cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paukščiai
Veisimasis
Daugumos rūšių paukščiai suka lizdus. Menkiausi būna perinčių ant žemės paukščių lizdai. Lėlys lizdo visai nedaro, kiaušinius deda tiesiog ant žemės. Į nedidelę duobutę žemėje kiaušinius deda strutis, žuvėdros, įvairūs tilvikiniai paukščiai. Neįsiruošia lizdo ir perinčios uoksuose pelėdos bei žalvarniai. Geniai išsikala uoksus, o urvinė kregždė ir tulžys šlaituose kasa gilius urvus. Dauguma paukščių lizdus įsirengia iš įvairių medžiagų. Tetervinai ir fazanai lizdą iškloja sausa žole. Gandrai panaudoja storokas šakas. Kregždės lizdus pastogėse bei langų kampuose lipdo iš sumaišytų su seilėmis žemių. Pietryčių Azijos salangos lizdą ant stačių uolų lipdo tik iš seilių.
Dalis paukščių savo kiaušinių neperi. Didžiakojės vištos juos užkasa į karštą smėlį ar į patino paruoštą pūvančių lapų krūvą. Kai kurių rūšių patelės pakiša savo kiaušinius perėti kitiems paukščiams. Toks lizdinias parazitizmas būdingas gegutei ir kai kuriems Afrikos ir Amerikos žvirbliniams paukščiams.
Dėtyse būna nuo 1 iki 20 kiaušinių. Po vieną kiaušinį per metus deda kiviai, stambiausi pingvinai, albatrosai, dauguma alkų. Labiausiai dėslūs yra perintys ant žemės paukščiai – vištiniai ir antys. Perėjimo metu daugeliui paukščių atsiranda perimosios dėmės – plikoje odoje būna daugiau kraujo kapiliarų. Paprastai peri abiejų lyčių paukščiai. Kai kurių peri tik patelė (antys, vištiniai, lakštingala), arba tik patinas (kiviai, kazuarai, plaukikas).
Paukščių jaunikliai būna dviejų tipų. Perinčių ant žemės kivių, stručių, vištinių ir žąsinių jie išsirita apaugę pūkais, žvalūs. Nuo pirmos dienos juos vedžioja patelė, o kivių ir stručių – patinas. Gerai išsivystę jaunikliai išsirita ir kai kurių prie vandens gyvenančių paukščių: kragų, narų, žąsinių, vandens vištų, kirų. Kitų paukščių, tarp jų ir tų, kurių lizdai yra medžiuose, jaunikliai paprastai būna nerangūs, todėl ilgai tūno lizde. Tokie jaunikliai vadinami lizdatupiai. Pingvinų, audrapaukštinių, gandrinių, vanagų ir pelėdų jie išsirita gausiai pūkuoti ir regintys. Tačiau kiti lizdatupiai jaunikliai (žvirblinių, genių, karvelių, žalvarnio) išsikala bejėgiai, beveik pliki ir akli. Tokius suaugėliai maitina, šildo ir saugo nuo perkaitimo.
Garsai ir čiulbėjimas
Paukščiai įvairiais garsais ir giedojimu dažniausiai palaiko tarpusavio ryšius, vilioja kitos lyties individą ar atbaido nuo perėjimo vietos konkurentą. Tokie garsai, ir taip pat sudėtingas čiulbėjimas, dažniausiai paveldimi. Tačiau daugelio giesmininkų čiulbėjimui turi įtakos ir pašaliniai garsai. Juos dar lizduose jaunikliai įsimena iš čiulbėjusių gentainių ar net kitų paukščių.
Paukščių sistematika
Paukščių sistematika pateikta remiantis IOC World Bird List v2019 sąrašu. Ši klasifikacija išskiria 40 būrių, 252 šeimas, 2353 gentis, 10 806 gyvuojančias ir 158 išnykusias paukščių rūšis Šalia būrių, laužtiniuose skliausteliuose ([]) nurodomas rūšių skaičius:
Klecko mūšis
Klecko mūšis įvyko 1506 m. rugpjūčio 6 d. Klecko mieste (dabartinėje Baltarusijoje), kuriame Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) kariuomenė, vadovaujama Mykolo Glinskio, sumušė totorius. Tai bene didžiausia Lietuvos pergalė prieš totorius.
Mūšio istorija
XIV−XV a. totoriai nebuvo grėsmingiausias Lietuvos priešas. Jie buvo kaimynai, su kuriais būta įvairių santykių. Vytautas kišosi į totorių vidaus kovas, tą patį darė ir Kazimieras Jogailaitis. Galiausiai nuo Aukso Ordos atskilusiame Krymo chanate su Lietuvos pagalba pavyko įsitvirtinti Chadži-Girėjui (1428−1435 m. ir 1444−1466 m.), kuris palaikė draugiškus santykius su Lietuva. Tačiau 1480 m. jo sūnus Menglis Girėjus (1467−1515 m.) sudarė sąjungą su Maskva ir tapo aršiu Lietuvos priešu. Krymo totoriai ėmė niokoti pietines LDK sritis, o XVI a. pradžioje pasiekė ir rytinius etninės Lietuvos pakraščius. Būtent su Mengli-Girėjaus sūnų Fatiho ir Burnašo vadovaujama kariuomene lietuviai ir susikovė Klecko mūšyje.
Tai nereiškia, kad XVI a. pradžioje totoriai buvo tapę mirtinu Lietuvos priešu. Priešingai − kovodama su kylančia Maskva Lietuva bandė remtis nusilpusia Didžiąja Orda, o svarbiausia tai, kad nuo Tochtamyšo pabėgimo į Lietuvą laikų pačioje Lietuvoje gyveno nemažai totorių, kurie drauge su lietuviais bei rusais kovėsi už savo naująją tėvynę. 1506 m. į Klecko mūšį Lietuvos kariuomenę vedęs Mykolas Glinskis taip pat buvo totorių chano Mamajaus palikuonis.
1506 m. balandžio 17 d. jau sunkiai sergantis, paralyžiuotas, Aleksandras atvyko į Vilnių ir nutarė sušaukti seimą Lydoje, ketindamas perduoti valdžią savo broliui Žygimantui. Liepos 24−25 d. Lydoje jis surašė testamentą, savo įpėdiniu Lietuvoje paskirdamas Žygimantą. Bet tuo pačiu metu į Lietuvą įsiveržė Krymo totoriai, ir Aleksandras buvo neštuvais išgabentas į Vilnių. Lietuvos didikai sutelkė 7 000 vyrų kariuomenę. Jos vadovavimą Aleksandras paskyrė etmonui Stanislovui Kiškai ir savo favoritui Mykolui Glinskiui, tačiau Kiška žygio metu susirgo, todėl lemiamam mūšiui vadovavo vienas Glinskis. Liepos 30 d. kariuomenė išžygiavo iš Lydos ir rugpjūčio 6 d. prie Klecko stojo į mūšį su totoriais.
Prie Klecko totoriai buvo įsirengę stovyklą, iš kurios pasklidę atskirais būriais plėšė plačias apylinkes. Mūšis baigėsi visiška lietuvių pergale. Užimtoje stovykloje buvo rastas gausus grobis ir išvaduoti belaisviai. Dvi dienas po mūšio Lietuvos kariuomenė laukė apylinkėse plėšikaujančių totorių būrių, kurie, nežinodami apie mūšį, grįždavo į stovyklą ir patekdavo į lietuvių rankas. Rugpjūčio 12 d. Glinskis atvyko į Vilnių ir dar spėjo mirštančiam didžiajam kunigaikščiui Aleksandrui pranešti apie totorių sutriuškinimą, o jau rugpjūčio 19 d. Aleksandras mirė.
