cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos baletas
Gastrolės
XX a. antroje pusėje – XXI a. pradžioje Lietuvoje gastroliavo rusų baleto artistai Galina Ulanova, Maja Pliseckaja, Raisa Stručkova, Natalija Besmertnova, Jekaterina Maksimova, Ala Osipenko, Vladimiras Vasiljevas, Sergejus Vikolovas, prancūzai Iveta Šovirė ir I. Algarofas, italė L. Kosi, ispanas Janikas Jebra ir kiti, t. p. Ispanijos nacionalinis baletas, Didžiojo teatro baleto trupė iš Ženevos, trupė „Joffrey Ballet“ iš Niujorko, P. Teiloro šokio trupė, „XX amžiaus baletas“ ir „Bejart Ballet Lausanne“ (vadovas M. Bežaras), Monte Carlo baletas, B. Eifmano baleto trupė ir kitos.
Kiti teatrai
Be Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro, baleto trupės dar nuo 1948 m. veikia Kauno muzikiniame teatre ir nuo 1987 m. Klaipėdos muzikiniame teatre. Kauno muzikiniame teatre baletmeisteriais dirbo Vaclovas Germanavičius, J. Jastrebovas, Alfredas Kondratavičius (Atsisveikinimo simfonija 1970 m., pagal J. Haidno muziką, Terra Archegon 1972 m., pagal J. Juzeliūno muziką), Irena Ribačiauskaitė (Aušrinė 1976 m., pagal J. Pakalnio muziką, J. Ter Osipovo Mažylis ir Karlsonas 1981 m., I. Morozovo Daktaras Aiskauda 1983 m., S. Prokofjevo Pelenė 1997 m., P. Čaikovskio Spragtukas 1999 m.), J. Smoriginas (Z. Bružaitės opera-baletas Voro vestuvės 2007 m.).
Su Klaipėdos muzikinio teatro baleto trupe baletų pastatė Laisvė Dautartaitė, D. Tchorževskis, P. Fokinas, J. Smoriginas (Žydrasis Dunojus 1994 m., 1998 m., pagal J. Strauso muz., sceninė kantata Karmina Burana 1996 m., pagal K. Orfo muziką, Bolero 1997 m., pagal M. Ravelio muziką, Artisto gyvenimas, pagal H. Berliozo muziką, Sirenos, pagal K. A. Debiusi muziką; abu 1998 m.).
Baleto mokymas
1952 m. V. Grivicko, M. Moisejevo ir K. Salnikovos iniciatyva prie Vilniaus dešimtmetės muzikos mokyklos įsteigtas Choreografijos skyrius (iki 1961 m. vadovas H. Kunavičius, nuo 1963 m. L. Navickytė), 1986 m. reorganizuotas į Vilniaus baleto mokyklą, nuo 2001 m. – į M. K. Čiurlionio menų mokyklos Baleto skyrių (2001–2007 m. vadovas Petras Skirmantas, Jolanta Vymerytė (2007-2010), 2010 m. Edvardas Smalakys, Lina Puodžiukaitė-Lanauskienė, nuo 2016 m. Eligijus Butkus). Iki 2008 m. parengtos 37 baleto ir 7 liaudies šokių artistų laidos. Daugelis klasikinio šokio pedagogų yra buvę LNOBT baleto artistai (kai kurie baigė Rusijos teatro akademijos Maskvoje Pedagogikos fakultetą arba Maskvos choreografijos mokyklos 2 metų pedagoginius kursus): R. Janavičiūtė-Kantoravičienė, J. Jovaišaitė-Olekienė, Irena Kalvaitytė, B. Krapavičienė, J. Liaugminienė, N. Makarova, A. Nasvytienė (Tumalevičiūtė), A. Ruzgaitė, G. Sabaliauskaitė, T. Sventickaitė, L. Šveikauskaitė, L. Tamulevičienė, V. Tarasova, B. Tomaševičienė, Jolanta Vymerytė, A. Beliukevičius, Jonas Katakinas, V. Kudžma, P. Peluritis, A. Semionovas, Petras Skirmantas ir kiti.
Kiekvienais metais Lietuvos OBT vyksta parodomieji mokinių koncertai, rodomi mokinių baletai. Daugelis mokinių yra pelnę apdovanojimų jaunųjų baleto šokėjų tarptautiniuose konkursuose: Živilė Baikštytė, Loreta Bartusevičiūtė, Mindaugas Baužys (nuo 2001 m. šoka JAV), Neli Beliakaitė (1999-2015 m. šoko JAV), Jurgita Dronina (nuo 2015 m. šoka Kanadoje ir nuo 2017 m. Anglijoje), Kristina Gudžiūnaitė (2009–2010 m. šoko Hong Konge), Rūta Jezerskytė, Nerijus Juška, O. Pavliukevič, Rūta Pipinytė, Eglė Špokaitė, Jolanta Valeikaitė ir kiti.
1965–1991 m. baleto artistai rengti Kauno vidurinėje meno mokykloje (nuo 1969 m. J. Naujalio meno mokykla). Nuo 1971 m. dabartiniame Klaipėdos universitete veikia Choreografijos ir Sportinių šokių katedros, nuo 2001 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje rengiami šokio pedagogai.
Kijevo kotletas
miniatiūra|Neprapjautas miniatiūra|Prapjautas
Kijevo kotletas – mėsinis patiekalas. Susukta vištienos krūtinėlė su žoleliniu sviesto įdaru, paniruota ir gruzdinta aliejuje.
Lietuvoje išgarsėjo ir iki šiol kasdien ruošiamas restorane „Neringa“. 2022 m. kainuoja 14€.
Sovietmečiu buvo standartiniu restoraniniu patiekalu, tad liko plačiai paplitusiu postsovietinėse šalyse.
Vojenecas
Vojenecas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dziadkovicės valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 18 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 62 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Terasa (Ispanija)
Terasa – miestas Katalonijoje (šiaurės rytų Ispanija), faktiškai pramoninis Barselonos priemiestis (į šiaurės vakarus nuo Barselonos). Išvystyta tekstilės, metalurgijos, elektrotechnikos pramonė.
Miestas iš pradžių įkurtas Egaros pavadinimu romėnų imperatoriaus Vespasiano valdymo laikotarpiu. 718 m. miestas buvo užimtas musulmonų. X a. miestą atkovojo katalikai.
Badmintonas 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Badmintono varžybos 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko nuo rugpjūčio 9 d. iki rugpjūčio 17 d.
Olimpinėse žaidynėse vyko 5 badmintono rungtys:
Kvalifikacija
Pagrindinis sportininkų atrankos į olimpines žaidynes kriterijus – Tarptautinės badmintono federacijos 2008 m. gegužės 1 d. sudarytas reitingas. Pagal šį reitingą į olimpines žaidynes patenka po 16 porų dvejetų varžybose, bei po 38 sportininkus vienetų varžybose.
Taip pat olimpinėse žaidynėse yra garantuojama 1 vieta sportininkui iš kiekvieno kontinento, jei šie nepatenka pagal pasaulio reitingą.
Taip pat kiekvienoje vienetų rungtyje gali būti skirti 2 papildomi kvietimai dalyvauti olimpinėse žaidynėse.
Iš viso olimpinėse žaidynėse badmintono važybose dalyvavo 173 sportininkai iš 50 pasaulio šalių.
