cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Markas Aurelijus
Oratorinis ir filosofinis mokymas
Herodas Atikas buvo prieštaringai vertinamas – labai turtingas atėnietis (tikriausiai turtingiausias žmogus rytinėje imperijos dalyje), jis greitai užsitraukdavo pyktį, o jo kolegos atėniečiai piktinosi jo išdidžiai globėjišku elgesiu. Atikas buvo užkietėjęs stoicizmo ir filosofinių pretenzijų priešininkas. Jis manė, kad stoikų noras siekti apatėjos yra kvailas. Pasak jo, jie gyvens „vangų, išsekusį gyvenimą“. Nepaisant Atiko įtakos, Markas vėliau tapo stoiku. Savo užrašuose „Sau pačiam“ jis visai neminėjo Atiko, nepaisant to, kad vėliau gyvenime jie ne kartą bendravo. Frontonas buvo svarbi figūra to meto kultūroje: sąmoningame antikvariniame lotynų literatūros pasaulyje jis buvo laikomas antruoju po Cicerono. Jis nemėgo Atiko, nors Markas ilgainiui turėjo juos suartinti. Frontonas puikiai mokėjo lotynų kalbą, sugebėdamas atsekti posakius literatūroje, sukurti neaiškius sinonimus ir užginčyti smulkius žodžių pasirinkimo netikslumus.
Išliko nemažai Frontono ir Marko Aurelijaus susirašinėjimo. Juodu buvo labai artimi, laiškuose vartojo intymius žodžius, tokius kaip: „Atsisveikinu, mano Frontonai, kad ir kur būtum, mano mieliausia meile ir malonume. Kaip mums su tavimi sekasi? Aš tave myliu, o tavęs čia nėra.“ Markas leido laiką su Frontono žmona ir dukra, abi vardu Kratijos, ir jie mėgavosi lengvais pokalbiais. Savo gimtadienio proga jis parašė Frontui laišką, kuriame teigė mylįs jį taip, kaip myli save, ir ragino dievus užtikrinti, kad kiekvieną literatūros žodį jis išmoktų „iš Frontono lūpų“. Jo maldos už Frontono sveikatą buvo daugiau nei įprastinės, nes Frontonas dažnai sirgo; nuolat kenčiantis – apie ketvirtadalis išlikusių laiškų skirti šio žmogaus ligoms. Markas prašo, kad Frontono skausmas būtų sukeltas jam pačiam, „mano paties valia su visais nepatogumais“.
Sulaukęs dvidešimt penkerių metų (146 m. balandžio mėn.), Markas jau buvo nepatenkintas savo teisės studijomis ir rodė tam tikrus bendros blogos savijautos požymius. Jo mokytojas, rašo jis Frontonui, buvo nemalonus pūtėjas, ir jis jį „užkabino“: „Lengva sėdėti žiovaujant šalia teisėjo, sako jis, bet būti teisėju – kilnus darbas.“ Markas pavargo nuo pratybų, nuo vaidmenų įsivaizduojamuose debatuose. Kai jis kritikavo sutartinės kalbos nenuoširdumą, Frontonas ėmėsi ją ginti. Formalusis Marko Aurelijaus išsilavinimas jau buvo pasibaigęs. Jis palaikė gerus santykius su savo mokytojais, atsidavusiai juos sekė. Tai, kad tiek daug pastangų skyrė studijoms, „neigiamai paveikė jo sveikatą“, rašo jo biografas. Tai buvo vienintelis dalykas, dėl kurio biografas galėjo rasti trūkumų visoje Marko vaikystėje.
Frontonas anksti įspėjo Marką, kad šis nestudijuotų filosofijos: Jis niekino filosofiją ir filosofus ir iš aukšto žiūrėjo į Marko susitikimus su Apolonijumi iš Chalkedono ir kitais šio rato atstovais. Frontonas nepagarbiai interpretavo Marko „atsivertimą į filosofiją“: Markas Aurelijus į filosofiją atsigręžė norėdamas pabėgti nuo nuolatinių oratorinio mokymo pratybų. Markas palaikė glaudžius ryšius su Frontonu, bet nekreipdavo dėmesio į Frontono dvejojimus. Apolonijus galimai supažindino Marką su stoikų filosofija, tačiau didžiausią įtaką berniukui turėjo padaryti Kvintas Junijus Rustikas, kurį Frontonas pripažino kaip žmogų, kuris „atitraukė“ Marką nuo oratorystės. Markas Aurelijus savo užrašuose rašė: „Rustikas mane įtikino, kad turiu gerinti ir tobulinti savo būdą. Jam esu dėkingas už tai, kad nesileidau į sofistiką, nekūriau tuščių teorijų, nesakiau pamokomų kalbų, nebandžiau dėtis išmanančiu arba kilniu žmogumi, už tai, kad atsisakiau retorikos, poetikos ir gražbylystės, <…>.“
Filostratas rašė, kad net būdamas senas Markas Aurelijus antroje savo valdymo pusėje mokėsi pas Sekstą iš Chaeronėjos:
Bendravaldystė su Lucijiumi Veru (161–169 m.)
kairėje|miniatiūra|Imperatorių Marko Aurelijaus (kairėje) ir [[Lucijus Veras|Lucijaus Vero (dešinėje) biustai, Britų muziejus.]] 161 m. mirus Antoninui Pijui, Markas faktiškai tapo vienvaldžiu imperijos valdovu. Senatas netrukus suteiktų jam Augusto vardą ir imperatoriaus titulą, o netrukus jis būtų oficialiai išrinktas Pontifex maximus, vyriausiuoju oficialių kultų šventiku. Markas šiek tiek pasipriešino: biografas rašo, kad jis buvo „priverstas“ perimti imperatoriaus valdžią. tai galėjo būti tikrasis horror imperii, „imperatoriaus valdžios baimė“. Markui, pirmenybę teikusiam filosofiniam gyvenimui, imperatoriaus pareigos atrodė nepatrauklios. Tačiau jo, kaip stoiko, išsilavinimas leido jam aiškiai suprasti, kad tai buvo jo pareiga.
Nors Markas Aurelijus nerodė Adrianui asmeninės simpatijos (pažymėtina, kad jis nedėkoja jam pirmojoje savo Meditacijų knygoje), jis tikriausiai manė, kad jo pareiga yra įgyvendinti jo įpėdinystės planus. Taigi, nors Senatas planavo patvirtinti Marką vieną, jis atsisakė pradėti eiti pareigas, jei Lucijus negaus lygių įgaliojimų. Senatas sutiko ir suteikė Lucijui imperiumą, tribūno valdžią ir Augusto titulą. oficialia titulatūra Markas tapo imperatoriumi Cezariu Marku Aurelijumi Antoninu Augustu, o Lucijus, atsisakęs Komodo vardo ir priėmęs Marko giminystės vardą Veras, tapo imperatoriumi Cezariu Lucijumi Aurelijumi Veru Augustu. Tai buvo pirmas kartas, kai Romą valdė du imperatoriai.
