cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mary Norton
Palikimas
Pagal rašytojos romanus „Stebuklingas lovagalio bumbulas, arba Kaip po dešimties nesunkių pamokų tapti ragana“ ir „Laužai ir šluotkočiai“ kino kompanija „Disney“ pastatė dvi ekranizacijas.
Romanas „Skoliniautojai“ taip pat susilaukė keleto ekranizacijų:
Platelių kraštovaizdžio draustinis
Platelių kraštovaizdžio draustinis – saugoma gamtos sritis Lietuvoje, Plungės rajone, aplink Platelių ežerą; priklauso Žemaitijos nacionaliniam parkui. Įsteigtas 1960 m.
Draustinyje saugomas vaizdingas vidurio Žemaičių aukštumos šiaurinės dalies kraštovaizdis – kalvos, miškai, ežerai. Į draustinį patenka Platelių ežeras ir duburys, dar keletas ežerų (Beržoras, Ilgis, Iešnalis, Žiedelis ir kt.), Barstyčių kalvagūbris, Platelių, Plokštinės kalvotieji ruožai, pušynai ir eglynai (Plokštinės-Stirbaičių miškai). Draustinio tikslas – išsaugoti didžiausio ir giliausio Žemaitijoje Platelių ežero ir jo apyežerių kraštovaizdį su vertingomis pakrantėmis, salomis, Kumelkaktės pusiasaliu, Šventorkalnio archeologiniu kompleksu, Ąžuolų salos senosiomis gyvenvietėmis, povandeninio paveldo objektais, Europos Bendrijos svarbos buveinėmis bei žvilgančiajai riestūnei, dvilapiui purvuoliui, jerubei ir ūdrai tinkamomis buveinėmis ir kitomis saugomomis rūšimis.
Draustinio erdvėje peri juodieji gandrai, auga reti augalai: dvilapė blandis, paprastasis sinavadas, paupinis jonpapartis.
Černichavos valsčius
Černichavos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Černichava, kurį laiką – Lichaselcai ir Volna.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. 1926 m. sausio 22 d. panaikintas prijungiant prie naujo Volnos valsčiaus.
Brigados komisaras
thumb|right|250px|Brigados komisaras [[Leonidas Brežnevas|L. Brežnevas (dešinėje) 1942 m.]] thumb|left|150px|Brigados komisaras [[Nikolajus Ostrovskis, tarybinis rašytojas, pagarsėjęs romanu „Kaip grūdinosi plienas“.]] Brigados komisaras  – politinių darbuotojų (komisarų) karinis laipsnis Raudonojoje armijoje 1935–1943 m., atitikęs karinį laipsnį kombrigas. Laipsnis įvestas kartu su kitais asmeniniais kariniais laipsniais 1935 m. rugsėjo 22 d. TSRS CVK ir TSRS LKT nutarimu. Aukštesnis laipsnis – divizijos komisaras (atitiko laipsnį komdivas, vėliau – generolas majoras), žemesnis laipsnis – pulko komisaras (atitiko laipsnį pulkininkas).
Brigados komisaro skiriamieji ženklai – apykakliniuose antsiuvuose po vieną rombą be kariuomenės rūšies emblemos bei bendras visų politinių darbuotojų ženklas (prisiūta raudona penkiakampė žvaigždė su pjautuvu ir kūju ant abiejų rankovių virš rankogalių. 1941 m. rugpjūčio 1 d. buvo nurodyta šiuos žvaigždės pavidalo antsiuvus nebenešioti.
Tervydai
Tervydai – buvęs kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Želkūnų.
Brigados komisaras
1942 m. spalio 9 d. VGK nutarimu karinių komisarų institutas buvo panaikintas. Visi brigados komisarai gavo armijos ar laivyno laipsnius, viena pakopa aukštesnius ar žemesnius, nes kombrigo lygio laipsniai tuomet jau buvo panaikinti.
Konka
Konka – upė Ukrainoje, Zaporožės srityje; kairysis Dniepro intakas. Upės ilgis siekia 146 km, baseino plotas – 2580 km².
Upės ištakos yra Paazovės aukštumoje. Įteka į Kachovkos tvenkinį; sudarius šį tvenkinį buvo užlietas Konkos žemupio slėnis. Upės mityba daugiausia pagrįsta sniego tirpsmo vandeniu. Pavasarį Konka patvinsta, o vasarą smarkiai nusenka.
XVIII a. upe ėjo siena tarp Rusijos ir Osmanų imperijų.
Prie Konkos įsikūrę Polohai, Orichivas.
Juozapas Legavičius
Juozapas Antanas Legavičius (lenk. Józef Antoni Legowicz, 1743 m., Maladečinos rajonas, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė – 1812 m. Karkažiškėse) - kunigas, švietėjas, pamokslininkas, rašytojas, Vilniaus akademijos alumnas.
Veikla
Įvairiose Vilniaus spaustuvėse išleista keliolika Juozapo Legavičiaus parašytų ar jo parengtų knygų. Gali būti, kad jų buvo daugiau, nes ne visuomet nurodydavo savo autorystę ar saudarytojo autorystę.
Atminties įamžinimas
Žinoma, kad buvo palaidotas Karkažiškėje, tačiau kapas neišliko. 2021 m. liepos 11 d. Karkažiškės Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčioje atverta paminklinė lenta šio švietėjo garbei.
Išnašos
Veronika Girininkaitė. [http://www.llti.lt/failai/SLL43_spaudai-internetui-191-213.pdf Juozapas Legavičius (1743-1812). Gyvenimas ir raštai.] in Senoji Lietuvos literatūra, 2017, t. 43, p. 191- 213.
Enčias
Enčias arba Šilų ežeras – ežeras Lietuvoje, Ukmergės rajono šiaurėje, 3 km į rytus nuo Šilų, Balelių miške. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 0,96 km, didžiausias plotis siekia 0,35 km. Altitudė 81,2 m. Krantai lėkšti, pelkėti. Ežerą supa Vėjeliškių-Balelių pelkė. Iš pietų į šiaurę ežerą prateka Enčios upė (Nevėžio intakas). Dalis Enčios upės vandens teka vakarinėje ežero pakrantėje esančiu kanalu.
Juozapas Legavičius
Išnašos
Bohdan Jerzy Rok. Józef Legowicz – oświeceniowy kaznodzieja litewski: próba szerzenia idei oświeceniowych wśród ludu, in: Oświeceni wobec rozbiorów Polski, ed. Jerzy Grobis, Łódź: Wydawn. Uniwersytetu Łódzkiego, 1998, p. 245–262.
Enčias
Rytiniame Enčio krante įsikūrusi Paežerio kaimo sodyba.
Juozapas Legavičius
Išnašos
Emanuel Rostworowski. Legowicz, Józef, in: Polski Slownik Biograficzny, tomas XVII: Legendorf Fabian - Lubomirski Aleksander, Wroclaw, Warszawa, Krakow, Gdansk. Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk, 1972.
Kataro futbolo varžybos 2020–2021 m.
Kataro futbolo varžybos 2020–2021 m.
Ketmeno kalnagūbris
Ketmeno kalnagūbris arba Ketpeno kalnagūbris  – kalnagūbris Tianšanio kalnuose, pietryčių Kazachstane (Almatos sritis) ir vakarų Kinijoje (Sindziangas). Ilgis ~300 km, plotis 40–50 km. Aukštis iki 3638 m (Nebesnajos k.). Sudarytas iš efuzyvų, smiltanio, vietomis – iš granito.
Būdingas aukštikalnių reljefas. Papėdėse plyti stepės, aukščiau – eglynai ir kalnų pievos.
Plačiava
Plačiava – durpynas Lietuvoje, Ukmergės rajone, 6 km į šiaurės vakarus nuo Ukmergės, Plačiavos miške. Užima 6,33 km². Rytiniu durpyno pakraščiu teka Šventosios intakas Storė.
