cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vorai
Vorų dauginimasis
Dar prieš apvaisinimą patinai atlieka sudėtingus ritualinius šokius, atkreipdami plėšrios patelės dėmesį, kad ši nepalaikytų jų grobiu. Šie šokiai beveik visada susiję su palpų ir kojų vibracija bei ritmiškais pilvelio trūkčiojimais. Šie šokiai atskirų rūšių yra nevienodi. Gaubtatinklių vorų šeimos patinai kartais šalia patelės voratinklio daro mažus tuoktuvinius tinklus, ant kurių jie stengiasi privilioti patelę savo „šokiais”.
Lisu
Religija
XX a. pradžioje kai kurie lisu žmonės priėmė krikščionybę. Kinijos valdžia krikščionybę pateikia kaip oficialią lisu religiją, nors tik 40–50 % Lisu, gyvenančių Kinijoje, yra krikščionys.
Vorai
Vorų dauginimasis
Savotiški yra šokliavorių ir plėšriavorių ritualiniai šokiai, kuriais stengiasi privilioti patelę. Tam patinėliai užima būdingą poravimosi padėtį: aukštai iškelia priekines kojas ir ritmiškai jomis siūbuoja, po to palpais pabarbena į pagrindą. Šis procesas kartojasi tol, kol patelė su patinu suartėja.
Lisu
Kaimai ir namai
right|300px|Lisu kalnų genties kaimas Lisu tradiciškai gyvena kaimuose, įsikūrusiuose 900–1800 metrų aukštyje. Toks aukštingumas puikiai tinka daržinių aguonų auginimui, kurios teikia didžiausią pelną. Lisu žmones dažniausiai gyvena kalnų šlaituose virš slėnių, kurie yra užimti žemumų gyventojų tokių kaip karenai, Hani, Yi, Akha ir kitų Kinijos mažumų. Lisu gyvenamosios teritorijos tankiai apaugusios tropiniais atogražų miškais.
Vorai
Vorų dauginimasis
Guolininko patinėliai pagauna grobį, kruopščiai jį apipina voratinkliu ir kaip savotiška „dovaną“ perduoda patelei. Jei ši nusiteikusi poravimuisi, tai priima dovaną ir tuojau pradeda ėsti grobį. Kol ši čiulpia dėl fermentų suardytos aukos audinius ir susidariusią skystą tyrelę, patinas suspėja ją apvaisinti. Kitų rūšių patinėliai neatneša dovanos, tačiau laukia poravimosi tol, kol išsirinkta patelė maitinasi. Kai kurių rūšių vorų patinai turi striduliacinius organus, kurie dėl savo savotiškos sandaros sukelia garsą. Kilpininkų poravimosi metu dreba pilvelis, kuris sukelia striduliacinių organų trynimąsi ir todėl girdimas garsas.
Kopuliacija įvyksta, kai patinėlio palpo embolijus įvedamas į patelės lytinius takus. Per embolijaus viršuje esančią angą sėklinis skystis patenka į patelės sėklos priimtuvą ir ten laikomas, kol bus apvaisinamas kiaušinėlis. Paprastai kopuliacijos metu patinėlis paeiliui naudojasi vienu iš palpų ir retkarčiais (dauguma ratavorių, virpūnėlis) įveda abu embolijus iš karto. Kopuliuojančių vorų pozos gana įvairios ir savitos kiekvienai šeimai ar net artimų rūšių yra labai skirtingos (pvz., Araneus pallidus apglėbia kojomis patelės galvakrūtinę ir įveda embolijų į epigyną iš apačios, o paprastojo kryžiuočio patinėlis apgaubia patelės pilvelį ir įveda embolijų į epigyną iš viršaus).
Lisu
Kaimai ir namai
Kaimai susideda iš 10 – 50 namų, kurie išsidėstę tik šiek tiek žemiau kalno viršūnės, apsupti miškų, netoli vandens šaltinio. Vanduo tiekiamas latakais, pagamintais iš bambuko stiebų, semiamas iš šulnių ar iš vandentiekio čiaupų. Artimiausiose nuokalnėse auginamos vaistažolės ir daržovės. Ryžiai ir kiti grūdai laikomi aruoduose, kurie yra pakelti nuo žemės narint apsaugoti grūdus nuo gyvūnų. Gyvuliai laikomi garduose šalia namo, kiaulėms dažniausiai leidžiama laisvai bėgioti.
Namai statomi ant žemės, turi medinį karkasą, skeltų bambukų sienas ir stogus, dengtus lapais ar žole. Dėžės, pripildytos žemių, tarnauja kaip židiniai maisto gaminimui. Namai, skirti kaimo dvasioms, statomi aukščiausioje kaimo vietoje, fasadine puse atsukti į artimiausią upelį.
Vakarų Nusa Tengara
Vakarų Nusa Tengara  – provincija Indonezijoje, vakarinėje Mažosios Sundos salų dalyje be Balio salos, kuri yra atskira provincija. Dvi pagrindinės salos yra Lombokas ir Sumbava. Mataramas Lomboko saloje yra provincijos administracinis centras ir didžiausias miestas.
Gyventojai
70,4 % provincijos gyventojų gyvena Lomboke. Dauguma Lomboko gyventojų yra sasakai, taip pat gyvena baliečiai. Sumbavos gyventojai yra sumbavai ir bimai, kalbantys tų pačių pavadinimų kalbomis.
Lisu
Tradiciniai rūbai
Lisu drabužiai dažniausiai gaminami iš pačių austo audinio, tuo užsiima moterys. Moterys dėvi trumpus švarkelius, ilgus sijonus, kurie pasiūti iš šimtų skirtingų spalvų audinio juostelių, puoštų ornamentais, ir raudonus arba baltus karolius ant galvos, nešioja gražius spalvotus vėrinius ant kaklo.
Vyrai dėvi trumpus marškinius ir kelnes žemiau kelių. Kai kurie ryši juodus kaklaraiščius ir nešioja peilius aplink liemenį.
Lisu drabužiai vieni spalvingiausių visame pasaulyje. Jie mėgsta puoštis ypač per šventes kada turi progą pademonstruoti pačius gražiausius savo rūbus.
Šventės
Šventės ir atostogos nustatomos pagal mėnulio kalendorių, dažnai jų datos gali skirtis skirtinguose kaimuose. Svarbiausia šventė yra Naujieji metai pagal mėnulio kalendorių. Jų šventimas trunka kelias dienas, per kurias puotaujama, atliekami piršimosi ritualai, demonstruojami gražiausi drabužiai ir papuošalai. Surengiamos trys atsinaujinimo ceremonijos, skirtos apsivalyti nuo piktų, bloga linkinčių dvasių ir sukurti palankią aplinką gerosioms, saugančioms dvasioms.
Kita svarbi šventė yra Kardų Stulpo šventė, kuri rengiama aštuntą antro Mėnulio mėnesio dieną. Pastatomas 20 metrų stulpas į kurį susmaigstomi kardai ir taip padaromos kopėčios kuriomis lipa basi vyrai. Užlipę į viršūnę jie įsmeigia vėliavą ir iššauna fejerverką, susirinkusi minia ploja ir palaiko šūksmais. Šios šventės metu visi puošiasi šventiniais rūbais.
Per Fakelų šventę žmonės užsidega fakelus prie savo namų, susiburia aplink juos ir, kol fakelai dega, geria ryžių vyną.
Lisu santuoka ir šeima
Dauguma santuokų yra monogaminės. Už nuotaką reikia sumokėti nustatytą kainą ar padaryti paslaugą, jei jaunikio tėvai negali sumokėti. Jauniems žmonėms yra suteikta pasirinkimo laisvė renkantis savo partnerius, tačiau negalima tuoktis su artimais giminaičiais.
