cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dovainonių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Rumšiškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Antakalnio apylinkės ir Rumšiškių apylinkės.
Čailu kalnai
Čailu kalnai – kalnų masyvas rytų Gabone, Kongo Respublikos pasienyje. Sudaryti iš nuosėdinių uolienų. Čia iškilusi viena aukščiausių šalies viršūnių – Ibundžio kalnas (980 m), kita aukšta viršūnė – Mimongas (860 m). Kalnuose ištakas gauna šios upės: Luecė, Ugulu, Ikojus, Lolas, Lekokas, Lebombis, Ofuė.
Kalnai pavadinti juos tyrinėjusio prancūzų antropologo ir keliautojo Paul du Chaillu garbei.
Macejkova Gura
Macejkova Gura  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Dauguma kaimo gyventojų yra gudų tautybės ir stačiatikių tikėjimo.
Innosense
„innosense“ buvo Pop/R&B merginų muzikos grupė iš Jungtinių Amerikos Valstijų. 2000 metais grupė išleido debiutinį albumą „So Together“, tačiau albumas nepasiekė komercinės sėkmės. 2003 metais grupė iširo.
Istorija
Grupės vadovai ir vadybininkai buvo Lou Pearlman ir Lynn Harless. Pirmoji grupės sudėtis buvo Danay Ferrer, Mandy Ashford, Nikki DeLoach, Amanda Latona, ir Britney Spears. Šios merginos 1997 metais subūrė merginų grupę, kuri būtų panaši į vaikinų grupes „NSYNC“ ir „Backstreet Boys“. Tačiau, jau po metų Spears nusprendė tapti solo dainininke ir buvo pakeista Veronica Finn. Vėliau, Latona irgi išėjo ir ją pakeitė Jenny Morris. 1999 m. Innosense pasirodė paauglių filme „Longshot“. Prieš Amanda Marie Latonai paliekant Innosense, grupė su ja išleido singlą pavadinimu „Wherever You Are“. Šiai dainai jos sukūrė vaizdo klipą. Singlas buvo išleistas tik Vokietijoje.
Grupės pavadinimą pasiūlė Pearlman ir Harless. Kai Spears išpopuliarėjo, grupė tapo jos koncertinių turų atidarymo grupe.
Bazorų piliakalnis
Bazorų piliakalnis – piliakalnis Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Bazorų Pivašiūnų seniūnija. Pasiekiamas važiuojant keliu Lelionys – Tabalenka, Bazorų pradžioje pasukus į kairę šiaurės kryptimi nežymiu lauko keliuku, pavažiavus 1,6 km iki karjero, nuo jo per laukus į šiaurės rytus eiti 300 m.
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Siaubingoji lapalaipė
Siaubingoji lapalaipė (Phyllobates terribilis) – lapalaipių genties iš medlaipinių (Dendrobatidae) šeimos varliagyvių rūšis, paplitusi Pietų Amerikoje, viena iš nuodingiausių pasaulyje tarp stuburinių gyvūnų. Populiacija yra endeminė, įsikūrusi Kolumbijos Valje del Kaukos ir Kaukos departamentuose, Ramiojo vandenyno pakrantės atogrąžų miškuose.
Siaubingosios lapalaipės išskiriami nuodai yra tokie stiprūs, jog suaugusiam žmogui nužudyti užtenka vos 2 mikrogramų (0,000002 g). Varliagyvis nėra savaime nuodingas. Perkėlus gyvūną iš jo natūralios buveinės, jis taptų paprasta varle. Įprastoje aplinkoje varlė minta nuodingais vabzdžiais, kurie savo ruožtu nuodus gauna iš augalų. Varlės nuodai vietos indėnų naudojami strėlių antgaliams. miniatiūra|250px|left|Siaubingoji lapalaipė tarp lapų
Varlė aktyvi dieną, yra ryškiaspalvė, 2–4 cm dydžio. Galūnių tarpupirščiuose neturi plėvės, o jų pirštų galai išsiplėtę, tarnaujantys kaip siurbtukai, padedantys judėti lapais ir šakomis. Minta skruzdėlėmis, įvairiais kitais smulkiais vabzdžiais. Dauginasi sausumoje, drėgnoje vietoje padėdamos kiaušinėlius. Vėliau išsiritusius buožgalvius patinėlis perneša į vandens telkinį. Vandenyje jie plačiai pasklinda, nes yra linkę į kanibalizmą. Vystosi 14–18 dienų, po to jaunos varlės pradeda gyvenimą sausumoje. Pradžioje jos būna blyškiai geltonos spalvos, su juodais šonais ir juosta ant nugaros. Laikui bėgant juoda spalva išnyksta, o ūgtelėjusios iki 2,5 cm varlės įgauna ryškią, geltonai oranžinę spalvą.
Siaubingosios lapalaipės gyvena grupėse iki 7 individų. Prisitaiko auginamos nelaisvėje, vivariumuose.
Juodiškio apylinkė
Juodiškio apylinkė (arba Juodiškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Švenčionėlių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionėlių rajonui. 1954 m. prijungta dalis Miežionėlių apylinkės ir dalis Veikūnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Juodiškio apylinkė prijungta prie Žeimenos apylinkės.
Plaukuotoji skruzdėlė
Plaukuotoji skruzdėlė (Formica lugubris) – vidutinio dydžio, apie 1 cm ilgio, skruzdėlė iš Formica genties, Formicinae pošeimio.
Aprašymas
Šios skruzdėlės yra rudos spalvos, su juodu pilveliu. Priklausomai nuo geografinio rajono, yra spalvinių skirtumų. Vabzdžių kūnas padengtas plaukeliais. Gyvena didelėse kolonijose – iki 1 mln. individų. Stato didelius kupolinius skruzdėlynus (iš spyglių, šakelių). Naudingos plėšrūnės, naikinačios miškų kenkėjus.
Paplitimas
thumb|left|250px|Plaukuotosios skruzdėlės profilis Paplitusios Europoje, Sibire, Tolimuosiuose Rytuose. Gyvena spygliuočių ir mišriuose miškuose, ypač tinkami tankūs eglynai. Kai kuriose šalyse įtrauktos į nykstančių rūšių sąrašą. Pvz., Lenkijoje dėl intensyvaus miškų kirtimo šios skruzdėlės įrašytos į Raudonąją knygą.
Klasifikacija
Šios skruzdėlės priskiriamos grupei rudųjų miško skruzdėlių, tarp kurių: 1996 m. išskirta nauja rūšis-dvynė Formica paralugubris.
Šerlokas Holmsas
thumb|right|200px|Šerloko Holmso statula Šveicarijoje thumb|200px|Pagal pradinį autoriaus planą, Holmsas turėjo žūti kovoje prie [[Raichenbacho krioklys|Raichenbacho krioklio, tačiau skaitytojams prašant vėliau buvo „atgaivintas“]] thumb|right|200px|left|Šerloko Holmso memorialinė lenta prie [[Raichenbacho krioklys|Raichenbacho krioklio]]
Šerlokas Holmsas (Sherlock Holmes) – škotų rašytojo ir gydytojo Artūro Konano Doilio sukurtas literatūrinis herojus, XIX–XX a. pradžios detektyvas. A. Konan Doilio kūriniai aprašantys šio detektyvo nuotykius yra tapę detektyvo žanro klasika. Manoma, kad veikėjui pavardę A. Konanas Doilis parinko rašytojo O. V. Holmso (1809–1894) garbei.
