cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pudongas
Istorija
miniatiūra|200px|kairėje|Pudongas, 2015 m. XX a. pab. Kinijos vyriausybė nutarė įsteigti specialiąją ekonominę zoną Čuanša apskrityje. 1993 m. buvo įkurta Pudongo specialioji teritorija. Vakarinė Pudongo rajono dalis buvo skirta Ludziadzui finansų ir prekybos zonai, turėjusiai tapti naujuoju šiuolaikinės Kinijos finansų centru.
Maunt Palomaro observatorija
thumb|240px|Maunt Palomaro observatorija
Pudongas
Istorija
2010 m. Pudonge vyko didžioji dalis „Expo Shanghai“ parodos programos.
Maunt Palomaro observatorija
Maunt Palomaro observatorija – astronominė observatorija JAV, Kalifornijoje. Šią observatoriją po II pasaulinio karo pradėjo projektuoti Edvinas Hablas. Jo veidrodžio skersmuo yra 508 cm.
Atradimai
1963 m. pavasarį Martenui Šmidtui, dirbusiam Maunt Palomaro observatorijoje, pavyko identifikuoti pirmąjį kvazarą. Taip buvo atrasti pirmieji kvazarai. Vėliau tuo pačiu teleskopu buvo atrasta daugiau kaip 500 kvazarų.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2011–2012 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2011–2012 m.
Čempionatas
Lichtenšteino komandos žaidžia Šveicarijos sistemoje:
Vogėzai
Vogėzai  – Prancūzijos departamentas šalies rytuose, Lotaringijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo kalnyną. Administracinis centras – Epinalis (Épinal).
Departamente 3 apskritys, 31 kantonas, 27 municipaliniai susivienijimai ir 515 komunų. Plotas – 5 874 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, padalijus Lotaringijos ir Franš Kontė provincijas. 1793 m. prijungta Salmo grafystė, 1795 m. Širmeko regionas. 1871 m. Vokietija aneksavo dalį departamento, bet 1919 m. Prancūzija šias žemes susigražino, tik jos tapo Elzaso Žemutinio Reino departamento dalimi.
Geografija
Vogėzų departamentas ribojasi su Mezo, Mertos ir Mozelio, Žemutinio Reino, Aukštutinio Reino, Aukštutinės Sonos departamentais ir Belforo teritorija.
Teritorija patenka į trijų upių baseinus. Svarbiausios upės:
Klimatas
Klimatą formuoja Vogėzų kalnai, užimantys didelę teritorijos dalį.
Ekonomika
Pagrindinė ekonomikos šaka – žemės ūkis. Tačiau 280 000 ha užima miškai, todėl Vogėzai yra antras departamentas Prancūzijoje pagal medienos gamybą – 1 mln. m³ per metus. Pastaruoju metu vis daugiau gaminama biomasės ir biokuro energetikai.
Turizmas
Turistus traukia kalnai ir pilys.
Vogėzų herbą 1946 m. sukūrė dailininkas heraldikas Roberas Luisas (1902–1965).
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Džekis Pjeras ir Kristianas Ponslė, Atstovų rūmuose – 4 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 31 narys, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Degsniai
Degsniai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Žiobiškio, prie Mitragalio.
Istorija
Kaimas įeina į sėlių genties gyventos teritorijos ribas. Degsniai pirmą kartą paminėti 1680 m. Onuškio parapijos metrikuose. XX a. antrojoje pusėje tapo kolūkio gyvenviete.
Žemasis ežiakaktusis
Žemasis ežiakaktusis (Echinocactus horizonthalonius) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos rutuliškos formos augalas. Stiebas iki 20 cm aukščio, dygliai išsidėstę įvairiai. Tai mažiausia ežiakaktusų genties rūšis. Be to, sunkiai auginama ir kaktusų mėgėjų kolekcijose, kadangi sėklos dygsta ir daigai auga blogai.
Žiedai rausvai violetiniai, iki 5 cm skersmens.
Auga JAV pietinėje dalyje (Arizonoje, Teksase), šiaurinėje Meksikoje.
250px
369 m. pr. m. e.
'''369 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Slėpynės (filmas)
Slėpynės – psichologinis siaubo filmas, kuriame pagrindinį vaidmenį sukūrė aktorius Robert De Niro. Juosta turi keletą pabaigos versijų, o pats filmas priskirtas R kategorijai (asmenims nuo 16 metų).
Turinys
Po žmonos savižudybės psichologas Deividas Kolovėjus su mažamete dukra Emile nusprendžia persikraustyti į priemiesčio rajoną, tikėdamasis, kad aplinkos pasikeitimas padės mergaitei atsigauti po patirto sukrėtimo. Vis dėlto ir čia mergaitė lieka uždara, nenorinti bendrauti su bendraamžiais ir stengiasi leisti laiką vienumoje. Jai nepatinka naujoji tėvo pažįstama Elizabeta ir mergaitė džiaugiasi tik kai juos aplanko tėvo bendradarbė Katerina.
Tėvas visais būdais mėgina dukters abejingumą, tačiau ši pasisako, kad jai nieko netrūksta, nes dabar turi naują draugą – Čarlį. Pradžioje Deividas nekreipia dėmesio į mergaitės kalbas, manydamas, kad tai įsivaizduojamas šios draugas, tačiau netrukus supranta, kad Čarlis – ne tik realus, bet ir labai pavojingas...
Mano vardas Erlas
„Mano vardas Erlas“  – JAV rodyta situacijų komedija, kurią sukūrė Greg Garcia. Prodiusavo „20th Century Fox“ kompanija.
Šio serialo žvaigždės – Jason Lee, Ethan Suplee ir Jaime Pressly. Jason Lee vaidina Erlą J. Hikį (Earl J. Hickey) – nevalyvą, smulkų vagišių, pastoviai susiduriantį su teisėsauga, kuris neseniai laimėjo 100 tūkst. JAV dolerių, žaisdamas loterijoje, bet pametė savo laimingąjį loterijos bilietą, kai jį partrenkė mašina. Gulėdamas ligoninėje, žiūrėdamas Carson Daly laidą per televizorių sužinojo, jog kiekvienas žmogus turi savo karmą ir nuo jos priklauso žmogaus sėkmė, bei likimas, kad žmogui sektųsi, jis turi daryti tik gerus darbus. Kadangi Erlas buvo visuomenės padugnė, jis buvo pridaręs įvairių šunybių kitems žmonėms, todėl jis nusprendė savo gyvenimą pasukti kita linkme ir atsilyginti geruoju žmonėms, prieš kuriuos jis nusikalto. Po šio jo sprendimo, išėjęs iš ligoninės jis rado savo laimingąjį loterijos bilietą ir išsigrynino savo 100 tūkst. dolerių. Ligoninėje, kol gulėjo ir gydėsi, jis sudarė savo visų šunybių sąrašą ir nuo to laiko, kai gavo savo pinigus, savo dienas leidžia atlygindamas kitiems už savo blogus darbus.
Jam padeda jo jaunesnysis, šiek tiek sutrikusio mąstymo, brolis – Rendis (Randy), kuris taip pat yra dalyvavęs dalyje Erlo nusižengimų. Kadangi jis niekur nedirba ir yra išlaikomas Erlo, jis taip pat dalinai švarina savo karmą nuo praeities nusižengimų.