Nenusausintos pelkės (žemapelkės) durpių sluoksnio vidutinė storymė buvo 2,2 m, didžiausia – 5,2 m. Durpių vidutinis susiskaidymas 30 %, peleningumas 10,9 %, vidutinis drėgnumas 89 %. Po durpėmis slūgso sapropelio sluoksnis (iki 2 m). Po juo guli priesmėlis.
Varėnos sporto mokykla
Istorija
1968 m. buvo įsteigta Varėnos vaikų ir jaunių sporto mokykla su filialais Valkininkuose, Merkinėje ir Druskininkuose.
1994 m. mokykla iš Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijos perduota Varėnos rajono savivaldybės administracijai.
2016 m. mokykla prijungta prie Varėnos sporto centro.
Mokykloje praktikuotos sporto šakos – rankinis, futbolas, slidinėjimas, orientavimosi sportas, lengvoji atletika, stalo tenisas.
Kvietiškis (Prienai)
Kvietiškis – buvęs kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Žemaitkiemio.
Airėnų konglomeratas
left|150px miniatiūra|250px|right|Airėnų konglomeratas, 2015 m. gegužė
Airėnų konglomeratas – valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas Vilniaus rajone, Dūkštų sen., Neries upės kairiajame krante, ties Airėnų I kaimu. Priklauso Vilniaus miškų urėdijos Dūkštų girininkijos teritorijai. Pasiekiamas iš Airėnų važiuojant link Neries pietvakarių kryptimi, nusileidus į slėnį, pasukama keliuku apie 300 m į šiaurę per sodintą spygliuočių jaunuolyną iki upės pakrantės. Iš toli upės vingyje pastebima uola prieinama apie 300 m pakrantės taku. Informacinių nuorodų nėra.
Objektas paskelbtas saugomu remiantis LR Aplinkos ministerijos 2007 m. birželio 21 d. įsakymu Nr. D1-352, siekiant išsaugoti iš susicementavusio įvairiagrūdžio smėlio, žvirgždo, gargždo ir riedulių sudarytą konglomeratą.
Konglomeratas slūgso Neries regioninio parko Kulio kraštovaizdžio draustinyje. Sudarytas iš dviejų dalių – viena jų yra Neryje, kita – prie pat upės vagos.
Padavimuose pasakojama, kad Neries pakrantėje prie esančios konglomerato uolos gyveno atgailaujantys atsiskyrėliai – „pūstelninkai“, kurie mito gamtoje randamomis gėrybėmis. Pagrindinė jų atsiskyrimo priežastis buvo atgaila, o užsiėmimas – malda.
Rakvere JK Tarvas
Rakvere JK Tarvas – Estijos futbolo klubas iš Rakverės. Žinomas kaip „Rakvere JK Tarvas“, tačiau užsieniečiai dažnai rašo tik „Rakvere“, o patys estai vadina JK „Tarvas“.
Airėnų konglomeratas
Duomenys
Petrografinė sudėtis - tai nuosėdinė uoliena, kurią sudaro susicementavęs įvairiagrūdis smėlis, žvirgždas, gargždas, rieduliai.
Rakvere JK Tarvas
Istorija
2016 metų dalyvavo Meistriliiga pirmenybėse, bet 10 klubų čempionate liko paskutiniai, iškovojo vos tris taškus (trys lygiosios) ir iškirto į žemesnę lygą.
Pirmasis kryžiaus žygis
Tarp 1096 ir 1101 m. Bizantijos graikai patyrė tris atskiras kryžiuočių žygio bangas. 1096 m. pavasarį į Konstantinopolio apylinkes atvyko pirmoji didelė, nedisciplinuota ir blogai aprūpinta kariuomene. Ši pirmoji grupė dažnai vadinama Valstiečių kryžiaus žygiu arba Liaudies kryžiaus žygiu. Jai vadovavo Petras Eremitas ir Valteris Beturtis. Antrojoje bangoje, nužygiavusioje 1099 m. iki pat Jeruzalės, dalyvavo Prancūzijos, Lotaringijos, Vokietijos ir Italijos riteriai. Kariuomenė neturėjo bendros vadovybės, atskiriems kontingentams vadovavo savi valdovai. Lotaringijos riterius vedė Žemutinės Lotaringijos hercogas Godfridas Bulonietis ir jo brolis Balduinas, Šiaurės Italijos ir Pietų Prancūzijos riterių pajėgoms vadovavo Tulūzos grafas Raimondas IV ir popiežiaus legatas Ademaras, Pietų Italijos ir Sicilijos karalystės – Taranto kunigaikštis Boemundas I, Šiaurės Prancūzijos (Normandijos) – Normandijos kunigaikštis Robertas II. Trečiąją bangą sudarė Lombardijos, Prancūzijos ir Bavarijos kontingentai, pasiekę Jeruzalę 1101 m. vasaros pradžioje. miniatiūra|250px|left|Popiežius [[Urbonas II Klermono bažnytiniame susirinkime]] miniatiūra|250px|left|Bizantijos teritorija, susitraukusi po seldžiukų įsigalėjimo Anatolijoje
Priežastys
Viena iš priežasčių buvo kvietimas teikti pagalbą, kurios Bizantijos imperatorius Aleksijus I Komninas kreipėsi į popiežių. 1071 m. imperatoriaus Romano IV Diogeno kariuomenę turkai seldžiukai nugalėjo Mancikerto mūšyje. Šis mūšis ir vėlesnis Romano IV nuvertimas lėmė pilietinio karo pradžią Bizantijoje, kuris nenurimo iki pat 1081 m., kai sostą užėmė Aleksijus I Komninas. Iki to laiko seldžiukai pasinaudojo nesutarimais Konstantinopolio valdžioje, užėmė didelę dalį Anatolijos plynaukštės. Per pirmuosius savo valdymo metus Aleksijus I Komninas buvo priverstas nuolat kovoti dviem frontais – prieš Sicilijos normanus, kurie puldinėjo iš vakarų, ir prieš rytuose esančius seldžiukus. Bizantijos imperijos Balkanų teritorijos kentėjo nuo polovcų antpuolių.
Esant tokioms aplinkybėms, Aleksijus I dažnai naudojo samdinius iš Vakarų Europos, kurie Bizantijoje buvo vadinami frankais arba keltais. Imperijoje buvo aukštai vertinamos europiečių kavalerijos kovinės savybės, todėl ją naudojo kaip smogiamąją jėgą. Samdinių korpusui reikėjo pastovaus papildymo. Matyt, 1093 ar 1094 m. Aleksijus I siuntė popiežiui prašymą dėl pagalbos. Tai galėjo būti pagrindas kviesti į kryžiaus žygį.
Kita priežastimi galėjo būti Vakarus pasiekę gandai apie žiaurumus, kurie vyko Palestinoje. Tuo metu Artimieji Rytai atsidūrė fronto linijoje tarp seldžiukų Rumo sultonato, kuris užėmė didelę šiuolaikinių Irano ir Sirijos teritorijų dalį, ir Egipto Fatimidų valstybės. Seldžiukus rėmė daugiausia musulmonai sunitai, Fatimidus – šiitai. Nebuvo kas galėjo apsaugoti krikščionių mažumas Palestinoje ir Sirijoje, o karo veiksmų metu kai kurios iš jų buvo apiplėšiamos. Tai galėjo sukelti gandus apie baisius žiaurumus, kuriuos vykdė musulmonai Palestinoje.
Joseph Mankiewicz
Džozefas Leo Mankevičius (, 1909 m. vasario 11 d. Vilks Baris, Pensilvanija, JAV – 1993 m. vasario 5 d. Bedfordas, JAV) – amerikiečių scenaristas, kino režisierius ir prodiuseris.
