cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Algimantas Dabašinskas (1947)
Biografija
Nuo 1996 m. Alytaus Šv. Kazimiero bažnyčios vargonininkas ir choro vadovas. Choras dalyvauja tradiciniuose Šv. Cecilijos religinės muzikos festivaliuose Šv. Kazimiero bažnyčioje, ėmė rengti sekmadieninius vidurdienio koncertus bažnyčioje. A. Dabašinskas savo chorams kuria religinės muzikos kūrinius, diriguoja Alytaus rajono dainų šventėse.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Ribinė nauda
Ribinė nauda (angl. Marginal utility) – papildoma nauda, kurią vartotojas gauna padidindamas prekės ar paslaugos vartojimą vienu vienetu.
Esant vienam vartojimo lygiui produktų suteikta nauda duoda vienodą naudą. Jeigu vartojimas padidės nors vienu vienetu, pasikeis visa produktų duodama nauda. Skirtumas tarp buvusios naudos ir dabartinės sudaro ribinę naudą.
Šio termino kūrėjas yra austriškos mokyklos atstovas Fridrichas von Vieseras.
Ribinės naudos terminas atsirado pradėjus analizuoti ūkinio vieneto elgesį keičiant vartojimą. Net iki XIX a. analizuojant ekonominius reiškinius nebuvo kreipiama dėmesio į tai, kad vartotojas gauna skirtingą naudą iš vieno produkto vieneto sunaudojus skirtingus jų kiekius. Tokie tyrimai padėjo suformuluoti vartotojo perteklinės naudos teoriją. Kiekvieno sekančio produkto vertė yra mažesnė, negu prieš tai suvartoto. Tuo pačiu vartotojas suvartodamas sekantį produktą gauna papildomai naudos, bet nauda būna vis mažesnė. Galiausiai sekančio produkto naudojimas gali atnešti net žalos.
Ribinės naudos sąvokos atsiradimas leido išspręsti deimantų ir vandens paradoksą, kurį pastebėjo dar Aristotelis.
Žiūrėti
Marginal benefit
1581 m.
1581 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Ežerinė rainė
Ežerinė rainė (Rhynchocypris percnurus syn. Phoxinus percnurus) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (Cyprinidae) šeimai. Anksčiau buvo priskirta rainių (Phoxinus) genčiai.
Užaugusių kūno ilgis nuo 4 cm, didžiausias iki 18,5 cm, vidutiniškas apie 9 cm. Didžiausias svoris – 100 g. Burna nedidelė, kūnas išmargintas smulkiomis juodomis ar rudomis dėmėmis.
Žuvis trumpaamžė, gyvenanti iki 6 metų. Subręsta būdama 2 metų, kūno svoriui pasiekus 3,5 gramus. Neršia gegužės–birželio mėnesiais, vandens temperatūrai pakilus iki 9 laipsnių. Vislumas – 19–23 tūkstančiai ikrų.
Gyvena ežerų priedugnėje, žiemą įsirausia į dumblą. Minta smulkiais moliuskais, vabzdžių lervomis, kirmėlėmis, taip pat ėda ir kitų žuvų ikrus. Gali gyventi ežeruose vienos arba kartu su paprastaisiais karosais ir lynais. Lietuvoje su ežerinėmis rainėmis gyvena sidabriniai karosai.
Bendoriškė
Bendoriškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kazokinės.
Antanas Gražulis
Antanas Gražulis (g. 1952 m. balandžio 28 d. Mankūnuose, Alytaus raj.) – SJ, Lietuvos kunigas, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas. Jėzuitas.
Biografija
Broliai Petras Gražulis ir Juozas Gražulis. 1978 m. baigė Kauno kunigų seminariją, įšventintas kunigu. 1978–1988 m. vikaras Prienuose, Alytuje, 1988 m. – Sangrūdoje. Nuo 1978 m. rinko medžiagą pogrindinei spaudai, su kitais daugino ir platino „Aušrą“, Lietuvos katalikų bažnyčios kroniką, „Tiesos kelią“, kt. pogrindinius periodinius leidinius ir religinę literatūrą. Įkūrė pogrindinę spaustuvę, išleido tikybos vadovėlį (10 000 egz.). 1979 m. įstojo į pogrindinį jėzuitų ordino noviciatą Bijutiškyje (Molėtų raj.) Nuo 1983 m. LKBK leidybos ir Tikinčiųjų teisėms ginti katalikų komiteto steigimo pogrindyje vienas organizatorių. Pasirašė apie 10 pareiškimų sovietinei valdžiai ir tarptautinėms organizacijoms dėl tikinčiųjų teisių pažeidimų. TSRS valdžios persekiotas, baustas administracinėmis baudomis. Nuo 1989 m. Lietuvos skautų dvasios tėvas, Vilniaus arkikatedros vikaras, Lietuvos kariuomenės pirmasis kapelionas, Vilniaus mokyklų tikybos mokytojas. Atkūrė Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčią, nuo 1991 m. jos rezidentas. 1995 m. atkūrė Vilniaus jėzuitų gimnaziją, iki 2003 m. jos direktorius. Nuo 2003 m. Čikagoje Šiaurės Amerikos jėzuitų Lietuvos ir Latvijos provincijos rezidencijos vyresnysis, jėzuitų bažnyčios prefektas, lituanistinės mokyklos kapelionas, Maironio mokyklos Lemonte (Ilinojaus valstija) mokytojas.
Tora Berger
thumb|Tora Berger
Tora Berger (g. 1981 m. kovo 18 d. Ringerike, Norvegija) – norvegų biatlonininkė, olimpinė čempionė ir daugkartinė pasaulio čempionė. T. Berger yra laimėjusi 22 pasaulio taurės etapus.
Biografija
Tora Berger gimė Norvegijos Ringerikės mieste, augo Lesjės kalnų miestelyje, gyvena Merakerio miestelyje. Brolis Larsas Bergeris, slidinėjimo ir biatlono pasaulio čempionas.
Karjera
Tora Berger nuo 1999 m. yra Norvegijos biatlono komandos narė. 2001/02 m. sezone debiutavo biatlono pasaulio taurės varžybose. 2005 m. debiutavo biatlono pasaulio čempionate. 2006 m. pasaulio čempionate laimėjo pirmąjį sidabro medalį. 2006 m. debiutavo Turino žiemos olimpinėse žaidynėse, tačiau medalių nelaimėjo. 2007 m. laimėjo pirmąjį pasaulio biatlono taurės etapą (Kontiololahtis, Suomija). 2007/08 metų sezone užėmė trečiąją vietą pasaulio biatlono taurės bendoje įskaitoje. 2010 m. Vankuverio žiemos olimpinėse žaidynėse laimėjo aukso medalį 15 km lenktynėse. 2011 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo pirmąjį aukso medalį. 2012 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo tris aukso medalius. 2013 m. biatlono pasaulio čempionate laimėjo keturis aukso medalius. 2012/13 metų sezone laimėjo pasaulio biatlono taurę bei visas individualių rungčių mažąsias taures. 2014 m. Sočio žiemos olimpinėse žaidynėse laimėjo aukso medalį mišrios estafetės lenktynėse, bei sidabro medalį persekiojimo lenktynėse ir bronzos medalį estafetės rungtyje.
Olimpinės žiemos žaidynės
Viso – 4 medaliai (aukso – 2, sidabro - 1, bronzos -1)
Pasaulio čempionatai
Viso – 18 medalių (aukso – 8, sidabro – 5, bronzos – 5)
Pasaulio taurė
Viso – 1 didžioji pasaulio taurė, 4 mažosios pasaulio taurės (1 – sprinte, 1 – persekiojimo l., 1 – masinio starto l., 1 – 15 km l.). 22 kartus laimėtos pirmosios vietos asmeninėse rungtyse, 10 k. – II vieta, 7 k. – III vieta.