Prototipas
Šerloko Holmso prototipas, suteikęs įžymiajam sekliui savo išvaizdą ir būdo bruožus – Edinburgo universiteto profesorius, Karališkosios ligoninės chirurgas Džozefas Belas (Joseph Bell). Žinoma, kad profesorius gimė 1837 m. Artūras Konan Doilis, prieš tapdamas rašytoju, tame pačiame universitete studijavo mediciną ir buvo vienas iš jo mokinių. Neretai profesorius, tik žvilgtelėjęs į pacientą, galėdavo apie šį daug ką papasakoti. Dž. Belas mėgdavo savo studentų klausinėti, kokią nuomonę jie susidarę apie vieną ar kitą pacientą. Paskui paaiškindavo, kad taip susiglamžę ir nutrintos kelnės išduoda batsiuvį, kuris diena iš dienos sėdi savo dirbtuvėlėj ir tarp kojų laiko taisomą avalynę, o įprotis būti patalpoje su kepure išduoda kariškius. Dažniausiai jis būdavo teisus.
Dž. Belas tapo pirmuoju sekliu – konsultantu, kurio paslaugomis ir dedukciniais sugebėjimais ne kartą pasinaudojo policija. Pats Belas atidžiai sekė Šerloko Holmso nuotykius ir konsultavo šių apsakymų autorių. Įžymiajam sekliui Holmso pavardė buvo suteikta pagerbiant amerikiečių rašytoją ir žurnalistą Oliverį Vendelą Holmsą (Oliver Wendell Holmes), su kuriuo A. Konan Doilis žaisdavo kriketą.
Baker Street
Baker Street 221B yra gatvė Londone. Ji žymi tuo, kad, pasak Konan Doilio, jame gyveno jo apsakymų personažas Šerlokas Holmsas. Tačiau tai tėra tik tariamas adresas, nes 221B niekada nebuvo gyvenamojo pastato. Tais laikais Baker gatvė baigėsi tik ties 100 numeriu. Šiame 221B name nuo 1990 m. yra įsikūręs privatus Šerloko Holmso muziejus.
Halikarnaso mauzoliejus
thumb|350px|Halikarnaso mauzoliejus (prof. Adler rekonstrukcija 1908 m.) Halikarnaso mauzoliejus – vienas iš septynių pasaulio stebuklų, stovėjęs Mažojoje Azijoje, Halikarnaso mieste (dabar Bodrumas).
Žemės sukimasis apie ašį
Žemės sukimasis apie ašį – vienas Žemės judėjimų (greta skriejimo apie Saulę). To sukimosi periodas yra para. Dėl tokio sukimosi vyksta dienos ir nakties kaita, matomas parinis dangaus kūnų judėjimas, įvyksta kai kurių reiškinių: pasisuka pakabinto kūno svyravimo plokštuma, Žemės Šiaurės pusrutulyje krintantys kūnai nukrypsta į rytus, paplaunami upių dešinieji krantai, pasatai pučia iš šiaurės rytų. Dėl išcentrinės jėgos, kurią sukelia šis Žemės sukimasis, skiriasi laisvojo kritimo pagreitis Žemės pusiaujyje ir ašigaliuose. Dėl precesijos Žemės sukimosi ašis brėžia kūginį paviršių apie statmenį į ekliptikos plokštumą; dėl vidaus sandaros nevienalytiškumo Žemės padėtis sukimosi ašies atžvilgiu šiek tiek kinta (žr. Ašigalių slinkimas). Žemės sukimosi apie ašį periodas taip pat šiek tiek kinta.
Halikarnaso mauzoliejus
Mauzoliejaus išvaizda
Graikų architektai Satyras ir Pitijas suprojektavo apie 45 m aukščio statinį, kurį sudarė trys pagrindiniai elementai – platforma, antkapis ir stogas.
Mauzoliejų pastatė kalvos viršūnėje. Iš pradžių buvo pastatyta didelė platforma, į kurios viršų vedė laiptai, išpuošti akmeniniais liūtais. Platformą supo dievų ir deivių, raitų karių skulptūros – graikų skulptorių Briakso, Leocharo, Skopo ir Timočio darbai.
Žemės sukimasis apie ašį
כדור הארץ
Halikarnaso mauzoliejus
Mauzoliejaus išvaizda
Ant platformos stūksojo pats kvadratinio plano antkapis, pastatytas daugiausiai iš marmuro. Šią statinio dalį puošė reljefai, vaizduojantys graikų mitologijos ir istorijos scenas. Piramidinį stogą puošė kvadriga: keturi žirgai tempia kovos vežimą, kurį valdo Mauzolas ir Artemisija.
Tolesnis Mauzoliejaus likimas
Mauzoliejus gerokai pergyveno patį Halikarnaso miestą ir išstovėjo apie 16 šimtmečių. XII amžiuje jis smarkiai nukentėjo nuo žemės drebėjimų. Penkioliktojo amžiaus pradžioje buvo išlikę tik pamato fragmentai. XV–XVI a. pradžioje Rodo (Maltos) ordinas Halikarnaso mauzoliejaus likučius naudojo Bodrumo tvirtovės statybai, kurios sienose iki šiol galima įžiūrėti šlifuoto marmuro gabalų. Iš tų laikų yra išlikusi legenda, kad riteriai po Mauzoliejumi aptiko karstą ir nutarė jį atidaryti vėliau, kitą dieną, bet nakčia karstas buvęs pavogtas. Šis pasakojimas rodosi abejotinas, kadangi 1960 metų archeologiniai kasinėjimai atskleidė, kad dar iki Mauzoliejaus sugriovimo vagys buvo prakasę tunelį iki laidojimo patalpos. Ordino riteriai keletą Mauzoliejaus skulptūrų panaudojo Bodrumo tvirtovės puošimui, šiuo metu kai kurios iš jų saugomos Britų muziejuje.
Mauzoliejaus tyrinėjimas
1852 metais Mauzoliejaus vietą aptiko ir kasinėjo britų archeologas Charles Thomas Newton. Jis aptiko sienų likučius, laiptus, tris pastato platformos kampus, iškasė bareljefų ir stogo fragmentų bei rado vieną vežimo, puošusio Mauzoliejaus stogą, ratą (maždaug dviejų metrų skersmens), galop aptiko Mauzolo ir Artemisijos skulptūras.
Kiti mauzoliejai
Mauzoliejus tapo bendriniu žodžiu, skirtu apibūdinti didingam antkapiniam statiniui. Jie statomi ir šiais laikais, paprastai skiriant valstybių vadovams: Vladimirui Uljanovui (Leninui), Sun Jatsenui, Mao Dzedunui, Chomeiniui ir kt.
Astana
Astana (,, 2019–2022 m. Nur Sultanas, Нұр-Сұлтан, 1992–1998 m. Akmola, Ақмола, 1961–1992 m. Celinogradas, Целиноград)  – Kazachstano sostinė. Tai antrasis pagal dydį Kazachstano miestas po Almatos. Sostinė įsikūrusi šalies šiaurėje, abipus Išimo upės. Administraciškai miestas suskirstytas į keturis rajonus.
Astanoje yra įsikūrusi Eurazijos Ekonominės Sąjungos būstinė, veikia tarptautinis oro uostas.
Geografija ir gamta
Miesto plotas – 797,33 km² (po to, kai 2017 m. vasario 7 d. prie miesto buvo prijungta 87,19 km² Akmolos srities teritorija be gyvenviečių).
Miestas išsidėstęs stepinėje lygumoje, ant Išimo upės krantų. Upės miestas dalinamas į dvi dalis – kairįjį ir dešinįjį krantą. Be Išimo mieste teka jo nedideli intakai Sarybulakas ir Akbulakas. 25-30 km aplink miestą yra daugybė gėlųjų ir sūriųjų ežerų.