Nepaisant formalios lygybės, Markas turėjo daugiau autoriteto nei Lucijus. Jis dar buvo konsulas prieš Lucijų, jis dalyvavo valdyme su Antoninu ir tik jis vienas buvo Pontifex maximus. Visuomenei turėjo būti aišku, kuris imperatorius yra vyresnis. Kaip rašė biografas: „Veras pakluso Markui… kaip leitenantas paklūsta prokonsului arba valdytojas paklūsta imperatoriui.“
Valdymo pradžia
miniatiūra|300x300px|Bronzinis Marko Aurelijaus medalionas (168 m. e. m.). Reverse pavaizduotas [[Jupiteris (mitologija)|Jupiteris, šalia kurio stovi Markas ir Lucijus Veras. Užrašas: M. ANTONINVS AVG. ARM. PARTH. MAX. / TR. P. XXII, IMP. IIII, COS III.]] Netrukus po imperatorių įžengimo į valdžią vienuolikmetė Marko Aurelijaus duktė Annia Lucilla buvo susižadėjusi su Lucijumi Veru (nepaisant to, kad formaliai jis buvo jos dėdė). Per šio įvykio minėjimo iškilmes, remiantis ankstesniais imperatorių fondais, buvo numatytos naujos nuostatos neturtingiems vaikams remti. Markas ir Lucijus pasirodė esą populiarūs tarp Romos gyventojų, kurie labai palankiai vertino jų civiliter („be pompastikos“) elgesį. Imperatoriai leido laisvai reikšti savo nuomonę – tai liudija faktas, kad komedijų rašytojas Marulas galėjo juos kritikuoti nesulaukdamas bausmės. Kaip rašė biografas: „niekas nepasigedo atlaidžių Pijaus būdų.“
Kovo 28 d. auštant Frontonas grįžo į Romą, išvykęs iš savo namų Cirtoje, kai tik jį pasiekė žinia apie mokinių įžengimą į valdžią. Jis nusiuntė laišką imperatoriaus laisvajam tarnautojui Charilui, klausdamas, ar galėtų aplankti imperatorių. Vėliau Frontonas paaiškino, kad nedrįso rašyti imperatoriams tiesiogiai. Auklėtojas be galo didžiavosi savo mokiniais. Apmąstydamas kalbą, kurią parašė 143 m. pradėdamas eiti konsulo pareigas, kai gyrė jaunąjį Marką, Frontonas džiūgavo: „Tuomet tavyje buvo nepaprastų prigimtinių gebėjimų, dabar – ištobulintas meistriškumas. Tuomet buvo augančių javų derlius, o dabar – subrendęs, surinktas derlius. Tai, ko tikėjausi tada, turiu dabar. Viltis virto tikrove.“ Frontonas pasikvietė Marką vienas; nė vienam iš jų nekilo mintis pakviesti Lucijų.
161 m. rudenį arba 162 m. pavasarį Tibras išsiliejo iš krantų ir užliejo didžiąją Romos dalį, kurio pasėkme paskendo daugybę gyvulių, miestą apėmė badas. Markas ir Lucijus skyrė krizei ypatingą dėmesį. Sakoma, kad kitais bado laikais imperatoriai aprūpindavo italų bendruomenes iš Romos krautuvių.
Marko Aurelijaus valdymo pradžios metai buvo laimingiausi Frontono gyvenime: Markas buvo mylimas Romos žmonių, puikus imperatorius, mėgstamas mokinys ir, svarbiausia, toks iškalbus, kokio tik buvo galima norėti. Markas pademonstravo retorinius sugebėjimus savo kalboje senate po žemės drebėjimo Cyzike. Ji perteikė nelaimės dramatizmą, ir senatas buvo priblokštas: „Ne taip staiga ir ne taip smarkiai miestą išjudino žemės drebėjimas, kaip tavo kalba išjudino tavo klausytojų protus“. Frontonas buvo labai patenkintas.
Karas su Parta
miniatiūra|250x250px|Partos karaliaus [[Vologazas IV|Vologazo IV moneta. Užrašas: viršuje ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΒΑΣΙΛΕΩΝ ΔΟΥ, dešinėje ΑΡΣΑΚΟΥ ΒΟΛΑΓΑΣΟΥ, kairėje ΕΠΙΦΑΝΟΥΣ ΦΙΛΕΛΗΝΟΣ, žemiau ΔΙΟΥ (graikiškas užrašas KARALIŲ KARALIUS – ARSAKIS VOLOGAZAS – ILLUSTRIUS PHILELLENE). Metai ΔΟΥ = ΥΟΔ΄ = 474 = 162-63.]] Mirties patale Antoninas kalbėjo tik apie valstybę ir jį nuskriaudusius užsienio karalius. Vienas iš tų karalių, Partos karalius Vologazas IV, 161 m. įžengė į Armėnijos karalystę (tuometinę Romai pavaldžią valstybę), išvijo jos karalių ir pasistatė savąjį – Pacorą, tokį pat aršakidą kaip ir jis pats.
Karo grėsmė kilo ir kituose kraštuose – Britanijoje, Raetijoje ir Aukštutinėje Germanijoje, kur neseniai Taunuso kalnų chatai buvo peržengę limesą. Markas buvo nepasirengęs. Atrodo, kad Antoninas nesuteikė jam jokios karinės patirties; biografas rašo, kad visą dvidešimt trejų metų Antonino valdymo laikotarpį Markas praleido prie imperatoriaus, o ne provincijose, kur dauguma ankstesnių imperatorių praleisdavo savo karjeros pradžią.
Atėjo dar viena bloga žinia: Sirijos gubernatoriaus kariuomenę nugalėjo partai ir ji atsitraukė sutrikusi. Į Partų pasienį buvo išsiųstos pastiprinimo pajėgos. P. Julijus Gemijus Marcijonas, Afrikos senatorius, vadovavęs X Geminai Vindobonoje (Vienoje), išvyko į Kapadokiją su Danubijos legionų būriais. 3 pilni legionai iš Bonos, Akvinkumo ir Trozmio taip pat buvo išsiųsti į rytus. Šiaurinės sienos buvo strategiškai susilpnintos; pasienio gubernatoriams buvo liepta vengti konfliktų, kur tik įmanoma. M. Annijus Libo, Marko pusbrolis, buvo pasiųstas pakeisti Sirijos gubernatorių. Pirmą kartą konsulu jis buvo 161 m., todėl jam tikriausiai buvo apie trisdešimt metų amžiaus, be to, kaip patricijui, jam trūko karinės patirties. Markas pasirinko ne talentingą, o patikimą žmogų.