Reitingai
Serialo premjera, kuri įvyko 2005 m. rugsėjo 20 d., subūrė prie televizijos ekranų 15,2 milijonų Jungtinių Amerikos Valstijų gyventojų, taip uždirbdama šiam serialui 6,6 reitingą. Dar tik rodant trečiąjį serialo epizodą paaiškėjo, kad „Mano vardas Erlas“ tapo populiariausiu rudens NBC kanalo serialu. Iškart po šių statistikos duomenų NBC pasirašė sutartį dėl viso sezono (22 epizodų) rodymo.
Veikėjai
left|thumb|250px|Pagrindiniai serialo „Mano vardas Erlas“ veikėjai, iš kairės į dešinę: Katalina, Erlas, Randis, Džoi, Darnelas
Erlas J. Hikis (Earl J. Hickey vaidina Jason Lee) – kartu pasakotojas ir pagrindinis veikėjas. Buvęs vagis, bei sukčius, dabar – besistengiantis kitiem padėti, pavyzdingas pilietis.
Randis Hikis (Randy Hickey vaidina Ethan Suplee) – Erlo nevisprotis brolis, kuris padeda Erlui keisti savo gyvenimą gerąja linkme – keisti savo karmą.
Džoi Tarner (Joy Turner vaidina Jaime Pressly) – egocentrikė, buvusi Erlo, dabar – Darnelo žmona, dviejų vaikų: Dodžes ir Erlo jaunėlio, motina. Dirba savo įkurtame manikiūro salone.
Katalina (Catalina vaidina Nadine Velazquez) – protinga, nelegaliai įmigravusi į JAV, kambarinė, dirbanti viešbutyje, kur apsistojo Erlas su Rendžiu.
Darnelas Tarneris (Darnell „Crab Man“ Turner vaidina Eddie Steeples) – naujasis Džoi vyras ir Erlo jaunėlio tėvas. Nepaisant to palaiko gerus santykius su Erlo ir Rendžiu. Dirba virėju vietinėje „Crab Shack“ užkandinėje.
Mezoamerikos raštas
Mezoamerikos raštas – grupė gana giminingų raštų sistemų, naudotų prieškolumbinėje Amerikoje, Mezoamerikos civilizacijos tautų. Šiose rašto sistemose gana sudėtingai maišėsi logografiniai, fonografiniai ir piktografiniai elementai.
Pietinės rašto sistemos
Pietinė Mezoamerika, apėmusi Įlankos, Oašakos, Majos regionus, išvystė pačias sudėtingiausias rašto sistemas, leidusias užrašyti šnekamąją kalbą ir visas, net sudėtingiausias, sąvokas.
Olmekų raštas
Seniausia Mezoamerikos rašto atmaina laikomas Olmekų raštas, kurio seniausi pavyzdžiai randami iš VII a. pr. m. e. Olmekai, gyvenę Įlankos regione, davė pradžią Mezoamerikos civilizacijai ir svarbiausiems jos pasiekimams.
Olmekų raštas buvo hieroglifinis. Dažniausiai pasitaikantys ženklai buvo skaitmenys ir kalendoriaus dienos.
Archeologai yra radę Kaskachalio bloką, kuris datuojamas X a. pr. m. e. Tačiau jame išraižyti rašmenys neprimena nė vienos Mezoamerikos rašto sistemos, todėl jis kelia daug abejonių.
Apie V a. pr. m. e. toje pat teritorijoje išsivystė Epi-olmekų raštas, kuris labai primena Majų hieroglifus ir laikomas tiesioginiu Majų rašto pirmtaku.
Sapotekų raštas
Olmekų raštas inspiravo sapotekų raštą. Sapotekų raštas irgi buvo hieroglifinis, tačiau jis nėra iššifruotas. Seniausias jo paminklas yra iš V a. pr. m. e. Tas įrašas iš dviejų ženklų žymi vieną kalendorinę datą.
Majų raštas
thumb|250px|Majų glifai. Kiekvienas jų sudarytas iš kelių elementų Majų raštas yra labiausiai tyrinėtas ir iššifruotas. Jis kilo iš Olmekų rašto, ir seniausi jo įrašai yra iš III a. pr. m. e. Skirtingai nei kitos rašto sistemos Mezoamerikoje, kurios buvo skaitomos iš viršaus į apačią vienu stulpeliu, majai skaitydavo dviem stulpeliais.
Majų raštas grupuojamas glifais, kurių kiekvieną sudaro keletas elementų (1-6), kartu sudarančių sąvoką. Tie elementai gali būti logogramos, fonogramos, skaičiai.
Dažniausiai pasitaikantys majų užrašai yra datos, tačiau šiuo raštu buvo galima užrašyti visas sąvokas. Taigi, buvo galima perteikti visą kalbą.
Poklasikiniu laikotarpiu Majų rašmenys sunyko, jie buvo labai supaprastinti. thumb|250px|Mendozos kodekso puslapis su Actekų piktogramų pavyzdžiais. Vaizduojamas valdovas Ašajakatlis ir jo nukariavimai. Vaizduojami ženklai, reiškiantys „nukariauti“, o kiekvieno jų kairėje arba apačioje yra vietovardžio pavadinimas. Melsva eilutė kairėje – kalendorinių metų pavadinimai
Šiaurinės rašto sistemos
Svarbus klausimas yra, ar tuo pat metu, kai naudotos Majų, Sapotekų rašto sistemos, Centrinėje Meksikoje irgi egzistavo raštas. Ilgą laiką tokių pavyzdžių nebuvo, tačiau pastarojo laikotarpio archeologiniai radiniai patvirtino Teotihuakano rašto egzistavimą. Atrodo, šis raštas buvo gana skirtingas nuo Majų rašto, ir savo išvaizda artimesnis vėlesnėms rašto sistemoms, naudotoms Actekų ir Mištekų.
Actekų ir mištekų raštai neišsivystė iki tokio sudėtingo lygio, kaip Majų raštas. Jie buvo labiau artimesni piktogramoms ir leido tik užrašyti esmines sąvokas, bet ne kalbą.
Actekų raštas
Svarbiausi actekų rašto ženklai buvo kalendorinės datos ir vietovardžiai. Vietovardžiai buvo konstruojami rebusų principu.
Vincas Žilys
thumb|V. Žilys su Lietuvos kariuomenės uniforma ir ordinais tarpukariu Vincas Žilys (1898 m. vasario 2 d. Pakruostėje, Panevėžio apskritis – 1972 m. spalio 9 d. Kaune) – Lietuvos visuomenės ir karinis veikėjas, brigados generolas.
Išsilavinimas
thumb|Tarpukario Lietuvos generolai: [[Stasys Raštikis|S. Raštikis, E. Adamkavičius ir V. Žilys]] 1915 m. baigė penkias Panevėžio realinės gimnazijos klases. 1916 m. už Vokietijos okupacinės valdžios nurodymų nevykdymą suimtas, nuteistas 5 metus kalėti. Iki 1918 m. kovo mėn. kalintas Kupiškio ir Panevėžio kalėjimuose. Išėjęs į laisvę tęsė mokslus. 1919 m. vasario 17 d. baigė Panevėžio gimnaziją. 1919 m. liepos 6 d. baigė Kauno karo mokyklą. 1923 m. spalio 16 d. baigė Aukštuosius Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Vytauto karininkų kursus, suteiktas kapitono laipsnis. 1929 m. vasario 10 d. baigė Aukštųjų karininkų DLK Vytauto kursų artilerijos skyrių. 1929 m. rudenį išlaikė kandidato į Užsienio karo akademiją egzaminus, pasiųstas mokytis į Belgiją, Briuselio karo akademiją. Besimokydamas gavo majoro laipsnį. 1940 m. vasario 28 d. – kovo 29 d. tobulinosi Paryžiaus karo akademijos taktikos kursuose. 1941 m. tobulinosi Maskvos Felikso Dzeržinskio artilerijos akademijoje.
