cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutartis
Derybos
Derybas vedė abiejų šalių įgaliotieji atstovai. Lietuvos delegaciją sudarė: pirmininkas Tomas Naruševičius, nariai Petras Klimas, Simonas Rozenbaumas, Juozas Vailokaitis ir Vytautas Račkauskas. Sovietų Rusijai atstovavo delegacijos pirmininkas A. Joffe, nariai – J. Marchlevskij ir L. Obolenskij. Šių atstovų parašais ir sutvirtinta taikos sutartis. Vladimiro Lenino plunksnai priklauso pirmasis taikos derybų sutarties punktas, kurį Lietuvos delegacija gavo Kremliaus antspaudu pažymėtame voke. Šiuo punktu Sovietų Rusija pripažino Lietuvą nepriklausoma valstybe ir visiems laikams atsisakė Rusijos suverenių teisių į Lietuvos teritoriją ir jos gyventojus. Derybų metu 1920 m. birželio 30 d. buvo pasirašyta Lietuvos piliečių grąžinimo sutartis.
Lietuvos piliečiai (išskyrus caro valdininkus, tarnavusius Lietuvoje) galėjo grįždami parsigabenti savo turtą, bet Sovietų Rusijos delegacija pasiekė, kad į susitarimą tarp draudžiamų išvežti daiktų būtų įtraukti automobiliai, rogės ir karietos, tad daugelis pabėgėlių grįžo tik su turtu, kurį galėjo panešti. Sunkiausiai sekėsi susitarti dėl sienų ir turtinių santykių. Lietuvos delegacija, svarstant sienų klausimą, rėmėsi istoriniais, etnografiniais bei religiniais motyvais. Įklimpus diskusijoje dėl sienų, Lietuvos užsienio reikalų ministerija net svarstė klausimą dėl Lietuvos delegacijos atšaukimo iš Maskvos, siekiant pajudinti derybas iš mirties taško. Deja, įvykiai Rusijos-Lenkijos fronte vertė skubiai ieškoti susitarimo ypač Vilniaus klausimu. Raudonajai armijai artėjant prie Lietuvos sienų, Lietuvos delegacija sutiko su Sovietų Rusijos delegacijos pasiūlytąja sienos linija, kuri pakankamai atitiko lietuvių tautos interesus.
Derybų metu buvo sudaryta speciali komisija, kuri visus Rusijos valdžios nuostolius Lietuvai įvertino 1224 mln. litų. Lietuvos delegacija reikalavo proporcingos jos teritorijai Rusijos aukso dalies, prekybos ir karo laivyno, atitinkamo skaičiaus geležinkelio vagonų ir garvežių, taip pat sugrąžinti iš Lietuvos išvežtą turtą – Rusijos bankuose esančius Lietuvos piliečių indėlius (13 mln. aukso rublių), išpirkti Lietuvos gyventojų turimus rublius ir apginkluoti vieną armijos korpusą. Maskva pripažino, kad nuo 1914 m. rugpjūčio 1 d. išvežtas turtas, archyvai, Lietuvos Metrika, brangenybės ir kt. priklauso Lietuvos valstybei ir įsipareigojo tuos turtus sugrąžinti. Sovietų Rusija atleido Lietuvą nuo Rusijos imperijos valstybinių skolų, o karo nuostoliams atlyginti paskyrė 100 tūkst. dešimtinių miško ir 3 mln. aukso rublių. Antra sutarties dalimi buvo numatyta, kad konkrečios Lietuvos ir Lenkijos sienos demarkacija − tik jų abiejų reikalas.
Sutarties sąlygos
Šia sutartimi Rusija be atodairų pripažįsta Lietuvos valstybės savarankiškumą ir nepriklausomybę su visomis iš tokio pripažinimo einančiomis juridinėmis pasekmėmis ir gera valia visiems amžiams atsisako nuo visų Rusijos suvereniteto teisių, kurių ji yra turėjusi lietuvių tautos ir jos teritorijos atžvilgiu.
Pasirašytos sutarties realus turinys ir ratifikacija priklausė nuo išorinių faktorių, turėjusių lemiamą įtaką formuluojant sutarties punktus. Raudonajai armija sėkmingai puolant vakarų fronte, V. Leninas liepos 10 d. gavo delegacijos nario J. Marchlevskio pranešimą, kad taikos sutartis su Lietuva jau prarado prasmę. Tačiau V. Leninas tos minties nepalaikė ir liepos 12 d. sutartis buvo pasirašyta (o po dviejų dienų Raudonoji armija užėmė Vilnių ir tęsė puolimą Varšuvos kryptimi. Rugpjūčio 6 d. Lietuvos ir Sovietų Rusijos atstovai pasirašė papildomą susitarimą, pagal kurį Vilnius iki rugsėjo 1 d. turėjo būti perduotas Lietuvai. Rugsėjo pradžioje į Vilnių atvyko Sovietų Rusijos pasiuntinys T. Akselrodas ir įteikė Lietuvos vyriausybei 3 mln. rublių vertės aukso lydinius. Šį žingsnį paskatino pralaimėtas Raudonosios armijos mūšis prie Vyslos, po kurio Lenkijos kariuomenė perėjo į kontrpuolimą. Tad ir Sovietų Rusijai nebeliko nieko kito kaip vykdyti rugpjūčio 6 d. susitarimą. Raudosios armijos daliniai iš Vilniaus pasitraukė tik 1920 m. rugsėjo 26 dieną. Deja, jau spalio 9 d. Vilnių užėmė Lenkijos kariuomenės daliniai. Praėjus trims dienoms po sutarties pasirašymo – liepos 15 d. Lietuvos kariuomenė įžygiavo į Vilnių, kurį jau buvo apleidusi eilinį kartą ten įsibrovusi lenkų kariuomenė. Ji, beje, vykdė Antantės valstybių sprendimą iki liepos 10 d. grąžinti Vilnių ir rytines žemes Lietuvai, atsitraukiant už vadinamosios Kerzono linijos. Mūsų daliniai Vilniuje rado Raudonąją armiją, kuri pasikeitus karo sėkmei vijosi lenkus. Diplomatiniais kanalais buvo susitarta, kad Raudonoji armija trimis etapais perleis Vilniaus kraštą.
1920 m. rugpjūčio 6 d. Lietuvos Steigiamasis Seimas ratifikavo Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį, tačiau per keletą sunkių tik ką po 120 okupacijos metų atgavusiai valstybingumą Lietuvai nepavyko įsitvirtinti Rytų Lietuvoje ne tik de jure, bet ir de facto. Vilniuje tebuvo 3 Lietuvos armijos batalionai.
thumb|200px|right|Dabartinės [[Lenkija|Lenkijos teritorija priskirta Lietuvai pagal taikos sutartį]]
Valstybės sienos linija
thumb|right|250px|Lietuvos žemėlapis, leistas Lietuvos prekybos ir pramonės banko 1918-1926 metais.
