cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bisau Gvinėja
Klimatas
Šalies klimatas svyruoja tarp subekvatorinio savanų ir subekvatorinio musoninio. Vidutinė metinė oro temperatūra 26,3 °C. Vidutinė sausio temperatūra 25 °C, liepos 27 °C. Per metus iškrinta 1200–1500 mm kritulių, pakrantėje – 2000-3000 mm. Lietingasis laikotarpis būna birželio-lapkričio mėnesiais, pučiant pietvakarių vėjams. Žiemą būna sausra, pučia harmatanas.
Gamta
Būdingos savanos, pakrantėse veši mangrovės ir drėgnieji atogrąžų miškai. Įsteigti 5 nacionaliniai parkai. Yra apie 110 žinduolių, 380 paukščių rūšių. Veisiasi buivolai, gazelės, leopardai, hienos, karpočiai, beždžionės, krokodilai, gyvatės, iš paukščių – pelikanai, flamingai.
Miškai šalyje užima apie 70 % visos teritorijos ploto.
Ekonomika
Bisau Gvinėja yra viena iš neturtingiausių šalių pasaulyje. Žemės ūkis užima daugiausia žmonių. Auginami ryžiai, kukurūzai, pupelės, manijokai, medvilnė. Pagrindiniai pelno produktai yra anakardžių riešutai, žuvis, jūros produktai, riešutai, palmių branduoliai, mediena. Kasami boksitai, fosfatai, taip pat yra neeksploatuojamų naftos telkinių. Pramonė dažniausiai apsiriboja žemės ūkio produktų apdorojimu.
Žemės ūkis ekstensyvus, jame dirba 83 % ekonomiškai aktyvių gyventojų (1999 m.). Vyrauja smulkūs ūkiai, lydiminė žemdirbystė. Ariamoji žemė užima 11 %, ganyklos – 38 % šalies teritorijos.
2000 m. Bisau veikė Portugalijos kapitalo investicinis bankas bei 2 privatūs komerciniai bankai. 1997 m. Bisau Gvinėjos pesą (peso) pakeitė Tarptautinės Afrikos finansinės sandraugos frankas, lygus 100 santimų.
Bisau Gvinėja pasižymi kaip kokaino kontrabandos šalis.
Demografija
Bisau Gvinėja yra etniškai marga valstybė ir joje yra daug skirtingų kalbų, papročių bei socialinių struktūrų. Šalyje priskaičiuojama keliolika etninių grupių, kurių dauguma kalba Atlanto grupės kalbomis. Didžiausios jų yra fulbiai (20%, paplitę rytinėje šalies dalyje), ir pajūrio tautos, paplitę vakarinėje šalies dalyje: balantai (30%), mandžakai (14%), papeliai (7%), džolai, bajotai, kobianai, mankanjai, biafadai, bižogai, mansoankai, nalu. Šalies šiaurėje gyvena viena mandžių kalbų kalbantys mandinkai (13%).
Oficiali šalies kalba yra portugalų, bet ja kalba tik 14 % Bisau Gvinėjos gyventojų. 44 % kalba portugalų kalbos pagrindu susidariusia kreolų kalba, o likę – įvairiomis gimtosiomis afrikinėmis kalbomis. Mokyklose taip pat yra mokoma prancūzų kalba, nes Bisau Gvinėja yra apsupta prancūziškai kalbančių šalių.
Pasak 2003 m. apskaičiavimų, vyresnių nei 15 m. žmonių raštingumas yra 42,4 % (vyrų – 58,1 %, moterų – 27,4 %). Anot 2009 m. apskaičiavimų, vidutinė numatomo gyvenimo trukmė skaičiuojant nuo gimimo šalyje yra 47,9 metų (vyrų – 46,07 m., moterų – 49,79 m.).
Gyventojų amžiaus struktūra:
AIDS paplitimas tarp suaugusiųjų: 1,8 %. Mirčių nuo AIDS per metus: 1 100 (2007 m. apsk.)
Kultūra
thumb|240px|[[Karnavalas Bisau]]
Bisau Gvinėjai būdinga Vakarų Afrikos kultūra, paveikta portugališkosios bei islamiškosios kultūrų įtakų.
Kaimuose ir priemiesčiuose nuo seno statomos apskritos belangės molinės trobelės, dengtos šiaudais. Sostinėje Bisau po II pasaulinio karo (ypač XX a. pab.) pastatyta modernių 2-3 aukštų funkcionalistinių pastatų. Iš dailiųjų amatų svarbiausias yra medžio drožyba: iš brangmedžio (jo apdirbimas yra viena pagrindinių šalies pramonės šakų) drožiamos apeigines ir suvenyrinės kaukės, smulkios skulptūrėlės. Taip pat pinami geometrinių raštų dembliai, indigu ir kitais gamtiniais dažais marginami medvilniniai audiniai, skobiami ir puošiami moliūginiai indai.
Bisau Gvinėjos muzika ritmiška, plačiai naudojami kalabašo būgnai. Ypač populiari daugiaritmė muzika gumbe, angolietiška pop muzika kizomba. Kaimuose atliekama vietinių tautų apeiginė, šventinė muzika.
Žymiausias šalies režisierius – Flora Gomes, sukūręs pirmą vaidybinį filmą Bisau Gvinėjoje. Rašytojai – Amílcar Cabral, Abdulai Silá.
Populiariausias sportas yra futbolas, tačiau šalies rinktinė didesnių pasiekimų nėra pasiekusi. Nuo 1996 m. šalies atletai (bėgikai, imtynininkai) dalyvauja vasaros olimpinėse žaidynėse, bet medalių nėra iškovoję.
Juraškai
Juraškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1941-1944 m. šalia kaimo esančiame miške buvo sušaudyti 76 Lenkijos karininkai.
Macaičiai
Macaičiai – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Šiluvos.
Laisvės šauklys
thumb Laisvės šauklys – Lietuvos pogrindžio laikraštis, ėjęs 1976–1977 m.
Istorija
Iniciatorius ir leidėjas Kęstutis Jokubynas. Leido ir redagavo Vytautas Bogušis, Teresė Birutė Burauskaitė ir kiti. Išleisti 6 numeriai.
Vėl buvo leidžiamas 1988–1990 m. kaip Lietuvos laisvės lygos informacinis biuletenis. Leidėjas Antanas Terleckas.
Flavio Briatore
thumb|Flavio Briatore Flavio Briatore (g. 1950 m. balandžio 12 d.) – Italijos verslininkas. Jis buvo dviejų Formulės 1 komandų vadovas. Paskutiniu metu nuo 2000 iki 2009 m. jis vadovavo Renault ekipai. Nuo 2007 m. jis buvo Londono futbolo klubo Queens Park Rangers FC vienas vadovų ir bendrasavininkų.
2009 m. rugsėjo 16 d. jis pasitraukė iš Renault ekipos vadovo pareigų, kai jam buvo pareikšti įtarimai surežisavus 2008 m. Singapūro Grand Prix baigtį, įsakius vienam lenktynininkų specialiai padaryti avariją. FIA organizavo savo tyrimą ir nusprendė, kad italas buvo kaltas. Jam buvo uždrausta vadovauti visose FIA organizuojamose automobilių varžybose iki gyvos galvos.
