cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karšti sausi makaronai
Gaminimas
Karštų ir sausų makaronų gamybos receptas skiriasi nuo šaltų makaronų ir makaronų sriuboje ruošimo. Uhano ir Sičuano virtuvės naudoja daug aštrių prieskonių. Džiovinti ar švieži makaronai išverdami, nusunkiami ir pažeriami ant lentos atvėsinimui, gerai sumaišomi su sezamų aliejumi. Prieš vartojant atšalę makaronai vėl trumpam įdedami į puodą su verdančiu vandeniu įkaisti. Taip pat galima dėti į gilų kiaurasamtį ir trumpam panardinti į verdantį vandenį, ištraukus nuvarvinti. Nusausintų makaronų porcija išverčiama į dubenį, ant viršaus užpilama tirštu padažu, marinuotomis daržovėmis. Įprastai pagardinama čili aliejumi, taip pat trupučiu šviežios kalendros.
Simfonija Nr. 8 (Šubertas)
'''Simfonija Nr. 8 h-moll''' (D759, „Nebaigtoji“) – austrų romantinės muzikos kompozitoriaus F. Šuberto (1797–1828) simfonija, parašyta 1822–1823 metais.
Simfonijos rankraštį kompozitorius padovanojo draugui Jozefui Hutenbreneriui, kuris jį nugabeno pas brolį Anzelmą Hutenbrenerį, Štirijos muzikos draugijos Grace, apdovanojusios F. Šubertą garbės diplomu, prezidentą. Tik 1865 m. balandį Anzelmas perdavė rankraštį dirigentui Johanui fon Herbekui, kuris dirigavo tų metų gruodžio 17 d. kūrinio premjeroje, įvykusioje Vienos Muzikos mylėtojų draugijoje. J. fon Herbekas kūrinio pabaigai atliko paskutinę dalį iš F. Šuberto trečiosios simfonijos, tačiau greitu laiku ji pradėta atlikti tik su dviem originaliomis dalimis, tikriausiai dėl to, kad publikai to pakako. Apie 1890 m. simfonija praminta „Nebaigtąja“, nors jos neužbaigtumas yra ginčytinas.
Simfonijos dalys
F. Šuberto „Simfonija Nr. 8“ skirta atlikti orkestrui ir sudaryta iš dviejų dalių:
Tommaso Lequio di Assaba
Tommaso Lequio di Assaba (1893 m. spalio 21 d. – 1965 m. gruodžio 17 d.) – Italijos sportinis raitelis ir karininkas. Pirmasis šalies olimpinis konkūrų čempionas.
Biografija
Antverpene vykusiose septintose moderniose 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Lequio di Assaba dalyvavo žirgų sporto varžybose. Konkūrų varžybose sportininkas tapo pirmuoju italu pelniusiu aukso medalį šioje rungtyje.
Žukava (Haradokas)
Žukava (arba Žukovas) – kaimas šiaurės rytų Baltarusijoje, 10 km į pietryčius nuo Jeziaryščos.
Tommaso Lequio di Assaba
Biografija
1924 m. vasaros olimpinėse žaidynėse konkūrų varžybose pelnė sidabrą. Kartu su nacionaline Italijos rinktine pelnė bronzą komandinėje trikovės įskaitoje. 1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse medalių nepelnė.
Tarnavo Italijos armijoje pirmojo pasaulinio karo ir antrojo pasaulinio karo metais. Apdovanotas už drąsą.
Žukava (Haradokas)
Istorija
XIX a. buvo Haradoko apskrities Rudnios valsčiaus centras, čia buvo 5 kiemai ir 33 gyventojai.
Trumbatiškis
Trumbatiškis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Rubikių. Aptiktas Trumbatiškio kapinynas.
Istorija
XIX a. pabaigoje pro Trumbatiškį buvo nutiestas 750 mm pločio vėžės siaurasis geležinkelis Švenčionėliai–Utena–Anykščiai–Panevėžys, pastatyta Trumbatiškio geležinkelio stotis, kurios pastatas nugriautas 2019 m. Sovietmečiu veikė kultūros namai, kolūkio kontora.
Plimbaliai (reikšmės)
Plimbaliais vadinami buvę kaimai Mažojoje Lietuvoje:
Balšavikas (Gomelis)
Balšavikas (arba Bolševikas) – darbininkų gyvenvietė pietryčių Baltarusijoje, 20 km į šiaurę nuo Gomelio.
Istorija
Įkurtas 1950 m. prie durpių gavybos įmonės.
Trumpaičiai (Rudiškiai)
Trumpaičiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Rudiškių.
Bolševikas (reikšmės)
Bolševikas gali reikšti:
Baltarusija
Gyvenvietės:
Teo (dainininkas)
Jurijus Vaščiukas (, geriau žinomas kaip Teo (stilizuotai – TEO); g. 1983 m. sausio 24 d.) – Baltarusijos dainininkas, atstovavęs Baltarusijai 2014 m. Eurovizijos konkurse Kopenhagoje, su daina „Cheesecake“. Teo taip pat dalyvavo Baltarusijos nacionalinėje atrankoje į 2009 m. Eurovizijos dainų konkursą su dainininke Anna Blagova.
Trumpaičiai (Skaistgirys)
Trumpaičiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Skaistgirio.
Melchioras
Melchiorą 1819 m. sukūrė prancūzų išradėjai Maillot ir Chorier (iš čia ir pavadinimas).
Melchioro tipo lydiniai yra kieti tirpalai, todėl gerai apdirbami tiek šalti, tiek karšti. Melchioras pasižymi dideliu koroziniu atsparumu gėlame ir jūros vandenyje, sausose dujose, Žemės atmosferoje. Didinant nikelio kiekį didėja tiek korozinis atsparumas, tiek stipris.
Be melchioro yra ir daugiau vario ir nikelio lydinių, pvz., monelmetalas (iki 67% nikelio), naujasidabris (papildomai turi cinko).
Savybės
Pagal savo išorines savybes – panašus į sidabrą, tačiau turi didesnį mechaninį stiprumą.
Panaudojimas
Melchioras plačiai naudojamas indų ir nebrangių juvelyrinių ir meninių dirbinių gamyboje. Daug šiuolaikinių sidabraspalvių monetų gaminama iš melchioro (paprastai 75 % vario, 25 % nikelio ir mangano priemaišos). Priklausomai nuo sudėties melchioras gali būti elektroneigiamas jūros vandens atžvilgiu, todėl iš jo gamina kokybiškas jūrinių valčių detales. Iš melchioro gamina tikslius varžus, medicininius instrumentus ir pan.
Balšavikas (Minskas)
Balšavìkas (arba Bolševikas, ) – agromiestelis vidurio Baltarusijoje, 10 km į šiaurę nuo Minsko. Papiernios apylinkės centras.
Ajutajos karalystė
Ajutaja – tajų valstybė centriniame Indokinijos pusiasalyje, Čaoprajos upės slėnyje, egzistavusi nuo 1351 m. iki 1767 m.
Ajutajos valstybė išsivystė iš nedidelio budistinio politinio susivienijimo Menamo lygumoje, nors administracinė ir valdymo forma paveldėjo hinduistinį–mahajanistinį prototipą: valstybės vadovai nebuvo  „liaudies tėvais“, kaip kitose aplinkinėse valstybėse, bet valstybės struktūra ir administracija buvo biurokratinė. Kitaip nei Dvaravatis, Ajatujos karalystė ir tokio pat pavadinimo sostinė buvo ne tik šalies politinis, bet ir karinis bei ekonominis centras. Šalies mažesni miestai buvo Lopburis, Sufanburis, Frapatomas (Phra Pathom), Nakonajokas.
