cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stuburo slanksteliai
Juosmens slanksteliai
Šių slankstelių kūnai – inksto pavidalo, stambūs, nes išlaiko dar ir pilvo organų masę. Jie atpažįstami iš kūno bei ataugų dydžio ir formos. Tikroji skersinė atauga pastebima tik šonkaulinės ataugos pamato užpakaliniame paviršiuje ir vadinama priedine atauga, processus accessorius. Sąnariniai paviršiai guli sagitalinėje plokštumoje, viršutinių sąnarinių ataugų užpakalinis šoninis kraštas iškyla lyg atskira maža aptaki speninė atauga, processus mammillaris. Ilgos ir smailos skersinės ataugos yra išnykusių šonkaulių liekanos, todėl vadinamos šonkaulinėmis ataugomis (processus costalis).
thumb|150px|Kryžkaulis ir uodegikaulis
Kryžkaulis
Kryžkaulis – penki į vieną kaulą suaugę kryžmens slanksteliai. Per jo jungtis su dubenkauliu viršutinės kūno dalies masė pasiskirsto apatinėms galūnėms. Kaulas yra į priekį išlinkusio apversto trikampio pavidalo.
Stuburgalis
Stuburgaliu, arba uodegikauliu, apačioje užsibaigia stuburas. Suaugę stuburgalio slanksteliai yra praradę tipišką slankstelio formą.
Plimbaliai (Gumbinės apskritis)
Plimbaliai (, nuo 1938 m. Mertinshagen, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Gumbinės apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 7 km į pietvakarius nuo Gumbinės, 4 km į pietryčius nuo Jučių, Unguros kairiajame krante.
Kristina Kazlauskaitė
Kristina Kazlauskaitė (g. 1953 m. vasario 13 d. Kaune) – Lietuvos teatro ir televizijos aktorė.
Biografija
1975 m. baigė Lietuvos konservatorijos D. Tamulevičiūtės klasę. Nuo 1975 m. Jaunimo teatro aktorė. Raiškių dramatiškų ir komedinių vaidmenų sukūrė D. Tamulevičiūtės, I. Bučienės, E. Nekrošiaus, A. Latėno spektakliuose. Sukūrė vaidmenų kino ir televizijos filmuose, televizijos laidose („Dviračio šou“, nuo 1999 m.). 2007 m. kartu su triatlonininku Vidmantu Urbonu dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai“, kuriame užėmė 3-ąją vietą ir laimėjo bronzinius mikrofonus, o 2010–2011 m. tapo viena iš šios laidos komisijos narių.
2009 metų pabaigoje, įkūrė Kristinos Kazlauskaitės dramos būrelį, skirtą vaikams bei suaugusiems.
Vaidmenys
Vaidmenys kine ir televizijoje
Kengūrinės žiurkės
thumb|right|260px|[[Dykuminė kengūrinė žiurkė (Caloprymnus campestris) (išnykusi)]] Kengūrinės žiurkės (Potoridae) – sterblinių žinduolių šeima, kuriai kai kurie sistematikai priskiria ir muskusines kengūras ir išskiria jas į atskirą pošeimį (Hypsiprymnodontinae).
Virginija Račienė
Biografija
2003 m. baigė Šiaulių universitetą, socialinė pedagogė.
UAB „Verpetynė“ agentė. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus darbuotoja. Seimo nario Edvardo Žakario padėjėja – sekretorė, Šiaulių vaikų globos namų „Šaltinis“ vyr. socialinė darbuotoja.
2017 m. buvo teisiama byloje dėl apsimestinio aklumo.
Sutuoktinis Gintautas, duktė Eglė.
Skaičiavimo centras
thumb|KPI (vėliau KTU) skaičiavimo centro pastatas thumb|Inžinierė TSRS Mokslų akademijos Kibernetikos problemų instituto filialo skaičiavimo centre 1986 m. Skaičiavimo centras  – įstaiga, organizacija ar jų padalinys, teikiantis informacijos apdorojimo paslaugas ir sudarytas iš žmonių, techninės ir programinės įrangos.
Tokie centrai buvo pradėti kurti atsiradus pirmosioms skaičiavimo mašinoms (kompiuteriams). Pradžioje šie skaičiavimo centrai teikė tiktai skaičiavimo paslaugas. Tačiau palaipsniui pradėjo teikti ir kitas informacijos apdorojimo bei saugojimo paslaugas.
Skaičiavimo centrų Lietuvoje istorija
Lietuvos universitetinių, regioninių ir kitų stambiausių skaičiavimo centrų steigimasis prasidėjo XX a. 7-ajame dešimtmetyje.
Narva Jeesū
Narva Jeesū – miestas pačiame šiaurės rytiniame Estijos pakraštyje, 14 km į šiaurės vakarus nuo Narvos, prie Suomijos įlankos ir Narvos upės žiočių. Garsus pajūrio kurortas. Uostas. 71 proc. miesto gyventojų – rusai, 12 proc. – estai.
Istorija
Iki 1918 m. vadintas Hungerburg.
Ežkepių senosios kapinės
Ežkepių senosios kapinės, vad. Markapiais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24205, senas vertybės kodas - L539) – neveikiančios kapinės šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje (Darbėnų seniūnija), 30 m rytus nuo kelio Auksūdys–Nausėdai, dešiniajame Darbos upelio krante.
Kapinės
Įrengtos aukštumos rytiniame pakraštyje. Stačiakampio plano, nežymiai pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 29×28 m dydžio. Jas juosia lauko akmenų pylimas, ties kurio vakarinės dalies viduriu yra 2 m pločio vartų vieta. Kapinių vakarų pusėje iš nuo įėjimo į rytus stovi monumentalus kryžius, koplytėlė su Švč. Lurdo Marijos ir 3 angelų skulptūrine grupe ir koplytėlė su Švč. Marijos Širdies skulptūra, o į pietus nuo jos – ornamentuotas monumentalus kryžius. Pietrytiniame kampe yra Lietuvos partizano M. Klaniaus (1928–1948) kapavietė.
Teritorijos plotas – 0,08 ha, perimetras – 116 m.
Juosvasis kamaninis sfinksas
Juosvasis kamaninis sfinksas (Hemaris tityus) – sfinksų (Sphingidae) šeimos mažiausias Lietuvoje gyvenantis drugys.
Ežkepių senosios kapinės
Kapas
Kapo vietą ženklina šiaurės – pietų kryptimi pailgas betoninis antkapis. Į pietus nuo jo stovi medinis, kryžmiškas kryžius, kurio kryžmą puošia pridėtinis stilizuotų tulpių ornamentas. Kryžiaus aukštis – 2,63 m.
Juosvasis kamaninis sfinksas
Jo viršutinis sparnas yra tik 20 mm ilgio, o tarpas tarp išskėstų sparnų 38-42 mm. Turi storą pilvelį, kuris atrodo per didelis tokiems mažiems sparnams. Drugys gali „vaidinti“ gauruotą kamanę. Tai ryškiausias mimikrijos pavyzdys. Šios ypatybės tikslas – apsisaugoti nuo priešų. Jų mėgstamos mitybos vietos – gerai saulės šildomi šlaitai, žydinčios pievelės nuo vėjų užstotose pamiškėse. Skraido gegužės - liepos mėnesiais.