Markas keturias dienas atostogavo Alsiume, kurortiniame miestelyje Etrūrijos pakrantėje. Jis pernelyg buvo įsitempęs atsipalaidavimui. Rašydamas Frontonui pareiškė, kad nekalbės apie savo atostogas. Frontonas atsakė: „Ką? Argi aš nežinau, kad tu išvykai į Alsiumą ketindamas ištisas keturias dienas atsidėti žaidimams, juokams ir visiškam laisvalaikiui?“ Jis ragino Marką ilsėtis, remdamasis savo pirmtakų pavyzdžiu (Antoninas mėgavosi mankšta rūmuose, žvejyba ir komedijomis), nuėjo taip toli, kad parašė pasaką apie dievų dienos padalijimą į rytą ir vakarą – matyt, Markas didžiąją dalį vakarų praleisdavo ne poilsiaudamas, o spręsdamas teisminius klausimus. „Virš manęs kabo pareigos, kurių vargu ar galima atsisakyti“, – atrašė Markas Aurelijus. Frontonas nusiuntė Markui pasirinktą skaitymo medžiagą ir, norėdamas išspręsti jo nerimą dėl Partų karo eigos, ilgą ir apgalvotą laišką, kupiną istorinių nuorodų. Romos praeityje būta ir nesėkmių, rašė Frontonas, bet galiausiai romėnai visada nugalėdavo savo priešus: „Visada ir visur [Marsas] mūsų bėdas keitė į sėkmę, o mūsų siaubą – į triumfą.“
161–162 m. žiemą atėjo žinia, kad Sirijoje kyla sukilimas, ir buvo nuspręsta, kad Lucijus turėtų asmeniškai vadovauti Partų karui. Jis buvo stipresnis ir sveikesnis už Marką, buvo argumentuojama, todėl labiau tiko karinei veiklai. Lucijaus biografas nurodo paslėptus motyvus: apriboti Lucijaus ištvirkavimus, padaryti jį taupų, karo siaubu pataisyti jo moralę ir suvokti, kad jis yra imperatorius. Kad ir kaip ten buvo, senatas davė sutikimą, ir 162 m. vasarą Lucijus išvyko. Markas turėjo likti Romoje, nes miestas „reikalavo imperatoriaus buvimo“. miniatiūra|250x250px|Marko Aurelijaus aurelijus (166 m. e. m.). Reverse Viktorija laiko skydą su užrašu „VIC(toria) PAR(thica)“, nurodančiu jo pergalę prieš partus. Užrašas: M. ANTONINVS AVG. / TR. P. XX, IMP. IIII, CO[N]S. III. Armėnijos sostinė Artašatas buvo užimta 163 m. Metų pabaigoje Lucijus pasivadino Armeniacus, nors niekada nebuvo matęs mūšio; Markas atsisakė priimti šį titulą iki kitų metų. Karas sėkmingai baigėsi 166 m., nors nuopelnai turėtų būti priskirti jo vadovaujamiems generolams, pavyzdžiui, Gajui Avidijui Kasijui. Grįžęs iš žygio Lucijus Veras buvo apdovanotas triumfu. Paradas buvo neįprastas, nes jame dalyvavo du imperatoriai, jų sūnūs ir netekėjusios dukros. Ta proga Marko Aurelijaus sūnūs – penkiametis Komodas ir trimetis Anijus Veras – buvo paskelbti cezariais.
Karai su germanais
Pasak Historia Augusta, būtent Partų karo pabaigoje prasidėjo karas su markomanais – karine koalicija, kurią sudarė keliolika germanų ir sarmatų populiacijų, pradedant Moravijos markomanais, Slovakijos kvedais, Karpatų regiono vandalais, Tisos lygumos iazygais ir Banato sūduvių giminės burais. Tai buvo didelių vidaus neramumų ir nuolatinių migracijos srautų, pakeitusių pusiausvyrą su kaimynine Romos imperija, rezultatas. Šios tautos ieškojo naujų teritorijų, kuriose galėtų įsikurti, tiek dėl stipraus kitų gyventojų spaudimo, tiek dėl nuolatinio Germanijos demografinio augimo; jas taip pat traukė Romos pasaulio turtai.
Padėtis prie šiaurinės sienos buvo itin sudėtinga. Dekumantų laukuose sunaikintas postas ir, atrodo, kad daugelį žmonių Vidurio ir Šiaurės Europoje apėmė neramumai. Be to, tarp romėnų pareigūnų buvo paplitusi korupcija: Viktorinas buvo priverstas prašyti atsistatydinti legionierių legatą, kuris priėmė kyšius, o daugelį patyrusių valdytojų pakeitė imperatoriaus šeimos draugai ir giminaičiai.
Nuo 160 m. germanų gentys ir kitos klajoklių tautos pradėjo pirmuosius įsiveržimus prie šiaurinių Romos imperijos sienų, ypač į Galijos ir Dunojaus. Šį naują veržimąsi į vakarus lėmė germanų genčių spaudimas rytuose ir šiaurėje, galbūt tikintis, kad pasikeitus imperatoriui sumažės budrumas; chatų įsiveržimą į Aukštutinę Germaniją ir Retiją 162 m. atrėmė Gajus Aufidijus Viktorinas, kuris buvo pasiųstas sustabdyti invazijos ir paskirtas Aukštutinės Germanijos provincijos valdytoju, kur apsigyveno su visa šeima. Daug pavojingesnė buvo 166 m. invazija, kai Bohemijos markomanai, Romos imperijai pavaldūs nuo 19 m., bet sukilėliai Domiciano ir Nervos laikais, vadovaujami germanų genčių lygos, perėjo Dunojų179.
Tuo metu Dunojaus pasienyje buvo nepakankamai žmonių, nes daugelis legionų turėjo skirti didelius būrius Partų karui ir dėl to, kad daugelyje rajonų siautėjo sunkus Antonino maras. Vis dėlto buvo surinkti du nauji italų legionai, kad sustiprintų Aukštutinio Dunojaus sritį, Žemutinė Panonija buvo pakelta į konsulinės provincijos rangą ir patikėta artimam imperatoriaus bendražygiui Klaudijui Pompėjui, o įvairios Dakijos teritorijos buvo sujungtos į vieną Seksto Kalpurnijaus Agrikolos valdžią ir joms buvo suteiktas papildomas legionas.
Antonino maras
165 m., Romos kariuomenei grįžtant iš Artimųjų Rytų, kartu su ja po visą imperiją pasklido liga, pražudžiusi maždaug ketvirtadalį Romos imperijos gyventojų. Praėjus keleriems metams po epidemijos pradžios, jai išplitus po Germaniją, Galiją ir pasiekus Itlijos pusiasalį, Markas Aurelijus ir Lucijus Veras pakvietė graikų gydytoją Galeną, kuris stebėjo sergančius ir minėjo, kad tarp ligos simptomų buvo „karščiavimas, viduriavimas ir ryklės uždegimas, kartu su sausais ar pūlingais odos išbėrimais po devynių dienų“. Jis aprašė ne tik ligos simptomus, bet ir gydymo būdus. Nepaisant Galeno patarimų, Romos legionai nuolat judėjo, gindami didžiulės imperijos sienas. Mesopotamijoje prasidėjusi liga kartu su kareiviais pasiekė šiaurines Romos sienas ir pasklido Germanijoje bei Galijoje, kol galiausiai pasiekė Šiaurės Italijos miestą Akvilėją, o iš ten pasklido į pietus link Romos. Iš Romos jūrų ir sausumos keliais užkratas po truputį pasklido po visą imperijos teritoriją. Pandemija labai susilpnino romėnų kariuomenę ir apsunkino gynybą nuo germanų įsiveržimų Markomanų karuose.
168 m. pabaigoje, prieš vėl išvykdami į kampaniją stiprinti Dunojaus pasienį, abu imperatoriai žiemą apsistojo Akvilėjoje, bet miestą užklupo epidemija, todėl, Lucijui primygtinai reikalaujant, jie išvyko į Romą. Pakeliui, 169 m. sausį, netoli Altinumo, dėl ligos Lucijus Veras mirė. Markas Aurelijus spėjo nuvežti Liucijaus kūną į Romą, kur surengė laidotuvių apeigas ir savo kolegą sudievino kaip Divus Verus. Markas Aurelijus tapo vieninteliu imperatoriumi ir beveik visą likusį gyvenimą asmeniškai vadovavo žygiams prieš germanus.
Kelių frontų karas
kairėje|miniatiūra|Dėl [[Markomanų karai|Markomanų karų, 169 m. Markas Aurelijus tikriausiai įkūrė savo būstinę Sirmijuje. ]] Plintant pandemijai Romos imperijos fronte vyko daugybė politinių ir ekonominių krizių. Šiauriniame fronte romėnai patyrė du sunkius pralaimėjimus prieš kvadų ir markomanų populiacijas, kurios prasiskverbė Gintaro keliu, perėjo Alpes ir nusiaubė Opitergiją (dab. Oderzo), o paskui apgulė Akvilėją, pagrindinį romėnų miestą šiaurės rytų Italijoje, Veneto regione. Nors apgultis buvo nesėkminga, šie įvykiai Romai buvo traumuojantys, nes daugiau nei du šimtus penkiasdešimt metų svetimos pajėgos nebuvo apgulusios jokio Italijos miesto centro. Marko Aurelijaus politinis teisėtumas buvo pakirstas, todėl imperatorius turėjo aktyviai reaguoti.
