cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kengūrų sala
Istorija
Archeologiniai radiniai rodo salą buvus gyvenamą maždaug prieš 10 tūkst. metų. Vėliau sala buvo apleista. 1802 m. ją pasiekė britų jūrininkas Metju Flindersas ir pavadino „Kengūrų sala“. Netrukus saloje ėmė stovyklauti ruonių medžiotojai. 1812 m. pradėta kasti druska. 1836 m. pradėjo kurtis pirmieji nuolatiniai gyventojai.
Karališkieji parodų rūmai
Karališkieji parodų rūmai – UNESCO paveldo sąraše įrašyti rūmai Australijos Melburno mieste.
Šie rūmai buvo pastatyti 1879–1880 m., kaip tarptautinių parodų ekspozicijų judėjimo 1851–1915 m. dalis. Karališkieji parodų rūmai yra miesto centre, apsupti 4 gatvių, yra 150 metrų ilgio.
Pastačius rūmus juose 1880 m. vyko Pasaulinė paroda. 1888 m. čia vyko dar didesnė tarptautinė paroda, o 1901 m. rūmuose įvyko simbolinė Australijos parlamento pristatymo ceremonija.
XX a. mažesnės rūmų erdvės ir pastatai kentėjo nuo gaisro ir buvo sugriauti, tačiau pagrindinė salė iki šiol išlikusi. Paskutiniame XX a. dešimtmetyje rūmai buvo stipriai restauruojami ir atnaujinami, o 2004 m. juos įrašius į UNESCO paveldą sarąšą, rūmai tapo pirmu tokiu objektu Australijoje.
Karališkieji parodų rūmai yra vieni iš nedaugelio išlikusių XIX a. pasaulinių parodų pastatų.
Šalia esantys Karltono sodai taip pat kartu įrašyti į UNESCO paveldo sąrašą.
Iki šiol rūmai yra naudojami įvairiems kultūros ir kitų sričių renginiams, parodoms. Ekspozicijos rengiamos ir šalia esančiame Melburno muziejuje.
Bangenė-Aivera
Komandos vardas spaudoje nuskambėjo ir nelabai malonioje situacijoje, kuomet 2013-2014 m. RKL sezono pradžioje, rungtynių metu tarpusavyje susimušė du „Bangenės-Aiveros“ žaidėjai.
Taip pat, komandos žaidėjų pagrindu suformuota 3x3 ekipa tapo RKL organizuoto turnyro nugalėtoja.
Sirputis
Sirputis (1340 — 1400) - Lietuvos didžiojo kunigaikščio Traidenio brolis. Kai kurių šaltinių įvardinamas kaip Traidenio sūnus, nors tvirtai žinoma tik tai, kad Traidenis turėjo dukterį Gaudemundą.
Hondūriečiai
Hondūriečiai  – lotynoamerikiečių tauta, susiklosčiusi Hondūro valstybėje. Populiacija – apie 10 mln. žmonių. Be Hondūro dar gyvena išeivijoje JAV, Meksikoje, Kanadoje, Ispanijoje. Rasiškai dauguma (~90 %) hondūriečių yra metisai (ladino), likusius sudaro baltieji kreolai (daugiausia ispanų kilmės), indėnai, juodaodžiai (daugiausia garifūnai). Vartoja ispanų kalbos hondūrietišką tarmę, Karibų pakrantėje – ir anglų. Dauguma (~97 %) – Romos katalikai, likę daugiausia protestantai. Nuo XVI a. prasidėjusi ispanų kolonizacija nulėmė vietos indėnų asimiliaciją ir akultūraciją – dėl to susidarė metisų dauguma. Karibų pakrantės indėnai buvo beveik visiškai sunaikinti, kitur išliko labai negausiai. Nuo XVI a. pab. ir per XVIII a. į Hondūrą kėlėsi metisai iš Gvatemalos, o XVIII–XIX a. iš Vest Indijos į Moksitų krantą kėlėsi garifūnai bei juodaodžiai karibiečiai, vėliau iš dalies asimiliuoti hondūriečių. Nacionalinė konsolidacija prasidėjo po išsivadavimo iš kolonijinės santvarkos 1821 m. ir 1838 m. paskelbus Hondūro nepriklausomybę. Hondūriečiai dirba žemės ūkyje, plantacijose (augina kavamedžius, bananus, taip pat kukurūzus, ankštinius, moliūgus ir kt.).
Tradicinis būstas statomas iš medinių grebėstų, apteptų moliu, su dvišlaičiu šiaudiniu stogu. Apranga panaši į kitų Lotynų Amerikos tautų. Virtuvės pagrindą sudaro patiekalai iš kukurūzų miltų, per šventes valgomas topado (mėsa, troškinta su kokosų pienu ir daržovėmis). Folkore ryškios indėniškos įtakos.
Šernai (Vilnius)
Šernai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km nuo Paberžės.
Slovėnijos moterų krepšinio rinktinė
Slovėnijos moterų krepšinio rinktinė – Slovėnijos nacionalinė moterų krepšinio komanda.
Andžejus Pražmovskis
Andžejus Pražmovskis – Varšuvos kaštelionas 1649 metais, Varšuvos žemės teisėjas 1638 metais, Varšuvos iždininkas 1631 metais.
Buvo Vladislovo Iv Vazos elektorius nuo Varšuvos žemės 1632 metais ir Jono Kazimiero Vazos nuo Varšuvos žemės 1648 metais.
Šerninė
Šerninė – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 11 km nuo Purviniškės.
FK Olimpik Donecʹk
Donecko „Olimpik“ – Ukrainos futbolo klubas iš Donecko.
Istorija
Klubas įkurtas 2001 m., o profesionaliu klubu tapo 2004 m. 2013/2014 m. Pirmos lygos sezone užėmė pirmąją vietą ir iškovojo teisę žaisti elito divizione. Nuo 2013/2014 m. sezono žaidžia elito lygoje. Dėl karinio konflikto Donecko regione klubas savo namų rungtynes laikinai žaidžia Banikovo stadione, arba Buchoje.
Vygandas Lekas
Biografija
1962 m. tapo čempionu „Atleto“ komandoje kaip žaidėjas. Vėliau treniravo įvairias Kauno komandas – „Politechniką“, „Kelininką“, „Atletą“.
Mirė grįždamas autobuse iš veteranų varžybų.
Destalinizacija
Destalinizacija pradžioje tik Vakaruose naudota sąvoka, kuria apibūdinamos Sovietų Sąjungos valstybės ir partijos vadovybės vykdytos politinės, ekonominės ir visuomeninės reformos, užbaigusios stalinizmo laikotarpį. Reformomis panaikintas 1953 m. mirusio Josifo Stalino asmenybės kultas, apribota valstybės taikytos prievartos priemonės, skatinta vartojimo ekonomika. Po atsargios pradžios po Chruščiovo kalbos XX-ame partijos suvažiavime destalinizacija tapo oficialia partijos linija. Kitose Rytų bloko šalyse skirtingu intensyvumu taip pat pradėta taikyti destalinizacijos politika.
„Tylioji destalinizacija“ 1953–1956 m.: nuo Stalino mirties iki slaptosios Nikitos Chruščiovo kalbos
Pirmąsias destalinizacijos priemones įvedė Lavrentijus Berija praėjus trims savaitėms po Stalino mirties. Jis reabilitavo Kremliaus gydytojus, kurie prieš pat Stalino mirtį buvo apkaltinti sąmokslu, sustiprino sovietų respublikų nacionalinius kadrus ir sustabdė vieno svarbiausių valstybinių represijų organų "Kontrrevoliucinių nusikaltimų komiteto" darbą. Svarbiausiu veiksmu buvo apie 1,2 mln. lagerių kalinių paleidimas iš Gulago. Amnestija pritaikyta tik tiems kaliniams, kurie buvo nuteisti mažiau nei 5 metams. Tuo būdu amnestija praktiškai nepalietė politinių kalinių. Laukiami pokyčiai ir lagerių režimo palengvinimai nuo 1953 m. paskatino sukilimus lageriuose, kurie buvo nukreipti prieš išlikusias sunkias kalinimo sąlygas.
