cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Francisco de Bobadilla
Izabelės I išsiųstas į Espanjolą pakeisti tuometinio gubernatoriaus Kristupo Kolumbo, kurio valdymu buvo nepatenkinti ispanų didikai. 1500 m. atvykęs į salą suėmė Kolumbą ir išsiuntė į Ispaniją.
Francisco de Bobadilla žuvo 1502 m. kuomet audra užklupo ir paskandino laivą, kuriuo jis plaukė.
Gernsis
Gernsis  – salų grupė Lamanšo sąsiauryje prie Prancūzijos krantų. Gernsis yra Britanijos karūnos priklausinys, bet neįeina nei į Jungtinės Karalystės, nei į Europos Sąjungos sudėtį, panašiai kaip Meno sala ir Džersis.
Etimologija
Guernsey pavadinimas kilo iš senovės skandinavų kalbos, panašiai kaip ir Džersio jurisdikcija. Antroji žodžio Guernsey dalis (-ey) senovės skandinavų kalba reiškia „sala“. Guern, panašus į ispanų „cuerno“, prancūzų „coi(r)n“, olandų „hoorn“, fryzų „hoarn“, švedų „hörn“ bei šveicarų „gorn“ reiškia „kampas“, „šalis“. – Kampo(-inė) sala/pusė.
Istorija
Po paskutinio ledynmečio, maždaug 6000 m. pr. m. erą kylantis jūros lygis Lamanšo sąsiauryje nuo žemyninės Europos dalies kyšantį Gernsio pusiasalį pavertė sala.
Tuo metu Neolito žemdirbiai apsigyveno pakrantėje ir pradėjo statyti dolmenus bei menhyrus, kurie nusėjo visą salą. Gernsio saloje yra 3 menhyrai-skulptūros, sulaukiantys didelio archeologų dėmesio; dolmene L’Autel du Dehus, yra dolmeniškos dievybės, vadinamojo Gardien du Tombeau, piešinys.
Migracijos į Bretanę metu britai okupavo Lenur salas (buvęs Normandijos salų pavadinimas), tarp jų Sarnia, arba Lisia (Gernsį), ir Angia (Džersį). Seniau buvo manoma, kad anksčiau sala vadinta Sarnia, bet naujausi tyrinėjimai parodė, kad tai galėjo būti lotyniškas Sarko pavadinimas. Nepaisant to, Sarnia tebėra tradicinis salos pavadinimas. Iš Gvento karalystės atvykęs Šv. Samsonas (abatas iš Bretanės Dolio) Gernsyje įvedė krikščionybę.
993 m. salas, anksčiau priklausiusias Vilhelmui I, vėliau – Bretanės hercogystei, aneksavo Normandijos hercogystė. Gernsio ir kitos Normandijos salos yra viduramžiško Normandijos hercogystės gyvenimo palikimas. Salose Karolio III, kaip valstybės galvos, titulas yra Normandijos hercogas.
Viduramžiais salą daug kartų puldinėjo žemyno piratai bei karinės jūrų pajėgos, ypač per Šimtametį karą, kai salą kelis kartus okupavo Kapetingai (pirmąkart – 1339 m.).
1372 m. salą užgrobė aragoniečių samdiniai, vadovaujami Owaino Lawgocho, kuriam mokėjo Prancūzijos karalius. Vėliau apie O. Lawgochą ir jo tamsiaplaukius samdinius buvo sukurta legenda, kurioje jie sulyginti su fėjomis iš kito jūros kranto.
XII a. viduryje salai didelę įtaką darė kalvinistai reformatai iš Normandijos. Marianos persekiojimų metu trys moterys, vadinamosios Gernsio kankinės, buvo sudegintos dėl savo protestantiškų pažiūrų.
Per Anglijos pilietinį karą Gernsis rėmė parlamentą, tačiau nebuvo visiškai ištikimas. Salos pietvakariuose įvyko keletas rojalistų sukilimų ir tuo metu Korneto pilį okupavo gubernatorius, seras Peteris Osborne’as bei rojalistų kareiviai.
XVII–XVIII a. karų tarp Prancūzijos ir Ispanijos metu Gernsio pirkliai ir kapitonai pasinaudojo palankia salos geografine padėtimi ir, gavę valdžios leidimą apsiginkluoti kovai su priešo laivais bei grobti jų turtą, pavertė savo prekybinius laivus kaperiais.
XVIII a. pab. Gernsio gyventojai ėmė kurtis Šiaurės Amerikoje. XIX a., klestint pasaulinei jūrų prekybai ir akmens pramonei, labai išaugo salos gerovė.
Pirmojo pasaulinio karo metais maždaug 3000 saliečių tarnavo Britų ekspedicinėse pajėgose. Iš jų maždaug 1000 tarnavo Karališkajame Gernsio lengvųjų pėstininkų pulke, 1916 m. sudarytame iš Karališkosios Gernsio nereguliariosios kariuomenės
Antrojo pasaulinio karo metais Gernsis buvo reikšmingai įtvirtintas. Adolfas Hitleris buvo įsitikinęs, kad sąjungininkai bandys atsiimti salas bet kokia kaina, todėl daugiau nei 20 % medžiagų, panaudotų vadinamajai „Atlanto sienai“ (nacistinės Vokietijos pastatytų gynybinių įtvirtinimų linijai palei Atlanto vandenyno pakrantę), buvo skirti Lamanšo sąsiaurio saloms.
Mažosios Lietuvos bičiulių draugija
Mažosios Lietuvos bičiulių draugija – nepartinė užsienio lietuvių politinė ir šalpos organizacija, nuo XX a. vidurio veikianti Šiaurės Amerikos ir Australijos žemynuose. Remia lietuvininkų (mažlietuvių) veiklą, kelia klausimą dėl Mažosios Lietuvos pagrindinė dalies – Karaliaučiaus krašto išlaisvinimo ir susijungimo su Didžiaja Lietuva.
Steigimas
Draugijos skyriai kūrėsi skatinami po Antrojo pasaulinio karo VFR veikiančios Mažosios Lietuvos tarybos, siekusios suvienyti visas lietuvių žemes, jos leidžiamo laikraščio „Keleivis“ bei ilgamečio tarybos pirmininko Erdmono Simonaičio veiklos.
Pirmasis skyrius Viliaus Pėteraičio iniciatyva įsteigtas 1950 m. liepos 22 d. Monrealyje (pirmininkas B. Katilius). Vėliau skyriai įsteigti Toronte (Kanada), Omahoje (JAV), 1951–1952 m. Adelaidėje, Džilonge, Melburne, Sidnėjuje (Australija), Čikagoje, Niujorke (JAV), Hamiltone, Otavoje (Kanada), 1954 m. – dar keliuose JAV ir Kanados miestuose. Aktyviausi veikėjai: Valteris Didžys, Martynas Gelžinis, Jonas Julius Bielskis, Gytis Martynas Šernas ir kiti.
Veikla
Mažosios Lietuvos bičiulių draugija veikia kaip įvairių kraštų, miestų skyriai, jie veikia Kanadoje, JAV, Australijoje, jų veikloje dalyvauja nuo kelių dešimčių iki kelių šimtų narių. Draugijos iniciatyva Kanados laikraštyje „Nepriklausomoji Lietuva“ 1951 m. įsteigtas skyrius „Mažoji ir Didžioji – viena Lietuva“, 1960–1971 m. leistas Mažajai Lietuvai skirtas laikraštis „Lietuvos pajūris“, red. Ansas Lymantas.