Įamžinimas
Kaip padėkos ženklą už laimėtą Klecko mūšį prieš totorius Vilniaus vaivada ir Lietuvos didysis kancleris Mikalojus Radvilaitis fundavo Vilniaus Šv. Jurgio bažnyčią, šalia jos įkūrė senosios regulos karmelitų vienuolyną.
Normainių akmuo
Normainių akmuo – stambus riedulys Normainių I kaime, Žeimių seniūnijoje, Jonavos rajone, slūgsantis prie pat kelio, pusiaukelėje tarp Žeimių ir Šėtos. Šioje vietoje įrengta autobusų stotelė, nuo plento į rytų pusę atsišakoja žvyrkelis. Valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas. Paskelbtas saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2016 m. vasario 8 d. įsakymu Nr. D1-88.
Riedulį sovietmečiu gretimame lauke (priešingoje kelio pusėje) atkasė melioratoriai ir jį atvilko prie kryžkelės.
Riedulys supamas trijų porų medžių, „įaugęs“ į jų kamienus. 2020 m. duomenimis, informaciniu ženklu nepažymėtas.
Duomenys
Riedulio matmenys:
Victoria Silvstedt
Karen Victoria Silvstedt (g. 1974 m. rugsėjo 19 d.)  – Švedijos modelis, dainininkė, aktorė ir televizijos vedėja.
Kašučių seniūnija
Kašučių seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos centrinėje dalyje, į pietryčius nuo Darbėnų, abipus Akmenos upės.
Istorija
Įkurta 1919 m. Priklausė Darbėnų valsčiui (Kretingos apskritis). Po Lietuvos aneksijos 1940 m. pabaigoje pavadinta apylinke, 1941 m. birželio pabaigoje atkurta, 1944 m. spalio mėn. vėl pavadinta Kašučių apylinke.
Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivūlėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Seniūnai: Pranas Drungilas (1932 m.).
Administracinis centras: Kašučiai.
Kūdrinis pelėausis
Kūdrinis pelėausis (Myotis dasycneme) – šikšnosparnių rūšis.
Lietuvoje reta rūšis. Saugoma Kauno fortuose, pavienės radvietės žinomos nedaugelyje Lietuvos vietų. Gyvena įvairiose slėptuvėse arti vandens. Pavasarį ir rudenį randami medžių drevėse, paukščių inkiluose, medinių pastatų plyšiuose. Veisimosi metu patelės apsigyvena aukštai mediniuose pastatuose. Žiemoja giliuose ir erdviuose drėgnuose požymiuose, kur oro temperatūra teigiama. Žiemodami kybo ant sienų arba slepiasi plyšiuose. Įmygis trunka 4-4,5 mėn., į žiemvietes atskrenda vėlai – lapkričio antroje pusėje. Vabzdžius gaudo tik prie pat vandens paviršiaus.
Kūdrinis pelėausis įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą, saugoma Berno konvencijos (II kategorija). Viena didžiausių Lietuvos populiacijų gyvena neveikiančiame Panerių tunelyje.
Hipopotamo Žiovulys
thumb|Žiovulys Hipopotamo Žiovulys – uola netoli Bangos uolos, Vakarų Australijoje, Australija. Vardas duotas dėl panašumo į begemoto (hipoptamo) žiovulį. Nuo Perto nutolęs maždaug 350 km.
Kraštai (reikšmės)
Kraštais vadinami kaimai:
Nasau (Kuko Salos)
thumb|right|250px|Nasau vaizdas iš paukščio skrydžio Nasau – nedidelis, užimantis 1,2 km² plotą, apgyvendintas atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis šiaurinei Kuko salų grupei,  1246 km į šiaurės rytus nuo didžiausios Rarotongos salos, 88 km – nuo Pukapukos salos.
Geografija
thumb|left|250px|Nasau žemėlapis Nasau atolas – vienintelis šiaurinėse Kuko Salose, neturintis lagūnos. Jis yra ovalo formos, apie 800 m x 1200 m, iškilęs iki 9 m virš jūros lygio. Atolą supa 90–130 m pločio koralų rifas, kuris apsunkina priėjimą laivams. Sala kenčia nuo tropinių audrų. Atole auga kolokazijos, tropinių vaisių giraitės.
Istorija
Nuo seno atole gyveno išeiviai iš gretimos Pukapukos salos. Iš europiečių pirmasis 1803 m. čia apsilankė prancūzų keliautojas Lui Kutanas (Louis Coutance), ją pavadindamas Adele savo laivo garbei. Vėliau salą aplankę kiti keliautojai jai teikė savo vardus – Lydra, Ranger, Mitchell. Prigijo Amerikos banginių medžiotojo Džono Sampsono (John D. Sampson) laivo Nasau pavadinimas, nors kitais metais dar ir buvo mėginama pervadinti salą į New-Port Island.
Nuo XX a. pradžios salą buvo išpirkę įvairūs savininkai, čia koprai rinkti buvo išnaudojama vietinė darbo jėga. 1950 m. salą iš Naujosios Zelandijos išpirko Pukapukos gyventojai. 2001 m. saloje apsigyveno 72 išeiviai iš Pukapukos. Jie įsikūrę kaimelyje šiaurės rytinėje atolo dalyje.
Pušynas (Ignalina)
Pušynas – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Rimšės.
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį, Rimšės valsčių. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Rimšės valsčius). Iki XX a. vid. vadintas Sosnuvka.
Išikavos prefektūra
Išikavos prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Čiūbu regione, Honšiū, Japonijoje. Sostinė – Kanadzava.
Istorija
Išikava suformuota sujungus dvi senesnes provincijas – Kaga ir Noto.
Geografija
Išikavos prefektūra yra Japonijos jūros pakrantėje. Siaura šiaurinė prefektūros dalis sudaryta iš Noto pusiasalio, o platesnė pietinė dalis – kalnuota, joje įsikūrusi ir prefektūros sostinė – Kanadzava. Prefektūrai taip pat priklauso ir keletas salų. Tai Notodžima, Mitsukedžima, Heguradžima.
Miestai
Išikavos prefektūrą sudaro 10 miestų:
Miesteliai ir kaimai
Pateikiami miesteliai ir kaimai kiekvienoje apskrityje: thumb|250px|Išikavos prefektūros žemėlapis.
A&M Records
A&M Records – Jungtinių Amerikos Valstijų įrašų kompanija, kuri priklauso „Universal Music Group“ ir valdoma per „Interscope-Geffen-A&M“ skyrių.
Pradžia
„A&M Records“ 1962 metais įkūrė Herb Alpert ir Jerry Moss. Pirmiausiai kompaniją jie pavadino „Carnival Records“ ir išleido dvejus singlus, tačiau po to jie sužinojo, kad kita įrašų kompanija pirmiau pasivadino „Carnival“. Tada kompanija buvo pervadinta į „A&M“, pagal Alpert ir Moss’s inicialus. Nuo 1966 iki 1999 m. įrašų kompanija buvo įsikūrusi istoriniame Čarlio Čaplino studijos pastate 1416 N. La Brea Avenue, Holivude.
A&M/Octone
2007 m. vasario mėnesį „Universal Music Group“ pradėjo bendradarbiauti su „Octone Records“ įrašų kompanija, kuri anksčiau priklausė „Sony BMG“. Kompanija, kuriai vadovauja James Diener, persivadino į „A&M/Octone Records“ ir dabar dirba per „A&M Records“.
