cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Triajos
Graikų mitologijoje Triajos („vandens nušlifuoti akmenukai“) – trys nekaltos seserys. Jos buvo gamtos deivės, kurios galėjo matyti ateitį (šios gudrybės išmoko iš Hermio). Mokėjo skaityti gamtos ženklus ir pranašystes (burtams mėtomi akmenukai – vardo kilmės šaltinis). Jos gyveno šalia Parnaso kalno. Mene vaizduojamos kaip senos, sparnuotos ir žilaplaukės (miltuotais plaukais). Jos – panašios į bites, aplipusias žiedadulkėmis.
Pirėninė gemzė
Pirėninė gemzė (Rupicapra pyrenaica) – dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis, priklausantis ožkų (Caprinae) pošeimiui.
Belshilis
Istorija
1654 m. minimas Belmilio kaimas, apie 1810 m. pradėtas vadinti Belshiliu. XIX a. viduryje nutiesus geležinkelį plėtojosi kaip angliakasių miestas. Yra geležinkelio stotis, Šv. Andriaus bažnyčia, statyta 1762 m.
Lietuviai
XIX a. antroje pusėje Belshilyje apsigyveno lietuvių. Ilgainiui čia susikūrė didžiausia Škotijos lietuvių kolonija. Lietuviai daugiausia dirbo anglių kasyklose ir geležies fabrikuose. XIX a. pabaigoje atsirado pirmosios lietuvių organizacijos. 1902 m. įkurta kooperatinė bendrovė Varpas, 1903 m. – socialdemokratų kuopa. 1905-1906 m. ėjo liberalinis savaitraštis „Laikas“, kurį leido „Varpo“ bendrovė. 1907 m. įsteigta Lietuvių socialdemokratų partija Didžiojoje Britanijoje (1909–1920 m. Lietuvių socialistų sąjunga Didžiojoje Britanijoje). Ji 1907–1923 m. leido laikraštį „Rankpelnis“. 1914–1982 m. ėjo laikraštis „Išeivių draugas“.
Sportas
Belshilyje bazuojasi futbolo komanda Bellshill Athletic FC, kuriame savo karjerą pradėjo daugelis Škotijos futbolo lyderių.
Aisel Teimurzadė
Aisel Teimurzadė (, g. 1989 m. balandžio 25 d. Baku), taip pat žinoma kaip AySel – Azerbaidžano pop ir R&B dainininkė.
Jadagonių koplyčia
Jadagonių koplyčia – medinė koplyčia, veikianti Jadagonių kaime, Kauno rajone. Įsikūrusi kaimo pakraštyje, prie aukštutinės Nemuno terasos šlaito, 0,2 km į rytus nuo kelio. Priklauso Šakių dekanatui, Lekėčių šv. Kazimiero parapijai.
Jadagonių koplyčia ir greta esantys senkapiai yra vienos iš lankytinų vietų Zapyškio seniūnijoje. Koplyčioje vyksta Žolinės atlaidai, vietos bendruomenė organizuoja šventes, šiltuoju metų laiku vieną kartą per mėnesį aukojamos mišios. Žiemą neveikia.
Aisel Teimurzadė
2009 m. su iraniečių dainininku Arash sėkmingai atstovavo Azerbaidžaną „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „Always“ (finale užėmė 3 vietą).
Atlikėja ištekėjusi už Azerbaidžano valstybinės filharmonijos direktoriaus, pianisto Murado Adigozalovo.
Jadagonių koplyčia
Istorija
1990 m. Zapyškio meno studija - klubas „Žemyna“ ir jos vadovas Virgilijus Matula pradėjo rūpintis koplyčios atkūrimu. Jadagonių kaimo žmonių aukomis, Vilkaviškio vyskupijos kurijos remiami, padedant Krikščioniškos labdaros fondui, Krikščioniško meno Lietuvoje fondui, 1994 m. meistro Vytauto Danėno buvo atstatyta Jadagonių koplyčia. 2000 m. Vilkaviškio vyskupijos vyskupas Juozas Žemaitis suteikė ir leido švęsti Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų atlaidus rugpjūčio 15 d.
Architektūra
Jadagonių koplyčios projekto autorius – Gintaras Prichockas. Koplyčia yra 7,5×7,5 m aštuonkampis tradicinės Lietuvos statybos iš rąstų statinys, suręstas ant keturkampio pagrindo.
Estijos nacionalinis muziejus
Estijos nacionalinis muziejus – estų ir kitų  finougrų tautų kultūros, etnografijos ir liaudies meno muziejus, įsikūręs Estijoje, Tartu.
1909 m. įkurtame muziejuje eksponuojamas folklorininko Jakobo Hurto (1839–1907) palikimas, XIX a. pabaigoje surinkti pirmieji etnografiniai daiktai, tradicinių estų tautinių kostiumų pavyzdžiai iš visų regionų. Pristatoma medinių raižytų alaus talpyklų kolekcija iliustruoja tradicines valstiečių šventes, rankomis austų kilimų ir lininių staltiesių rinkiniai parodo liaudies amatų įvairovę.
Istorija
1940 m. ant Raadi dvaro žemės buvo pastatytas aerodromas. Dvaro rūmai – pagrindinis muziejaus pastatas - buvo sugriautas per Tartu operacijos antpuolį Antrajame pasauliniame kare. Vėliau šis aerodromas tapo pagrindiniu miesto objektu su įkurta slapta Sovietų bombonešių baze, todėl muziejaus kolekcijai čia nebuvo vietos, Tartu kultūra nebuvo matoma. Muziejaus artefaktai turėjo būti laikomi bažnyčiose ir kitose laisvose vietose aplink miestą, o oro bazė reiškė, kad užsieniečiams nebuvo leidžiama lankyti miesto.
2005 m. Estijos kultūros ministerija ir Estijos architektų sąjunga kartu su muziejumi paskelbė tarptautinį konkursą Estijos nacionalinio muziejaus naujam pastatui. Projektą „Atminties laukas“ laimėjo tarptautinė architektų grupė: Dan Dorell, Lina Ghotmeh (Paryžius) ir Tsuyoshi Tane (Londonas).
Naujųjų rūmų didysis atidarymas įvyko 2016 m. rudenį. Čia įsikūręs muziejus, konferencijų erdvė, kino teatras. Pastato architektūra įprasmina muziejaus istoriją, įskaitant buvusį dvarą, karą ir aerodromą.
2018–2021 m. muziejui vadovavo Alaras Karisas, kol buvo išrinktas Estijos prezidentu.
Smėlio laikrodis
thumb|right|Smėlio laikrodis
Smėlio laikrodis – priemonė laiko tarpui nustatyti, sudaryta iš dviejų indų, sujungtų siauru praėjimu. Prieš pradedant matuoti laiką vienas jų būna iš dalies užpildytas smėliu. Laikas, per kurį smėlis iš vieno indo subyra į kitą, gali būti nuo keleto sekundžių iki keleto valandų.
Smėlio laikrodis buvo išrastas senovėje. Europoje jis paplito viduramžiais. Laivuose buvo naudojami keturių valandų smėlio laikrodžiai budėjimo laikui matuoti ir 30 sekundžių – laivo greičiui matuoti.
Dabar smėlio laikrodžiai naudojami vykdant kai kurias medicinines procedūras, fotografijoje bei pardavinėjami kaip suvenyrai.
Avis
Avis arba naminė avis  – porakanopių būrio, dykaraginių (Bovidae) šeimos naminis gyvūnas. Manoma, kad avys prijaukintos maždaug prieš 10 000-12 000 m.
