cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Motina Teresė
1928 m. ji tapo airių loretiečių vienuolyno novice ir buvo pasiųsta į Indiją dirbti mokytoja. Nuo 1946 m. globojo vargingiausius Kalkutos (Kolkatos) gyventojus. 1949 m. čia įsteigė pirmąją mokyklą, 1950 m. įkūrė „Artimo meilės misionierių kongregaciją“. Šiuo metu ši kongregacija turi 400 filialų Europoje bei trečiojo pasaulio šalyse. Pagal Motinos Teresės ordino nuostatus, jo seserys negali dirbti turtingiesiems ir už pinigus. Jų pareiga – rūpintis skurdžiausių Kalkutos kvartalų valkataujančiais vaikais, ligoniais, mirštančiais, badaujančiais žmonėmis. Šie vargšai vadino Motiną Teresę „mirštančiųjų angelu“.
Ankstyvoji jaunystė
Agnes Gonxha Bojaxhiu gimė 1910 m. rugpjūčio 26 d. Skopjė (dabartinėje Makedonijos sostinėje) pasiturinčioje albanų katalikų šeimoje. Agnes Gonxha (persiškai Gonxha reiškia "gėlės žiedas") buvo jauniausias Nikola and Drane Bojaxhiu šeimos vaikas. Kai Agnes buvo apie 8 metus, netikėtai mirė jos tėvas, palikęs šeimą sunkioje materialinėje būklėje. Po tėvo mirties, jos mama išauklėjo Agnes kaip katalikę. Agnes baigė katalikišką mergaičių mokyklą Škodroje. Pagal Joan Graff Clucas biografiją, ankstyvaisiais metais Agnes žavėjosi istorijomis apie misionierių gyvenimą ir tarnystę. Jau būdama 12 metų ji apsisprendė tapti vienuole. Sulaukus 18 metų, ji paliko šeimą ir išvyko į Airiją, kur įstojo į Loreto Seserų Ordiną.
Loreto seserų ordino svarbiausia misija – mokymas Bengalijoje ir Indijoje. Pirmiausia Agnes išvyko į Loreto vienuolyną Airijoje, kad išmoktų anglų kalbą, kuria Loreto seserys mokė vaikus Indijoje. 1929 m. iš Airijos Agnes iškeliavo į Darjeeling Indijoje, netoli nuo Himalajų kalnų. Čia 1931 m. kovo 24 d. Agnes davė savo pirmuosius įžadus ir pasirinko Teresės vardą misionierių globėjos Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės garbei.
Netrukus Motina Teresė buvo išsiųsta į Kalkutą mokytojauti šv. Marijos mergaičių mokykloje, kurią lankė pasiturinčių tėvų dukterys. Pirmiausia ji buvo geografijos mokytoja, vėliau mokyklos direktorė. Bedirbdama mokykloje 1937 m. gegužės 14 d. ji davė amžinuosius įžadus.
Kontroversija
Taip pat Hitchens’as rašė, jog Motina Teresė meluoja rėmėjams apie jų pinigų panaudojimą. Jiems buvo pasakyta, kad lėšos bus skirtos ligoninių ir kitų sveikatos apsaugos įstaigų statybai Indijoje ir kitur. Tačiau iš tiesų jos daugiausia buvo naudojamos misionieriškai veiklai. Jokios ligoninės niekada nebuvo pastatytos.
Daktaras Aroup Chatterjee teigė, jog Motinos Teresės, kaip „padedančios vargšams, sergantiesiems ir mirštantiesiems“ įvaizdis yra klaidinantis ir perdėtas.
Taip pat Motina Teresė kritikuojama dėl mirštančiųjų krikštijimo (dauguma jų buvo hinduistai arba musulmonai). Tai buvo daroma be pagarbos asmens išpažįstamai religijai.
Slaugymo kritika
1991 metais dr. Robin Fox. britų medicininio žurnalo The Lancet redaktorius, aplankė Motinos Teresės ordino prieglaudą, Home for Dying Destitute, ir medicininę pacientų priežiūrą apibūdino kaip „beviltišką“. Vieni rimčiausių pastebėtų dalykų buvo išmanančių mediciną žmonių trūkumas ir infekcinėmis ligomis sergančių pacientų guldymas kartu su kitais. Žmonės, kitu atveju galintys išgyventi, atsidurdavo padidintoje rizikoje užsikrėsti nepagydomomis ligomis arba mirti dėl neprofesionalios priežiūros. Įstaiga net neturėjo stiprių analgetikų, būtinų bet kokioje sveikatos priežiūros įstaigoje. Fox’as taip pat pastebėjo, kad švirkštų adatos nebūdavo reikiamai sterilizuojamos, o sergantieji tuberkulioze laikomi kartu su kitais ligoniais.
Ronos slėnio vynas
Ronos slėnio vynas – prancūziškas vynas, gaminamas Ronos upės slėnyje Pietų Prancūzijoje.
Motina Teresė
Slaugymo kritika
Panašių ataskaitų apie visišką medicininės kompetencijos trūkumą Motinos Teresės įstaigose buvo ir daugiau. Taip pat, panašius atsiliepimus išsakė ir kai kurie buvę jų savanoriai darbuotojai.
Ronos slėnio vynas
Ronos slėnio regione vynuogės auginamos 73000 hektarų plote, pagaminama apie 3,5 mln. hektolitrų (apie 465 mln. butelių) vyno. Regione veikia ~7000 vyndarystės ūkių, iš jų ~5000 yra susivieniję į kooperatyvus. Manoma, kad Ronos slėnyje vynuogės pradėtos auginti ~600 m. pr. m. e.
Regionai
Ronos slėnio vyndarystės regionas skiriamas į 2 pagrindines dalis – šiaurinę (nuo Vienos iki Valanso miestų) ir pietinę (nuo Montelimaro iki Arlio).
Diego Barreto
Diegas Danielis Baretas Kaseresas (Diego Daniel Barreto Cáceres; g. 1981 m. liepos 16 d.) – Paragvajaus futbolininkas, rungtyniaujantis vartininko pozicijoje. Paragvajaus klubo Cerro Porteño žaidėjas.
Ronos slėnio vynas
Šiaurinė Rona
Šiaurinė Ronos slėnio dalis pasižymi žemyniniu klimatu – žiemos šaltos, o vasaros karštos. Regione auginama tik 1 raudonųjų vynuogių veislė – Syrah (Australijoje dar vadinama Shiraz). Baltiesiems vynams auginamos Viognier, Marsanne ir Roussanne veislių vynuogės, kartais maišomos į raudonąjį vyną.
Šiaurinės Ronos slėnio dalies apeliacijos (iš šiaurės į pietus):
Pietinė Rona
Pietinėje Ronos slėnio dalyje vyrauja Viduržemio jūros klimatas – žiemos švelnios, o vasaros karštos. Dažnos sausros, kai kuriose vietose vynuogynai papildomai drėkinami. Raudoniesiems vynams auginamos Grenache, Syrah, Mourvedre, Carignan ir Cinsaut veislių vynuogės, baltiesiems – Ugni Blanc, Roussanne, Bourboulenc, Picpoul ir Clairette. Regione gaminami ir spirituoti vynai (Vin doux naturel).
Pietinės Ronos slėnio dalies apeliacijos (iš šiaurės į pietus):
Bendros apeliacijos
1937 m. dekretu sukurta Côtes-du-Rhône apeliacija, kuri taikoma ~44 000 hektarų plotui (taigi daugiau nei pusei viso Ronos slėnio vynuogynų) 6 departamentuose (tiek šiaurinėje, tiek pietinėje Ronos slėnio dalyje).
