cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kopenhaga
Susisiekimas
Kopenhagos oro uostas (daniškai: Københavns Lufthavn, Kastrup) yra pagrindinis tarptautinis oro uostas aptarnaujantis Kopenhagos kraštą. Tai yra didžiausias oro uostas Šiaurės šalių regione (Norvegija, Švedija, Danija, Islandija ir Suomija) 2014-aisiais metais aptarnavęs 25,6 mln. keleivių. Įkurtas 1925 metais ir yra vienas seniausių tarptautinių oro uostų Europoje. Įsikūręs Amagerio saloje netoli Kastrup miestelio. Iš Lietuvos Kopenhagos oro uostą galima pasiekti tiesioginiais skrydžiais iš Vilniaus, Kauno ir Palangos oro uostų.
Igaelis Jadinas
Biografija
Nuo 1959 m. Hebrajų universiteto profesorius, nuo 1970 m. Archeologijos instituto vadovas. 1932-1948 m. karinės organizacijos Hagana narys. 1949-1952 m. Izraelio ginkluotųjų pajėgų Generalinio štabo viršininkas.
Mokslinė veikla
Tyrė Kumrano rankraščius. Archeologijos ekspedicijų vadovas – 1955-1958 m. ir 1968 m. Hacoras, 1960-1961 m. Judėjos dykumos Negyvosios jūros šiaurės vakarinio kranto olos, 1963-1965 m. Masada.
Strazdo ir Vėgelės spaustuvė
Strazdo ir Vėgelės spaustuvė – spaustuvė, veikusi nuo 1913 m. iki 1915 m. Vilniuje.
Istorija
Įsteigė Kauno gubernijos valstiečiai Kazimieras Strazdas ir jo žentas Adolfas Vėgėlė. Įsteigta kaip raidžių rinkykla, veikusi 1911–1912 m. ir spaustuvė, veikusi nuo 1913 m. iki 1915 m. Iš pradžių turėjo teisę spausdinti tik lietuviškai, nuo 1912 m. ir lenkų kalba. 1912 m. rinko leidinius „Žemdirbys“, „Medicina ir gamta“, „Teatras“; juos iš pradžių spausdino V. Kopeco bei G. ir S. Mereminskių spaustuvėse.
Šafhauzenas
Šafhauzenas arba Šafūsas – miestas Šveicarijos šiaurėje, Reino dešiniajame krante, to paties pavadinimo kantono centras. Šafhauzene yra XI−XVII a. architektūros paminklų. Mieste vystoma laikrodžių, staklių gamyba, chemijos, tekstilės pramonė.
Senamiestyje išliko daug puikių renesanso epochos pastatų, papuoštų freskomis ir skulptūromis. Išlikusi ir senovinė tvirtovė Munot. Šafhauzene yra didžiausias Europoje − Reino krioklys (Rheinfall).
Istorija
1050 m. mieste buvo įsteigtas benediktinų vienuolynas. XII−XIII a. prie vienuolyno buvusi gyvenvietė tapo nepriklausoma.
XV a. Šafhauzenas tapo laisvuoju miestu, o 1501 m. miestas įstojo į Šveicarijos sąjungą.
1944 m. balandžio 1 d. JAV oro pajėgos dėl navigacinės klaidos subombardavo miestą, žuvo apie 40 žmonių.
Trumpauodegės triragės raganugarės
Trumpauodegės triragės raganugarės (Triacanthodidae) – pūsliažuvių (Tetraodontiformes) šeima. Paplitusios vakarinėje Atlanto vandenyno dalyje ir Ramiajame vandenyne. Gyvena giliai vandenyje prie dugno. Šeimoje 11 genčių, 22 rūšys.
Užkurėlytė
Užkurėlytė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Užkurėlienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Užkurėlis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Losicių žydų kapinės
thumb|right|250px|Kapinių vartai Losicės žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos tarp 1690 m. ir 1734 m. Losicės mieste. Per II pasaulinį karą kapinės buvo beveik visiškai sunaikintos, po karo komunistų valdžia galutinai sunaikino kapines ir vietoje jų įkūrė parką.
Antupiai (Anykščiai)
Antupiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Debeikių.
Lapūkavo riedulių draustinis
Lapūkavo riedulių draustinis  – draustinis esantis Rytų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Jeleniavo valsčiuje, netoli Lapūkavo kaimo. Įkurtas ministro įsakymu (MP nr 21 poz.193) 1988 m. liepos 1 d. Draustinis apima ledyninius riedulius ir dalį aplinkinių miškų ir pievų. Tai geologinis ir dirvožemio draustinis, išsiskiriantis savo uolienomis, mineralais, nuosėdomis ir dirvožemiu. Taip pat čia saugoma mišriųjų miškų ir pievų kraštovaizdžio įvairovė. Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. ši vietovė buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdose. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį ši vietovė pateko į Lietuvos Respublikai priskirtą teritoriją.
Lietuvių meno kūrėjų draugija
Lietuvių meno kūrėjų draugija – Lietuvos dailininkų, rašytojų, muzikų, teatralų, architektų organizacija, veikusi 1920–1929 m. Kaune, oficialiai likviduota 1934 m.
Veikla
Lietuvių meno kūrėjų draugija (jos sumanytojai ir pagr. steigėjai Adomas Varnas ir Stasys Šilingas) nuo 1920 m. turėjo Muzikų (pirmininkai Juozas Tallat-Kelpša, Stasys Šimkus), Literatų (pirmininkas Vincas Krėvė, nuo 1921 m. Dramos (pirmininkai Antanas Vanagaitis, Liudas Gira, Plastikos (pirmininkas Justinas Vienožinskis sekcijas. Draugija neturėjo aiškios idėjinės ir meninės programos. Rinko lietuvių dailės ir tautodailės kūrinius, rengė dailės parodas, konkursus, steigė kūrybines įstaigas, rėmė užsienyje studijuojančius menininkus. 1920 m. išleido du laikraščio „Menas“ numerius (rėdytojas Stasys Šilingas).
Muzikų sekcija rengė instrumentinės ir vokalinės muzikos koncertus, būrė chorus (Stasys Šimkus, Julius Štarka), rėmė užsienyje studijuojančius muzikus (Jonas Bendorius, Juozas Gruodis, Mykolas Leškevičius). Sekcijos iniciatyva 1920 m. perimta ir perorganizuota Kaune nuo 1919 m. veikusi privati J. Naujalio muzikos mokykla, įsteigta Operos vaidykla (Lietuvių meno kūrėjų draugijos Operos ir dramos vaidyklos operos trupė, dab. Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatras). Draugijos operos trupę įkūrė Aleksandras Kačanauskas, J. Tallat Kelpša, J. Naujalis, Adelė Galaunienė-Nezabitauskaitė, Petras Oleka, Antanas Sodeika ir kiti muzikai. Susibūrusios operos tarybos narių dėka (ypač kunigaikščio S. Šilingo) 1920 m. gruodžio 31 d. įvyko pirmasis operos spektaklis – Dž. Verdžio. „Traviata“.