Sasykolis
Sasykolis – ežeras rytinėje Kazachstano dalyje, Almatos ir Rytų Kazachstano sričių pasienyje. Jo plotis yra 600 km² (736 km² kai pakyla vandens lygis), vidurinis gylis 3,3 m, o didžiausias 4,7 m. Žvejyba. Nuo Alakolio ežeras nutolęs apie 30 km. Ežeras pakilęs virš jūros lygio apie 347 m.
Maarten Stekelenburg
Martenas Stekelenburgas (g. 1982 m. rugsėjo 22 d.) – profesionalus futbolininkas iš Nyderlandų, pagrindinis Nyderlandų rinktinės ir AFC Ajax klubo vartininkas.
Klubinė karjera
2005–06 m. sezone M. Stekelenburgas įsitvirtino kaip pagrindinis „Ajax“ vartininkas ir kartu su komanda iškovojo Nyderlandų taurę. Tokį patį trofėjų jam pavyko iškovoti ir sekančiame sezone.
2007–08 m. sezone M. Stekelenburgas buvo pripažintas „Ajax“ klubo Metų žaidėju, tačiau sekančiame 2008–09 m. sezone dėl traumų ir prastos sportinės formos prarado pagrindinio vartininko poziciją ir Olandijos pirmenybėse sužaidė vos 12 rungtynių. Visgi 2009–10 m. jam pavyko susigrąžinti pagrindinio vartų sargo poziciją ir su klubu trečią kartą per karjerą laimėti Nyderlandų taurę.
2011 m. rugpjūčio 1 d. perėjo į Italijos AS Roma klubą, su kuriuo sudarė ketverių metų sutartį.
Karjera nacionalinėje rinktinėje
Nyderlandų nacionalinėje rinktinėje M. Stekelenburgas debiutavo 2004 m. rugsėjo 3 d. rungtynėse su Lichtenšteinu. Su rinktine M. Stekelenburgas dalyvavo 2006 m. Pasaulio futbolo čempionate ir 2008 m. Europos čempionate, tačiau beveik nežaidė, nes pagrindinio vartininko pozicijas tvirtai užėmė Edwinas van der Saras. Šiam po Euro 2008 atsisveikinus su Nyderlandų rinktine, M. Stekelenburgas tapo pagrindiniu nacionalinės komandos vartininku.
2008 m. rugsėjo mėnesį draugiškose rungtynėse su Australijos rinktine M. Stekelenburgas gavo raudoną kortelę. Jis tapo pirmuoju vartininku per Olandijos futbolo rinktinės istoriją, kuris mačo metu buvo pašalintas iš aikštės.
2010 m. Pasaulio futbolo čempionate Pietų Afrikoje M. Stekelenburgas jau tvirtai užėmė pagrindinio vartininko poziciją ir visose čempionato rungtynėse žaidė nuo pirmos iki paskutinės minutės. Vartininko pasirodymas pasaulio pirmenybėse buvo įvertintas labai gerai – daugelio futbolo mėgėjų ir ekspertų nuomone jis buvo vienas geriausių žaidėjų, labai prisidėjęs prie olandų žygio iki pat čempionato finalo.
Jurgis Juozapaitis
Jurgis Juozapaitis (g. 1942 m. birželio 29 d. Pykuoliuose, Šiaulių valsčius) – Lietuvos kompozitorius.
Biografija
Brolis Vytautas Juozapaitis. 1968 m. baigė Lietuvos konservatoriją, mokytojas Julius Juzeliūnas. 1969-1977 m. Lietuvos televizijos garso režisierius. 1991-1994 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas. 1994-1996 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos Muzikos fondo pirmininkas. 1998-2000 m. chorinio dainavimo mokyklos „Liepaitės“, 1998-2001 m. B. Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos dėstytojas.
Kūryba
Kūryboje vartojamos įvairios kompozicinės technikos – serializmas, aleatorika, koloristika, minimalizmas, būdingas intuityvizmas, melodinių linijų spontaniškumas, natūrali muzikos tėkmė, ekspresyvumas, lyriškumas. Redagavo ir instrumentavo V. Jakubėno baletą „Vaivos juosta“ (1993-1994 m.), atkūrė ir instrumentavo M. K. Čiurlionio uvertiūrą „Kęstutis“ (1995 m.).
Trilaukys
Trilaukys – kaimas pietinėje Vilkaviškio rajono savivaldybės dalyje, 5 km į pietryčius nuo Pajevonio, 1 km į vakarus nuo kelio. Seniūnaitijos centras.
Istorija
Pokario metais veikė Tauro apygardos, Vytauto partizanų rinktinės partizanai.
Kabulas
Kabulas (PS کابل‎ (Kābul)) – miestas Afganistano vidurio rytuose, šalies sostinė ir didžiausias miestas. Išsidėstęs prie Kabulo upės, maždaug 1800 m aukštyje virš jūros lygio. Tai pagrindinis ekonomikos ir kultūros centras šalyje, ilgą laiką buvo svarbioje strateginėje vietoje dėl to, kad netoli yra Chaibero perėja, svarbi kalnų perėja tarp Afganistano ir Pakistano. Pramonė: tekstilė, maisto apdirbimas, chemija, mediena. Tautinę daugumą sudaro tadžikai, didžiausia tautinė mažuma – puštūnai. Yra universitetas (įkurtas 1932 m.) – svarbiausia aukštojo mokslo institucija šalyje.
Istorija
Kabulo svarba išaugo 1504 m., kai jis tapo mogolų imperijos sostine valdant Baburui. 1526 m. imperijos sostinė buvo perkelta į Delį, tačiau Kabulas išliko svarbiu imperijos miestu iki pat jos žlugimo 1738 m. 1747 m. miestas tapo nepriklausomos afganų valstybės dalimi, o apie 1770 m. tapo jos sostine, pakeisdamas Kandaharą. XIX a. anglai, persai ir rusai intensyviai kovojo dėl Kabulo, norėdami kontroliuoti Chaibero kalnų perėją; 1839–1842 ir 1879–1880 m. jį buvo užėmusios britų karinės pajėgos. Kaip pramonės centras miestas pradėjo sparčiai vystytis po 1940 m.
Nuo 2021 m. rugpjūčio vidurio Talibanas valdo miestą po to, kai jis buvo užgrobtas per 2021 m. Talibano puolimą.
Miestai-partneriai
Kabulo miestai-partneriai:
Neronas
thumb|„Seneka ir Neronas“, Eduardo Barrón skulptūra Kordoboje (Ispanija) Neronas (Klaudijus Cezaris Augustas Germanikas, ; tikrasis vardas Lucijus Domicijus Ahenobarbas; 37 m. gruodžio 15 d. – 68 m. liepos 9 d.) – Romos imperatorius (nuo 54 m.) iš Julijų Klaudijų dinastijos. Jį įsūnijo antros kartos dėdė Klaudijus ir padarė savo įpėdiniu. Kaip pirmtakas, Neronas tapo imperatoriumi su Pretorionų sutikimu po to, kai jo motina Agripina Jaunesnioji tikriausiai nužudė Klaudijų. Nerono motina dominavo jo valdymo pradžią, bet po 5 metų jis liepė ją nužudyti.