Miesto klimatas ryškiai kontinentinis. Vasara karšta ir sausa, žiema ilga ir šalta. Vidutinė metinė temperatūra yra 3,1 °C. Per metus iškrenta 300 mm kritulių. Vidutinė vasaros temperatūra yra apie 20 °C, o žiemos −15 °C, tačiau neretai vasarą temperatūra gali pakilti virš 40 °C, o žiemą spustelėti iki −50 °C šaltis, nes žiemą miestą gali pasiekti Sibiro šalčiai, o vasarą – karštos Vidurinės Azijos oro masės. Dėl nelabai palankių žmonėms klimato sąlygų viduryje neretai sausos ir vėjuotos stepės mieste vykdomas didelio masto projektas apsodinti miestą žaliąja juosta – medžiais ir kitais sodiniais.
Miesto dalys
Astana yra supama Akmolinsko srities ir ribojasi su trimis šios srities rajonais (Celinogrado, Šortando ir Aršalo). Dėl miesto teritorijos plėtimo Akmolos srities Celinogrado rajonas miesto buvo padalintas į du fragmentus.
2018 m. kovo 16 d. iš dalies Almatos ir Saryarko rajonų buvo sukurtas ketvirtasis Baikonūro rajonas.
Istorija
Miestas įkurtas 1824 m. kaip tvirtovė Akmolinskas. 1832 m. gavo miesto teises. Tapo kazachų stepių prekybiniu centru ir karavanų, einančių iš Taškento ir Bucharos į europinę Rusijos imperijos dalį, susirinkimų vieta. Nuo 1868 m. apskrities centras. 1918 m. sausio mėn. įsigalėjo tarybų valdžia. 1918 m. birželio – 1919 m. lapkričio mėn. valdė baltagvardiečiai. Nuo 1920 m. priklauso Kazachijai. 1929 m. geležinkeliu sujungta su Petropavlovsku, 1931 m. su Karaganda. 1935–1958 m. apie 10 km nuo miesto veikė Akmolinsko lageris, kurį pastatė represuotų Raudonosios armijos kariškių žmonos.
Nuo 1954 m. Akmolinskas – pagrindinis plėšinių įsavinimo centras. 1960 m. miestas pervadintas Celinogradu („plėšinių miestas“ – sąsaja su N. Chruščiovo politine programa auginti grūdines kultūras Šiaurės Kazachijos stepėse). Nuo 1965 m. – srities centras. Kazachijai tapus nepriklausoma, miestui sugrąžintas senasis pavadinimas, vėliau sugrąžinta kazachiška forma Akmola (pažodžiui: „Balti Kapai“). 1998 m. gruodį į šį miestą perkelta šalies sostinė ir suteiktas pavadinimas – Astana, reiškiantis „sostinė“. 2019 m. kovą Nursultanui Nazarbajevui pasitraukus iš prezidento posto, naujasis prezidentas Kasymas Tokajevas pateikė siūlymą Nazarbajevo garbei pervadinti miestą į Nur Sultaną. Siūlymą svarstė ir jam pritarė šalies parlamentas, tokiu sprendimu nuo 2019 m. kovo 20 d. oficialiai pervadindamas Astaną į Nur Sultaną. 2022 m. rugsėjo 13 d. miestui sugrąžintas Astanos pavadinimas.
Ekonomika
Svarbus geležinkelio mazgas, yra tarptautinis oro uostas. Nuo 1997 m. veikia laisvoji ekonominė zona, išvystyta žemės ūkio mašinų, siurblių gamyba, juodoji metalurgija, statybinių medžiagų (keramzitbetonio dirbinių, termoizoliacinių plokščių, keramikos), baldų, stiklo, lengvoji, maisto, poligrafijos pramonė.
Gyventojai
Pagal 2009 m. gyventojų surašymą tik 36 proc. miesto gyventojų yra gimę Astanoje. Didžiąją dalį gyventojų sudaro migrantai iš kitų Kazachstano regionų, 19,4 % jų sudarė Akmolos srities gyventojai, 7,4 % Pietų Kazachstano, po 6,3 % Karagandos ir Kostanajaus sričių gyventojai.
Lietuviai
1947–1950 m. Akmolinsko moterų koncentracijos stovykloje kalėjo apie 40 lietuvių moterų, jos dirbo siuvinėjimo fabrike, žemės ūkio darbus.
Kultūra, švietimas
Astanoje veikia Eurazijos, agrarinis universitetai, medicinos, muzikos akademijos, 5 privačios aukštosios mokyklos. Yra Kazachų muzikinis dramos, operos ir baleto, rusų dramos teatrai, filharmonija, S. Seifulino literatūrinis, istorijos ir kraštotyros, šiuolaikinio meno, nacionalinis muziejai.
Architektūra
Iki XX a. vidurio miestas buvo stačiakampio plano, vyravo mediniai ir moliniai pastatai. Nuo 1954 m. pradėta statyti daugiabučius gyvenamuosius namus. 1998 m. parengtas Astanos bendrasis planas (japonų architektas K. Kurokava). Statomi daugiabučiai gyvenamieji namai, valstybės valdymo, mokslo, mokymo ir kultūros įstaigos, bankai, biurai, viešbučiai, sporto ir poilsio kompleksai. Astanoje dirbtinės stepės apsuptas stovi 62 m aukščio pastatas – Taikos ir sutarimo rūmai (arba Taikos piramidė), N. Nazarbajevo inicijuotas religijų dialogo centras (architektas – Normanas Fosteris).
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Astana yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Pamierio apylinkė
Pamierio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Dabartis (Argentina)
Dabartis – Argentinos lietuvių literatūros, meno ir visuomeninės minties žurnalas.
Istorija
Leistas 1934–1935 m. Rosarijuje ir 1935–1937 m. Aveljanedoje (Buenos Airių priemiestis). Leido Pietų Amerikos lietuvių darbininkų organizacijos. Išėjo 33 numeriai. Bendradarbiavo Juozas Baltušnikas.
Dabartis (laikraštis)
Istorija
Leistas 1915 m. rugsėjo 1 d. – 1916 m. sausio 3 d. Tilžėje, 1916 m. sausio 15 d. – 1917 m. m. gegužės 9 d. ir 1917 m. spalio 4 d. – 1918 m. lapkričio 12 d. Kaune, 1917 m. gegužės 12 d. – 1917 m. rugsėjo 29 d. Balstogėje. Ėjo 2 kartus, vėliau 3 kartus per savaitę, nuo 1918 m. – dienraštis. Tiražas 1916 m. – 18 000 egz., 1917 m. – 11 000 egz. Leido priedą „Dabarties žiedai“.
Spausdino okupacinės valdžios įsakymus, pranešimus, nurodymus, ragino Lietuvos gyventojus nesipriešinti, rašė apie karo įvykius, vokiečių armiją. Paskelbta žinių ir apie lietuvių gyvenimą skyreliuose „Iš Lietuvos krašto“, „Smulkios žinios“, „Šeimininkė ir motina“. Išspausdinta V. Krėvės, Lazdynų Pelėdos, Maironio kūrinių. Bendradarbiavo Tadas Daugirdas, Pranas Dovydaitis, M. Gudaitis, Jonas Kriaučiūnas, Bernardas Kuodaitis, Justinas Strimaitis, V. Šiaulinskis, Vydūnas, Dovas Zaunius ir kt.