Pasinkai (Balstogės apskritis)
Pasinkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Zabluduvo ir apie 12 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Staviškių piliakalnis
Staviškių piliakalnis, Naujieji Verkiai – piliakalnis Vilniaus miesto savivaldybės teritorijoje, Staviškėse, Verkių seniūnija, Verkių regioninis parkas. Pasiekiamas Verkių gatve pavažiavus beveik iki jos pabaigos, yra kairėje vakaruose, 250 m neprivažiavus Ožkinių gatvės, priešais kolektyvinius sodus.
thumb|left|245px|Piliakalnis iš pietryčių thumb|left|180px|Kristaus skulptūra
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiros kalvos pietinėje dalyje. Aikštelė trikampė, pailga šiaurė – pietų kryptimi, 50 m ilgio, 40 m pločio šiauriniame krašte, su iki 1 m aukštesniu viduriu. Šlaitai statūs, 10 m aukščio. Jos rytiniame krašte stovi 1928 m. pastatyta Jėzaus skulptūra. 2000 m. rytiniame šlaite įrengti laiptai.
Tyrimai
1995 m. Valdas Vainilaitis piliakalnyje ištyrė 12 m², kultūrinio sluoksnio nerado. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Joseph Gottfarstein
Jozefas Gotfaršteinas (1903 m. Prienuose, Rusijos imperija – 1980 m. Paryžiuje, Prancūzija) – Lietuvos žydų kilmės istorikas, vertėjas, filosofas tyrinėjęs žydų kultūrą, kalbą ir literatūrą.
Biografija
Gimė 1903 m. Prienuose. Mokėsi Marijampolės ir Kauno hebrajų gimnazijose. Nuo 1916 m. mokėsi Vilijampolės ješivoje. 1923 m. Berlyne pradėjo studijuoti filosofiją. XX a. trečio dešimtmečio pabaigoje persikėlė gyventi į Paryžių. Dalyvavo Paryžiaus žydų ir anarchistų visuomeniniame gyvenime. Parašė įvairių darbų apie žydų kultūrą, kalbą ir literatūrą, vertė tekstus. Mirė 1980 m. Paryžiuje.
Antanas Virbickas
Antanas Virbickas (1902 m. lapkričio 22 d. Blėkoniuose, Linkuvos valsčius, Šiaulių apskr. – 1966 m. liepos 15 d. Vilniuje, palaidotas Panevėžio katedros kapinėse) – Lietuvos vargonininkas, chorvedys, kompozitorius.
Biografija
Baigęs Laborų (Pakruojo raj.) pradžios mokyklą, ketino mokytis Linkuvos gimnazijoje, bet tėvai neturėjo pinigų mokėti už mokslą. Tada Linkuvos bažnyčios vargonininkas ir gimnazijos muzikos mokytojas K. Jovaiša patarė mokytis vargonuoti. Antanas iš K. Jovaišos išmoko ne tik vargonuoti, bet ir groti pučiamaisiais instrumentais. Jaunystėje su broliais grojo vestuvėse, kaimo vakarėliuose ir gegužinėse.
1923 m. rudenį buvo pašauktas į Lietuvos kariuomenę – husarų pulką. Už gerą tarnybą apdovanotas sidabriniu laikrodžiu ir gavo viršilos laipsnį.
1925 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą (Kauno konservatoriją), kur vargonuoti mokėsi pas Juozą Naujalį ir Nikodemą Martinonį, o kompozicijos – pas Juozą Gruodį. Dažnai akompanuodavo Konrado Kavecko diriguojamam Kauno arkikatedros chorui, pasireikšdavo ir kaip solistas vargonininkas bei geras improvizatorius.
Baigęs konservatoriją, vadovavo aviacijos kursų vyrų chorui, Kauno kunigų seminarijoje dėstė choralinį giedojimą ir kitas muzikos disciplinas. 1940 m. įkūrus Lietuvos valstybinės filharmonijos mišrųjį chorą, kurį laiką buvo meno vadovo ir vyr. dirigento B. Budriūno padėjėju.
1939 m. išrinktas į Lietuvos muzikų draugijos vargonininkų sekciją, o 1940 m. kovo 1-2 d. Vilniuje vykusiame Lietuvos muzikų draugijos suvažiavime išrinktas į valdybą.
Bolševikai Antano mamą Petronėlę Virbickienę (Paliulytę), brolį Juozą ir seserį Eleną ištrėmė į Sibirą. Brolis ir sesuo iš tremties grįžo, o mamą, kuomet buvo pranešta apie amnestiją, iš džiaugsmo ištiko širdies priepuolis, teko palaidoti Sibire (Krasnojarsko kraštas). Liucijai Virbickaitei bei Pranui Virbickui pasisekė išvengti tremties likus gyventi Lietuvoje, dar vienas brolis Jonas Virbickas išvengė tremties emigruodamas į JAV. Pats Antanas Virbickas nuolat buvo persekiojamas ir visų pamirštas.
Martyniškiai (Molėtai)
Martyniškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Giedraičių, prie Kiemento ežero šiaurinio kranto. Šiame kaime yra sena dvarvietė. Kaimo turizmo sodyba „Terakota“. Greta kaimo nutiestas plentas.
Istorija
Martyniškių (Giedraičių) dvarui iki 1714 m. priklausė Zanėnų kaimas.
Vilniaus universiteto Filologijos fakultetas
Vilniaus universiteto Filologijos fakultetas (sutrumpinimas – VU FlF) – vienas iš Vilniaus universiteto fakultetų, kuriame atliekami filologijos mokslo krypties ir tarpdalykiniai tyrimai. Fakultete taip pat ruošiami visų pakopų filologijos specialistai.
Fakulteto misija – turtinti pasaulio mokslą lietuvių ir kitų kalbų, literatūrų ir kultūrų tyrimais; rengti plačios erudicijos filologus, derinančius geriausių humanitarinių tradicijų plėtrą su atvirumu naujovėms bei gebėjimu pažinti, keisti ir prasmingai kurti save, savo gyvenimą ir aplinkinį pasaulį.
Rafaelis
Rafaelis (lotynizuota forma Raphael, tikr. Raffaello Sanzio, 1483 m. balandžio 6 d. Urbinas, Italija – 1520 m. balandžio 6 d. Roma) – italų architektas, dailininkas. Gyvenimo metu žinotas pravarde Urbinas (nuo gimimo vietos, it. Raffaello da Urbino)
Vilniaus universiteto Filologijos fakultetas
Istorija
Filologinių dalykų dėstymo pradžia Vilniaus universitete galima laikyti XVI–XVII amžių, kai iškilo poreikis mokytis klasikinių kalbų – pirmiausia lotynų, taip pat graikų ir hebrajų. Šitaip buvo sudarytos sąlygos gerai išmokti lotynų kalbą, ja kalbėti, rašyti ir kurti įvairių žanrų literatūrinius rašinius: kalbas, dramas, odes ir kt.
Rafaelis
Jis buvo iš tų menininkų, kurių gyvenimas, dar jiems gyviems esant, apipinamas legendomis. Rafaelis – vienas didžiausių visų laikų dailininkų. Jis savo kūryboje įkūnijo Renesanso epochos itališkojo humanizmo idealus.