1920 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos sudaryta Teatro taryba įkūrė pirmąjį profesionalų lietuvių teatrą – Dramos vaidyklą (nuo 1922 m. Valstybės teatras, 1944–1949 m., 1959–1990 m. ir nuo 2004 m. Kauno dramos teatras) ir perėmė A. Sutkaus vaidybos mokyklą. 1921 m. Teatro taryba pertvarkyta į Dramos sekciją, kuri perėmė savo žinion Dramos vaidyklą, telkė aktorius, rūpinosi repertuaru, siekė gaivinti teatrinį gyvenimą provincijoje.
Iš literatų sekcijos išsiplėtojo dabartinė Lietuvos rašytojų sąjunga (1922–1932 m. Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjunga, 1932–1944 m. Lietuvos rašytojų draugija).
Nuo 1995 m. panašią veiklą plėtoja Lietuvos meno kūrėjų asociacija.
Geidžiai
Geidžiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje. Yra Geidžių Šv. Onos koplyčia, kapinės. Stūkso akmuo Trobelė (arba Pirtelė) – gamtos ir archeologijos paminklas.
Vaicekauskienė
Vaicekauskienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Vaicekauskaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Vaicekauskas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
RAC
RAC – Rock Against Communism – muzikinis stilius, atsiradęs Didžiojoje Britanijoje, pasižymintis patriotinėmis, nacionalistinėmis ir anti-komunistinėmis idėjomis. Pavadinimas kilo nuo 9-ajame dešimtmetyje organizuotų Rock Against Communism koncertų ciklo.
Garsiausios RAC grupės: Skrewdriver, Brutal Attack, Landser ir kt.
Konstantinas Karulis
Konstantinas Karulis (, 1915 m. vasario 10 d. Ryga – 1997 m. lapkričio 3 d. Jūrmala, palaidotas Rygoje) – latvių kalbininkas.
Biografija
Mokėsi Rygos 36-oje pagrindinėje mokykloje, 4-oje gimnazijoje, 1932–1942 m. Latvijos universitete studijavo teisę, baigė universitetą 1947 m. 1959 m. apgynė disertaciją apie latvių stenografijos lingvistinius elementus. 1993 m. habilituotas humanitarinių mokslų daktaras. 1994 m. Latvijos mokslų akademijos garbės narys
1931–1940 m. laikraščių „Jaunākās Ziņas“ ir „Brīvā Zeme“ žurnalistas. 1944 m. buvo pašauktas į Latvių legioną. 1945–1947 m. ištremtas į Tolimuosius Rytus. 1947–1950 m. Latvijos mokslų akademijos juriskonsultas, dėstė stenografijos kursuose. 1957–1964 m. dirbo Latvijos mokslų akademijos Kalbos ir literatūros institute, 1964–1975 m. – Mokslų akademijos bibliotekoje.
Mokslinė veikla
Tyrė latvių raštiją. Latvių spaudoje recenzavo lietuvių kalbininkų veikalų.
Valatkoniai
Valatkoniai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Baisogalos, prie kelių, ir.
miniatiūra|250px|left|Kelias į Valatkonius
Gretimame miške, į Baisogalos pusę, stūkso du paminkliniai rieduliai (archeologijos paminklai) – Velnio akmuo bei Angelo akmuo.
Vailokaitis
Vailokaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vailokaitienė (ištekėjusi moteris) ir Vailokaitytė (mergautinė pavardė).
Cyphotilapia
Cyphotilapia – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvų gentis.
Pagirių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia
'''Pagirių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pagirių miestelyje, Rudekšnos (Obelies dešiniojo intako) kairiajame krante, prie Šėtos-Vadoklių kelio. Įrengta 1944 m.
Parapijoje stovi Pagirių, Tulpiakiemio koplyčios.
miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras
Istorija
Pirmąją medinę bažnyčią Pagiriuose 1626 m. pastatė broliai Gabrielius Bialozaras ir Kristupas Bialozaras. Statybą rėmė ir Vilniaus katedros kanauninkas Jonas Bialozaras. Greičiausiai bažnyčia sudegė per Šiaurės karą. Buvusios bažnyčios vietoje Baltramiejus Pakoševskis 1742 m. pastatė kitą. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. Dvarininkai Daunoravičiai šventoriuje 1848 m. pastatė mūrinę koplyčią. Kita neogotikinė mūrinė kapų koplyčia pastatyta 1827 m. Ją 1883 m. atnaujino Montvilos.
Klebonas Juozapas Šimkevičius su parapijiečiais 1876 m. pastatė naują medinę trinavę bažnyčią. Įrengti 5 altoriai. Klebono Albino Alseikos rūpesčiu 1908 m. pastatyta „Saulės“ draugijos mokykla. 1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
Pavariai
Pavariai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Pabarės, 1 km į šiaurę nuo Tetėnų, prie kelio. Šalia dunkso Šalčios–Tetėnų miškai, teka upelis Ciras.
Pagirių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia
Istorija
1922 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa. Pagirių parapija priklausė Vilniaus vyskupijai, 1849–1926 m. – Žemaičių vyskupijai. Per 1944 m. miestelio gaisrą bažnyčia sudegė. Laikina įrengta parapijos dviaukščiame mediniame name.
Architektūra
Išliko mūriniai šventoriaus vartai ir neogotikinė plytų mūro varpinė. Pastaroji naudojama miestelio bendruomenės reikmėms: joje atlikus remontą, įkurdinta kraštotyros ekspozicija. Šiuo metu veikianti varpinė stovi šventoriuje, įrengta pritaikytame pastate. Joje kabo senasis varpas.
Pavariai
Istorija
XIX pab. buvo šlėktų okolica Lydos apskrityje.
Patuziai
Patuziai – buvęs kaimas šiaurės rytiniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Tuzuose (Imbarės seniūnija), prie Salanto upės.
Istorija
XVII–XVIII a. Tuzų kaimo žemių rytiniame pakraštyje, plėšininėje bendro naudojimo ganyklų ir miško žemėje susiformavo vienkieminis užusienis. Iš pradžių vadintas Tuzais, nuo XIX a. II pusės – Patuziais. Priklausė Tuzų kaimo bendruomenei. 1866 m. užusienyje buvo 1 kiemas.
Rytinė Tuzų kaimo dalis Patuziais vadinama iki šių dienų. 1935 m. jai priklausė 59 ha žemės, kurioje gyveno 14 gyventojų. Pokariniuose sovietų kariuomenės topografiniuose žemėlapiuose Patuziai žymimi šiaurės rytinėje kaimo dalyje, arčiau Gintališkės.
Tridantės pūsliažuvės
Tridantės pūsliažuvės (Triodontidae) – pūsliažuvių (Tetraodontiformes) šeima, kurioje 1 gentis ir 1 rūšis – tridantė pūsliažuvė (Triodon macropterus). Paplitusios Indijos ir vakarų Ramiajame vandenynuose.
Zaporožės sritis
Zaporožės sritis  – Ukrainos sritis šalies pietryčiuose. Vakaruose ribojasi su Chersono, šiaurėje su Dniepropetrovsko, rytuose su Donecko, pietuose skalaujama Azovo jūros. Administracinis centras – Zaporožė.