Bahreino karinės pajėgos
Bahreino karines pajėgas sudaro Karališkosios Bahreino sausumos pajėgos, Karališkosios Bahreino jūrų pajėgos, Karališkosios Bahreino oro pajėgos, Karališkoji Bahreino gynyba ir Karališkosios Bahreino gynybos ligoninė. Karines pajėgas sudaro apie 13 000 aktyvaus personalo.
Sklandieji priebalsiai
Sklandieji priebalsiai, arba balsingieji priebalsiai, pusbalsiai ( [numanoma voces]) – [l] arba [r] tipo sonantai balsingoje skiemens dalyje.
Bahreino karinės pajėgos
Vyriausias karinių pajėgų vadas yra Bahreino karalius Hamad bin Isa Al Khalifa.
Sklandieji priebalsiai
Antikinėse gramatikose terminas buvo taikomas priebalsiams l, m, n, r. Graikų mokslininkas Dionisas Trakietis tokio tipo priebalsius įvardijo žodžiu 🇬🇷 (sklandus, takus; pažodžiui 'skystas'), kurį lotynų gramatikai pirmaisiais mūsų eros amžiais išsivertė ir po to plačiai vartojo visą viduramžių laikotarpį. Pagal taisyklę muta cum liquida atskirti skiemens dalis tarp vadinamųjų „bebalsių“ priebalsių ([b], [p], [d], [t], [g], [k]) ir sklandžiųjų lotynų kalboje negalima (pavyzdžiui, žodį integrum taisyklingai reikėtų skaidyti in-te-grum, skiemenavimas in-teg-rum būtų netaisyklingas).
Bahreino karinės pajėgos
Bahreinas priklauso Persijos įlankos arabų šalių bendradarbiavimo tarybai ir įsipareigojęs nuolat stiprinti savo karines pajėgas dėl netoli vykusių Irako-Irano bei Persijos įlankos karų.
Sklandieji priebalsiai
Specifinė sklandžiųjų priebalsių fonetika graikų poezijoje dvigarsėse priebalsių grupėse buvo naudojama perėjimo efektui sudaryti, kur sklandusis priebalsis būdavo antrasis grupės narys. Tradicinėje grigališkojoje monodijoje fonetinis „nutekėjimo“ efektas iš sklandžiojo priebalsio į bet kurį kitą laikomas viena būdingiausių likvescencijų.
Bahreino karinės pajėgos
1982 m. ši taryba skyrė Bahreinui 1,7 milijardus JAV dolerių gynybos stiprinimui. Nuo to laiko šalies vyriausybė tolygiai finansuoja savo karines pajėgas. Kasmet joms išleidžiama apie 320 milijonų JAV dolerių.
Po Persijos karo Bahreinas stipriai bendradarbiauja su JAV. Ši šalis pardavė 54 M60 tankus, 12 F-16 Fighting Falcon naikintuvų, 14 „Cobra“ sraigtasparnių.
2003 m. tuometinis JAV prezidentas George W. Bush paskelbė Bahreiną pagrindine ne NATO šalimi sąjungininke.
Kietoji galia
Kietoji galia tarptautiniuose santykiuose pasižymi galimybe sukelti norimas pasekmes per grasinimus arba už atlygį. Skirtingai nuo švelniosios galios (soft power) kietoji galia savyje talpina labiau tradicinį galios apibrėžimą – kietąja galia disponuojančios šalys pasižymi prievartine diplomatija, kišimusi į kitos valstybės vidaus reikalus, atgrasymu, šantažu, karinių ir ekonominių sankcijų naudojimu ar grasinimu juos panaudoti.
Istorija
Nors kietoji galia egzistuoja jau daugelį amžių, tačiau ilgą laiką ji egzistavo „galios“ sąvokos rėmuose. Terminas buvo pristatytas Harvardo universiteto dekano Josepho Nye 1990 metais straipsnyje „Soft power“, o vėliau „švelniosios“ ir „kietosios galios“ terminai plačiau buvo paaiškinti 2004 metais išleistoje knygoje „Soft Power: The Means to Success in World Politics“. J. Nye pristato naują terminą – „švelniąją galią“, kuri atspindi naujas, ne taip pastebimas valstybių galios formas, naudojamas užsienio politikoje tikslams pasiekti. Senosios formos (daugiausia karinės ir ekonominės) buvo priskirtos „kietosios galios“ terminui. Karinėje dimensijoje kietoji galia pasireiškia per valstybių prievartinę diplomatiją, karą, karinius aljansus ir sąjungas, kuomet siekiant atgrasymo politikos ir šalies saugumo naudojami grasinimai ir prievarta.
Pavyzdžiai
Kietosios galios naujausi pavyzdžiai yra XXI amžiaus JAV politika Artimuosiuose Rytuose. Remdamasi vien karine jėga JAV paskelbė karo su terorizmu doktriną ir įsivėlė į karinius konfliktus su Iraku ir Afganistanu. Karinės intervencijos į minėtas šalis įvyko negavus tarptautinės bendrijos pritarimo – buvo remiamasi vien kietąja galia. George’o W. Busho administracija jo valdymo laikotarpiu labiau rėmėsi karine ir ekonomine galia neskirdama dėmesio minkštosios galios dimensijoms, tokioms kaip tarptautinės bendrijos nuomonė ir pritarimas.
Josephas Nye kietosios galios terminą panaudojo ir XXI a. JAV–Irano santykiams apibūdinti. Šalia Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos taikomų ekonominių sankcijų Iranui JAV uždėjo ir savąsias – Iranui taikė ekonomines sankcijas, tokias kaip eksporto apribojimai, investavimo į naftos gavybą sumažinimas ir kitas.
Kubėjai
Kubėjai (, sav. pamiwa „pirmieji žmonės“) – indėnų tauta, gyvenanti šiaurės vakarų Amazonijoje: pietų Kolumbijoje (Vaupeso ir Gvavjarės dep.) bei pasienio srityse Brazilijoje (Amazonės valst.), daugiausia Vaupeso upės baseine. Populiacija apie 7000 žmonių. Kubėjų kalba (pâmi kâmu) priskiriama tukanų kalbų šeimai. Pagal tikybą – prigimitinės tikybos puoselėtojai, dalis – Romos katalikai.
Kubėjai ryšius su europiečiais (daugiausia misionieriais) užmezgė XVI a. vid., nuolatinius – nuo XIX a. antros pusės. Labiau akultūruoti nei daugelis kitų tukanų.
Tradiciškai verčiasi kapline žemdirbyste (moterų veikla; manijokai, kukurūzai, dioskorėja, raudonieji pipirai, bananai, cukranendrės, kokainmedžiai), žvejyba bei medžiokle (vyrų veikla).
Įprastas būstas – didysis namas (maloka), nors dabar paplitę atskiri mažųjų šeimų namai, išdėstyti ratu apie aikštę. Bendruomenės, sudarančios vieną broliją, kuriasi prie tos pačios upės, renkasi bendroms apeigoms.
Kubėjų šeima didžioji, patrilokalinė, sudaro atskirą gyvenvietę, kurią valdo viršininkas (habokü). Santuokos endogaminės. Būdingas taip vadinamas „protėvių kultas“ – giminės mirusiuosius atvaizduoja iki 5 m ilgio žieviniai vamzdžiai (juos moterims matyti uždrausta).