Dalyvai
Į olimpines žaidynes pateko sportininkai iš šių šalių:
Reškutėnų šv. Izidoriaus bažnyčia
'''Reškutėnų šv. Izidoriaus bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Reškutėnų kaime, 10 km į pietus nuo Ignalinos. Liaudies architektūros formų.
thumb|left|220px|Interjeras
Istorija
Kaltanėnų parapijos Reškutėnų kaimo gyventojai savo iniciatyva ir lėšomis pastatė medinę koplyčią. Jie 1924 m. kreipėsi į vyskupą, prašydami koplyčią pripažinti vieša, pašventinti ir leisti laikyti joje pamaldas. Statybos organizatoriai buvo Vincas Petkūnas ir Vincas Lapėnas.
1924 m. gegužės 18 d. koplyčią pašventino Palūšės klebonas Petras Prunskis. Kaltanėnų kunigas kartą per mėnesį joje laikydavo pamaldas. „Ryto“ draugijos skyrius 1918–1934 m. išlaikė lietuvišką mokyklą, nuo 1935 m. – skaityklą. 1927 m. įkurtas Šv. Kazimiero draugijos skyrius 1930 m. pastatė Vytauto Didžiojo paminklą. Į Reškutėnus 1939 m. paskirtas kunigas.
1940 m. įsteigta parapija. Klebonas Danielius Baužys 1944 m. pastatė kleboniją. 1970–1984 m. klebonavo Napoleonas Norkūnas (1926–1984 m.), 1950–1955 m. Karagandos kalinys, tikinčiųjų teisių gynėjas.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, primena tradicinį gyvenamąjį namą, su trisiene apside, žema šonine zakristija, prieangiu ir bokšteliu. Šventoriuje stovi medinė varpinė. Jo tvora sumūryta iš lauko riedulių.
Michailas Margolinas
Michailas Margolinas (g. 1906 m. sausio 25 d. (vasario 11 d.) – m. 1975 m.) – tarybinis sportinių šaunamųjų ginklų konstruktorius.
Biografija
Michailas Margolinas gimė 1906 m. Kijeve. Netrukus Margolinų šeima persikraustė į Maskvą, o 1919 m. – į Kaukazo Juodosios jūros pakrantę.
Būdamas 15 m. Margolinas tapo ČON štabo Chostoje komendantu. Vėliau buvo paskirtas vadovauti būriui. 1924 m. balandį, būdamas 18 m., Margolinas buvo sužeistas į galvą, dėl ko apako. Po ligoninės buvo nusiųstas į Kijevą, į invalidų miestelį, o vėliau – į aklų masažistų kursus Charkove.
1926 m. Margolinas atvyko į aktyvistų kursus Maskvoje, ėmė dirbti mokomojo karinio kabineto prie komjaunimo rajono komiteto viršininku. Vėliau tapo Osoaviachimo šaunamųjų ginklų instruktoriumi, aktyviai propagavo karines technines sporto šakas.
Mechanizmų konstrukcijas Margolinas studijavo apčiuopomis. Domėjosi inžinerine kūryba, sukūrė originalų sportinio mažakalibrio savitaisio šautuvo pavyzdį, kurį aukštai įvertino specialistai. Bendraudamas su braižytojais ir darbininkais naudojo modelius ir maketus iš plastilino, vaško, medienos, metalo ir plastiko.
Nuo 1933 m. dirbo Osoaviachimo Centrinėse eksperimentinėse dirbtuvėse, kūrė automatinius ginklus. Sukūrė kelias mažakalibres sistemas: savitaisį ir vienšūvį treniruočių pistoletus, mokomąjį mažakalibrį Degtiariovo kulkosvaidžio variantą, tiro karabiną.
Nuo 1938 m. vadovavo vienam iš konstruktorių biurų Tuloje, pagal armijos specifikaciją sukūrė 9 mm savitaisį pistoletą TKB-205. Pistoletas buvo bandomas DVRA Vyriausiosios artilerijos valdybos Centriniame šaulių ginklų ir minosvaidžių mokslinio tyrimo poligone 1940 m. Po bandymų buvo rekomenduota pistoletą tobulinti toliau, bet prasidėjus Antrajam pasauliniam karui projektas buvo nutrauktas.
Karo metu Margolinas dirbo užnugaryje, ūkinėse pareigose. Maskvos priešlėktuvinės gynybos sistemoje buvo objekto viršininkas. 250px|miniatiūra|dešinėje|Margolino pistoletas, versija Baikal 1943 m. Margolinas buvo perkeltas į bandomąjį konstruktorių biurą prie Vyriausiosios artilerijos valdybos Arsenalo, kur jis kūrė naujus automatinius ginklus. Vienas žinomiausių jo sukurtų ginklų buvo sportinis Margolino pistoletas MC, kurį 20 metų naudojo tarptautinėse šaudymo varžybose, o kaip mokomasis naudojamas iki šiol.
6-tą dešimtmetį Margolinas dirbo Valstybiniame istorijos muziejuje ir Milicijos mokslinio tyrimo institute ginklų konsultantu.
1955 m. ėmė vadovauti konstruktorių biurui prie DOSAAF šaulių mokslinio tyrimo stoties, kur dirbdamas sukūrė ir paleido į serijinę gamybą mokomąjį sportinį vienšūvį pistoletą „Zaria“ ir pneumatinį pistoletą MG-60.
Michailas Margolinas mirė 1975 m.
Raudonės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Bažnyčios interjeras
'''Raudonės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Raudonės miestelyje, Raudonės (Nemuno dešiniojo intako) kairiajame krante, 0,4 km į šiaurę nuo kelio.
Parapija garsėja Šv. Onos atlaidais.
Istorija
1636 m. minima Raudonės koplyčia. Manoma, kad ji XVIII a. pradžioje sunyko (neminima XVIII ir XIX a.).
1923-iaisiais Raudonėje buvo 41 sodyba ir 215 gyventojų. Būdami katalikai, raudoniškiai melstis turėdavo pėsčiomis arba arkliais vykti į Veliuoną, Stakius ar Skirsnemunę. Dvaro ponas geranoriškai skirdavo nuolatinį vežėją žmonėms į bažnyčią ar kunigą pas ligonį vežti. Dvaro ponas buvo stačiatikis, namuose turėjo įsirengęs cerkvę. Apie 1930 m. Raudonės dvaro savininkas būsimai bažnyčiai ir klebonijai dovanojo 0,5 ha žemės ir du mūrinius namus.
1931–1932 m. kunigo Antano Syraus iniciatyva namas pritaikytas bažnyčiai, pristatytas bokštas. Dabartinės Tvenkinių gatvės gale buvo įrengta plytinė. Statybos darbus atliko vietiniai meistrai. Bažnyčios viduje medžio darbams vadovavo vietinis meistras Pranas Dosinas, o bokštą statė samdytas meistras Boleslovas. Buvo padarytas vienas altorius, kurio centre stovėjo Švč. Jėzaus Širdies statula, ją paaukojo Antanas Antanaitis iš Raudonėnų. Šonuose – Švč. Mergelės Marijos bei šv. Antano statulos. Jų aukotojai nežinomi. Altoriaus stalą ir monstranciją paaukojo ūkininkas Benediktas Banys iš Raudonėnų.
Virš altoriaus dailininkas Vladas Minalga, ketverius metus mokęsis Paryžiuje, nupiešė Dievo apvaizdą, šonuose – Kristaus prisikėlimą ir romėnų karį, iš baimės parkritusį ant žemės. Vladui Minalgai talkino brolis Zenonas. Medžio drožėjas Zokas iš Parevių padarė du kryžius ir meniškai išdrožė Kristaus kančias. Šv. Onos vėliavą ir Prisikėlusiojo Kristaus statulėlę, nešamą per Velykų procesiją, aukojo Ona Kasiulytė iš Raudonėnų.