1300-1399 m. įvykių chronologija
thumb|300px|[[XVII a. Ajatujos miesto žemėlapis.]] thumb|left|300px|Sostinės architektūros liekanos.
1400-1499 m. įvykių chronologija
thumb|300px|Trys Vat Šisanfeto (Wat Sri Sanphet) pagodos.
1600-1699 m. įvykių chronologija
thumb|Karalius Narajus priima prancūzų pasiuntinį thumb|1686 m.prancūzų sudarytas Siamo žemėlapis thumb|300px|Siamo ambasadorius pas [[Liudvikas XIV|Liudviką XIV 1686 m.]]
Ekonomika
Dalinai nepriklausomų tajų miangų (Mueang) atsiradimas šiose vietose neiššaukė vietos gyventojų monų priešpriešos: upių slėnių ekonomika auginant ryžius ir drėkinimo sistemų plėtimas reikalavo didelio gyventojų tankio, ne mažiau 200 gyv/km². Kaimai–bendruomenės buvo pagrindinis gamybinis ir socialinis vienetas. Gyventojų migracija iš šiaurės, lėmė ryžių ekonomikos ir prekybos klestėjimą, kas sukūrė ekonominius pagrindus Ajutajos valstybei.
Ajutaja eksportavo ryžius, alavą, šviną, medieną, dramblio kaulą ir laukinių žvėrių kailius.
Teisė
1360 m. karalius Utongas paskelbė, kad „visa Ajutajos žemė priklauso vyriausybei. Liaudis gali čia gyventi ir dirbti žemę, bet negali turėti nuosavybės į žemę“. Žemės nuomos mokestis – 10% gauto derliaus.
1355 m. buvo išleistas griežtas įstatymas už vergų vagystę arba laisvų žemdirbių nuviliojimą į kitas ekonomines zonas. Ne mažiau griežta bausmė buvo ir pabėgėliams. Nepaisant to, ankstyvojoje Ajutajos valstybės stadijoje, valstybė nesugebėjo efektyviai kontroliuoti darbo jėgos. Žemdirbiai, gelbėdamiesi nuo valstybės išnaudojimo, bėgo į šiaurinius miangus: Sukotajų, Fitsanuloką, Kamfaengą, kur vyravo patriarchalinė tvarka. Akmenyje išlikęs iškaltas Ajutajos karaliaus Rama Ratčatirato įsakymas (1397 m.), Sukotajaus valdovus (Ajutajos vasalas) įpareigoja grąžinti visus pabėgėlius į jų buvusias gyvenamąsias vietas.
1376 m. buvo išleistas įstatymas reglamentuojantis gyventojų mobilizaciją į armiją ir valstybinį darbą. Žemę dirbantieji buvo suskirstyti į dešiniuosius (civiliai) ir kairiuosius (karo prievolininkai). Jaunimui buvo prievolė praeiti karinį arba profesinį (statyba) pasirengimą viename iš mu (būrys), kurie sudarė batalionus kong ir pulkus krom. Prievolė buvo vykdoma pagal giminystės ryšį: pirmas, trečias ir t. t. sūnus pagal motinos liniją ir antras, ketvirtas ir t. t. pagal tėvo. Fiskalinis vienetas, nuo kurio buvo skaičiuojama prievolė buvo ryžių laukas na.
1454 m. Trailokanatas išleido įstatymus apsprendžiančius civiliu ir kariškių vietą visuomenėje. Piliečio vieta visuomenėje buvo nustatoma pagal rangus–vertingumą saktina. Pagal saktiną aukščiausią rangą turėjo karaliaus šeima, žemiau buvo aukštuomenė kunnang. Paprasti gyventojai pray pagal saktiną turėjo nuo 10 iki 350 rai (0,16 ha), o >10 buvo vergai mham. Kontrolė, atliekant valstybinį darbą, buvo vykdoma pagal patronažo sistemą: gyventojas, turintis atlikti valstybinį darbą, iš valdžios tarnautojų išsirinkdavo savo patronažą, prieš kurį ir atsiskaitydavo.
Valdant karaliui Ramatibodžiui II buvo atlikta karinė reforma. Aplink sostinę esančių provincijų vyrai nuo 18 iki 60 metų buvo suskirstyti į dvi grupes. Iki 20 metų pray som ir vyresni – pray lung. Jų vardai buvo surašyti į valstybinį registrą. Pirmieji karinį pasiruošimą atlikdavo atsakingų asmenų (patronų) namuose, o vyresnieji – šešis mėnesių dirbo valstybei.
Socialinė visuomenės struktūra
Žemę dirbantys gyventojai pray užėmė gana aukštą padėtį visuomenėje, bet negalėjo turėti ginklo. Vienos šeimos gyventojai galėjo turėti skirtingus socialinius ir teisinius statusus. „Laisvė“ buvo aukštai vertinama, o valstybė savo įstatymais stengėsi išsaugoti didelį pray skaičių, bet garantuodama atleisti žemdirbį nuo skolų vergijos. Ginė ji laisvę pray ir nuo valdininkų savivalės ir nuo kaimo elito. Nuo darbo valstybei, valstietis galėdavo vietoj savęs pasiusti šeimai priklausantį asmenį (pvz., dukros vyrą), kuris atlikdavo karinę tarnybą ir pan.
Vergai tham buvo laikomi gyva nuosavybe ir galėjo priklausyti pasauliečiams dasa ir vienuolynams kha phra.
Tarptautiniai santykiai
Tarptautiniuose Ajatujos santykiuose didelę reikšmę turėjo prekyba su Kinija. XVI a. pradžioje pasirašyti susitarimai su portugalais, leido europiečiams apsigyventi šalyje. 1516 m 300 Portugalijos patikėtinių apsigyveno sostinėje, jų tarpe buvo prekybininkai ir karo ekspertai. Vyko prekyba ryžiais, alavu, dramblio kaulu, benzoinio stirako (Styrax benzoin) derva, indigu ir mediena. XVII a. pradžioje ir viduryje ypač sustiprėjo tarptautiniai santykiai su Europos valstybėmis. 1608 m. Europoje pradėjo reziduoti pirmasis Ajutajos pasiuntinys, pasirašytas jūros ir prekybos sutartis su Nyderlandais, Prancūzija, Anglija. Visą tai vyko iki 1689 m., kada buvo uždarytos valstybės sienos ir nutraukti bet kokie užsienio santykiai.
Ajutajos valdovai
Pagrindinis straipsnis: Tailando valdovai
Pawoł Wirt
Pavolas Virtas (,, 1906 m. birželio 11 d. Varta, Aukštutinė Lužica, Vokietija – 1946 m. balandžio 20 d. karo belaisvių stovykla, Sovietų Sąjunga) – sorbų kalbininkas, slavistas. Sorbų kalbinės geografijos įkūrėjas.
Biografija
Nuo 1927 iki 1933 m. Berlyno Humboldtų universitete studijavo slavistiką. Studijų metu tyrė sorbų tarmes. Šių tyrimų rezultatas – jo pirmoji publikacija apie sorbų tarmių geografiją. Savo profesoriaus M. Fasmerio patartas ėmė rinkti sorbų tarmių ir bendrinių kalbų fonologijos medžiagą. Surinktą fonologijos medžiagą išleido Garso biblioteka (Lautbibliothek), kuriai vadovavo D. Vestermanas.