thumb|right|250px|Žalia spalva pažymėtos [[Lenkija|Lenkijos užimtos žemės, kurios pagal taikos sutartį buvo priskirtos Lietuvai]] Nuo ten į Dubavosios kaimo pietų šoną, toliau Induros upe, pro Luškių kaimą, pro Induros miestelį, pro Prokapavičių kaimą, pro Bieliavo kaimą. Toliau Lašos upe pro Bebrauninkų kaimą ir toliau šita upe iki jos santakos su Svisločim. Toliau Svisločies upe iki jos santakos su Nemunu, nuo ten Nemunu ligi Berezinos (Beržūnos) upės žiočių. Toliau Beržūnos, Isločies ir Voložinkos upėmis, Voložino miesto vakarų šonu, Brilkų, Burlokų (Burmokų) ir Polikščiauščiznos kaimų šiaurės šonu. Nuo ten į šiaurės rytus Mielašių ir Gintauščiznos (Menžikauščiznos) kaimų rytų šonu tolumo apie varstą nuo jų. Toliau į šiaurės rytus į Cholchlo miesto vakarų šoną tolumo apie varstą nuo jo. Toliau Suchanarovščiznos kaimo vakarų šonu tolumo apie varstą nuo jo. Nuo ten siena pasuka į šiaurės rytus į Berezovcų kaimo vakarų šoną tolumo nuo jo apie vieną varstą. Toliau į šiaurės rytus Vaskaučių kaimo vakarų šonu, nuo ten Lialkovščiznos kaimo vakarų šonu tolumo apie vieną varstą nuo jo. Nuo ten pasuka į šiaurę, į Kuliauščiznos kaimo vakarų šoną ir nuo ten į šiaurę tarp Drenių ir Žerlokų kaimų. Nuo ten į šiaurės vakarus Garavinos kaimo rytų šonu ir Adomavičių kaimo vakarų šonu. Toliau į Mislevičių kaimo rytų šoną, toliau Buchovščiznos kaimo rytų šonu į Molodečnos stotį, kurią perkerta taip, kad geležinkelio Vilniaus-Molodečnos-Lydos linija lieka Lietuvos teritorijoje, o geležinkelio Vileikos-Molodečnos-Minsko linija Sovietų Rusijos teritorijoje. Nuo ten Buchovkos upe iki jos santakos su Uša, ta upe iki Ušos kaimo. Nuo ten pasuka į šiaurės rytus ir eina sausuma Slobodkos, Dolgosios, Prentos kaimų vakarų šonu. Nuo ten Naročies upe ir prie Čeremščicos kaimo tolumo apie varstą nuo jo pasuka į šiaurę ir eina Bliados ežero rytų šonu, tolumo apie varstą nuo jo eina į šiaurę per Miastros ežerą ir išėjusi iš šio ežero sausuma tarp Pikolčių kaimo iš vakarų šono ir Minčiakių kaimo iš rytų šono. Toliau į šiaurę ir Voločako kaimo vakarų šonu tolumo apie varstą nuo jo. Nuo ten į šiaurę per Medžiolo ežerą į Pšegrodo kaimo vakarų šoną tolumo maždaug vienas varstas nuo jo. Nuo ten į Medžiolos upės versmes ir ta upele iki jos santakos su Dysna. Nuo ten siena eina sausuma į šiaurės rytus į Baravosios kaimo vakarų šoną tolumo maždaug varstas nuo jo. Toliau į šiaurės rytus per Mykoliškių ežerą. Toliau Niščiankos upe iki Oziraičių ežero paralelės, į Repiščios vienasėdžio vakarų šoną, į Zamošies vakarų šoną, Žalvos ežerą, Žalvos upe per Drivėtų ežerą į Ceno (Cno) ir Nespižos ežerą. Toliau į šiaurę per Niedriavo ežerą ir nuo šio ežero Drujos upe ligi ji perkerta Kauno gubernijos ir Vilniaus gubernijos sieną ir toliau į Dauguvos upę ties Šafranavo palivarku ir pasiekia Latvijos sieną.
thumb|right|300px| {{legend|#f37250|[[Mažoji Lietuva|Klaipėdos kraštas}} {{legend|#eebcb6|Vilkaviškio regionas, pagal Ribentropo-Molotovo paktą atitekęs Trečiajam Reichui, nuo 1940 m. birželio kontroliavo TSRS, 1941 m. kovo mėnesį TSRS nupirko šią teritoriją iš Nacistinės Vokietijos už 7,5 mln. JAV dolerių}} {{legend|#8833bb|Suvalkų trikampis, buvusi Lenkijos teritorija, 1939-1945 m. priklausė Nacistinei Vokietijai, nuo 1945 m. Lenkijai}} {{legend|#3322bb|Pietinė Suvalkijos dalis, buvusi Lenkijos teritorija, 1939 m. įtraukta į Baltarusijos TSR, 1945 m. atitekusi Lenkijai ir Baltarusijos TSR}} {{legend|#ff9515|Vilniaus krašto teritorija perduota Lietuvai 1939 spalio 10 d.}} {{legend|#ffad38|Vilniaus krašto teritorija perduota Lietuvai 1940 rugpjūčio 3 d.}} {{legend|#993300|Vilniaus krašto teritorija Baltarusios TSR sudėtyje nuo 1939 m.}}]]
Vilniaus krašto praradimas
1920 m. spalio 9 d. generolas Liucjanas Želigovskis, neviešai pritariant Lenkijos vyriausybei, grubiai paminant tarptautinę teisę, inscenizavo lenkų karių bei Vilniaus krašto gyventojų maištą ir staigiu puolimu užėmė Vilnių, kur įkūrė Vidurio Lietuvos valstybę. 1922 metais Vidurio Lietuva prijungta prie Lenkijos. Lietuvos sostinė ir etninė Rytų Lietuvos teritorija išbuvo lenkų valdžioje iki 1939 m. rugsėjo. Iki tada ten vyko polonizacijos – priverstinio lenkinimo procesai.
Vlasas Čiubaris
Vlasas Čiubaris (, 1891 m. vasario 22 d. Dnepropetrovske – 1939 m. vasario 26 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys, vienas holodomoro Ukrainoje organizatorių, pats žuvęs nuo stalininių represijų.
Biografija
1911 m. baigė Aleksandrovsko mechanikos-technikos mokyklą. 1917 m. Petrogrado centrinės gamyklų komitetų tarybos bei Darbininkų kontrolės tarybos narys. 1918 m. tapo RTSFR Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos prezidiumo nariu. 1920–1921 m. buvo Ukrainos TSR Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos prezidiumo pirmininku.
1922 m.- Angliakasybos pramonės centrinės valdybos pirmininkas, 1923–1934 m. – Ukrainos TSR Liaudies komisarų tarybos pirmininkas, 1923–1925 m. – kartu ir TSRS Liaudies komisarų tarybos pirmininko pavaduotojas.
1934 m. perkeltas į Maskvą, dirbo TSRS Liaudies komisarų tarybos bei Darbo ir gynybos tarybos pirmininko pavaduotoju, 1937–1938 m. tuo pat metu ir TSRS Finansų liaudies komisaras. 1938 m. birželio mėn. nuo pareigų nušalintas ir iki lapkričio mėn. dirbo NKVD įkalinimo įstaigos statybos viršininkas Solikamske.
Nuo 1921 m. – VKP(b) CK narys, nuo 1926 m. – kandidatas į VKP(b) CK Politinio biuro narius, 1935–1938 m. – Politinio biuro narys.
1938 m. birželio mėn. areštuotas, TSRS Aukščiausiojo teismo karinės kolegijos 1939 m. vasario 26 d. nuteistas mirties bausme ir tą pačią dieną sušaudytas. 1955 m. reabilituotas, grąžintas į TSKP narius.
Wilhelm Kuhr
Wilhelm Kuhr (1865 m. rugpjūčio 9 d. Verdainėje – 1914 m. gruodžio 23 d. Lenge prie Mazovijos Tomašuvo) – teisininkas, politikas.