Valdymas
Iš pradžių, veikiamas pretorijaus prefekto Būro ir filosofo Senekos, valdė remdamasis senatu. Paskui pradėjęs represijas ir ėmęsis konfiskavimų, sukėlė Senato diduomenės (65 m. prieš Neroną buvo surengtas nesėkmingas Pizono sąmokslas) ir kitų gyventojų nepasitenkinimą.
Nerono įsakymu buvo nužudyta jo motina, nusižudė Seneka, rašytojai Lukanas, Petronijus; 64 m. Romos gaisro kaltininkais paskelbė krikščionis ir pradėjo juos persekioti, 68 m. prieš Neroną sukilo provincijų vietininkai (Vindeksas, Galba). Neronas turėjo bėgti iš Romos ir pakeliui nusižudė. Su jo mirtimi baigėsi visa Julijų Klaudijų dinastija.
Žmonos:
Melnytėlė (Kulva)
Melnytėlė – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 100 m į šiaurę nuo Jonavos, prie kelio. Pietvakarinė kaimo dalis prijungta prie Jonavos miesto.
Lenkijos–Lietuvos karas
Lenkijos–Lietuvos karas – karinis konfliktas, vykęs po Pirmojo pasaulinio karo, prasidėjęs 1919 m. pavasarį ir pasibaigęs lenkų naudai 1920 m. lapkričio 29 d. Lietuvos ir Lenkijos karinės galios skirtumas buvo didelis, todėl Lenkijai nebuvo sunku laimėti šį karą. Po kiek laiko įvyko derybos dėl paliaubų, o tolimesnius Lietuvos kariuomenės veiksmus nutraukė Tautų Sąjungos komisija.
Konflikto pradžia ir priežastys
1918 m. atsikūrus Lietuvos ir Lenkijos valstybėms, lietuvių kilmės lenkas Juzefas Pilsudskis siekė, kad Lietuva ir Lenkija susivienytų į federaciją, identiškai kaip federacinė ATR. J. Pilsudskio manymu, ATR turėjo sudaryti Lietuva (buvusi LDK), Lenkija (buvusi karalystė), Gudija ir Ukraina. Tačiau 1918–1921 m. Gudija ir Ukraina buvo užimtos Levo Trockio vadovaujamos Raudonosios armijos (RA) bei paverstos paklusniomis sovietinėmis respublikomis. Tuo tarpu Lietuva paskelbė nepriklausomybę 1918 m. vasario 16 d.
Kivtų gyvenvietė
Kivtų gyvenvietė ir kapinynas – finougrų senovinė gyvenvietė ir baltų kapinynas Cirmos ežero šiauriniame krante, Žvirgždenės valsčius, Ciblos savivaldybė, Latvija.
Lenkijos–Lietuvos karas
Konflikto pradžia ir priežastys
Į karą Lietuva įsitraukė vos gavusi nepriklausomybę ir tik pradedanti kurti naująją Lietuvos kariuomenę. Lietuvoje negyveno tiek daug žmonių kaip tuo metu Lenkijoje, todėl mobilizacijos skaičiai buvo žemi, o atsilaikyti Lietuvai prieš lenkų invaziją buvo beveik beviltiška, nes lietuvių karinė jėga svyravo nuo 7 000 iki 8 000, o lenkų karinė jėga buvo didesnė negu 20 000 karių ir karinės technikos vienetų. Konfliktą siejo Vilniaus kraštas ir Suvalkų apskritis, dėl kurio ir įsižiebė karas dėl lenkų noro aneksuoti šias teritorijas. Dar prieš karą su lenkais tarp Lietuvos ir Lenkijos santykiai buvo įtempti, dėl Lenkijos diktatoriaus Juzefo Pilsudskio noro užgrobti didelę dalį Rytų Europos. Į Vilnių ir aplinkines teritorijas pretendavo tiek Lietuva, tiek ir Lenkija. 1919 m. iš Lietuvos išvijus bolševikus taip pat ir avantiūristų bermontininkų likučius, į Lietuvą iš rytinės pusės pradėjo plūsti Lenkijos kariuomenė. Vilnių 1919 m. balandžio 19 d. užėmė Lenkijos kariuomenė. Lietuvos delegacija Paryžiaus taikos konferencijoje pareiškė protestą. Gegužės 2 d. ji paragino kariaujančias puses stabdyti kraujo liejimą, tačiau niekas nepasikeitė. 1919 m. birželio 18 d. Antantė Lietuvos prašymu nustatė pirmąją Lietuvos ir Lenkijos demarkacinę liniją, bet konfliktas vyko toliau. Liepos 27 d. buvo nustatyta antroji demarkacinė linija.
Kivtų gyvenvietė
Tyrimai
1938 m., 1948 m., 1955 m. ir 1957-1958 m. gyvenvietę ir kapinyną tyrė latvių archeologė Elvyra Šnorė. Gyvenvietėje aptiktas 1,2 m storio kultūrinis sluoksnis. Jame rasta 1 tūkstantmečio pr. m. e. pusiau žeminių ir antžeminių gyvenamųjų pastatų su židiniais liekanų, brūkšniuotos, lygiu paviršiumi ir tekstilinės keramikos, akmeninių kirvių, titnaginis strėlės antgalis, retušuotų peilio formos skelčių, kaulinis kaltas, smeigtukų, verpstukų. Tekstilinės keramikos gausa rodo gyvenvietės žmones turėjus ryšį su Djakovo kultūros gentimis. III a. – VI a. m. e. gyvenvietė klestėjo, vėliau jos vietoje buvo kapinynas.
Lenkijos–Lietuvos karas
Kovos
Lenkijos kariuomenė atsitraukė Raudonajai armijai pradėjus pulti Lenkiją. 1920 m. liepos 15 d. Lietuvos kariuomenė pasiekė Vilnių, kurį jau buvo užėmusi Raudonoji armija. Po Varšuvos mūšio Lenkijos kariuomenė pradėjo puolimą Augustavo srityje. Antantei tarpininkaujant rugpjūčio 25–rugpjūčio 30 d. tarp Lietuvos ir Lenkijos vyko derybos. Rugpjūčio 28 d. Lenkijos kariuomenė užėmė Augustavą, rugpjūčio 31 d. – Suvalkus ir Seinus. Po to prasidėjo Lietuvos kariuomenės kontrpuolimas. Rugsėjo 15–rugsėjo 19 d. Kalvarijoje vėl vyko derybos, po kurių Lenkijos kariuomenė vėl pradėjo puolimą.
Paliaubos Suvalkuose ir Želigovskio maištas
thumb|left|Suvalkų sutarties pasirašymas. Iš kairės – lenkų, o dešinės – lietuvių delegatai. Rugsėjo 29 d. prasidėjo derybos, kurios spalio 7 d. pasibaigė Suvalkų sutarties pasirašymu. Ja buvo nustatyta nauja demarkacinė linija. Bet spalio 8 d. Lenkijos generolas Liucjanas Želigovskis Juzefo Pilsudskio nurodymu inscenizavo maištą ir spalio 9 d. užėmė Vilnių. Ten buvo paskelbta apie naujos valstybės – Vidurinės Lietuvos įkūrimą. Želigovskio pajėgos toliau tęsė puolimą ir pasiekė Ukmergę. Tačiau tada prasidėjo Lietuvos kariuomenės kontrpuolimas ir lapkričio 19 d. prie Širvintų bei lapkričio 21 d. prie Giedraičių Želigovskio pajėgos patyrė pralaimėjimus. Tolesnius Lietuvos kariuomenės puolimus nutraukė Tautų Sąjungos komisija.