1966 m. dekretu sukurta Côtes-du-Rhône-villages apeliacija, taikoma 95 komunų, išsidėsčiusių 4 departamentuose, teritorijoms.
Diego Barreto
Baretas karjerą pradėjo Cerro Porteño klube, kur vėliau pagrindinio vartininko pozicijoje pakeitė Aldą Bobadiliją. Bandė laimę Europos ir Argentinos klubuose, bet ten praktiškai nežaidė. 2009 m. grįžo žaisti į Paragvajų.
Diegas Baretas su Paragvajaus olimpine rinktine 2004 m. Atėnų olimpinėse žaidynėse laimėjo sidabro medalius. Nuo 2004 m. kaip atsarginis vartininkas kviečiamas į nacionalinę rinktinę.
Laimėjimai
Cerro Porteño Paragvajus U-23
Zob Ahan Esfahan FC
„Zob Ahan Esfahan FC“  – Irano futbolo klubas iš Fuladšahro.
Istorija
Klubas įkurtas 1969 m.
Futbolo komanda 4 k. tapo šalies vicečempionais. (2005, 2009, 2010, 2018 m.)
Sezonai
Šaltiniai:
Čolpon Ata
Čolpon Ata  – miestas šiaurės rytų Kirgizijoje, Isyk Kulio srityje, Isyk Kulio ežero šiaurinėje pakrantėje, 145 km į šiaurės vakarus nuo Karakolo. Rajono centras. Pro miestą eina Balykči–Karakolo plentas. Maisto pramonė. Čolpon Ata yra populiarus Vidurinės Azijos kurortas. Veikia viešbučiai, sanatorijos, pensionai. Yra istorinis–krašto muziejus, etnografinis paveldas. Čolpon Atos apylinkėse yra akmenų su senoviniais petroglifais.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1922 m., jos pavadinimas reiškia „Veneros tėvas“. Miesto statusas suteiktas 1975 m. thumb|left|250px|Čolpon Atos petroglifai
Dryžieji medupaukščiai
Dryžieji medupaukščiai (Phylidonyris) – medlesinių (Meliphagidae) šeimos paukščių gentis.
Rūšys
thumb|left|210px|[[Baltaskruostis dryžasis medupaukštis (Phylidonyris niger)]]
Viktoras Šinkariukas
Viktoras Šinkariukas (1947 m. spalio 17 d. Kaune – 2008 m. rugsėjo 15 d. Kaune) – Lietuvos teatro aktorius ir režisierius.
Biografija
1965 m. įstojo į Kauno valstybinio dramos teatro (KVDT) aktorinio meno studiją. 1975 m. baigė Maskvos Lunačiarskio teatro meno instituto neakivaizdinį skyrių.
Nuo 1966 m. KVDT aktorius. 1986 m. Kauno dramos teatre debiutavo kaip režisierius spektakliu Nikolajaus Koliados „Ragatkė“. Įvairių teatro premijų laureatas, Fortūnos diplomantas.
Lazdynų tiltas
Lazdynų tiltas – tiltas per Nerį Vilniuje. Tiltas pastatytas 1969 m.
Viktoras Šinkariukas
Biografija
1994–1996 m. vadovavo Kauno aukštesniajai teatro mokyklai. Su auklėtiniais sukūrė spektaklius „Nepatekę į Rojų“ ir „OPS“ (pagal Vladimiro Nabokovo romaną „Kvietimas bausmei“).
Lazdynų tiltas
2009 m. pradžioje prasidėjo tilto rekonstrukcijos bei platinimo darbai. Pagrindinis darbų etapas baigtas 2010 m. rugpjūčio 30 dieną. Po šių darbų tiltas vietoj buvusių šešių turi aštuonias eismo juostas. Naujosios Lazdynų tilto dalies plotis sudaro 11,25 m, o kartu su senąja rekonstruoto tilto dalimi bendras tilto plotis siekia 39 m, tilto ilgis – 233 metrai.
Viktoras Šinkariukas
Biografija
Palaidotas Romainių kapinėse.
Kūryba
Vaidmenys teatre:
Vaidmenys kine:
Vircava
Vircava  – kaimas Latvijoje, Jelgavos savivaldybėje, 13 km į pietryčius nuo Jelgavos, prie Virčiuvio upės ir Lapumiškio. Valsčiaus centras. Vieškeliai į Platuonę, Lapes, Pilsrundalę. Yra vidurinė mokykla, tautos namai, medicinos punktas, biblioteka, paštas. Išlikęs Kronvircavos dvaras (past. 1785 m.).
Istorija
Vircava šaltiniuose minima nuo 1566 m. Tarybiniais metais buvo Vircavos tarybinio centrinė gyvenvietė.
Girdžių šv. Marijos Magdalietės bažnyčia
'''Girdžių šv. Marijos Magdalietės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Girdžių kaime, 9 km į šiaurę nuo Jurbarko, Mituvos dešiniajame krante. Liaudies architektūros formų.
miniatiūra|240px|left|Interjeras
Istorija
Girdžiai 1554 m. dovanoti Veliuonos klebonui (nuo 1842 m. valstybinė valda). Apie 1809 m. pastatyta medinė koplyčia.Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius 1853 m. prašė Rusijos valdžios leisti suremontuoti apleistą Girdžių koplyčią ir laikyti joje pamaldas. Nurodė, kad prieš 30 metų čia nuolat gyveno kunigas. Gavus leidimą vietos gyventojai koplyčią 1858 m. perstatė.
Po Pirmojo pasaulinio karo klebonas Albinas Alseika su parapijiečiais pradėjo statyti medinę bažnyčią. Pastatė 1926 m. Ji buvo Jurbarko parapijos filija, vėliau įsteigta parapija. Girdžiai garsėja Šv. Onos atlaidais.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė. Jos cokolis betoninis, iki palangių. Šventoriuje yra mūrinės Kryžiaus kelio stočių koplytėlės su tapytais paveikslais, senos kapinės. Prie bažnyčios stovi medinė varpinė. Prieškariu bažnyčioje stovėjo vargonai, kurie rusu okupacijos metais buvo išvogti. Yra išlikusios tik šių vargonų dumplės.
Česlovas Kalenda
Česlovas Kalenda (g. 1938 m. lapkričio 10 d. Keryvuose, Girkalnio valsčius, Raseinių apskritis) – Lietuvos filosofas, humanitarinių mokslų daktaras, profesorius.
Biografija
Gimė Girkalnio valsčiaus Keryvų kaime. Po metų šeima persikraustė į Medekšų kaimą, prie pat Girkalnio miestelio. Jo tėvai – Pranciškus Kalenda (g. 1905) ir Domicelė Mockutė (g. 1905) – buvo žemdirbiai, smulkūs ūkininkai. Be Česlovo, šeimoje dar buvo broliai Vytautas (g. 1937) ir Zenonas (g. 1941).
1948–1959 m. mokėsi Girkalnio vidurinėje mokykloje, nuo septintos klasės pradėjo rašyti žinutes, eilėraščius į vietinius, vėliau ir į respublikinius bei jaunimo literatūrinius leidinius. 1959–1964 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Studijuodamas itin susidomėjo filosofija, tam didelės įtakos turėjo profesoriaus Eugenijaus Meškausko paskaitos.
1964–1975 m. ir nuo 1977 m. Vilniaus universiteto Filosofijos katedros dėstytojas, nuo 1977 m. docentas, nuo 2002 m. profesorius. 1972 m. filosofijos mokslų kandidatas. 1975–1977 m. dirbo LKP CK. 1995–2010 m. dar ir Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas, 1995–1998 m. Pedagogikos ir psichologijos fakulteto Etikos katedros vedėjas. 1995–2009 m. VU tęstinio filosofijos leidinio „Problemos“ vyr. redaktorius.
