cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Menkupių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kalvarijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Vilkabalių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Menkupių apylinkė prijungta prie Jurgežerių apylinkės.
Marija Danutė Jukniūtė
Kūryba
Sukūrė litografijų: triptikai „Žemėje“ 1969 m., „Skriejantis laikas“ 1972 m., ciklas „Būtis“ 1974 m. Nutapė portretų. Kūriniai sudėtingos kompozicijos, preciziškai atlikti, juose gausu alegorinių, simbolinių įvaizdžių; tapybiškais šešėliavimo efektais sukurta erdvės įspūdis, paslaptinga, dramatinė atmosfera.
Pagal savo estampų ciklus „Būtis“ ir „Mirties sparnai“ su I. Zabarauskaite sukūrė scenografiją ir kostiumus – A. Rekašiaus baletui „Aura“ (1987 m., Lietuvos operos ir baleto teatras). Nuo 1967 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individuali paroda surengta Kaune 1973 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.
Jurgis Baltrušaitis (1873)
thumb|200px|[[Aleksandras Skriabinas su Jurgiu Baltrušaičiu 1913 m.]] thumb|200px|Aleksandro Skriabinio ir Jurgio Baltrušaičio labdaros koncerto afiša
Jurgis Baltrušaitis (1873 m. gegužės 2 d. Paantvardyje, Jurbarko valsčius – 1944 m. sausio 3 d. Paryžiuje, palaidotas Mon Ružo kapinėse) – Lietuvos poetas, eseistas, vertėjas, diplomatas.
Biografija
1885–1893 m. mokėsi Kauno gimnazijoje, ją baigęs gyveno Maskvoje. 1898 m. baigė Maskvos universiteto Gamtos skyrių, kartu studijavo literatūrą, mokėsi kalbų. Poliglotas, mokėjęs 15 kalbų.
1899 m. su bendramoksliu Sergejumi Poliakovu įkūrė leidyklą „Skorpion“ (Скорпион), bendradarbiavo simbolistų leidiniuose „Северные цветы“, „Весы“. 1899 m. rugpjūčio 30 d. slapta vedė Maskvos pirklių palikuonę Mariją Olovianščikovą (1878–1948; tuoktuvės vyko Znamensko šventykloje), su kuria susipažino 1896 m. Nors Marijos šeima priešinosi santuokai, Baltrušaičiai su Marijos šeima susitaikė 1903 m., gimus sūnui Jurgiui. Normalizavosi santykiai su Marijos motina, broliu Viktoru ir seserimi Tatjana. 1912–1914 m. bendradarbiavo laikraštyje „Русь“, žurnaluose „Правда“, „Золотое руно“, „Русская мысль“, „Русские ведомости“, „Заветы“, „Северные записки“, 1913 m. angliškame žurnale „The Mask“.
Po 1917 m. trumpai vadovavo Maskvos rašytojų organizacijai. 1920–1922 m. Lietuvos specialiosios misijos vadovas, 1922–1939 m. Lietuvos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras SSRS, nuo 1939 m. Lietuvos pasiuntinybės Prancūzijoje patarėjas.
Žmonos namuose Povarskaja (sovietmečiu Vaclavo Vorovskio) g. 24. įkūrė Lietuvos Respublikos atstovybę. Pastatas iki šiol priklauso Lietuvos Respublikai. Buvo vienas pirmųjų diplomatinio korpuso atstovų sovietų Maskvoje. Išduodamas Lietuvos Respublikos kelionės dokumentus persekiojamiems žymiems Rusijos inteligentijos atstovams, sudarė galimybes jiems pasitraukti į Vakarus, prisidengiant lietuvių pabėgėlių grįžimu į Tėvynę. Tarp išgelbėtųjų - M. Dobužinskis, K. Balmontas, B. Zaicevas su šeima. Bandė padėti O. Mandelštamui ir M. Cvetajevai. Tai pelnė baltosios rusų emigracijos pagarbą jaunai Lietuvos valstybei. Turėjo didelį autoritetą Maskvoje reziduojančiame diplomatiniame korpuse, tarpukaryje ilgą laiką buvo renkamas šio korpuso seniūnu.
1932 m. Vytauto Didžiojo universiteto garbės daktaras.
Kūryba
Vienas žymiausių rusų ir lietuvių simbolistų. Rašė lietuvių ir rusų kalbomis. Poezijai rusų kalba (apie 300 eilėraščių) būdinga amžinųjų būties tiesų, gyvenimo prasmės filosofiniai apmąstymai, elegiška rimtis, abstraktūs simboliniai vaizdai, klasikinė forma. Lietuvių kalba parašytuose kūriniuose Lietuvos išlikimo tema, filosofinė refleksija ir alegorija jungiama su kaimo buities ir gamtos vaizdais. Kūryba turėjo įtakos lietuvių poetams. Išvertė į rusų kalbą H. Ibseno, O. Vaildo, A. Strindbergo, Dž. Bairono kūrinių.
Jo poezijos išversta į anglų, italų, lenkų ir kitas kalbas. Į lietuvių kalbą Jurgio Baltrušaičio eilėraščių išvertė Balys Sruoga, Faustas Kirša, Linas Broga.
Abasas I Didysis
Abasas I Didysis (pers. شاه عباس یکم; g. 1571 m. sausio 27 d. – 1629 m. sausio 19 d. Mazanderano provincijoje, Persija) – Persijos šachas, valdęs 1588–1629 m., priklausęs Sefevidų dinastijai.
Istorija
Tahmaspo I anūkas. Rėmėsi kurdų, lurų, persų diduomene, pirkliais ir islamą priėmusiais vergais. 1598 m. perkėlė sostinę iš Kazvino į Isfahaną. Jam valdant buvo statomi nauji miestai, tiesiami keliai, kasami kanalai. Šauktinių kariuomenę pakeitė reguliariąja. 1598 m. užėmė Chorasaną, 1601–1602 m. Bahreino salas, 1621 m. Kandaharą. Per 1603–1623 m. karus su Osmanų imperija užgrobė Iraką, Užkaukazę. Stiprino šalies ekonomiką apiplėšdamas pavergtas tautas – armėnus, azerbaidžaniečius, gruzinus, kurdus ir tremdamas juos į valstybės gilumą. Užmezgė politinius ir prekybinius santykius su Rusijos imperija ir daugeliu Vakarų Europos šalių, tarp jų Portugalija, Nyderlandais, Prancūzija, Ispanija ir britų pirkliais. Prekyba ir kelionės klestėjo visoje imperijoje.
Virgainių senosios kapinės
Virgainių senosios kapinės, vadinamos Senkapiais (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės vakarinėje Raseinių rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 0,1 km į pietus nuo krašto kelio, Kerupio kairiajame krante.
Kapinės
Įrengtos upelio slėnio terasos pakilumoje. Netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, apie 65 m ilgio ir 35 m pločio. Laidojimo žymių ir memorialinių smulkiosios architektūros statinių neišlikę. Teritorija duobėta, dirvonuoja. Šiaurės, rytų ir pietų pusėje auga pavieniai krūmai ir menkaverčiai medžiai. Pietryčių pusėje ribojasi su pieva ir aukštumos šlaitu, iš kitų pusių apjuostos dirbamo lauko.
