cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Difrakcija
Nedifraguojančių bangų pavyzdžiai
Elementari nedifraguojanti monochromatinė banga yra plokščia banga – jos amplitudė ir intensyvumas nekinta erdvėje, jai sklindant jokie pokyčiai joje nevyksta, o bangos energija yra begalinė. Plokščią elektromagnetinę bangą aprašo formulė
,
Užrašę bangų lygtį cilindrinėje koordinačių sistemoje
gauname kitą elementarų bangų lygties sprendinį – cilindrinę bangą
kur yra m-tos eilės pirmos arba antros rūšies Hankelio (Hankel) funkcija, didelėms r vertėms turinti plokščios bangos asimptotiką, o arti ašies aprašoma kaip \sim 1/r^m, kai m>0 ir \sim \ln r, kai m=0. Cilindrinės Hankelio funkcijos gali būti išreikštos per Beselio ir Noimano funkcijas, kurios yra dar vadinamos cilindrinėmis kosinuso ir sinuso funkcijomis. Noimano funkcija ties ašimi įgyja begalines vertes ir naudojama aprašyti begalinės galios šviesą sugeriantį arba spinduliuojantį cilindrinį siūlą. Beselio funkcija naudojama aprašyti situacijas, kuomet šviesa ašyje nėra nei kuriama, nei sugeriama. Kuomet k_z = 0, tokios bangos šaltinis yra begalinis siūlas arba cilindras, o jos bangos frontas atkartos šaltinio simetriją arba vieną iš koordinatinių paviršių. Kuomet k_z \neq 0, bangos frontas yra kūgis ir atitinka sklindančio išilgai ašies cilindrinio šaltinio spinduliuotę. Stovinti skersinėje plokštumoje banga yra aprašoma Beselio funkcija. Kuomet tokia banga turi judėjimą z ašimi aprašančią dedamąją, gauname klasikinį nedifraguojantį Beselio pluoštą, kuris yra plokščia banga erdvėje moduliuota Beselio funkcija. Šios bangos amplitudė bei intensyvumas taip pat nekinta išilginiame atstume, tačiau, skirtingai nuo plokščios bangos, ji nėra homogeninė skersinėje plokštumoje. Bangą yra aprašoma šia išraiška
kur z yra išilginė koordinatė, r yra skersinė koordinatė. Šios bangos energija yra taip pat begalinė, tačiau baigtinės energijos atitikmuo Beselio ir Gauso pluoštas. Beselio ir Gauso pluoštas, skirtingai nuo Gauso pluošto, išlaiko dalį Beselio pluošto savybių – jis nedifraguoja baigtiniame atstume, vadinamame Beselio zona.
Be minėtų koordinačių sistemų taip pat yra įmanoma sukurti nedifraguojančias bangas apibendrintose cilindrinėse – jos gaunamos iš dvimačių pridėjus z koordinatę – arba apibendrintose sferinėse koordinatėse – jos gaunamos iš dvimačių koordinačių pasukus jas apie vieną iš ašių. Informacijos perdavimui aprašyti yra parankesnės cilindrinės koordinačių sistemos, kadangi cilindro ašis z atitinka informacijos perdavimo kryptį, o skersinėse koordinatėse slypi informacija apie šaltinio arba uždavinio simetriją.
Elipsinio cilindro koordinačių sistemoje skersinės koordinatės u, v siejasi su Dekarto x, y sąryšiu, kur \alpha yra koordinatinės elipsės pusašių kvadratų skirtumas. Tokioje koordinačių sistemoje skersinę bangos priklausomybę aprašanti diferencialinė lygtis yra užrašoma
kur. Pirmos lygties sprendinys yra radialinė Matje funkcija, o antros – kampinė Matje funkcija. Kampinės Matje sprendiniai skirstomi į periodinius ce_m, se_n ir į neperiodinius fe_m ir ge_m, pastarieji neaprašo periodinių bangų sklidimą. Periodiniai azimutinės lygties sprendiniai yra dar vadinami elipsiniais kosinusu ir sinusu ir atitinka lyginį (e) arba nelyginį (o) radialinės Matje lygties sprendinį. Radialinės Matje lygties sprendiniai yra Beselio, Noimano ir Hankelio funkcijų apskritiminio cilindro koordinatėse atitikmenys ir yra žymimos lyginėms azimutinėms funkcijoms ir  – nelyginėms. Tuo būdu, nedifraguojanti sklindanti banga šiose koordinatėse yra užrašoma
Difrakcijos mechanizmas
Klasikinis difrakcijos paaiškinimas yra grindžiamas interferencija. Kuomet dvi vienodo dažnio ir vienodos sklidimo krypties bangos susitinka, jų amplitudės susideda ir suminė banga turi arba didesnę, arba mažesnę amplitudę, priklausomai nuo fazių skirtumo tarp pradinių bangų. Difrakcija nuo neskaidraus objekto gali būti įsivaizduota kaip skirtingų bangos dalių interferencija už difrakciją sąlygojusio objekto. Intensyvumo skirstinys susidaręs dėl šios interferencijos priklauso nuo bangos ilgio, kas sąlygoja vaivorykštės spalvų atsiradimą nuo CD disko difragavusioje šviesoje. Konkrečios spalvos difraguoja konkrečiais erdviniais kampais dėl to, kad tik ta kryptimi visos antrinės bangos interferuoja konstruktyviai, tuo tarpu kitomis kryptimis vyksta destruktyvi interferencija. Didžioji dalis difrakcijos reiškinių gali būti suvokta pasitelkus paprastas sąvokas.
Paprasčiausia eksperimentinė situacija, kuomet yra stebima difrakcija, sutinkama kuomet ekrane padaromas plyšys, kurio matmenuo yra mažesnis už eksperimente naudojamą bangos ilgį. Po to, kai banga nukeliauja pro plyšį, susidaro koncentrinių apskritimų sistema, lyg plyšio centre būtų taškinis bangų šaltinis. Ši koncentrinių apskritimų sistema yra difragavusios bangos skirstinys.
Jei mes padarytume ekrane antrą tokį pat siaurą plyšį pakankamai arti pirmojo, tuomet dviejų taškinių bangų šaltinių kuriamos bangos tarpusavyje interferuotų. Jei įsivaizduotume vandens paviršiuje sklindančių bangų interferencija, tuomet vandens paviršiuje būtų taškai, kuriuose atsidurtų atskirų bangų vienodi arba skirtingi ekstremumai. Kuomet ekstremumai būtų vienodi (abu maksimumai arba minimumai), mes stebėtume bendros bangos sustiprėjimą, priešingu atveju vandens lygis laikui bėgant nesikeistų.
Šviesai sutikus daug vienodais atstumais vienas nuo kito nutolusių plyšių, kiekvienas plyšys sukuria taškinį bangos šaltinį. Kiekvieno tokio šaltinio kuriama banga interferuotų su kitų taškinių šaltinių kuriamomis bangomis ir atsirastų erdvėje kryptis, ties kuriomis visų taškinių šaltinių ekstremumai sutaptų, o ties kitomis nesutaptų. Būtent šio principu veikia difrakcinė gardelė.
Platesnius plyšius taip pat galime įsivaizduoti, kaip šalia vienas kito esančius nepriklausomus taškinius plyšius, kiekvienas iš kurių kuria savo radialinę bangelę. Šis principas yra žinomas kaip Hiuigenso-Frenelio principas: kiekvienas sklindančios bangos fronto taškas gali būti įsivaizduojamas kaip antrinės bangelės taškinis šaltinis, o naujasis bangos frontas yra visų šių taškinių šaltinių bendro bangos lauko vienodos fazės paviršius.
