cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Budapeštas
Istorija
1944 m. kovo mėnesį miestą okupavo nacistinė Vokietija, 1945 m. vasario 13 d. įžengė Raudonoji armija. 1956 m. Budapešte nuožmiai buvo nuslopintas antikomunistinis sukilimas.
1994 m. pasirašytas Budapešto memorandumas, suteikęs saugumo garantijas posovietinėms šalims, atsisakiusioms paveldėtų SSRS branduolinių ginklų.
thumb|right|200px|Karališkieji rūmai
Rydas
Rydas – miestas Aukštutinėje Austrijoje, apie 70 km į vakarus nuo Linco ir 60 km į šiaurę nuo Zalcburgo. Geležinkelis. Yra keletas bažnyčių.
Alfonsas Kalnius
Alfonsas Kalnius (1907 m. sausio 23 d., Aukūdžio k., Darbėnų vls., Telšių aps., Kauno gub. – 1981 m. birželio 7 d., Kaune) – Lietuvos kalbininkas, tekstologas, pedagogas.
Biografija
Mokėsi Plungės vidurinėje mokykloje, Telšių gimnazijoje, Telšių kunigų seminarijoje, studijavo lituanistiką ir pedagogiką Vytauto Didžiojo universitete, kurį baigė 1938 m., tobulinosi Vienoje.
1934-1963 m. mokytojavo Kauno vidurinėse mokyklose, 1941-1944 m. buvo švietimo valdybos inspektorius.
1938 m. dalyvavo rengiant „Lietuvių kalbos rašybos vadovėlį“, 1943 m. – „Lietuvių kalbos sintaksę“, 1947 m. redagavo vyskupo Motiejaus Valančiaus literatūrinio kūrinio „Palangos Juzė“ 1947 m. leidimą, 1948 m. sudarė autografais paremtus rašytojos Žemaitės „Raštus“ (T. 1-4), drauge su kitais parengė „Lietuvių kalbos rašybos žodyną“.
Skelbė straipsnius lietuvių kalbos ir jos dėstymo klausimais „Tautos mokykloje“, „Židinyje“, „Akademike“, „Gimtojoje kalboje“, domėjosi vaikų kalbos problemomis, rašė atsiminimus.
Rožniava
Rožniava  – miestas rytų Slovakijoje, Košicės krašte, 75 km į vakarus nuo Košicės, Slovakijos Rūdinių kalnų papėdėje, prie Slanos upės. Plentai ir geležinkeliai į Košicę, Miškolcą, Banska Bistricą. Yra istorinis miesto centras, XIII a. gotikinė katedra, miesto bokštas (1654 m.), jėzuitų bažnyčia (1687 m.), XVIII a. barokiniai vyskupų rūmai, rotušė, liuteronų bažnyčia, kalnakasybos muziejus.
Istorija
Vietovė apgyvendinta XIII a. pr., o šaltiniuose Rožniava minima nuo 1219 m. Karališkojo miesto statusą įgijo 1410 m. Ilgą laiką miestas buvo svarbus kalnakasybos centras (auksas, sidabras, geležies rūda).
Mindaugas Gardzijauskas
Mindaugas Gardzijauskas (g. 1978 m. rugsėjo 28 d.) – Lietuvos futbolininkas. Žaidžia saugo pozicijoje.
Nacija
Nacija – tokia teritorinė etnosocialinė bendrija, kuri turi savo paties teritorinį suverenitetą ir administraciją.
Dažnai vietoje politinę prasmę turinčio termino nacija naudojamas terminas tauta, tačiau pastarasis turi platesnę prasmę, apimančią ir ne politines, o kultūrines reikšmes. Pvz., Lietuvos nacija, bet lietuvių tauta (ar tautybė). Dar nacija žinoma kaip žmonių bendrija, susidariusi istorijos, kultūros, kalbos, teritorijos ir ekonominio gyvenimo bendrumo pagrindu.
Chodakauskas
Chodakauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Chodakauskienė (ištekėjusi moteris) ir Chodakauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Riau
Riau  – Indonezijos provincija Sumatros centre ir rytinėje pakrantėje, prie Malakos sąsiaurio. Iki 2004 m. liepos provincijai priklausė Riau salos, kurios dabar sudaro atskirą provinciją. Provincijos sostinė yra Pekanbaru. Kiti dideli miestai: Dumajus, Selat Panjangas, Bagansiapiapis, Bengkalis, Bangkinangas, Rengatas ir Siak Sri Indrapura.
Riau yra viena turtingiausių Indonezijos provincijų. Joje yra nafta, gamtinės dujos, gumos, alyvpalmių plantacijos, tačiau buvo iškirsta daug miškų. 1982 m. jie sudarė 78 % salos ploto, o 2005 m. – 33 %, o 2009 m. – 22 %. Miškų kirtimas dėl palmių aliejaus ir popieriaus sukėlė nuolatinius dūmus virš provincijos, potvynius ir purvo nuošliaužas.
2010 m. provincijoje gyveno 5 543 031 žmonės.
Provincijoje plačiausiai vartojama malajų kalba. Kinai vartoja įvairias kinų tarmes, populiariausios Pietų minų tarmės, kurios atsirado Fudziane, pietryčių Kinijoje.
Plynaukštės regionas
Plynaukštės regionas  – Togo regionas.
Plynaukštės regionas plyti centrinėje Togo dalyje. Į šiaurę nuo jo yra Centrinis regionas, į pietus – Pajūrio regionas. Regiono vakaruose eina valstybinė Togo siena su Gana, rytuose – valstybinė siena su Beninu.
Riau
Ekonomika
Riau ekonomika auga labiau (8,66 % 2006 m.) nei Indonezijos vidurkis (6,04 % 2006 m.).
Plynaukštės regionas
Pajūrio regiono plotas – 16 975 km². Gyventojų skaičius regione yra 1 425 199 (2006 m.) žmonės. Apgyvendinimo tankis – 83,96 žm./km². Pagrindinis regiono miestas – Atakpamė, kuri taip pat yra ir regiono administracinis centras.
Administracinis suskirstymas
Administraciniu požiūriu regionas suskirstytas į 9 prefektūras:
thumb|left|200px|Plynaukštės regiono prefektūros
Fanenjunkeris
thumb|right|Vokietijos fanenujunkerio (NATO kodas OR-5) [[antpetis]] Fanenjunkeris (, iš ) – karinis laipsnis Vokietijos ir carinės Rusijos kariuomenėse.
Iki 1856 m. Rusijoje fanenjunkeriais buvo vadinami lengvosios kavalerijos junkeriai, kurie pagal rangą buvo prilyginti papraporščikiams.
Vokietija
Vokietijoje fanenjunkerio laipsnį gauna 2-3 kurso karo mokyklų kursantai. Atskyrio ženklais ir padėtimi atitinka puskarininkį. Laipsnis atitinka:
Gasiai
Gasiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Jasų. Stūkso Gasių piliakalnis.
Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1686 m. Dusetų dvaro inventoriuje. Tuomet čia gyveno 5 valstiečių šeimos. 1897 m. buvo 37 gyventojai, 1923 m. – 40 gyv. (7 kiemai). Buvo senos kaimo kapinaitės. 1932 m. kaimas išsiskirstė viensėdžiais.
Už dalyvavimą 1941 m. birželio sukilime, buvo areštuoti ir nuteisti broliai Petras (1916–1946 m. spalio 7 d. Vorkutoje) ir Jonas (1919–1985) Girčiai.
Apie 1970 m. kaimą sunaikino melioracija, gyventojai išsikėlė į Dusetas. Liko kapinaitės ir akmeninis kryžius buvusio kaimo centre.