Avys yra 55-100 cm aukščio, kūno ilgis iki uodegos pradžios – 60-110 cm. Avys sveria 30-100 kg, avinai – 60-180 kg. Gyvena 8-10, daugiausia 20 metų.
Šiais laikais avys laikomos visose pasaulio dalyse daugiausiai dėl vilnos ir mėsos, o kai kurios veislės ir dėl pieno, iš kurio gaminami sūriai, taip pat tradiciniai jogurtai, kefyrai. Avys (bei naminės ožkos) laikomos vienais seniausių naminių gyvūnų. Europoje žinomos nuo neolito. iš pradžių naudotasi avių mėsa ir krauju, vėliau pienu, galiausiai vilna. Artimuosiuose Rytuose avių vilna buvo kerpama jau II tūkst. pr. m. e. Iš čia per Siciliją avių kirpimas paplito ir Europoje.
Paplitimas
Avys nėra labai reiklios ir prisitaiko prie įvairių klimato ir mitybos sąlygų, o tai lėmė ir platų jų paplitimą. Avininkystė kai kuriuose regionuose, pvz., Viduržemio jūros, yra svarbi žemės ūkio alternatyva.
Veislės
Dabar yra apie 350 veislių, auginamų mėsai ir vilnai.
Naminių avių veislės klasifikuojamos remiantis uodegos ilgumu ir forma. Tai yra pastoviausias požymis, kuris leidžia avis skirstyti į šias pagrindines grupes:
Gerklos
thumb|right|260px|Gerklų kremzlės ir jungtys, užpakalinis vaizdas thumb|right|260px|Gerklų kremzlės ir jungtys, priekinis vaizdas Gerklos  – priekinėje kaklo srityje esantis neporinis 3,5–4,5 cm ilgio vamzdelis, jungiantis ryklę su gerkle. Gerklos be kvėpavimo funkcijos, atlieka ir balso produkavimo funkciją – jose yra balso aparatas. Jų griaučiai – kremzlės, kurias jungia raiščiai ir sąnariai.
Gerklos panašios į piltuvėlį, kurio sienelės sudarytos iš kelių kremzlių. Šios viena su kita sujungtos raumenimis ir raiščiais. Pro gerklas eina tik oras. Į jas negali patekti maistas, nes ryjant įėjimą į gerklas uždaro antgerklis, ir maistas pakliūva tik į stemplę. Valgant nereikėtų kalbėti, nes antgerklis nevisiškai uždaro įėjimą į gerklas, ir ryjamas maistas gali pakliūti į kvėpavimo takus – žmogus užspringsta. Kosulys (staigus ir smarkus oro iškvėpimas pro burną) padeda pašalinti svetimkūnius iš apatinių kvėpavimo takų.
Iš priekio gerklas dengia kaklo oda, poodinis kaklo raumuo ir raumenys, esantieji žemiau poliežuvinio kaulo. Gerklos yra įsuptos į priešgerklinę kaklo fasciją. Jos puriuoju jungiamuoju audiniu suaugusios su aplinkiniais organais ir todėl gana paslankios. Juda ryjant, kvėpuojant ir judinant galvą bei kaklą.
Gerklų kremzlės ir jungtys
Gerklų kremzlės: porinės ir neporinės, žiedinė kremzlė (cartilago cricoidea), skydinė kremzlė (cartilago thyroidea), antgerklis (epiglottis), vedeginės kremzlės (cartilagines arytenoideae), pleištinės kremzlės, gerklų jungtys. Dvi didžiausias gerklų kremzles jungia žiedinis skydo raištis. Jis prasideda nuo žiedinės kremzlės viršutinio krašto lateralinės pusės ir diverguodamas į priekį, medialinę pusę ir į užpakalį, prisitvirtina prie skydinės kremzlės vidinio paviršiaus įdubimo, esančio tarp abiejų plokštelių, prie vedeginės kremzlės balsinės ataugos ir prie užpakalinio skydinės kremzlės krašto. Šis raištis dar vadinamas elastiniu konusu, nes į viršų eidamas siaurėja.
Į medialinę pusę ir į viršų atsisukęs raiščio kraštas yra sustorėjęs. Sustorėjusių skaidulų pluoštas, esantis tarp vedeginės kremzlės balsinės ataugos ir skydinės kremzlės vidinio paviršiaus (paveikslas) yra balso styga (ligamentum vocale). Balso stygos yra tarpslankstelinės kremzlės, esančios tarp IV ir V slankstelio. Jų ilgis nevienodas: moterų – 15–18 mm, vyrų – 24 mm. Skersai gerklų susiformavusios dvi balso stygos, tarp kurių yra balso plyšys. Stygas sudaro tam tikros gerklų gleivinės klostės, kurių tempimas keičiasi susitraukiant ar atsipalaiduojant prie jų prisitvirtinusiems raumenims. Keičiantis balso stygų įtempimui, praplatėja arba susiaurėja ir balso plyšys. Kai žmogus tyli, balso stygos būna nutolusios viena nuo kitos ir balso plyšys būna panašus į lygiašonį trikampį. Kalbant jos šiek tiek susiglaudžia. Iškvepiamas oras spaudžia klostes, ir jos pradeda virpėti. Taip susidaro garsas. Kuo dažniau virpa balso stygos, tuo aukštesnis būna balsas. Moterų balso stygos trumpesnės negu vyrų, todėl ir virpėjimo dažnis būna didesnis, o balsas aukštesnis. Žmogui, kitaip negu gyvūnams, būdinga artikuliuota kalba. Mūsų kalbos garsai susiję ne tik su balso stygų virpėjimu, bet ir su liežuvio, dantų, lūpų, abiejų žandikaulių padėtimi kalbant. Tik dėl jų mes galime tarti artikuliuotus garsus. Balso stygas reikia saugoti. Rėkiant, per daug garsiai kalbant balso stygos pertempiamos arba net sužalojamos. Dėl to balsas gali užkimti, tapti duslus ir net visiškai dingti. Balso stygas taip pat veikia rūkymas ir alkoholis, dažni kvėpavimo takų uždegimai. Virš balso stygų yra prieangio raiščiai. Žiedinę kremzlę su rykle jungia žiedinis ryklės raištis, ''lig. cricopharyngeum''. Apačioje gerklos pasibaigia žiediniu gerklės raiščiu,– lig''. cricotracheale'', kuris suriša žiedinę kremzlę su pirmuoju gerklės pusžiedžiu. Tarp skydinės ir žiedinės kremzlių yra sąnarys, kurį sudaro apatiniai skydinės kremzlės ragai ir žiedinės kremzlės skydiniai sąnariniai paviršiai. Žiedinis skydo sąnarys, aiticulatio cricothyroidea, yra derintinis. Per šį sąnarį skydinė kremzlė juda apie horizontalią ašį, priekyje suartėdama su žiedine kremzle arba nutoldama nuo jos. Tuo pačiu didėja arba mažėja atstumas tarp skydinės ir vedeginės kremzlių ir tarp jų esanti balso styga įsitempia ar atsipalaiduoja.
Kitas svarbus sąnarys yra tarp vedeginių kremzlių ir žiedinės kremzlės, būtent žiedinis vedegos sąnarys. Jį sudaro vedeginės kremzlės apačioje esantis sąnarinis laukelis ir viršutinio žiedinės kremzlės krašto analogiškas paviršius. Šis sąnarys vienaašis. Vienintelė jo ašis yra vertikali, apie ją juda vedeginė kremzlė, galinti balsinę ataugą pasukti į vidų ir išorę. Be šito judesio, vedeginės kremzlės gali nežymiai slysti sąnariniais paviršiais ir dėl to suartėti arba nutolti viena nuo kitos. Dėl šių vedeginės kremzlės judesių balso plyšys gali susiaurėti ir praplatėti.