Filialai ar susijusios įrašų kompanijos
Čia pateikiami „A&M Records“ filialai ar susijusios įrašų kompanijos (taip pat laikas, kada jos priklausė „A&M Records“) bei įmonės, su kuriomis „A&M Records“ anksčiau bendradarbiavo.
Lynne Spears
Biografija
Lynne turi vyresnį brolį Barry „Sonny“ Bridges (g. 1951) ir vyresniąją seserį Sandra Bridges Covington (1947–2007). 1975 m. Lynne ištekėjo už James „Jamie“ Spears (g. 1952 m. liepos 7). Su James Lynne susilaukė trijų vaikų. Ji atidarė darželį Kentvude, Luizianoje, ir pati jame dirbo. Šį darbą Lynne dirbo iki 1993 m., nes tais metais Britney įstojo į „The Mickey Mouse Club“.
Lynne Spears yra ne tik Britney mama, bet ir vadybininkų komandos narė. Britney mama kuruoja jos oficialią internetinę svetainę, nepatarinėja, o įsakinėja, kaip rengtis, dalyvauja beveik visuose koncertuose. Tačiau, memuarų knygoje „Through The Storm: A Real Story of Fame and Family in a Tabloid World“ Lynne neigia, kad kontroliuoja vaikų gyvenimą. Spears įgijo humanitarinių mokslų bakalaurą ir kelerius metus mokytojavo iki Britney antrojo turo „Dream Within a Dream Tour“, nes Britney vadybininkai paprašė prisidėti prie turo.
2007 m. Spears neteko savo sesers Sandra Bridges Covington, kuri kovojo su kiaušidžių vėžiu.
Spears turi tris anūkus; Britney Spears ir Kevin Federline vaikai Sean Preston Federline (2005 m. rugsėjo 14 d.) ir Jayden James Federline (2006 m. rugsėjo 12 d.) taip pat anūkę Maddie Briann Aldridge, kurią 2008 m. birželio 19 d. pagimdė dukra Jamie Lynn.
2008 m. Spears atstovas žurnalui „National Enquirer“ atskleidė, jog 1977 m. Spears veždama susižeidusį brolį į ligoninę Kentvude, atsitiktinai partrenkė 12 metų vaiką Anthony Winters, kuris važiavo dviračiu. Berniukas mirė nuo avarijoje patirtų sužeidimų.
Rašytojos karjera
thumb|160px|Pirmoji Lynne ir Britney knyga Spears kartu su Britney išleido dvi knygas. Pirmoji „Heart to Heart“ buvo išleista 2000 m. gegužės 9 d. ir tai yra biografinė knyga apie Britney. Antroji knyga „Motinos dovana“ yra romanas, išleistas 2001 m. balandžio 10 d. Taip pat pagal knygą buvo sukurtas filmas „Brave New Girl“. Jos naujausia knyga „Through The Storm: A Real Story of Fame and Family in a Tabloid World“ buvo išleista 2008 m. rugsėjo 18 d. Memuarinė knyga tapo „New York Times“ bestseleriu.
Muse (EP)
„Muse“ – debiutinis Anglijos roko grupės „Muse“ EP’as, išleistas 1998 m. kovo mėnesį.
Jungajus
Jungajus  – miestas Peru, Ankašo departamente, 20 km į pietus nuo Karaso. Provincijos centras. Miestas įskiūręs Callejón de Huaylas slėnyje, prie Santos upės, Baltosios Kordiljeros pašlaitėje, 2458 m aukštyje. Už 15 km nuo miesto stūkso aukštų kalnų virtinė: Uaskaranas, Uandojas, Čopikalkis, Piškas, Šaprarachu, Garsilaso Piramidė, Janapakčia, Kontrajerba, telkšo Ljanganuko lagūna.
Istorija
Jungajaus egzistavo dar ikiinkiniu laikotarpiu. Jungajas minimas nuo 1440 m. Konkistadorai šį kraštą pasiekė 1533 m., o 1540 m. oficialiai įkūrė Jungajų. 1579 m. miestą nusiaubė nuošliauža, 1725 ir 1962 m. – žemės drebėjimas. 1839 m. vasario 20 d. įvyko Jungajaus mūšis, kurio metu Čilė galutinai nugalėjo Bolivijos-Peru konfederaciją.
Jungajaus tragedija
thumb|left|250px|Senojo Jungajaus kapinės
Miestas įsikūręs seismiškai nestabilioje srityje, be to, jį supa keletas aukštų kalnų. Šios aplinkybės lėmė 1970 m. gegužės 31 d. įvykusią tragediją. Visą Ankašo departamentą sudrebino galingas, 7,8 balo pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. Dėl tektoninių judesių nuo Uaskarano kalno atskilo milžiniškas ledyno luitas ir įkrito į kalnuose telkšantį ežerą. Iš jo išsilieję vandenys kartu su purvu, akmenimis ir ledais sudarė 200 km/h greičiu skriejančią nuošliaužą, kuri naktį nušlavė Jungajaus miestą. Apie 17 tūkst. žmonių žuvo, išgyveno tik 400 miesto gyventojų. Tragedijos vietoje įkurtos žuvusiųjų kapinės, o miestas perkeltas į saugesnę vietą.
Čyževo rajonas
Čyževo rajonas  – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Čyževo mieste.
Mosmano tarpeklis
thumb Mosmano tarpeklis – tarpeklis pietinėje Deintrio nacionalinio parko dalyje, Kvynslande. 80 km į šiaurę nuo Kernso. Šalia yra Mosmano miestelis. Tai dalis vietinių aborigenų genties – Kuku Yulanji, gyvenvietės.
Pietų Osetija
thumb|300px|Pietų Osetija Gruzijos žemėlapyje Pietų Osetijos Respublika (Pietų Osetija; ; ; ) – de facto nepriklausoma respublika, formaliai – Gruzijos dalis. Sostinė – Cchinvalis.
Istorija
Griūvant TSRS tuometinė Pietų Osetijos autonominė sritis Gruzijos sudėtyje pareikalavo didesnių autonominių teisių. Gruzijai šias atsisakius suteikti, Pietų Osetijoje kilo separatistinis judėjimas, remiamas Rusijos. 1991 m. paskelbta Pietų Osetijos nepriklausomybė, 1992 m. surengtame nepriklausomybės referendume 99,9 % rinkėjų pasisakė už valstybės nepriklausomybę nuo Gruzijos bei susijungimą su Rusija. Gruzija karine jėga bandė malšinti separatistus. 2001 m. balandžio 8 d. referendumu priimta Pietų Osetijos Konstitucija. 2006 m. lapkričio 12 d. remiantis referendumo rezultatais Pietų Osetija paskelbė savo nepriklausomybę, kurią vėliau pripažino keturios valstybės: Rusija, Nikaragva, Venesuela ir Tuvalu. Rusijos Federacija 2006 m. spalio 1 d. Pietų Osetijos teritorijoje pradėjo išduoti gyventojams Rusijos Federacijos piliečio pasus.
2008 m. karas
2008 m. rugpjūčio 8 d. tarp Gruzijos ir separatistinės autonomijos pajėgų įvyko susirėmimai. Gruzija atakavo Cchinvalio miestą ketindama ji atsiimti iš separatistinio režimo. Mūšiuose naudojama sunkioji technika, aviacija bei reaktyvinė artilerija. Žuvo šimtai žmonių, daug sužeista.