Biografija
Gimė 1865 m. rugpjūčio 9 d. Verdainėje. Baigė gimnaziją Luke. Studijavo teisę ir ekonomiką Karaliaučiaus universitete. Trumpai buvo Burgo miestelio netoli Magdeburgo meru. 1906-1914 m. buvo Pankovo miestelio, kuris šiuo metu priklauso Berlynui meras. Būdamas miestelio meru žymiai pagerino švietimo ir sveikatos apsaugos sąlygas, įkūrė miestelio parką. Prasidėjus I pasauliniam karui savanoriškai ėjo į frontą ir žuvo mūšyje Lengo kaime prie Mazovijos Tomašuvo 1914 m. gruodžio 23 dieną. Jo garbei Pankove ir Burge pavadintos gatvės.
Šilgalių pagrindinė mokykla
Pagėgių savivaldybės Šilgalių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pagėgių savivaldybėje, Šilgaliuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190695499. Steigėjas Pagėgių savivaldybės taryba.
Istorija
Šilgalių pagrindinė mokykla savo veiklą pradėjo 1990 m. rugsėjo 1 d. Šilgalių gyvenvietėje. Pastato projektas tipinis, projektuota 216 vietų mokykla, pritaikyta kabinetinio ugdymo darbo metodui. Yra sporto salė, aktų salė, 54 vietų valgykla, mokomosios medžio - metalo dirbtuvės, chemijos - fizikos - biologijos bendras kabinetas su paruošiamosiomis patalpomis, 12 klasių kabinetų, tarp jų informacinių technologijų kabinetas su 6 kompiuteriais, 3 administracijos kabinetai, mokytojų kambarys, biblioteka, vietinė šildymo sistema kūrenama kietu kuru.
Elenė (palydovas)
Elenė arba Helenė (rečiau Helena ar Elena)  – Saturno palydovas. Skrieja orbitos Lagranžo taške L4. Nuo Saturno yra nutolęs 377 400 km. Palydovo orbitinis periodas yra 2,737 paros. Elenė yra netaisyklingos formos palydovas, jo dydis yra 36×32×30 km. Jos ryškis yra 18,4. Palydovas atspindi 60 % šviesos.
Atradimas
Šį Saturno palydovą savo kelionės metu 1980 m. tiesiogiai atrado JAV automatiniai zondai Voyager 1 ir Voyager 2.
Vytautas Maknys
Vytautas Maknys (1907 m. birželio 26 d. Balkūnai, Alytaus apskr. – 2003 m. sausio 21 d.) – Lietuvos teatro istorikas, pedagogas, vertėjas.
Rotorua
Rotorua gali reikšti šiuos Naujosios Zelandijos objektus:
Vytautas Maknys
Biografija
1916–1919 m. mokėsi Balkūnų pradinėje mokykloje, 1927 m. baigė Alytaus gimnaziją, 1931 m. – Vytauto Didžiojo universitetą, Balio Sruogos mokinys. Be to, 1930–1931 m. mokėsi Kauno karo mokykloje.
Pasaulio lietuvių jaunimas
Pasaulio lietuvių jaunimas – Lietuvių jaunimo informacinis žurnalas, pradėtas leisti 1973 m. Čikagoje.
Istorija
Įsteigė Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos Ryšių centras. Ėjo 6 kartus per metus. Tiražas 4000 egz.
Vytautas Maknys
Mokslinė veikla
Vienas pirmųjų ėmė garsinti pasaulyje Lietuvos teatrą ir jo menininkus įvairiose enciklopedijose, rašė Lietuvos teatro istoriją, išleido įvairių knygų, monografijų, apybraižų teatro istorijos klausimais, išvertė iš prancūzų kalbos įvairių autorių kūrinių, parengė plačią metodinę teatro istorijos dėstymo programą Lietuvos aukštosioms mokykloms. 1962 m. parengė tritomę Lietuvos teatro istoriją nuo 1570 m. iki šių dienų, kurios išleista tik viena dalis.
Pasaulio lietuvių jaunimas
Istorija
Vyr. redaktorė J. Jasaitytė.
Vytautas Maknys
Mokslinė veikla
Tėviškėje 1982 m. įsteigė dailininko A. Žmuidzinavičiaus ir jo svainio bei savo tėvo J. Maknicko muziejų. 1994 m. būdamas vienintelis paveldėtojas Alytaus rajono savivaldybei padovanojo tėviškės sodybą – respublikinį istorinės reikšmės paminklą. Viena didžiausių jo dovanų – per 60 tūkst. kultūros istorijos eksponatų, perduotų Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejui.
Bučeča
Bučeča – miestelis šiaurės rytų Rumunijoje, Botošanio apskrityje, netoli sienos su Moldavija ir Ukraina. Jis administruoja du kaimus – Bohoghina ir Călineşti.
Pasaulio lietuvis (Kaunas)
Pasaulio lietuvis – iliustruotas žurnalas, leistas 1937–1940 m. Kaune.
Nepiliečiai (Latvija)
miniatiūra|230px|right|Nepiliečio pasas Latvijoje
Pasaulio lietuvis (Kaunas)
Istorija
Leido Pasaulio lietuvių sąjunga. Spausdino V. Atkočiūno spaustuvė bei E. Norkienės spaustuvė Kaune. Išėjo 63 numeriai.
Rašė apie įvairiose pasaulio šalyse gyvenančius lietuviųs, puoselėjo lietuvių kalbos, kultūros tradicijas, spausdino straipsnius apie Lietuvos praeitį, lietuvių emigraciją, ekonomiką, kultūrą.
Nepiliečiai (Latvija)
Demografija
2017 m. duomenimis, apie 240 tūkst. iš beveik 2 mln. Latvijos gyventojų buvo nepiliečiai. Beveik absoliuti dauguma jų – rusakalbiai.
Nepiliečių istorija
Nepiliečiai Latvijoje tokį statusą įgijo 1990-aisiais. Daugiausiai buvo tokių žmonių, kurie 1940–1989 m. atvyko į Latvijos SSR iš kitų Sovietų Sąjungos respublikų, ir jų vaikai, gimę iki 1992 m. liepos 1 d.
Pasaulio lietuvis (Kaunas)
Istorija
Bendradarbiavo Bernardas Brazdžionis, Adomas Jakštas, Kazys Inčiūra, Viktoras Jocaitis, Juozas Leimonas, Antanas Miškinis, Vladas Nagevičius, Petras Ruseckas, Kazys Pakštas, Antanas Steponaitis, Leonardas Šimutis, Vincas Vileišis, Juozas Žukauskas ir kt.
Nepiliečiai (Latvija)
Nepiliečių istorija
Rusakalbiai gyventojai, kurie rėmė atkurtą Latviją, tikėjosi, kad naujoji valdžia įteiks latviškus pasus visiems gyventojams. Tačiau Latvijos piliečiais buvo pripažinti tik šią pilietybę turėjusieji iki 1940 m. birželio 17 d. Šis nutarimas galiojo ir jų palikuonims. Sovietmečiu į Latviją atsikėlę žmonėsi turėjo teisę gauti Latvijos pilietybę, bet privalėjo išlaikyti kalbos egzaminą. Atsisakiusieji tai padaryti liko be pilietybės, gavo nepiliečių statusą arba paprašė Rusijos paso.
Pasaulio lietuvis (Kaunas)
Istorija
Redagavo Rapolas Skipitis.
1963 m. Klyvlende Pasaulio lietuvių bendruomenė pradėjo leisti savo žurnalą „Pasaulio lietuvis“.
Nepiliečiai (Latvija)
Nepiliečių istorija
Nepiliečių natūralizacijos procesas teisiškai reguliuojamas nuo 1995 m.: nepiliečiai gali oficialiai gauti latviškus pasus, o tam reikia išlaikyti latvių kalbos ir Latvijos istorijos egzaminus. Per pastaruosius 25 metus natūralizacija pasinaudojo apie 150 tūkst. asmenų.