1932 m. įsteigta parapija. jau šiais metais bažnyčioje buvo pakrikštyti septyni kūdikiai, o 1933-iaisiais krikštų buvę 83. 1934 m. vyskupas Teofilius Matulionis čia suteikė Sutvirtinimo sakramentą beveik 350 jaunuolių. 1933 m. čia palaiminta vienuolika santuokų. 1940 m. užregistruoti 2167 parapijiečiai.
Vykstant karui klebonas A. Syrus buvo apšauktas tėvynės priešu, suimtas ir nuteistas ilgiems metams kalėti. Grįžo tik po Stalino mirties išvargintas ir išsekintas, silpnos sveikatos. Kai 1970 m. jis mirė, valdžia neleido jo laidoti šventoriuje, todėl buvo palaidotas kapinėse. Atgimimo metais kunigas perlaidotas šventoriuje.
Po kun. A.Syraus suėmimo, Raudonėje dažnai keisdavosi klebonai. Čia dirbo kunigai Pranas Andriulaitis, Jurgis Augustinas Šimkus, Juozapas Susnys, Steponas Pilka, Stasys Tvarijonas, Antanas Jodelis, Boleslovas Radavičius, Jonas Razminas, Jonas Rakauskas, Algirdas Kildušis, Antanas Jokubauskas.
Apie 1954 m., klebonaujant Steponui Pilkai, bažnyčioje įrengti vargonai. Taip pat buvo pakeista bažnyčios stogo skarda, bokšto kryžius, patinkuotos ir nudažytos išorės sienos, pagražintas centrinis altorius, pastatyti du nauji šoniniai altoriai, nupirkti nauji vargonai, padaryti nauji suolai ir sakykla. Bažnyčioje tuomet dirbo meistras Jonas Stepaitis. Vadovaujant klebonui kun. J. Razminui buvo pastatyta nauja klebonija, o kun. A. Jokubauskas pasirūpino pastatyti naujus altorius – juos padarė meistras Juozas Grabauskas.
Artėjant parapijos 75-mečiui 2007 m., buvo apie 800 parapijiečių. Raudoniškiai aukojo lėšas bažnyčios remontui. Nauja tvora aptvertas šventorius, jame pastatyta medinė Angelo skulptūra (aut.Romas Žarys). Išdažytas bažnyčios vidus, sudėti nauji matinio stiklo langai, pertvarkytas altorius, padaryta nauja krikštykla, pulpitas, trys didelės kėdės (meistras Leonardas Juškevičius), suremontuota klebonija (dabar čia – parapijos namai, bendruomenės centras ir šarvojimo salė). Remonto darbus atliko meistrai Saulius Bulota, Darius Gerulaitis ir jų talkininkai.
Jūriniai paukščiai
thumb|350px|[[Keliaujantysis albatrosas|Keliaujančiojo albatroso (Diomedea exulans) išskleisti sparnai gali siekti 3,4 m.]] thumb|350px|[[Tamsioji žuvėdra (Onychoprion fuscata) gali nesirodyti sausumoje 3-10 metų visą tą laiką praleisdama ant vandens arba ore.]] Jūriniai paukščiai – paukščiai, adaptavęsi gyventi jūrose. Nors visi jūriniai paukščiai labai skiriasi savo fiziologija, elgsenos ypatumais, jie turi nemažai bendrų bruožų, kurie leidžia teigti, kad jie evoliucionavo konvergentiškai. Skirtingų grupių jūrinių paukščių ekologinės problemos yra panašios ir jie visi užima panašias ekologines nišas. Seniausi šios grupės atstovai atsirado dar kreidos periode, o šiuolaikinių šeimų bruožų įgavo paleogeno epochoje.
Jūriniai paukščiai, skirtingai nei kiti, dažniausiai gyvena ilgiau, dauginasi vyresnio amžiaus, veda mažiau jauniklių ir jiems auginti skiria daugiau laiko. Daugelis iš jų peri kolonijomis, kuriose būna nuo kelių dešimčių iki kelių milijonų paukščių. Dauguma kasmet migruoja didelius atstumus, kirsdami pusiaują, o kai kurie net apkeliauja aplink pasaulį. Maitinasi tiek vandens paviršiuje, tiek po vandeniu, kartais medžioja vieni kitus. Kai kurios rūšys visą gyvenimą praleidžia virš vandens, toli nuo sausumos krantų; kitos gyvena tik jūros ar vandenynų pakrantėse; o trečios dalį metų praleidžia sausumoje toli nuo jūros.
Žmogaus ryšys su šiais paukščiais turi ilgalaikę istoriją: jie tarnavo kaip maisto šaltinis, padėdavo orientuotis atviruose vandenyse žvejams ir jūreiviams. Tačiau dėl nekontroliuojamos žmogaus veiklos, nemažai jūrinių paukščių rūšių šiuo metu atsidūrė ties išnykimo riba. Pastaraisiais dešimtmečiais buvo sukurti specialūs metodai šiam biologiniam palikimui išsaugoti.
Identifikacija
Tikslių kriterijų, leidžiančių priskirti jūriniams paukščiams kokią nors taksonominę grupę, šeimą ar rūšį, šiuolaikinėje klasifikacijoje nėra, o egzistuojantys tebėra ginčytini. Tačiau yra tam tikras konsensusas dėl to, kad visi pingvinai, vamzdžianosiai, irklakojai (išskyrus žalčiakaklius) ir kai kurie sėjikiniai (tokie kaip plėšikiniai, kiriniai, žuvėdriniai, alkiniai ir Rhynchopidae) yra jūriniai paukščiai. Neretai jūriniams priskiriami ir plaukikai, nors paprastai jie laikomi pelkių paukščiais, tačiau dvi iš trijų genties rūšių po devynis mėnesius per metus praleidžia jūrų platybėse ieškodamos maisto ir net kirsdamos pusiaują.
Narai ir kragai, sukantys lizdus ežeruose, o žiemoti skrendantys į jūras, jūriniais paukščiais paprastai nelaikomi. Jie priskiriami vandens paukščiams. Nors visas antinių Merginae pošeimis žiemoja jūrose, šie paukščiai taip pat tradiciškai nelaikomi jūriniais. Daugelis pelkių paukščių ir garnių taip pat nemaža laiko praleidžia atviruose vandenyse ar laikosi jūrų pakrantėse, bet nėra priskiriami jūriniams paukščiams.
Evoliucija
thumb|350px|Hesperornis, priskiriamo kreidos periodui, kaukolė. Dėl palankių litologinių sąlygų (jūrose kietosios dalelės lengvai nusėda ant dugno) buvo rasta nemažai priešistorinių paukščių liekanų. Ankstyviausi radiniai priskiriami kreidos periodui – JAV Kanzaso valstijoje buvo aptikti beveik pilni Hesperornithiformes būrio atstovo Hesperornis regalis griaučiai, jie kiek panašūs į šiuolaikinių narų. Manoma, kad Hesperornis buvo aklina evoliucijos šaka, iš kurios neišsivystė joks šiais laikais gyvenantis paukštis. Tačiau ir šiuolaikinių jūrinių paukščių protėviai aptinkami kreidos periode. Viena iš tokių iškastinių rūšių yra Tytthostonyx glauconiticus, priskiriamas vamzdžianosiams. Vėliau, paleogeno epochoje, jūrinėse platumose dominavo ankstyvieji petreliniai ir gigantiškieji pingvinai bei dviejų šiandien išmirusių šeimų atstovai – Pelagornithidae, kurių sparnų mostas siekė 5 metrus, ir Plotopteride (grupė stambių jūrinių paukščių, panašių į pingvinus). Šiuolaikinės gentys suklestėjo miocene, o tikrųjų audronašų gentis atsirado dar anksčiau, oligocene. Didžiausia jūrinių paukščių įvairovė buvo vėlyvojo mioceno ir plioceno metu. Pastarojoje epochoje, išmirus didelei daliai jūros gyvūnų, labai pakito mitybos grandinė (mitybos ryšių sistema – vienų organizmų mitimas kitais). Tuo metu pagausėjo ir jūrinių žinduolių. Abu šie veiksniai lėmė jūrinių paukščių įvairovės sumažėjimą.