Tuo pačiu laikotarpiu prie šiaurinių ir rytinių imperijos sienų vyko įvairių tautų ar koalicijų antpuoliai. Markui Aurelijui teko pradėti ilgą ir varginantį karą su šiaurės gyventojais, iš pradžių juos atstumdamas ir „išvalydamas“ Cisalpinės Galijos, Noriko ir Retijos teritorijas (170–171 m.), paskui kontrapuldumas masiniu puolimu germanų (172–173 m.) ir sarmatų (174–175 m.) teritorijose, konfrontacijos truko kelerius metus. II a. 7-ajame dešimtmetyje kelios tautos persikėlė per Dunojų ir įsiveržė į Žemutinę Meziją. Iš rytinio Karpatų regiono kilę kostobokėsai įsiveržė į Meziją ir Makedoniją, pasiekė Achają, kur sudegino Eleusijos šventyklą, bet Atėnų užimti nepavyko. Tuo pat metu buvo sudaryta Graikijos ir Romos kariuomenių vadovaujama koalicija. Tuo pat metu Bastarnų vadovaujama koalicija įsiveržė į Trakiją ir Mažąją Aziją.
Po ilgos kovos, kuriai vadovavo patyrę generolai, Romai pavyko atsipalaiduoti ir atremti užpuolikus. Daug germanų gyventojų apsigyveno pasienio regionuose, tokiuose Dakija, Panonija, Germanija ir Italija, todėl Markas Aurelijus sukūrė dvi naujas pasienio provincijas: Sarmatiją ir Markomaniją. Ravenos germanų kolonistai sukilo ir sėkmingai užėmė miestą, po to Markas Aurelijus uždraudė germanų kolonistams įsikurti Italijoje ir išvijo ten buvusius. miniatiūra|Marko Aurelijaus Aurelijus (176–177 m. e. m.). Reverse pavaizduota trofėjų krūva pažymi [[Markomanų karai|Markomanų karų pabaigą. Užrašas: M. ANTONINVS AVG. GERM. SARM. / TR. P. XXXI, IMP. VIII, CO[N]S. III, P. P.|250x250px]]
Dėl šių konfliktų imperatorius priėmė titulus Germanicus (172 m.) ir Sarmaticus (175 m.), bet kartu oficialiai atsisakė titulų Armeniacus, Medicus ir Particus, kurių nebenorėjo pasilikti po Liucijaus Vero mirties, nes būtent pastarasis buvo atsakingas už jų sukūrimą.
Kasijaus maištas
Iš pradžių Markas Aurelijus stengėsi išlaikyti žinią apie uzurpaciją paslaptyje, bet kai dėl kareivių neramumų buvo priverstas ją paviešinti, kreipėsi į juos kalba, kurioje atskleidė, kad nori išvengti nereikalingo kraujo praliejimo tarp romėnų. Tačiau jau po trijų mėnesių, kai žinia apie Marko Aurelijaus mirtį oficialiai pasirodė esanti melaginga, Romos senatas paskelbė Kasijų hostis publicus, „Romos valstybės ir tautos priešu“. Tada Markas Aurelijus parengė ekspediciją sukilimui malšinti ir, norėdamas įtvirtinti Komodo kaip įpėdinio statusą, atvežė jį iš Romos, kad pristatytų Danubijos legionams, suteikė jam vyrišką togą ir paskyrė jaunimo princu. Tačiau Kasijų nužudė du jo paties kareiviai: uzurpatoriaus galva buvo atnešta Markui Aurelijui kaip egzekucijos įrodymas, bet imperatorius atsisakė ją pamatyti. Vienas iš Avidijaus Kasijaus sūnų buvo nužudytas netrukus po tėvo, o kitą Markas Aurelijus išsiuntė į tremtį. Tačiau Markas Aurelijus atsisakė nuteisti mirties bausme uzurpacijoje dalyvavusius senatorius, daugiausia bijodamas, kad jo valdymas būtų aptemdytas tironišku įvaizdžiu.
Bendravaldystė su sūnumi Komodu (176–180 m.)
176 m. lapkričio 27 d. Markas Aurelijus nusprendė savo sūnų Komodą, vienintelį likusį gyvą sūnų, susieti su imperatoriaus sostu, pavadindamas jį Augustus ir suteikdamas jam tribūno valdžią bei imperiumą. Tada Markas Aurelijus atšventė Komodo santuoką su Brutija Krispina. Grįžęs į Romą Markas Aurelijus užsiėmė teisingumo vykdymu, stengdamasis ištaisyti praeities skriaudas ir piktnaudžiavimus; vis dėlto jis paskelbė cirko žaidynes, nors apribodamas gladiatorių pasirodymus. 176 m. gruodžio 23 d. Markas Aurelijus, nugalėjęs germanus ir sarmatus šiaurėje palei Dunojaus limesą, Romos senato dekretu kartu su sūnumi Komodu triumfavo.
Paskutinis puolimas Markomanijoje ir Sarmatijoje
miniatiūra|288x288px|[[Romos imperija|Romos imperijos valdos po Marko Aurelijaus mirties 180 m. e. m. Jo vykdytą markomanų ir jazegų žemių aneksiją – galbūt provincialiai pavadintą Markomanija ir Sarmatija – nutraukė jo paties mirtis bei įpėdinio Komodo aneksijos nutraukimas. Šviesiai rausva teritorija žymi Romos imperijai pavaldžias valstybes: Armėnija, Kolchidė, Iberija ir Albanija.]] Su germanų tautomis, ypač markomanais, kvedais ir jazidžiais, pasirašytos paliaubos truko tik kelerius metus, iki 177 m. 178 m. rugpjūčio 3 d. Markui Aurelijui teko dar kartą žygiuoti prie Dunojaus sienos dėl naujo markomanų sukilimo. Nuo tada jis nebegrįžo į Romą. Savo naująja būstine Markas Aurelijus paskyrė Brigetio legionierių tvirtovę, iš kurios 179 m. pavasarį vadovavo paskutinei kampanijai, kurios tikslas buvo galutinai užimti dalį Germanijos (Markomanijos) ir Sarmatijos. Po lemiamos pergalės 178 m. atrodė, kad planas aneksuoti Moraviją ir vakarų Slovakiją (Markomaniją), kuriuo buvo siekiama visiems laikams sustabdyti germanų įsiveržimus, bus įgyvendintas, tačiau 180 m. Markui Aurelijui sunkiai susirgus, jo buvo atsisakyta. Atrodo, kad jo sveikata, vis dar silpna ir nuolat prastėjanti, privertė jį vartoti opiumą, kad numalšintų nuolatinius skrandžio skausmus, kankinusius jį jau daugelį metų; šią priemonę jam skyrė pats Galenas.
Mirtis ir įpėdinis
kairėje|miniatiūra|245x245px|„Paskutiniai imperatoriaus Marko Aurelijaus žodžiai“ (1844 m.), dail. [[Eugène Delacroix. Šalia stovinčio Komodo (apsirengusio raudonai) nusisukimas nuo Marko Aurelijaus atspindi jo nusigrežimą nuo tėvo stojiškos filosofijos; jo paties palaidūnišką gyvenimo būdą.]] Markas Aurelijus mirė būdamas 58 metų 180 m. kovo 17 d. dėl nežinomų priežasčių savo karinėse patalpose netoli Sirmio miesto Panonijoje (dabartinė Sremska Mitrovica). Jis iškart buvo sudievintas, o jo pelenai sugrąžinti į Romą, kur ilsėjosi Adriano mauzoliejuje (dabartiniame Šventojo Angelo pilis) iki pat vestgotų įvykdyto Romos apiplėšimo 410 metais. Jo žygiai prieš germanus ir sarmatus taip pat buvo įamžinti Romoje pastatyta kolona ir šventykla. Kai kurie istorikai jo mirtį laiko Pax Romana pabaiga.
