cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kodenio valsčius
Kodenio valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Centras – Kodenis. Ribojasi su Terespolio, Piščaco, Slavatičės, Tučnos valsčiais ir Baltarusija.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 150,33 km², iš kurių: Valsčius sudaro 5,46 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Dobratičė, Dobromišlis, Elžbiecinas, Kontai, Kodenis, Kopituvas, Kopituv Kolonija, Kostomlotai, Kožanuvka, Okčinas, Olšankai, Šostakai, Zablociai, Zablocie Kolonija, Zagaciai, Zalevšė.
Dvirema
thumb|right|250px|[[Senovės Graikija|Senovės graikų dvirema (rekonstrukcija)]]
Dvirema – senovės karo laivas su dviejų eilių irklais, tikėtina, atsiradęs Finikijoje. Buvo apginkluojamas jūriniais taranais pramušti priešo laivo korpusui. Dažniausiai tai buvo apie 24 m ilgio, 3 m pločio laivas su 60–100 t vandentalpa. Tai buvo modifikuotas 50 irklų laivas, turėjęs tik po vieną irklų eilę kiekvienoje pusėje. Dviremoje buvo po dvi eiles irklų, ir joje dirbo 120 irklininkų. Vėliau pradėta naudoti trirema, turėjusi dviremos ilgį, aukštesnė, su didesniu – 180 irklininkų skaičiumi. Joje taip pat buvo iškeliama didelė kvadratinė burė.
Šio tipo laivus dažnai naudojo romėnai, pvz., Gajaus Julijaus Cezario antrajame žygyje į |Britaniją. Birema ilgainiui išsivystė į triremą. Karo laivo vadas buvo įsikūręs ant denio pastatytoje palapinėje, iš kur duodavo nurodymus jūrininkų grupei. Biremų atvaizdų rasta 8-ojo ir 7-ojo amžiaus pradžios Asirijos reljefuose, kai jos buvo naudojamos puolant Elamo ir Persijos įlankos pakrantes Sinacheribo valdymo laikais.
1275 m. Neapolio ir Sicilijos karaliaus Karolio I Anžu išleistas potvarkis pastatyti kelias galeras yra anksčiausias dviremų dydžio paliudijimas. Jos dažniausiai lydėjo pirklių laivus, jomis prekės dažmiausiai nebuvo gabenamos. Keletoje genujiečių krovinių gabenimo sutarčių, sudarytų XIII a. viduryje, pateikti užsakymai dviremoms.
Manas (DKK)
Manas  – miestas Dramblio Kaulo Kranto vakaruose, aukštumų ir nedidelių kalnų apsuptyje. Aštuoniolikos Kalnų regiono administracinis centras. Keliai į Odjenę, Gilją, Dananę, Bvakę, yra oro uostas. Tekstilės, maisto (ypač kavos) pramonė. Amatai (kaukės, rankdarbiai). Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kakava, ryžiai, kava, bananai, manijokai, sojos). Yra katalikų katedra. Miesto apylinkės garsėja vaizdingais kraštovaizdžiais, yra krioklys.
Geras (laikraštis)
thumb|Logotipas Geras! – buvęs nemokamas šeštadieninis Mažeikių rajono laikraštis, vėliau leistas ir Telšiuose. Savaitraščio įkūrėjai – Paulius Sprindys ir Laurynas Jonauskas. Redaktoriai: Dalia Sprindienė, Kristina Kleinauskaitė, Inga Magžauskienė.
Laikraštis platintas judriausiose rajono vietose: pramogų ir prekybos centruose, turguje, kavinėse ir kt. Pirmasis numeris pasirodė 2006 m. gruodžio 2 d. Nuo 2007 m. vasario 10 d. leistas 16 puslapių, iš kurių 8 buvo spalvoti.
Fra Bartolomeo
thumb|right|180px| Fra Bartolomeo piešinys, manoma, [[autoportretas]]
Biografija
Bartolomėjas, Paolo sūnus (Bartolomeo di Paolo), dar žinotas pravarde Baccio della Porta (nes vėliau gyveno prie vienų Florencijos vartų, porta − vartai) gimė 1472 m. kovo 28 d. Toskanos miestelyje Savinjane prie Prato. Apie 1484 m. Bartolomėjas tapo dailininko Kozimo Roselio mokiniu Florencijoje. Apie 1491 m. kartu su kitu Kozimo Roselio mokiniu Mariotu Albertineliu įkūrė bendrą studiją ir pradėjo profesionalaus dailininko karjerą. Pirmuosiuose jo darbuose žymi Leonardo da Vinčio įtaka. 1497 m nutapė vieną žymiausių savo ankstyvųjų darbų − „Gerąją naujieną“ Volteros miesto katedrai. Tuo metu Bartolomėjas ypač susižavėjo Džirolamo Savonarolos mokymu ir nutapė žymų šio vienuolio portretą. Tragiškai pasibaigus Dž. Savonarolos gyvenimui Bartolomėjas priėmė dominikonų vienuolio įžadus, metė dailę ir įstojo į Šv. Morkaus vienuolyną Prate prie Florencijos bei tapo žinomas Fra Bartolomeo vardu (liet. brolis Baltramiejus).
Apie 1504 m. dominikonų brolija įtikino Fra Bartolomėją toliau tapyti. Jis priėmė užsakymą paveikslui „Šv. Bernaro vizija“. Sekantys jo darbai buvo išskirtinai religinės tematikos. Tuo metu Fra Bartolomėjas susipažino su Rafaeliu, neseniai atvykusiu į Florenciją. Abu dailininkai dirbo ir mokėsi kartu. Rafaelis supažindino giliau Fra Bartolomėją su perspektyva, o dominikonų vienuolis perteikė Rafaeliui spalvų valdymo metodus. 1508 m. dailininkas viešėjo Venecijoje, kur tapė pagal užsakymą, o 1509 m. − Lukoje. Venecijos įtaka praturtino Fra Bartolomėjo tapybą kompoziciniais ir spalviniais elementais, kas aiškiai jaučiama paveiksle „Dievas Tėvas su Šv. Kotryna ir Magdalena“. 1510 m. vėl Florencijoje dailininkas tapė Šv. Morkaus vienuolyne. Apie 1513 m pabuvojo Romoje, kur susipažino su Mikelandželo freskomis. Daugelio dailės mokyklų įtaka suformavo vieną iš didžiausių italų Aukštojo renesanso meistrų. Fra Bartolomėjas mirė 1517 m. spalio 6 d. Palaidotas Šv. Morkaus vienuolyno bažnyčioje Florencijoje.
Vidauja
Vidauja – upė Lietuvoje, Jurbarko rajone; Mituvos dešinysis intakas. Prasideda prie Vidaujos kaimo, 14 km į šiaurę nuo Raudonės. Teka visad į vakarus, tačiau netoli žiočių pasuka į pietus ir įteka į Mituvą (26 km nuo jos žiočių). miniatiūra|240px|left|Vidauja žiemą, ties [[Vilniškiais]]
Intakai:
Upės vidutinis nuolydis – 112 cm/km. Didelę dalį baseino (~44 %) užima miškai. 15 km nuo Vidaujos žiočių sudarytas 13 ha Pavidaujo tvenkinys.
Didesnės gyvenvietės prie Vidaujos: Paalsys I, Pavidaujys I, Vilniškiai, Telviakai.
Upėvardis kilęs nuo žodžio vidus („vidurinė dalis“).
Rietavo miesto seniūnija
Rietavo miesto seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Rietavo savivaldybėje, apimantis Rietavo miestą. Administracija įsikūrusi Rietavo dvaro sodybos pastate.