Istorija
Kapinės veikė XVI–XVIII a. Vadinamos Senkapiais. Laidoti Virgainių dvarui priklausančių kaimų valstiečiai. Jas 1795 m. uždarius, XIX a. laidota atsitiktinai (nekrikštyti mirę kūdikiai, šiltinės epidemijų aukos, savižudžiai). Mirusiems atminti kapinėse XIX a. pastatytas medinis monumentalus kryžius su Nukryžiuotojo skulptūra, kuris XX a. viduryje sunyko.
1937 m. kapinės buvo įrašytos į Valstybės archeologijos komisijos saugomų kultūros paveldo objektų sąrašą.
Fagocitozė
Fagocitozė (gr. φάγειν – valgyti, κύτος – ląstelė) – tai procesas, endocitozės forma, kuriam vykstant didelė dalelė (maisto dalelė ar visa ląstelė) yra apgaubiama didesnės ląstelės membranos ir lieka šios ląstelės viduje kaip „maisto vakuolė“ (vadinama fagosoma). Organizmai ir ląstelės, vykdantys fagocitozę, vadinami fagocitais. Fagocitozė būdinga tokiems vienaląsčiams organizmams kaip amebos, taip pat į amebas panašioms ląstelėms – makrofagams (tai pakankamai didelės ląstelės, galinčios praryti bakterijas ar susidėvėjusias raudonąsias kraujo ląsteles žinduolių organizme). Taip baltosios kraujo ląstelės praryja bakterijas.
Gyvalazdės
Gyvalazdės (Phasmatodea) – vabzdžių (Insecta) būrys. Gyvalazdės savo išvaizda dažnai imituoja augalų šakas arba lapus (mimikrija) ir taip apsisaugo nuo plėšrūnų. Šiam būriui priklauso ilgiausias pasaulio vabzdys – milžiniškoji gyvalazdė (Phobaeticus chani), kurios ilgis apie 36 cm (56 cm matuojant su ištiestomis galūnėmis).
Būriui priklauso apie 3000 rūšių.
Kaltadžironė
Kaltadžironė – Italijos miestas Sicilijoje, Katanijos provincijoje. Miestas yra apie 70 km į pietvakarius nuo Katanijos. Kaltadžironę garsina majolika ir terakotos vazos. Dabar produkcija vis labiau orientuota į meną.
Gyvalazdės
Išvaizda
Dydis svyruoja nuo 3 cm iki 36 cm, dauguma rūšių primena augalų šakas: plonos, ilgos. Kai kurios rūšys apaugusios spygliais, kuriais ginasi nuo plėšrūnų. Gyvalazdžių šeima lapapilviai (Phylliidae) prisitaikiusi imituoti augalų lapus. Jų, skirtingai nuo kitų gyvalazdžių šeimų, pilvelis labai praplatėjęs ir plokščias. Kūno spalva paprastai būna maskuojanti – žalia ar ruda. Bet yra ir margų gyvalazdžių rūšių, pvz., marganugarė vikrialazdė (Anisomorpha buprestoides).
Kaltadžironė
Istorija
thumb|left|200px|Šiuolaikinė vaza iš Kaltadžironės. Miesto pavadinimas kilo iš arabų qal'at-al-ghiran („Vazų kalva“). Vietovė apgyvendinta nuo priešistorinių laikų. Tą rodo du II tūktantmečio pr. m. e. nekropoliai ir kiti radiniai. Prieš romėnų laikus čia gyveno sikelai.
Arabai čia pastatė pilį, kurią 1030 m. užpuolė Ligūrijos kariai, vadovaujami Bizantijos generolo Jurgio Maniako. Nuo tų laikų vietinėje tarmėje liko ligūriškų pėdsakų. Kaltadžironė klestėjo valdant normanams ir Štaufenams kaip keramikos centras.
Gyvalazdės
Išvaizda
Daugumai gyvalazdžių rūšių būdingas ryškus lytinis dimorfizmas. Patelės daug stambesnės už patinus. Tačiau kai kurių rūšių patinai yra labai reti, arba jų iš vis nebūna.
Kaltadžironė
Istorija
Miestą beveik visiškai sugriovė 1693 m. žemės drebėjimas. Dauguma viešų ir privačių pastatų buvo atstatyta žemės drebėjimų Baroko stiliumi. Tai viena iš priežasčių, kodėl miestas atsidūrė UNESCO paveldo sąraše.
Gyvalazdės
Biologija
thumb|left|180px|[[Vietnaminė gyvalazdė|Vietnaminės gyvalazdės (Medauroidea extradentata) nimfa]] Gyvalazdės dažnai dauginasi partenogenetiškai – patelės deda neapvaisintus kiaušinėlius iš kurių išsirita savo motinai genetiškai identiškos patelės. Todėl patinai yra retesni už pateles. Kai kurių rūšių patinų nėra visai, arba jų dar nepavyko aptikti natūralioje gamtoje.
Patelės kiaušinėlius išsvaido ant žemės, deda į dirvožemį arba priklijuoja prie augalų. Priklausomai nuo rūšies, gyvalazdžių patelė padeda nuo 100 iki 1,5 tūkstančio kiaušinėlių.
Iš kiaušinėlio išsiritusi nimfa augdama kelis (apie 6 – 9) kartus neriasi, kol pasiekia suaugėlio stadiją. Neretai tik išsinėrusi gyvalazdė iš karto suvalgo savo išnarą, taip atgaudama nėrimosi metu prarastas reikalingas medžiagas.
Elgesys
thumb|right|250px|[[Juodoji vikrialazdė|Juodosios vikrialazdės (Peruphasma schultei) patinas su išskleistais ryškiais sparnais.]] Gyvalazdės aktyvios naktį, dieną būna nejudrios.
Be maskuotės, nuo plėšrūnų kai kurios rūšys saugosi ant kūno augančiais dygliais.
Daugelis gyvalazdžių pavojaus metu išskiria nuodingos hemolimfos lašelių. Marganugarė vikrialazdė (Anisomorpha buprestoides) ir kai kurios kitos gyvalazdžių rūšys išpurškia aitrų sekretą, kuris turi stiprų nemalonų kvapą ir gali sulaikyti priešą.
Paplitimas
Gyvalazdės paplitusios daugiausiai tropikų ir subtropikų zonose. Didžiausia rūšių įvairovė randama Pietų Amerikoje, Pietryčių Azijoje ir Australijoje. Kiek mažesnė rūšinė įvairovė Afrikoje. Kelios rūšys gyvena ir Pietų Europoje.
Lietuvoje negyvena. Tačiau gyvalazdžių fosilijų yra aptikta Baltijos gintare.
Pramonės rajonas (Tauragė)
Pramonės rajonas – pietinė Tauragės miesto dalis, esanti į rytus nuo Tauragės geležinkelio stoties, už geležinkelio prie Pramonės ir Gedimino gatvių. Stovi Tauragės stačiatikių cerkvė, kurią supa senosios miesto kapinės. Įkurtas industrinis parkas. Pietryčiuose įsikūręs Verslo rajonas.
Beriksinės
Beriksinės (Berycidae) – beriksažuvių (Beryciformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios Atlanto, Indijos vandenynuose ir vakarinėje bei centrinėje Ramiojo vandenyno dalyje. Dauguma rūšių gyvena 200-600 m gelmėse.
Šeimoje yra 2 gentys ir 10 rūšių.
Gentys
thumb|left|210px|[[Paprastasis beriksas (Beryx splendens)]]
Vladas Balsys (1924)
Vladas Balsys (1924 m. vasario 23 d. Palangoje – 1987 m. lapkričio 1 d. Kaune) – muzikos pedagogas ir chorvedys.