Mažosios Lietuvos bičiulių draugija rėmė Mažosios Lietuvos tarybos veikėjus, Vasario 16 lietuvių gimnaziją Hiutenfelde (VFR), renka Mažosios Lietuvos istorijos ir kultūros medžiagą, sausio 15 d., Klaipėdos krašto išvadavimo 1923 m. dieną paskelbė Mažosios Lietuvos diena, rengia jos įžymių veikėjų minėjimus.
Iberija
Iberija – trijų istorinių regionų pavadinimas:
Punios šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia
'''Punios šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Punios kaimo vakarinėje dalyje, Kauno g. 1, prie Punelės ir Nemuno santakos, į rytus nuo Punios piliakalnio. Manoma, kad senoji bažnyčia iki XIX a. vidurio stovėjo šiek tiek į rytus link piliakalnio, kur dabar stovi mūrinė šv. Jurgio koplytėlė, skirta 1831 m. sukilimo dalyviams atminti.
Istorija
thumb|left|Bažnyčios fasadas
1702 m. švedai nužudė Punios kleboną ir sudegino miestelį. Bažnyčia, atrodo, nesudegė, kadangi 1747 m. minima pakrypusi, kiauru stogu; bažnyčios didysis altorius senas ir griūvantis. Punios klebonas Juozapas Klikovičius dalyvavo 1831 m. sukilime, slapstėsi (1837 m. areštuotas Kalvarijoje).
1857 m. per miestelio gaisrą bažnyčia sudegė. Klebono Zagorskio ir parapijiečių rūpesčiu 1857–1863 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia (architektas Konstantinas Suchodolskis) – jau trečioji Punios bažnyčia, šįkart durimis atsukta į miestelį, nebe į dvarą. Sulenkėjusioje parapijoje lietuvybę skleidė kunigas Paukštis (nuo 1900 m. kas antrą sekmadienį pamokslai pradėti sakyti lietuvių kalba). 1944 m. bažnyčia apgriauta, klebonų Algio Turčinsko ir J. Kavaliausko rūpesčiu 1952–1955 m. suremontuota.
Architektūra
Bažnyčios architektūra – baroko ir klasicizmo junginys. Bažnyčia neobarokinė, su 2 bokštais, tarp kurių yra žemesnis laužyto silueto frontonas. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis.
Apeinamą altorių puošia šv. Kazimiero ir šv. Stanislovo skulptūros. Tai retenybė Lietuvoje, kai pagrindiniame altoriuje yra ne tikėjimą globojantys šventieji, o šalį (šv. Kazimieras – Lietuvos globėjas) ir vietovę (šv. Stanislovas vaizduojamas Punios herbe). Pagrindinis altoriaus paveikslas yra keičiamas: per religines šventes šv. apaštalas Jokūbo paveikslas pakeičiamas Švč. Jėzaus Širdies paveikslu.
Kanados pilietybė
thumb|right|200px|„Kanados vėliava“ Kanados pilietybė - nacionalinė pilietybė.
Politika
Politikos modelis globalizacijos ir vis didėjančios migracijos kontekste yra atviras imigrantams, kuriame pilietybės, imigracijos ir multikultūralizmo politikos papildo ir remia viena kitą. Kanados pilietybės politika nėra išskirianti ar asimiliacionistinė: reikalavimai natūralizacijai nėra apsunkinantys; tapimas Kanados piliečiu nėra laikomas pirmu žingsniu link asimiliacijos ir taip pat nėra reikalaujama atsisakyti nacionalinio identiteto; yra skiriami viešieji resursai imigrantų pasiruošimui tapti Kanados piliečiais; nepiliečių statutas Kanadoje yra toleruojamas; nuo 1960 m. Kanados pilietybės politika juda atviros politikos kryptimi.
Multikultūralizmo koncepcija
Kita vertus, multikultūralizmas apibrėžiamas kaip buvusių Vakarų imperinių valstybių kolonijinės ekspansijos pasekmė. Multikultūralizmas ypač akivaizdus Šiaurės Amerikos visuomenėse, kurių istorinė steigtis iš pradžių rėmėsi vietinių gyventojų ir kolonizatorių, o vėliau ir imigrantų kultūrine bei kalbine įvairove.
Nepaisant to, kad tiek JAV, tiek Meksika yra apibūdinamos kaip multikultūrinės valstybės, Kanada yra vienintelė Šiaurės Amerikos (o ir pasaulio) valstybė, kuri laikosi oficialios multikultūralizmo politikos. 1971 m. Pierre’o Elliot’o Trudeau vyriausybės suformuluotas įteisinto multikultūralizmo dvikalbėje sistemoje modelis bei 1988 m. priimtas Multikultūralizmo Aktas, apibrėžiantys Kanados multikultūralizmo socialinius ir ideologinius reikalavimus, sudaro sąlygas nuolatinėms diskusijoms apie valstybinės politikos laimėjimus ir trūkumus.
Oficiali Kanados multikultūralizmo politika deklaruoja daugiakultūriškumą kaip galios diskursą, kuris nusako šio diskurso subjektus kaip valstybės piliečius, imigrantus ar svetimšalius ir apibrėžia ideologinius tautos imperatyvus – skatinti Kanados visuomenės kultūrinės įvairovės pripažinimą ir įvertinimą bei šių kultūrų raiškos plėtrą.
Nors 1980-1990 m. Kanadoje buvo pastebimas stiprus pasipriešinimas ir kritika multikultūralizmo politikos nuostatoms, daugumos multikultūralizmo politika vertinama kaip stabilizuojanti: pagarba visoms etninėms grupėms sumažina rasinę ir etninę įtampą. Kanada laikosi politikos, kad visi piliečiai gali išlaikyti savo kultūrinį paveldą, nebūti priverstinai asimiliuoti ir sujungti į vieną kultūrą. Tikima, kad dėl šio aspekto visos etninės grupės vertins narystę Kanadoje ir prisiriš prie nacionalinio identiteto (lojalumo formavimas).
Įgijimas
Kanados pilietybės įstatyme Kanados pilietis apibrėžiamas kaip asmuo, įgijęs Kanados pilietybę gimdamas arba natūralizacijos būdu. Asmuo įgijęs Kanados pilietybę natūralizacijos būdu turi visas teises ir privilegijas kaip ir asmuo, kuris įgijo pilietybę gimdamas.
Pirmasis Kanados pilietybės įstatymas buvo priimtas 1947 m. Juo įteisintas pilietybės institutas. Remiantis įstatymu, pilietybę galima įgyti gimstant Kanadoje. Gimus už Kanados ribų, pilietybę galima įgyti, jeigu vienas iš tėvų yra Kanados pilietis. Pilietybę natūralizacijos būdu galima įgyti po 5 metų nuolatinio gyvenimo Kanadoje.
1977 m. priimtas pilietybės įstatymas pakeitė Kanados pilietybės politikos kryptį, siekiant padidinti prieinamumą prie Kanados pilietybės. Esminiai pakeitimai susiję su rezidavimo šalyje laikotarpio sumažinimu nuo 5 iki 3 metų, nuostatų, kurios apibrėžė specialias palengvintas procedūras britams, naujų nuostatų dėl leidimo turėti dvigubą pilietybę įvedimu. Nuo 1977 m. Kanados pilietybė suprantama ne kaip privilegija, bet kaip teisė.