Kivtų gyvenvietė
Tyrimai
Gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, iš dalies medžiokle ir žvejyba, mokėjo apdirbti metalą. Rasta žalvarinių papuošalų ir geležinių dirbinių: adatų, pjautuvų, peilių, ietigalių, siauraašmenis pentinis kirvis.
Kapinyne ištirti 175 mirusiųjų kapai, datuojami VIII a. – XII a. Mirusieji laidoti su įkapėmis. Kapinynas priskiriamas latgaliams.
Balstogės Šv. Roko parapija
'''Balstogės Šv. Roko parapija'''  – parapija, įkurta 1925 m. gegužės 20 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Starosielcės dekanatui. Parapija pavadinta Šv. Roko garbei. 1927–1946 m. pastatyta Balstogės Šv. Roko bažnyčia.
Pasekai (Narevka)
Pasekai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Priklauso Narevkos parapijai.
1201 m.
1201 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Audzevičius
Audzevičius (Audzejevičius) − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Žaliasis krantas
Žaliasis krantas, Kosta Verdė ( 'Žaliasis krantas'), kitaip dar Marina di Arbus – pakrantės ruožas pietvakarių Sardinijoje, Medio Campidano provincijoje (Italija). Jis driekiasi nuo taško 50 km į šiaurę nuo Capo Frasca iki Capo Pecora ir Portixeddu pietuose. Žaliasis krantas yra Arbuso ir Fluminimaggiore komunų dalis. and Fluminimaggiore. Capo Frasca kyšulys šiaurėje yra pietinė Oristano įlankos riba.
Vietos
Apačioje pateiktas žinomiausių paplūdimių sąrašas einant iš šiaurės į pietus:
Jasiuliškis
Jasiuliškis – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Vidiškių.
miniatiūra|240px|left|Skulptūra miniatiūra|240px|left|Jasiuliškis, globos namai
Istorija
XIX a. buvo palivarkas, vėliau – dvaras. Yra vienintelė rajono globos įstaiga – Jasiuliškio pensionas, biblioteka, išlikęs Jasiuliškio dvaras.
Čiukiškių ežeras
Čiukiškių ežeras – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, į pietus nuo Čiukiškių kaimo, 5,5 km į šiaurę nuo Trakų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,9 km, plotis – iki 0,29 km. Altitudė 158,5 m. Ežeras nenutekantis, yra Neries mažųjų intakų baseine (Bražuolės baseinas). Vakariniai krantai pelkėti, rytinis – aukštesnis ir sausas. Rytinėje pakrantėje auga miškelis.
Šalia ežero įsikūrusios Čiukiškės ir Raudonė I. Veikia kaimo turizmo sodyba. Rytine pakrante eina kelias Nr. 4722 (Trakai – Rykantai).
thumb|left|240px|Ežeras žiemą
Arekažiedžiai
Arekažiedžiai (Arecidae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus lelijainių (Liliopsida) klasės augalų poklasis.
Keturiolika punktų
200 px|thumb|upright|„Keturiolikos punktų“ autorius [[JAV prezidentas Vudrou Vilsonas]]
Kragujevacas
Kragujevacas – ketvirtasis pagal dydį Serbijos miestas (po sostinės Belgrado, Novi Sado ir Nišo). Šumadijos regiono centras. Miestas yra įsikūręs prie Lepnicos upės krantų. Kragujevaco miestas dar Osmanų valdymo laikotarpiu buvo žinomas kaip Kraguyevca arba Karacofça.
Keturiolika punktų
Keturiolika punktų buvo JAV prezidento Vudrou Vilsono pareiškimas 1918 m. sausio 8 d. Šiais punktais prezidentas deklaravo, jog Pirmasis pasaulinis karas turi būti kovojamas vardan moralinių tikslų ir taikos, šiam karui pasibaigus.
Kalbos vertinimas
Didelė dalis europiečių teigiamai įvertino tokį pareiškimą, bet paties Vudrou Vilsono pagrindiniai sąjungininkai (Prancūzijos premjeras Džordžas Klemenso, Jungtinės Karalystės premjeras Loidas Džordžas ir Italijos premjeras Vitorio Emanuelis) skeptiškai vertino Vilsono idealizmo pritaikymą realybėje.
Kragujevacas
Nepaisant ganėtinai vėlyvos miesto įkūrimo datos (1476 m.), Kragujevacas yra žinomas kaip miestas kuriame daugelis dalykų buvo atliekama pirmą sykį. Pirmoji šiuolaikinės Serbijos sostinė buvo įkurta Kragujevace (1818-1839 m.), čia taip pat buvo paskelbta ir pirmoji Balkanų konstitucija (1835 m.). Pirmasis naujai nepriklausomos Serbijos universitetas taip pat buvo įkurtas šiame mieste (1838 m.), o prieš tai ir pirmoji vidurinė mokykla (Gimnazija, 1833 m.), Nacionalinis teatras (1835 m.) bei Karo akademija (1837 m.).
Keturiolika punktų
Istorinis kontekstas
JAV prisijungė prie Sąjungininkų 1917 m. balandžio 6 d. Agresyvi Vokietijos povandeninių laivų kampanija prieš prekybinius laivus, prekiavusius su Prancūzija ir Didžiąja Britanija, buvo viena pagrindinių priežasčių, kodėl JAV įžengė į karą. Vis dėlto, Vilsonas norėjo išvengti JAV ilgalaikio įsitraukimo į konfliktą tarp pagrindinių Europos jėgų; Vilsono pagrindinis tikslas buvo nutraukti karą, išsprendžiant nacionalistinius konfliktus ir nuslopinant imperialistines ambicijas.
Kragujevacas
Šiuolaikinis Kragujevacas labiausiai žinomas dėl jame vystomos ginklų bei amunicijos gamybos pramonės, taip pat „Zastava“ automobilių gamyklos, kurioje gaminami Yugo, Floridam Zastava 10 ir Skala automobiliai. 2008 m. šią gamyklą įsigijo kompanija „Fiat“, o naujoji bendrovė buvo pavadinta Fiat Serbija.
Keturiolika punktų
Kalbos reikšmė
Vudrou Vilsonas savo kalba 1918 m. sausio 8 d. išdėstė naują pasaulio politiką, paremtą laisva prekyba, atvirais susitarimais, demokratija ir apsisprendimo teise. Keturiolikos punktų kalba buvo vienintelis aiškus bet kurios valstybės karo tikslų išdėstymas per visą Pirmąjį pasaulinį karą. Vėliau kai kurios kariaujančios šalys dalinai atskleidė, kokie yra jų kovos šiame kare tikslai, bet didžioji dalis valstybių savo tikslų taip ir viešai neatskleidė.
Kragujevacas
Istorija
thumb|left|250px|Amidža Konak
Ankstyvoji miesto istorija bei viduramžiai
Miesto vardas kildinamas iš senovinio archajiško serbų kalbos žodžio „kraguj“, vienos iš medžioklinių sakalų rūšių pavadinimo, taigi miesto pavadinimo reikšmė – „vanagų perėjimo vieta“.
Bendreliai
Bendreliai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Varkalių.
Kragujevacas
Ankstyvoji miesto istorija bei viduramžiai
Kragujevaco miestas per ilgus šimtmečius patyrė neramumų, ne visada išvengdamas aukų. Daugiau nei 200 archeologinių vietų Šumadijos regione, patvirtina, kad pirmosios regiono gyvenvietės siekia paleolito laikotarpį, t. y. buvo įsikūrusios jau daugiau nei prieš 40 000 metų.