Ragelinės kremzlės su vedeginėmis kremzlėmis susijungia kremzlinės sąaugos jungtimi.
Raumenys
thumb|636x636px|Gerklos ir jų raumenys
Gerklų raumenys - tai raumenys, reguliuojantys balso stygų įtempimo dydį ir balso plyšio formą. Skersaruožiai raumenys skirstomi į griaučių ir savuosius. Be to, dar yra apatinių poliežuvinių raumenų grupei priklausantys griaučių raumenys, kurie jungia gerklas su aplinkiniais kaulais – viršuje su poliežuviniu kaulu ir apačioje su krūtinkauliu. Gerklų savuosius raumenys galima skirstyti į išorinius ir vidinius, bet išorinių grupei priklauso tik vienas žiedinis skydo raumuo, kuris inervuojamas kitos klajoklio nervo šakos negu kiti raumenys. Kartais dar raumenys grupuojami pagal funkciją: plečiantys ar siaurinantys balso plyšį; įtempiantys ar atpalaiduojantys balso stygas; judinantys antgerklį. Vieni yra svarbesni kvėpavimo, kiti – balso fukncijai.
Balso aparatas
Skiriamos dvi balso raukšlių (plicae vocales) dalys. Užpakalinė yra tarp vedeginių kremzlių – tarpkremzlinė dalis, o priekinė, esanti tarp balso stygų – tarpstyginė dalis. Paskui gleivinė iškloja žemesnę gerklų ertmės dalį ir be ryškių ribų pereina į gerklės gleivinę. Gerklų gleivinėje yra liaukų ir limfoidinio audimo mazgelių.
Įėjimą į gerklas, riboja viršutinis antgerklio kraštas, vedeginės antgerklio raukšlės ir vedeginė įlanka. Pro ją patenkama į gerklų prieangį, kuris tęsiasi iki prieangio raukšlių. Priekinę jo sieną sudaro antgerklio užpakalinis paviršius. Iš šonų prieangį riboja fibroelastinė plėvė, kuri tęsiasi nuo vedeginių antgerklio raukšlių iki prieangio raukšlės. Užpakalyje yra vedeginių kremzlių viršūnės.
Žemiau gerklų prieangio ertmė susiaurėja, sudarydama balso aparatą. Į jį patenkama per prieangio plyšį, kurį apriboja prieangio raukšlės. Balso aparatą sudaro balso raukšlės ir tarp jų esąs balso plyšys (rima glottidis). Balso plyšys, ramiai kvėpuojant, yra smailo trikampio formos, kalbant susiglaudžia ir išsiplečia tik styginė plyšio dalis, o tarpkremzlinė lieka dar mažesnės trikampio formos. Kiekvienoje gerklų pusėje, tarp prieangio ir balso raukšlės, yra nedidelė plyšio formos kišenė, kuri vadinama gerklų skilveliu. Už balso plyšio gerklų ertmė praplatėja; tai apatinė dalis, kuri betarpiškai pereina į gerklę.
Gerklų gyslos ir nervai
Gerklas maitina viršutinė ir apatinė gerklų arterijos – viršutinės ir apatinės skydo arterijų šakos. Veninis kraujas iš gerklų nuteka per bendravardes arterijų venas į venae brachiocephalicae.
Limfa nuteka į nodi lymphatici cervicales anteriores profundes.
Juntamąsias, motorines, somatines ir parasimpatines skaidulas gerklos gauna iš klajoklio nervo per m. laryngeus superior et inferior. Simpatinės skaidulos ateina iš simpatinio kamieno.
Nuorodos
G. Česnys, J.Tutkuvienė, A.Barkus, V.Gedrimas, R.Jankauskas, R.Rizgelienė, J.Žukienė „Žmogaus anatomija 1 dalis”
Bronchiolė
Bronchiolės – pačios smulkiausios bronchų šakelės, maži bekremzliai vamzdeliai, kurių epitelį sudaro kubo formos ląstelės. Skiltinių bronchiolių skersmuo – apie 0,2 mm.
Bronchiolių išsidėstymas
Plaučiuose iš kiekvieno skiltelinio broncho paprastai atsišakoja 12–18 galinių bronchiolių. Kiekviena iš jų atsišakoja į dar dvi – kvėpuojamąsias bronchioles, o šios – į keletą alveolinių latakėlių, kurie užsibaigia alveoliniu maišeliu, apsuptu daugybe alveolių.
Vienos galinės bronchiolės ir ją supančių alveolių struktūra yra vadinama keke. Vieną plaučių skiltelę sudaro 12-18 kekių.
Degėsiai (Druskininkai)
Degėsiai – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 15 km nuo Druskininkų. Artimiausi kaimai: Ricieliai, Guobiniai, Snaigupė, Liepiškiai, Stračiūnai, Miciūnai. Šalia – Maželio, Ilgelio, Kruglio ir Juodelio ežerai.
Stuba
thumb|right|260px|Stuba, past. XX a. pr., Marijampolės raj. thumb|260px|Stubos vidus
Stuba – suvalkiečių gyvenamasis namas. Sudaro šios pagrindinės patalpos: priemenė, šeimynstubė, virtuvė, prieseklytis, tėvų kamaraitė, seklyčia. Įrengiama krosnis duonai kepti ir patalpoms šildyti.
Būna vienagalė arba dvigalė, simetriško plano. Sienos renčiamos iš apipjautų rąstų, kampuose suleistos į lygias sąsparas. Stuba dekoruojama profiliuotomis lentomis, puošta vienspalvėmis arba dvispalvėmis langinėmis (su kiaurapjūviu išpjaustytomis gėlytėmis, širdelėmis). Stogas dengiamas malksnomis, šiaudais, čerpėmis (nuo XIX a.). Stubos pastogės siauros, pakraigėms erdvumo suteikia ertikiai (lentiniai sienų paaukštinimai virš lubų). Prie lauko durų pristatytas prieangis („gonkelės“).
IF Brommapojkarna
Stokholmo „Brommapojkarna“ – Švedijos futbolo klubas iš Stokholmo.
Istorija
Klubas įkurtas 1942 m. Kitados žaidė elito divizione, bet aukštais pasiekimais pasigirti negali.
Sezonai
GE; grupių etapas.
Stadionas
Grimsta IP – futbolo stadionas Stokholmo vakarinėje miesto dalyje, Švedijoje. Danga – sintetinė.
Stadionas talpina 7 tūkst. žiūrovų; iš jų – 3 tūkst. vietų sėdimos.
Avijautis
Avijautis  – porakanopinių būrio, ožkų pošeimio rūšis. Tolimi avijaučių protėviai, mioceno epochos pabaigoje gyveno dabartinės Vidurinės Azijos aukštikalnėse. Iki XIX a. pradžios avijaučiai buvo priskiriami jaučių (Bovinae) šeimos pošeimiui. Avijaučiai panašūs į bizonus tik mažesni, prilygstantys dviem trečdaliams bizono masės, bei jų kaukolė ir dantys panašesni į avinų ir ožių. Tai senoviniai atrajojantys dykaragiai, evoliucijos metu išsiskyrę į atskirą tarpinę rūšį, kurios vieta zoologinėje sistematikoje turėtų būti tarp antilopių ir ožių.
2008 m. pasaulinę avijaučių populiaciją sudarė apie 133 914–136 914 suaugusių individų.