Ąžuolynė (Kavarskas)
Ąžuolynė – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Džiugų, šalia kelio.
Jūriniai paukščiai
Adaptacija prie jūrinės aplinkos
thumb|300px|left|Kormoraninių, tarp jų ir [[Didysis kormoranas|Didžiojo kormorano, plunksnos dalinai peršlampa, todėl jie gali efektyviau nardyti.]] Jūriniai paukščiai morfologiškai prisitaikę išgyventi jūrinėje aplinkoje. Pagal sparno sandarą galima nustatyti kokią ekologinę nišą užėmė konkreti rūšis ar šeima evoliucijos eigoje; be to, pagal sparno formą ir jam tenkančią apkrovą galima nustatyti paukščio mitybos būdą. Pavyzdžiui, ilgi sparnai su maža apkrova būdingi pelaginėms rūšims (gyvenančioms vandenyno platybių pelaginėse zonose, kur saulės šviesa nepasiekia jūros dugno), o trumpi sparnai būdingi nardantiems paukščiams. Tokie paukščiai kaip keliaujantysis albatrosas, įveikiantis milžiniškus atstumus ieškodamas maisto, praktiškai prarado sugebėjimą aktyviai skristi ir visiškai priklauso nuo sklandymo (kai energija gaunama judant tarp skirtingų oro sluoksnių, kuriuose skiriasi vėjo greitis). Beveik visų jūrinių paukščių kojos plėvėtos, padedančios judėti vandenyje, o neretai –.ir nardyti.Vamzdžianosių, skirtingai nei daugumos kitų paukščių, puikiai išvystyti jutimo organai, kas leidžia jiems aptikti maistą didžiuliuose atviro vandenyno plotuose ir net nurodyti žuvų sankaupų vietas.
Ąžuolynė (Kavarskas)
Istorija
XIX a. kaime pastatyta pašto karietų arklių keitimo stotis.
Jūriniai paukščiai
Adaptacija prie jūrinės aplinkos
Druskinės liaukos, esančios nosies srityje, pašalina druskų perteklių, gaunamą su maistu ir vandeniu, ir palaiko normalų kraujo ir ląstelių skysčio osmosinį slėgį.
Daugelio jūrinių paukščių plunksnų danga pasižymi vandenį atstumiančiomis savybėmis. Išimtį sudaro kormoraniniai ir kai kurios žuvėdros. Nors tokių ypatybių neretai turi ir kai kurie sausumos paukščiai, jūrinių paukščių plunksnų danga žymiai tankesnė. Tanki danga puikiai apsaugo nuo peršlapimo, storas pūkų sluoksnis šildo kūną. O kormoraninių, kurie yra puikūs nardytojai, plunksnų danga yra unikali: ji nors ir peršlampa, tačiau, palyginti su kitais paukščiais, oro sluoksniai tarp plunksnų kur kas mažesni. Tokia danga padidina santykinį kūno svorį ir leidžia ilgiau išbūti po vandeniu bei kartu išsaugo šilumą. Palyginti su kitais paukščiais, jūrinių rūšių plunksnų danga nėra tokia spalvinga ir dažniausiai būna balta, juoda ir pilka arba šių spalvų derinys. Tik kai kurios tropinės rūšys ir pingvinai būna spalvingesni, kitų būna spalvoti tik kojos ir snapas. Manoma, kad plunksnų dangos spalva dažniausiai atlieka kamufliažinę paskirtį – tiek gynybinę (sunkiau pastebėti atviroje jūroje ), tiek puolamąją (baltų paukščių būrį sunkiau pastebėti jų aukoms).
Mityba
Evoliucionuodami paukščiai išmoko rasti maisto jūrose ir vandenynuose, o tai padarė įtaką jų fiziologijai ir elgsenai. Skirtingos šeimos ir net būriai, naudodami vienodus maisto gavimo būdus ir panašiai adaptavęsi spręsdami bendrąsias problemas, įgavo konvergentišką panašumą, kuris atsirado dėl konvergentinės evoliucijos. Tokio supanašėjimo pavyzdys – skirtingiems būriams priklausantys alkos ir pingvinai. Mokslininkai išskiria keturis skirtingus maisinimosi būdus: maisto rinkimas nuo vandens paviršiaus, nardymas iš oro, povandeninė medžioklė persekiojant ir aukštesniųjų stuburinių gyvūnų medžioklė.
Maisto rinkimas nuo paviršiaus
thumb|350px|Oceanites oceanicus maisto ieško vandens paviršiuje. Daugelis jūrinių paukščių maistą renka vandens paviršiuje, jūrinėse srovėse, kurios vėžiagyvius, žuvis, kalmarus ir kitus vandenyno gyventojus kelia paviršiaus link ir paukščiui užtenka tik panardinti galvą į vandenį.
Unikali snapo struktūra būdinga ir paukščiams, besimaitinantiems plaukiojant. Prionų snapas plokščias ir turi specialias plokšteles – filtrus, kuriais sijoja planktoną. Daugelio albatrosų ir vamzdžianosių snapas gale užlenktas, todėl jiems lengviau sučiupti greitai judančią auką. Kirinių, kurių mitybos racionas gana platus, snapo forma panaši į daugelio paukščių snapą.
Povandeninė medžioklė
thumb|300px|left|[[Humbolto pingvinas puikiai plaukioja po vandeniu.]] Povandeninė medžioklė gerokai sudėtingesnė (evoliucine ir fiziologine prasme), tačiau ribotoje teritorijoje leidžia padidinti mitybos bazę. Po vandeniu galima irtis sparnais (alkiniai, pingvinai, nardantieji audrašaukliai) ir kojomis (kormoraniniai, kraginiai, narai). Paprastai naudojantieji sparnus yra greitesni už besiiriančius kojomis. Abiem atvejais tai sumažina galimybes kitokiomis sąlygomis: kragai ir narai sausumoje labai nerangūs, pingvinai nemoka skraidyti, o alkos, nors ir skraido, bet prastai ir yra nevikrios. Pavyzdžiui, alkai energijos skrydžiui reikia 64 procentais daugiau, nei tokio paties dydžio vamzdžianosiui. Daugelio vamzdžianosių sparnai ilgesni nei tipiškų nardytojų, tačiau sparnams tenkanti apkrova didesnė nei toliaskraidžių, todėl jie gali ir gana giliai nardyti, ir pakankamai toli skraidyti. Šio būrio atstovė trumpauodegė audronaša (Puffinus tenuirostris) sugeba panerti net į 70 metrų gylį. Kai kurie albatrosai taip pat gali nardyti, pavyzdžiui, Phoebetria genties atstovai sugeba panerti į 12 metrų gylį. Iš visų sparnais po vandeniu besiiriančių paukščių geriausiai skraido albatrosai, tačiau kaip nardytojai – jie patys prasčiausi. Povandeniniai medžiotojai dominuoja poliariniuose ir priepoliariniuose vandenyse, o šiltesniame klimate toks medžioklės būdas energiškai neefektyvus.