Pirmasis kryžiaus žygis
Priežastys
Be to, Artimuosiuose Rytuose gimė krikščionybė: šioje teritorijoje kūrėsi pirmosios krikščionių bendruomenės ir šventovės. Sirija ir Palestina atiteko musulmonams, laimėjus mūšius prie Adženadeino (634 m.) ir Jarmuko (636 m.). Jeruzalė užimta 638 m., Aleksandrija – 643 m. Netrukus po Egipto užkariauta visa Šiaurės Afrika. Kipras užimtas 680 m. Antroje XI a. pusėje (nuo 1078 iki 1081 m.) turkai pasirodė Mažojoje Azijoje, kur įkūrė keletą mažų seldžiukų karalysčių (Damasko, Alepo ir kt.). Antroje pirmojo tūkstantmečio pusėje musulmonai užėmė daugumą Šiaurės Afrikos, Egipto, Palestinos, Sirijos, Ispanijos ir kitų teritorijų.
Joseph Mankiewicz
Biografija
Dž. Mankevičius gimė Vilks Baryje, Pensilvanijoje žydų šeimoje. Jo tėvas Francas Mankevičius (Franz Mankiewicz) emigravo iš Vokietijos, o motina Johanna Blumenau – iš Kuršo. Be savo vyresniosios sesers Ernos Mankevič Stenbak (Erna Mankiewicz Stenbuck, 1901–1979), jis turėjo vyresnįjį brolį Hermaną Dž. Mankevičių (Herman J. Mankiewicz, 1897–1953), kuris Džozefą atvedė į Holivudą, kad jis taptų scenaristu. Džozefo Mankevičiaus brolis Hermanas taip pat buvo įžymus scenaristas, už geriausią scenarijų gavęs „Oskarą“.
Pirmasis kryžiaus žygis
Priežastys
Krikščionys pradėjo suprasti, kad jiems reikia apsaugoti tikėjimo brolius nuo persekiojimo ir sugrąžinti prarastas žemes bei šventyklas. Popiežiaus raginimai, įtaigūs Petro Eremito ir kitų religinių vadovų pamokslai sukėlė precedento neturintį pakilimą. Įvairiose vietose Prancūzijoje, Vokietijoje ir Italijoje buvo skubiai rengiamos ekspedicijos. Be to, tūkstančiai žmonių spontaniškai rinkosi į grupes ir traukė į Rytus.
Joseph Mankiewicz
Biografija
Dž. Mankevičius yra vienintelis režisierius ir scenaristas, kuris dvejus metus iš eilės gavo „Oskarus“ už geriausią adaptuotą scenarijų ir už geriausią režisūrą: 1949 m. už filmą „Laiškas trims žmonoms“ („A Letter to Three Wives“) ir 1950 m. už filmą „Viskas apie Ievą“; pastarasis iš viso buvo nominuotas 14–oje „Oskaro“ kategorijų, iš jų 6–iose laimėjo.
Pirmasis kryžiaus žygis
Priežastys
Prasidedant kryžiaus žygiams, musulmonų pasaulis buvo susiskaldęs. Tarp įvairių teritorinių vienetų valdovų vyko nuolatiniai pilietiniai karai ir net pati religija buvo padalyta į kelias sroves ir sektas. Tuo pasinaudojo išorės priešai, įskaitant ir Vakarų krikščionių valstybes. Didelę įtaką suvaidino ir popiežiaus noras įtakoti naujų valstybių formavimąsi okupuotose teritorijose, kurios priklausytų nuo popiežiaus. Taip ir atsitiko. Vakarų europiečiai, nors užgrobė daug aukso, tuo pačiu metu patyrė didžiulius moralinius ir žmogiškuosius nuostolius.
Joseph Mankiewicz
Biografija
Kino kompanijoje „Paramount Pictures“ 17 m. dirbo scenaristu. Taip pat dirbo kino kompanijoje „Metro-Goldwyn-Mayer“ režisieriumi ir prodiuseriu, o vėliau perėjo į kino kompaniją „Twentieth Century Fox“.
Dž. Mankevičius mirė nuo širdies smūgio 1993 m. vasario 5 d. likus šešioms dienoms iki 84–ojo gimtadienio. Palaidotas Šventojo Mato episkopalinėse šventoriaus kapinėse Bedforde, Niujorko valstijoje.
Pirmasis kryžiaus žygis
Vakarų Europa
miniatiūra|250px|left|Prastuomenės kryžiaus žygis miniatiūra|250px|right|Kryžiuočiai pradeda žygį miniatiūra|250px|right|Kyžiuočių judėjimo kryptys Azijoje Po Karolingų imperijos padalijimo ir karingųjų vengrų ir vikingų atsivertimo į krikščionybę, ankstyvųjų viduramžių Europoje tvyrojo santykinis stabilumas. Tačiau per pastaruosius kelis šimtmečius Europoje buvo suformuota visa karių klasė, kuri tuomet, kai valstybių sienoms jau nekilo didelės grėsmės iš išorės, turėjo panaudoti savo jėgas tarpusavio konfliktuose ir malšinant valstiečių sukilimus. Palaimindamas kryžiaus žygį, popiežius Urbonas II sakė: „Kas čia bedalis ir neturtingas, ten bus laimingas ir turtingas“.
Popiežiaus Urbono II aistringas kvietimas bažnytiniame susirinkime 1095 m. suteikti pagalbą Bizantijai kovai su seldžiukais sulaukė europiečių pritarimo. Katalikų bažnyčia sėkmingai išnaudojo gandus apie tariamą žiaurų musulmonų elgesį su krikščionimis, nors buvo atvejų, kai Rytuose atskirose vietovėse kartu taikiai sugyveno abi bendruomenės.
Valstiečų kryžiaus žygis
Urbonas II nustatė kryžiaus žygio pradžią 1096 m. rugpjūčio 15 d., per Žolinę. Vis dėlto daug anksčiau iki šios datos valstiečių ir smulkių riterių kariuomenė, vadovaujama Amjeno vienuolio Petro Eremito, talentingo oratoriaus ir pamokslininko, savarankiškai patraukė į Jeruzalę. Šio stichinio liaudies judėjimo populiarumas buvo milžiniškas. Tuo metu, kai Urbonas II tikėjosi, kad prie kvietimo prisidės tik keli tūkstančiai riterių, Petras Eremitas 1096 m. kovą jau vedė minias, kurias daugiausia sudarė neginkluota prastuomenė, be to, keliavusi su žmonomis ir vaikais.
Šios didžiulės (pagal objektyvius skaičiavimus, apie 50–60 tūkst.) neorganizuotos vargšų „armijos“ su pirmaisiais sunkumais susidūrė jau Rytų Europoje. Palikę tėvynę, žmonės neturėjo laiko ir galimybių (daugelis dėl savo skurdo) pasirūpinti maisto atsargų, nes dar nebuvo sulaukę turtingo 1096 m. derliaus, kuris pirmą kartą derėjo Vakarų Europoje po kelerių metų sausrų ir bado. Varguomenė tikėjosi, kad pakeliui krikščioniški Rytų Europos miestai suteiks jiems maistą ir viską, kas reikalinga (kaip visada būdavo viduramžiais piligrimų kelionėse į Šventąją Žemę), arba pasiūlys aprūpinimą už priimtiną kainą. Tačiau Bulgarija, Vengrija ir kitos šalys, per kurias žygiavo kryžiuočiai, ne visuomet sutiko su tokiomis sąlygomis, todėl kilo konfliktai tarp vietinių gyventojų ir plėšikaujančių žygeivių. Traukdami žemyn pagal Dunojų, kampanijos dalyviai apiplėšė ir nuniokojo vengrų žemes, už ką vieninga bulgarų, vengrų ir bizantiečių kariuomenė juos atakavo netoli Nišo. Maždaug ketvirtadalis kryžiuočių buvo nužudyta, tačiau likę, beveik be nuostolių, rugpjūčio mėn. pasiekė Konstantinopolį. Prie Petro Eremito sekėjų prisijungė atjoję riteriai iš Italijos ir Prancūzijos. Konstantinopolį užtvindžiusi varginga kryžiuočių minia kėlė neramumus ir antpuolius, todėl imperatorius Aleksijus I paskubėjo juos perkelti per Bosforą. Atsidūrę Mažojoje Azijoje, kryžiaus žygio dalyviai susikivirčijo ir pasidalijo į dvi atskiras dalis. Čia jų žygis buvo pražūtingas, nes menkai ginkluoti, ar išvis beginkliai, buvo puolami organizuotos ir ginkluotos seldžiukų kariuomenės. Turkai puikiai žinojo reljefą ir kitas vietos sąlygas, todėl beveik visi žygeiviai buvo nukauti. Šis pirmasis mūšis Mažosios Azijos šiaurės vakaruose, prie Dorilėjo (dab. Eskišechiro) vargu ar gali būti vadinamas mūšiu – seldžiukų kavalerija užpuolė ir sunaikino pirmąją mažesnę neturtingų kryžiuočių grupę ir tada atakavo jų pagrindines jėgas. Beveik visi piligrimai mirė pakirsti priešų strėlių ar kalavijų. Nepagailėta nieko – nei vaikų, nei senų žmonių, kurių buvo daug tarp „pseudo-kryžiuočių“ ir už kuriuos vergų turguose nebūtų buvę įmanoma gauti gerų pinigų.