Ežkepių senosios kapinės
Istorija
Įkurtos XVI a., valakų reformos metu suplanuoto Nausėdų kaimo nedirbamos žemės pietiniame pakraštyje, ties riba su Auksūdžio kaimu. Laidoti Nausėdų kaimo ir jo žemėje įsikūrusių Ežkepių, Kiaupiškių, Maloniškių, Pirkulių vienkiemių gyventojai. XIX a. mirusiuosius pradėjus vežti į Darbėnų parapijos kapines, čia kartais laidoti savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan., o 1916–1917 m. – nuo vidurių šiltinės mirę apylinkės valstiečiai. Paskutinis 1948 m. slapta palaidotas Kardo rinktinės Vizbuto būrio partizanas Mikalojus Klanius, slap. Algis (1928–1948), kurio palaikai 1991 m. perlaidoti Kretingos senųjų kapinių Kardo rinktinės partizanų kape.
XVIII a. apjuostos pylimu, kuris supiltas iš aplinkinėse dirvose surinktų akmenų.
Kapinėse nuo seno stovėjo keli aukšti kryžiai, greta kurių XIX a. pabaigoje Nausėdų gyventojai pastatė porą koplytėlių, stogastulpį ir koplytstulpį. 1913 m. A. Leliūga pasamdė kryždirbį J. Paulauską, kuris atstatė nykstantį koplytstulpį, vietoje sunykusios pastatė gotikinio stiliaus koplytėlę, kuriai išdrožė Marijos Maloningosios skulptūrą.
XIX a. – XX a. I pusėje kapinėse per gegužines pamaldas prie koplytėlių rinkdavosi aplinkinių kaimų gyventojai, melsdavosi už mirusiuosius, giedodavo visų šventųjų litaniją. 1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L539), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Tyrimai
Žvalgė: 1966 m. – Juozas Mickevičius, 1991 ir 2008 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
Kartografavo: 1974–1976 m. – Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos projektavimo institutas.
Eschatologija
Eschatologija (🇬🇷 – paskutinis + 🇬🇷 – mokslas) – žmogaus, žmonijos ir pasaulio likimo mistinė teorija, daugelio religijų ir dalies filosofijų sudėtinė dalis.
Eschatologija ypač didelę reikšmę turi judaizme, krikščionybėje ir islame, kur svarbi mesijo (išganytojo) idėja. Pasak katalikiškosios eschatologijos, pasaulio pabaiga prasidėjo su pirmuoju Jėzaus Kristaus atėjimu ir truks iki jo antrojo atėjimo. Tuomet būsią prikelti mirusieji, vyksiąs Paskutinis Teismas. Iš blogio išvaduota žmonija sugrįšianti į tobulą Dievo sukurto pirmapradžio pasaulio būklę.
Eschatologija turėjo didelės įtakos senųjų laikų ir viduramžių pasaulėžiūrai. Dėl krikščionių eschatologinių diskusijų kartais kildavo erezijų. Eschatologinės nuotaikos ypač sustiprėdavo socialinių, politinių krizių metu.
Eschatologija didelę svarbą turi adventistų, jehovistų, mormonų religiniuose judėjimuose.
Kiaulkiemis
Kiaulkiemis (, nuo 1935 m. sausio 1 d. Jungort, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Dunajevka, ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Majakovskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas – lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas, 1938 m. rugpjūčio 1 d. prijungti prie Geršvilaukiai, Gandrakiemiai (Ganderkehmen, 1905 m. buvo 41, 1910 m. – 37 gyventojai) ir Heinrichsdorfas (1905 m. buvo 40, 1910 m. – 59 gyventojai). 1947–2008 m. Majakovskojės apylinkės kaimas.
Žaliaakinės
thumb|right|260px|Žaliaakė sp.
Šeimoje 2 gentys, 18 rūšių:
Ekonominė politika
Ekonominė politika – sudėtinė politikos dalis, kuria bandoma daryti įtaką ekonomikai. Tam naudojamos politinės priemonės.
Didžiausią įtaką gali padaryti viešosios valdžios organizacijos kaip valstybė, savivaldybė ir kt. Sprendimų priėmimai demokratinėse valstybėse įforminami teisės aktais.
Baltosios rožės tiltas
Baltosios rožės tiltas – 2013–2015 m. pastatytas pėsčiųjų ir dviratininkų tiltas Alytuje per Nemuną, jungiantis Pirmąjį Alytų ir senamiesčio kurortinę dalį su Alytaus piliakalniu, stūksančiu priešingoje upės pusėje. Naujasis tiltas sujungia dvi svarbias rekreacines zonas, yra patogus pėstiesiems ir dviratininkams, norintiems aplankyti kitoje Nemuno pusėje esančius objektus. Iki šiol jiems teko keliauti per Antano Juozapavičiaus arba Kaniūkų tiltus.
Tilto pradžioje, nuo Dainų slėnio pusės, pastatyta atnaujinta 21 m aukš­čio skulp­tū­ra „Žie­das“. Aukščiausias Lietuvoje pėsčiųjų ir dviratininkų tiltas yra 38,10 m aukščio nuo vidutinio vandens lygio, jo ilgis – 240,53 m, plotis – 6,71 m. Statinį sudaro metalinės konstrukcijos, jo dvi atramos stovi krantuose ir dvi – vandenyje. Didžiausias tarpatraminis atstumas – 92 m. Aukštesnis yra tik Lyduvėnų tiltas (42 m), tačiau juo eiti draudžiama, jis skirtas traukinių eismui.
Objekte siūlomos paslaugos: ekstremali pramoga – šuoliai nuo tilto su virve, apžvalginis žygis.
Pirmtakas – geležinkelio tiltas
1897 m. Alytus buvo sujungtas geležinkeliu per Simną, Šeštokus ir Trakiškes su Suvalkais. 1899 m. pradėjo veikti geležinkelio ruožas Alytus-Daugai-Artilerija-Varėna II, iš kur galima pasiekti Vilnių ir Gardiną. Šis ruožas galėjo veikti, 1899 m. spalio 15 d. atidarius per Nemuną geležinkelio tiltą, kuris sujungė iš Varėnos ir Gardino atvestas atšakas, taip užbaigdamas Užnemunės geležinkelį (dar vadintą Suvalkų žiedu). Didelis geležinkelio tiltas tapo Alytaus ir rusų inžinierių pasididžiavimu. Šio geležinkelio ruožo statybai vadovavo inžinierius Juozas Kamarauskas.
1899 m. pastatyto tilto duomenys
Labai aukštas, nudažytas žalia spalva tiltas gražiai derinosi prie Alytaus apylinkių aplinkos. Tiltas buvo bene aukščiausias iš visų rusų pastatytų geležinkelio tiltų per Nemuną. Jis tuo metu buvo vienas iš pirmųjų tokios konstrukcijos tiltų Rusijos imperijoje. Jo projektuotojas ir statytojas buvo rusų inžinierius Nikolajus Beleliubskis (Николай Аполлонович Белелюбский, 1845–1922). Apie šį tiltą alytiškiai pasakojo:
alt=Statybos metu atkastas senojo geležinkelio tilto tauro pamatas, kuris buvo panaudotas naujojo tilto tauro statyboje|miniatiūra|160px|left|Upės vagoje išlikęs ir statybos metu atkastas geležinkelio tilto kairiojo tauro kesoninis pamatas, kuris buvo panaudotas naujojo pėsčiųjų tilto tauro statyboje.
1915 m. atstatytas tiltas
Per tokį trumpą laiką atstatytas naujas, labai drąsios konstrukcijos tiltas. Be to, tai buvo medinių konstrukcijų tiltas (penktadalis tilto medienos - ąžuolas), pastatytas dar ir keliais metrais aukščiau senojo. Tiltas atrodė kaip vienas ant kito sustatyti „kortų namai“. Statinys nebuvo labai tvirtas: per jį neleisdavo sunkesnių traukinių. Tiltas atlaikė 1915-1916 m. potvynį, tačiau buvo susirūpinta, jog ateityje jam gali iškilti pavojus.