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigta 10 seniūnaitijų:
Šaška
thumb|right|300px|Kunigaikštis A.G. Čavčavadzė, [[Dagestanas|Dagestano nereguliariosios kavalerijos pulko vadas (1879-1889 m.). Ranka prilaiko šašką.]]
Šaška (adyg. шъэшхо 'ilgas peilis') – kertamas duriamasis silpnai lenktas vienašmenis kalavijas, kurio efesas neturi gardos, o buoželė užlenkta į priekį. Makštys paprastai medinės, aptrauktos oda.
Šaškos ir kardo palyginimas
Armijos šaškos kartais turėdavo nedidelį skersinį, pereinantį į lankelį. thumb|left|250px|Haidamakas su šaška (1919 m.)
Šaškų naudojimas
Kaukaze paplitęs drabužis buvo veltininė burka. Šaška turėjo efektyviai prakirsti tokius „minkštuosius šarvus“. Šaškos buvo pritaikytos kirsti, ypač iš viršaus, todėl jos labai tiko raiteliams.
Kertant šaška reikėjo taikyti geležtės apatine dalimi, kuo arčiau rankenos (todėl rankenos neturėjo gardos, kuri būtų trukdžiusi), o paskui patraukti geležtę į save (tam rankena turėjo priekin užlenktą buoželę). Pirmas veiksmas mažino šaškos sieką, o pjaunantis patraukimas netiko jojant į priekį.
Tomas Aleksandrovičius
Biografija
Lietuvos bajorų Aleksandrovičių giminės atstovas. Breslaujos vėliavininko Martyno Aleksandrovičiaus ir Chelenos Bachminskos sūnus. Išsilavinimą įgijo Kadetų mokykloje Liunevilyje (Lotaringija). Augusto III valdymo metu gavo pulkininko laipsnį ir vygdė Karaliaus kamerdinerio funkcijas. 1764 metais buvo apdovanotas Rusijos Šventos Anos ordinu, 1765 metais tapo Lenkijos Švento Stanislovo ordino kavalieriumi.
1764-1766 metais – ATR pasiuntinys Osmanų imperijoje. Jis turėjo įtikinti sultono vyriausybę nesikišti į ATR vidaus reikalus ir palaikyti Stanislovo Augusto Poniatovskio išrikimą į Lenkijos sostą. 1766 m. kovo 7 d. pasiuntinybė vadovaujama Tomo Aleksandrovičiaus išvyko į turkų valdas. Turkijoje išbuvo tik aštuonis mėnesius (iki 1766 metų lapkričio), spalį Stambule įkūrė lenkų mokyklą. Savo kelionę Tomas Aleksandrovičius aprašė dienyne. Grįžęs į tėvynę gavo dvaro pakamario pareigybę.
1775 metais Tomas Aleksandrovičius buvo paskirtas dvaro maršalka ir Viznos kaštelionu. Tais pačiais metais gavo valdyti karaliaus dvaro žemes Kozlovate, Kijevo vaivadijoje. 1777 metais išpirko Losicko seniūniją, 1779 metais buvo paskirtas Palenkės kaštelionu. 1790 metais Tomas Aleksandrovičius buvo paskirtas Palenkės vaivada.
1780-1784 metais – Nuolatinės tarybos narys (posėdžiavo justicijos departamente). Būdamas dvaro maršalka lydėjo Lenkijos karalių Stanislovą Augustą keliose išvykose (į Višniovecą 1781 m., į Nesvyžių 1785 m. ir Kanevą 1787 m.). Pasirašė naują Lenkijos konstituciją, priimtą 1791 metų gegužės 3 dieną, bet nepriklausė jos šalininkams. 1792 metais įsigijo dvaro žemes Konstantinove, Palenkės vaivadijoje. Tais pačiais metais prisijungė prie Targovicos konfederacijos. 1793 metais Gardino seime Tomas Aleksandrovičius vadovavo karinės komisijos departamentui Pasovioje Taryboje. Mirė 1794 metų rugsėjo 29 d. Varšuvoje Kosciuškos sukilimo metu.
Šeima ir vaikai
Žmona nuo 1772 metų – Mariana Leduchovska, Černigovo vaivados Pranciškaus Antonijaus Leduchovskio (1728–1783) ir Liudvikos Denhof duktė.
1792 metais sutuoktiniai išsiskyrė.
Sūnus – Stanislovas Aleksandrovičius (1781–1826), Šventosios Romos imperijos grafas (1800)
Sauslaukis (reikšmės)
Sauslaukis yra:
Badachosas
Yra gotikinė katedra (XIII a., su tvirtovės ypatumais), per Gvadianos upę pastatytas Palmas tiltas su 32 arkomis (XVI a.), maurų tvirtovės liekanos.
Istorija
thumb|230px|left|Badachoso kautynės
Miestą apie 875 m. įkūrė maurai, kurie vadino jį Batalyaws. XI ir XII a. čia egzistavo nepriklausoma musulmoniška valstybė (taifa), kuri valdė didelę dalį Ispanijos ir Portugalijos. XIII a. ši valstybė buvo pasidalinta tarp Portugalijos ir Leono.
Orkas (reikšmės)
Orkas gali reikšti:
Marsas (mitologija)
thumb|157px|Bronzinė Marso statula Romėnų mitologijoje Marsas, Mavortas, Marspiteris („tėvas Marsas“) – karo dievas, Junonos ir Jupiterio sūnus. Marso žmona – Nerija (Nerio), kuri identifikuojama su Venera ir Minerva. Atitikmuo etruskų mitologijoje – dievas Laranas. Pradžioje Marsas buvęs vaisingumo ir augimo bei gyvulininkystės globėjas, tačiau vėliau tapo asocijuojamas su karo lauku. Marsas buvo Romos globėjas. Pagal legendą Romulo tėvas. Identifikuojamas su graikų dievu Arėju. Marsas analogiškai Arėjui turi du sūnus: Formido, kurį atitinka graikų Deimas, ir Timorą, kurį atitinka graikų Fobą.
Neptūno žiedai
thumb|250px|Neptūno žiedai. Neptūnas turi silpną žiedų sistemą, susidedančią iš kelių atskirų žiedų ir neįprastų arkų Adamso žiede, kurios už jį žymiai ryškesnės. Žiedus sudaro tamsios dalelės ir didelis kiekis mikroskopinių dulkių.
Marsas (mitologija)
Kultas
thumb|300px|Marsas taikos nešėjas, dešinėje
Neptūno žiedai
Bėgant laikui arkų padėtis ir/ar forma kinta. To priežastys iki šiol nežinomos.
Marsas (mitologija)
Vaizdavimas
Mene Marsas vaizduojamas ginkluotas, su šarvais, kuoduotu šalmu, dažniausiai traukiantis karo vežimą į mūšį, laikantis skydą ir ietį.
Neptūno žiedai
Nuorodos
Neptunus (planeet)
Helena Szwejkowska
Helena Šveikovska (1904 m. balandžio 2 d. Zacišėje prie Panevėžio, Rusijos imperija – 1987 m. rugpjūčio 20 d. Vroclave, Lenkijos Liaudies Respublika) – polonistė, mokytoja, bibliotekininkė.