Kaip atsakas į mėginančios atsiskirti Gruzijos dalies puolimą į Pietų Osetijos teritoriją įvesti papildomi Rusijos kariniai daliniai ir pradėjo karą prieš Gruziją. Rusijos lėktuvai bombardavo du Gruzijos miestus bei gruzinų pozicijas, Rusija pasiuntė karinės technikos iš Š. Osetijos. Gruzijos kariuomenė kurį laiką kontroliavo beveik visą Cchinvalį ir buvo paskelbusi vienpuses paliaubas bei siūlymą osetinams pasiduoti. Tačiau Rusijos aviacija smogė gruzinų aviacijos bazėms šalia Tbilisio. Atsakydama į Rusijos puolimus Gruzija pareiškė, jog gali paskelbti Rusijai karą. Gruzija paskelbė visuotinę mobilizaciją. Apie 150 Rusijos tankų atvyko į Cchinvalį ir susirėmė su gruzinų pajėgomis. Gruzinai apleido pozicijas mieste, kurį užėmė Rusija. Galiausiai Rusijos invazinės pajėgos užėmė Gruzijos separatistines teritorijas, Pietų Osetiją ir Abchaziją, bei kitas Gruzijos teritorijas. Rusijos pajėgos sunaikino nemaža dalį Gruzijos infrastruktūros, apskaičiuota žala Gruzijai siekia 2 mlrd. JAV dolerių. Cchinvalio miestas visiškai sunaikintas. Buvo pasirašyta paliaubų sutartis, kuri numatė Gruzijos ir Rusijos karinių dalinių pozicijos atstatymą į padėtį, buvusią iki 2008 m. rugpjūčio 8 d. Mažiau nei per 3 savaites po teritorijų užėmimo Rusija pripažino teritorijų nepriklausomybę.
Pietų Osetijos turima ginkluotė
Pietų Osetijos turima karinė technika:
Prieštankiniai ginklai:
Giniočiai
Giniočiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Juodeikių, apie kilometrą nuo Lietuvos ir Latvijos valstybės sienos, prie kelio. Šiauriau kaimo auga Giniočių miškas.
Šilagirio pušis
miniatiūra|180px|right|Šilagirio pušis
Šilagirio pušis – aukščiu ir kamieno storiu išsiskiriantis medis, esantis Kauno rajone, Zapyškio sen., Dubravos EMMU Šilagirio miško 37 kvartale. Kamieno skersmuo 85 cm, aukštis 30 m. (informacinis stendas prie pušies skelbia: skersmuo 92 cm, aukštis 38 m). Gamtos paminklu paskelbta 1960 m., vietinės reikšmės paminklu – 1987 m.
miniatiūra|250px|left|Pušies kamienas Pasiekiama (vienas iš variantų) kelyje ties Lekėčiais pasukus į pietvakarius pagal nuorodą į Novaraistį. Pavažiavus 5,4 km pasukama į kairę pagal rodyklę „Šlekynė“, toliau miško keliukais lieka 2,1 km. Medis iš toliau sunkiai pastebimas, yra supamas miško, priėjimo taką nuo proskynos (apie 50 m) stelbia žemesnė augmenija.
Augustas Strazdas
Augustas Strazdas (g. 1980 m. vasario 20 d. Panevėžyje) – Lietuvos rankininkas, Lietuvos vyrų rankinio rinktinės narys. 2006 m. Islandijos rankinio taurės laimėtojas.
Kara Bogaz Golas
thumb|Kara Bogaz Golas iš palydovo 1995 m. thumb|Nedidelis kanalas, jungiantis Kaspijos jūrą su įlanka.
Kara Bogaz Golas ( 'juodojo sąsiaurio ežeras') – druskinga Kaspijos jūros įlanka šiaurės vakarų Turkmėnijoje. Užima 15–18 000 km² plotą. užlieta žemuma. Kara Bogaz Golą nuo Kaspijos skiria siauras sausumos ruožas: vienoje jo vietoje yra siauras kanalas, kuriuo patenka jūros vanduo. Įlankoje vandens lygis sezoniškai kinta.
1980 m. Kara Bogaz Golą ir Kaspiją jungiantis kanalas užtvertas užtvanka, baiminantis, kad Kaspijos jūra gali išdžiūti. Kara Bogaz Golas tuo metu virto druskos lyguma. 1992 m. užtvanka atverta, ir įlanką vėl užliejo vanduo. Ši įlanka yra didžiausia pasaulyje mirabilito gavybos vieta.
Įlankos druskingumas siekia apie 35 %. Dėl šios priežasties beveik nėra jūrinės augmenijos. Daugiausiai druskos nuosėdų susikaupę pietiniame krante, kur ji buvo išgaunama vietos gyventojų nuo praėjusio amžiaus 3-io dešimtmečio. 4-ame dešimtmetyje druskos pramonė persikėlė į šiaurės vakarus šalia Bekdašo miesto. Nuo 6-o dešimtmečio dėl vertingesnių druskų rūšių pumpuojami požeminiai vandenys, esantys žemiau įlankos dugno. 1963 m. Bekdaše pradėtas statyti modernus druskų gavybos fabrikas, baigtas 1973 m.
thumb|left|400px|Kelias per įlanką skiriančią seklumą. Dešinėje – Kara Bogaz Golas, kairėje – Kaspijos jūra
Tabligbo
Tabligbo – Togo miestas, Joto prefektūros centras, esantis Pajūrio regione. 2006 m. duomenimis mieste gyveno 14 023 žmonės. Miesto apylinkėse yra dideli klodai klinčių.
Nuo 1980 iki 1984 m. mieste veikė cemento fabrikas. 1997 m., dėka indų kompanijos įsikišimo, fabrikas atnaujino veiklą. 1998 m. gamykla buvo parduota norvegų kompanijai Scancem. Šiuo metu kompanija sėkmingai eksportuoja cementą į Vakarų Afrikos šalis.
Dvidešimtdvitaškė boružė
Dvidešimtdvitaškė boružė (Psyllobora vigintiduopunctata) – boružių (Coccinellidae) šeimos vabalas. Kūnas pusiau rutuliškas, 3-4,5 mm. Viršutinė pusė ryškiai geltona. Priešnugarėlė su 5, o kiekvienas antsparnis su 11 juodų dėmėlių.
Aptinkama lapuočių miškuose, krūmuose, pievose, daržuose ir soduose. Minta epifitiniais grybeliais. Žiemoja paklotėje arba tarp sausos augalijos.
thumb|left|22-taškės boružės lerva thumb|left
Giniočiai (reikšmės)
Giniočiais vadinami kaimai:
Čakrarachu
Čakrarachu  – Andų viršukalnė Peru, Ankaše, Baltojoje Kordiljeroje, netoli Jungajo miesto. Aukštis 6108 m. Kalno pavadinimas kečujų kalba reiškia „sniego lauką“.
Ablinga
Ablinga – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 4 km nuo Endriejavo, pakeliui į Kulius. Yra Ablingos memorialinis ansamblis (nuo 1972 m.). Prie kaimo yra Ablingos geomorfologinis draustinis. Naftos telkinys.
Etimologija
Kaimo vardas tikriausiai kuršiškas, kadangi jų vietovardžiams būdinga priesaga -ng-.
Istorija
miniatiūra|left|Takas link Ablingos [[Lurdas (religija)|lurdo]] miniatiūra|left|Aikštelė prie lurdo
Minima nuo XIV a. 1630 m. užrašyta Salantų klebonijai, 1842 m. Rusijos valdžios atimta iš bažnyčios, valstiečiai paversti valstybiniais. 1938 m. dalis gyventojų išsikėlė į vienkiemius.
Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą 1941 m. Ablingoje įsikūrė Raudonosios armijos 295-asis statybos batalionas.