Geografija
thumb|left|145px|[[Dniepras|Dniepro upė]]
Plotas
Srities plotas 27 180 km², kas sudaro 4,5 % Ukrainos teritorijos ir užima 11 vietą tarp šalies sričių.
Vandens telkiniai
Per šią sritį teka 109 upės, kurių svarbiausia – Dniepras. Arčiau Azovo jūros gausiau sūrių ežerų.
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė žiemos temperatūra nuo -4 °C, vasaros – 23 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 448 mm. kritulių. Metuose vidutiniškai būna 225 saulėtos dienos.
Istorija
XV-XVIII a. šiaurinėje srities dalyje buvo Zaporožės Sečės respublika.
1984 m. pradėta eksploatuoti didžiausia Europoje Zaporožės atominė elektrinė.
Gyventojai
2006 m. srityje gyveno 1 861 000 gyventojų ir tai sudarė 3,97 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
Srities vidutinis gyventojų tankumas – 71 žm./km².
Leonas Juozonis
Leonas Juozonis (1922 m. liepos 24 d. Rokiškio apskr., Pandėlio valsč., Geniškio II vienk. – 2015 m. gruodžio 28 d. Kaune) – Lietuvos tautodailininkas, kraštotyros žymūnas, 1941 m. birželio sukilimo dalyvis, Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos garbės narys.
Biografija
1932–1940 m. mokėsi Rokiškio gimnazijoje. 1940 m. atvyko į Kauną, studijavo universitete architektūrą, bet penktame semestre dėl karo studijas nutraukė. Slapstydamasis išvengė tremties. Po 1950 m. įsidarbino į Kauno žemprojektą projektuotoju ir ten dirbo 32-ejus metus – iki pensijos. Nuo 1952 m. Kauno profsąjungų rūmuose 25 metus lankė vaizduojamojo meno studiją.
L. Juozonio sutuoktinė – mokslininkė Liucija Sereikaitė-Juozonienė.
Kūrybinė veikla
Sovietinės okupacijos metais slapta ar pusiau slapta kūrė, statė arba atstatė paminklus (daugiausiai medinius), koplytstulpius, stogastulpius, skirtus Lietuvos garsiems žmonėms. Statė juos dažniausiai neatsiklausdamas valdžios arba apeidamas jos trukdymus. Taip pat įvairia technika (aliejumi, akvarele, pastele, tempera, šilkografija) kūrė paveikslus, karikatūras, draugiškus šaržus, dalyvavo arba rengė parodas, iliustravo knygas. L. Juozonis prisidėjo prie Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos atsikūrimo, vadovavo Kauno sėlių klubui. Buvo aktyvus Lietuvos kraštotyros, Lietuvai pagražinti draugijų, šachmatininkų klubo narys.
Darbai
Nepriklausomybės metais L. Juozonis daug ąžuolinių paminklų sukūrė ir pastatė partizanams, žuvusiems už tėvynę. Tarp jų:
Kiti darbai:
Halštatas
Halštatas – miestelis vidurio Austrijoje, Zalckamerguto regione. Įsikūręs prie Halštaterio ežero, kalnų papėdėje. Šalia miestelio yra vėlyvojo geležies amžiaus Halštato kultūros radimvietės. Apylinkėse yra natūralių druskos telkinių. Romos laikais Halštatas buvo svarbiu prekybiniu centru. Miestelis, su kitais aplinkiniais objektais įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Svarbus turizmas.
1891 m.
1891 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vaitekūnas
Vaitekūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vaitekūnienė (ištekėjusi moteris) ir Vaitekūnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Panaši pavardė:
Purvių–Viliošių miškai
Purvių-Viliošių miškai – miškų masyvas šiaurės Lietuvoje, Akmenės rajone, 1 km į šiaurės rytus nuo Ventos miesto. Priklauso Mažeikių miškų urėdijai (Ventos girininkijai). Apima 33,2 km² plotą.
Masyvą sudaro Purvių, Viliošių, Vervedžių, Pragalvojų, Paeglesių, Skabeikių miškai. Paviršius lygus. Dirvožemiai – velėniniai jauriniai glėjiški ir jauriniai glėjiški priemoliai bei priesmėliai, taip pat aukštapelkiniai durpžemiai. Miško vakariniu pakraščiu teka Dabikinė, o per mišką – jos intakai Liuišis, Pragalvys, Graižupis, bei Ventos intakai Eglesys, Vervedis.
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 32 % medynų, pusamžiai medžiai 51 %, pribręstantys 13 %, brandūs 4 %.
Miškuose gyvena stambieji kanopiniai žvėrys, lapės, kiškiai, usūriniai šunys, voverės, kiaunės, jerubės, slankos.
Purvių-Viliošių miškus kerta plentas bei geležinkelio atšaka į Naująją Akmenę. Aplink įsikūrę kaimai: Venta, Lapkasiai, Skretiškė, Pragalvojai, Vervedžiai, Dusai, Jaskaudžiai.
Tridantė bazanija
Tridantė bazanija (Bazzania trilobata) – lepidozijinių (Lepidoziaceae) šeimos kerpsamanių rūšis.
Aprašymas
Stambi stuomeninė kerpsamanė. Stiebas status arba gulsčias, iki 10 cm ilgio, dvišakas, tankiai ir lygiai lapuotas. Lapai dideli, plačiai ovalūs, baigiasi tridante viršūne. Sporogonai aptinkami retai. Dažniausiai dauginasi vegetatyviniu būdu, trapiomis šakelėmis. Auga patiesalais, rečiau pavieniais stiebeliais tarp kitų samanų pavėsingose vietose: juodalksnynuose, eglynuose ar mišriuose miškuose apie medžių kamienus, medžių kamienų apatinėje dalyje, ant žemių sluoksniu apneštų akmenų ar pūvančių kelmų ir rąstų. Ant kalningų substratų neauga, todėl aptinkama tik ant storu humuso sluoksniu padengtų kalkingų uolų.
Paplitimas
Auga Šiaurės pusrutulio vidutinio klimato juostoje. Šiaurinėje Europos dalyje reta.
Lietuvoje aptinkama įvairiuose regionuose, dažnesnė Šiaurės ir Vidurio Lietuvoje. Populiacijos įvairaus gausumo, Daugiausia žinomos pavienės negausios radimvietės. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Šaltiniai
Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 301. ISBN 978-9955-692-71-3
Halštateris
Halštateris  – ežeras Austrijoje, Aukštutinėje Austrijoje, Zalckamerguto regione, 508 m aukštyje, apsuptas Alpių. Plotis 2,3 km, ilgis 5,9 km. Prie ežero įsikūręs Halštato miestelis. Halštaterio ežeras – turistų traukos centras (vandens pramogos).
Popajanas
Popajanas  – miestas pietvakarių Kolumbijoje, Kaukos slėnyje, Centrinės Kordiljeros pašlaitėje, 1760 m aukštyje. Kaukos departamento centras. Per miestą eina Panamerikos plentas. Netoliese iškilęs Purasės ugnikalnis. 300,0 tūkst. gyventojų.