Vorai
Vorų dauginimasis
Kopuliacijos metu patelę dažnai ištinka katalepsija (nuomaris), kuri gali tęstis nevienodą laiką. Atsigavusi po šios būsenos ji daugeliu atveju užpuola ir suėda patinėlį (paprastasis vapsvavoris, kilpininkas, Latrodectus). Tačiau daugumos rūšių patinai (kryžiuotis, pasalūnas) pabėga ir ne visada tampa patelių auka. Kampavorio patelės visai nesistengia nužudyti patinėlio, kai šis prie jos prisiartina. Patinėlius tiek išsekina patelių paieška, meilikavimasis ir kopuliacija, kad jie paprastai nugaišta per apvaisinimą arba tuoj po jo. Šokliavorių patelės taip pat nerodo agresijos patinui.
thumb|right|250px|Krabvorio (Xysticus sp.) kokonas thumb|right|250px|Dictyna arundinacea lizdas
Reikšmė
Kadangi vorai yra grobuonys, naikinantys dažniausiai kenksmingus vabzdžius – muses, uodus ir pan., juos reikėtų laikyti naudingais gyvūnais. Tačiau kai kurių vorų įkandimai sukelia ligų simptomus, sunkius susirgimus, kartais net mirtį. Yra labai pavojingų vorų (karakurtas) ne tik laukiniams bei naminiams gyvūnams, bet ir žmonėms. Karakurto įkandimas dažnai sukelia mirtį.
Lisu
Lisu santuoka ir šeima
Prieš vestuves surengiama nuotakos rengimo ceremonija. Mergina pirmiausiai pasveikina vyresniuosius, o tada jos motina rengia ją savo pačios siūtu sijonu iš lininio audinio ir dainuoja: " brangi dukrele, šiandien tavo nepriklausomybės diena. Šiandien tu suaugai ir gali išskristi kaip laisvas paukštis." Po šios ceremonijos merginai leidžiama puoštis galvos ornamentais, nešioti auskarus, jai suteikiamos bendruomenės teisės.
Vestuvių ceremonija gana paprasta – dažniausiai tiesiog didelė šventė, po kurios pora dažniausiai apsigyvena su nuotakos šeima tol, kol jaunikis pastato namą. Į naują namą persikrausto pora kartu su jaunikio šeima ir gyvena visi kartu tol, kol jaunieji susilaukia vaikų ir pradeda savarankiškai tvarkytis savo namų ūkyje.
Jauniausias vaikas dažniausiai nepalieka tėvų namų, senatvėje juos prižiūri. Lisu šeimose mergaitės, sulaukusios 5 metų jau padeda namų ruošoje, o būdami 8 – 9 metų amžiaus vaikai pradeda dirbti laukuose ir rūpinasi jaunesniais broliais ir seserimis.
Maistas
Pagrindinis lisu maistas gaminamas iš kukurūzų ir grikių, taip pat vartoja mėsą. Žinomiausias ir mėgstamiausias jų patiekalas – keptas paršiukas, kuris gaminamas mažą paršiuką kepant ant laužo. Jis būna rausvas ir traškus išorėje, bet švelnus viduje. Tai labai populiarus patiekalas, patiekiamas norint pamaloninti svečius. Lisu žmonės taip pat mėgsta gerti pačių pagamintą vyną, kurį du žmones geria dalindamiesi viena taure, būdami labai arti vienas kito. Taip parodomas aukščiausias etiketas ir namų šeimininkų artumas svečiams.
Medicina
Lisu medicinoje naudoja daug įvairių vaistažolių. Žmones tiki, kad liga yra disharmonijos tarp sergančiojo ir dvasių pasaulio simptomas, todėl žmogui susirgus kviečiamas šamanas. Būdamas transe jis suranda dvasią, atsakingą už ligą, o ligonio šeima surengia apeigas, skirtas dvasios permaldavimui, kurių metu aukojama kiaulė ar višta (kurią po to suvalgo sergantysis su savo giminaičiais).
Nuorodos
http://traditions.cultural-china.com/en/115Traditions3548.html http://factsanddetails.com/china.php?itemid=183&catid=5&subcatid=31 http://www.msdchina.org/userfiles/file/pdf/Lisu.pdf http://www.cctv.com/english/special/ethnicich/20090807/103243.shtml
http://www.travelchinaguide.com/intro/nationality/lisu/
http://www.china.org.cn/e-groups/shaoshu/shao-2-lisu.htm
http://lisuhilltribe.com/culture.htm
Straubliuotieji kuskusai
Straubliuotieji kuskusai (Tarsipedidae) – sterblinių žinduolių šeima, kuroje vienintelė rūšis – straublinis kuskusas (Tarsipes rostratus). Gyvūnas 7-8 cm ilgio. Paplitęs pietvakarių Australijoje.
Bangerz
Bangerz – ketvirtasis amerikiečių atlikėjos Miley Cyrus albumas, išleistas 2013 m. spalio 4 d. Tai – pirmasis Cyrus albumas, išleistas po to, kai ji nusprendė siekti tik muzikinės karjeros, atsisakydama kino. Albumas susilaukė nevienodų kritikų įvertinimų. Vieni gyrė albumo originalumą ir jo produkciją, tačiau peikė Cyrus elgesį viešumoje. Singlas „Wrecking Ball“ pasiekė pirmąją vietą „Billboard Hot 100“ reitinge ir tapo pirmuoju atlikėjos singlu, pasiekusiu šią viršūnę. Pats albumas taip pat debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje ir tapo atlikėjos penktu įrašu, pasiekusiu pirmąją vietą. 2018 m. duomenimis, JAV parduota virš trijų milijonų įrašo kopijų ir jis tapęs triskart platininiu.
Geltonasis dulkiagraužis
Geltonasis dulkiagraužis (Cteniopus sulphureus) – juodvabalių (Tenebrionidae) šeimos vabalas.
Bangerz
2015 m. „Grammy“ apdovanojimuose albumas nominuotas geriausio vokalinio pop albumo nominacijoje.
Geltonasis dulkiagraužis
Požymiai
Kūnas 7 – 9 mm, pailgas, žvilgantis, geltonas. Akys stambios, juodos, kyšančios į šonus. Antenos ilgos, pusės kūno ilgio. Antsparniai su švelniomis vagutėmis.
Paplitimas
Paplitęs visoje Vidurio Europoje ir Sibire. Lietuvoje dažnesnis pietinėje ir rytinėje dalyje.
Raudžiai (Akmenė)
Raudžiai – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, piečiau Alkiškių. Yra Alkiškių geležinkelio stotis.
Geltonasis dulkiagraužis
Gyvenimo būdas
Vabalai skraido gegužės – birželio mėnesiais. Aptinkami ant medžių ir salierinių augalų, kurių žiedadulkėmis minta.
Lervos vystosi smėlėtoje arba žvirgždėtoje dirvoje, saulės įšildomuose šlaituose. Minta šaknimis.
Baltijos valstybės
Baltijos valstybės  – Lietuva, Latvija ir Estija.
Kaip atskiri politiniai vienetai susikūrė 1918 m. 1940 m. aneksuotos TSRS. Nepriklausomybę atkūrė 1990–1991 m.
Dėl unikalios geografinės padėties Baltijos šalys priskiriamos Rytų, Vidurio arba Šiaurės Europai. Pagal oficialų Jungtinių Tautų Organizacijos skirstymą Baltijos šalys – Šiaurės Europos dalis. Istoriškai Baltijos valstybių samprata irgi kito – po Pirmojo pasaulinio karo šis pavadinimas buvo taikomas Lietuvai, Latvijai, Estijai bei Suomijai. TSRS okupacijos metais vartota panaši sąvoka Pabaltijys, pagal kurią prie Lietuvos, Latvijos bei Estijos priskirta ir Kaliningrado sritis.