Žmona Danutė Linčiūtė (g. 1945) – pedagogė-mokslininkė. Dukros Agnė (g. 1970) ir Milda (g. 1974).
Raudonieji khmerai
1975 m. partizanai užėmė valstybės sostinę Pnompenį ir įvedė diktatūrą. To pasekmės – Mirties laukuose nužudyta 1–3 milijonai žmonių – tikslius duomenis sunku nustatyti, nes nebuvo vykdoma surašymų. Buvo uždraustas raštas, pinigai, užsienio kalbos. Visas valstybės ūkis buvo pertvarkytas į žemės ūkio komunas su 18–20 val. darbo diena. Mirtis grėsė už mažiausius nusižengimus, tarp jų – ir sunkiai suprantamus (pvz., vaiko pagimdymas be komunos vadovybės leidimo). Kambodža (pervadinta į Demokratinę Kampučiją) buvo beveik izoliuota nuo išorinio pasaulio, kontaktus palaikė tik su Kinija ir Jugoslavija. Net valstybės vadovų vardai ir portretai (Pol Poto, Ieng Sario ir Khiey Samfairio) buvo laikomi paslaptimi nuo liaudies.
Dėl nemokšiškos ekonominės politikos valstybės ūkis žlugo. Biudžetui papildyti buvo pradėtas karas su Vietnamu. Bet vietnamiečiai lengvai apsigynė ir perėjo į puolimą, be to, į jų pusę pereidavo didelės Raudonųjų khmerų grupuotės. Vienas iš buvusių aukštų polpotininkų Heng Samrinas pradėjo vadovauti provietnamietiškai vyriausybei. Po valdžios praradimo dėl kovos su vietnamiečiais Raudonieji khmerai kariavo prieš Heng Samrino ir Hun Seno vyriausybę. Judėjimą palaikė JAV, kuri jį laikė atsvara Vietnamui. Raudonieji khmerai JAV tiekė brangakmenius, o JAV Raudoniesiems khmerams – ginklus. Garsus amerikiečių intelektualas Nоаmas Chоmskis kalbėdamas žiniasklaidai tvirtino, kad pranešimai apie masines žmogžudystes yra ne kas kita, kaip bandymas užmaskuoti amerikiečių įvykdytas taikių gyventojų žmogžudystes Kambodžoje prieš ateinant į valdžią Pol Potui.
1998 m. po Pol Poto mirties judėjimas degradavo. Iš formalaus judėjimo lyderio K. Samfano atimta faktinė valdžia, jis apsigyveno atsiskyręs. Vienas iš Raudonųjų khmerų lyderių Iengas Sari pasirašė susitaikymą su Kambodžos vyriausybe, kuri leido jam kontroliuoti vakarines valstybės sienas. Paskutinis radikalus karo vadas buvo areštuotas 2000 m. kovo mėnesį. 2000–2005 m. atgautos paskutinės Raudonųjų khmerų kontroliuotos teritorijos. 2007 m. Raudonųjų khmerų liekanos buvo fiksuojamos tik Patanakirio ir Styngtraengo rajonuose. 2006 m. liepos 21 d. mirė paskutinis Raudonųjų khmerų vadas Ta Mokas. Apie naują judėjimo vadovybę nieko nežinoma.
Isyk Kulio draustinis
Isyk Kulio valstybinis draustinis – saugoma gamtos teritorija rytų Kirgizijoje, Isyk Kulio srityje. Apima teritorijas Isyk Kulio duburyje (daugiausia Isyk Kulio akvatorijoje) bei aplinkinių Terskėjaus Alatau ir Kungėjaus Alatau kalnagūbrių pašlaitėse.
Įkurtas 1948 m., siekiant apsaugoti vandens paukščių žiemavietes, fazanus, pramoninių žuvų rūšis, kalnuose – ištirti stirnų ir kalnų ožių ekologines buveines. Draustinyje sutinkami snieginiai leopardai, 1944 m. aklimatizuotos ondatros.
Administracija – Ananjevas, Isyk Kulio raj.
Petter Northug
Peteris Nortugas (Petter Northug, g. 1986 m. sausio 6 d., Mosvike, Norvegija) – norvegų slidininkas, dukart olimpinis ir daugkartinis pasaulio čempionas. P. Nortugas yra laimėjęs 13 pasaulio čempionato aukso medalių, 37 pasaulio taurės etapus. 2009/10 m. laimėjo didžiąją pasaulio slidinėjimo taurę.
Karjera
2005/06 m. sezone debiutavo pasaulio taurės varžybose ir tame sezone laimėjo pirmąjį taurės etapą. Bendroje įskaitoje liko 14 vietoje. 2007 m. laimėjo pirmajį aukso medalį (4 x 10 km estafetė) pasaulio slidinėjimo čempionate. 2009 m. pasaulio čempionate laimėjo net tris aukso medalius. 2008/2009 sezone užėmė antrąją vietą bendroje pasaulio slidinėjimo taurės įskaitoje. 2010 m. debiutavo Lilehamerio žiemos olimpinėse žaidynėse. Laimėjo aukso medalį komandinėse sprinto lenktynėse bei 50 km rungtyje klasikiniu stiliumi. 2009/2010 sezone laimėjo pasaulio slidinėjimo taurę. 2011 m. pasaulio slidinėjimo čempionate laimėjo tris aukso ir du sidabro medalius. 2013 m. pasaulio slidinėjimo čempionate laimėjo du aukso ir vieną sidabro medalius. 2015 m. pasaulio slidinėjimo čempionate laimėjo keturis aukso medalius.
Olimpinės žiemos žaidynės
Viso – 4 medaliai (aukso – 2, sidabro – 1, bronzos – 1)
Pasaulio čempionatai
Viso – 16 medaliai (aukso – 13, sidabro – 3)
Pasaulio taurė
Viso – 2 didžiosios pasaulio taurės (laimėti etapai - 46)
Gvaratingeta
Gvaratingeta  – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 175 km į šiaurės rytus nuo San Paulo, Paraibos dešiniajame krante. Pro miestą eina geležinkelis bei plentas San Paulas–Rio de Žaneiras geležinkelis ir plentas. Yra aerodromas. Vystoma chemijos, maisto (pieno), tekstilės (vilnos) pramonė. Apylinkėse plėtojama gyvulininkystė (galvijų, kiaulių ūkiai), auginami ryžiai, cukranendrės, vaismedžiai, kukurūzai, maniokai. Rengiamos gyvulių parodos.
Gvaratingetoje veikia 1976 m. įsteigtas universitetas, istorijos, pedagogikos muziejai. Mieste išlikusi tradicinė kolonijinė architektūra: 1630 m. statyta Šv. Antano katedra (svarbus brazilų katalikų šventojo Antano Šv. Onos Galvauno piligrimystės centras), 1846 m. Šv. Ritos bažnyčia, geležinkelio stotis, kiti visuomeniniai ir gyvenamieji pastatai.
Istorija
Miesto pavadinimas tupių kalba reiškia „vieta, kur daug garnių; garnynė“ (iš gûyrátinga – „garnys“). Kolonistai čia pradėjo kurtis XVI a. pradžioje. 1628 m. įsteigta Šv. Antano parapija, 1651 m. tapo miesteliu. Miesto teisės suteiktos 1844 m. XVIII a. Gvaratingeta buvo svarbus cukraus pramonės centras. Nuo XX a. svarbiausia ūkio šaka tapo gyvulininkystė.
thumb|left|250px|Šv. Antano katedra
XIX pasaulio futbolo čempionatas - E grupė
XIX pasaulio futbolo čempionato E grupės rungtynės.