Dalelių difrakcija
Vienas esminių kvantinės mechanikos teiginių yra de Broilio hipotezė apie dvilypę dalelių prigimtį – kiekvienai dalelei galima priskirti banginį procesą. Dėl šios priežasties įvairios dalelės gali interferuoti ir difraguoti. Eksperimentų metų užfiksuota elektronų ir neutronų difrakcija buvo vienas svariausių argumentų pagrindžiančių kvantinę mechaniką. Su dalele siejamas banginis procesas gali būti apibūdintas bangos ilgio sąvoka, kuris pabrėžiant, kad kalbama apie dalelę yra vadinamas de Broilio bangos ilgiu kur h yra Planko konstanta ir p yra dalelės judesio kiekis (masė × lėtai judančios dalelės greitis). Makroskopiniams objektams, šis bangos ilgis yra toks mažas, kad bangos ilgio sąvoka netenka prasmės. Natrio atomas, lekiantis 3000 m/s greičiu turėtų de Broilio bangos ilgį apytiksliai lygu 5 pikometrams.
Dėl tos priežasties, kad šis bangos ilgis net mažiausiems makroskopiniams objektams yra ypatingai mažas, medžiagos bangų difrakcija yra stebima tik smulkioms dalelėms, tokioms kaip elektronai, neutronai, atomai ir smulkio molekulės ir įvairios elementarios dalėlės. Ypatingai trumpo medžiagos bangų ilgiai daro jas puikiu įrankiu kietų kūnų atomų kristalinių gardelių bei stambių proteinų molekulių tyrimams.
Brego difrakcija
thumb|Anot Bregų dėsnio, kiekvienas taškas šiame difrakciniame skirstinyje yra per medžiagos kristalinę gardelę perėjusių Rentgeno spindulių konstruktyvios interferencijos pasekmė. Tokie difrakciniai skirstiniai yra naudojami kristalų atominės sandaros analizėje.
Difrakcija nuo trimatės periodinės sandaros, tokios kaip atomai kristalų gardelėse, yra vadinama Brego difrakcija. Šios difrakcijos metu vykstantys procesai yra panašus į bangų difrakcija nuo difrakcinės gardelės. Brego difrakcija yra aiškinama konstruktyvia bangų atsispindėjusių nuo skirtingų kristalinės gardelės plokštumų, interferencija.
Konstruktyvios interferencijos sąlygos yra apibrėžiamos sąryšiu, vadinamu Brego dėsniu:
kur
Brego difrakcija yra stebima apšvietus kristalinę medžiaga arba labai trumpų bangos ilgių šviesa (Rentgeno spinduliai) arba medžiagos bangomis (neutronai), kadangi šių banginių procesų bangų ilgiai yra tos pačios eilės kaip ir atstumai tarp atomų. Difrakcinis skirstinys slepia informaciją apie atstumus d tarp skirtingų kristalografinių plokštumų, taip įgalindamas nustatyti medžiagos kristalinės gardelės sandarą.
Vampire Weekend
Vampire Weekend – amerikiečių roko grupė iš Niujorko, susikūrusi 2006 m. Pirmasis grupės albumas, „Vampire Weekend“, buvo išleistas 2008 m. ir iškart susilaukė populiarumo. Antrasis grupės darbas, „Contra“, išleistas 2010 m. sausį, buvo pirmasis grupės įrašas, pasiekęs pirmąją vietą „Billboard 200“ reitinge. Trečiasis albumas, „Modern Vampires of the City“, buvo išleistas 2013 m. gegužę ir taip pat pasiekė „Billboard 200“ viršūnę. 2014 m. vykusiuose 56-uosiuose „Grammy“ apdovanojimuose šis albumas laimėjo metų alternatyviosios muzikos albumo apdovanojimą.
2023 m. duomenimis, grupė yra išleidusi keturis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Father of the Bride“, išleistas 2019 m. gegužę.
Drūtagalvės rainės
Drūtagalvės rainės (Pimephales) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Startinis pistoletas
thumb|right|Startas su startiniu pistoletu Startinis pistoletas – specialios konstrukcijos pistoletas, skirtas duoti starto ženklą varžybose. Šūvio garsas yra signalas pradėti lenktynes. Tokie pistoletai naudoja tuščiuosius šovinius arba kapsules.
Dalis startinių pistoletų yra perdirbti paprasti pistoletai, kuriais po perdirbimo šaudyti kulkomis nebeįmanoma.
Garso greitis yra ribotas, todėl startiniu pistoletu iššaunama prie starto vietos. Tačiau arčiau esantys sportininkai garsą išgirsta keliomis milisekundėmis anksčiau. Tokio vėlavimo gali būti išvengta, kai naudojama garsinio dubliavimo sistema – garsas perduodamas į garsiakalbius ties kiekvienu sportininku. Sistema gali būti papildoma šviesos signalu negirdintiems sportininkams. Startinio pistoleto šūvis taip pat paleidžia laiko skaičiavimą.
Aleksandras Isačenka
Aleksandras Isačenka (, 1903 m. Fiodorovka, Briansko sritis – 1949 m. sausio 1 d. Maskva) – sovietinis partinis veikėjas. Vienas Lietuvos sovietizavimo organizatorių.
Biografija
Nuo 1926 m. VKP(b) narys. 1927 m. baigė darbininkų fakultetą, 1934 m. baigė Maskvos V. Molotovo energetikos institutą. Nuo 1934 m. Maskvos elektros gamyklos inžinierius konstruktorius, nuo 1938 m. Maskvos prožektorių gamyklos VKP(b) komiteto sekretorius. 1939–1943 m. VKP(b) Maskvos miesto Stalino rajono komiteto, 1944 m. Maskvos srities komiteto sekretorius. 1944 m. gruodžio mėn. VKP(b) CK atsiųstas į Lietuvą. 1944 m. gruodžio 30 d. – 1946 m. lapkričio 24 d. LKP(b) CK antrasis sekretorius. Kuravo pramonę, kadrus, kontroliavo bendrą politinę padėtį, Antano Sniečkaus veiklą. Aktyviai ieškojo ir šalino iš partinių, ūkinių organizacijų, administracinių vadovaujamųjų pareigų vadinamuosius „buržuazinius nacionalistus“. Dėl įtaraus būdo ir intrigų susiklosčius įtemptiems santykiams su A. Sniečkumi apkaltintas komunistinės moralės normų pažeidimu.
1946 m. rugpjūčio mėn. Michailo Suslovo pavaduotojas F. Kovaliovas kartu su A. Sniečkaus „šešėliu“ A. Isačenka „susiorganizavo“ didelį kiekį tuo metu deficitinių prekių, likusių po respublikos žemės ūkio pasiekimų parodos, taip pat pretendavo įsigyti iš Vokietijos gautus baldus. Visa tai buvo pakrauta į vagoną ir turėjo būti išsiųsta jų šeimoms. Šiandien dar neaišku, kaip tai paaiškėjo, tačiau Lietuvos geležinkelių valdybos viršininkas Kožukovskis ir jo pavaduotojas Žemaitis atplėšė užanspauduotus konteinerius ir surašė aktą. Apie tai greitai sužinojo A. Sniečkus ir, su niekuo nepasitaręs pranešė į VKP(b) CK. Prasikaltusių čia niekas nesvarstė – jie iš karto buvo atšaukti į Maskvą.