Išvaizda
thumb|left|220px|Avijautis [[Kaunas|Kaune esančiame Lietuvos zoologijos sode]]
Patinai stambesni už pateles. Avijaučių patelių kūno ilgis 135–200 cm, stambesnių patinų kūno ilgis 200–250 cm. Per pečius 1,1–1,5 m aukščio. Vidutinis suaugusių avijaučių svoris 285 kg, nors svoris gali labai skirtis, nuo 180 iki 410 kg, o zoologijos sode yra užfiksuotas 650 kg svorio avijautis. Kanados žemyninėje dalyje gyvenančių patinų svoris siekia 380 kg.
Ką tik gimusių avijaučių jaunikliai sveria 8–15 kg. Vienerių metų amžiaus patelės sveria nuo 45,3 kg iki 101,9 kg, patinėliai nuo 45,3 iki 96,6 kg. Dvejų metų amžiaus patelės sveria nuo 93,3 kg iki 143,6 kg, o patinėliai nuo 126 kg iki 149,5 kg.
Avijaučių labai tvirta kūno sandara, trumpas kaklas, didelė galva ir trumpos storos kojos. Ragai pamatine dalimi dengia visą kaktą, leidžiasi žemyn, o galais užsirietę į viršų. Ausys mažytės, pasislėpusios kailyje. Uodega trumpa – 10 cm ir po kailiu nesimato. Plačios raginės kanopos pritaikytos kasti maistą iš po sniego.
Gyvūnas apaugęs labai ilgais, tamsiai rudais plaukais. Plaukai – 60–70 cm ilgio akuotai, po jais tankus ir labai švelnus povilnis. Vasarą avijaučiai šeriasi. Nenumetusiam povilnio avijaučiui karšta net šiaurėje. Fermose laikomi avijaučiai mėgsta būti šukuojami. Nuo vieno avijaučio galima prišukuoti iki 3 kg vilnos, o vienam megztiniui reikia 100–200 g tokios vilnos. Iš kilogramo avijaučio vilnos suverpiamas 80 km ilgio siūlas. Drabužiai, išausti iš šių gyvūnų vilnos, labai lengvi, šilti, skalbiant nesitraukia.
Gyvenamoji vieta
thumb|left|220px|Avijaučių šeima [[Grenlandija|Grenlandijoje]] Paskutiniame ledynmetyje gyveno Sibire bei Europoje iki Ispanijos, kartu su mamutais, gauruotaisiais raganosiais ir šiaurės elniais. Atšilus klimatui Eurazijoje gyvenę išnyko, bet iki šiol išliko jų populiacijos Šiaurės Amerikos žemyno arktinėje tundroje – Kanados arkties salyne ir Grenlandijoje.
Dabar reintrodukuoti Aliaskoje. 1929 m. sėkmingai aklimatizuoti Špicbergene. Nuo 1974 m. avijaučiai introdukuoti Taimyre, o 1975 m. – Vrangelio saloje, kur po kelerių metų jie pradėjo veistis. Ten kur jau aklimatizavosi ir didėja jų bandos, dalis jų perkeliama į kitas Sibiro vietas, įskaitant Jakutijos šiaurę. Ateityje numatoma avijaučius apgyvendinti visoje Rusijos Federacijos arktinėje dalyje. Nedidelės bandos taip pat įveistos Norvegijoje ir Švedijoje.
Gynyba
thumb|left|220px|Avijaučių banda išsirikiavusi gynybine pozicija Avijaučiai gali greitai bėgioti ir turi savitą gynybos strategiją. Užklupti jie išsirikiuoja ratu, patelės ir jaunikliai viduryje. Dešimčiai avijaučių nebaisūs nei vilkų, nei lokio puolimai. Plėšrūnui per daug prisiartinus, vienas avijautis šoka į priekį, smeigia ragais ir meta į rato vidurį, kur patelės ir jaunikliai jį sutrypia ir užbado. Avijaučiai aukomis dažniausiai tampa baltiesiems vilkams (Canis lupus arctos), rečiau baltiesiems lokiams bei grizliams.
Mityba
Vasarą avijaučiai gyvena drėgnose vietovėse, kaip kad prie upių slėnių, o žiemai pasirenka aukštesnio reljefo vietoves, kad išvengtų gilių sniego pusnių. Minta žole, arktiniais karklais (Salix arctica) ir kitais sumedėjusiais augalais, kerpėmis, samanomis. Žiemą pagrindinis jų maistas karklų ir gluosnių šakelės.
Elgsena
Avijaučiai gyvena bandomis, kurios vasaros metu sudaro apie 8–20 individų, o žiemą iš apie 12–24 individų. Iš pirmo žvilgsnio avijaučiai atrodo nevikrūs, bet gali bėgti 60 km/val. greičiu. Nevengia vandens. Labai atsparūs dideliems speigams.
Amžius
Subręsta ketvirtais gyvenimo metais. Išgyvena iki 12–20 metų.
Pavadinimas ir sinonimai
Anksčiau daugelyje kalbų avijaučių vardas buvo muskusiniai jaučiai, esą todėl, kad rujos metu patinai skleidžia muskuso kvapą.
Kitomis kalbomis savaiminio ir istorinio avijaučių paplitimo regionuose, vadinami: Mums artimiausia latvių kalba vadinami Muskusvērsis.
Juozas Kojelis
Juozas Kojelis (1916 m. gruodžio 2 d. Viekšnaliuose, Luokės valsčiuje – 2010 m. lapkričio 11 d. Kaune ) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, žurnalistas, pedagogas, publicistas, rezistentas.
Biografija
Gimė aštuonių vaikų ūkininkų šeimoje. Mokėsi Kražių „Žiburio“ gimnazijoje. Nuo 1935 m. studijavo klasikinę filologiją Vytauto Didžiojo universitete, 1940 m. paskutinį semestrą – Vilniaus universitete.
Okupacijų metais dalyvavo antibolševikinėje ir antinacinėje rezistencijoje. 1941–1943 m. Kretingos gimnazijos mokytojas, direktoriaus pavaduotojas. Nuo 1942 m. Lietuvos laisvės armijos narys. 1943 m. kaip vienas antinacinio pasipriešinimo organizatorių suimtas gestapo, iki 1944 m. kalintas Klaipėdos, Ragainės ir Kauno kalėjimuose.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1948 m. dėstė Miuncheno lietuvių gimnazijoje, kurį laiką jos direktorius. 1949 m. persikėlė į JAV. Mokytojavo lituanistinėse mokyklose Čikagoje, Los Andžele. 1952 m. susituokė su Elena Trumpaite. 1956–1957 m. lietuvių kalbos instruktorius JAV kariuomenės kalbų mokykloje Monterėjuje (Kalifornija).
Ateitininkų (ir Lietuvoje), JAV lietuvių bendruomenės, Amerikos lietuvių tarybos, Lietuvių fronto bičiulių, Antinacinės rezistencijos lietuvių politinių kalinių sąjungos, JAV respublikonų partijos veikėjas. 1981 m. vienas Amerikos baltų laisvės lygos steigėjų.
Nuo 1935 m. bendradarbiavo spaudoje. Suredagavo Amerikos lietuvių vardyną (su Juozu Vitėnu, 1953 m.). 1970–1973 m. ir 1978–1980 m. žurnalo „Į laisvę“ redaktorius. Dalyvavo žurnalų „Aidai“ ir „Lietuvių dienos“ redakciniuose kolektyvuose. Bendradarbiavo leidiniuose „Žemaičių žemė“, „Aidai“, „Draugas“.
Išleido dvi stambias publicistikos knygas „Iš nakties į rytą“ (1996 m.), „Tarp rūpesčių ir vilties“ (2001 m.).
2005 m. su žmona Elena (1920–2007) grįžo į Lietuvą.