2009 m. balandžio 17 d. įsigaliojo pilietybės įstatymo pakeitimas, kuriuo sugriežtintos nuostatos dėl pilietybės įgijimo asmenims, gimusiems užsienyje (pirmos kartos sąlyga), įteisintas retrospektyvus pilietybės įgijimas. Įstatymas suteikia pilietybę asmenims, kurie tapo Kanados piliečiais įsigaliojus 1947 m. sausio 1 d. pilietybės įstatymui, įskaitant asmenis, gimusius Kanadoje iki 1947 m., kurie vėliau prarado pilietybę; taip pat taikoma britams, kurie gyveno Kanadoje mažiausiai 5 metus iki 1947 m., tapo Kanados piliečiais 1947 m. sausio 1 d. ir kurie vėliau prarado pilietybę. Iki 2009 m. balandžio 17 d. kanadiečiai galėjo perduoti pilietybę „nesibaigiančioms“ kartoms, gimusioms užsienyje. Siekiant apsaugoti Kanados piliečio vertę, įstatymas apribojo pilietybės perdavimą tik pirmai kartai (vaikams, gimusiems užsienyje).
Netekimas
Pirmojo Kanados pilietybės įstatymo, priimto 1947 m., nuostatos apibrėžė automatiško pilietybės netekimo atvejus: natūralizijos kitoje šalyje atveju, ilgai neįrodžius ryšių su Kanada, tarnybos užsienio šalies karinėse pajėgose atveju. Asmenys, gimę už Kanados ribų po 1977 m., kurie gavo Kanados pilietybę, nes jų tėvai buvo kanadiečiai, praranda pilietybę, kai jiems sukanka 28 m., jeigu neaplikuoja dėl pilietybės išlaikymo
Dviguba pilietybė
Nuo 1977 m. vasario 15 d. Kanados teises aktai leidžia dvigubą pilietybę: kanados piliečiai tuo pačiu metu gali turėti ir Kanados, ir kitos šalies pilietybę. Galimas tik savanoriškas Kanados pilietybės atsisakymas.
Juozas Butkevičius
Biografija
1966 m. baigė Platelių vidurinę mokyklą, 1971 m. baigė Kauno politechnikos institutą, gavo inžinieriaus statybininko diplomą.
1971–1986 m. statybos organizacijose ėjo įvairias pareigas, nuo statybų meistro iki organizacijos vadovo. 1986 m. Telšių statybos tresto vyriausiasis inžinierius. 1995–1997 m. statybinės akcinės bendrovės direktorius. 1997–2000 m. Telšių rajono savivaldybės meras. 2000–2004 m. Seimo nario sekretorius-padėjėjas. 2005 m. UAB „Lestema“ direktoriaus pavaduotojas.
1995–2011 m. ir nuo 2015 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys.
1973 m. sukūrė šeimą. Žmona Elena Marija, duktė Ingrida.
Msilos vilaja
Msilos vilaja yra Alžyro šiaurėje, Atlaso kalnuose, Sacharos dykumos pakraštyje. Sostinė – Msila.
Apvaršuva
Apvaršuva – kaimas Šilalės rajono savivaldybės šiaurėje, 6 km nuo Laukuvos, Varnių regioniniame parke. Juodainių seniūnaitijos centras. Šalia eina vieškelis, o pro kaimą – keliukas į Juodainius. Į šiaurės vakarus nuo kaimo yra Panų kalnas – Apvaršuvos alkakalnis (197 m), taip pat yra kapai, kaimo kryžius, Apvaršuvos kapinynas.
Gyventojai
thumb|left|200px|Medinis kaimo kryžius
Žymūs žmonės
Kaime gimė žymus išeivijos spaudos darbuotojas, žurnalistas Leonas Jonikas (1891–1969). Iš sodybos XX a. pabaigoje tebuvo likusi augalota vyšnia ir užslinkusi kūdra. Gimtinės vietą žymi paminklinis akmuo.
Naujienų svetainė
Naujienų svetainė – nuolat atnaujinama interneto svetainė, kurios pagrindinis tikslas yra skelbti įvairias naujienas. Tai gali būti internetinės popierinių laikraščių versijos, arba svetainės, turinčios tik internetines versijas. Kartais popierinės laikraščių versijos yra išsamesnės už internetines, kartais internetinės laikraščio naujienų svetainės pateikia daugiau informacijos. Yra atvejų, kai naujienų svetainė, įkurta tik kaip internetinė, ilgainiui pradeda leisti ir popierinę versiją (Balsas.lt, dabar tv3.lt), kitais atvejais popierinio laikraščio svetainė, nustojus leisti popierinę versiją, gali tapti tik internetine (15min.lt).
Pavyzdžiui, JAV „New York Times“, „Los Angeles Times“, „Washington Post“, „Wall Street Journal“ laikraščiai pritraukia nemažai skaitytojų internete, tame tarpe ir angliakalbių iš viso pasaulio. Tapo populiariomis naujienų svetainėmis, pritraukiančiomis milijonus unikalių lankytojų.
Dauguma populiaresnių Lietuvos naujienų svetainių yra reitinguojamos „gemiusAudience“ agentūros, kuri pateikia unikalių lankytojų skaičių per mėnesį ir kitus duomenis apie svetainių lankomumą, tačiau ši tyrimų agentūra renka duomenis ne apie visas naujienų svetaines, o kai kurios jos reitinguojamos svetainės atsilieka nuo į šį reitingą nepatenkančių. Lietuvoje „DELFI“ iškilo kaip pirmasis naujienų portalas, tebeišlieka populiariausiu.
Neonas
Neonas – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Ne, eilės numeris 10. Bespalvės inertinės dujos, neoninėse lempose šviečia rausvai.
Pavadinimo kilmė
Neoną 1898 metais atrado William Ramsay ir Morris Travers. Tai buvo vienas iš pirmųjų inertinių dujų elementų, todėl ir pavadintas neonu ( – naujas).
Paskirtis
Neono dujos, kai per jas leidžiama elektros srovė, švyti raudonai (neono spalvos), todėl naudojamos reklamai. Inertinės dujos naudojamos He-Ne dujiniuose lazeriuose ir fotoblykstėse.
Ažukalviškė
Ažukalviškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Rimšės.
Alašechiras
Alašechiras  – miestas Turkijos vakaruose, į rytus nuo Izmiro, Manisos provincijoje. 45,3 tūkst. gyventojų (2000 m.). Tabako, vaisių auginimo rajono prekybos centras. Netoli Alašechiro yra mineralinių vandenų versmės.
Istorija
Alašechiras pradėjo kurtis 189 m. pr. m. e., tada buvo Pergamo karalystės miestas, vadintas Filadelfija. Per Graikijos – Turkijos karą (1919-22 m.) dalis miesto sudegė.
Tinklainis
thumb|right|250px|Avies tinklainio gleivinė: 1 - stemplės anga, 2 - tinklainio raukšlės, 3 - gleivinės pertvaros.
Tinklainis - antrasis sudėtingo atrajotojų skrandžio skyrius, mažesnis už didįjį prieskrandį.
Apšvieta
miniatiūra|dešinėje|Liuksmetras, skirtas matuoti apšvietą darbo aplinkoje.
Apšvieta – šviesos srautas, tenkantis vienetiniam paviršiaus plotui. Apšvieta matuojama specialiu prietaisu, vadinamu liuksmetru. Apšvieta paprastai žymima raide E, o jos matavimo vienetas yra liuksas:
kur
Ryšys su šviesos stipriu
Kai šviesa krinta statmenai paviršiui, tai paviršiaus apšvieta yra tiesiogiai proporcinga šaltinio šviesos stipriui:
Be to, paviršiaus apšvieta yra atvirkščiai proporcinga atstumo R nuo šaltinio iki apšviečiamo paviršiaus kvadratui:
Apšvieta priklauso nuo šviesos spindulių kritimo kampo. Kai spinduliai krinta statmenai, paviršiaus apšvieta yra didžiausia. Apšvietos priklausomybė nuo spindulių kritimo kampo išreiškiama formule:
kur
Vytautas Šarakauskas
Vytautas Šarakauskas (g. 1982 m. vasario 8 d. Vilniuje) – buvęs Lietuvos krepšininkas. 2006 m. žaidėjas dalyvavo NKL Žvaigždžių dienoje žaisdamas Vakarų rinktinėje. 2018 m. birželio 29 d. nusprendė baigti profesionalo karjerą.