Popajanas – svarbus kavos gamybos ir prekybos centras. Maisto ir lengvoji pramonė. Yra universitetas (įkurtas 1827 m.). Miestas įkurtas 1537 m. Sebastián de Belalcázar. Mieste yra XVI-XVIII a. architektūros paminklų. Yra kolonijinio meno muziejus. thumb|left|230px|Beleno bažnyčia
Lokarnas
Lokarnas (, Tičino dialektas Lucärn, ) − miestas Šveicarijos pietuose, Tičino kantone, prie Madžorės ežero. Tai nedidelis Šveicarijos miestas, plytintis žemiausiai jūros lygio (205 m), netoli Italijos. Miestas turistus vilioja nepakartojamu Madžorės ežeru ir Viduržemio jūros regiono augalais − palmėmis, oleandrais, apelsinmedžiais.
Lokarne kas dvejus metus vyksta tarptautinis kino festivalis ir kiti svarbūs su menu, ypač muzika susiję renginiai. 1480 m. pranciškonų vienuoliui Lokarne buvo apsireiškusi Mergelė Marija, dėl to tai ir katalikų traukos centras.
Lokarnas yra kurortinis miestas. Jame vystoma juvelyrinių dirbinių, mašinų gamyba, chemijos, maisto pramonė. Yra meteorologinė observatorija.
Aregva
Aregva – miestas Paragvajuje, 30 km į rytus nuo Asunsjono. Centrinio departamento administracinis centras. ~67 tūkst. gyventojų. Miestas įsikūręs Ipakarajaus ežero vakarinėje pakrantėje, prie Salado upės. Pasiekiamas keliu iš Lukės.
Ekonomika, turizmas
Aregva – svarbus braškių auginimo centras. Miestas taip pat žymus savo amatais, ypač keramika. Aregva yra svarbus turistinis centras, pamėgta Asunsjono gyventojų poilsio vieta. Turistai lanko Ipakarajaus ežero pakrantės, kuriose išlikę kolonijinių laikų vilų. Apylinkėse išlikę miškų, krūmynų. Kitas dėmesio vertas objektas – Ibitipanemos kalnagūbrio monolitinės uolos – Sero Kojis ir Sero Čorori. Šios iš aštuonkampių rausvos uolienos luitų sudarytos uolos 1993 m. įtrauktos į šalies gamtos paveldą.
Istorija
Vietovės pavadinimas kilęs iš gvaranių kalbos. Manoma, kad jis reiškia „iš aukštumų“, t. y. čia gyvenę indėnai laikyti aukštumų, kalnų indėnais. Gyvenvietę 1538 m. Ipakarajaus ežero pakrantėje įkūrė Domingas de Irala. Pirmasis jos pavadinimas buvo Tapaicuá. Pradžioje tai buvo gyvulininkystės centras, bet XIX a. pab. tapo valdininkų, rašytojų poilsiaviete.
Ian Stuart Donaldson
Ian Stuart Donaldson (Jeinas Stiuartas Donaldsonas; g. 1957 m. rugpjūčio 11 d. – m. 1993 m. rugsėjo 24 d.) – RAC grupės Skrewdriver įkūrėjas.
J. Stiuartas užaugo Blekpulyje, kur 1977 metais įkūrė Skrewdriver. Grupė išsiskirstė 1979 m., tačiau Jeinas Stiuartas 1982 m. ją atgaivino, pasikvietęs naujus narius. Nuo tada „Skrewdriver“ tapo žinoma kaip tautinių idėjų skleidėja.
Jeinas Stiuartas žuvo 1993 m. rugsėjo 24 dieną autokatastrofoje. Kai kurie žmonės vis dar mano, kad ši avarija galėjo būti britų saugumo ir specialiosios policijos darbas.
Antupiai (Vilnius)
Antupiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Rudaminos.
Antverpenas
Antverpenas – antrasis pagal dydį miestas Belgijoje, didžiausias Flandrijos regiono miestas. Tai pagrindinis šalies verslo centras, vienas didžiausių uostų pasaulyje (netoli Šiaurės jūros). Didelis prekybos, finansų ir pramonės centras. Išvystyta mašinų, spalvotosios metalurgijos, chemijos, naftos, brangakmenių pramonė. Yra dailės menų ir istorijos muziejai, zoologijos sodas. Tarp miesto įžymybių – vėlyvosios gotikos katedra (XIV–XVII a.), pilis (perstatyta XVI a.), Rubenso namas.
Istorija
Pagal vietinę legendą Antverpeno pavadinimas kilęs nuo milžino Antigoon, kuris gyveno prie Šeldės. Jis ėmė mokestį iš praplaukiančių valtininkų, o nesutikusiems mokėti nukirsdavo ranką ir įmesdavo į upę Galiausiai milžiną nužudė herojus Silvius Brabo, nukirto jam rankas ir įmetė į upę. Iš olandų hand werpen (mesti rankas) kilo Antwerpen. Ilgalaikė teorija kildina miesto pavadinimą iš romėnų laikų lotyniškos frazės antverpia. Ši frazė reiškia žemę atsiradusią iš nuosėdų upės vingio vidinėje pusėje. Šeldės vaga prieš pusatro tūkstančio metų buvo kitur nei dabar. Senvagė yra apytiksliai pietinio aplinkelio vietoje, o miestas - buvusioje kilpoje. Daug istorikų mano, kad Anverpia nebuvo didelis miestas, greičiau postas su brasta.
Manoma, kad miestas prasidėjo kaip galų-romėnų gyvenvietė. Kasinėjant seniausią miesto dalį prie upės 1952–1961 m. rasta puodų ir stiklo šukių iš II-III a. Antverpenas pirmą kartą paminėtas rašytiniuose šaltiniuose IV a. Tuo metu jį buvo apgyvendinę frankai. Merovingų laikų Antverpeną pakrikštijo Šv. Amandas VII a. Šeldė tapo Šventosios Romos imperijos siena X a. Imperatorius Otonas II Antverpeną padarė margriavatu 980 m., nes jis buvo Flandrijos grafystės pasienyje.
Godfridas Bulonietis, žymiausias Pirmojo kryžiaus žygio (1096-1099 m.) vadas, buvo Antverpeno margrafas 1076-1100 m., nors vėliau tapo Žemutinės Lotaringijos kunigaikščiu (1087-1100 m.). Antverpene buvo apsistojęs Anglijos karalius Eduardas III kai dėrėjosi su flamandų politiku Jacob van Artevelde.
Smėliui užnešus Zviną Briugė nusmuko, o Antverpenas, priklausęs Brabanto kunigaikštystei iškilo. XV a. pabaigoje užsienio prekybos namai persikėlė iš Briugės į Antverpeną. Miestas tapo Europos cukraus, kuris buvo importuojamas iš Portugalijos ir Ispanijos, sostine. Čia patraukė vokiečių ir italų cukraus apdirbėjai (jie šalino priemaišas) apie 1550 m., o išgrynintas cukrus buvo gabenamas į Vokietiją, ypač Kelną.