Dumbarton FC
Dambartono FC – Škotijos futbolo klubas iš Dambartono.
Šniūrai (Molėtai)
Šniūrai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurę nuo Inturkės, Siesarties ežero pietiniame krante.
Istorija
1900 m. kaimas minimas Inturkės bažnyčios juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Kungėjaus Alatau
thumb|250px|Kungėjaus Alatau. Semionovo perėja
Kungėjaus Alatau  – kalnagūbris šiaurės Tianšanyje, iš šiaurės apribojantis Isyk Kulio duburį. Vakaruose nuo Kirgizijos Alatau atskirtas Bomo tarpeklio. Kungėjaus Alatau driekiasi Kazachstano–Kirgizijos valstybinė siena. Nusitęsęs rytų–vakarų kryptimi ~200 km. Aukštis iki 4771 m (Čoktalo k.). Sudarytas iš granito, skalūnų, smiltainio. Būdingas aukštikalnių reljefas.
Šiauriniuose šlaituose bei tarpekliuose auga Šrenko eglių miškai, pietiniuose plyti kalnų stepės. Aukščiau veši kalnų pievos ir miškastepės. Ledynai užima 237 km² plotą. Rytinėje Kungėjaus Alatau dalyje yra Santašo perėja.
Isyk Kulio duburys
Isyk Kulio duburys – tektoninė įduba Kirgizijoje, Tianšanio kalnų šiaurėje. Apribota Kungėjaus Alatau kalnagūbrio šiaurėje ir Terskėjaus Alatau pietuose. Duburio dugną užima Isyk Kulio ežeras. Ilgis iš rytų į vakarus 240 km, plotis iki 90 km. Yra akmens anglių telkinių (Džergalanas), trykšta karštosios mineralinės versmės (Čolpon Ata, Džety Oguzas, Aksu). Dažni seisminiai reiškiniai. Reljefe ryškios ežero terasos, priekalnių ir vidinės aukštumos.
Vakarinėje dalyje plyti pusdykumės ir dykumos, rytuose – ašuočių ir kitų žolių stepės, šlaituose (2100-3200 m aukštyje) – miškastepės ir Šrenko eglių miškai. Isyk Kulio duburys patenka į Isyk Kulio draustinį.
Liubušo vaivadija
Liubušo vaivadija yra Lenkijos vakaruose, pasienyje su Vokietija. Plotas 13 988 km²; 1,02 mln. gyventojų. Sostinė – Didžiosios Lenkijos Gožuvas. Šiaurėje ribojasi su Vakarų Pamario vaivadija, rytuose – Didžiosios Lenkijos vaivadija, o pietuose – su Žemutinės Silezijos vaivadija.
Steponas Kolupaila
Biografija
1923 m. įsteigė Plentų ir vandens kelių valdybos Hidrometrinį biurą ir iki 1930 m. jam vadovavo. 1935–1940 m. Energijos komiteto Vandens jėgų skyriaus vedėjas. 1944–1948 m. gyveno Vokietijoje, lietuvių tremtinių Kempteno stovykloje, ten įsteigė Aukštuosius technikos kursus, jiems vadovavo ir juose dėstė. Taip pat mokytojavo Maironio gimnazijoje, dėstė Jungtinių Tautų pagalbos ir atkūrimo administracijos (UNRRA) universitete Miunchene. 1948 m. emigravo į JAV. 1949–1963 m. Notre Damo universiteto profesorius.
Aktyviai reiškėsi visuomenininėje veikloje. 1931–1933 m. Kauno miesto tarybos narys. Studijuodamas ir vėliau buvo studentų skautų „Vytis“ ir „Plienas“ korporacijų narys, Lietuvos geografijos draugijos vicepirmininkas, Fotomėgėjų draugijos pirmininkas.
Literatūrinė veikla
1925–1928 m. redagavo žurnalą „Technika“, 1927 m. – „LU 5 metų apyskaitą“, 1934 m. – „Dotnuvos almanachą“, 1940 m. laikraštį „XX amžius“. Paskelbė daug straipsnių konferencijų pranešimų rinkiniuose ir žurnaluose „Technika“, „Kosmos“, „Gamtos draugas“, „Matininkas“, „Naujas žodis“, „Židinys “, „Soter“, „Mūsų žinynas“, „Foto mėgėjas“, „Naujoji Romuva“, „Skautų aidas“, „Jaunasis ūkininkas“ „Mūsų girios“, „Studentų dienos“ ir kt. Nuo 1933 m. buvo „Lietuviškosios enciklopedijos“ bendradarbis, hidrografijos ir hidrologijos skyriaus redaktorius. Bibliografavo lietuviškąją hidrologinę spaudą.
Vokietijoje bendradarbiavo savaitraštyje „Žiburiai“.
Mokslinė veikla
Stepono Kolupailos mokslinė veikla prasidėjo Rusijoje. 1918 m. jis išleido vadovėlį „Hidrometrija“ – pirmą šios srities veikalą rusų kalba. 1928 m. S. Kolupaila pasiūlė originalų metodą upių žiemos nuotėkiui skaičiuoti, kuris iki šiol plačiai naudojamas pasaulyje. 1934 m. jis paskelbė pirmąsias maksimalių debitų skaičiavimo empirines formules. Prof S. Kolupaila buvo ne tik hidrogafinių, bet ir hidrologinių tyrimų pradininkas, iškili asmenybė tarp pasaulio hidrologų.
Gižų šv. Antano Paduviečio bažnyčia
'''Gižų šv. Antano Paduviečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Gižų kaime, 1 km į šiaurės rytus nuo magistralinio kelio.
Parapijai priklauso Paežerių šv. Antano koplyčia.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinis fasadas
1774 m. Minsko vaivados A. Chmaros iniciatyva pastatyta medinė bažnyčia. Ji 1834 m. sudegė. Gižų dvaro savininkai 1847–1850 m. pagal italų architekto Henriko Markonio projektą pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. Prie jos veikė parapinė mokykla. Klebonas Lukas Staugaitis (1838–1913 m., mirė Gižuose) 1907 m. įkūrė „Žiburio“ draugijos skyrių, kuris įsteigė biblioteką-skaityklą, 1910 m. surengė viešą lietuvišką vakarą su vaidinimu. L. Staugaitis perdirbo ir 1888 m. išleido „Lietuvišką lamentorių" (išėjo 19 leidimų).
Gižų dvare 1922–1930 m. veikė Seinų kunigų seminarija. 1938 m. bažnyčia išdažyta. 1944 m. sudegė mūriniai dviaukščiai parapijos namai su sale. Po karo bažnyčia suremontuota.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, su bokšteliais. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Esteghlal FC
„Esteghlal“ FC  – Irano futbolo klubas iš Teherano. Lietuviškai klubo pavadinimas reikštų „Nepriklausomybė“.
Istorija
Klubas įkurtas 1945 m. Futbolo komanda 9 k. tapo šalies čempionais. (1971, 1974, 1990, 1998, 2001, 2006, 2009, 2013, 2022 m.)
Sezonai
Šaltiniai:
Gvaruža
Gvaruža  – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 95 km į pietryčius nuo San Paulo, Atlanto vandenyno pakrantėje esančioje Santo Amaro saloje. Patenka į San Paulo, o smulkesniu mastu – į Santoso aglomeraciją. Į Gvaružą iš Santoso plukdo daugybė keltų ir laivelių, taip pat iš šiaurinės pusės salon nutiestas tiltas. Žvejybos uostas. Vystoma laivų statyba, chemijos pramonė, medžio, keramikos dirbinių amatai.