Biografija
Gimė 1904 m. balandžio 2 d. Zacišėje prie Panevėžio, Rafaelio ir Marijos Januškevičiūtės šeimoje. Baigė Panevėžio lenkų gimnaziją. 1930 m. baigė polonistikos studijas Krokuvos universitete. 1927–1930 m. dėstė lietuvių kalbą Krokuvos universitete. 1930–1932 m. mokytojavo Panevėžio lenkų gimnazijoje, 1933–1940 m. Kauno lenkų gimnazijoje. 1932–1940 m. dėstė lenkų kalbą Kauno Vytauto Didžiojo universitete, 1940–1943 Vilniaus universitete. Kaune išleido Lenkų kalbos gramatiką bei rengė lietuvių-lenkų kalbų žodyną. 1943–1944 m. dirbo Vilniaus miesto archyve, 1944–1945 m. sanitare Betygaloje. 1946 m. spalio 1 d. emigravo į Lenkiją, kur įsidarbino Vroclavo universiteto bibliotekoje. Dirbdama šioje bibliotekoje daug prisidėjo prie Silezijos krašto knygų išsaugojimo ir katalogizavimo. Priklausė Lenkijos mokytojų ir bibliotekininkų asociacijoms. Mirė 1987 m. rugpjūčio 20 d. Vroclave.
Miežiškės
Miežiškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Eišiškių, susiliejęs su Mantviliškėmis.
Jarnutai (Viznos valsčius)
Jarnutai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Viznos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Chevrolet Nova
Chevrolet Nova arba Chevy II – kompaktinės klasės automobilis, pristatytas Chevrolet kompanijos 1962 metais ir gamintas iki 1979 metų. Į prekybą grįžo 1985 metais, tačiau buvo gaminamas tik iki 1988 metų.
Chevrolet Nova buvo gaminamas penkiomis kartomis:
Manchester United FC
Mančesterio „United“ – Anglijos futbolo klubas iš Mančesterio.
Istorija
Klubas buvo įkurtas 1878 m. nedidelės Mančesterio geležinkelio darbininkų grupelės iniciatyva (tuomet dar vadintas „Newton Heath LYR FC“). 1902 m. klubas išgyveno didelę finansinę krizę ir galėjo bankrutuoti, tačiau klubo akcijos buvo išpirktos John Henry Davies dėka, kuris sumokėjo klubo skolas ir pakeitė pavadinimą į „Manchester United“.
Pirmą garsią pergalę klubas iškovojo 1908 m. laimėjęs Anglijos lygą, po metų iškovojo FA taurę, finale nugalėjęs Bristol City komandą. 1910 m. persikėlė į Old Trafford stadioną, kuriame žaidžia iki šiol.
Auksiniai klubo metai buvo 1999 m., kai komanda laimėjo visus pagrindinius prizus – UEFA Čempionų lygos taurę, FA taurę, FA Premier lygą ir Tarpžemyninę taurę.
ENAER
ENAER – Čilės lėktuvų gamybos kompanija, įkurta 1930 m. Čilės oro pajėgos pradžioje kompaniją aprūpino kapitalu, personalu ir ištekliais, kad ši vykdytų savo pagrindinę paskirtį – remontuotų Čilės oro pajėgų lėktuvus.
thumb|right|250px|ENAER gamintas ispaniškas [[šturmuotuvas CASA/ENAER A-36CC (Čilės oro pajėgos)]]
Istorija
Čilės oro pajėgų dalis Techninės priežiūros sparnas buvo įkurtas 1930 m., tada vadinosi Maestranza Central de Aviación ('Centrinės aviacijos dirbtuvės').
1984 m. kovo 16 d. sparnas buvo transformuotas į kompaniją ENAER (Empresa Nacional de Aeronáutica de Chile 'Nacionalinė Čilės aeronautikos įmonė').
XX a. 9-to dešimtmečio pradžioje tuometinė Ala de Mantenimiento pasirašė sutartį su Piper Aircraft, pagal kurią Čilės oro pajėgoms ėmė gaminti Dakota lėktuvus. Keletas tokių lėktuvų buvo pagaminti šalies aeroklubams. Be Dakotų ANAER pagamino po nedaug Piper Archer ir Piper Warrior lėktuvų. Po to imta gaminti karinius mokomuosius lėktuvus T-35 Pillán, gautus modifikuojant lėktuvą Piper Saratoga.
Petras Šakalinis
Petras Šakalinis (1948 m. rugpjūčio 18 d. Kazariezoje, Molėtų raj. – 2007 m. kovo 11 d. Vilniuje) – inžinierius, Lietuvos profsąjungų ir politinis veikėjas.
Biografija
1970–1972 m. Lietuvos standartų komitete elektros matavimo prietaisų laboratorijos inžinierius, 1972–1974 m. matavimo prietaisų remonto gamyklos „Matas“ kontrolinių prietaisų šaltkalvis. 1974–1977 m. Lietuvos kino studijos elektrikas, operatoriaus asistentas apšvietėjas. 1977–1982 m. Vilniaus kuro aparatūros gamyklos Metrologijos skyriaus, 1982–1984 m. Santariškių gydymo įstaigų valdybos kontrolinių prietaisų ir automatikos šaltkalvis elektrikas. 1984–1991 m. buitinių paslaugų įmonės „Banga“ elektrikas.
1991–1996 m. Respublikinių profesinių sąjungų rūmų direktorius. 1996–2000 m. LR Seimo narys, išrinktas pagal Tėvynės sąjungos sąrašą, priklausė Tėvynės sąjungos frakcijai, dirbo Seimo Socialinių reikalų ir darbo komitete. 2000–2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės Civilinės saugos tarnybos operatorius.
1990–1993 m. Lietuvos darbininkų sąjungos atsakingasis sekretorius. Organizavo ekspedicijas į Donecką, Kuzbasą, Vorkutą ir joms vadovavo. 1993 m. Lietuvos darbininkų sąjungos viceprezidentas. Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) partijos narys.
1998 m. išrinktas Lietuvos samariečių bendrijos viceprezidentu. Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių sąjungos Vilniaus apskrities valdybos narys.
Apdovanotas Sausio 13-osios medaliu. Vaikai: Tomas (g. 1979 m.) ir Zita (g. 1981 m.).
2007 m. kovo 11 d. žuvo per gaisrą daugiabutyje.
Mesaidas
Mesaidas  – miestas Kataro pietryčiuose, Vakros savivaldybėje, Persijos įlankos pakrantėje, į pietus nuo Vakros. Svarbus naftos perdirbimo pramonės centras.
Įkurtas 1949 m. kaip naftos tanklaivių terminalas. 1972–2006 m. – Mesaido savivaldybės centras.
Sauslaukis (Kelmė)
Sauslaukis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Kletiškės.
Šepetivka
Šepetivka – miestas Ukrainoje, Chmelnyckio srityje, rajono administracinis centras. Miestas įsikūręs šalia Guskos upės, Gorynės upės intako.
Gamyklos: asfaltbetonio, metalo gaminių ir kitos. Maisto pramonė (cukraus fabrikas, mėsos perdirbimo įmonė), medienos perdirbimo pramonė. Rašytojo Nikolajaus Ostrovskio literatūrinis-memorialinis kompleksas. Kijevo pramonės technikumo filialas.
Hipatija
thumb|Hipatijathumb|left|150px|Hipatija, [[Charles William Mitchell|Č. V. Mičelo paveikslas, 1885 m.]] Hipatija (🇬🇷, apie 370 m. – 415 m. Aleksandrijoje) – senovės Graikijos mokslininkė, astronomė bei filosofė neoplatonikė. Laikoma pirmąja moterimi matematike.
Buvo nužudyta koptų krikščionių fanatikų minios.