2010 m. dokumentinis filmas „Aukoti ir aukotis“ (scenarijaus aut. P. Palilionis, rež. S. Gužauskienė, op. L. Karvelis, komp. V. Bartulis, prod. P. Garnys) skirtas Lietuvos publicistikos meistro Juozo Kojelio asmenybei atminti.
Maltos futbolo varžybos 1978–1979 m.
Maltos futbolo varžybos 1978–1979 m.
Galutinė lentelė
Silpnųjų grupė:
Šimonių seniūnija
Šimonių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kupiškio rajono savivaldybės pietryčiuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2015 m. seniūnaitijos reformuotos:
Malaizijos demografija
thumb|right|500px|Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Per šį laikotarpį gyventojų skaičius padidėjo virš trijų kartų. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais. Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Malaizijos demografiją.
Gyventojų skaičius: 29 179 952 (2011 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių:
Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,542 % (2011 m. apsk.)
Mirtingumas: 4,95 mirčių/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Migracijos indeksas: –0,37 migrantų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Urbanizacija:
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
AIDS/ŽIV:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
15–24 m. amžiaus gyventojų nedarbo lygis:
Religijos:
Etninės grupės:
Arbatmedžio sėklų aliejus
thumb|right|130px|Arbatmedžio sėklų aliejus Arbatmedžio sėklų aliejus (taip pat kamelijų aliejus) – maistinis augalinis aliejus, pasižymintis blyškiai žalia gintaro spalva ir švelniu vaistažolių aromatu. Aliejus gaminamas šalto spaudimo būdu daugiausia iš kininio arbatmedžio (Camellia sinensis) sėklų.
Kadangi aliejus pasižymi aukšta smilkimo temperatūra (252 °C), jis plačiai naudojamas maisto gamyboje kelete Kinijos pietinių provincijų, kaip kad Hunane.
Guillaume Dufay
thumb|right|240px| Gijomas Diufai (kairėje) ir [[Žilis Benšua, pavaizduoti 1451 m. manuskripto iliustracijoje]] Gijomas Diufai (Diufaji, arba Du Fay, Du Fayt; 1397 m. rugpjūčio 5 (?) − 1474 m. lapkričio 27 d.) – XV a.  prancūzų-flamandų (arba Nyderlandų) mokyklos renesanso kompozitorius. Laikomas reikšmingiausiu Europos kompozitoriumi savo gyvenamuoju laikotarpiu.
Biografija
Gijomas Diufai gimė apie 1397 m. rugpjūčio 5 d. spėjama, Berselio miestelyje prie Briuselio. Jo mama Marie nebuvo vedusi. Spėjama, kad tėvu galėjo būti vietos dvasininkas. Apie 1408 m. motinos pusbrolis Jehan Hubert pasikvietė ją ir Gijomą į Kambrė, kur pats atvyko dirbti į vietos katedros kanauninko postą. 1409 m. Gijomas Diufai tapo Kambrė katedros choristu, kuriuo išbuvo iki 1412 m. Katedros aplinkoje mokėsi muzikos ir gramatikos. 1414 m. birželio 24 d. Diufai, tuo metu 17 metų amžiaus, gavo kapeliono postą netoli Kambrė buvusiojoje St. Géry bažnyčioje. Manoma, kad 1414 m. jis lydėjo Kambrė vyskupą į Konstancos susirinkimą. Susirinkimo metu, apie 1414-1418 m., sukurtas pirmas žinomas jo kūrinys „Sanctum“. Iki 1418 m. lapkričio Diufai grįžo į Kambrė, kurioje išbuvo iki 1420 m.
Arbatmedžio sėklų aliejus
Arbatmedžio sėklų aliejus savo puikiomis sandėliavimo savybėmis ir nedideliu sočiųjų riebalų rūgščių kiekiu yra panašus į alyvuogių ir vynuogių sėklų aliejus. Mononesočioji oleino rūgštis (C-18:1) sudaro iki 88 % aliejaus riebalų rūgščių. Turi vitamino E ir kitų antioksidantų, taip pat jame nėra jokių natūralių trans konfigūracijos riebalų rūgščių.
Guillaume Dufay
Biografija
1420 m. Diufai, spėjama, įsidarbino Riminio valdytoją Carlo Malatesta, su kuriuo, tikriausiai, susipažino Konstancos susirinkimo metu. Perskėlęs į Italiją Diufai kūrė mišias ir motetus, pasaulietines dainas. Baladė „Resvelliés vous“ buvo parašyta rėmėjo sūnaus vestuvių su Vittoria Colonna proga 1423 m. Jau nustojęs tarnauti Malatestai 1424 m. Diufai vėliau dar rašė kūrinius buvusiam patronui. 1425 m. Diufai tikriausiai buvo grįžęs į Kambrė ir prižiurėjo sergantį dėdę Jehan Hubert (miręs tų metų gruodžio 24 d.). Gali būti, kad lankėsi Lane, nes jo daina „Adieu ces bons vins de Lannoys“ mini to krašto vyną. Anksti 1426 m. Diufai grįžo į Italiją ir dirbo kardinolui Luis Aleman Bolonijoje. 1428 m. sukilimo metu išvijus kardinolą iš Bolonijos Diufai persikėlė į Romą, kur pradėjo giedoti popiežiaus Martyno V chore. Po Martyno V mirties 1431 m. Diufai tarnavo popiežiui Eugenijui IV. Romoje sukūrė motetus „Ecclesie militantis“, „Balsamus et munda cera“ ir „Supremum est mortalibus“. Tikriausiai dėl lėšų trūkumo popiežiaus chorui, Diufai paliko jį ir 1434 m. pradėjo tarnauti Savojos hercogui Amadėjui VIII.
Trachėja
Trachėja, kitaip gerklė  – kvėpavimo takų dalis, vamzdelis, viename gale susijungęs su gerklų žiedine kremzle, kitame išsišakojantis į du bronchus. Ilgis 10-12 cm, skersmuo – 2-2,5 cm. Trachėja, arba gerklė, trachea yra apatinių kvėpavimo takų dalis. Ji prasideda nuo gerklų žiedinės kremzlės kaip gerklų tęsinys ir eina į krūtinės ertmę, kur suskyla į du pagrindinius bronchus – dešinįjį ir kairįjį, bronchus principalis dexter et sinister. Suaugusio žmogaus gerklės ilgis yra apie 10-12 cm, nors kartais nurodomos ir platesnės ribos – 9-15 cm, išorinis skersinis matmuo apie 20 mm, spindžio skersmuo apie 12-15 mm. Spindis per visą gerklės ilgį yra nevienodas – vidurinėje dalyje gali būti praplatėjimas. Skerspjūvyje jis panašus į paguldytos D raidės formą, strėlinis matmuo būna šiek tiek mažesnis už skersinį. Gyvo žmogaus gerklė dėl sienos lygiųjų raumenų tonuso yra kiek siauresnė negu lavono.
Sandara
Trachėja sudaryta iš kremzlinių pusžiedžių, susijungusių vienas su kitu jungiamojo audinio raiščiais. Pirmasis trachėjos žiedas jungiasi su gerklų žiedine kremzle. Kremzliniai trachėjos žiedai nėra uždari (C raidės formos). Trachėjos vidus yra išklotas gleivine, kuri turi virpamąjį epitelį ir serozines bei mišrias trachėjos liaukas. Po gleivine yra žiedinis lygiųjų raumenų sluoksnis, o už jo – pavienės išilginės raumenų skaidulos. Trachėjos raumenų sistema dar vadinama gerkliniu raumeniu.