Pramezio tvenkinys
Sudarytas užtvenkus Gulbės upelį (Peršėkės intakas) 0,27 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,52 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 69 m. Krantai aukštoki, vakarinis krantas apaugęs krūmais. Pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs, aplinkui plyti dirbami laukai.
Į vakarus įsikūręs Pramezio kaimas. Tvenkinio užtvanka eina kelias Nr.3322 (Žagariai – Mackiai).
Serbijos moterų krepšinio rinktinė
Serbijos moterų krepšinio rinktinė – Serbijos nacionalinė moterų krepšinio komanda.
Šernupys
Šernupys – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Šimonių. Į vakarus nuo kaimo plyti Sakonių bala.
Pekaninė karija
Pekaninė karija (Carya illinoinensis) – bukiečių (Fagales) eilės, riešutmedinių (Juglandaceae) šeimos medžių rūšis.
Paplitimas
Savaime paplitusi vidurio pietų JAV valstijose, abipus Misisipės upės vidurupio ir žemupio – didžioji populiacijos dalis auga į vakarus nuo Misisipės. Taip pat nedidelės populiacijos sutinkamos šiaurės rytų Meksikoje.
Morfologija
Pekaninė karija yra didelis lapuotis medis, užaugantis iki 20–40 m aukščio, retai iki 44 m. Kamieno skersmuo iki 2 m. Optimaliomis sąlygomis užaugęs 10 metų sodinukas bus apie 5 m aukščio. Lapai 30–45 cm ilgio, plunksniški su 9–17 lapelių, kiekvienas lapelis 5–12 cm ilgio ir 2–6 cm pločio.
Pekaninės karijos vaisius botaniškai nėra riešutas, o kaulavaisis.
Panaudojimas
Pekaninės karijos riešutai, geriau žinomi kaip pekanai, naudojami kaip užkandis, dedami kaip pagardas į konditerinius patiekalus, pyragus. Pekano riešutas yra Alabamos, Arkanzaso, Kalifornijos ir Teksaso valstijos riešutas, taip pat Teksaso valstijos medis.
Šie medžiai daugiausia auginami JAV Džordžijos, Naujosios Meksikos, Teksaso valstijose bei Meksikoje.
Vilkaviškio rajono viešoji biblioteka
Vilkaviškio rajono viešoji biblioteka – pagrindinė biblioteka Vilkaviškio rajono savivaldybėje, veikianti Vilkaviškio mieste, prie Šeimenos ir Vilkaujos santakos, Sodų g. 1.
Istorija
1928 m. Vilkaviškio apskrities savivaldybė įsteigė skaityklą ir pavadino ją Nepriklausomybės skaitykla. 1932 m. ji buvo uždaryta. 1935 m. įsteigtas centrinis knygynas, atlikęs viešosios bibliotekos funkcijas. Karo metu kilus gaisrui sunaikinta (turėjo 4000 tomų), atkurta 1941 m. 1943 m. duomenimis, buvo 1594 tomai, 504 skaitytojai, per mėnesį buvo išduodamas 2671 leidinys; veikė skaitykla. 1950 m. biblioteka tapo rajonine, 1976–1977 m. rajoninė biblioteka tapo centrine su 43 filialais, 1978–1979 m. ji perkelta į buvusį Vilkaviškio „Žiburio“ gimnazijos pastatą. 1995 m. biblioteka tapo Vilkaviškio viešąja biblioteka.
Filialai
2012 m. gruodį bibliotekai priklausė 2 miesto ir 26 kaimo filialai:
Uždaryti filialai:
Pačuka
Pačuka – miestas vidurio Meksikoje, Idalgo valstijoje sostinė ir didžiausias miestas. Įsikūręs 2426 m aukštyje. Mieste gyvena 275,6 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Sarysu
Sarysu  – upė centriniame Kazachstane, Džezkazgano, Šimkento ir Kzylordos srityse. Prasideda į rytus nuo Atasu gyvenvietės, teka į pietvakarius per Kazachijos kalvyną. Išnyksta Betpak Dalos dykumos smėlynuose, sudaro Segizo ežerų sistemą.
Pagrindinis intakas – Karakengiras (dešinysis). Nuo liepos iki sausio aukštupio ir žemupio ruožuose išdžiūsta. Upės vandenys naudojami drėkinimui Archeologiniais duomenimis nustatyta, kad seniau Sarysu, Turgajaus ir Irgizo upės sudarė bendrą sistemą Syrdarjos baseine, tačiau dėl klimato sausėjimo dabar jos nebepasiekia Syrdarjos.
Upės pavadinimas kazachų kalba reškia „geltonas vanduo“.
Visagino viešoji biblioteka
Istorija
Biblioteka įkurta 1979 m. balandžio 1 d. keturių kambarių bute Parko g. 17 kaip Ignalinos rajono centrinės bibliotekos Sniečkaus filialas. Jam vadovavo Janina Garbonienė. 1982 m. biblioteka persikėlė į naujas patalpas Olimpiados al. 14/3 (dabar Sedulinos al. 14/3). Sparčiai augant gyvenvietei, vienos bibliotekos ėmė darytis maža, tad II mikrorajone 1988 m. ėmė kilti naujas bibliotekos pastatas, kuris atidarytas 1990 m. balandžio 17 d. Visagino biblioteka Ignalinos bibliotekos filialu buvo iki 1995 m. liepos 3 d. 1996 m. tapo savivaldybės biblioteka.
Jasvilų valsčius
Jasvilų valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Ribojasi su Goniondzo, Jasionuvkos, Koricino, Monkų, Suchovolos ir Štabino valsčiais. Valsčiaus centras – Jasvilai.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919 m. vietoje jo įkurtas Dolistovo valsčius. 1945 m. buvo atkurtas ir priklauso Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 175,41 km², iš kurių:
Valsčius sudaro 12,69 % Monkų apskrities.
Gyventojai
Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1231,22 zlotai.
Spengla (Strėva)
Spengla – upė Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, kairysis Strėvos intakas. Ištakos maždaug 1 km į vakarus nuo Beižonių, įteka į Strėvą ties Naujosiomis Kietaviškėmis, 37 km nuo jos žiočių. Ilgis – maždaug 11 km. Užtvenkus Spenglą ties Kietaviškių – Kareivonių vieškeliu maždaug 1976 m., daugiau kaip 1 m buvo pakeltas Gilūšio ežero vandens lygis, jis susijungė su šalia buvusiu Gavėko ežeru ir dabar sudaro bendrą vandens telkinį.
Antra užtvanka tuo pačiu metu įrengta ties vieškeliu Kietaviškės – Ašakieniai, žemiau kažkada buvusios malūno užtvankos (ši iki mūsų dienų neišlikusi). Sovietmečiu šis tvenkinys buvo naudojamas pramoninei žuvininkystei – jame augindavo karpius.
Aukštupyje iš rytų pusės aplenkia meteoritinės kilmės Kaukinės ežerėlį.
Pavadinimo kilmė
Upėvardis laikytinas l priesagos vediniu iš šaknies speng-/spengti („ūžti ausyse, skambėti“); taip pat galimai nuo spangti („akti“), spangas („silpnai matantis, aklas“) arba spingėti („silpnai šviesti“).