Biografija
Baigęs vidurinę mokyklą, 1947–1949 m. Klaipėdos muzikos mokykloje mokėsi skambinti fortepijonu (dėst. P. Pokrovskis). 1949–1954 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Jono Motiekaičio klasė).
Nuo 1954 m. rudens iki mirties – Kauno Juozo Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1964–1977 m. – dieninio skyriaus vedėjas, vėliau – dėstytojas, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Diana Gurckaja
Yra apdovanota Rusijos ir Gruzijos garbės ordinais. Dainavo duetais su tokias atlikėjais kaip Ray Charles, Toto Cutugno, Demis Roussos.
2008 m. atstovavo Gruziją Eurovizijos konkurse Serbijoje su daina „Peace will come“ (Taika ateis) ir finale užėmė 11 vietą.
Akmenynų apylinkė
Akmenynų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kalvarijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. 1954 m. prijungta Juodelių apylinkė, o dalis Akmenynų apylinkės prijungta prie Būdviečių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Akmenynų apylinkė prijungta prie Jurgežerių apylinkės.
Namibijos vyrų futbolo rinktinė
Namibijos vyrų futbolo rinktinė – Namibijai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Namibijos futbolo asociacija. Rinktinė nė karto nedalyvavo pasaulio čempionate, bet dalyvavo 3 žemyno čempionatuose.
Mentuhotepas I
thumb|right|200px|Mentuhotepo I vardas buvo rastas užrašytas Karnako šventyklos reljefuose Mentuhotepas I – vietinis Egipto valdytojas Tėbuose. Laikomas vienuoliktosios dinastijos įkūrėju, kuri galiausiai iš naujo suvienijo Egiptą ir sukūrė Viduriniąją karalystę. Kai kurie istorikai vienuoliktosios dinastijos įkūrėju laiko Injotefą, jo valdymą datuodami dar prieš Mentuhotepą I. Tačiau dauguma iš viso abejoja Injotefo egzistavimu. Injotefas (ar Intefas) turėjo būti Mentuhotepo I sūnus. Mentuhotepas I valdė apie 2130 m. pr. m. e.
Fortuna Sittard
Sitardo „Fortuna“ – Nyderlandų futbolo klubas iš Sitardo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1926 m., o iki 1968 m. klubas žaidė Gelene.
1968 m. liepos 1 d. Fortuna 54 Geleen susijungė su Sittardia Sittard klubu. Naujasis klubas vadinosi FCS ir žaidė Sitardo mieste.
Nuo 1979 m. žinomas dabartiniu Fortuna Sittard pavadinimu.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Eredivisie. Užėmė penkioliktą vietą.
Ingvar Wixell
Karl Gustaf Ingvar Wixell (g. 1931 m. gegužės 7 d. Liuleo – m. 2011 m. spalio 8 d. Malmėje) – švedų operos dainininkas (baritonas).
Debiutavo 1955 m. atlikęs Papageno vaidmenį Mocarto operoje „Magiškoji fleita“. 1965 metais su daina „Annorstädes Vals“ laimėjo švedų atrankos į „Euroviziją“ konkursą Melodifestivalen. 1965 m. „Eurovizijoje“ atliko anglišką versiją „Absent Friend“. Daina su 6 taškais užėmė 10 vietą.
Seismologija
Seismologija (graik. seismos – žemės drebėjimas, logos – mokslas) – tai geofizikos mokslo dalis, nagrinėjanti žemės drebėjimų kilmę, priežastis, ryšį su geotektoniniais judesiais, seisminių bangų atsiradimą ir jų dinamiką, bei pasiskirstymą žemės paviršiuje. Be to, ji tyrinėja žemės drebėjimų židinių fizines savybes, prognozuoja požeminių smūgių kilmę ir sprendžia seisminio ir mikroseisminio rajonavimo problemas. Pagrindinis informacijos šaltinis – seisminių bangų stebėjimas ir jų sklidimo interpretacija. Seisminės bangos stebimos ir registruojamos seismografais; juos projektuoja, tobulina ir registracijos metodiką rengia seismologijos šaka – seismometrija. Žemės drebėjimai prognozuojami pagal reiškinius (seisminių bangų plitimo variacijas, staigius vandenyno lygio, uolienų elektrinio laidumo kitimus), sąlygojamus fizikinių ir mechaninių žemės plutos ir mantijos kitimų.
Kovo 26
Kovo 26 yra 85-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 86-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 280 dienų.
Vardadieniai
Arbutas – Ema – Emanuelė – Emanuelis – Feliksas – Josvainė – Josvilas – Laimis – Liudgaras – Teklė – Vydmantė
Jurkai (Šventapilės apskritis)
Jurkai arba Bogdanovka (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, nuo 2004 m. balandžio 29 d. Mamonovo miesto apygardos kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2004 m. balandžio 29 d. Mamonovo apylinkės kaimas. 1946 m. sujungtas su Gnadentaliu.
Carl Sagan
Karlas Edvardas Saganas (Carl Edward Sagan; 1934 m. lapkričio 9 d. – 1996 m. gruodžio 20 d.) – amerikiečių astronomas, astrofizikas, kosmologas, rašytojas, mokslo populiarintojas ir astronomijos bei gamtos mokslų idėjų skleidėjas.
Biografija
Gimė siuvėjo šeimoje. Tėvas buvo žydų kilmės imigrantas iš Podolės Kameneco. 1951 m. baigė Rahway vidurinę mokyklą. 1955 m. baigė fizikos bakalauro, o 1956 m. – magistro studijas Čikagos universitete. Jis daug prisidėjo prie to, kad buvo atrasta, jog Veneros paviršiaus temperatūra yra labai aukšta. Vis dėlto K. Seiganas geriausiai žinomas dėl savo indėlio moksliškai tiriant nežemiškąją gyvybę, pvz., eksperimentiškai pademonstruojant, kaip iš paprastų cheminių medžiagų radiacijos būdu gaminti amino rūgštis. K. Seiganas surinko pirmus į kosmosą pasiųstus fizinius pranešimus: Pionieriaus lentelę ir „Voyager“ auksinį įrašą, universalius pranešimus, kuriuos galbūt supras kiekviena juos rasianti nežemiškoji protinė būtybė.
Dysės
thumb|Emil Doepler „Dysės“ Skandinavų mitologijoje dysės – žemesnio rango deivės, siejamos su mirtimi bei likimu. Minimos „Vyresniojoje Edoje“, kur dysėmis vadinamos nornos ir valkirijos.
Nordkapas
Nordkapas (Nordkapp – „Šiaurės kyšulys“) – kyšulys Mageriojos saloje, Finmarko fiulkėje, šiaurės Norvegijoje.
Zakintas
thumb|right|200px|Zakinto sala thumb|right|200px|Zakinto nomo demai Zakintas  – trečia pagal dydį iš Jonijos salų Graikijoje, kurios plotas 410 km², o pakrantė apie 123 km ilgio. Saloje yra Zakinto nomas.
Nordkapas
Šis kyšulys – 307 m aukščio stati uola – tradiciškai laikomas šiauriausiu Europos tašku. Faktiškai keletą kilometrų į šiaurės vakarus esantis Knivšelodenas yra apie 1500 m šiauriau nei Nordkapas, tačiau jis yra mažiau patrauklus turistine prasme. Be to, Nordkapas yra saloje, o žemyno šiauriausia dalis yra 2 minutėmis ir 19 sekundžių piečiau ir už 69 km į rytus nuo Nordkapo esantis Nordkinas.