Sienos sandara
thumb|320px|Trachėja|kairėjeGerklės sieną sudaro apie 15-20 kremzlinių pusžiedžių, vadinamų gerklės kremzlėmis, cartilago tracheales. Iš tikrųjų pusžiedis yra ilgesnis kaip pusė apskritimo – apie ⅔ - ¾. Jų forma labai įvairuoja. Vieno pusžiedžio plotis yra apie 3-4 mm, o storis – apie 1-1,5 mm. Kai kurie jų gali turėti dvišakus galus, yra asimetriški, kartais gretimų pusžiedžių galai suauga. Gerklų kremzlės yra sudarytos iš hialinės kremzlės. Gretimų kremzlių kraštus jungia žiediniai gerkliniai raiščiai, liggamentum anularia. Tarpai tarp gretimų kremzlių yra siauresni už pačias kremzles. Pirmoji kremzlė paprastai yra plačiausia. Paskutinė kremzlė yra netaisyklingos formos, nuo jos apatinio krašto gerklės skilimo vietoje žemyn eina kablio pavidalo atauga, vidiniame gerklės paviršiuje sudaranti pusmėnulio formos strėlinį iškilimą – gerklos keterą, carina tracheae. Užpakalinėje pusėje yra plėvinė siena, paries membranaceus. Ją sudaro skaidulinis elastinis audinys ir lygieji raumenys. Daugumos raumeninių skaidulų kryptis skersinė, todėl gyvo žmogaus gerklės spindis kiek siauresnis. Išilginių raumeninių skaidulų yra nedaug. Plėvinės sienos raumeninis dangalas dar vadinamas gerkliniu raumeniu, m. trachealis. Vidinį paviršių iškloja lygi, be raukšlių gleivinė su daugiasluoksniu virpamuoju epiteliu, sandara panašiu į nosies ir gerklų ertmės gleivinės epitelį. Gleivinėje daug liaukų, glandulae tracheales, kurios gausesnės tarpkremzliniuose tarpuose ir užpakalinėje sienoje.
Topografija
Gerklė topografiškai skirstoma į dvi dalis: kaklinė dalis, pars cervicalis, yra trumpesnė, tęsiasi iki krūtinės ląstos viršutinės atvaros; krūtininė dalis, pars thoracica, yra ilgesnė, išsidėsto viršutiniame tarpuplautyje. Kaklinė dalis yra arti paviršiaus, dengiama tik odos, poodžio, kaklo fascijos ir apatinių poliežuvinių raumenų, nesunkiai čiuopiama. Kaklinę dalį iš šonų liečia skydliaukės skiltys, iš priekio, jos sąsmauka, abipus jos eina bendrosios miego arterijos. Krūtininę dalį iš kairės į dešinę kerta aortos lankas, įsiterpiantis tarp gerklės ir krūtinkaulio rankenos, nuo čia aukštyn greta šios dalies eina aortos lanko šakos – žastinis galvos kamienas ir kairioji bendroji miego arterija. Už gerklės kaklinės ir krūtininės dalies, tarp jos ir stuburo yra stemplė. Vaikų tarp gerklės ir krūtinkaulio yra užkrūtis.
Arbatmedžio sėklų aliejus
Arbatmedžio sėklų aliejus naudojamas salotų ir kitokių padažų, marinatų ruošime, taip pat kepant, kepinant ar skrudinant bei margarino gamyboje. Taip pat dar naudojamas kaip ingredientas kinų gydomajame aliejuje Po Sum On.
Sun Jatseno universiteto Profilaktinės medicinos instituto atliktas tyrimas parodė, kad kamelijų ekstraktas naudojamas plovimo ir skalbimo milteliuose.
Guillaume Dufay
Biografija
1434 m. hercogo sūnaus vestuvių proga Diufai susitiko su tarp svečių atvykusiu kompozitoriumi Žiliu Benšua. Abiejų kompozitorių susitikimas buvo paminėtas poeto Martin le Franc poemoje. 1435 m. Diufai grįžo dirbti į popiežiaus chorą, kuris tuo metu rezidavo Florencijoje, nes popiežius buvo išvytas iš Romos įtakingos Kolonų giminės. Diufai parašė motetą „Nuper rosarum flores“, dedikuotą Santa Maria del Fiore katedrai 1436 m. gegužės 25 d. Diufai vėl paliko popiežiaus chorą ir 1437 m. grįžo į Savojos hercogo dvarą. 1439 m. jo rėmėjas Amadėjus VIII Bazelio susirinkimo metu buvo išrinktas popiežiumi (antipopiežiumi) Feliksu V. Diufai, kaip įprasta tais laikais, gyvendamas Italijoje taip pat turėjo dvasininko postų kitose vietovėse, kur net ir nesilankė. Eugenijus IV ir Feliksas V abu buvo Diufai rėmėjai, tačiau kompozitorius išvengė schizmos sukeltos prieštaros, nes paliko Savojos kunigaikščio dvarą prieš pat jo išrinkimą antipopiežiumi. 1439 m. Diufai pradėjo tarnauti Burgundijos hercogui Pilypu III. Tais pat metais grįžo į Kambrė, kuris priklausė Burgundijos hercogystei, ir dirbo Kambrė katedroje. 1444 m. mirė Diufai motina (buvo palaidota Kambrė katedroje). Šiuo laikotarpiu išlikę mažai Diufai žinomų parašytų kūrinių. 1447 m. buvo išrinktas vienintelis popiežius Mikalojus V, Diufai atvyko į Turiną. Gali būti, kad kelionė susijusi su jo parašytomis mišiomis, skirtomis Šv. Antano Paduviečio bažnyčiai naujojo altoriaus atidarymo proga. 1450 m. gruodį Diufai grįžo į Kambrė, kur jam buvo skirta didelė piniginė išmoka, matyt, įvertinant jo muzikinius kūrinius. 1452 m. Diufai vėl vyko į Turiną, kur parašė motetą, apraudantį osmanų užimtą Konstantinopolį. Mišios „Se la face ay pale“, tikriausiai, parašytos irgi šiuo metu. 1458 m. Diufai grįžo iš Savojos dvaro į Kambrė, dirbo vėl kanauninko poste vietos katedroje. Jį lankė žymūs to meto kompozitoriai, kurie buvo įtakoti Diufai kūrybos: Johanesas Okehemas, Johanesas Tinktoris. Tikriausiai susitiko Antuanas Biunua. Apie 1470 m. Diufai įsigijo žemės nuosavybės, kurių pajamų turėjo pakakti laikyti mišias už jo vėlę po mirties. Maždaug tuo metu parašė mišias „Ave regina celorum“, skirtas savo paties laidotuvėms. 1474 m. liepą Diufai sudarė savo testamentą. Jis neturėjo kam palikti savo turto. Anot jo noro, katedros choras turėjo dainuoti „Ave regina celorum“ jo mirties valandą, tačiau tokiam norui nebuvo lemta išsipildyti. Gijomas Diufai mirė staigia ir netikėta mirtimi 1474 m. lapkričio 24 d. Buvo palaidotas Kambrė katedroje. Prancūzijos revoliucinių karų suirutės metu jo kapo monumentas išliko sugriovus Kambrė katedrą ir buvo perkeltas į muziejų Lilyje.
Gijomas Diufai paliko apie 200 kūrinių. Tarp kurių 8 pilnas mišias, apie 84 dainas. Buvo sukūręs pirmąsias žinomas requiem mišias (neišliko).
Trachėja
Funkcija
Praleidžia orą į hilfus.
Žodžio kilmė
Žmogaus trachėją galima apčiuopti kaklo srityje, kaip kietą grubų vamzdį, kuriame jaučiami kremzliniai žiedai: graikų kalba trakhys 'šiurkštus, grubus'.
Literatūra
Trachėja
Didier Ovono
Didijė Žanvjeras Ovono Ebangas (g. 1983 m. sausio 23 d.) – Gabono futbolo vartininkas.