Privalomi egzaminai baugina daugelį nepiliečių ir kliudo gauti pilietybę. Kai kurie žmonės įsitikinę, kad pilietybė privalo būti suteikta automatiškai, o privalomi egzaminai juos žemina. Vyresnio amžiaus rusakalbiai teigia, neva jiems sudėtinga išmokti latvių kalbą. Be to, rusai nepritaria faktui, kad Sovietų Sąjunga buvo okupavusi Latviją, todėl neišlaikomas istorijos egzaminas.
2020 m. sausio 1 d. įsigaliojo buvusio prezidento Raimondo Vėjuonio inicijuotas įstatymas dėl automatiško Latvijos pilietybės suteikimo nepiliečių vaikams. Pagal įstatymą vaikams, gimusiems Latvijoje po 2020 m. sausio 1-osios, nebebus suteikiamas nepiliečio statusas, jeigu tėvai nenorės vaikui kitos šalies pilietybės, arba jei vaikas nebus kitos šalies pilietis.
Kritika
Jungtinių Tautų Žmogaus teisių tarybos komitetas nurodė netinkamą Latvijos valdžios elgesį su rusakalbiais ir kitomis mažumomis. Komiteto paskelbtoje ataskaitoje nurodoma, kad šioje Baltijos valstybėje mažumų atstovai dėl griežtų kalbos reikalavimų yra diskriminuojami darbo rinkoje.
Lenktalapis finikas
Lenktalapis finikas (Phoenix reclinata) – arekinių (Arecaceae) šeimos palmių rūšis, paplitusi tropinėje Afrikoje, Madagaskare, Komorų salose.
Medis užauga nuo 7,5 iki 15 m aukščio, kamieno skersmuo pasiekia 30 cm. Lapai plunksniški, 2,5–4,5 m ilgio. Lają sudaro 20-40 lapų. Vienalyčiai žiedai susitelkę į žiedynus – vyriški žiedai kremiškai gelsvi, moteriški žalsvai geltoni. Vaisius – pailgas, oranžinis kaulavaisis, turintis vieną didelę sėklą.
Lenktalapio finiko vaisiai valgomi, taip pat maistui vartojama palmės šerdis, sakai. Okavango deltoje bei Natalyje iš palmės sulos gaminamas palmių vynas. Jaunų lapų plaušai tinkami kilimų, demblių, šluotų gamybai. Šaknyse yra tanino, tinkamo rudų dažų gamybai. Mediena lengva ir nėra vertinga.
Padunojės žemuma
thumb|right|300px|Padunojės žemuma. Tolūmoje matomi [[Stara Planina|Balkanų kalnai.]] Padunojės žemuma (bulg. Дунавска равнина) yra šiaurinėje Bulgarijos dalyje, išsidėsčiusi Balkanų kalnų šiaurėje ir Dunojaus upės pietuose. Padunojės žemumos plotas 31 523 km². Ji yra apie 500 km ilgio ir nuo 20 iki 120 km pločio.
Padunojės žemumos reljefas yra kalvotas ir turi daug plynaukščių bei upių slėnių. Didžiausios upės tekančios per šią žemumą yra Dunojus, Iskaras, Jantra, Osamas, Vitas, Rusės Lomas, Ogosta ir Lomas.
Didžiausi miestai esantys Padunojės žemumoje:
San Žuan de Meritis
Istorija
XVII–XVIII a. dabartinio miesto vietoje buvo keletas fazendų ir koplyčių. Vėliau čia pradėjo keltis imigrantai iš Europos, Artimųjų Rytų. San Žuan de Meričio savivaldybė sukurta 1947 m.
Tošimos seniūnija
Tošima  – viena iš 23 Tokijo seniūnijų. Seniūnija ribojasi su Nerimos, Itabašio ir Kitos seniūnijomis šiaurėje bei Šindžiuku ir Bunkijo seniūnijomis pietuose.
Seniūnijoje gyvena apie 256,7 tūkst. gyventojų, net 6,16 % jų – užsieniečiai.
Istorija
Seniūnija įkurta 1947 m. kovo 15 d.
thumb|left|Tošima Tokijo prefektūroje
Simboliai
Oficiali gėlė – rododendras, medis – svyruoklinė vyšnia (Prunus × yedoensis).
Cholmai (Papelkiai)
Cholmai (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 179 gyventojai. 1947–2005 m. Borskojės apylinkės kaimas.
Darbo balsas (Vilnius)
thumb|200px|Darbo balso 1918 metų 5 numeris „Darbo balsas“ – Lietuvos socialdemokratų visuomenės, politikos ir literatūros laikraštis, leistas 1917 m. lapkričio 15 d. – 1919 m. sausio 7 d. Vilniuje.
Leidimai
Leido Lietuvos socialdemokratų partija. Savaitraštis, nuo Nr. 45 – dvisavaitinis leidinys. Spausdino J. Bajevskio spaustuvė Vilniuje. Išėjo 58 numeriai. 1917 m. pasirodė 4, 1918 m. – 53, 1919 m. – 1 numeris. Tiražas 5000 egz. (1917 m.).
Bendradarbiai – Stasys Brašiškis, Vytautas Didžiulis, Augustinas Janulaitis, Kazys Kepalas, Stasys Matijošaitis, Adomas Mika, Juozas Paknys, Motiejus Pečiulionis,
Propagavo Lietuvos socialdemokratų partijos idėjas, spausdino LSDP dokumentus, domėjosi darbo žmonių ekonomine, politine ir soeialine padėtimi, informavo apie šalies ir pasaulio politikos, ekonomikos ir kultūros įvykius, spausdino teorinius straipsnius, polemizavo su kitos orientacijos spauda.
Arūnas Sverdiolas
Arūnas Sverdiolas (g. 1949 m. Vilniuje) – yra Lietuvos filosofas, filosofijos istorikas, vertėjas, pedagogas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Tėvas Lietuvos Dainų švenčių organizatorius Solomonas Sverdiolas, brolis Dainius Sverdiolas. 1968–1973 m. studijavo Vilniaus universitete. 1975–1978 m. TSRS Mokslų akademijos Filosofijos instituto Maskvoje aspirantas, 1979 m. čia apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją apie katalikiškąją kultūros filosofiją tarpukario Lietuvoje, kuri 1993 m. nostrifikuota kaip humanitarinių mokslų daktaro disertacija. 2007 m. lapkričio 23 d. atliko filosofijos krypties habilitacijos procedūrą Vilniaus universiteto Filosofijos fakultete tema „Hermeneutinė kultūros filosofija“.
Išsilavinimas
1968–1973 m. – žurnalistikos studijos Vilniaus Universitete. 1975–1978 m. – TSRS Mokslų akademijos Filosofijos instituto Maskvoje aspirantas, 1979 m. ten apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Katalikų kultūros filosofija buržuazinėje Lietuvoje“. 2007 m. gavo filosofijos krypties habilituoto daktaro laipsnį Vilniaus Universiteto Filosofijos fakultete (tema „Hermeneutinė kultūros filosofija“).
Visuomeninė veikla
1989–1996 m. – kultūrinio almanacho jaunimui „Proskyna“ redkolegijos narys. Nuo 1991 m. iki dabar – žurnalo „Baltos lankos“ redkolegijos narys ir vienas iš sudarytojų. Nuo 2006 m. – LKTI filosofijos žurnalo „Athena. Filosofijos studijos“ redkolegijos narys. Vienas iš ilgamečių (nuo 1991 m.) kasmetinės „Baltų lankų“ akademinių studijų savaitės Lietuvos aukštųjų mokyklų studentams Druskininkuose steigėjų, organizatorių ir paskaitininkų.