Ūsima
Usima (, SV Nyland) – regionas pietų Suomijoje. Regiono sostinė – kaip ir visos Suomijos – Helsinkis. Iki 2009 m. įėjo į Pietų Suomijos provinciją. 2011 m. prie regiono prijungta Rytų Ūsima.
Savivaldybės
thumb|right|400px|Usimos savivaldybės Regioną sudaro 21 savivaldybė, kurie sudaro tris subregionus. (skliaustuose – (suomiškas/švediškas) pavadinimai, paryškinti – miestų savivaldybės)
Helsinkio subregionas
Metafizika
Metafizika ( 'po; už' ir phýsis 'gamta') – filosofijos šaka, nagrinėjanti pirminius būties principus. Ji nagrinėja klausimus apie gyvenimo prasmę, mūsų egzistenciją, Dievo buvimą. Metafizika domisi, ar žmogaus protas pajėgus suprasti visatą, ar galbūt tikroji jos esmė mums neprieinama; yra amžinybė ar nėra jos; ar mūsų stebėjimai ir eksperimentai atskleidžia tikrovę, ar paprasčiausiai ją kuria.
Ūsima
Savivaldybės
Raseporio subregionas
Metafizika
Metafizika jau nuo Aristotelio laikų buvo laikoma svarbiausia filosofijos disciplina. Vėliau vieni lig tol metafizikai nepriklausę klausimai jai buvo priskiriami, o kiti, kurie buvo laikomi metafiziniais, buvo atskirti kaip skirtingos filosofjos šakos – tokios kaip religijos filosofija, proto filosofija, suvokimo filosofija, kalbos filosofija, mokslo filosofija. Retais atvejais metafizikos tyrinėjami dalykai buvo laikomi visiškai fiziškais ir natūraliais – tokiais, kurie priklauso fizikos sričiai.
Ūsima
Savivaldybės
Porvo subregionas:
Lovisos subregionas:
Metafizika
Viena svarbiausių metafizikos šakų visais laikais buvo ontologija. Šie terminai šiandien kartais netgi vartojami kaip sinonimai.
Žodžio „metafizika“ kilmė
Žodis metafizika aptinkamas jau graikų filosofijoje 300 m. pr. m. e. Metafizikos sąvoka atėjo iš Aristotelio veikalų. Viena šios sąvokos kilmės teorija teigia, kad žodis metafizika prigijo filosofinėje kalboje tada, kai tarp kitų Aristotelio raštų buvo rastas vienas veikalas. Kadangi šis filosofo kūrinių sąvade ėjo po ankstesniojo darbo „Fizika“, tai buvo nuspręsta jį pavadinti meta – fizika (gr. meta – po). Aristotelio metafizika buvo labai svarbus veiksnys, lemiantis tolesnę Europos filosofijos sampratą.
Kritika
Įvairiais laikais metafizika būdavo kritikuojama dėl įvairių priežasčių, dažniausiai – kad ji neefektyvi ir nenaudinga. Tarp jos kritikų buvo ir David Hume bei Imanuelis Kantas.
Alfred Ayer taip pat aštriai kritikavo metafiziką ir teigė, kad ji yra beprasmė.
Pasak Karlo Poperio, metafizikos teiginiai nėra beprasmiai, tačiau jie yra iš principo nepaneigiami, todėl neįmanoma pasakyti, ar teisingi. Kadangi neįmanoma pasakyti ar teisingi, jie neduoda jokios naudos pasaulio pažinimui.
Džokeris (komiksas)
Jerry Robinson, Bill Finger ir Bob Kane sukurtas Džokeris pirmą kartą pasirodė Batman #1 numeryje (1940 m. pavasaris).
Pasirodymuose komiksų knygose Džokeris yra vaizduojamas kaip kriminalų meistras. Nors jo apibūdinimas ilgainiui keitėsi, jis daugelio kritikų yra vertinamas kaip tobuliausias Betmeno priešas.
Dolubovas
Dolubovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dziadkovicės valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 22 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 59 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje ir įkurta Dolubovo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1465 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. Dabartinė bažnyčia pastatyta 1901-1904 metais. 1912 m. pastatyti mediniai rūmai ir įkurtas parkas. Bažnyčia ir rūmai yra įtraukti į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1952-1954 m. kaimas buvo Dolubovo valsčiaus centras.
Šyšalė
Šyšalė – upelis Lietuvoje, Šilutės rajone; Šyšos dešinysis intakas. Prasideda Vainuto–Kūtymų miške, teka į vakarus, paskui į pietus, pietryčius pro Vainuto miestelį ir jo apylinkes. Įteka į Šyšos aukštupį 53 km nuo šios upės žiočių, šalia Kivylių.
Visa vaga ištiesinta. Vainute sudarytas Vainuto tvenkinys.
Geltonakis trupialas
Geltonakis trupialas (Euphagus cyanocephalus) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukštis. Lietuvoje neperi, rudenį ir žiemą stebėti atsitiktinai užklydę paukščiai.
thumb|left|270px|Paukščio čiulbesys
Paprastasis suopis
thumb|Suopio klyksmas
Paprastasis suopis (Buteo buteo) – vanaginių (Accipitridae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Viršutinė kūno pusė ruda. Uodega pilka, kartais ruda, su 8-12 skersinių siaurų juostelių ir platesne juosta gale. Apatinė kūno pusė gali būti tamsi, išmarginta balsvais ir rudais dryželiais arba balta su neryškiomis rudomis dėmėmis. Pastaibis neplunksnotas. Jaunikliai rudai pilkšvos spalvos.
Paplitimas
Paplitęs Eurazijos vidutinėse platumose. Žiemoja Pietų Europoje, pietų ir rytų Afrikoje, pietų ir pietryčių Azijoje.
Lietuvoje dažnas. Jų gausu Aukštaitijoje, Vidurio Lietuvoje (Kėdainių, Kaišiadorių rajonuose). Atskrenda kovo mėnesį, išskrenda spalį.
Elgsena
Suopis peri įvairiuose miškuose: eglynuose, pušynuose, beržynuose, juodalksnynuose, drebulynuose. Renkasi tiek miško tankmę, tiek pavienius kirtimų medžius. Taip pat įsikuria ir nedideliuose gojuose, giraitėse. Lizdą krauna iš pušų, eglių, juodalksnių šakų. Dažnai pasinaudoja kitų paukščių lizdais. Kasmet perėti grįžta į tas pačias vietas. Deda 2-4 balsvus su dėmelėmis, dryžiais kiaušinius. Peri 31-34 dieną. Jaunikliai lizdą palieka po 42-48 dienų.
Mityba
Medžioja pamiškėse, pievose, aikštelėse, kitose atvirose vietose. Sklando ratais, stebėdamas grobį pakimba ore, paskui staigiai neria žemyn. Minta pelėnais, kurmiais, voverėmis, kirstukais, paukščiais (kėkštais, kikiliais, geniais, strazdais, įvairių paukščių jaunikliais), varliagyviais, ropliais. Trūkstant maisto jaunikliai užsiima kanibalizmu.
Pavilnis
Pavilnis arba Povilnis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 9 km į šiaurės rytus nuo Marcinkonių, Aukštakalnio miške, maždaug pusiaukelėje (3,5 km) nuo Zervynų, Kašėtų ir Lynežerio. Patenka į Dzūkijos nacionalinį parką, Povilnio gamtinį rezervatą.