Gvaruža yra didelis tarptautinės reikšmės pajūrio kurortas. Mieste yra 27 paplūdimiai, kurių bendras ilgis – 22,3 km. Yra 1938 m. pastatyta Andradoso tvirtovė.
Istorija
Miesto pavadinimas kilo nuo tupių kalbos žodžio agûarausá (toks krabas). 1502 m. Santo Amaro salos pakrantėse buvo išsilaipinęs Amerigas Vespučis. Ilgą laiką pelkėta ir miškinga sala nebuvo gausiau apgyvenama. Gvaruža ėmė kurtis XX a. pr., kai amerikiečiai saloje pradėjo plėtoti turizmą. 1926 m. sudaryta atskira nuo Santoso Gvaružos savivaldybė. Ypač sparčiai miestas ėmė plėstis XX a. antroje pusėje.
Berserk
Berserk – tamsiosios fentezi žanro manga, parašyta ir iliustruota Kentaro Miuros. Miura pirmą kartą pristatė „Berserk“ prototipą 1988 metais. Pirmasis mangos tomas buvo išleistas 1990 m. lapkričio 26 d. leidyklos „Hakusensha“ rinkinyje „Jets Comics“. Po to, kai buvo išleisti pirmi trys tomai, „Berserk“ buvo pradėtas leisti „Young Animal“ žurnale ir yra leidžiamas ligi šiol. Šiaurės Amerikoje manga komiksus platina leidykla „Dark Horse Comics“. 2013 m. birželio mėn. duomenimis, mangos tomų Japonijoje parduota per 24 mln., o už jos ribų dar 7 mln.
Buvo sukurtas 25 serijų anime serialas, pavadinimu Kenpū Denki Berserk (ベルセルク剣風伝奇 Beruseruku Kenpū Denki), kurio turinys apėmė tik labai nedidelę mangos dalį. Jis debiutavo 1997 m. spalio 7 d. Japonijos televizijos kanale „Nippon Television“. Paskutinė serija buvo parodyta 1998 m. kovo 31 d. Taip pat buvo sukurti du video žaidimai bei vienas kolekcionuojamų kortų žaidimas. 2012 m. buvo inicijuotas naujas projektas ekranizuoti visą mangą, pradedant filmu „Berserk Golden Age Arc I: The Egg of the King“. 2016–2017 m. laikotarpiu rodytas naujai adaptuotas 24 serijų anime serialas.
„Berserk“ veiksmas vyksta fiktyviame, viduramžių Europos inspiruotame fantastikos pasaulyje. Mangoje pasakojama Guts, našlaičio, tapusio samdiniu, ir Griffith, samdinių grupuotės, vadinamos Band of the Hawk (鷹の団 Taka no Dan), lyderio, istorija. Kūrinys apima izoliuotumo, draugystės ir kt. temas, nagrinėjant tiek gerąsias, tiek blogąsias žmogiškosios prigimties puses, iškeliamas klausimas, ar žmonija iš esmės yra kupina gėrio arba blogio. Be fantastikos elementų, kūrinyje apstu sunkaus smurto, netrūksta prievartos.
Siužetas
Gatsas (ガッツ Gattsu, Guts), lydimas jo kompaniono elfo, medžioja į demonus panašius padarus, vadinamus Apaštalais. Apaštalai, tai buvę žmonės, kurie sudarė sandorį su demonais, žinomais Dievo rankos (The God Hand) vardu, kurie mainais už žmonių norus pareikalavo ko nors jiems labai brangaus (asmens ar ko kito).
Pasakojime nukrypstama į Gatso praeitį. Po klaikios vaikystės augant su įtėviu Gatsas įstoja į samdinių grupuotę, kuriai vadovauja charizmatiškas vedlys vardu Grifitas (Griffith). Grifitas, Gatsas ir visa jų samdinių grupuotė suvaidina lemiamą vaidmenį nusitęsusio karo, kuris šimtmečius alino šalį, užbaigime. Tačiau nespėjus pasidžiaugti pergalės laurais, Grifitas yra pasodinamas kalėjiman ir kankinamas dėl to, kad permiegojo su karaliaus dukra. Atrodo, kad siaubingai suluošinto Grifito svajonės tapti karaliumi žlugo, bet Grifitas paaukoja savo draugus ir samdinių būrį Dievo rankai, mainais už galimybę ir toliau siekti savo svajonės.
Grįžtama į dabartinius laikus, kur Gatsas, ir toliau be paliovos kaudamasis su Apaštalais, bando surasti savo meilę – Kaską (Casca), kuri nežinia kur nuklydo. Ji nugabenama iki bokšto, kur ją ketinama sudeginti kaip raganą. Maždaug tuo pat metu, kai išgelbėjama Kaska, atgimsta Grifitas, o šalis vėl atsiduria ant karo slenksčio. Ištrūkdami nuo priešiškų jėgų invazijos, Gatsas su bendražygiais patraukia link Elfhelmo (elfų karalystės), kur tikisi surasti būdą pagydyti Kaską. Grifitui įveikus įsiveržusią Kušano armiją, pasaulis paskęsta šlykščiausiais padarais nusėtoje „tamsoje“. Buvusios Midlando karalystės sostinės vietoje Grifitas įkuria naują, didžiulį miestą Falkoniją, kur žmonės atklysta ieškodami prieglobsčio nuo vis didėjančių demonų antpuolių, nenujausdami, kad jų sergėtojas yra vienas iš jų.
Muzika
Garso takelį anime serialui ir video žaidimams sukūrė Susumu Hirasava (Susumu Hirasawa), panaudamas tokius instrumentus, kaip pianinas, dūdmaišiai, smuikas, arfa, klasikinė ir elektrinė gitaros, būgnai, klavesinas, sintezatorius, Amiga bei žinoma vokalą. Originalus serialo garso takelis išleistas 1997 m. lapkričio 6 d.
Laukininkai (Molėtai)
Laukininkai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Ūtos.
Istorija
1747 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje.
Vaidas Bendaravičius
Vaidas Bendaravičius (g. 1970 m. rugpjūčio 28 d. Šilutės raj.) – Lietuvos ir Pagėgių savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1985 m. baigė Žukų aštuonmetę mokyklą, 1996 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius miškininkas, 2008 m. – Kauno technologijos universitetą.
1985–1989 m. Jurbarko miško pramonės ūkio Mociškių girininkijos miško traukėjas. 1989 m. Jurbarko miško pramonės ūkio Globių girininkijos meistras. 1989–1991 m. Šilutės miško pramonės ūkio Rambyno girininkijos eigulys, 1991–1993 m. – šios girininkijos girininko padėjėjas. 1993–1999 m. Jurbarko miškų urėdijos Mociškių girininkijos girininko pavaduotojas. 1999–2007 m. Jurbarko miškų urėdijos girininkas.
Nuo 2019 m. Pagėgių savivaldybės meras.
Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2001 m. Liberalų demokratų partijos, partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Pagėgių skyriaus narys.
Vaikai: Sandra, Justas, Matas.
Berserk
Įvertinimas
Manga komiksai susilaukė pripažinimo už meistriškumą tiek Japonijoje, tiek visame pasaulyje. „Berserk“ laikomas vienu įtakingiausių tamsiosios fentezi kūrinių. Manga garsėjo vienu geriausių kada nors matytu vaizdiniu pasakojimu ir akį patraukiančiu, itin tiksliu piešimo stiliumi. 2002 m. pelnyta Osamu Tedzukos vardo kultūros premija.