Ekonomikos
Baltijos šalių ekonomika 2000–2006 m. augo sparčiausiai Europoje. 2006 m. Estijos BVP išaugo 11,2 %, Latvijos – 11,9 %, Lietuvos – 7,5 %. Visose trijose šalyse 2006 m. vasarį nedarbo lygis nukrito žemiau Europos Sąjungos vidurkio.
Demografinė padėtis
Atkūrus nepriklausomybę, Baltijos šalyse kilo ekonominių problemų. Smuko demografiniai rodikliai, sumažėjo gimstamumas, padidėjo mirtingumas. Gyventojų prieaugis tapo neigiamas.
Pastaraisiais metais Baltijos šalių ekonomika kyla, gerėja žmonių gyvenimo lygis, tačiau gimstamumas išlieka labai mažas. Prognozuojama, kad iki XXI a. vidurio gyventojų skaičius Lietuvoje sumažės ketvirtadaliu, Latvijoje ir Estijoje – trečdaliu.
Energetika
Baltijos šalys neturi didelių naftos, gamtinių dujų ar akmens anglių telkinių. Taigi didžiąją išteklių dalį įsiveža iš kitų valstybių. Dėl ypatingos geografinės padėties daugiausia žaliavų šios šalys importuoja iš Rusijos. 1964 m. Latvijoje mažame Adzės miestelyje, netoli Gudeniekų kaimo, išgauta nafta. Vėliau naftos paieška buvo tęsiama Baltijos jūros šelfe, kur atrasta keletas perspektyvių naftos gavimo vietovių. TSRS laikais išgręžti 93 tyrimo gręžiniai. Naftos gręžiniai nebuvo eksploatuojami, nes iš Rusijos atsigabenti naftą atsiėjo pigiau. Didesnio dėmesio naftos gręžiniai sulaukė Latvijai atgavus nepriklausomybę 1991 metais. Buvo kilęs net diplomatinio pobūdžio „karas” su Lietuva dėl naftos atsargų Baltijos jūroje. Pagal įvairius vertinimus Latvijos naftos atsargos svyruoja nuo 250 iki 730 milijonų barelių.
Estija ir Lietuva pagamina daug elektros energijos, Latvija – gerokai mažiau. Estijoje didelę reikšmę turi vietinės naudingosios iškasenos – skalūnai, kurių gavybą ir naudojimą Estija rengiasi didinti.
Iki 2009 m. Lietuvoje apie 70 % visos elektros energijos pagamindavo Ignalinos atominė elektrinė. Sustabdžius elektrinės veiklą, energiją gamina šiluminės, vandens, vėjo ir saulės jėgainės.
Didžiąją Latvijos elektros energijos dalį gamina Dauguvos upėje įrengtos galingos vandens jėgainės. Likusią dalį šalis importuoja iš Lietuvos ir kitų valstybių.
2007 m. pradėtas tarpvalstybinis Baltijos šalių elektros tinklų sinchronizacijos projektas, kuriuo siekiama atskirti šalių elektros tinklus nuo BRELL žiedo ir sinchronizuoti su Kontinentiniu Europos tinklu. 2019 m. birželio 20 d. Europos Komisijos vadovai Briuselyje patvirtino darbų kalendorių, kaip Baltijos šalių elektros tinklus atjungti nuo posovietinės sistemos ir sinchronizuoti su Vakarų Europa.
Miestų statistika
Pagrindinis sąrašas – Baltijos valstybių didžiausi miestai
Didžiausi miestai pagal etninių gyventojų (lietuvių, latvių, estų) skaičių  (nenurodyti metai) :
Kabanjaso departamentas
Kabanjaso departamentas  – departamentas Salvadoro šiaurėje, prie Hondūro sienos. Administracinis centras – Sensuntepekė.
Auginama kava, medvilnė, cukranendrės, sezamas. Gavybos pramonė, gyvulininkystė.
Savivaldybės
Departamentas padalintas į 9 savivaldybes.
Naisių dvaras
Naisių dvaras – dvaras Naisių km., Šiaulių rajone.
Istorija
1904 m. balandžio 19 d. Vilniaus švietimo įstaigos globėjo nurodymu grafui Vladimirui Zubovui leidžiama jo dvaruose atidaryti keturias vienaklases pradines mokyklas. Viena iš jų pradėjo veikti Naisiuose. Pirmoji mokytoja – Ana Guseva, baigusi Sankt Peterburgo progimnaziją, iki tol dirbusi Naisių dvaro valdytojo E. Gaidamavičiaus vaikų mokytoja. Po Pirmojo pasaulinio karo dvaras priklausė Aleksandrai Zubovaitei Fledžinskienei.
Tarybiniais metais Naisiai buvo vieno iš geriausių Lietuvoje kolūkio „Už taiką“ centras.
1987 m. spalio 17 d. dvaro rūmuose – poeto Zigmo Gaidamavičiaus-Gėlės (1894–1912) m. – gimtajame name įsikūrė literatūros muziejus.
Kreiviai (Šilalė)
Kreiviai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, kairiajame Akmenos upės krante. Kaimas priklauso Pagramančio regioniniam parkui. Stūkso Kreivių piliakalnis.
Biebė
Biebė, kitaip vadinama Smoda – upė Lietuvoje; Šventosios dešinysis intakas. Kerta kelius ir. Įteka į Šventąją 96,1 km nuo Šventosios žiočių. 2007 m. atlikti vagos valymo darbai.
Civeta
thumb|250px| thumb|250px|Civetos grupė iš rytinės pusės
Civeta  – 3220 m aukščio kalnas Dolomituose, Beluno provincijoje, šiaurinėje Italijoje.
Kalno šiaurės vakarų pusėje yra status daugiau nei 1000 m aukščio skardis.
Pirmasis į Civetos kalną 1855 m. greičiausiai įkopė medžiotojas Simeone di Silvestro. 1867 m. gegužės 31 d. m. jis dar kartą kopė į kalną lydėdamas anglą Francis Ford Tuckett ir jo kalnų vadovą šveicarą Jakob Anderegg.
Civetos grupė
Monte Civeta yra aukščiausias Civetos kalnų grupės kalnas. Pati Civetos kalnų grupė yra išsidėsčiusi tarp Kordevolės (rytuose) ir Zoldo (vakaruose) slėnių. Šiaurinė riba yra Staulanzos perėja (skirianti Civetos grupę nuo Pelmo grupės), o pietinė – Diurano perėja. Civetos grupės kalnuose yra daugybė takų pėstiesiems turistams, kopimo maršrutų (via ferrata) ir laipiojimo trasų.
Be Civetos grupėje išskirtinos šios viršūnės:
Viktoras Ostašenkovas
Biografija
Brolis fotografas Aleksandras Ostašenkovas, sūnūs Martynas Ostašenkovas, Haris Ostašenkovas. Mokėsi Šiauliuose ir Kaune. 1972 m. apsigynęs dailininko diplomą grįžo į Šiaulius. 1972–1995 m. dviračių – variklių gamyklos „Vairas“, nuo 1992 m. UAB Baltik vairas dizaineris. 1999–2009 m. Pakruojo raj. Lygumų vidurinės mokyklos, Šiaulių raj. Kurtuvėnų pagrindinės mokyklos mokytojas.
Tapyba
Nuo 1976 m. dalyvauja kasmetinėse Šiaulių dailininkų parodose. Surengė keletą personalinių parodų, dalyvauja respublikinėse parodose. Jo darbų yra įsigiję Lietuvos, Vokietijos, JAV, Latvijos, Rusijos privatūs kolekcininkai.
Dizainas
1977 m. Dviračių gamykloje „Vairas“ sukurtas universalus dviratis „Dubysa“, 1982 m. – universalūs dviračiai su išardomu rėmu „Venta“ ir „Geluva“.