Zakintas
Sala pavadinta Zakinto, legendinio arkadijiečių karaliaus Dardano sūnaus vardu. Pavadinimas, kaip visi su galūne -nthos yra ikimikėniškos kilmės arba pelasgų kilmės.
Nordkapas
Pavadinimą kyšuliui 1553 m. davė anglų keliautojas Ričardas Čanseloras, kuris ieškojo šiaurės rytų jūrų kelio į Aziją. Pamatyti Nordkapo vykdavo įvairūs įtakingi asmenys, tarp jų Prancūzijos karalius Liudvikas 1795 m. ir Švedijos karalius Oskaras II 1873 m. Kyšulį su krašto giluma jungia naujas kelias – jo dalis veda tuneliu po Mageriojos sąsiauriu.
Zakintas
Gyventojai
2006 m. saloje gimė 507 ir mirė 407 žmonės. Zakinte yra vienas iš didžiausių gyventojų prieaugių Graikijoje. Tai taip pat vienas iš trijų Graikijos nomų (iš 54), kur kaimo gyventojų skaičius didėja.
Nordkapas
Nordkapą kasmet aplanko daugiau kaip 200 000 turistų. Uolos viršūnėje 1988 m. įrengta Nordkapo salė (Nordkapphallen), nuo kurios atsiveria panoraminis pakrantės vaizdas, o 225° kampu išlenktame ekrane rodomi vaizdo įrašai supažindina su Finmarko fiulkės metų laikų kaita.
Zakintas
Kultūra
Sala turi senas muzikines tradicijas. Zakintas buvo operos ir operetės Graikijoje pirmtakas, o muzika padėjo nutiesti tiltus tarp kilmingųjų ir kitų žmonių. 1815 m. Zakinte įkurta pirmoji Muzikos mokykla Graikijoje. Per pirmąsias olimpines žaidynes Atėnuose 1896 m. grojo Zakinto muzikinė grupė. Tuo metu Zakinto kompozitoriai, pvz.: Domeneginis Kapnissis, Europoje turėjo gerą vardą. Nuo 2009 m. Zakinte rengiamas džiazo festivalis (Zante Jazz Festival).
Nordkapas
1943 m. Nordkapo apylinkėse vyko Nordkapo jūrų mūšis. thumb|400px|center|float|Baltosios naktys Nordkape
Zakintas
Istorija
Archeologiniai radiniai liudija, kad Zakintas apgyvendintas Neolito laikais. Buvo paeiliui valdomas spartiečių, makedoniečių, romėnų ir bizantiečių. Pirmasis salą paminėjo Homeras savo šedevruose „Iliada“ ir „Odisėja“, kur teigė, kad pirmieji salos gyventojai buvo Dardano sūnus Zakintas ir jo vyrai, atvykę 1500–1600 m. pr. m. e.
Po to salą užgrobė Kefalonijos karalius Arkeisijas, kitas užkariautojas buvo Odisėjas iš Itakės.
Vėliau buvo sudaryta sutartis ir Zakintas tapo nepriklausoma demokratija, pirmąja Helenistiniame laikotarpyje, kuri išsilaikė daugiau nei 650 metų.
1953 m. žemės drebėjimas
„Rojus žemėje“ patyrė keturis stiprius žemės drebėjimus 1953 m. rugpjūtį, kurie sunaikino salos infrastruktūrą. Trečiasis ir labiausiai griaunantis 7,3 balų pagal Richterio skalę žemės drebėjimas įvyko rugpjūčio 12 d. 11:24 vietiniu laiku. Jo epicentras buvo greta esančios Kefalonijos salos pietinėje dalyje ir toje saloje taip pat sugriovė daugybę pastatų. Šį žemės drebėjimą pajuto visa Graikija. Tik trys pastatai stovėjo Zakinte po katastrofos: Šv. Dionizijaus katedra, Nacionalinis Bankas ir Šv. Nikolajaus bažnyčia. Keletas kitų pastatų iki galo nesugriuvo.
Sala buvo atstatyta pagal labai griežtus antiseisminius reikalavimus ir po to keletą vidutinių ir stiprių žemės drebėjimų atlaikė su mažais nuostoliais.
2006 m. gaisras
2006 m. liepos 18 d. vakarinę salos pusę nusiaubė miškų gaisrai. Ugniagesiai su sraigtasparniais ir lėktuvais atvyko iš žemyno kovoti su ugnimi. Tik liepos 20 d. gaisras buvo užgesintas, bet apylinkės buvo nusiaubtos.
Brazavo apylinkė
Brazavo apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kalvarijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. 1954 m. prijungtos dalis Naujienėlės apylinkės, dalis Trakėnų apylinkės ir dalis Šarkaičio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Brazavo apylinkė prijungta prie Kalvarijos apylinkės.
Lekemės piliakalnis
Lekemės piliakalnis su gyvenviete, Lapinskio kapas, Lapinsko kalnas (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A801KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR799) – piliakalnis Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Lekemės kaimo (Stalgėnų seniūnija), Minijos dešiniajame krante. Pasiekiamas iš plento (164) Plungė – Rietavas miške pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi link Lekemės, už Lekemės pavažiavus į dešinę šiaurės vakarų kryptimi 700 m iki miško kampo kelio dešinėje, ties juo pasukus į kairę pietvakarių kryptimi, pavažiavus 400 m, už medžiais apaugusios griovos pasukus į kairę pietvakarių kryptimi, už 100 m yra priekyje.
Piliakalnis
Piliakalnis yra krantinio tipo, įrengtas aukštumos kyšulyje. Jį iš vakarų ir šiaurės pusių supa šaltiniuota dauba, iš rytų puslankiu juosia griovys, pietinėje pusėje – Minija. Piliakalnio šlaitai statūs, 20–25 m aukščio, pietvakarinėje ir šiaurės rytų pusėje šlaitai paplauti vandens. Aikštelė trikampė, 24 m ilgio ir 20 m pločio, jos pietrytiniame gale supiltas 3,5 m aukščio ir 19 m pločio pylimas, už kurio yra 35 m ilgio, 9 m pločio ir 1 m gylio griovys. Vakariniame šlaite, 16 m žemiau aikštelės, yra 38x30 m dydžio terasa 5 m žemesniu vakariniu galu.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.
Istorija
Manoma, kad piliakalnyje stovėjo 1253 m. balandžio 5 d. Livonijos ordino ir Kuršo vyskupo Heinricho rašte dėl pietinių kuršių žemių dalybų minima kuršių pilis Lekemė.
Abasas II Chilmi Paša
Abasas II Chilmi Paša (1874 m. liepos 14 d. Aleksandrija – 1944 m. gruodžio 20 d. Ženeva) – paskutinis Egipto chedivas, valdęs 1892-1914 m. Muhamedo Ali proanūkis. Siekė valdyti šalį savarankiškai, nepaisydamas britų generalinių konsulų. Rėmė panislamiškas jėgas. Prasidėjus I pasauliniam karui kvietė egiptiečius ir sudaniečius kovoti su britais. 1914 m. gruodžio 19 d. Didžiajai Britanijai paskelbus Egiptą savo protektoratu, nušalintas nuo valdžios. Gyveno tremtyje, daugiausia Šveicarijoje.