Iš maždaug 30 tūkstančių „Vargšų žygio“ dalyvių tik kelios dešimtys žmonių sugebėjo patekti į Bizantijos žemes, apie 25–27 tūkst. žuvo, o 3–4 tūkst., daugiausia jaunuoliai ir merginos, buvo paimti į nelaisvę ir parduoti Mažosios Azijos musulmonų turguose. Vienam „Liaudies kryžiaus žygio“ lyderiui Petrui Eremitui pavyko išsigelbėti, kitas – riteris Valteris Beturtis –  buvo nužudytas mūšyje prie Dorilėjo. Dvasinis „pseudo-kryžiuočių“ lyderis Petras Eremitas vėliau prisijungė prie pagrindinės 1-ojo kryžiaus žygio kariuomenės. Netrukus atvykusiai Bizantijos kariuomenei beliko surinkti kritusių krikščionių kūnus.
Vokiečių kryžiaus žygis
Nors antisemitinės nuotaikos Europoje tvyrojo daugelį amžių, būtent pirmojo kryžiaus žygio metu įvyko pirmieji masiniai žydų persekiojimai. 1096 m. vokiečių armija, maždaug 10 000 žmonių, vadovaujama smulkaus prancūzų riterio Valterio Beturčio, grafo Emicho Leiningeno ir riterio Folkmaro, patraukė į šiaurę per Reino slėnį – priešinga kryptimi nuo Jeruzalės – ir surengė masines žydų žudynes Maince, Kiolne, Bamberhge ir kituose Vokietijos miestuose. Kryžiaus karo pamokslininkai tik labiau kaitino antisemitinius jausmus, kviesdami kovoti su žydais ir musulmonais – pagrindiniais, jų manymu, krikščionybės priešais. Prancūzijoje ir Vokietijoje žydai buvo laikomi pagrindiniais Kristaus nukryžiavimo kaltininkais, ir kadangi jie buvo nepalyginamai artimesni už tolimus musulmonus, žmonės stebėjosi, kam leistis į pavojingą kelionę į Rytus, jei jie galėtų bausti priešą čia, namuose.
Dažnai kryžiuočiai žydams teikė pasirinkimą – priimti krikščionybę ar mirti. Dauguma pirmenybę teikė atsivertimui negu mirčiai, tačiau pasitaikė ir masinio atsivertimo, ir savižudybių atvejų. Pasak Saliamono kronikos, „vienas nužudė brolį, kitas – tėvus, žmoną ir vaikus, jaunasis nužudė savo nuotaką, motina – vaikus“. Nepaisant vietinių dvasininkų ir pasaulietinės valdžios institucijų pastangų užkirsti kelią smurtui, žuvo tūkstančiai žydų. Siekdami pateisinti savo veiksmus, kryžiuočiai minėjo popiežiaus Urbono II žodžius, išsakytus Klermono bažnyčios susirinkime – jis ragino bausti kardu ne tik musulmonus, bet ir visus, kurie pripažino kitą religiją, skyrėsi nuo krikščionių. Nors visoje kryžiuočių istorijoje buvo stebimi agresijos prieš žydus protrūkiai, nepaisant to, bažnyčia oficialiai smerkė civilių žmonių žudynes ir patarė siekiui ne naikinti kitatikius, bet juos atversti į krikščionybę.
Didikų riterių kryžiaus žygis
Po vargšų kariuomenės sutriuškinimo ir masinių žydų žudynių, 1096 m. rugpjūčio mėn. į kryžiaus žygį leidosi galingų didikų riteriai iš skirtingų Europos regionų. Tulūzos grafas Raimondas IV su popiežiaus legatu Ademaru, Le Piui vyskupu, vadovavo riteriams iš Provanso. Pietų Italijos normanams vadovavo Taranto kunigaikštis Boemundas I ir jo sūnėnas Tankredas. Godfridas Bulonietis su broliais Eustachijumi ir Balduinu buvo lotaringiečių vadai. Šiaurės Prancūzijos pajėgas vedė grafai Robertas II iš Flandrijos ir Robertas II iš Normandijos (Vilhelmo I Užkariautojo vyriausias sūnus ir Anglijos karaliaus Viljamo II Rudojo brolis), Stivenas II iš Blua ir Hugo Didysis iš Vermandua (Anos Jaroslavnos sūnus ir Prancūzijos karaliaus Filipo I jaunesnysis brolis).
Kelias į Jeruzalę
Kryžiuočius per Mažąją Aziją vedė armėnų kunigaikštis Bagratas – didžiausios Armėnijos kunigaikštystės prie Eufrato valdovo Vasilo Kogho brolis. Armėnų kronikininkas Mateusas pranešė, kad su kryžiuočių kariuomenės išėjimu iš Nikėjos, laiškai su šia žinia buvo išsiųsti Kalnų Kilikijos valdovui Kostandinui I ir Edesos valdovui Torosui. Kirsdami Aziją vasaros viduryje, kryžiuočių riteriai kentėjo nuo karščio, stigo vandens ir maisto atsargų. Kai kurie nesugebėję atlaikyti žygio sunkumų mirė, krito daugelis jų žirgų. Kartais kryžiuočiai gaudavo pagalbą pinigais ir maistu iš tikėjimo brolių – tiek iš vietinių krikščionių, tiek iš likusių Europoje, tačiau didžioji dalis jų turėjo prasimanyti maisto savarankiškai, niokodami žemes, per kurias driekėsi jų kelionės maršrutas. Kryžiaus žygio karo vadai toliau ginčijo vienas kito viršenybę, tačiau nė vienas iš jų neturėjo pakankamai įgaliojimų prisiimti pilnaverčio lyderio vaidmenį. Kampanijos dvasinis lyderis, žinoma, buvo Le Piui vyskupas Ademaras.
Nikėjos apgultis
1097 m. kryžiuočių būriai, nugalėję turkų sultono Kiličo Arslano kariuomenę, apsupo Nikėją. Bizantijos imperatorius Aleksijus I Komninas įtarė, kad kryžiuočiai užėmę miestą jo neatiduos Bizantijai, nors pagal kryžiuočių vasalinę priesaiką (1097 m.), kryžiuočiai turėjo perduoti Bizantijai užimtus miestus ir teritorijas. Po to, kai tapo aišku, kad Nikėja anksčiau ar vėliau kris, imperatorius Aleksijus slapta nusiuntė į miestą pasiuntinius su reikalavimu pasiduoti jam. Miestiečiai buvo priversti susitarti. Birželio 19 d., kada kryžiuočiai jau buvo pasirengę šturmuoti miestą, jie labai nusivylė, kai paaiškėjo, kad šią užduotį atliko Bizantijos kariuomenė, todėl kryžiuočiams nebeteko plėšti miesto. Tiesa, imperatorius davė kryžiuočiams pinigų ir žirgų, tačiau ne tiek, kiek jie tikėjosi gauti patys laimėję prieš Nikėją. Birželio 26 d. riteriai patraukė toliau į pietus, link pagrindinio tikslo – Jeruzalės.