Kragujevaco, kaip miesto, pirmasis vardo paminėjimas istoriniuose šaltiniuose siekia viduramžius. 1476 metais miestas buvo paminėtas turkų rašytiniuose šaltiniuose, kur visą XV a. dabartinis Kragujevacas vadinamas „Kragujavdza kaimu“. Pats miestas iškilo bei įgijo savo reikšmę Osmanų imperijos valdymo laikotarpiu (1459 – 1804 m.), kuomet tapo Belgrado Sandžako (serb. Санџак (Sandžak)) centru.
Naujieji amžiai
Kragujevacas yra įsikūręs kryžkelėje, tad bėgant amžiams ne kartą buvo niokojamas pro šalį praūžusių karų. Miestas pradėjo klestėti šaliai Serbijai išsilaisvinus nuo turkų valdymo bei paskelbus nepriklausomybę 1818 m., kuomet princas Miloš Obrenović paskelbė miestą naujai susikūrusios valstybės sostine bei pastatė Amidžos rezidenciją. Čia 1835 metais buvo paskelbta pirmoji Serbijos konstitucija bei pirmosios demokratinių rinkimų idėjos. Tuo metu Kragujevacas diegė bei puoselėjo modernias, progresyvias bei laisvas idėjas, kurios atspindėjo daugelio Europos sostinių skelbiamas mintis.
Be svarios politinės įtakos kraštui, Kragujevacas tapo visos Serbijos kultūros bei švietimo centru. Tuo laikotarpiu mieste buvo įsteigta pirmoji vidurinė mokykla (Gimnazija), pirmoji vaistinė bei pirmoji spaustuvė. Kragujevace savo veiklą pradėjo daugelis to meto tarptautinio masto mokslininkų, profesorių, akademikų, menininkų bei politikų.
Miesto vystymosi posūkis įvyko 1851 metais, kuomet Kragujevace buvo įsteigta patrankų liejimo gamykla. Pastarosios vykdoma veikla sąlygojo naujo ekonominio miesto vystymosi eros pradžią. XIX ir XX a. Pagrindinės pramonės šakos buvo siejamos su karo pramone. 1886 m. Kragujevacas tapo vienu iš didžiausių Serbijos eksportuotojų, kuomet ties miestu susikirto Belgrado – Nišo geležinkeliai.
Nauji amžiai atnešė ir naujus karus, kurie savo ruožtu palietė ir miestą. Pirmojo pasaulinio karo metais Kragujevacas dar kartą buvo paskelbtas Serbijos sostine (1914 – 1915 m.), čia įsikūrė daugelis valstybinių institucijų. Tačiau karo baisumai neaplenkė miesto – Pirmojo pasaulinio karo metais miestas neteko 15 % savo gyventojų.
Tarpukario periodas
Socialinis gyvenimas, ypač teatras, tarpukario Kragujevace buvo itin gyvybingas. Pirmas ryškus kultūros įvykis pokario Kragujevace buvo Gundulic teatro įsteigimas 1918 metais. Šis teatras mieste gyvavo vos vieną sezoną ir vėliau buvo perkeltas į Belgradą.
1924 metais, sekant Belgrado pavyzdžiu, Kragujevace taip pat buvo įsteigtas Akademinis teatras, kuris turėjo propaguoti šiuolaikines idėjas, modernų požiūrį į vaidybą, gyvą žodį bei repertuarą, kas ilgainiui naujai susikūrusiam teatrui pelnė rimtos meno institucijos vardą. Tuo pačiu laikotarpiu Kragujevace veikė daugelis kitų kultūros bei meno institucijų, kurių augimas bei vystymasis pavertė miestą ne tik pramonės bet ir kultūros centru Centrinėje Serbijoje.
Antrasis Pasaulinis karas ir Kragujevaco žudynės
thumb|left|250px|Paminklas Kruvinojo spalio aukoms atminti Antrojo pasaulinio karo metais Kragujevacas išgyveno daug išbandymų, tačiau ko gero baisiausias iš jų buvo Spalio žudynės. 1941 m. spalio 20-21 dienomis Kragujevace vykusių žudynių metu, nacių kareiviai nužudė nuo 2 300 iki 5 000 civilių gyventojų – daugiausia serbų bei romų moterų bei moksleivių. Tai buvo vienas baisiausių karo nusikaltimų, įvykdytų Serbijoje nacistinės okupacijos metu. Spalio 21-osios Muziejaus kuratorius Staniša Brkić, 2007 metais išleido knygą, kurioje pateikiami 2 796 aukų vardai bei asmens duomenys. Didžioji dalis žudynių vyko 1941 m. spalio 19-21 dienomis, pagrindine priežastimi buvo skelbiama reakcija į partizanų kovotojų ataką prieš vokiečių kareivius. 50 nužudytų žmonių teko vienam sužeistam nacių kareiviui ir visas šimtas – nukautam. Tarp nužudytų civilių buvo visa berniukų karta, kuri buvo išvesta tiesiai iš mokykloje vykusių pamokų. Nužudytiems moksleiviams skirtas paminklas tapo šiandieninio Kragujevaco simboliu. Šie žvėriški įvykiai vėliau įkvėpė žinomą Serbijos poetą Desanka Maksimović sukurti poemą „Kruvina pasaka“ ("Krvava bajka").
Pokario metai ir dabartiniai laikai
Pokario metais Kragujevace buvo vystoma pramonė. Pagrindinės eksporto prekės buvo lengvieji automobiliai, sunkvežimiai, medžioklės ginklai, odos ir tekstilės gaminiai. Didžiausias miesto gamintojas bei darbdavys buvo Zastava automobilių gamykla, teikiantis darbo vietas dešimtims tūkstančių gyventojų. Automobilių pramonė smarkiai nukentėjo Slabodano Miloševičiaus valdymo laikotarpiu taikytų ekonominių sankcijų metu bei buvo faktiškai sunaikinta NATO bombardavimo metu 1999 metais. 2008 metais šią gamyklą įsigijo kompanija Fiat ir naujoji bendrovė buvo pavadinta Fiat Serbija.
Nuo 1976 Kragujevace taip pat atkurta universiteto veikla. Kragujevaco universitete šiuo metu veikia medicinos, inžinierijos, teisės, ekonomikos, filologijos, menų, gamtos mokslų bei matematikos fakultetai.
Lankytini miesto objektai
thumb|left|250px|Šventos Dvasios Nužengimo bažnyčia
Šiuolaikinio Kragujevaco architektūra atspindi dviejų skirtingų – tradicinės (dabar jau faktiškai išnykusios) turkų architektūros bei XIX a. vienos secesijos architektūros stilių sintezę. Šiuolaikinės idėjos taip pat pasireiškia pirmiausia pokario gyvenamųjų namų architektūroje bei šiuolaikiniuose ambicingų architektų sukurtuose biurų pastatuose.
Žymiausios bei svarbiausios lankytinos vietos Kragujevace:
Sportas
Mieste žaidžia FK Radnički 1923 ir FK Zastava Kragujevac futbolo klubai.
Ježis Šrednickis
Ježis Šrednickis (, 1930 m. gegužės 16 d. Seinuose – 2007 m. spalio 1 d. Smalėnuose) – Lenkijos tapytojas.
Biografija
Gimė valstybės tarnautojo šeimoje. Mokėsi Vroclavo Aukštojoje meno mokykloje, pas profesorių Eugenijų Gepertą. Dėl karo metu patirtos kontūzijos ir dėl to prasidėjusios akių ligos turėjo mokslus nutraukti. Grįžo į Seinus. Toliau tapė konsultuodamasis pas profesorių Antoną Lyžvanskį ir profesorių Tadeušą Bžozovskį. Kūrybos tematika dažniausiai liečia tarpukario Seinų gyvenimą, holokaustą (dailininko tėvas žuvo Dachau koncentracijos stovykloje).