Tik ekstremalus tilto išbandymas 1919 m. paskatino tiltą sustiprinti ir pradėti reguliarų susisiekimą per jį. Pasak prof. Stepono Kolupailos, tuomet Lietuvos kariuomenė traukėsi nuo Varėnos. Traukinio mašinistas nesugebėjo sulaikyti pakrauto sunkiojo traukinio, ir jis „prašvilpė“ per tiltą su visomis patrankomis. Po šio nutikimo buvo atnaujintas eismas tiltu. Vėlesniais laikais tiltas važiuojant traukiniui braškėdavo, linguodavo, todėl keleiviai būdavo priversti išlipti iš vagonų ir kitą krantą geležinkelio tiltu pasiekti pėsčiomis, tuomet pravažiuodavo traukinys ir, sulipus keleiviams, kelionė į Varėną buvo tęsiama.
Nuo 1924 iki 1927 m. dar eidavo traukiniai iš Kauno pro Alytų iki Artilerijos stoties. 1927 m. saugumo sumetimais vokiečių atstatytą tiltą buvo nuspręsta uždaryti ir išardyti. Šio darbo ėmėsi AB „Dzūkija“. Deja, nebuvo apsieita be nelaimių. Vienas darbininkas su rastu nukrito iš 35 m aukščio į upę, bet nenukentėjo ir liko gyvas.
Kašiasas
Kašiasas arba Kašias do Maranjanas  – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjauno valstijoje, prie Itapekuru upės, 360 km į šiaurės vakarus nuo Terezinos. Yra oro uostas, pro miestą eina Terezinos–San Luiso geležinkelis ir plentas. Chemijos, tekstilės (medvilnės valymas), statybinių medžiagų (plytų gamyba), maisto (cukraus) pramonė. Žemės ūkio regiono, kur auginamos cukranendrės, medvilnė, ryžiai, tabakas, alyvpalmės, anakardžiai, migdolai, prekybinis centras.
Baltosios rožės tiltas
1915 m. atstatytas tiltas
Nepaisant vėlesnių ketinimų atkurti geležinkelį Alytus-Varėna, nei tarpukariu, nei sovietmečiu tiltas taip ir liko neatstatytas.
Kašiasas
Savivaldybės plotas – 5151 km², gyventojų skaičius – 166 159 (iš jų 126 960 mieste, 2021 m.).
Dirvonai (Ignalina)
Dirvonai – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje. Šalia teka Svetyčios upelis ir telkšo Notrynės ežeras.
Baltosios rožės tiltas
Tilto atramų liekanos
Senojo geležinkelio tilto atramų liekanos buvo paskelbtos vietinės reikšmės inžineriniu paminklu ir 2009 m. įtrauktos LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Mūsų laikus pasiekė aukšti žemių pylimai abipus Nemuno upės, du stačiakampio plano ramtai abiejuose krantuose ir ištęsto ovalo plano tauro rostverkas upėje ties šiaurės rytiniu krantu. Šie statiniai sumūryti iš stačiakampių, tašytų akmenų su faktūriniu paviršiumi ir išryškintais kraštais. Ramtų pamatai – su skaldytų lauko akmenų mūro cokoliu.
Naujojo tilto istorija
Tiltui pastatyti panaudotos senojo Varėnos-Gardino geležinkelio (ėjusio per Alytų, Suvalkus) tilto mūrinės atramos, kurios yra svarbios miesto istorijai ir įtrauktos į paveldo objektų sąrašą bei saugomos valstybės. Teko vykdyti paminklosaugininkų reikalavimą išsaugoti dalį senųjų konstrukcijų.
2012 m. pradžioje miesto savivaldybė rinkosi būsimo pėsčiųjų ir dviračių tilto konstrukciją iš penkių projekto variantų. Pritarta paspyrinio pėsčiųjų ir dviračių tilto konstrukcijai, kuriai pritarė miesto visuomenė bei pasiūlė ir patys projektuotojai bei pritarė miesto savivaldybės tarybos nariai. Ši konstrukcija panaši į gembinę, vizualiai primenanti buvusio tilto istorinį vaizdą. Buvo parengtas ir unikalaus kabančio dviaukščio tilto techninis projektas (UAB „Mitnija„), tačiau jis pasirodė per brangus.
Po balsavimo, kuriame balsą galėjo atiduoti kiekvienas alytiškis, nuspręsta tiltą pavadinti miesto simbolio „Baltosios rožės“ vardu. Už šį pavadinimą pasisakė 2,7 tūkst. balsavusiųjų.
Tilto atidarymas 2015 m. užtruko, nes paaiškėjo įgyvendinto projekto nukrypimai, pastačius kul­tū­ros pa­vel­do ob­jek­to te­ri­to­ri­jo­je nenumatytus statinius (nauja Vla­dimiro Kan­čiaus­ko 21 m aukš­čio skulp­tū­ra „Žie­das“ vietoje senosios, ci­lin­dro for­mos in­for­ma­ci­nis stul­pas iš gra­ni­to). Oficialiai tiltas atidarytas 2016 m. sausio 8 d.
Tilto projekto užsakovas – Alytaus miesto savivaldybės administracija, projektuotojas – UAB „Tiltų ekspertų centras“ (proj. vad. Saulius Anusas, proj. dal. vad. Vilius Karieta), projekto rangovas – UAB „Alkesta" (proj. koordinat. Kęstutis Supranavičius, proj. vad. Mantas Narkus, statyb. aikšt. vad. Eduardas Visockas ir Justinas Zablackas), pagrindiniai subrangovai – UAB „Tilsta" ir „Mammoet" (Olandija).
Techniniai duomenys
miniatiūra|Tilto danga, 2016 m. Pėsčiųjų ir dviračių tilto ilgis 240,53 m, aukštis 38,10 m. Statinio krantinėms atramoms (ramtams) įrengti pritaikytos ir panaudotos išlikusios geležinkelio tilto mūrinės atramos, tarpinėms atramoms (taurams) – upėje išlikę taurų kesoniniai pamatai, bei dalis dešiniojo (pagal upės tekėjimo kryptį) tauro lytlaužos. Perdangą sudaro plieninės paspyrinės konstrukcijos (skersiniame pjūvyje trikampio formos: du gniuždomi elementai viršuje ir vienas tempiamas apačioje) ir gelžbetoninė pakloto konstrukcija – monolitinis išlyginamasis sluoksnis išbetonuotas ant sumonolitintų gelžbetoninių perdangos plokščių ir turėklinių perdangos bortų. Didžiausias tarpatraminis atstumas – 93 m. Objekto sąmatinė vertė – 30 mln. litų (9 mln. eurų), didžioji dalis sumos – Europos Sąjungos struktūrinių fondų pagal Sanglaudos skatinimo veiksmų programos priemonę „Regioninių ekonomikos augimo centrų plėtra“.
Buvusio santvarinio geležinkelio tilto (pastatyto 1899 m. ir susprogdinto 1915 m., vėliau atstatyto medinio ir 1926 m. nugriauto) duomenys: Nemuno vagoje buvo išmūryti du apie 20 m aukščio taurai, įrengta Gerberio sistemos 239,2 m ilgio tilto santvara; tilto vidurinis tarpatramis – 96,6 m, kraštiniai – po 73,3 m. Tilto projekto aut. Nikolajus Beleliubskis (Николай Аполлонович Белелюбский).
