cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trispalvė
Trispalvė – klasikinis vėliavos tipas. Paprastai tai vėliava, sudaryta iš trijų spalvų juostų (dvi gali sutapti). Juostų plotis paprastai vienodas. Dalis vėliavų turi tam tikrą heraldinį simbolį trijų juostų fone.
Trispalvė yra trijuostės  variantas. Trijuostė gali turėti dvi vienos spalvos juostas, tarp kurių yra trečia kitos spalvos juosta.
Seniausia horizontali trispalvė yra Nyderlandų, vertikali – Prancūzijos.
Trispalvių modifikacijos:
Petras Kazlauskas (1903)
Petras Kazlauskas, Kazlas (1903 m. spalio 22 d. Maišymai, Rudaminos valsčius – 1983 m. kovo 11 d. Hot Springsas, Arkanzaso valstija) – Lietuvos gydytojas oftalmologas, medicinos daktaras.
Biografija
1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1939 m. medicinos daktaras.
Nuo 1932 m. dirbo gydytoju Klaipėdos, Telšių, Kauno ir Vilniaus ligoninėse. 1941–1944 m. dėstė Vilniaus universitete, 1942–1944 m. medicinos fakulteto dekanas, Akių ligų katedros ir Akių ligų klinikos vedėjas, nuo 1943 m. profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1947 m. išvyko į JAV. 1954 m. įgijęs teisę verstis privačia praktika dirbo Veteranų administracijos ligoninėje Marione (Indianos valstija).
Vendžou
Vendžou, seniau Venčou – prefektūros lygio miestas pietryčių Kinijos Liaudies Respublikoje, Džedziango provincijoje. Gyventojų 3 mln., miesto aglomeracijoje – 9,1 mln. (2010 m. duomenys).
Eina geležinkeliai ir plentai į Hangdžou, Siameną. Veikia tarptautinis oro uostas.
Yra Šengšou budistų šventyklų, Čengsi krikščionių bažnyčia, Didysis teatras.
Istorija
Seniau miestas vadintas Jongdzia, Jungčia arba Jungkia pavadinimu. Vendžou istorija datuojama 2500 m. pr. m. e., kai vietovė garsėjo seladono dirbiniais.
Vendžou ilgą laiką vaidino tradicinio uosto vaidmenį. Per Vendžou prekės pasiekdavo vidines kalnuotas Džedziango provincijos vietoves. Nuo 1877 m. Vendžou atidarytas prekybai su užsienio šalimis. Iš Vendžou uosto kurį laiką eksportuota arbata, bet vietovėje nebuvo sukurta užsieniečių gyvenviečių. Nuo 1937 iki 1942 m., Antrojo Kinijos-Japonijos karo metu, Vendžou svarba išaugo, nes jis buvo vienas iš penkių Kinijos valdžioje likusių uostų. Karui einant į pabaigą jo reikšmė sumenko, bet 1955 m. atkūrus prekybą palei Džedziango krantus, miesto ekonomika ėmė atsigauti.
Geografija ir klimatas
Miestas įsikūręs prie Oudziango žiočių, ant pietinio upės kranto, jį supa kalnai ir Rytų Kinijos jūra. Jūroje apie 355 km atstumu nuo miesto pakrantės išsidėsčiusios 436 lygumų salos. Vendžou kraštovaizdis daugiausia kalnuotas, 76 proc. teritorijos dengia kalnai ir kalvos, pvz., Jandango kalnai, pakrantės kalnų ruožas, besidriekiantys rytinėje prefektūros dalyje.
Vasaros nėra itin karštos, o žiemos itin šaltos. Nuo to ir kilęs miesto pavadinimas Wēnzhōu, reiškiantis 'švelnaus klimato, jauki žemė'.
Ekonomika
Tai prekybos (išvežama arbata, vynas, džiutas, mediena, popierius) ir žvejybos uostas. Vystoma metalo, medienos apdirbimo, odos, tekstilės, porceliano, chemijos, popieriaus, maisto pramonė, laivų statyba, žemės ūkio mašinų gamyba. Taip pat plėtojamas turizmas. Yra Ekonominės ir technologinės plėtros zona (įkurta 1992 m.).
Zutfeno grafystė
Zutfeno grafystė  – istorinė valstybė dabartiniuose rytų Nyderlanduose, viena iš Septyniolikos Provincijų. Ji apėmė dabartinės Gelderlando provincijos rytinę dalį.
Istorija
Valstybė įkurta 1046 m., kuomet suformuota atskira valda, pagal vasaliteto sutartį priklausiusi Utrechto vyskupijai.
Nuo 1130 m. grafystė sudarė personalinę uniją su Gelderso grafyste. 1339 m. ji galutinai tapo Gelderso kunigaikštystės dalimi, viena iš jos provincijų. Nepaisant to, ji buvo traktuojama kaip atskira valda. Kuomet XV a. Gelderso soste įsigalėjo Burgundų dinastija, ir kunigaikštystė buvo įjungta į Burgundijos Nyderlandus, Zutfenas buvo pripažįstamas kaip atskira provincija, viena iš Septyniolikos Provincijų.
Per Nyderlandų revoliuciją 1591 m. grafystė galutinai nustojo egzistuoti ir tapo Jungtinių Nyderlandų provincijų dalimi.
Grafai
Grafystė turėjo labai trumpą vietinę grafų dinastiją.
Genčų Medsėdžiai
Genčų Medsėdžiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 10 km į pietryčius nuo Darbėnų, prie Skroblupio upelio. Genčų Medsėdžių senosios kapinės (XVII–XIX a.).
Istorija
XVII-XVIII a. Kretingos dvaro Genčų kaimo bendro naudojimo žemių rytiniame pakraštyje, miškingose ganyklose prie Skroblupio upelio susiformavo Paskroblupių užusienis, XIX a. pradėtas vadinti Genčų Medsėdžiais. XX a. pradžioje gyvenvietė tapo savarankišku kaimu. XIX a. antroje pusėje – XX a. pirmoje pusėje priklausė Kretingos valsčiui, vėliau prijungta prie Darbėnų apylinkės (nuo 1995 m. – Darbėnų seniūnija). 1923 m. kaime buvo 12 ūkių.
Okeanas (reikšmės)
Žodis okeanas gali reikšti:
Mirties valgytojai
Mirties valgytojai – literatūriniai veikėjai, aprašomi J. K. Rowling Hario Poterio serijos knygose, Voldemorto šalininkai. Jų tikslas buvo išžudyti žiobarų kilmės burtininkus bei pačius žiobarus, ir suteikti grynakraujų burtininkų bendruomenei valdyti visą pasaulį. Knygoje mirties valgytojai vaizduojami apsivilkę juodais apsiaustais su gobtuvais ir kaukėmis.
Narkūnų piliakalnis
Narkūnų piliakalnis su priešpiliu ir gyvenviete, Utenio Pilis, Didysis piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas ; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1315; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A946KP), priešpilis (unikalus objekto MC kodas ) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Narkūnų, Leliūnų seniūnija. Pasiekiamas plentu pakilus į Utenėlės kairiojo kranto aukštumą, yra 100 m į kairę pietryčiuose nuo plento susikirtimo su buvusio Panevėžio–Pastovio geležinkelio linija.
Mirties valgytojai
Kai Voldemortą, būdamas vienerių metų, nugalėjo Haris Poteris, visi šalininkai išsislapstė. Tačiau Voldemortui atgavus jėgas, šie grįžo ir padėjo jam nužudyti Hogvartso direktorių Albą Dumbldorą. Paskutinėje knygoje apie Harį Poterį sužinoma, kad buvęs Valdovo Voldemorto tarnas Severas Sneipas visada buvo ištikimas Dumbldorui. Severas direktorių nužudė jo paties nurodymu.