Dizaino parodos:
Augustavo apskritis (1837–1919)
Augustavo apskritis – viena iš Rusijos imperijos Augustavo ir Suvalkų gubernijų apskričių. Centras – Augustavas. Iki I pasaulinio karo apskritis ribojosi su Suvalkų gubernijos Suvalkų ir Seinų apskritimis, Lomžos gubernijos Ščučino apskritimi, Gardino gubernijos Balstogės, Sokulkos ir Gardino apskritimis bei Prūsijos karalyste.
Istorija
Apskritis įkurta 1837 m. Augustavo gubernijoje, nuo 1867 m. prijungta prie naujai sudarytos Suvalkų gubernijos. I pasaulinio karo metu 1915 m. apskritį užėmė Vokietijos imperija ir prijungė prie Oberosto Lietuvos srities. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį beveik visa apskrities teritorija buvo priskirta Lietuvos Respublikai.
Administracinis suskirstymas
1913 m. apskrityje buvo 12 valsčių:
Gyventojai
Pagal 1897 m. Rusijos imperijos gyventojų surašymą apskrityje gyveno 79 214 žmonės. Augustave gyveno 12 743 žmonės.
Venta (reikšmės)
Venta gali reikšti:
Panašūs:
Koiči Oita
(1914 m. balandžio 9 d. – 1996 m. rugsėjo 11 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Kristina Vasiliauskaitė
Kristina Vasiliauskaitė (1956 m. kovo 13 d. Vilniuje) – lietuvių kompozitorė, pedagogė.
Koiči Oita
Nacionalinėje komandoje žaidė 1936 m., su ja dalyvavo 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Kristina Vasiliauskaitė
Biografija
K. Vasiliauskaitė 1963 m. įstojo į M. K. Čiurlionio vidurinę meno mokyklą (dabartinė Nacionalinė M. K. Čiurlionio menų mokykla). Iki 1971 m. mokėsi Rimos Karosaitės fortepijono klasėje, po to – pas mokytoją Marceliną Slipkų muzikos teorijos klasėje. 1974 m. baigusi mokyklą, įstojo į Lietuvos valstybinę konservatoriją (dabartinė Lietuvos muzikos ir teatro akademija). Iš pradžių studijavo muzikos istoriją pas prof. Jadvygą Čiurlionytę, o praėjus metams perėjo į prof. Eduardo Balsio kompozicijos klasę. Studijas baigė 1980 m.
1979–1980 m. dirbo koncertmeistere M. K. Čiurlionio meno mokykloje. 1980–1983 metais pagal paskyrimą dirbo muzikos laidų redaktore TVR komitete. 1983 m. pradėjo dirbti M. K. Čiurlionio menų mokykloje koncertmeistere. „Ąžuoliuko“ muzikos mokykloje 1993 m. pradėjo dirbti koncertmeistere, dėstyti kompoziciją, fortepijoną. Nuo 1988 m. priklauso Lietuvos kompozitorių sąjungai.
1996–1997 m. K. Vasiliauskaitei buvo paskirta aukščiausiojo laipsnio valstybės stipendija. 1998 m. suteiktas vyr. mokytojos vardas.
Surengė koncertų JAV, Jungtinėje Karalystėje, Vokietijoje.
Pasvalys
Pasvalys – miestas šiaurės Lietuvoje, Panevėžio apskrityje, 38 km į šiaurę nuo Panevėžio, Mūšos-Nemunėlio žemumoje. Pasvalio rajono savivaldybės centras, Pasvalio miesto seniūnija, yra apylinkių seniūnijos centras. Urbanistikos paminklas.
Stovi Pasvalio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta 1787 m.) su XVIII a. varpine, išlikusi stačiatikių cerkvė (1903 m.). Yra mineralinių šaltinių. Ties Pasvaliu į Mūšos upę įteka Lėvuo ir Pyvesa, tačiau miestui vardą suteikė mažesnė upė – Svalia (dešinysis Lėvens intakas). Didesnioji miesto dalis yra dešiniajame Lėvens krante. Miesto centre, prie upių santakos, yra Vytauto Didžiojo aikštė, Pasvalio Mariaus Katiliškio viešoji biblioteka, kultūros namai, krašto muziejus, šiek tiek į rytus – sporto rūmai. Kairiajame krante – Žalsvasis šaltinis, Girnų muziejus, rajoninė ligoninė. Pasvalio pietvakariuose yra miesto parkas.
miniatiūra|250px|left|Miesto riboženklis thumb|left|Pasvalys iš paukščio skrydžio
Etimologija
Vardo kilmė aiški – tai priešdėlio pa- vedinys iš upės, prie kurios įsikūręs miestas, vardo Svalia. Tai vandenvardinis vietovardis. Upės vardas siejamas su žodžiais svilti, svelti, garuoti.
Geografija
thumb|left|Šilas, miesto stadionas thumb|left|Pasvalio stadionas
1971 m. birželio 11 d. Pasvalyje buvo viena didžiausių Lietuvoje liūčių – čia per valandą prilijo 93 mm lygio.
Mineraliniai šaltiniai
Lėvens žemumoje yra keli mineraliniai šaltiniai. 1887 m. Rygos politechnikos instituto profesorius G. Tomsas nustatė, kad jų vanduo yra mineralizuotas kalcio sulfato druskomis ir tinka gydymui. Čia atvykdavo nemažai ligonių, sergančių reumatu, sąnarių uždegimu, lėtinėmis odos ligomis. 1923 m. gydytojas K. Armonas iš tėvų paveldėto namo antrajame aukšte įkūrė nedidelę sanatoriją. Tuo metu Pasvalyje kasmet gydydavosi iki 200 žmonių. Nepaisant to, miestas kurortu netapo.
Prie Žalsvojo šaltinio yra liaudies meistro P. Tamulionio skulptūra, vaizduojanti Vandenį, saugantį gydomojo vandens versmes.
Istorija
thumb|1557 m. [[Pasvalio sutartis|Pasvalio sutarties tarp ATR karaliaus Žygimanto Augusto ir Livonijos ordino pasirašymas (Maurycy Gottlieb, 1856-1879)]] thumb|Vilniaus vyskupo [[Albertas I Taboras| Alberto Taboro privilegija Pasvalio bažnyčiai, 1498 06 08]]
Pasvalys – senas miestas. Miesto apylinkės iki viduramžių pabaigos buvo gyvenamos žiemgalių genties. Pirmąkart miesto vardas paminėtas XIII a. pabaigoje. Manoma, kad Ldk Gedimino laikais čia jau buvo medinė pilaitė. Pirmoji bažnyčia pastatyta 1494 m. Ldk Aleksandro iniciatyva. Šis kunigaikštis leido Jonui Grotui steigti miestą – atidaryti parduotuves, smukles, rengti turgus, tačiau miesto teisės gautos tik 1546 m. Nuo XVI a. Pasvalys su apylinkėmis priklausė Vilniaus kapitulai. Miestas kūrėsi prie judraus kelio į Rygą, todėl greit tapo pirklių ir amatininkų centru.
Lietuvos istorijai svarbi Pasvalio taika, kai Lietuvos didysis kunigaikštis sudarė karinę sutartį su Livonijos magistru prieš rusus. Krašto muziejuje tai liudija nežinomo dailininko paveikslas „Kalavijuočių ordino magistras Vilhelmas Fiurstenbergas Pasvalyje atsiprašo Žygimantą Augustą 1557 m. rugsėjo 14 d.” Vilniuje gyvenančių iš Pasvalio krašto kilusių mokslo ir meno žmonių iniciatyva paveikslą atkūrė dailininkas Jonas Vaitekūnas. Turėjęs kilti karas tarp Livonijos ir Lietuvos dėl Livonijos valdovo represijų Rygos arkivyskupui, Lietuvos valdovo giminaičiui, buvo sustabdytas, kai Pasvalyje susitiko abu valdovai. V. Fiurstenbergas atsiprašė ir sudarė net tris sutartis, nuslopinančias kivirčus, atnaujinančias prekybinius ryšius, įsipareigojimus kovoti išvien, jei į žygį dėl Baltijos kils Ivano Rūsčiojo kariauna.