Marką Aurelijų pakeitė jo sūnus Komodas, kurį jis 166 m. pavadino Cezariu ir su kuriuo kartu valdė nuo 177 m. Biologiniai imperatoriaus sūnūs, jei tokių buvo, buvo laikomi įpėdiniais, tačiau tai buvo tik antras kartas, kai neįvaikintas sūnus pakeitė savo tėvą; vienintelis kitas kartas buvo šimtmečiu anksčiau, kai Vespasianą pakeitė jo sūnus Titas. Istorikai kritikavo Komodo įpėdinystę, nurodydami nenuspėjamą Komodo elgesį ir politinio bei karinio įžvalgumo stoką. Užbaigdamas savo rašymą apie Marko Aurelijaus valdymą, Dionas Kasijus parašė enkomiumą imperatoriui ir su liūdesiu aprašė perėjimą prie Komodo jo paties gyvenime:
Teisinis ir administracinis darbas
Kaip ir daugelis imperatorių, Markas didžiąją laiko dalį praleisdavo spręsdamas teisės klausimus, pavyzdžiui, peticijas ir nagrinėdamas ginčus, tačiau, kitaip nei daugelis jo pirmtakų, jis jau buvo įgudęs imperijos administravimo srityje, kai atėjo į valdžią. Teisminiai reikalai buvo svarbi Marko Aurelijaus valdymo dalis. Kiekvieną bylą jis kruopščiai nagrinėjo remdamasis imperatoriškosios tarybos patarimais ir visas bylas laikė vienodai svarbiomis. Kai kurie bandymai trukdavo iki dvylikos dienų ir kartais buvo atliekami naktį. Markas Aurelijus buvo tvirtai įsitikinęs, kad reikia išanalizuoti kiekvieną bylos detalę ir kad menkiausia klaida gali sukelti abejonių dėl jo sprendimo teisėtumo. Visi teismo sprendimai buvo priimami Marko Aurelijaus ir Lucijaus Vero vardu, nors pastarasis labai dažnai keliaudavo. Vieną kartą imperatoriai pripažino, kad vaikas, kuris išprotėjęs nužudė savo tėvus, yra nekaltas, ir taip pasinaudojo ankstyvąja psichinės ligos samprata. Profesionalūs teisininkai Marką Aurelijų apibūdindavo kaip „teisiškai išprususį“ bei „rūpestingą ir sąžiningai teisingą“ imperatorių. Markas Aurelijus labai domėjosi trimis teisės sritimis: vergų išlaisvinimu, našlaičių ir vaikų globa bei miesto tarybų narių rinkimu. Markas Aurelijus rodė didelę pagarbą Romos senatui ir nuolat prašydavo leidimo leisti pinigus, nors jam, kaip absoliučiam imperijos valdovui, to daryti nereikėjo. Vienoje kalboje Markas pats priminė senatui, kad imperatoriškieji rūmai, kuriuose jis gyveno, iš tikrųjų yra ne jo, o jų nuosavybė. Jis perkainojo anksčiau nuvertėjusį denarą, tačiau po dvejų metų valiuta sugrįžo prie ankstesnės vertės dėl Markomanų karų, kurie sukėlė rimtą karinę krizę imperijoje.
Markas Aurelijus dažnai laikomas atlaidesniu imperatoriumi nei jo pirmtakai, tačiau jo pažiūros į vergiją nepadarė jokių realių esamos sistemos pokyčių. Marko Aurelijaus ir Lucijaus Vero sprendimu savininkams nebebuvo leidžiama parduoti vergų, kad jie būtų naudojami prieš laukinius žvėris arenoje. Kai vergas dalyvaudavo teismo procese, sprendimas buvo palankus vergui tik tuo atveju, jei jis nekenkė šeimininkui. Buvo leista sekti pabėgusius vergus, o emancipacija visuotiniu reikalavimu ar aklamacija buvo uždrausta. Tačiau Markas Aurelijus panaikino įstatymą, pagal kurį buvo privaloma kankinti ir nužudyti visus netoliese esančius vergus, jei buvo nužudytas jų savininkas. Savo draugo Gajaus Aufidijaus Viktorijaus jam pateiktoje testamento klastojimo byloje Markas Aurelijus palaikė vergą, o šį sprendimą vėliau teisininkai citavo kaip lemiamą precedentą.
Atėnuose, pasiskelbdamas filosofijos globėju. Markas Aurelijus Atėnuose įsteigė keturias filosofijos katedras – po vieną kiekvienai tuo metu labiausiai paplitusiomis filosofijos pakraipoms: akademinei, peripatetikų, stoikų ir epikūriečių. Dėstytojams buvo skiriamas valstybės išlaikymas.
Šeima ir vaikai
147 m. lapkričio 30 d. Faustina pagimdė mergaitę, vardu Domitija Faustina. Ji buvo pirmoji iš ne mažiau kaip trylikos vaikų (įskaitant dvi poras dvynukų), kuriuos Faustina pagimdė per kitus dvidešimt trejus metus. Pirmasis Domitijos paminėjimas Marko laiškuose atskleidžia, kad ji buvo ligotas kūdikis. „Cezaris Frontonui. Jei dievai panorės, atrodo, turime vilties pasveikti. Viduriavimas sustojo, maži karščiavimo priepuoliai išnyko. Tačiau išsekimas vis dar labai didelis, o kosulys vis dar gana stiprus“. Jis ir Faustina, rašė Markas, buvo „gana užsiėmę“ mergaitės priežiūra. Domitija mirė 151 m.
149 m. Faustina vėl pagimdė. Tuometinėse monetose šis įvykis įamžintas sukryžiuotais ragais po dviejų dvynukų portretiniais biustais ir užrašu „temporum felicitas“ (laikų laimė). Jie ilgai neišgyveno. Prieš metų pabaigą buvo išleista dar viena šeimos moneta: joje pavaizduota tik mažytė mergaitė Domitija Faustina ir vienas berniukas kūdikis. Paskui dar viena: viena mergaitė. Markas ramino save: „Dar kitas meldžiasi: „O, kad nemirtų mano kūdikis.“ O tu melskis: „O, kad nebijočiau jo netekti.“
Kolona
Marko Aurelijaus kolona, pradėta statyti Romoje paskutiniais jo gyvenimo metais arba po jo valdymo ir baigta statyti 193 m., buvo pastatyta jo pergalei prieš sarmatus ir germanų gentis 176 m. Markomanų karuose įamžinti. Koloną juosia iškaltų reljefų spiralė, vaizduojanti jo karinių kampanijų scenas. Kolonos viršuje stovėjo Marko Aurelijaus statula, tačiau viduramžiais ji dingo. 1589 m. popiežius Sikstas V ją pakeitė šventojo Pauliaus statula. Mokslininkai dažnai lygina Marko Aurelijaus koloną ir Trajano koloną, nes jos abi yra dorėninio stiliaus, turi pjedestalą prie pagrindo, raižytus frizus, vaizduojančius atitinkamas karines pergales, ir statulą viršuje.