Gelminis kvarkas
Gelminis kvarkas – trečiosios kartos kvarkas, turintis –1/3 e krūvį ir apie 4 GeV/c² masę. Atrastas 1977 m. Fermilab. Dėl savo didelės masės ir kitų savybių (pvz., mažų CKM matricos Vub ir Vcb verčių) lengvai eksperimentiškai identifikuojamas. Šis kvarkas yra beveik visų viršūninio kvarko skilimų produktas.
Hadronai, turintys gelminį kvarką
Kai kurie hadronai, turintys gelminį kvarką:
Gegužės 29
Gegužės 29 yra 149-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 150-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 216 dienų.
Vardadieniai
Teodozija – Algedas – Erdvilė – Magdalena – Magdė
FC Ceahlăul Piatra Neamț
Piatra Niamco „Ceahlăul“ – Rumunijos futbolo klubas iš Piatra Niamco. Klubas pavadintas pagal Ceahlău kalną.
Ubiškės
Ubiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybės vakaruose, 7 km į šiaurę nuo Aukštadvario, prie Juodžio ežero. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias.
Istorija
1954–1976 m. buvo Ubiškių apylinkės centras.
Upytės bandymų stotis
miniatiūra|250px|right|Upytės bandymų stotis Upytės bandymų stotis – nuo 2010 m. Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro filialas, iki tol – Lietuvos žemdirbystės instituto padalinys. Bandymų stotis užsiima pluoštinių ir aliejinių linų bei kitų pluoštinių augalų fundamentiniais ir taikomaisiais tyrimais, sėklininkyste, selekcinės medžiagos, genetinių išteklių kaupimu.
Stotis įsikūrusi Linininkų g. 3, Upytėje, Panevėžio rajone. Direktorius – Audrius Zalatoris. Dirba du mokslo darbuotojai.
Veikla Upytės bandymų stotyje
Stotyje yra vystomos linų ir kitų pluoštinių augalų (kanapių, dilgėlių) auginimo ir derliaus apdorojimo technologijos, selekcija, pirminė sėklininkystė, genetinių išteklių kaupimas, augalų veislių tyrimai. Įstaigoje veikia paroda „Linai Lietuvoje ir pasaulyje“, rengiamos konsultacijos, paskaitos, seminarai-lauko dienos.
Pagrindiniai projektai ir programos:
Pasiekimai
Per 2005–2009 m. laikotarpį į Nacionalinį augalų veislių sąrašą ir ES bendrąjį žemės ūkio augalų veislių katalogą įrašytos 5 Upytėje sukurtos pluoštinių linų veislės: „Kastyčiai“, „Vega 2“, „Dangiai“, „Snaigiai“ ir „Sartai“. Be mokslinių straipsnių, parengti keli leidiniai:
Maidanas (Balstogės apskritis)
Maidanas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Dotenėnų apylinkė
Dotenėnų apylinkė (arba Dotinėnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Melagėnų apylinkės ir dalies Miežionėlių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Žeimenos apylinkės.
Buniškiai
Buniškiai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Lazdijų, šalia kelio. Stūkso Buniškių piliakalnis, teka upė Uidė.
2009 m. Italijos Grand Prix
2009 m. Italijos Grand Prix – 13-tosios 2009 m. FIA organizuojamo Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko Monzos trasoje, Monzos miestelyje Italijoje rugsėjo 11-13 dienomis.
Buniškiai
Istorija
XIX a. pab. kaimas priklausė Seinų apskrities Krasnavo valsčiui, Lazdijų parapijai.
2009 m. Italijos Grand Prix
2008 m. šioje trasoje savo pirmąją pergalę karjeroje pelnė vokietis Sebastianas Vettelis, tapdamas jauniausiu Formulės Grand Prix nugalėtoju. Dar du lenktynininkai, lenktyniaujantys šiuo metu - Fernando Alonso ir Rubensas Barrichello - yra nugalėję šioje trasoje. Kol kas nei vienam italui nepavyko nugalėti namų lenktynėse nuo 1966 m. Ludovico Scarfiotti pergalės. Šiuo metu Formulėje 1 lenktyniauja trys italai - Giancarlo Fisichella, Jarno Trulli bei Luca Badoeris.
Prieš Italijos GP Force India paskelbė, kad G. Fisichella pereis į Scuderia Ferrari visam likusiam sezonui, o vietoj jo indų ekipoje debiutuos lenktynininkas bandytojas kitas italas Vitantonio Liuzzi.
Penktadienio treniruotės
Pirmose treniruotėse Monzos trasoje dominavo McLaren ekipa. Lewisas Hamiltonas buvo greičiausias (1:23.936 min.), antras liko jo ekipos draugas suomis Heikki Kovalainenas (1:24.332). Trečias buvo Force India ekipos, kuri toliau stebina greičiu, narys Adrianas Sutilas (1:24.471). Už Ferrari automobilio debiutavęs G. Fisichella užėmė 8 vietą (1:24.732) ir aplenkė savo ekipos draugą Kimi Raikkoneną (1:24.761), likusį 10 vietoje.
Antrose penktadienio treniruotėse greičiausią laiką vėl pademonstravo indų Force India ekipos narys A. Sutilas (1:23.924). Abu Renault atstovai liko antroje ir trečioje vietose. Romainas Grosjeanas užėmė antrąją vietą (1:24.163), o dukart pasaulio čempionas ispanas Fernando Alonso - trečią (1:24.297).
Šeštadienio treniruotės
Šeštadienio rytą Monzos trasoje vėl greičiausias buvo A. Sutilas iš Force India (1:23.366). Antras liko sezono lyderis Jensonas Buttonas su Brawn GP (1:23.404), trečias - vokietis Nickas Heidfeldas su BMW-Sauber (1:23.490).
Kvalifikacija
Kvalifikacijoje puikiai pasirodė britas L. Hamiltonas. Antrą vietą užėmė visą savaitgalį greičiu stebinantis Force India atstovas A. Sutilas. Trečias liko vietinis herojus K. Raikkonenas su Ferrari.
Automobiliai, naudojantys KERS, pažymėti "‡" simboliu
Lenktynės
Italijos GP lenktynes laimėjo Brawn GP atstovaujantis brazilas R. Barrichello, o jo komandos draugas J. Buttonas liko antras. Vieno sustojimo taktika važiavę K. Raikkonenas ir A. Sutilas liko atitinkamai trečioje ir ketvirtoje vietose. Antrąją lenktynių pusę trečioje vietoje buvęs britas L. Hamiltonas paskutiniame rate atsitrenkė į barjerus ir tokiu būdu prarado vietą ne tik ant podiumo, bet ir taškų zonoje.
Automobiliai, naudojantys KERS, pažymėti "‡" simboliu
Įskaitos po lenktynių
Pastaba: Pateikti tik penki geriausi rezultatai.
Beištrakių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kaišiadorių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Antakalnio apylinkės, Miežonių apylinkės ir Rumšiškių apylinkės.
Kubiliai
Kubiliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Plokščių, netoli Nemuno kairiojo kranto. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias, netoliese stūkso Šilvienų piliakalnis ir Kubilių piliakalnis. Šalia teka Prūdupis, pietuose dunkso Žalgirio miškas.
thumb|left|160px|Kaimo kryžius
Etimologija
Kaimo vardas tikriausiai kilęs nuo pavardės arba bendrinio žodžio kubilius – „kubilų, rėčkų dirbėjas“.
Istorija
XIX a. pateko į Blagoslovenstvo valsčių, Ilguvos parapiją. LTSR laikais buvo Plokščių kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė lentpjūvė (nuo 1958 m.), stalių ir mechaninės dirbtuvės, felčerių ir akušerių punktas, kultūros namai (nuo 1960 m.), biblioteka.