Ežeras netaisyklingos L raidės formos, jo ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius ir šiaurė rytus – 0,26 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 113,9 m. Telkšo giliai dauboje. Krantai žemi, pelkėti (veši nendrynai, žemapelkė). Pakrantės kalvotos, aukštos, ištisai apaugusios mišku (eglynais, juodalksnynais). Ežeru prateka Ūlos intakas Pavilnis.
Užutrakio dvaras
Užutrakio dvaras – dvaras, stovintis prie Galvės ežero, Užutrakyje (Trakai). Kraštovaizdžio architektūros draustinis (nuo 1993 m.).
Istorija
Užutrakio dvaras apėmė virš 600 ha teritoriją, iš jų 80 ha plotą apėmė sodyba, kurią sudarė ūkinė ir reprezentacinė dalys. Abi dalis atribojo sudėtinga tvenkinių ir želdynų sistema. Ūkinėje dalyje Juozapas Tiškevičiaus (vyresnysis) 1895-1897 m. pastatė medinius ir raudonų plytų mūro architektūros pastatus - karvidę, vežiminę, svirną, spirito gamyklą su sandėliu, kalvę ir kt. Šioje sodybos dalyje taip pat buvo Užutrakio alkakalnis, ant kurio nuo XVIII a. stovėjo unitų cerkvė, kurią Tiškevičiai pavertė dvaro koplyčia. Ūkinę dalį Juozapas Tiškevičius suformavo iš XIX a. gale įsigyto Užutrakio palivarko, o naujosios savo rezidencijos reprezentacinę dalį įrengė pusiasalio, vadinto Algirdo Sala tarp Galvės ir Skaisčio (Žydiškių) ežerų, gilumoje ant performuoto ir dalinai supilto Galvės ežero kranto.
Užutrakio rūmus 1898–1901 m. pastatydino grafo Juozapo Tiškevičiaus jauniausias sūnus Juozapas Tiškevičius (Józef Tyszkiewicz, 1868-1917), kuris po tėvo mirties 1897 m. paveldėjo Užutrakio dvaro sodybą. Jis buvo pirmasis Užutrakio ordinatorius. Tai pagal lenkų architekto Juzefo Huso projektą statyti istoristiniai, turintys neorenesanso ir neoklasicizmo bruožų rūmai. Interjerai buvo dekoruoti ankstyvuoju prancūzų klasicizmo - Liudviko XVI stiliumi. Rūmus supo didelis parkas, kuris buvo buvo sumanytas kaip vandens parkas, kuriame įrengta sudėtinga, daugiau nei 20 dekoratyvių tarpusavyje ir su Galvės bei Skaisčio (Žydiškių) ežerais sujungtų tvenkinių sistema. Parką suprojektavo Eduardas Andrė. XIX a. pabaigos peizažinis Užutrakio parkas buvo įkurtas sename pušų, eglių ir ąžuolų miške.
Šalia rūmų buvo įrengti puošnūs, reguliaraus plano prancūziški parteriai, dekoruoti marmurinėmis Dianos, Floros (abi skulptūros atkurtos 2008 m., skulptoriai Nerijus Kavaliauskas ir Rūta Glinskytė - Kavaliauskienė) ir Ariadnės (visos skulptūros XVII a. pab. - XVIII a. pr. prancūzų skulptoriaus Antuano Koisevokso skulptūrų kopijos) bei Bakcho skulptūromis, metų laikų personifikacijų biustais (rudens personifikacijos biustas atkurtas 2007-01-26, skulptorius Nerijus Kavaliauskas) ir urnomis, geometriniais gėlynais. Angliškojoje - peizažinio parko dalyje tyvuliavo dekoratyvieji tvenkiniai, parko kalvos buvo dekoruotos dirbtinėmis uolomis, siauriausioje parko dalyje sumūryta grota. Pusiasalio gale, priešais Galvės ir Skaisčio (Žydiškių) ežerų santaką, ant aukščiausios kalvos, vadintos Giliąja, įrengta apžvalgos aikštelė, o jos papėdėje - Mergelės Marijos su kūdikiu skulptūra (atkurta 2007-11-10, skulptorė Rūta Glinskytė - Kavaliauskienė). Šiuo metu Užutrakio parke auga daug vietinių ir introdukuotų medžių ir krūmų rūšių. Užutrakio ordinacija paveldėjo Juozapo Tiškevičiaus vyriausiasis sūnus Andrius Tiškevičius (Andrzej Tyszkiewicz, 1899-1977), kuris iki 1940 m. buvo antruoju ir paskutiniu Užutrakio ordinatoriumi.
1940 m. užėjus sovietams, dvaras nacionalizuotas, po to jį valdė vokiečių okupacinė valdžia. Po karo čia veikė KGB aukštųjų pareigūnų sanatorija, vėliau – pionierių stovykla ir poilsio namai, turizmo bazė. Tuo metu dvaro sodyba ypač nukentėjo.
Nuo 2005 m. dvare vyksta kamerinės muzikos vakarai.
Luis Buñuel
Biografija
Bunjuelis gimė Kalandoje, Teruelyje (Aragono regione) Ispanijoje. Tėvai Leonardo Bunjuelis Gonsalesas (Leonardo Buñuel González) ir Marija Portoles Seresuela (María Portolés Cerezuela). Šeimoje buvo septyni vaikai: Luisas, Marija, Alisija, Konsepsion, Leonardo, Margarita ir Alfonso. Luisas buvo energingas ir impulsyvus, lankė boksą. Vaikystėje žiūrėdavo daug filmų.
Ažukelis
Ažukelis – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šalčininkų.
Luis Buñuel
Biografija
Mokėsi jėzuitų mokykloje, įstojo į Madrido universitetą. Studijuodamas artimai susibičiuliavo su Salvadoru Dali bei Federiku Garsija Lorka. Susižavėjęs kinematografija, išvažiavo į Paryžių, nors apie kino kūrimą beveik nieko neišmanė. Padirbęs režisieriaus asistentu, jis kartu su Dali sukūrė šešiolikos minučių trukmės siurrealistinį filmą „Andalūzijos šuo“ (1929), vėliau dar vieną – „Aukso amžių“ (1930).
Po Ispanijos pilietinio karo Bunjuelis emigravo į JAV. Čia kurį laiką dirbo Niujorko Šiuolaikinio meno muziejuje, vėliau Holivude kūrė ispaniškus amerikietiškų filmų perdirbinius. 1946 m. išvyko į Meksiką. 1949 m. tapo šios šalies piliečiu. Meksikoje sukūrė nemažai garsių filmų, todėl pelnytai laikomas šios šalies menininku. 1961 m. už filmą „Viridiana“, kurtą Ispanijoje, gauna „Auksinę palmės šakelę“. Kontroversiškas filmo turinys sukėlė didelių diskusijų, Ispanijoje šis filmas buvo uždraustas. Nuo septintojo dešimtmečio dirbo Prancūzijoje.
Buvo vedęs prancūzę Jeanne Roucar, 1924 m. Paryžiaus olimpiados meninės gimnastikos bronzos medalio laimėtoją. Drauge susilaukė dviejų sūnų – Žano Luiso ir Rafaelio.
Mirė nuo kepenų cirozės Meksike.