Liublino Tomašuvas
Liùblino Tomãšuvas  – miestas Liublino vaivadijoje, pietryčių Lenkijoje. Liublino Tomašuvo apskrities centras. 2009 m. duomenimis, mieste gyveno 19 991 gyventojas.
Istorija
Miestas įkurtas XVI a. Jano Zamoiskio, kaip Jelitovas. 1613 m. miestas pervadintas pagal Zamoiskio sūnaus vardą Tomaš. 1621 m. gavo miesto teises. XIX a. miestas buvo Liublino gubernijos Tomašuvo apskrities centras.
1939 m. buvo okupuotas nacistinės Vokietijos. Mieste buvo įkurta koncentracijos stovykla.
Lukas Brazdauskis
Lukas Brazdauskis (g. 1988 m. spalio 1 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas.
2007 m. liepos 11 d. pasirašė ilgalaikę sutartį su Vilniaus „Lietuvos Ryto“ komanda. 2010 m. sausio 18 d. iki sezono pabaigos buvo paskolintas Vilniaus „Perlo“ komandai.
Po 2009/10 metų sezono, Vilniaus „Lietuvos Rytas“ nutraukė ilgalaikę sutartį. 2010–2011 m. sezone, Brazdauskis atstovavo Kėdainių „Nevėžiui“. 2011 m. rugpjūčio 30 d. sudarė dvejų metų kontraktą su Pasvalio „Pieno žvaigždžių“ klubu.
Kokoškai (Viznos valsčius)
Kokoškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Viznos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Viznos, apie 16 km į šiaurės rytus nuo Lomžos ir apie 60 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Turkijos civilinis kodeksas
Turkijos civilinis kodeksas, Turkijos Respublikos civilinis kodeksas, pagrindinis Turkijos privatinės teisės šaltinis. Priimtas 2001 m. lapkričio 22 d. Įsigaliojo 2002 m. sausio 1 d. Kodekso pirmtakas - 1926 m. Turkijos civilinis kodeksas. Vienas iš didžiausių skirtumų - paprasta naujojo teisyno kalba. Kodeksą sudaro 1030 straipsnių.
Pacūnai
Pacūnai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Nociūnų, abipus Mėklos upės, bei jos intako Vilkupio. Iš pietvakarių prieina Labūnavos miškai. Kaimo teritorijoje, prie Labūnavos–Saviečių kelio, yra paminklinis kryžius tremtiniams.
Istorija
XX a. Pacūnai buvo dvi šlėktų okolicos Babtų valsčiuje. Žemes valdė Jogintavičiai, Kalvaičiai, Marcinkevičiai, Jurevičiai.
Žalgirių miškas
thumb|250px|Pietinė Žalgirių miško dalis thumb|250px|[[apynys|Apynių sąžalynai]]
Žalgirių miškas – miškas Lietuvoje, Šilutės rajono vakaruose, šalia užliejamų pievų, atskirtų keliu su Šlažų tiltu praleisti polaidžio vandenims. Miškas yra šalia Nemuno upės ir patenka į Nemuno deltos regioninio parko teritoriją. Plotas – 1231 ha.
Žalgirių miške yra įvairiausių biotopų, todėl jis pasižymi didele augalijos įvairove. Šiame miške yra aptikta 180 augalų rūšių. Visas miškas atitinka Natura 2000 reikalavimus. Miške auga valstybės saugomas gamtos paveldo objektas – Hermano Zudermano ąžuolas.
Žalgirio miške Nemuno deltos regioninio parko direkcija yra įrengusi pažintinį taką. Iš pietų mišką kerta vieškelis. Miško trakuose įsikūręs Žalgirių kaimas.
Gvinėjos istorija
Gvinėjos istorija – dabartinės Gvinėjos teritorijoje egzistavusių tautų ir valstybių istorija nuo seniausių laikų iki dabarties.
Gvinėjos istoriniai regionai
thumb|200px|left|Gvinėjos togpografinis žemėlapis Gvinėjos teritorija susiformavo tik XIX a. pabaigoje. Iki tol šalies teritorijos atskiros dalys vystėsi atskirai. Paprastai Gvinėjoje išskiriami keturi geografiniai-kultūriniai regionai:
Rytų Gvinėjos (Manden) istorija (VIII–XIX a.)
thumb|200px|Malio imperija XIV a.
Ikikolonijiniais laikais rytinės Gvinėjos teritorija priklausė didesnei Sahelio civilizacijai, ir ją veikė svarbiausi procesai, vykę Vakariniame Sahelyje.
Nors vėliau Malis buvo nugalėtas kitų imperijų, jis išlaikė savo pirmines teritorijas šiaurės rytų Gvinėjoje. XVI a. čia hegemoniją įgijo Songajus, XVII a. II pusėje paskutinieji mandinkų valdovai nesugebėjo atsilaikyti prieš agresyvią Bamana imperiją šiaurėje. Po šios imperijos įsigalėjimo Gvinėjos mandingų istorijoje prasidėjo „tamsusis laikotarpis“.
XIX a. regionas vėl buvo suvienytas kaip Vasulu imperija (1878–1898). Jo vienijimą inspiravo tuometiniai įvykiai Vakarų Sahelyje, t. y. Fulbių džihadas. Šiaurėje susikūrus Tukulero imperijai, vienas imperijos karvedžių, diula kilmės Samori Turė pradėjo užkariavimus pietuose, ir įkūrė savo imperiją, kuri apėmė ne tik šiaurės rytų Gvinėją, bet ir šiaurinę Sierą Leonę, Dramblio Kaulo Krantą.
Futa Džalonas (XVIII–XIX a.)
XVIII a. fulbiai konsolidavo Futa Džalono valstybę, kurioje įdiegta islamiška teokratija. Ši valstybė savo ekonomikoje rėmėsi prekyba su pakrantėje įsikūrusiomis Europos prekybinėmis kolonijomis. Svarbiausios Futa Džalono prekės buvo vergai (kuriuos gaudavo iš rytų Gvinėjos), grūdai ir galvijai.
Pajūris ir kolonijinis laikotarpis (XIX a. – 1958 m.)
Gvinėjos pajūrio teritorijos nebuvo tinkamos išvystyti aukštai kultūrai, bet jos kultūriškai buvo veikiamos rytuose buvusių Sahelio valstybių. Manoma, kad dabartiniai Gvinėjos pajūrio gyventojai susu yra atsikėlėliai iš Rytų Gvinėjos.
Kolonizavę susu gyvenamas pakrantes, prancūzai skverbėsi į krašto gilumą. 1896 m. Pore-Daka mūšyje jie nugalėjo Futa Džaloną, o 1898 m. – ryčiau buvusią Vasulu imperiją. Nuo 1894 m. kolonija buvo traktuojama kaip Prancūzijos Gvinėja, kuri įjungta į Prancūzijos Vakarų Afriką.
Nepriklausomybės laikotarpis (1958 m.-)
1958 m. Gvinėja paskelbė nepriklausomybę, ir jos pirmuoju prezidentu tapo Seku Turė, kuris vedė šalį į Afrikinį socializmą ir vienpartinę sistemą. Šalyje įsigalėjo diktatūra, buvo pažeidžiamos žmogaus teisės. Bendradarbiavimas su Tarybų sąjunga buvo trumpalaikis, nes greitai Gvinėja perėmė Kinijos modelį. 1963 m. prezidento Kenedžio pastangomis šalis tapo Amerikos sąjungininke. Gvinėja vis labiau priklausė nuo paramos ir investicijų iš JAV. Net santykiai su Prancūzija pagerėjo, kai jos prezidentu tapo Valéry Giscard d'Estaing. Tarp abiejų šalių padidėjo prekyba, buvo apsikeista diplomatiniais vizitais.