Paruošiamieji darbai
alt=Statybvietės įrengimo darbai|kairėje|miniatiūra|160px|Statybvietės įrengimo darbai alt=Statybvietės įrengimo darbai|right|miniatiūra|Paruošiamieji tilto statybos darbai Statybos darbai buvo pradėti 2013 metų rugpjūčio mėn. Pirmiausia, pagal statybos leidime nustatytas ribas, įrengtas statybvietės aptvėrimas, o gavus reikalingus leidimus, iškirsti tilto statybai trukdantys medžiai, nuimtas augalinis sluoksnis. Įrengti arba sutvirtinti jau esami privažiavimo keliai iki statybvietės ir joje. Papildomai, įrenginėjant statybvietę ir perstumiant ar kasant gruntą šlaituose ir upės vagoje buvo renkami ir sandėliuojami senojo tilto taurų mūro akmenys, kurie vėliau buvo panaudoti atstatant tilto krantines atramas.
Atramos
Tilto statybos darbai pradėti vykdyti upėje perimetru sukalant spraustasienę aplink kairiojo (upės tekėjimo kryptimi) tauro numatomą vietą. Sukalus spraustasienę bei atitinkamai išsiurbus ir iškasus vandenį su gruntu, atidengtas senojo tauro kesoninis pamatas. Įvertinus pamato būklę, buvo nuspręsta, kad jis vis dar tinkamas naudoti. Tolimesniam panaudojimui, kesoninis pamatas buvo paruoštas nuardant upės vandens erozijos paveiktą viršutinį sluoksnį. Vėliau pamatas, pagal paruoštą darbo projektą, buvo sujungtas su tauro lytlaužos virš vandens matoma dalimi išgręžiant vertikalius gręžinius ir juose įrengus plieninius inkarus. Virš vandens matoma kairiojo tauro lytlaužos dalis buvo įrengta vientisu betonavimo procesu (500 m3). Išbetonavus lytlaužą, pradėta įrenginėti kolona, kurią sudarė liekamieji g/b išoriniai kevalai ir monolitiniai ruožai tarp jų.
Kadangi buvo išlikęs dešiniojo (upės tekėjimo kryptimi) tauro lytlaužos fragmentas, kuris buvo įtrauktas į paveldo objektų sąrašą, buvo nuspręsta atlikti laikomosios galios tyrinėjimus. Mūre buvo išgręžtas kernas, kurio analizė parodė, kad išlikęs sustiprintas fragmentas gali būti tinkamas naudoti naujojo tilto statybai. Pagal parengtą darbo projektą, buvo nuardytas susidėvėjęs viršutinis akmens mūro užpildo sluoksnis, visus išorinius akmenis paliekant nejudintais. Taip pat buvo išvalyta ir taure buvusi šachta, kuri geležinkelio statybos metu, tikriausiai, buvo įrengta sprogdinimo tikslams. Siekiant užtikrinti naujojo tilto atramos vienalytiškumą, šachta buvo užpilta betonu. Mūrinis lytlaužos fragmentas buvo sutvirtintas vertikaliais (22 vnt.) ir horizontaliais (15 vnt.) plieniniais inkarais. Vertikaliųjų gręžinių gylis siekė 12,5 m (iš jų 6,5 m žemiau vidutinio vandens lygio), o diametras 160 mm, o horizontalieji gręžiniai buvo gręžiami kiaurai akmens mūrą, kad išlikusį lytlaužos fragmentą būtų galima suveržti iš abiejų pusių. Vėliau dešiniojo tauro lytlauža, vadovaujantis darbo projektu, buvo įrengta septyniais etapais, pirmiausia įrengiant lytlaužos branduolį, kad būtų galima greičiau pradėti surinkinėti atramos koloną. Įrenginėjant koloną, lygiagrečiai buvo užbaigti ir likę lytlaužos įrengimo etapai. Abiejų taurų rėmsijos buvo įrengtos jų armatūros karkasus surišus gamykloje, o išbetonavus statybvietėje, projektinėje padėtyje. Dešiniojo tauro akmens mūras buvo papildomai sutvirtintas ir atnaujintas jį injektuojant ir išrievint naujas siūles tarp atskirtų mūro elementų. alt=Kairiojo tauro kolonos įrengimas|miniatiūra|left|160px|Kairiojo tauro kolonos įrengimas alt=Perdangos kraštinio tarpatramio paspyrinės konstrukcijos surinkimas|right|miniatiūra|Kraštinio tarpatramio perdangos paspyrinės konstrukcijos surinkimas Kairiosios (upės tekėjimo kryptimi) krantinės atramos (ramto) mūro dvi viršutinės eilės, kurios devintame dešimtmetyje buvo sumūrytos nesilaikant paveldosauginių reikalavimų, buvo nuardytos jas vėliau permūrijant, taip atitaisant autentišką mūro raštą ir geometriją. Identiški darbai buvo atlikti ir atramos pusapvaliems sparnams, kurie įrengti kartu su pastatyta pirmąja skulptūra „Žiedas„. Dešinysis ramtas neturėjo pusapvalių sparnų, todėl siekiant suvienodinti tilto atramų apžvalgos aikšteles abiejuose krantuose, darbo projekte buvo numatyta juos įrengti betonuojant. Senieji ramtai naujojo tilto statybai pritaikyti įrengti monolitinius parapetus ir atramines perdangos prizmes. Ramtų akmens mūras sustiprintas ir atnaujintas, jį injektuojant ir išrievint naujas siūles tarp atskirų mūro elementų. Trūkstamų akmenų vietose sumontuoti statybvietės teritorijoje ir Nemuno vagoje rasti mūro elementai.
Plieninės perdangos laikančiosios konstrukcijos
right|miniatiūra|Perdangos konstrukcijų suvirinimas alt=Centrinio tarpatramio perdangos užkėlimas ant taurų|miniatiūra|right|Centrinio tarpatramio perdangos konstrukcijų užkėlimas ant taurų Laikančiosios konstrukcijos buvo pagamintos Rygoje (Latvija), o surinktos statybvietėje. Visoms trims perdangos paspyrinėms konstrukcijoms statybvietėje buvo įrengtos ~100 metrų surinkimo aikštelės. Kraštinių tarpatramių konstrukcijoms aikštelės buvo įrengtos nukasus dalį senojo geležinkelio pylimų abiejuose krantuose, o centriniam – sukalus spraustasienę Nemuno upės vagoje. Atskiri konstrukcijų elementai svėrė iki 7 tonų, o surinktos kraštinių tarpatramių konstrukcijos svėrė po ~150, o centrinio – ~200 tonų. Konstrukcijos buvo surenkamos naudojant pastolius. Surinkimas vyko nuo vidurio į abu galus, pirmiausiai surenkant viršutinę gniuždomą ir apatinę tempiamą juostas, o tik tada įrengiant statramsčius tarp šių juostų. Atskirų konstrukcijų elementų suvirinimas vyko nuolat kontroliuojant suvirinimo aplinką ir suvirinamų elementų temperatūrą. Suvirinimo jungtimis buvo sujungti gniuždomų ir tempiamų juostų elementai, statramsčiai sujungti su apatinėmis juostomis. Varžtinėmis jungtimis buvo sujungtos lygiagrečios išilginės gniuždomos juostos (įterpiant skersines sijas), pritvirtinti vėjo ryšiai, taip pat statramsčiai prie viršutinių juostų. Atlikus suvirinimo darbus, perdangos plieninės konstrukcijos buvo padengtos parinktomis spalvomis: apatinės tempiamos juostos ir statramsčiai nudažyti žaliai, viršutinės gniuždomos juostos ir elementai tarp jų – pilkai.
