cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dominika
Geografija
Dominika – kalnuota, vulkaninės kilmės sala, Pavėjinių Antilų salų grupėje. Pietuose Martinikos sąsiauriu atskirta nuo Martinikos salos, šiaurėje Dominikos sąsiauriu atskirta nuo Mari Galant salos (pavaldžios Gvadelupai). Aukščiausia vieta – Djabloteno kalnas (1447 m). Dominika yra jauniausia iš Mažųjų Antilų salų, todėl joje aktyvūs vulkaniniai reiškiniai. Gausu karštųjų versmių, fumarolių. Šie vulkanizmo sukelti reiškiniai gerai matomi Morn Trua Pitono nacionaliniame parke (UNESCO pasaulio paveldo objektas). Taip pat saloje telkšo antra pagal dydį pasaulyje karštoji versmė – Boilingo ežeras.
Centrinis salos kalnagūbris išraižytas daugiau kaip 300 upių ir upelių ir apaugęs drėgnaisiais miškais, kurių dauguma saugomi – įsteigti nacionaliniai parkai ir draustiniai. Dominikoje gausu įvairių augalų ir gyvūnų, o paukščių – daugiau kaip 130 rūšių. Dominika dažnai įvardinama Karibų gamtos rojumi, nes turi išsaugojusi didelius neliestos gamtos plotus.
Klimatas
Dominikai būdingas tropinis klimatas su vidutine +27,5 °C metine temperatūra ir dideliu, apie 2500 mm siekiančiu, metiniu kritulių kiekiu. Nėra ryškių sezonų: tiek kritulių kiekis, tiek temperatūra mažai kinta ištisus metus. Dažni stiprūs vėjai, uraganai, ypač rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais.
Ekonomika
Dominika vos neturėjo ekonominės krizės 2003–2004 m. 2006 m. ekonomika pradėjo augti, išsivystė turizmas, statyba, kai kur bananų sektorius.
Bananai, bei kiti žemės ūkio produktai dominuoja Dominikos ekonomikoje. Beveik du trečdaliai šalies gyventojų dirba žemės ūkio sektoriuje. Bananai pažeidžiami oro sąlygų, bei užsienio kainų. Atsakydama į Europos Sąjungos bananų mainų pirmenybę, Dominika išplėtė žemės ūkio sektorių kava, pačule, alavijais, gėlėmis, bei egzotiniais vaisiais, tokiais kaip mangai, guajava, papajomis. Dominika padidino gaminamų produktų importą, ypač muilo.
Dominika yra vulkaninė sala, todėl neturi daug paplūdimių, todėl turizmas vystėsi lėtai. Šalis plėtoja ekoturizmą.
Gyventojai
thumb|170px|Būgnininkai Dominikoje
Apie 80 % šalies gyventojų išpažįsta katalikybę, tačiau pastaruoju metu auga protestantų skaičius. Yra šiek tiek musulmonų, prie Roso universiteto veikia mečetė.
Valstybinė ir visuotinai vartojama kalba Dominikoje yra anglų. Tačiau dėl ankstesnių Prancūzijos okupacijų ir salos padėties tarp Prancūzijos valdų, yra vartojamas prancūzų kalbos variantas – Antilų kreolų kalba.
Didžiausios Dominikos gyvenvietės yra Rozo, Portsmutas, Marigo, Berekua ir Mao.
Nuorodos
Žemėlapiai: Laikas ir orai:
Vale
Vale S.A. – diversifikuota, tarptautinė kalnakasybos bendrovė ir viena iš didžiausių logistikos operatorių Brazilijoje. Vale bendrovė taip pat yra antra pagal dydį kasybos bendrovė pasaulyje. Ši įmonė išgauna daugiausiai geležies rūdų pasaulyje ir yra antra pagal dydį nikelio tiekėja pasaulyje. Vale bendrovė daug išgauna ir mangano, geležies lydinių, vario, boksitų, kalio, kaolino, molžemio ir aliuminio.
Agatirsai
Agatirsus vėliau mini Pomponijus Mela ir Plinijus Vyresnysis, vardindami Ponto stepės gentis, Plinijus pamini agatirsų mėlynus plaukus. Vėliau gentis pasitraukė į šiaurę ir Ptolemėjaus pažymėta kažkur tarp Vyslos ir Dniepro.
Agatirsų kilmė ar tolesnė etnogenezė nėra žinoma. Dažniausiai priskiriami trakams arba skitams - trakams. Galbūt vėliau asimiliavosi su dakais. ar sarmatais Gintaras Beresnevičius sieja agatirsus su baltais ar kaip padariusiais didelę įtaką pietinėms baltų gentims.
Kadrilis
miniatiūra|250px|right|Šokamas kadrilis Kadrilis – prancūziškas vidutinio tempo, countrydance grupės šokis. Jį sudaro 5–6 figūros, turinčios savo pavadinimus ir muziką, šokamas lyginio porų skaičiaus. Kadrilis atsirado XVIII a. pabaigoje, buvęs populiariu visoje Europoje iki XIX a. pabaigos.
Šackas
Šackas  – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srities šiaurės vakaruose. Rajono administracinis centras. Gyvenvietė išsidėsčiusi istoriniame Polesės regione. Šalia gyvenvietės yra Šacko ežerynas.
Istorija
XIX a. kaimas, Voluinės Vladimiro apskrities Šacko valsčiaus centras.
Julija Lisauskienė
Julija Lisauskienė (1933 m. lapkričio 16 d. Bildenių k., Tauragės r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
1957–1961 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. J. Samajauskas). 1971–1976 muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė G. Gokaitė).
1961–1982 Klaipėdos 1-osios mokyklos – internato muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių mišriojo choro ir vokalinių ansamblių vadovė. Chorus parengdavo Klaipėdos miesto dainų šventėms, o vokalinius ansamblius respublikiniams „Dainų dainelės" konkursams. Skambus ir veiklus buvo jaunių choras (50-60 dalyvių), dalyvavęs 1964, 1969, 1970 ir 1975 respublikinėse dainų šventėse, tapęs 1978 III Stasio Šimkaus chorų konkurso laureatu, nemažai koncertavęs. 1966–1967 vadovavo Klaipėdos politechnikumo moksleivių mišriajam chorui.