Kamermedchena
Pareigos pirmą kartą paminėtos 1733 m. gruodžio 12 d. aukščiausiajame įsake, kuriuo imperatoriaus kamermedchena buvo paskirta mergelė P. Ovsejeva. M. Garnovskio laiške rašoma, kad vienas Jekaterinos II didikų vedė kamermedcheną, patarnavusią imperatorei rengiantis žygyje.
1796 m. gruodžio 30 d. patvirtintuose caro rūmų etatuose nurodyta, kad rūmuose tarnauja 6 kamermedchenos.
Pareigybė egzistavo iki 1917 m. vasario mėnesio.
Terskėjaus Alatau
thumb|250px|Karakolo slėnis ir Terskėjaus Alatau kalnai
Terskėjaus Alatau  – kalnagūbris rytų Kirgizijoje, Tianšanio kalnuose, iš pietų ribojantis Isyk Kulio duburį. Nusidriekęs pietvakarių–šiaurės rytų kryptimi 375 km. Aukštis iki 5216 m (Jelcino k.). Sudarytas daugiausia iš granito, metamorfinių skalūnų ir klinties. Būdingas aukštikalnių reljefas su trogais, karomis, ledynų slėniais, plokščiomis ir ledynų nusmailintomis viršūnėmis.
thumb|250px|left|Terskėjaus Alatau Šiauriniame šlaite auga eglynai, aukštikalnių pievos, pietiniame plyti kalnų tundra. Aukštikalnėse driekiasi šaltosios dykumos, akmenynai, ledynai. Šiaurinėje Terskėjaus Alatau pašlaitėje įsikūrę Džety Oguzo, Aksu kurortai, yra vaizdingų krioklių, tarpeklių, uolų.
Džety Oguzas
1856 m. vietovę ištyrė rusų entomologas Andrejus Semionovas-Tian Šanskis. Kurortas įkurtas 1965 m.
2015 m. Bahreino Grand Prix
'''2015 m. Bahreino Grand Prix''' – ketvirtosios 2015 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko balandžio 17-19 dienomis. Tai buvo 11-tasis Bahreino GP.
Čigonų kalba
Čigonų kalba, romų kalba (vietine kalba rromani ćhib) – indoeuropiečių kalbų šeimai priklausanti kalba, daugiausiai vartojama čigonų.
Lodzės vaivadija
Lodzės vaivadija yra Lenkijos viduryje, į pietus nuo Varšuvos. Plotas 18 219 km²; 2,51 mln. gyventojų. Sostinė – Lodzė. Šiaurėje ribojasi su Kujavijos Pamario vaivadija, šiaurės rytuose – Mazovijos vaivadija, pietryčiuose – Švento Kryžiaus vaivadija, pietuose – Silezijos vaivadija, pietvakariuose – Opolės vaivadija, o vakaruose – Didžiosios Lenkijos vaivadija.
XIV Europos futbolo čempionato atranka/I grupė
XIV Europos futbolo čempionato atrankos I grupės rezultatai.
Plačiau apie Lietuvos rinktinės varžybas: Lietuvos rinktinė 2012 m. Europos futbolo čempionato atrankoje.
Prancūzijos karalius
Prancūzijos karalius – bendras dabartinėje Prancūzijos teritorijoje gyvenusių tautų, padėjusių pagrindą prancūzų tautai, monarchų pavadinimas.
Istorija
Prancūzų istorikai savo šalies valdovų dinastijas pradeda skaičiuoti nuo saliečių frankų, kurių vadas Faramondas, atsiskyręs nuo Reino frankų šakos, persikėlė per upę ir įsikūrė dabartinio Turo apylinkėse. Nuo 420 m. skaičiuojama ir Merovingų dinastijos pradžia. Tačiau šis skaičiavimas yra sąlyginis, nes Merovingų ir Karolingų laikais mirus karaliui, karalystė buvo padalijama jo sūnums. Subyrėjus Senovės Romai nei germanai, nei frankai valstybės nebesukūrė. Tik vėliau, atsiradus teisinei sistemai, valstybės samprata atgijo. Manoma, kad tokios pirmosios Prancūzijos pradžia galėtų būti laikytina 843 m. Verdeno taika arba Hiugo Kapeto valdymo pradžia 987 m., nes ir vienu ir kitu atveju vyko žymus dabartinės Prancūzijos žemių vienijimas. XII a. pirmoje pusėje karalių Liudviko VI ir Liudviko VII patarėjas Sen Deni abatas Siugeras, sustiprinęs bažnyčią, atliko lemiamą vaidmenį karališkos valdžios įtvirtinimo procese.
Tačiau iš esmės frankų, o vėliau prancūzų valdovai – karaliai, imperatoriai, prezidentai, nuo 486 m. iki šiol nenutrūkstamai tęsia tos pačios teritorijos, tos pačios tautos tą pačią valdžią. Lentelėje naudojamas terminas Neustrija apima Centro ir Vakarų Prancūzijos žemes, Austrazija – Rytų Prancūziją, dalį Vokietijos ir dalį Italijos. Lentelėje taip pat įtraukti keli valdovai, kurių prilyginimas krašto valdovams abejotinas. Jų vardai išskirti kursyvu arba skliausteliais. Paryžiaus karaliai taip pat priskiriami Prancūzijos karaliams.
Nuorodos
Spisak francuskih vladara Regnanto di Francia Lista dei monarchi francesi საფრანგეთის მეფეების სია Список королей Франции Zoznam monarchov Francúzska Француски краљеви รายพระนามกษัตริย์ และจักรพรรดิฝรั่งเศส
Mergelis
Mergelis – molinga klintinė nuosėdinė uoliena. Būna molio, smėlio ir dolomitiniai mergeliai. Mergelis yra žaliava cementui gaminti. Sudarytas iš 25–75 % karbonatų ir 75–25 % molio mineralų.
Būdinga smulkiagrūdė struktūra, tekstūra paprastai sluoksniuota.
Saint Bernard's FC
Istorija
Klubas įkurtas 1874 m. Third Edinburgh Rifle Volunteers pavadinimu.
Vėliau tapo St Bernard's F.C. 1878 m.
Komanda išformuota 1943 m.
Supraslis (upė)
Supraslis, Supraslė  – upė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje; dešinysis Narevo upės intakas. Upė išteka šalia Topolanų kaimo 151 m aukštyje virš jūros lygio. Toliau upė teka per Michalovo miestą, Knišino girią ir Grudeko kaimą. Toliau teka per Pilatovščiznos kaimą, kur vėliau sudaro natūralią sieną tarp Sokulkos ir Balstogės apskričių. Toliau teka per Supraslio ir Vasilkuvo miestus. Upė įteka į Narevą, 299,8 km nuo jo žiočių, prie Zlotorios kaimo 108 m aukštyje virš jūros lygio. Į upę įteka Sokoldos, Ploskos ir Bialos upės. Upės vanduo yra vienas iš Balstogės miesto geriamo vandens šaltinių.
Dainora Butvydienė
Dainora Žilinskaitė-Butvydienė (g. 1963 m. gegužės 16 d. Pagėgiuose, Šilutės rajonas) – Lietuvos, Pagėgių savivaldybės ir Šilutės rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1985 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, matematikos mokytoja, 2005 m. Kauno technologijos universiteto Socialinių mokslų fakultete baigė viešąjį administravimą.
1986–2003 m. Šilutės rajono Piktupėnų pagrindinės mokyklos direktorė, 2003–2007 m. Pagėgių savivaldybės administracijos direktorė, 2007–2011 m. administracijos direktoriaus pavaduotoja. Nuo 2011 m. Šilutės rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotoja.
2000–2003 m., 2003 m., 2007 m. Pagėgių savivaldybės tarybos narė, mandato atsisakė paskirta direktoriaus pavaduotoja, ir 2011 m. (atsistatydino) Šilutės rajono savivaldybės tarybos narė. Nuo 2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narė.