1946 m. lapkričio 22 d. atleistas iš partinių pareigų LKP(b) CK ir atšauktas iš Lietuvos. 1947–1949 m. dirbo TSRS Ministrų Taryboje. 1944–1946 m. LKP(b) CK ir CK biuro narys, 1946–1949 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Kuzai
Kuzai – kaimas šiaurinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, prie šiaurinio Sasnavos miestelio pakraščio. Yra Sasnavos aerodromas.
Senasis Daugėliškis
Senasis Daugėliškis (iki XIX a. pabaigos tiesiog Daugėliškis) – gatvinis kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Naujojo Daugėliškio, 7 km į rytus nuo Ignalinos. Seniūnaitijos centras. Išsidėstęs prie Virėkštos ežero ir Karališkės, Didžiagirio miškų. Praeityje buvo svarbus prekybos ir strategijos centras.
thumb|left|Manoma, kad čia stovėjo [[Daugėliškio bažnyčia]] left|thumb|Kelias pro Senąjį Daugėliškį
Etimologija
Daugėliškis yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Daugėla(s). XIX–XX a. sandūroje šį miestelį ėmė nustelbti nauja gyvenvietė – ji buvo pavadinta Naujuoju Daugėliškiu, o senoji gyvenvietė pavadinta Senuoju Daugėliškiu.
Pagal kitą versiją, Daugėliškio (pirminis pavadinimas galėjo būti ir Daugėriškis, Daugirdiškis) pavadinimo kilmė sietina su XII-XIII a. valdžiusio kunigaikščio Daugeručio (Dangeručio) vardu. Tikėtina, kad Daugėliškis – buvusi Daugeručio valda. Tokiai išvadai palankūs toponimikos, t. y. vardo ir vietovardžio sugretinimai bei kai kurios veiklos analizė.
Rytų Lietuvoje vietovardžių, atitinkančių Kunigaikščio Daugeručio vardą, daugiau nežinoma. Senovės kronikos mini, kad jo veikla susijusi su Šiaurės Rytų Lietuvos pakraščiu. Spėjama, kad Daugeručio centrinė pilis galėjo stovėti ant Senojo Daugėliškio piliakalnio.
Istorija
Gyvenvietės įsikūrimo pradžia, matyt, buvo Daugėliškio piliakalnis, dabar stūksantis kaimo centre, datuojamas m. e. I tūkst. viduriu.
Goštautų valda
Jau nuo XIV a. Daugėliškis priklausė Lietuvos didikams Goštautams. Goštautai Daugėliškio apylinkėse turėjo medžioklės plotus, vienas miškas iki nesenų laikų vadintas Žvėrynu.
1511 m. LDK kancleris, Vilniaus vaivada, Geranainių seniūnas Albertas Vaitiekus Goštautas pastatė dvarą-tvirtovę ant nedidelio Virėkštos ežero kranto. Manoma, kad tuo metu Daugėliškis vis dar buvo stambiausias ekonominis ir administracinis centras kelio Vilnius–Polockas, dar vadinamo Batoro ir Napoleono traktu, atkarpoje Švenčionys–Vidžiai. Daugėliškio valsčiui, o vėliau ir parapijai priklausė plačios apylinkės, siekiančios Rimšės, Palūšės ir tolimesnius kraštus. Daugėliškio tvirtovę saugojo ir gynė totorių kariai, dar Vytauto atkeldinti iš Krymo (yra likę jų kapai).
1526 m. už kelių šimtų metrų nuo dvaro rūmų, prie pat kelio į Vidžius Albertas Vaitiekus Goštautas pastatė pirmąją medinę bažnyčią, vėliau prie jos įsteigta mokykla. Jos parapijai buvo priskirtos ir į rytus nuo Daugėliškio esančios Kačergiškės parapijai priklausiusios Goštautų valdos: nemažai žemės, pievos su baudžiauninkais, 3 smuklės, Visagino ežeras ir kt., nes bažnyčia savo lėšomis privalėjusi išlaikyti vikarą ir mokytoją, aptarnauti Seniškio filiją ir atlikti kitas prievoles. Sumažintas Kačergiškės parapijos plotas sumenkino jos įtaką ir ji tapo Daugėliškio bažnyčios filija.
Dokumentuose pažymima, kad 1533 m. Daugėliškis buvo ir valdovinės žvejojimo institucijos punktas. 1542 m. mirus paskutiniam Goštautų giminės palikuoniui Trakų vaivadai Stanislovui Goštautui, dvaras atiteko jo žmonai – Barborai Radvilaitei, kuri dvarą užrašė antrajam savo vyrui Lietuvos didžiajam kunigaikščiui ir Lenkijos karaliui Žygimantui Augustui. Taip įkurta Daugėliškio seniūnija. Bažnyčia sušaukdavo žmones iš gana tolimų apylinkių. Susirinkę imdavo prekiauti. Totoriai, pirmieji tapę vietos amatininkais, apdirbinėjo odą, siuvo batus ir pakinktus, gamino pasagas, kaustė arklius, kalė plūgams noragus. Kalvystės amatas Daugėliškyje klestėjo ir iki totorių įsikūrimo. Totorių palikuonys buvo labai rimti konkurentai vietiniams kalviams, turėjusiems dirbtuves prie karčiamų.
Didžiojo kunigaikščio valda
thumb|right|200px|[[1589 m. Motiejaus Strubičiaus žemėlapis Magni Ducatus Lithuaniae, Livoniae et Moscoviae descriptio]]
1589 m. Motiejaus Strubičiaus Lietuvos žemėlapyje „Magni Ducatus Lithuaniae, Livoniae et Moscoviae descriptio“ Daugėliškis (Dolgelißski) žymimas greta tokių svarbių to meto vietovių, kaip Vilnius, Krėva, Anykščiai. Žemėlapyje vietovė pažymėta kaip rūmai-tvirtovė.
1603 m. kartografiniuose dokumentuose Daugėliškis vadinamas miestu.
1613 m. Mikalojaus Kristupo Radvilos LDK žemėlapyje Magni Ducatus Lithuaniae, et Regionum Adiacentium exacta Descriptio Daugėliškis (Daugielißskij) išpieštas dar platesne panorama, virš kurios kyla tvirtovės bokštas.
Daugėliškio seniūnija
thumb|Kaimo kryžius
1664 m. Daugėliškis gavo karaliaus Jono Kazimiero privilegiją ir tapo seniūnijos centru. Seniūnai buvo Lietuvos didikai Rudaminos, Pacai, Chodkevičiai, Pliateriai. Privilegija suteikė teisę rengti turgus, steigti amatininkų dirbtuves, laikyti karčiamas. Miestelyje virė judri prekyba. Prekiauta ne tik su vietinių apylinkių gyventojais. Daugėliškio užvažiuojamuose namuose nakvodavo Rygos pirkliai, prekiavę linais ir sėmenimis. Sustodavę pro šalį važiuojantys Talino, Daugpilio, Svyrių ir Vilniaus pirkliai ir kitų miestų pirkliai, mat per Daugėliškį tuomet ėjo svarbiausiais kelias iš Vilniaus į Vidžius, kažkada jungęs Padauguvį ir Polocko kunigaikštystę su Naugarduko ir Krėvos žemėmis.
XVIII a. pradžioje Seniūnijai priklausė 48 dvarai su 1882 žmonėmis. Seniūnija tęsėsi į rytus nuo dabartinio Vilnius–Daugpilis geležinkelio iki dabartinės Lietuvos–Baltarusijos sienos (be Tverečiaus apylinkių) ir nuo Švenčionių bei Adutiškio pietuose iki Drūkšių ežero šiaurėje).