Nuo 1982 iki pensijos Klaipėdos 15-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, chorų ir vokalinių ansamblių vadovė. Jaunių chorą parengė 1985 respublikinei dainų šventei bei Klaipėdos miesto dainų šventėms.
J. Lisauskienė buvo Klaipėdos miesto dainų švenčių moksleivių jungtinių chorų dirigentė. 1978 jai suteiktas nusipelniusios mokytojos vardas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Juozapas Romualdas Bagušauskas
Juozapas Romualdas Bagušauskas (g. 1940 m. balandžio 30 d. Tarpučiuose, Marijampolės valsčius) – Lietuvos istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1972–1990 m. dirbo Partijos istorijos institute prie LKP CK, nuo 1983 m. partinės statybos sektoriaus vedėjas; dėstė aukštosiose mokyklose. 1977 m. Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Partinis vadovavimas Lietuvos komjaunimui išsivysčiusios socialistinės visuomenės sąlygomis (1966–1975 m.)“, istorijos mokslų kandidatas.
1990–1994 m. dirbo Lietuvos istorijos institute. 1994–2000 m. Lietuvos visuomenės organizacijų archyvo direktorius, 2001–2005 m. Lietuvos ypatingojo archyvo LKP dokumentų skyriaus vedėjas.
Mokslinė veikla
Rašė sovietine ideologija paremtas knygas apie komjaunimą, po 1990 m. tiria Lietuvos jaunimo sovietizavimo ir pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui, Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo problemas.
Kiknas
Kikno vardu graikų mitologijoje buvo keturi veikėjai. Jų dauguma buvo paversti gulbinais.
Žalioji rupūžė
Žalioji rupūžė (Bufotes viridis) – beuodegių varliagyvių (Anura) būrio, rupūžių (Bufonidae) šeimos varliagyvių rūšis.
thumb|260px|right|Žaliųjų rupužių tikriausiai jauna patelė (5 cm ilgis)
Kūno ilgis tarp snukio ir išeinamosios angos 48-120 mm. Patinėliai dažniausiai iki 80 mm, patelės – iki 90 mm. Oda rauplėta. Kūno viršus šviesiai pilkas, išmargintas rudai žaliomis, kartais susiliejančiomis į dryželius dėmėmis. Pilvas balkšvas su smulkiomis tamsiomis dėmelėmis.
Patelės deda nuo 1000 iki 30000 kiaušinių. Buožgalviai išauga iki 50 mm, dar prieš metamorfozę matomos charakteringos žalios dėmės.
Gyvena soduose, daržuose, parkuose, laukuose. Mėgsta sausesnius biotopus. Lietuvoje aptinkama visur, bet dažnesnė pietvakariniuose ir vidurio Lietuvos rajonuose. Nuo 2007 metų rūšis įrašyta į Lietuvos raudonosios knygos 4 (I) kategoriją.
Islandijos futbolo varžybos 1982 m.
Islandijos futbolo varžybos 1982 m.
Langendorfas
Langendorfas, Ilgakaimis arba Morgunovas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 7 d. Labguvos rajono, vėliau Polesko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Polesko rajono, nuo 1947 m. liepos 25 d. iki 2008 m. birželio 30 d. Gurjevsko rajono Dobrino apylinkės kaimas.
Armena
Armena – upė Vidurio Lietuvoje bei Žemaitijoje, Raseinių raj. ir Jurbarko rajonų teritorijoje; Nemuno dešinysis intakas.
Prasideda 4 km į pietus nuo Ariogalos. Teka į pietvakarius Karšuvos žemuma. Įteka į Nemuną 3 km į vakarus nuo Seredžiaus, 4 km žemiau Dubysos žiočių.
Intakai:
Upėvardis siejamas žodžiais arma („skystas kelias, klampynė“), armuo („klampynė, liūnas, bedugnė, arimas“), armena („arimas, dirva“).
Lapučiai
Lapučiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km į pietryčius nuo Tytuvėnų, šalia Šiluvos-Papušynio miškų. Praeina keliukas Tytuvėnai–Antaniškiai. Likusi apleista sodybvietė. Miške netoli kaimo yra Lietuvos partizanų slėptuvės-bunkerio vieta.
Zarasų Santarvės pradinė mokykla
Zarasų „Santarvės“ pradinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Zarasuose, Vytauto g. 16, vykdanti pradinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių ir rusų kalba. Įstaigos kodas 190203948.
Istorija
miniatiūra|left|Mokykla 2016 m.
1839 m. Zarasuose, įgijusiame apskrities miesto statusą, buvo įsteigta vienos klasės rusiška mokykla, kuri 1879 m. perorganizuota į dviklasę, o 1903 m. į triklasę rusišką mokyklą. Mokykla buvo įsikūrusi pastate, kurį miestui dovanojo turtingi žmonės. Pastatas neišliko. 1906 m. joje mokėsi 92 moksleiviai. Mokestis už mokslą buvo 6 rubliai per metus. Be to, nuo 1843 m. mieste veikė mokykla berniukams prie cerkvės. 1865 m. šioje mokykloje atidaryta ir mergaičių klasė. 1893 m. atidaryta pravoslavų parapijinė mokykla. XX a. pradžioje veikė keturios pradinės mokyklos, kur mokėsi apie 350 žmonių. Buvo mokoma rusų kalba.
1919–1940 m. mieste veikė dviklasė pradinė rusiška mokykla buvusio teismo pastate. 1944 m. pradinėje mokykloje mokėsi 54 moksleiviai (vedėja E. Nikitina). 1947 m. pradinė mokykla pertvarkyta į septynmetę, kuri veikė dabartinės ligoninės patalpose. 1949 m. mokykla pavadinta Zarasų 2-ąja vidurinė mokykla. 1964 m. mokykla persikėlė į naują tipinį pastatą ir pertvarkyta į mokyklą-internatą, nuo 1986 m. Zarasų 3-ioji vidurinė mokykla, 1999 m. rugsėjo 1 d. suteiktas „Santarvės“ vardas. Nuo 2008 m. Zarasų „Santarvės“ pradinė mokykla. 2020 m. prijungta Turmanto pagrindinė mokykla kaip skyrius.