Filosofija
Sverdiolas plėtoja hermeneutinę kultūros filosofiją, aprėpdamas keturis susijusius probleminius laukus: 1) filosofiniai istoriniai lietuvių kultūros filosofijos tyrinėjimai; 2) originalus hermeneutinės kultūros filosofijos projekto kūrimas; 3) Lietuvos kultūros istorijos metodologinių priemonių tyrinėjimas; 4) dabartinės Lietuvos kultūros reiškinių filosofinė ir kultūrologinė analizė bei kritika.
Kultūros filosofijos istorija
Lietuvių kultūros filosofijos tyrinėjimai išsamiausiai pateikti stambioje Sverdiolo monografijoje Kultūra lietuvių filosofų akiratyje (2012). Čia nagrinėjama lietuvių kultūros filosofijos raida – jos atsiradimas XX a. pradžioje, plėtra I Lietuvos Respublikoje ir tąsą išeivijoje. Kultūros filosofinės problemos pirmąkart buvo iškeltos nacionalinio atgimimo sąlygomis, ieškant „tautos dvasios“ ir „savitos kūrybos“ parametrų, nagrinėjant kultūros ir kalbos santykį bei svarstant žmogaus kaip „mažojo kūrėjo“ teo- ir kosmogoniniame kontekste idėją. Vėliau kultūros filosofijos kūrimo iniciatyva priklausė Vytauto Didžiojo universiteto katalikiškiesiems kultūros filosofams, būtent – Stasiui Šalkauskiui ir Antanui Maceinai. Knygoje parodoma, kaip kultūrinės krizės terpėje kūrėsi pozityvaus pobūdžio kultūros projektas, ir kaip nuo šio projekto grindimo buvo pereita prie jo pamatų kritinio svarstymo ir ardymo. Sverdiolas akcentuoja, kad šioje raidoje kristalizavosi grynai filosofinės analizės plotmė, atsiskirdama nuo ideologinių uždavinių. Remiantis šia plotme, buvo plačiai svarstomas ir persvarstomas nacionalinės kultūros savitumo ir universalumo santykis, Rytų ir Vakarų kultūrų sintezės reikšmė ir kitos aktualios idėjos.
Kitos dvi monografijos ''Būti ir klausti. Hermeneutinės filosofijos studijos – 1 (2002) ir Aiškinimo ratas. Hermeneutinės filosofijos studijos – 2'' (2003) priskirtinos filosofijos istorijos žanrui. Tačiau tikrasis Sverdiolo tikslas – perprasti hermeneutinį bei fenomenologinį filosofavimą ir šitaip pasirengti nagrinėti rūpimas kultūros problemas. Knygoje Būti ir klausti nagrinėjamos stambiausių XX amžiaus hermeneutikos atstovų – Wilhelmo Dilthey’aus, Martino Heideggerio, Hanso-Georgo Gadamerio, Paulio Ricœuro, Rudolfo Bultmanno – filosofinės koncepcijos, su jomis susijusios garsiausios diskusijos ir neišspręsti klausimai. Aiškinimo rate tiesiogiai filosofiškai hermeneutiškai nagrinėjama svarbiausių kultūros sričių – istorijos, tradicijos, religijos, meno, šventės, žaidimo, dirbinio, kūrinio ir kitų – problematika.
Hermeneutinė kultūros filosofija
Tęsdamas lietuvių kultūros filosofų atliktą darbą, Sverdiolas eina prie pačių problemų ir savarankiškai jas sprendžia dabartinės filosofijos kontekste. Sisteminis Sverdiolo hermeneutinės kultūros filosofijos veikalas yra monografija Steigtis ir sauga (1996). Kultūros filosofijos hermeneutiškumas, anot jo, pirmiausia reiškiasi tuo, kad kultūros filosofijos kūrimo konceptualinės priemonės bandomos išgauti iš pačios Vakarų mąstymo tradicijos, ne tiktai filosofinės, bet ir teologinės, poetinės, istoriografinės ir kt. Todėl analizė plėtojama dviejuose lygmenyse: Pamatiniai kultūros aspektai čia įvardinami kaip steigtis ir sauga, palaikančios savitą kultūros buvinių būtį – tvermę. Šios sąvokos nusako kultūrinės ir socialinės žmonių bendrijos pagrindus: jų kūrimą, išradimą, konstravimą, palaikymą, saugojimą, atkūrimą, rekonstravimą bei sklaidą ir plėtrą, pagaliau istorijoje aptinkamą jų kritiką bei dekonstravimą. Teminiu atžvilgiu daugiausia nagrinėjami veiksmai ir jų paradigmatizacija – virtimas veikimo pavyzdžiais, kultūriniais veiksmais.
Monografijoje Apie pamėklinę būtį ir kiti etiudai (2006) nagrinėjamos aktualios Lietuvos kultūros istorijos metodologinės ir kultūros istoriko savivokos problemos, taip pat dabartinė Vakarų filosofijos recepcija Lietuvoje. Pirmojoje knygos dalyje svarstomos kertinės teorinės, metodologinės ir pasaulėžiūrinės Lietuvos kultūros istorijos problemos: savasties dinamika, erdvė ir laikas, funkcionalizmo ir paradigminės istorijos santykis, aprašymo ir argumentacijos bei fenomenų spektro ir lauko skirtys. Knygoje siūlomi nauji, aktualūs, paprastai kultūros istorikų netaikomi konceptualiniai įrankiai spręsti filosofiniams klausimams, bei kultūros istoriko savivokos būdai, kurių prireikia kebliems Lietuvos kultūros istorijos reiškiniams nagrinėti. Demonstruojama, kaip veikia siūlomi įrankiai, nuodugniai nagrinėjant kultūros istorijos šaltinius (išsamiausiai – Jurgio Ambraziejaus Pabrėžos pamokslo pavyzdžiu). Antrojoje knygos dalyje nagrinėjamos dabartinės lietuvių kultūros ir viešosios sąmonės ypatybės, būtent: jos erdvės ir laiko charakteristikos, korinė sąranga, polinkis ciniškai redukuoti vertybių ir patį aukštybės matmenį ir tokių redukcijų lemiamas mąstysenos lėkštumas. Šių analizių pagrindą sudaro autoriaus išplėtota policentrinių erdvės ir laiko kaip monadiškai organizuotų prasmės konsteliacijų samprata. Trečiojoje dalyje nagrinėjami keli kertiniai dabartinio Vakarų filosofinio ir kultūrologinio mąstymo (Jeano Baudrillard’o, Gilles’o Deleuze’o, Umberto Eco, Jacques’o Derrida) bruožai, atkreipiant ypatingą dėmesį į jų raiškos, recepcijos ir transformacijos Lietuvos teoriniame ir viešajame mąstyme pobūdį.
Knygoje ''Lėkštutėlė lėkštelė. Keli dabartinės Lietuvos viešosios erdvės ypatumai'' (2006) tęsiama dabartinės Lietuvos kultūros kritinė analizė. Hermeneutinės kultūros filosofijos idėjos taip pat išdėstytos akademinių paskaitų kurso knygoje Kultūros filosofija (2007).