Vilniaus universiteto Filologijos fakultetas
Istorija
Vilniaus universiteto kūrimosi laikotarpis sutapo su lietuvių raštijos pradine stadija. XVII a. Universitetas jau turėjo gerai mokančių lietuvių kalbą žmonių. Konstantinas Sirvydas (1579–1631) – pirmas Universitete išugdytas lietuvių kalbininkas ir rašytojas. Jo „Trijų kalbų žodynas“ – pirmas spausdintas lietuvių kalbos žodynas, padėjęs pamatus ne tik lietuvių leksikologijai, bet ir lietuvių kalbotyrai apskritai.
Rafaelis
Kelis šimtmečius Rafaelio kūryba buvo vertinama kaip aukščiausias dailės etalonas. Jo kūryba buvo akademinio Europos dailės mokymo pagrindas. Tik XX a. dailininko autoritetas susvyravo ir šiuo metu labiau pirmenybė atiduodama individualesniems amžininkų Leonardo da Vinčio ir Mikelandželo talentams. Tarp pačių žinomiausių Rafaelio kūrinių: freskos „Atėnų mokykla“ ir „Galatėjos triumfas“, iš paveikslų − „Siksto Madona“.
Umbrijos laikotarpis
thumb|left|160px| Rafaelio jaunystės piešinys, tikriausiai [[autoportretas]] Rafaelis Santis gimė Urbino mieste 1483 m. balandžio 6 dieną. Jo tėvas Džovanis Santis buvo Urbino hercogo Federiko da Montefeltro dvaro tapytojas ir poetas. Jis dirbo Urbino hercogo rūmų tapytoju, bet į istoriją pateko ne tiek dėl savo dailės darbų, kiek dėl eiliuoto metraščio, kurio viename skyriuje aprašė ne tik hercogo gyvenimą, bet ir XV a. italų tapybą. 1491 m. mirė Rafaelio motina Madžija di Batista Čiarla. Džovanis Santis mirė 1494 m. rugpjūčio 1 d., kai Rafaeliui buvo vienuolika. Rafaelis paveldėjo dalį tėvo nuosavybės, kurią prižiūrėjo dėdė dvasininkas Bartolomėjus Santis. Būsimu dailininku rūpinosi ir dėdė iš motinos pusės Simonė Čiarla. To meto Urbinas buvo vienu italų renesanso centrų. Rafaelio tėvas Džovanis tikriausiai gerai pažinojo tiek vietos dailininkus, tiek atvykstančius į Urbiną dirbti, tarp kurių buvo Frančeskas di Džordžas Martinis, Justas iš Gento, Pjeras dela Frančeska ir jaunas Luka Sinjorelis. Pats Džovanis nebuvo talentingu dailininku, jo darbai gana sausai ir tiesiogiai sekė Pjero dela Frančeskos ir Perudžino dailės pavyzdžiais. Pasak Džordžo Vazario, tėvas Džovanis nuvedė Rafaelį į Pjetro Perudžino dirbtuves Perudžoje, kur sūnus buvo priimtas mokiniu. Nėra kitų patikimų šaltinių, kurie tai patvirtintų, todėl abejojama, ar išties Rafaelis buvo Perudžino mokiniu. Viena vertus, maždaug 10 metų amžiaus berniukas buvo per jaunas pagal to meto standartus būti priimtas mokiniu. Antra vertus, Rafaelio talentas nekėlė jokių abejonių nuo pat jo vaikystės. 1500 m. Rafaelis, kuriam tuo metu buvo 17 metų, minimas savarankiškai dirbančiu dailininku, „meistru“. Gali būti, kad po tėvo mirties jis mokėsi pas Urbino dailininką Timoteo Viti (1469–1523).
Vilniaus universiteto Filologijos fakultetas
Istorija
1803 m. patvirtintas Imperatoriškojo Vilniaus universiteto ir jo apygardos mokyklų statutas numatė 4 skyrius-fakultetus: Fizikos ir matematikos, Medicinos, Moralinių ir politinių mokslų, Meno ir literatūros. Pastarasis turėjo penkis profesorius, kurie skaitė retorikos ir poezijos, graikų, lotynų, rusų kalbos ir literatūros kursus. Fakulteto dekanas ir bibliotekos prefektas buvo Gotfrydas Ernestas Grodekas, dėstęs graikų ir lotynų kalbas. Šiame fakultete dėstė Euzebijus Slovackis, mokėsi Simonas Daukantas, Simonas Stanevičius. thumb|left|200px|Didysis kiemas
1919 m. atkurtame Universitete atidarytas Humanitarinių mokslų fakultetas. Be kitų katedrų, jame įkurta ir Indoeuropiečių kalbotyros katedra, kuriai vadovavo prof. Janas Otrembskis (Otrębski). Jis pradėjo skaityti pirmąsias savo lituanistikos paskaitas (lietuvių kalbos gramatiką, M. Daukšos „Postilės“ interpretaciją, lietuvių dialektologiją, lietuviškų tekstų analizę, baltų kalbų žodžių darybą). Vėliau bendrosios kalbotyros kursus ėmė skaityti J. Safarevičius (Safarewicz), VU garbės daktaras (1979).
Uždarius Vilniaus universitetą, 1922 m. Humanitarinis fakultetas atidarytas Kauno valstybiniame universitete. Jame buvo 18 katedrų, 9 iš jų – filologinės: Lyginamųjų kalbų mokslo, Lietuvių ir gimininių tautų kalbų mokslo, Lietuvių ir gimininių tautų literatūros, Semitų kalbų mokslo ir literatūros, Germanų kalbų mokslo ir literatūros, Romanų kalbų mokslo ir literatūros, Slavų, Graikų bei Lotynų kalbų mokslo ir literatūros. Fakultete dėstė Jonas Jablonskis, Mykolas Biržiška, Juozas Tumas-Vaižgantas, Vincas Krėvė-Mickevičius, Balys Sruoga. Už Universiteto ribų garsėjo B. Sruogos teatro seminaras. Į Vilnių Humanitarinis fakultetas grįžo 1939 m., jo dekanu tapo Vincas Mykolaitis-Putinas. Fakultete tuomet studijavo apie 500 studentų.
Po karo, 1944 m., įkuriamas Istorijos-filologijos fakultetas. Jo dekanu tapo prof. Jonas Vabalas-Gudaitis, Lietuvių kalbos katedroje dirbo prof. Juozas Balčikonis. 1949 m. Iš Kauno į Vilnių sugrįžo paskutiniai filologų kursai, su jais studijas baigė ir lituanistas Jonas Balkevičius. Į Vilnių persikelė ir Kaune dėstę dėstytojai: K. Ulvydas, Meilė Lukšienė, M. Račkauskas.
1953 m. fakultete pradėjo veikti neakivaizdinis skyrius, priimti studentai studijuoti lietuvių kalbą ir literatūrą bei rusų kalbą ir literatūrą. Tuo pat metu atidarytas ir vakarinis skyrius, kuriame buvo galima studijuoti anglų kalbą ir literatūrą bei, vokiečių kalbas ir literatūrą.
Pradedant nuo šeštojo ir septintojo dešimtmečio ypač suaktyvėjo mokslinė veikla. 1965 m. išleistas pirmojo „Baltisticos“ tomo sąsiuvinis (red. J. Kazlauskas). Tai buvo pirmas ir vienintelis pasaulyje specialus baltistikos leidinys. Tais metais pradėjo veikti Eksperimentinė fonetikos laboratorija ir užsienio kalbų audiovizualinio mokymo kompleksas. 1968 m. Istorijos-filologijos fakultetas reorganizuojamas į du atskirus fakultetus. Filologijos fakulteto dekanu išrinktas prof. J. Kazlauskas.