Hutiniai
Hutiniai (Capromyidae) – graužikų (Rodentia) šeima, paplitusi Karibuose.
Joje yra šios gentys:
Alfonsas VI
Alfonsas VI (1040 m. birželio mėn. – 1109 m. liepos 1 d.) – Leono karalius, valdė nuo 1065 m. gruodžio 27 d. iki 1072 m. sausio mėn.
Šeima
Karalius Alfonsas VI buvo vedęs tris kartus:
Kobros diena
Kobros diena – 1980 m. Italijoje sukurtas kriminalinis filmas.
Turinys
Buvęs policininkas, dabar privatus San Francisko detektyvas Laris Stanzanis, pravarde „Kobra“, iš buvusio viršininko sulaukia viliojančio pasiūlymo – vykti į gimtąją Genują ir padėti sugauti narkotikų kontrabanda besiverčiantį Seržą Kandinskį, kurio niekas nėra matęs. Atvykęs Laris iš karto imasi veikti, ieškodamas Kandinskio ir tuo pačiu – sąjungininkų, kurie gali jam padėti. Tokia tampa Brenda, dirbanti Kandinskio naktiniame klube, tačiau turinti ir savų motyvų jo nekęsti. Kuomet Kandinskio žmonės nesėkmingai bando pagrobti Lario sūnų ir šis žūva, buvusio policininko paieškos tampa asmeninio keršto siekimu...
Vesturlandas
Vesturlandas  – vienas iš 8 Islandijos regionų, esantis šalies vakarinėje dalyje. Didžiausias regiono miestas yra Akranesas (6300 gyventojų).
Apuolės apylinkė
Apuolės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Šarkės apylinkės ir Kaukolikų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Aleksandrijos apylinkės.
Čiurlionio kelias
Paminklai
1993–2011 m. „Čiurlionio kelias“ įtrauktas į kultūros paveldo registrą. Jį sudaro šie objektai:
Luka (Italija)
Luka – miestas Italijoje, Toskanos regione, ant Serchijo upės kranto, netoli Ligūrijos jūros. Tai Lukos provincijos sostinė. Tarp kitų dalykų miestas garsus gerai išlikusiomis Renesanso laikų sienomis. Praeina piligrimų kelias Via Francigena.
Istorija
Luką įkūrė etruskai (nėra anksčiau buvusios ligūrų gyvenvietės pėdasakų), 180 m. pr. m. e. ji tapo Romos kolonija. Istorinis centras išlaikė romėnišką gatvių išplanavimą, o Piazza San Michele antikoje buvo forumas. Piazza dell’Anfiteatro aikštėje matyti amfiteatro liekanos. 56 m. pr. m. e. čia įvyko susirinkimas, kuris įtvirtino Pirmojo triumvirato viršenybę.
Fredianas, airių vienuolis, buvo Lukos vyskupu V a. Miestą nusiaubė Odoakras, pirmasis germaniškas Italijos karalius. Luka buvo svarbus miestas ir tvirtovė VI a., kai Narsas jį kelis mėnesius apgulė 553 m. Valdant lombardams čia buvo įsikūręs kunigaikštis, kuris kalė savo monetas. Lukos Šventasis veidas (Volto Santo), kurį, teigiama, iškalė Nikodemas, atvyko į Luką 742 m. Miestas praturtėjo prekiaudamas šilku XI a. ir jo šilkas konkuravo su Bizantijos. X–XI a. Luka buvo Toskanos margravato, kuris teoriškai buvo Šventosios Romos imperatoriaus vasalas, sostinė.
Po Matildos Toskanietės mirties 1160 m. atsirado konstitucija ir miestas tapo nepriklausomu. Beveik 500 metų Luka buvo nepriklausoma respublika. Pietų ligūrijoje ir šiaurės Toskanoje Malaspinos šeima turėjo daug valdų. Dantės Dieviškojoje Komedijoje yra daug užuominų į to meto Lukos feodalines šeimas. Ištremtas Dantė daug laiko praleido Lukoje.
1273 m. ir vėl 1277 m. Luką valdė gvelfų capitano del popolo (liaudies kapitonas) Luchetto Gattilusio. 1314 m. dėl vidinių rietenų Uguccione della Faggiuola iš Pizos tapo Lukos valdovu. Po dvejų metų lukiečiai jį išvijo, o miestą atidavė kitam condottiere Castruccio Castracani, kuriam valdant Luka tapo galingiausia valstybe Centrinėje Italijoje. Luka varžėsi su Florencija iki Castracani mirties 1328 m. Altopasčijo mūšyje 1325 m. rugsėjo 22-23 d. Castracani nugaslėjo Florencijos gvelfus. Už tai Liudvikas IV Bavaras jam pasiūlė Lukos kunigaikščio postą. Castracani kapas yra San Francesco bažnyčioje. Makiavelis parašė jo biografiją. 1408 m. Lukoje įvyko susirinkimas turėjęs užbaigti schizmą tarp popiežių. Kai Liudvikas Bavaras užėmė miestą, pardavė turtingam genujiečiui Gherardino Spinola, o po to jis ateteko Jonui, Bohemijos karaliui. Užstatyta Rosiams iš Parmos, Luka jų buvo atiduota Martino della Scala iš Veronos, parduota Florencijai, atiduota Pizai, o po to iš dalies išlaisvinta Karolio IV ir atiduota valdyti jo vikarui. Luka sugebėjo iš pradžių kaip demokratija, o po 1628 m. kaip oligarchija išsaugoti savo nepriklausomybę kartu su Genuja ir Venecija iki pat Prancūzijos revoliucijos 1789 m.
Įžymūs vietiniai ir gyventojai
thumb|180px|Giovanni Arnolfini ir jo žmonos portretas, [[Jan van Eyck paveikslas.]] thumb|180px|''[[Vincenzo Lunardi]]
Lokačiai
Lokačiai  – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srityje. Rajono administracinis centras. 4000 gyventojų.