Geocaching
thumb|Žaidimo reikmenys thumb|Lobio dėžutės pavyzdys
Geocaching (geo + ‎caching, kur ,žemė' +  ,slėptuvė') arba šnek. geokešingas – šiuolaikinėmis išmaniosiomis technologijomis paremtas žaidimas, kurio metu žaidėjai, naudodamiesi GPS ir interneto galimybėmis, ieško paslėptų netikrų lobių. Žaidėjai palydovinės navigacijos sistemų pagalba suranda „lobių“ talpyklas, paslėptas kitų žaidimo dalyvių. Mobiliųjų programėlių generuojamame lobių žemėlapyje sužymėtos slėptuvių vietos – tai dažniausiai pagrindinės turistų lankomos vietos: miesto aikštė, parkas, sena gotikinė bažnyčia ar istorinis paminklas. Paprastai geokešingu užsiimantis keliautojas gali būti tikras, kad aplankys kiekvieną iš šių turistinių objektų. Vietiniai tos šalies ar miesto žaidėjai prie pat arba visiškai netoli tokių objektų paslepia lobius, kurių ieško atvykėliai.
Žaidimas
Vos tik užsiregistravus pasauliniame geocaching.com tinklalapyje, galima žvilgtelti į žemėlapį ir stebėti, kiek lobių šio žaidimo mėgėjai paslėpė žemės rutulyje. Šį žaidimą žaidžia per penkis milijonus planetos gyventojų, kol kas paslėptų lobių nėra tik Šiaurės Korėjoje ir dar keliose valstybėse. Geokešingas ypač populiarus Vokietijoje ir kitose Vakarų Europos valstybėse.
Žaidimas susijęs su aktyviu laisvalaikiu atvirame lauke, naujų vietovių pažinimu, geografinio akiračio plėtimu. Pradėti žaisti gali bet kuris žmogus, turintis navigacinę sistemą arba išmanųjį telefoną, kuriame yra įdiegta specialiai šiam užsiėmimui skirta programėlė. Būtina užsiregistruoti žaidimo svetainėje ir susikurti vartotojo paskyrą. Galima pradėti ieškoti pagal pasirinktą vietovę arčiausiai esančių lobių – programėlėje pateikiamas visas sąrašas slėptuvių su pavadinimais. Kurią nors išsirinkus, žemėlapyje rodomos jos koordinatės, atstumas, lobio aprašymas, užuominos ir kita reikalinga informacija. Suradus „konteinerį“ (dėžutę su viduje esančiu lobiu), būtina užrašyti radimo datą, pseudonimą. Su lobiu gali būti paliekamas ir smulkus suvenyras, nedidelės vertės daiktas (pvz., atšvaitas, raktų pakabukas).
Lobiai ir slėptuvės
Slėptuvės pagal radimo sudėtingumą būna įvertintos penkių žvaigždučių skalėje, todėl net ir pradedantieji žaidėjai gali lengvai įsitraukti į paieškas, pradėdami nuo pačių paprasčiausių lobių. Kai kuriems lobių ieškotojams didžiausias azartas – radimą užregistruoti pirmiems. Kai kurie slėptuvių savininkai į dėžutę įdeda didesnės vertės daiktą, kurį pasiima FTF (First to Find) radimą užregistravęs geokešeris. Tai gali būti reta moneta, lobio slėpimui skirtas konteineris, laimingas loterijos bilietas ir pan.
Būna įvairių lobių rūšių. Norint surasti „Mysterious“ lobį, pirmiausia reikia išspręsti savininko sugalvotą užduotį, pavyzdžiui, „Sudoku“ žaidimą. Jį išsprendus, sužinomi atitinkami skaitmenys, kuriuos „įstačius“ į koordinates, parodoma tikroji galutinė slėptuvės vieta. Kiti lobiai yra nelengvai prieinami, reikalauja ne tik gero fizinio pasirengimo, bet ir specialios laipiojimo įrangos, nes yra paslėpti apleistose požeminėse šachtose, aukštai statybinėse konstrukcijose ar medžiuose, ant namų stogų. „Multi-Cache“ tipo lobių paieška primena orientacinį žaidimą, kai atvykus į tam tikrą vietą, ten būtina pastebėti kažkokią aplinkos detalę ar išspręsti užduotį. Tą padarius gaunamos kito punkto koordinatės ir t. t., kol galų gale randama ir pati slėptuvė.
Oficialioje žaidimo svetainėje galima įsigyti vadinamuosius „keliauninkus“ (travel bug) arba „geomonetas“ (geocoins). Palikti kurioje nors iš slėptuvių, jie ten praguli tol, kol tą pačią slėptuvę aplanko kitas žaidėjas ir nusprendžia „keliauninką“ pasiimti su savimi. Daiktas „keliauja“ kartu su radusiuoju tol, kol pastarasis nusprendžia jį palikti kitoje slėptuvėje – čia jį gali pasiimti kitas žaidėjas. Tokiu būdu „keliauninkas“ keliauja po pasaulį, o jo savininkas internetu stebi jo aplankytas vietas.
Slėptuvės būna įvairių dydžių: Nano (nano), Micro (mikro), Small (mažas), Regular, Medium (nuolatinis, vidutinis), Large (didelis), Other (kitas, neatitinkantis jokio išvardinto dydžio).
Algirdas Andriuškevičius
Algirdas Andriuškevičius (g. 1938 m. rugsėjį) – Lietuvos futbolininkas ir treneris.
Biografija
Kilęs iš Kauno, futbolą pradėjo žaisti Kauno „Inkare“, 1962 m. laimėjo LTSR pirmenybes kartu su „Atleto“ komanda. Baigęs tuometinį Kūno kultūros institutą ir gavęs paskyrimą išvyko į Kretingą, kur apie 1963 m. dirbo su vaikų futbolo grupėmis, kurios būdavo priskirtos tai Klaipėdai, tai Plungei. 1965 m. įkurta Kretingos sporto mokykla (dabartinėje Pranciškonų gimnazijoje), treniruotės vykdavo tuometinės I vidurinės mokyklos salėje ir lauke. A. Andriuškevičius ėmė dirbti sporto mokykloje treneriu.
Trenerio auklėtiniai yra įėję į Lietuvos futbolo istoriją: į SSRS rinktinę buvo pakviestas jo auklėtinis Virginijus Butkevičius, toje pačioje rinktinėje žaidė Alfonsas Barasa, Darius Butkus. Dabar Kaune treneriu dirba Kazys Bričkus, atstovavęs Lietuvos mokinių rinktinei, Kretingoje treneriu dirba Gediminas Petrauskas, Palangoje – Romas Zubernius. Už „Žalgirį“ žaidė Juozas Puotkalis, broliai Algis Barasa ir Alfonsas Barasa, kovodami už Mažeikių ROMAR tapo Lietuvos čempionais, tą patį titulą yra pelnęs Valerijonas Petrauskas, šiuo metu Škotijoje žaidžiantis Valdas Trakys.
A. Andriuškevičius 1962–1965 m. treniravo „Miniją“, kuri 1964 m. iškovojo „Tiesos“ taurę ir bronzos medalius LTSR aukščiausiojoje futbolo lygoje. Kitą sezoną „Minija“, anot trenerio, sužaidė prastai, ir jį atleido. Tuomet treneris išvyko į Gargždus, su vietos komanda tapo tuometinės „Nemuno“ sporto draugijos lygos čempionais, tačiau Gargžduose ilgiau kaip metus neišbuvo.
Pagani
Pagani Automobili S.p. A. – Italijos sportinių automobilių gamintoja bei dizaino kūrėja. 1992 m. įmonę įkūrė argentinietis Horacio Pagani.