Antiochijos apgultis
miniatiūra|250px|right|Kryžiuočių apgulta Antiochija Rudenį kryžiuočių kariuomenė pasiekė Antiochiją, kuri buvo pusiaukelėje tarp Konstantinopolio ir Jeruzalės, o 1097 m. spalio 21 d. ją apsupo. Po aštuonių mėnesių apgulties, ankstyvą 1098 m. birželio 3 d. rytą, kryžiuočiai įsiveržė į miestą. Miesto vartus padėjo atverti ginklininko Firuzo išdavystė. Čia kryžiuočiai surengė kruvinas žudynes: „visos miesto aikštės buvo pripildytos mirusiųjų kūnais, tad niekas negalėjo ten būti dėl stipraus kvapo“. Emyras Jagisijanas, lydimas 30 karių, pabėgo iš miesto, palikdamas savo šeimą ir vaikus. Tačiau po to palydovai paliko emyrą ir jį nužudė vietiniai gyventojai. Vakare kryžiuočiai užėmė visą miestą, išskyrus miesto pietuose buvusią citadelę. Praėjus keturioms dienoms, birželio 7 d., Kerboghos kariuomenė priartėjo prie miesto ir po nesėkmingo šturmo jį apgulė.
Pirmadienį, birželio 28 d., kryžiuočiai buvo pasiruošę mūšiui ir išėjo iš miesto – pasak metraštininkės Anos Komninos, „iš eilės išsirikiavusios falangos stovėjo viena prieš kitą ir buvo pasiruošusios pradėti mūšį, Flandrijos grafas nulipo nuo žirgo ir, tris kartus palinkęs prie žemės, kreipėsi į Dievą pagalbos.“ Tada kronikininkas Raimondas Ažileras priešais karius pranešė Šventąją ietį. Kerbogha, nusprendęs, kad lengvai susidoros su nedidele priešo kariuomene, neįsiklausęs savo generolų patarimų nusprendė užpulti visą kariuomenę iš karto, o ne atskirus jos padalinius. Jis pabandė gudrauti duodamas įsakymą tariamam savo pajėgų atsitraukimui, taip siekdamas privilioti krikščionis į sudėtingesnę mūšio vietą. Musulmonai, išsidėstę ant aplinkinių kalvų, Kerboghos įsakymu uždegė paskui save žolę ir iššovė strėlių krušą persekiojantiems priešams ant galvų. Taip žuvo daugelis kryžiuočių (įskaitant vėliavnešį Ademarą iš Le Piui). Tačiau ryžtingi kryžiuočiai buvo nesustabdomi – jie metėsi „į kitatikius kaip ugnis, kuri spindi danguje ir degina kalnus“. Jų ryžtas pasiekė tokį mastą, kad daugelis karių pradėjo regėti šuoliuojančius savo tarpe šventuosius Jurgį, Demetrijų ir Mauricijų. Mūšis ilgai netruko – kai kryžiuočiai pagaliau pasivijo Kerboghą, seldžiukai supanikavo, jų „priekinė kavalerija pasileido bėgti ir nuo kryžiuočių kalavijų krito daugelis savanorių kovotojų, įsijungusių į musulmonų gretas dėl kovos už tikėjimą“.
Jeruzalės apgultis
miniatiūra|250px|right|Jeruzalės šturmas 1099 m. miniatiūra|250px|right|Kryžiuočių įkurtos valstybės Levante Jeruzalės šturmas prasidėjo 1099 m. liepos 14 d. nuo aušros. Kryžiuočiai miestą apmėtė akmenimis iš akmensvaidžių, o musulmonai atsakė strėlių kruša ir nuo sienų svaidomais „dervuotais medžio gabalais, prismaigstytais vinių, įvyniotais į padegtus  skudurus“. Tačiau apšaudymas akmenimis miestui nepadarė didelės žalos, nes musulmonai sienas apsaugojo maišais, prikimštais medvilne ir sėlenomis, kurios švelnino smūgius. Nepaliaujamas šaudynes lydėjo – kaip rašo Viljamas Tyrietis – „abiejose pusėse žmonėms ant galvų krentančios strėlės ir akstys nelyginant kruša“. Kryžiuočiai bandė perkelti apgulties bokštus prie Jeruzalės sienų, tačiau tam trukdė gilus miestą juosiantis griovys, kurį pradėta užkasinėti dar liepos 12 d.
Mūšis truko visą dieną, tačiau miestas laikėsi. Kai užėjo naktis, abi pusės ir toliau išliko budrios – musulmonai bijojo, kad seks naujas puolimas, krikščionys nuogąstavo, kad apsuptiesiems gali pavykti padegti apgulties ginklus. Liepos 15 d. rytą, kai buvo užpiltas griovys, kryžiuočiai jau galėjo nekliudomi priartinti bokštus prie tvirtovės sienų ir uždegti jas saugančius maišus. Tai buvo persilaužimas puolime – kryžiuočiai per sienas permetė medinius lieptus, kuriais perėję patraukė į miestą. Pirmasis įsiveržė riteris Letoldas, paskui jį sekė Godfridas Bulonietis ir Tankredas. Tulūzos grafas Raimondas IV, kurio kariuomenė šturmavo miestą iš kitos pusės, sužinojo apie šį proveržį ir į Jeruzalę įsiveržė pro pietinius vartus. Matydamas, kad miestas neatsilaikė, Dovydo bokšto garnizono emyras pasidavė ir atidarė Jafos vartus.
Įkurtos kryžiuočių valstybės
Po Pirmojo kryžiaus žygio Levanto teritorijoje buvo įkurtos keturios krikščionių valstybės:
Lotynų katalikų okupuotos teritorijos neatitiko Bizantijos norų atgauti išvaduotas žemes, kurias buvo nukariavę musulmonai. Užėmę Jeruzalę, daugelis riterių sugrįžo į Europą. Taip kryžiuočių karalystės tapo pažeidžiamos musulmonų grįžimo atveju.
Istoriografija
Britų istorikas Peteris Frankopanas (g. 1971) tvirtina, kad Pirmojo kryžiaus žygio istorija pateikiama šališkai, daugiausiai naudojantis lotyniškais šaltiniais ir ignoruojant graikų, sirų, armėnų ir žydų XI–XII a. šaltinius. Taip, P. Frankopano manymu, kryžiuočių kampanijos iniciatorius buvo ne popiežius, bet Bizantijos imperatorius Aleksijus I Komninas. Norėdamas įveikti išorinius ir vidinius imperijos sunkumus, jis kreipėsi į popiežių Urboną II. P. Frankopanas taip pat nurodo, kad pagrindiniais žygio tikslais Mažojoje Azijoje buvo Antiochijos ir Nikėjos miestai, kuriems užkariauti buvo reikalingi patyrę kariai su apgulties ginkluote. Būtent tokie riteriai, pagal P. Frankopaną, ir buvo kviečiami į žygį per popiežiaus pamokslus Prancūzijoje 1095–1096 m.
SK Vulkanas
Jurbarko „Vulkanas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Jurbarko.
Istorija
Klubas minimas nuo 2009 m. 2011 m. ėmė žaisti III lygos Kauno zonoje.
2015 metais dalyvavo II lygos Vakarų zonos pirmenybėse ir liko 9 pozicijoje.