Istorija
1916 m. Pirmojo pasaulinio karo metu Lokačių kaimynystėje vyko mūšiai tarp Rusijos ir Austrijos imperijų pajėgų. Šie karo veiksmai dar žinomi kaip Brusilovo puolimas.
1921 m. Lokačiuose gyveno 1265 žydai, 1937 m. iš viso gyveno 1790 gyventojai.
Lokys (heraldika)
thumb|Lokys Žemaitijos herbe thumb|Išnyrantis juodas lokys su raudonu [[vėzdas|vėzdu Batakių herbe (Tauragės raj.)]] Lokys pasaulio heraldikoje neturėjo jokios ypatingos simbolinės prasmės. Dažnai naudojamas germanų ir slavų heraldikoje. Tai daugiau regioninis simbolis.
XVIII-XIX a. lokys buvo laikomas apdairumo simboliu, nes sugeba numatyti orus ir iš anksto pasiruošti irštvą žiemai. Šis lokio išskirtinumas – tų laikų heraldistų sugalvotas, nes žiemai ruošiasi ne tik lokiai, bet ir daugelis kitų gyvūnų (voverės, barsukai ir t. t.).
Apie heraldinio lokio ryšius su lokio kultu
Lokio naudojimas heraldikoje siejasi ne tik su tuo, kad tai stambiausias Europos plėšrūnas, bet ir su tuo, kad taigoje gyvenusioms tautoms jis buvo reikšmingas gyvūnas. Šiaurinėje Europos dalyje gyvenančioms fino-ugrų tautoms lokys buvo toteminis gyvūnas (žr. lokio kultas), vienas iš protėvių. Ši svarba būdinga ir tautoms, kontaktavusioms su finougrais – slavams, baltams, germanams. Antropologai, pvz., Džozefas Kempbelas (Joseph Campbell), teigia, kad lokio garbinimas buvo būdingas medžiotojų gentims. Lokys simbolizavo miško šeimininką, miško valdovą. Lokio kultas buvo paplitęs nuo Elbės iki Uralo Europoje (o taip pat ne vienoje Sibiro ir Tolimųjų Rytų tautoje). Centrinėje ir Rytų Europoje šis kultas ėmė nykti apie VIII-X a., Novgorodo Rusioje jis ėmė nykti X-XI a., kai ėmė įsigalėti krikščionybė. Priešuralėje, Užuralėje ir Sibire šis kultas išliko iki XVIII-XX a. Ankstyvo lokio garbinimo žymės yra likusios kinų, ainų kultūrose, kai kurios tungusų tautos lokius laikė savo protėviais. Ši lokio svarba paliko pėdsakus toponimikoje, varduose ir heraldikoje. Su lokio reikšmingumo susijęs berserkystės reiškinys.
Europos herbai su lokiais
thumb|right|200px|1826 m. [[Bernas|Berno kantono bacenas - moneta, pavadinta pagal Berno herbo lokį, pavaizduotą monetoje.]] Viena sritis, kur heraldikoje paplitę lokiai – buvusios vakarų slavų žemės, kurias vokiečiai užkariavo ir asimiliavo iki XII a. (pvz., Brandenburgo žemė Vokietijoje), Čekija (pvz., einantis lokys Bravanticės herbe ) ir Moravija. Berlyno herbe pavaizduotas lokys yra vienas tokių herbų. Kiti „lokiškos heraldikos“ kraštai prasideda Baltarusija ir driekiasi į šiaurę ir į rytus. Slavų ir fino - ugrų žemėse lokiai nebūna „kalbančiu simboliu“, jie tiesiog žymi buvusio lokio kulto žemes. Tuo tarpu germanų žemėse lokys dažniausiai yra „kalbantis simbolis“, simbolizuojantis miestų pavadinimus (Berlin, Bern, Bernstadt).
Lokys vaizduojamas Suomijos Pasienio apsaugos emblemoje ir Suomijos Pakrančių apsaugos vėliavose ir gairelėse.
Rusijos herbai su lokiais
Dažni herbai su lokiais Rusijos heraldikoje.
Lokio vaizdavimas simbolikoje
Taisyklingiausiai heraldiškai lokiai vaizduojami vokiečių heraldikoje – lokys dažniausiai stovi ant užpakalinių letenų, pasisukęs į kairę (heraldinę dešinę). Rusiškoje heraldikoje dažni keturpėsti lokiai, einantys į dešinę (heraldinę kairę) pusę. Dažnai herbuose naudojama ne visa lokio figūra, o tik jos dalis. Tai gali būti lokys iki „juosmens“ (kylantis lokys), lokio galva ar letenos. Kaip ir visi plėšrūnai lokys herbuose dažnai būna ginkluotas – spalva būna išskirti dantys, liežuvis, nagai. Lokio ginkluotė (dantys, liežuvis, nagai) dažnai būna raudona ar auksinė.
D. Britanijos heraldikoje lokiai dažnai aptinkami herbuose žmonių, kurių pavardės Barnard, Baring, Barnes, Bearsley (kurių kilmė siejama su žodžiu lokys). Skyduose vaizduojamos ir lokių galvos, tačiau vaizdavimas skiriasi Anglijos ir Škotijos heraldikoje. Angliškuose skyduose galva būna su nukirstu kaklu (couped) arba ištrintu kaklu (erased). Škotijos heraldikoje lokių galvos paprastai būna be kaklų. Lokių galvos niekada nebūna pateiktos anfas ir be kaklo (caboshed).
Baltasis lokys simbolikoje
Lokys herbuose dažnai juodas (paprastai tai reiškia rudąjį lokį). Nesenuose herbuose būna ir baltas lokys, kuris paprastai reiškia baltąjį lokį (pvz., nuo XVIII a. žinomas Grenlandijos herbas). Baltasis lokys įeina ir Danijos herbą. Kai kuriuose herbuose pavaizduotas baltasis lokys – ne heraldinis sidabrinis lokys, o baltasis lokys, kaip biologinė rūšis. Tai būdinga kraštams, kur šie lokiai gyvena. Pvz., Naujosios Žemės (Rusijos sala Arkties vandenyne) herbas, Nanortalik'o bendruomenės Grenlandijoje vėliava.