Karjerą pradėjo gimtojo Port Žantilio klube Pétro Sport. 2001–2003 m. rungtyniavo Kongo DR klube AS Mangasport. 2005 m. buvo išvykęs į Salvadorą, kur atstovavo Alianza FC. Vėliau žaidė Portugalijoje, Gruzijoje.
Didier Ovono yra Gabono nacionalinės rinktinės pagrindinis vartininkas. Dalyvavo 2010 m. Afrikos Tautų taurėje.
Lėno miško mūšis
Lėno miško mūšis, arba Lėno kautynės, Užulėnio miško kautynės  – kautynės, įvykusios 1945 m. sausio 12 d. Lėno miške (Užulėnio–Gružų miškų masyve) tarp Lietuvos partizanų ir NKVD pajėgų. Kautynės įvyko NKVD apsupus Vyčio apygardos partizanų stovyklą. Mūšyje žuvo apygardos vadas Juozas Krikštaponis.
Eiga
Apie 60 partizanų telkėsi prie apygardos štabo, įsikūrusio Lėno miško dalyje, vadinamoje Kelmonu.
Įamžinimas
1990 m. Lėno kapinėse žuvusių partizanų atminimui pastatytas tautodailininko Mykolo Dirsės (1929-2008) suprojektuotas antkapinis paminklas, 1991 m. kautynių vietoje – jo išdrožtas medinis kryžius.
Smailiažvynė žvynabudėlė
Smailiažvynė žvynabudėlė (Lepiota aspera, sin. Echinoderma aspera) – pievagrybinių (Agaricaceae) šeimos, žvynabudėlių (Lepiota) genties grybų rūšis.
Pamiškės, parkai, sodai, kapinės, pavėsingos, žolėtos vietos. Vasara, ruduo. Kepurėlė ir kotas rudai žvynuoti, pasišerpetoję.
Vaisiakūniai dideli. Kepurėlė 8–15 cm skersmens, gelsvame fone apaugusi smailiais, aštriais, rusvai rudais, nusitrinančiais žvyneliais. Lakšteliai balti, labai tankūs, iki 1 cm pločio. Kotas 5–10×1–2 cm, su žiedu, virš jo baltas, lygus, žemiau - gelsvai rudas, plaušuotai žvynuotas. Trama balta, minkšta, malonaus kvapo ir skonio, iki 1 cm storio, nekarti. Sporos 7–8×3–3,5 μm.
Būdingi požymiai: gražūs žvynuoti vaisiakūniai, augantys tarp žolių, primenantys kurapkėlę ar net ežiuką. Kai kur ją painioja su skėtine žvynabude.
Auga pavieniui arba po kelis ar net keliolika vaisiakūnių, dažniausiai parkuose, mėgsta humusingą dirvą. Nevalgoma, mirtinai nuodinga.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 204 psl.
Romanas Abramovičius
Biografija
Gimė Saratove. Mama mirė kai jam buvo vieneri. Tėvas žuvo statybose kai Romanui buvo ketveri metai. Iki karo Abramovičiaus tėvo tėvai Nahimas Leibovičius ir Tojbe Stepanova gyveno Baltarusijoje, vėliau atvažiavo į Tauragę. 1974 m. atvažiavo pas savo dėdę Abraomą į Maskvą. 1983 m. baigė Maskvos 232 vidurinę mokyklą. 1983 m. įstojo į Uchtos industrinį institutą, Miškų technikos fakultetą. 1984-1986 m. tarnavo kariuomenėje. 90-ųjų pradžioje pradėjo verslą (tarpininkavimas ir prekyba). Vėliau pradėjo prekiauti nafta. Susipažino su Borisu Berezovskiu ir Boriso Jelcino šeima. Manoma, kad tai padėjo vėliau gauti nuosavybę į kompaniją "Sibneft". 1999 m. buvo išrinktas į Rusijos Federacijos Valstybės Dūmą. 2000 m. paliko Valstybės Dūmą, nes tapo Čiukčių autonominės apygardos gubernatoriumi. 2003 m. už 140 mln. svarų įsigijo Anglijos futbolo klubą Chelsea FC. 2005 m. spalio mėn. pardavė savo kompanijos "Sibneft" akcijų paketą (75,7%) kompanijai "Gazprom" už 13,1 mlrd. dolerių. Kelis kartus bandė palikti gubernatoriaus postą. Tačiau 2005 m. spalio 16 d. buvo paskirtas antrajai kadencijai. 2008 m. liepos 3 d. prezidentas Dmitrijus Medvedevas nutraukė Abramovičius įgaliojimus. 2008 m. spalio 12 d. buvo išrinktas į Čiukčių autonominės apygardos dūmą ir tapo jos pirmininku. 2018 m. gegužės 28 d. gavo Izraelio pilietybę.
Klasicizmo architektūra
thumb|[[Laurynas Gucevičius|Lauryno Gucevičiaus suprojektuota Vilniaus katedra (1783), reikšmingiausias Lietuvos klasicizmo statinys]] Klasicizmo architektūra – architektūros stilius, atsiradęs iš neoklasicizmo judėjimo XVIII a. antroje pusėje, pasibaigus baroko ir rokoko stiliams. Remiasi senovės Graikijos ir Romos imperijos architektūra.
Pavadinimas
Pavadinimas klasicizmas daugiausiai reiškia architektūros klasikinį stilių. Vokiečių kalboje naudojamas terminas (Klassizismus), Anglijoje ir Prancūzijoje – neoklasikinė architektūra. Termino neoklasikinė architektūra priskyrimas prie klasikinio stiliaus yra klaidingas, nes neoklasikinis menas prasidėjo nuo XIX a. pabaigos.
Istorija
Klasicizmas atsirado Prancūzijoje, kur pakeitė du šimtus metų vyravusį baroką. Klasikinė architektūra kilo iš dviejų šaltinių: baroko architektūros ir tuo metu egzistavusios racionalistinės tradicijos bei iš angliškojo dailės stiliaus (picturesque), siejamo su stiprėjančia Britanijos imperija.
Jau XVIII a. galima pastebėti europietiškoje architektūroje priešprieša baroko ir rokoko tendencijoms. Stipriausiai jis pasireiškė Britų salose paladianizme, kur barokas niekada nebuvo toks puošnus kaip kontinente. Klaudijaus Pero pastatyto Luvro sparnai, Berlyno rūmai, net Laterane šv. Jono Bazilika, suprojektuota (Alesandro Galilėjo), turi klasicizmo elementų.
Apie 1750 m. klasicizmas įsigalėjo architektūroje. Tam didelę įtaką turėjo miestų plėtimasis ir tokių visuomeninių statinių kaip teatrų, viešų vietų atsiradimas, kurie buvo kopijuoti iš agorų (Graikijoje) ir forumų (Romos imperijoje). XVIII a. 6–7 dešimtmečius klasikinė architektūra per kitas Europos valstybes, laikantis Graikiškos architektūros tradicijų reiškėsi ir vietinės mokyklos. Vokietijoje daugiau reiškėsi Karlo Frydricho Šinkelio mokykla, kuri laikėsi daugiau disciplinuotos ir lengvesnės struktūros.
Klasicizmas kai kuriuos kraštuose vėlyvajame egzistavimo laikotarpyje perėjo į ampyrą. Pasibaigus pagrindiniam klasicizmo laikotarpiui apie 1815 m. jis dar tęsėsi visą XIX a. XX a. klasicizmo tendencijos vadinamos neoklasicizmu.