Po nepriklausomybės atkūrimo Filologijos fakultete įkurtos naujos katedros: Baltistikos, Lituanistinių studijų, Lenkų filologijos (dabar – Polonistikos centras), Skandinavistikos (dabar – Skandinavistikos centras), Vertimo studijų. Išsiplėtus Filologijos fakulteto veiklai, 1999 m. nuo fakulteto atsiskyrė Užsienio kalbų institutas, kuris kaip atskiras Universiteto kamieninis akademinis padalinys 2017 m. atgal prijungtas prie Filologijos fakulteto.
Katedros ir centrai
Šiuo metu Filologijos fakultete yra šie centrai ir katedros:
Anglų filologijos katedra. Šioje katedroje vykdomos trijų pakopų studijų programos: bakalauro, magistro ir doktorantūros. Ketverių metų bakalauro programa – viena populiariausių Filologijos fakulteto programų. Magistro pakopoje vykdomos dvi studijų programos: anglistikos ir anglų kalbotyros. Anglų filologijos katedros doktorantai rengia disertacijas kalbotyros, literatūros ir kultūros tematika, darbai grindžiami kontrastyviniais tyrimais, tekstynais, kitais šiuolaikiškais metodais.
Baltistikos katedra. Ši katedra susiformavo apie septintojo dešimtmečio vidurį, kuomet ypač sustiprėjusi Vilniaus universiteto Lietuvių kalbos katedra tapo vienu reikšmingiausių ne tik lietuvių kalbininkų rengimo, bet ir lietuvių bei baltų kalbotyros centrų Lietuvoje. Per savo gyvavimo laikotarpį Baltų filologijos katedra suformavo ir išlaikė į baltų kalbų istoriją orientuotą mokslo tiriamojo darbo kryptį, išsiugdė autoritetą ir pripažinimą, plėtė savo tarptautinius ryšius.
Klasikinės filologijos katedra. Ši katedra yra seniausia Vilniaus universiteto katedra. Prieš įsteigiant Universitetą, Jėzuitų Kolegijoje, įkurtoje 1570 m, buvo dėstomi klasikinės filologijos dalykai: senovės graikų ir lotynų kalbos, skaitomi ir analizuojami klasikiniai graikų ir romėnų autoriai. Kolegijos mokymo sistema – Gramatikos, Poetikos, Retorikos klasės, mokymo metodai ir paskaitų programa – išliko nepakitusi per visą ankstyvąjį Vilniaus universiteto periodą iki 1773 m.
Lietuvių kalbos katedra. Ši katedra Universitete buvo įkurta tik 1939 m., kai Vilnius ir Vilniaus kraštas buvo grąžinti Lietuvai ir kai iš Kauno į Vilnių buvo perkeltas Istorijos-Filologijos fakultetas. Lietuvių kalbos kursus tada čia skaitė profesoriai P. Skardžius, A. Salys, J. Otrembskis ir kiti.
thumb|Knygynas Fakulteto kieme Lietuvių literatūros katedra. Šios katedros veiklos pradžia galima laikyti 1803 m. (Imeratoriškojo Vilniaus universiteto Literatūros ir laisvųjų menų katedra), tačiau dabartinės katedros aktyvios veiklos pradžia galime laikyti 1944 m., kai Vilniuje pradėjo veikti Istorijos-Filologijos fakultetas. Lietuvių literatūros katedra visuomet buvo glaudžiai susijusi su šalies kultūriniu gyvenimu, ypač 1940–1988 m.: nuo pat pokario iki Atgimimo ši katedra prisidėjo prie tautos dvasios stiprinimo, buvo kritikuojama dėl ideologinio nepaklusnumo. Tuo metu čia dėstė Donatas ir Leonardas Saukos, Juozas Girdzijauskas, Vytautas Kubilius, Algirdas Zalatorius, Vanda Zaborskaitė ir kt.
Lituanistinių studijų katedra. Ši katedra įkurta tuomet, kai, Lietuvai atgavus nepriklausomybę, stengtasi rasti būdų ir priemonių integruoti Lietuvoje gyvenančius kitakalbius į naujai besikuriančią visuomenę. Atsivėrus sienoms ir užsimezgus ryšiams su užsieniu, lietuvių kalba tapo tiltu tiems, kurie norėjo iš arti susipažinti su mūsų šalimi.
Rafaelis
Umbrijos laikotarpis
Viena pozicija, Rafaelis nebuvo Perudžino mokiniu, tik artimai sekė ir imitavo tuo metu regione populiaraus, pripažinto ir aukštai vertinto dailininko kūrybą. Kita pozicija, Rafaelis buvo Perudžino mokiniu. Arba jis nebuvo mokiniu, bet dirbo Perudžino asistentu. Dėl vieno sutariama − Perudžino kūrybos įtaka Rafaeliui buvo milžiniška. Rafaelis perėmė Perudžino grakščių linijų piešinį ir palaimingų veikėjų veido išraiškų vaizdavimą. Taip pat ir kur kas asmeniškesnius bruožus: elegantiškų sulenktų pirštų ir tolumos medžių smulkaus lapyno vaizdavimą. Pasak Džordžo Vazario, Rafaelis taip greitai perėmė mokytojo stiliaus paslaptis, kad jo ir Perudžino darbų nebuvo įmanoma atskirti. Kai kurie šiuolaikiniai mokslininkai įžvelgia Rafaelio rankos pėdsakų kai kuriuose to meto Perudžino darbuose. Gali būti, kad Rafaelis tiesiogiai su Perudžinu susitiko tikriausiai tik apie 1502–1503 m. daugiau kaip kolega, o ne asistentas. Yra versija, kad Rafaelio darbų panašumai į Perudžino yra sąlygoti provincijos užsakovų reikalavimų − užsakovai, neišgalėdami pasamdyti pripažinto dailės meistro, užsakinėjo paveikslus, kurie būtų panašūs į Perudžino. Taip pat ankstyvojoje Rafaelio kūryboje įžvelgiamas Pinturikjo ir Lukos Sinjorelio kūrybinių bruožų įterpimas į perudžiniškus.
Vokietijos turizmas
Vokietijos turizmas – Vokietijos ekonomikos šaka. Turizmas yra svarbi ūkio sritis Vokietijoje. Nuo 2009 iki 2014 metų nakvynių skaičius kasmet augo. 2014 metais jis augo 3 procentais ir siekė 424 mln. (iš jų 348,5 mln. Vokietijos gyventojų, 75,5 mln. – užsienio turistų). 2015 metais tikimasi augimo 2 procentais. 2004–2014 metais viešbučių ir maitinimo srityje apdraustųjų socialiniu draudimu (t. y. dirbančiųjų) skaičius išaugo 212 000 (t. y. 30 procentų). Didžiausios turistų grupės daugelį metų yra iš kaimyninių šalių, tai yra iš Nyderlandų, Prancūzijos ir Šveicarijos. Didelę grupę vis dar sudaro svečiai iš Didžiosios Britanijos ir JAV. Tačiau pastebimas turistų iš Kinijos, Taivano ir Persijos įlankos šalių augimas.