Narkūnų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Utenėlės kairiajame krante. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 55 m ilgio, 35 m pločio šiauriniame gale. Čia supiltas 1,7 m aukščio, 15 m pločio pylimas, už kurio iškastas 60 m ilgio, 55 m pločio, 14 m gylio griovys 9 m pločio dugnu. Šlaitai statūs, 14 m aukščio.
Mirties valgytojai
Žinomi Mirties valgytojai
! Vardas ! Žinomi nusikaltimai ! Statusas
Narkūnų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis labai apardytas arimų, aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę praretintais medžiais. Šiaurės vakarų šlaite įrengti laiptai.
Priešpilis
Priešpilis (Utenio Kapas, Mažasis piliakalnis) įrengtas į šiaurę nuo piliakalnio, už griovio (koordinatės 55.47414°N, 25.55081°W). Jo aikštelė pusapvalė, orientuota šiaurės – pietų kryptimi, 15 m ilgio, 25 m pločio pietiniame krašte. Jos vakarinėje, šiaurinėje ir rytinėje pusėse supiltas 60 m ilgio, 2,5 m aukščio, 14 m pločio pylimas 4 m aukščio išoriniu šlaitu. (sunaikintas).
Mirties valgytojai
Regulas Blekas
Regulas Arkturas Blekas (1961–1979) yra jaunesnysis Sirijaus Bleko brolis.
Narkūnų piliakalnis
Gyvenvietė
Vakarinėje piliakalnio papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1959, 1975–1976 m. Joje rasta stulpaviečių, židinių, geležinis smeigtukas, kaltelis, yla, žalvarinis auskaras, molinis verpstukas, Djakovo tipo svorelis, brūkšniuotos, lygios ir žiestos keramikos, geležies gargažių.
Mirties valgytojai
Regulas Blekas
Regulas gimė Orijonui ir Valburgai Blek 1961 metais. Tėvams buvo geriausias sūnus, nes laikėsi kraujo grynumo principų. Jis buvo paskirstytas į Klastūnyną ir Kvidičo komandoje žaidė gaudytoju. 1977 metais, tapo Mirties valgytoju, bet greit tapo geru žmogumi. Kai sužinojo apie Salazaro Klastuolio medalioną, Regulas išvyko jo atgauti. Regulas sukeitė medalioną su netikru ir išgėrė nuodus. Savo elfui Padarui liepė paimti tikrą medalioną ir sunaikinti jį. Pats Regulas buvo nužudytas Žemesnių formų.
Narkūnų piliakalnis
Gyvenvietė
750 m į pietryčius yra XIV a. pabaigos – XV a. pradžios Narkūnų kapinynas, tyrinėtas 1976–1977 m. Į pietvakarius nuo piliakalnio buvo šventu laikomas šaltinis (sunaikintas).
Mirties valgytojai
Antoninas Dolohovas
Antoninas Dolohovas yra vienas iš pirmųjų, stipriausių ir gudriausių Mirties valgytojų. Nugalėjo Remą Lubiną ir Alastorą Rukną.
Narkūnų piliakalnis
Tyrimai
1835 m. piliakalnį kasinėjo Pranciškus Vilčinskis. Aikštelėje jis aptiko storą kultūrinį sluoksnį su apdegusio molio gabalais, puodų šukėmis, gyvulių kaulais ir kitais radiniais.
Mirties valgytojai
Antoninas Dolohovas
1981 metais, jis nužudė Fenikso brolijos narius Gideoną ir Fabijaną Pruitus, Molės Vizli brolius. Už tai buvo pasodintas į Azkabaną. 1996 metais, jis pabėgo iš Azkabano su kitais Mirties valgytojais. Per Ministerijos mūšį, Antoninas pamatė ir sustabdė Harį, Hermioną ir Nevilį. Kai Dolohovas norėjo pranešti kitiems Mirtiems valgytojams apie juos, Hermiona prieš jį panaudojo Silencio kerus. Jis vis tiek sužalojo ją nesakydamas burtažodžio. Dolohovas mūšio metu sulaužė Nevilio burtų lazdelę ir jo nosį, po to buvo sustingdytas Hario. Dolohovas atsigavo kai atvyko Fenikso brolija ir tuoj stojo į kovą su Alastoru Rukna. Norėjo pulti Sirijų Bleką, bet Haris atsistojo prieš jį pirmas. Paskui sugautas aurorų ir vėl pasodintas į Azkabaną.
Narkūnų piliakalnis
Tyrimai
1959 m. piliakalnio papėdės gyvenvietėje, į vakarus nuo piliakalnio, 91 m² plotą ištyrė Utenos kraštotyros muziejus (vad. B. Valuckytė). Čia rastas iki 25 cm storio kultūrinis sluoksnis su lipdyta brūkšniuota bei žiesta keramika. thumb|260px thumb|260px thumb|260px
Mirties valgytojai
Antoninas Dolohovas
1997 metų vasarą, Dolohovas vėl pabėgo iš Azkabano ir vyko į Mirties valgytojų mitingą Smirdžiaus namuose. Vėliau Dolohovas susidūrė su Hariu, Roniu ir Hermiona. Ronį jis surišo virvėmis, nematomą Harį trenkė į sieną, bet Hermiona jį sustingdė ir ištrynė jo atmintį. Paskui (kartu su Frofinu Raulu, jo palydovu kuris irgi susidūrė su trijule) abu buvo nubausti Voldemorto.
1998 metais, per Hogvartso mūšį, Dolohovas kovojo su Dinu Tomu ir Parvate Patil. Vėliau kovą perėmė Remas Lubinas. Po to kovą perėmė ir Dolohovą nugalėjo Flitvikas. Dolohovas arba mirė tada, arba vėl buvo pasodintas į Azkabaną kalėti iki mirties.
Narkūnų piliakalnis
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Mirties valgytojai
Jakslis
Jakslis yra Mirties valgytojas, tarnavęs Voldemortui per antrąjį karą. Jis dalyvavo Hogvartso mūšyje ir buvo tikriausiai sustingdytas Hario Poterio. 1997 metais, Jakslis dalyvavo Mirties valgytojų mitinge Smirdžiaus namuose. Jis pranešė kad užbūrė Pijų Bukagalvį Valdymo kerais. Su Jakslio pastangomis, Voldemortui pavyko užimti Ministeriją. Jakslis tapo Magijos įstatymų priežiūros departamento vadovas. Jis, kartu su Doloresa Ambridž, pradėjo žudyti žiobaro kraujo burtininkus. Kai Haris, Ronis ir Hermiona bandė išleisti žiobaro-kraujo burtininkus, Jakslis bandė sustabdyti juos, bet nepavyko. 1998 metais, Jakslis dalyvavo Hogvartso antrajį mūšį. Jakslis buvo nugalėtas Li Džordono ir Džordžo Vizlio. Po mūšio, jis buvo įkalintas į Azkabaną.
Narkūnų piliakalnis
Tyrimai
1976–1978 m. Regina Kulikauskienė ir Pranas Kulikauskas ištyrė vakarinę aikštelės pusę – iš viso 660 m² plotą. Aptiktas 3,3 m storio kultūrinis sluoksnis, kuriame išskiriami 3 piliakalnio apgyvendinimo etapai. Ankstyviausi piliakalnio įtvirtinimai buvo dvi medinių 8-18 cm storio stulpų eilės. Atstumas tarp stulpų eilių buvo 40-45 cm, o tarp stulpų – 6-12 cm. Tvora buvo pinta iš šakų, ne kartą degusi ir remontuota. Jos vidinėje pusėje aikštelės kraštas sutvirtintas moliu ir 0,8 m pločio akmenų grindiniu. Šis sluoksnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. Keturkampiai stulpinės konstrukcijos 6-8 m ilgio pastatai su apvaliais židiniais stovėjo aikštelės kraštuose.