Memorialinis ansamblis
miniatiūra|left|Paminklas Ablingos memoriale ant [[Žvaginių piliakalnis|Žvaginių piliakalnio]]
1972 m. ant Žvaginių piliakalnio vakarinio šlaito pastatytas Ablingos memorialinis ansamblis – 30 ąžuolo skulptūrų. Autoriai – 25 Lietuvos, daugiausia Žemaitijos, medžio drožėjai ir kalviai.
Stulpo pavidalo, 5–8 m aukščio paminklai su reljefinėmis žmonių figūromis, siužetinėmis scenomis, simboliais, įrašais, sugrupuoti pagal tematiką, stilistiką. Grupės išdėstytos laisvai. Skulptūrinės kompozicijos tradicinio liaudiško stiliaus, atskleidžia gyvenimo geismą, neapykantą prievartai. Tai pirmasis Lietuvoje kolektyviai sukurtas monumentaliosios liaudies skulptūrų paminklas. 1984–1993 m. veikė Ablingos memorialinis muziejus.
1985 m. A. Šiaulyčio pastangomis netoli piliakalnio atstatytas Ablingos Dievo Motinos lurdas.
Erogeninė zona
Erogeninė zona (🇬🇷 – 'meilė, aistra' + 🇬🇷 – 'turintis prigimtį, kilęs') – padidėjusio jautrumo kūno vieta, kurios stimuliavimas paprastai skatina lytinį susijaudinimą ir malonius pojūčius. Tai zonos, kurių lytėjimas sukelia ypatingas psichofiziologines reakcijas, skatinančias lytinį suartėjimą. Nors jos yra labai individualios ir priklauso nuo žmogaus (gali būti įvairiausiose kūno vietose), tačiau beveik pas visus vyrus ir moteris yra tam tikros zonos, kurios visada yra erogeninės, t. y. sukelia susijaudinimą. Jos taip pat priklauso ir nuo ankstesnės seksualinės patirties. Iki lytinio brendimo pradžios erogeninių zonų jautrumas yra minimalus.
Ablinga
Memorialinis ansamblis
Ansamblyje yra piršlio skulptūra (nelaimės dieną turėjo vykti vestuvės), baigiamoji skulptūra „Naujoji Ablinga“, stovi skulptūros gyventojams atminti:
Erogeninė zona
Erogeninės zonos paprastai stimuliuojamos rankomis arba burna (lūpomis ir liežuviu). Iš esmės, vyrų ir moterų erogeninės zonos yra identiškos (skiriasi labiau dėl anatominių skirtumų). Tiek vyrų, tiek moterų nespecifinės zonos: lytinį susijaudinimą gali sukelti tiesiog krūtų spenelių (ir vyrų), kaklo srities (ypač prie ausų ir ties plaukų augimo riba), ausų lezgelių, odos virš kelio, sėdmenų viršutinės dalies (strėnų), pėdų ir įvairių kitų vietų stimuliavimas.
Erogeninių zonų grupės
Dar 1959 m. dermatologas R. K. Winkelmann išskyrė specifines ir nespecifines kūno vietas, sukeliančias susijaudinimą. Pagrindinės jų savybės:
Lytinio suartėjimo metu paprastai iš pradžių imamos stimuliuoti nespecifinės erogeninės zonos, o tik paskui – intymios vietos (įprasta preliudijos dalis). Šitaip yra pasiekiamas didesnis abiejų partnerių lytinis susijaudinimas ir specifinių erogeninių zonų jautrumas.
Nespecifinės erogeninės zonos
Iš nespecifinių zonų labiausiai jautri yra oda, tačiau odos vietos, prisilietimas prie kurių sukelia lytinį susijaudinimą, yra įvairios kiekvienam žmogui. Prisilietimai prie lūpų taip pat turi didelį jaudinantį poveikį, todėl bučinys (ypač prancūziškasis bučinys) yra įprasta praktika prieš pradedant lytinius santykius. Kitos jautrios odos vietos – nugara tarp menčių, juosmuo, apatinė pilvo dalis (ypač gakta), vidinė šlaunų pusė, sėdmenys, kelio sąnariai, rankos virš alkūnių ir alkūnių įlinkis, tarpvietė ir kt.
Specifinės erogeninės zonos
Jautriausios erogeninės zonos yra lytinių organų srityje: vyro jautriausia erogeninė zona – varpos galvutė, moters – varputė, kurios apskritai pagrindinė funkcija yra sukelti lytinį susijaudinimą. Ypač jautri varpos galvutės dalis yra apatinė. Varputė jautri įvairiose vietose, priklausomai nuo moters: vienų jautriausia galvutė, kitų – varputės pagrindas, trečių – kairioji ar dešinioji pusė. Be to, moterims skirtingai patinka ir varputės dirginimo būdai: švelnus glostymas, glostymas stipriau spaudžiant, ritmiškas dirginimas, glostymas apie varputės galvutę ir kt. Lytinės lūpos yra mažiau jautrios.
Krūties spenelyje ir dėmelėje yra daug nervų galūnių, todėl tai yra labai jautri erogeninė zona. Spenelių glostymas ar kutenimas pirštais, lūpomis arba liežuviu yra nepaprastai stiprus lytinis dirgiklis. Jei lūpomis apžiojamas ne tik spenelis, bet ir dėmelė, jei imituojami čiulpiamieji judesiai, kartu liežuvio galiuku dirginant spenelio šonus ir viršūnę, moterį apima labai stiprus lytinis susijaudinimas, kartais vien nuo glamonėjimo jas ištinka orgazmas.
Čevų kalba
Čevų kalba arba čičeva bei činiandža (chiChewa, chiNyanja) – Nigerio-Kongo kalbų šeimos, bantų kalbų grupės kalba. Vartojama daugiausia čevų tautybės žmonių, taip pat dalies ngonių bei kundų. Plačiausiai vartojama Malavyje, Zambijoje (ypač Rytų provincijoje), Mozambike (Tete, Njasos provincijose), Zimbabvėje. Tai valstybinė kalba Malavyje bei regioninė kalba Zambijoje.
Čevų kalba turi šias tarmes: čevų, petų, ngonių, mangandžų, Niasos, kundų.
Juozas Lukoševičius
Juozas Lukoševičius (1892 m. Paišlynys, Šimkaičių valsčius, Raseinių apskritis – 1921 m. sausio 15 d. Raseiniai) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Elektrinė talpa
Elektrinė talpa tai fizinis dydis, apibūdinantis laidininko sugebėjimą kaupti elektros krūvį. Jis lygus talpai tokio kūno, kuriam suteikus vieno kulono krūvį, potencialas padidėja vienu voltu. Elektrinė talpa (C) SI sistemoje matuojama Faradais (F). Elektrinė talpa nepriklauso nuo laidininko medžiagos. Elektros krūviai pasiskirsto tik laidininko išoriniame paviršiuje. Talpa priklauso nuo laidininko paviršiaus ploto, formos, atstumo iki kito laidininko ir aplinkos. Laidininkų sistema elektros krūviui kaupti vadinama kondensatoriumi.
Juozas Lukoševičius
Biografija
Kuriantis valstybei dalyvavo formuojant savivaldos institucijas, gimtojo Šimkaičių valsčiaus viršaitis.
Elektrinė talpa
Pavienio laidininko elektrinė talpa – jo krūvio ir potencialo santykis.
Juozas Lukoševičius
Biografija
1920 m. gegužės 15 d. – 1921 m. sausio 15 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) rinkimų apygardoje. Seime priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, sudariusiai LVS ir LSLDP bloką.
Elektrinė talpa
kur:
Plokščiojo kondensatoriaus talpa:
Svietenija
Svietenija (Swietenia) – melijinių (Meliaceae) šeimai priklausanti medžių gentis, auganti Amerikos tropikuose (nuo pietų Floridos, Karibų ir Meksikos iki pietų Bolivijos).