1933 m. apgynė daktaro disertaciją „Beiträge[n] zum sorbischen (wendischen) Sprachatlas“ (Sorbų (vendų) kalbinio atlaso apybraižos). Šis darbas tapo pirmuoju moksliniu veikalu apie sorbų kalbinę geografiją ir padėjo pagrindus kitiems žemutinių ir aukštutinių sorbų kalbiniams atlasams, kurie nuo 1932 iki 1936 m. buvo leidžiami bendradarbiaujant Pavolui Virtui ir Maksui Fasmeriui. Remiantis surinkta fonologijos medžiaga ir disertacija 1975 m. buvo išleistas pomirtinis veikalas „Sorbų (vendų) kalbinio atlaso apybraižos“ (Beiträge zum sorbischen (wendischen) Sprachatlas).
Nortamptono geležinkelio stotis
Nortamptono geležinkelio stotis – keleivinės paskirties geležinkelio stotis Nortamptone, vidurio rytų Anglijoje, Jungtinėje Karalystėje. Stotis pastatyta buvusios Nortamptono pilies teritorijoje. Vyksta tiesioginiai reisai į Londoną ir Birmingamą.
Istorija
1858 m. Nortamptone atidaryta pirmoji geležinkelio stotis geležies rūdai gabenti. Iki 1966 m. stotis vadinta Nortamptono pilies stotimi.
2015 m. senasis stoties pastatas nugriautas ir pastatyta nauja modernaus stiliaus stotis.
Herbert Reissmann
Herbertas Reismanas (, 1895 m. gegužės 19 d. Kamence, Vokietijoje – 1961 m. rugsėjo 26 d. Veimare, VDR) – Klaipėdoje gyvenęs ir dirbęs vokiečių inžinierius, architektas, bauhauzo architektūros atstovas.
Biografija ir veikla
1919–1921 m. studijavo Dresdeno aukštojoje technikos mokykloje, tuo pačiu metu dirbo privačioje projektavimo firmoje. 1923 m. atvyko į Klaipėdą, įsidarbino architekto Alfredo Niksdorfo statybos ir projektavimo bendrovėje. Klaipėdos krašte suprojektavo apie 140 gyvenamųjų, pramoninių, visuomeninių, administracinių pastatų ir jų rekonstrukcijų. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, nuo 1949 m. dėstė Dresdeno aukštojoje technikos mokykloje, nuo 1956 m. profesoriavo Veimaro aukštojoje architektūros ir statybos mokykloje. Parašė straipsnių architektūros klausimais, kartu su kitais parengė „Kaimo architekto vadovą”, „Knygelę kaimo architektui”.
Kūryba
Pastatai pasižymi santūriomis konstruktyviomis formomis, juose vyrauja horizontalios ir vertikalios linijos, suapvalinti kampai ir briaunos, vietinių liaudiškų architektūros formų elementai. Pagal H. Reismano projektus pastatyta 15 paviljonų Lietuvos prekybos ir pramonės parodai (1927 m.), plaukimo stotis ir mokykla Smiltynėje (1930 m., neišliko), Neringos muziejus (neišliko) ir Tomo Mano vasarnamis Nidoje (1930 m., dabar muziejus), Klaipėdos krašto draudimo įstaigos klinika (1930 m.), „Ryto” spaustuvė Klaipėdoje (1932 m., dabar DFDS Klaipėda biuras), Vytauto Didžiojo gimnazija (1934 m.), Respublikos pedagoginio instituto pavyzdinė mokykla (1937 m.), Vydūno gimnazija Šilutėje (1938 m.), laikraščio „Memeler Dampfboot” redakcijos pastatas (1939 m., po karo perstatytas, dabar H. Manto g. 1), Klaipėdos elektrinės pastatų kompleksas (1939 m.), bendrovės „Lindenau” laivų statyklos, tekstilės ir kitų fabrikų cechai (1940–1943 m.) bei kiti pramonės statiniai, viešbučiai, gyvenamieji namai ir vilos. Dalį projektų parengė kartu su architektu A. Niksdorfu.
Kūryba turėjo įtakos Klaipėdos bauhauzo vystymuisi.
Paryžas
Paryžas – agromiestelis šiaurės Baltarusijoje, 4 km į pietus nuo Kazlouščynos. Yra Navadrucko geležinkelio stotelė, bažnyčia, paštas, biblioteka, pradinė mokykla, muziejus, kultūros namai, ambulatorija, parduotuvė.
Istorija
Minimas nuo 1784 m. kaip Tyzenhauzų valda. XIX a. buvo palivarkas Dysnos apskrities Lucko valsčiuje. 1973–2006 m. vadinosi Navadruckas.
KF Llapi
Podujevo „Llapi“ – Kosovo futbolo klubas iš Podujevo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1932 m. Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas dalyvauja šalies aukščiausiosios lygos pirmenybėse.
2013 m. klube įvyko struktūriniai pokyčiai.
Gabriškės kapinės
Gabriškės kaimo civilinės kapinės, dar vadinamos Pilviškių naujosiomis kapinėmis – veikiančios kapinės, įsikūrusios Vilkaviškio rajono savivaldybėje, Pilviškių miestelio prieigose iš šiaurės pusės, 0,7 km į šiaurę nuo Kauno–Virbalio geležinkelio, šalia kelio. Užima stačiakampį 1,4 ha plotą, apaugusios brandžiu mišku. Kapinės prižiūrimos, įrengta infrastruktūra, aptvertos, išgrįstas pagrindinis takas, pašalinti pavojingi medžiai.
Papiernia (Minskas)
Papiernia (arba Papernia) – kaimas vidurio Baltarusijoje, 13 km į šiaurę nuo Minsko, Papiernios apylinkėje.
Istorija
XIX a. kaimas priklausė Bialaručų valsčiui, kaime buvo parapinė unitų cerkvė, 20 vietų kaimo ligoninė.
FIBA Amerikos čempionatas
FIBA Amerikos čempionatas – vyrų krepšinio varžybos, vykstančios kas dvejus metus tarp Amerikos vyrų krepšinio rinktinių. Šio čempionato metu išaiškėja komandos, pateksiančios į Pasaulio krepšinio čempionatą ir olimpines žaidynes.
Šiame čempionate dalyvauja Šiaurės, Pietų ir Centrinės Amerikos šalių rinktinės.
Gražina Tulevičienė
Biografija
1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1959–1962 m. dirbo Miestų statybos projektavimo institute Vilniuje. 1962–1988 m. dirbo Baldų ir medžio apdirbimo pramonės ministerijos Eksperimentiniame konstravimo biure vyriausiąja architekte. 1991 m. G. Tulevičienė įkūrė Vilniaus senamiesčio Soroptimos klubą ir buvo jo pirmoji prezidentė.
Kūryba
Pagal jos projektus pagaminti:
Suprojektavo tipinių baldų serijas visuomeninių objektų kabinetams (1963–1977 m.), miegamojo kambario baldų komplektą „Guboja“ (1975 m.).
Bioetikos komitetas
thumb|left|Buveinė
Lietuvos bioetikos komitetas – valstybinė institucija, atsakinga už žmogaus teisių ir jo orumo apsaugą sveikatos priežiūros sistemoje.
Istorija
Įkurtas 1995 m. Iki 2000 m. gegužės 11 d. vadinosi Lietuvos medicinos etikos komitetu.
Merų paktas
2008 m. priėmus Europos Sąjungos klimato kaitos ir energetikos dokumentų rinkinį, Europos Komisija inicijavo Merų paktą, siekdama patvirtinti ir paremti vietos valdžios institucijų pastangas įgyvendinant tvarios energijos politiką.
Merų pakto signatarai
Visų dydžių vietos valdžios institucijos (nuo mažų kaimelių iki sostinių ir svarbiausių metropolinių zonų) turi teisę pasirašyti Merų paktą.