Plieninių perdangos konstrukcijų užkėlimas ant atramų
alt=Centrinio tarpatramio perdangos konstrukcijos užkėlimas ant atramų|miniatiūra|160px|left|Centrinio tarpatramio perdangos konstrukcijos užkėlimas ant atramų alt=Suvirinta kraštinio tarpatramio perdangos paspyrinė konstrukcija|right|miniatiūra|Suvirinta kraštinio tarpatramio perdangos paspyrinė konstrukcija alt=Perdangos pakloto gelžbetoninių plokščių montavimas|right|miniatiūra|Perdangos pakloto gelžbetoninių plokščių montavimas alt=Perdangos gelžbetoninių turėklinių bortų montavimas|right|miniatiūra|Perdangos gelžbetoninių turėklinių bortų montavimas
Įvertinus situaciją, šiam procesui koordinuoti ir organizuoti buvo pasamdyta Olandijoje registruota įmonė „Mammoet“, kuri specializuojasi nestandartinių sunkiasvorių ir stambiagabaričių objektų perkėlimo darbuose visame pasaulyje. „Mammoet" projekto įgyvendimimui atsivežė penkis kranus: du savaeigius ir tris automobilinius. Pagrindiniai kranai atvyko iš Lenkijos (Demag/Terex CC2800-1, keliamoji galia 600 tonų, nuotraukose – baltas), Latvijos (Liebherr LG1750, keliamoji galia 750 tonų, nuotraukose – geltonai raudonas) ir Suomijos (Liebherr LR1280, keliamoji galia 280 tonų, nuotraukose – orandžinis). Kranų atvežimas, surinkimas ir paruošimas užtruko dvi savaites.
Perdangos konstrukcijų užkėlimas truko tris dienas, vieną tarpatramį užkeliant per dieną. Darbams vadovavo rangovo UAB „Alkesta“, o kranų darbą koordinavo „Mammoet" inžinieriai. Kad taurai būtų simetriškai apkrauti, pirmiausiai buvo užkelta centrinio tarpatramio konstrukcija, svėrusi ~200 tonų, o vėliau ir kraštinių tarpatramių konstrukcijos (po ~150 tonų). miniatiūra|221x221px|Tilto statytojai, tarp kurių, statybų aikštelės vadovai alytiškiai Justinas Zablackas (stovi pirmas iš kairės) ir Eduardas Visockas (stovi antras iš kairės). Centrinio tarpatramio konstrukcija dviem kranais buvo pakelta ir lygiagrečiai surinkimo aikštelei pernešta virš vandens, kad buvę išramstymai būtų nukelti kitu kranu. Nukėlus šias kliūtis, Liebherr LG1750 kranas pradėjo nešti vieną konstrukcijos galą link upės vidurio, kad kitame krante esantis Demad/Terex CC2800-1 galėtų pasiekti perimti krovinį. Tuo tarpu Liebherr LR1280 kranas kitą konstrukcijos galą vežė link Liebher LG1750 krano. Kai nešamas konstrukcijos galas buvo virš upės, kur jį galėjo siekti kitame krante esantis kranas, stropuotojai perkabino krovinį nuo Liebherr LG1750 ant Demag/Terex CC2800-1. Kai perkabinta konstrukcija buvo dar šiek tiek panešta link Demag/Terex CC2800-1 krano, kitas jos galas buvo dar kartą perkabintas nuo Liebherr LR1280 and Liebherr LG1750. Dabar, kai konstrukcijos galus laikė šie du kranai, ji buvo užkelta ir pritvirtinta ant taurų į projektinę padėtį (~36 metrų aukštyje).
Kraštinės konstrukcijos buvo keliamos naudojant po vieną kraną, t. y. pirmiausiai buvo užkelta dešiniojo tarpatramio konstrukcija, naudojant Demag/Terex CC2800-1 kraną, o kitą dieną ir kairiojo, naudojant Liebherr 1750 kraną. Užkėlus konstrukcijas, kranų demontavimas užtruko dar kelias dienas.
Perdangos pakloto įrengimas
Perdangos paklotą sudaro ant plieninių konstrukcijų sumontuoti ir sumonolitinti gelžbetoniniai (g/b) gaminiai (perdangos plokštės ir turėkliniai bortai) bei monolitinis išlyginamasis sluoksnis išlietas ant šių gaminių. G/b gaminių montavimui abiejuose krantuose buvo pastatyti du bokštiniai kranai (keliamoji galia po 6 tonas). Pirmiausiai sumontuotos ir sumonolitintos g/b perdangos plokštės, tada ir g/b turėkliniai blokai. Montavimas vyko simetriškai perdangos plieninių konstrukcijų ašims. Lygiagrečiai g/b gaminių sumonolitinimui buvo įrengti ir deformaciniai pjūviai virš atramų bei lietaus vandens nuvedimo sistema po perdanga. Įrengus monolitinius ruožus, pradėta rišti išlyginamojo sluoksnio armatūra, įrengti tilto apšvietimo elektros tinklai. Tai padarius, buvo išbetonuotas keturių skersinių nuolydžių išlyginamasis sluoksnis. Vėliau sumontuoti turėklai, apšvietimo stulpai, įrengta pakloto danga.
Baigiamieji darbai
miniatiūra|294x294px|right|Tiltą žymintis informacinis stulpas ir „rožė“ Kartu su tilto perdangos pakloto įrengimo darbais buvo pradėti šlaitų tvarkymo ir pritaikymo naujajam tiltui darbai, t. y. sutvarkyti pėsčiųjų-dviračių takų privedimai prie tilto, nušlaituoti ir atnaujinti šlaitai, sutvarkyta Nemuno upės vaga, ištraukiant ir nupjaunat (aplink kairįjį taurą) sukaltą spraustasienę bei išvežant perteklinį gruntą. Abiejuose krantuose šlaitų sutvirtinimui ir pėsčiųjų-dviračių takų įrengimui buvo įrengtos atraminės sienos (iki 3 metrų aukščio ir 100 metrų ilgio).
Darbai baigti vykdyti 2015 m. rudenį, bet dėl vėliau atsiradusių neatitikimų su projektu, tiltas atidarytas vėliau.
Kupiškėnų vestuvės
Senovinės kupiškėnų vestuvės – Kupiškio etnografinis liaudies teatras, garsinęs Kupiškį ir šio krašto papročius Lietuvoje, Lenkijoje ir Latvijoje. Pirmasis spektaklis parodytas 1966 m. rugsėjo 10 d. Kupiškyje, paskutinis – 1992 m. kovo 7 d. Lukonyse, Kupiškio rajone. Liaudies teatras iš viso žiūrovams pasirodė 672 kartus (su spektakliais „Senovinės kupiškėnų vestuvės“ ir „Šienpjovių daina“).
Teatro ištakos
Turtinga Kupiškio krašto tautosaka, papročiai nuo seno domino mokslininkų ir kultūros darbuotojų dėmesį. Pirmasis kupiškėnų vestuvėmis žavėjosi vyskupas Motiejus Valančius. Jas smulkiai aprašė Balys Buračas (1926 m.). 1936 m. Mikalina Glemžaitė „Kupiškėnų vestuvininkuose“ pateikė vestuvių personažų paveikslų rinkinį. Kupiškėnų etnografiniai papročiai ir buitis nuolat domino Pelikso Bugailiškio redaguojamą tęstinį leidinį „Gimtasis kraštas“, bet iki šiol nepralenkiama išliko kupiškietės Elvyros Glemžaitės-Dulaitienės 1958 m. išleista knyga „Kupiškėnų senovė. Etnografija ir tautosaka“.