Tai 20-45 m aukščio medžiai, kurių kamieno skersmuo iki 2 m. Lapai 10-30 cm ilgio, augantys po 3-6 ant vieno lapkočio. Amerikinė svietenija yra populiarus dekoratyvinis augalas bei auginama dėl vertingos medienos, o stambialapės svietenijos vaisiai gerina kraujotaką.
DVRA kariniai laipsniai ir skiriamieji ženklai (1935–1940)
DVRA kariniai laipsniai ir skiriamieji ženklai – 1935–1940 m. Tarybų Sąjungos ginkluotosios pajėgos (Darbininkų ir Valstiečių Raudonoji Armija; DVRA) turėjo karinių laipsnių sistemą ir skiriamuosius ženklus, kurie skyrėsi nuo ankstesnės karinių laipsnių sistemos. Ši sistema buvo įvesta 1935 m. rugsėjo 22 d. DVRA sausumos ir oro pajėgose TSRS Liaudies komisarų Tarybos nutarimu Nr. 2590 ir jūrų pajėgose – nutarimu Nr. 2591. Nutarimai buvo paskelbti gynybos liaudies komisaro 1935 m. gruodžio 3 d. įsakymu Nr. 176.
Laipsnių sistema
(*) – Iki 1935 m. egzistavo laipsnis-pareigos grandies vadas bei skyriaus vado pavaduotojas, o 1935–1937 m. egzistavo karinis laipsnis grandinis.
(**) – Iki 1935 m. egzistavo laipsnis-pareigos kovinio posto vado pavaduotojas.
(***) – Laipsniai įvesti 1937 m. rugpjūčio 5 d. TSRS LKT nutarimu, kuris buvo paskelbtas 1937 m. rugpjūčio 20 d. gynybos liaudies komisaro įsakymu Nr. 166.
(****) – Laipsnis įvestas 1939 m. rugsėjo 1 d. TSRS LKT nutarimu Nr. 2690, kuris buvo paskelbtas 1940 m. liepos 26 d. gynybos liaudies komisaro įsakymu Nr. 226.
(*****) – Laipsnis buvo gynybos liaudies komisaro K. Vorošilovo užplanuotas, pasiūlymas 1940 m. kovo 17 d. buvo pateiktas VKP CK politbiurui, tačiau liko nepatvirtintas.
Skiriamieji ženklai
thumb|left|600px DVRA skiriamieji ženklai buvo apykakliniuose antsiuvuose. Milinių apykakliniai antsiuvai buvo rombo pavidalo, o palaidinių  – lygiagretainių pavidalo. Aukščiausieji, vyresnieji ir viduriniai vadai nešiojo rankovių antsiuvus ševronus.
Skirtingų kariuomenės rūšių apykakliniai antsiuvai buvo skirtingų spalvų. Be apykaklinių antsiuvų spalvų kariuomenės rūšį rodydavo ir kariuomenės rūšies emblemos. Tokių emblemų neturėjo pėstininkai ir kavalerija.
Žinėnai
Žinėnais vadinami kaimai:
Rišaro kalviukas
Rišaro arba didysis kalviukas (Anthus richardi) – kielinių (Motacillidae) šeimos paukštis, priklausantis kalviukų genčiai.
Paplitimas
Rišaro kalviukai peri Rytų Azijoje (pietų Sibire, Mongolijoje, šiaurės rytų Kinijoje) ir per rudens migracijas skrenda žiemoti į Pietų Aziją. Rudenį stebimas ir Europoje.
Paplitimas Lietuvoje
Pirmą kartą stebėtas Lietuvoje 2013 m. spalio 10 d., per rudeninę paukščių migraciją, o to paties mėnesio 22 d. ten pat girdėtas jo balsas. Šią naują, į Lietuvos paukščių įrašomą rūšį, Kuršių nerijos pajūryje stebėjo Lietuvoje gyvenantis žinomas suomių kilmės paukščių stebėtojas Kristeris Castrenas. Rišaro kalviukai Lietuvoje neperi.
Gyvenamas biotopas
Mėgsta gyventi atvirose ir dažnai drėgnose užleistose ar prižiūrimose pievose. Tokiam biotope aptinkamas nuo žemų iki 1830 m aukščio altitudžių.
Apibūdinimas
thumb|250|left|Rišaro kalviukas Didžiausia kalviukų genties rūšis. Patinėlis ir patelė beveik vienodo dydžio ir svorio. Jų kūnas laibas, 17–20 cm ilgio, išskėstų sparnų tarpugalių atstumas 29–33 cm, kūno masė 25–36 g. Nugarėlė tamsiai ruda, su dryželiais, krūtinėlė ir kita apatinė dalis su rausvai rudu, vientisu be dryželių atspalviu. Pas patelę pilvo ir krūtinėlės plunksnelės turi mažiau rausvo atspalvio. Jų snapas gana masyvus, ilgokas, viršutinė dalis tamsoka, apatinė ir prie pagrindo gelsvoka. Uodega ir kojos ilgos. Šią rūšį lengva atskirti pagal beveik vertikaliai tiesią stovėseną bei kojų pirštų ilgais nagais, ypač ilgas užpakalinio piršto nagas.
Porūšiai
Yra išskiriami trys porūšiai:
Elgsena
Tipiški, atsiskyrėliškai gyvenantys paukšteliai. Čiulbėjimas garsus. Jo skrydis galingas, nors didesnę laiko dalį praleidžia ant žemės, vikriai pasibėgiodamas, kur maitinasi įvairiais vabzdžiais, jų lervomis ir augalų sėklomis ir sukasi lizdus. Veisimosi sezonas prasideda vėlyvą pavasarį ir ankstyvą vasarą, nuo gegužės iki birželio mėnesio. Lizdas – įduba ant žemės, kuri gali būti paprasčiausiai palikta prabėgusio gyvūno. Paprastai lizdas po aukštesnės žolės kuokštu, kuriame sunešta žolės ar samanų. Lizde 4–6, ar dažniau 4–5 kiaušiniai. Jų lizdavietei gresiant pavojui, abudu – patinėlis ir patelė nuo lizdavietės įsibrovėlį bando nuvilioti savotiškais garsais.
De facto
De facto ( – iš tikrųjų) – lotyniškas posakis, reiškiantis faktinę situaciją, realybę. Viena iš valstybės ar vyriausybės oficialaus pripažinimo formų.
Termino vartojimas
Dažniausiai vartojamas kaip priešingybė de jure (teisiškai), kai kalbama apie teisinius aspektus. Šiame kontekste de facto reiškia nusistovėjusią tvarką, teisinę realybę, situaciją, susidariusią neatsižvelgiant į teisės normas ar teisinę siekiamybę. Pavyzdžiui, ūkio srityje gali būti tam tikri (de facto) standartai, tam tikroje ūkio šakoje taikomi lyg jie būtų oficialiai patvirtinti, nors iš teisinės pusės taip ir nėra.
Politologijoje de facto apibūdina realią politinę situaciją. Dažniausiai reiškia laikiną, sąlyginį valstybės ar vyriausybės pripažinimą, nenurodant, ar faktas yra juridiškai pagrįstas. De facto vyriausybė ar režimas gali susidaryti po valstybės perversmo, nors jų ir nepripažįsta užsienio šalys. Esant šiai pripažinimo formai, gali būti palaikomi tarptautiniai santykiai, sudaromos sutartys, vykdomi atstovų vizitai. Esant tik de facto valstybės pripažinimui, diplomatiniai santykiai su tokia valstybe palaikomi per ypatinguosius įgaliotinius.