Didmiesčiai, miestai ir kitos miestų vietovės turi atlikti nepaprastai svarbų vaidmenį mažinant klimato kaitos poveikį, nes jie suvartoja tris ketvirtadalius energijos, pagaminamos Europos Sąjungoje, ir išskiria panašų CO2 kiekį. Be to, vietos valdžios institucijos turi puikias galimybes keisti piliečių elgesį ir visapusiškai spręsti klimato kaitos ir energetikos klausimus, ypač derindamos viešuosius ir privačiuosius interesus bei integruodamos tvarios energijos klausimus į bendrus vietos plėtros uždavinius.
Merų pakto pasirašymas suteikia vietos valdžios institucijoms galimybę sustiprinti savo teritorijose dedamas pastangas mažinti CO2 išlakas, pasinaudoti Europos parama ir pripažinimu bei keistis patirtimi su Europos kolegomis.
Oficialūs įsipareigojimai
Merų paktas apima kur kas daugiau nei vien deklaruojamus ketinimus. Iš tikrųjų, siekdami užsibrėžto plataus užmojo tikslo sumažinti CO2 išlakas, Pakto signatarai taip pat pasižada imtis daugybės veiksmų, teikti ataskaitas ir leisti stebėti savo pažangą. Per konkretų laikotarpį jie oficialiai įsipareigoja įvykdyti šiuos uždavinius:
Bialaručai
Bialaručai (arba Belaručiai) – kaimas vidurio Baltarusijoje, 30 km į šiaurę nuo Minsko, miesto centro. Apylinkės centras. Yra cerkvė, mokykla.
Istorija
1753 m. suteikta turgaus privilegija. XIX a. buvo miestelis, Minsko apskrities Bialaručų valsčiaus centras, veikė parapinė cerkvė, kaimo mokykla, policijos nuovada.
Merų paktas
Tvarios energijos veiksmų planai
Siekdami įgyvendinti ir viršyti plataus užmojo Europos Sąjungos energetikos ir klimato kaitos uždavinius, Pakto signatarai įsipareigoja per metus po prisijungimo prie iniciatyvos parengti Tvarios energijos veiksmų planą (TEVP). Šiame savivaldybės tarybos patvirtintame veiksmų plane numatoma veikla ir priemonės, kurias taikydami signatarai ketina įgyvendinti savo įsipareigojimus, nurodant atitinkamus laikotarpius ir prisiimtą atsakomybę.
Įvairioje techninėje ir metodologinėje pagalbinėje medžiagoje (taip pat ir TEVP gairėse, TEVP formoje, ataskaitose apie taikomas metodologijas ir priemones ir pan.) skelbiamos praktinės gairės ir aiškios rekomendacijos, susijusios su visu TEVP rengimo procesu. Šiame pagalbinės medžiagos pakete, grįstame vietos valdžios institucijų praktine patirtimi ir parengtame glaudžiai bendradarbiaujant su Europos Komisijos Jungtiniu tyrimų centru, nurodomi Pakto signatarams pagrindiniai principai ir aiškūs bei nuoseklūs veiksmai. Visus dokumentus galima parsisiųsdinti iš www.eumayors.eu tinklavietės bibliotekos.
Pakto koordinatoriai ir rėmėjai
Pakto signatarai ne visada turi reikiamų priemonių ir išteklių pradiniam išmetamų teršalų aprašui rengti, Tvarios energijos veiksmų planui kurti ir jame numatytiems veiksmams finansuoti. Atsižvelgiant į tai, provincijoms, regionams, savivaldybių tinklams ir grupėms tenka svarbus vaidmuo padedant Pakto signatarams laikytis savo įsipareigojimų.
Pakto rėmėjai yra Europos, nacionaliniai ir regionų tinklai ir vietos valdžios institucijų asociacijos, kurie vykdydami lobizmo, komunikacijos ir bendradarbiavimo veiklą, padeda skatinti Merų pakto iniciatyvą ir remia Pakto signatarų įsipareigojimų vykdymą.
Europos Sąjungos institucijos
Palaikydama Pakto signatarų Tvarios energijos veiksmų planų kūrimą ir įgyvendinimą, Europos Komisija padėjo įsteigti finansavimo priemones, skirtas būtent Merų pakto signatarams, įskaitant Europos pagalbos vietinei energetikai priemonę („ELENA“), sukurtą bendradarbiaujant su Europos investicijų banku ir skirtą dideliems projektams, ir „ELENA-KfW“ priemonę, sukurtą kartu su Vokietijos grupe „KfW“ ir pagal kurią siūlomas papildomas būdas tvarioms mažų ir vidutinio dydžio savivaldybių investicijoms sutelkti.
Be Europos Komisijos, Pakto įgyvendinimą visapusiškai remia įvairios institucijos: Regionų komitetas, remiantis iniciatyvą nuo pat jos atsiradimo, Europos Parlamentas, kuriame vyko dvi pirmosios pasirašymo ceremonijos, ir Europos investicijų bankas, padedantis vietos valdžios institucijoms išnaudoti savo investicinį potencialą.
Jungtinis tyrimų centras
Jungtinis tyrimų centras yra atsakingas už techninės ir mokslinės paramos iniciatyvai teikimą. Šis centras bendradarbiauja su Merų pakto biuru ir teikia Pakto signatarams aiškias technines gaires ir formas, padedančias jiems vykdyti pagal Merų paktą prisiimtus įsipareigojimus bei stebėti jų įgyvendinimą ir rezultatus.
Žibartonių koplyčia
Žibartonių koplyčia stovi Panevėžio rajone, 8 km į vakarus nuo Krekenavos, Žibartoniuose. Koplyčia yra veikianti. Įsikūrusi Žibartonių kaimo kapinėse, netoli kelio. Statinys mūrinis, stačiakampio plano, bebokštis.
Istorija
miniatiūra|Koplyčią supa kapinės Pirmąją koplyčią 1811 m. pastatė dvarininkas Vincentas Vyšniauskas. Ilgainiui koplyčia apnyko. „''Žibartonių k. sena apleista koplytėlė, mirus žmogui, kunigas bijo eiti šv. Mišių laikyti. Toks pasiturintis kaimas negali pataisyti''“, - rašė „Panevėžio garsas“ (1937 m., Nr. 6).
1937 m. iš Amerikos grįžusio darbininko Vincento Banaičio ir apylinkės gyventojų lėšomis buvo pastatyta nauja mūrinė koplyčia. V. Banaitis paaukojo šiai koplyčiai 2 000 dolerių; jų dalis panaudota statybai, antroji – knygynėliui. Ją 1938 m. kun. G. Spudas pašventino Šv. Vincento Pauliečio titulu. Koplyčioje buvo švenčiami metiniai Švč. Trejybės atlaidai.
Higienos institutas
thumb|left|Buveinė
Leidžia žurnalus: „Visuomenės sveikata", „Slauga. Mokslas ir praktika“.
Įgyvendina valstybės funkcijas Lietuvos gyventojų sveikatos būklės ir sveikatos priežiūros įstaigų veiklos stebėsenos, visuomenės sveikatos netolygumų ir visuomenės sveikatos priežiūros technologijų vertinimo, darbo aplinkos poveikio sveikatai tyrimų, psichikos sveikatos stiprinimo, sveikatos mokymo ir ligų prevencijos, sveikatos priežiūros ir farmacijos specialistų kompetencijų ugdymo srityse.
Cerachouka
Cerachouka (arba Terechovka) – miesto tipo gyvenvietė pietryčių Baltarusijoje, 30 km į pietryčius nuo Dobrušo. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Gomelio apskrities Krasnaja Budos valsčiuje.