Klasicizmo architektūros pagrindiniai požymiai
thumb|200 px|[[Panteonas (Paryžius)|Paryžiaus Panteonas]] Klasicizmas buvo priešingybė puošniajam barokui, tai buvo paprastas, bet didingas stilius. Pagrindiniai bruožai: pastatai turi didelius langus, sienos – dekoratyvines figūras;
Bažnyčios
thumb|200px|Sudervės bažnyčia 200 px|thumb|Chodkevičių rūmai 200 px|thumb|[[Tuskulėnų dvaras]]
Keturiasdešimties paukščių diena
miniatiūra|200px|right|[[Varnėnas, vienas iš pavasario pranašų]] Keturiasdešimties paukščių diena – kasmet kovo 10 d. Lietuvoje minima diena, simbolizuojanti paukščių parskridimą. Tikima, kad šią dieną jau būna sugrįžę svetur žiemojusių 40 paukščių rūšių. Ši data siejama su masiniu paukščių parskridimu.
Šiuo metu prisimenami ir Keturiasdešimt Sebastijos kankinių. Lietuvoje įsigalėjus krikščionybei parskridusių paukščių šventė buvo pervadinta 40 šventų kankinių diena, IV a. atidavusių gyvybę už krikščionybės išpažinimą. Liturginę ir liaudišką šventę apibendrinus buvo sakoma, kad kankinių garbei atskrenda 40 paukščių.
Dėl žmogaus ūkinės veiklos mažėja natūralių uoksų ir kitų tinkamų vietų paukščių perėjimui, todėl ornitologai kasmet inicijuoja inkilų kėlimo šventes. Nors dėl žmogaus įtakos ir klimato kaitos nuolat pranešama apie nykstančias rūšis, senovės lietuvių suskaičiuotas kovo pradžioje grįžtančių 40 paukščių rūšių kiekis išlieka daugiau ar mažiau teisingas. Liaudies išmintis dažniausiai pateisina šią etnokultūrinę datą. Dėl pastarąjį dešimtmetį švelnesnių žiemų iš Lietuvos neišskrenda žiemoti kai kurios rūšys (pvz., stebimi varnėnų pulkeliai gruodžio mėn. Ventės rage). Vienų paukščių Lietuvoje mažėjant, atskrenda ir pradeda plisti kai kurios pietinės rūšys. Prarastas rūšis pakeičia kitos.
Civilinės būklės aktas
Civilinės būklės aktas – oficialiai registruojamas veiksmas ar įvykis, dėl kurio keičiasi fizinio asmens teisinė padėtis; aktas apie fizinio asmens civilinę būklę. Pagal subjektą aktų registracija gali būti bažnytinė arba valstybinė. Valstybė Lietuvoje privalomai registruoja šiuos civilinės būklės aktus: asmens gimimą; asmens mirtį; santuokos sudarymą; santuokos nutraukimą; įvaikinimą; tėvystės (motinystės) pripažinimą ir nustatymą; vardo ir pavardės pakeitimą; asmens lyties pakeitimą; partnerystę (LR CK 2.18 straipsnis).
Civilinės būklės aktus, išskyrus partnerystę, registruoja civilinės metrikacijos įstaigos, padarydamos atitinkamą įrašą civilinės būklės aktų įrašų knygose ir asmeniui išduodamos atitinkamo akto įrašo liudijimą.
Civilinės būklės aktų registravimo, aktų įrašų keitimo, papildymo ir ištaisymo tvarką nustato LR CK kodekso trečioji knyga.
Kompetencija
Miestų, kuriuose nėra civilinės metrikacijos įstaigų, seniūnijų (išskyrus savivaldybių centrų seniūnijas) seniūnai turi teisę registruoti mirtį.
Lietuvos Respublikos konsulinės įstaigos turi teisę registruoti Lietuvos Respublikos piliečių gimimą, santuoką ir mirtį.
Civilinės būklės aktų įrašų įrašymo civilinės metrikacijos įstaigose ir seniūnijose teisėtumą prižiūri Teisingumo ministerija jos nuostatuose nustatyta tvarka.
Įrašymas
left|thumb|Sovietinis [[gimimo liudijimas, 1972 m.]] Civilinės būklės aktų įrašai Lietuvos įstaigų įrašomi lietuvių kalba. Vardas, pavardė ir vietovardžiai rašomi pagal lietuvių kalbos taisykles.
Draudžiama įrašyti civilinės būklės aktų įrašus sau, savo sutuoktiniui, tėvams, vaikams, broliams ir seserims.
Įrašant civilinės būklės aktų įrašus, turi būti pateikiami dokumentai, patvirtinantys pareiškėjų asmens tapatybę ir aktus, registruotinus civilinės metrikacijos įstaigose.
Kiekvienas įrašomas civilinės būklės akto įrašas turi būti perskaitomas pareiškėjams, jų ir aktą surašančio pareigūno pasirašomas ir patvirtinamas civilinės būklės aktus registruojančios įstaigos antspaudu. Apie gimimo, santuokos sudarymo, santuokos nutraukimo, pavardės, vardo, tautybės pakeitimo ir mirties įrašų įrašymą pareiškėjams išduodami atitinkami liudijimai.
Įrašų nuginčijimo ir anuliavimo tvarka
Civilinės būklės aktų įrašai gali būti nuginčyti tik teismo tvarka. Atkurtieji civilinės būklės aktų įrašai, kai surandami pirminiai įrašai, anuliuojami civilinės metrikacijos įstaigos vadovo sprendimu.
Tarptautinis olimpinis komitetas
thumb|right|260px| TOK centrinė būstinė [[Lozana|Lozanoje, Šveicarija]] Tarptautinis olimpinis komitetas (TOK)  – tarptautinė nevyriausybinė ne pelno sporto organizacija, rengianti žiemos ir vasaros olimpines žaidynes, olimpinio judėjimo pradininkė. Būstinė Lozanoje (Šveicarija).
TOK įkurtas 1894 m. birželio 23 d. Tarptautiniame Atletų Kongrese, sušauktame prancūzų barono Pjero de Kuberteno Paryžiuje. P. de Kubertenas siekė atgaivinti antikines olimpines žaidynes. Jis parinko pirmuosius 14 TOK narių, kurie daugiausiai buvo jo pažįstami iš pagrindinių Europos šalių buržuazijos ir aristokratijos sluoksnių. 2018 m. pradžioje TOK turėjo 99 narius. TOK nariai renkami organizacijos viduje ir atstovauja TOK savo šalyse, o nėra, kaip įprasta manyti, šalies deleguoti atstovai.
TOK priklauso teisės į visus olimpinius simbolius, vėliavą, himną ir pačias Olimpines žaidynes. Lietuva yra TOK narė (narystė atkurta 1991 m. rugsėjo 18 d.).
Vadovybė
TOK prezidentą 8 metų kadencijai renka TOK nariai slaptu balsavimu. Vėliau kadencijos laikotarpis dar gali būti pratęstas iki 4 m.
TOK prezidentai:
Kritika
TOK buvo kritikuotas dėl privatumo, nedemokratiškumo ir elitiškumo. Nepaisant organizacijos deklaruojamo nepriklausomumo ir neutralumo, ji laviravo tarp nacionalizmo, skirtingų politinių ideologijų, olimpinių žaidynių šalies-šeimininkės vidinės ir tarptautinės politikos interesų. Buvo kritikuota dėl kultūrinio imperializmo propaguojant vakarietišką liberalizmą nepaisant deklaruojamo daugiakultūriškumo ir universalizmo. TOK buvo kritikuotas dėl politikos lyčių atžvilgiu (pirmoji moteris į TOK narius išrinkta tik 1981 m.) ir nesugebėjimo veiksmingai reaguoti į piktnaudžiavimą medikamentais sporte.