Dabartiniai Sverdiolo darbai tęsia hermeneutinės kultūros filosofijos projektą. Pastaruoju metu spausdintuose straipsniuose bei rašomoje monografijoje pereinama nuo veiksmų srities prie veikalų – dirbinių ir kūrinių – analizės. Šiuose tyrimuose laikomasi prielaidos, kad dirbinio dirbdinimas ir kūrinio kūrimas tarpsta giliausioje dvilypės žmogaus egzistencinės sąrangos – stygiaus ir geismo – kontekste. Pamatinį kultūros klodą sudaro gamtos dirbimas ir pertvarkymas pagal labai skirtingus projektus ir programas, kurie gamtos daiktus perkeičia į žmogaus daiktus ir ištisus jų ansamblius, lemiančius vienokį ar kitokį egzistencijos pavidalą. Hermeneutine gija šiam tyrimui pasitarnauja Heideggerio ir kitų XX amžiaus mąstytojų darbai, o daugiausia – Aristotelio filosofija, percentruota taip, kad dėmesio lauke atsidurtų prigimtinės rasties bei tvermės (physis, bios) ir dirbtinės rasties bei tvermės (techne, poiesis) gretinimas, atskleidžiantis gamtinę ir kultūrinę būties prigimtį.
Įvertinimas
2011 m. – Stasio Šalkauskio premija už Šalkauskio filosofijos platinimą bei jo darbų tęsimą.
2013 m. – Lietuvos mokslo premija už darbų ciklą „Hermeneutinė kultūros filosofija (2002–2012)“.
Santa Maria del Fiore
thumb|180px|right|Katedros fasadas Basilica di Santa Maria del Fiore - pagrindinė Romos katalikų bažnyčios arkivyskupystės Florencijoje katedra (Duomo), garsėjanti savo kupolu.
Bažnyčia stovi Piazza del Duomo aikštėje kartu su varpine bei garsiąja Švento Jono baptisterija (Florencija).
Katedros meno muziejus
Katedros meno muziejus (it. Museo dell'Opera del Duomo) yra muziejus prie katedros esančiame pastate. Jame sukaupta viena reikšmingiausių skulptūros kolekcijų pasaulyje. Skulptoriai, kurie reprezentuoti: Donatelas, Mikelandželas ir kiti. Muziejuje yra originalios garsiosios Florencijos baptisterijos Giberčio kurtos durys, pramintos „Rojaus vartais“.
Ministrų kabinetas
thumb|Lietuvos ministrų kabinetas 1939 m. Iš kairės, sėdi: [[Juozas Tūbelis, Vladas Mironas, Antanas Smetona, Konstantinas Šakenis, J.Takūnas. Iš kairės, stovi: Juozas Skaisgiris (šeštas), J. Gudauskas (aštuntas), Kazys Germanas (vienuoliktas), Juozas Urbšys (dvyliktas).]] thumb|[[JAV prezidento kabinetas 2009 m.]] Ministrų kabinetas arba Vyriausybė – viena iš pagrindinių valstybės institucijų, susidedanti iš aukšto rango politikų (paprastai vadinamų ministrais), vadovaujančių ministerijoms (su kai kuriomis išimtimis). Ministrų kabinetas paprastai priskiriamas vykdomajai valdžiai ir dažniausiai atsako už tiesioginį valstybės valdymą bei sprendimų, priimtų įstatymų leidžiamosios valdžios, įgyvendinimą. Parlamentinio ar pusiau prezidentinio valdymo sąlygomis ministrų kabinetui vadovauja Ministras Pirmininkas (kancleris, premjeras, premjerministras). Prezidentinio valdymo sąlygomis ministrų kabinetui vadovauja Prezidentas.
Nepritariantys technokratiams ministrų kabinetams teigia, kad tokie ministrų kabinetai nutraukia valdžios delegavimo grandinę, trukdo politinių klausimų svarstymams, sudaro klaidingą neutralios, ideologija neparemtos, politikos įspūdį.
Veragvaso provincija
Veragvaso provincija – provincija, esanti Panamos vidurio–vakarinėje dalyje, skalaujama tiek Ramiojo vandenyno, tiek Karibų jūros. Administracinis centras – Veragvaso Santjagas.
Provincija sudaryta vietoje vienos seniausių kolonijų Amerikos žemyne – Veragvos gubernatorystės.
Geografija
Veragvaso provincija yra vienintelė šalyje, besiribojanti su abiem vandenynais. Pietryčiuose provincija apima vakarinę Asuero pusiasalio dalį su toliausiai į pietus nutolusiu Šiaurės Amerikos tašku – Mariato kyšuliu. Taip pat Veragvasui priklauso keletas salų – didžiausia Panamoje Koibos sala, mažesnės Sebako, Chikarono, Leoneso salos Ramiajame vandenyne. Taip pat pietuose giliai į žemyną įsiterpia Monticho įlanka.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 12 apygardų (skliaustuose – administracinis centras):
Artimųjų Rytų istorija
Šiame straipsnyje apžvelgiama Artimųjų Rytų istorija.
Senosios civilizacijos
thumb|350px|Achemenidų imperija Pagrindiniai straipsniai: Mesopotamija, Senovės Egiptas, Senovės Sirija, Mažosios Azijos istorija, Senovės Persija, Dilmunas, Maganas, Senovės Jemenas
Artimieji Rytai - daugybės senovės civilizacijų lopšys. Jau IV tūkst. pr. m. e. skirtingose derlingojo pusmėnulio vietose atsirado skirtingos civilizacijos, pasižymėję aukštu išsivystymo lygiu.
Pačios svarbiausios jų buvo Mesopotamijoje ir Egipte, tačiau greta jų egzistavo ir satelitinės civilizacijos, kurių pirminė funkcija buvo kontroliuoti prekybos kelius, kuriais buvo teikiamos gėrybės šioms dviem civilizacijoms. Elamas Senovės Persijoje kontroliavo prekybą tarp Mesopotamijos ir Indo slėnio, taip pat lazurito srautus. Sirija kontroliavo medienos prekybą.
Nuo II tūkst pr. m. e. susiformavo Hetitų civilizacija Mažojoje Azijoje, o tūkstantmečio pabaigoje Pietinėje Arabijoje radosi Jemeno civilizacija, kuri klestėjo smilkalų prekybos dėka.
I tūkst. pr. m. e. viduryje ypač iškilo Irano regiono galia. Iš čia kilusios Medijos ir Persijos imperijos nukariavo didžiules teritorijas ir pirmą kartą sujungė visus Artimuosius Rytus į vieną valstybę.
Helenizmas ir persų revivalizmas
thumb|350px|Aleksandro imperija Pagrindiniai straipsniai: Helenistinė civilizacija, Partai, Sasanidai
IV a. pr. m. e. išaugus Graikijos įtakai, Aleksandras Makedonietis užkariavo visus Artimuosius Rytus ir atnešė šiam regionui Vakarų kultūrą, pagrįstą graikų kalba, raštu ir meno pasiekimais. Galingose imperijose, susiformavusiose po Aleksandro mirties, maišėsi Vakarų ir Rytų kultūros, klestėjo helenistinė civilizacija. Ji išliko iki pat VI a. vakarinėse dalyse, tose, kurios buvo užkariautos Romos imperijos. Netgi tos teritorijos, kurios nebuvo tiesiogiai Romos aneksuotos, buvo stipriai veikiamos šios stipriausios politinės ir ekonominės regiono galybės.
Arabų Kalifatas ir subyrėjimas
thumb|350px|Arabų Kalifatas Pagrindiniai straipsniai: Kalifatas, Islamiškos Persijos istorija, Irako istorija, Sirijos istorija, Arabijos istorija, Bachreinas (regionas), Jemeno istorija, Omano istorija, Egipto istorija
VII a. mažai žinomoje ir atokioje Arabijos provincijoje, Hidžaze, kilo nauja religija, islamas, kuri skatino arabų genčių ekspansiją ir užkariavimus. Per gana trumpą laiką arabai užkariavo visus Artimuosius Rytus bei Šiaurės Afriką, islamizuodami ir arabizuodami vietos tautas. Taip susikūrė Arabų Kalifatas, kurio trys dinastijos valdė visą regioną iki IX a.