Rafaelis
Umbrijos laikotarpis
1501 m. Rafaelis užbaigė pirmą žinomą užsakytą darbą − altorinę tapybą Šv. Mikalojaus Tolentino tema Baronči koplyčioje Šv. Augustino bažnyčioje Čita di Kastelo mieste (fragmentai išsklaidyti po muziejus). Kiti pirmieji Rafaelio žinomi užsakymai apie 1500 m. irgi buvo iš Čita di Kastelo religinių bendruomenių: „Trejybė su Šv. Sebastijonu ir Roku“, „Ievos sukūrimas“ ir altorinis paveikslas „Mondo krucifiksas“ bažnyčiai. Net ir šiuo ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu Rafaelis pradėjo lenkti Perudžiną. 1504 m. Rafaelis sukūrė paveikslą „Mergelės Marijos vestuvės“ Šv. Pranciškaus bažnyčiai Čita di Kastele (dabar Breros pinakotekoje Milane). Šis paveikslas labai artimai sekė kiek ankstesniu Perudžino tos pačios tematikos kūriniu. Galima spėti, kad pranciškonų vienuoliai užsakė nutapyti Rafaeliui Perudžino paveikslo panašią versiją. Rafaelio kūrinyje veikėjų figūros solidesnės, vykstančios vestuvių ceremonijos draminiai aspektai išraiškingesni, architektūrinė erdvė sukomponuota racionaliau. Rafaelis aplenkė Perudžiną formų aiškumu ir figūrų grakštumu. 1502−1504 m. Rafaelis Oddi giminės Perudžoje užsakymu sukūrė altorinį „Mergelės Marijos karūnavimo“ paveikslą (Vatikano muziejai). Apie 1503 m. buvęs Perudžino mokinys Pinturikjas pakvietė Rafaelį į Sieną padėti jam piešiniais prestižiniam užsakymui freskoms Sienos katedroje. Rafaelis Sienoje tikriausiai ilgai neužsibuvo ir išvyko į to meto Italijos renesanso reikšmingiausią centrą − Florenciją.
Florencijos laikotarpis
thumb|right|180px|„Šv. Jurgis, smogiantis drakonui“ (apie 1504, [[Luvras, Paryžius)]] thumb|thumb|right|180px|„[[Baldasarė Kastiljonė“ (apie 1515, Luvras, Paryžius)]] Į Florenciją Rafaelis atvyko 1504 m. Laikotarpis tarp 1504 ir 1508 m. Rafaelio kūrybinėje chronologijoje vadinamas „Florencijos laikotarpiu“, tačiau Rafaelis nuolat mieste negyveno. Florencijoje Rafaelį paveikė vietos didžiųjų menininkų: Leonardo, Mikelandželo pavyzdžiai. Jis studijavo Mazačo freskas Brankači koplyčioje. Rafaelio tapybos darbai tapo monumentalesnis ir intelektualesni. Iš Fra Bartolomeo Rafaelis perėmė švelnaus spalvų valdymo bruožus. Dž. Vazaris rašė, kad keliauti į šį miestą palikus darbus ties Sienos katedros bibliotekos freskomis, Rafaelį paskatino nuogirdos apie nuostabius Leonardo ir Mikelandželo kartonus freskoms Florencijoje.
Florencijos kūrybos periodui priklauso vieni iš geriausiai žinomų Rafaelio madonų paveikslų. Leonardo da Vinčio piramidinės kompozicijos įtaka pasireiškia paveiksluose „Madona pievoje“ (arba „Prato Madona“, „Belvederio Madona“), „Madona su dagiliu“ ir „Gražioji sodininkė“ (Luvras). Vienu iš puikiausių Rafaelio madonų yra „Madona Granduka“. Šiuose paveiksluose atsiskleidžia pagrindiniai Rafaelio kūrybos skirtumai nuo jo didžiųjų amžininkų. Rafaelio paveikslų herojai – gyvybingi, žmogiški, pilnatviški veikėjai giedrais veidais ir harmoningais vidiniais „aš“. Tuo Rafaelio kūryba skiriasi nuo Leonardo pernelyg intelektualių ir Mikelandželo pernelyg antžmogiškų, stiprių herojų.
Rafaelis nebuvo vienišas, užsidaręs ir sunkaus sugyvenamo charakterio dailininkas, kaip Mikelandželas. Jo gebėjimą su visais sutarti ir maloningumą aukštai pagyrė Džordžas Vazaris, kuris rašė, kad Rafaelis buvo toks geras ir paslaugus, kad net gyvūnai jį mėgo. Daugelis florentietiško periodo kūrinių buvo užsakyti Florencijos pasiturinčių pirklių ir aristokratų. „Madona su dagiliu“ (Uficiai) užsakyta Lorenzo Nasi, „Madona pievoje“ (Meno istorijos muziejus, Viena) − Taddeo Taddei, „Šv. Šeima“ (Senoji pinakoteka, Miunchenas) – Domenico Canigiani. Savo ir žmonos portretus (abu Piti rūmuose) užsakė Agnolo Doni, kuris Mikelandželui buvo užsakęs „Doni Tondo“.
Florentietišku periodu Rafaelis dažnai lankėsi Urbine, kur dirbo hercogo Gvidobaldo dela Roverės ir jo žmonos Elizabetos Gonzagos užsakymams. Tarp šių darbų yra mažų matmenų lyriški paveikslai „Trys gracijos“ (Kondė muziejus, Šantiji) ir „Riterio sapnas“ (Londono nacionalinė galerija). To meto garsūs humanistai, literatas Baldasarė Kastiljonė ir poetas Pjetras Bembo, buvo susiję su Urbino dvaru ir tikriausiai reikšmingai prisidėjo garsindami jaunojo Rafaelio vardą Italijoje. Rafaelio kurtas Pjetro Bembo portretas neišliko, užtat Baldasarės Kastiljonės vėlesnis portretas (Luvre) laikomas vienu įspūdingiausių Rafaelio kūryboje. Rafaelis sukūrė hercogų Gvidobaldo dela Roverės ir Elizabetos Gonzagos portretus (abu Uficiuose). Vienu svarbiausių Rafaelio florentietiško periodo darbų buvo „Nuėmimas nuo kryžiaus“, kurį 1504 m. užsakė vienos Perudžos valdančių giminių atstovė Atalanta Baglione. Paveikslas datuotas atliktas 1507 m. ir rodo ženklų Rafaelio stiliaus pasikeitimą lyginant su jo Umbrijos periodo paveikslais.