Spagečiai su kukuliais
miniatiūra|240px|right|Spagečiai su kukuliais miniatiūra|240px|right|Su kalakutienos kukuliais
Spagečiai su kukuliais – makaronų patiekalas, kurį sudaro spagečiai, mėsos kukuliai ir pomidorų padažas. Laikomas amerikietiškos virtuvės patiekalu, kurį XX a. pradžioje Niujorke išpopuliarino italų imigrantai.
Istorija
Italų maisto žinovai ir virėjai dažnai šio patiekalo nelaiko itališku, nes Italijoje dedami mažesni mėsos kukuliai ir patiekiami tik su keptais kiaušinių makaronais. Tačiau įvairių rūšių makaronai su mėsa yra Abrucų, Apulijos, Sicilijos ir kitų pietų Italijos regionų kulinarinės tradicijos dalis. Rigatoni makaronų su mėsos kukuliais receptas yra įdėtas garsiojoje italų kulinarijos knygoje „Il Cucchiaio d'argento“ („Sidabrinis šaukštas“).
Kesmė
miniatiūra|240px|right|Kesme makaronų lėkštė miniatiūra|240px|right|Sulankstytos kesme tešlos blyno pjaustymas peiliu
Kesmė arba erištė (erişte) – populiarus makaronų patiekalas tiurkų virtuvėse, tame tarpe kirgizų ir kazachų virtuvėse. Jis taip pat žinomas ir turkiškoje virtuvėje, šiuolaikinėje turkų kalboje vadinamas erişte. Šis žodis reiškia „pjaustymą“, arba makaronų juostelių atpjovimą iš suformuotos tešlos. Kesme vadinami tiek patys makaronai, tiek iš jų pagamintas patiekalas. Irane panašūs makaronai vadinami reshteh, dedami su ryžiais į plovą.
Gaminimas
Tradiciškai kesme patiekalas ruošiamas namų sąlygomis, todėl nėra dažnas restoranuose ar kavinėse. Turkijoje priimta erişte valgyti žiemą. Makaronams paruošti reikalingi miltai, kiaušiniai, vanduo ir druska, iš kurių suminkoma tešla. Iškočiota į ploną plokščią blyną ji paruošiama pjaustymui – pabarstoma miltais, sulankstoma į kelis „armonikos“ sluoksnius. Toliau peiliu supjaustoma į juosteles, padedama per dieną išdžiūti saulėje ar ant krosnies. Sukietėję makaronai tinkami ilgesniam laikymui. Patiekalui naudojami išdžiovinti arba švieži makaronai. Jie išverdami sultinyje čiorboje, kurioje dažnai yra įvairių sudedamųjų dalių, pavyzdžiui, bulvių, mėsos, morkų, pipirų ir pomidorų. Kesme dažnai gaminamas tradiciniame puode kazane.
Usėnų geležinkelio stotis
Usėnų geležinkelio stotis – buvusi stotis vakarų Lietuvoje, Usėnų kaime, prie Klaipėdos–Pagėgių geležinkelio.
Istorija
1874 m. pro Usėnus nutiestas Tilžės–Klaipėdos geležinkelis, 1875 m. pastatyta stotis, kuri paskatino gyvenvietės plėtrą. Uždaryta XX a. pabaigoje.
Litoralės provincija
Litoralės provincija – viena iš Pusiaujo Gvinėjos provincijų, kurios sostinė yra Bata.
Litoralė – vienintelė Rio Munio provincija, turinti priėjimą prie jūros. Vakarinius provincijos krantus skalauja Gvinėjos įlankos vandenys. Sausumoje ji ribojasi su šiomis provincijomis:
Provincijoje, kurios plotas 6 665 km², gyvena 298 414 gyventojų (2001 m. duomenimis). Žmonių čia sparčiai daugėja, per porą dešimtmečių jų skaičius išaugo net keturis kartus:
San Marino herbas
San Marino herbas – vienas iš San Marino valstybės atributų. Herbą sudaro trys sidabriniai bokštai su trimis sidabrinėmis stručių plunksnomis ant trijų žalių kalnų mėlyname lauke. Herbo apačioje – balta juosta su lotynišku devizu LIBERTAS 'laisvė'. Iš šonų skydą dengia dvi šakelės – iš kairės ąžuolo šakelė, iš dešinės – lauro šakelė, jos simbolizuoja respublikos ilgaamžiškumą bei nepriklausomybės gynybą. Virš herbo esanti karūna simbolizuoja suverenumą.
Manoma, kad herbas atsiradęs XIV a. Laikomas seniausios pasaulio respublikos laisvės ir nepriklausomybės simboliu.
Bokštai simbolizuoja tris San Marino citadeles (La Guaita, La Cesta ir La Montale), o trys kalnai – tris Monte Titano kalno viršūnes.
Lauryno Ivinskio premija
Lauryno Ivinskio premija – premija, nuo 1990 m. kasmet skiriama už geriausią per metus išleistą lietuvišką kalendorių.
Premija
Premiją įsteigė Šiaulių rajono savivaldybė. Premijos tikslas – skatinti dabartinius Lietuvos kalendorių sudarytojus, pirmųjų lietuviškųjų kalendorių pradininko Lauryno Ivinskio tradicijų tesėjus. Premijai gali būti pristatomi visi lietuviškus kalendorius išleidę autoriai, gyvenantys Lietuvos Respublikoje. Paraiškas premijai turi teisę teikti leidyklos, meno kūrėjų asociacijos, nevyriausybinės organizacijos, kiti juridiniai ir fiziniai asmenys. Nominantus atrenka penkeriems metams Savivaldybės administracijos direktoriaus įsakymu sudaryta komisija iš septynių narių, į kurios sudėtį įeina Šiaulių universiteto, Lietuvos kraštotyros draugijos Šiaulių rajono skyriaus tarybos, Šiaulių rajono savivaldybės administracijos Kultūros bei Švietimo ir sporto skyrių atstovai.
Premija įteikiama rugpjūčio mėn. Premija mokama iš Savivaldybės kultūros centrui skirtų savivaldybės biudžeto asignavimų. Premija yra vieno tūkstančio litų dydžio, prie šios sumos gali prisidėti ir rėmėjai.
Loono grafystė
Loono grafystė  – buvusi Šventosios Romos Imperijos valstybė dabartinės Belgijos teritorijoje. Jos teritorija maždaug atitinka dabartinės Limburgo provincijos (Belgija) teritoriją.
Svarbiausi grafystės miestai buvo Beringenas, Bilzenas, Borgloonas, Bree, Hamontas, Haseltas, Herk-de-Stadas, Maaseikas, Peer ir Stokemas.
Istorija
Grafystė pirmą kartą paminėta 1040 m. Pradžioje sostinė buvo Borgloon miestas. 1180 m. Lježo vyskupas Raulis Zėhringenas sugriovė Borgloon tvirtovę, ir todėl grafystės sostinė buvo perkelta į Kuringeną, o 1200 m – į Haseltą. 100px|thumb|left|Loono ir Šini grafų herbas 1228 m. sėkmingų grafo Arnoldo IV vedybų su Šini grafaite dėka, Loono grafai pradėjo valdyti ir Šini. 1336 m. baigėsi vietinė grafų dinastija ir grafystėje įsigalėjo Heinsbergo lordai. 1362 m. grafas Gotfridas pardavė Looną ir Šini Arnoldui VI, kuris 1366 m. perdavė savo valdas Lježo vyskupui. Taip Loono grafystė tapo pavaldi Lježo vyskupijai, bet išlaikė autonomiją, kaip vienas vyskupijos kvartiertių. 1795 m. Lježo vyskupiją aneksavo Pirmoji Prancūzijos respublika ir Loono grafystė buvo panaikinta, o jos žemės tapo Meuse-Inférieure departamento dalimi.