Pasvalio kraštą dažnais žygiais į Rusiją XVII amžiuje ir XVIII amžiaus pradžioje niokojo švedų kariuomenė. Mieste buvo apsistoję Napoleono kariuomenės daliniai. Šio krašto žmonės dalyvavo ir 1863 m. sukilime. Prie vieno iš sukilimo vadų, Antano Mackevičiaus, būrio, žygiavusio pro Kriklinius Biržų link, prisidėjo ir Pasvalio gydytojo Boleslovo Dluskio sutelkti vyrai. XIX a. pabaigoje Pasvalys – privatus miestelis Panevėžio apskrityje.
Spaudos draudimo metai (1864–1904) – tikras knygnešių sąjūdis Pasvalio krašte. „Knygnešių karalius“ biržietis Jurgis Bielinis iš kelionių su knygų ryšuliais savo vežimėlį ir arkliuką pastatydavo Pasvalio Avižonio sodyboje netoli Svalios. Ten knygnešiai jau patys išsidalindavo leidinius. Prie Pasvalio gyvenęs Petras Šimbelis net 32 kartus slaptai perėjo sieną, vis iš Prūsijos gabendamas knygas. Net ir dabar knygnešių talkininko Kazio Gumbelevičiaus sodybos gyvenamajame name Vaškų gatvėje tebėra išlikusios spaudinių slėptuvės.
Pirmasis pasaulinis karas visu baisumu Pasvalio krašto nepalietė, tačiau gerokai nuvargino žmones. Tačiau kaizeriniai okupantai padarė ir gerą darbą – 1916 m. pirmieji iš Šiaulių priemiesčio Gubernijos į Pasvalį nutiesė siaurąjį geležinkelį, o vėliau, jau nepriklausomoje Lietuvoje, jo linijos buvo nutiestos iš Pasvalio į Biržus ir nuo Joniškėlio į Panevėžį, tačiau pradėjus gausėti autotransporto, siaurojo geležinkelio išlaikyti jau neapsimokėjo, todėl Pasvalio krašte siaurukas nebeveikia.
1918 m. pabaigoje, silpstant kaizerinės Vokietijos karinėms jėgoms, prasidėjo judėjimas už krašto nepriklausomybę, jo savarankiškumą. Į tėviškes po karo sugrįžusių krašto inteligentų iniacityva parapijose buvo išrinktos veikliausių, įžvalgiausių atstovų tarybos, kurių nariai įkūrė Pasvalio valsčiaus tarybą. Jai vadovavo diplomuotas agronomas Juozas Tonkūnas. Tačiau jaunai valsčiaus, kaip ir kitų valsčių, įėjusių į kaizerinių okupantų tyčia „sulipdytą“ Joniškėlio apskritį, vadovybei teko ginklais susiremti su socialistinės santvarkos entuziastais, nes pastarieji, besimokantieji Rusijoje, iš ten parsivežė idėjų, mėgino jomis sudominti dvarų kumečius, dalį samdinių. Jiems į pagalbą skubėjo Vilniaus revoliucinės vadovybės pakviesti Rusijos raudonarmiečiai. Iki pat 1919 m. vasaros vyko nelengva kova. Fronto linija svyravo Mūšos ir Lėvens upių ruožose. Joniškėlyje broliai Antanas ir Jonas Stapulioniai su bendražygiais subūrė vyrus į „mirties batalioną“. Raudonarmietiškoji jėga buvo atremta, o Joniškėlio, Pasvalio ir kitų miestelių savanoriai nužygiavo Daugpilio link ir dalyvavo Rytų Lietuvos išvadavimo žygyje.
1941 m. rugpjūčio 28 d. Antrojo pasaulinio karo metu vyko Pasvalio žydų žudynės: nužudyti 1349 žydai (402 vyrai, 738 moterys, 209 vaikai pagal K. Jagerio raportą).
Sovietmetis
Pasvalio kraštas labai nukentėjo nuo bolševikų teroro. 1941 m. birželio viduryje į Sibirą buvo ištremti daugelis veikliausiųjų mokytojų bei valstybės tarnautojų. Po ilgų tremties metų grįžo tik ištvermingiausieji – agronomas Kostas Leinartas, mokytojas Aleksandras Kuprys, dar vienas kitas.
Kelis kartus buvo tremiama ir pokario metais, ypač ruošiantis bei pradėjus kurti kolchozus, į kuriuos kaimo žmonės buvo varomi prievarta, stambesnieji ūkininkai apdedami didžiuliais mokesčiais, grasinama naujomis tremtimis už Uralo. Ištremta šimtai šeimų.
Tremtiniai buvo skaičiuojami prasidėjus Atgimimui, kad Lietuvos sąjūdžio Pasvalio skyriaus iniciatyva į miesto Kultūros namus buvo sukviestos tremtinių šeimos. Vėliau jos organizavo Tremtinių sąjungos Pasvalio skyrių. Atkūrus nepriklausomybę, buvo prisiminti už Lietuvos laisvę žuvę Pasvalio krašto savanoriai, partizaninio judėjimo dalyviai.
1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. Sovietmečiu veikė didelė sūrių gamykla. 1973 m. pastatyta skulptūra „Laukuose“ (A. Dimžlys), 1984 m. – kultūros rūmai (architektai R. Ruškys, R. Kamaitis, V. Vizgirda).
1947 m. Pasvalio krašto partizanai kovojo Dariaus ir Girėno apygardoje. Apygarda egzistavo neilgai, o joje veikę partizanai netrukus prisijungė prie LLKS Algimanto (vėliau Vyčio) apygardos, Pilėnų tėvūnijos teisėmis. Daugiausia Pasvalio krašto vyrų būrėsi šios apygardos Žaliojoje rinktinėje, kuri veikė Žaliosios girios prieglobstyje.
Atgimimas
Senosiose Pasvalio kapinėse atnaujinta palaidotų savanorių ir karių ankapiai, krašto tremtiniams ir politikams kaliniams pastatytas memorialinis paminklas iš granito. Vytauto aikštėje, prie šventoriaus tvoros, kur mesdavo žuvusiųjų partizanų kūnus, atidengta memorialinė lenta. 1997 m. rudenį atsatyta dalis partizanų slėptuvės-bunkerio Žadeikių girioje. 1994 m. pavasarį pastatytas Arūno Grušo sukurtas stogastulpis Pasvalio krašto knygnešiams atminti, kuriame iškaltos jų pavardės, o ąžuolinės skulptūrėlės simboliškai atspindi knygnešystės esmę ir prasmę.
Prasidėjus Atgimimui, užsimezgė ir tolydžio plečiasi ekonominis ir kultūrinis bendradarbiavimas su Skandinavijos kraštais: Švedija, Norvegija, Danija, taip pat su Prancūzijos Vitrolio miesto savivaldybe. Pasvalio ir minėtų šalių Giotenės, Gundso ir kitos komunos keičiasi delegacijomis, mokytis ūkininkauti išvyksta jaunimas, kuris ruošiasi tapti ūkininkais ir ūkininkų konslultantais. Iš tų kraštų gauta ir toliau gaunama labdara: žemės ūkio technika, medicinos įranga, autotransportas. Ryšius su Skandinavijos ir kai kuriomis kitomis šalimis simboliškai atspindi jau minėto dailininko pasvaliečio Arūno Grušo obeliskas Pasvalio centrinėje Vytauto aikštėje.