XVIII a. viduryje aštuonis Seniškio palivarko kaimus (Taujūnus, Plėniškę, Mažviliškę, Pipėniškę, Praciūnus, Liekius, Jureliškę, Degutiškę) – 29 valstiečių kiemus su 230 gyventojų paskyrė Daugėliškio klebonijai. Taip susidarė Daugėliškio klebonijos Seniškio dvarelis. Daugėliškio dvaras turėjo 10 dešimtinių miško Garšvinėje ir 7 dešimtines – Grybėnuose. Gedžiūnėliuose stovėjo vandens malūnas, buvo kelios smuklės: viena dvare, antra miestelyje, kitos Jonėnuose, Maksimonyse, Mikalave ir Ožionyse.
1771 m. Daugėliškio parapija gavo iš popiežiaus Siksto V leidimą įkurti šv. Onos broliją.
Pliaterių valda
Už nuopelnus valstybei paskutiniam LDK pakancleriui (1792–1794 m.) Kazimierui Konstantinui Pliateriui (1746–1807 m.) buvo paskirta valdyti Daugėliškio seniūnija ir padovanotas Daugėliškio dvaras.
Kazimieras Konstantinas Pliateris daug rašė politiniais klausimais, Daugėliškyje buvo surinkęs unikalią 15 000 tomų biblioteką, vėliau perkeltą į Kraslavą (dab. Latvija).
Daugėliškio bažnyčios požemiuose buvo saugojami Goštautų giminės sarkofagai. Kazimieras Konstantinas Pliateris, patikrinęs karstus, nuo vieno iš bažnyčioje palaidotų Goštautų piršto nuėmęs brangų, deimantais puoštą žiedą, padovanojo jį karaliui Stanislovui Augustui Poniatovskiui kaip brangią dovaną ir istorinę relikviją, įrodančią vietovės garsią praeitį kai 1787 m. lydėjo jį į susitikimą su Jekaterina II Kanive.
Pagrindiniam Daugėliškio dvarui priklausė 27 kaimai (Maksimonys, Ožionys, Jonėnai, Mikalavas…) ir 12 palivarkų (su jiems priklausančiais kaimais). Palivarkai:
Visi valstiečiai, priklausę Daugėliškio iždinio dvaro palivarkams, buvo vadinami valstybiniais valstiečiais. Jų gyvenimo sąlygos buvo kiek geresnės, negu valstiečių, kurie priklausė privatiems dvarams.
Yra išlikęs gana detalus Daugėliškio dvaro aprašymas:
„Važiuojant nuo bažnyčios į dvarą, nauji kvadratiniai tvartai, juose didesnių tvartų – 5, mažesnių – 7. Pervažiavus tiltą, į dvarą veda dvipusiai vartai, dengti skiedromis (gontais), ant bėgūnų su keturiais stulpais. Kairėje pusėje gyvenamas namas, dengtas skiedromis su kaminu, išvestu ant stogo. Durys ant bėgūnų. Viename gale – priemenė ir keturi kambariai, kitame gale – kambarys (izba) su kepykla. Už to pastato – sena sūrinė, tame pačiame kieme – antras gyvenamasis pastatas, du dviaukščiai svirnai, o trečias vienaukštis. Už tų svirnų – dvejos arklidės su ratinėmis. Iš šitos salos perėjus į kitą – vienas senas pastatas, o kitas naujas neužbaigtas. Ekspozito – dvi arklidės. Už jų prie tvenkinio – bravoras ir pirtis. Einant atgal (retro) – rūsys, už jo prie tilto – ledainė. Už svirnų, praėjus antrą tiltą – šiaudais dengtas kluonas, už jo – dvi daržinės, kluoniena, aptverta aštriais kuolais. Dvaro teritoriją juosė nuo ežero įlankos einantis iškastas platokas vandens griovys, kuris dabar visai išdžiuvęs….“
Daugėliškio dvare stovėjo mediniai rūmai su fligeliais (pamatai akmeniniai, stogas dengtas lentelėmis). Juose buvo 40 kambarių, kelios virtuvės, sandėliai, pagalbinės patalpos. 7 namai buvo skirti tarnautojams bei tarnams. Daug buvo ūkinių pastatų: svirnai, tvartai, kluonas, daržinės, ratinės, ledainės, rūkykla, medinė kalvė, akmeninė degtinės varykla, arklidė, kiaulidė… Sodas užėmė 4,23 dešimtines žemės. Jame augo 153 obelys ir 35 kriaušės. Sode buvo įrengta oranžerija. Dvaro rūmus supo parkas, kuriame augo reti augalai – kanadinės tuopos, vakarinės tujos.
1842 m. dvaras laikė 104 karves, 68 prieauglius, 69 avis, 40 kiaulių. Dvare gyveno bei dirbo 81 žmogus: rezidentas, ekonomas, buhalteris, revizorius, raštininkas, felčeris, tiekėjas, raktininkas, sodininkas, virėjai, siuvėjai, audėjai, mezgėjai, pasiuntiniai, tarnai, šeši globojami našlaičiai. Jiems per metus išmokėdavo 1680 rublių sidabru. 100 rublių buvo skiriama dvaro išlaikomai vaistinei. Dvaras rėmė Daugėliškio (4 kunigai), Rimšės bei Seniškio bažnyčias, išmokėdamas joms po 400 rublių.
Kazimierui Konstantinui Pliateriui buvo suteikta teisė valdyti seniūniją iki gyvos galvos, o po jo mirties – dar 50 metų ta teisė paliekama jo vaikams. Pliateriai galėjo būti seniūnais iki 1857 m. (1861 m. pereita prie valsčių). Kazimieras Konstantinas Pliateris turėjo šešis sūnus: Liudviką, Mykolą, Konstantiną, Joną, Kazimierą ir Stanislovą (pastarasis gimęs Daugėliškyje).
Po tėvo mirties visas turtas atiteko šešiems sūnums. Daugėliškį daugiausia valdė Konstantinas Pliateris (1778–1849 m.)
thumb|left|200px|Spalvota graviūra „Mūšis prie Daugėliškio 1812 m. liepos 5 d. " 1812 m. liepos 5 d. prie Daugėliškio netoli Kačergiškės įvyko kazokų susirėmimas su prancūzais. Daug gausesnės prancūzų kavalerijos pajėgos, remiamos pėstininkų ir artilerijos, puolė įsitvirtinusį 1-ąjį kazokų pulką, vadovaujamą gen. mjr. Barono F. K. Korfo. Mūšis vyko daugiau nei 3 valandas. Šiame mūšyje buvo sužeistas ir paimtas į nelaisvę vienas iš prancūzų vadų Kirchbergo princas.
1812 m. kunigas Viktoras Kvinta atnaujino medinę parapijos bažnyčią.
Akt wizyt od bytych w Plebaniji Dowgieliszkiej 1820 pateikiamas išpažįstančių Romos katalikų tikėjimą parapijos žmonių skaičius – 7635. Atskirai nurodoma, kad Daugėliškio parapijos teritorijoje dar gyvena 971 rusas sentikis ir 346 žydai. Iš viso parapijoje gyveno 8952 žmonės: apie 85 % katalikų, apie 11 % rusų sentikių ir apie 4 % žydų. Žydai daugiausia nuomojo smukles (karčemas) ir gyveno jose arba netoli jų. Apie Daugėliškį buvo apie 20 smuklių. Daugėliškio parapijoje visi gyvenusieji rusai buvo sentikiai.
1831 m. sukilimo metu Daugėliškis buvęs sukilėlių užimtas, įvyko kautynių su kariuomene. Tais pačiais metais buvo pastatyta nauja medinė bažnyčia.