Iš šio kaimo kilę: sovietinis pulkininkas, lakūnas Antanas Girčys (1896–1997), girininkas Pranas Girčys (g. 1917 10 04), medikė Janina Laurinavičiutė-Buinevičienė, pedagogė Alma Lapienytė-Vaitonienė, jos brolis inžinierius Petras Lapienis.
Vilijampolės rajonas
Vilijampolės rajonas – 1950–1955 m. administracinis teritorinis vienetas Lietuvos centre, Nemuno dešiniajame krante. Centras – Kaunas.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Kauno apskrities 27 apylinkių, Vilkijos apskrities 5 apylinkių ir Kulautuvos. 1950–1953 m. priklausė Kauno sričiai. 1955 m. liepos 1 d. panaikintas:
1710 m.
1710 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Platusis vimpelas
thumb|200px|Jungtinės Karalystės Karališkojo laivyno [[Komodoras (Karališkasis laivynas|komodoro vimpelas]] thumb|200px|TSRS Karinio laivyno laivų junginio vado vimpelas
Platusis vimpelas  – trumpas ir platus vimpelas su dviem smaigaliais. Paprasti vimpelai būna ilgi ir siauri. Platusis vimpelas keliamas ant laivo stengos (aukštinančioji stiebo dalis) ir yra oficialus ženklas, kad laive yra laivų junginio (laivų diviziono, būrio ir pan.) vadas.
Tradiciškai eskadroms vadovavę admirolai turi jų rangą rodančias admirolų vėliavas. D. Britanijos laivyne kapitonui, kuris vadovaudavo laivų grupei neturėdamas admirolo laipsnio, vadovavimo laikotarpiui suteikdavo komodoro vardą, o vietoj admirolo vėliavos jis naudodavo platųjį vimpelą. Vėliau plačiuosius vimpelus ėmė kelti įvairių laivų junginių (laivų divizionų, brigadų ir kt.) vadai net tada, kai turėdavo admirolo laipsnį.
TSRS, o dabar Rusijos kariniame laivyne naudojami tik laivų junginio, laivų diviziono, laivų būrio ir reido vyresniojo platieji vimpelai.
Gasiuliškė (Švenčionys)
Gasiuliškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 13 km nuo Mėžionių.
Platusis vimpelas
Monarchų vimpelai
Laive esant valstybės monarchui paprastai irgi keliamas specialus platusis vimpelas. Pvz., Vokietijos imperijoje 1871–1918 m. buvo naudojami kaizerio ir kaizerienės platieji vimpelai.
Štokerau
Štokerau – miestas šiaurės rytų Austrijoje, 25 km į šiaurės vakarus nuo Vienos. Yra teatras, automobilių muziejus, bažnyčia, XVIII a. rotušė, miesto parkas.
NK Lokomotiva Zagreb
Zagrebo „Lokomotiva“ – Kroatijos futbolo klubas iš Zagrebo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1914 m.
Bodva
Bodva  – upė Slovakijoje ir Vengrijoje; Šajo kairysis intakas (Tisos baseinas). Prasideda Slovakijos Rūdiniuose kalnuose, į vakarus nuo Košicės. Teka į pietryčius, pietus, toliau – į vakarus, sudaro Slovakijos Karsto pietinę ribą. Ties Turnia prie Bodvos kerta Slovakijos–Vengrijos sieną ir teka į pietus Vengrijos teritorija. Įteka į Šają ties Boldvos kaimu, į šiaurę nuo Miškolco.
Devalvacija
Devalvacija ( < de- + – turiu vertę, kainuoju) – mažesnės šalies valiutos vertės užsienio valiutų atžvilgiu nustatymas valstybėse, naudojančiose fiksuotą valiutos kursą. Dažnai painiojama su nuvertėjimu – laipsnišku valiutos vertės sumažėjimu šalyse su svyruojančiu (dar vadinamu plaukiojančiu) valiutos kursu. Devalvacija vykdoma oficialiu šalies valdžios sprendimu, nustatant žemesnį šalies valiutos kursą užsienio valiutos (ar valiutų, jei šalies valiuta susieta su valiutų krepšeliu) atžvilgiu. Priešingas devalvacijai procesas – aukštesnio valiutos kurso nustatymas, vadinamas revalvacija.
Bodva
Svarbiausi intakai: Turnia, Ida.
Prie Bodvos įsikūrę: Moldava prie Bodvos (Slovakija), Edelenis (Vengrija).
Devalvacija
Devalvacija (panašiai kaip valiutos susilpnėjimas dėl nuvertėjimo) gali turėti teigiamų padarinių šalies ekonomikai, nes sumažina eksportuojamų prekių kainą (vertinant užsienio valiuta), todėl pagyvina eksportą. Ir priešingai, importuotos iš užsienio prekės brangsta bei darosi sunkiau įperkamos šalies gyventojams, todėl šalims, kurių užsienio prekybos balansas neigiamas, devalvacija gali būti skausminga.
Taip pat devalvacija kartais taikoma siekiant sumažinti valstybės skolą, jei vyriausybė skolinosi šalies valiuta.
Atiu
Geografija
Vulkaninės kilmės Atiu salą supa iš koralinių rifų iškilusių 6 m aukščio uolų žiedas. Koralinis rifas suformavęs 71-82 m aukščio plynaukštę. Vidinėje žiedo pusėje pasireiškianti erozija suformavusi radialinius slėnius su stačiais šlaitais. Salos plotis – 7,2 km, pakrantės ilgis – 20,12 km. Pietvakarinėje dalyje yra gėlavandenis Tiroto ežeras. Sala turtinga unikalia gamta, čia gyvena endemininių rūšių fauna.
Istorija
Europiečiai Atiu atrado 1777 m. 1888 m. sala tapo Britanijos imperijos protektoratu, 1901 m. perduota valdyti Naujajai Zelandijai Kuko Salų sudėtyje.
Gyventojai
Saloje ant centrinės kalvos išsidėstę 5 čiabuvių kaimai: Teenui, Mapumai, Ngatiarua, Areora, Tengatangi. Pagal 2006 m. duomenis čia gyveno 572 žmogus. Gyventojų mažėja – 1960 m. saloje gyveno 1404 žmonės. Vartojama kalba – iš polineziečių kalbų grupės, dalis gyventojų moka anglų kalbą. Pagrindinis užsiėmimas – kavos auginimas.
Vidas Ločeris
Vidas Ločeris (1948 m. birželio 11 d. Vilnius – 1999 m. spalio 8 d. ten pat) – Lietuvos kompozitorius.
Biografija
Tėvas Algirdas Ločeris. 1972 m. baigė Lietuvos konservatorijos E. Balsio kompozicijos klasę. Stažavo Maskvos konservatorijos asistentūroje, M. Čulakio klasėje, Lvovo konservatorijoje.
Žmona koncertmeisterė Nadežda Ločerienė.
Kūryba
Sukūrė oratoriją „Kryžkalnis“ (1976 m., R. Baltrušaičio žodžiais), „Jaunatvišką simfoniją“ (1973 m.), 3 koncertus (simfoniniu orkestrui, 1972 m., saksofonui, trimitui ir džiazo orkestrui, 1976 m., koncertą variacijas fortepijonui ir orkestrui, 1978 m.), „Concertino“ violončelei ir styginiams (1977 m.), fortepijoninį (1974 m.) ir dvigubą (1983 m.) kvintetą, sonatą smuikui ir fortepijonui (1973 m.), sonatų ir sonatinų akordeonui, chorų, dainų, romansų, vokalizių, pjesių fortepijonui („Aitvaras“, 1981 m.), smuikui, birbynei („Baladė“, 1977 m.), kaimo kapelai, pramoginės muzikos ansambliams ir orkestrams. Koncertavo su tėvu kaip akordeonų duetas.