1997 m. patvirtintas dabartinis Pasvalio herbas. Miesto jubiliejus 1997 m. rugsėjo 18-20 d. paminėtas etnokultūrinis renginiais. Prie Svalios žiočių pastatytas architektūrinis paminklas – memorialinė granito plokštė su miesto įkūrimo ir jubiliejinėmis datomis. Penki vertikalūs metaliniai stulpai ir penki horizontalūs spirale platėjantys žiedai žymi kiekvieno miesto raidos šimtmetį.
Švietimo ir ugdymo įstaigos
Mieste yra trys mokyklos:
Sportas
Miesto pietryčiuose yra Pasvalio miesto stadionas.
Žymūs žmonės
Pasvalio mieste gimė:
Svratka
Svratka  – upė pietų Čekijoje; Dijės kairysis intakas. Prasideda Čekijos-Moravijos aukštumoje, Ždaro masyve, Žakovo kalno papėdėje. Teka pietryčių kryptimi. Susiliejusi su Svitava smarkiai praplatėja. Įteka į Dijės upės Nove Mlynų tvenkinį, sudaro bendras žiotis su Jihlavos upe.
Didesni intakai: Fryšavka, Nadvedička, Loučka, Baltasis upelis, Bobrava (dešinieji), Hodoninka, Besenekas, Lubė, Svitava, Litava (kairieji). Upės vagoje įrengtos 3 užtvankos. Prie Svratkos įsikūrę miestai: Tišnovas, Brno, Modržicės, Židlochovicės.
Abelisauridae
Abelisauridae – plėšriųjų dinozaurų (Theropoda) šeima, priklausanti ceratozaurų (Ceratosauria) pobūriui. Gyveno kreidos periodu. Šios šeimos atstovai randami įvairiose žemynuose: Pietų Amerijoje, Pietinėje Europoje, Afrikoje, Madagaskare ir Indijoje.
Šeimai priklauso šios gentys:
Filogenetinis medis
{|style="margin-left: 1em;; margin-bottom: 0.5em; width: 248px; border: #99B3FF solid 1px; background-color: #FFFFFF; color: #000000; float: right; "
Šiaudiniškis
Šiaudiniškis – etnografinis kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Tauragnų, 4 km į šiaurę nuo Saldutiškio. Architektūros paminklas. Įsikūręs prie Bernotiškio–Pūčkoriškių keliuko, kalvotų kraštovaizdžių apsuptyje. Šalia teka Laukinė, pietryčiuose prasideda Kemešio miškas.
thumb|left|240px|Kryžius ir stogastulpis prie kaimo
Architektūra
Šiaudiniškis – trijų sodybų gatvinis, abipusio užstatymo kaimas. Yra 20 paminklinių, XIX a. pirmos pusės – XX a. pirmos pusės pastatų. Pirkios ir ūkiniai trobesiai stovi vienoje kelio pusėje, kluonai – kitoje. Pirkios dvigalės, svirnai vieno narvelio, tvartai narvelinio tipo su diendaržiu. Kluonų sienos žemos, stogai dideli, įvažiavimas iš galo. Medžiai ir krūmai paryškina sodybų vidaus erdves ir kaimo kalvelę tarp nusausintų laukų.
Istorija
Kaimo apylinkėse rastas akmeninis įtveriamasis kirvis ir kirvio nuolauža (saugomas Šiaulių „Aušros“ muziejuje).
Kaimas įsikūrė ~XVI a. antrą pusę. 1790 m. buvo 2, XX a. pradžioje – 7 sodybos.
Kreiviai (reikšmės)
Kreiviais vadinami kaimai:
Valgomasis strėlenis
Valgomasis strėlenis (Cyrtosperma merkusii) – aroninių (Araceae) šeimos augalų rūšis, paplitusi Okeanijoje. Tai svarbus kultūrinis augalas daugelyje smulkių Okeanijos salų.
Augalas užauga iki 4-5 m aukščio, turi stambius strėliškus lapus. Užaugina stiebagumbį, kuris gali sverti 80 kg. Savybėmis primena kolokaziją (tarą), todėl dažnai vadinama „pelkių taru“. Strėlenio stiebagumbiai yra svarbus angliavandenių ir kalcio šaltinis salų gyventojams, kurie maitinasi daugiausia tik žuvimi ir kokosais.
Užaugusiame stiebagumbyje gausu nuodingų medžiagų, todėl jis turi būti ilgai kepamas. Dažniausiai valgomas sumaišius su kokosų kremu. Šakniagumbiai sandėliuojami džiovinant arba užkasant į žemę.
Arvydas Akstinavičius
Arvydas Akstinavičius (g. 1960 m. gegužės 24 d. Vilniuje) – gydytojas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Vilniaus m. VII (dabar Žirmūnų gimnazija) vidurinėje mokykloje, kurią baigė aukso medaliu. 1986 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. Dirbo gydytoju psichiatru N.Vilnios psichiatrinėje ligoninėje, vėliau iki 1996 m. – gydytoju neurologu Vilniaus m. XI poliklinikoje. Nuo 1991 m. iki 1996 m. dirbo Seimo narių padėjėju. 1996 m. išrinktas į LR Seimą, 1996–2000 m. LR Seimo narys, Seimo žmogaus teisių komiteto narys. Politikoje nuo 1989 metų. 1989 m. įstojo į Lietuvos socialdemokratų partiją, buvo šios partijos atsakinguoju sekretoriumi. 1999 m. nepritardamas LSDP-LDDP jungtuvėms ir siekdamas apginti socialdemokratines vertybes bei principus, su bendraminčiais susibūrė po dabartine Lietuvos socialdemokratų sąjungos vėliava. Be mediko profesijos save laiko profesionaliu politiku. Nuo 2003 m. yra Socialdemokratų sąjungos pirmininkas. Taip pat yra Socialdemokratinės minties instituto valdybos pirmininkas. Dalyvavo 2012 metų LR Seimo rinkimuose nacionalinio susivienijimo „Už Lietuvą Lietuvoje“ sąraše.
Asturijos karalystė
Asturijos karalystė – Pirėnų pusiasalio karalystė, kurią 718 m. įkūrė vestgotai vadovaujami Pelajaus. Tai buvo pirmoji krikščionių valstybė pusiasalyje po to, kai arabai nugalėjo Vestgotų karalystę. 722 m. karalius Pelajus nugalėjo Omejadų kalifatą Kovadongos mūšyje, pradėdamas Rekonkistą. Karalystė išnyko, kai Fruelas II tapo Leono karaliumi.
Istorija
Asturijos karalystę įkūrė Pelajus, vietinis didikas, grįžęs namo po Gvadaletės mūšio ir kitų didikų išrinktas vadu. Iš pradžių ši karalystė buvo tik vėliava po kuria telkėsi atskiri partizanų būriai.
Musulmonai verždamiesi į Ispaniją lengvai užėmė svarbiausius miestus. Atėjūnams pietų ir centrinė Ispanija nekėlė problemų, nes jie pasinaudojo vestgotų administracine sistema. Tačiau šiaurėje svarbių centrų nebuvo, tad norint primesti valdžią reikėjo užimti vos ne kiekvieną slėnį. Musulmonai dažnai pasitenkindavo tik įkaitais, kad nuramintų naujai užimtas žemes.
Po to kai Tarikas užėmė Toledą 711 m., Musa bin Nusayr išplėtė kampaniją ir užėmė Saragosą, Meridą, Leridą ir kitus miestus. Karo pabaigoje jis pasiekė šiaurės vakarų Pirėnus, kur užėmė Lugo ir Chichono gyvenvietes. Pastarojoje vietoje buvo palikta Munuzo vadovaujama berberų įgula, kuriai buvo pavesta sutvirtinti musulmonų valdžią Asturijoje. Kaip garantą Asturijos didikai turėjo Kordobai duoti įkaitų.