2010 m. sausio 5 d. Prancūzijos teismas italą išteisino ir liepė FIA panaikinti savo nutartį.
Kunioniai
Veikia Kunionių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-58020), kaimo turizmo sodyba „Medžiotojų sostinė“. Tarybiniais metais išaugusi kaimo dalis yra pietuose, ten yra nemažai daugiabučių namų. Šiaurėje, prie kelio į Jasnagurką (Dvarkelio) yra senoji Kunionių dalis. Į vakarus nuo Kunionių, prie kelio į Maleikonius, yra daug fermų, žemės ūkio įmonių.
thumb|left|260px|Centrinė Kunionių dalis
Istorija
Minimi nuo 1593 m. Manoma, kad kaimas išaugo prie senojo vieškelio į Kauną, galimai priklausė Josvainių dvarui. Kaime gyveno nedidelė žydų bendruomenė, kuri vertėsi degtinės varymu, pyragų kepimu, turėjo smuklę. Ant Vikšrupio upelio buvo įrengtas vandens malūnas. Kunioniuose buvo 4 Vinco Svirskio kryžiai, bet iki šių dienų neišliko. 1950–1992 m. – kolūkio centrinė gyvenvietė. 1929 m. atidaryta pirmoji keturių skyrių pradinė mokykla, ilgainiui tapusi pagrindine mokykla. 1950 m. įsteigta biblioteka.
Gyventojai
1593 m. kaime buvo 11 valakų, 4 kiemai. 1923 m. buvo 141 gyventojas, 27 kiemai, o Kunionių viensėdyje – 114 gyventojai, 24 kiemai.
Rugių šventė
Rugių šventė – šventė, kuri prasideda prasidėjus rugiapjūtei (apie liepos 25-26 d.). Su javais, ypač rugiais, susiję papročiai – vieni seniausių Lietuvoje. Jie susiję su Žemės, Saulės, Perkūno ir kitų pagoniškųjų dievybių garbinimu.
Rugiapjūtės papročiai
Prieš pradėdami rugiapjūtę senovės lietuviai iškilmingai eidavo į rugių lauką. Ten šeimininkė atsinešdavo duonos ir druskos. Moters reikšmė nuimant derlių anksčiau būdavo svarbiausia. Ji nupjaudavo pirmąjį pėdą (tris saujas) javų. Po to ji atsigręždavo į Saulę ir jai keletą kartų nusilenkdavo. Kiti palydos dalyviai tuo metu stovėdavo tylėdami. Po to javų pėdą („svečią“) dviejose ar trijose vietose perrišdavo (viršūnę surišdavo, o apatinę dalį perskirdavo į dvi ar tris dalis), parnešdavo namo ir sakydami žodžius „Atėjo svetys, vardu rugys“ pastatydavo jį į šventą kampą – krikštasuolę. Būdavo tikima, kad šis pėdas apsaugos namus nuo bado, ligų, kitų nelaimių.
Prasidėjus javapjūtei, už derlių būdavo padėkojama ir žemei. Dažniausiai toje vietoje, kur pradėdavo pjauti javus, iškasdavo duobelę, į ją padėdavo prapjovų duonos, paaiškindami, kad atsilyginama už tai, kad davė derliaus, ir užberdavo ją žemėmis. Po to apeigų dalyviai pasivoliodavo ant žemės kalbėdami: „Skalsa, skalsa, ū-ū-ū“, „Skalsa iš visų dvarų ir visų bagotyrių sueikit pas mus, skalsa, skalsa, ū ū ū“.
Prasidėjus darbymečiui, iš rugių pindavo Jievarą – rugių „kasą“, dainuodavo dainas apie jovarą – tikėta, kad jis lemia derlių.
Su rugiapjūtės papročiais siejamas ir vienas archajiškiausių – „Aukuro“ papročių, kurį jotvingių krašte užrašė S. Dvorakovskis. Anot jo, prasidėjus rugiapjūtei, žmonės į lauką atnešdavo plokščią akmenį ir padėdavo jį ant trijų atraminių akmenėlių. Per apeigas ant šio „stalelio“ būdavo dedamos aukos, apeiginis maistas, virš ugnies, kuri būdavo kūrenama šalia „stalelio“, kiek pasvilinta nedidelė varpų puokštelė.
Rugiapjūtės pabaigtuvių šventę papročių tyrinėtojai skirsto į penkias dalis: paskutinio pėdo pjovimas, Jievaro pynimas, vainiko pynimas, vainiko parnešimas ir įteikimas, vaišės (baigiantis javapjūtei, iš paskutiniųjų javų būdavo nupinamas vainikas, po to šį vainiką parnešdavo namo, įteikdavo šeimininkui, o šis vainiką pakabindavo šventame kampe vietoje senojo, kurį po to sudegindavo, vėliau vykdavo vaišės, kuriose dalyvaudavo visi, kas padėjo nuimti derlių).
Gvadalkanalio provincija
Gvadalkanalio provincija – viena iš Saliamono Salų provincijų. Tai 5358 km² ploto sala, kuri padengta beveik vien džiunglėmis. Pavadinimą salai davė Pedro de Ortega Valencia, gimęs Gvadalkanalio kaime prie Sevilijos. Saloje yra šalies sostinė ir didžiausias miestas Honiara. Tačiau 1983 m. liepą nuo provincijos buvo atskirta 22 km² ploto sostinės teritorija ir Honiara nepriklauso provincijai. Gvadalkanalio provincijoje gyvena 60 275 žmonės (1999 m.). Visoje saloje gyvena 109 382 gyventojai (1999 m.).
2012 m. spalio 1 d. Gvadalkanalio provincija ir Malaitos provincija pradėjo naudoti hangul raštą vietinėms kalboms užrašyti.
Per Antrąjį pasaulinį karą salose vyko svarbi Gvadalkanalio kampanija.
Dūmiškės
Dūmiškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Naujosios Ūtos. Per kaimą teka Dūmės upelis, kuris čia ir prasideda. Kaimas yra rytiniame seniūnijos pakraštyje. Rytiniu ir pietiniu savo pakraščiu Dūmiškės remiasi į Prienų šilo pušynus. Pietvakarinį ir šiaurinį kaimo pakraštį nuo Skersabalio ir Senaūčio kaimų skiria pušų jaunuolynai.
Istorija
Iki XX a. septinto dešimtmečio pradžios per kaimą vingiavo trumpiausias Prienai–Marijampolė per Naująją Ūtą kelias. Šiame kaime 1944 metais rugpjūčio 1 d., Vinco Senavaičio–Žaliavelnio iniciatyva susibūrė pirmoji šio krašto partizanų grupelė, kurios nariais tapo šio kaimo gyventojai:
Laisvės talka
Istorija
Lietuvos laisvės armijos vardu leido Liūto rinktinės partizanai.
Mikštų piliakalnis
Mikštų piliakalnis, Cegelnės piliakalnis, Zlataja Gura – piliakalnis Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Mikštų, Švenčionių seniūnija. Pasiekiamas keliu Milkuškos – Jančiūnai, už Čepukėnų pasukus į kairę rytuosna link buvusių Mikštų pro pasieniečių postą – stebėjimo bokštą, už 800 m paėjus į dešinę pietų kryptimi per laukus 300 m – yra 200 m į šiaurę nuo Lietuvos – Baltarusijos sienos, sienos apsaugos zonoje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, buvusios šlapios pievos rytiniame krante. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 15x10 m dydžio, iki 0,7 m iškiliu viduriu. Šlaitai statūs, 4-7 m aukščio.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Murgubo savivaldybė
Murgubo savivaldybė  –  Libijos savivaldybė šalies šiaurės vakaruose, Viduržemio jūros pakrantėje. Sostinė – Humsas.