Povilas Baltrušaitis
thumb|right|200px|Povilas Baltrušaitis
Povilas Baltrušaitis (1915 m. sausio 14 d. Mikalinės k., Prienų r. – 1976 m. gegužės 8 d. Kriūkuose, Šakių r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
1955–1959 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Jozėnas, V. Ūsevičius, J. Narvidas).
Nuo 1951 m. Kriūkų vidurinėje mokykloje mokė muzikos ir dainavimo, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams bei vokaliniams ansambliams. Choristus parengdavo Šakių rajono ir respublikinėms dainų šventėms, o solistus ir ansamblius – „Dainų dainelės" konkursams. Vadovavo ir suaugusiųjų meno mėgėjų kolektyvams: Belvederio pienininkystės technikumo (1954–1956 m.), Kriūkų kultūros namų (1956–1959 m. ir 1969–1974 m.), Jurbarko vaismedžių medelyno (1963–1965 m.) ir Seredžiaus kultūros namų (1966–1968 m.) mišriesiems chorams bei vokaliniams ansambliams. Dirigavo Šakių rajono dainų šventėse ir festivaliuose.
Audrius Brūzga
Audrius Brūzga (g. 1966 m. rugsėjo 23 d. Kazlų Rūdoje) – lietuvių diplomatas, Lietuvos ambasadorius Izraelyje (nuo 2023 m. rugsėjo 1 d.)
Išsilavinimas
Audrius Brūzga mokėsi Šiauliuose, įgijo vidurinį išsilavinimą. Įstojęs į Vilniaus universitetą, baigė Filologijos fakultetą, anglų kalbos ir literatūros studijas, įgijo filologijos diplomą. Vėliau studijavo Union koledže (Niujorko valstijoje, JAV).
Diplomatinė karjera
1991 m. Audrius Brūzga pradėjo diplomatinę tarnybą LR Užsienio reikalų ministerijoje. Pradžioje Konsuliniame skyriuje, Valstybinio ir diplomatinio protokolo tarnyboje, Vakarų Europos šalių skyriuose, vėliau – diplomatu LR ambasadose užsienyje (Izraelyje, Didžiojoje Britanijoje).
2002 m. vasario 15 d. Audrius Brūzga buvo paskirtas nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Suomijoje, kur nuo 2002 m. vasario 28 d. iki 2007 m. sausio 15 d. vadovavo LR ambasados veiklai. Baigęs ambasadoriaus kadenciją, tarnybą tęsė LR URM Afrikos, Azijos ir Okeanijos departamente kaip ambasadorius ypatingiems pavedimams.
2004 m. balandžio 24 d. Audriui Brūzgai buvo suteiktas nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus rangas.
Nuo 2007 m. vasario 27 d. iki 2010 m. liepos mėn. buvo Lietuvos ambasadorius JAV ir Meksikai.
2010 m. Audrius Brūzga buvo URM Ekonominio saugumo politikos departamento direktorius, 2011-2012 m. - Energetinio saugumo centro prie Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos direktorius.
Nuo 2015 m. birželio 8 d. – Lietuvos Respublikos ambasadorius Turkijoje.
Audrius Brūzga yra vedęs Amerikos lietuvę (kilusią iš Ann Arbor, MI) Imsrę Sabaliunas Brūzgienę. Kartu su žmona augina sūnų Lauryną bei dukrą Simoną.
Primityvioji Quendian
Primityvioji Quendian buvo Elfų prokalbė, kurią jie pradėjo vartoti iškart po Prabudimo.
""Pačios seniausios Quendelie [Elfų rasės] kalbos struktūra yra (...) Elfams nežinoma, tačiau kai kurios savybės gali būti nuspėtos ar atrastos tų, kurie palygins užrašytas Valinoro Eldarin kalbų formas, bei panašius Avarų užrašus...""
Kilmė
Žvaigždės buvo pirmasis šių trijų prabudusių Elfų išvystas dalykas. Remiantis Elfų legenda, pirmasis ištartas žodis buvo ele, kuris Primityviojoje Quendian kalboje reiškė ''Štai! Pažiūrėk!''. Taip buvo sukurta pirmoji Elfų kalbos žodžio šaknis: EL-, nuo kurios kilo Bendrosios Eldarin kalbos žodis ēl ('žvaigždė').
Silmariljone (3. skyrius), teigiama, kad Elfai sukūrė kalbą gyvendami Cuiviénen regione:
"[Elfai] pradėjo kurti kalbą, todėl žodžiais pavadino visus dalykus, kuriuos jie suvokė. Save jie pavadino Quendi [Kvendai], taip pavadindami visus, kalbančius šia kalba; nes jie dar nebuvo sutikę jokio gyvo sutvėrimo, mokančio kalbėti ar dainuoti."
Svarbus Primityviosios Quendian kalbos žodis buvo *kwende. Jis kilo iš žodžio *kwene „žmogus“, pakeičiant vidurinį garsą n į nd. Primityviojoje Quendian šis žodis buvo vartojamas nusakant daugiskaitą, *kwendī, kuris reiškė „žmonių visuma“.
Bėgant laikui Elfai keitė savo kalbą, pridėdami naujus žodžius ar gramatikos taisykles. Vėliau vienas iš dievų – Vala (Oromë) pakvietė juos į Valinorą – stebuklingą žemę vakaruose.
Pirmasis padalijimas
Pirmasis Elfų kalbos padalijimas įvyko tuomet, kai didelė elfų bendruomenė paliko savo pirmąjį būstą ir iškeliavo paskui Valą (Oromë) į vakarus. Tokiu būdu Primityvioji Quendian suskilo į Bendrąją Eldarin ir Avarin kalbas.
Taip pat skaitykite
Langues de la Terre du Milieu Języki Śródziemia
Eduardas Balčytis
Eduardas Balčytis (1937 m. rugpjūčio 29 d. Paupariuose, Žemaičių Naumiesčio valsčiuje – 2021 m. gegužės 20 d. Šiauliuose ) – valtornininkas, chorvedys, muzikologas, pedagogas, humanitarinių mokslų (muzikologijos) habilituotas daktaras.
Brolis Bronislovas Balčytis – žinomas matematikas, profesorius, habilituotas daktaras.
Biografija
Iš mažens turėdamas potraukį muzikai, savarankiškai išmoko groti įvairiais instrumentais. Baigęs Švėkšnos vidurinės mokyklos devynias klases, 1954–1958 m. mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. V. Laurinavičienės valtornos klasė). Mokydamasis grojo mokyklos simfoniniame orkestre (dalyvavo P. Čaikovskio „Eugenijaus Onegino“ ir Dž. Verdžio „Traviatos“ operų pastatymuose), grojo miesto parko pučiamųjų orkestre, pats vadovavo statybos tresto pučiamųjų orkestrui. 1958–1962 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė V. Ūsevičius, skambinti fortepijonu V. Landsbergis). Studijų metais vadovavo chorams ir vokaliniams ansambliams.
Nuo 1998 m. veikia muzikos pedagogikos specialybės neakivaizdinis skyrius. E. Balčyčio rūpesčiu Šiaulių pedagoginiame institute (universitete) nuolat veikia 3-4 chorai, jo iniciatyva šioje mokslo įstaigoje pastatyti dideli ir unikalūs mediniai vargonai (meistras A. Kulikauskas).
E. Balčyčio pastangomis, 1971 m. Šiauliuose įkurta pirmoji Lietuvoje sustiprinto muzikinio ugdymo mokykla (tai pagarsėjusi 12-oji miesto vidurinė mokykla). Ji paskatino tokias mokyklas kurtis ir kituose Lietuvos miestuose bei rajonuose.