Karaliaus gambitas
Karaliaus gambitas – šachmatų debiutas, kurio ėjimai:
1. e4 e5 2. f4
Baltieji aukoja f pėstininką, norėdami patraukti juodųjų f pėstininką ir stiprinti centrą ėjimu d2-d4. Karaliaus gambitas – vienas iš seniausių debiutų, studijuotas dar XVII a. Italijos šachmatininko Giulijus Polerijus.
Istorija
Prieš 300 metų karaliaus gambitas buvo vienas populiariausių debiutų, žaistas daugelio stiprių to meto žaidėjų. Vėliau debiuto populiarumas šiek tiek išblėso. Fransua Andre Filidoras (1726–1795), stipriausias to meto žaidėjas ir teoretikas rašė, jog tobulai žaidžiant abiem pusėms, rezultatas yra lygiosios, todėl debiutas nei vienai pusei nesuteikia pranašumo. Po maždaug 150 metų Zigbertas Tarašas, vienas stripriausių vėlyvo XIX a. ir ankstyvo XX a. žaidėjų, pavadino šį debiutą „lemtinga klaida“, ir rašė apie jį „Žaisti karaliaus gambitą yra beveik beprotiška“. Dabar karaliaus gambitas žaidžiamas nedažnai.
Variantai
Juodieji gali rinktis, priimti gambitą, ar ne. Baltiesiems sunkoka atsiimti pėstininką, priešingai nei valdovės gambite, todėl dažniau gambitas priimamas.
Atmestas karaliaus gambitas
Juodieji gali atmesti f pėstininko auką, arba sužaisti kontrgambitą. Vis dėlto priimtas karaliaus gambitas populiaresnis. Tačiau juodieji gali sugadinti baltiesiems padėti, išvilioję f pėstininką į e liniją, pvz., '''2…d5 3. fe Vh4+'''. Baltieji čia turi 2 galimus ėjimus: 4.g3 ir'''4. Ke2'''. Abu ėjimai prasti, nes po 4.g3 Vxe4+ juodieji bet kuriuo atveju laimi bokštą, o po 4.Ke2 Vxe4+ 5.Kf2 (vienintelis galimas ėjimas) juodieji pradeda mirtiną ataką 5…Rc5.
Kiti atmetimai nėra populiarūs, pvz., aštrus kontragambitas 2…Žc6 3.Žf3 f5, kurį propagavo Tonis Mailsas; 2…d6, nes po 3.Žf3, geriausias atsakymas – 3…exf4, kuris perveda į Fišerio gynybą 2…ef 3.Žf3 d6; ir '''2…Žf6 3.fe Žxe4 4.Žf3 Žg5! 5.d4 Žxf3+ 6.Vxf3 Vh4+ 7.Vf2 Vxf2+ 8.Kxf2''', turint nedidelę endšpilio persvarą, kaip buvo Fišerio ir Veido partijoje. Taip pat nepopuliaru 2…Vf6 (Norvaldo variantas), ruošiant 3…Vxf4. Kyno gynyba 2… Vh4+ yra silpnoka juodiesiems dėl paprasto atsakymo 3.g3.
Šachmatų debiutų enciklopedija
Šachmatų debiutų enciklopedijoje karaliaus gambitui skirti kodai nuo C30 iki C39.
Marvanas I
Marvanas I (Mervanas I,, 623 – 685 m.) – VII a. arabų kalifas, valdęs 684–685 m. Ketvirtasis Omejadų kalifas, Marvanidų dinastinės šakos pradininkas.
Biografija
Marvanas ibn Hakamas gimė 623 m. Jo motinos vardas buvo Amna bint Alkaman ibn Safvan. Jis buvo kilęs iš Abd Šamsų klano. Tapo svarbiu valdininku ir iškilo iki ministro rango giminaičio kalifo Usmano valdymo metu. Jis dalyvavo Aišos bint Abu Bakr vedamame žygyje į Basrą atkeršyti Usmano žudikams ir keletas istorikų jam priskiria Kupranugario mūšyje išdavikišką Talhos ibn Ubaidulos nužudymą. Kalifu tapus kitam umajų klano atstovui Muavijai I, jis kurį laiką buvo paskirtas Medinos valdytoju. Postą prarado, kai Muavijos I reikalavimu neprivertė prisiekti įtakingų religinių Hidžazo veikėjų Muavijos sūnaus Jazido naudai. 680 m. kalifu tapus Jazidui, Marvanas faktiškai vadovavo umajams Hidžaze. 683 m. jis su kitais umajais buvo išvytas iš Medinos, kai sukilusiems Mekos ir Medinos miestams numalšinti Jazidas I pasiuntė kariuomenę iš Sirijos. Po Medinos užėmimo buvo apgulta Meka. Apgulties metu atėjo žinia apie Jazido I mirtį. Marvanas su kitais umajais negalėjo pasilikti dėl vietos genčių neapykantos ir su Huseino ibn Numeiro kariuomene pasitraukė į Siriją, kur trumpam valdė Jazido I sūnus Muavija II.
Po Jazido I ir Muavijos II mirčių buvo sukilęs beveik visas kalifatas iš didžiulio nepasitenkinimo umajais dėl Huseino ibn Ali nužudymo 680 m. ir karo prieš Meką ir Mediną. Vyko Antrasis kalifato pilietinis karas (Antroji fitna). Basros valdytojas Ubaidula ibn Zijadas buvo priverstas bėgti į Damaską, Egipto valdytojas Abdur Rahmanas ibn Džehdanas prisiekė Mekoje kalifu pasiskelbusiam Abdulai ibn al Zubairui. Irake veikė trys grupės: Al Zubairo šalininkai, charidžitai ir Ali įpėdinių rėmėjai. Pačioje Sirijoje Damasko valdytojas Dahakas ibn Kaisas palaikė Al Zubairą, jo vardu pradėtos rinkti priesaikos Himse ir kitur. Įtakingiausi Damasko umajų ir kalbitų klanai nepritarė Al Zubairo kalifatui. Jų siekis iš pradžių buvo kalifu paskelbti Jazido I sūnų Chalidą. Palestinos valdytojas Hasanas ibn Malikas Kalbis surengė žygį į Jordaniją ieškoti paramos. Ten sužinojo, kad Dahakas ibn Kaisas slapta palaiko Al Zubairą, kas sukėlė skilimą Sirijoje. Tuo tarpu Palestina buvo užimta Al Zubairo rėmėjų. Sirijoje umajų ir kalbitų pajėgos sustojo prieš kaisitų pajėgas prie Mardž Rahito. Prieš mūšį generolu buvo išrinktas Chalidas ibn Jazidas, tačiau dėl per jauno jo amžiaus ir aktyviai tapininkaujant Ubaidulai ibn Zijadui klanai prisiekė kalifui Marvanui ibn Hakamui. 684 m. rugpjūčio 18 d. Mardž Rahito mūšyje Omejadų rėmėjai įveikė Al Zubairo rėmėjus.
Marvanas I buvo senas ir ligotas, jis valdė mažiau nei metus laiko iki mirties 685 metais. Marvanas vedė Chalido ibn Jazido motiną, kuri buvo iš kalbitų klano, taip užtvirtindamas sąjungą su kalbitais ir išsprendė paveldėjimo klausimą savo sūnų naudai. Jis pasiuntė kariuomenes susigrąžinti valdžią Palestinoje ir Egipte. Po jo mirties kalifu tapo jo sūnus Abdulmalikas.
Old Road FC
Old Road FC arba Old Road Football Club – Antigvos ir Barbudos futbolo klubas, nacionalinės futbolo lygos (Premjer lyga) dalyvis. Namų stadionas vadinasi Antigua Recreation Ground, ir yra šalies sostinėje Sent Džonse. Klubo spalvos geltona ir mėlyna (purpurinė). Ankstesniais metais yra žaidę baltai/žaliomis aprangomis.