Nardymas
Padūkėliai, fajetonai, kai kurie žuvėdriniai ir rudasis pelikanas medžioja nerdami į vandenį iš oro. Archimedo jėgai nugalėti panaudojama skrydžio metu sukaupta energija. Dėl to nardytojai eikvoja energijos mažiau, nei povandeniniai medžiotojai, ir gali rinkti maistą didesnėse teritorijose. Tai sąlygoja jų gausesnį paplitimą, ypač atogrąžose. Tarp jūrinių paukščių nardymas laikomas efektyviausiu maisto rinkimu. Kai kurie nespecializavęsi šitaip maitintis paukščiai irgi gali nardyti (pavyzdžiui, kiriniai), tačiau nardo ne taip sėkmingai ir iš mažesnio aukščio. Rudieji pelikanai nardyti išmoksta tik per kelerius metus, suaugę paukščiai neria iš 20 metrų aukščio. Manoma, kad nardytojams reikia pakankamai švaraus ir skaidraus vandens, kad galėtų efektyviai susekti grobį iš oro, tačiau dėl jų paplitimo tropikų jūrose toks ryšys neatrodo įtikinamas. Kai kurie narai priklauso nuo delfinų ir tunų, kurie žuvų būrius sugena į vandens paviršių.
Gyvenimo ciklas
Jūrinių paukščių gyvenimo ciklas labai skiriasi nuo gyvenančiųjų žemynuose. Remiantis r-K atrankos teorija (mokslinė teorija, aiškinanti dvi populiacijų vystymosi strategijas: r strategijos atveju siekiama maksimaliai panaudoti resursus ir energiją greitam populiacijos augimui, o K strategijos atveju populiacija stengiasi išlaikyti pusiausvyrą tarp esamų resursų ir savo gausos ), jūriniai paukščiai laikosi K strategijos, gyvena gana ilgai (vidutiniškai 12-60 metų), daugintis pradeda palyginti vėlai (kai kurie tik nuo 10 metų) ir jaunikliams auginti eikvoja daug jėgų. Daugelis rūšių kiaušinius deda tiktai vieną kartą per metus, nebent pirmoji dėtis būtų sunaikinta (yra ir išimčių – Ptychoramphus aleuticus), be to, dauguma deda tik po vieną kiaušinšį (pavyzdžiui, vamzdžianosiai ir padūkėliniai).
Italijos politinė sistema
Nuo 1946 m. birželio 2 d. Italija tapo demokratine respublika, kai referendume buvo panaikinta monarchija. 1948 m. sausio 1 d. priimta Konstitucija.
Jūriniai paukščiai
Dauginimasis ir kolonijos
thumb|left|300px|[[Laibasnapis narūnėlis|Laibasnapio narūnėlio kolonija.]] 95 procentai jūrinių paukščių peri kolonijomis, kurios būna didžiausios tarp paukščių kolonijų. Milijoninės kolonijos pasitaiko tiek tropikuose (pavyzdžiui, Kalėdų saloje Ramiajame vandenyne), tiek ir už Poliarinio rato (pavyzdžiui, Antarktidoje). Į kolonijas paukščiai susiburia tik perėdami, o kitu laiku telkiasi tik ten, kur būna daug maisto.
Italijos politinė sistema
Pokarinės Italijos politinis režimas vadintas stabiliu nestabilumu, nes jam buvo būdinga dažna vyriausybių kaita nesikeičiant bendrai jų politikai. Susiformavo partijų koalicijų sistema. 1958 m. dėl mandatų varžėsi net 86 partijos. Paskutiniu metu rinkimuose dalyvaujančių partijų sumažėjo iki maždaug 50.
Didžiausią įtaką pokaryje iki nesenų laikų turėjo Italijos krikščionių demokratų partija, dominavusi Italijos politinį gyvenimą beveik 50 metų. Partija įkurta 1943 m. Katalikų veikimo organizacijų pagrindu. Socialinė bazė labai įvairi. Vykdė lanksčią koalicijų politiką. 1948 m. gavo 48,5 % balsų, 1963 m. 38,3 %, nors orientavosi į „klasinę harmoniją“. Balsus daugiausia prarasdavo buvusiems rinkėjams renkantis kairiąsias partijas.
Jūriniai paukščiai
Dauginimasis ir kolonijos
Pačios kolonijos tarpusavyje labai skiriasi. Lizdų tankis jose būna labai įvairus – albatrosų kolonijose tankis mažas, o alkų jis labai didelis. Neretai vienoje kolonijoje peri kelios paukščių rūšys, kartais jos užima skirtingas ekologines nišas. Lizdus gali krauti medžiuose (jeigu jų yra), ant žemės (kartais lizdo nėra, kiaušiniai dedami tiesiog ant žemės), ant uolų, urvuose ar žemėje iškastuose urveliuose. Konkurencija dėl vietos gali būti didelė tiek tarp tos pačios rūšies paukščių, tiek tarp skirtingų rūšių individų. Pavyzdžiui, agresyvi tamsioji žuvėdra (Onychoprion fuscata) dažnai išstumia kitus paukščius iš jau užimtų patogių perėti vietų. Atogrąžų zonoje gyvenantis bonino audrapaukštis (Pterodroma hypoleuca), stengdamasis sumažinti konkurenciją su pleištauodege audronaša (Puffinus pacificus), peri žiemą. Atėjus vasariniam audronašos perėjimo sezonui, jis sunaikina konkurentų jauniklius ir užimą jų urvelius.
Daugelis jūrinių paukščių yra prieraišūs vienai vietai – kasmet grįžta į tą patį urvelį, lizdą ar rajoną ir aktyviai jį gina nuo varžovų. Tokia taktika gerina gimstamumą, mažina naujos perėjimo vietos paieškos laiką. Jauni paukščiai, sulaukę lytinės brandos, savo pirmą lizdą stengiasi įrengti arčiau tos vietos, kur patys išsirito. Tokia tendencija, vadinama filopatija, išvystyta daugelyje rūšių. Pavyzdžiui, tamsianugario albatroso (Phoebastria immutabilis) stebėjimai parodė, kad vidutiniškai atstumas tarp jauniklio lizdo ir jo pirmojo paties susukto lizdo yra 22 metrai. Geltonsnapės audronašos (Colonestris diomedea) stebėjimai parodė, kad 9 iš 61 jaunų vyriškos lyties paukščių grįžo į savo koloniją perėti į tą patį urvą, kuriame ir išsirito, o du iš jų susiporavo su savo paties motina.
Afrikos futbolo konfederacija
Afrikos futbolo konfederacija (ang. Confederation of African Football), (pran. Confédération Africaine de Football), (arab.الإتحاد الأفريقى لكرة القدم‎) reprezentuoja Afrikos tarptautinį futbolą. Federacija įkurta 1957 m. kuriai priklauso 53 šalys. Organizuojamos šios varžybos: Afrikos Tautų taurė, Afrikos Tautų čempionatas, CAF Konfederacijos taurė, Afrikos Čempionų lyga.
Jūriniai paukščiai
Dauginimasis ir kolonijos
Paukščiai kolonijas įsirengia salose, uolose ar aukštikalnėse, kurių nepasiekia plėšrūs sausumos žinduoliai. Jūriniams paukščiams, kurie sausumoje yra gana nerangūs, taip lengviau apsisaugoti. Dažniausiai kolonijomis peri tie paukščiai, kurie aktyviai negina savo maitinimosi teritorijų. Dar vienas kolonijų privalumas yra tas, kad lengviau gauti informacijos apie žuvų sankaupas stebint, iš kur grįžta su maistu tos pačios rūšies paukščiai. Tačiau kolonijose gali lengviau kilti masinės epidemijos, jos pritraukia plėšrūnų dėmesį.