Bikolai
Bikolai (bikolano) – Pietryčių Azijos tauta. Gyvena Filipinuose (Lusono salos pietrytinėje dalyje ir gretimose salose). XX a. pab. išviso ~4 mln. žmonių. Kilme ir kultūra artimi tagalams. Kalba bikolų kalba (priklauso malajų-polineziečių kalboms), taip pat anglų, ispanų, tagalų kalbomis. Tikinčiųjų dauguma katalikai. Pagrindiniai tradiciniai verslai: žemdirbystė (ryžiai, kokospalmės, cukranendrės, kanapės), žvejyba, kopros gamyba. XX a. pab. dar dauguma bikolų dirbo kokoso palmių plantacijose ir kasybos įmonėse. Amatai: puodininkystė, pynimas. XX a. pab. dar buvo išlikusi daugpatystė, išpirka už nuotaką. Gausus folkloras, turi savo literatūrą, epą Ibalonas.
Baltosios Vokės dvaras
Baltosios Vokės dvaras – dvaras, esantis Baltosios Vokės kaime, į pietryčius nuo Vilniaus miesto.
Pirmuoju žinomu dvaro savininku buvo LDK Didysis raštininkas Antanas Oskierka (1670-1734). Istorizmo stiliaus rūmus 1873 m. pastatė tuometinis dvaro savininkas, grafas Hilarijus Lenskis (1834-1920). Jis buvo ir Vaidotų šv. apaštalo Pauliaus Atsivertimo bažnyčios fundatoriumi. Po Hilarijaus mirties dvarą paveldėjo jo sūnus Vladimiras Lenskis (1879-1941). Sovietinės okupacijos metais jis buvo areštuotas ir išvežtas į Sibirą, kur ir mirė. Jo žmonai Marijai Olgai Broel-Pliaterytei Lenskai ir dukterimis Kristinai ir Marijai Teresei tremties pavyko išvengti. Jos išvažiavo iš Lietuvos ir apsigyveno Lenkijoje.
Baltosios Vokės dvaras yra įtrauktas į šalies kultūros vertybių departamento saugomų objektų sąrašą. Yra išlikę dvaro rūmai, parko želdiniai, oficina, kluonas, kalvė, tvenkinys ir kt. Šiuo metu dauguma dvaro pastatų apleisti.
LFF Dublerių lyga
Dublerių lyga (LFF A lygos dublerių pirmenybės) buvo aukščiausio Lietuvos futbolo lygmens (A lygos) klubų dublerinių komandų čempionatas, organizuojamas Lietuvos futbolo federacijos.
Istorija
Pirmą kartą dublerių lyga buvo sukurta 1992–1993 m., joje dalyvavo 14 tuo metu vadinamoje Aukščiausioje lygoje dalyvaujančių komandų rezervinės komandos. Po 15 metų pertraukos, Dublerių lyga buvo atkurta 2007 m. Lyga buvo nepopuliari tiek darp žiūrovų tiek tarp žaidėjų. Paskutinis Dublerių lygos čempionatas vyko 2014 m.
Visi A lygos dalyviai privalėjo suburti „B“ – dublerių komandą, tačiau ypač mažesnių klubams būdavo surinkti pakankamai žaidėjų. Dublerių pirmenybėse galėjo žaisti visi žaidėjai, kurie buvo registruoti A lygos komandoje. Dubleriai žaisdavo pagal LFF Vykdomojo Komiteto patvirtintą A Lygos tvarkaraštį, t. y. žaidžia priešingoje aikštėje, kitą dieną po pagrindinių A Lygos komandų rungtynių.
Dromas (departamentas)
Dromas (26)  – Prancūzijos departamentas šalies vakaruose, Overnės-Ronos-Alpių regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo 110 km ilgio upę, Ronos intaką. Administracinis centras – Valansas.
Departamentą sudaro 3 apskritys, 19 kantonų, 21 municipalinis susivienijimas ir 363 komunos.
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d.]] d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė dalį Dofeno provincijos.
Pirmieji gyventojai dabartinio departamento teritorijoje įsikūrė prieš 30 000 metų. Pagal Izero upę gyveno alobrogai, aplink Valansą – kavarai, prie Dia ir Njoso – volonsai. Senovės Romos laikais apylinkėse susiformavo segalonų ir trikastinų tribos. Per jų žemes 218 m. PK žygiuodamas Hanibalas Barka nesutiko jokio pasipriešinimo.
Po šimtmečio į šias žemes įsibrovę romėnai, kuriems vadovavo konsulas Kvintas Fabijus Maksimas, sumušo alobrogus ir Averno karalių Bitvitą mūšyje prie Ten Ermitažo ir visa teritorija tarp Dromo ir Izerio tapo Romos provincija. Kraštas suklestėjo. Slėniuose susikūrė daugybė kolonijų, Trikastino (lotynų kalba – Augusta Tricastinorum, dabar – Sent Polis Trua Šato, ) tapo pramonės miestu, kuriame buvo gaminami romėnių labai branginami variniai veidrodžiai. Dia (Colonia Dea Augusta Vocontiorum) iki šiol likę romėnų pilies griuvėsiai. Valansas (Julia Valencia) tapo Kavaro krašto prokonsulo administraciniu centru.
Tačiau 355 m. įsiveržę barbarai vizigotai sustabdė krašto plėtrą. 430 m. juos pakeitė alanai, nusiaubę visą Luaros ir Ronos tarpupį. Valanse įsitvirtino burgundai, kol juos 752 m. išvijo saracėnai. Vėliau atėjo normanai, 877 m. sudeginę Valansą. XI–XIII amžiais per kraštą nuolat ritosi užkariavimų bangos. Senjorai, kunigaikščiai ir vyskupai nuolat ginčijosi dėl krašto priklausomybės, o karuose kentėjo vietiniai gyventojai. XVI a. Dromo žemėje vyko religiniai karai, nes gyventojai vieni iš pirmųjų Prancūzijoje tapo protestantais. Kardinolas Rišeljė sugriovė beveik visas krašto pilis.
Didžioji Prancūzijos revoliucija kraštą taip pat palietė, dromiečiai vieni pirmųjų sukilo prieš karalių. 1815 m. ant Dromo tilto Angulemo kunigaikštis pabandė suimti Napoleoną, tačiau turėjo atsitraukti.
1793 m. Dromo departamentas vėl išgarsėjo, nes dalis jo teritorijos buvo perduota Vokliūzo departamentui ir tapo didžiausiu tokio tipo anklavu Prancūzijoje.
Geografija
Dromo departamentas ribojasi su Ardešo, Izero, Vokliūzo, Aukštutinių Alpių, Aukštutinio Provanso Alpių departamentais.
Vilius Balandis
Biografija
Baigė Žemaičių kunigų seminariją, 1914 m. kunigas. Nuo 1914 m. Alantos vikaras. Per Pirmąjį pasaulinį karą 1916–1918 m. kapelionas Havelbergo (Saksonija) ir Brandenburgo internuotųjų lietuvių ir karo belaisvių stovyklose.
Dromas (departamentas)
Geografija
Klimatas labai skirtingas. Šiauriniame Valanse turi įtakos Viduržemio jūra, todėl klimatas pusiau kontinentinis, Verkore ir Dioa – tipiškas kalnų klimatas, o Valanso pietuose – jūrinis.