Istorija
Įkurtas Old Road. Komandoje žaidžia futbolininkai iš aplinkinių kaimų.
Pateko į Premjer lygą, kai 2007/08 m. užėmė antrą vietą pirmame divizione.
Premjer lyga ir taurės turnyras
Šaltiniai:
Stanislovas Šemeta
Stanislovas Šemeta (? – apie 1590) – LDK valstybinis veikėjas.
Biografija
Stanislovo Šemetos ir Onos KęsgaiLaitės sūnus, Žemaitijos kašteliono Melchioro Šmetos brolis.
Pajūrio tijūnas 1567 m., Liwetuvos didysis prievaizas 1576–1589.
Sion Swifts Ladies FC
Strabeno „Sion Swifts“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Strabeno. Šis straipsnis apie moterų ekipą, kuri rungtyniavo aukščiausiame divizione. Namų rungtynes žaidžia „Melvino“ sporto komplekso aikštyne, talpinančiame tūkstantinę žiūrovų.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2010 m. Rungtyniavo Antrame divizione, o nuo 2014 m. – Pirmame divizione.
2014 m. sezone buvo antroje vietoje Pirmame divizione, o pereinamosiose rungtynėse nugalėjo varžovus ir pateko į stipriausią šalies lygą.
Nuo 2015 m. rungtyniavo Premier League ir užėmė penktąją vietą.
Nuo 2016 m. m. sezono rungtyniavo Premiership.
Tartupio Pašlavantys
Tartupio Pašlavantys – buvęs kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Žemaitkiemio.
Istorija
Kaimas sunyko XX a. sovietmečiu per melioraciją.
Spandaramet
Spandaramet, Sandaramet – požemio pasaulio dvasia armėnų mitologijoje; gali būti, jog jai buvo priskirtos ir derlingumo bei augmenijos dievybės funkcijos. Ši dvasia kildinama iš iranėnų Spentos Armaiti. Spandaramet buvo įvardijamas ir pats požemio pasaulis.
Anot IX a. gyvenusio armėnų istoriko Tovma Arcruni, kuris rėmėsi liaudies padavimais, žemė esanti laikinas Spandaramet prieglobstis.
Pajuodupis (Prienai)
Pajuodupis – buvęs kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Klebiškio.
Aivaras Laurišas
Aivaras Laurišas (g. 1977 m. balandžio 15 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, rungtyniavęs puolėjo pozicijoje. Per savo karjerą yra žaidęs Latvijoje ir Rusijoje.
Eimutis Misiūnas
Eimutis Misiūnas (g. 1973 m. balandžio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas, teisės pedagogas, politikas.
Biografija
1996 m. baigė Lietuvos policijos akademiją ir įgijo teisininko kvalifikaciją. 2004–2010 m. studijavo Mykolo Romerio universitete, kuriame suteiktas socialinių mokslų (teisės) daktaro laipsnis.
1996–1998 m. dirbo asistentu Lietuvos policijos akademijos Policijos teisės ir profesinės taktikos katedroje.
1997–2004 m. buvo VšĮ „Teisinės pagalbos centras“ teisininkas.
1998–2005 m. buvo asistentas, lektorius Lietuvos teisės universiteto Policijos fakultete, Policijos teisės katedroje. 2005–2014 m. dirbo Mykolo Romerio universitete lektoriumi. 2005–2008 m. buvo Tarptautinės teisės ir verslo aukštosios mokyklos Teisės fakulteto dekanas.
2008–2015 m. – Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnybos Korupcijos prevencijos valdybos vyr. specialistas. 2015–2016 m. – Vilniaus miesto apylinkės teismo teisėjas.
2016–2019 m. – vidaus reikalų ministras. Nuo 2019 m. krašto apsaugos ministro patarėjas.
Šeima
Vedęs, žmona – valstybės tarnautoja Vaida Misiūnienė, augina sūnų ir dukrą.
Dargužiai (Pakalniškiai)
Dargužiai – buvęs kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Alksniupių.
Gregorius Radvenis
Gregorius Radvenis (Heidrikis) (1903 m. lapkričio 11 d. Parausių dvaras, Bartninkų valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1989 m. gruodžio 26 d. Los Andželas, Kalifornija, JAV) – Lietuvos karo aviacijos kapitonas, eskadrilių vadovas, dirbtuvių viršininkas, sklandymo mokyklos vedėjas ir instruktorius.
Biografija
1920 m. lapkričio 22 d. savanoriu įstojo į Lietuvos kariuomenę, kur buvo paskirtas karo aviacijos mechaniku. 1923 m. gegužės 9 d. įstojo į mokinių lakūnų grupę. 1923 m. mėgindamas karo lėktuvą „GOTHA“ su pilotu Antanu Gustaičiu ir keturiais kitais lakūnais pateko į avariją, buvo sužeistas.
1925 m. birželio 30 d. baigė aviacijos kursus, rugpjūčio 1 d. paaukštintas į jaunesniojo puskarininkio laipsnį. 1925 m. rugsėjo 21 d. prie Vilniaus turėjo nenumatytai nusileisti, pateko į lenkų nelaisvę, tačiau po metų pabėgo iš lenkų Modlino tvirtovės ir grįžo į aviacijos tarnybą. 1927 m. gruodžio 1 d. baigė aukšto pilotavimo apmokymą ir įgijo II eilės lakūno vardą. 1930 m. lapkričio 23 d. baigė aviacijos karininkų kursus, buvo pakeltas į aviacijos jaunesniojo leitenanto laipsnį.
1931 m. išėjęs atostogų nuvyko į Rasytę Kuršių nerijoje, kur spalio 21 d. baigė vokiečių sklandymo mokyklą ir tapo pirmuoju kvalifikuotu C kategorijos sklandytoju Lietuvoje. 1932 m. sklandymo instruktorius Pažaislio sklandymo mokykloje. 1933 m. rugpjūčio 30 d. išleistas iš tarnybos dviem mėnesiams bendradarbiauti su Lietuvos aeroklubu. Čia jį pakvietė vadovauti kuriamai Nidos sklandymo mokyklai. 1933 m. rugpjūčio 30 d. sklandytuvu „Sakalas“ pasiekė pirmąjį Lietuvos sklandymo rekordą, išsilaikydamas ore 3 val ir 10 min., 1934 m. birželio 26 d. savo rekordą pagerino iki 5 val. 15 min.
Tęsiant aviacijos tarnybą jam teko eiti eskadrilių technikos karininko ir eskadrilių vado pareigas, taip pat Zoknių aviacijos bazės (Zoknių aerodromas) dirbtuvių ir autogaražo viršininko pareigas bei atlikti įvairias specialias užduotis. 1933 m. paaukštintas į aviacijos leitenanto laipsnį, 1936 m. į kapitono laipsnį. 1937 m. komandiruotas į Angliją prižiūrėti užsakytų lėktuvų gamybos. 1938 m. nusiųstas į Paryžių aplankyti tarptautinę aviacijos parodą.
1937 m. balandžio 15 d. vedė Janiną M. 1939 m. vasario 7 d. gimė jo pirmasis sūnus Egidijus Neris.
1940 m. liepos mėn. paleistas į aviacijos karininkų atsargą. Pagal Lietuvos Respublikos karo aviacijos III grupės vado liudijimą, jis tarp 1923-V-16 ir 1940-VII-29 padarė 2468 skridimus, ore išbuvo 1482 valandas ir 15 minučių.
Liubavo dvaras
Liubavo dvaras įsikūręs Liubave, šiaurinėse Vilniaus apylinkėse vaizdingoje vietovėje prie Žalesos upės. Dabar Liubavo dvaro sodyboje yra išlikę 11 pastatų, terasinių tvenkinių sistema bei želdynai. Skulptoriaus Gintaro Karoso iniciatyva restauruotame dvaro vandens malūne 2011 m. įkurtas Liubavo dvaro muziejus (malūnas pastatytas 1902 m. vietoje ankstesnio, minimo nuo 1727 m.). 2016 m. restauruotas ir pritaikytas muziejui Liubavo dvaro XVIII a. baroko architektūros ansamblis – oficina (lobynas) ir oranžerija. 2018 m. restauruotas dvaro sodybos tiltas su akmens riedulių kelio atkarpa.