1988 m. Horacio Pagani įkūrė dizaino studiją Pagani Composite Research, kuri aktyviai dirbo su Lamborghini kompanija kuriant šiuos automobilius. Šiuo metu H. Pagani pradėjo kurti savo sportinį automobilį kodiniu pavadinimu „C8 Project“. Vėliau šis pavadinimas buvo pakeistas į „Fangio F1“, taip norint pagerbti H. Pagani draugą argentinietį 5 kartus Formulės 1 čempioną Juan Manuel Fangio.
1991 m. H. Pagani įkūrė atskirą dizaino studiją „Modena Design“. 1992 m. buvo pradėta kurti „Fangio F1“ prototipą, o kitais metais jis sėkmingai išbandytas Dallara vėjo tunelyje. 1994 m. Mercedes-Benz sutiko tiekti savo V12 variklius šiam modeliui.
2005 m. H. Pagani paskelbė patrigubinantis savo automobilių gamybos apimtis, o 2007 m. debiutuosiantis JAV rinkoje.
2010 m. liepos 26 d. Pagani Zonda R modelis pasiekė naują pasaulio rekordą tarp masinės gamybos automobilių Nordschleife trasoje, įveikęs ją per 6:47 min. Anksčiau šis rekordas priklausė Ferrari 599 GTB Fiorano 599XX.
2012 m. debiutavo naujas Pagani modelis Pagani Huayra. 2013 m. šis modelis greičiausiai įveikė BBC laidos „Aukščiausia pavara“ bandymų trasą (1:13.8 min.).
Narakorto Urvų gamtosaugos parkas
Narakorto Urvų gamtosaugos parkas  – nacionalinis parkas Australijoje, Pietų Australijos valstijoje, netoli Narakorto miesto. Parkas garsėja 6,6 km² teritorijoje slypinčiais urvais ir juose rastomis gerai išsilaikiusių iškastinių gyvūnų liekanomis (įskaitant daugelį Australijos megafaunos pavyzdžių). Daugelyje urvų susiformavusios įspūdingos stalaktitų ir stalagmitų struktūros.
Narakortas kartu su Riverslėjaus parku patenka į svarbiausių fosilijų radaviečių dešimtuką pasaulyje ir puikiai iliustruoja pagrindinius unikalios Australijos faunos evoliucijos etapus. 1994 m. Narakorto parkas UNESCO buvo įtrauktas į pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Vietovės uolienos formavosi iš koralų ir kitų jūrinių organizmų prieš 200 milijonų metų ir vėl prieš 20 milijonų metų, kai žemė buvo atsidūrusi žemiau jūros lygio. Požeminiams vandenims tirpdant ir ardant klintinius gruntus susiformavo urvai. Tokios skylės žemėje tapo savotiškais spąstais čia patekusiems gyvūnams. Žinduoliai ir kitos sausumos būtybės iš šių urvų nebegalėjo ištrūkti. Fosilijos randamos išlikusios sluoksniuose, susiformavusiuose iš suardyto (išplauto) viršutinio dirvožemio. Kai kuriuose urvuose fosilijų turtingi sluoksniai yra iki 20 m storio, ir jie išsaugomi būsimiems paleontologiniams tyrimams.
Urvai, esantys dabartinio nacionalinio parko ribose, pirmą kartą buvo aptikti 1845 m., atradus Blanche urvą. 1885 m. Miškų departamentas šiame objekte paskyrė prižiūrėtoją dėl „urvų populiarumo ir vandalizmo grėsmės“.
2001 m. panaikintas buvęs Narakorto urvų apsaugos parkas, o jo naudojama žemė pertvarkyta į nacionalinį parką.
Lankymas
Parkas pritaikytas priimti turistus, įrengta stovyklavietė ir kemperių parkas, maitinimo, apgyvendinimo ir iškylų vietos. Lankytojams organizuojamos ekskursijos po urvus, šiuolaikinių technologijų pagalba parodomos neprieinamos vietinių šikšnosparnių Miniopterus orianae bassanii gyvenamos olos. Lankytojų centre yra nuotykių urvas, vyksta specialūs renginiai, eksponuojamos fosilijos. Iš 28 parke esančių urvų tik keturi yra atviri visuomenei. Kiti urvai yra saugomi nuo visuomenės akiračio, nes jie yra svarbūs moksliniams tyrimams ir pačių urvų bei jų turinio apsaugai.
Šerpliškiai
Šerpliškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 15 km nuo Piniavos.
Prison Leopards FC
Kabvės „Prison Leopards“ – Zambijos futbolo klubas iš Kabvės. Šis straipsnis apie futbolo ekipą, kuri rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Prison Leopards Football Club arba Prison Leopards Kabwe. Namų rungtynes žaidžia Godfrey 'Ucar' Chitalu 107 stadione, talpinančiame 10 000 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1974 m. 2002 m. sezone Division One Pietų grupėje buvo antri ir buvo perkelti į aukštesnį divizioną.
2003 m. rungtyniavo Superlygoje, bet liko penkiolikti ir prarado vietą spiriausioje šalies lygoje.
2019 m. vėl pateko į Superlygą. Ji buvo padalinta į dvi grupes, po dešimt ekipų. B grupėje „leopardai“ liko paskutiniai. Po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Nuo 2020–2021 m. žaidė aukščiausioje šalies lygoje.
Lietuvos–Lenkijos demarkacinės linijos
thumb|350px|Antantės sąjungos nustatytos Lietuvos-Lenkijos demarkacijos linijos [[1919–1939 metais. thumb|Demarkacinės linijos apsauga ant tilto per [[Merkys|Merkį]]
Lietuvos–Lenkijos demarkacinės linijos – linijos, 1919–1939 m. žymėjusios Lietuvos ir Lenkijos laikinąją sieną, nustatinėtos Antantės atstovų, iš esmės – Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos, pritariant Italijai ir Japonijai. Šios linijos buvo nustatomos siekiant sustabdyti karo veiksmus tarp Lenkijos ir Lietuvos kariuomenių, sutaikyti šias valstybes suvienijant jas kovai prieš Tarybų Rusiją. 1920 m. spalio pradžioje Suvalkų derybose sutarta demarkacijos linija nesukliudė Lenkijai tą patį mėnesį okupuoti ir vėliau aneksuoti Vilniaus krašto.
Pirmoji demarkacinė linija nustatyta 1919 m. birželio 18 dieną, liepos 26 ar liepos 27 dieną Lietuvos vyriausybės prašymu nustatyta antroji. Pagal abu nutarimus, Lenkijai paliktas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. 1920 m. po Raudonosios armijos užkariavimų ir Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutarties (1920 m. liepos 12 d.) demarkacijos linijos faktiškai panaikintos, o 1920 m. spalio 7 d. Suvalkų sutartimi tarp Lietuvos ir Lenkijos nustatyta trečioji demarkacijos linija, pagal kurią Vilnius atiteko Lietuvai.
1920 m. spalio 9 d. generolui Liucjanui Želigovskiui inscenizavus maištą ir apėjus demarkacijos liniją (pasibaigusią ties Bastūnais) lenkai vėl perėmė Vilnių. Tarpininkaujant Tautų Sąjungai, lapkričio 29 d. sudarytos Kauno paliaubos, kuriomis tarp Vilniaus krašto ir Lietuvos nustatyta neutralioji zona. 1923 m. vasario 3 d. Tautų Sąjunga zoną padalijo Lietuvai ir Lenkijai, o kovo 15 d. Ambasadorių konferencijoje nutarta naujai susidariusią demarkacijos liniją laikyti valstybine siena. Nors Lietuva šios sienos nepripažino, ji egzistavo iki 1939 m. spalio 27 d.