Asturijos vadas, kurio kilmė diskutuojama, turėjo namus Brese ir Munuza pasiuntė Al-Kvamą su kariais pas jį. Sužinojęs apie musulmonų atvykimą Pelajus persikėlė per Piloños upę ir apsistojo siaurame Ausevos kalnų slėnyje, kur rado Kovadongos urvą. Musulmonų apgultis neužtruko dėl oro ir jie atsitraukė į pietus. Vietiniai juos užpuolė ir daug nužudė. Likę musulmonai pabėgo į Leono lygumą palikdami Asturijos kalnus silpnai ginamus. Kovadongos mūšis krikščionių tekstuose vaizduojamas epiniu, o musulmonų - nežymiu susirėmimu.
Pelajaus pergalė įžiebė sukilimą Galisijoje ir Asturijoje. Kai jis tapo krikščionių vadu, atakos prieš berberus padažnėjo. Munuza jautėsi izoliuotas priešiškame krašte, tad bandė pasitraukti iš Chichono ir patraukė į lygumą Mesos keliu. Tačiau vietiniai jam užkirto kelią ir nužudė Olalíes vietovėje. Išstūmęs maurus iš rytinių perėjų Pelajus užpuolė Leoną, svarbiausią šiaurės vakarų pusiasalio miestą, ir užtvėrė kelią musulmonams į šiaurę.
Nors Pelajus atkovojo Asturiją iš musulmonų, bet jis neprilygo vestgotų karaliams. Iš pradžių Asturijos valdovai save vadino kunigaikščiais, vėliau karaliais, bet pastarasis titulas įsitvirtino tik valdant Alfonsui II. Pirmais dešimtmečiais Asturijos karalių valdžia buvo silpna, tad ji buvo stiprinama vedybomis su galingomis vietinėmis šeimomis. Pelajus ištekino dukrą Ermesindą už Alfonso, Petro Kantabriečio, vis dar nepriklausomos Kantabrijos kunigaikščio. Jo sūnus Favilas vedė Froiliubą. Kitas sūnus Fruelas vedė Muniją, baskų princesę iš Alavos, o dukra Adosinda ištekėjo už Silo, Flavionavos didiko.
Po Pelajaus mirties 737 m. jo sūnus Favilas tapo karaliumi. Pasak kronikų, Favilą netikėtai nužudė lokys per drąsos išbandymą, kurio reikalavo to meto papročiai. Tai vienintelis žinomas mirties atvejis tarp monarchų, kurie užsiiminėjo šiuo sportu. Po Favilo mirties karaliumi tapo jo svainis Alfonsas.
Namtokflijo nacionalinis parkas
Namtokflijo nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas rytų Tailande, Čanthaburio provincijoje. Parkas įkurtas 1975 m. gegužės 2 d.
Vieta
Parkas užima 134,50 km², apima Mueango (Mueang), Laemsingo (Laem Sing), Khlungo (Khlung) ir Makhamo (Makham) apylinkėse, 15 km į pietryčius nuo provincijos centro Čanthaburio.
Flora ir fauna
Namtokflijo nacionaliniame parke vyrauja drėgni atogrąžų, aukštumų visžaliai ir lapuočių miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: Aquilaria crassna, garcinija (Garcinia speciosa) , geltonvaisė garcinija (Garcinia cowa), baltažiedis sparnenis (Dipterocarpus turbinatus), Tailandinė šorėja, aukštoji hopėja (Hopea ferrea), Pterocymbium tinctorium ir kt.
Parke gyvena: Indijos muntjakas, Sumatros goralas (Nemorhaedus sumatraensis), šiaurinė kiauliauodegė makaka, baltarankis gibonas, dvispalvė ratufa (Ratufa bicolor), Javinis elniukas, palminis musangas, Javos skujuotis (Manis javanica) ir kt, sutinkama daug paukščių: sidabrinis fazanas (Lophura nycthemera), žaliasis naktikovas, Haliastur indus , šikra (Accipiter badius), kryžiuotasis gyvatėdis (Spilornis cheela), Indinis vanagas (Accipiter virgatus), storasnapis žaliasis karvelis (Treron curvirostra), didysis vaisialesis karvelis (Ducula aenea), Streptopelia tranquebarica , Chalcophaps indica , raudonkrūtė žieduotoji papūga (Psittacula alexandri), Harpactes erythrocephalus , dviragis ragasnapis, Megalaima lineata ir kt.
Parke daug gėlavandenių žuvų: Neolissochilus soroides, Cirrhina julliene, Upinis ungurys (Mastacembelus armatus) ir Channa striata ir kt.
Vadaksta
Vadaksta – upė Lietuvoje; Šventosios dešinysis intakas. Įteka į Šventąją Andrioniškyje, 100 km nuo Šventosios žiočių.
Republic P-47 Thunderbolt
P-47 Thunderbolt (kamuolinis žaibas) – JAV naikintuvas-bombonešis. Pasirodė 1942 metais. Kūrėjai Alexander de Seversky ir Alexander Kartveli abu pabėgo nuo bolševikų į JAV. Jis puikiai tiko kautynėms ore, o po jų sėdavo mirtį žemėje. Net aštuoni į vieną vietą nuolat nutaikyti .50 kalibro greitašaudžiai M2 ginklai nesunkiai galėjo sunaikinti ir tanką jau nekalbant apie priešo naikintuvus. Pilnai pakrautas jis sveria net aštuonias tonas į kurias įeina ir 10 raketų ir daugiau nei tona bombų. Jį varo oru aušinamas 2535 arklio jėgų variklis. Iš viso pagaminta 15686.
Sėkmė
thumb|ginklų ugnis per naktinę operaciją|300px thumb|[[Europa|Europos danguje|300px]] Jau pirmos didesnės P-47 kautynės 1943 davė stulbinančius rezultatus. Lydint B-17 19 vokečių naikintuvų numušta ir trys P-47 negrįžo. Garsiausi pilotai:
Estai
Estai  – tauta, priklausanti finougrų šeimos finų grupei; artimi suomiams. Gyvena daugiausia Estijoje ir kalba estų kalba. Nors tradiciškai estai grupuojami su Baltijos šalių tautomis latviais ir lietuviais, iš tiesų estai kalbiškai su latviais ir lietuviais nesusiję.
Priešistoriniai laikai
Estijos teritorijoje žmonės pirmą kartą apsigyveno prieš 10 000 metų, kai iš ten pasitraukė ledynas. Nors nėra tiksliai žinoma kokia kalba kalbėjo pirmieji gyventojai, tačiau manoma, kad finougrų kalbos atstovai, iš kurių kilo dabartinė estų kalba, ten atsikėlė prieš 5000 metų. Kita vertus, kai kurie lingvistai mano, kad finougrai į šią teritoriją atsikėlė tik ankstyvajame bronzos amžiuje, 1800 m. pr. m. e.
Maždaug iki XIX amžiaus vidurio estai save vadino maarahvas tautovardžiu, kas reikštų 'žemės žmonės', ir tik nuo XIX amžiaus antrosios pusės, estai save ėmė vadintis dabar mums visiems žinomu eestlased 'estai' tautovardžiu. Pavadinimas Eesti, arba Estija, siejamas su Aesti (aisčiai), kurį 98 m. panaudojo romėnų istorikas Tacitas, įvardindamas tautas, gyvenančias į šiaurės rytus nuo Vyslos.
Pirma išlikusi estų kalbos knyga parašyta 1525 m., o seniausių estų kalbos pavyzdžių yra XIII a. kronikose.