Ex oriente lux
Ex oriente lux – lotyniškas posakis, reiškiantis „iš rytų šviesa“. Šis pasakymas turi dvigubą reikšmę: pradinė jo reikšmė nurodė į rytus, kaip pusę, kur pateka saulė. Tačiau vėliau šis pasakymas įgijo perkeltinę reikšmę ir nurodo Rytų kultūras kaip šviesos, civilizacijos, dvasingumo šaltinį.
Šis posakis tapo įvairių orientalistinių organizacijų, bendruomenių šūkiu, rašytojų, filosofų, kurie ieškojo dvasinio, kultūrinio įkvėpimo Rytuose, motto. Apie šią idėją telkėsi XIX a. pab. – XX a. pr. Rusijos rašytojai, filosofai (Vladimiras Solovjovas, Nikolajus Trubeckojus, Nikolajus Rerichas ir kt.), žvelgę į Rytų kultūras, kaip į dvasinį Rusijos šaltinį.
Žoliapjovė
miniatiūra|240px|Rankinė žoliapjovė 240px|thumb|Prie traktoriaus tvirtinama žoliapjovė
Žoliapjovė – prietaisas, skirtas žolei pjauti. Žoliapjovė vejų žolei pjauti vadinama vejapjove.
Šiaurės Kipro herbas
thumb|left|150px|Kipro respublikos herbas Šiaurės Kipro herbas yra nežymiai perdarytas Kipro respublikos herbas:
Sasnovy Boras
Sasnòvy Bòras (arba Sosnovyj Boras) – darbininkų gyvenvietė pietryčių Baltarusijoje, 16 km į pietvakarius nuo Svetlahorsko. Apylinkės centras. Vyrauja mūrinė, iš dalies – medinė architekūra.
Istorija
Įkurta 1959 m. kaip darbininkų gyvenvietė prie durpių gavybos įmonės.
Tomas Vaisieta
Tomas Vaisieta (1933 m. rugsėjo 22 d. Varėnos rajone, Norulių kaime – 2018 m. lapkričio 21 d.) – lietuvių teatro ir kino aktorius, K. Donelaičio skaitovų konkurso pirmasis laureatas, Lietuvos nusipelnęs artistas, vienas žymiausių Lietuvos aktorių – skaitovų.
Biografija
1940–1944 m. mokėsi Perlojos pradinėje mokykloje, 1944–1954 m. baigė Nedzingės gimnaziją, 1954 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos Teatro meno fakultetą.
Nuo 1958 m. iki 1990 m. – Lietuvos valstybinio akademinio dramos teatro aktorius, atlikęs pagrindinius ir kitus įsimintinus vaidmenis. Ryškiausi jų – Pauga (sukilėlių vadas) B. Sruogos dramoje „Apyaušrio Dalia“ (rež. R. Juknevičius); Sergėjus – A. Arbuzovo „Tai buvo Irkutske“ (rež. J. Rudzinskas), Horacijus – V. Šekspyro „Hamlete“, Islajevas – I. Turgenevo „Mėnuo kaime“; grafas Lesteris F.Šilerio – „Marija Stiuart“,  Nepažįstamasis – M. Lermontovo “Maskarade”, Skirgaila – V. Krėvės “Skirgailoje”, Švitrigaila – B. Sruogos “Milžino paunksmėje”, Jokobas – J. Sobolio “Getas”, daug kitų vaidmenų M. Sluckio, M. Gorkio, K. Sajos, Just. Marcinkevičiaus, J. Žemaitės, V. Krėvės, Ž. Moljero ir kitų autorių kūrinių inscenizacijose (iš viso apie 100 vaidmenų teatre).
Nuo 1958 m. T. Vaisieta ypač didelę savo kūrybinio gyvenimo dalį paskyrė aktoriaus – skaitovo darbui. Mokyklose skaitė programinius lietuvių klasikų kūrinius, koncertavo Lietuvos Valstybinės filharmonijos ir Kultūros ministerijos kvietimu įvairiuose Lietuvos miestuose, miesteliuose ir kaimuose, aplankė lietuviškas išeivijos salas Baltarusijoje, Lenkijoje, Ukrainoje, Rusijoje, koncertavo Amerikoje, Kanadoje, Australijoje.
1964–1966 m. dėstė sceninę kalbą Vilniaus kultūros mokykloje ir Vilniaus universiteto Estetikos ir meninio lavinimo katedroje, 1969–1972 m. – Vilniaus Pedagoginiame institute, 1994–2003 m. – Lietuvos teatro ir muzikos akademijoje.
T. Vaisieta režisavo ir personifikavo radijo spektaklį pagal K. Donelaičio poemą „Metai“, kuri dar iki šiol transliuojama per Lietuvos radiją.
Parengė daugybę autorinių literatūrinių programų – rečitalių: „Ai būdavo, būdavo...“ – pagal A. Baranausko „Anykščių šilelį“; „Kad vaikų vaikai atmintų“ – pagal V. Krėvės kūrinius, „Rex“ – skirtą M.K. Čiurlionio 100-osioms metinėms, „Stebuklingas žiburys“ – drauge su aktore Joana Valančiene – Jono Biliūno 100-osioms metinėms; „Jeigu mes susitiksim…“ – pagal poeto A. Drilingos kūrybą; literatūrines programas „Nusilenk savo žemei“, „Visais šventais šventa“ ir kt. – pagal lietuvių klasikų ir šiuolaikinių autorių: K. Donelaičio, V. Krėvės, A Baranausko, J.T. Vaižganto, Maironio, A. Strazdo, S. Nėries, P. Širvio, P. Cvirkos, B. Brazdžionio, K. Bradūno, Just. Marcinkevičiaus, V. Bložės, V. Bubnio, M. Martinaičio, J. Strielkūno, K. Gritaitytės ir kt. kūrinius.
Sukūrė monospektaklį „Pasikalbėjimas su Lietuva“, skirtą Lietuvos vardo tūkstantmečio minėjimui.
Per daugiau kaip 50 kūrybinės veiklos metų T. Vaisieta dalyvavo daugiau negu 3000 koncertų, parengė įvairių autorių kūrybos programas.
Kunigas mons. Kazimieras Vasiliauskas, 1995 metais inicijavęs Lietuvai pagražinti draugijos atkūrimą, į jos valdybą pakvietė ir Tomą Vaisietą. Šios draugijos veikloje T. Vaisieta aktyviai dalyvavo, buvo draugijos valdybos narys, pirmininko pavaduotojas.
Aktorius Tomas Vaisieta – Lietuvos respublikos nusipelnęs artistas, pirmasis ir vienintelis Kristijono Donelaičio kūrinių skaitymo konkurso laureatas (1963), Perlojos garbės pilietis,  Lietuvai pagražinti draugijos garbės narys, Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių draugijos garbės narys.
2010 m. Lietuvai pagražinti draugija už gyvenimo nuopelnus pristatė Tomą Vaisietą Lietuvos nacionalinei kultūros ir meno premijai.