Piktupėnų kaimo bendruomenės narė, VVG „Pagėgių kraštas“ valdybos narė.
Mateliai
Mateliai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Inturkės.
Istorija
1902 m. Matelėnų kaimas užraštas Inturkės bažnyčios juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje. Šalia kaimo yra rastas Matelių lobis.
Liepeliškiai
Liepeliškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Ūtos.
Venetų kalba
Venetų kalba – romanų kalbų grupei priklausanti kalba. Kalba daugiau kaip 2 milijonai žmonių. Kalba apima Veneto regioną Italijoje. Paprastai laikoma italų kalbos tarme.
Kehra
Kehra – miestas šiaurės vakarų Estijoje, 39 km į pietryčius nuo Talino, prie Talino-Narvos geležinkelio ir Jegalos upės. Geležinkelio stotis. Išvystyta celiuliozės ir popieriaus pramonė. Išlikęs XIX a. dvaras.
Istorija
1993 m. gavo miesto statusą.
Third Lanark AC
Glazgo „Third Lanark“ – Škotijos futbolo klubas iš Glazgo.
Istorija
Klubas įkurtas 1872 m. komanda išformuota 1967 m.
Vengelka
Vengelka – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Inturkės.
Istorija
1902 m. vienkiemis minimas Inturkės bažnyčios juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Ir (žurnalas)
„Ir“ – Latvijos savaitraštis, leidžiamas nuo 2010 m. Tiražas – 17 000. Turi 79 000 skaitytojų. Leidžiamas bendrovės AS „Cits medijs“, kuri leidžia verslo žurnalą „Ir Nauda“, laisvalaikio žurnalą „Ir Brīvdienas“ bei kultūros žurnalą „Domuzīme“.
Repina
Repina – miestas pietryčių Estijoje, 44 km į šiaurės rytus nuo Veru, netoli Pskovo ežero kranto. Išlikęs dvaras.
Indiška virtuvė
Indiška virtuvė – kulinarinių tradicijų visuma, paplitusi Indijos subkontinente. Tai nėra vieninga tradicija, kadangi patiekalai ir produktai labai skiriasi priklausomai nuo regiono, tačiau ją vienija daug bendrų bruožų ir istorinių įtakų.
Istorija
thumb|left|XV a. Indijos receptų knyga, parašyta persiškai Istoriškai indų virtuvės tradicija išsivystė iš senovės Indijos kulinarinių tradicijų, maišantis vietinėms (dravidiškoms) ir arijų kultūroms. Seniausieji gyventojai prijaukino tokias kultūras kaip sezamas, baklažanas, zebu, jau Indo civilizacijos laikais indai augino ciberžolę, kardamoną, pipirus, garstyčias. Nuo VI a. pr. m. e. naujosios religinės kryptys, tokios kaip budizmas ir džainizmas skatino vegetarizmą, nors vediniame laikotarpyje indoarijai mėsą vartojo. Šiuo metu apie 30 proc. Indijos gyventojų yra vegetarai. Dalis hinduistinių atšakų (ypač šaktizmas) mėsos valgymą laiko ritualine savo kulto priederme.
Nuo XIII a. Indijos virtuves veikė islamo virtuvės įtaka, kuri pirmiausia praturtino mėsos vartojimo tradicijas. XVI–XVII a. musulmonų pirkliai ir portugalai į Indiją atvežė naujas kultūras, kurios ilgainiui prigijo ir labai stipriai paveikė kulinarinę tradiciją. Tai buvo bulvė, pomidoras, batatas, čili.
Produktai
thumb|200px|Spindulinės pupuolės thumb|200px|Daržovės Asamo turguje Indijos subkontinentas pasižymi ypač didžiule naudojamų augalų (vaisių, daržovių, riešutų) įvairove. Čia buvo prijaukinta labai didelė dalis kultūrinių augalų, kurie vėliau paplito po visą pasaulį. Dėl to augalinis maistas šioje virtuvėje vyrauja ir ypač stiprios vegetarizmo tradicijos, įtakotos ir religijos. Pajūrio regionuose ir prie didžiųjų upių paplitusi žuvis. Mėsa, palyginti su kitais pasaulio regionais, vartojama mažai, yra daug mėsos apribojimų, priklausomai nuo religijos.
Ląsteliena ir riebalai
Pagrindinis aliejus, naudojamas maistui, labai skiriasi priklausomai nuo regiono. Šiaurės Indijoje paplitęs žemės riešutų aliejus, pietinėje – kokosų aliejus ir sezamo aliejus, o rytinėje – garstyčių aliejus. Visoje Indijoje vartojamas rafinuotas sviestas ghi.
Baltymai
Indiškose virtuvėse ypač paplitę augaliniai baltymai, kurių gaunama iš riešutų ir ankštinių, iš kurių dažniausiai gaminami troškiniai dal. Svarbiausi ankštiniai yra sėjamasis avinžirnis, cajanus cajan, vigna mungo, spindulinė pupuolė ir kt. Iš spindulinės pupuolės gaminami specialūs pupelių miltai, plačiai naudojami įvairiais tikslais.
Mėsa dėl religinių draudimų yra vartojama palyginus nedaug. Dėl Islamo įtakos beveik nevalgoma kiauliena, dėl hinduizmo įtakos daug kur nevalgoma jautiena. Labiausiai paplitę mėsos rūšys – aviena, ožkiena, vištiena. Kiaušiniai, kaip ir mėsa, vartojami gana ribotai.
Daržovės ir vaisiai
Dauguma Indijoje naudojamų daržovių ir vaisių yra kilę iš Pietryčių Azijos, ir atėjo į Indijos subkontinentą priešistoriniais laikais. Svarbesnės daržovės yra kartusis agurkas, valgomoji kolokazija, česnakas, svogūnas, baklažanas, jamsas, okra, moliūgas ir kt.
Indijoje taip pat žinoma daugybė vaisių rūšių, tarp kurių yra mangas, apelsinas, mandarinas, ananasas, bananas, papaja, kokosas ir kt.
Prieskoniai
thumb|200px|Prieskoniai Indijos turguje
Iš prieskonių gaminami labai įvairūs mišiniai (masala), plačiai naudojami regioninėse virtuvėse. Žymiausi jų, paplitę visame regione, yra karis, garam masala, čat masala. Regioniniai prieskonių mišiniai yra panč foron (Bengalijoje), goda masala (Maharaštroje), tanduri masala (šiaurės vakarų Indijoje) ir kt.
Svarbiausi tradiciniai indiški saldikliai yra medus ir nerafinuotas cukranendrių cukrus gur.
Patiekalai
thumb|200px|Karahi ir handi Dauguma indiškų patiekalų apdorojami termiškai, ir tam naudojami visame kontinente paplitę indai: plokščiadugnė keptuvė tava, naudojama kepti įvairioms duonos rūšims, gili keptuvė karahi troškiniams, į viršų siaurėjantis puodas handi. Egzistuoja ir regioniniai indų bei maisto gamybos prietaisų variantai. Pvz., šiaurės Indijoje paplitęs tandūras, skirtas kepti duonai ir mėsai.
Ryžiai ir duonos
thumb|200px|left|Roti duona thumb|200px|Puri paplotėliai
Per istoriją išvystytos įvairios ryžių terminio apdorojimo tradicijos: taip gaminami virti ryžiai, pūsti ryžiai, ryžių dribsniai ir pan. Virti ryžiai yra dažniausiai naudojami. Iš jų gaminamos tokios patiekalų rūšys kaip plovas ir birjani.