Egzistuoja Jamalo-Nencų apygardos (Rusija) gubernatoriaus vėliavos, kurioje du herbo skydininkai yra baltieji lokiai, projektas.
Suveida
Suveida  – miestas pietvakarių Sirijoje, netoli Jordanijos sienos; muchafazos centras. Transporto mazgas. Verčiamasi prekyba, maisto pramone, žemės ūkiu (javai, daržovės, sodininkystė, vynuogininkystė). Dauguma Suveidos gyventojų yra drūzai, taip pat yra Sirijos stačiatikių.
Mieste ir jo apylinkėse gausu archeologinių paminklų: Dionizo šventyklos liekanos, bizantiško stiliaus Šv. Sergijaus bazilika (V a.) su abatija, mažesniosios bažnyčios griuvėsiai ir išlikusi arka, romėnų akveduko, kelio, amfiteatro, pirčių liekanos. Į pietus nuo Suveidos yra pasaulio paveldo objektas – senovinis Bosros miestas.
Istorija
Miestas įkurtas nabatėjų ir pavadintas Suada. Romėnų ir graikų valdymo laikais (nuo 149 m.) imtas vadinti Dionisijumi pagal graikų vyno dievą Dionizą (miesto apylinkės garsėjo puikiu vynu). Miestas romėnų laikais buvo Arabijos provincijos dalimi, apie 180–185 m. gavo miesto statusą. VII a. miestas užimtas arabų.
Albertas Vytautas Baika
Albertas Vytautas Baika (g. 1934 m. lapkričio 21 d. Biržai) – Lietuvos akordeonininkas, muzikologas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1958 m. baigė pramonės ekonomikos specialybę Vilniaus universitete, 1964 m. Lietuvos konservatorijoje baigė akordeono, dirigavimo klases. 1987 m. menotyros kandidatas.
1958–1965 m. Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos dėstytojas, 1965–2001 m. Lietuvos muzikos akademijos dėstytojas, nuo 1989 m. docentas. 1978–1992 m. Lietuvos konservatorijos akordeonų orkestro vadovas.
Mokslinė veikla
Tiria Lietuvos armonikų tipo instrumentus, kaimo armonikininkų muzikavimą, kūrinių melodikos ypatybes.
Kristina Gudonytė
Kristina Gudonytė (1949 m. gruodžio 15 d. Kaune – 2023 m. sausio 21 d. Vilniuje ) – lietuvių rašytoja, aktorė, režisierė, scenaristė.
Biografija
Studijavo germanistiką Vilniaus universitete, baigė aktorystės studijas LTSR valstybinėje konservatorijoje (H.Vancevičiaus kursą). Dešimt metų dirbo Lietuvos nacionaliniame dramos teatre.
Išleido knygas „Blogos mergaitės dienoraštis“ (2009), „Ida iš šešėlių sodo“ (2012) (abi pripažintos geriausiomis metų knygomis paaugliams), „Su meile Arina“ (2011), „Gėlių dvaras“ (2011), „Jie grįžta per pilnatį“ (2015).
2014 m. K. Gudonytei už kūrybą vaikams ir paaugliams, įtaigų intelektualinį ir psichologinį turinį ir jautrumą gimtajai kalbai buvo paskirta Švietimo ir mokslo ministerijos įsteigta Vaikų literatūros premija.
Kazimieras Linkevičius
Kazimieras Linkevičius (1929 m. gruodžio 25 d. Dvarniškis, Molėtų raj. – 2013 m. gruodžio 21 d.) – instrumentalistas (obojus), dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Bendrąjį lavinimą gavo Kauno mokyklose, 1949 m. baigė Kauno 3-ąją suaugusiųjų gimnaziją. 1942–1944 m. pas Panemunės vargonininką K. Kairiūkštį išmokęs vargonuoti, dvejus metus dirbo jo padėjėju. Įstojęs į Kauno muzikos mokyklos antrą kursą, pas Nikodemą Martinonį mokėsi vargonavimo, o pas V. Klovą ir A. Daunorą – kompozicijos.
1947 m. perėjo į Kauno konservatorijos doc. R. Džiugo obojaus klasę. 1952 m. baigęs Lietuvos valstybinę konservatoriją, įgijo orkestro solisto ir pedagogo kvalifikaciją. Vėliau dvejus metus konservatorijoje neakivaizdiniu būdu studijavo choro dirigavimą (dėst. Nadežda Kazakauskienė). Maskvos universitete lankė kvalifikacijos kursus, parengė estetikos dėstymo programą, kuri 1972 m. patvirtinta universiteto Estetikos katedros taryboje (vadovas M. Ovsianikovas). 1975–1983 m. neakivaizdiniu būdu studijavo Maskvos pedagoginio instituto aspirantūroje, parengė ir apgynė pedagogikos mokslų kandidatinę disertaciją (vadovė prof. N. Vetlugina). 1986 m. Kauno Politechnikos instituto mokslinė taryba suteikė jam docento vardą. Lietuvos mokslo nostrifikacijos taryba pripažino socialinių mokslo daktaro laipsnį ir docento vardą.
1945–1947 m. dirbo muzikos vadovu Aleksoto vaikų darželiuose, 1948–1950 m. – Kauno 12-ojoje vidurinėje mokykloje, kur suorganizavo apie 80 dalyvių vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą ir parengė 1950 m. respublikinei dainų šventei, dalyvavo su juo koncertuose bei Kauno miesto kultūros renginiuose. Kauno 5-ojoje vidurinėje mokykloje ir Dirbtinio pluošto gamyklos ceche suorganizavo vokalinius ansamblius.
Apolinaras Likerauskas
Apolinaras Likerauskas (1895 m. liepos 15 d. Peterburge – 1984 m. vasario 5 d. Antaviliuose, netoli Vilniaus) – choro ir orkestro dirigentas, dainininkas (bosas), pedagogas.