Glušinas
Glušinas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Krasnapolio, apie 10 km į pietvakarius nuo Seinų ir 107 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Pepuša
Pepuša  – antras pagal aukštį kalnas Retezato kalnyne bei aštuntas visoje Rumunijoje. Viršukalnė išsidėsčiusi Hunedoaroje, Transilvanijos regione. Aukštis – 2508 m. Pepuša įeiną į Retezato nacionalinio parko sudėtį.
Priešais Pepušą stūkso aukščiausias Retezato kalnas Peleaga (2509 m). Aplink esančiuose slėniuose gausu ledyninės kilmės ežerų, iš kurių didžiausias – Bukura.
Maltos futbolo varžybos 1920–1921 m.
Maltos futbolo varžybos 1920–1921 m.
DMT
150px|thumb|DMT DMT, dar žinomas kaip dimetiltriptaminas – natūraliai egzistuojanti stipriausia haliucinogeninė medžiaga pasaulyje, randama žmogaus kūne, taip pat ir daugelyje augalų. Šį haliucinogeną naudoja Pietų Amerikos šamanai religiniams tikslams. Pirmą kartą susintetintas 1931 metais. Savo struktūra ir poveikiu junginys artimas psilocibinui, priklausantis tai pačiai triptaminų klasei.
Kol kas nežinoma, kodėl kankorėžinė liauka gamina DMT. Teigiama, kad dimetiltriptaminas sukelia sapnus, išsiskiria prieš pat mirtį.
Poveikis
Priklausomai nuo to, kaip suvartojama, poveikis gali trukti nuo 5 minučių iki ilgiau nei 3 valandų. Rūkant poveikis prasideda mažiau nei po 45 sekundžių, ir maksimalūs efektai juntami praėjus minutei po rūkymo. Surūkius poveikis trunka nuo 5 iki 30 minučių, priklausomai nuo dozės. Liekamieji efektai gali trukti nuo 15 iki 60 minučių.
Thompson Gavi
Tomsonas Gavis (Thompson Opeoluwa Gavi; g. 2000 m. vasario 2 d.) – Nigerijos futbolininkas, saugas.
Buvęs Kauno „Stumbro“, FC Hegelmann žaidėjas.
E & A Academy
2014–2018 m. priklausė E & A Academy (Nigerija).
FC Stumbras
2018 m. tapo Kauno „Stumbro“ nariu. Debiutavo rungtynėse prieš FK Atlantas 2018 m. spalio 28 d. Kauniečiai 6-0 nugalėjo varžovus, o žaidėjas aikštėje praleido 14 minučių.
A lygoje sužaidė vienerias rungtynes. Žaidė Stumbras B ekipoje (13 rungtynių).
Giant Brillas FC
2019–2020 m. žaidė Giant Brillas FC (Nigerija).
2021 m. sezonas
2021 m. vėl grįžo į Lietuvą. Atstovavo FC Hegelmann Litauen klubui, kuris debiutavo A lygoje.
Chapter One
Chapter One – debiutinis studijinis britų dainininkės ir dainų autorės Ella Henderson albumas, išleistas 2014 m. spalio 10 d. Pirmasis albumo singlas „Ghost“ pasiekė pirmąją vietą Jungtinės Karalystės ir Airijos singlų topuose, taip pat pateko į dešimtuką dar daugybėje pasaulio šalių. Pats albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje. 2015 m. sausį albumas tapo platininiu, kadangi buvo parduota virš 300 tūkstančių kopijų.
Thompson Gavi
2021 m. sezonas
2021 m. liepos 23 d. rungtynėse prieš Gargždų „Bangą“ pelnė pirmą rungtynių įvartį ir išvedė HL į priekį (1:0). Galutinis rungtynių rezultatas 4:1 HL naudai.
2021 m. gruodžio mėn. pratęsta sutartis.
2022 m. sezonas
2022 m. balandžio 6 d. rungtynėse prieš FK Banga pasižymėjo pelnydamas įvartį.
2023 m. sausio mėn. tapo žinoma, kad žaidėjas ir toliau atstovaus klubui.
2023 m. sezonas
2023 m. balandžio 28 d. pasižymėjo įvarčiu A lygos rungtynėse prieš Marijampolės „Sūduvą“. Kauno rajono „Hegelmann“ klubas sutriuškino varžovus rezultatu 6:0.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Chuck Norris
Carlos Ray Norris (g. 1940 m. kovo 10 d. Ryan, Oklahomoje) – JAV kovos menų meistras ir Holivudo aktorius, geriausiai žinomas kaip pagrindinio vaidmens aktorius televizijos seriale Volkeris, Teksaso reindžeris.
Kaip aktorius žinomas vardu Chuck Norris.
Biografija
Gimė Ryan miestelyje, Oklahomoje. Tėvas dirbo vairuotoju ir mechaniku. Senelis iš tėvo pusės ir senelė iš motinos pusės buvo airiai, kiti du seneliai buvo vietiniai indėnai čerokiai. Turėjo du jaunesnius brolius – Veilandą (miręs) ir Aaroną (Holivudo prodiuseris). Kai Norisui sukako dešimt metų, jo tėvai išsiskyrė ir jis kartu su savo motina ir broliais persikėlė gyventi į Kanzaso valstijoje esantį Preiri Vilidžą, o vėliau į Torensą Kalifornijoje.
Baigęs vidurinę mokyklą įstojo į aviacijos pajėgas ir tarnavo Korėjoje. Kariuomenėje gavo Antino pseudonimą. Korėjoje išmoko įvairių kovos metodų, treniravosi tangsudo. 1962 m. grįžo į JAV, kur įkūrė keletą karatė mokyklų.
1968 m. Norisas tapo vidutinio svorio pasaulio karatė čempionu. Po metų žurnalas Black Belt jam suteikė „Fighter of the year“ („Metų kovotojas“) vardą. Norisas vidutinio svorio pasaulio karatė čempionu tapo 6 metus iš eilės. 1974 m. baigė sportininko karjerą.
Norisas tapo populiarus vaidindamas Bruce Lee priešininką filme „Drakono sugrįžimas“, taip pat dėl vaidmens seriale „Volkeris, Teksaso reindžeris“, kuriame atliko pagrindinį vaidmenį (Kordelis Volkeris).
Norisas yra išleidęs autobiografiją, pavadintą „The Secret of Inner Strength“ („Vidinės jėgos paslaptis“). Taip pat įkūrė organizaciją „Kickstart“, kovojančią prieš narkotikų vartojimą, ypač vaikų/paauglių tarpe. 1988 m. palaikė Džordžo Bušo rinkiminę kampaniją.
Č. Norisas turi keturis vaikus, iš pirmos santuokos – sūnus Miką, Eriką, iš kitos – dvynukus: sūnų Dakotą Alaną ir dukterį Danielą Kely.