Tautinė savimonė
Nors estų tautinė savimonė išaugo XIX a. per tautinį atgimimą, kai kuriais atvejais ji pasireiškė ir anksčiau. Biblija buvo išversta 1739 m., o knygų ir brošiūrų skaičius padidėjo nuo 18 1750 m. iki 54 1790 m. Amžiaus pabaigoje daugiau nei pusė Estijos valstiečių mokėjo skaityti. Pirmieji universitetus baigę intelektualai, save laikę estais, pasirodė po 1820 m. Tarp jų buvo Friedrich Robert Faehlmann (1798–1850 m.), Kristjan Jaak Peterson (1801–1822 m.) ir Friedrich Reinhold Kreutzwald (1803–1882 m.). Valdantysis elitas nuo XIII a. vis dar kalbėjo vokiškai. Baltijos vokietis Garlieb Merkel (1769–1850 m.) buvo pirmasis autorius, kuris su estais elgėsi kaip su tauta, kuri lygi kitoms, ir buvo įkvėpimo šaltinis estų tautiniam judėjimui, kurio modelis buvo Baltijos vokiečių kultūra iki XIX a. vidurio. Tuo metu estai tapo ambicingesni ir pradėjo linkti prie suomių, kaip tautinio judėjimo įkvėpėjų, ir kartais net prie latvių. Apie 1860 m. pradėjo nesitaikyti su vokiečių dominavimu. Iki rusifikacijos 1880 m. jie į Rusijos imperiją žiūrėjo teigiamai.
Estai turi stiprius ryšius su Skandinavija dėl kultūrinės ir religinės įtakos, kurią patyrė per vokiečių ir skandinavų valdymo metus. Estai save laiko Skandinavijos, o ne Baltijos tauta iš dalies dėl giminystės suomiams.
Estijai tapus nepriklausomai po Pirmojo Pasaulinio karo, Rusijos estams buvo pasiūlyta pilietybė. Iš 40 tūkst. Rusijos estų 37 578 grįžo į tėvynę (1920–1923 m.).
Neseni įvykiai
Daug estų deportavo sovietai, o į Estijos pramonės zonas atvyko daug rusų.
Aleksandras Ostašenkovas
Biografija
Brolis tapytojas Viktoras Ostašenkovas, žmona aktorė Irena Liutikaitė. 1977 m. baigė Šiaulių pedagoginio instituto Filologijos fakultetą. 1978–2003 m. laikraščio „Raudonoji vėliava“, (nuo 1989 m. „Šiaulių naujienos“) fotokorespondentas. 2004 m. paskirta Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos valstybinė stipendija.
Nuo 1976 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos, nuo 1982 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 1999 m. pelnė Tarptautinės meninės fotografijos federacijos fotografo menininko garbės vardą. 2004 m. pripažintas Šiaulių metų fotomenininku. 2004 m. ir 2008 m. apdovanotas Šiaulių miesto kultūros ir meno premija, 2005 m. suteiktas Lietuvos meno kūrėjo statusas.
Kūryba
Parodose dalyvauja nuo 1973 m. Surengė per 30 personalinių parodų Lietuvoje ir užsienyje, daugiau kaip 100 nacionalinių ir tarptautinių parodų dalyvis, pelnęs per 50 apdovanojimų. 1975 m. pastatė filmą „Lapams krintant“.
Fotografijų serijos
Bibliografija
Albumai:
Kalmukija
thumb|250px|right|Kalmukijos žemėlapis thumb|250px|right|Saigos Kalmukijos stepėse thumb|250px|right|Čioja budistų šventykla Iki Čonose Kalmukijos Respublika  – Rusijos Federacijos respublika, priklauso Pietų federalinei apygardai. Sostinė – Elista.
Ribojasi su Stavropolio kraštu, Dagestano respublika, Volgogrado sritimi, Astrachanės sritimi ir Rostovo sritimi, bei prieina prie Kaspijos jūros.
Sudaryta 1920 m. lapkričio 4 d. kaip Kalmukijos autonominė sritis Stavropolio krašto sudėtyje, 1935 m. tapo Kalmukijos ATSR (1944–1957 m. panaikinta, prijungiant prie Astrachanės srities, bet paskui atkurta). Nuo 1990 m. – federacinė respublika.
Geografija
Kalmukija yra iš labiausiai į pietryčius nutolusių subjektų Europinėje Rusijos dalyje. Ilgis iš šiaurės į pietus yra 448 km, o iš vakarų į rytus – 423 km.
Kraštas yra Pakaspijo žemumos vakaruose (žemiausias taškas – 28 m žemiau jūros lygio). Pietuose eina Kumos–Manyčiaus įduba, o vakaruose kyla Jergenių aukštumos (iki 222 m, Šaredo k.). Pietryčiuose Kalmukija siekia Kaspijos jūrą.
Klimatas ryškiai žemyninis. Vidutinė sausio temperatūra -5–8 °C, liepos +23–26 °C. Per metus vidutiniškai iškrinta 170–400 mm kritulių.
Upės vasarą išdžiūsta; upių, ištekančių iš Jergenių aukštumos, deltose susidarę ežerai. Šiaurės rytuose (prie Cagan Amano) Kalmukija siekia Volgą. Pietvakariuose teka Kuma, pietuose – Vakarų Manyčius. Yra seklių druskingų ežerų (Manyčiaus Gudilo ežeras, Sarpos ežeras, Sostinskio ežerai, Cagančako ežeras).
Didžioji Kalmukijos dalis yra pusdykumių zonoje; šiaurėje – stepės. Sarpos žemumoje auga kiečiai, ašuotės, druskės, Jergenių aukštumos daubose – karklai, guobos, drebulės, pietuose – varpinės žolės, krūmai. Veisiasi vilkai, saigos, korsakai, šeškai, įvairūs graužikai, ereliai, kurapkos, einiai. Įsteigtas Juodųjų žemių rezervatas.
Gyventojai
Kalmukija yra vienintelis regionas Europoje, kur vyrauja budizmas.
Šileikiai (reikšmės)
Šileikiais vadinami kaimai:
Gečiai (Molėtai)
Etimologija
Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Gečys.
Istorija
Videniškių bažnyčios krikšto knygoje Nr. 1 1654 m. užrašyta Anna Gieczewska iš Gečių kaimo; (17 p.) 1661 m. užrašytas Albertas Gečys iš Gečių (Albertus Giecis de Gieci), o Molėtų krikšto metrikų knygoje Nr. 1 (1 p.) užrašyta lietuviška lytis de Gieciu (1682 m.). XVII-XVIII a. kaime gyveno kelios Gečių šeimos. XVIII–XIX a. priklausė Suginčių dvarui. XVIII a. lietuviškas kaimas. 1740 m. Gečiuose buvo 5 ūkiai (Mykolo Sinkevičiaus, Kazimiero Gečio, Jono Šiaudinio, Kristupo Gečio, Stanislavo Gečio) su 48 gyv. ir iš kaimo buvo išėjęs Jurgis Gečys su šeima (7 žmonės). 1795 m. kaime kurį laiką gyveno iš Papiškių (Videniškių parapija) pabėgęs Kazimieras Meškis su šeima, dėl kurių grąžinimo Vilniaus universitetas apie dešimt metų bylinėjosi su Suginčių dvaro ponais. XIX a. II pusėje kaime gyveno kelios rusų sentikių šeimos: 1863 m. jų buvo 18 žmonių. 1882 m. Gečių gyventojai buvo tokie: I sklypą nuomavo Jakutis, II–V sklypus – sentikiai, VI – Zlatkauskas. Karčemą, buvusią prie Vilniaus vieškelio, nuomavo žydas Abramas Kacas. 1882 m. Gečiuose buvo 120,46 dešimtinių žemės. Žemę iš Suginčių dvaro žmonės išsipirko vėlai: sentikiai ją bandė išpirkti iš dvarininko Vikentijaus Pekarskio 1913 m. Tačiau dar po Pirmojo pasaulinio karo (1918–1940 m.) Pekarskiui, kuris gyveno Debeikiuose, priklausė Gečių kaimo žemių dalis. XIX a. pab. – XX a. pradžioje po gaisro Gečių kaimo žmonės gyveno vargingai.