Kazimieras Linkevičius
Biografija
1950–1956 m. dėstė muziką Kauno mokytojų seminarijoje, 1952–1968 m. – Kauno muzikinio teatro chormeisteris, parengė 16 operų ir 38 operečių chorines scenas. 1967–1974 m. – Kauno medicinos instituto vyr. dėstytojas, 1974–1979 m. – Lietuvos žemės ūkio akademijos Estetikos katedros vedėjas, 1979–1987 m. – Kauno Politechnikos instituto vyr. dėstytojas ir docentas. 1987–1991 m. – Kauno medicinos instituto Filosofijos katedros docentas, nuo 1992 m. – Kauno „Versmės“ vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ekspertas.
Dirbo ir su pučiamųjų orkestrais. Vadovavo Kauno mokyklų ir vaikų namų moksleivių orkestrui (buvo suorganizavęs ir išpopuliarinęs vien merginų orkestrą), taip pat vadovavo Šilko kombinato ir Medicinos instituto pučiamųjų instrumentų orkestrams. Studentų orkestras dalyvavo Baltijos respublikų dainų šventėse „Gaudeamus“ Vilniuje, Rygoje ir Taline, o vadovas buvo šių švenčių dirigentas.
Apolinaras Likerauskas
Biografija
Tai įvairiapusio, sudėtingo gyvenimo ir tragiško likimo asmenybė. Jo kultūrinė – muzikinė veikla buvo susijusi su Nepriklausomos Lietuvos įvairiomis kultūrinėmis, religinėmis ir politinėmis organizacijomis, todėl okupantai bolševikai jo ir jo gausios šeimos nepaliko ramybėje – visi buvo ištremti į Sibirą.
1907 m. iš Rusijos grįžęs į Lietuvą, A. Likerauskas apsigyveno Karkimuose (Biržų raj.). 1910 m. pradėjo lankyti Biržų pradžios mokyklą, o vėliau ir gimnaziją, dainavo moksleivių chore. Baigęs gimnaziją, 1914 m. grįžo į Karklinus. Čia įkūrė Ateitininkų organizaciją ir buvo jos pirmininkas. Įsteigė trijų klasių mokyklą ir vaikus mokė rašyti bei skaityti. Gretimame Geidžiūnų kaime suorganizavo jaunimo kursus, kuriuos lankė apie 50 klausytojų. 1916 m. apsigyvenęs Geidžiūnuose (Biržų raj.), iš koplyčios į mokyklą atsigabeno fisharmoniją ir vaikus mokė dainuoti.
1917–1920 m. studijavo Kauno kunigų seminarijoje ir vadovavo klierikų chorui, kurį išmokė sudėtingesnių J. S. Bacho, W. A. Mozarto, G. Palestrinos, G. Rossini, Česlovo Sasnausko ir Juozo Naujalio kūrinių. Chorui akompanuodavo J. Naujalis. 1921–1924 m. Kauno muzikos mokykloje mokėsi dainuoti (dėst. Aleksandras Kačanauskas), 1925–1927 m. lankė O. Marini vadovaujamą operos klasę.
Valstybės teatre sukūrė keletą vaidmenų: Sargo Artūro Rubinšteino operoje „Demonas“, Don Bazilijo Džoakino Rosinio operoje „Sevilijos kirpėjas“. Kartu dėstė muziką Simono Daukanto ir „Saulės“ mokytojų seminarijose, dirbo Pavasarininkų sąjungos Centro valdyboje skyriaus vedėju. Rašė straipsnius į jaunimo laikraštį „Ateitis", važinėjo po Lietuvą, padėdamas organizuoti chorus, chorvedžių suvažiavimus ir dainų šventes.
1921–1925 m. vadovavo Kauno Karmelitų bažnyčios chorui, o 1924–1932 m. – Kauno studentų ateitininkų chorui (60 dalyvių). Choras atliko ir sudėtingesnių kūrinių, gastroliavo Estijoje ir Latvijoje. 1924 m. kartu su Karoliu Dineika suorganizavo jaunimo dainų ir sporto šventę Šiauliuose, kur A. Likerauskas dirigavo 1000 dalyvių jungtiniam chorui.
Prisidėjo prie 1924 m. 1-osios visos Lietuvos dainų šventės organizavimo – buvo Dainų dienos pirmasis vicepirmininkas ir „Pavasario“ jaunimo jungtinio choro dirigentas: dirigavo A. Kačanausko „Pavasarininkų himną“ ir dvi Juozo Naujalio dainas: „Jaunimo giesmę“ ir „Kur bėga Šešupė". 1925 m. dirigavo dzūkų jaunimo dainų šventėje Alytuje, o 1927 m. – pavasarininkų dainų šventėje Kaune – dalyvavo 3000 dainininkų jungtinis choras, kuriam dirigavo ir J. Naujalis, ir A. Kačanauskas.
1927 m. Kaune suorganizavo pradžios mokyklų mokytojų kursus; juose dalyvavo apie 200 mokytojų. Nuo 1927 m. rudens – Biržų gimnazijos muzikos ir dainavimo mokytojas, ten įkūrė liaudies teatrą ir pastatė keletą veikalų, koncertavo kaip solistas. 1928 m. Biržuose suorganizavo mokytojų kursus, kuriuose dalyvavo apie 240 mokytojų.
Nuo 1928 m. rudens – Šiaulių mokytojų seminarijos muzikos mokytojas ir mišriojo choro vadovas. 1929 m. įsteigė savo vardo muzikos mokyklą ir turėjo nemaža mokinių. Dirigavo ir 1930 m. visos Lietuvos dainų šventėje Kaune.
1936 m. uždarius Šiaulių mokytojų seminariją, su muzikos mokykla persikėlė į Alytų, kur iki 1939 m. išvarė platų muzikinių darbų barą. Vadovavo Birutės antrojo ulonų pulko dūdų orkestrui, Šaulių būrio (vėliau miesto visuomenės) chorui. Orkestras koncertavo ne tik Alytuje ir jo apylinkėse, bet ir Kaune – miesto visuomenei, kariams, moksleiviams ir studentams. Be orkestro neapsiėjo joks kultūros renginys. 1938 m. rudenį su Šaulių būrio choru ir pučiamųjų orkestru Šaulių namuose pastatė Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai" (talkino solistai Kipras Petrauskas, V. Jonuškaitė ir M. Rakauskaitė, vargonininkas Konradas Kaveckas). A. Likerauskas buvo 1937 ir 1939 m. dainų švenčių Alytuje organizatorius ir dirigentas.