Fernand Braudel teigia, kad Antverpenas tapo "visos tarptautinės ekonomikos centru, tuo Briugė nebuvo net savo galios viršūnėje." Antverpenas buvo turtingiausias miestas Europoje.
Futbolas
Mieste 1972 m. vyko IV Europos futbolo čempionatas. Žymiausi miesto klubai:
Real Madrid Castilla CF
Madrido „Castilla“ – Ispanijos futbolo klubas iš Madrido, Real Madrid klubo dublerių komanda.
Istorija
1930 m. įkurtas mėgėjų klubas Agrupación Deportiva Plus Ultra, 1948 m. klubas pasirašė sutartį su Real Madrid, pagal šią sutartį „Plus Ultra“ gavo finansinę paramą iš „Real“, o „Real“ gavo pirmumo teisę perkant žaidėjus. 1952 m. klubas oficialiai tapo „Real“ dublerių komanda. 1972 m. klubas iširo ir jo vietą lygoje užėmė nauja dublerių komanda Castilla Club de Fútbol. 1991 m. Ispanijos futbolo federacijai uždraudus skirtingus pagrindinės ir rezervų komandų pavadinimus, klubas pervadintas į Real Madrid B, o 2004 m. pavadinimas pakeistas į Real Madrid Castilla.
VILNIUS TECH Antano Gustaičio aviacijos institutas
VILNIUS TECH Antano Gustaičio aviacijos institutas – Vilniaus Gedimino technikos universiteto struktūrinis padalinys, turintis fakulteto statusą.
Istorija
1993 m. įkurtas fakulteto teises turintis Vilniaus technikos universiteto Aviacijos institutas – pirmasis nepriklausomoje Lietuvoje pradėjęs ruošti aukščiausios kvalifikacijos specialistus civilinei ir karo aviacijai. Institutą įkūrė ir jam ilgą laiką vadovavo prof. habil. dr. Jonas Stankūnas, kurį 2016 m. rugsėjo mėnesį pakeitė Jonas Vytautas Jusionis. 1997 m. lapkričio 13 d. Aviacijos institutui buvo suteiktas aviacijos konstruktoriaus, lakūno Antano Gustaičio (1898-1941) vardas (minint 100-ąsias Gustaičio gimimo metines).
2001 m. aviacijos institute įkurtas aviacijos specialistų kvalifikacijos tobulinimo centras. Centras teikia reikiamus kvalifikacijos įgijimo ar tobulinimo teorinius bei praktinius kursus. Institute rengiami 4 pakopų inžinieriai - bakalaurai, diplomuoti inžinieriai, magistrai ir daktarai. Nuo 1996 m. organizuoja mokslines konferencijas „Aviacija“, kas 2 m. - tarptautines konferencijas. Leidžia mokslo žurnalas „Aviacija“.
Katedros
Institute veikia šios katedros:
Aviacijos prietaisų katedra
Katedra įkurta 1997 m. gegužės 26 d., reorganizavus skrydžių valdymo katedrą.
Aviatechnikos katedra pradėjo funkcionuoti nuo 1997 m. birželio 1 d.
2000 metais katedros pavadinimas pakeistas į Aviacinių prietaisų katedrą.
Dabartinis katedros vedėjas: doc. dr. Algimantas Jakučionis
Institutui priklauso Avionikos mokomoji laboratorija.
Aviacijos technologijų katedra
Katedra rengia orlaivių pilotavimo, skrydžių valdymo inžinierius bakalaurus ir inžinierius skrydžių vadovus bei inžinierius pilotus. Iki 2002 m. buvo rengiami aviacijos įmonių organizavimo ir valdymo vadybos magistrai. 2007 metais išleista aviacijos verslo vadybos bakalaurų neakivaizdininkų laida.
Katedra įsteigta 1993 m. spalio mėn. Katedros vedėju buvo paskirtas prof. habil. dr. Vytautas Giniotis.
Katedroje dėstomi specifiniai aviaciniai moduliai: aviacinė meteorologija, aeronavigacija, aviacinė anglų kalba, radijo ryšio frazeologijos lietuvių, anglų kalba pilotams ir skrydžių vadovams, skrydžių valdymo teorija, paslaugų teikimas, oro eismo organizavimas, skrydžio taisyklės ir procedūros, skrydžių pagal prietaisus taisyklės, oro teisė, aviacinė ir skrydžių sauga, keleivių ir krovinių pervežimo technologijos ir kt.
Šiuo metu katedroje dirba 2 profesoriai, 5 docentai, 8 asistentai (nepagrindinėse pareigose). Nuo 2004 m. katedros vedėjas - doc. Darius Ereminas. Dabartinis katedros vedėjas - doc. Kazimieras Vytautas Maceika.
Aviacinės mechanikos katedra
Katedra įsteigta 1993 m. Mechanikos fakultete. Nuo pirmųjų katedros įsikūrimo mokslo metų pradžios 1993 metais katedros vedėju buvo paskirtas aviatorius doc. dr. Juozas Zujus. Dabar katedrai vadovauja doc. dr. Eduardas Lasauskas.
Aviacinės mechanikos katedra yra profilinė, apimanti pagrindines aviacinės mechanikos sritis – orlaivius ir jų variklius. Svarbiausios disciplinos – orlaivių konstrukcija, aviacinių variklių teorijos ir konstrukcijos pagrindai, orlaivių patikimumas ir techninė priežiūra, jų patikimumas ir techninė diagnostika, reaktyvinių variklių reguliavimo sistemos ir kt.
Absolventai dirba įvairiose Lietuvos aviakompanijose, karinėse oro pajėgose. Vidaus reikalų ministerijos aviacijos dalinyje, studijuoja magistrantūroje, doktorantūroje, atlieka Jurgio Kairio orlaivių priežiūrą. Pastaruoju metu vis daugiau įsijungia į pedagoginį darbą ruošiant aviacijos mechanikos jaunus specialistus.
Kiti mokslo padaliniai
Taip pat institute veikia kiti padaliniai:
Artūras Katulis
Artūras Katulis (g. 1981 m. rugpjūčio 8 d. Elektrėnai) – ledo ritulio žaidėjas, žaidžiantis Lietuvoje, Elektrėnų "Energijos" komandoje. Jis taip pat Lietuvos vyrų ledo ritulio rinktinėje. Žaidžia gynėjo pozicijoje.
Jo ūgis 178 cm, o svoris 79 kg.
Savarina
Savarina – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Kapėnų.
Izabelė (Portugalija)
thumb|Izabelė Portugalė Izabelė Portugalė (1503 m. spalio 24 d., Lisabona – 1539 m. gegužės 1 d., Toledo) – imperatoriaus Karolio V žmona.
Biografija
Gimė 1503 m. spalio 24 d. Lisabonoje. Portugalijos karaliaus Emanuelio I Aviso ir jo antros žmonos Marijos Aragonietės duktė. 1525 m. lapkričio 1 d. Sevilijoje ji ištekėjo už savo pusbrolio Karolio V. Buvo Ispanijos regentė 1528–1533 ir 1535–1538 metais.