Vyriausiasis sūnus Liudvikas Augustas Pliateris buvo DLK ir Lenkijos karalystės sekretorius, valstybės turtų ir miškų generalinis direktorius, gyvenęs Varšuvoje. Sukilimo metu tapo sukilėlių pasiuntiniu Prancūzijoje. Už dalyvavimą sukilime Liudvikas Pliateris caro valdžios pripažintas I laipsnio nusikaltėliu ir pareikalauta kasmet išmokėti valdžiai 1/6 dalį pajamų, gaunamų iš viso Pliateriams priklausomo kilnojamo ir nekilnojamo turto (kiti penki broliai sukilime nedalyvavo). 1/6 pajamų sudarė iki 3000 rublių sidabru. Pliateriai, kasmet mokėdami valdžiai Liudviko dalį iki 3000 rublių sidabru, prasiskolino. 1841 m. jau buvo skolingi keliems dvarininkams: Jonui Romeriui 4930 rublių, Juozui ir Zigmantui Tvardovskiams – 1800 rublių, Nikolajui Fedorovičiui – 2000 rublių, Jonui Kaminskiui – 1000 rublių, Juozui Jastrežemskiui – 6000 rublių. Iš viso daugiau kaip 20000 rublių sidabru. Be to, kuo toliau tuo labiau didėjo skolos iždui – įvairių mokesčių priemokos.
1846 m. Vilniaus gubernijos valstybinio turto rūmai nutaria Daugėliškio dvarą paimti valdžios priežiūron. 1848 07 01 Vilniaus gubernijos valstybinio turto rūmuose įvyko varžytinės, kas nuo 1849 04 02 galės išsinuomoti 10 metų Daugėliškio pagrindinį iždinį dvarą kartu su Stanislavavo palivarku: 190 valstiečių kiemų, vieną vandens malūną, 8 smukles, degtinės varyklą, 192 dešimtines dirbamos žemės, 160 dešimtinių pievų, 20 dešimtinių – po pastatais. Sudetų, Senosios Izabelinės, Ceikinių, Seniškio, Guntaunykų, Konstantinavo, Izabelinės, Mikalavo palivarkai taip pat buvo išnuomoti. Vėliau Izabelinės ir Mikalavo palivarkus paėmė valstybė.
XIX a. daugelio Daugėliškio iždinio dvaro palivarkų priklausė Daugėliškio parapijai. Ceikiniuose, Vidiškėse, Rimšėje, Seniškyje, Kačergiškėje ir Paringyje buvo bažnyčios ar koplyčios, kurios aptarnaudavo aplink esančius kaimus, bet jos buvo tik Daugėliškio bažnyčios filijos – filialai. XIX a. Daugėliškis minimas kaip miestelis Švenčionių apskrityje, neišskiriant Senojo nuo Naujojo Daugėliškio. 1881 m. Daugėliškio gyventojai kartu su Linkmenų gyventojais pirmieji Lietuvoje parašė prašymą Rusijos valstybės institucijoms, kad būtų panaikintas spaudos draudimas. 1886 m. žaibas sudegino bažnyčią.
Daugėliškio nykimo pradžia
XIX a. dvaro šeimininkai išsirinko patogesnę vietą, bet ne toje pačioje vietoje, o 3 km į šiaurę nuo miestelio, labai panašią į senąją – taip pat daubos dugne, tik ne prie ežero, nes jau buvo nesvarbus gynybinis motyvas, o prie upelio, kuris galėtų sukti malūno ratą, užpildyti tvenkinius. Prie dvaro kūrėsi nauja gyvenvietė, pasisavinusi Daugėliškio vardą. 1899 m. ten buvo pastatyta nauja Šv. Joakimo ir Šv. Onos bažnyčia, vietoje tos, kuri buvo sudegusi 1886 m. Ne toje pačioje vietoje ją statė esą todėl, jog parapija neturėjusi caro valdžios leidimo statyti bažnyčią. Todėl teko pasirinkti vietą toliau nuo pagrindinio kelio, atseit toliau nuo valdžios akių. Ten iš kaimų nusikėlė žydai prekybininkai bei amatininkai. Išaugęs naujas miestelis pradėtas vadinti Naujuoju Daugėliškiu, o senasis miestelis imtas vadinti Senuoju Daugėliškiu arba Miesteliu. Tuo metu iš Senojo į Naująjį Daugėliškį persikėlė mokykla, kuri čia tapo dviklase (5 skyrių). Bažnyčios persikėlimas paskatino Naujojo Daugėliškio augimą ir padėjo užmiršti Senąjį Daugėliškį.
Tačiau lemiamą įtaką Senojo Daugėliškio gyvenvietės raidai turėjo geležinkelio Sankt Peterburgas–Varšuva nutiesimas. Pro Naująjį Daugėliškį ėjęs kelias į Vidžius pasidarė tinkamesnis pasiekti Ignaliną, naują ūkinės traukos centrą, išaugusį prie geležinkelio. Tas galutinai nulėmė Naujojo Daugėliškio pranašumą. Senasis Daugėliškis ėmė nykti.
Carinės Rusijos laikais Daugėliškis buvo valsčiaus centras ir priklausė Švenčionių apskričiai.
1867 m. atidaryta rusiška liaudies (trijų skyrių) mokykla. 1889/1890 mokslo metais joje mokėsi 71 berniukas ir 4 mergaitės (susirinkdavo iš visos parapijos). Dirbo vienas mokytojas. 1892/1893 m. m. – 82 berniukai ir 4 mergaitės. Dirbo irgi vienas mokytojas.
XX a. karų metai
thumb|right|Buvusio siaurojo geležinkelio pylimo fragmentas
Pirmojo pasaulinio karo metais pro Senąjį Daugėliškį ėjo Vokietijos kariuomenės pafrontės siaurasis geležinkelis Ignalina – Senasis Daugėliškis – Tverečius – Vidžiai, aprūpinęs Daugpilio frontą. Geležinkelis taip pat jungė Tverečiuje esantį fronto štabą ir pirmąsias fronto linijas su Mielagėnais ir Salomianka. Jį statė tiek vokiečių belaisviai, tiek vietiniai gyventojai. Senajame Daugėliškyje prie geležinkelio vokiečiai buvo pasistatę lentpjūvę. Iš daubos apačios į lentpjūvę vamzdžiais buvo pumpuojamas vanduo. Vietiniai žmonės ir dabar stebisi: ko jie ant tų vamzdžių buvo užpylę, kad išarta žemė toje vietoje ir dabar – juoda kaip derva. Vokiečiai ir siaurąjį geležinkelį, ir lentpjūvę pasitraukdami sunaikino.
thumb|left|200px|[[Antantės sąjungos nustatytos Lietuvos-Lenkijos demarkacijos linijos 1919-1939 metais.]] Po I pasaulinio karo Senojo Daugėliškio apylinkėse vyko lietuvių – lenkų kovos. 1920–1939 m. kaip ir visas Vilniaus kraštas Senasis Daugėliškis buvo okupuotas lenkų. Tuo metu dar buvo likę apie 500 gyventojų. Lenkų okupacijos metu gyventojai laikėsi vieningai ir priešinosi okupacijai. Senajame Daugėliškyje buvo įsteigtas Šv. Kazimiero draugijos skyrius. Tokie skyriai lenkų okupacijos metais apjungė didžiąją dalį lietuvių jaunimo, kuris švietėsi skyriuose, lavinosi, skaitė naudingas knygas, prenumeravo lietuviškus laikraščius, šaukė susirinkimus, ruošė paskaitas vakarus. Senojo Daugėliškio skyrius turėjo 52-60 narių. Pastatė medinį kryžių. Prie skyriaus veikė Jaunųjų ūkininkų kuopelė. Nariai prenumeravo lietuvišką spaudą. Skyrius uždarytas 1936 metų spalio 8 dieną.