Alvise Vivarini
Biografija
Alvizė Vivarinis (dar vadintas Luidžiu Vivariniu) gimė 1442−1453 m. laikotarpyje dailininkų giminėje, tikriausiai Murane prie Venecijos. Jo tėvas Antonio Vivarini ir dėdė Bartolomeo Vivarini buvo dailininkais. Anksčiausias pasirašytas Alvizės darbas yra religinis poliptikas Montefiorentino vienuolynui, datuotas 1476 m. (dabar Markės nacionalinėje galerijoje). Alvizės stiliui būdingos jo tėvo gotikinio stiliaus apraiškos. Po to jo stilių paveikė Andrea Mantenja, Džovanis Belinis ir Antonelas da Mesina. Ypač pastarojo įtaka buvo ryški. Alvizės darbai tikriausiai nelabai atitiko tų laikų užsakovų skonį: nėra žinomas nei vienas užsakymas jam Venecijoje ištisą dešimtmetį. Pagrindiniai Alvizės darbai buvo atlikti provincijos miestuose. Garsiausiu jo darbu įvardijamas altorinis paveikslas Santa Maria dei Battuti bažnyčiai Belune (sunaikintas 2-ojo pasaulinio karo metu Berlyne). 1488 m. Alvizė išsikovojo teisę dirbti Dožų rūmų Didžiojoje tarybos salėje lygiomis teisėmis su Džovaniu Beliniu. Dožų rūmuose atliko tris pasakojamojo pobūdžio scenas, kurias pagyrė Džordžas Vazaris. Šie darbai pražuvo 1577 m. gaisre. Po šių darbų į Alvizę atkreipė dėmesį labiau pasiturintys venecijiečiai ir dailininkas gavo reikšmingesnių užsakymų. Alvizė Vivarinis mirė 1503−1505 metų laikotarpiu. Jo mokiniu tikriausiai buvo Lorencas Lotas.
Strešynas
Strèšynas (arba Strešinas) – miesto tipo gyvenvietė pietryčių Baltarusijoje, 21 km į pietus nuo Žlobino, dešiniajame Dniepro krante. Apylinkės centras.
2018 m. Dakaro ralis
thumb|right|250px|Ralio emblema thumb|right|250px|2018 m. Dakaro ralio šalys 2018 m. Dakaro ralis – 40-tas Dakaro ralis, vykęs 2018 m. sausio 6–20 d. Peru, Bolivijos ir Argentinos teritorijose.
Strešynas
Istorija
XIX a. buvo miestelis, Rahačovo apskrities Strešyno valsčiaus centras. Veikė mūrinė cerkvė, sinagoga, liaudies mokykla, prieplauka.
2018 m. Dakaro ralis
Iš viso šiose lenktynėse startavo 552 lenktynininkai – 190 motociklų ir keturračių, 105 automobilių ir 42 sunkvežimių ekipažai.
Lietuviai Dakare
Lietuvai šiame ralyje atstovavo Benediktas Vanagas su Sebastianu Rozwadowskiu, Antanas Juknevičius su Dariumi Vaičiuliu ir Vaidotas Žala su Sauliumi Jurgelėnu. Motociklu startavo Balys Bardauskas.
A. Juknevičiaus ekipažas šiame Dakare pasiekė naują Lietuvos ir Baltijos šalių rekordą finišuodamas 12 vietoje. V. Žala su S. Jurgelėnu pirmą kartą pasiekė finišą ir užėmė 18 vietą. B. Vanago ekipažui atiteko 30 vieta.
Etapai ir nugalėtojai
Oficialus ralio maršrutas ir kiekvieno etapo nugalėtojai:
Pětš Janaš
Pėčas Janašas, arba Klausas-Pėtras Janašas (,, 1933 m. lapkričio 19 d. Kotbusas, Vokietija – 2021 m. vasario 18 d.) – žemutinių sorbų pedagogas, vertėjas, visuomenininkas, žemutinių sorbų kalbos vadovėlių ir žodynų sudarytojas. Jakubo Čišinskio premijos laureatas.
Biografija
Gimė 1933 m. lapkričio 19 d. žemutinių sorbų šeimoje Kotbuse. 1952 m. Baucene baigė Sorbų gimnaziją. Leipcigo universitete studijavo germanistiką ir sorbistiką. Nuo 1956 m. dėstė žemutinių sorbų Burgo komunoje, kur 1958 m. išleido savo pirmąjį vadovėlį. Vėliau dirbo Aukštojoje politechnikos mokykloje Burgo komunoje ir Aukštojoje sorbų mokykloje Kotbuse. Nuo 1973 m. dirbo Sorbų pedagogikos draugijoje. Nuo 1979 m. buvo Žemutinių sorbų kalbos komisijos narys, ši komisija įėjo į Sorbų kalbos komisijos prie Sorbų tautotyros instituto sudėtį.
Po 1991 m. su M. Birtler reformavo sorbų švietimą ir ORB kanale organizavo TV transliacijas sorbų kalbomis. 1992 m. įsteigė žemutinių sorbų organizaciją „Źěłanišćo za serbske kubłańske wuwijanje Chóśebuz“.
2005 m. buvo apdovanotas Jakubo Čišinskio premija „už jo reikšmingą indėlį į žemutinių sorbų kalbos išsaugojimą“. 2012 m. lapkričio 24 d. buvo apdovanotas Kotbuso miesto atminimo medaliu.
Umeå IK FF
right|thumb|2011 m. liepos mėn. right|thumb|2013 m. balandžio mėn. Umeå Idrottsklubb, o trumpai Umeå IK – Švedijos futbolo klubas iš Umėjaus.
Moterų futbolo komanda eilę metų dominavo šalies futbole.
Istorija
Klubas susikūrė 1917 m. Moterų futbolo komanda buvo suformuota 1985 m.
Daugkartinės šalies čempionės. Atstovavo Švedijai Europos turnyruose.
Spalvinė gama
Juoda ir geltona.
KF Feronikeli
Glogovaco „Feronikeli“ – Kosovo futbolo klubas iš Glogovaco.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1974 m. Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas dalyvauja šalies aukščiausios lygos pirmenybėse.
Gergely Siklósi
Gergely Siklósi (g. 1997 m. rugsėjo 4 d.) – Vengrijos fechtuotojas, kuris specializuojasi špagos rungtyse. Pasaulio čempionas.
Biografija
2017 m. vasaros Universiados sidabro medalio prizininkas komandinėje rungtyje. 2019 m. Europos čempionato vyrų komandinės špagos rungties bronzos medalininkas. 2019 m. pasaulio fechtavimo čempionate pirmą kartą tapo pasaulio čempionu individualioje rungtyje.
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Siklósi pasiekė finalą, kuriame pralaimėjo prancūzui  Romain Cannone ir pelnė sidabro medalį.
Enskiemis (Pilkalnio apskritis)
Enskiemis, Dužai (, nuo 1938 m. Sprindacker, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 16 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 14 km į šiaurės rytus nuo Gumbinės, prie Eimenio.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Enskiemio kaimo bendruomenė 1936 m. Iki XVIII a. vadintas Dužais (Dutzen, Duszen), vėliau Enskiemiu Hensckehmen, Henskehmen. 1736 m. kaime gyveno 3 zalcburgiečių kolonistų ir 4 lietuvių šeimos. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 10 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su 88 gyventojais. 1854 m. Enskiemyje buvo 13 gyvenamųjų pastatų ir 100 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Malviško valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai.
Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Gusevo rajono Kubanovkos kaimo gyvenvietei.
Nemuno deltos žemuma
thumb|220px|Nemuno deltos žemuma. Pamarys
Nemuno deltos žemuma – žemuma vakarų Lietuvoje ir Rusijos Kaliningrado srityje, Kuršių marių pakrantėje. Driekiasi nuo Klaipėdos pietinių pakraščių šiaurėje iki Polesko pietuose, rytinę ribą žymi Rambyno kalnas. Plotas apie 2000 km², iš jo Lietuvoje yra apie trečdalis. Nemuno deltos žemuma laikoma Pajūrio žemumos pietine dalimi.