Valdant Abasidams, Kalifatas ėmė byrėti, įsitvirtino atskiros suverenios valstybės bei dinastijos, atskirose srityse reiškėsi skirtingos kultūros, klestėjo daugybė islamo sektų.
Tiurkų ir mongolų valdymas
thumb|350px|Seldžiukų imperija Pagrindiniai straipsniai: Seldžiukai, Ilchanatas
XI a. Artimųjų Rytų susiskaldymui galą padarė nauja išorinė jėga, - seldžiukai, vėl trumpam laikotarpiui sukūrę didelę imperiją. Seldžiukai ganėtinai pakeitė Artimųjų Rytų etninį veidą, tačiau perėmė islamą.
Osmanai ir persai
Pagrindiniai straipsniai: Osmanų imperija
Izraelio valstybės susikūrimas
1947 m. Jungtinės Tautos paskelbė planą padalinti Palestiną sukuriant žydų valstybę ir palestiniečių valstybę. Palestiniečiai šį planą atmetė, tačiau sionistų persikėlėliai 1948 m. paskelbė Izraelio valstybės sukūrimą. Įsikišus arabų valstybėms kilo karas, kurį arabų valstybės pralaimėjo. Apie 800 000 palestiniečių karo metu pasitraukę iš Izraelio aneksuotų teritorijų tapo pabėgėliais kaimyninėse šalyse, taip sukurdami „Palestinos problemą“, kuri nuo to laiko destabilizuoja visą regioną.
Šiuolaikinė Artimųjų Rytų istorija
Europos valstybių, tiesiogiai kontroliavusių regioną, pasitraukimas, didėjanti naftos pramonės reikšmė ir Izraelio valstybės įkūrimas ženklina moderniosios Artimųjų Rytų istorijos pradžią.
Konfliktai
Nuo 1947 m. Artimieji Rytai yra nuolatinės įtampos židinys. Nuo Izraelio valstybės susikūrimo regione įvyko mažiausiai 6 konvenciniai karai:
Džokjakarta (regionas)
Džokjakartos autonominis regionas  – provincija Indonezijoje, Javos saloje. Regiono administracinis centras Džokjakarta, regione gyveno 3 452 000 žmonių (2010 m.).
Istoriškai ir kultūriškai Džokjakartos regionas yra Centrinės Javos dalis. Tai vienintelis regionas šalyje, kurį valdo ikikolonijinė monarchija – Džokjakartos sultonas. Indonezijos vyriausybė traktuoja jį kaip gubernatorių, kurio pareigos paveldimos. Be sostinės Džakartos, tai mažiausia provincija Indonezijoje. Džokjakartos pavadinimas kildinamas nuo Ajodhijos miesto, svarbaus indų mitologijai.
Istorija
Japonijos imperija valdė Javą 1942–1945 m. Sukarno paskelbė Indonezijos nepriklausomybę 1945 m. rugpjūtį. Rugsėjo mėn. sultonas Hamengkubuvono IX laiške išreiškė paramą naujai respublikai ir pripažino, kad Džokjakartos sultonatas yra jos dalis. Surakartos sultonas pasielgė taip pat, bet dėl kairiųjų antimonarchinio sukilimo jo specialus statusas Indonezijos respublikoje buvo panaikintas ir jis buvo prijungtas prie Centrinės Javos 1946 m.
Džokjakartos parama buvo svarbi per Indonezijos tautinę revoliuciją 1945–1949 m., Džokjakartos miestas buvo Indonezijos sostinė 1946 m. sausį – 1948 m. gruodį, kai olandai užėmė Džakartą. Kai olandai užpuolė Džokjakartą, sostinė buvo perkelta į Bukitingį Vakarų Sumatroje gruodžio 19 d.
2006 m. gegužės 27 d. regioną sudrebino 6,3 balų pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. 5782 žuvo, 36 tūkst. sužeista, 600 tūkst. liko be namų. Labiausiai nukentėjo Bantulo apylinkės.
Lokomotiv stadionas
Lokomotiv stadionas  – futbolo stadionas Maskvoje, Rusijoje. Namų rungtynes žaidžia FK Lokomotiv Moskva. 2010 m. XIX pasaulio futbolo čempionato atrankoje žaidė Rusijos vyrų futbolo rinktinė. Po 2002 m. rekonstrukcijos talpina 28 800 žiūrovų (visos vietos sėdimos).
Istorija
Dabartinio stadiono vietoje 1935 m. elektrikų sąjungos darbuotojai nusprendė pastatyti stadioną, kuris buvo pavadintas Stalinets. Tuo metu stadionas talpino 30 000 žiūrovų. Stadionas buvo Maskvos futbolo simbolis. Stalinets stadionas buvo nugriautas, o vietoje jo pastatytas Lokomotiv stadionas. 30 000 vietų modernus stadionas buvo atidarytas 1966 m. rugpjūčio 17 d.
Dabartinio stadiono statybos buvo pradėtos 2000 m. Atidarytas 2002 m.
Lilita (mėnulis)
thumb|300px|[[Lagranžo taškas|Lagranžo taškai]] Lilita (mėnulis) – hipotetinis natūralus antrasis Žemės palydovas, dar vadinamas tamsiuoju ar juoduoju mėnuliu. Jo dydis būtų apie ketvirtis Mėnulio dydžio, o apsisukimo periodas – 119 dienų. Nors toks didelis objektas astronomų seniai turėjo būti aiškiai pamatytas, šalininkai aiškina, jog Lilitos orbita tokia, jog ją visada dengia Mėnulis. Tokia orbita matematiškai galima kaip L2 Lagranžo taškas, tačiau ji nebūtų stabili.
Lilitos hipotezę 1856 metais pasiūlė prancūzų astronomas Frederikas Petitas. Astronomai ją iškart sutiko skeptiškai, tačiau rašytojas Žiulis Vernas Lilitą išpopuliarino savo mokslinės fantastikos kūriniais. Lilitą pripažįsta, jos orbitą skaičiuoja ir ją į horoskopus įtraukia astrologai. Vyro horoskope Lilita reiškia moterį, kurios šis bijo.
Astronomijoje
Juoduoju mėnuliu astronomai kai kada vadiną antrąjį elipsės, kuria Mėnulis skrieja aplink Žemę, židinį. Šiuo atveju, tai grynai matematinė sąvoka, nežyminti realaus kosminio objekto.
Planetary objects proposed in religion, astrology, ufology and pseudoscience
Maunt Darvino rajonas
Maunt Darvinas (arba Darvinas) – vienas iš septynių rajonų Vidurio Mašonalando provincijoje, Zimbabvėje. Rajono administracinis centras – Maunt Darvinas.
S-IVB
Skrydžiai į Mėnulį
Skrydyje į Mėnulį ši pakopa įsijungdavo dukart: pirmąkart kylant nuo Žemės ir antrąkart startuojant nuo Žemės orbitos į Mėnulį. Mėnulį pasiekdavo ne tik įgulos modulis su astronautais, bet ir ši raketa. Atkabinta nuo įgulos modulio, ji paprastai trenkdavosi į Mėnulį. Šios nukritusios pakopos yra didžiausi kada nors žmogaus į Mėnulį nugabenti objektai, nors Mėnulyje naudingi jie nebebuvo – tiesiog nukrito ir sudužo. Jų smūgiai buvo panaudoti seisminiams jo geologinės struktūros tyrinėjimams.