Mašnyčios
Mašnyčios – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Grūto, 200 m piečiau kelio. Pro kaimą teka Mašnyčios upelis ant kurio sudarytas Mašnyčių tvenkinys. Toliau rytuose telkšo ežeras Mašnelis. Kaimą supa Dainavos giria.
Kaime yra eksploatuojamas gydomųjų durpių karjeras.
Istorija
Mašnyčios rašytiniuose šaltiniuose yra minimos nuo 1584 m.
XIX a. pab. Mašnyčių valstybinis kaimas pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių, Neravų apylinkę. Buvo 4 namai, 31 gyventojas. Tarpukariu priklausė Lenkijai. Iki 1954 m. – Mašnyčių apylinkės centras.
Mūsų žodis (Skuodas)
miniatiūra|250px|Redakcija įsikūrusi buvusiame [[Skuodo dvaras|Skuodo dvaro pastate]]
„Mūsų žodis“ – Skuodo rajono laikraštis, einantis nuo 1951 m. kovo 27 d. Skuode, Šaulių g. 1. Leidžia UAB redakcija „Mūsų žodis“.
Istorija
1951–1990 m. buvo LKP Skuodo rajono komiteto ir Skuodo Liaudies deputatų tarybos organas, nuo 1991 m. – Skuodo rajono savivaldybės laikraštis, nuo 1994 m. Nr. 75 – Skuodo rajono laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Mūsų žodis“.
1951 m. ėjo kartą per savaitę, 1952 m. – dukart-triskart, 1953–1990 m. – triskart per savaitę, 1990–1991 m. – leistas savaitraštis, nuo 1991 m. vasario eina du kartus per savaitę. Iki 1962 m. vadinosi „Pergalė“, nuo 1962 m. – „Mūsų žodis“. Spausdino Skuodo spaustuvė, nuo 1976 m. – Ryto spaustuvės Skuodo skyrius, spaustuvė „Klaipėdos rytas“. Tiražas 1951 m. – 1000 egz., 1987 m. – 7800 egz., 1997 m. – 4000 egz. Nuo 2000 m. kartu su kitais leidžia savaitraštį „Vakarų Lietuva“.
Bendradarbiai: Stasė Lygutaitė - Bucevičienė (1961–1979 m.), Alma Skruibytė-Granauskienė, Romualdas Granauskas (1968–1970 m.), Juozas Kurtinaitis, Danutė Paulauskaitė, Adolfas Strakšys (1956–1969 m., Danutė Mukienė (1975–1991) ir kiti.
Redaktoriai
Dabar – Dalia Zabitienė
Markas Tulijus Ciceronas
Markas Tulijus Ciceronas (Marcus Tullius Cicero , 106 m. pr. m. e. sausio 3 d. – 43 m. pr. m. e. gruodžio 7 d.) – romėnų politikas, retorikas, filosofas ir rašytojas.
Studijos ir veiklos pradžia
Ciceronas studijavo filosofiją pas epikūrininką Faidrą, klausė Platono akademijos vadovo Filono iš Larisos paskaitų, bendravo su jo namuose gyvenusiu stoiku Diodotu, dažnai lankėsi garsaus teisininko Liucijaus Scevolos Auguro namuose, savarankiškai studijavo graikų filosofus ir istorikus.
Pirmąją kalbą, ginančią Sekstą Roscijų iš Amerijos, apkaltintą tėvažudyste, pasakė 80 m. pr. m. e., būdamas 26 metų amžiaus. Čia jis nepabūgo pasisakyti prieš diktatoriaus Sulos atleistinį Chrizogoną ir bylą laimėjo, tačiau netrukus, tarsi išsigandęs galimų represijų, išvyko į Graikiją ir ten išbuvo dvejus metus (79-77). Iš pradžių studijavo filosofiją Atėnuose, Platono akademijoje, pas Antiochą Askalonietį, vėliau išvyko į Rodo salą pas retorikos mokytoją Moloną, padariusį jam didžiulį poveikį tobulinant iškalbos įgūdžius.
Politinės veiklos pradžia
64 m. pr. m. e., iškėlęs savo kandidatūrą konsulų rinkimuose, Ciceronas – homo novus („naujas žmogus“) – įveikė net penkis pretendentus ir buvo išrinktas konsulu 63 m. pr. m. e. kadencijai. Tai buvo itin dramatiški metai. 63 m. pr. m. e. Liucijus Sergijus Katilina (108-62), senos patricijų giminės palikuonis, teisėtu būdu rinkimuose negavęs konsulo vietos, jos ėmė siekti jėga, iš pradžių bandydamas nužudyti savo varžovus, o nepavykus, – suorganizuodamas sąmokslą. Kaip konsulas Ciceronas ėmėsi aktyvių veiksmų, senate ir forume pasakė keturias kalbas „Prieš Katiliną“ (In L. Catilinam orationes quatuor), įtikino senatą paskelbti ypatingąją padėtį (senatus consultum ultimum), kuri suteikdavo konsului gyvybės ir mirties sprendimo teisę. Ja pasinaudojęs, Ciceronas mirties bausme nuteisė penkis Romos piliečius, aristokratų atstovus, sąmokslo dalyvius. Katilinos sąmokslas buvo nuslopintas, o pats jis žuvo susirėmimuose su Romos kariuomene. Ši pergalė Ciceronui pelnė tėvynės tėvo (pater patriae, Katono suteiktas epitetas) vardą.
Tačiau prieš Ciceroną ėmė aktyviai kovoti buvę Katilinos šalininkai, ypač Publijus Klaudijus Pulchras. 59 m. pr. m. e. tapęs liaudies tribūnu (tribunus populi), senatui jis pateikė svarstyti įstatymo projektą Klaudijaus įstatymas dėl mirties bausmės Romos piliečiui (Lex Claudia de capite civis Romani), kuriuo tremtis buvo numatoma tam, kuris, neperdavęs teismui, mirties bausme nubaudė Romos pilietį. Nors Cicerono vardas nebuvo minimas, niekas neabejojo, kad labiausiai jis nukreiptas būtent prieš Ciceroną. Nelaukdamas, kol senatas priims įstatymą ir bijodamas susidorojimo, Ciceronas išvyko iš Romos ir metus praleido Makedonijoje bei Ilirijoje. Jo namas Romoje buvo sugriautas, turtas paimtas į valstybės iždą. Tik asmeniškas Pompėjaus įsikišimas ir optimatų baimė, kad auganti Klaudijaus įtaka nesukurstytų žemiausių visuomenės sluoksnių, pakeitė Cicerono padėtį. 57 m. pr. m. e. jis grįžo į Romą, tačiau, siekdamas susigrąžinti turtą ir atstatyti savo teises, patyrė nemažai sunkumų.
Pilietiniame kare, kilusiame dėl nesutarimų tarp Pompėjaus ir Cezario, Ciceronas nuo pat pradžių palaikė Pompėjų ir priešinosi Cezariui. Laimėjęs karą Cezaris Cicerono atžvilgiu buvo kilnus ir jokių represijų prieš jį nesiėmė.
Vėlyvoji kūryba
46-44 m. pr. m. e. Ciceronas parašė daugumą savo filosofinių veikalų : „Stoikų paradoksus“ (Paradoxa stoicorum), „Hortenzijų“ (Hortensius), „Akademinius svarstymus“ (Academicae quaestiones), „Apie gėrio ir blogio ribas“ (De finibus bonorum et malorum), „Tuskulo pokalbius“ (Tusculanae disputationes), „Apie dievų prigimtį“ (De natura deorum), „Katonas Vyresnysis apie senatvę“ (Cato Maior de senectute), „Lelijus apie draugystę“ (Laelius de amicitia), „Apie numatymą“ (De divinatione), „Apie likimą“ (De fato), „Apie pareigas“ (De officiis).