1960 m. Turė paskelbė Gvinėjos Demokratinę partiją vienintele legalia šalyje. Kitus 24 metus rinkėjai galėjo rinktis tik iš jos kandidatų per parlamento rinkimus, o Turė keturis kartus buvo perrinktas rinkimuose be priešininkų. Jo vyriausybė pradėjo netoleruoti opozicijos, įkalino šimtus jos atstovų ir ribojo laisvą spaudą. Tuo pat metu valstybė nacionalizavo žemę, nušalino prancūzų paskirtus genčių vadus, nutraukė ryšius su prancūzų kompanijomis.
1970 m. portugalų kariai iš Portugalijos Gvinėjos įsiveržė į Gvinėją norėdami paremti opoziciją. Jie taip pat norėjo nužudyti Turę dėl jo paramos Portugalijos Gvinėjos partizanams. Po kelių dienų kovos portugalai turėjo atsitraukti nepasiekę tikslo.
Po Gvinėjos turgaus moterų sukilimo 1977 m. valstybė sušvelnino savo socialistinę politiką, ekonominius apribojimus, pagerino santykius su Prancūzija.
1984 m. kovo 26 d. Seku Turė mirė po širdies operacijos Amerikoje. Laikinuoju prezidentu tapo premjeras Louis Lansana Beavogui. Bekraujo perversmo metu valdžią šalyje užgrobė Lansana Kontė, kuris inspiravo demokratizacijos procesus, paleido politinius kalinius, sugrąžino daugiapartinę sistemą. Nepaisant to, prezidento valdžia šalyje išliko labai stipri, Lansana Kontė buvo perrinktas tris kartus. Šalį stipriai veikė ir neramumai, vykę gretimose Liberijoje ir Siera Leonėje. 2008 m. mirus Lansana Kontė, valdžią užgrobė karinė chunta, vadovaujama Musa Dadis Kamara. Gvinėjoje sustiprinta diktatūra, 2009 m. rugsėjo 28 d. demonstracijos metu buvo apšaudomi ir prievartaujami civiliai gyventojai.
Tauragės šv. Vilniaus kankinių Antano, Jono ir Eustachijaus cerkvė
'''Tauragės Šv. Vilniaus kankinių Antano, Jono ir Eustachijaus cerkvė''' stovi Tauragėje.
Istorija
Pirmoji Vilniaus kankinių cerkvė Tauragėje pastatyta 1853 metais buvusios muitinės pastate. 1875 m. pastatyta nauja akmeninė cerkvė vidaus reikalų ministerijos lėšomis. I pasaulinio karo metu ir po jo cerkvė buvo tapusi sandėliu. Stačiatikiai ne kartą prašė vidaus reikalų ministerijos ir seimo grąžinti cerkvę, tačiau ji 1925 m. buvo parduota varžytinėse ir nugriauta. Jos vietoje pastatyti šaulių rūmai.
Stačiatikiai mišias laikydavo liuteronų maldos namuose ir nuosavuose butuose. Tik 1933 m. jie pastatė nedidelę medinę šventyklą kapinėse. Vyriausybė tam skyrė 5000 litų, kurių neužteko. Buvo pradėta rinkti aukas. 1937 m. parapijoje buvo 608 tikinčiųjų. 1948 m. sovietų valdžia parapiją oficialiai įregistravo. 1958 m. pastatas išplėstas, tais metais parapijoje buvo 170 tikinčiųjų.
Euzebijus Slovackis
Euzebijus Slovackis 1773 m. lapkričio 15 d., tačiau pagal testamentą 1772 m. gruodžio 14 d. Podhorcai, Ukraina – 1814 m. Vilnius – literatūros teoretikas ir literatūros istorikas, Antikos ir XVIII a. Vakarų Europos autorių vertėjas, Vilniaus universiteto profesorius. 1811–1814 m. čia dėstė estetiką, gramatiką ir poetiką.
E. Slovackio sūnus – vienas garsiausių lenkų poetų Julijus Slovackis.
Rūta Gajauskaitė (1946)
Rūta Gajauskaitė (1946 m. sausio 24 d. Kaune – 2015 m. sausio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkė, teisėtyrininkė kriminologė, visuomenės bei politinė veikėja.
Biografija
Studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, 1968 m. įgijo teisininkės kvalifikaciją. 1968–1971 m. dirbo Respublikinėje statybinių medžiagų bazėje juriskonsulte, 1971–1976 m. LSSR socialinio aprūpinimo, LSSR vietinės pramonės ministerijose. 1976–1979 m. SSRS prokuratūros instituto (Maskva) aspirantė, 1980 m. apgynė disertaciją tema „Kovos su nusikalstamais gamtos apsaugos įstatymų pažeidimais, sąlygojusiais oro ir vandens užterštumą, kriminologinės problemos“, teisės mokslų kandidatė.
1980–1982 m. dirbo Teismo ekspertizės mokslinio tyrimo institute jaunesniąja moksline bendradarbe, nuo 1982 m. Liaudies ūkio vadovaujančiųjų darbuotojų ir specialistų kvalifikacijos kėlimo instituto prie LSSR MT vyresniąja dėstytoja, docente, katedros vedėja. Paskelbė 20 mokymo-metodinių priemonių, subūrė specialistus ir įkūrė pirmąją eko­lo­gi­jos ir gamtosaugos katedrą Lietuvoje, parašė pirmąjį vadovėlį apie gamybos ir gamtos sąveikos reguliavimą. Publikavo per 220 straipsnių ekologijos ir politikos temomis ir iš jų sudarė rinkinius „Kodėl vargsta Lietuva?“ bei „Ekologija virtuvėje“.
Atgimimo metais buvo aktyvi „Žinijos“ draugijos paskaitininkė, Lietuvos žaliųjų judėjimo koordinacinės tarybos, Lietuvos žaliosios partijos įkūrimo iniciatyvinės grupės narė, vėliau - seniūnė (vadovė), Lie­tu­vos Persitvarkymo Są­jū­džio Vilniaus Tarybos atsakingoji sekretorė. 1990 m. balandžio 24 d. Lazdijų rinkimų apygardoje Nr. 141 išrinkta Aukščiausiosios Tarybos deputate. . Palaidota Antakalnio kapinėse.
Molekulinis variklis
Molekulinis variklis (dar vadinamas molekuliniu motoru) yra biologinės molekulinės mašinos, kurios yra atsakingos už judėjimą gyvuose organizmuose. Bendrąja prasme motoras arba variklis yra įrenginys, kuris naudoja energiją ir verčia ją judėjimu arba mechaniniu darbu; pavyzdžiui, daugybė proteinais paremtų molekulinių motorų pakinko Gibso laisvąją energiją, kuri išsilaisvina po ATP hidrolizės, kad galėtų atlikti mechaninį darbą.
Iš energijos efektyvumo pusės šio tipo motoras gali būti geresnis negu dabar esantys žmogaus sukurti motorai. Vienas svarbus skirtumas tarp molekulinių motorų ir makroskopinių motorų yra tas, jog molekuliniai motorai gali veikti šiluminėje vonioje, aplinkoje, kur nepastovumas dėl šilumos triukšmo yra reikšmingas.
Pavyzdžai
Keletas svarbių molekulinių motorų pavyzdžių:
Frumentarijai
Frumentarijai (m iš 'grūdas') – Romos armijos karininkai, rūpinęsi maisto tiekimu legionams, o vėliau – jie sudarė vidaus žvalgybą, suorganizuotą legionų frumentarijų pagrindu.