Amunicijos laivas
thumb|right|250px|Tipiškas šiuolaikinis JAV amunicijos laivas USNS „Kilauea“ (T-AE 26) thumb|right|250px|Sraigtasparnis HH-60H Sea Hawk gabena šaudmenis (vertikalusis papildymas) iš Karinio jūrų gabenimo pajėgų laivo USNS „Walter S. Diehl“ (T-AO-193) į [[lėktuvnešis|lėktuvnešį USS „Nimitz“ (CVN 68) (2003 m.)]] Amunicijos laivas  – pagalbinis laivas, sukonstruotas amunicijai gabenti, paprastai – karinio laivyno laivams bei aviacijai. Tokių laivų krovinių laikymo ir krovimo įtaisai pritaikyti itin saugiam šaudmenų laikymui ir manipuliavimui. Pvz., hermetiškai uždaromi krovinių skyriai; mechanizmai, leidžiantys užlieti užbortiniu vandeniu skyrius su kroviniu, jei kyla toks poreikis (pvz., gaisras).
Amunicijos laivai yra JAV pagalbinių laivų tipas.
Amunicijos laivai paprastai gabena krovinius tam, kad šie būtų perkrauti į plaukiančius karo laivus ( 'plaukiamasis papildymas') – tiek perkraunant dviem ar trims laivams plaukiant bortas į bortą ( 'jungiamasis papildymas'), tiek perkraunant sraigtasparniais ( 'vertikalusis papildymas'). Rečiau šie laivai gabena šaudmenis iš vieno kranto punkto į kitą.
Antrojo pasaulinio karo metais JAV karinis jūrų laivynas naudojo amunicijos laivus, kurie buvo pritaikyti prekybiniai laivai arba specialiai pastatyti, naudojant prekybos laivų korpusus, ypač C2 tipo. Jie būdavo ginkluoti, o jų įgulos buvo karinio laivyno jūrininkai. Keli tokie laivai karo metu buvo sunaikinti sukeldami didžiulius sprogimus. Žinomiausias buvo USS „Mount Hood“ (AE-11), kuris 1944 m. lapkričio 10 d. sprogo Admiraliteto salose.
Šiuolaikiniai Kilauea klasės JAV amunicijos laivai yra specialios konstrukcijos, pritaikyti būtent tokiai veiklai. Jie gali pervežti ir šaldomus krovinius. Jie yra neginkluoti, o jų įgulas sudaro civiliai jūrininkai.
Paspieška (Vilnius)
Paspieška – buvusi gyvenvietė Vilniuje, šiaurinė Antakalnio dalis. Vietovardis paminėtas Adomo Honorio Kirkoro „Pasivaikščiojimuose po Vilnių“, naudotas 1933–1935 m. lenkiškuose žemėlapiuose. 1940 m. A. Jakšto ir J. Puišės sudarytame Vilniaus miesto plane atitinkamoje vietoje naudojamas vietovardis Oginskių smėlynė.
Tarpukariu buvo suplanuotas arklinio tramvajaus maršrutas Katedros aikštė–Paspieška, atkarpai įveikti numatyta 10 min.
Etimologija
Yra bent kelios pavadinimo kilmės versijos. Jurgis Vanagas teigia, jog pavadinimas galimai kilęs nuo vietovėje XIX a. stovėjusios taip vadintos priemiesčio užeigos, kurioje valgyti ir linksmintis buvo pamėgę vilniečiai, ypač inteligentija. J. Vanagas veda paralelę tarp Paspieškos ir bistro – abiejų žodžių kilmė iš rusų kalbos žodžių, reiškiančių skubinimą.
Kita versija pavadinimą kildina iš greitai užderančių bulvių veislės, kurias introdukavę tolimajame dabartinių Mykolo Kleopo Oginskio bei Tverečiaus gatvių gale augino Oginskiai. Vietiniai gyventojai čia turėjo daržus, sodus – ten nebūdavo ankstyvų šalnų, dirvožemis – derlingas, todėl jie dažnai ten augindavo bulves. Būtent nuo bulvių veislės speška ir kildinamas vietovardis.
Redemptorių ordino vienuolynas
thumb|left|Vienuolyno pastatas 2021 m.
1936 m. į Vilnių atvykę XVIII a. Italijoje įkurto Redemptorių ordino vienuoliai Paspieškoje, dabartiniame Nemenčinės g. 7 sklype vietoje buvusių medinių pastatų pasistatė vienuolyną ir koplyčią. Vienuolynas turėjo daržovių ir vaisių sodą, su vienuolynu susijusi buvo Vilniuje gyvenusi vienuolė Faustina Kovalska. Po Antrojo pasaulinio karo vienuolynas uždarytas, vienuolės išvytos arba persikėlė į Lenkiją. Kurį laiką vienuolyno pastate buvo įsikūrę Vilniaus universitetinės ligoninės Santariškių klinikų filialo Vaikų tuberkuliozės ambulatorinis bei Vaikų tuberkuliozės skyriai, 2012 m. persikėlę į Vaikų ligoninę, Vilniaus universitetinės ligoninės Santariškių klinikų filialą.
Andrew Wyeth
Endriu Vajetas (, 1917 m. liepos 12 d. − 2009 m. sausio 16 d.) − XX a. JAV realistinis tapytojas. Garsiausiu jo kūriniu įvardijamas paveikslas „Kristinos pasaulis“ (1948 m.).
Biografija
Vasaras Vajetų šeima leisdavo Meino valstijoje ir ankstyviausios Endriu akvarelės buvo paveiktos Vinslou Homerio kūrybos. Pirmą kartą jo akvarelės buvo eksponuotos 1936 m. Filadelfijoje. Pirmosios Endriu personalinės parodos metu 1937 m. Niujorko William Macbethšie galerijoje šie kūriniai sulaukė aukšto kritikų įvertinimo. Jaunasis dailininkas buvo savikritiškas ir grįžo į tėvo studiją tobulinti technikos, pradėjo dirbti su tempera, kuri ilgainiui tapo pagrindine jo raiškos technika. Pasak Endriu, ji privertė jį sulėtinti tapybos tempą ir leido pasiekti puikius vaizduojamų tekstūrų efektus.
1940 m. Endriu Vajetas vedė Betsi Džeims, kuri ji supažindino su ilgamete drauge Kristina Olson. Pastaroji įkvėpė daugelį Endriu paveikslų, tarp jų „Kristinos pasaulį“. Ji menininkui išreiškė „senąjį Meiną“. Po 1948 m. sukurto „Kristinos pasaulio“ Endriu Vajetas sulaukė aukšto pripažinimo ir buvo vienas populiariausių JAV dailininkų. 1955 m. Harvardo universitetas jam suteikė garbės laipsnį. 1963 m. Džonas F. Kenedis E. Vajetui, pirmajam iš dailininkų, skyrė Prezidento Laisvės medalį, aukščiausią JAV civilinį apdovanojimą. 1965 m. jis apdovanotas Nacionalinio menų ir literatūros instituto aukso medaliu. 1970 m. įvyko E. Vajeto, pirmojo gyvenančio menininko, paroda Baltuosiuose rūmuose Vašingtone. 1977 m. jis pirmą kartą keliavo į Europą priėmimo į Prancūzijos dailės akademijos narius proga. 1978 m. jis buvo pripažintas SSRS dailės akademijos garbės nariu. 1986 m. dailininkas netikėtai atskleidė grupę kūrinių, kuriems pozavo vokiečių imigrantė Helga Testorf iš kaimynystės Čads Forde. Jis juos kūrė apie 15 metų, tikėtina, nežinant žmonai.