2005–2006 m. internete pasirodė nepatikrintų ar net satyrinių faktų apie jį (žr. Faktai apie Čaką Norisą ).
2010 m. gruodžio 2 d. jis (kaip ir jo brolis Aaronas) tapo garbės Teksaso reindžeriais. Tai paskelbė Teksaso gubernatorius Rikas Peris (Rick Perry).
Lapkričio 20, 2011, Čakas Norisas pasirodė reklamoje, skirtoje World of Warcraft žaidimui.
Vilniaus Karoliniškių gimnazija
Vilniaus Karoliniškių gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Sausio 13-osios g. 17, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190008631.
Istorija
Vilniaus 41-oji vidurinė mokykla įkurta 1974 m. Pirmaisiais metais mokykloje dirbo 63 pedagogai, mokėsi 1520 moksleivių. 1988/1989 m. 41-oji vidurinė mokykla pirmoji respublikoje pradėjo profilinio mokymo eksperimentą. 1994 m. 41-ajai vidurinei mokyklai suteiktas Karoliniškių vardas. 1995 m. įvestos humanitarinio ir realinio profilio gimnazijos klasės. 1999 m. rugsėjo 1 d. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 2010 m. mokyklos pastatas buvo renovuotas.
Laisvės valandos
Laisvės valandos – Veiverių mokytojų seminarijos rankraštinis laikraštėlis, ėjęs 1883 m. Veiveriuose.
Istorija
Leido ir redagavo Juozas Andziulaitis-Kalnėnas, Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis. Pasirodė apie 10 numerių.
Miguel Pires
Migelis Piresas (Miguel Ângelo Ferreira Pires; g. 1996 m. spalio 26 d.) – Portugalijos futbolininkas, saugas.
Karjera
Žaidė gimtojoje Portugalijoje. Atstovavo Almada U19 komandai. 2015–2017 m. rungtyniavo Almada AC.
2017–2018 m. rungtyniavo Cova Piedade B ekipoje. 2018 m. tapo Kauno „Stumbro“ nariu. Debiutavo rungtynėse prieš FK Kauno Žalgiris 2018 m. rugpjūčio 11 d.
A lygoje žaidė 13 rungtynių. Taip pat žaidė už Stumbras B ekipą (vienerias rungtynes) ir Pirmoje lygoje pasižymėjo įvarčiu.
2020–2021 m. sezone rungtyniavo CD Pinhalnovense.
2021 m. vasarą persikėlė į PO Achyronas-Onisilos (Kipras).
Nuo 2022 m. vasaros rungtyniavo AO Agia Napa (Kipras).
Lubeikai
Lubeikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės rytus nuo Turošn Košcelnos ir apie 11 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Horezu vienuolynas
Horezu vienuolynas yra Rumunijoje, Vilčos apskrityje, Horezu mieste; 43 km nuo Rimniku Vilčos.
Vienuolynas buvo įsteigtas 1690 m. Valakijos didžiojo logoteto K. Brankovano. Vienuolynas išsiskiria savitu architektūriniu stiliumi, vadinamuoju brankovano stiliumi, pasižyminčiu turtingais architektūriniais puošybos elementais ir dekoratyviniais tapybos ornamentais.
Dabar vienuolynas yra pagrindinis piligrimystės traukos centras visoje Rumunijoje.
1993 m. Horezu vienuolynas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Sona ir Luara
Sona ir Luara  – Prancūzijos departamentas šalies centrinėje dalyje, Burgundijos–Franš Kontė regione, vadinamas Sonos ir Luaros upių vardu. Administracinis centras – Makonas (Mâcon).
Departamentą sudaro 5 apskritys, 29 kantonai, 40 municipalinių susivienijimų ir 565 komunos.
The Soviet Story
Sovietinė istorija yra 2008 m. pastatytas dokumentinis filmas apie sovietinį terorą ir TSRS-Vokietijos santykius iki 1941 m., sukurtas ir režisuotas Edvino Šnuorės bei finansuotas UEN Group ir Europos parlamento.
Sona ir Luara
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais. Sudarytas iš dalies Breso ir Burgundijos provincijų departamentas neturi bendros istorijos ir nėra vientisas geografiškai.
2003 m. Generalinė taryba nutarė, kad departamentas turėtų vadintis Pietų Burgundija (Bourgogne – du – sud), nes dabartinis painioja turistus, kurie čia ieško Luaros slėnio pilių. Tačiau opozicija pareiškė, kad tada turistai čia ieškos Viduržemio jūros. Nors sprendimas nepriimtas, turistiniuose leidiniuose Pietų Burgundijos pavadinimas jau naudojamas.
Geografija
Sonos ir Luaros departamentas ribojasi su Nievro, Kot Doro, Juros, Eno, Ronos, Luaros ir Aljė departamentais. Tai septintas pagal dydį Prancūzijos departamentas ir gausiausiai apgyvendintas departamentas Burgundijos regione.
The Soviet Story
Filme pateikiama interviu su vakarų ir rusų istorikais Normanu Deivisu bei Borisu Sokolovu, rusų rašytoju Viktoru Suvorovu, sovietų disidentu Vladimiru Bukovskiu, Europos parlamentarais, taip pat su sovietų teroro aukomis ir liudininkais.
Sona ir Luara
Geografija
Departamento rytuose driekiasi Autunois kalvos, regionas aplink Otuną, Šarolį ir Makoną. Per centrinę departamento dalį iš šiaurės į pietus plačia lyguma teka Sona, kuri prie Liono įteka į Roną, o pastaroji į Viduržemio jūrą. Luara teka priešinga kryptimi ir įteka į Atlanto vandenyną. Centrinis kanalas jungia Soną ir Luarą tarp Šalono prie Sonos and Digoin ir taip sudaro vandens kelią nuo Viduržemio jūros iki Atlanto vandenyno. Rytinėje departamento dalyje yra šiaurinė Breso lygumos dalis. Vakaruose yra pramoninė departamento širdis – Le Creusot ir Montceau-les-Mines.
Iš šiaurės į pietus departamentą kerta automagistralė A6, iš rytų į vakarus – RCEA (Centras-Atlantas), greitasis geležinkelis TGV Paryžius-Lionas su dviem stotimis Krezo ir Makone.
Klimatas
Klimatas pusiau kontinentinis, su šaltomis žiemomis ir karštomis vasaromis.
Turizmas
Lankytini objektai:
Kauno Algirdo Brazausko hidroelektrinė
miniatiūra|Iš šiaurės-vakarų pusės (2006)
Kauno Algirdo Brazausko hidroelektrinė (KHE) – didžiausia atsinaujinančius energijos išteklius naudojanti hidroelektrinė Lietuvoje. Įrengta Kauno miesto rytuose 1959 m. užtvenkus Nemuno upę, dėl ko susiformavo dirbtinis tvenkinys - Kauno marios. Elektrinė pastatyta ties Petrašiūnais ir Pažaisliu, šiek tiek aukščiau Mergaičių salos.
Pirmieji sumanymai
Nemuno vandens išteklius dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą tyrinėjo ir jų panaudojimo problemą sprendė profesoriaus G. Merčingo vadovaujama Vandens energijos tyrimų komisija. Po karo šią problemą daug kartų kėlė profesorius Steponas Kolupaila, inžinierius Jonas Smilgevičius ir kiti, AB „Galybės“ planavo statyti hidroelektrines, tačiau visa tai liko neįgyvendinta.