Frumentarijai veikė uniformuoti. Jie būdavo priskirti tam tikriems legionams, maisto tiekimu kuriems jie rūpinosi. Frumentarijai didžiąją dalį laiko praleisdavo keliaudami, o jų bazė būdavo Castra Peregrina Romoje. Manoma, kad frumentarijai didžiuodavosi savo statusu, kadangi jų antkapiuose iškaldavo šį titulą. Išlikę daug įrašų, kuriuose garbinamas Castra Peregrina genijus. Teigiama, kad tai rodo, jog frumentarijai turėjo aukštus moralę ir socialinį statusą.
Romos legionai ir okupacinės armijos nuo seno naudojo informatorius ir šnipus, bet tai nebuvo organizuojama į darnią sistemą. Jie ypač buvo svarbūs pačiame Romos mieste, kur buvo gausu gandų ir sąmokslų. Likę du įrašai, kuriuose minimi frumentario canaliculario. Manoma, tai rodo, kad kai kurie frumentarijai specializavosi upių navigacijoje. Visoms armijoms buvo svarbi priešo teritorijos geografinė žvalgyba. Ji apėmė informacijos apie žemes, susisiekimo kelius, prieš kariuomenės dydžius, orientyrus vietovėse, tokius strateginius punktus kaip maisto saugyklos ir fermos. Manoma, kad Antonino itinerarijus buvo sukurtas frumentarijaus.
Visuomenė greitai ėmė nekęsti frumentarijų. III a. ryšiai su šios tarnybos vadovais galėjo baigtis rimtomis problemomis. 217 m. imperatorius Makrinas paskyrė Marką Oklatiną Adventą (Marcus Oclatinus Adventus), buvusį frumentarijų vadovą ir pretorionų prefektą, į Senatą. Šiuo sprendimu Makrinas atstūmė nuo savęs tuometinį Romos isteblišmentą ir priartino savo žlugimą, nes frumentarijai buvo itin nemėgstami.
Diokletianas panaikino frumentarijus dėl jų piktnaudžiavimų ir blogos reputacijos. Taip padarydamas Diokletianas labai išpopuliarėjo. Netrukus įkurta agentes in rebus tarnyba pakeitė frumentarijus.
Wilhelm Conrad Röntgen
Biografija
Vilhelmas Konradas Rentgenas buvo vienturtis sūnus pasiturinčių gelumbės gamintojų šeimoje. Vilhelmo tėvas Frydrichas Konradas Rentgenas (Friedrich Conrad Röntgen) buvo kilęs iš amatininkų ir pirklių giminės. Jo motina Šarlotė Frovein (Charlotte Frowein), gimusi taip pat Lenepe, buvo persikėlusi į Amsterdamą, kur jos šeima tapo turtingais pirkliais.
1848 m. revoliucijos ir politinis sujudimas nulėmė tai, kad Rentgenų šeima prarado Vokietijos pilietybę ir nusprendė persikelti gyventi į Apeldorno miestą vidurio rytų Nyderlanduose. Būtent ten Vilhelmas praleido didžiąją dalį savo vaikystės.
Būdamas septyniolikos, Vilhelmas Konradas Rentgenas ėmė lankyti Utrechto technikos mokyklą, tačiau jos nebaigė, nes buvo neteisingai apkaltintas mokytojo karikatūros nupiešimu. Būsimojo mokslininko ateitis tuo metu neatrodė šviesi. Pašalintas iš mokyklos ir nelaikęs baigiamųjų egzaminų, jis negalėjo būti priimtas į Utrechto universitetą. Tačiau lankė analizės, fizikos, chemijos, botanikos ir zoologijos paskaitas šioje įstaigoje neoficialiai.
Vilhelmas Rentgenas sužinojęs iš vieno draugo apie liberalią Ciuricho federalinio politechnikos instituto studentų priėmimo politiką, 1865 metais išvyko į Šveicariją ir išlaikė stojamuosius egzaminus. Ėmęs studijuoti mašinų gamybą, jis buvo supažindintas su matematika, mechanika, braižyba, technologijomis, hidrologija bei termodinamika. Po trejų metų jaunasis mokslininkas įgijo mechaninės inžinerijos diplomą.
Studijuojant Ciuriche, Vilhelmui Konradui Rentgenui daug įtakos turėjo vokiečių fiziko ir matematiko Rudolfo Klausijaus (Rudolf Clausius) paskaitos bei darbas laboratorijoje su fiziku Augustu Kundtu (August Kundt). Būtent pastarasis mokslininkas pasiūlė Rentgenui pereiti iš inžinerijos į fizikos sritį. 1869 m. Ciuricho universitete apsigynė fizikos daktaro disertaciją bei tapo Kundto asistentu.
Mokslininkas šešerius metus praleido Šveicarijoje. Šiuo laikotarpiu jis susižadėjo su savo gyvenimo meile Ana Berta Liudvik (Anna Bertha Ludwig), vokiečių rašytojo Oto Liudviko (Otto Ludwig) dukterėčia, su kuria vėliau susituokė. Vestuvės įvyko 1872 m. pradžioje. Beveik 50 metų kartu gyvenusi pora savo vaikų nesusilaukė, tačiau įsivaikino Anos dukterėčią.
Žymiausi pasiekimai
1888 m. eksperimentiškai įrodė, kad judančio elektriškai poliarizuoto dielektriko sukurtas magnetinis laukas (rentgeno srovė) tapatus elektros srovės sukurtam magnetiniam laukui.
1895 m. atrado ir kruopščiai ištyrė labai trumpas elektromagnetines bangas − Rentgeno spindulius, numatė jų pritaikymo medicinoje ir technikoje galimybes.
Už šių spindulių atradimą ir tyrimus 1901 m. jam paskirta Nobelio premija.
Rentgeno spindulių atradimas turėjo didelį poveikį tolesnei fizikos mokslo raidai.
Rentgeno atradimai buvo viena šiuolaikinės atomo teorijos ištakų. Rentgeno srovės atradimas davė pradžią H. A. Lorenco elektroninei teorijai, o rentgeno spindulių atradimas tiesiogiai stimuliavo radioaktyvumo atradimą.
Kramkovas
Kramkovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Viznos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į vakarus nuo Viznos, apie 19 km į rytus nuo Lomžos ir apie 56 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Borneo FC
„Borneo Football Club“ – Indonezijos futbolo klubas iš Samarindos. Namų rungtynes žaidžia „Segiri Samarinda“ stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 2014 m. Pateko į elito divizioną. O 2019 m. italas Fabio Lopez tapo vyr. treneriu.
Sezonai
Šaltinis:
Konteineris
thumb|300px|Konteinerių gabenimas [[geležinkelis|geležinkeliu]] thumb|300px|[[Konteinerinis laivas Klaipėdos uosto vandenyse]] Konteineris – krovinių gabenimo priemonė. Tie patys standartiniai konteineriai neretai tinka gabenti tiek laivais, tiek ir žeme (geležinkeliu arba sunkvežimiais). Šiuo metu konteineriais pervežama apie 90 % krovinių, išskyrus piltinius krovinius (birius ar skystus).
Standartai
Egzistuoja 5 konteinerių standartai: 48 ir 53 pėdų naudojami vietiniams JAV pervežimams.
Konteinerių pervežimas laivais
Konteinerių pervežimams jūra naudojami laivai konteinervežiai. Jie taip pastatyti, kad tiktų specialiai gabenti konteinerius. Kai kurie konteinervežiai gali gabenti tūkstančius konteinerių. Jų pajėgumas yra pamatuojamas TEU ( '20 pėdų ekvivalentinis vienetas') ir FEU ( '40 pėdų ekvivalentinis vienetas').