Žymesnės parodos: Varšuvoje (Wola ir Beloto galerijose, Žurnalistų klube Foksal); Balstogėje (Aleksandro Vengierkos teatre, Klube Siedmiu, WDK); Seinuose (Baltojoje sinagogoje, Kultūros centre, Seinų krašto muziejuje), taip pat Budapešte, Krokuvoje, Liubline, Lodzėje ir Ščecine. 2001 m. kartu su kitais Lenkijos Suvalkijos krašto dailininkais eksponavo savo darbus Vilniaus „Znad Wilii“ galerijoje.
Indo-sasanidai
Indo-sasanidai (persų kalba: kušanšah) – Sasanidų imperijos vietininkų dinastija, III–IV a. valdžiusi Indijos subkontinento šiaurės vakarus (ypač dab. Pakistaną). Jie dar vadinami Kušanšachais, t. y. kušanų valdovais. Jų kontroliuojama teritorija Sasanidų imperijoje buvo vadinama Indijos satrapija.
Indo-sasanidams bendralaikės buvo Satavahanų imperija pietuose ir rytuose, taip pat Vakarų satrapai pietuose.
Istorija
Indo-sasanidų pradžia buvo Ardašyro I užkariavimai rytuose apie 230 m, kuriais prie Sasanidų imperijos buvo prijungta Baktrija ir dalis Indijos subkontinento, atkariauta iš Kušanų imperijos. Vietininkai turėjo dalinę nepriklausomybę, čia buvo persekiojamos visos religijos, išskyrus zoroastrizmą.
Kušanšachų valdžia buvo nutraukta įsiveržus kidaritams ir heftalitams.
Garmin
Garmin Ltd. (Nasdaq:GRMN) – įmonė registruota Džordžtaune, Kaimanų salose. 1989 m. šią įmonę įsteigė Gary Burrell ir Min Kao. Iš jų vardų pirmųjų trijų raidžių junginio ir buvo sudarytas pavadinimas GARMIN. Garmin centrinė būstinė dabar yra Olathe mieste, Kansas valstijoje, JAV.
Garmin projektuoja, kuria ir gamina aviacinius, jūrinius ir buitinius GPS navigacinius bei ryšių prietaisus.
Savo gaminius Garmin platina pasaulyje per išskirtinius platintojus.
Indijos herbas
Indijos herbas – vienas iš oficialių Indijos valstybės nacionalinių simbolių. Tai Ašokos Liūto kapitelio Sarnathe adaptacija. Imperatorius Ašoka, gyvenęs III a. pr. m. e., pastatė šį kapitelį toje vietoje, kur Buda Gautama pirmą kartą sakė pamokslą.
Kapitelį sudaro keturi į skirtingas puses pasisukę liūtai stovintys ant apvalaus abako. Ketvirtojo liūto emblemoje nesimato. Jie simbolizuoja jėgą, narsą ir pasitikėjimą. Abakas yra apsuptas keturių mažesnių sargų reljefais: liūtu šiaurėje, drambliu rytuose, veršiu šiaurėje ir žirgu vakaruose.
Paprastai herbe po kapiteliu rašomas užrašas devanagari raštu Satyameva Jayate सत्यमेव जयते (liet. „Tik tiesa nugali“). Tai citata iš Mundaka Upanišados.
CE ženklinimas
thumb|right|CE ženklas CE ženklinimas, anksčiau EC ženklinimas – privalomas atitikties ženklinimas tam tikriems gaminiams, kuriais prekiaujama Europos ekonominėje erdvėje (EEE) nuo 1985 m. CE ženklas taip pat dedamas ant gaminių, kuriais prekiaujama už EEE ribų, nors jie buvo pagaminti EEE teritorijoje ir pirmiausiai buvo skirti prekybai EEE viduje. Tai daro CE ženklą atpažįstamu visame pasaulyje, net žmonėms, kurie nėra susipažinę su Europos ekonomine erdve.
Ženklą sudaro CE logotipas ir, jei taikoma, notifikuotosios įstaigos, dalyvavusios atitikties įvertinimo procedūroje, keturių skaitmenų identifikacinis numeris. CE ženklinimas yra gamintojo pareiškimas, kad produktas atitinka taikomus Europos Komisijos direktyvų reikalavimus. Raidės „CE“ yra prancūzų kalbos frazės Conformité Européene santrumpa. Dabar sąvoka CE ženklinimas naudojama visuose oficialiuose Europos Sąjungos dokumentuose. CE ženklas yra laisvos prekybos Europos ekonominėje erdvėje (vidaus rinka) simbolis.
Paskirtis
Gaminio paženklinimas CE ženklu turi keletą prasmių ir žymi tai, jog:
CE ženklu pažymėti gaminiai be kliūčių vežami į visas Europos ekonominės erdvės šalis. Tad tokiu būdu sumažėja administracinė našta ir sąnaudos, tačiau užtikrinama, kad būtų laikomasi saugumo reikalavimų. Ne visiems produktams Europos Sąjungoje privalomas CE ženklinimas. Tokį reikalavimą numato ES direktyvos, nustatančios specialius reikalavimus konkrečioms gaminių grupėms. Kai kuriais produktais, jei jie nepažymėti šiuo logotipu, Europos Sąjungoje prekiauti neleidžiama. Tai butų kompiuteriai, žaislai, buitiniai ir kiti elektros prietaisai, medicinos įranga ir kt. CE ženklas yra privalomas ir turi būti pažymėtas ant bet kurio gaminio, prieš jį pateikiant į rinką ar panaudojant, išskyrus atvejus, kai tam tikrose direktyvose nurodyta kitaip. Gaminys negali būti paženklintas CE ženklu, jei direktyvoje nerašoma apie jo žymėjimą. CE ženklu turi būti ženklinami: visi nauji gaminiai, neatsi­žvelgiant, ar jie pagaminti valstybėse narėse, ar trečiosiose šalyse; iš trečiųjų šalių importuoti naudoti ar nenauji gaminiai; iš esmės modifikuoti gaminiai, kuriems direktyvos taikomos kaip naujiems gaminiams.
Gaminių grupės
CE ženklinimas reikalingas, jei eksportuojami gaminiai, priklausantys šioms 22 grupėms:
thumb|right|200px|Proksimalinė tikrojo CE ženklo vieta ir užrašas „[[Made in China“ – dažniausiai taikomas klaidingas ženklinimas.]] thumb|Skirtumas tarp CE logotipo ir tariamojo „China Export“ ženklo.
Netinkamas panaudojimas
Europos Komisijai žinoma, kad CE ženklas, kaip ir bet kuris kitas ženklas yra naudojamas neteisingai. CE ženklu kartais pažymimi produktai, kurie neatitinka reikalavimų ir sąlygų dėl ženklinimo šiuo ženklu, arba produktai, kurių ženklinti šiuo ženklu nėra reikalaujama.
China Export
Labai panašus CE ženklinimas naudojamas gaminiams, eksportuojamiems iš Kinijos, mat kai kurie Kinijos gamintojai juo ženklina savo produktus. Tačiau Europos Komisija teigia, jog tai yra klaidinga. Šis klausimas buvo iškeltas Europos Parlamente 2008 m. Komisija atsakė, jog nežinojo, apie bet kokį China Export ('Kinijos eskportas') ženklinimo egzistavimą ir tai, kad jų nuomone, neteisingai taikomas CE ženklinimas produktams buvo nesusijęs su neteisingu simbolio vaizdavimu, nors buvo taikomi abu metodai. EK inicijavo procedūrą, kuria siekta užregistruoti CE ženklinimą kaip Bendrijos kolektyvinį prekinį ženklą, taip pat tartasi su Kinijos valdžios institucijomis, siekiant užtikrinti, kad Kinijos eksporto gaminiai atitiktų Europos teisės aktus.