Vėlyvoji politinė veikla ir mirtis
thumb|Opera omnia, 1566 46-43 m. pr. m. e. buvo sunkiausi metai Cicerono gyvenime: 46 m. pr. m. e. jis išsiskyrė su žmona Terencija, su kuria pragyveno 32 metus, vedė Publiliją, su kuria po metų vėl išsiskyrė; 45 m. pr. m. e. mirė jo mylima duktė Tulija; 44 m. pr. m. e. Cezaris pasiskelbė diktatoriumi ir tais pačiais metais buvo nužudytas.
46 m. pr. m. e. Ciceronas parašė ir du fundamentalius retorikos veikalus – „Brutą, arba žymiausius oratorius“ (Brutus sive de claris oratoribus) ir „Oratorių, arba apie geriausią kalbėtojų rūšį“ (Orator sive de optimo genere oratorum). Pirmajame apžvelgė Romos retorikos raidą „nuo niekybės iki tobulybės“, antrajame analizavo oratoriaus, siekiančio tos tobulybės, individualų kelią.
Po Cezario nužudymo (44 m. pr. m. e. kovo 15 d.) Ciceronas aktyviai dalyvavo senato opozicijoje prieš aršų cezarietį Marką Antonijų. Nuo 44 m. pr. m. e. rugsėjo mėn. iki 43 m. pr. m. e. balandžio mėn. Ciceronas pasakė 14 kalbų prieš Marką Antonijų, kurias, tarsi pamėgdžiodamas Demosteno kalbas prieš Makedonijos karalių Pilypą, pavadino Filipikomis (Phillippica). Ypač didelio pasisekimo susilaukė paskutinioji, keturioliktoji, filipika, pasakyta sužinojus apie Oktaviano pergalę prieš Marką Antonijų. Kaip ir ankstesniais metais, įveikus Katiliną, Ciceronas kėlė savo nuopelnus respublikai, reikalavo paskelbti penkiasdešimties dienų padėkos maldas dievams, o trims svarbiausiems nugalėtojams – Oktavianui, Hircijui ir Pansai – suteikti imperatorių titulus. Tai buvo paskutinioji Cicerono kalba.
Laikui bėgant Cicerono kūrybinio palikimo reikšmė vis didėjo, jo vardas tapo Romos kultūros simboliu. O tas palikimas itin gausus ir įvairus: 58 išlikusios kalbos ir apie 30 neišlikusių, 6 retorikos veikalai, apie 17 filosofinių traktatų, istorijos, politikos, geografijos, teisės, mokslo istorijos raštai, daugiau nei 900 laiškų.
Kita
Iš Cicerono vardo kilo tipografinių šriftų matavimo vieneto pavadinimas ciceras.
Negalia
100px|left|thumb 300px|right|thumb|JAV karo laivyno chirurgė Paula Godes po operacijos instruktuoja Lietuvos kareivį. Dešinėje vertėjas Artūras Vailionis 200px|right|thumb|Neįgaliųjų sportui skirtas 2006 m. Lietuvos pašto ženklas Negalia – gebos, susijusios su asmens ar grupės standartu, sutrikimas. Realybėje yra tiesiog gebėjimų spektras.
Negalią gali sukelti fiziniai, pojūčių, intelektiniai, psichiniai (dar žinomi kaip psichiatriniai ar psichologiniai) sutrikimai ar įvairios lėtinės ligos. Negalia gali būti įgimta ir įgyta (išsivysčiusi po gimimo).
Negalia pastebima kaip tiesiogiai išplaukianti iš individų, kuomet yra susitelkiama į tų individų požiūrius ir kaip jie galėtų geriau funkcionuoti. Šis požiūris yra asocijuojamas su vadinamuoju medicininiu negalios modeliu. Taip pat gali būti pabrėžiama sąveika tarp individų bei jų aplinkos. Čia galima susitelkti į visuomenės vaidmenį ženklinant kai kuriuos žmones kaip turinčius negalią santykinai su kitais, priverčiant ar palaikant negalią tuose žmonėse per prieinamumo nuostatas ir standartus, kurie priimtini daugumai (išankstinis nusistatymas vadinamas „galėjimu“). Šis požiūris yra dažniausiai asocijuojamas su žmonių teisėmis ar socialiniu negalios modeliu.
2006 m. gruodžio 13 d. Jungtinės Tautos priėmė Neįgaliųjų asmenų teisių konvenciją, pirmąją neįgaliųjų teises ginančią sutartį. Tai pirmoji XXI a. žmogaus teisių sutartis, skirta saugoti ir didinti apie 650 milijonų neįgalių žmonių pasaulyje teises ir galimybes. Šalys, kurios pasirašė konvenciją, turės priimti naujus ir pašalinti senus įstatymus, kad asmenys su negaliomis turėtų lygias teises į išsilavinimą, įsidarbinimą ir kultūrinį gyvenimą, teisę turėti ir paveldėti nuosavybę, nebūti diskriminuojamiems dėl santuokos, vaikų ir t. t., nebūti nenorinčiais medicininių eksperimentų objektais.
1976-aisiais Jungtinės Tautos paskelbė Tarptautinius Neįgaliųjų Metus (1981 m.). JT Neįgaliųjų Dešimtmetyje (1983-1993) buvo Pasaulinė Veiksmo Programa Besirūpinanti Neįgaliaisiais. 1979-aisiais Frenkas Bowe buvo vienintelis asmuo su negalia, atstovaujantis bet kokią šalį 1981-ųjų TNM planavime. Šiandien daugelis šalių turi atstovus, kurie ir patys yra asmenys su negaliomis. Dešimtmetis buvo užbaigtas prieš Generalinę Roberto Davila Asamblėją. Ir Bowe, ir Davila yra kurti. 1984 m. UNESCO priėmė ženklų kalbą vaikų ir jaunimo mokymui.
Chodkevičius
Chodkevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Chodkevičienė (ištekėjusi moteris) ir Chodkevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Belona
thumb|Belona, [[Rembrantas]] Belona – karo deivė romėnų mitologijoje. Deivės kultas buvo paplitęs tarp karių. Identifikuojama su graikų mitologijos deive Enio, kildinama iš etruskų mitologijos.
Deivė lydėdavo karo dievą Marsą. Minima kaip Marso duktė, rečiau – kaip žmona. Turėjo šventyklą ant Kapitolijaus, kuri buvo pastatyta 296 m. pr. m. e., sudegė 48 m. e. metais. Joje deivė buvo pavaizduota mūšyje, sviedžianti ietį į priešą. Jos šventė buvo švenčiama birželio 3 d.
Belonos simbolis – kardas. Buvo vaizduojama su šalmu, laikanti ietį ir deglą.
Taivano dalyvavimas Vietnamo kare
Taivano (Kinijos respublikos) dalyvavimas Vietnamo kare – Taivanas Vietnamo kare palaikė Pietų Vietnamą. Abi šios valstybės buvo antikomunistinės, kovojusios prieš glaudžiai susijusius komunistinius priešininkus – Kinijos Liaudies respubliką ir Šiaurės Vietnamą.
Vietnamo kare dalyvavo:
Taivano komandosus, bandžiusius prasiskverbti į Šiaurės Vietnamą, tris kartus (1961 m. liepos 16 d., 1963 m. liepą ir 1963 m. spalio 23 d.) sugavo komunistų pajėgos.
Virvė
Virvė – lankstus ilgas cilindrinis tekstilės gaminys, susuktas, suvytas arba supintas iš siūlų, verpalų gijų, pusverpalių. Virvę sudaro iš įvairių medžiagų gaminami siūlai, tankiai suvyti tarpusavyje. Dėl tokios sandaros virvė yra tvirta, lanksti ir gali atlaikyti didelį svorį.