Pavyzdžiui, laivai, galintys gabenti 1000 40 pėdų ilgio konteinerių, arba 2000 20 pėdų konteinerių, gali būti apibūdinti, kaip 1000 FEU arba 2000 TEU.
Didžiausias registruotas pastoviai gabenantis krovinius laivas yra kiek didesnis nei 8000 TEU. Šiuo metu kuriami 13000 TEU laivų projektai.
Juozapas Kajetanas Osolinskis
Juozapas Kajetanas Osolinskis (1758 m. – 1834 m. Viškuve) – 1788–1792 m. Ketverių metų seimo narys, 1790–1795 m. Palenkės kaštelionas, 1792–1793 m. Targovicos konfederacijos narys ir 1822–1824 m. Lenkijos Kongreso karalystės senatorius.
Biografija
Buvo dvaro žemių Rudkoje, Staroj Vsi ir Černiakovą (Varšuvos dalis) valdytojas. Išpirko iš Leduchovskių giminės dvaro žemes Osoline. 1790 metais Juozapas Kajetanas Osolinskis buvo paskirtas Palenkės kaštelionu ir tapo ATR senatoriumi. 1792 metais po Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio prisijugimo prie Targovicos konfederacijos Juozapas Kajetanas Osolinskis kartu su keliais pasiuntiniais iš Palenkės prisijungė prie konfederacijos. 1794 metais Kosciuškos sukilimo metu teikė materialinę pagalbą sukilėliams, o jo brolis Janas Anupras Osolinskis suformavo už savo sąskaitą batalijoną.
Po Varšuvo kunigaikštystės likvidavimo Juozapas Kajetanas Osolinskis buvo vienas iš Lenkijos kongreso karalystės Rusijos imperijos sudėtije sukūrimo iniciatorius. 1822–1824 metais – Lenkijos kongreso karalystės senatorius-kaštelionas.
Juozapas Kajetanas Osolinskis išgarsėjo kaip kolekcionierius ir meno galerijos įkūrėjas, Varšuvos rūmuose vadino „Tłumackiem“, kuriose buvo meno kūriniai pirkti paskurinio Lenkijos karaliaus Stanislovo Poniatovskio.
Šeima
Buvo vedęs tris kartus. Jo pirmoji žmona buvo Tereza Miončinska (g. - Rafalovič) (g. 1760), kuri pirmoje santuokoje buvo ištekėjusi už Kajetono Miončinskio. 1781 metais antrą kartą vedė Mariją Barborą Zaleską, bet išsiskyrė su ja 1802 metais. Vaikai nuo antros santuokos:
1802 metais trečią kartą vedė Kateriną Grabenską (g. 1780), nuo santuokos su kuria turėjo sūnų Vaitiekų Grigalių (1796–1842).
Bielskas
Biẽlskas (arba Palénkės Biẽlskas, ) – miestas ir miesto tipo valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Bielsko apskrityje. Miestas įsikūręs Bielsko lygumoje, per miestą teka Bialos upė. Mieste yra Bielsk Podlaski geležinkelio stotis. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr. DW689.
XVI a.
Iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. XVI a. įkurta Bielsko Šv. Archangelo Mykolo parapija ir pastatyta Bielsko Šv. Mergelės Marijos Gimimo cerkvė. 1505 m. lapkričio 14 d. mieste lankėsi karalius Aleksandras Jogailaitis. 1506 m. gruodžio 20 d. ir 1509 m. vasario 22-25 d. mieste lankėsi karalius Žygimantas Senasis. 1516 m. įkurta mėsininkų gildija. 1542 m. pastatyta sinagoga. 1549 m. įsikūrė batsiuvių gildija. 1563 m. buvo 830 namų. 1564 m. gegužės 29-liepos 9 d. mieste lankėsi karalius Žygimantas Augustas. 1564 m. liepos 22 d. sudegė miesto pilis. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. 1569 m. įsikūrę kailininkų gildija, 1571 m. aludarių ir siuvėjų gildijos. 1576 m. buvo 265 amatininkai, iš kurių 63 odadirbiai ir 39 batsiuviai, taip pat buvo 5 vandens malūnai ant Bialos upės. 1591 m. gaisro metu sudegė didelė dalis miesto pastatų, bažnyčia ir ligoninė.
XVII a.-XIX a.
thumb|right|250px|Karmelio Kalno bažnyčia
1641 m. įkurtas karmelitų vienuolynas. 1655 m. Švedų tvano metu didelė dalis miesto pastatų buvo sugriauti. 1716 m. pastatyta Bielsko Viešpaties Prisikėlimo cerkvė. 1779–1781 m. mieste buvo 97 amatininkai. 1783–1784 m. pastatyta Bielsko Mergelės Marijos ir Šv. Mykolo bazilika. 1784 m. mieste vėl kilo gaisras, po kurio buvo pastatyta Bielsko rotušė, kurios statybas finansavo Izabela Poniatovska. 1789 m. pastatyta Bielsko Šv. Archangelo Mykolo cerkvė. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1795 m. tapo Bielsko apskrities centru. 1807 m. įkurtos Bielsko žydų kapinės. 1807–1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. 1831 m. ir 1855 m. mieste siautė cholera. 1873 m. per miestą nutiesta geležinkelio linija Balstogė-Brestas. 1876 m. įkurta Bielsko Viešpaties Prisikėlimo parapija. XIX a. miestas buvo Gardino gubernijos Bielsko apskrities centras.
XX a.-XXI a.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1915 m. sudegė geležinkelio stotis. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1920 m. liepos 29 d. miestą užėmė bolševikai. 1920 m. rugpjūčio 20 d. miestą užėmė lenkai. 1923 m. įkurtas Tur Bielsk Podlaski sporto klubas. 1924 m. mieste pradėta įvedinėti elektra. 1925–1928 m. pastatyta mokykla. 1939 m. rugsėjo 15-23 d. miestą buvo užėmęs Trečiasis Reichas. 1939 m. rugsėjo 23 d. miestą perėmė Tarybų Sąjunga, prasidėjo žmonių trėmimai į Sibirą. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Bielsko rajonui. 1941 m. birželio 22 d. miestą vėl užėmė Trečiasis Reichas ir iškart buvo įkurtas Bielsko getas. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. 1944 m. liepos 30 d. miestą užėmė Raudonoji armija. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1976 m. įkurta Bielsko Karmelio Kalno parapija. 1984 m. miesto rotušėje įkurtas muziejus. 1989 m. įkurta Bielsko Dievo Gailestingumo parapija. 1990 m. pastatyta Bielsko Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo cerkvė. 1992–2001 m. pastatyta Bielsko Dievo Gailestingumo bažnyčia. 1998 m. įkurta Bielsko Rūpestingosios Dievo Motinos parapija ir Bielsko Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija. 2002 m. įkurta Bielsko Švč. Mergelės Marijos parapija. 2010 m. pastatyta Bielsko Rūpestingosios Dievo Motinos cerkvė.
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis, miesto plotas buvo 26,88 km², iš kurių:
Miestas sudaro 1,94 % visos apskrities ploto.
Gyventojai
Pagal 2007 m. gruodžio 31 d. duomenis:
Paminklai
thumb|right|250px|Pilies kalnas thumb|right|250px|Viešpaties Prisikėlimo cerkvė
Religija
thumb|right|250px|Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo cerkvė Mieste įsikūręs Bielsk Podlasko stačiatikių dekanatas ir Bielsk Podlasko dekanatas. Miesto pavadinimas naudojamas Varšuvos-Bielsko stačiatikių vyskupijos pavadinime.