Islamo virtuvių įtakoje Indijoje atsirado įvairios indiškos duonos, tokios kaip nan, roti, parata, kulča, puri ir pan.
Kariai
thumb|200px|Įvairūs kariai
Kariai yra viena pagrindinių Indiškos virtuvės patiekalų grupių, patiekiama greta duonos ar ryžių. Šis terminas yra toks paplitęs, kad Indijoje gali reikšti praktiškai bet kokį valgį. Tai – daržovės, ankštiniai, žuvis ar mėsa, troškinti dažniausiai aštriame padaže. Paprastai valgį sudaro ryžiai ar duona su atitinkamu kariu.
Garnyrai
thumb|left|200px|Čatnių rūšys Visoje Indijoje mėgstami įvairūs garnyrai, kurie naudojami papildyti maistą arba tarp atskirų patiekalų. Labiausiai paplitusi garnyrų rūšis yra čatnis, gaminamas troškinant saldžius vaisius (mangus, ananasus, papajas ir pan.) su kvapiaisiais prieskoniais. Kaip svarbus užkandis paplitę ir marinuoti vaisiai (ačaris), gerinantys virškinimą.
Taip pat naudojami įvairūs padažai ir mirkalai, tokie kaip raita (jogurtinis padažas), papad ir kt.
Saldėsiai
thumb|200px|Indiški saldėsiai Indiškoji konditerija buvo labai įtakota islamo tradicijų. Čia daugiausia saldėsių gaminami naudojant nerafinuotą cukranendrių cukrų, sutirštintą pieną ar varškę, manų kruopas, ryžius. Dažniausi visoje Pietų Azijoje sutinkami saldėsiai yra khir (saldi ryžių košė), barfi, ladu, chalva, peda. Tačiau egzistuoja daugybė regioninių variantų. Viena turtingiausių saldėsiais yra bengalijos virtuvė.
Gėrimai
Indijoje žinomos įvairios gėrimų rūšys, tarp kurių populiariausios juodoji arbata ir kava. Pirmoji paruošiama kaip masala čai su gausiais prieskoniais, cukrumi ir pienu. Kava populiaresnė pietinėje Indijoje. Taip pat vartojamas jogurto gėrimas lasi, migdolų gėrimas badam dodh, šerbetas ir pan.
Iš alkoholinių gėrimų gaminamas palmių vynas (toddy, arrack), ryžių alus, kurių žinomi įvairūs vietiniai variantai. Tradiciškai paplitusi narkotinė medžiaga iš kanapių bhangas (gali būti geriama ar rūkoma), taip pat narkotinė medžiaga iš betelio, dažnai vartojamos po maisto.
Regioniniai skirtumai
Indijos subkontinentas turi daugybę tautų ir kalbų, todėl regioninė įvairovė ypač didelė. Čia gali būti išskiriamos šios pagrindinės regioninės tradicijos, toliau skaidomos į smulkesnes:
Filosofija
Pietų Azijoje paplitusi savita maisto filosofija, kuri skirsto visus produktus į tris rūšis, ir siekia jų suderinamumo. Ji yra paremta ajurvedine medicina.
Etiketas
thumb|200px|maisto patiekimas ant thali 200px|thumb|Maistas gatvėje ([[Daka)]] Indijoje tradiciškai buvo valgoma sėdint ant žemės, kilimėlio ar pagalvėlių. Indai daugiausia yra metaliniai (neretai sidabriniai). Maistas svečiui yra sudedamas ant didelio padėklo thali, kurio viduryje sudedami ryžiai ar duona, o aplinkui išdėliojami patiekalai. Troškiniai (kariai), padažai, garnyrai patiekiami dubenėliuose. Pietietiškas thali variantas, kurio funkciją dažnai atlieka bananų lapai, yra vadinamas sadhya. Tiek thali, tiek sadhya taip pat naudojami apibūdinti vietos virtuvėms būdingiems valgių rinkiniams. Didžiausias valgių kompleksas yra žinomas Bengalijos virtuvėje, kur patiekalų skaičius ir tvarka griežtai reglamentuoti. Tradiciškai valgant indišką maistą nebuvo naudojami jokie įrankiai, o skystas maistas semiamas duonos paplotėliais, ar valgomas į jį mirkant ryžius. Valgant naudojama tik dešinė ranka. Bet koks maistas, turėjęs kontaktą su kito žmogaus seilėmis ar burna yra laikomas nešvariu, ir laikoma nemandagumu kažkam jį siūlyti. Valgant kartu, pradeda vyriausias šeimoje žmogus, ir negalima nueiti nuo stalo, kol jis nebaigia.
Tradiciškai Indijoje valgomi pusryčiai (nasta), pietūs, pavakariai, vakarienė. Pastaroji yra gausiausia ir laikoma pagrindiniu dienos maistu.
Indiškose virtuvėse labai paplitęs ir greitas maistas. Praktiškai visoje Pietų Azijoje žinomi pakora, samosa, pav bhaji ir kiti patiekalai, pardavinėjami ir valgomi gatvėse.
Įtakos ir populiarumas
Indiška virtuvė nuo seno turėjo įtakos Pietryčių Azijos virtuvės tradicijoms, o nuo XIX a. jos išpopuliarėjimas pasaulyje prasidėjo dar kartą. Nuo tada indiškos kulinarinės įtakos dar kartą įtakojo indoneziečių, malajų, vietnamiečių, tajų virtuves. Dėl indų diasporos karis paplito įvairiose Azijos dalyse, įgydamas regioninius variantus ir neretai tapdamas greito maisto kultūros dalimi. Vienas labiausiai nutolusių kario variantų yra japoniškas karis.
Tim Rice
250px|thumb|right|Seras Tim Rice Seras Timothy Miles Bindon Rice (1944 m. lapkričio 10 d. Amersham, Jungtinė Karalystė) – britų miuziklų ir filmų tekstų autorius.
Kūriniai
Time Rice parašė tekstus šiems miuziklams ir filmams:
Audrius Endzinas
Audrius Endzinas (g. (1962 m. gegužės 28 d. Šilutėje) – inžinierius, Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
1980 m. baigė Šilutės 1-ąją vidurinę mokyklą, 1981 m. - Šilutės 12-ąją technikos mokyklą, 1986 m. - Lietuvos žemės ūkio akademiją ir įgijo inžinieriaus elektriko specialybę.
1986–1992 m. Šilutės rajono „Ašvos“ tarybinio ūkio elektrikas. 1992–2004 m. individualios A. Endzino įmonės savininkas, 2004 m. įmonė reorganizuota į uždarąją akcinę bendrovę „Energetikos objektų statyba“. 2004-2009 m. uždarosios akcinės bendrovės „Meksimela“ direktorius. 2004–2012 m. Seimo narys, išrinktas Šilutės – Pagėgių rinkimų apygardoje Nr. 32.
2013-2014 m. UAB „Energetikos objektų statyba“ direktoriaus pavaduotojas strateginei įmonės plėtrai, o nuo 2014 m. - direktorius.
2002–2004 m. ir nuo 2019 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1998 m. Lietuvos centro sąjungos narys, 2003–2005 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, šios sąjungos Šilutės skyriaus pirmininko pavaduotojas. Nuo 2006 m. Lietuvos liberalų sąjūdžio narys.
KR Reykjavík
Reikjaviko KR – Islandijos futbolo klubas iš Reikjaviko.
Istorija
Klubas įkurtas 1899 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Daugkartiniai šalies čempionai ir taurės savininkai. Atstovavo Islandijai Europos turnyruose.
Spalvinė gama
Juoda ir balta spalvos.
Klaipėdos apskrities herbas
thumb|right|Klaipėdos apskrities herbas