Bendrės (reikšmės)
Bendrėmis vadinami kaimai:
1202 m.
1202 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Balstogės Šv. Dvasios parapija
'''Balstogės Šv. Dvasios parapija'''  – parapija, įkurta 1987 m. spalio 2 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Šrudmiešcės dekanatui. 1990–1996 m. pastatyta Balstogės Šv. Dvasios bažnyčia.
Kupsčiai (Raseiniai)
Kupsčiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 9 km į rytus nuo Kaulakių, prie kelio. Šalia kaimo plyti Kupsčių miškas. Veikia Pikčiūnų girininkija (Raseinių miškų urėdija). Kaime pastatytas atminimo paminklas 48-ajai M. Kalinino šaulių divizijai, kurią 1941 m. Tautušių miške apsupo ir sunaikino Vermachto kariuomenė.
miniatiūra|160px|left|Pikčiūnų girininkija miniatiūra|160px|left|Pamiškės sodyba
Planta (Hainuvkos apskritis)
Planta  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Narevkos, apie 20 km į šiaurės rytus nuo Hainuvkos ir apie 48 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW687.
Komelinažiedžiai
Komelinažiedžiai (Commelinidae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus lelijainių (Liliopsida) klasės augalų poklasis.
Pramoginis šaudymas
thumb|right|200px|Skardinė, naudota kaip taikinys pyškinant Pramoginis šaudymas, kitaip dar vadinamas pyškinimu – neformalus laisvalaikio šaudymas į taikinius, kai taikiniai netradiciniai – gėrimų skardinės, buteliai, balionai su vandeniu ir pan. Paplitęs šalyse su šaunamųjų ginklų tradicijomis ir liberaliais ginklų įstatymais.
Už JAV ribų plinkingu pirmiausia vadina pramoginį šaudymą pneumatiniais ginklais. Pvz., Vokietijoje taip šaudyti leidžiama tik ginklais, kurių žiotinė energija ne didesnė kaip 7,5 J.
Angliškas terminas yra onomatopėjinės kilmės, atspindi trumpą metalinį garsą „plink“, kuris pasigirsta kulkai pataikius į skardinę ar panašų taikinį.
Pyškinimui naudojami bet kurio kalibro ir tipo šaulių ginklai. Galingiausiems ginklams atstovauja .50 kalibro šautuvai, kurie panaudojami JAV dykumose šaudyti į akmenis. Vienas populiariausių kalibrų yra .22 Long Rifle (šoninio dūžio šoviniai), kadangi jie yra santykinai pigūs. Jaunimas dažnai pyškina pneumatiniais ir šratasvydžio ginklais, kadangi šie itin pigūs ir saugūs, o ir daugelyje šalių jiems nereikia jokių licencijų ar jos gaunamos lengviau.
Paprastai labiau mėgstami labiau sparčiašaudžiai (savitaisiai ar automatiniai) ginklai.
Paprastai pyškinimui pasirenkamos vietovės toli nuo gyvenamųjų punktų. Geriausiai tam tinka apleisti karjerai, kurių gruntiniai šlaitai gerai sulaiko kulkas.
Rusijoje šaudyti leidžiama tik vietose, kurios nutolusios nuo gyvenamųjų punktų toliau kaip 200 m. Šaudymas arčiau ar gyvenamajame punkte yra administracinis nusižengimas ir baudžiamas bauda bei ginklo konfiskavimu.
Paprastai manoma, kad pyškinimas padeda vystyti šaudymo įgūdžius, ypač naudojant savigynos ginklus, kurie naudojami nedideliu nuotoliu ir kuriems reikia staigaus šaudymo patirties.
Šauliai sportininkai paprastai mano, kad pyškinimas tik įtvirtina blogus įgūdžius ir susijęs su ginklų naudojimo saugos pažeidimais. Be to, viena pyškinimo pasekmių – aplinkos tarša, nes šaudymo vietoje paprastai lieka šiukšlės (stiklo duženos, skardinės, tūtelės). Grunte lieka nuodingo švino, ypač kai šaudoma beapvalkalėmis kulkomis.
Atsakingi šauliai po pyškinimo sutvarko teritoriją ir laikosi šaudymo saugos reikalavimų. Pasirenkant vietą pyškinimui svarbu, kad būtų pakankama kliūtis, sulaikanti kulkas, kad šios tiesiai ar rikošetu nepataikytų į pašalinius objektus, gyvūnus ar, juo labiau, žmones, nenulėktų į gyvenamus plotus.
Praktikoje pyškintojai dažnai laikosi ne visų saugos reikalavimų. Pvz., nenaudoja apsauginių akinių ar ausinių. Taip pat pasitaiko, kad pradėdami šaudyti neperspėja apie tai aplinkinių.
Mykoliškiai
Mykoliškiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje. Išlikęs Mykoliškių dvaras, stūkso Mykoliškių akmuo (nuo 1964 m. gam­tos pa­min­klas, nuo 1999 m. vals­ty­bės sau­go­mas gam­ti­nio kraš­to­vaiz­džio ob­jek­tas).
Aukštieji kūno kultūros kursai
Aukštieji kūno kultūros kursai – aukštoji kūno kultūros mokykla, veikusi 1934–1938 m. Kaune prie Kūno kultūros rūmų.
Turintieji brandos atestatą buvo priimami tikraisiais, neturintieji jo – laisvaisiais klausytojais. Mokslas trukdavo 2 metus. Kursai rengė kūno kultūros ir karinio parengimo mokytojus (vyrus) bei kūno kultūros mokytojas ir gailestingąsias seseris.
Dėstomos disciplinos buvo suskirstytos į 6 grupes: pedagogika, medicina, fizinio lavinimo teorija, karo mokslas, mankšta, karo pratybos. Kursai išleido 3 laidas, 106 absolventus, iš jų 99 su diplomais.
Kursuose dėstė Karolis Dineika, Antanas Jurgelionis, Algirdas Vokietaitis ir kiti žymiausi to meto specialistai. Kursų direktorius – Vytautas Augustauskas.
1938 m. Vytauto Didžiojo universitete įsteigus Kūno kultūros katedrą kursai uždaryti.
Velnio sodas
Velnio sodas – mirmekologijos terminas, naudojamas apibūdinti tam tikriems Amazonijos miškams, kuriuose auga vienintelė medžių rūšis – Duroia hirsuta. Velnio sodai lengvai pastebimi ir atpažįstami, nes labai išsiskiria iš kitų Amazonijos miškų, turtingų savo biologine įvairove. Pasak Stanfordo universiteto biologės Deborah Gordon, miškų pavadinimas kilęs iš vietinių genčių tikėjimo, esą ten gyvena piktoji dvasia.
Velnio miškuose kitos medžių rūšys išnyksta, kadangi skruzdėlių rūšis Myrmelachista schumanni jas sistemingai nuodija, į lapo lakštą įšvirkšdamos rūgšties. Neliečia vienintelių Duroia hirsuta medžių, nes juose įsirengia savo skruzdėlynus. Tai yra simbiozės pavyzdys: nelikus konkurentų ir sumažėjus kenkėjų (kuriuos taip pat sunaikina ar nuveja skruzdėlės), medžiams atitenka daug daugiau erdvės ir resursų. Tuščiaviduriai medžių kamienai leidžia skruzdėlynui vis didėti ir plėstis; didžiausiame žinomame skruzdėlyne yra virš 15 tūkstančių motinėlių ir virš trijų milijonų darbininkių. Jį sudaro 328 medžiai 1300 m² plote. Šio velnio sodo amžius siekia 800 metų.