Romos laikotarpis
Pabuvęs keletą metų Florencijoje, 1508 m. Rafaelis išvyko į Romą, tuo metu popiežiaus Julijaus II rėmimo dėka pradėjusią lenkti Florenciją prestižiniais užsakymais. Tikriausiai jis atvyko ten 1508 m., kai Mikelandželas tik buvo pradėjęs darbą Siksto koplyčioje. Julijus II paskyrė Rafaelį dekoruoti Stanza della Segnatura, vieną Vatikano rūmų kambarių, kuriuos vėliau imta vadinti stancomis. Nežinoma, kaip tik 25 metų dailininkas patraukė popiežiaus dėmesį. Tikriausiai jo atvykimui tarpininkavo Šv. Petro bazilikos architektas Bramantė, kuris buvo dirbęs Urbine ir tikriausiai pažinojo tiek Rafaelio tėvą, tiek patį Rafaelį. Darbai Stanza della Segnatura, visų pirma freska „Atėnų mokykla“, kuriuos dailininkas baigė 1511 ar 1512 m., virto Rafaelio triumfu Romoje. Popiežius Julijus II nutraukė kitų dailininkų pradėtus darbus dar trijuose Vatikano rūmų kambariuose ir visą dekorą sukurti patikėjo Rafaeliui. Kartu su padėjėjais dailininkas ištapė dar tris kambarius: Heliodoro, Gaisro Borge ir Konstantino. Rafaelio kitokio pobūdžio kūrybai atsirado didžiulė paklausa Romoje ir vienas tapytojas jau neįstengė susidoroti su grandioziniu darbu, todėl dviejų paskutiniųjų stancų freskas nutapė Rafaelio padėjėjai pagal jo kartonus. Paskutinio Konstantino kambario freskos baigtos jau po Rafaelio mirties 1520 m. thumb|left|260px| „[[Atėnų mokykla“ (apie 1511, Vatikano muziejai)]] thumb|left|180px| „[[Siksto Madona“ (apie 1513, Senųjų meistrų paveikslų galerija, Dresdenas)]]
Rafaelio freskos Vatikano rūmuose paprastai įvardijamos vienu žymiausių ir reikšmingiausių dailės kūrinių Vakarų dailės istorijoje. Kambarių freskų temos parinktos, kad atitiktų patalpos paskirtį. Parašo salė (Stanza della Segnatura), kurioje popiežius buvo įsirengęs biblioteką ir kabinetą, turėjo simboliškai atspindėti keturis „fakultetus“: teologiją, filosofiją, teisę ir meną. Juos atitinkamai įamžino „Disputas“, „Atėnų mokykla“, „Jurisprudencija“, „Parnasas“. Iki šiol populiariausia freska „Atėnų mokykla“ vaizduoja renesanso kultūroje mėgstamą temą – Platono ir Aristotelio ginčą. Nustumtas į freskos gilumą, dviejų mąstytojų figūras Rafaelis apsupo žymiais mąstytojais ir mokslo veikėjais, tarp kurių identifikuojami: Diogenas, Sokratas, Euklidas, greta dailininko Sodomos – pats Rafaelis. Platonas panašus į Leonardą da Vinčį, o Heraklitas turi Mikelandželo bruožų.
Romoje Rafaelis buvo subūręs didžiulę padėjėjų grupę. Džordžas Vazaris mini jų buvus apie 50. Tarp žinomiausių Rafaelio mokinių: Džulijus Romanas, Giovanni Francesco Penni, Perino del Vaga. Be didelio padėjėjų būrio Rafaelis niekuomet nebūtų galėjęs įgyvendinti tiek daug užsakymų, tačiau šie užsakymai būdavo įgyvendinami su nemenku meninės kokybės smukimu, dėl ko Rafaelis paskutinį savo kūrinį – paveikslą „Apreiškimą“ (Vatikano muziejai), nusprendė visą atlikti savo ranka. „Siksto Madona“, kuri atlikta apie 1513 − 1514 m., laikoma paskutiniu Rafaelio paveikslu, kurį meistras atliko visą sava ranka („Apreiškimas“ taip ir nebuvo baigtas dėl Rafaelio mirties ir ties juo dar dirbo Džulijus Romanas).
1512 m. Julijus II Rafaeliui užsakė sukurti vieną garsiausiu jo paveikslų – „Siksto Madoną“ (Senųjų meistrų paveikslų galerija, Dresdenas). Po popiežiaus Julijaus II mirties 1513 m. ne mažesniu Rafaelio gerbėju ir rėmėju tapo popiežius Leonas X. Rafaelis yra sukūręs abiejų popiežių portretus, kurie paprastai minimi geriausiais popiežiškaisiais portretais. Sėdinčio krėsle „Julijaus II portretas“ (apie 1511 m., Uficiai) suformavo vėlesnę popiežių vaizdavimo tradiciją. „Popiežiaus Leono X su dviem kardinolais“ (apie 1518 m., Uficiai) portretas yra ambicingesnis ir sudėtingesnis savo kompozicija. 1514 m. Leonas X po Bramantės mirties vyriausiuoju naujosios Šv. Petro bazilikos architektu paskyrė Rafaelį. Rafaelis suprojektavo artimui popiežiaus draugui, protonotarui Giovanni Antonio Branconio dell’Aquila rūmus Romoje (sugriauti XVII a.). Kitus rūmus Rafaelis suprojektavo popiežiaus daktarui Jacopo da Brescia Alesandrinos gatvėje. Svarbiausiu Rafaelio architektūriniu projektu buvo Villa Madama Romos Monte Mario kalvoje, kurią užsakė popiežiaus giminaitis Džulijus de Medičis (būsimasis popiežius Klemensas VII). Tikriausiai popiežius Leonas X inicijavo paveikslų „Pranciškaus I Šv. Šeima“ ir „Šv. Mykolas“ (Luvras) tapybą. Jie buvo padovanoti Prancūzijos karalienei ir karaliui Pranciškui I atitinkamai popiežiaus sūnėno Lorenco di Pjero vedybų su karaliaus dukterėčia proga. thumb|right|160px| „[[Julijaus II portretas“ (apie 1512, Uficių galerija, Florencija)]] thumb|right|160px| „[[Fornarina“, spėjama Rafaelio įkvėpėja ir meilužė (apie 1518, Barberinio rūmai, Roma)]] Kai kurie Rafaelio darbai buvo skirti bažnyčioms ne Romoje, pavyzdžiui, „Šv. Cecilijos ekstazė“ (apie 1514, Nacionalinė Bolonijos pinakoteka) buvo skirta Bolonijos Šv. Jono ant kalno (San Giovanni al Monte) vienuolyno bažnyčiai, „Siksto Madona“ – vienuolynui Pjačencoje. „Folinjo Madona“ (apie 1512, Vatikano muziejai) įgavo savo pavadinimą, kai vėliau buvo perkelta į Folinjo miesto bažnyčią. 1515 m. Rafaelis kūrė piešinius gobelenams, kurie turėjo būti pakabinti Siksto koplyčioje po seniau dirbusių garsių ankstyvojo italų renesanso dailininkų freskomis. Septyni iš 10 paruošiamųjų kartonų išliko ir vėliau buvo įsigyti Anglijos karaliaus Karališkajai kolekcijai (eksponuojami Viktorijos ir Alberto muziejuje Londone). Realų kartonų piešinių paruošimą tikriausiai daugiausiai atliko Rafaelio mokiniai. Originalūs gobelenai, išausti 1519 m. Briuselyje, eksponuojami Vatikano pinakotekoje.
Kitais reikšmingais Rafaelio rėmėjais ir užsakovais Romoje buvo bankininkai Bindo Altoviti ir Agostinas Kjidžis. Bindo Altoviti buvo „Madonna dell’Impannata“ (Piti rūmai) savininku, Rafaelis jam nutapė jo portretą (Vašingtono nacionalinė dailės galerija). Svarbiausiu Rafaelio užsakovu už Vatikano sienų buvo Sienos bankininkas Agostinas Kjidžis. Jis užsakė sibilių freską savo vardo koplyčios išorėje Santa Maria della Pace bažnyčioje. Rafaelis 1511 m. sukūrė vienintelį savo darbą antikinės mitologijos motyvais – freską „Galatėjos triumfas“ Kjidžio užmiesčio viloje (dabar Villa Farnesina). Taip pat toje pat viloje Rafaelio mokiniai pagal jo dizainus dekoravo Psichės lodžiją. Rafaelis buvo paskirtas suprojektuoti pomirtinę Kjidžio koplyčią Santa Maria del Popolo bažnyčioje. Labai tikėtina, kad per Kjidžį Rafaelis sutiko Margeritą Luti, taip vadinamą Fornariną, kepėjo dukterį, kuria įsimylėjo (kepėjas buvo kilęs iš Sienos, kaip Kjidžis). Spėjama, kad Margerita Luti yra pavaizduota jaunos moters portrete pavadinimu „Fornarina“ ir buvo modeliu daugeliui Rafaelio madonų atvaizdų.