Afrikos futbolo konfederacija
Afrika pasaulio futbolo čempionate
CAF zonos komandos, dalyvavusios pasaulio futbolo čempionatuose:
Jūriniai paukščiai
Migracija
thumb|350px|[[Poliarinė žuvėdra peri Arkties regionuose, o žiemoja Antarktidoje.]] Jūriniai paukščiai, kaip ir daugelis paukščių apskritai, kasmet sezoniškai migruoja. Toliausiai migruoja poliarinė žuvėdra – vasarą peri arktinėje ir subarktinėje šiaurės pusrutulio zonoje, o perėjimui pasibaigus migruoja į pietus, kerta pusiaują ir žiemoja Antraktidoje. Kitos rūšys taip pat kerta pusiaują, tiek iš šiaurės į pietus, tiek atvirkščiai. Grakščiosios žuvėdros (Thalasseus elegans) populiacija, gyvenanti Kalifornijos pusiasalyje Meksikoje, dauginimosi sezono pabaigoje skyla į dvi dalis: dalis populiacijos migruoja į šiaurę, į centrinės Kalifornijos JAV pakrantę, o kita dalis traukia į pietus – į Peru ir Čilę, kur maitinasi Humbolto srovėje. Pilkoji audronaša (Puffinus griseus) per metus nukeliauja apie 64 tūkstančius kilometrų – lizdus suka Naujojoje Zelandijoje ir Čilėje, o vasarą praleidžia Ramiojo vandenyno šiaurėje Aliaskos, Japonijos ir šiaurinės Kalifornijos teritorijose. 300px|left|thumb|[[Pelikanai skenda virš Havanos įlankos.]]
Kiti migruojantys paukščiai atlieka mažesnes keliones ir jų paplitimas vandenynuose priklauso nuo maisto šaltinių. Jei viename regione sąlygos prasimaitinimui blogos, paukščiai keliasi į regioną, kur sąlygos palankesnės, o jauni paukščiai kartais tai daro nuolat. Tik išmokę skraidyti jaunikliai dažniausiai pasklinda plačiau nei suaugę paukščiai. Kai kurie paukščiai neturi pastovios žiemojimo vietos, o dreifuoja traukdamiesi į pietus nuo šalto oro. Kai kurios rūšys (audrašaukliniai, kormoraniniai) apskritai nemigruoja, o pasilieka netoli kolonijų ištisus metus.
Sausumoje
Daugelyje jūrinių paukščių šeimų yra rūšių, kurios dalį metų praleidžia sausumoje (kai kurie net didžiąją dalį) toli nuo jūros. Dauguma tokių paukščių lizdus suka už dešimt, šimto ar kelių šimtų kilometrų nuo pakrantės, tačiau kai kurie skrenda maitintis į jūrą ar vandenyną. Pagrodroma nivea lizdus suka Antarktidos gilumoje apie 500 km nuo jūros, kur tiesiog negali rasti sau maisto ir skraido jo ieškoti į vandenyną. Kaliforninis kiras (Larus californicus) peri vidiniuose JAV ežeruose, o žiemą skrenda į pajūrį. Kai kurios kormoranų, pelikanų, kirų ir žuvėdrinių rūšys niekada nebūna jūroje, o visą gyvinimą praleidžia ežeruose, upėse, pelkėse, o kai kurie kirai gyvena miestuose ir dirbamose žemėse. Manoma, kad šios rūšys evoliucionavo iš jūrinių paukščių. Kai kurių paukščių dalis migracijos vyksta virš sausumos.
Kai kurie jūriniai paukščiai į sausumą neretai užskrenda netyčia. Dažniausiai taip nutinka jauniems individams, tačiau stiprių audrų metu ir suaugusių paukščių būriai kartais ieško prieglobsčio sausumoje.
Jūriniai paukščiai ir žvejyba
thumb|350px|Jūriniai paukščiai (daugiausia Fulmarus glacialis) maitinasi šalia žvejybinio laivo. Nuo seno žvejai naudojo jūrinius paukščius kaip orientyrus ieškodami žuvų sankaupų, seklumų, kur gausu žuvies ir potencialių prieplaukų prie kranto. Žinoma, kad senovės polineziečiai, ieškodami mažų salelių Ramiajame vandenyne, krantą rasdavo pagal paukščius. Būdami toli nuo namų, žvejai paukščius naudojo maistui ir jaukui. Paukščių išmatos, tarnaujančios kaip trąša jūrose, netiesiogiai teigiamai veikia žvejybą.
Jūriniai paukščiai trukdo vystyti akvakultūrą (dirbtinis vandens organizmų auginimas), nes dirbtinės žuvų sankaupos pritraukia atskrendančius maitintis paukščius. Žvejai, gaudantys žuvis su masalu, neretai stebėdavo masalo vagystes. Yra įrodymų, kad jūriniai paukščiai kai kuriais atvejais prisidėjo prie žuvų resursų išnaudojimo, nors jų poveikis nėra toks didelis, kaip jūrinių žinduolių ar plėšriųjų žuvų (pavyzdžiui, tunų).
Kita vertus, paukščiams žvejybos pramonė neretai naudinga, nes jie sulesa žvejų išmestas žuvis ir jų vidurius. Pavyzdžiui, tokiu būdu gaunamas maistas sudaro apie 30 procentų Šiaurės jūros paukščių raciono, o kai kurių populiacijų siekia iki 70 procentų. Šiaurinio fulmaro (Fulmarus glacialis) paplitimas Didžiojoje Britanijoje aiškinamas kaip tik tuo, kad aplinkinėse jūrose labai išvystyta žvejybos pramonė. Naudos iš žvejybos atliekų daugiausiai turi tie paukščiai, kurie maistą renka nuo vandens paviršiaus, o povandeniniams medžiotojams, tokiems kaip pingvinai, tai gali būti žalinga.
Kai kurioms paukščių rūšims, pavyzdžiui, ilgai gyvenantiems ir lėtai besidauginantiems albatrosams, žvejyba gali kelti didelę grėsmę ir ši problema sulaukia vis didesnio ekologų dėmesio. Be to, vykstant intensyviai žvejybai, jie netenka prasimaitinimo šaltinio, šie paukščiai neretai žūva susidūrę su žvejybos įnagiais: apie 100 tūkstančių albatrosų kasmet žūva, prariję kabliuką su jauku tunams gaudyti ar įsipainioję žvejybos tinkluose. Panašiai kiekvienais metais žūva daugybė paukščių, ir tai ypač kenkia retoms rūšims (pavyzdžiui, kai kurių rūšių albatrosų pasaulyje likę tik apie 1000 individų).
Martín Fernández de Enciso
Martinas Fernandesas de Ensisas (g. ~1470 m. – m. 1528 m.) – ispanų kartografas ir keliautojas.
Jūriniai paukščiai
Naudojimas
Paukščių medžioklė ir kiaušinių rinkimas tebevyksta ir šiandien, tačiau ne tokiu mastu ir ne nekontroliuojamai. Naujojoje Zelandijoje maorių genčiai leidžiama medžioti paukščius tradiciniais jų metodais, išlikusiais nuo senų laikų.