Vilius Balandis
Biografija
1919 m. liepos 1 d. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę, paskirtas Panevėžio atskirojo pėstininkų bataliono kapelionu. 1919 m. dalyvavo kovose su Raudonosios armijos daliniais ir bermontininkais, 1920 m. – su lenkais. 1921–1940 m. paeiliui Ketvirtojo, Pirmojo, Septintojo, Aštuntojo pėstininkų pulkų karo kapelionas. TSRS okupavus Lietuvą 1940 m. liepos 12 d. atleistas iš tarnybos. 1941–1943 m. Vyžuonų klebonas. Nuo 1944 m. Salantų altarista, nuo 1946 m. – Grūšlaukės parapijos klebonas, nuo 1962 m. – Skuodo altarista.
Dromas (departamentas)
Turizmas
Nemažai dėmesio skiriama turizmo infrastruktūrai. Turizmo lygį nusako skaičiai:
42,7 % turistų lankosi Provanso Drome, apie 29 % – slėniuose, 14 % – kalvose. Lankomiausi objektai – Pjerelato krokodilų ferma, Grinjano pilis, Ferdinando Ševalio Ideali pilis.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Žanas Besonas ir Bernaras Piras, Atstovų rūmuose – Patrikas Labonas, Erikas Besonas, Ervė Maritonas ir Gabrielis Biančeri.
Generalinę tarybą sudaro 35 nariai. Generalinės tarybos pirmininkas Didjė Gijomas, jam padeda 9 vicepirmininkai.
VonHvaDo
miniatiūra|WonHwaDo mėtimas Von Hva Do (圓和道, Won Hwa Do) – santykinai naujas tradicinis rytų kovos menas, kurį 1972 m. Pietų Korėjoje įkūrė meistras Bong-Ki Han. Pavadinimas iš Korėjiečių kalbos verčiamas kaip „apskritas harmonijos kelias“.
Šio meno išskirtinis bruožas apskritimais pagrįsti judėsiai, kurie naudojami praktiškai visuose Von Hva Do koviniuose ir sveikatingumo technikose (mankšta, smūgiai, spyriai kojomis bei metimai). Tai leidžia racionaliai panaudoti energiją, padeda išvengti traumų, o merginų rankose šis menas tampa gracingu ir grakščiu.
Vonhvado dažnai lyginamas su Hapkido bei Taekkyeon kovos menais, kurie taip pat yra korėjietiški kovos stiliai. Nepaisant to, kad šie stiliai yra panašūs tam tikrais aspektais, pagrindinis Vonhwado judesys (hadang hvedžong gong bang, 하단/상단 회전공방) yra labai unikalus ir nėra sutinkamas kituose stiliuose.
Istorija
Meno įkūrimo data laikomi 1972 metai, kai jaunas korėjietis Bong-Ki Han, medituodamas gavo apreiškimą apie apskritimų panaudojimą kovos mene. Tuo metu jis jau turėjo juodus Karatė (4 dan) bei Dziudo (3 dan) diržus. Taip pat nuo vaikystės užsiiminėjo gimnastika bei praktikavo Ssireum (korėjietiškas imtynes). Apskritimais grįsti judesiai apvertė jo suvokimą apie kovines technikas, tad jis pradėjo į juos gilintis.
Jis pradėjo lankytis skirtinguose dojang (kovos menų salė korėjietiškai) kur bandė pažinti kitus stilius bei dalinosi savo suvokimais. Taip 1974 Bong-Ki Han susipažino su Ik-Hun Cho, kuris tuo metu jau buvo vieno iš tradicinių korėjietiškų stilių grandmeistru, nežiūrint į savo amžių Cho jau buvo žinomas ir gerbiamas meistras. Pamatęs kad Han gali atremti visus jo veiksmus, naudojant kažkokias iki šiol nematytas technikas, jis netrukus tapo jo mokiniu bei padėjo išvystyti Von Hva Do. Po įkūrėjo mirties, Ik-Hun Cho tapo aukščiausio lygio Von Hva Do grandmeistru.
Iš pradžių Han ir Cho šį stilių vadino Hwa Sul (harmoningos technikos) ir tik 1976 buvo suteiktas WonHwaDo pavadinimas.
Virš 10 metų Vonhvado buvo vystomas ir praktikuojamas tik Pietų Korėjoje salyginai nedideliame pasekėjų rate. 1988 metais, kai pagrindiniai kovos meno principai ir technikos buvo išdirbti, jis buvo pristatytas viešai ir pradėtas aktyviai populiarinti.
Pirmasis šio meno meistras į Europą atvyko 1990-aisiais (į Austriją). Lietuvoje Von Hva Do praktikuojamas nuo 2003-ųjų.
1998 metais buvo surengtas pirmasis pasaulinis Von Hva Do festivalis Pietų Korėjoje. Jame sudalyvavo dalyviai iš virš 15-os skirtingų pasaulio šalių ir sulaukė žiniasklaidos dėmesio.
Filosofija
Apskritas judėsys egzistuoja harmonijoje su visata, Dangumi, žmonėmis bei gamta. Šio meno Konceptas yra paremtas įdėja, kad tiesūs judėsiai visada turi pradžią ir pabaigą, tačiau apskriti judėjimas bei jėga, gali trūkti be sustojimo.
Hieroglifai ir jų reikšmė
Trys hieroglifai naudojami kovos meno meno pavadinime turi tokią reikšmę:
Pi-son
Von Hva Do savo pradžią ima iš judesio Pi-Son (Pi-Son = tuščia, apskritimu judanti ranka). Juo ir remiasi visos šio kovos meno gynimosi ir puolimo technikos, talpinančios savyje ir tradicinio Korėjos šokio elementus.
Istoriškai, kai Korėjiečių protėviai meldėsi Dangui, jie apskritimu trindavo delnus, toks judesys ir buvo vadinamas Pi-Son. Priklausomai nuo formos, dydžio bei krypties, energijos tėkmė gali stipriai skirtis. Pi-son tai judėjimas, kuris privalo būti atliekamas Dangaus, Žemės bei žmogaus kryptimi. Tai savotiškas maldos arba palinkėjimo ritualas.
Diržų sistema
Pirmiejį diržai suteikiami už techniką, vėliau prie technikos privalo atsirasti greitis ir jėga. Instruktoriams iškeliami papildomi reikalavimai vystyti energijos valdymą bei sugebėjimą turėti mokinius (dėstyti šį kovos meną kitiems). Norint gauti meistro diržą, be aukštos technikos, privaloma turėti bent 12 mokinių, pasiekusių tam tikrą lygį. Tai motyvuojama tuo, kad meistras tai harmoninga asmenybė, kuri sugeba valdyti ne tik savo kūną, bet ir kurti gerus santykius su aplinkiniais, pasirūpinti mokiniais.
Netikroji garstytė
Netikroji garstytė (Leptidea reali) – baltukų (Pieridae) šeimos drugys.
Majų kalendorius
Majų kalendorius – kelių sudėtingų ir gerai išvystytų kalendorių sistema, vienas iš Mezoamerikos kalendorių, kurią sukūrė prieškolumbinės Mezoamerikos majai. Į šią kalendorių seriją įeina šventasis 260 dienų kalendorius, vadinamas Tzolkin, 365 dienų Haab kalendorius ir 52 Haab'ų ciklas, vadinamas Kalendoriniu Ratu, kuris sinchronizuoja Tzolkin ir Haab ciklus.