Kūryba
Bunjuelis kinu ypač susidomėjo apsigyvenęs Paryžiuje. Tuomet paprastai žiūrėdavo po tris filmus per dieną, dirbo kino kritiku įvairiuose žurnaluose. Galiausiai įsirašė į aktorių akademiją, įkurtą režisieriaus Žano Epšteino, ilgainiui tapo jo asistentu. Šiuo laikotarpiu Bunjuelis susipažino su kino pasauliu ir žmonėmis, kurie vėliau su juo bendradarbiavo kuriant „Andalūzijos šunį“ bei „Aukso amžių“. „Andalūzijos šuo“ iki šiol laikomas vienu svarbiausių siurrealistinių filmų. Savo metu drastiškas filmo turinys (pavyzdžiui, stambiu planu rodoma, kaip skustuvu perrėžiamas moters akies obuolys) sukėlė žiūrovų pasipiktinimą, tačiau prancūzų siurrealistai šį kūrinį sutiko entuziastingai.
Pirmuosius filmus bei keliones Bunjueliui finansavojo motina. 1933 m., gavęs finansavimą iš draugo, sukuria dokumentinį filmą „Las Hurdes“ apie to paties pavadinimo atokų Ispanijos regioną. Kadangi filme pavaizduota, kaip skurdžiai gyvenantys valstiečiai kovoja už išlikimą, nenuostabu, kad tuometinė Ispanijos respublika jį uždraudė. Gavęs pasiūlymą iš Warner Brothers, Bunjuelis Madride pradeda dirbti dubliažo režisierumi. Čia jį užklupo Franko iškilimas. Bunjuelis liko ištikimas demokratinei respublikai. 1936 m. išvykęs iš Madrido, čia nebegrįš iki pat 1960 – tųjų. 1938 m. antrąkart gyvenime apsilanko Holivude, gauna darbą: prižiūri filmų apie Ispanijos pilietinį karą kūrimą. 1941 m. JAV prodiuserių asociacija uždraudžia kiną, kritikuojantį Franką, taigi, likęs be darbo, Bunjuelis priima pasiūlymą iš Niujorko šiuolaikinio meno muziejaus. 1943 m. atleidžiamas ir iš ten. Sugrįžęs į Holivudą, dirba ispaniškų filmų versijų redaktoriumi.
Bunjuelis atsitiktinai susipažino su Denise Tual, kuri jam pasiūlė prisijungti prie „Bernardos Albos namų“ ekranizacijos. Nebaigęs dirbti prie šio projekto, Bunjuelis gavo kitą pasiūlymą – prodiusuoti komercinį filmą su žymiu Meksikos dainininku Jorge Negrete. Bunjuelis sutiko ir taip pradėjo savo veiklą Meksikos kinematografijoje. Pirmasis meksikietiškojo etapo filmas, „Gran Casino“, komerciškai nebuvo sėkmingas. 1949 m. Bunjueliui buvo pasiūlyta imtis filmo „El Gran Calavera“. Šis filmas tapo populiarus. Bunjuelis gavo Meksikos pilietybę ir toliau dirbo ten. 1950 m. režisavo filmą „Los olvidados“ („Pamirštieji“), kuris labai priminė „Las Hurdes“: jame buvo rodoma varginga priemiesčių gyventojų realybė, kurios dominuojanti kultūra nenorėjo pastebėti. Tačiau didysis Kanų festivalio prizas atnešė Bunjueliui tarptautinį populiarumą ir taip režisierius išpirko kaltę Meksikos visuomenės akyse.
1959 m. filmas „Nazarín“ laimėjo „Auksinę palmės šakelę“.
1960 m. grįžo į Ispaniją. 1961 m. Kanuose gavo dar vieną „Auksinę palmės šakelę“ už filmą „Viridiana“ – bendrą meksikiečių bei ispanų produktą, filmuotą Ispanijoje. Šį filmą pasmerkė katalikų Bažnyčia, uždrausta jį rodyti Ispanijoje. Taip Bunjuelis dar kartą tapo nepageidaujamas šioje šalyje.
1963 – iųjų filmu „Le Journal d’une Femme de Chambre“ prasidėjo prancūziškasis Bunjuelio kūrybos etapas. 1966 m. filmas „Belle de Jour“ („Dienos gražuolė“) Venecijoje laimėjo „Auksinį liūtą“. 1970 m. Ispanijoje nufilmavo „Tristaną“. 1972 m. gavo Oskarą už geriausią užsienio filmą – „Le Charme Discret de la Bourgeoisie“ („Kuklus buržuazijos žavesys“). Bunjuelis – pirmasis ispanų režisierius, gavęs šį apdovanojimą. Jo paskutinis filmas „Cet Obscur Objet du Désir“1977 m. buvo apdovanotas San Sebastijano kino festivalyje.
Džakaras
Džakaras – nedidelis miestas, centriniame-rytų regione, Butane. Bumtango rajono administracinis centras.
Mieste ir šalia jo yra nemažai budistiškų paminklų, taip pat istorinis adminsitracinis regiono centras – Džakaro dzongas. Miestas įkurtas erdviame slėnyje su daug augmenijos, todėl mėgiamas turistų. Čia veikia keli aukšto lygio viešbučiai ir parduotuvės.
Džakaras žinomas visame Butane dėl savo ryškiaspalvių vilnonių audinių, vadinamų yethra.
Pusnės šv. Juozapo Globos bažnyčia
'''Pusnės šv. Juozapo Globos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pusnės kaime, prie kelio. Savo forma primena gyvenamąjį namą.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinė dalis
Į Pusnę steigti parapijos 1922 m. paskiriamas iš Rusijos grįžęs kunigas Justinas Jurkūnas. Iš pradžių pamaldos laikytos privačiuose pastatuose. Andrius ir Jadvyga Daminskai būsimai bažnyčiai dovanojo žemės. Už 1000 litų nupirkta senoji medinė Kiauklių bažnyčia ir pastatyta Pusnėje.
1924 m. Pusnės klebonu paskirtas Albertas Želnia-Želnys. Jo rūpesčiu bažnyčia dvigubai padidinta, pristatytas bokštas ir 1927 m. konsekruota. 1939 m. paskirto klebono V. Balčiaus iniciatyva šventorius apmūrytas akmenų tvora. Klebonas V. Balčius (g. 1907 m.) su broliu 1941 m. nužudytas besitraukiančių raudonarmiečių.
Architektūra
Bažnyčia savo forma primena tradicinį gyvenamąjį namą, su masyviu bokštu ir bokšteliu. Joje yra 3 altoriai. Šventoriuje stovi medinė varpinė.
Kažkas atsitiko (2003 albumas)
Kažkas atsitiko yra rinktinis Anties albumas, išleistas 2003 m. Zonos kartu su albumų dėžute Visa Antis. Jame surinkti įrašai iš pirmųjų trijų Anties įrašų sesijų – dvejų pirmųjų sesijų repeticijų salėjė Kaune bei trečiosios LRT studijoje Vilniuje.
Kai kurios dainos iš repeticijų salės Kaune anksčiau buvo išleistos 1994 m. Zonos kasetėje Bjaurioji Antis. Dalis LRT įrašų buvo išleisti 1994 m. Zonos kasetėje Retas paukštis.
Rinkinį sudarė Dovydas Bluvšteinas. Jo parengimą ir išleidimą parėmė LNK, RC2, Lietuvos žinios. Platintojas – UAB „Prioro įrašų grupė“.
Dainos
Įrašyta 1985 m. [1-10] ir 1986 m. [11-14] Anties repeticijų studijoje Kaune bei 1986 LRT studijoje Vilniuje [15-17].
Žmonės
Kiti 2003 m. perleidimas
Boaso istorinė mokykla
Boaso istorinė mokykla – kultūrinės antropologijos mokykla, nuo XIX a. pab. pradėjusi klostytis Jungtinėse Amerikos Valstijose. Rėmėsi kertinėmis antropologo Franco Boaso idėjomis – kultūriniu reliatyvizmu, istoriniu partikuliarizmu.