Po penkto vaiko gimimo 1539 m. gegužės 1 d. Tolede mirė nuo gripo arba pneumonijos.
Benio departamentas
Benio departamentas  – vienas iš devynių Bolivijos administracinių vienetų, esantis šalies šiaurės rytuose. Departamento sostinė – Trinidadas.
Pavadinimo kilmė
Departamentas pavadintas pagal jame tekančią Benio upę. Žodis „beni“ vietiniu pano dialektu reiškia upę.
Vėliavos reikšmė
Departamento vėliava yra žalios spalvos be jokių kitų spalvų ar raštų. Žalia vėliavos spalva simbolizuoja regiono peizažą. Vėliavai skirtas ir antras posmas Benio departamento himne: jame skelbiama, kad žalia vėliavos spalva simbolizuoja viltį ir didybę.
Geografija
Šiaurės vakaruose departamentas ribojasi su Pando departamentu, šiaurės rytuose su Brazilija, pietuose su Kočabambos departamentu, pietryčiuose su Santa Kruso departamentu, vakaruose su La Paso departamentu.
Vyraujantis departmento reljefas – lyguma. Tik vakaruose tarp La Paso ir Benio departamentų yra Eva-Evos ir Pelado kalnai.
Hidrografija
Benio departamentas priklauso Amazonės upės baseinui. Pagrindinės upės: Mamorė (isp. Mamoré), ilgiausia Bolivijos upė, kuri prasideda kalnuose Kočabambos departamente pavadinimu Roča, taip pat Itenesas arba Gvaporė, kuri sudaro natūralią sieną su Brazilija, Benis, kuris sudaro sieną su La Paso ir Pando departamentais. Kitos upės: Jata, Ivonas, Mačupas, Itomasas, Bauresas, San Martinas, San Migelis, San Simonas, Negro, Sekurė, Jakuma, Maniki, Ibarė ir Aperė. Dauguma šių upių tinkamos laivybai.
Departamente yra daug nedidelių ežerų ir lagūnų, pvz.: Rogagva, Rogagvadas, San Luisas, San Polis, Huačis, Huatunasas, Jusala ir kiti.
Klimatas
Benio departamentui būdingas gana drėgnas tropinis klimatas. Vidutinis kritulių kiekis svyruoja nuo 1000 iki 4000 mm per metus. Vidutinė metinė temperatūra 22-28 °C. Tam tikrais sezonais iš pietų papūtus šaltam vėjui, vadinamam surazos, būdingi staigūs temperatūros kritimai.
Demografija
thumb|300px|Nendrių surinkėjų šokis, būdingas Benio departamentui
Benio departamento gyventojų skaičius sudaro 4,35 % visų Bolivijos gyventojų. 68,73 % gyventojų gyvena miestuose, 31,27 % gyvena kaimuose. Beni departamento gyventojų tankumas (1,98 %) – vienas mažiausių visoje Bolivijoje.
32,75 % vyresnių nei 15 metų gyventojų (27,79 % miestuose ir 44,6 % kaimuose) priskiria save indėnų tautoms. Departamente gyvena šios indėnų tautos: bauriai, kaničanai, karipunai, kajuvavai, itonamai, choakinianai, mosetenai, mochenjai, pakavarai, jurakariai ir kitos. Pagal 2001 m. gyventojų surašymo duomenis 97,41 % vyresnių nei 6 metai gyventojų moka ispanų kalbą (99,00 % miestuose ir 93,73 % kaimuose).
Ekonomika
Pagrindinė departamento veikla – gyvulininkystė. Kitos svarbios ekonomikos šakos: žemės ūkis, žvejyba ir miškininkystė. Kartu su gyvulininkyste šios šakos sudaro 33,04% departamento BVP. Departamento klimatas tinkamas visų tipų tropinėms kultūroms, auginamos grūdinės kultūros, daržovės, vaisiai. Apdirbimo pramonė sudaro 15,87% departamento ekonomikos. Čia pagrindinės šakos – maisto ir gėrimų pramonė. Taip pat yra tekstilės, odos apdirbimo, medienos pramonė. Gaminamas tabakas.
Pagrindinė departamento eksporto prekė – brazilinės bertoletijos riešutai (56,20%). Taip eksportuojama mediena ir jos gaminiai, oda ir jos produktai, maisto produktai, vaisiai. Pagrindinės eksporto šalys: Jungtinė Karalystė, JAV. Taip pat eksportuojama į Vokietiją, Olandiją, Italiją, Australiją. Pagrindinės importo prekės: kuras, tepalai, maisto produktai ir gėrimai.
Beni departamentas sukuria 3,04% Bolivijos BVP.
Turizmas
Pagrindiniai departamento turistiniai ištekliai gamtiniai, departamentas pasižymi švelniu klimatu, turtinga augmenija ir gyvūnija.
Valavičiai
Valavičiai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Jungėnų, prie Gulbino upelio. Seniūnaitijos centras. Telkšo Valavičių tvenkinys. Iki 2010 m. veikė Valavičių pagrindinė mokykla (dab. Liudvinavo Kazio Borutos vidurinės mokyklos Valavičių skyrius), biblioteka, paštas (LT-69056).
Istorija
XIX a. pab. buvo Valavičių kaimas ir palivarkas Karklėnų valsčiuje, Keturvalakių parapijoje.
1837 m. Valavičių dvaras padovanotas generolui Tornau. Dvaro valdai priklausė Parisovščinos, Navininkų, Pliumbėnų, Tabarų, Ėgliškių, Tarprubežių, Pasūduonės ir Guldynės kaimai.
Sigitas Urbonas
Sigitas Urbonas (g. 1942 m. rugpjūčio 11 d. Alytaus rajono Pošnios kaime) – Lietuvos ir Prienų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1959 m. baigė Simno vidurinę mokyklą. 1965 m. Kauno politechnikos institute įgijo inžinieriaus kelininko specialybę.
1966–1967 m. Zarasų autokelių valdybos darbų vykdytojas. 1967–1980 m. Prienų automobilių kelių valdybos vyriausiasis inžinierius. 1980–1994 m. Lietuvos kelių statybos valdybos Sibire (Tiumenės sr., Kogalyme) objekto viršininkas. 1994 m. grįžo į Lietuvą.
Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys.
1995–1996 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys ir rajono meras. 1996–2000 m. Seimo narys.
Žmona Nijolė – teisininkė, sūnūs Geraldas ir Karolis.
Jonas Vasiliauskas
Jonas Vasiliauskas (g. 1959 m. rugpjūčio 29 d. Kelmėje) – Lietuvos ir Vilniaus rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1981 m. baigė Šiaulių K. Preikšo pedagoginį institutą, fizikos mokytojas, 2003 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, švietimo vadybos magistras.
Vilniaus apskrities viršininko administracijos socialinių reikalų, švietimo ir kultūros departamento direktorius. 2008–2010 m. Vilniaus apskrities viršininkas. Nuo 2010 m. liepos mėn. – Švietimo ir mokslo ministerijos Regioninių mokyklų skyriaus vedėjas.