Martín Fernández de Enciso
Buvo Alonso de Ochedos bendražygis, 1509 m. plaukė laivu iš Espanjolos su pastiprinimu Ochedos įkurtam miestui žemyne (Tierra Firme) San Sebastianui. Tačiau pakeliui sutiko Fransisko Pisaro laivą, kuriame kolonizatoriai bėgo iš nusiaubto San Sebastiano. Ensiso laive nelegaliai keliavęs Vaskas Nunjesas de Balboa įkalbėjo Ensisą kurti koloniją ne prie Urabos įlankos, bet Darjene. Įkūrus Santa Marijos koloniją Balboa įvykdė perversmą ir pašalino nepopuliarų tarp kolonistų Ensisą. Jis buvo išsiųstas į Espanjolą, kur apskundė Balboa elgesį. Ispanija atsiuntė naują vietininką Pedrariasą Davilą, kuris pakeitė, o vėliau, apkaltinęs separatizmu, nuteisė myriop Vaską Nunjesą de Balboą.
Riečių Švč. Trejybės bažnyčia
'''Riečių Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Riečių kaime, 11 km į šiaurę nuo Simno, 1,5 km į rytus nuo Žuvinto ežero. Liaudies architektūros formų.
Jūriniai paukščiai
Kitos grėsmės
Be tiesioginio jūrinių paukščių naikinimo, populiacijų gausumui ar išnykimui turi įtakos ir kiti žmogaus veiklos faktoriai. Vienas iš pavojingiausių veiksnių – tai rūšių introdukavimas. Jūriniai paukščiai, gyvenantys mažose salose, prarado sugebėjimą apsiginti nuo plėšrūnų. Todėl jiems kelia didžiulę grėsmę žmonių atvežti gyvūnai, kurie tokiose salose niekada negyveno: sulaukėjusios katės, daugelis graužikų. Ožkos, raguočiai, kiškiai ir kiti žolėdžiai ėda augaliją, kurioje slepiasi paukščių lizdai. Paukščiams kenkia ir turistai, besilankantys kolonijose ir baidantys suaugusius paukščius, dėl to neprižiūrimi jaunikliai tampa lengvu plėšrūnų grobiu.
Riečių Švč. Trejybės bažnyčia
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinis fasadas
Martín Fernández de Enciso
1519 m. Ensisas išleido Suma de Geografía, tačiau leidinio žemėlapiai buvo uždrausti, kad jais nepasinaudotų ispanų varžovai portugalai.
Jūriniai paukščiai
Kitos grėsmės
Grėsmę kelia ir toksinai bei aplinkos tarša. Būdami plėšrūnai, jūriniai paukščiai anksčiau kentėjo dėl DDT naudojimo, kol šis buvo uždraustas. Nemažai žalos daro ir naftos produktų nutekėjimas į jūras iš laivų: nafta įsigeria į paukščių plunksnas ir šios ima praleisti vandenį. Teršimas nafta daro didelę žalą populiacijoms, kurių paplitimo arealas yra mažas ar jos jau buvo pažeistos.
Apsauga
thumb|350px|Švyturys Bas-roko saloje, [[Škotija.]] Pavojai, su kuriais susidūrė jūriniai paukščiai, neliko be mokslininkų ornitologų ir ekologinių organizacijų dėmesio. 1903 m. JAV prezidentas Teodoras Ruzveltas pasiūlė Pelikanų salą netoli Floridos pakrančių paskelbti nacionaliniu draustiniu siekiant išsaugoti ten gyvenančių paukščių kolonijas, tarp jų ir rudąjį pelikaną, o 1909 m. parėmė Faralonų salų prie Kalifornijos pakrantės apsaugos idėją. Šiandien, daugelis paukščių kolonijų, tokių kaip esančių Herono saloje, saugomos vietinių valstybių įstatymų.
Riečių Švč. Trejybės bažnyčia
Istorija
Riečių dvare 1744 m. buvo koplyčia. Ji 1791–1804 m. turėjo nuolatinį kunigą. Vėliau ją lankydavo Daukšių kunigas 3 kartus per metus. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą koplyčia buvo begriūvanti. Daukšių klebono rūpesčiu 1919 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1924 m. įkurta parapija.
Jūriniai paukščiai
Apsauga
Rengiami ir vykdomi specialūs paukščių populiacijų išsaugojimo projektai, kurių metu salose palaipsniui naikinamos introdukuotos rūšys, išstumiančios vietinę fauną ir florą. Pavyzdžiui, Dangun Žengimo saloje buvo sugaudytos visos sulaukėjusios katės, o Aleutų salose išnaikintos poliarinė lapės, Kempbelo salose – žiurkės. Dėl šių priemonių daugelio paukščių populiacijos, kurios stipriai nyko ar net buvo išnykusios tose teritorijose, pagausėjo, nors Dangaus Žengimo saloje paukščiai pradėjo perėti tik prabėgus šimtui metų.
Paukščių mirtingumą dėl pramoninės žvejybos galima sumažinti naudojant pažangesnes žvejybos technologijas – su jaukais žvejojant naktį ir didesniame gylyje, naudojant specialius priedus paukščiams baidyti. Tarptautinis draudimas naudoti žvejyboje drifterinius tinklus taip pat mažina paukščiams ir kitiems jūrų gyventojams daromą žalą.
Riečių Švč. Trejybės bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia yra liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su bokšteliu ir zakristija. Šventoriaus tvora su mūriniais vartais. Į bažnyčią veda aukšti laiptai.
Jūriniai paukščiai
Apsauga
Vienu iš Britanijos tūkstantmečio projektų tapo 2000 m. Baso, Fidros ir kitose salose įsteigtos Škotijos jūrinių paukščių tyrimo centro stotys. Šiose salose peri daugybė jūrinių paukščių rūšių. Centrų lankytojams siūloma pažiūrėti filmus apie paukščius, grėsmę jiems ir jų apsaugą. Lėšos, surinktos iš turistų, naudojamos aplinkosaugos darbams atlikti. Žinoma, kad karališkojo albatroso koloniją, esančią Tairono iškyšulyje, Naujojoje Zelandijoje, aplanko apie 40 tūkstančių žmonių kasmet.
Daugelis visuomeninių organizacijų, tokių kaip „BirdLife International“ ir „Royal Society for the Protection of Birds“, atkreipė visuomenės dėmesį į albatrosų ir kitų stambių jūrinių paukščių sunkią padėtį, į kurią jie pateko dėl besaikio žuvų gaudymo. Šių organizacijų pastangomis buvo pasirašytas tarptautinis susitarimas dėl albatrosų ir audrapaukščių apsaugos, kurį iki 2006 metų pasirašė 8 valstybės (Australija, Didžioji Britanija, Ispanija, Naujoji Zelandija, Peru, Prancūzija, Ekvadoras ir Pietų Afrikos Respublika.
Sistematika
thumb|350px|[[Paprastasis kiras]] Paprastai šios paukščių taksonominės grupės laikomos jūriniais paukščiais:
Džiunglių knyga (1967 filmas)
Džiunglių knyga – 1967 m. JAV muzikinis animacinis filmas vaikams. Filmas pastatytas Volto Disnėjaus animacijos studijoje, kino teatruose pasirodė 1967 m. spalio 18 d. Filmas paremtas Rudyard Kipling to paties pavadinimo knygos apie džiunglių berniuką Mauglį motyvais. Režisierius – Wolfgang Reitherman, prodiuseris – Walt Disney, kuris mirė kuriant filmą.
2003 m. buvo išleistas filmo tęsinys, pavadinimu „Džiunglių knyga 2“.
Atsiliepimai
Svetainės „Rotten Tomatoes“ duomenimis, iš 37 kritikų apžvalgų, 86% buvo teigiamos, ir filmas įvertintas vidutiniškai 7,2 iš 10 balų. Filmas surinko daugiau nei 73 mln. JAV dol. pirmojo išleidimo metu ir dar tiek pat per kitus du pakartotinus leidimus.