1929 m. Jonas Smilgevičius parašė Lietuvos vyriausybei dvylikos lapų raštą, kuriame nurodė, kad viena krašto atsilikimo priežasčių – menkas Lietuvos elektrifikavimas. Vienas Lietuvos gyventojas per metus sunaudojęs 5 kWh elektros energijos, o Norvegijoje – 3000 kWh. Išeitis iš šios padėties – panaudoti Lietuvos hidroresursus ir statyti hidroelektrines ant Nemuno ties Petrašiūnais, Prienais ir Nemaniūnais, ant Neries – ties Jonava, turi būti išnaudotos ir mažesnės upės – Minija, Jūra, Šventoji, Dubysa, Šešupė ir kitos. Autorius pateikė ne tik techninius - ekonominius skaičiavimus, bet ir finansinius siūlymus, kaip sukaupti statyboms lėšų, kokie bus gaunami pelnai ir kaip bus grąžinamos skolos. Jo siūlomos hidroelektrinės per metus būtų pagaminusios kiekvienam gyventojui per 300 kWh elektros energijos. Apie Nemuno hidroelektrinę buvo nemažai rašoma to meto periodinėje spaudoje, išleista net atskira knygelė, tačiau Lietuvos energetikoje įsitvirtinęs užsienio kapitalas įvairiais būdais trukdė rimtai svarstyti vietinių energetikų siūlymus.
1934 m. buvo išsamiai svarstomas variantas statyti jėgainę ties Mergaičių sala, kur vandens paspirtis buvo 8,7 metro. Tokia elektrinė būtų 14,2 MW galingumo ir būtų kainavusi 32 mln. litų.
1943–1944 m., vokiečių okupacijos metais, bandyta grįžti prie Nemuno hidroresursų panaudojimo problemos. Vyriausioji vandenų ir energijos valdyba bandė sudaryti Nemuno energetinio panaudojimo schemą, tačiau tai buvo tik provizorinė schema, besiremianti stambaus (1:100000) mastelio topografine medžiaga.
Projektavimas
Nemuno hidroresursų panaudojimu rimtai susirūpinta po Antrojo pasaulinio karo. 1948–1951 m. ištirti visi Nemuno hidroresursai, sudaryta jų naudojimo schema. TSRS Elektrinių ministerija šį darbą pavedė Sąjunginio projektavimo instituto „Hidroenergoprojekt“ Maskvos skyriui, kuris parengė Nemuno kompleksinio panaudojimo schemą, pagal kurią prie Nemuno buvo numatyta pastatyti 7 hidroelektrines, jų bendra galia turėjo siekti 468 MW. Jos turėjo pagaminti ~2143 GWh elektros energijos kasmet. Visa hidroelektrinių kaskada būtų išnaudojusi 120 m vandens kritimo aukštį. Kauno hidroelektrinė – pirmoji pagal šią schemą statytina elektrinė.
Į būsimosios statybos aikštelę pirmieji atvyko instituto Vakarų ekspedicijos tyrinėtojai: geologai, hidrologai, hidrogeologai, topografai, gręžimo meistrai. Išgręžta daugiau kaip 50 000 metrų gręžinių, padarytos dešimčių kvadratinių kilometrų nuotraukos, šimtus tūkstančių kartų matuotas vandens lygis, skaičiuotas upės debitas. Ekonomistai tyrė rajonus, kuriems bus tiekiama Kauno HE elektros energija, nagrinėjo jų raidos perspektyvą. Inžinieriai elektrikai skaičiavo optimalią hidroagregatų galią, būsimąją energijos gamybą ir t. t.
Elektrinės įrangą projektavo Maskvos ir Leningrado projektavimo institutuose, gamyklų konstruktorių biuruose, specializuotose projektavimo organizacijose, mokslinio tyrimo institutuose, laboratorijose ir bandymų stotyse. Prie projektavimo nemažai prisidėjo Kauno politechnikos institutas, tirdamas laivybos įrenginių hidrauliką ir slenkstinės užtvankos variantą. Įrengimai buvo gaminami Leningrado metalo, Charkovo turbinų, Sverdlovsko hidrogeneratorių gamyklose ir kt.
Statyba
1955 m. lapkričio mėn. prasidėjo pirmieji statybos darbai prasidėjo. Statant elektrinę, reikėjo iškasti 5 mln. m³ grunto, supilti 3,5 mln. m³ žemių. Pastatyta betono gamykla, paklota 252 tūkst. m³ betono ir gelžbetonio.
Svarbiausias statybos baras buvo pagrindinė dauba. Reikėjo iškasti keliolikos metrų gylio daubą, pasiekti amžiais nejudintą, kaip uola kietą priemolį ir ant jo padėti betoninius elektrinės pamatus, kad priemolis, susilydęs su betonu į ištisinę dangą, nepaliktų nė plyšelio vandeniui.
1957 m. spalio 23 d. į pagrindinę daubą paklojamas pirmasis kubinis metras betono.
1959 m. liepos 19 d. buvo pertvenkta senoji Nemuno vaga, ties Pažaisliu išsiliejo Kauno marios. Dešiniajame Nemuno krante šalia elektrinės pastatyta 110 kV atvira skirstykla, mašinų pastate sumontuoti įrengimai. Betoninėje spiralinėje kameroje sumontuotos Charkove pagamintos PL-661-VB-500 tipo turbinos pasisukančiomis mentėmis, o mašinų salėje – Sverdlovsko gamyklos VGS 700/100-48 tipo, 22 500 kW galios generatoriai.
Statant hidroelektrinę, imtasi komplektuoti būsimuosius jos eksploatacininkus. Tačiau paaiškėjo, kad dirbusiųjų hidroelektrinėse tebuvo vienas kitas. Reikėjo priimti neturinčius patirties ir juos apmokyti. Hidroturbinų mašinistus rengė Kamos, o budinčiuosius inžinierius – Narvos hidroelektrinė.
Paleidimas
1959 m. lapkričio 5 d. įjungtas pirmasis (Nr. 4) hidroagregatas, elektros energiją gavo Kaunas, Vilnius, Šiauliai. 1959 m. gruodžio 23 d. paleistas antrasis (Nr. 3) hidroagregatas. 1960 m. vasario 26 d. paleistas trečiasis (Nr. 1) hidroagregatas. 1960 m. balandžio 18 d. paleistas ketvirtasis (Nr. 2), hidroelektrinė pasiekė projektinę 90 MW galią. 1960 m. vasario 8 d. įjungtos beveik visos 110 kV elektros tiekimo linijos – hidroelektrinės energiją gavo Prienai, Marijampolė, Sovetskas, Šilutė ir Klaipėda.
Atnaujinimas
2005 m. liepos 7 d. su Švedijos bendrove „ALSTOM Power Sweden AB“ pasirašyta Kauno HE modernizavimo ir atnaujinimo rangos sutartis. Projekto įgyvendinimo pabaiga – 2010 m. Projekto vertė – 125 mln. litų. Hidroelektrinės rekonstrukcijos projekto įgyvendinimui ES iš struktūrinių fondų skyrė 30 mln. litų. Daugiau nei 25 metais pratęstas hidroelektrinės eksploatavimo laikas.