Tėvynės sąjungos Vilniaus rajono skyriaus narys.
2003–2007 m., 2007–2011 m. bei 2010–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Nijolė, vaikai Ieva, Augustas.
Kazimieras Strazdas
Kazimieras Strazdas (1864 m. spalio 6 d. Strazduose, Utenos valsčius – 1943 m. rugsėjo 23 d. Kaune) – Lietuvos liaudies švietėjas, knygnešys, spaustuvininkas.
Biografija
Savamokslis. 1876–1881 m. daraktoriavo. 1883–1901 m. vargonininkavo ir su kunigu S. Gimžausku platino uždraustą lietuvišką spaudą Vilniaus krašte. 1901 m. persikėlė į Vilnių, 1913 m. su sūnumi J. Strazdu ir A. Vėgėle įsteigė „K. Strazdo ir A. Vėgelės spaustuvę“, spausdino lietuviškas knygas ir periodinius leidinius. Leido ir redagavo leidinius „Medicina ir gamta“, „Teatras“, „Žemdirbys“.
1922 m. pasirašęs „Vilniaus garsas“ atsakomuoju redaktoriumi, buvo lenkų valdžios kalintas Lukiškėse. Slapčia išvykęs į Kauną, dirbo „Švyturio“ bei „Spindulio spaustuvėse“. Bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus žinios“, „Vilniaus garsas“, „Lietuvos aidas“ ir kt.
Jonas Užurka
Jonas Užurka (g. 1947 m. gruodžio 7 d. Dusmenyse, Trakų apskritis – m. 2020 m. gruodžio 14 d. Vilniuje ) – Lietuvos karo veikėjas, prozininkas, istorinių romanų rašytojas, Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Pulkininkas leitenantas.
Biografija
1965 m. baigė Onuškio vidurinę mokyklą, 1971 m. – Leningrado motošaulių aukštąją karo vadų mokyklą. Sovietmečiu tarnavo įvairiuose SSRS kariuomenės daliniuose, dalyvavo Afganistano kare. Po nepriklausomybės atkūrimo dirbo Lietuvos krašto apsaugos sistemoje. Lietuvos krašto apsaugos sistemos kūrėjas, Nepriklausomybės gynėjas-karys.
Savo kūrybą pradėjo 1990 m. kaip publicistas, rašantis apie karą Afganistane ir Lietuvos kariuomenę. 1993 m. išleista pirmoji jo prisiminimų knyga („Kario knyga“). 1997–2004 m. Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys. Nuo 2004 m. iki mirties - Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Istorinius romanus rašė nuo 1999 m.
Rašytojas plėtojo projektą „Lietuvos istorija romanuose“. Pirmoji šio projekto knyga – 2008 m. išleista trilogija apie šalies valdovus Mindaugą, Gediminą ir Vytautą. Už istorinį romaną „Gediminas – nevainikuotas karalius“ jam paskirta Lietuvos tūkstantmečio minėjimo direkcijos prie LR Prezidento kanceliarijos skelbto konkurso pirmoji premija.
Vaitiekūnienė
Vaitiekūnienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Vaitiekūnaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Vaitiekūnas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vertybinių popierių portfelis
Vertybinių popierių portfelis – investuotojo turimų vertybinių popierių rinkinys, nuosavybės teise priklausantis tam tikram asmeniui (fiziniam ar juridiniam). VP portfelis yra sudarytas iš dviejų ir daugiau vertybinių popierių tam, kad būtų galima pasiekti norimus tikslus rizikos ir pelningumo atžvilgiu. Pagrindinis investuotojo tikslas – suformuoti tokį vertybinių popierių portfelį, kuris atitiktų investuotojo poreikius prisiimamos rizikos ir pelningumo atžvilgiu. Formuojant ir valdant vertybinių popierių portfelį neišvengiamai susiduriama su rizika ir pelningumu. Nuo tam tikros sumos rekomenduojamas diversifikavimas, norint valdyti riziką bei išvengti pernelyg didelių nuostolių nepamatuotai rizikuojant turimomis vertybėmis.
VP portfelio sudarymas
Vertybinių popierių portfelio sudarymo vyksmą galima suskaidyti į šias pakopas: Visos šios pakopos sudaro uždarą ratą, kuriame veiksmingumo įvertinimas gali nulemti tikslų, politikos, taktikos, sandaros pataisas.
VP portfelių rūšys
Priklosomai nuo psichologinių bei kitų charakterio savybių, galima sudaryti trijų rūšių VP portfelius.
Paprastai tokį VP portfelį sudaro rizikingesni VP, pavyzdžiui, akcijos. Dažniausiai tokį VP portfelį sudaro kelių rūšių VP: akcijos, iždo obligacijos. Paprastai tokį VP portfelį sudaro praktiškai nerizikingi VP, pavyzdžiui, vyriausybės skolos VP, kurių palūkanų norma nėra didelė, beveik dengianti infliacija.
VP portfelių strategijos
Yra dvi pagrindinės VP portfelių taktikos, t. y. aktyvi bei pasyvi valdymo strategija.
Aktyvaus VP portfelio valdymo šalininkai remiasi prielaida, kad finansų rinkos yra neveiksmingos, t. y. jos neatspindi tikrųjų VP kainų Pasyvus VP portfelio valdymas tinka veiksmingoms finansų rinkoms bei sudarant ilgalaikius VP portfelius
Ieva Adomavičiūtė
Biografija
2011 m. tapo Europos ir pasaulio jaunimo čempionė porinių valčių rungtyje. 2015 m. ir 2016 m. pasaulio iki 23 m. amžiaus čempionatų pavienių valčių čempionė.
2017 m. pasaulio čempionate kartu su Milda Valčiukaite užėmė 4-ą vietą porinių valčių varžybose. 2018 m. Europos čempionato bronzos medalininkė. 2018 m. pasaulio čempionate porinių dviviečių valčių rungtyje tapo pasaulio čempione.
Dopingas
2021 m. vasarį paskelbta, kad Lietuvos antidopingo agentūra dėl teigiamo dopingo testo, kuriame rasta higenamino, nuo 2020 m. rugsėjo 15 d. diskvalifikavo Adomavičiūtę.
Ji diskvalifikaciją skundė į CAS, kuris apeliaciją atmetė ir patvirtino LAA sprendimą pilna apimtimi. Dėl LAA skirtos bausmės nedalyvavo Tokijo olimpinėse žaidynėse.
2022 m. rugsėjo 15 d. diskvalifikacija baigėsi.
Stanislovas Kiška IV
Stanislovas Kiška (1584 m. – 1626 m. vasario 13 d. Varniai, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstybės ir Katalikų bažnyčios veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos lenkų ir čekų kilmės lietuvių didikų Kiškų giminės. Tėvas Stanislovas Kiška, motina Elžbieta Sapiegaitė. Broliai Mikalojus Kiška, Kristupas Kiška, Jonušas Kiška. Buvo vedęs Mikalojaus Radvilos Juodojo sūnaus Alberto dukterį Barborą Radvilaitę.