I tūkstantmečio pradžioje medinių tvorų įtvirtinimus pakeitė aikštelės pakraščiuose iš molio suplūktas 1 m aukščio pylimas. XIV a. iš molio, panaudojant akmenis ir rąstus, suplūktas dabar matomas pylimas, ant kurio pastatyta stulpinės konstrukcijos medinė gynybinė siena, drėbta moliu.
Mirties valgytojai
Igoris Karkarovas
Igoris Karkarovas (mirė 1996 m.) yra buvęs Mirties valgytojas ir Drumštrango mokyklos direktorius. Juodosios magijos žinovas. Įdavęs ministerijai daug savo bendru mirties valgytoju.
Narkūnų piliakalnis
Tyrimai
Priešpilyje 1978 m. P. Kulikauskas ištyrė 62 m² dydžio plotą, padarė pylimo pusinį pjūvį. Po pylimu aptiktas I tūkstantmečio pradžios papėdės gyvenvietės kultūrinis sluoksnis su geležiniu smeigtuku, akmeninio kirvelio dalimi, brūkšniuota keramika. Pylimas supiltas XIV a. per vieną kartą iš molio.
Mirties valgytojai
Igoris Karkarovas
Kai Karkarovas buvo dar jaunas, jis buvo Mirties valgytojas ir draugavo su Severu Sneipu. Kartu su Dolohovu, Karkarovas kankindavo nekaltus žiobarus, bet vėliau buvo sugautas Alastoro Ruknos ir trumpai kalėjo Azkabane. Per jo teisminį procesą, jis buvo pasiūlytas laisvės jeigu duos informacijos apie kitus Mirties valgytojus. Jis davė informacijos apie mirusius arba sugautus Mirties valgytojus ir Ministerijai. Informacija nebuvo nauja. Pagaliau, jis paminėjo Augustą Rukvudą, naują informaciją, ir buvo išleistas.
Narkūnų piliakalnis
Tyrimai
Papėdės gyvenvietės vakarinėje dalyje ištirtas bendras 575 m² plotas, rastas apardytas irgi dviejų laikotarpių kultūrinis sluoksnis. Pirmųjų m.e. amžių sluoksnyje aptikta molinių (svoreliai, verpstukas), geležinių (smeigtukas, kaltelis, yla) dirbinių, lipdytos brūkšniuotos keramikos, statinių bei židinių liekanų. Viršutiniame papėdės gyvenvietės kultūriniame sluoksnyje rasta bronzinių (auskarai), stiklinių (karoliai) dirbinių, žiestos keramikos, geležies gargažių.
1976 m. buvo tyrinėta ir piliakalnio griovio rytiniame gale esanti 15 m skersmens iki 1,5 m aukščio kalvelė. Nustatyta, kad ji natūrali, tik paaukštinta XX a. įrengiant ant Utenėlės upelio užtvanką.
Mirties valgytojai
Igoris Karkarovas
Karkarovas pabėgo iš Anglijos į šiaurę ir tapo Durmštrango instituto direktoriumi. Per Burtų trikovės turnyrą, Karkarovas buvo teisėjas ir pasitikėjo į Viktorą Krumą. Jis taip pat sutiko Alatorą Rukną, ir norėjo išvengti jo, bet nesėkmingai. Jis buvo įžeistas, kad Haris tapo ketvirtu čempionu ir skirdavo jam žemesnius balus. Jis susitikinėdavo su Sneipu dėl Tamsos ženklo, nes jis darėsi ryškesnis. Per Trečiąją užduotį (1995 m. birželio 24 d.), Karkarovas pabėgo iš Hogvartso ir slapstėsi. Jis išgyveno dar metus; jo kūnas buvo rastas 1996 metų vasarą lūšnoje prie Škotijos. Tamsos ženklas švietė danguje.
Narkūnų piliakalnis
Tyrimai
Radinius saugo Utenos kraštotyros muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – II a. ir XIV a. – XV a. pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 4,8 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1742000 m².
Mirties valgytojai
Alekta ir Amikas Kerou
Brolis ir sesuo. 7-oje dalyje paskiriami Hogvartso mokytojais. Alekta dėsto Žiobarotyrą (pasakoja mokiniams, kad Žiobarai yra nevisaverčiai, siekia sukiršinti burtininkus), o Amikas – apsiginimą nuo juodosios magijos. Kankina mokinius išgauti informacijai apie „Dumbldoro Kariauną“, o ypač kankiną Nevilį Nevėkšlą, tuometį „Dumbldoro kariaunos“ vadovą.
Narkūnų piliakalnis
Istorija
Piliakalnyje stovėjo Utenos pilis. 1373 m. vasario mėnesį ir 1375 m. jos apylinkes niokojo Livonijos ordinas, kuris pilį sudegino 1433 m. vasario pradžioje.
Nuorodos
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Mirties valgytojai
Belatriks Lestreindž
Ištikima Voldemorto tarnaitė. Po jo žlugimo su vyru Rudolfu Lestreindžu kalėjusi Azkabane. Voldemortui sustiprėjus grįžusi pas jį. Belatriks Lestreindž buvo vienintelė moteris Mirties Valgytoja, kuri turėjo Mirties Valgytojų tatuiruotę ant rankos. Ji nužudė savo pusbrolį Sirijų Bleką ir namų elfą Dobį, kankino Nevilio Nevėkšlos tėvus, kol šie išprotėjo. Mėgstamiausi jos kerai buvo Crucio – Nukryžiavimo kerai. Tikėjo kad Tamsos Valdovas ją laiko pačia ištikimiausia.
Fenryras Pilkanugaris
Vilkolakių vadas. Įkando Remui Lubinui, nes jo tėvai atsisakė Pilknugariui padėti. Mėgsta kraują, todėl puldinėja žmones nelaukdamas pilnaties. 7-oje dalyje vadovauja Grobėjams ir sugauna Harį Poterį.
Evanas Rouzjeris
Evanas Rouzjeris (mirė 1981 m.) yra Mirties valgytojas, aktyvus Pirmame Kare.
Rouzjeris draugavo su Sneipu ir jo būriu. Kaip ir kiti Sneipo grupės nariai, jis tapo Mirties valgytoju. Po Voldemorto žlugimo, Mirties valgytojai išsiskirstė ir aurorai bandė juos susekti ir uždaryti į Azkabaną. Rouzjeris buvo susektas Alastoro Ruknos. Jis priešinosi areštavimui ir nušovė Ruknos nosies dalelę. Už tai, Rukna jį nužudė. Jo tėvas turbūt Rouzjeris, Voldemorto draugas Hogvartse ir vėliau Mirties valgytojas.
Augustas Rukvudas
Augustas Rukvudas yra Mirties valgytojas, dirbantis Ministerijoje.
Prieš kalėdamas Azkabane, Rukvudas dirbo Paslapčių departamente Magijos ministerijoje „baisiuku“. Jis gaudavo daug informacijos iš kitų Ministerijos darbuotojų ir perdavė informaciją Voldemortui. 1981 arba 1982 metais, Rukvudas, pagal Karkarovo įrodymus, buvo suimtas, patrauktas į teismą į nuteistas kalėti Azkabane. 1996 metais, su daugeliu kitų Mirties valgytojų, pabėgo iš Azkabano. Rukvudas suplanavo kaip pavogti pranašystę ir nuvedė Mirties valgytojų būrį į Paslapčių departamentą. Per mūšį su Fenikso brolija, Rukvudas kovojo su Kingsliu Šeklbotu, bet nelaimėjo. Po mūšio, vėl buvo areštuotas ir kalėjo Azkabane.