Pavadinimas
2014 m. suteiktas Kauno Algirdo Brazausko hidroelektrinės vardas, teritorijoje buvo atidengta A. Brazausko atminimo lenta.
Reikšmė
thumb|Įrenginiai ant tilto (2007 m.)
Išilgai užtvankos nutiestas kelias ir geležinkelis. Hidroelektrinė apsaugo Kauno miestą nuo pavasario potvynių: tvenkinyje lieka ir ištirpsta vidurinio Nemuno ruožo ledai. Žiemą pro turbinas teka šiltesnis vanduo iš gilesnių tvenkinio sluoksnių, todėl paprastai upės ruožas miesto ribose neužšąla, žemiau Kauno nesusidaro ledo kamščiai, dėl kurių anksčiau pakildavo upės vandens lygis. Kauno marios – tai ir Kruonio hidroakumuliacinės elektrinės žemutinis baseinas, iš kurio vanduo siurbiamas į viršutinį baseiną ir nuleidžiamas į jį atgal, elektrinei veikiant generatoriniu režimu. Iš marių imamas vanduo pramonei, laukų drėkinimui.
Pagrindiniai duomenys
Pastatyta ant Nemuno vagos, aukščiau Kauno miesto, 224 km nuo Nemuno žiočių. Architektas P. Ryžikas, inžinierius D. Chrenovas ir kt. Padarius jėgainės užtvanką, susiformavo Kauno marios, žmonių pamėgta poilsio vieta.
Dumytrai (Viešvėnai)
Dumytrai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Viešvėnų, piečiau geležinkelio Klaipėda–Šiauliai.
Kauno Algirdo Brazausko hidroelektrinė
Pagrindiniai duomenys
Tiekia elektros energiją į 110 kV įtampos tinklą. Vienai energijos kilovatvalandei pagaminti sunaudojama 22,1 m³ vandens. Didžiausia patvanka – 24,6 m, slėgimo fronto ilgis – apie 1,5 km, vidutinis daugiametis debitas – 259 m³/s, vandens pralaidumas normaliomis sąlygomis – 3030 m³/s. Generatorius suka 4 reaktyvinės turbinos su pasukamomis mentėmis. Pro vieną turbiną prateka iki 190 kub.m/s vandens (dirbant visu pajėgumu), pro visas turbinas prateka 760 m³/s vandens. Vasarą Nemuno debitas sumažėja iki 100 m³/s, todėl Kauno HE negali nuolatos dirbti visu pajėgumu, gaminamos elektros energijos kiekis priklauso nuo upės vandeningumo, metų laiko, o jos visi pajėgumai panaudojami tik maksimalaus elektros energijos naudojimo valandomis.
Užtvenkus Nemuną, susidarė 63,5 km² ploto tvenkinys, vad. Kauno marios. Jame telpa iki 462 mln. m³ vandens. Aukščiausias leidžiamas vandens lygis – 44,7 m, šis vandens pakilimas tęsiasi apie 100 km, iki Balbieriškio. Prie hidroelektrinės turbinų susidaro 20,1 m vandens perkrytis. Vidutinis Kauno marių gylis yra 7,5 m, prie užtvankos siekia 25 metrus.
Nemenčinės piliakalnis
Nemenčinės piliakalnis – piliakalnis Vilniaus rajono Nemenčinės seniūnijos teritorijoje, Nemenčinės miesto šiaurinėje dalyje. Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Nemenčios dešiniajame krante, santakoje su bevardžiu upeliu. Į šiaurę už piliakalnio griovio yra priešpilis. Piliakalnis dar žinomas ir Piliakalnio vardu.
Skaistgiriai (Kėdainiai)
Skaistgiriai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Josvainių, šalia kelio, prie Aluonos upės ir jos intako Sakuonos. Seniūnaitijos centras. Yra Josvainių gimnazijos skyrius, biblioteka, girininkija.
Nemenčinės piliakalnis
Piliakalnyje stovėjo 1338 m. minimos Nemenčinės žemės pilis.
Vilniaus šv. Jono Pauliaus II gimnazija
Istorija
Mokyklos istorija prasidėjo 1990 m. Vietos lenkų bendruomenė siekė, kad lenkų tautybės mokiniai mokytųsi gimtąja kalba. Deja, daugelis to meto lenkų mokyklų buvo įsikūrusios rusų mokyklose ir darželiuose, dirbo dviem pamainomis. Iniciatyvių žmonių dėka buvo rūpinamasi lenkų kultūros ir savimonės puoselėjimu. 1989 m. K. Žabelovič rūpesčiu buvo atidaryta pirmoji lenkiška klasė rusų vidurinėje mokykloje Nr. 55. 1992 m. susikūrė organizacija, padėjusi statyti naują lenkų mokyklą Vilniuje. Organizacijos nariai Česlav Okinčic, Adam Blaškevič, A. Mileišo, K. Žabelovič, B. Sobieski, J. Čiž, Česlavas Mickievič, H. Malevski, T. Sokolovska stengėsi gauti lėšų mokyklai statyti. Padėjo daugybė žmonių visame pasaulyje. Didžiausią sumą (344000 JAV dolerių) skyrė Lenkijos Senatas, padėjo profesorius J. Borovski, E. Smoktunovič, Lenkijos ambasadorius profesorius Jan Vidacki ir generalinis konsulas D. Rzenieševski. Statybos darbus rėmė ir būsimų mokinių tėvai. Mokyklą statė įmonė „Vilprim“ (direktorius P. Skrinskas). Statybą prižiūrėjo Vilniaus miesto savivaldybė ir „Kapitalinė statyba“. 1994 m. statant mokyklą, tapo aišku, kad pastatas per mažas. Mokykloje mokytis turėjo 900 mokinių, o 1995 m. mokėsi 1772. Vien pirmų klasių buvo 12. 1997 m. mokyklą baigė pirmoji abiturientų karta. Sėkmingai egzaminus išlaikė 49 abiturientai. Tais metais mokykloje mokėsi 2250 mokinių. I, II klasių pradinukai išsibarstė po 6 vaikų darželius.
Gremzdelis
Gremzdelis – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurę nuo Krasnapolio, apie 13 km į vakarus nuo Seinų ir 115 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Nemenčinės piliakalnis
Piliakalnis datuojamas I–IV a. ir II tūkst. pradžia – XIV a.
Gremzdelis
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Skaistgiriai (Kėdainiai)
Istorija
thumb|left|270px|Įvažiavimas į Skaistgirius iš šiaurės rytų
Įkurtas kaimas XX a. viduryje, sovietmečiu priklausė Kunionių apylinkei ir buvo „Naujo Gyvenimo“ kolūkio centrinė gyvenvietė.
Vilniaus šv. Jono Pauliaus II gimnazija
Istorija
Mokyklos bendruomenė ėmė brandinti mintį reorganizuoti mokyklą į pagrindinę ir vidurinę. 2002 m. susikūrė dvi mokyklos: Vilniaus Jono Pauliaus II pagrindinė mokykla Justiniškėse, Rygos g. 10 ir Jono Pauliaus II vidurinė mokykla Karoliniškėse, V. Druskio g. 11/7 (buvusios „Karolinos“ vidurinės mokyklos patalpose). 2004 m. birželio 23 d. mokykla tapo gimnazija.