Boaso istorinė mokykla rėmėsi difuzionizmu ir teorija, pagal kurią kiekviena kultūra yra individuali ir nepriklausoma nuo kitų, o išplitusi už kultūrinio komplekso ribų – determinuota konkrečių istorinių įvykių bei psichologinių veiksnių; kultūrinė grupė turi savitą istoriją, kurią lemia vidinės raidos ir kultūros difuzija.
Boaso mokiniai šią antropologijos kryptį išplėtojo į atskiras šakas: etnolingvistiką, etnopsichologinę mokyklą, indėnistiką, etnoistoriją ir kt.
Boaso istorinė mokykla XX a. 1 ketvirtyje JAV buvo labai populiari, jai priklausė daug žymių kultūros antropologų. 4 dešimtmečio pab. dėl tyrimų sudėtingumo ir funkcionalistų kritikos šiai mokyklai sekėjų gerokai sumažėjo.
Pagrindiniai šios krypties atstovai: Rut Benedikt, Francas Boasas, Rolandas B. Diksonas, Aleksandras Goldenvaizeris, Melvilis Herskovicas, Alfredas Luisas Krėberis, Ralfas Lintonas, Robertas Lovis, Margaret Mid, Eduardas Sapyras, Klarkas Visleris ir kt.
Vykis
left|120px
Vykis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 11 km į pietryčius nuo Marcinkonių, Čepkelių raisto pietinėje dalyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,22 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 132,3 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę pelkiniu retmiškiu. Ežeras nenutekantis, priklauso Katros upės baseinui.
Liaudėnai
Liaudėnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybės rytuose, 2 km į rytus nuo Visagino, prie kelio. Kaime veikia jodinėjimo centras.
Iš vakarų kaimą supa Magūnų miškai, iš rytų riboja Gulbinės upelis.
Istorija
Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai, Naugarduko vaivadijai, nuo 1926 m. – Vilniaus vaivadijai.
1921 m. Lenkijos gyventojų surašymo duomenimis, kaime gyveno 47 žmonės, visi – lenkų katalikai. Tuo metu kaime buvo 13 namų. 1931 metais namų skaičius išaugo iki 16, o kaime gyveno jau 73 žmonės.
Uarglos vilaja
Uarglos vilaja yra Alžyro centrinėje dalyje, Sacharos dykumoje. Rytuose ribojasi su Tunisu. Sostinė – Uargla.
Svarbus datulių auginimo regionas. Gyventojai susitelkę oazėse.
2019 m. nuo Uarglos vilajos atskirta Tugurto vilaja.
Alfonsas Vilpišauskas
Alfonsas Vilpišauskas (1945 m. birželio 9 d. Savidonių k. Ukmergės rajone – 2015 m. gruodžio 21 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas, ekspresionistinės tapybos atstovas.
Biografija
A.Vilpišauskas surengė per dvidešimt asmeninių parodų, dalyvavo apie keturiasdešimtyje svarbių grupinių parodų Lietuvoje ir užsienyje – Danijoje, Estijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Slovėnijoje, Čekijoje, Italijoje. Jo tapybos darbai eksponuojami Lietuvos dailės muziejuje, Nacionaliniame M. K. Čiurlionio muziejuje, Modernaus meno centre, privačiose kolekcijose Lietuvoje ir užsienyje.
Pastaruosius dešimtmečius tapytojas daug laiko praleido ir kūrė Prienų rajone. Jo iniciatyva Šilavoto „Davatkyno“ muziejuje buvo pradėti organizuoti profesionalių menininkų plenerai, tarptautinio „Poezijos pavasario“ renginiai.
Kūryba
A. Vilpišausko kūrybai būdingos sodrios spalvos, ant drobės tepamos reljefišku dažų sluoksniu. Tapė gamtą, peizažus, kraštovaizdžius, keliavo po užmiesčius ir kaimus. Vyraujančios figūrinės kompozicijos vaizduoja mitinius herojus primenančias asmenybes, atskleidžia dailininko požiūrį į archetipinius įvaizdžius. Pastaruoju metu A. Vilpišauskas eksperimentavo su plastine tapyba, spausdamas dažus iš tūbelės tiesiai ant drobės. Bet tai dar nebuvo dailininko tapybinių ieškojimų pabaiga. Jo darbai neabejotinai įtakojo Lietuvos tapybą ir kartu dalyvavo jos pokyčiuose XX a. pabaigoje. Su grupe „Angis“ oponavo Lietuvoje išpopuliarėjusiai kamerinei tapybai, keitė ir tuo pačiu papildė lietuviškojo ekspresionizmo tradiciją neoekspresionistine.
Jau kūrybinio kelio pradžioje A. Vilpišauskas temas paveikslams rinkosi iš artimiausios aplinkos: autobuse ėmė tyrinėti prie lango sėdėjusias dvi moteris – juodai apsirengusią senyvą ir baltai jauną. Taip gimė paveikslas „Kelionė“ (1974). Pasirinktą temą jis ėmė plėtoti ir interpretuoti vis kitu koloritu, kaskart atskleisdamas vis kitą įspūdį ir nuotaiką. Tokiu būdu įamžino dirbtuvės interjerą („Nefertitė“, 2005), artimųjų portretus, figūrines kompozicijas („Kelionė“, 1974–1991; „Dvynys“, 1976; „Natiurmortas su juoda pirštine“, 1991; „Moteris ir paukštis“,1992; „Motina ir vaikas“, 1993). Kiekvienas iš šių paveikslų ne kartą būdavo pertapomas, nes paveikslų idėjos išlikdavo ilgam. Didelę reikšmę tapytojui turi pamatyta vieta, todėl nenurimsta vieną kartą ją nutapęs. Kaip impresionistai, jis be paliovos ieško tos unikalios vietos ir jai tinkamo laiko. Mieste to neranda, todėl jam geriausias vasaros–rudens laikas, praleistas kaime, stengiantis atrasti tą nevienadienį vaizdą, kurį galėtų vis iš naujo apmąstyti ir nenuilstamai tapyti. 1977–1979 m. pradėjo intensyviai tapyti gamtą, aplankė ir tapybiškai užfiksavo daugybę Lietuvos kaimo vietovių. Šiek tiek pakitusios peizažo detalės derėjo su arsininkų nuostatomis: daug ryškių spalvų, kontrastinių dėmių, įstrižainių, laužytų linijų. A. Vilpišausko darbuose esama valiūkiško neužbaigtumo, suteikiančio abstraktumo, mįslingos erdvės. Žiūrovui žvelgiant į paveikslą pravartu išsiaiškinti, ar „paprastas“ peizažas neslepia kažko daugiau: išminties ir ramybės, liūdesio ar audros metaforų, visų kitų bendražmogiškų emocijų ir potyrių, fiksuotų ir ankstyvosiose figūrinėse kompozicijose. Paveiksluose itin svarbi mėlyna spalva. Iš ypatingų ekspresyvių spalvinių dėmių dėliojamas peizažas nestokoja abstraktumo, kurio daugėja paskutinajame kūrybos dešimtmetyje: „Paletė“, 2003; „Rudens spalvų šokis“, 2007; „Be pavadinimo“, 2008; „Skalbiniai prie šulinio“; „Šilavoto davatkynas I–II“, 2008; „Paralelinės realybės“, 2008. miniatiūra|180px|right|Antkapis, 2019 m.