Mokydamasis Vilniaus universitete apie 1596 m. iš kalvinizmo perėjo į katalikybę, o jo pastangomis tikėjimą pakeitė ir visa šeima, vėliau tapo kontrreformacijos veikėju. Kovai su reformacija skyrė daug lėšų ir pastangų.
Nuo 1605 m. kunigas, nuo 1608 m. Vilniaus kapitulos kanauninkas. 1608 m. Adutiškyje pastatydino naują bažnyčią, aprūpino ją žemės valda. Nuo 1608 m. gruodžio mėn. tobulinosi Paduvos universitete. Grįžęs 1609 m. Vilniaus vyskupijos kapitulai užrašė Adutiškio valdą, 1614 m. Musninkų bažnyčiai paskyrė Draučių, Karionių, Vaitkūnų kaimus, Paparčių bažnyčiai paskyrė Panerių kaimą. Nuo 1615 m. dvasinis Lietuvos referentas, nuo 1618 m. Žemaičių vyskupas.
Edvardas Makelis
Edvardas Makelis (g. 1954 m. liepos 2 d. Naršėnų kaime, Antalieptės apskrityje, Zarasų rajonas) – agronomas, agroverslo konsultantas, politikas.
Stanislovas Kiška IV
Biografija
Jo nurodymu pastatyta koplyčia Garduose, vėliau čia pastatydino parapinę bažnyčią. Pastatyta koplyčia Lieplaukėje. Paskyrė klebonus Pavandenės bažnyčiai, neseniai pastatytoms Klovainių, Laukuvos, Naujosios Žagarės, Pamūšio bažnyčioms. Savo lėšomis pastatydino bažnyčią Girkalnyje. Iš viso 1619-1626 m. Žemaičių vyskupijoje buvo pastatyta 10 katalikų bažnyčių, o Kurtuvėnų, Kuršėnų ir Raseinių bažnyčios atgautos iš evangelikų reformatų. 1621 m. vyskupijoje įsteigė vyskupo sufragano pareigybę. Savo dvare Daukšiškėse (Ašmenos apskritis) finansavo katalikų bažnyčios ir mokyklos statybą. Dvarą 1621 m. užrašė Žemaičių katedrai ir steigiamai Žemaičių sufraganijai. Varniuose savo lėšomis išlaikė du jėzuitus, pastatė kunigams rengti mokyklą. Katalikams buvo grąžinti Šiluvos bažnyčios turtai.
Per religines kovas kartais griebdavosi kraštutinių priemonių, dėl to kildavo vietos gyventojų pasipiktinimas. 1620 m. liepos 21 d., grįždamas iš vizitacijos Ariogaloje, su tarnais puolė Sebastijono Kenstaro našlės pastatytą evangelikų reformatų bažnyčią Geluvoje. Jo sukurstyta minia sudegino bažnyčią, primušė atskubėjusius gesinti gaisro bajorės K. Kenstartienės dvariškius, nusiaubė pamokslininko ir mokytojo namus, sumušė pastarojo žmoną. Be to, vyskupas nusiėmė varpus, pasiėmė klebonijos ir mokyklos turtą ir išsivežė. Gėluviškiai iškėlė vyskupui bylą. Kelerius metus vyko teismo procesas. Vilniaus vyskupas Jurgis Tiškevičius įsakė katalikams, kad šie netrukdytų melstis, o vyskupui S. Kiškai atsiprašyti savininkės, sumokėti 3000 auksinių, grąžinti varpus, leisti atstatyti bažnyčią ir nubausti užpuolikus.
Edvardas Makelis
Biografija
1972 m. baigė Dusetų Kazimiero Būgos vidurinę mokyklą, 1977 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją, 1991 m. – Maskvos K. Timitiazevo žemės ūkio akademiją.
1977–1979 m. Respublikinės agrochemijos laboratorijos dirvožemininkas. 1979–1986 m. Joniškio rajono Liaudies deputatų tarybos Vykdomojo komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas, Agropramoninio susivienijimo pirmininkas, 1989–1990 m. Žemės ūkio valdybos viršininkas. 1990–1991 m. rajono valdytojo pavaduotojas žemės ūkio ir savivaldybės ūkio klausimais.
1992–1993 m. Lietuvos žemdirbystės instituto Tarptautinių ryšių grupės vadovas. 1993–1998 m. ir nuo 2009 m. Lietuvos žemės ūkio konsultavimo tarnybos direktorius. 1998–2000 m. Lietuvos Respublikos žemės ir miškų ūkio ministras.
2001–2008 m. UAB „Baltijos agroverslo projektai" generalinis direktorius, VšĮ Baltijos agroverslo instituto prezidentas. 2008–2009 m. „Arvi ir Ko“ įmonių grupės direktorius.
Lelionių apylinkė (Alytus)
Lelionių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alovės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Alytaus rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Domantonių apylinkės, Jurgelionių apylinkės ir Takniškių apylinkės.
Konstancija Jablonskienė
Konstancija Sketerytė-Jablonskienė (1868 m. spalio 8 d. Noreikoniuose, Kauno gubernija, Rusijos imperija – 1948 m. balandžio 19 d. Kaune, LTSR) – Lietuvos vertėja, literatė.
Biografija
Gimė ir augo ūkininkų Adomo ir Marijos Sketerių šeimoje. Brolis Adomas tapo žinomu gydytoju, literatu ir visuomenės veikėju; brolis Laurynas – ūkininku, taip pat bendradarbiavusiu laikraštyje „Aušra“; sesuo Petronėlė (Rumpienė) –  ūkininke.
1890 m. liepos 24 d. Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčioje ištekėjo už pedagogo ir kalbininko Jono Jablonskio. Jaunikis buvo katalikas, o jaunoji – evangelikė reformatė, sutuoktuvėms buvo gauti visi kanoniniai ir civiliniai leidimai. Šeima apsigyveno Mintaujoje, čia gimė trys vaikai. 1896 m. persikėlė į Revelį. 1902 m. J.Jablonskį nuteisė tremtin į Pskovą, su juo kartu išvyko vyriausias sūnus Konstantinas. K.Jablonskienė su kitais vaikais glaudėsi Žeimelyje pas brolį, gydytoją Adomą Sketerį. 1903–1904 m. Jablonskiai gyveno Šiauliuose, vertėsi atsitiktiniais darbais. Vėliau persikėlė į Vilnių, o 1906 m. – į Panevėžį. 1912 m. mokyt. Jonas Jablonskis įsidarbino Gardino berniukų gimnazijoje, šiame mieste apsigyveno ir žmona su vaikais. 1914 m. mokytojas buvo iškeltas į Veližą (Vitebsko gubernija), o prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui Jablonskiai atsidūrė Voroneže. Kartu su grįžtančiomis iš evakuacijos Lietuviškomis gimnazijomis 1918 m. atvyko į Lietuvą ir apsigyveno Vilniuje; tais pačiais metais pesikėlė į Kauną. Gyvenimo pabaigoje sunki vyro liga privertė Jablonskius persikraustyti pas dukterį okulistę Oną Landsbergienę.