Netikroji garstytė
Palyginti neseniai (1989) aprašyta rūšis. Išoriškai nesiskiria nuo paprastosios garstytės- atskirti galima tik iš lytinio aparato sandaros. Netikrosios garstytės patino genitalijose sakusas ilgesnis, į galą smailėja, o paprastosios garstytės sakusas trumpesnis ir į galą platėja. Netikrosios garstytės patelės genitalijose duktusas ilgesnis, analinė pagalvėlė kitokios formos.
Majų kalendorius
Laiko svarba majų kultūroje
Majai tikėjo, kad laikas yra cikliškas. Jie manė, kad laikas ir įvykiai kartojasi, tad žinodami praeitį, galės numatyti ir ateitį. Suprasdami laiką, majai tikėjosi įgauti galios tvarkyti šį pasaulį.
Netikroji garstytė
Sparno ilgis: 18-22 mm.
Majų kalendorius
Colkinas
Colkin (Tzolk’in) kalendoriaus ciklas jungia dvidešimt dienų pavadinimų ir trylika skaičių, todėl iš viso jame yra 260 skirtingų dienų. Šis kalendorius būdavo naudojamas religinių įvykių ir ceremonijų datoms nustatyti bei pranašavimams. Kiekviena diena būdavo numeruojama skaičiais nuo vieno iki trylikos ir vėl iš pradžių. Kiekviena diena atskirai taip pat turėjo pavadinimą iš dvidešimties pavadinimų sąrašo: Skaičiavimas prasidėdavo nuo 1 Imix, 2 Ik, 3 Akbal ir taip iki 13 Ben. Tada skaičiai eidavo iš naujo, taigi – 1 Iš, 2 Men iki 7 Ahau. Dabar jau pavadinimai prasidėdavo iš naujo, taigi toliau eidavo 8 Imix, 9 Ik ir taip toliau. Pilnas ciklas sudarė 260 dienų iš skirtingų skaičių-pavadinimų kombinacijų.
Netikroji garstytė
Pirmoji karta skraido gegužės - birželio mėnesiais, o antroji - liepos - rugpjūčio mėnesiais. Gyvena pamiškėse, miško aikštelėse, pamiškių pievose.
Mitybiniai augalai: pelėžirnis (Lathyrus sp.).
Majų kalendorius
Tzolkin kilmė
Tiksli kilmė nėra žinoma, bet egzistuoja kelios teorijos. Viena jų sako, kad kalendorius atsirado dėl dažnų matematinių operacijų su skaičiais 13 ir 20, kurie buvo svarbūs majų kultūroje. Skaičius 20 buvo jų dvidešimtainės skaičiavimo sistemos pagrindas (rankų ir kojų pirštų suma), o 13 simbolizavo dvasių pasaulio, kuriame gyvena dievai, lygius. Kita teorija sako, kad skaičius 260 susijęs su žmogaus nėštumo trukme.
Netikroji garstytė
Kiaušinėlius deda po vieną ant augalų. Lėliukės žiemoja.
Majų kalendorius
Haab
Haab buvo kasdieninis majų saulės kalendorius, sudarytas iš aštuoniolikos mėnesių (winal) po dvidešimt dienų kiekviename, ir papildomo penkių dienų mėnesio metų gale, vadinamo uayeb ar „bevardėmis dienomis“. Haab buvo agrikultūrinis kalendorius, ir jo mėnesių pavadinimai remiasi gamtiniais sezonais ir agrikultūriniais įvykiais. Pagal jį buvo švenčiamos ir šventės, kurias aprašo D. de Landa.
Netikroji garstytė
Paplitimas: Pietų, Vidurio Europa, pietinė Lenkija, Švedija, Ukraina.
Majų kalendorius
Haab
Kiekviena diena būdavo identifikuojama jos numeriu mėnesyje ir mėnesio pavadinimu. Numeravimas prasidėdavo nuo 0 dienos ir tęsdavosi iki 19.
Netikroji garstytė
Literatūra
Lietuvos dieniniai drugiai, Povilas Ivinskis, Jonas Augustauskas, Kaunas, LUTUTĖ, 2004, ISBN 9955-575-41-7, p. 86
Majų kalendorius
Haab
Kaip sezonus atspindintis kalendorius, Haab buvo grubus ir netikslus. Pagal jį metuose buvo 365 dienos, todėl kiekvienais metais sezonai pasislinkdavo ketvirčiu dienos. Po kelių šimtmečių Haab jau turėjo nebesutapti su realiais sezonais.
Kalendorinis ratas
thumb|200px|Ilgojo skaičiavimo datos pavyzdys Nei Tzolkin, nei Haab sistema neskaičiavo metų. Daugumos reikmėms pakako Tzolkin ir Haab kombinacija nusakytos datos, kadangi vienoda tokia kombinacija pasikartodavo tik kas 52 metus. Todėl 52 metai ir vadinami Kalendoriniu ratu. Pavyzdžiui, kalendorinio rato data galėjo būti 5 Ahau 3 Pop.
Kalendorinio rato pabaiga buvo laikoma nesėkmių periodu, ir majai nežinioje laukdavo, ar dievai duos jiems dar vieną 52 metų ciklą.
Ilgasis skaičiavimas
Kadangi kalendorinis ratas leido skaičiuoti tik 52 metų laikotarpį, jis netiko rašyti istorinėms datoms. Joms įvardinti majai naudojo ilgąjį skaičiavimą, kuriame būdavo skaičiuojama, kiek dienų (k’in) praėjo nuo Majų eros pradžios (3114 m. pr. m. e. rugpjūčio 11 d.). Kadangi paprastai dienų skaičius buvo labai didelis, majai jas grupavo į didesnius vienetus:
Hipotetiškai buvo naudojami ir terminai piktun, kalabtun, k’inchiltun, ir alautun, kurių kiekvienas dauginasi iš 20.
Dešinėje pateiktame pavyzdyje yra ilgojo skaičiavimo datos pavyzdys (nuo antrojo glifo): 9 baktunai, 13 katunų, 4 tunai, 0 vinalių ir 18 dienų. Ši diena atitinka 5 Kib colkino cikle (kairysis glifas apatinėje eilutėje). Tokia data vakarietiškoje sistemoje rašoma 9.13.4.0.18, ir atitinka 696 mūsų eros metų kovo 10 d.
Kiekvieno baktuno pabaiga buvo labai svarbi majų kalendoriaus sistemoje. Pastarojo 12 baktuno pabaiga, kurios data būtų rašoma, įvyko 2012 m. gruodžio 21 d.
Apskaičiuota, kad 20 baktunų ciklas (t. y. pirmasis piktunas) nuo majų eros pradžios turėtų baigtis 4772 m. spalio 13 d.
Šios dienos (puslapio generavimo dienos) data ilgojo skaičiavimo sistemoje yra.
Veneros ciklai
Veneros ciklai buvo svarbus majų kalendoriaus aspektas. Majai sugebėdavo jį apskaičiuoti su daugiausia vienos – dviejų valandų paklaida. Jie tikėjo, kad Veneros ciklas susijęs su karais ir naudojo jį pranašauti tinkamą laiką karūnavimams bei karams. Valdovai karus pradėdavo dažniausiai kartu su Veneros patekėjimu. Taip pat jie sekė ir kai kurių kitų planetų judėjimą: Marso, Merkurijaus, Jupiterio.
55-oji Oskarų teikimo ceremonija
55-oji Oskarų teikimo ceremonija vyko 1983 m. balandžio 11 d. „Dorothy Chandler“ paviljone Los Andžele. Renginį vedė aktoriai Laiza Mineli, Dadlis Moras, Ričardas Prioras ir Volteris Mathau.