Amazonės žemuma
Amazonės žemuma – didžiausia pasaulio žemuma, užimanti apie 5 mln. km². Išsidriekusi Pietų Amerikos šiaurinėje dalyje, Amazonės baseine, beveik visoje Amazonijoje. Iš vakarų į rytus nusidriekusi 3200 km nuo Andų iki Atlanto vandenyno. Šiaurėje remiasi į Gvianos plokščiakalnį, pietuose – į Brazilijos plokščiakalnį. Žemuma yra tektoninėje įduboje (Amazonijos sineklizėje), užpildyta paleozojaus eros jūrinėmis ir kainozojaus eros žemyninėmis nuogulomis. Vyrauja visiškai plokščias reljefas su neryškiais ir plačiais upių slėniais. Klimatas labai drėgnas (1500-3000 mm kritulių per metus) ir karštas (25-27 °C). Beveik visą lygumą dengia ekvatorinė selva.
Valentinianų dinastija
Valentinianų dinastija buvo įtakinga romėnų šeima, kurios keturi nariai buvo Romos imperatoriais ir valdė Vakarų Romos imperiją 364-392 m., o Rytų Romos imperiją 364-378 m.
Ši dinastija per Valentiniano dukters santuoką susijusi su Teodosų dinastija, o joje gimė dukra Gala Placidija, kurios sūnus Valentinianas III tapo Vakarų Romos imperatoriumi (425-455 m.) ir buvo paskutinis abiejų dinastijų atstovas soste. Dinastijos atstovai priklausė Konstantinopolio kilmingiesiems iki VI a. pabaigos.
Hadžaro kalnai
Žemos pajūrio teritorijos į rytus ir šiaurę nuo Hadžaro vadinamos Batina („Pilvu“) regionu. O žemės už kalnų – Dahira („Nugara“).
Šovinynas
thumb|right|200px|Meksikos revoliucinis generolas Franciskas 'Pancho' Vila (1877–1923) su bandoljerais. Šovinynas, bandoljeras, patrontašas – diržas su kišenėlėmis šoviniams laikyti. Tai gali būti juosmens ar perpetinis diržas, dažniausiai einantis per krūtinę. Pirmieji bandoljerai buvo būdingi XVI-XVIII a. kareivių ekipuotei. Kišenėlėse buvo nešiojami užtaisai muškietoms.
XX a. pradžioje atsirado kitas šovinynų variantas, nes kišenėlėse imta nešioti ne atskirus šovinius, o šovinių apkabas. Pirmojo ir Antrojo pasaulinių karų metu šovinynai buvo pėstininkų, ginkluotų šautuvais, ekipuotės dalis. Šovinynai dažnai būdavo audekliniai, prie kurių prisiūta juosta sudarydavo kišenėles. Kaip šovinynus plačiai naudodavo ir neišardomas kulkosvaidžių juostas, kurias nešiodavo kryžmai perjuostas per krūtinę kaip perpetes.
Dabar į karinės ekipuotės sudėtį įeina tik šovinynai, skirti povamzdinių granatsvaidžių granatoms nešioti. Šovinių apkabas pakeitusios šovinių dėtuvės nešiojamos kito tipo talpyklėse, ne šovinynuose. Perpetinius šovinynus patogiau nešioti nei juosmeninius, nes didelis svoris ties klubais apsunkina judėjimą.
Šovinynus plačiai naudoja medžiotojai, nes juose patogu nešioti lygiavamzdžių šautuvų, pvz., 12-to kalibro, šovinius. Tokius šovinynus naudoja ir pramoginiai šauliai, naudojantis lygiavamzdžius šautuvus. Kartais šovinyno tipo šovinių kišenaites turi lygiavamzdžių šautuvų diržai, tik gerokai mažiau nei tikri šovinynai.
Gunas
thumb|right|250px|Janšen-guno Kun Huntajaus ([[Konfucijus|Konfucijaus įpėdinis 61-oje kartoje) paminklas.]] Gunas – Kinijos kilmingųjų titulas, atitinkąs kunigaikštį ar hercogą. Tai vienas seniausių Kinijos titulų, atsiradusių dar valdant legendiniam imperatoriui Jao. Egzistavo iki paskutinės Čingų dinastijos.
Džou dinastijos laikais gunai buvo aukščiausias iš tituluotųjų aristokratų titulų. Žemesni buvo:
Pagal filosofą Meng Dzi (孟子.万章篇) guno rango valdininkai Džou dinastijos laikais gaudavo žemės plotą, kurios kiekviena kraštinė buvo po 100 li (Džou laikais li buvo apie 400 m). Guno titulą paprastai suteikdavo imperatorius. Hanų dinastijos laikais imperatoriaus dvare buvo trejos pareigos, kurias užimantis žmogus automatiškai gaudavo guno titulą. Ankstyvųjų Hanų laikais šie valdininkai buvo da-sy-ma (karo ministras), da-sy-tu (švietimo ministras) ir da-sy-kun (valstybės vandenų ir žemių žiūrėtojas). Vėlyvųjų Hanų laikais – tai-vei (vyriausiasis armijos vadas), da-sy-tu ir da-sy-kun.
Mingų ir Čingų laikais Konfucijaus giminės galva turėdavo Janšen-guno titulą ir būdavo Ciuifu apskrities valdovais.
Hafnis
Hafnis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Hf, eilės numeris 72.
thumb|left|Hafnis
Pavadinimo kilmė
Hafnis pavadintas pagal Kopenhagos lotynišką pavadinimą - Hafnia. Tokį sprendimą nulėmė šio elemento atradėjai, taip pagerbę Nilsą Borą, gimusį Kopenhagoje, kuris savo teorijoje numatė šio elemento egzistavimą.
Prancūzų mokslininkai iki 1949 m. elementą vadino keltijumi (, keltų genčių garbei).
Aleksas Dabulskis
Aleksas Dabulskis (1934 m. balandžio 10 d. Pilsūduose, Skaudvilės valsčiuje – 2020 m. rugpjūčio 5 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, poetas, satyrikas, vertėjas.
Biografija
1958–1971 m. ir 1975–1977 m. dirbo inžinieriumi įvairiose Kauno statybos organizacijose. 1972–1975 m. ir 1977–1982 m. žurnalo „Nemunas“ skyriaus vedėjas, stilistas, skyriaus redaktorius. 1983–1989 m. Lietuvos rašytojų sąjungos Kauno skyriaus literatūros konsultantas. Nuo 1989 m. žurnalo „Santara“ skyriaus redaktorius. 1989–1993 m. leido satyros ir humoro laikraštį „Ūpas“. Nuo 1994 m. dienraščio „Kauno diena“ korektorius.
Kūryba
Eilėraščius pradėjo skelbti nuo 1958 m. Nuo 1972 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Poezijai būdinga paradoksali, žaisminga stilistika, dėmesys tiksliai žodžio vartosenai arba retesnėms, netikėtoms, tarp jų – ir perkeltinėms, žodžio reikšmėms, kandi intonacija. Yra parašęs taiklių parodijų, nemaža autoironiškų satyrinių tekstų. Poezijos ir prozos vertimuose laikosi maksimalaus atitikimo originalui principo. Kai kurie eilėraščiai – lietuvių poetų kūrybos parodijos. Dalį satyrinių kūrinių pasirašinėjo bendru su kitais Horacijaus Drapako slapyvardžiu. Sukūrė eilėraščių vaikams.
Išvertė operečių ir miuziklų librerų, Vladimiro Majakovskio, Marijos Cvetajevos, Ivano Franko ir kt. kūrinių.