Plenerai ir parodos Šilavoto Davatkyne
Susijusios parodos, kuriose buvo eksponuojami ir A. Vilpišausko kūriniai:
Kalniškių piliakalnis
Kalniškių piliakalniai yra:
Antalijos įlanka
Antalijos įlanka  – Viduržemio jūros dalis prie Turkijos pietinio kranto, įsiterpusi tarp Likijos ir Kilikijos pusiasalių. Plotis iki 160 km, didžiausias gylis apie 2000 m. Įlankos pakrantėje (vad. Turkijos Rivjera) įsikūręs Antalijos miestas ir daug kurortų.
thumb|center|700px|Antalijos įlankos panorama
Amasija
Amasija  – miestas Turkijos šiaurėje, prie Ješil Irmako upės; provincijos centras. 74,4 tūkst. gyventojų (2000 m.). Tekstilės (šilko), maisto (cukraus), keramikos pramonė. Apylinkėse auginami vasimedžiai, vystoma šilkininkystė. Netoli miesto kasamos rusvosios anglys, cinko, alavo rūdos.
Istorija
Architektūros paminklai: tvirtovės griuvėsiai, mečetės (XIII-XIV a.), mauzoliejai (XIV-XV a.), ligoninė (XIV a.). Senovėje miestas buvo Ponto karalystės sostinė (tada vadinta Amasėja). Viduramžiais – Trapezunto imperijos miestas. XII a. priklausė Seldžiukų valstybei. 1392 m. Amasiją užėmė osmanų sultonas Bajazitas I.
Juodrudis trupialas
Juodrudis trupialas (Euphagus carolinus) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukštis.
Lobelio čemerys
Lobelio čemerys (Veratrum lobelianum) – melatininių (Melanthiaceae) šeimos augalas.
Arealai ir jų ypatybės
Čemeriai savaime auga visoje Europoje, Azijoje ir Šiaurės Amerikoje. Natūralioje gamtoje jų beveik nesutinkamas. Didžiausia grėsmė čemeriams – per ankstyvas šienavimas ir dirvos suardymas. Tai šakniastiebiniai daugiamečiai augalai stačiais lapuotais, prie pamato svogūniškai sustorėjusiais stiebais. Žiedai balsvi, rausvi arba žalsvi, sutelkti stambiose šluotelėse, rečiau teptuko formos žiedynuose.
Čemeriai mėgsta atviras arba truputį pritemdytas vietas, drėgną, derlingą priemolį. Šalčiui atsparūs. Vienoje vietoje nepersodinti gali augti 8-10 metų. Dauginami šakniastiebių dalimis ir sėklomis. Sėjama tą patį rudenį, bet išdygsta dažniausiai po metų. Galima sėti ir pavasarį 1-2 mėn. stratifikuotas sėklas. Sėjinukai pikuojami į pritemdytą drėgną lysvę kas 25 cm. Pražysta po 4-5 metų, paskui žydi kas antri metai. Šakniastiebiai dalijami gegužės pabaigoje arba rugsėjį. Čemeriai dera su melsvėmis, eremūrais ir aukštais flioksais. Vakarų Europoje čemeriai sodinami gėlynuose, jie tinka baseinų ar upelių pakrantėms papuošti. Iš pradžių auga lėtai, paskui labai išsiplečia.
Lietuvoje
Lietuvoje Lobelio čemerys yra įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą kaip išnykusi/tikėtinai išnykusi rūšis. Lietuvoje čemeriai auginami retokai, ir dažniau kaip vaistinis augalas, ne dėl grožio. 2012 m. vasarą Lobelio čemerys aptiktas Šimonių girios biosferos poligone. Aptiktoji Lobelio čemerių populiacija yra gausi, ji plečiasi. Pastarąjį kartą nedidelė jų populiacija buvo stebėta 1975 m.
Čihuahua
Čihuãhua:
Herman Bernstein
Hermanas Bernsteinas (1876 m. rugsėjo 21 d. Kudirkos Naumiestyje, Rusijos imperija – 1935 m. rugpjūčio 31 d. Šefilde, Masačusetsas, JAV) – Lietuvos žydų kilmės JAV žurnalistas, poetas, rašytojas, vertėjas ir diplomatas.
Biografija
Gimė 1876 m. rugsėjo 21 d. Kudirkos Naumiestyje. Tėvas David Bernstein, motina Marie Elsohn. Brolis rašytojas Harry Hillel Bernstein. Būdamas 6 metų kartu su tėvais išsikraustė gyventi į Mogiliavą. 1893 m. emigravo į JAV, kur iš pradžių apsigyveno Čikagoje. 1901 m. vedė Sophie Friedman, su kuria susilaukė Violet Bernstein Willheim, Hilda Bernstein Gitlin, Dorothy Bernstein Nash ir David Bernstein.
1900 m. pradėjo žurnalisto karjerą, rašė straipsnius tokiuose laikraščiuose kaip New York Post, The Nation, The Independent ir Ainslee's Magazine. Jis buvo vienas iš laikraščio The New London Day įkurėjų ir redaktorių, taip pat redagavo The Jewish Tribune ir Jewish Daily Bulletin laikraščius. Kaip The New York Times laikraščio korespondentas, dažnai vykdavo į Europą. I pasaulinio karo metu, 1915 m. vyko į fronto linijas aprašyti apie vietinių žydų padėtį. 1912 m. dalyvavo prezidento Woodrow Wilson rinkimų kampanijoje.
1917 m. laikraštyje New York Herald aprašė apie Rusijos revoliuciją, 1919 m. tame pačiame laikraštyje aprašė apie Paryžiaus taikos konferenciją. 1918 m. išaiškino slaptą korespondenciją tarp Rusijos caro Nikolajaus II ir Vokietijos kaizerio Vilhelmo II. Tarpukariu laikraščiuose New York Journal-American ir Brooklyn Eagle dažnai rašydavo apie Europą ir Rusiją.
Bernsteinas ėmė interviu iš žymiausių savo amžininkų: Levo Tolstojaus, George Bernard Shaw, Auguste Rodin, Henri Bergson, Benedikto XV, Piotro Kropotkino, Levu Trockiu, Chaim Weizmann, Havelock Ellis, Romain Rolland, Albert Einstein ir Woodrow Wilson. Šie interviu buvo išleisti knygose With Master Minds: Interviews by Herman Bernstein ir Celebrities of Our Times.
1928 m. dalyvavo prezidento Herbert Hoover rinkimų kompanijoje. Už pagalbą prezidentas 1930 m. paskyrė Bernsteiną ambasadoriumi Albanijoje, kur jis dirbo iki 1933 metų. Už gerų santykių plėtojimą tarp JAV ir Albanijos, jam buvo suteiktas Sanderbego ordinas, kurį suteikė pats Albanijos karalius Albanijos Zogas.
Gyvendamas JAV aktyviai dalyvavo žydų bendruomenės gyvenime, priklausė įvairioms žydų organizacijoms. Dirbo Amerijos žydų komiteto sekretoriumi, taip aktyviai veikė Amerikos Sionistų organizacijoje. Rašė straipsnius apie galimybę įkurti Izraelio valstybę ir padėtį Palestinoje. Mirė 1935 m. rugpjūčio 31 d. Šefilde, Masačusetse.
Vertimai, poezija, pjesės
Bernsteinas iš rusų į anglų kalbą išvertė nemažai Maksimo Gorkio, Leonido Andrejevo, Levo Tolstojaus ir Ivano Turgenevo. Taip pat pats rašė spektaklius, iš kurių The Mandarin (Mandarinas) ir The Right to Kill (Teisė žudyti) buvo parodyti Brodvėjaus teatruose. 1899 m. parašė poemą The Flight of Time and Other Poems (Laiko skrydis ir kitos poemos), 1902 m. parašė poemą In the Gates of Israel: Stories of the Jews (Izraelio vartuose: Žydų istorijos), 1903 m. Contrite Hearts (Atgailaujančios širdys). 1915 m. esperanto kalba parašė knygą La Rekta Gibulo (Tiesi kupra).