Raitelio statula
Romoje esanti Marko Aurelijaus raitelio statula yra vienintelė romėniška raitelio statula, išlikusi iki mūsų dienų, galbūt todėl, kad viduramžiais ji buvo klaidingai identifikuota kaip krikščionių imperatoriaus Konstantino Didžiojo atvaizdas, taip išvengiant pagoniškų figūrų statulų sunaikinimo. Apie 175 m. iš bronzos pagamintas 3,5 m ilgio paminklas dabar saugomas Kapitolijaus muziejuose Romoje. Imperatoriaus ranka yra ištiesta kaip gailestingumo aktas nugalėtam priešui, o jo veido išraiška, nuvargusi nuo streso, kurią sukėlė vadovavimas Romai beveik nuolatiniuose mūšiuose, galbūt reiškia nutrūkimą nuo klasikinės skulptūros tradicijos. Nuo 2002 m. statula vaizduojama ant Italijos 50 euro centų monetos.
Šaltiniai
Antikiniai Modernieji
Romualdas Boreika
Romualdas Boreika (g. 1955 m. sausio 6 d. Kaune) – Lietuvos teisininkas, inžinierius.
Biografija
1978 m. baigė mokslus KPI. 1977–1984 m. dirbo inžinieriumi, 1984–1991 m. dirbo inspektoriumi ir direktoriaus pavaduotoju Kauno milicijoje. 1991–1997 m. Kauno policijos inspektorius ir komisaras. 1997–2002 m. dirbo mokesčių policijoje komisaru. 2001 m. baigė finansų valdymo magistro studijas KTU. 2008 m. baigė teisės magistro studijas MRU. 2006–2010 m. Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybos prie Vidaus reikalų ministerijos direktorius.
Vijos rajonas
Vijos rajonas – rajonas Baltarusijoje, Gardino srityje, pasienyje su Lietuva. Centras – Vija.
Istorija
Rajonas įkurtas 1940 m. sausio 15 d.
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Vija, miesto tipo gyvenvietė – Jurotiškės.
Sera da Kapivaros nacionalinis parkas
Sera da Kapivaros nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija rytų Brazilijoje, Pjaujo valstijos pietuose. Įkurtas 1991 m. ir užima 1291 km² teritoriją.
Nacionalinis parkas apima Brazilijos plokščiakalnio teritoriją, pasižyminčią plikų uolų masyvais ir įvairiais geologiniais dariniais (arkomis, slėniais, urvais ir kt.). Paviršių dengia daugiausia kserofitiniai krūmokšniai (kaatinga). Žymiausias parko objektas – Pedra Furados archeologinė vietovė. Joje rasta senovinės uolų tapybos, ginklų liekanų. Dalis radinių datuojami, esantys net 40 tūkst. metų. Tai leidžia iškelti hipotezę, kad Amerika apgyvendinta kur kas anksčiau, nei buvo manyta (prieš 10 tūkst. metų, Kloviso kultūra). Dalis archeologų mano, kad radiniai yra gamtinės, o ne antropologinės kilmės.
1991 m. Sera da Kapivaros nacionalinis parkas dėl savo archeologinės reikšmės įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Paprastasis čiobrelis
Paprastasis čiobrelis (Thymus serpyllum) – daugiametis, labai aromatingas, 10–13 cm aukščio puskrūmis. Yra daug rūšių, jos giminingos pagal biologinį veikimą. Stiebas plonas, gulsčias; lapai smulkūs, priešiniai, standūs, pilkai žali, juose yra eterinių aliejų, todėl augalas maloniai kvepia. Žiedai maži, violetiniai. Vaisius – 4 riešutėliai. Auga smėlingose vietovėse, pušynuose. Žydi birželio – rugpjūčio mėnesiais.
Medicina
Čiobrelio žolė lietuviškoje liaudies medicinoje laikoma vaistine medžiaga. Renkamos šakelės su lapeliais ir žiedeliais jų žydėjimo metu. Turi eterinių aliejų, kartumynų, rūgščių, rauginių medžiagų. Eterinis aliejus timolis turi antiseptinių savybių, todėl iš jo gaminami preparatai, skirti kvėpavimo takams, bronchitui, plaučių uždegimui gydyti.
Vartojamas užpilas, pavilgai, ekstraktai ir tinktūros. Iš čiobrelio gaminamos arbatos, aromatingi padažai, salotos. Jis vartojamas kosmetikoje, likerių gamyboje.
Slavatyčės
Slavatičė – kaimas Lenkijos rytuose, Slavatičės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 44 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 88 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaimas įsikūręs kairiajame Vakarinio Bugo upės krante, Kodenio lygumoje. Šalia kaimo yra Slavatičės-Domačevo pasienio punktas.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1499 metais. Iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVI a. įkurta Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos parapija. 1577 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės. 1761 m. įkurta Slavatičės Rožinio Dievo Motinos parapija. Po 1863 m. sukilimo gyvenvietei atimtos miesto teisės.
Bar Kochba
Bar Kochba – buvusi Lietuvos žydų sporto organizacija.
Istorija
Nuo 1920 m. savarankiškai veikusi Klaipėdoje ir nuo 1931 m. – Kaune. Kultivavo krepšinį, ledo ritulį, lengvąją atletiką, plaukimą ir stalo tenisą. 1933 m. Klaipėdoje turėjo per 400, o Kaune – per 200 narių. 1937 m. Kauno Bar Kochba vėl prisijungė prie Makabi.
Voronovas
Voronovas − pavardė.
Pavardę turi šie asmenys:
Liaudies ūkis (1919)
Liaudies ūkis – Lietuvos ir Baltarusijos TSR žemdirbystės liaudies komisariato žurnalas, ėjęs 1919 m. Vilniuje lietuvių ir lenkų kalbomis.
Istorija
Išėjo penki numeriai. Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, Baltrus Matuzevičius ir kiti.
Redaktorius Motiejus Stankevičius.
Javorkai
Javorkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Rutkų valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 25 km į šiaurės rytus nuo Zambruvo ir apie 42 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Poprado ežeras
Poprado ežeras (Popradské pleso; anksčiau vadintas Rybie pleso) – ežeras Slovakijoje, Aukštųjų Tatrų Mengusovo slėnyje. Plotas 6,88 ha, gylis – 17 m. Ežeras yra 1494,3 m aukštyje virš jūros lygio.
McDonald's
„McDonald’s“ – didžiausias greito maisto restoranų tinklas visame pasaulyje. Kompanija įkurta 1940 m. Kalifornijoje, Jungtinėse Valstijose. Jos restoranuose kiekvieną dieną apsilanko beveik 70 mln. žmonių, kompanija veiklą vykdo 119-oje šalių, turi virš 40 tūkst. greito maisto restoranų visame pasaulyje. 80 % „McDonald’s“ restoranų veikla grindžiama franšizės pagrindu.
„McDonald’s“ restoranų tinklas užsiima įvairių mėsainių, salotų, gruzdintų bulvyčių, gaiviųjų gėrimų, pieno kokteilių, kavos ir desertų pardavimu. Vienas žinomiausių jo produktų – mėsainis „Big Mac“.
miniatiūra|kairėje|„McDonald's“ restoranas Vilniuje. Pirmasis „McDonald’s“ restoranas Lietuvoje atvėrė duris 1996 m. gegužės 31 d. Vilniuje, šalia autobusų stoties. 2021 m. duomenimis, šalyje veikia 17 restoranų Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose ir Marijampolėje.
Oleksandrivskas
Oleksandrivskas arba Aleksandrovskas  – miestas rytų Ukrainoje, Luhansko srityje, Luhansko miesto apygardoje, prie Luhanės upės; Luhansko priemiestis. Netoli miesto yra Melovajos geležinkelio stotis. Veikia Luhansko žemės ūkio instituto bandomasis ūkis, muzikos ir vidurinė mokyklos, tuberkuliozinis dispanseris, soboras.