Kupiškyje dar 1922 m. vyko gegužinės su senovės dainomis bei papročiais. Ona Simanavičiūtė-Glemžienė sukvietė į savo namus dainininkes prisiminti senovinių dainų bei žaidimų. Jai talkino duktė Stefanija, J. Mikalauskienė, D. Šlapelienė ir Petrylienė. Taip susiformavo „Senovės mylėtojų“ būrelis, kuris kasmet rengė gegužines. Daug metų jam vadovavo J. Šyvienė, kuri vadovavo ir Lietuvos katalikų moterų draugijos skyriui.
1933 m. šis būrelis perengė „Kupiškėnų senoviškas vestuves“. Minimais metais, tikrinti chorų pasirengimo lygio iš Kauno į Kupiškį atvyko solistė Adelė Nezabitauskaitė-Galaunienė (sopranas), kurią nustebino pamatytas vaidinimas. Jos tarpininkavimu, „Kupiškėnų senovinės vestuvės“ vaidintos Kaune, Lietuvos moterų katalikių kongreso dalyvėms. Tai buvo labai svarbus „Kupiškėnų vestuvių“ vaidinimo pripažinimas. Šiame vaidinime dalyvavo 32 „artistai“. Piršlio vaidmenį atliko Antanas Barzdžiukas, Močios – Petronė Paškienė, Tėvo – Antanas Jokantas, Jaunosios – Ona Matulionienė, Jaunikio - Bronius Tubelis, ir kiti.
Mikalina Glemžaitė, norėdama įamžinti šį sėkmingą kupiškėnų pasirodymą Kaune, parengė leidinėlį su 16 spalvotų „artistų“ aprangos piešinių. Nesulaukusi prašytos finansinės paramos leidiniui, išleido jį savo lėšomis. Iki pat Antrojo pasaulinio karo „Kupiškėnų vestuvių“ vaidinimai vyko Kupiškyje, Kupiškio rajone Šimonyse ir Rokiškio rajone Pandėlyje. Pasikeitė didelė dalis atlikėjų. Paskutinį kartą etnografinio liaudies teatro pirmtakės vestuvės suvaidintos 1940 m., Kupiškio kareivinių salėje.
Teatro įsikūrimas
Prie Kupiškio rajono Vykdomojo komiteto Socialinio aprūpinimo skyriaus veikė vyresniojo amžiaus žmonių choras, kuriam vadovavo visoje šalyje žinomas chorvedys Vladas Zinkevičius. Anksčiau dirbdamas Šimonių miestelyje (Kupiškio rajone), prie kultūros namų buvo sukūręs etnografinį-vokalinį moterų ansamblį. Tai buvo bene pirmasis tokio žanro kolektyvas Lietuvoje. Ansamblio repertuarą įrašė šalies radijas. Šie įrašai dažnai skambėdavo radijo laidose.
P. Zulonas išplėtė scenarijų, repetuojantiems įvedė griežtą tvarką. V. Zinkevičius rūpinosi dainavimu ir pats vaidino vestuvių pabrolį. Tokiu būdu 1966 m. senovinės kupiškėnų vestuvės pirmą kartą buvo parodytos visuomenei.
Spektaklį sudarė šeši vestuvinių papročių paveikslai: „Piršlybos“, „Mergvakaris“, „Užgėrų rytas“, „Piršlio korimas“, „Sodo pirkimas“ ir „Vestuvės“. Vaidinimo metu netrūko dramatizmo ir humoro, veiksmo dinamikos ir gilių išgyvenimų. „Senovines kupiškėnų vestuves“ liaudies teatro aktoriai visuomet atliko savo tarme (kupiškėniškai).
Ryškiausi vaidmenys
Atlikėjų tarpe nebuvo nė vieno profesionalo aktoriaus ar dainininko. Visi - vyresni nei penkiasdešimties metų, daugelis - perkopusių septintą dešimtį. Vyriausias veikėjas Svotas Petras Vilčinskas buvo gimęs 1893 m., jauniausia - Viešnia Vilė Aleknienė - 1932 m.
Per visus 26 m. rengtus spektaklius Svoto, Muzikanto, Viešnios, Pamergės, Sodų pynėjos, Jaunamartės, Kraičvežio, Kvieslio, Jaunosios brolio, Jaunojo, Motinos, Tėvo, Svočios vaidmenis suvaidino net 114 kupiškėnų. Iš viso spektaklio metu į sceną lipdavo 46 žmonės, kartais vienas kitą vaduodami. Piršlį visuomet vaidino pats P. Zulonas.
Piršlys
Tai vienas iš pačių svarbiausių vestuvių veikėjų. P. Zulonas puikiai mokėjo tarmę, tai jam leido ne tik laisvai kalbėti, bet ir lengvai improvizuoti. Įspūdingai skambėjo piršlybų oracija, šmaikščios derybos, kariamo piršlio testamentas ir kt. P. Zulonas turėjo gražų ir stiprų balsą. Visi P. Zulono judesiai labai tikroviškai kupiškėniški, todėl visos scenos, kuriose dalyvauja Piršlys, buvo labai ryškios.
Jaunoji
Kostė Jugulienė, net ir būdama aštuoniasdešimtmetė, buvo jauna nuotaka, grakščiai priklaupianti prie tėvų kojų ir vėl lengvai atsistojanti. Nuotaka, graudžiai raudanti atsisveikindama su artimaisiais, su tėvų namais; naivi jaunamartė, kuri priešinasi, kai svočia ją veda gulti. Visa tai K. Jugulienė parodo tikroviškai ir nuoširdžiai, nesunku įsivaizduoti, kaip tai vyko tikrame gyvenime.
Jaunosios tėvas
Mykolas Ragauskas - rūpestingas, taupus, apsiskaičiuojantis ir sumanus gaspadorius per piršlybas. Atsisveikindamas su dukterim, tampa labai jautriu ir mylinčiu tėvu. Poetiškiausia ir graudžiausia „Kupiškėnų vestuvių“ vieta – tai tėvo palaiminimas, mus pasiekęs dar iš ikikrikščioniškų laikų.
Kiti
Ryškius vaidmenis atliko Jaunikis Edvardas Šerelis, Jaunosios motina Viktorija Puronaitė, ir kt.
Naudota etnografinė medžiaga
„Senovinės kupiškėnų vestuvės“ – ilgokas šešių paveikslų spektaklis, kuriame naudotos tik Kupiškio krašte užrašytos vestuvinės dainos, raudos, šokiai, oracijos.
Kalba
Spektaklyje naudota tik kupiškėniška tarmė. Ja daugelis spektaklio dalyvių buvo išmokę kalbėti iš savo tėvų ir senelių. Kalba taisyklinga, neiškraipyta.
Vaizdingumu išsiskiria Piršlio, Tėvų ir kitų vaidinimo dalyvių kalba, ypač oracijos. Jose gausu tropų, metaforų, personifikacijų ir kitų perkeltinės prasmės žodžių ar junginių, palyginimų, frazeologizmų, aforizmų. Spektaklis papuoštas vaidybinėmis improvizacijomis, oracijomis, jaunosios virkavimais.
Kupiškio krašte naudoti saviti vestuvių veikėjų vardai.