Pedagoginė ir mokslinė veikla
E. Balčyčio pedagoginė ir mokslinė veikla buvo plati bei šakota: jis vienas pirmųjų pradėjo rengti naują muzikos mokymo programą Lietuvos bendrojo lavinimo mokykloms, taip pat muzikos vadovėlius, metodikos knygas muzikos mokytojams ir kitokias mokymo priemones. Sukūrė ir Lietuvos mokyklose įgyvendino savitą ir originalią kompleksinę (dainavimo, muzikavimo ir muzikos klausymo) muzikinio ugdymo sistemą, teoriškai ir eksperimentais pagrindė jos principus bei turinį. Vienas arba su kitais pedagogais parengė ir išleido per 20 muzikos vadovėlių (perdirbtais variantais jie pakartotinai leidžiami nuo 1973 metų). Muzikos mokytojams parašė 10 knygų, parengė keletą mokymo programų, fonochrestomatijų ir kitokių mokymo priemonių, paskelbė daugiau kaip 150 mokslinių straipsnių ir recenzijų. E. Balčytis dažnai skaitė paskaitas įvairiuose muzikos mokytojų kursuose, Pedagogų kvalifikacijos institute, Lietuvos muzikos akademijoje ir Klaipėdos universiteto Menų fakultete, organizavo mokslines konferencijas, skaitė pranešimus Lietuvoje bei svetur. Pedagogas vedė daugiau kaip 250 atvirų parodomųjų muzikos pamokų (nemažai ir per Lietuvos televiziją), nuolat propagavo lietuvių chorinio ir folklorinio dainavimo tradicijas. Apie pedagogą E. Balčytį Lietuvos, Maskvos ir Leningrado televizijos sukūrė kelis dokumentinius filmus. Už teorinį darbą „Muzikinio ugdymo Lietuvos bendrojo lavinimo vidurinėje mokykloje (V-XII klasė) sistema“ 1994 m. jam buvo suteiktas humanitarinių mokslų (muzikologijos) habilituoto daktaro mokslinis laipsnis. Paskutiniu metu pedagogas buvo parengęs 1000 lietuvių liaudies dainų rinkinį „Beauštant! aušrelė".
E. Balčytis su Šiaulių pedagoginio universiteto chorais ir kitais meno kolektyvais dalyvavo koncertinėse, turistinėse ir mokslinėse išvykose į Švediją, Italiją, Prancūziją, Daniją ir Austriją, 1988 m. stažavo Vengrijoje, o 1998 m. Nyderlanduose. Pedagogas buvo Lietuvos muzikų draugijos, Lietuvos kompozitorių sąjungos, Muzikos mokytojų asociacijos, Lietuvos muzikinio ugdymo koordinacinės tarybos, Lietuvos muzikos mokytojų kvalifikacijos komisijos narys, kurį laiką – ir jos pirmininkas. Priklausė Lietuvos muzikos akademijos, Vilniaus pedagoginio universiteto ir Kauno Vytauto Didžiojo universiteto doktorantų disertacijų gynimo komitetams.
Apdovanojimai
E. Balčytis 1973 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1978 m. Kultūros žymūno ženklu, 1986 m. valstybine premija, premijomis už straipsnius žurnale „Kultūros barai“ ir savaitraštyje „Literatūra ir menas", 1988 m. jam suteiktas nusipelniusio dėstytojo vardas. 1994 m. už naujus vadovėlius gavo Lietuvos respublikos švietimo ir mokslo ministerijos premiją.
Elfai
thumb|Šiuo metu tradicinis elfo vaizdavimas|250px Elfai – germanų ir skandinavų mitinės būtybės, išlikusios šiaurės Europos tautų folklore. Lietuvių folklore jiems artimiausi būtų nykštukai. Anksčiau buvę mažesnės reikšmės gamtos ir derlingumo dievais, elfai dažniausiai vaizduojami kaip maži, jaunatviški žmogeliukai smailiomis ausimis ir nuostabaus grožio moterys; elfai gyvena miškuose ir kitose vietose gamtoje, po žeme arba šuliniuose ir šaltiniuose. Tikėta, kad jie yra ilgaamžiai arba nemirtingi ir turi magiškų galių. Taip pat manyta, kad elfų padermė yra gerokai senesnė nei žmonės. Elfai taip pat labai mėgstami maginės fantastikos literatūros autorių.
Skandinavų mitologijoje minima, kad elfai gyveno Alfheime, viename iš devynių pasaulių, esančiame tarp Midgardo ir Asgardo. Alfheimas – šviesiųjų elfų buveinė. Edose minimas 2 kartus: „Vyresniojoje Edoje“ Grímnismál dalyje ir „Jaunesniojoje Edoje“ Gylfaginning dalyje. Jaunesniojoje Edoje išskiriama, kad Alfheime, antrame nuo viršaus pasaulyje, gyveno tik šviesieji elfai, o tamsieji elfai gyveno pasaulio apačioje.
Įvairiose šalyse jie vadinami skirtingai:
Elfai Tolkieno kūryboje
Dž. R. R. Tolkienas knygose „Hobitas“, „Žiedų valdovas“, „Silmarillion“ ir kt. aprašė kitokius elfus. Jis manė, kad mažučiai elfai ir fėjos, „gyvenantys“ britų salose ir kitur, yra ankstesnių mitologinių personažų „versijos“. Savo kūryboje Tolkienas elfus vaizdavo kaip išminties ir grožio įsikūnijimus, dažniausiai geltonplaukius, išvaizda panašius į žmones, tik lieknesnius, aukštesnius, grakštesnius, smailiomis ausimis, puikiai valdančius lanką. Kaip rašoma minėtose knygose, didžiuma Viduržemės, kur vyksta „Hobito“, „Žiedų valdovo“ ir dalis „Silmarillion“ veiksmo, elfų po „Silmarillion“ ir „Žiedų valdove“ aprašytų įvykių iškeliavo į Vakarus, o likę išblėso, pavargę nuo savo nemirtingumo, – būtent todėl vėliau gyvenę žmonės juos pasakojo matę kaip mažus permatomus žmogeliukus. Elfai kaip išmintinga ir išskirtinai graži padermė dažnai vaizduojama maginės fantastikos literatūroje bei vaidmenų žaidimuose.
Tytuvėnų Švč. Mergelės Marijos Angelų Karalienės bažnyčia
'''Tytuvėnų Švč. Mergelės Marijos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Tytuvėnuose, turi vėlyvosios gotikos, renesanso, baroko bruožų. Šalia bažnyčios yra Tytuvėnų bernardinų vienuolynas. Katalikiškos piligrimystės vieta Šiaulių vyskupijoje.
XVII a. pradžioje valdę Valavičiai pasikvietė į miestelį vienuolius bernardinus, pastatė jiems vienuolyną ir naują, barokinę bažnyčią. Tačiau XVIII a. pradžioje, per Šiaurės karą, kulto pastatai labai nukentėjo, bet po karo bažnyčia suremontuota, atstatytas apgriuvęs bokštas, rekonstruotas vienuolynas. XVIII a. 2-ojoje pusėje pastačius arkadines galerijas atsirado erdvus uždaras kiemas (kluatras). Jo viduryje pastatyta Kristaus laiptų koplyčia su laiptais ir bokštu. Po šių ir kitų statybų miestelyje susiformavo vienas vertingiausių Lietuvos architektūros paminklas (dabar saugomas valstybės).