Kazimieras Linkevičius
Literatūra
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Apolinaras Likerauskas
Biografija
1939–1940 m. – Alytaus Didžiosios Lietuvos kunigaikštienės Birutės 2-ojo ulonų pulko orkestro kapelmeisteris., nuo 1940 m. rudens – Panevėžio gimnazijos muzikos mokytojas ir pučiamųjų orkestro dirigentas. Dėstė mokytojų seminarijoje, įkūrė „Meno mylėtojų" draugiją, kuri įsteigė liaudies ansamblį – jam vadovavo A. Likerauskas.
Nuo 1979 m. iki mirties gyveno Antaviliuose, organizavo literatūrinius vakarus, pats skaitė ištraukas iš įvairių rašytojų kūrinių, rašė dienoraštį. Palaidotas Antaviliuose.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kodėl aš nesu krikščionis
Kodėl nesu krikščionis – britų filosofo Bertrand Russell esė, kurioje aptarinėjami ir paneigiami argumentai už Dievo egzistavimą (kosmologinis argumentas, teleologinis argumentas ir kiti). Taip pat kažkiek kritikuoja atskiras Naujojo Testamento vietas, Jėzaus citatas, krikščioniškąją teologiją. Išreiškia abejones Jėzaus istoriškumu, o krikščionybę, kaip organizuotą religiją, laiko pagrindiniu moralinio progreso priešu.
Britų žurnalas The Independent šią knygą gyrė už griežtą logiką (devastating in its use of cold logic ), o Niujorko viešoji biblioteka įtraukė į svarbiausių XX a. knygų sąrašą.
1998 m. Formulės 1 sezonas
thumb|250px|[[Michael Schumacher (Ferrari) ir David Coulthard (McLaren) kova Didžiosios Britanijos GP]]
'''1998 m. Formulės 1 sezonas''' – 47-as FIA rengtas Formulės 1 Pasaulio čempionatas, prasidėjęs Kovo 7 d. Australijos Albert Park trasoje ir pasibaigęs Lapkričio 1 d. Japonijoje, Suzukoje. Čempionato baigtis sprendėsi paskutiniajame etape – dėl titulo susigrūmė vokietis Michaelis Schumacheris ir suomis Mika Häkkinenas.
Sezono apžvalga
1998-ųjų sezonas pasižymėjo naujovių gausa. Buvo atsisakyta „slick“ tipo padangų ir gražintos padangos su grioveliais – priekinės padangos turėjo tris, galinės – keturis griovelius. Sezono eigoje buvo uždrausti papildomi sparneliai ant bolido šonų, buvo sumažintas bolidų aukštis, sumažintas jų plotis. 1997-ųjų čempionas kanadietis Jacques Villeneuve perėjo į vidutiniokę Williams ekipą.
Sezonui geriausiai pasiruošė McLaren ekipa – laimėjęs paskutinį 1997-ųjų sezono etapą McLaren pilotas Mika Hakkinenas triumfavo ir pirmuose dvejuose naujojo sezono Grand Prix. Australijoje McLaren pilotų persvara buvo milžiniška – kvalifikacijoje artimiausius varžovus aplenkę sekunde. , lenktynėse konkurentus aplenkė visu ratu
Prieš startą užgeso vokiečio bolido variklis ir šiam teko startuoti iš rikiuotės galo. Narsiai lenkęs varžovus vieną po kito, Michaelis pakilo iki trečios pozicijos, tačiau pradūrė padangą ant trasoje gulėjusių nuolaužų, pasitraukdamas iš kovos. Pirmą čempiono titulą iškovojo Mika Hakkinenas, surinkęs lygiai šimtą taškų. Tarp komandų triumfavo jo atstovaujama McLaren ekipa.
Čempiono titulą gynęs Villeneuve’as tik du sykius užlipo ant podiumo, o čempionė Williams ekipa iškovojo pergalę Belgijos etape.
Pilotų įskaita
{|
Banga (laikraštis)
Banga – Kauno radijo stoties darbuotojams skirtas laikraštėlis, leistas 1921 m. Kaune.
Istorija
Leido Kauno radijo stoties kultūros ir švietimo komisija. Pirmasis numeris išėjo 1921 m. sausio 20 d. 16 puslapių, šapirografuotas. Išėjo 8 numeriai.
Rašyta apie radiotelegrafą, įvairių mokslo sričių naujienas, spausdinta daug patarimų. Skelbta radijo stoties kronika.
Redagavo J. Žilinskas.
Misija (filmas)
Misija  – 1986 m. britų istorinis filmas apie jėzuitų misijas Pietų Amerikoje. Filmą sukūrė Robert Bolt, režisavo Roland Joffé, muziką sukūrė garsus italų kompozitorius Ennio Morricone (garso takelis užėmė 23 vietą AFI filmų garso takelių šimtuke). Laimėjo oskarą ir auksinę palmės šakelę už kinematografiją ir buvo nominuotas dar eilei apdovanojimų.
Siužetas
Filmas vaizduoja XVIII a. vidurį Pietų Amerikoje, jėzuitų misionierių veiklą gvaranių žemėse. Siužetas sukasi apie tėvą Gabrielį, kuris iškeliauja į džiungles steigti naujos misijos ir versti indėnus į krikščionybę. Prie jo vėliau prisideda Rodrigo Mendoza – portugalų vergų pirklys, nužudęs savo brolį ir bandydamas atpirkti savo nuodėmę.
Jėzuitai bando apginti gvaranius nuo portugalų kolonistų, kurie pagal Madrido sutartį siekia perimti dalį misijų ir paimti indėnus į vergiją. Reikalų išsiaiškinti atsiunčiamas Vatikano emisaras Altamiranas. Jis keliauja po misijas ir gėrisi jų klestėjimu, tačiau pasiduoda kolonistų spaudimui bei liepia iškeldinti visas misijas aukščiau krioklio.