Per Antrą Hogvartso mūšį, Rukvudas suniokojo Hogvartso pilį ir kovojo su Fredu Vizliu, kurį nužudė. Persis Vizlis irgi narsiai kovojo prieš jį. Pagaliau, Rukvudas buvo sustingdytas Aberforto ir paskui suimtas arba nužudytas.
Liucijus Smirdžius
Liucijus Smirdžius  – knygos apie Harį Poterį veikėjas. Smirdžiai buvo sena, grynakraujė aristokratų šeima, tarnavo Voldemortui; Liucijus Smirdžius buvo vienas iš Mirties Valgytojų. Kai Voldemortas prieš septyniolika metų dingo, Liucijus apsimetė, kad Voldemortas jį buvo užkeikęs Imperius (valdymo) kerais ir ramiai gyveno savo dvare, kai kitus Mirties Valgytojus Magijos Ministerija sodino į Azkabaną. Kai Voldemortas prisikėlė, Liucijui papriekaištavo, kad šis jo neieškojo, o tyliai gyveno nebesitikėdamas, kad jis sugrįš. Liucijus nepateisino Voldemorto vilčių ir vėliau jam nebebuvo skirta jokių svarbių užduočių. Liucijus Smirdžius buvo tėvas Drako Smirdžiaus, bei turėjo žmoną Narcisą.
Severas Sneipas
Buvęs Mirties Valgytojas. Jis pranešinėjo Albui Dumbldorui Valdovo Voldemorto planus, o pastarajam teikė melagingą informaciją. Jis mylėjo Lilę Ivans, Hario Poterio motiną, todėl iki mirties Poteriui buvo ištikimas. Severą Sneipą nužudė Valdovo Voldemorto gyvatė Naginė.
Bartis Susitraukėlis jaunesnysis
Pasirodė 4-oje Hario Poterio knygoje. Gerdamas multisulčių eliksyrą, apsimetė Alastoru Rukna, tikrąjį uždaręs dežėje savo kabinete. Įmetė Hario Poterio vardą į Ugnies taurę, padėjo jam atlikti užduotis, turėdamas motyvą, kad Haris pirmas palies Ugnies Taurę, kurią Susitraukėlis pavertė Nešyklę, nunešusią Harį ir Sedriką į Valdovo Voldemorto tėvo kapines.
Piteris Trumpulis
Piteris Trumpulis arba kitaip Kirmis – ištikimas Mirties Valgytojas. Horvartse buvo geriausias Džeimso Poterio, Remo Lubino ir Sirijaus Bleko draugas. Jis išdavė Poterius Voldemortui. 4-oje dalyje padeda Voldemortui grįžti. 7-oje dalyje, paklusęs trumpam gailestingumo instinktui, nužudomas Voldemorto duotos rankos.
Figuren der Harry-Potter-Romane Univers de Harry Potter הארי פוטר - דמויות משנה
Panevėžio apygardos administracinis teismas
Panevėžio apygardos administracinis teismas – vienas iš 5 apygardų administracinių teismų Lietuvoje. Adresas - Respublikos g. 62, Panevėžys, LT-35158.
Nagrinėja administracines bylas, kuriose bent viena iš šalių yra valstybė, savivaldybė arba valstybės ar savivaldybės institucija, įstaiga, tarnyba, tarnautojas. Taip pat bylas dėl administracinių teisės pažeidimų, kuriose nutarimus yra priėmę valstybės įgaliotų institucijų pareigūnai. Įkurtas 1999 m. (kaip ir kiti administraciniai teismai Lietuvoje).
Teisėjai
Teismo pirmininkas - Ramūnas Gadliauskas (g. 1967 m.). Dirba 4 teisėjai.
Pašilė (Akmenė)
Pašilė – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Ventos.
Plokštėtaūsiniai
Plokštėtaūsiniai (Scarabaeoidae) – vabalų antšeimis. Seniau laikytas plokštėtaūsių šeima. Plokštėtaūsiniams priskiriama apie 35000 rūšių ir kasmet atrandama apie 200 naujų rūšių. Klasifikacija nenusistovėjusi, įvairiuose šaltiniuose skiriasi.
Naujos žinios (Kaunas)
Naujos žinios – iliustruotas informacinis visuomenės dienraštis, leistas 1933–1936 m. Kaune.
Istorija
Nuo 1933 m. Nr. 1 iki 1935 m. Nr. 134 vadinosi „Rytmetinės naujos žinios“. Leido Vincas Vebras. Spausdino Brolių Gurvičių spaustuvė, Šviesos spaustuvė Kaune. Leido priedą „Ekstra vakarinis leidinys“. Išėjo 912 numerių.
Estija 1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Estija dalyvavo 1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Amsterdame, Nyderlandai.
Medaliai
{| class="wikitable" border="1" cellpadding="2" cellspacing="0" ! |50px ! |Sportininkas ! |Rungtis Eberhard Vogdt, Georg Faehlmann, Andreas Faehlmann
La Paso departamentas (Salvadoras)
La Paso departamentas  – departamentas Salvadoro centrinėje dalyje, prie Ramiojo vandenyno. Administracinis centras – Sakatekoluka.
Auginama kava, medvilnė, tabakas, vaisiai, medvilnė, juka. Žvejyba, turizmas.
Savivaldybės
Departamentas padalintas į 23 savivaldybes.
Lesotos liepa
miniatiūra|180px|right|Lesotos liepa
Lesotos liepa – Kaišiadorių rajono savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Liepa auga Keturokų kaime, ūkininko J.Lesotos sodyboje. Pasiekiama kelio pusiaukelėje pasukus 1,2 km į šiaurę, toliau – 0,6 km į rytus, link Borų miško. Prie objekto pastatytas informacinis stendas.
Medis savivaldybės paskelbtas saugomu 1992 m. spalio 1 d. (sprendimo Nr. 231), įregistruotas Saugomų teritorijų valstybės kadastre 2008 m. lapkričio 27 d.
Kiaušininis kinkanas
Kiaušininis kinkanas (Fortunella margarita) – rūtinių (Rutaceae) šeimos kinkanų (Fortunella) genties augalų rūšis.
Žemas visžalis šakotas medis (2n = 18).
Vaisiai – smulkūs 3-4,5 cm ilgio ir 2-2,5 cm storio, kiaušiniški ar elipsoidiški, aukso geltonumo, saldaus skonio ir stipraus kvapo citrinvaisiai. Vaisus turi 4-7 skilteles ir 2-5 sėklas. Prinoksta vasario-kovo mėnesiais. Iš vaisių gaminamos cukatos. Žievelė lygi, stora, saldi. Sultys rūgščios, negausios.
Erzino kožunas
Erzino kožunas  – administracinis rajonas Rusijoje, Tuvos pietinėje dalyje. Administracinis centras – Erzinas.
Geografija
Iš pietų ribojasi su Mongolija. Kožunu teka svarbi Tes Chemo upė su intaku Erzinu. Pietuose telkšo gėlavandenis Tore Cholio ežeras, greta – mažesnis Šara Nuro ežeras. Vakaruose, Narijin Golo pakrantėje yra stepių supama miškų oazė – Tugai Bažis. Dalis teritorijos patenka į Ubsu Nuro dubumos objektą (UNESCO pasaulio paveldas).
Ūkis
Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste.
Gyvenvietės
Kožunas padalintas į 6 kaimo gyvenvietes (sumonus):
Moliūnai
Moliūnai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, prie kelio, abipus Pyvesos (prieina Pyvesos hidrografinis draustinis). Stūkso Moliūnų piliakalnis. Į šiaurę ir į rytus nuo kaimo plyti Moliūnų miškas. Auga vienas storiausių Pasvalio krašte Moliūnų ąžuolas.