1923–1939 m. veikė valdiška pradinė mokykla, buvo žydų maldos namai vadinami škala.
1932 m. rugsėjo 25 d. Daugėliškis įėjo į istoriją kaip vieta, kurioje nusileido 20-tųjų Gordono Beneto oro balionų lenktynių nugalėtojai amerikiečiai Thomas G. W. Settle ir Winfield Bushnell. Pakilę iš Bazelio Šveicarijoje, jie per 41 val. 20 min nuskrido 1550 km ir pasiekė pasaulio rekordą. Gordono Beneto oro balionų lenktynės yra seniausios ir prestižiškiausios oro balionų lenktynės pasaulyje, prasidėjusios 1906 m. Paryžiuje ir besitęsiančios iki šiol.
thumb|left|200px|Studentų ekskursija 1932 m. Senajame Daugėliškyje prie Virėkštos ežero Iki Antrojo pasaulinio karo Senajame Daugėliškyje gyveno apie 10 žydų, 1 totorių ir apie 40 lietuvių šeimų. Nacių okupacijos metu visi žydai buvo išvaryti į Švenčionis ir daugiau nė vienas nebegrįžo. Totorių šeima išsikėlė į Lenkiją. Įsitvirtinus tarybų valdžiai dauguma žydų namų buvo išardyti ir sukūrenti. Škala buvo paversta lentpjūve, o vėliau sunyko.
1940 m. ties Senuoju Daugėliškiu ėjo Lietuvos ir Baltarusijos laikinoji siena (Senasis Daugėliškis atiteko Baltarusijai). Salelė pateko į pasienio ruožą, todėl visi Salelės gyventojai buvo iškelti į Miestelį.
Po Antrojo pasaulinio karo kaimas liko nuošalėje kaip apleistas nykstantis kaimas. Nuo 1941 m. priklausė Švenčionių apskrities Daugėliškio valsčiui, buvo apylinkės centras, vėliau – Ažušilės apylinkei. Nuo 1950 m. – Ignalinos rajono apylinkės centras, vėliau priklausė Naujojo Daugėliškio apylinkei, dabar Naujojo Daugėliškio seniūnijai. Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos Tigro partizanų rinktinės partizanai.
Apie 1953 m. Senajame Daugėliškyje įsteigtas kolūkis „Lenino keliu“. Kolūkis nuskurdo, buvo reorganizuotas ir 1964 m. kaimas buvo prijungtas prie Naujojo Daugėliškio tarybinio ūkio, kuriam priklausė iki šio tarybinio ūkio subyrėjimo.
1963 m. Senojo Daugėliškio kaimas elektrifikuotas.
2008 m. birželio 29 d. atidengtas Čibirų pavardės akmuo. 2009 m. sausio 28 d. įkurta Senojo Daugėliškio seniūnaitija. Ją sudaro Paringio, Grigiškės, Cicėniškės, Daniūnų, Mikalavo, Pajurgiškės, Senojo Daugėliškio, Pekoriškės, Kalviasalio, Andrikavo, Kūtiškės ir Baušiškės kaimai (256 gyventojai). Pirmuoju seniūnaičiu išrinktas Algirdas Cicėnas.
Žymūs žmonės
Senajame Daugėliškyje gimė:
Alanta (kaimas)
Alanta (arba Pakalnės Alanta) – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Alantos miestelio.
Christian Wulff
Kristianas Vilhelmas Valteris Vulfas (g. 1959 m. birželio 19 d. Osnabriuke, Vokietija) – vokiečių politikas, krikdemų (CDU) partijos veikėjas, teisininkas.
Žemutinės Saksonijos ministras pirmininkas (2003–2010), Vokietijos prezidentas (2010-2012).
Biografija
thumb|left|Christian su žmona [[Bettina Wulff (2010)]] Mokėsi Elisabeth mokykloje. Ernsto Morico Arndto gimnazijoje (Osnabriuke) baigė abitūrą. Osnabriuko universitete studijavo teisę. Specializacija – ekonomika. 1987 m. išlaikė pirmąjį valstybinį teisės egzaminą. Po to sekė teisės referendariatas. 1990 m. išlaikė antrąjį valstybinį teisės egzaminą. Buvo advokatas advokatų profesinėje bendrijoje Osnabriuke.
Politika
2010 m. birželio 30 d. išrinktas į Vokietijos Prezidentus. Pirmtakas – Horstas Kėleris, 2010 m. gegužės 31 d. netikėtai atsistatydinęs iš savo pareigų (dėl kritikos, išsakytos jo atžvilgiu po to, kai jis komentavo Vokietijos kariuomenės misijas užsienyje bei jas susiejo su ekonominių interesų gynimu). Dėl Vulfo kandidatūros 2010 m. birželio 3 d. susitikimo metu susitarė valdančiosios koalicijos atstovai Krikščionių demokratų sąjungos (CDU) pirmininkė Vokietijos kanclerė Angela Merkel, Vokietijos užsienio reikalų ministras Laisvosios demokratų partijos (FDP) pirmininkas Gvidas Vestervelė) ir Socialinės krikščionių sąjungos (CSU) pirmininkas Bavarijos ministras pirmininkas Horstas Zėjehoferis. Iki tol realiausia kandidate į atsilaisvinusį Vokietijos Prezidento postą buvo laikoma ilgametė Vokietijos darbo ir socialinių reikalų ministrė 7 vaikų mama Urzula fon der Lejen (CDU), bet dėl jos kandidatūros pasipriešino kai kurie įtakingi CDU ir CSU politikai.
Vulfas atsistatydino 2012 m. vasario 17 d.
Katalikas. Vedęs antrąkart (2008 m.). Žmona Bettina Wulff (mergautinė pav. Körner). Turi 2 vaikus.
Prozaurolofas
Prozaurolofas (Prosaurolophus, reiškia „prieš Zaurolofą“, palyginimui su vėlesniu dinozauru, turėjusiu panašią keterą) – ančiasnapis dinozauras, gyvenęs vėlyvajame kreidos periode, prieš 75 milonus metų. 9 metrų ilgio liekanos buvo rastos Albertoje (Kanada) ir Montanoje (JAV). Šie dinozaurai priešakyje turėjo mažą storą trikampę keterą.
Nuoragėliai
Nuoragėliai – kaimas šiaurinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 300 m į šiaurę nuo Sasnavos, prie kelio.
Alanta (Raguva)
Alanta – buvęs viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, prie Raguvos.
Istorija
XIX a. minimas Alantos dvaras. XX a. pradžioje kaimas buvo žinomas kaip Alantis.
Jeonnam Dragons
„Jeonnam Dragons“ – Pietų Korėjos futbolo klubas iš Gvangjango.
Korė (palydovas)
Priklauso Pasifės palydovų grupei.
Jeonnam Dragons
Istorija
Klubo ištakos siekia 1994 m. Žaidė elito divizione, bet 2018 m. liko paskutinėje vietoje (12-ti) ir iškrito į žemesnį divizioną.
Nuo 2019 m. žaidė K League 2 pirmenybėse.
2021 m. pateko į taurės tunyro finalą, kuriame bendras dviejų rungtynių rezultatas buvo lygus 4:4, o Jeonnam Dragons iškovojo taurę dėka svečiuose pelnyto įvarčio taisyklės.