Tradiciškai virvės gaminamos iš pluoštinių augalų pluošto – kanapių, linų, medvilnės, koiro (kokoso pluošto), džiuto, sizalio, šiaudų. Dabar virvės dažniausiai vejamos iš sintetinio pluošto – polipropileno, nailono, poliesterių, polietileno, aramidų ir kt. Taip pat gaminamos ypač tvirtos metalinės virvės – trosai. Virvė vejama iš plonų gijų į vieną stambesnę giją, tada kelio stambesnės gijos suvejamos tarpusavyje. Gijų gausa padeda tolygiau paskirstyti svorį ir didina virvės keliamąją galią.
Jau priešistoriniais laikais naudoti įvairių augalų stiebai, šakos daiktų tvirtinimui, kėlimui. Tuomet ir sugalvota, kad keletą tokių stiebų galima suvyti tarpusavyje taip padidinant jų patvarumą. Virvių žymių Europos keramikoje randama jau prieš 28 tūkst. metų. Lasko urve, datuojamame 15 tūkst. m. pr. m. e., rasta suakmenėjusių virvių liekanų. Egiptiečiai jau buvo įvaldę virvių pynimo techniką, jas pynė daugiausia iš vandens augalų. Taip pat naudotas datulių pluoštas, žolė, linai, papirusas, oda, gyvūnų plaukai. Kinijoje virvėms gaminti naudotas kanapių pluoštas. II–I tūkstm. pr. m. e. virvių vijimas buvo paplitęs daugelyje kraštų.
Karl Wagner
Biografija
Gimė ir augo medelyno vadovo šeimoje. Baigęs Tukumo progimnaziją, toliau mokėsi Nikolajaus gimnazijoje Carskoje Selo mieste. Studijavo gamtos mokslus ir mediciną Dorpato, Leipcigo, Freiburgo ir Bonos universitetuose. 1909 m. Leipcige jam buvo suteiktas filosofijos daktaro, o 1912 m. Dorpate (dab. Tartu) – zoologijos magistro laipsniai.
1913–1915 m. Dorpate dirbo Žemės ūkio instituto Žvejybos ir žuvininkystės skyriuje. Pirmojo pasaulinio karo metu išsiųstas į Sibirą. Pokaryje grižęs į Tartu, nuo 1920 m. vadovavo šio miesto Universiteto Neuropatologinio (Fiziologinio) instituto Histologijos ir Neuropatologijos laboratorijoms.
Nuo 1923 m. dvejus metus vadovavo Histologijos ir lyginamosios anatomijos katedrai Kauno universitete. Šią katedrą panaikinus, dirbo Lietuvos vokiečių partijos direktoriumi, taip pat vadovavo Lietuvos vokiečių kultūrinei draugijai Kulturverband.
1933–1938 m. Rygoje buvo vokiško privataus Herderio instituto zoologijos profesoriumi. 1939–1940 m. darbavosi Valstybiniame archyve Pozene (dab. Poznanė). 1941–1945 m. dirbo „Böhringer“ firmoje Manheime. Po Antrojo pasaulinio karo gyveno Cygelhauzene prie Heidelbergo. Vedęs nebuvo, nuo 1957 m. paskutines dienas leido senelių namuose Nussloche.
Revalvacija
Revalvacija ( „kainuoju“) – aukštesnio valstybės valiutos kurso kitų valiutų atžvilgiu nustatymas. Revalvacija vyksta šalyse, naudojančiose fiksuotą valiutos kursą, šalies valdžiai nustačius aukštesnį valiutos kursą. Šis procesas priešingas devalvacijai – žemesnio valiutos kurso nustatymui. Revalvacija dažnai painiojama su valiutos pabrangimu, t. y. laipsnišku valiutos kurso padidėjimu šalyse su svyruojančio valiutos kurso sistema.
Lyvbėrzė
Lyvbėrzė  – kaimas Latvijoje, Jelgavos savivaldybėje, 15 km į šiaurės vakarus nuo Jelgavos, prie Beržės upės. Valsčiaus centras. Šalia eina plentas (P98) ir geležinkelis Jelgava–Tukumas. Yra kultūros namai, pagrindinė mokykla, medicinos punktas, biblioteka, paštas, medinė Šv. Juozapo katalikų bažnyčia (pastatyta 1665 m.).
Istorija
Gyvenvietė kūrėsi apie buvusį Lyvbėrzės dvarą. Tarybiniais metais Lyvbėrzė buvo „Jelgavos“ tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė ir apylinkės centras.
Chodzka
Chodzka − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Mickapetris
Mickapetris – viensėdis šiaurės vakarinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Surdegio.
Istorija
1923 m. minimas Mickapetrio palivarkas.
Credit Suisse
Credit Suisse Group – Šveicarijoje, Ciuriche esantis bankas.
Bankas įkurtas 1856 m. birželio 5 d. kaip Schweizerische Kreditanstalt (SKA) finansuoti geležinkelio kelius (Nordostbahn) ir industrializuoti Šveicariją.
Sergejus Eizenšteinas
Sergejus Michailovičius Eizenšteinas (Сергей Михайлович Эйзенштейн; 1898 m. sausio 23 d. Rygoje – 1948 m. vasario 11 d. Maskvoje) – įtakingas rusų kino režisierius, scenaristas ir kino teoretikas. Ypač gerai žinomas kaip nebyliųjų filmų „Streikas“ (Стачка), „Šarvuotis „Potiomkinas“ (Броненосец «Потёмкин») ir „Spalis“ (Октябрь) kūrėjas, taip pat istorinių epinių filmų „Aleksandras Nevskis“ (Александр Невский) ir „Ivanas Rūstusis“ (Иван Грозный) režisierius. Jo darbai turėjo didelės įtakos ankstyviesiems kino kūrėjams, ypač naujoviška kino montažo praktika ir teorija.
Ankstyvieji metai
thumb|left|Sergejus vaikystėje su savo tėvais Michailu ir Julija Eizenšteinais S. Eizenšteinas gimė Rygoje, bet jo ankstyvoje vaikystėje šeima dažnai keldavosi gyventi kitur. Sergejaus tėvas Michailas Osipovičius Eizenšteinas (Михаил Осипович Эйзенштейн), gimęs Kijevo srityje, buvo vokiečių-žydų kilmės, o motina Julija Ivanovna Koneckaja (Юлия Ивановна Конецкая) buvo kilusi iš rusų ortodoksų šeimos. Šeima priklausė vidurinei visuomenės klasei: tėvas buvo architektas ir inžinierius, o motina – turtingo prekybininko dukra. Per 1905 m. revoliuciją Julija su Sergejumi persikėlė į Sankt Peterburgą. Sergejus kartais lankydavosi pas tėvą, kuris vėliau apie 1910 m. taip pat persikėlė pas šeimą. Eizenšteinas buvo auginamas kaip stačiatikis, tačiau vėliau tapo ateistu. Vienas iš filmų, vaikystėje Eizenšteinui palikusių įspūdį, buvo 1906 m. pirmosios režisierės moters Alice Guy-Blaché išleistas Feminizmo pasekmės. 1912 m. Sergejaus tėvai išsiskyrė ir Julija išvyko gyventi į Prancūziją. Nuo vaikystės Sergejus mokėsi trijų užsienio kalbų. Baigęs Rygos realinė mokyklą, Petrogrado civilinės inžinerijos institute studijavo savo tėvo profesiją – architektūrą. Besimokydamas institute, 1918 m. pavasarį, S. Eizenšteinas su keliais draugais savanoriškai įstojo į Raudonąją Armiją. Dėl to labai pablogėjo jo santykiai su tėvu, kuris rėmė „baltuosius“ ir po pralaimėjimo išvyko į Vokietiją. 1920 m. Generalinio štabo akademijoje S. Eizenšteinas pradėjo mokytis japonų kalbos ir susipažino su kabuki teatru. Vėliau jis teigė, kad čia išmokti kandži hieroglifai padėjo jam išlavinti regimąją vaizduotę. 1920 m. S. Eizenšteinas persikėlė į Maskvą ir pradėjo dirbti dailininku „Proletkulto“ teatre („Meksikietis“ (Мексиканец), „Girdi, Maskva“ (Слышишь, Москва), „Dujokaukės“ (Противогазы), „Išminčius“ (Мудрец). 1921–22 m. studijavo vadovaujamas Vsevolodo Mejerholdo (Всеволод Мейерхольд), glaudžiai bendradarbiavo su Vladimiro Majakovskio (Владимир Маяковский) grupe. 1923 m. V. Majakovskio leidžiamame žurnale „LEF“ publikavo savo pirmąjį teorinį darbą „Atrakcionų montažas“ (Монтаж аттракционов). Tais pačiais metais pasirodė pirmasis S. Eizenšteino filmas „Glumovo dienoraštis“ (Дневник Глумова), kurio vadovas – Dziga Vertovas (Дзига Вертов).