Žemumą sukūrė Nemuno žemupio ledyninė plaštaka, o prieledyniniai patvenktiniai ežerai ir deltos sąnašos ją perkūrė. Žemumos paviršius tebekinta dėl Nemuno deltos šakų (Gilijos, Rusnės, Atmatos, Skirvytės) ir intakų (Šyšos, Tenenio, Minijos) nešamų sąnašų.
Nemuno deltos žemuma iškilusi vos kelis metrus virš jūros lygio, žemėja iš rytų į vakarus. Prasideda nuo plačios Nemuno salpos. Į vakarus nuo Šilutės plyti visiškai plokščia žemumos dalis. Vietomis yra apskalautų moreninių gūbrelių (Ventės–Kintų, Pagėgių–Plaušvarių apylinkės), kauburiuoto smulkiagrūdžio smėlio plotų (tarp Pagėgių ir Šilutės).
Antonis Mikulskis
Antonis Mikulskis (g. 1961 m. gegužės 4 d. Vilniuje) – Lietuvos kriminalistas, policijos komisaras, Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybos prie VRM vadovas (nuo 2017).
Biografija
2017 m. rugsėjo mėn. paskirtas FNTT direktoriumi. 2018 m. sausio mėn. suteiktas vidaus tarnybos generolo laipsnis.
Per-Mathias Høgmo
Peras Matijasas Hiogmas (g. 1959 m. gruodžio 1 d.) – buvęs Norvegijos futbolininkas, saugas, puolėjas. Baigęs profesionalaus sportininko karjerą dirbo treneriu.
Žaidėjo karjera
Persikėlė į Švediją ir atstovavo IFK Norrköping (1985–1986 m.), o vėliau grįžo į Norvegiją ir žaidė Tromsø IL (1986–1989).
Trenerio karjera
Nuo 2021 m. liepos mėn. dirbo vyr. treneriu BK Häcken (Švedija). 2022 m. su klubu tapo Švedijos čempionu.
Michał Hórnik
Michalas Hornikas (, 1833 m. rugsėjo 1 d. Rėkelvicas, Saksonija, Vokietija – 1894 m. vasario 22 d. Baucenas, Saksonija, Vokietija) – sorbų katalikų kunigas, vienas svarbiausių XIX a. sorbų literatūros propaguotojų, kalbininkas, vertėjas.
Biografija
M. Hornikas lankė gimnaziją Baucene ir Prahoje, o nuo 1853 iki 1856 m. Prahos universitete studijavo katalikų teologiją ir slavistiką. Į kunigus buvo įšventintas 1856 m. rugsėjo 24 d. Nuo 1856 iki 1889 m. Baucene buvo kapelionas ir klebonas, o nuo 1889 m. ėjo Bauceno katedros kapitulos kanauninko pareigas. 1861 m. rugpjūčio 28 d. M. Hornikas tapo Aukštutinės Lužicos mokslų draugijos nariu.
Jis pasisakė už didesnį sorbų bendradarbiavimą, nesvarbu, ar jie būtų katalikai, ar protestantai, aukštutiniai sorbai ar žemutiniai. Kadangi jis buvo sorbas, jautėsi labai artimas slavų tautoms, bet visų pirma Vokietijoje gyvenantiems lenkų ir čekų darbininkams, M. Hornikas stengėsi juos palaikyti kovoje su socialine nelygybe ir sunkumais.
Veikla
Jis buvo katalikiško laikraščio „Katolski Posoł“ (1863) steigėjas, šis laikraštis leidžiamas iki šių dienų, taip pat M. Hornikas buvo svarbus kasmėnesinio ūkinio laikraščio „Serbski Hospodar“, pradėto leisti 1881 m., autorius. Su K. Pfūlu ir H. Zeileriu redagavo „Lužitėnų–sorbų žodyną“ – „Łužiski serbski słownik“ (1866). 1884 M. Hornikas ir lenkų istorikas V. Boguslavskis publikavo „Sorbų tautos istoriją“ („Historija Serbskeho naroda“). J. Lusčanskio padedamas jis į katalikišką (šiuolaikiškesnę) aukštutinių sorbų kalbos versiją išvertė „Naująjį Testamentą“. Savo darbu M. Hornikas įnešė didelį indėlį į aukštutinių sorbų kalbos norminimą.
Uvaravičai
Uvãravičai (arba Uvarovičiai,, ) – miesto tipo gyvenvietė pietryčių Baltarusijoje, 21 km į pietryčius nuo Buda Kašaliovos. Apylinkės centras. Stovi cerkvė, piliakalnis, veikia kultūros centras. Statybų pramonė.
Istorija
XIX a. miestelis ir dvaras Gomelio apskrityje, buvo mūrinė cerkvė, medinė sinagoga, vandens malūnas. 1867 m. buvo Uvaravičų valsčius, vėliau miestelis buvo Rudzianeco valsčiuje.
Tilžės geležinkelio stotis
Istorija
XIX a. Tilžė priklausė Vokietijai, kurios iniciatyva 1875 m. nutiestas Tilžės–Klaipėdos geležinkelis, sujungęs Tilžę su Klaipėdos kraštu, nutiestas Tilžės geležinkelio tiltas. 1892 m. nutiestas Tilžės–Ragainės geležinkelis. 1923–1939 m. buvo pasienio stotis su Lietuva, nuo 1945 m. – su TSRS, nuo 1990 m. – vėl su Lietuva.
Ilgynas (Molėtų r., Čiulėnų sen., Sanklodiškių k.)
left|120px
Ilgynas arba Skarblys – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 3,5 km į šiaurės rytus nuo Toliejų. Ežero ilgis iš pietvakarių iš šiaurės rytus – 0,97 km, plotis – iki 0,27 km. Altitudė 146,3 m. Krantai daugiausia aukšti, apaugę medžiais. Ežerą supa Poviliškio miškas, vietomis įsiterpę Kulionių, Sanklodiškių bei Saladiškių kaimų sodybos. Šiaurėje suteka 2 upeliai – iš Gavėno ir Gilužio ežerų. Pietvakariuose 20 m protaka jungiasi su dar vienu Skarblio ežeru (Virintų ežero intako V-3 baseinas). Prie ežero veikia kaimo turizmo sodyba.
Zialiony Boras
Zialiòny Bòras (arba Zelionyj Boras) – miesto tipo gyvenvietė vidurio Baltarusijoje, 37 km į rytus nuo Smaliavičų. Apylinkės centras.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1958 m. šalia durpių gavybos įmonės. 1971 m. ji tapo apylinkės centru.
Senica (reikšmės)
Senica gali reikšti:
Mačuliščai
Mačùliščai (arba Mačiuliščiai) – miesto tipo gyvenvietė vidurio Baltarusijoje, 15 km į pietryčius nuo Minsko. Stovi Šv. Panteleimono cerkvė, veikia kultūros namai, vidurinė mokykla, pradinė mokykla, geležinkelio stotis.
Čamperikas
Čamperikas  – miestas vakarinėje Gvatemaloje, Retalhuleu departamente, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Plentas į Retalhuleu.
Mačuliščai
Istorija
XIX a. buvo kaimas Senicos valsčiuje.
Čamperikas
Jūrų uostas (eksportuojama kava, mediena, cukrus). Pajūrio kurortas.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1822 m., o 1871 m. paskelbta valstybiniu uostu.
Giovanni Lanfranco
thumb|right|160px| Dž. Lanfranko autoportretas (apie 1630 m.) Džovanis Lanfrankas (it. Giovanni Lanfranco, 1582 m. sausio 26 – 1647 m. lapkričio 30 d.) – XVII a. italų baroko tapytojas.