Istorija
Tytuvėnų dvaro inventoriuje 1555 m. minima bažnyčia. Dvaro valdytojas Andrius Valavičius 1613 m. pakvietė į Tytuvėnus bernardinų vienuolius, pažadėjo juos aprūpinti žemėmis ir kitomis dotacijomis. Bažnyčios ir vienuolyno statybai fundatorius skyrė žemės ir 10 000 auksinų. Pirmuoju vienuolyno prioru (vyresniuoju) ir statytoju buvo Bernardinas Švabas.
thumb|left|210px|Bažnyčios vidus
1614 m. mirus A. Valavičiui, jo brolis Jeronimas Valavičius 1618 m. bernardinams dovanojo apie 350 ha žemės. Statyboms vadovavo Tomas Kasparas. Pastatytas vienuolynas, 1618–1633 m. – bažnyčia. Ją 1635 m. lapkričio 1 d. konsekravo vyskupas Jurgis Tiškevičius, bažnyčia turėjo 6 altorius. Vilniaus vyskupas Eustachijus Valavičius bažnyčiai nupirko paveikslų, apmokėjo už Vilniuje nulietą didįjį varpą. Nemaža pinigų ir daiktų vienuolynui ir bažnyčiai dovanojo ir kiti Žemaitijos bajorai. Kartu pastatyti ir ūkiniai trobesiai: svirnas, tvartai, daržinės, malūnas.
Manoma, kad 1616 m. įsteigta parapinė mokykla. 1736 m. pastatyta mokykla, 1764–1770 m. – naujokynas. Bažnyčia nukentėjo per Šiaurės karą. 1708 m. Rusijos imperijos kariuomenė apiplėšė bažnyčios lobyną, pagrobė brangių daiktų. Apgriautas vienuolynas ir bažnyčia. 1734 m. uždengtas bažnyčios stogas.
1735 m. baigtas statyti antras bokštas. Bažnyčioje 1764 m. iškirsti keli nauji langai, bokšte įrengtas laikrodis, rekonstruotas vienuolynas. 1771–1773 m. priešais bažnyčios duris pastatytas uždaras tambūras. Prie bažnyčios šiaurės vakarų kampo 1772–1780 m. pristatytas erdvus uždaras kiemas (kluatras) su arkadinėmis galerijomis. Kiemo centre 1775 m. sumūryta Kristaus laiptų koplyčia su bokšteliu. 1780 m. pastatytas mūrinis 2 aukštų tarnų namas su svirnu. 1798–1801 m. pastatyti ūkiniai trobesiai, 1801–1804 m. sumūryti ūkiniai vienuolyno vartai. Dail. M. Sabaliauskas 1824 m. iš naujo nutapė galerijos freskas.
thumb|400px|Bažnyčios panorama. Priekyje – Kristaus laiptų koplyčios bokštas thumb|210px|left|Lietuvos banko proginė [[moneta su bažnyčios atvaizdu (50 litų, sidabras, Lietuvos monetų kalykla, 2009 m.)]]
Iš vienuolyno 1831 m. į sukilimą išėjo 5 klierikai. Vienuolis Benediktas Misevičius 1831 m. Lenkijoje suimtas ir ištremtas į Sibirą. Kunigas Andrius Petravičius 1863 m. ištremtas į Sibirą (1875 m. mirė Irkutske). Rusijos valdžia 1864 m. vienuolyną uždarė, atėmė jo žemes, didžiąją dalį bibliotekos. Bažnyčia paversta parapine. Į Tytuvėnų apylinkes atkelta rusų kolonistų.
1868 m. pavasarį įsakoma uždaryti Tytuvėnų bažnyčią ir perduoti ją stačiatikių dvasininkijai. Vyskupas Motiejus Valančius pasipriešino bažnyčios uždarymui, o žmonės rinkosi jos ginti. Po 3 mėnesių bažnyčia grąžinta tikintiesiems. Klebonas L. Tarvydas 1888 m. nupirko iš varžytinių uždaryto vienuolyno pastatus ir dovanojo juos parapijai. Klebonas Feliksas Sereika 1896 m. valdžios įsakymu 2 m. uždarytas į Kretingos vienuolyną. Rusijos valdžia 1897 m. uždarė medinę kapinių koplyčią.
Bažnyčios ir galerijos stogas 1908 m. suremontuotas, atnaujinta šv. Pranciškaus skulptūra frontone. Per Pirmąjį pasaulinį karą nuo artilerijos sviedinio nukentėjo frontono viršus. Jis 1923 m. atstatytas, bet netiksliai.
1930 m. suremontuotos galerijos. Svarbiausi pastatai 1961–1965 m. restauruoti pagal architekčių Dalijos Zareckienės ir Birutės Kugevičienės projektą. 1971-1983 m. čia klebonavo Ričardas Mikutavičius (1935–1998). 1961–1964 m. bažnyčia iš naujo apdengta, 1961 m. suremontuoti bokštai, arkadų stogas, įrengti žaibolaidžiai. 1966–1967 m. sutvirtinti arkadų pamatai ir skliautai, koplyčios stogas ir bokštelis, iš naujo įdėtos zakristijos grindys. 1968 m. restauruoti laiptų koplyčios fasadai. Jos bareljefinį herbą frontone restauravo skulptorius Aloyzas Toleikis. 1970–1973 m. restauruotas bažnyčios vidus, galerijos. Restauravimu rūpinosi 1959–1970 m. klebonavęs Pranas Bastys (1915–1984).
Tytuvėnų Madonos paveikslas
Bažnyčioje yra svarbios kultūrinės reikšmės XVII a. 3-ajame dešimtmetyje nutapytas bažnyčios didžiojo altoriaus Tytuvėnų Mergelės Marijos (Madonos) paveikslas, 2002–2006 m. restauruotas. Tai vienas gražiausių renesanso ir baroko sandūros paveikslas Lietuvoje. Tapytas ant ąžuolinių lentų skydo. Tai vienas gražiausių ir vertingiausių Lietuvoje Dievo motinos atvaizdų. Paveikslą nutapė nežinomas dailininkas (manoma, kad iš Vilniaus). Paveikslą bažnyčiai dovanojo Vilniaus vyskupas Eustachijus Valavičius (apie 1560–1630 m.), garsėjęs kaip dosnus mecenatas. Marija stovinti, vaikelis Jėzus dešine ranka laimina, Marijos dešinė ranka tarsi rodytų kelią. miniatiūra|210px|left|Jono Pauliaus II koplyčia
Jono Pauliaus II koplyčia
Popiežiaus Jono Pauliaus II koplyčia įrengta bažnyčios priekyje, patalpoje už didžiojo altoriaus. Veikia nuo 2016 m. Joje saugoma Miastko (Pamario vaivadija) burmistro iš Lenkijos atvežta popiežiaus Jono Pauliaus II kraujo lašo relikvija. Ji įdėta į specialią kapsulę bei patvirtinta Krokuvos arkivyskupo kardinolo Stanislavo Dzivišo pasirašytu autentiškumo dokumentu. 2016 m. spalio 23 d. Šiaulių vyskupas Eugenijus Bartulis pašventino atnaujintą ir naujai dedikuotą koplyčią, altorių, relikvijorių bei koplyčios centre esantį Jono Pauliaus II paveikslą.