Rimava
Rimava  – upė vidurio ir pietų Slovakijoje; Slanos dešinysis intakas (Tisos baseinas). Prasideda Slovakijos Rūdiniuose kalnuose, Veporos masyve. Teka į pietus tarpukalnių slėniu, žemupyje pasuka į rytus ir teka greta Vengrijos sienos. Įteka į Slaną ties Vlkinios kaimu.
Sergejus Eizenšteinas
Ankstyvieji metai
1924 m. S. Eizenšteinas nufilmavo pilnametražį filmą „Streikas“, kuris 1925 m. Tarptautinėje Paryžiaus šiuolaikinės dekoratyvinės ir pramoninės dailės parodoje buvo apdovanotas sidabriniu medaliu.
Rimava
Didžiausias intakas – Rimavica (dešinysis).
Sergejus Eizenšteinas
Ankstyvieji metai
TSRS Centrinio vykdomojo komiteto prezidiumo komisija pavedė S. Eizenšteinui pastatyti epopėją „1905 metai“ (1905 год). Spaudžiamas terminų S. Eizenšteinas sutrumpino sumanymą iki epizodo, vaizduojančio jūreivių sukilimą šarvuotyje „Potiomkinas“ (Князь Потёмкин Таврический). Juosta buvo parodyta 1925 m. gruodžio 24 d. Didžiajame teatre iškilmingame posėdyje, skirtame 1905 m. revoliucijos 20-osioms metinėms paminėti. Filmas „Šarvuotis „Potiomkinas“ susilaukė viso pasaulio kritikų pripažinimo.
Rimava
Prie Rimavos įsikūrę miestai: Tisovecas, Hnuštia, Rimavska Sobota.
Sergejus Eizenšteinas
Ankstyvieji metai
Labiausiai dėl šios tarptautinės sėkmės S. Eizenšteinui buvo suteikta galimybė režisuoti 10-osioms 1917 m. Spalio revoliucijos metinėms skirtus filmus „Sena ir nauja“ (Старое и новое) (arba „Generalinė linija“ (Генеральная линия) ir „Spalis“ (Октябрь). Pastarajame filme pirmą kartą meninio kino istorijoje pasirodo Lenino personažas, kurį suvaidino darbininkas Vasilijus Nikandrovas (Василий Никандров). Viso pasaulio kritikai negailėjo S. Eizenšteinui pagyrų, bet tėvynėje režisieriaus dėmesys struktūriniams filmo elementams, kaip antai filmavimo kampams, minios judėjimui ir montažui susilaukė daug neigiamos kritikos, ir režisierius ne kartą buvo priverstas platinti savikritikos straipsnius bei pasižadėjimus keisti savo kinematografijos idėjas ir labiau prisitaikyti prie vis griežtėjančios socialistinio realizmo doktrinos.
Užsienyje
1928 m. rudenį S. Eizenšteinas su savo nuolatiniu bendradarbiu Grigorijum Aleksandrovu (Григорий Александров) ir operatorium Eduardu Tise (Eduards Tisē) išvyko į kelionę po Europą. Oficiali šios kelionės priežastis buvo siekis sužinoti apie garsinį kiną, ir vakarams asmeniškai pristatyti žymius sovietinius menininkus. Tačiau S. Eizenšteinui tai buvo galimybė susipažinti su gamtovaizdžiais ir kultūromis už Tarybų Sąjungos sienų. Dvejus metus trukusioje kelionėje po Europą S. Eizenšteinas dalyvavo Berlyno radijo laidoje, skaitė paskaitas Hamburge, Berlyne, Ciuriche, Londone, Kembridžo universitete, Antverpene ir Amsterdame, Briuselio universitete pristatė ataskaitą „Intelektualus kinas“.
1930 m. balandžio pabaigoje Džesis Luisas Laskis (Jesse Louis Lasky) kino kompanijos „Paramount Pictures“ vardu pasiūlė S. Eizenšteinui galimybę sukurti filmą Jungtinėse Amerikos Valstijose. Buvo pasirašyta trumpalaikė 100 000 JAV dolerių sutartis ir 1930 m. gegužę režisierius su savo bendradarbiais atvyko į Holivudą. S. Eizenšteinas pasiūlė kino kompanijai sukurti karo pramonės magnato Bazilio Zacharovo biografiją ir Džordžo Bernardo Šo pjesės „Ginklai ir vyras“ kino adaptaciją, taip pat labiau išplėtotą scenarijų „Saterio auksas“ pagal Džeko Londono kūrybą, tačiau nė vienas iš šių sumanymų nepadarė įspūdžio kino studijos prodiuseriams. Tada „Paramount“ pateikė S. Eizenšteinui sumanymą ekranizuoti Teodoro Dreizerio romaną „Amerikietiškoji tragedija“. Ši mintis S. Eizenšteinui patiko, nes jis buvo skaitęs T. Dreizerio knygas ir kartą jie netgi buvo susitikę Maskvoje. Režisierius su bendraautoriais užbaigė scenarijų 1930 m. spalį, tačiau išskirtinis ir meniškas S. Eizenšteino požiūris į kiną buvo nesuderinamas su šabloniškesne ir labiau komercine amerikiečių kino studijos traktuote. Be to, „Paramount Pictures“ ėmė spausti Franko Pyzo (Frank Pease) vadovaujama antikomunistinė ir antisemitinė aktyvistų organizacija Holivudo techninių režisierių institutas, apkaltinusi S. Eizenšteiną komunistinės propagandos skleidimu JAV. „Paramount“ ir S. Eizenšteino sutartis buvo nutraukta „abipusiu susitarimu“, kino kompanijai sutikus apmokėti S. Eizenšteino kūrybinės grupės kelionės į Maskvą išlaidas.
Tuo tarpu Tarybų Sąjungos kino pramonė savarankiškai sprendė garsinio kino klausimus, S. Eizenšteino filmai buvo vis labiau kritikuojami dėl nesugebėjimo perteikti sovietinę ideologiją ir pateikiami kaip formalizmo pavyzdžiai. Jo tuometiniai teoriniai darbai, kaip antai „S. Eizenšteinas apie V. Disnėjų“ buvo paskelbti tik po kelių dešimtmečių, vertinami kaip konstruktyvūs moksliniai straipsniai ir įtraukti į kino mokyklų programas visame pasaulyje.