Istorija
Iki XVIII a. ant piliakalnio stovėjo koplytėlė. 1923 m. išparceliuotas Karpiams priklausęs Moliūnų dvaras.
XIX a. vid. veikė gydykla, sveikatinimo tikslais buvo naudojami Pyvesos mineraliniai šaltiniai.
Antanas Garmus
Antanas Garmus (slapyvardžiai: A. Švogeris, A. Š., O. Birmantaitė, Š – vis, 1881 m. vasario 19 d. Tursonas, Aukštosios Panemunės valsčius, Kauno apskr. – 1955 m. liepos 23 d. Čikaga) – Lietuvos gydytojas, JAV lietuvių visuomenės ir politinis veikėjas.
Dembė (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Dembė  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į vakarus nuo Kosuv Lackų, apie 23 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 84 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Antanas Garmus
Biografija
Mokėsi Liepojos gimnazijoje, studijavo Kijevo universitete, 1907–1914 m. – Berno universitete. Grįždamas į Lietuvą atostogų parsiveždavo lietuviškos spaudos (brošiūrų, atsišaukimų), platindavo ją Kaune ir apylinkėse. Bendradarbiavo su kitais knygnešiais.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1915–1918 m. karo gydytojas fronte, vėliau – Penzos žemietijos gydytojas. Grįžęs į Lietuvą, 1926–1929 m. Lietuvos universiteto Medicinos fakulteto asistentas, 1932–1933 m. – Raudonojo Kryžiaus sanatorijos direktorius. Nuo 1933 m. dirbo Kauno ligonių kasoje.
1934–1940 m. Kauno savivaldybės tarybos narys. Medicinos draugijos valdybos narys, Tarptautinės sąjungos kovai su tuberkulioze (Paryžiuje) valdybos narys. TSRS užėmus Lietuvą, nuo 1940 m. birželio 20 d. iki lapkričio 20 d. – Kauno burmistras. 1940 m. birželio 23 d. – 1941 m. liepos 3 d. – Lietuvos Raudonojo Kryžiaus draugijos pirmininkas. 1940–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto Biologijos katedros vedėjas. 1940 m. liepos 14 d. išrinktas į Liaudies seimą, bet 1942 m. savo pareiškime iškėlė visą šių rinkimų klastą.
Bendradarbiavo laikraščiuose ir žurnaluose „Naujienos“, „Ūkininkas“, „Naujoji Gadynė“, 1906 m. – „Kova“, 1907 m. – „Darbininkas“, „Žarija“, „Lietuvos ūkininkas“, 1906–1910 m. – „Vilniaus žinios“, nuo 1910 m. „Lietuvos žinios“, JAV – „Keleivis“, „Naujienos“, „Darbas“. 1934 m. redagavo žurnalą „Sveikata“. Parašė atsiminimų, mokslo populiarinamųjų veikalų, apsakymų.
Noliškio piliakalnis
Noliškio piliakalnis – piliakalnis Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Noliškio kaime, Daugailių seniūnija. Pasiekiamas keliu Radeikiai – Juknėnai Noliškyje paėjus per laukus į kairę šiaurėn 200 m.
Piliakalnis
Piliakalnis labai sužalotas arimų ir karjerų vakarinėje ir rytinėje dalyse. Aikštelės dalis ir rytinis šlaitas dirvonuoja, kita apaugę lapuočiais.
Piliakalnis netyrinėtas, datuojamas I tūkstantmečiu.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Recenzija
Recenzija ( 'vertinimas') – žurnalistikos ir literatūros žanras, kuriam būdingas kritinis ar aiškinamasis naujo literatūros ar meno kūrinio, parodos, spektaklio, kino filmo, mokslo ar mokslo populiarinimo veikalo įvertinimas.
Dažniausiai recenzijos publikuojamos spaudoje. Egzistuoja ir neviešos recenzijos, rašomos leidyklos ar redakcijos užsakymu apie siūlomą publikuoti kūrinį, skiriamos leidėjui ir atlieka rekomendacines, patariamąsias funkcijas. Dienraščiuose vyrauja nedidelės apimties, daugiausia aiškinamojo, komentuojamojo pobūdžio recenzijos, kuriose išsakoma ir kritinių pastabų apie kūrinį, paprastai detaliau jų nepagrindžiant. Specializuotoje literatūroje ar meno spaudoje recenzijos gali būti didelės apimties, įgyti mokslinį pobūdį. Jose išsamiai vertinama kūrinio struktūra, originalumas, meniniai privalumai ir trūkumai.
Tokios recenzijos skirstomos į:
Šaltiniai
Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius, 1997
Ken Naganuma
(g. 1930 m. rugsėjo 5 d. - m. 2008 m. birželio 2 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1954-1961 m., su ja dalyvavo 1956 m. olimpinėse žaidynėse.
Zadora
Zadora arba Budziszyn, Flamen, Flamma, Płomień, Płomieńczyk – Lietuvos ir Lenkijos bajorų herbas.
Aprašas
Mėlyname lauke sidabrinė nutraukta liūto, alsuojančio raudona ugnimi, galva. Virš skydo grotelinis šalmas su riterio karūna. Šalmaskraistė mėlyna su baltu pamušalu. Šalmo papuošalas – tokia pati liūto galva kaip skyde.
Herbo bajorai
Alantai, Andriuškevičiai, Bakevičiai, Balcerovskai, Balickiai, Bartošai (Bartosz, Bartoszewicz, Bartoszewski, Bratasz), Benkai (Bąk), Borchovskiai (Borchowski, Borski, Brochowski, Brohomir), Chrestovskiai, Ciecharževskiai, Cieselskiai, Ciminskiai, Ciževskiai, Dobčinskiai, Dolholevskiai, Daugėlos (Dowgiałło, Dowgiało), Gorlickiai, Hauntalai, Havnulevičiai, Havrykovičiai, Jaškovskiai, Kantautai, Karvaičiai (Karwacjan, Karwaczian), Kazirod, Kšečovskiai (Krzeczowski, Krzetowski, Krzętowski), Lanskoronskiai (Lanckoronski), Langertai, Lachnickiai, Lencai (Lenc, Lenczewski, Lenczowski, Leniec), Liubomelskiai, Lačkovskiai (Łączkowic, Łączkowski), Maršalkevičiai, Narbutai (Narbut, Narbutt), Nivickiai, Pačkovskiai, Paskuckiai (Paskucki, Paskudzki, Paszkowicz, Paszkowski, Paszkudzki), Pigacai, Pluksniai (Płuksnia, Płuksnio), Prondzinskiai, Pšeclavskiai, Rosperskiai (Rosperski, Rozperski, Rospierski), Rošeckiai (Roszecki, Roszocki), Rusakovskiai (Rusakowski, Rusocki, Russakowski, Russocki), Rvockiai, Samotai, Siekeržinskiai, Skvarzinskiai, Stoltonai, Strykai (Stryk, Strykowski, Strzyszka, Strzyżewski), Špakauskai, Šuldžinskiai, Šveiceriai, Valteriai, Vlodzislavskiai (Włodzisławski, Wodzisławski), Vojenskiai, Vžeščiai, Zadorskiai (Zadora, Zadroski), Zavišos, Ziminskiai, Zuzelskiai, Žaganai, Žycienskiai (Życieński, Życiński, Żyniecki).
Nuorodos
Genealogija
Višniovojė (Kapkaimis)
Višniovojė (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Ozerkų kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Kabikaims prūsiškos kilmės. 1284 m. minimas Cabicaym. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas, valstybinis dvaras. 1910 m. buvo 296 gyventojai. 1947–2008 m. Ozerkų apylinkės kaimas.