Johanas Ferdinandas Kelkis
Johanas Ferdinandas Kelkis (, 1801 m. birželio 10 d. Piktupėnai – 1877 m. vasario 19 d. Kisiniai prie Dovilų) – Mažosios Lietuvos pedagogas, poetas, spaudos ir raštijos darbuotojas, vienas iš lietuvių periodinės spaudos pradininkų.
Biografija
Kilęs iš vokiečių, ilgainiui sulietuvėjo. Baigė Karalienės mokytojų seminariją.
1820–1851 m. precentorius Įsėje (Pakalnės apskritis), 1851–1867 m. – Kretingalėje, 1854 m. čia įsteigė parengiamuosius kursus stojantiesiems į mokytojų seminariją. 1832–1875 m. redagavo periodinį leidinį lietuvių kalba „Nusidavimai apie evangelijos prasiplatinimą tarp žydų ir pagonių“, 1875–1877 m. – laikraštį „Pasiuntinystės laiškelis“. 1851–1871 m. bendradarbiavo laikraštyje „Keleivis“. Dėl ligos 1867 m. išėjo į pensiją ir apsigyveno Kisiniuose, kur ir mirė.
Parašė pirmuosius lietuviškus reportažus: „Mano keliavimas į Berlyną“ (1853–1854 m.), „Miegantieji, pabuskite“ (1854 m.), satyrinį eilėraštį „Viernas Kretingos žmogus“ (1900 m.), istorinę poemą „Lietuvininkai“ (1900 m.). Knygų iš vokiečių į lietuvių kalbą vertėjas, sudarytojas, redaktorius. H. Holco ir M. Šerniaus spaustuvėje išleido kalendorių „Krikščioniškos kalendros ant meto 1877“, jo straipsnyje „Apie kelis giesmių sustatytojus“ aprašė pietistinės poezijos Mažojoje Lietuvoje kūrėjų gyvenimą. Redagavo giesmyną „Visokios naujos giesmės“ (apie 800 p., 1876 m.), sudarė giesmių rinkinį „Giesmelės apie evangelijos prasiplatinimą tarp žydų ir paganų“ (1861 m.). Su spaustuvininku F. Šroderiu iš vokiečių k. išvertė ir parengė spaudai J. Rambacho pamokslų rinkinį „Apmąstymai visų kentėjimų Kristaus“ (1866 m.), su juo ir J. Lapaičiu – H. Milerio ir kitų autorių pamokslų rinkinį „Mišios“ (1867 m.). Teikė lingvistinę medžiagą F. Kuršaičiui, A. Šleicheriui. Smerkė lietuvininkų germanizaciją. Kai po 1872–1876 m. lietuvių kalba iš mokyklų buvo pašalinta, siuntė peticijas Prūsijos karaliui ir Vokietijos imperatoriui Vilhelmui I, švietimo ir kulto ministrui, prašydamas bent tikybą mokyklose dėstyti lietuvių kalba.
Sero Verdė
Sero Verdė  – užgesęs ugnikalnis vakarų Salvadore, Santa Anos departamente, Apanekos kalnagūbryje. Aukštis 2030 m. Krateris erodavęs, padengtas rūko mišku. Paskutinis išsiveržimas įvyko prieš 25 tūkst. metų.
Sero Verdė, kartu su Isalko, Santa Anos ugnikalniais ir Koatepekės ežeru įeina į Sero Verdės nacionalinį parką.
Šiluminis laidumas
Šiluminis laidumas (šiluminis laidis) – medžiagos savybė praleisti šilumą, t. y. termoizoliacinė medžiagos savybė. Šią savybę apibūdina šilumos laidumo koeficientas λ. Kuo mažesnė λ vertė, tuo geresnėmis izoliacinėmis savybėmis pasižymi medžiaga. Šilumos perdavime, laidumas (ar karščio laidumas) yra perkėlimas šiluminės energijos tarp kaimyninių molekulių medžiagoje dėl temperatūrinio gradiento. Tai visada vyksta nuo aukštesnės temperatūros srities į žemesnės temperatūros sritį, ir veikia, kad sulygintų temperatūrinius skirtumus. Šiluminis laidumas yra savaiminis šiluminės energijos atidavimo procesas per medžiagą (kietaisiais kūnais, rečiau – skysčiais bei dujomis) iš aukštesnės temperatūros regiono į žemesnės. Procesas stengiasi išlyginti temperatūrinį skirtumą. Šiluminis laidumas gali būti apibūdintas ir kaip energijos perdavimas iš vienos medžiagos į kitą.
Geri šilumos laidininkai energiją perduoda greitai, daugiausia dalyvaujant laisviesiems elektronams. Tačiau ją perduoti gali ir svyruodami atomai. Medžiaga, kurioje šilumos laidumo vyksmas greitas, vadinama šilumos laidininku. Tokie laidininkai energiją perduoda daugiausia dalyvaujant laisviems elektronams (gebantiems laisvai judėti kietajame kūne). Jeigu energija perduodama atomų svyravimo dėka, medžiaga vadinama šilumos izoliatoriumi.
Šilumos laidumo veiksniai
thumb|300px| Šilumos apykaitos procesas priklauso nuo aplinkos sąlygų: oro temperatūros, oro santykinio drėgnumo, oro judėjimo greičio ir supančių paviršių temperatūros (sienų, lubų, langų). Šių sąlygų tarpusavio ryšys gali būti labai sudėtingas. Esant aukštai oro ir paviršių temperatūrai, šilumos nuostoliai dėl konvekcijos ir išspinduliavimo yra labai maži, todėl gali pakilti kūno temperatūra. Tokiomis sąlygomis vienintelis galimas šilumos atidavimo būdas – išgarinimas, tačiau, esant dideliam oro drėgnumui, šilumos atidavimas išgarinant taip pat yra mažas, todėl organizmas gali perkaisti ir žmogus gali patirti šilumos smūgį.
Šilumos laidumo būdu dalį vieno kūno vidinės energijos galima perduoti kitam kūnui (kai jie susiliečia ir yra nevienodos temperatūros) arba iš vienos kūno dalies į kitą (kai kuri nors kūno pusė yra šildoma).
Šilumos laidumo būdu medžiaga neperduodama iš vienos kūno dalies į kitą arba iš vienų kūnų į kitus. Šilumos laidumą galima paaiškinti vidine medžiagų sandara. Gerą metalų šilumos laidumą lemia laisvųjų elektronų šiluminis judėjimas ir sąveika. Skysčuose ir dujose šiluma perduodama dėl molekulių smūgių ir difuzijos. Difuzijos įtaka šilumos laidumui yra ryškiausia dujose. Jų molekulės yra toli viena nuo kitos, todėl susiduria rečiau ir lėčiau perduoda energiją viena kitai. Todėl dujos ir skysčiai yra blogi šilumos laidininkai.