"Klajojančios" S-IVB pakopos
Kai kurių ekspedicijų S-IVB pakopos praskriejo pro Mėnulį ir sukasi Saulės orbitoje. Viena jų (S-IVB-507, Apollo 12 ekspedija) vėliau (2002 m.) buvo astronomų nepriklausomai atrasta kaip asteroidas J002E3. Manoma, jog 2006 m. atrastas maždaug tris kartus toliau nei Mėnulis aplink Žemę besisukantis objektas 6Q0B44E irgi yra viena iš Mėnulyje nenukritusių S-IVB.
Skylab
Ta pati pakopa buvo panaudota pirmajai amerikiečių orbitinei stočiai Skylab sukurti. Skylab buvo tiesiog perdirbta S-IVB, kurios viduje vietoj degalų buvo sumontuota orbitinės stoties įranga. Skylab užėmė savo vietą beveik tokioje pat Saturnas V tipo raketoje, kaip ir skrendant į Mėnulį. Pagal pradinį projektą, pakopa skrydžio metu turėjo dirbti ir į kosminę stotį būti perdaryta jau orbitoje. Šio plano vėliau buvo atsisakyta, vietoj to padidinus žemutinių pakopų galią. Iš S-IVB išėjo gana didelė stotis (masė siekė apie 70 tonų).
Skylab astronautai vėliau tris kartus lankė mažesnėmis Saturnas IB raketomis, kur S-IVB buvo paskutinė pakopa. Tie kosminiai laivai irgi buvo palyginus labai dideli – trijų žmonių įgulos laivas sverdavo apie 20 tonų, apie tris kartus daugiau nei vėliau plačiai naudoti tos pačios talpos Soyuz.
Charakteristikos
Parengta skrydžiui, pakopa sverdavo apie 119 tonų. Ji turėjo vieną suskystintais deguonimi bei vandeniliu varomą variklį. Varomoji jėga siekė 1001 KN. Pakopos varklį skrydžio metu buvo galima įjungti ir išjungti daugelį kartų. Tai buvo rimtas pranašumas, nes daugelis tų laikų raketinių variklių turėjo vienkartinių detalių, kurias po kiekvieno įjungimo reikėdavo keisti – taigi sykį išjugus, to paties skrydžio metu tokio variklio pakartotinai įjungti nebebūdavo galimybės.
Sunaikinimo sistema
Avarijos atveju, jei pakopa būtų tapusi nevaldoma, buvo galimybė sunaikinti ją ore, taip apsaugant apačioje esančius gyventojus. Specialus karininkas galėjo pasiųsti komandas „stop“ (užgesindamas variklį) bei „ugnis“ (detonuodamas raketoje įtaisytus sprogmenis). Šie sprogmenys turėjo sudraskyti raketos korpusą taip, jog dauguma kuro tiesiog ištekėtų ir išsisklaidytų, išvengiant didelio gaisro ar sprogimo. Keleto sekundžių pauzė tarp variklio sustabdymo ir sprogimo buvo skirta kosmonautų moduliui skubiai atsikabinti ir pasitraukti. Trečioji komanda buvo „saugu“ – ja sunaikinimo sistema buvo negrįžtamai išjungiama po to, kai S-IVB pakildavo į orbitą ir nebekeldavo pavojaus esantiems apačioje.
S-IVB laikoma sėkminga, pavykusia technine konstrukcija. Dabar amerikiečių konstruojamo Space Shuttle pakeisiančių Ares V ir Ares I kompleksų paskutiniosios pakopos bus daug kuo į ją panašios.
Bavarų tarmė
Bavarų tarmė (austrų-bavarų tarmė) – vokiečių kalbos tarmė, vartojama Bavarijoje, Austrijoje, dalyje Italijos ir Čekijos. Priklauso vokiečių aukštaičių tarmėms, kilusioms iš germanų prokalbės. Tai nėra valstybinė kalba.
Didžioji Zimbabvė
Didžioji Zimbabvė  – senovinio miesto liekanos dabartinės Zimbabvės valstybės pietinėje dalyje, Masvingo provincijoje. Vėlyvajame geležies amžiuje šis miestas buvo Zimbabvės karalystės sostine. Didžiosios Zimbabvės statybos pradėtos XI a. ir tęsėsi iki XIV a. Klestėjimo laikotarpiu miestas užėmė 722 ha plotą, spėjama, kad čia gyveno ~18 000 žmonių. Didžiojoje Zimbabvėje rezidavo karalystės valdovas, miestas buvo įtvirtintas masyviomis sienomis, pastatytomis nenaudojant skiedinio. XV a. miestas dėl gerai nežinomų priežasčių žlugo ir buvo apleistas. Europiečiai apie Didžiąją Zimbabvę plačiau sužinojo XIX a. pab. Pradžioje netgi buvo neigiama, kad šį miestą pastatė juodaodžiai, nes netikėta, kad jie galėję sukurti monumentaliosios architektūros statinių (Rodezijoje buvo draudžiama teigti afrikietišką šio statinio kilmę).
Miesto pavadinimas yra šonų kilmės, bet jo etimologija nėra aiški – siūlomi variantai yra „didieji akmenų namai“, „garbinimo namai“, „mirusiųjų namai“. Pietų Rodezijai paskelbus nepriklausomybę, Zimbabvės pavadinimas pasirinktas naujajai valstybei.
Miesto teritorija buvo gyvenama nuo IV a. žmonių, besivertusių žemdirbyste ir mokėjusių apdirbti geležį. Akmeninių konstrukcijų statyba pradėta XI a. ir tęsėsi 300 metų. Didžioji Zimbabvė yra vienas seniausių ir masyviausių statinių Pietų Afrikoje, savo amžiumi nusileidžianti tik Mapungubvei (PAR). Svarbiausias miesto statinys yra vadinamas didžiuoju užtvaru – jis turėjo 11 m aukščio ir 250 m ilgio sieną. Šis statinys yra didžiausias senovinis statinys visoje Užusachario Afrikoje. 1531 m. Didžiąją Zimbabvę (Symbaoe) aprašė portugalas Vicente Pegado. Aplink didįjį užtvarą gausu kitų archeologinių liekanų, kurios išskiriamos į „kalvų kompleksą“ ir „slėnio kompleksą“. Manoma, kad šie kompleksai išaugo palaipsniui – XII a. valdovo rūmai perkelti iš „kalvų komplekso“ į „didįjį užtvarą“, o XVI a. – į „slėnio kompleksą“.
1986 m. Didžioji Zimbabvė įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Jūratė Bundzaitė
Jūratė Bundzaitė (1952 - 2015) – Lietuvos pedagogė, pianistė, vargonininkė.
Biografija
1970–1975 m. Lietuvos konservatorijos E. Dineikaitės klasėje įgijo koncertinės pianistės diplomą, 1975–1982 m. prof. Leopoldo Digrio vargonų klasėje – vargonininkės solistės diplomą. Nuo 1986 m. Balio Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos Fortepijono ir vargonų katedros vedėja, mokytoja ekspertė.
Sesuo Elona Bajorinienė.
Peru vėliava
thumb|200px|[[Vaizdas:FIAV 010010.svg|23px Valstybės vėliava (Pabellón Nacional); Proporcijos: 2:3]] thumb|200px|[[Vaizdas:FIAV 100100.svg|23px Nacionalinė vėliava (Bandera Nacional). Proporcijos: 2:3]] thumb|200px|[[Vaizdas:FIAV 001001.svg|23px Karinių pajėgų vėliava (Bandera de Guerra); Proporcijos: 2:3]] 125px|thumb|Jūrų vėliava (Bandera de proa); Proporcijos: 1:1
Peru vėliava – stačiakampio formos audeklas padalintas į tris lygias vertikalias juostas, išorines raudonas ir vidurinę baltą. Baltos juostos centre įkomponuotas Peru herbas.
Istorija
Vėliava įteisinta 1825 m.