Dainos, papročiai
Mėsiedas – laiko tarpas nuo Kalėdų iki Užgavėnių, laisvas laikas, kada daugiausia važinėdavo piršlėmis ir keldavo vestuves. Spektaklyje keleliu pro atvirus vartus į vieno kupiškėno sodybą įsuka piršliai (Piršlys su Jaunikiu), apsimetę kupčiais (pirkliais) atseit žąselės, t. y. jaunosios, pirkti. Kadangi senovėje jaunųjų pasirinkimas paprastai priklausė ne nuo jų pačių, o nuo tėvų valios ir materialinių išskaičiavimų, tad piršlybų scenose ir vyksta derybos dėl pasogos (kraičio) tarp piršlio ir jaunosios tėvų.
Per mergvakarį (vakarą prieš vestuves) pas jaunąją jaunimas šoka, tvarko vainikus, puošia jaunųjų stalą, dainuoja. Jaunoji virkauja, nes tai paskutinis šeštadienio vakaras pas tėvus.
Užgėros – gėrimas į jaunųjų sveikatą, kai jaunieji ruošdamiesi į bažnyčią pasikeičia rūtų vainikėliais – dabar jau mažai kam žinomos ne tik apeigos, bet ir jų pavadinimas. Užgėrų rytą dainuojama liūdna daina apie būsimą sunkų gyvenimą vyro namuose. Atitinkamos dainos lydi bemaž visas vestuvių apeigas.
Piršlio korimo inscenizacija – viena humoristiškiausių vestuvių apeigų. Piršlį namie likę svečiai už melavimą visaip kankina, išvadina sukčiumi, melagiu, žada pakarti. Piršlys dar šmaikštauja, tačiau matydamas, kad neva prisieis jau mirti, skaito testamentą, sudėtą iš kasdieniškos, daiktiškai konkrečios, sąskambiais suderintos leksikos, tuo pasiekdamas komiškumo efektą.
Sodo pirkimas – svotų derybos su moterimis žodžiais ir dainomis – taip pat labai linksma ir smagi vestuvių scena. Svečiai sutinka svotus, abi pusės viena kitą peikia, save giria dainos žodžiais, kol moterys parduoda sodą (dirbinys iš šiaudų) ir užleidžia svotams stalą uždainuodamos „prošom, svotai, užu stolo, jūsų svodba jau sušolo“.
Paskutinis paveikslas – vestuvės su skambia muzika, apeiginėmis dainomis ir šokiais. Pavargusius jaunuosius svočia išveda į klėtį miegoti. Vedant jaunuosius gulti traukiamos dainos: „Užaugo žilvitys“, „Mikyta, mikyto, mikyčiuko, mikyto“. Toliau linksminamasi, šokama ir dainuojama.
Gastrolės
Po premjeros 1966 m. pirmiausia keletą vaidinimų išvydo kupiškėnai. Vėliau prasidėjo gastrolės po Kupiškio ir kaimyninius rajonus. Tų pačių metų gruodžio 4 d. spektaklį išvydo Vilniaus universiteto dėstytojai ir studentai, kitą dieną vaidinta Akademiniame dramos teatre. Vilniuje šio spektaklio dalyviai lankėsi daugiausiai kartų.
„Senovinės kupiškėnų vestuvės“, suvaidintos Vilniaus profesinių sąjungų rūmuose 1967 m. balandžio 25 d., sulaukė ir Lietuvos SSR valdininkų dėmesio, tačiau jų šiltas priėmimas buvo tarsi niekur neparašytas respublikos vadovybės sprendimas netrukdyti šio kolektyvo veiklai bei teikti jam paramą (tuo tarpu kitų etnografinių kolektyvų kūrimosi sovietinė valdžia neskatino ir net slopino). Kiekvieną savaitgalį iš Kupiškio kultūros namų kiemo išriedėdavo du veselninkų (vestuvininkų) pilni autobusai. Taip buvo be jokių atostogų, visus 26 m., nes spektaklis nusipelnė didžiulio populiarumo.
„Senovinių kupiškėnų vestuvių“ gastrolių keliai driekėsi nuo Biržų iki Druskininkų, nuo Zarasų iki Palangos. Neliko nei vieno miesto ar rajono centro, didesnės ar mažesnės gyvenvietės, kur nebūtų apsilankęs Liaudies etnografinis teatras. Visur kultūros namų ar kolektyvinių ūkių salės būdavo pilnutėlės. Rekordas pasiektas 1967 m. liepos 8 d., kai spektaklį Kauno Vytauto parko estradoje išvydo 10 000 žiūrovų.
Kiek kietoką kupiškėnišką tarmę suprato žemaičiai, suvalkiečiai, dzūkai, Vilnijos krašto lenkai. Didžiulių ovacijų Liaudies teatras sulaukė iš Lenkijos Suvalkų krašto lietuvių ir lenkų, latvių ir lietuvių Rygoje, Lielvardėje ir Rėzeknėje.
Per ilgus Liaudies teatro veiklos metus susiformavo kai kurios tradicijos. Viena iš jų - jubiliejinius spektaklius vaidinti namuose – Kupiškyje: 100-asis (1968 m. sausio 6 d.), 200-asis (1970 m. vasario 21 d.), 300-asis (1975 m. kovo 8 d.), 400-asis (1979 m. gegužės 5 d.), 500-asis (1982 m. balandžio 24 d.).
Įvertinimai
Praėjus vos pusmečiui nuo spektaklio premjeros, kolektyvui 1967 m. balandžio 28 d. suteiktas Respublikos pavyzdinio etnografinio kolektyvo vardas, o 1968 m. rugsėjo 10 d. – Etnografinio liaudies teatro vardas.
Nepamirštamas Tėveliukas Mykolas Ragauskas vienas pirmųjų gavo „Meno saviveiklos žymūno“ ženklelį, Kultūros ministerijos Garbės raštą.
Iškilmingai paminėtos 10-ties ir 25-rių metų kūrybinės veiklos sukaktys. Šventėse dalyvavo garbūs svečiai: rašytojas Juozas Baltušis, poetai Marcelijus Martinaitis ir Vacys Reimeris, aktorius Vytautas Kernagis, kultūros ministro pavaduotojas Jonas Rimantas Glemža, Liaudies meno rūmų direktorius Salamonas Sverdiolas. Į daugelį šventinių renginių su pluoštu Garbės raštų ir „Meno saviveiklos žymūno“ ženklelių atvykdavo Liaudies meno rūmų darbuotojas Vytautas Komka. Taip pagerbti geriausieji Liaudies teatro vaidintojai.
„Senovinių kupiškėnų vestuvių“ dalyviai 1977 m. tapo sąjunginio meno saviveiklos festivalio laureatais. Maskvoje, TSRS Kompozitorių sąjungoje įvyko Visasąjunginė etnografinių-folklorinių filmų peržiūra, į kurią buvo iš mūsų respublikos nuvežtas vienintelis filmas – „Senovinės kupiškėnų vestuvės“ (režisierius E. Šaltis). „Vestuvėms“ dėl filmo medžiagos autentiškumo, vaidybos tikroviškumo, raiškios meninės formos buvo skirta pirmoji vieta.
2018 m. kovo 9 d. iškilmingoje ceremonijoje Vilniaus rotušėje „Kupiškėnų vestuvės“ įtrauktos į Lietuvos nematerialaus kultūros paveldo vertybių sąvadą.
Filmavimai, garso įrašai
Bene didžiausio dėmesio vaidintojai ir visas Kupiškis sulaukė 1970 m. pavasarį, kai Lietuvos radijo ir televizijos komitetas, palaiminus respublikos vadovybei, ėmė kurti filmą apie „Kupiškėnų vestuves“ (režisierius – Eugenijus Šaltis, operatorius – R. Ožkinis). Filmuota natūralioje aplinkoje, o ne scenoje, pagal B. Buračo užrašytas prieškario „kupiškėnų vestuves“.