S. Eizenšteino kelionei užsitęsus, Josifas Stalinas atsiuntė jam telegramą, išreiškęs susirūpinimą, kad S. Eizenšteinas tapo pabėgėliu. Režisierius ėmė spausti filmo prodiuserius, tikėdamasis, kad jie užtars jį prieš Staliną, ir jam pavyks užbaigti filmą, tačiau prasidėjus konfliktams Sinkleriai nutraukė finansavimą ir nurodė prodiuseriams grįžti į JAV su jau nufilmuotais 75 000 metrų juostos. Prie Meksikos-JAV sienos S. Eizenšteinas ir jo bendradarbiai susidūrė su sunkumais, buvo sulaikyti, bet po mėnesio gavo 30 dienų leidimus nukeliauti iki Niujorko ir išvykti į Maskvą.
1932 m. viduryje Sinkleriai atnaujino projekto finansavimą, ir iš S. Eizenšteino Meksikoje nufilmuotos medžiagos buvo sumontuoti du neilgi pilnametražiai filmai „Griaustinis Meksikoje“ (Thunder Over Mexico) bei „Eizenšteinas Meksikoje“ (Eisenstein in Mexico), taip pat vienas trumpas filmas „Mirties diena“ (Death Day). Šios juostos buvo parodytos JAV 1933 m. pabaigoje – 1934 m. pradžioje. S. Eizenšteinas galutinių Sinklerių darbų taip ir neišvydo, viešai ne kartą pareiškęs, kad visiškai prarado susidomėjimą šiuo projektu.
Vėlyvieji darbai
Grįžęs į TSRS po savo kelionės vakaruose, S. Eizenšteinas buvo nuolat stebimas sovietų slaptųjų tarnybų. 1932 m. S. Eizenšteinas užsiėmė moksline ir pedagogine veikla, tapo Valstybinio kinematografijos instituto režisūros katedros vedėju, 1935 m. gavo Rusijos TFSR nusipelniusio meno veikėjo vardą, rašė straipsnius, sudarė režisūros teorijos ir praktikos programos projektą, iš savo skaitytų paskaitų pradėjo rašyti knygą „Režisūra“.
1935 m. pavasarį S. Eizenšteinas pradėjo statyti filmą „Bežino pieva“ (Бежин луг) pagal Aleksandro Ržeševskio (Александр Ржешевский) scenarijų, bet dėl ideologinių neatitikimų 1937 m. filmavimas buvo nutrauktas, o režisieriui uždrausta dėstyti (pastaroji bausmė atšaukta nufilmavus „Aleksandrą Nevskį“).
thumb|left|Aktorius Nikolajus Čerkasovas S. Eizenšteino filme „Aleksandras Nevskis“ 1938 m. S. Eizenšteinas parengia istorinio – patriotinio filmo „Aleksandras Nevskis“ (Александр Невский) scenarijų. Siekiant paspartinti filmavimą, jam buvo paskirtas scenarijaus bendraautoris Piotras Pavlenka (Петр Павленко), profesionalūs aktoriai ir režisieriaus padėjėjas Dmitrijus Vasiljevas (Дмитрий Васильев). Filmas buvo pripažintas tiek Tarybų Sąjungoje, tiek vakaruose. Už šią juostą S. Eizenšteinas buvo apdovanotas Lenino ordinu, gavo menotyros daktaro mokslinį laipsnį (neapgynęs disertacijos) ir Stalino premiją.
Tai buvo puikiai suvaidinta ir puikiai pastatyta akivaizdi alegorija ir perspėjimas apie augančią nacistinės Vokietijos galią. Pasirengimas filmavimui buvo pradėtas 1938 m., ir tais pačiais metais juosta pasirodė kino teatruose. Tai buvo pirmasis S. Eizenšteino filmas po dešimtmečio pertraukos ir pirmasis jo garsinis filmas. Deja, prabėgus keliems mėnesiams nuo premjeros, Stalinas ir Hitleris pasirašė nepuolimo sutartį ir „Aleksandras Nevskis“ buvo pašalintas iš kino teatrų. Netikėtai netekęs ką tik užtarnautos šlovės S. Eizenšteinas vėl ėmė dėstyti ir buvo paskirtas režisuoti Ričardo Vagnerio operą „Valkirija“ (Die Walküre) Didžiajame teatre. Hitleriui sulaužius susitarimą ir užpuolus Tarybų Sąjungą, „Aleksandras Nevskis“ buvo vėl pradėtas rodyti kino teatruose ir S. Eizenšteinas sulaukė tikros tarptautinės sėkmės.
Nuo 1941 iki 1946 m. S. Eizenšteinas filmavo juostą „Ivanas Rūstusis“. Filmavimas prasidėjo Maskvoje, bet artėjant fronto linijai, kino studija „Mosfilm“ buvo evakuota į Alma Atą. Būdamas čia, S. Eizenšteinas susisiekė su kompozitoriumi Sergejumi Prokofjevu (Сергей Прокофьев) ir 1942 m. šis prisijungė prie režisieriaus Alma Atoje. S. Prokofjevas sukūrė „Ivano Rūsčiojo“ muziką, o S. Eizenšteinas atsidėkodamas suprojektavo kompozitoriaus operos „Karas ir taika“ dekoracijas.
S. Eizenšteino filmas „Ivanas Rūstusis“, kuriame Rusijos caras Ivanas IV Rūstusis vaizduojamas kaip nacionalinis didvyris, kino ekranuose pasirodė 1945 m., susilaukė Stalino pripažinimo, ir režisierius buvo apdovanotas Stalino premija. Tuo tarpu filmo tęsinys „Ivanas rūstusis. II serija“ (Иван Грозный (2-я серия)) buvo uždraustas ir pirmą kartą parodytas tik 1958 m. Visa dar nebaigto filmo „Ivanas rūstusis. III serija“ (Иван Грозный (3-я серия)) medžiaga buvo konfiskuota ir didžioji dalis sunaikinta (išskyrus kelias scenas, išlikusias iki šiol). Tuo tarpu S. Eizenšteino sveikata prastėjo: filmavimo metu jį ištiko infarktas.
Karo metais S. Eizenšteinas dalyvavo Žydų antifašistinio komiteto veikloje, prisidėjo prie trumpo propagandinio filmo anglų kalba „Pasaulio žydams“ (To the Jews of the World) kūrimo, dalyvavo radijo laidoje „Viso pasaulio broliams žydams“ (To Brother Jews of All the World, 1941 m. liepa), kurioje ragino anglakalbius žydus susivienyti kovoje prieš fašizmą.
Bareirasas
Bareirasas  – miestas rytų Brazilijoje, Bahijos valstijos vakarinėje dalyje, 853 km nuo Salvadoro, Ešpigan Mestrės masyve, prie Grandės upės (San Fransisko intakas). Per miestą eina Brazilijos–Salvadoro plentas, yra oro uostas. Tekstilės (medvilnės valymas ir verpimas), maisto pramonė. Sojų, kukurūzų, ryžių, medvilnės, pupelių auginimo ir galvijininkystės regiono prekybinis centras. Vystomas turizmas (lankomi Galjeiros kriokliai, urvai, kalnai).
Sergejus Eizenšteinas
Vėlyvieji darbai
S. Eizenšteinas mirė 1948 m. vasario 11 d. po infarkto, sulaukęs 50 metų, ir yra palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.
Gasiuliškė (Zarasai)
Gasiuliškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kimbartiškės.
Bareirasas
Istorija
1881 m. sukurta Bareiraso parapija, o 1891 m. įkurta gyvenvietė.
Sergejus Eizenšteinas
Atminimas
1965 m. režisieriaus atminimui Maskvoje buvo atidarytas edukacinis-memorialinis S. Eizenšteino kabinetas.