1990 m. E. Vajetas apdovanotas JAV Kongreso aukso medaliu, 2007 m. − Nacionaliniu menų medaliu. Jo parodos vyko Nacionaliniame šiuolaikinio meno muziejuje Tokijuje, Ermitažo muziejuje Sankt Peterburge, Karališkuosiuose rūmuose Milane, dailės akademijose Paryžiuje ir Londone. 2006 m. paroda Filadelfijos dailės muziejuje sutraukė 177 000 lankytojų per 15 savaičių. Endriu Vajeto garsiausi kūriniai yra Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje („Kristinos pasaulis“, 1948 m.) ir Vašingtono nacionalinėje dailės galerijoje („Vėjas nuo jūros“, 1947 m.). Endriu Vajetas mirė 2009 m. sausio 16 d. savo namuose Čads Forde Pensilvanijoje. Jo realistiniam stiliui būdingas paprastumo ir abstrakcijos siekimas. Beveik visus savo kūrinių motyvus E. Vajetas ėmė iš aplinkos apie 1 mylią aplink savo namus Čads Forde ir iš Kušingo miestelio Meino valstijoje, kuriame vasarodavo (pastarajame gyveno Kristina Olson).
Stanislovas Chomentovskis
Stanislovas Chomentovskis (, 1673 m. gruodžio 13 d. – 1728 m. rugpjūčio 31 d.) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Karūnos lauko etmonas nuo 1726 m., Mazovijos vaivada nuo 1706 m., 1725 m. tapo Karūnos dvaro maršalka.
Biografija
Lenkijos bajorų Chomentiovskių giminės atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Braclavo vaivados Martyno Chomentovskio ir Anos Veržbovskos sūnus.
Nuo 1696 m. Radomo seniūnas, nuo 1706 m. – Zvoleno, nuo 1708 m. – Drohobyčiaus ir Zlotorijsko. Vienas iš ištikimų Augusto Stipriojo šalininkų. Vienas iš Šiaurės karo su švedais didvyrių. 1704 m. gegužę dalyvavo Sadomiro konfederacijoje.
1712 m. buvo paskirtas ATR ypatinguoju pasiuntiniu į Osmanų imperiją, 1713 m. vedė derybas dėl Karolio XII išsiuntimo iš šalies. Už tą paslaugą grįžęs iš Turkijos gavo apdovanojimą – 25 tūkstančius talerių. Derybos tęsėsi nuo 1713 m. iki 1714 m. balandžio 22 d. Derybose lenkams padėjo Rusijos diplomatas Petras Šafirovas, Austrijos rezidentas Francas Anselmas Fleišmanas ir prancūzų pasiuntinys markizas Pjeras Piušo Dezaljeras, taip pat Krymo chanas Kaplanas Girėjus, papirktas Lenkijos pasiuntinio Petro Lamaro.
1714 m. balandžio 22 d. buvo pasirašyta sutartis tarp ATR ir Turkijos. Turkai atsisakė ketinimų peržiūrėti 1699 m. Karlovicų sutartį, o lenkai sutiko laikytis Rusijos–Turkijos 1711 m. Adrianopolio susitarimų nuostatų, rusų kariai turėjo būti išvesti iš Lenkijos žemių, o Karolis XII galėjo grįžti į tėvynę per Lenkijos žemes.
Šešelgiškės
Šešelgiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Sužionių.
Memetika
Memetika – unikalių kultūrinės informacijos vienetų – memų – tyrimų sritis, kuri remiasi analogija su Čarlzo Darvino evoliucijos teorija. Proponentai apibūdina memetiką kaip požiūrį į kultūros informacijos perdavimą pagal evoliucinius modelius, laiko memus kultūros vienetais, kurie patys evoliucionuoja ir turi savybę „daugintis“ kaip žmonių genai. Pagal analogiją su genetika, tiriančia genus, memų tyrimų sritis buvo pavadinta memetika. Memetikos mokslinis statusas yra prieštaringas. Daugelio mokslininkų memetika kritikuojama kaip pseudomokslas. Memetika reiškia tradicinį susirūpinimą dėl idėjų ir įsitikinimų tiesos, o ne į tai, kad daugiausia dėmesio būtų skiriama idėjų ir įsitikinimų sėkmei.
Istorija
Terminą „memas“, padėdamas pamatus memetikai, įvedė britų biologas Ričardas Dokinsas. Jis išgarsėjo, kai 1976 m. parašė knygą „Savanaudiškas genas“, joje išpopuliarinęs genocentrišką požiūrį į evoliuciją. 1997–2005 m. buvo leidžiamas profesionalus žurnalas „Journal of Memetics“.
Memų plitimo modelis
Memų pavyzdžiais gali būti patarlės, skambios frazės, anekdotai, melodijos, grafiniai simboliai, idėjos, religinės koncepcijos. Pasak Dokinso, memai panaudoja žmonių sąmones kaip savotiškas bazes, kuriose dauginasi ir keičiasi, „peršokdami“ nuo vieno individo prie kito. Memai replikuojasi naudodamiesi tiesiogine komunikacija ir imitacija, žmogaus protu naudodamiesi panašiai, kaip virusai naudojasi DNR medžiaga. Memai suformuoja memų kompleksus panašiai, kaip genų rinkiniai suformuoja kūną arba rūšies genofondą. Memai replikuojasi imitacijos dėka. Jei pradedama niūniuoti kažkur nugirsta melodija, galima sakyti, kad melodija yra ką tik replikavęsis memas, o jo nešėjas ką tik užsikrėtė memu.
Memetika memo plitimą aprašo pagal tokį patį modelį, koks yra naudojamas virusologijoje: virusas naudojasi tam tikra medija, kurioje užsikoduoja. RNR/DNR virusų atveju medija yra pati DNR statybinė medžiaga – DNR/RNR sekos. Virusas keliauja iš vienos ląstelės į kitą, kur įsiskverbęs į esamą DNR struktūrą paverčia ląstelę nauju šeimininku. Ląstelė pagal DNR užkoduotas instrukcijas gamina savęs kopijas. Memetikoje taikomas toks pat modelis. Pagal memo platinimo programą, šeimininkas užkoduoja memą tam tikroje medijoje, o gavėjas jį iškoduoja iš medijos, o memas toliau plinta.
Gyvybės ciklo struktūra memetikoje
Memų gyvybės ciklas yra panašus į parazitų gyvybės ciklą.
Saskuehana
Saskuehana  – upė šiaurės rytų JAV. Prasideda Niujorko valstijoje, Otsego ežere, Apalačų prieškalnėse. Teka pietryčių kryptimi per Pensilvanijos ir Merilando valstijas. Kerta Pidmonto plynaukštę, sudaro slenksčius. Įteka į Atlanto vandenyno Česapiko įlanką.
Upės pavadinimas kilo nuo irokėzų genties saskuehanokų. 1612 m. žemėlapyje upė įvardinta kaip Sasquesahanough, tačiau vėliau pavadinimas supaprastintas.
Baltarusijos moterų krepšinio rinktinė
Baltarusijos moterų krepšinio rinktinė – Baltarusijos nacionalinė moterų krepšinio komanda.
Šeškai (Panevėžys)
Šeškai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Piniavos, kitapus Lėvens. Kolektyviniai sodai.
Mariana Efstratiou
220px|miniatiūra| Mariana Efstratiou 1989 m.
Mariana Efstratiou (, g. 1962 m. Atėnuose) – graikų dainininkė.
1987 metais, kaip dueto Bang narė pasirodė Eurovizijos konkurse. 1989 m. Efstratiou laimėjo Graikijos nacionalinį dainų konkursą, įveikdama graikų superžvaigždę Anna Vissi ir atstovavo Graikijai Lozanoje vykusioje Eurovizijoje su daina „To Diko Sou Asteri“. Daina užėmė devintą vietą. 1996 metais transliuotojo ERT pasirinkimu jai vėl buvo leista atstovauti Graikijai, šį kartą su daina „Emeis Forame to Himona Anixiatika“, kuri užėmė 14 vietą. Šiuo metu ji yra džiazo ansamblio Nova Mood vokalistė.