Ceremonijoje dominavo filmas „Gandis“, nuominuotas vienuolikoje kategorijų ir triumfavęs aštuoniose jų.
Luisas Gosetas („Karininkas ir džentelmenas“) tapo pirmuoju afroamerikiečiu, laimėjusiu Oskarą geriausio antro plano aktoriaus kategorijoje.
Oskarų nominantai ir laureatai
Oskarų laureatai lentelėje yra paryškinti.
Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų
Šie filmai buvo nominuoti daugiau nei vieną kartą:
Werner Ulrich
Werner Ulrich (g. 1940 m. rugsėjo 18 d. Klaipėdoje) – vokiečių baidarininkas, olimpietis.
Biografija
Werner Ulrich stambiausio masto varžybose dalyvavo poroje su Lenkijoje gimusiu vokiečių baidarininku Willi Mehlberg. Sportininkai atstovavo Jungtinei Vokietijos komandai Romoje vykusiose 1960 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. C2-1000 m nuotolio rungtyje sportininkai galutinėje rikiuotėje užėmė septintąją vietą, aplenkę atstovus iš Prancūzijos, Austrijos, Kanados ir JAV. 1963 m. Jugoslavijos mieste Jaicėje vykusiame pasaulio baidarių ir kanojų irklavimo čempionate sportininkų duetas C2-10000 m rungtyje iškovojo sidabro medalį Rytų Vokietijos rinktinei.
Gintaras Martinionis
Biografija
1976 m. baigė Kauno S.Žuko taikomosios dailės technikumą, 1980–1985 m. studijavo Vilniaus dailės institute.
1978–1980 m. – Šiaulių reklamos biuro dailininkas. Nuo 1985 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Dalyvavo respublikinėse ir tarptautinėse parodose (Rusija, Latvija, Estija). Surengė personalines parodas Šiauliuose, Vilniuje, Klaipėdoje ir kt. Jo darbų yra įsigiję privatūs JAV, Australijos, Vokietijos, Slovėnijos, Rusijos šalių kolekcininkai. Svarbesnieji darbai: „Netektis“ (1989 m.), „Gimtadienis“ (1990 m.), „Nešantis aitvarą“ (1996 m.), „Kristoforas“ (1998 m.) ir kt.
Niclas Alexandersson
Niklas Aleksandersonas (g. 1971 m. gruodžio 29 d.) – buvęs futbolininkas, Švedijos rinktinės narys, žaidęs saugo pozicijoje.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1993 m. lapkričio 10 d., su rinktine žaidė 2002 m. pasaulio čempionate, dviejuose Europos čempionatuose (2000 ir 2004 m.), 2006 m. pasaulio čempionate.
2008 m. sausio 10 d. paskelbė pasitraukiantis iš profesionalaus futbolo.
Buniūnai
Buniūnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Betygalos.
Istorija
Minimi 1593 m.
Nausodžio paminklas partizanams
Nausodžio partizanų atminimo vieta yra pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Nausodyje (Žalgirio seniūnija), 1,75 km į pietryčius nuo Palanga–Šiauliai, 1,06 km į šiaurės vakarus nuo kelio Nausodis–Abakai, Minijos kairiajame krante.
Atminimo vieta
Partizanų slėptuvės, mūšio, žuvimo ir atminimo vieta yra Nausodžio miško šiaurės rytiniame pakraštyje, Vilksmilte vadinamos miško laukymės šiauriniame pakraštyje. Ją ženklina į šiaurės vakarus nuo buvusio rūsio pamatų pastatytas partizanų atminimo ženklas.
Atminimo ženklas tipinis, betoninis, trisienės Laisvės kolonos, užsibaigiančios Jogailaičiu dvigubu kryžiumi, pavidalo, su memorialiniu užrašu: „BUVUSIOJE / IGNACO SLUŠNIO / SODYBOJE / 1948 09 08 / ŽUVO / ŽEMAIČIŲ APYGARDOS / KARDO RINKTINĖS / BUGANTO KUOPOS / JŪREIVIO BŪRIO / PARTIZANAI // BŪRIO VADAS / VLADAS SLUŠNYS / JŪREIVIS / G. 1925 M. / BRONIUS ANUŽIS / ŽALGIRIS / G. 1929 M. / JONAS LIAUDANSKIS / GIRĖNAS / G. 1926 M. / KAROLINA SLUŠNIENĖ / MARYTĖ / G. 1924 M.“
Istorija
Šioje vietoje buvo partizanų ryšininko ir rėmėjo Ignaco Slušnio-Tėvuko sodyba. Jos stoginėje veikė Kardo rinktinės Buganto kuopos Jūreivio būrio slėptuvė, nuo kurios buvo numatyti pasitraukimo takai į paminijį.
Gavę informatoriaus pranešimą apie Nausodyje besislapstančius partizanus, 1948 m. rugsėjo 8 d. MGB Kartenos vls. poskyrio stribai, padedami MGB vidaus kariuomenės 24-ojo šaulių pulko kareivių, apsupo I. Slušnio sodybą. Partizanams atsisakius pasiduoti, kareiviai pastatus padegė. Susišaudymo metu buvo nukauti trauktis bandę būrio vadas Vladas Slušnys, jo žmona Karolina Budrytė-Slušnienė, partizanai Bronius Anužis ir Jonas Liaudanskis. Jų kūnus stribai parvežti į MGB Kartenos poskyrio būstinę, pametė niekinimui miestelio aikštėje prie Jubiliejinio kryžiaus, o vėliau – pakasė būstinės kieme. 1990 m. žuvusiųjų atminimas įamžintas Kartenos kapinėje įrengtoje bolševizmo aukų atminimo vietoje.
Savo ataskaitoje Kartenos MGB poskyrio viršininkas nurodė, kad su partizanais žuvo ir jų rėmėjas, sodybos savininkas Ignacas Slušnys (g. 1881 m.). Tačiau vietos gyventojai liudija, kad senukui mūšio metu pavyko pasislėpti Minijos upėje, todėl jis liko gyvas. Kurį laiką šelpiamas kaimynų buvojo sudegusioje sodybvietėje, glaudėsi pas gimines kitapus upės esančiame Rubulių kaime, o vėliau dingo – persikėlė į Latviją, kurioje mirė.
Žuvusiųjų atminčiai ištuštėjusioje Vilksmiltėje buvo pasodintas ąžuolas. Priešais jį Kretingos suaugusiųjų mokymo centro mokytojos Vidos Paulauskienės iniciatyva 2010 m. pastatytas atminimo ženklas sovietų okupacijos aukoms atminti.
Prie buvusios partizanų slėptuvės čia žuvusios Karolinos Budrytės-Slušnienės sūnėno, Lietuvos kariuomenės vado generolo leitenanto Arvydo Pociaus ir Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro rūpesčiu 2011 m. spalio 8 d. partizanų žuvimo vietoje atidengtas tipinis atminimo ženklas Lietuvos partizanams atminti (autorius – dizaineris Romas Navickas).
Maskvos J. Baltrušaičio vidurinė mokykla
Maskvos J. Baltrušaičio vidurinė mokykla  – Maskvoje nuo 1992 m. veikianti valstybinė bendrojo lavinimo mokykla.
Mokyklos istorija
1992 m. rugsėjo 1 d. Lietuvos ambasados Maskvoje patalpose pradėjo veikti mokykla, kurios pirmoje ir antroje klasėse mokėsi 20 vaikų. 1994 m. mokyklą pradėjo finansuoti Maskvos miesto vyriausybė, ji pradėta vadinti Maskvos 1247-ąja vidurine mokykla „Šaltinėlis“.