Šilumos laidumo mechanizmas. Furjė dėsnis
Šilumos laidumas yra pernašos reiškinys. Kadangi yra temperatūros gradientas, molekulės perduoda kinetinę energiją. Matematiškai šį procesą aprašo Furjė dėsnis: šilumos srauto tankis proporcingas temperatūros gradientui:
Jei šilumos laidumas vyksta viena kryptimi x,
Šilumos perdavimo koeficientas
Užrašomas: kur U yra perdavimas. Furje dėsnis taip pat gali būti užrašytas kaip:
Laidumo analogas yra pasipriešinimas, R, duotas kaip:
ir tai yra pasipriešinimas, kuris yra adityvus, kai keli praleidimo sluoksniai guli tarp karštų ir vėsių sričių, todėl, kad A ir Q yra tas pats visiems sluoksniams. Multisluoksnio padalijime, visas laidumas yra susietas su laidumu prie jo sluoksnių :
Taigi kai turi reikalų su multisluoksniu padalijimu, kita formule dažniausiai naudojama yra ši:
Praktiniams, inžineriniams skaičiavimams naudojama šiluminių nuostolių per sienelę formulė:
Šilumos laidumo reikšmė
Šilumos laidumo būdu medžiaga neperduodama. Šilumos laidumas labai svarbus žmonių gyvenime. Kūnams apsaugoti nuo atšalimo ir perkaitimo naudojamos įvairios izoliacinės medžiagos trukdančios perduoti šilumą laidumo būdu. Pavyzdžiui, kad butuose oras neatvėstų, įstiklinami balkonai, dedami dvigubi ar trigubi langų stiklai. Tarp jų esantis oras yra labai geras šilumos izoliatorius. Šiltiems drabužiams naudojami geri šilumos izoliatoriai – vilna, pūkai. Iš gerų šilumos izoliatorų pagamintos keptuvių, puodų rankenos neįkaista. Geri šilumos laidininkai yra namų šildymo sistemos vamzdžiai, radiatoriai. sausio 2010 (EET)
Nuorodos
Wet van Fourier Legile lui Fourier Zakon o prevajanju toplote
Harmoninis vidurkis
Matematikoje n skaičių harmoninis vidurkis apibrėžiamas taip: Pavyzdžiui, skaičių 3 ir 5 harmoninis vidurkis skaičiuojamas taip:
Harmoninis vidurkis gerai tinka santykių bei proporcijų vidutinei reikšmei įvertinti. Harmoninis vidurkis niekada nebūna didesnis nei už aritmetinį, nei už geometrinį vidurkius.
Dviejų skaičių harmoninis vidurkis
Skaičiuojant dviejų skaičių harmoninį vidurkį, galima taikyti supaprastintą formulę: Dviejų skaičių aritmetinis vidurkis yra: o geometrinis, Iš šių formulių išplaukia sąryšis tarp šių trijų Pitagoro vidurkių: Arba Tačiau šis sąryšis nebegalioja didesnio kiekio skaičių vidurkiams.
Virginija Kelmelytė
Virginija Kelmelytė (1963 m. lapkričio 17 d. Neringoje – 2022 m. balandžio 26 d. Vilniuje ) – Lietuvos kino ir teatro aktorė.
Biografija
1985 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją. 1985–1989 m. Kauno dramos teatro, 1989–1996 m. Lietuvos dramos teatro aktorė.
Arthur Becker
Arthur Becker (1862 m. gegužės 19 d. Klaipėdoje – 1933 m. kovo 20 d. Ziuderholce) – politikas, dvarininkas, verslininkas.
Biografija
Gimė 1862 m. gegužės 19 d. Klaipėdoje, žydų kilmės verslininko Moritz Becker šeimoje. Lankė mokyklą Berlyne ir Vitenburge. Baigęs mokyklą studijavo žemės ūkį, miškininkystę, filosofiją, ekonomiką ir politiką Karaliaučiaus universitete, Freiburgo universitete ir Halės universitete. Baigęs studijas padėjo tėvui gintaro apdirbimo versle. Vėliau keliavo po pasaulį, grįžęs pradėjo dalyvauti tėvo įmonės Stantien & Becker veikloje. 1896 m. nusipirko Bartmannshagen dvarą Pomeranijoje, kur augino žirgus, užsiėmė žemės ūkiu. XIX a. pabaigoje įstojo į Vokietijos laisvamanių partiją. 1899 m. išrinktas į Grimmen apskrities valdžios tarybą, tačiau už piktnaudžiavimą tarnyba pašalintas ir nuteistas vieneriems metams kalėjimo. 1910 m. įstojo į Vokietijos progreso partiją, pasisakė už dvaruose dirbančių žmonių gyvenimo sąlygų gerinimą, dvarininkų įtakos mažinimą. 1919 m. įstojo į Vokietijos socialdemokratų partiją. 1921-1931 m. buvo Grimmen apskrities tarybos pirmininkas. Priklausė Vokietijos žmogaus teisių lygai, griežtai pasisakė prieš mirties bausmę po per klaidą nuteisto ir nužudyto Josef Jakubowski atvejo. Dešiniųjų politikų buvo vadinamas raudonuoju žydu. Mirė savo dvare Bartmannshagen prie Ziuderholco 1933 m. kovo 20 d., palaidotas Berlyno–Vaisenzė žydų kapinėse.
Giniškės
Giniškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Rimėnų.
Kūlgrinda (grupė)
thumb|right|230px|Kolektyvo pasirodymas [[Gatvės muzikos diena|Gatvės muzikos dienoje, 2007 m.]] Kūlgrinda – lietuvių apeiginio folkloro kolektyvas. Susikūrė 1990 m. Kolektyvo įkūrėjai ir vadovai – baltų senojo tikėjimo bendruomenės Romuva krivis Jonas Trinkūnas ir jo žmona Inija. Kiti nariai – daugiausia jaunimas (17-25 metų). Atlieka senovinę baltų muziką, išlaiko jos archajišką skambesį, tačiau ją pritaiko dabartinei auditorijai. Kūriniuose daug dėmesio skiriama senajam baltų tikėjimui, pasaulėžiūrai. Skamba sutartinės, naudojami tradiciniai baltų instrumentai – kanklės, dūdmaišis, būgnai, skudučiai.
Kūlgrinda dalyvauja įvairiuose folklorinės muzikos festivaliuose (pvz., Mėnuo Juodaragis), archeologijos dienose, istorinėse iškilmėse, rengia ugnies apeigas ant piliakalnių, prie aukurų. Rengia tradicines lietuviškas vestuves, laidotuves, krikštynas. Kolektyvas dalyvavo folkloro renginiuose užsienyje: Ispanijoje, Lenkijoje, Vokietijoje.
Kūlgrinda festivaliuose pasirodo archajiškais, X–XII a. stiliaus lietuviškais drabužiais, pasipuošę žalvariniais papuošalais.
Alvydas Lukoševičius
Alvydas Lukoševičius (pseudonimas Obuolys, 1956 m. kovo 7 d. Klaipėdoje – 2008 m. birželio 28 d. Vilniuje) – lietuvių muzikos atlikėjas, kulinaras.
1996–1998 m. LTV laidos „Obuolio pyragėlis“ vedėjas.
2000 m. atidarė restoraną „Obuolio respublika“, neoficialiai vadinamą „Obuolio muzikos klubu“.
Muzikinė veikla
Būdamas šešerių metų mokėsi groti smuiku, vėliau koncertavo su estradiniu ansambliu „Nerija“. Grojo Klaipėdos garnizono kariniame orkestre, kuriam vadovavo vienas geriausių karinių orkestrų dirigentų Lietuvoje Steponas Gricius.
Dainavo džiazo, roko, džiazroko, soul, funk stiliaus kūrinius, su draugais kūrė naują albumą
Kiti faktai
Yra populiaraus atlikėjo Viliaus Tarasovo dėdė.
A. Lukoševičiaus sūnus Tadas yra grupės „N.E.O.“ vokalistas.
Dambravos rajonas
Dambravos rajonas  – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Dambravos mieste.
Istorija
Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Balstogės vaivadijos žemių. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Balstogės vaivadijos sudėtį.
FC Stahl Eisenhüttenstadt
Eizenhiutenštato „Stahl“ – Vokietijos futbolo klubas iš Eizenhiutenštato.