Sokulkos valsčius
Sokulkos valsčius  – kaimo-miesto valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Sokulkos apskrityje. Valsčiaus centras – Sokulka. Ribojasi su Januvo, Balstogės Čarnos, Kuznicos, Sidros, Supraslio ir Šudzialovo valsčiais bei Gudija. Valsčiuje įkurtas Kozlovų Lugo draustinis.
Istorija
Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo.
1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 313,62 km², iš kurių:
Valsčius sudaro 15,27 % Sokulkos apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:
Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1109,06 zlotai.
Rūdaičių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kretingos valsčiuje, vėliau tais metais performuota į Ankštakių apylinkę. Atkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Vilimiškės apylinkės, Vydmantų apylinkės, dalies Kvecių apylinkės, dalies Žibininkų apylinkės ir dalies Ankštakių apylinkės. 1960 m. prijungta Ankštakių apylinkė. 1988 m. birželio 22 d. Rūdaičių apylinkė prijungta prie Kretingos apylinkės.
Razlivas (Tėveliai)
Razlivas (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 31 km į šiaurės vakarus nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Jasnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Šilutės apskrities, nuo 1922 m. Lankos apskrities dvaras, iki 1938 m. savivaldybė. 1947–2008 m. Prochladnojės apylinkės kaimas, Razlivo gyvenvietės centras.
Byglio sąsiauris
miniatiūra|Byglio sąsiauris Beagle sąsiauris – siauras sąsiauris pačiuose Pietų Amerikos pietuose, Ugnies Žemės salyne. Skiria pagrindinę salyno salą Isla Grande nuo kitų salų (Nuevos, Piktono, Lenokso, Navarino, Hosto, Londonderio, Stiuarto ir kt.). Sąsiaurio ilgis yra 240 km, o plotis siekia 5 – 13 km. 1978–1984 m. dėl piečiau Byglio sąsiaurio esančių salų vyko konfliktas tarp Argentinos ir Čilės. Nors sąsiauris laivuojamas, saugesni yra Dreiko ir Magelano sąsiauriai. Pagrindiniai uostai – Ušuaja (Argentina) ir Puerto Viljamsas (Čilė).
Sąsiauris pavadintas, pro jį praplaukusio laivo HMS Beagle (juo vyko Č. Darvino ekspedicija) vardu.
thumb|800px|center|Byglio sąsiauris
Simonas Kobeckas
Simonas Kobeckas (1911 m. rugpjūčio 16 d. Trakai – 1985 m. gegužės 10 d. Vilnius) – Lietuvos karaimų poetas, dramaturgas.
Biografija
Duktė Halina Kobeckaitė. Apie 1930 m. baigė kelininkystę Vilniaus technikos mokykloje. 1930–1939 m. vadovavo kelių tiesimo darbams Vilniaus, Lucko apskrityse. 1939 m. Lietuvai atgavus Vilnių grįžo į Trakus. Po Antrojo pasaulinio karo vadovavo 1945–1946 m. Trakų, 1946–1948 m. Mažeikių, 1948–1955 m. Šiaulių-Joniškio kelių ruožo valdyboms, nuo 1956 m. dirbo inžinieriumi Santechnikos darbų treste Vilniuje.
Lenkijos okupacijos metais aktyvus Trakų karaimų bendruomenės mėgėjų teatro iniciatorius, parašė pjesių, vodevilių, intermedijų, lyrinių eilėraščių. Eilėraščiai spausdinti karaimų poezijos rinkinyje Karaimų eilės (Karaj jyrlary 1989 m.), su vertimais į lietuvių kalbą rinkinyje „Į Trakus paukščiu plasnosiu“ (Čypčychlej učma Trochka 1997 m.). Parašė velionio atminimui pagerbti skirtų raudų (atliekamos per laidotuves), satyrinių eilėraščių, epigramų, humoristinių baladžių. Didesnė dalis kūrybos liko rankraščiuose.
Denisas Pidručnas
Karjera
Kijeve gimęs žaidėjas futbolo paslapčių sėmėsi Kijevo „Obolonės“ jaunimo sistemoje.
Kauno „Stumras“
2018 m. vasarą tapo Kauno „Stumbro“ nariu.
2018 m. spalio 28 d. debiutavo rungtynėse prieš Klaipėdos „Atlantą“. Šiose rungtynėse kauniečiai 6-0 nugalėjo varžovus, o Denisas Pidručnas pasirodė po keitimo ir oficialiai sužaidė 19 minučių.
2018 m. A lygoje sužaidė 3 rungtynes. Atstovavo Stumbras B ekipai (14 rungtynių) ir Pirmoje lygoje pasižymėjo įvarčiu.
Ukrainoje
Grįžęs į Ukrainą atstovavo Oleksandrijos klubui, tačiau pagrindinėje komandoje nežaidė. Buvo nuomos pagrindais paskolintas FK Kramatorsk.
Nuo 2021 m. rungtyniavo Kramatrosko, nuo 2022 m. Hirnyk-Sporto ekipose.
Nuo 2023 m. atstovavo FK Metalist.
Draugystės geležinkelio stotis
Draugystės geležinkelio stotis – prekinių traukinių stotis Klaipėdos pietuose, Kairių g. 1. Iki 2016 m. ji skirstė sąstatus, kurie buvo atplukdomi ir išplukdomi jūriniais traukinių keltais. Čia atvyksta ir išvyksta šaudykliniai konteineriniai traukiniai „Vikingas“, „Merkurijus“, „Saulė“ ir kt. Stotis įrengta nuošaliau nuo pagrindinių geležinkelio linijų. Su Klaipėdos–Pagėgių linija stotis jungiasi per Rimkų geležinkelio stotį, todėl keleiviniai traukiniai čia neužsuka. Stotis priklauso aukščiausiajai klasei.
Rekonstrukcija
Rekonstrukcijos ir plėtros darbai pradėti vykdyti 2010 m. Pagal Klaipėdos geležinkelio mazgo plėtros projektą numatyta Draugystės geležinkelio stotį rekonstruoti ir pritaikyti šiuolaikinius reikalavimus atitinkantiems krovos darbams. Geležinkelio bėgių keliai buvo ne ilgesni, negu 500 metrų. Ilgesnių tuomet ir nereikėjo, nes čia kroviniai tebuvo užstumiami į keltus. Klaipėdos uoste paskirstoma didžioji dalis į Klaipėdą gabenamų vagonų, be to, čia gaunami ir priimami kroviniai į/iš viso pasaulio. Uoste įsikūrusios didelės krovos kompanijos, jų darbų apimtys jau pranoko geležinkelio stoties galimybes ir darbo našumą, todėl nuspręsta stotį rekonstruoti. 2006 m. konkursą laimėjusi vokiečių firma „EPG“ atliko stoties rekonstrukcijos studiją. Joje buvo pateikti keli Draugystės geležinkelio stoties atnaujinimo variantai. Pagal pasirinktą variantą nuspręsta, nestabdant traukinių eismo ir krovos kompanijų darbo, išplėsti esamą stoties infrastruktūrą, pailginti geležinkelio kelių ruožus beveik dvigubai iki vieno kilometro. Tada būtų priimami ilgesni sąstatai, kurie vienu metu gabentų 6000 tonų krovinių vietoje atgabenamų 4000 tonų krovinių.