Į Liubavo dvarą nuo Birelių veda akmenimis grįstas Liubavo dvaro kelias.
2012 m. už kultūros paveldo išsaugojimą ir kokybišką restauravimą Liubavo dvaro malūnui-muziejui suteiktas Europos Sąjungos ir Europa Nostra kultūros paveldo apdovanojimas.
Liubavo dvaro krašto istorijos, kultūros ir technikos paveldo muziejus veikia savaitgaliais nuo balandžio 15 d. iki spalio 15 d.
Istorija
Nuo XV a. pr. iki XVI a. vidurio Liubavą valdė Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikai Goštautai, XVI a. – dvaras atiteko Lietuvos didžiojo kunigaikščio šeimai. 1546 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto dvaro iždo knygoje detaliai aprašyti tuo metu remontuoti Liubavo tvenkiniai. Vėliau Liubavą valdė Mikalojus Radvila Rudasis, Golejevskiai, Krišpinai Kiršenšteinai, Tiškevičiai ir Slizieniai. Liubavo dvare gyveno ir kūrė garsus XIX a. Lietuvos skulptorius Rapolas Slizienis (1804–1881), palaidotas su žmona dvaro koplyčios-mauzoliejaus požemiuose.
XVI a.–XVII a. dvaro teritorijos siekė Siesarties ir Kirneilio ežerus netoli Molėtų.
Maksymas Pyrohovas
Maksymas Pyrohovas (Пирогов Максим Андрійович; g. 1996 m. gruodžio 26 d.) – futbolininkas iš Ukrainos, saugas.
Rungtyniavo Ukrainoje, Lietuvoje, Vokietijoje ir Moldovoje. Lietuvoje atstovavo Tauragės „Tauro“, „Pakruojo“, „Džiugo“ ir „Sūduvos“ klubams.
Karjera
Žinoma, kad 2015 m. balandį perėjo į Umanės FK Umanfermmash.
2016 m. vasario mėn. persikėlė į SG Herrengosserstedt (Vokietija).
2017 m. rugpjūčio mėn. prisijungė prie FK Tauras Tauragė, kuris rungtyniavo LFF I lyga.
2018 m. kovo mėn. prisijungė prie Pakruojo klubo, kuris rungtyniavo LFF I lyga.
2019 m. rugpjūčio mėn. persikėlė į SV Eintracht Emseloh (Vokietija).
Nuo 2020 m. sausio mėn. atstovavo FC Dinamo-Auto Tiraspol (Moldavija).
Essaï Altounian
Būdamas dvylikos, Essaï įrašė savo pirmąją dainą, o 19-kos pasirašė kontraktą su „Sony France“ ir tapo grupės „Ideal-3“ pagrindiniu vokalistu. Sėkmingiausia jų daina tapo „Pardonne-moi“, kurią grojo visos pagrindinės Prancūzijos radijo stotys. Po dvejų metų Essaï paliko grupę ir pradėjo solinę karjerą. Dainininkui teko dirbti su atlikėja Jenifer, kuriai jis parašė keletą dainų naujam jos albumui, kuris pelnė Diamond Plaque apdovanojimą. Jungtinės Amerikos Valstijose atlikėjas su Kerry Gordy įrašė singlą „Family“. 2015 metais kaip grupės-projekto „Genealogy“ narys dalyvavo 60-ajame „Eurovizijos“ konkurse Vienoje.
Maksymas Pyrohovas
Karjera
Nuo 2021 m. vasario priklausė Kryvbas Kryvyi Rig (Ukraina).
2021 m. rugsėjo mėn. persikėlė į FC Sfîntul Gheorghe Suruceni (Moldova).
2022 m. vasarį pasirašė sutartį su Ukrainos Antros lygos „Kryvbas“ klubu.
„Džiugo“ klubas
2022 m. kovo mėn. pranešta, kad žaidėjas atstovaus „Džiugo“ klubui.
2022 m. kovo 20 d. debiutavo A lygos rungtynėse prieš „Panevėžį“. Šiose rungtynėse žaidė startinėje sudėtyje ir buvo pakeistas.
„Sūduvos“ klubas
2023 m. sausio 28 d. pasirodė pranešimai, kad sudaryta sutartis su FK Sūduva.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Daukšai (Radviliškis)
Daukšai – buvęs viensėdis Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Alksniupių.
Beižionių dvaras
Beižionių dvaras – dvaras Beižionyse, Elektrėnų savivaldybėje, Lietuvoje.
Ledinio kibiro iššūkis
miniatiūra|Nominuotasis dalyvis atlieka „Ledinio kibiro iššūkį“ „Ledinio kibiro iššūkis“ dar kartais vadinamas „ŠAS ledinio kibiro iššūkiu“ (angl. ALS Ice Bucket Challenge) – tai kilni gerumo akcija, kuriuos tikslas yra skleisti žinią apie šoninę amiotrofinę sklerozę (ŠAS) (angl. amyotrophic lateral sclerosis (ALS)) ir surinkti aukų tolimesniems ligos moksliniams tyrimams. Manoma, kad iššūkio pradininkai yra Pat‘as Quinn‘as ir Pete‘as Frates‘as. 2014 m. liepą – rugpjūtį iššūkis pasiekė piką ir tapo virusiniu socialinėje erdvėje.
Beižionių dvaras
Istorija
Minimas 1613 m. XIX a. pradžioje jis priklausė Vincentui ir Juozapui Tanskiams. 1922 m. dvaro valdytoja – Kornelija Tanskaitė-Ostrovskienė (Astrauskienė), Tanksių giminės palikuonė.
Australijos transportas
Dėl didelio šalies ploto ir mažo gyventojų tankumo Australijos transportas visais laikais pasižymėjo brangumu ir, palyginti su kitomis šalimis, dideliu dirbančiųjų skaičiumi. Pagrindiniai Australijos keliai ir geležinkeliai tiesti XIX a. antroje pusėje, kai šalis buvo padalinta į keletą savarankiškų kolonijų, prekiavusių daugiausiai su Didžiąja Britanija. Transporto sistema buvo pritaikyta šiai prekybai, pagrindinės transporto arterijos driekėsi iš uostų į žemyno gilumą, tarpusavyje kolonijos menkai buvo susietos. Dėl to iki pat XX a. antros pusės Australija neturėjo vieningos geležinkelių sistemos, šalyje veikė trijų skirtingų vėžių geležinkeliai. Dideli skirtumai tarp valstijų išlikę ir šiais laikais. Iki XX a. devintojo dešimtmečio šalies geležinkelių, oro ir vandens transporto įmonės priklausė vyriausybei, vėliau palaipsniui pradėtos privatizuoti.
Ledinio kibiro iššūkis
Jungtinėse Amerikos Valstijose žmonės sparčiai jungėsi prie iššūkio ir palaikė šoninės amiotrofinės sklerozės asociaciją (angl. ALS Association). Jungtinės Karalystės gyventojai rėmė „Motorinių neoronų ligų asociaciją“ (angl. Motor Neurone Disease Association), tačiau, kai kurie šalies gyventojai, rinkosi aukoti kitoms asociatyvioms organizacijoms.
Nominuotieji socialinių tinklų naudotojai, priėmę iššūkį, per artimiausias 24 valandas privalėjo nufilmuoti ir patalpinti savo paskyroje vaizdo įrašą, kuriame apsipila kibiru ledinio vandens, nominuoja kitus dalyvius bei praneša, kokiai organizacijai skiria auką.