Tarybinė liaudis
thumb|right|200px|Plakatas tarybinei liaudžiai
Tarybinė liaudis – TSRS laikų terminas, reiškęs visus žmones, nuolat gyvenusius TSRS, konkrečiai nenurodant jų tautybių - visų tautybių visuma. Tarybinei liaudžiai priklausė: rusai, ukrainiečiai, armėnai, lietuviai, suomiai, vokiečiai ir visos kitos tautos.
Rusiškas terminas советский народ yra išvestinis iš 'tauta, liaudis, nacija', pagal vartoseną galėtų būti verčiamas ir 'tarybinė nacija', tačiau tradiciškai verčiamas kaip tarybinė liaudis.
Tarybinė liaudis šios valstybės gyvavimo laikotarpiu buvo įgavusi kai kuriuos bendrus kultūrinius ir mentaliteto bruožus. Oficialiai tarybinėje formuluotėje (1971 m.) tarybinės liaudies apibrėžimas skambėjo taip: „Nauja istorinė, socialinė ir internacionalinė žmonių visuma, gyvenanti vienoje teritorijoje, turinti vieną ekonomiką, vieningą socialistinį turinį ir įvairią pagal nacionalinius ypatumus kultūrą, federacinę valstybę ir bendrą tikslą – komunizmo pastatymą“.
Žodžių junginys советский народ ('tarybinė liaudis') minimas V. Lebedevo-Kumačo dainoje, „Jei rytoj karas“, pirmame 1939 m. gruodžio 21 d. laikraščio „Pravda“ ( - „tiesa“) puslapyje „Brangus Stalinas“ ir daugelyje tarybinių kūrinių.
1961 m. Nikita Chruščiovas, kalbėdamas XXII TSKP suvažiavime, pasakė: „TSRS susidarė nauja istorinė įvairių žmonių, turinčių vienodus charakteringus bruožus, visuma – tarybinė liaudis“.
1971 m. XXIV Tarybų Sąjungos Komunistų partijos suvažiavime tarybinė liaudis buvo paskelbta tvirtu socialiniu-politiniu ir idėjiniu visų klasių ir sluoksnių, nacijų ir tautų, gyvenančių TSRS teritorijoje, junginiu. Jų bendra kalba – tarybinės liaudies kalba - buvo pripažinta rusų kalba - tai buvo išraiška „to vaidmens, kuri vaidiną rusų liaudis broliškoje TSRS tautų šeimoje“.
Plačiai vartojamais posakiais tapo: „Tarybinės liaudies žygdarbis Antrajame pasauliniame kare“, „visa tarybinė liaudis, visa progresyvi žmonija“.
Terminas „tarybinė liaudis“ buvo vartojamas kaip kolektyvinis vaizdas, kurio vardu veikė ir jos nuomonei atstovavo tarybinė valdžia. Priklausomai nuo konteksto ir požiūrio taško toks vaizdas galėjo būti įvairiai suprantamas: negatyviai - kaip „asmenybės nuasmeninimas“, „totalitarizmas“ ir pozityviai - kaip „vienybė“, „tvarka“.
Friends Arena
Friends Arena – įvairios paskirties stadionas Solnoje (į šiaurę nuo Stokholmo centro), Švedijoje. Pagrindiniai nuomininkai – Švedijos futbolo rinktinė ir Stokholmo AIK futbolo klubas. Abu persikėlė iš Råsunda stadiono. Stadiono talpa 65 000 žiūrovų muzikos bei kitiems renginiams ir 50 000 sėdimų vietų futbolo varžyboms. Tai didžiausias futbolo stadionas šiaurės šalyse.
Balceriškės (Kaišiadorys)
Balceriškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 14 km į pietus nuo Kaišiadorių. Stūkso Balceriškių piliakalnis, ant kurio yra kapinės. 1995 m. pastatytas medinis kryžius, skirtas benykstančiam kaimui atminti.
Istorija
Balceriškių piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Senolių minima, kad toje vietoje palaidotas kunigaikštis Narimantas, žuvęs Strėvos mūšyje 1348 m. vasario 2 d. Vėliau toje vietoje imta laidoti ir paprastus žmones. Taip toje vietoje įsikūrė kapinės.
Naujokas (laikraštis)
Naujokas – nelegalus laikraštis jauniems kareiviams, leistas 1926–1929 m. Kaune.
Istorija
Redagavo Karolis Didžiulis, Motiejus Šumauskas, J. Žagas.
Japoninis kinkanas
Japoninis kinkanas (Fortunella japonica) – rūtinių (Rutaceae) šeimos kinkanų (Fortunella) genties augalų rūšis.
Nedidelis medis (2n = 18). Žiedai pavieniai ar poriniai, pažastiniai. Vaisiai – 2,5-3 cm skersmens apvalūs, kiek paplokšti, skaisčiai oranžiniai citrinvaisiai, turi 4-7 skilteles. Žievelė valgoma, saldi, sultys rūgščios, negausios.
Juodųjų žirgų tango
Meksikos didmeistris Karlosas Torė jį populiarino 1920-aisiais. Pirmoji žinoma partija buvo Zemišas-Torė 1925-aisiais. Vėliau ją žaidė amerikiečių meistras Aleksandras Kevicas, o dar vėliau – jugoslavas Michailas Trajkovičius ir TSRS didmeistris Anatolijus Lutikovas. Dar vėliau tarptautinis meistras Georgijus Orlovas išleido knygas apie šį debiutą 1992-aisiais 1998-aisiais. Orlovas pirmojoje knygoje pavadino šį debiutą „juodųjų žirgų tango“, apibūdinant pirmuosius du juodųjų ėjimus ir vėliau paprastai vykstančius žirgo išvijimus. Nuo 1992-ųjų keletas didmeistrių kartais panaudodavo šį debiutą, pvz., Viorelis Bologanas, Džoelas Bendžaminas, Laris Kristiansenas ir Aleksas Jermolinskis, tačiau jis vis tiek laikomas retu, nes užblokuoja c pėstininką, pastato žirgą į nepatogią padėtį ir atsiliekia nuo baltųjų kovoje dėl centro.
Japoninis kinkanas
Kilęs Pietryčių Kinijoje. Žinomos tik kultūrinės formos. Daugiausiai auginamas Japonijoje.
Juodųjų žirgų tango
3. Žf3
3. Žf3 yra populiariausias baltųjų tęsinys, užkertantis kelią ėjimui 3...e5. Juodieji paprastai atsako 3...e6, nors 3...d6 irgi galimas. Po 3...e6, baltieji gali tęsti '''4. Žc3 Rb4 (pervedant į Nimcovičiaus gynybą); 4. a3, po ko juodieji tęsia 4...d5 arba 4...d6, ruošiant 5...e5 arba 5...g6; arba 4.g3, juodiesiems tęsiant 4...d5, pereinant į kataloniškąjį debiutą arba 4...Rb4+''', rekomenduojamą Orlovo.
3.d5
Ambicingas ėjimas '''3. d5 ''' yra žaistinas, bet retas. Po 3...Že5 4.e4  (kviečiant  4...Žxe4?? 5. Vd4 , po ko laimimas žirgas) juodieji renkasi iš  4...e6  ir  4...Žg6 . Po 4...e6  galima žaisti  '''5. f4 Žg6 6. Rd3 ed '''.
Ukrainiečiai
Ukrainiečiai (Ukrainai; ,[ukrɑˈjinʲʦʲi]) – rytų slavų tauta.
Skaičius ir paplitimas
Iš viso pasaulyje yra apie 45 mln., iš jų 83 % Ukrainoje. Taip pat nemažai gyvena Rusijoje, Kanadoje, JAV, Brazilijoje, Kazachstane, Moldovoje.