Menševikai
thumb|right|350px|[[Pavelas Akselrodas, Julijus Martovas ir Aleksandras Martinovas, Stokholmas 1917 m. gegužės 16 d.]]
Menševikai (меньшевики, žodis kilęs iš rusiško žodžio меньшинство, reiškiančio „mažuma“) - tai Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos (RSDDP) nuosaikesniojo sparno nariai. RSDDP partiją sudarė nuosaikieji menševikai ir maištingieji bolševikai, kurie siekė įtvirtinti proletariato diktatūrą. Menševikams vadovavo Julijus Martovas kurio tikroji pavardė Julijus Osipovičius Cederbaumas.
Menševikų atsiradimas
Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos (RSDDP) skilimas į menševikus ir bolševikus įvyko 1903 m. per antrąjį partijos suvažiavimą Londone kai vyko balsavimas dėl 1-ojo partijos statuto paragrafo. Šiuo paragrafu Leninas siekė įtvirtinti, kad RSDDP bus disciplinuota, aiškiai organizuota, karinė proletarinė partija siekianti savo tikslų revoliuciniu keliu, o J. Martovas norėjo partiją įtvirtinti kaip laisvesnę asociaciją ir savo tikslų siekti reformomis. Balsavimo metu Lenino pasiūlymas gavo daugumą ir jį palaikantys partijos nariai pradėjo vadintis bolševikais, o J. Martovas su jį palaikančia mažuma gavo pavadinimą menševikai. Vėliau menševikų ir bolševikų grupės dar jungėsi ir skyrėsi, bet kaip išaiškėjo, skilimas buvo galutinis.
Skirtingai nuo bolševikų terminas menševikai visada buvo labiau neformalus ir oficialiu partijos pavadinimu nebuvo naudojamas. Partija visada buvo vadinama socialdemokratine.
Menševikų likimas po 1917 metų
Po 1917 m. Spalio revoliucijos menševikai dažnai prieštaraudavo bolševikams, todėl jų veiklą tai uždrausdavo tai vėl leisdavo, bet galutinai menševikų partinė veikla buvo uždrausta. Dauguma menševikų patyrė represijas Rusijos pilietinio karo metu, kiti emigravo, dalis buvo represuoti susidorojant su taip vadinamu "Menševikų centro komiteto sąjunginiu biuru" ("Союзное бюро ЦК меньшевиков"). Galutinis sunaikinimas įvyko 1936-1938 m. „didžiojo teroro“ metu.
Nepaisant visko, daliai menševikų, kurie oficialiai pakeitė savo įsitikinimus, pavyko ne tik išgyventi, bet ir pasiekti reikšmingų postų. Pavyzdžiui, Andrejus Vyšinskis (Андрей Януарьевич Вышинский), tapo Generaliniu prokuroru, o vėliau užsienio reikalų ministru ir kandidatu į TSKP CK Prezidiumą (Politbiuras). Diplomatinę karjerą pasiekė ir buvę menševikai Ivanas Maiskis (Иван Михайлович Майский) (tikroji pavardė Janas Liachoveckis (Ян Ляховецкий)) ir Aleksandras Trojanovskis (Александр Антонович Трояновский).
Menševikai Gruzijoje
thumb|left|150px|[[Gruzija|Gruzijos ministras pirmininkas Nojus Žordanija]] Didesnių pasiekimų menševikai pasiekė Gruzijoje. 1918 gegužės 26 jie paskelbė Gruziją nepriklausoma respublika. Vyriausybės vadovu tapo Nojus Žordanija (Ной Николаевич Жордания), aktyviai pasirodė ir Nikolajus Čcheidzė (Николай Семёнович Чхеидзе) ir Iraklijus Ceretelis (Ираклий Георгиевич Церетели). Tačiau šis menševikų vadovavimas truko tik iki 1921 m. kai Raudonoji armija užėmė Gruziją ir įvedė ten Tarybinę valdžią.
Leningrado prospektas
thumb|Leningrado prospektas Leningrado prospektas (šnek. Ленинградка) – viena iš svarbiausių Maskvos transporto magistralių, gatvė Šiaurės administracinėje apygardoje, pati plačiausia gatvė Maskvoje (iki 120 m). 2010 m. vykdant projektą „Didžioji Leningradka“ plečiamas iki 8 juostų abiem judėjimo kryptimis.
Šeškiniai
Šeškiniais vadinami kaimai:
Aerograma
Aerograma (iš ), iš 'oras' +  'užrašas') – oro paštui skirtas laiškinis atvirukas. Tai plono lengvo popieriaus lapas, paruoštas sulenkti, iš anksto pateptas klijais, kuris suklijavus paruoštoje vietoje iškart yra ir vokas, ir laiškas su tekstu. Pašto operatoriai paprastai draudžia į tokius lengvuosius laiškus didėti bet kokius papildomus daiktus, kadangi jie siunčiami sumažintu tarifu.
Šeškynė
Šeškynė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Magūnų.
Aerograma
Dažniausiai aerogramos turi atspausdintą apmokėjimo žymę, nors kai kurios šalys (Naujoji Zelandija, Rodezija, Airija) pardavinėjo aerogramas be apmokėjimo žymų. Aerogramos be atspausdintų žymų vadinamos. Aerogramas išleidžia šalies pašto institucijos arba privačios kompanijos.
Siuntėjas vienoje pusėje parašo laiško tekstą, tada sulenkia numatytoje vietoje, sudrėkina klijus ir užklijuoja, o antrojoje lapo pusėje, kuri suklijavus sudaro išorinį aerogramos paviršių užrašo gavėjo ir savo pavardes ir adresus.
Istorija
Aerogramos labai išpopuliarėjo jas naudojant Antrojo pasaulinio karo metu. Pulkininkas leitenantas R. E. Evansas (R. E. Evans), D. Britanijos Artimųjų Rytų pajėgų Armijos pašto tarnybos direktoriaus pavaduotojas pasiūlė lengvus, užsiklijuojančius laiškinius atvirukus panaudoti D. Britanijos kariuomenės oro pašte. 1940 m. antroje pusėje jis rekomendavo šio laiškų varianto naudojimą to meto D. Britanijos Valstybės karo sekretoriui Entoniui Idenui (Anthony Eden), kuris lankėsi Artimuosiuose Rytuose. 1941 m. sausio mėn. buvo leista visuose Artimuosiuose Rytuose dislokuotoje D. Britanijos kariuomenėje diegti Oro pašto laiškinių atvirukų paslaugą. 1941 m. kovo 1 d. ėmė veikti oro paštas tarp Artimųjų Rytų ir D. Britanijos, buvo naudojami tiek Imperial Airways vandens lėktuvai, tiek kariniai transporto lėktuvai. Aerogramoje parašyto teksto privatumas bei pačios aerogramos lengvumas užtikrino aerogramų populiarumą vartotojų tarpe, kurį jos išlaikė ir karui pasibaigus, tik jau kaip civilinio pašto dalis.
Aerogramų naudojimui oficialiai pritarė 1952 m. vykęs Pasaulinės pašto sąjungos kongresas Briuselyje.
Junginėse Valstijose aerogramos nebegaminamos. Pasibaigus turimoms aerogramų atsargoms jų daugiau nebespausdins.
Jeffrey Sarpong
Karjera
Žaidė Nyderlanduose, 1995–2005 m. rungtyniavo Axaj klubo jaunimo ekipose. Debiutavo ir pagrindinėje klubo komandoje.