Atzelė
Atzelė  – buvusi latgalių valstybė, kurios žemės buvo dabartinėse Latvijoje ir Rusijoje. Buvo Talavos dalis. Atzelė mokėdavo duoklę Novgorodui ir Pskovui. Pirmą kartą paminėta 1111 m. Naugardo I metraštyje.
Prielinksnis
Prielinksnis, arba prepozicija – tarnybinė kalbos dalis, kuri rodo daiktavardžio arba daiktavardiškai pavartoto žodžio sintaksinius santykius su kitais savarankiškais žodžiais.
Prielinksnis eina su daiktavardžio arba daiktavardiškai pavartoto žodžio linksniu (lietuvių kalboje – kilmininku, galininku ir įnagininku). Prielinksnis susieja linksnį su veiksmažodžiu, būdvardžiu, skaitvardžiu, įvardžiu, prieveiksmiu arba daiktavardžiu į žodžių junginį ir su tuo linksniu sudaro žodžių junginio priklausomąjį dėmenį (pvz., liet. „einu per mišką“).
Savarankiškos leksinės reikšmės prielinksnis neturi, tačiau individualia reikšme padeda atskleisti junginio žodžių semantinius santykius (erdvės, laiko, priežasties, tikslo, išskirties, draugė̃s).
Pagal struktūrą išskiriami paprastieji (daugiausia vienskiemeniai), samplaikiniai (pvz., liet. „iš po“) ir sudurtiniai (pvz., liet. „anapus“) prielinksniai. Pagal kilmę – senybiniai (pirminiai) ir naujybiniai (antriniai). Senybinių prielinksnių genetiškai neįmanoma susieti su kitais dabartinės kalbos žodžiais (pvz., liet. „apie“, „ant“). Nemažai jų – vienskiemeniai, atitinka veiksmažodžių priešdėlius, žymi įvairius semantinius žodžių santykius; jų atitikmenų esama daugelyje kalbų. Naujybiniai prielinksniai išlaikę genetinį ryšį su savarankiškais žodžiais (arba jų junginiais), iš kurių kilę (pvz., liet. „arti“, „gale“, „iš anapus“). Naujybiniai prielinksniai yra sudėtingesnės struktūros, paprastai žymi vienos rūšies semantinius žodžių santykius.
Prielinksnius turi daugelis kalbų; jie ypač svarbūs mažai linksnių turinčioms kalboms.
Atzelė
Teritorija
Atzelės teritorija užėmė šiaurrytinę dabartinės Latvijos dalį (Apės, Alūksnės, Rugajų, Balvų, Viliakos, Baltinavos savivaldybės ir šiaurinė Karsavos savivaldybės dalis) bei Pskovo srities pakraštį iki Velikajos upės, įtekančios į Pskovo ežerą.
Oleksandrivskas
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1772 m. ir vadinta Juzbaševka (Юзбашевка). 1772 m. pervadinta į Aleksandrovką (Александровка), o nuo 1959 m. – dabartiniu vardu. Miesto statusas suteiktas 1961 m.
Raigardo valsčius (1870–1923)
Raigardo valsčius  – nuo 1870 m. iki 1923 metų egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Ščučino apskrityje. Valsčiaus centras buvo Raigardo kaimas.
Istorija
Valsčius tik iš vieno Raigardo kaimo įkurtas 1870 m. spalio 13 dieną, kai miestas prarado miesto teises. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčius priklausė Lomžos gubernijos, Ščučino apskričiai. Tarpukariu buvo Balstogės vaivadijoje, Lomžos apskrityje. 1924 m. sausio 1 d. valsčius buvo panaikintas, kai miestui buvo gražintos miesto teisės.
Lietuva-kalėjimas
Istorija
Leistas kaip Politinių kalinių draugų grupės organas, Lietuvoje platintas nelegaliai. Išėjo du numeriai.
Kalenčin Valochai
Kalenčin Valochai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Rutkų valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Jūratė Juozaitienė
Jūratė Juozaitienė (g. 1953 m. liepos 31 d. Vilniuje) – architektė, Lietuvos kultūros, politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1971 m. su pagyrimu baigė Vilniaus 16-ąją vidurinę mokyklą. 1976 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą ir įgijo architektės specialybę.
1976–1979 m. Statybos projektavimo instituto architektė, dalyvavo daugelyje konkursų. 1979–1997 m. Lietuvos statybos ir architektūros mokslinio tyrimų instituto Perspektyvinių problemų sektoriaus mokslinė bendradarbė. Tuo pat metu rašė mokslinį darbą „Lietuvos pramoninės architektūros raida“.
1991 m. įkūrė individualią projektavimo įmonę „Vila“, kurioje rengė architektūros projektus, atliko autorinę ir techninę priežiūrą. 1991–1994 m. vadovavo Dizainerių sąjungos salonui. Jį 1994 m. reorganizavus į uždarąją akcinę benrovę „Kauno dizaino salonas“, salono direktorė iki 2000 m. 1993 m. kartu su Vokietijos verslininkais įkūrė bendrą Lietuvos ir Vokietijos įmonę „Kariatidė“, iki išrinkimo į Seimą dirbo šios įmonės reklamos ir pardavimo direktorė.
2000–2004 m. Seimo narė, 2001–2002 m. Ministro Pirmininko patarėja statybos ir urbanistikos klausimais, Seimo Technologijų ir oro erdvės komiteto pirmininkė. 2004–2006 m. UAB JAS projektų vadovė. 2006–2007 m. Ministro Pirmininko patarėja aplinkosaugos ir investicijų klausimams. 2007–2009 m. Aplinkos ministerijos sekretorė.
2010–2012 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės fakulteto Architektūros katedros vedėja, UAB „JAS“ direktorė plėtrai. 2012–2016 m. Ministro Pirmininko patarėja aplinkos apsaugos klausimais.
Nuo 2019 m. UAB „Permira Invest“ direktorė.
Nuo 1999 m. Lietuvos liberalų sąjungos narė, nuo 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narė. Lietuvos architektų sąjungos narė.
Vyras Virginijus, sūnūs Martynas, Jonas.
Projektai
Žymiausi suprojektuoti ir pastatyti objektai: Jonavos sporto kompleksas, Pasvalio taupomasis bankas. „Audronės“ madų salonas pripažintas geriausiu metų interjero projektu. Viešbutis „Kaunas“ pripažintas geriausiu metų rekonstrukcijos projektu. Daugelio Kauno Laisvės alėjos parduotuvių rekonstrukcijų, prekybos centro Kaune, gyvenamųjų namų Kaune, Tauragėje, Vilniuje, viešbučių „Minotel“, „Kaunas“ projektų autorė.
Delnica
Delnica – kaimas šiaurės vakarinėje Lazdijų rajono savivaldybės dalyje, į pietryčius nuo Šeštokų.
Gyventojai
1948 m. Delnicoje gimė Valentinas Sventickas – literatūros kritikas, eseistas, redaktorius.
Jono Pauliaus II herbas
thumb|Herbas
Popiežiaus Jono Pauliaus II (1920-2005) herbas – mėlyname herbiniame skyde prasislinkęs į viršų ir dešinę auksinis kryžius. Kairiame apatiniame lauke auksinė „M“ raidė. Kryžius simbolizuoja Kristų, „M“ raidė – Dievo Motiną.