Rafaelio vardą Europoje populiarino grafikas Marcantonio Raimondi, kuriam Rafaelis kūrė piešinius graviūroms. Rafaelio mokiniai dekoravo Rafaelio (arba popiežiaus Leono X) lodžiją Vatikane (dabar Vatikano muziejų dalis). Dailininkas buvo pažadėjęs kardinolui Bernardo Bibbiena, kad jis ves jo dukterėčią, tačiau vestuves nuolat atidėliojo. Pasak Džordžo Vazario, Rafaelis galbūt turėjo galimybę būti paskirtas kardinolu popiežiaus Leono X. Tuo pat metu dailininkas nuolat pramogavo ir po vienų linksmybių su meiluže susirgo. Rafaelis esą nuslėpė nuo gydytojo karštinės priežastį ir šis skyrė netinkamus vaistus, po ko Rafaelis mirė 1520 m. balandžio 6 dieną, t. y. tą pačią dieną, kurią gimė. Rafaelis buvo palaidotas Romos Panteone. Pasak Džordžo Vazario, dailininkas gyveno labiau kaip princas, o ne tapytojas.
Zuikos
Zuikos – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 4 km į pietryčius nuo Ignalinos. Kapinėse stovi Zuikų koplyčia.
Rafaelis
Kūryba
Palyginus su dailininko amžininkais, paaiškėjo, kad Rafaelis, nors tam tikrais periodais sekė (ne kopijavo) Leonardu da Vinčiu bei Mikelandželu, niekada nepasiekė pirmojo subtilaus psichologizmo, o antrojo dvasios jėgos.
Rafaelio meną sunku vertinti, nes jis nesudėtingas ir visiems suprantamas. Kita vertus, specifiniai bruožai, įgalinantys trumpai jį charakterizuoti, sunkiai apčiuopiami. Susipina prieštaringiausios savybės: atviras sentimentalumas ir gilus dramatizmas, lyriška, poetiška nuotaika su filosofiniais žmogaus būties apmąstymais. Gal dėl to Rafaelio kūryba nusakoma „aukso vidurio“ formuluote. Rafaelio gyvenimas ir kūryba skirstomi į tris laikotarpius, jau išskirtus Dž. Vazario: Umbrijos, Florencijos ir Romos.
Zuikos
Istorija
miniatiūra|220px|left|Kaimo kryžius (atstatytas 2014 m.) miniatiūra|220px|left|Kapinės su koplyčia
Vilniaus universiteto Filologijos fakultetas
Katedros ir centrai
Prancūzų filologijos katedra. Įkurta 1995 m., šiuo metu siūlo 4 metų pirmosios pakopos bakalauro studijas ne tik pažengusiems, bet ir pradedantiesiems. Baigusieji prancūzų filologijos studijas savo žinias bei įgūdžius gali pritaikyti daugelio valstybinių bei privačių institucijų veikloje, turi galimybę studijas tęsti Vertimo studijų katedroje, literatūros, kalbotyros ar kitokioje magistrantūroje. Prancūzų filologijos katedra rengia įvairius renginius ir prisideda prie prancūzų kultūros pažinimo Lietuvoje.
Rusų filologijos katedra. Rusų kalba senajame Vilniaus universitete dėstoma nuo 1797 m. Rusų kalbos ir literatūros katedra buvo įkurta 1803 m. Jos veikla visada buvo glaudžiai susijusi su Lietuvos kultūros raida bei Peterburgo ir Maskvos universitetais. Rusų filologijos katedros pagrindinės mokslinės veiklos kryptys – tai tradicinių ilgamečių rusų ir slavų filologijos tyrimų tąsa bei modernių kalbotyros ir literatūrologijos idėjų sklaida.
Vertimo studijų katedra. Tai viena iš jauniausių katedrų, įkurta 1997 m. Iki to meto profesionalūs vertėjai Lietuvoje nebuvo rengiami – jais dirbo specialaus profesinio pasirengimo neturintys užsienio kalbas mokantys asmenys. Įkūrus Vertimo studijų katedrą, vertimas buvo įteisintas kaip savarankiška magistrantūros ir profesinių studijų kryptis.
Vokiečių filologijos katedra. Tai viena iš jaunųjų Filologijos fakulteto katedrų. Ši katedra organizuoja itin daug užsienio dėstytojų paskaitų, aktyviai dalyvauja tarptautiniuose mokslo ir jaunimo projektuose, skatina Lietuvos ir kitų šalių aktyvų mokslinį bendradarbiavimą.
A.J. Greimo semiotikos ir literatūros teorijos centras. Šis centras, įkurtas 1992 m., sau kelia tokius tikslus: plėtoti Lietuvoje Greimo semiotinės mokyklos idėjas ir šiuolaikines reikšmės teorijas, semiotikos principus taikyti įvairiose humanitarinėse ir socialinėse disciplinose, skatinti tarpdisciplininius (semiotikos ir hermeneutikos) tyrinėjimus, plėtoti lietuvišką semiotikos terminiją, rengti kompetentingus dabarties kultūrinių, socialinių, politinių diskursų tyrinėtojus, supažindinti lietuvių humanitarus su naujausiais semiotikos tyrinėjimais įvairiose Europos šalyse.
Polonistikos centras. 1993 m., pagal tarpvalstybinius susitarimus, Vilniaus universitete įsteigta Lenkų filologijos katedra (nuo 2007 m. – Polonistikos centras) gana greitai tapo pripažinta institucija, stiprinanti kaimyninių šalių kultūrinius, mokslinius, visuomeninius ryšius. Vilniaus universiteto Polonistikos centras šiuo metu yra vienintelė švietimo ir mokslo įstaiga, siūlantis polonistiką studijuoti visiems norintiesiems, nepriklausomai nuo kalbos mokėjimo lygio ir tautybės. Čia mokosi tiek asmenys, baigę mokyklas lenkų dėstomąja kalba, tiek lietuvių ir rusų mokyklų absolventai, kuriems lenkų kalba nėra gimtoji.
Skandinavistikos centras. Skandinavų filologijos programa Vilniaus universitete vykdoma nuo 1990 metų, o Skandinavistikos katedra įkurta 1991 metais. 2006 m. katedra reorganizuota į Skandinavistikos centrą. VU Skandinavistikos centre dėstoma danų, norvegų ir švedų filologija bakalauro ir magistro pakopose, nuo 2000 metų organizuojamos ir doktorantūros studijos. Kitų specialybių studentams siūlomi praktiniai švedų, norvegų, danų, islandų bei suomių kalbų kursai.
Skaitmeninės filologijos centras. Čia rengiami skaitmeniniai lotynų-lietuvių kalbų, senosios graikų-lietuvių kalbų morfologinis ir naujosios graikų-lietuvių kalbų morfologinis žodynai.
Turkų kalbos centras. Turkų kalba Vilniaus universiteto Filologijos fakultete buvo pradėta dėstyti 1993 m. kaip laisvai pasirenkamasis dalykas. Padedant Turkijos ambasadai Lietuvoje, 1997 m. universitete atidarytas turkų kalbos kabinetas, kuriame esanti audiovizualinė aparatūra bei iš Ankaros atsiųsta gausi mokomosios literatūros kolekcija padeda studentams mokytis šią kalbą.