Karkažiškė
Karkažiškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, prie kelio Pabradė–Kločiūnai, 4 km į pietus nuo Pabradės. Seniūnaitijos, parapijos centras. Karkažiškė įsikūrusi tarp Žeimenos intako Skerdiksnos ir Garonių durpyno, netoli geležinkelio Vilnius-Daugpilis.
Vidutinė dirvinė starta
Vidutinė dirvinė starta  – tanagrinių (Thraupidae) šeimos paukštis, kurį Galapagų salyne aptiko Čarlzas Darvinas.
Karkažiškė
Istorija
XVI a. minimas Karkažiškės dvaras. 1501 m. Jokūbas Nemirovičius pastatė pirmąją bažnyčią, 1502 m. jo duktė Jadvyga klebonijai dovanojo palivarką, dvi smukles ir kito turto. Prie Žeimenos upės buvo Karkažiškės muitinė. 1670 m. atstatyta senoji bažnyčia, 1838 m. ji sudegė.
Vidutinė dirvinė starta
Aprašymas
Šie paukščiai dažnai valo galapagų vėžlių ir konolofų odą nuo parazitų. .
Karkažiškė
Istorija
1779 m. įsteigta mokykla, 1812 m. joje mokėsi 28 mokiniai. Kaimas buvo valstybės iždo nuosavybė, žemę leista valstiečiams išpirkti. 1913 m. pastatyta Karkažiškės Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia, 1964–1989 m. neveikė.
1950–1992 m. kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Įsteigta pradžios mokykla, biblioteka.
Jonas Radavičius
Jonas Radavičius (1837 m. – 1897 m. gruodžio 26 d.) – prelatas, kovotojas už lietuvybę carizmo priespaudos metais.
Biografija
Gimė Kaltinėnų parapijoje, Milių viensėdyje, netoli Varsėdžių, katalikiškoje, pasiturinčių bajorų šeimoje. Mokėsi Kėdainiuose. Baigęs Šiaulių gimnaziją įstojo į Varnių kunigų seminariją, studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje, kurią baigus jam suteiktas teologijos magistro laipsnis.
1864 m. įšventintas į kunigus. 1864–1869 m. paskirtas Panevėžio gimnazijos kapeleonu. 1869–1885 m. klebonavo Smilgiuose. 1880 m. paskirtas Peterburgo dvasinės kolegijos asesoriumi, 1883 m. – kapitulos kanauninku, 1885 m. – prelatu ir Joniškio klebonu. Palaidotas Kaltinėnų kapinėse.
Prelatas J. Radavičius rėmė lietuvybę, surinko ir po savo mirties muziejui paliko gausią herbarijų ir mineralų kolekciją. Klebonaudamas Smilgiuose prisidėjo prie šios vietovės kraštovaizdžio gerinimo: jo rūpesčiu suremontuota bažnyčia, sutvarkytos kapinaitės, palaikė žemaitišką kultūrą.
Šaltiniai
Adomas Dambrauskas-Jakštas, Juozas Tumas-Vaižgantas. Užgesę žiburiai / Biografijų ir nekrologų rinkinys. – Kaunas, 1930. – 260–266 psl.
Azuras
Azuras – mėlynos spalvos atspalvis, vadinama giedros dienos dangaus spalva. Priešinga papildančių spalvų rate – oranžinė.
Heraldikoje azuras – viena iš penkių pagrindinių tinktūrų.
Azur (color) Ngjyra e kaltër
Miežiškės (Turgeliai)
Miežiškės – viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Turgelių.
Teemu Rannikko
Teemu Rannikko (g. 1980 m. rugsėjo 9 d. Turku) – Suomijos krepšininkas.
Aksumo imperija
Aksumo imperija − istorinė valstybė, egzistavusi IV a. pr. m. e. − X a. dabartinės šiaurės Etiopijos ir Eritrėjos teritorijose. Klestėjimo laikotarpiu ji valdė ir kitas sritis, įskaitant ir pietvakarių Arabiją. Valstybės sostinė buvo Aksumas.
Pradžia
thumb|250px|left|Aksumo imperija ir Senovės Jemenas 230 m. Nors legendos Aksumo valstybės pradžią nukelia į X a. pr. m. e., kuomet valdė legendinis imperatorius Menelikas I, Saliamono sūnus, kuris pradėjo Etiopijos imperatorių dinastiją, tikrąja valstybės pradžia yra laikomas IV a. pr. m. e. (kuomet įkurtas Aksumo pirmtakas Damotas), o pirmieji istoriškai patvirtinti valdovai yra iš I m. e. a. Maždaug nuo III a. jie ėmė tituluoti save imperatoriais (t. y. Negusų negusais, ነገሠ ፡ ነገሠተ).
Nėra aiškūs Aksumo imperijos ryšiai su anksčiau Etiopijoje egzistavusia Damoto valstybe. Gali būti, kad ji peraugo tiesiogiai, arba kad Aksumas buvo viena iš daugybės valstybėlių, atsiradusių suskilus Damotui. Tikriausiai Aksumo imperijos pradžia buvo Aksumo miestas, aplink kurį vyko valdžios konsolidacija.
Aksumo susiformavimui didelę reikšmę turėjo Senovės Jemenas, kurio civilizacija kaip tik klestėjo už Raudonosios jūros, ir kurios gyventojai aktyviai bendravo su Etiopijos pakrantėmis.
Klestėjimas
I a. Aksumas jau valdė pajūryje buvusį Adulio uostą (50 km į pietus nuo dabartinės Masavos, prie Zulos miesto), kuris suvaidino ypač svarbų vaidmenį Imperijos istorijoje. Kaip tik tuo metu pasaulyje keitėsi prekybinė sistema. Klestint Romos imperijos ir Indijos prekybai, jūros kelių sistemoje labai svarbi tapo Raudonoji jūra. Adulis tapo svarbiausiu šios jūros uostu, o Aksumo valstybė įgijo ekonominį privalumą prieš savo kaimynines valstybes − pirmiausia Nubiją.
Nuo III a. Aksumo imperija vykdė teritorinę ir ekonominę ekspansiją. Pirmiausia ji plėtėsi Afrikos rago pakrantėmis ir valdė ilgą Raudonosios jūros pajūrį nuo dabartinio Egipto iki Somalio. Ilgainiui tai vedė į jos išsiplėtusią hegemoniją už Raudonosios jūros, t. y. dalį Tihamaho ir Senovės Jameno teritorijas, kur vietinės valstybės buvo ganėtinai nusilpę.
Taip pat valstybė aktyviai kišosi į Jemeno valstybių reikalus ir vienu metu kontroliavo dabartinio Jemeno ir pietų Arabijos teritorijas. IV a. ji okupavo Nubiją, kas jai leido efektyviai panaudoti Nilą savo prekyboje.
Tuo metu gyvenęs Manis laikė Aksumą viena iš keturių galingiausių pasaulio imperijų greta Romos, Kinijos ir Sasanidų imperijos.
Žlugimas
Imperijos teritorijos susitraukė iki pirminių sričių dabartinėje Eritrėjoje ir Etiopijos šiaurėje, o gyventojai migravo į piečiau esančius regionus. Imperijos egzistenciją IX ar X a. nutraukė legendinė pagonių karalienė Jodit, po kurios valdymo atėjo Zagvės dinastija