Herbas sukurtas tuomet, kai Jonas Paulius II (Karol Józef Wojtyła) dar buvo Krokuvos arkivyskupas. Po išrinkimo į Popiežius buvo sukurtas naujas herbas su Dievo Motinos atvaizdu (aut. Bruno Heim, šveicarų heroldas, arkivyskupas). Jonas Paulius II atsisakė. („Tai kas buvo tinkama Krokuvai, tiks ir Romai.“ Jonas Paulius II).
Herbertas Lipas
Herbertas Lipas (1886 m. birželio 26 d. Klaipėdoje – 1969 m. lapkričio 8 d. Berlyne) – evangelikų liuteronų kunigas, rašytojas.
Biografija
Įšventintas kunigu, 1913–1917 m. tarnavo Žuvininkų (dab. Primorskas Rusijos Kaliningrado sr.) evangelikų bažnyčioje. Vėliau persikėlė į Berlyną, kur ilgus dešimtmečius dirbo sielovados darbą Šarlotenburgo rajono evangelikų bažnyčioje.
Jau būdamas kunigu išleido savo pirmąją knygą. Vėliau kūrė ir spausdino įvairaus žanro literatūrą: romanus, eilėraščius, noveles. Visgi didžiausią H.Lipo literatūrinės veiklos dalį užima poezija. Nemažai kūrinių susiję su gimtuoju Klaipėdos kraštu, kartais ir veiksmas vyksta jame. Tarpukaryje buvo aktyvus laikraščio „Memeler Dampfboot“ bendradarbis. Literatūriniai slapyvardžiai Kurt Hael, Semper talis. Kūryboje jaučiame stipri religijos įtaka.
Ribolų valsčius
Ribolų valsčius  – nuo 1952 m. iki 1954 metų egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Bielsko apskrityje. Valsčiaus centras buvo Ribolų kaimas.
Herbertas Lipas
Biografija
Rašytojo archyvas išblaškytas, dalis kūrybinio palikimo saugoma Vokiečių literatūros archyve Marbache.
Ribolų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas 1952 m. liepos 1 d. Bielsko apskrityje, Balstogės vaivadijoje prijungus dalį kaimų iš Bielsko ir Narevo valsčių. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.
Javori Klepačė
Javori Klepačė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Rutkų valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Seniava
Seniava – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, prie pietinės Kauno miesto ribos, į pietus nuo Fredos. Yra Trečiasis fortas. Nedidelė šiaurinė dalis kaimo prijungta prie Kauno miesto.
Istorija
XIX a. Seniavos dvaras (dar vadintas Fredos dvaru) priklausė S. Gavronskiui. Amžiaus pabaigoje piečiau dvaro įrengtas III Kauno fortas.
Pororoka
Pororoka yra aukštyn Amazonės upe kylanti potvynio banga. Bangos aukštis siekia iki 4 metrų. Pavadinimas kilęs iš tupių kalbos, kurioje reiškia „didysis visagriaunantis triukšmas“. Pororoka prasideda upės žiotyse, kur upės vanduo susiduria su Atlanto vandenynu.
Ryškiausiai ši potvynio banga matoma vasario – kovo mėnesiais. Esant pilnačiai ir jaunačiai dukart per dieną milžiniškos vandens masės iš Atlanto vandenyno kyla ties upės žiotimis. Kadangi Amazone tuo metu teka nedaug vandens, upės tėkmė nesustabdo potvynio bangos spaudimo. Dėl silpnos upės srovės potvynio banga kyla aukštyn upe.
500 eurų banknotas
Penkių šimtų eurų banknotas (500 € arba 500 Eur, užsienyje – €500) – septintas euro popierinis pinigas po penkių eurų banknoto. Jis naudojamas nuo euro įvedimo (grynaisiais pinigais) 2002 m. Banknotas naudojamas 23 šalyse, kur tai yra vienintelė valiuta (apie 338 milijonai žmonių). Didžiausias, vertingiausias spausdinamas euro banknotas.
Ši kupiūra yra didžiausia pagal matmenų dydį (160×82 mm), o jos pagrindinė spalva – violetinė.
Penkių šimtų eurų kupiūros turi sudėtingus apsaugos požymius, kurie įrodo autentiškumą (pavyzdžiui: vandens ženklai, nematomas rašalas, hologramos ir mikrotekstas).
2018 m. sausio mėn. Euro zonos apyvartoje buvo apie 508 448 472 vnt. 500 eurų kupiūrų.
Portugalijos karinis laivynas
Portugalijos karinis laivynas – jūrinė Portugalijos ginkluotųjų pajėgų šaka. Portugalijos laivyno funkcijos yra užtikrinti Portugalijos suverenumą ir tarptautinius įsipareigojimus, vykdyti pakrančių apsaugos operacijas teritoriniuose vandenyse ir įtakos vandenyse.
Antrasis pasaulinis karas
Antrojo pasaulinio karo metais Portugalijos karo laivynas gynė Portugalijos neutralumą. Nuo galimo įsiveržimo buvo ginamos strategiškai svarbios Azorų salos. Tuo metu Portugalijos kolonijinės valdos buvo plačios (Afrika, Azija, Okeanija), tad turimo karinio laivyno buvo maža. Tačiau turimas valdas pavyko išlaikyti, tik Portugalijos Timorą 1942-1945 m. buvo užėmusi imperinė Japonija.
Po Antrojo pasaulinio karo Portugalija buvo viena valstybių NATO kūrėjų. Į NATO laivyną „įnešė“ tris povandeninius laivus, septynias fregatas, keturis patrulinius katerius, šešiolika minų tralerių, keturis minų medžiotojus, tris hidrografinius laivus.
Užjūrio karai Azijoje ir Afrikoje
Portugalijos laivynas dalyvavo Portugalijos kolonijiniuose karuose Afrikos kolonijose, taip pat Indijos vandenyne prieš Indiją.
1961 m. gruodžio 18 d. Portugalijos-Indijos kare, kai 45 tūkst. Indijos kareivių ir laivynas iš 8 karo laivų, lėktuvnešio bei Indijos aviacija įsiveržė į Goa, keli Portugalijos laivyno laivai dalyvavo kovos veiksmuose.
Gruodžio 18 d. 12.00 Indijos fregata INS Betwa, lydimas INS Beas, įplaukė į Mormugao uostą ir atidengė 4,5 colių kalibro patrankų ugnį į NRP Afonso de Albuquerque. NRP Afonso de Albuquerque pakėlė inkarą ir, artindamasis į priešą, atsakė savo 120 mm kalibro patrankų ugnimi.
Apie 12.50, iššaudęs į Indijos laivus apie 400 patrankų šovinių (pataikė į du Indijos laivus), patyrė rimtų pažeidimų. Laivo įgula gavo įsakymą palikti laivą. Intensyviai apšaudomas ugnimi, nukreipta į laivą bei į krantą, išgyvenusi laivo įgula (patrankų įgulos ir kt.), paliko laivą ir išsigavo į krantą. 13.10 laivą paliko ir likusi įgula, kuri, palikdama laivą, jį padegė. Sužeistas laivo kapitonas buvo nuvežtas į ligoninę
Viso laivas NRP Afonso mūšyje prarado 5 nukautus ir 13 sužeistų jūrininkų.
Diu enklave patrulinis kateris NRP Vega (įgula – 6 jūrininkai) su viena 20 mm Oerlikon patranka šaudė į atakuojančius Indijos lėktuvus. Indijos lėktuvai dukart atakavo „Vegą“, buvo nukauti kapitonas ir taikytojas, Likusi įgula buvo priversta palikti katerį ir plaukti į krantą, kur jie papuolė į nelaisvę.