Chmielevas (Lomžos apskritis)
Chmielevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novogrudo valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Novogrudo, apie 15 km į vakarus nuo Lomžos ir apie 88 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW648.
Jeonnam Dragons
Spalvinė gama
Juoda ir geltona spalvos.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta: 2019 m. rugsėjo 12 d.
Rokoniai
Rokoniai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, prie geležinkelio ruožo Šeduva–Panevėžys. Šiauriniu pakraščiu prateka Kurys. Rokoniai įsikūrę 15 km į pietryčius nuo Šeduvos. Kaimynystėje – Labos geležinkelio stotis, Areiniškių dvaras, Butėnų, Daukantų, Vaižgų, Džiugonių kaimai. Netoli yra didžiausia šio krašto gyvenvietė Sidabravas. Yra Rokonių bažnyčia, aerodromas.
miniatiūra|220px|left|Autobusų stotelė. Rąstinis namelis – ir užuovėja keleiviams, ir vieta [[Gegužinės pamaldos|Gegužinės pamaldoms]] miniatiūra|220px|left|Statoma [[Rokonių bažnyčia, 2014 m.]] miniatiūra|220px|left|Įvažiavimas į kaimą – asfaltuotu keliu
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio Rokas (asmenvardinis vietovardis), pridedant aukštaitišką priesagą -oniai.
Liaudies etimologija kaimo pavadinimą kildino nuo dažnų rūkų šiame tarp miškų įsikūrusiame krašte. Vietovės pavadinimas ilgai raštų ir šnekamojoje kalboje buvo „sudvigubintas“ – su u ir ū balsiais žodžio šaknyje. Šnekamojoje kalboje dažniau vartotas „Rukoniai“. Pastaraisiais dešimtmečiais įsigalėjo „Rokoniai“ kaip senesnis pavadinimas. Tokia forma minėtas jau XVI a. raštijoje.
Istorija
Rokonių vaitystė sudaryta 1554–1555 m. Jai buvo priskirti šeši kaimai, kurie buvo išplanuoti ir įkurti į rytus nuo Šeduvos miestelio, tarp Daugyvenės ir Kiršino upelių, prie kelio Naujamiestis–Šeduva. Vaitystei pavadinimas duotas nuo Rokonių kaimo vardo. 1554 m. įkurtuose Rokoniuose buvo priskirta 26 valakai ir 10 margų žemės. 1555 m. revizoriams sudarant kaimo aprašymą, 21 valakas jau buvo paimtas žemdirbių. Pažymėta, kad iš 26 Rokonių kaimo valakų 21 valako žemė priskirta vidutinei. Kaimo gyventojams uždėtos įvairios prievolės, laisvuose valakuose nustatyti mokesčiai, kaimo žemių ribos.
Nuo seno žinomas Rokonių dvaras. Garsus archeologas Petras Tarasenka nurodo dvaro lauke, Žvirkalnyje, buvusį milžinkapį. Laikui bėgant jis buvo sunaikintas. Dvaro savininkas Matas Tracevskis laikomas Sidabravo bažnyčios įkūrėju. Nors dvare vyravo lenkų kalba, jame tarnaujantys kaimiečiai kalbėdavo lietuviškai. Minėtina ir tai, kad dvare vykdavo klojimo vaidinimai, gegužinės pamaldos, užklysdavo ir cirkas. Dvare veikė pieninė.
Susikūrus nepriklausomai Lietuvai rytinė dvaro žemės dalis išdalyta savanoriams ir bežemiams iš Baisogalos, Grinkiškio, Rozalimo, bet daugiausia iš Smilgių valsčiaus. Naujakurių kaimas Rokonių žemėje buvo pavadintas žemę matavusio matininko Daukanto pavarde. Po žemės reformos Daukantai išsiskirstė į viensėdijas.
1923 m. kaime buvo 41 ūkis su 198 gyventojais, dvare nurodytas 1 ūkinis vienetas, kuriame gyveno 75 žmonės.
Apie 1925 m. Rokoniuose įsikūrė pradinė mokykla, tačiau ji egzistavo neilgai. Rokonių vaikai mokėsi netolimame Sidabrave.
1942 m. visuotinio gyventojų surašymo duomenimis, didžiausias seniūnijoje buvo Rokonių kaimas. Jame – 52 ūkiai su 228 gyventojais.
1949 m. įkurtas kolūkis „Rokonių vienybė“ (pirm. Kazimieras Balnionis). Naudotas antspaudas, pagamintas su gramatine klaida – „Rūkonių vienybė“. Kai sujungė keturis kaimus, kolūkį pavadino „Raudonąja vėliava“ (pirm. Vladas Kriščiūnas).
Šiandieninio kaimo centre gyveno Aglinskų, Kudžmų, Tamošiūnų šeimos. Už Kudžmų gyveno Valiai, Žilinskai, Lasauskai, Kulbeckai, Šimkevičiai, Lukoševičiai, Mikolaičiai. Daugiausia kaime buvo Tamošiūnų ir Žilinskų.
Kaime, netoli Areiniškių dvaro, šliejosi kapinės. Jos jau prieš pusšimtį metų uždarytos. Apie tas kapines apylinkėje sklandė įvairiausių pasakojimų. Tvirtinama, kad ten buvo laidojami mirusieji maro metais.
Po Nepriklausomybės atkūrimo Rokoniuose įsikūrė stambus Šeduvos krašto ūkininkas Kazimieras Masilionis, čia atsiėmęs tėvų žemę ir tapęs gabiu organizatoriumi, kaimo lyderiu, mecenatu. miniatiūra|240px|right|Lėktuvų angaras
Rokonių aerodromas
Rokonių aerodromu vadinama čia 2018 m. įrengta privati oro skrydžių lauko aikštelė, atitinkanti Civilinės aviacijos administracijos taisyklių reikalavimus. Ji skirta laikinai ultralengviesiems orlaiviams atskristi, išskristi ir judėti dienos metu. Gruntinio kilimo ir tūpimo tako dydis 365 x 24 m, šalia įrengta minimali infrastruktūra: angaras lėktuvų saugojimui, pilotų namai. Naudojama mėgėjiškiems, pažintiniams skrydžiams.
Pieštuvėnų ežeras
Pieštuvėnų ežeras arba Alšia – ežeras Lietuvoje, Prienų rajono rytinėje dalyje, Stakliškių seniūnijoje, 5 km į šiaurę nuo Stakliškių. Ilgis vakarų-pietryčių kryptimi 1,4 km, plotis iki 0,53 km. Altitudė 105,6 m. Gylis iki 12 m. Krantai šiaurėje ir pietuose statūs, ardomi, rytuose – pelkėti. Krantai daugiausia apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Atabradas siauras, padengtas dumblingu smėliu, apaugęs lūgnėmis, elodėjomis, ajerais. Dugnas padengtas dumblingu moliu. Aplink ežerą plyti pievos ir dirbami laukai. Pro ežerą iš rytų į vakarus prateka Verknės intakas Alšia, įteka Alšykščia ir dar 4 upeliai (dalis jų iš Juodžio ežero). Į vakarus stūkso Sobuvos miškas, pietrytinėje pakrantėje – Pieštuvėnų piliakalnis.
Prie Pieštuvėnų ežero įsikūrę kaimai: Pieštuvėnai, Kielionys, Alšininkai.
Kristupas Mykolas Sapiega
Kristupas Mykolas Sapiega (1607 m. rugpjūčio 10 d., Ružanai – 1631 m. rugpjūčio 17 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis pastalininkas (1630–1631 m.) ir Lietuvos didysis raštininkas (1631 m.).