Filmavimui pasirinkta dviejų galų senovinė gryčia Laukminiškių kaime (Kupiškio raj.) prasidėjus filmavimams sudegė, po ilgų ieškojimų kita panaši sodyba rasta Skapiškio apylinkėse (Kupiškio raj.), dar vėliau – netoli Subačiaus (Kupiškio raj.). Šis filmas nespalvotas.
„Senovinės kupiškėnų vestuvės“ įamžintos filme - tai ne liaudies teatro spektaklis, o autentiškiausios senovinių Kupiškio krašto žmonių vestuvių apeigos, matomos natūralioje kaimo aplinkoje. Visi jų dalyviai iš širdies gelmių išgyveno tai, ką tuokart dainavo, raudojo žodžiais, šoko, kalbėjo.
Juozo Baltušio pastangomis 1981 m. vasario 22 d. Ukmergėje spektaklis buvo nufilmuotas į spalvotą juostą.
1971 m. Vilniaus plokštelių įrašų studija įrašė „Senovinių kupiškėnų vestuvių spektaklį“. Beveik po metų Rygos firma „Melodija“ dideliu tiražu išleido dviejų plokštelių komplektus. Kiekviename komplekte įdėta programėlė su nemažu J. Baltušio straipsniu.
Straipsniai, knygos
Lietuvoje nebuvo nei vieno laikraščio ar žurnalo, kuris nors vieną kartą nebūtų parašęs apie „Senovines kupiškėnų vestuves“. Daug dėmesio joms skirdavo ir vietinė Kupiškio spauda (laikraštis Komunizmo keliu, 1989 m. pervadintas į Kupiškėnų mintys).
1980 m. pasirodė P. Zulono ilgai rengta knyga „Pasakoja kupiškėnai”, kurioje pateikti autentiški vestuvių dalyvių pasakojimai.
Bantenas
Kultūriškai Bantenas skiriasi nuo likusios Javos salos. Šiaurinė provincijos dalis, esanti prie Džakartos ir Javos jūros, yra labiau urbanizuota nei pietinė dalis, kurią supa Indijos vandenynas.
Kupiškėnų vestuvės
Straipsniai, knygos
2006 m. liaudies etnografinio teatro 40-ečiui paminėti, išleista A. Jasaičio ir A. Kleniausko parengta knyga „Tai bent vestuvės“.
Bantenas
Istorija
1947 m. kaimuose šalia Ci Danghiyang rasti poezijos įrašai Sanskrito kalba. Įrašai kalba apie karaliaus Purnavarmano drąsą. Žlugus Tarumanagarai dėl Šrividžajos antpuolių Vakarų Java atiteko Sundai. Kinų šaltinyje „Chu-fan-chi“ apie 1200 m. Chou Ju-kua mini, kad Šrividžaja vis dar valdė Sumatrą, Malaką ir Vakarų Javą. Sundos uostas klestėjo, jo pipirai buvo laikomi labai aukštos kokybės. Žmonės dirbo žemės ūkyje, namus statė ant medinių polių (rumah panggung). Tačiau šalį niokojo plėšikai. Galėjo būti, kad kinų minimas Sundos uostas yra Bantenas.
Kupiškėnų vestuvės
Portretai, skulptūros
Kupiškėnų „vestuvininkai“ neliko be respublikos menininkų dėmesio. Juos fotografavo daugybė fotografų, bet daugiausia - fotomenininkas Algimantas Žižiūnas. „Vestuvių“ tematika atsispindi iš Kupiškio krašto kilusių dailininkų darbuose: tapybos darbų ciklą sukūrė dailininkė Bronislava Jacevičiūtė-Jėčiūtė, ne vieną kūrinį jiems paskyrė dailininkas-grafikas Eduardas Jurėnas, keramikė Danutė Eidukaitė.
Liaudies meistrė V. Bakanauskienė sukūrė visų „Kupiškėnų vestuvių“ personažų lėles. Jos paplito po Lietuvą tapdamos vertingu suvenyru. „Minties“ leidykla yra išleidusi atvirukų rinkinį su tautodailininkės lėlėmis.
Bantenas
Istorija
1527 m. atvykus portugalams ką tik priėmę islamą javiečiai vadovaujami Sunan Gunungjati užėmė Banteną ir įkūrė Banteno sultonatą. J. de Barros teigė, kad sultonato sostinė Bantenas prilygo Malakai ir Makasarui. Uostas buvo įlankos vidury. Per miesto centrą tekėjo švari laivuojama upė. Dabar upė nusekusi. Šalia buvo tvirtovė iš plytų, o centre turgaus aikštė, kurios pietinėje dalyje buvo karaliaus rūmai, o vakarinėje – mečetė.
XVII a. pradžioje Bantenas buvo svarbus prekybos centras. Uosto valdžia tuo metu rėmė ekonominę plėtrą. Bantenas valdė sritis Lampunge pietinėje Sumatroje.
Atvykę olandai Bantene rado portugalus. Anglai įkūrė Bantene atstovybę, po to olandai. Po to uoste pradėjo prekiauti prancūzai ir danai. Kovoje dėl prekybos kontrolės laimėjo olandai. 1601 m. olandų nugalėtas portugalų laivynas pasitraukė iš Banteno.
Kupiškėnų vestuvės
Tęstinumas
Tai – vestuvių papročiai jaunojo pusėje, kur įvyksta vienas esminių gyvenimo virsmų. Šiame spektaklyje daugiau baltiškos pasaulėžiūros, pirktinių vestuvių elementų, jame skamba sutartinės. Tęsdami vestuvių etnografinio vaidinimo tradicijas, folkloro ansamblio „Kupkėmis“ žmonės nuolat papildo spektaklį, vadina jį ne tik Lietuvoje, bet ir užsienyje.
2012 metais, minint spektaklio režisieriaus Povilo Zulono 100 - metį, sukurtas dokumentinis filmas "Gyvenimo centimetrai"(režisierė Vilija Morkūnaitė, operatorius Povilas Vireliūnas). Jame legendinio filmo "Senovinės kupiškėnų vestuvės" (1971 m.) režisierius Eugenijus Šaltis dalinasi prisiminimais apie vaidintojus, filmavimo procesą.
2019 m. rugsėjo 12 d. "Kupkėmis" pristatė "Kupiškėnų vestuves" Airijoje (Mitchelstown), tais pačiais metais dalyvavo Tarptautiniame nematerialaus kultūros paveldo festivalyje Klaipėdoje.
Lipskio alaus ir spirito gamykla
Lipskio alaus ir spirito gamykla – alkoholinių gėrimų gamykla, veikusi Vilniuje 1870–1935 m.
Istorija
Gamyklą tuometiniame Paplaujos (dabar Paupys) priemiestyje įkūrė Ilja E. Lipskis. Greta fabrikantai Lipskiai įkūrė sodą, vadinamą Šveicarišku, pastatė medinį restoranėlį, vasaros teatro ir kėglinės paviljonus, fontaną, įvedė elektros apšvietimą. XX a. pradžioje sode veikė bufetas ir nedidelė valgykla, nedidelis teatras su koncertų sale, į kurią šeimininkas kviesdavosi muzikantus net iš Italijos.
Per metus gamykloje buvo pagaminama po milijoną kibirų (vienas kibiras – 12,99 litro) alaus. Produkcija buvo pristatyta Odesos mugėje, gamykloje gamintas alus gavo apdovanojimą Reimse vykusioje parodoje.