Ukrainoje
360px|
Rusijoje
Rusijos Federacijoje gyvena 2 942 961 ukrainiečių (2002), ir tai sudaro 2,03 % tarp visų Rusijos gyventojų; iš jų 76,5 % miesto gyventojų, 23,5 % – kaimo gyv.
Daugiausiai ukrainiečių gyvena Maskvoje, Tiumenės, Maskvos ir Rostovo srityse bei Krasnodaro ir Primorės krašuose. 39-uose iš 89 Rusijos subjektų ukrainiečiai gyventojų struktūroje užimo antrąją vietą po rusų, tarp jų ir didžiausiuose Rusijos miestuose – Maskvoje ir Sankt Peterburge. Tačiau didžiausi procentiniai rodikliai tarp visų regiono gyventojų pastebimi buvusiose tremties vietovėse šiauriniuose regiuonose: Jamalo Nencų (13 % tarp visų vietinių gyv.), Čiukotkos (9,2 %), Chantų Mansijos (8,6 %) autonominėse apygardose, Magadano (9,9 %), Tiumenės (6,5 %), Murmansko (6,4 %) srityse, Kamčiatkos krašte (6,7 %) bei Komijos respublikoje (6,1 %). Mažiausi procentiniai rodikliai Šiaurės Kaukazo respublikose: Dagestane (0,11 %), Čečėnijoje (0,08 %) ir Ingušijos.
JAV
Ukrainiečių emigracija į Jungtines Valstijas prasidėjo XIX a. Užkarpatėje, Haliče ir Bukovinoje, masinį pagreitį įgavusi tarp 1890-ųjų m. ir I pasaulinio karo pradžios periode. Po II pasaulinio karo į JAV išvyko apie 100 tūkst. bėglių iš Ukrainos.
Šiandien JAV gyvena apie 2,23mln. ukrainiečių kilmės gyventojų. Dauguma jų jau yra gimę Jungtinese Valstijose ir tik trečdalis moka ukrainiečių kalba, dar mažiau ją vartoja buityje.
Daugiau negu pusė visų ukrainiečių gyvena šiaurės rytų valstijose – Pensivanijoje, Niu Džersio bei Niujorko valstijose.
Kanadoje
Kanadoje gyvena trečia pagal didumą ukrainiečių bendruomenė (po Ukrainos bei Rusijos). Emigracijos banga į šią šali prasidėjo kaip ir į JAV-XIX a. pabaigoje iš Vakarų Ukrainos. Šiandien Kanadoje gyvena apie 1 071 060 ukrainiečių (3,61 % tarp visų valstybės gyventojų).
Lietuvoje
Paskutinio Lietuvos gyventojų surašymo duomenimis, Lietuvoje gyvena 20 700 ukrainiečių tautybės asmenys. Apie 90 proc. jų gyvena miestuose – Vilniuje, Klaipėdoje, Kaune, Šiauliuose, Visagine, Jonavoje. Šiuo metu Lietuvoje veikia devyniolika ukrainiečių visuomeninių organizacijų. Ukrainiečiai puoselėja savo tautinę kultūrą – Vilniuje, Klaipėdoje, Jonavoje, Visagine ir kituose miestuose veikia įvairūs saviveiklos kolektyvai. Lietuvos ukrainiečiai palaiko ryšius su savo istorine tėvyne, jos valstybinėmis ir visuomeninėmis žinybomis, besirūpinančiomis ukrainiečiais užsienyje. Tautinę savimonę ir tautinę kultūrą puoselėti padeda ir ryšiai su Ukrainos menininkais, rašytojais, kultūros veikėjais, meno kolektyvais, kurie reguliariai atvyksta į Lietuvą.
Lietuvoje kelerius metus gyveno bei Vilniaus universitete mokėsi ukrainiečių tautinio atgimimo veikėjas Tarasas Ševčenka.
Kultūra
Šiuolaikinės ukrainiečių kultūros šaknys siekia Kijevo Rusios laikus. Būtent laikymasis tradicijų išgelbėjo tautą nuo lenkėjimo (Vakarų Ukrainoje) bei vėliau nuo rusinimo.
Šiandien šalyje leidžiami (2006-ųjų duomenimis) 169 leidiniai tautinių mažumų kalbomis. Ukrainoje dirba apie 800 visuotinų tautinių mažumų asociacijų, iš jų 30 turi bendravalstybinių statusą.
Veikia Ukrainos prodiuserių asociacija, užsiimanti nacionalinės kino studijos plėtra.
Iš viso respublikoje dirba daugiau negu 50 000 viešųjų labdaringų įstaigų ir fondų. thumb|Ukrainiečių kalbos paplitimas Ukrainoje Po Ruslanos pergalės 2004-ųjų metų Eurovizijoje Kijevas tapo Eurovizijos dainų konkurso 2005 sostine. Šį pasiekimą 2016 m. pakartojo Džamala.
Kalba
Vienintelė valstybinė kalba Ukrainoje yra ukrainiečių kalba. Ją kaip gimtąją vartoja apie 75 % šalies gyventojų. Statistiniais duomenimis TSRS metais ukrainiečių kalba šalyje sparčiai nyko, na o nuo 1985 m. ėmė pastebimai atsigauti ir populiarėti tarp jaunimo. Nuo nepriklausomybės atgavimo šalies valdžia vykdo ukrainizacijos politiką, skatindama platesnį valstybinės kalbos vartojimą oficialiojoje erdvėje, švietimo įstaigose regionų kur kalba mažiau paplitusi.
Religija
thumb|Istorinis Vydubickio vienuolynas Kijeve thumb|100px|[[Ukrainiečių tautinis kostiumas|Ukrainiečių liaudies rūbai 1786 m. ]] thumb|100px|Ukrainiečių liaudies rūbai 1786 m. Dauguma ukrainiečių – stačiatikiai, priklausantys trims cerkvėms: thumb|Ukrainiečių liaudies šokis „Pryvit“. Dalis ukrainiečių(dauguma Vakarų Ukrainoje bei išeiviai iš šio regiono kituose pasaulio šalyse) – katalikai(iš viso Ukrainoje katalikų – 5,5 mln.žmonių). Svarbiausios religinės šventės – šv.Kalėdos ir Velykos.
Muzika ir šokiai
Labiausiai paplitę ukrainiečių šokiai – hopak, pleskač, holubka, ojra, krakovjak, karapet, polka. Taip pat liaudies kūryboje gausu valso melodijų. Žymiausias liaudies intrumentas – bandūra.
Latveliai (Kretinga)
Latveliai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 8 km į šiaurės rytus nuo Darbėnų ir 3 km į vakarus nuo Grūšlaukės.
Etimologija
Yra du vietovardžio kilmės variantai: 1) kaimą įkūrė latvių kilmės naujakuriai; 2) pavadinimas kilo iš asmenvardžio Latvelis daugiskaitos formos.
Geografija
Kaimo žemių pietrytiniu pakraščiu praeina rajoninis kelias (Kalno gatvė), o šiaurės rytiniu –  (Miško gatvė), kuriuos jungia pagrindinė kaimo gatvė. Didžiąją kaimo dalį užima dirbama žemė. Šiauriniame ir vakariniame pakraštyje bei centrinėje dalyje plyti miškai. Rytiniu pakraščiu teka Narmanšakė, o šiaurės vakariniu ir vakariniu – Laukupis (dešinysis Šlaveitos intakas). Gatvinio plano gyvenvietė įsikūrusi rytinėje kaimo žemių dalyje, arčiau Narmanšakės. Atokiau nuo jų stovi kelios vienkieminės sodybos. Į šiaurės rytus nuo gyvenvietės, kitapus upės, Grūšlaukės žemėje stūkso Latvelių senosios kapinės.