Planuojama atnaujinti geležinkelių valdymo automatines sistemas, ryšio, signalizacijos ir elektros aprūpinimo priemones, pakeisti medinius pabėgius, iešminius tašus į gelžbetoninius, įrengti besandūrius kelius. Taip pat nuspręsta įrengti atskirą išvažiavimą per Pagėgius, kad dauguma krovinių būtų vežami ne per Klaipėdos miestą, o tiesiai į Draugystės stotį. Taip sumažinamas triukšmas ir tranzitinių traukinių eismas. 2013 m. birželį Draugystės stoties rekonstrukcija buvo baigta. Jos metu buvo pastatyta ir rekonstruota beveik 29 km geležinkelio stoties kelių, iš jų 20 kelių buvo pailginti iki 1.050 arba 850 metrų ilgio, trys keliai įrengti naujai. Draugystės stoties krovinių aptarnavimo pajėgumas išaugo daugiau negu dvigubai nuo 7 mln. t. iki 15 mln. t. krovinių per metus.
Logistikos centras
Šiaurinėje Draugystės geležinkelio stoties dalyje numatoma įkurti Klaipėdos viešąjį logistikos centrą (VLC), siekiant užtikrinti patogias krovinių vežimo sąlygas į Klaipėdos uostą ir iš jo. Konteineriniai kroviniai uoste pagal krovos apimtis yra greičiausiai auganti krovinių rūšis, todėl VLC leis efektyviai aptarnauti į jūrų uostą atvykstančius traukinius, greičiau iškrauti atvežtus krovinius ir pakrauti naujus. Specialūs šaudykliniai konteineriniai traukiniai reguliariai kursuos tarp šios stoties ir jūrų uosto. VLC intermodalinį terminalą sudarys geležinkelio kelynas ir kita infrastruktūra.
BTR-40
right|300px|thumb|BTR-40 Batey ha-Osef muziejuje ([[Izraelis)]] right|300px|thumb
BTR-40 – TSRS šarvuotasis transporteris, gamintas 1950–1958 m. TSRS karinėse pajėgose pradėtas naudoti 1950 m. Pavadinimas BTR – rusiško pavadinimo бронетранспортер (šarvuotasis transporteris) santrumpa.
Istorija
Prieš Antrąjį pasaulinį karą ir jo metu TSRS negamino jokių šarvuotųjų transporterių. Karo metu buvo suprasta, kad transporteriai labai svarbūs, bet transporterių vis tiek negamino, nes pramonė buvo apkrauta tankų ir artilerijos savaeigių gamyba.
Karo metu naudojo iš sąjungininkų nuomotus šarvuotuosius transporterius, nors jų nepakako, ir trofėjinius vokiečių transporterius. Stingant šios technikos karo metu Raudonoji armija naudojo tankinius desantus (ant tankų sulaipintus automatininkus), tačiau tankinių desantininkų daug žūdavo, kadangi nuo ugnies juos gynė tik tanko bokštelis.
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui šarvuotųjų transporterių sukūrimas ir apginklavimas jais buvo pripažinti pirmaeiliais uždaviniais. Buvo numatyta, kad tai bus masinės gamybos mašinos, todėl transporteriai turėjo būti paprastos ir pigios ratinės mašinos, gaminamo iš serijinių sunkvežimių detalių ir agregatų.
Pirmojo tarybinio ratinio šarvuotojo transporterio (projektas pavadintas „objektu 141“) buvo pradėtas Gorkio automobilių gamyklos konstruktorių biure 1947 m. pagal sunkvežimį GAZ-63 (formulė 4×4), imto serijiškai gaminti 1947 m. Konstravimui vadovavo konstruktorius V. Rubcovas (В.К. Рубцов).
Ginkluotėn priimtas 1950 m., gamintas toje pačioje GAZ gamykloje maždaug iki 1960 m.
Konstrukcija
BTR-40 yra dviašis, su visais varančiais ratais. Korpusas nešantis dėžiškas, iš viršaus atviras, suvirintas iš 6-8 mm šarvinio plieno lakštų. Galinėje sienelės – dvivėrės durys desantui, šonuose – atverčiamos durelės įgulai. Pirmieji variantai turėjo briaunotus bortus, kurie vėliau buvo pakeisti paprastais stačiais.
Bortuose – keturios ambrazūros šaudyti automatais AK-47 ir karabinais SKS.
Priekyje – karbiuratorinis 6 cilindrų keturtaktis vidaus degimo variklis GAZ-40 (tai 48 AG forsuotas GAZ-63 variklis). Bakų talpa – 122 l benzino.
Priekyje įrengta ir iki 4500 kg pajėgumo gervė, perimantį galią iš pavarų dėžės.
Radijo įranga – radiostotis 10-RT-12.
Ginkluotė
1948 m. pagamintas antras variantas buvo ginkluotas 14,5 mm KPV kulkosvaidžiu, kuris buvo sumontuotas mažame iš viršaus atvirame bokštelyje korpuso centre.
Vėlesni serijiniai BTR-40 buvo ginkluoti 7,62 mm kulkosvaidžiu SGMT (šaudmenų komplektas – 1250 šovinių).
Naudojimas
BTR-40 gamino dideliais kiekiais, jis daug metų su sunkesniu BTR-152 buvo vienu pagrindinių TSRS (o ir daugelio kitų šalių) kariuomenės šarvuotuoju transporteriu. Kovinėse sąlygose TSRS BTR-40 panaudojo 1956 m. Vengrijoje ir 1968 m. Čekoslovakijoje. Kitų šalių kariuomenės jį naudojo daugelyje konfliktų Artimuosiuose Rytuose, Pietryčių Azijoje, Afrikoje.
TSRS ginkluotėje buvo nuo 1950 m. iki TSRS subyrėjimo. Tarybinei Armijai ginkluojantis modernesniais šarvuotaisiais transporteriais, BTR-40 perduodavo iš motošaulių dalinių kitiems daliniams naudoti kaip pagalbines mašinas. Vidinės TSRS karinės apygardos gana plačiai naudojo šias mašinas maždaug iki 1970 m.
Oficialiai šios mašinos išimtos iš Rusijos kariuomenės ginkluotės 1993 m.
BTR-40V (БТР-40В)
1956 m. modernizuotas variantas turėjo: Pagaminta nedidelė bandomųjų mašinų serija.
BTR-40B (БТР-40Б)
Gamintas nelabai didele serija.
BTR-40A (БТР-40A)
Zenitinis variantas, skirtas pridengti motošaulių dalinius nuo žemai skriejančių lėktuvų ir palaikyti ugnimi į antžeminius taikinius.
Ginkluotėn priimtas 1951 m.
BTR-40ŽD (БТР-40ЖД)
Tai geležinkelinis variantas (ЖД yra 'geležinkelio' santrumpa). Buvo sukurtas XX a. 7-ojo dešimtmečio pabaigoje pablogėjus TSRS-Kinijos santykiams. Pasienyje su Kinija buvo sukurta karinė infrastruktūra, kurios dalimi tapo šarvuotieji traukiniai. Buvo sugalvota, kad šarvuotiesiems traukiniams paremti reikia šarvuoto automobilio, kuris gali važinėti tiek keliais, tiek bėgiais.