Bareirasas
Šaltiniai
thumb|left|250px|Akaba Vidos krioklys Bareiraso apylinkėse
Eurolygos 2013–2014 m. sezonas
'''Eurolygos 2013–2014 m. sezonas''' – 14-tas Eurolygos sezonas, prasidėjęs 2013 m. spalio 11 d. Tai yra 4-tas sezonas, kuomet jis oficialiai vadinamas su „Turkijos avialinijų“ („Turkish Airlines“) vardu.
Gasiuliškė (Zarasai)
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Sergejus Eizenšteinas
Atminimas
1968 m. šiaurinėje Maskvos dalyje esančiai gatvei suteiktas Sergejaus Eizenšteino pavadinimas, 2016 m. — gatvei Odesoje. Ant Krišjano Valdemaro gatvėje Rygoje namo, kuriame iki 1916 m. gyveno S. Eizenšteinas, sienos yra pakabinta atminimo lenta latvių ir rusų kalbomis.
Eurolygos 2013–2014 m. sezonas
Šio sezono finalinio ketverto rungtynės buvo žaidžiamos Mediolanum Forum arenoje Milane.
Sergejus Eizenšteinas
Atminimas
2018 m. Oksfordo anglų kalbos žodynas buvo papildytas terminu Eisensteinian (eizenšteiniškas, Eizenšteino).
Dokumentika
Apie S. Eizenšteiną sukurta nemažai dokumentinių filmų:
Eurolygos 2013–2014 m. sezonas
Naujos taisyklės
Siekiant pagreitinti žaidimą ir jį padaryti įdomesniu žiūrovams, Eurolygos vadovybė šiame sezone priėmė kelias naujas taisykles.
A licencijos
Pagal ankstesnių Eurolygos sezonų pasiekimus šioms komandoms suteikiamos A licencijos.
B licencija
B licencijos gali būti suteiktos visoms komandoms, neturinčioms A licencijos.
Kvalifikacinis turnyras
Kvalifikacinis turnyras dėl vienos vietos į reguliarų Eurolygos sezoną vyko Vilniuje. Finalinėse rungtynėse Vilniaus „Lietuvos rytas“ nugalėjo Belgijos „BC Oostende“ ekipą ir pateko į Eurolygą.
Panemunės rajonas
Panemunės rajonas – 1950–1955 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos centre, Nemuno kairiajame krante. Centras – Kaunas, nuo 1952 m. gegužės 25 d. Garliava.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Kauno apskrities 41 apylinkės, Prienų apskrities 4 apylinkių ir Kačerginės. Iki 1953 m. priklausė Kauno sričiai. 1955 m. liepos 1 d. panaikintas:
San Diegas
San Diegas  – miestas JAV pietvakariuose, pietų Kalifornijoje, prie Ramiojo vandenyno pakrantės, turintis apie 1,3 mln. gyventojų. Mieste įsikūręs biologinių tyrimų institutas (pastatytas 1959–1966 m.).
Istorija
Pirmasis europietis aplankęs šį kraštą buvo ispanų tyrinėtojas Chuanas Rodrigesas Karbrilijas atplaukęs „San Salvadoro“ laivu iš Navidado miesto, Ispanijos. 1542 m. užėmė vietovę ir pavadino ją San Migeliu. 1602 m. lapkritį ispanų tyrinėtojas ir diplomatas Sebastianas Viskainas buvo išsiųstas į Kalifornijos pakrantę, kurioje išlipęs pradėjo tyrinėti uostą ir vėliau jį pavadino kataliko šv. Didako, kuris geriau žinomo kaip San Diegas iš Alkalos, garbei. 1602 m. lapkričio 12 d. Aukštutinėje Kalifornijoje pirmą kartą pradėta katalikų veikla, kurios iniciatorius buvo Frijaras Antonijus de la Asensionas, Viskaino ekspedicijos narys, siekęs atšvęsti San Diego miesto šventę.
Po 1846–1848 m. Amerikos – Meksikos karo didelė dalis Meksikos teritorijos, įskaitant Kalifornijos valstiją, o kartu ir San Diegą, atiteko JAV.
1915 m. mieste vyko Pasaulinė paroda.
Ekonomika
San Diegas yra svarbus JAV karinio jūrų laivyno uostas, taip pat dėl šilto klimato yra patraukli vieta turizmo sektoriui. Miesto ekonomika sparčiai auga investicijų į aukštąsias technologijas, mokslinę tiriamąją ir vystomąją veiklą. Svarbiausios naujosios ekonomikos šakos: biotechnologijos, komunikacijos ir programinės įrangos vystymas. Išvystyta aviacijos, kosmoso, radioelektronikos, laivybos pramonė, taip pat chemijos ir maisto pramonė.
Milken Institute duomenimis, 2004 m. San Diegas buvo reitinguotas svarbiausiu biotechnologijų centru.
Chominskis
Chominskis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Chominskienė (ištekėjusi moteris) ir Chominskytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Novosibirsko sritis
Novosibirsko sritis (rus. Новосибирская область) – sritis pietų Rusijoje, Vakarų Sibire, Sibiro federalinėje apygardoje, prie sienos su Kazachstanu.
Novosibirsko sritis sudaryta 1937 m. rugsėjo 28 d. 1943 m. iš jos išskirta Kemerovo sritis, 1944 m. – Tomsko sritis. Srities plotas – 178 200 km². Gyventojų – 2 662 300 (2005). Administracinis centras – Novosibirskas. Srities gubernatorius – Viktoras Tolokonskis (Виктор Толоконский).
Geografija
Novosibirsko sritis užima Vakarų Sibiro lygumos (100−200 m aukščio) pietrytinę dalį: didumą Barabos žemumos ir Vasiugano lygumos pietų pakraštį. Rytuose yra Salajyro kalvagūbrio vakarinė dalis (iki 493 m aukščio).
Didžiausios upės: Obė (prie Novosibirsko užtvenkta ir padarytas Novosibirsko tvenkinys), Omė, Tara. Didžiausi ežerai: Čanai, Ubinskojė, Sartlanas.
Administracinis suskirstymas
Novosibirsko sritis suskirstyta į 30 rajonų:
Miestai
Didžiausi miestai (tūkst. gyv., 2005 m.):
Paežerių dvaras (Šiauliai)
Paežerių dvaras – dvaras Paežerių km., Šiaulių rajone, šalia Nelindos ežero.
Istorija
Iki XIX a. valda buvo Nagurskių Dirvonėnų dvaro palivarku, savarankišku dvaru tapo tik XIX a., kai atiteko Zigmantui Nagurskiui. Šis 1910 m. šalia Nelindos ežero ir pastatė išlikusius eklektinius dvaro rūmus pagal Kačkovskio projektą.
Parkas 1900–1905 m. sukurtas pagal garsaus to meto Lietuvos pomologo Zaleskio projektą. Parkas paežerėje užėmė 500 m ilgio ir 300 m pločio sklypą. Į jį Zaleskis buvo įkomponavęs ir prieš tai čia augusį parką bei sodą.
Tarybiniais metais dvare buvo Pavenčių cukraus fabriko poilsio bazė, poilsio kambariai.
Dabar vasaros metu dvare vyksta jaunimo stovyklos. Šalia dvaro prie ežero įrengtos maudyklės.
Eirodziesma
Eirodziesma – Eurovizijos dainų konkurso nacionalinė atranka, vykdavusi Latvijoje 2000–2012 m. „Eirodziesmos“ nugalėtojas, kurį išrinkdavo Latvijos Televizijos žiūrovai balsuodami telefonu, dalyvaudavo tų metų Eurovizijos konkurse. Nuo 2013 m. „Eirodziesmą“ pakeitė „Dziesma“.
José Gregorio Hernández
Chosė Gregorijus Ernandesas (José Gregorio Hernández; 1864 m. spalio 26 d. – 1919 m. birželio 29 d.) – Venesuelos gydytojas, profesorius, katalikų palaimintasis.