Biografija
Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Čereisko-Ružano linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas, Lietuvos didžiojo kanclerio Leono Sapiegos (1557–1633) vyresnysis sūnus nuo antros santuokos su Elžbieta Radvilaite (iki 1586–1611). Turėjo brolius Joną Stanislovą ir Kazimierą Leoną.
Po namų mokslo ir mokymosi Vilniaus akademijoje baigimo Kristupas Mykolas Sapiega 1621 metais buvo išsiųstas su jaunesniuoju broliu Kazimieru Leonu tęsti mokslus užsienyje. Mokėsi Miunchene, Ingolštate. 1624 metais susirgo tuberkulioze ir kartu su jaunesniuoju broliu sugrįžo į tėvynę. Po neužsitęsusio gydymosi Kristupas Mykolas Sapiega pakartotinai išvyko į užsienį, 1627 metais įstojo į Lioveno universitetą. Vėliau gyveno, po to išvyko į Italiją, kur mokėsi Bolonijos (1628) ir Padujos universitetuose (1629). Progresuojanti liga privertė vėl grįžti namo.
1629 ir 1630 metais buvo du kartus renkamas į seimą. 1630 rugpjūtį gavo Lietuvos didžiojo pastalininkio pareigybę, o 1631 metų kovą tapo Lietuvos didžiuoju raštininku.
Mirė nuo tuberkuliozės 1631 metų rugpjūčio 17 d., nebuvo vedęs, vaikų nepaliko.
Buvo užsiėmęs istorine ir literatūrine veikla, buvo Dmitrijaus Apsišaukėlio istorijos autorius – „Opowiedzenie dziejów Dymitra cara» и труда «Theses politicae ex Aristotelis libris de republica“.
Vytautas Kriauza
Vytautas Kriauza (g. 1955 m. kovo 16 d. Gelgaudiškio seniūnijoje) – Lietuvos neurochirurgas ir politinis veikėjas.
Biografija
1973 m. baigė Gelgaudiškio vidurinę mokyklą, 1979 m. Kauno medicinos institutą (KMI), 1980 m. įgijo chirurgo, 1981 m. – neurochirurgo specialybę.
1992–1993 m. LR sveikatos apsaugos ministro pavaduotojas ir ministras. 1994–1995 m. KAK gydytojas neurochirurgas, 1995–1996 m. operacinės medicinos direktorius, 1997–2000 m. LR sveikatos apsaugos viceministras. 2000–2005 m. Valstybinės visuomenės sveikatos priežiūros tarnybos prie LR SAM direktorius. 2004 m. baigė LTU teisės magistrą. 2005–2012 m. buvo Valstybinės ligonių kasos prie SAM direktoriaus pavaduotojas valdymui ir darbo organizavimui.
Bekija
thumb|200px|Bekijos žemėlapis
Bekija  – sala Priešvėjinių Antilų salų grupėje, antra pagal dydį Grenadinų salyne (po Kariokos). Priklauso Sent Vinsento ir Grenadinų valstybei, įeina į Grenadinų parapiją. Plotas – 18,3 km².
Yra ~15 km į pietus nuo Sent Vinsento, Grenadinų salyno šiaurėje. Paviršius kalvotas, apaugęs miškais. Aukštis iki 286 m (Pleasant Top kalnas).
Bekijoje gyvena ~4300 gyventojų. Tai daugiausia mišrūs afrikiečių, škotų ir karibų palikuonys, yra imigrantų iš Barbadoso. Svarbiausia gyvenvietė – Port Elizabetas. Kitos gyvenvietės: Lauer Bėjus, La Pompas, Hamiltonas ir Belmontas. Verčiamasi turizmu, žvejyba, romo gamyba. Bekija yra viena iš nedaugelio vietų pasaulyje, kur vis dar legaliai medžiojami banginiai. Yra jūrų uostas, J. F. Mitchell oro uostas.
Salą nuo XVIII a. užvaldė prancūzai. Vėliau dėl jos kovojo britai. Čia auginta kava, indigažolės, manijokas. Vienu metu sala buvo pagrindinis manijoko krakmolo tiekėjas pasaulyje. Čia slėpdavosi piratai, manoma, kad Bekijoje galėjo būti Juodabarzdžio bazė.
Ute Starke
Ute Starke-Kahlenberg (g. 1939 m. sausio 14 d. Eisleben, Vokietija) – vokiečių sportininkė, gimnastė, jojikė žirgais.
Biografija
1968 m. vasaros olimpinėse žaidynėse (Meksikas) kartu su VDR komanda laimėjo bronzos medalį. Taip pat dalyvavo 1960, 1964 ir 1968 m. atskirose rungtyse. Baigusi karjerą, dirbo trenere SC Leipzig.
Priekulės specialioji mokykla
miniatiūra|160px|Spec. ugdymo skyrius Klaipėdos g. 6.
Klaipėdos rajono Priekulės specialioji mokykla – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Klaipėdos raj., Priekulėje, Žalgirio g. 2, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190985449. Steigėjas Klaipėdos apskrities viršininko administracija.
Chevrolet Equinox
Chevrolet Equinox yra vidutinio dydžio visureigis, kurį gamina Chevrolet. Equinox buvo pristatytas 2004 metais, kaip 2005 metų modelis, kuris pakeitė Tracer. Nors jis mechaniškai panašus į Saturn VUE, tačiau jo dizainas visiškai kitoks.
Priekulės specialioji mokykla
Istorija
2012 m. mokėsi 29 mokiniai, dirbo 10 mokytojų, buvo 6,6 etato (8 žmonės) auklėtojų ir 15,75 (žiemos metu - 20,75) etato kito aptarnaujančio personalo. Po 2012 m. įvykusios reorganizacijos specialioji mokykla nuo 2013 m. rugsėjo 1 d. tapo Priekulės Ievos Simonaitytės gimnazijos specialiojo ugdymo skyriumi. Mokykla gyvavo 52 metus, išleido 46 dešimtokų laidas.
Chevrolet Equinox
Equinox naudoja GM Theta platformą, kurią gamina CAMI Ontarijuje, Kanadoje. 3,4l LNJ V6 variklis gaminamas Kinijoje, o transmisija Japonijoje.
Kilenė (palydovas)
Kilenė arba Jupiteris XLVIII – Jupiterio palydovas, atrastas 2003 m. Havajų universiteto astronomų komandos, kuriai vadovavo Scott S. Sheppard (David C. Jewitt, Jan Kleyna). Iškart po atradimo, palydovui suteiktas pavadinimas S/2003 J 13. Vėliau pavadintas nimfos Kilenės vardu.
Citrininė aloyzija
Citrininė aloyzija (Aloysia citrodora) – verbeninių (Verbenaceae) šeimos žolinis augalas, kilęs iš Pietų Amerikos vidurio-pietinės dalies (Argentina, Peru, Brazilija, Bolivija, Čilė, Urugvajus, Paragvajus), bet dabar auginamas daugelyje tropinių kraštų (į Europą atvežtas XVII a.).
Kilenė (palydovas)
Priklauso Pasifės palydovų grupei.
Citrininė aloyzija
Tai sumedėjęs žolinis augalas ar puskrūmis, užaugantis iki 2–3 m aukščio. Lapai paprastieji, pailgi, iki 8 cm ilgio, lygiakraščiai. Žiedai šviesiai alyviniai, susitelkę į žiedyną, žydi pavasario pabaigoje–vasaros pradžioje. Citrininė aloyzija jautri šalčiui – temperatūrai nukritus žemiau 0 °C augalas netenka lapų, nors stiebas pakelia iki -10 °C šaltį.