Architektūra
Bažnyčia bazilikinė (turi vėlyvosios gotikos, renesanso, baroko bruožų), aukštu stogu, ilga presbiterija, su trisiene apside, 2 fasado bokštais. Vidus 3 navų. Jų skliautai kryžminiai, įrengti 8 altoriai. Vienuolyną sudaro 3 sujungti korpusai priešais bažnyčios pietų fasadą. Pastatai masyvūs, dviaukščiai, raudonų plytų, aukštais stogais. Po pastatais yra rūsiai. Arkadinė galerija barokinė, su puošniais vartais. Jos kampuose yra koplyčios. Šventoriuje stovi dviaukštė mūrinė Kristaus laiptų koplyčia.
Nelaimingi atsitikimai
2012 m. sausio 26 d. bažnyčia ir vienuolynas smarkiai nukentėjo nuo gaisro. Ankstyvą rytą kilusiame gaisre bažnyčios ir bernardinų ansamblyje sudegė vienuolyne įrengtas muziejus, kur buvo saugomi senoviniai bažnytiniai eksponatai. Taip pat sudegė vienuolyno ir bažnyčios stogas, antrasis vienuolyno aukštas, aplietos patalpos. Vienuolynas buvo pilnai restauruotas, o Tytuvėnų bažnyčiai restauruoti, išskyrus stogus, buvo gautos Europos Sąjungos lėšos, bet šis projektas dar nepradėtas įgyvendinti. Šiems darbams vykdyti veikė vietos įstaiga, kuri ir turėjo 2012 m. pradėti įgyvendinti antrąjį restauravimo etapą.
Dainius Numgaudis
Dainius Numgaudis (g. 1966 m. gegužės 21 d. Klaipėdoje) – Lietuvos pedagogas, valstybės tarnautojas, diplomatas. Nacionalinės M.K. Čiurlionio menų mokyklos direktorius (nuo 2020 m. lapkričio mėn.).
Biografija
1984 m. baigė Klaipėdos 7-ąją vidurinę mokyklą, tais metais tapo TV konkurso „Dainų dainelė“ laureatu. 1984–1991 m. mokėsi Vilniaus pedagoginiame institute, Istorijos fakultete. 1989–1991 m. dirbo Vilniaus 62-os vidurinės mokyklos (dab. Vilniaus Gabijos gimnazija) istorijos mokytoju. 1991–1993 m. buvo šios mokyklos direktoriaus pavaduotojas. 1993–1996 m. – VPU Universitetinės mokyklos (dabar – Vilniaus S. Daukanto vidurinė mokykla) direktorius, istorijos bei pilietinio ugdymo mokytojas. 1996–1997 m. – Nacionalinio egzaminų centro direktorius. 1997–2002 m. – Švietimo ir mokslo ministerijos sekretorius, 2002–2009 m. – ministerijos valstybės sekretorius. 2009–2015 m. – Švietimo ir mokslo ministerijos kancleris. Vadovavo Vaikų kultūros metų paminėjimo komisijai (2007 m.), Lietuvos moksleivių dainų švenčių ir „Dainų dainelės“ konkursų organizaciniams komitetams. Buvo Lietuvos-Rusijos vyriausybių ekonominio, techninio ir kultūrinio bendradarbiavimo komisijos (2001–2015 m.), Lietuvos Nacionalinės UNESCO komisijos narys (1997–2015 m.), vadovavo Lietuvos regionų aprūpinimo greitaeigiu interneto ryšiu projekto RAIN valdymo komitetui.
2015–2020 m. – Lietuvos Respublikos generalinis konsulas Sankt Peterburge. .
Nuo 2020 m. lapkričio mėn. – Nacionalinės Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokyklos direktorius.
Mhlumė
Mhlumė  – miestas Svazilande, Lubombo rajone. Mhlumė garsėja didžiuliais cukranendrių laukais bei cukraus perdirbimo fabriku, pavadintu Mhlumės cukraus kompanija. Fabrikui cukranendres derliaus nuėmimo metu tiekia jų augintojai iš Mhlumės apylinkių.
Japonijos kultūra
thumb|Pušys, Hasegawa Tōhaku Japonijos kultūra per tūkstantmečius stipriai keitėsi, jai šiek tiek įtakos darė Azija, Europa ir Amerika. Po kelių imigracijos bangų iš žemyno ir artimųjų Ramiojo vandenyno salų, Tokugavų dinastijos metu Japonija pergyveno izoliacijos periodą, kuris baigėsi sulig „Juodųjų laivų“ atvykimu ir Meidži eros pradžia.
Japonų kalba visada vaidino didelį vaidmenį Japonijos kultūroje. Ši kalba daugiausia vartojama Japonijoje, taip pat ir emigrantų bendruomenių kitose šalyse. Tai agliutinacinė kalba, kuri, nors ir nepasižymi garsų gausa, turi leksiškai skirtingus tono akcentus. Japonų kalba pirmąkart minima kinų dokumentuose 252 m.
Vaizduojamieji menai
Japonijoje daug įvairių meno rūšių. Piešimas – labai sena japonų meno šaka. Čia tradicine rašymo priemone buvo teptukas, kuris yra naudojamas ir kaligrafijai – hieroglifų užrašymo menui.
Architektūra
Japonų architektūrai didelę įtaka darė kinų architektūra. Japonijos tradicinės architektūros pavyzdžiai – tai budistų šventyklos, šintoistų šventyklos ir pilys Kiote bei Naroje. Prie kai kurių šių statinių įkurti tradiciniai japoniški sodai.
Muzika
Japonijos muzikoje egzistuoja didelė stilių įvairovė. Nevengiama juos maišyti tarpusavyje, derinant vakarietiškus elementus su japoniškais, o senuosius – su naujaisiais. Šalia modernios muzikos gyvuoja ir tradicinė, kuri mėgstama daugelio gyventojų ir remiama valstybės.
Populiarioji kultūra
Anime, manga, taip pat japoniški kompiuteriniai žaidimai ir muzika tampa vis populiaresni pasaulyje.
Nuorodos
Жапон өнері
Tauragės senamiestis
Senamiestis – centrinė Tauragės miesto dalis kairiajame Jūros krante. Tai senoji miesto dalis, kurioje yra Tauragės evangelikų liuteronų bažnyčia, Tauragės Švč. Trejybės bažnyčia, paštas, „Santakos“ muziejus.
Telepatija
Telepatija ( 'toli' + 'jutimas, gavimas') – menamas žmogaus sugebėjimas per atstumą siųsti informaciją arba ją gauti nesinaudojant jutimais, neturint jokių techninių priemonių ar technologijų (pvz., IT), nenaudojant juslių (optinių, akustinių, lytėjimo, skonio, organoleptinių).
Telepatijos sąvoka kartais nepagrįstai tapatinama su intuicija, kuri skirta daugiau kūrybos procesui paaiškinti ir netinkama (virš)jutiminiams procesams pagrįsti, kadangi remiasi patirtimi, o ne nauja, iki tol nežinoma informacija.
Iki šiol atliktais tyrimais telepatija nebuvo užfiksuota.
Galija
Galija – romėniškas senovės Europos istorinė srities, ribojamos Pirėnų, Rubikono ir Magros upių, Alpių kalnų ir Reino, pavadinimas. Ši sritis apima dabartines šiaurės vakarų Italijos, Prancūzijos, Liuksemburgo, Belgijos, pietinių Nyderlandų ir vakarų Šveicarijos teritorijas.
Geografija
thumb|left|Galijos teritorija