Juan de Grijalva
Chuanas de Grichalva (g. apie 1489 m. Kelare – m. 1521 m. sausio 21 d. Nikaragvoje) – ispanų konkistadoras.
Manoma, jog jis galėjo būti kilęs iš tos pačios šeimos kaip ir Diegas Velaskesas.
Chuanas de Grichalva dalyvavo ekspedicijose į Espanjolą (1508 m.) ir Kubą (1511 m.). Jis vienas pirmųjų ištyrė Meksikos krantus, išplaukęs iš Kubos su keturiais laivais 1518 m. balandį. Pasak Hernano Korteso, su juo išvyko 170 žmonių, bet Pedro Martiro teigė, kad jų buvo apie 300.
Grichalvos ekspedicijose dalyvavo Franciskas Montechas, Pedras de Alvaradas, Chuanas Diasas ir kiti.
Apiplaukęs Guaniguaniko iškyšulį Kuboje, Grichalva plaukė palei Meksikos krantus, kol gegužės 1-ąją pasiekė Tabasko regioną pietų Meksikoje. Jo vardu pavadinta Meksikos upė.
Chuano de Grichalvos keliones savo knygoje aprašė kitas konkistadoras Bernalis Diasas del Kastiljas.
Nuorodos
Chuano de Grichalvos ekspedicija (1518 m.) (anglų kalba)
Vytautas Aukščiūnas
Vytautas Aukščiūnas(1913 m. sausio 13 d. Kaune – 1999 m. sausio 18 d. ten pat) – Lietuvos baleto artistas.
Biografija
Šokio mokėsi Valstybės teatro Kaune baleto studijoje pas P. Petrovą. 1926–1944 m. šio teatro, 1944–1949 m. LTSR Operos ir baleto teatro solistas. 1934–1935 m. su baleto trupe gastroliavo Londone, Monte Karle. 1939–1945 m. dėstė klasikinį šokį baleto studijoje Kaune.
Lašišinės ešeržuvės
Lašišinės ešeržuvės (Percopsiformes) – kaulinių žuvų (Osteichthyes) būrys, kuriam priklauso 3 šeimos.
Kupstai
Kupstai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, šalia Skaistgirių, prie Lėvens.
Šiandien noriu grįžti vienas
Šiandien noriu grįžti vienas – 2014 m. brazilų filmas, sukurtas pagal 2010 m. trumpametražį filmą Eu Não Quero Voltar Sozinho (Aš nenoriu grįžti vienas). Filmo režisierius, scenarijaus autorius ir prodiuseris yra Daniel Ribeiro, pagrindinius vaidmenis atliko Ghilherme Lobo, Fabio Audi ir Tess Amorim.
2014 m. vasarį „Šiandien noriu grįžti vienas“ buvo pristatytas 64-ame Tarptautiniame Berlyno kino festivalyje, kuriame laimėjo Tarptautinės filmų kritikų federacijos prizą kaip Geriausias filmas ir Teddy apdovanojimą kaip Geriausias filmas LGBT tematika. 2014 m. balandžio 10 d. filmas debiutavo Brazilijos kino teatruose. Filmas sulaukė teigiamų atsiliepimų iš kritikų ir žiūrovų.
1203 m.
1203 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Bendrės (Elektrėnai)
Bendrės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Beižionių, prie Jagėlonių miškų.
Liepiniškių kapinynas
Liepiniškių kapinynas (arba Liepiniškių senkapis) – kapinynas Utenos rajono savivaldybėje, Liepiniškių kaimo šiaurinėje dalyje, prie kaimo kapinių, Kuktiškių seniūnija.
Podochrimai
Podochrimai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Liepiniškių kapinynas
Tyrimai
Kapinynas įrengtas 50 × 50 m dydžio kalvelėje. 1971 m. Istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbanavičius) ištyrė 435 m² plotą. Rastas 101 mirusiojo kapas su įkapėmis, iš jų 100 mirusiųjų palaidoti nedeginti, 1 mirusysis – sudegintas. Dažniausiai kapuose rasta geležinių ietigalių, kirvių, skiltuvų, peilių, diržo sagčių, bronzinių apskritų skardinių segių, apyrankių, žiedų, žvangučių, monetų, molinių puodų. Iš viso rasta 119 radinių. Kapinynas datuojamas XIV a. – XVII a. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Podlevkoviai
Podlevkoviai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Narevkos, apie 18 km į šiaurės rytus nuo Hainuvkos ir apie 47 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Šalia kaimo teka Narevkos upė ir eina Ladzkos girios turistinis takas.
Universitetų teatrų asociacija
Universitetų teatrų asociacija (UTA) – universitetų teatrus vienijanti asociacija Lietuvoje.
Istorija
Įkurta 1988 m. režisieriaus Rimanto Venckaus iniciatyva. Asociacija vienija Vilniaus universiteto, Vilniaus Gedimino technikos, Vilniaus pedagoginio, Klaipėdos, Kauno technologijos ir Vytauto Didžiojo universitetų teatrus.
Veikla
Pagrindinis asociacijos tikslas yra plėtoti tarptautinį kultūrinį bendradarbiavimą tarp pasaulio universitetų teatrų, dalyvauti festivaliuose ir rengti tarptautinius universitetų teatrų forumus Vilniuje, ieškoti finansavimo šiems projektams. UTA yra Tarptautinės universitetų teatrų asociacijos narė.
UTA vykdo ilgalaikę kultūrinę edukacinę programą „Universitetas ir jaunimo kultūra“. Sėkmingai įgyvendinti aštuoni tarptautiniai projektai, kuriuose nagrinėtos įvairios kultūros paveldo problemos, daugiatautės Vilniaus kultūros klausimai, Europos jaunimo skirtumai ir panašumai, studentiškai scenai rašančių autorių fenomenas, jaunos asmenybės ugdymas teatro priemonėmis ir kitos temos.
Išskirtinė kasmet vykstančių forumų ypatybė yra ta, kad kiekvieną kartą rengėjai – Universitetų teatrų asociacija, VU ir VGTU teatrai - sugalvoja vis naują šventės temą, devizą, lemiantį viso renginio programą.
Aleksandras Kutkus
Aleksandras Kutkus (iki 1933 m. Aleksas Kutkauskas 1899 m. balandžio 6 d. Šlapiašilis, Svėdasų valsčius – 1969 m. rugsėjo 6 d. Čikaga) – Lietuvos dainininkas (tenoras).
Biografija
Žmona Jadvyga Kutkuvienė. Baigė Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą. 1913–1916 m. dainuoti mokėsi Sankt Peterburgo liaudies konservatorijoje. Koncertavo Rusijoje, taip pat ir Sankt Peterburgo lietuvių renginiuose. 1919–1922 m. Sevastopolio operos teatro, 1922–1944 m. Valstybės teatro solistas. Sukūrė apie 40 vaidmenų. Gastroliavo Vokietijoje, Švedijoje, Prancūzijoje, Estijoje, Latvijoje. 1922–1927 m. dėstė Kauno muzikos mokykloje, 1933–1943 m. su pertraukomis – Kauno konservatorijoje. 1944 m. persikėlė į Vilnių. Dėstė Vilniaus muzikos mokykloje. Dainavo Vilniaus operos spektakliuose.