Istorija
1846 m. gyveno 8 šeimos. Valstiečiai priklausė Darbėnų dvarui, kuriame ėjo lažą.
thumb|left|270px|Skulptūrinė grupė iš [[Latvelių senosios kapinės|Latvelių kapinių koplytėlės]]
Panaikinus baudžiavą, žemės savininkais tapę 24 žemdirbiai 1870 m. mokėjo žemės mokestį Lentvario ir Palangos grafui Juozapui Tiškevičiui. 1923 m. buvo 28 valstiečių ūkiai.
Kaimo žemės turėjo savo vardus. Šiaurinė dalis buvo vadinama Sodgaliu, šiaurės vakarinė – Voveraitėmis, vakarinė – Grybsodžiu, pietvakarinė – Pirkuliais, o pietinė – Bubeliais. Vakarinėje dalyje, Felikso Sendrausko žemėje 10 ha plote driekėsi Plačioji pieva, o šalia ūkininko sklypo buvo Balandiškės pieva (3 ha), kuriai vardą davė čia augusios balandos. Rytinėje dalyje plytėjo Gorskinės pieva (10 ha), o pietinėje dalyje – Graisklaniu vadinama ariama žemė (8 ha). Užliejamame Laukupio slėnyje šalia Pirkulių buvusios pelkėtos pievos (4 ha) vadintos Pirkuline.
1937 m. pravesta Lietuvos žemės reforma, kaimas išskirstytas į vienkieminius ūkius.
Ramūnas Gadliauskas
Ramūnas Gadliauskas (g. 1967 m. rugsėjo 28 d. Keblonyse, Anykščių rajonas) – teisininkas, teisėjas, Panevėžio apygardos administracinio teismo vadovas, buvęs Anykščių rajono apylinkės teismo pirmininkas.
Biografija
1985 m. baigė Anykščių Jono Biliūno vidurinę mokyklą. Nuo 1985 m. iki 1992 m. (su pertrauka tarnybai sovietinėje kariuomenėje) Vilniaus universiteto Teisės fakultete studijavo teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1991 m. birželio mėn. iki 1993 m. lapkričio mėn. Anykščių rajono apylinkės prokuratūros (Nusikaltimų tyrimo departamentas prie LR generalinės prokuratūros) stažuotojas, tardytojas, nuo 1993 m. lapkričio mėn. Anykščių rajono apylinkės teismo teisėjas, nuo 1996 m. teismo pirmininkas, nuo 1999 m. balandžio mėn. Panevėžio apygardos administracinio teismo pirmininkas.
Lietuvos teisininkų draugijos narys (nuo 1993 m.), Lietuvos teisėjų asociacijos valdybos narys (nuo 2006 m.).
Anykščių Jono Biliūno gimnazijos Garbės galerijos narys (nuo 2006 m.).
Vedęs. Žmona Daiva Vasiulytė-Gadliauskienė (g. 1967 m.), teisininkė, teisėja. Sūnus Žilvinas (g. 1990 m.). Duktė Rugilė (g. 1997 m.).
Jungtinių Tautų Konvencija dėl kovos su dykumėjimu
thumb|right|320px|Konvenciją ratifikavusios šalys (žalia spalva) thumb|right|320px|Dykumėjimo rizika pasaulyje.{{legend|#ff0000|Labai didelė}}{{legend|#ff7300|Didelė}}{{legend|#ffff00|Vidutinė}} Jungtinių Tautų Konvencija dėl kovos su dykumėjimu (pilnas oficialus pavadinimas: Jungtinių Tautų konvencija dėl kovos su dykumėjimu šalyse, kurios patiria dideles sausras ir (ar) dykumėjimą, ypač esančiose Afrikoje) – tarptautinė sutartis, kuria siekiama kovoti su dykumėjimu ir mažinti jo padarinius, ypač Afrikoje. Sutartis buvo pasirašyta 1994 m. spalio 14 d. Paryžiuje ir įsigaliojo 1996 m. gruodžio 26 d. 2012 m. pradžioje konvenciją buvo pasirašiusios 194 valstybės.
Istorija
Tarptautiniu mastu dykumėjimo klausimas buvo pirmą kartą paminėtas 1970-tųjų pradžioje, paskatintas tuo laiku vykusios didelės sausros ir bado Sahelio regione. 1977 m. Jungtinės Tautos Nairobyje surengė dykumėjimo aptarimui skirtą konferenciją. Buvo priimtas išsamus Veiksmų planas kovoje su dykumėjimu, tačiau jis buvo teisiškai neįpareigojantis, todėl jį pasirašiusios šalys praktikoje nesiėmė beveik jokių veiksmų, o esami buvo prastai koordinuoti, neįtraukiantys vietinių gyventojų ir neefektyvūs.
1990-tųjų pradžioje, išaugus kritikai dėl neefektyvios kovos su dykumėjimu, buvo pradėta kalbėti apie naujos tarptautinės sutarties būtinumą. Raginama Afrikos valstybių, Jungtinės Tautos tam tikslui įsteigė specialų komitetą, kurio pagalba 1994 m. buvo paruošta Konvencija dėl kovos su dykumėjimu.
Struktūra
Visos konvenciją pasirašiusios šalys įsipareigoja rinkti, analizuoti ir keistis su dykumėjimu susijusia informacija, dalintis patirtimi, technologinėmis žiniomis. Be to, šalys, tiesiogiai paveiktos dykumėjimo, privalo paruošti valstybines strategijas ir jų įgyvendinimo planus, kurių įgyvendinimą finansuoja išsivysčiusios šalys.
Pagrindinis konvencijos valdomasis organas yra šalių narių konferencijos, iš pradžių vykusios kasmet, o nuo 2001-ųjų – kas dvejus metus. Paskutinė konferencija vyko 2011 m. spalį Pietų Korėjoje. Sutartis taip pat turi savo Nuolatinį sekretorijatą bei Mokslo ir technologijų komitetą.
La Unjono departamentas
La Unjono departamentas  – departamentas Salvadoro rytuose, prie Ramiojo vandenyno Fonsekos įlankos ir Hondūro sienos. Administracinis centras – La Unjonas.
Auginama kava, medvilnė. Žvejyba, turizmas. Maisto, chemijos pramonė. Departamentui priklauso salų grupė Fonsekos įlankoje (Meangera, Kočaguita, Meanguerita, Pigaljas. Svarbiausia upė – Goaskoranas.
Savivaldybės
Departamentas padalintas į 18 savivaldybių.
Pašilė (Ignalina)
Pašilė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km nuo Grybėnų.
Linksmosios kapinės
thumb|right|300px|Antkapiai Linksmosiose kapinėse
Linksmosios kapinės – kapinės, esančios Sapantos miestelyje, Maramurešo apskrityje, Šiaurės Rumunijoje, netoli sienos su Ukraina. Vieta garsėja savo spalvingais antkapiais su originaliu ir poetišku būdu pavaizduotais piešiniais ant jų, apibūdinančiais čia palaidotus žmones bei scenas iš jų pačių gyvenimų. Linksmosios kapinės yra tapusios muziejumi po atviru dangumi ir nacionaline turistų traukos vieta.
Šių kapinių neįprastas bruožas yra tas, kad jų nuotaika skiriasi nuo tarp Europos šalių paplitusio įsitikinimo – tikėjimo, kuris mirtį mato kaip labai rimtą ir formalų įvykį. Ši idėja yra siejama su vietinio Dakijos regiono kultūra, kurios filosofiniai įsitikinimai garantuoja ir pažada sielos nemirtingumą bei ramybę, o mirtį laiko momentu, kupinu džiaugsmo bei geresnio ir gražesnio gyvenimo laukimo.