Gvaraniai nesutinka apleisti savo žemių, todėl juos iškeldinti atvyksta jungtinės ispanų-portugalų pajėgos. Broliai Rodrigas ir Fyldingas kartu su indėnais ruošiasi priešintis jėga, tuo tarpu Gabrielis su vaikais ir moterimis surengia komuniją. Kolonizatoriai įveikia ginkluotą pasipriešinimą, nužudo abu jėzuitus. Toliau jie ugnimi ir patrankomis atakuoja taikiai besimeldžiančius žmones, nušauna tėvą Gabrielį.
Kobra (pilotažas)
thumb|right|400px|Pugačiovo kobra Kobra, Pugačiovo kobra – aukštojo pilotažo figūra, demonstruojanti lėktuvo atakos kampo valdymą ir lėktuvo stabilumą esant dideliems atakos kampams bei lėktuvo supermanevringumą (variklio gebėjimą veikti dideliais atakos kampais).
Misija (filmas)
Siužetas
Kardinolas suabejoja ar tokios žudynės buvo būtinos, tačiau portugalų ir ispanų didikai tai pateisina.
Kobra (pilotažas)
Pirmą kartą šią figūra bandomajame skrydyje lėktuvu Su-27 atliko TSRS nusipelnęs lakūnas bandytojas Igoris Volkas (Игорь Волк). Pirmą kartą 1989 m. viešai ją pademonstravo Le Buržė aviacijos parodoje Paryžiuje kompanijos Suchoj lakūnas bandytojas Viktoras Pugačiovas (Виктор Пугачёв), todėl figūra dar vadinama ir Pugačiovo kobra.
Atliekant figūrą lėktuvas staigiai kelia priekį (net gali virsti aukštielninkas), bet toliau skrieja ta pačia kryptimi. Taip lėktuvas pasiekia labai didelius atakos kampus, siekiančius 90° ir daugiau: Po to lėktuvas grįžta į pirmykštę normalią skrydžio būseną beveik neprarasdamas aukščio.
Misija (filmas)
Istoriniai faktai
Filmas remiasi istoriniais faktais apie po Madrido sutarties įvykusį misijų perkelimą ir kilusį Gvaranių karą. Kardinolas Altamiranas atitinka Andalūzijos jėzuitų tėvą Luis Altamirano, kuris 1752 m. jėzuitų ordino vadovo Ignacio Visconti buvo atsiųstas į Paragvajų, kad perkeltų misijas. Jis prižiūrėjo misijų, esančių į rytus nuo Urugvajaus upės perkėlimą. Kaip kompensaciją, ispanai 30 tūkstančių indėnų pažadėjo 4000 pesų už jų žemes (kurios buvo vertos 7-16 mln. pesų). Filme vaizduojamas 1641 m. Mbobore mūšis, kai jėzuitų apginkluoti indėnai bandė sustabdyti kolonistus.
Apdovanojimai ir nominacijos
Akademijos apdovanojimai
Kobra (pilotažas)
Šios figūros praktinė nauda:
Misija (filmas)
Apdovanojimai ir nominacijos
BAFTA filmų apdovanojimai
Kobra (pilotažas)
Nuorodos
Video
Misija (filmas)
Apdovanojimai ir nominacijos
Kanų kino festivalis
Auksinio gaublio apdovanojimai
Tiempo
Tiempo - antras, garsios Argentinos grupės, "Erreway" albumas. Jo kopijų parduota du milijonai visame pasaulyje. Vienu milijonu daugiau už pirmąjį albumą "Señales". Didelio pasisekimo sulaukė Argentinoje. Kritikai sakė, kad tai yra geriausias "Erreway" albumas. Singlais tapo šios dainos: "Tiempo", "Será de Dios", "Para Cosas Buenas", "Que Estés", "Te Soñé" ir "Vas A Salvarte".
Vingeliai (Kretinga)
Vingeliai (arba Vinginė) – buvęs kaimas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 4 km į šiaurę nuo Salantų, Erlėnuose, prie kelių ir  kryžkelės, dešiniajame Erlos krante.
Etimologija
Šioje Erlėnų kaimo dalyje senasis kelias Salantai–Skuodas darė vingį, todėl vietovė buvo vadinama Vingeliais, Vingine.
Kitaip dar kaimas žemaičių tarne vadintas Švogerių soda. Šį pavadinimą gavęs todėl, kad visi jo naujakuriai buvo giminės – svainiai.
Geografija
Gyvenvietė yra Erlėnų kaimo šiauriniame pakraštyje, šiaurėje ribojasi su Šaučikiais. Rytinėje jos dalyje plyti Erlos slėnis, kuriuo pareina kelias. Centrine dalimi eina kelias. Šių kelių kryžkelėje stovi mūrinė koplytėlė.
Istorija
Gyvenvietė įkurta XIX a. pab. - XX a. pr. Erlėnų ir Šaučikiai kaimų paribyje, bendro naudojimo ganyklų žemėje. Joje kūrėsi Erlėnų mažažemiai valstiečiai. Per 1923 m. Lietuvos apgyventų vietų surašymą užrašyta kaip savarankiškas kaimas. Vykdant Lietuvos žemės reformą priskirta prie Erlėnų. 1935 m. Erlėnų žemės vardų surašyme įvardijama kaimu. Vietos gyventojų tradiciškai vadinama Vingine.
1923 m. buvo 9 ūkiai ir 65 gyventojai, 1935 m. – 9 sodybos.
Lapūkinė
Lapūkinė – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Vilūnų.
Istorija
Oficialiai panaikintas 2016 m.
Bukantiškė
Bukantiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Karklėnų. Prie kaimo stūkso Piltinės piliakalnis.
FC Rouen
Ruano FC – Prancūzijos futbolo klubas iš Ruano.
Gegužės 9
Gegužės 9 yra 129-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 130-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 236 dienos.
Vardadieniai
Austėja (Austė, Austinėja) – Beatas – Edita – Grigalius – Mingailas
Šabtajus Kalmanovičius
Šabtajus Henrikovičius Kalmanovičius ( 1947 m. gruodžio 18 d. Kaune, Lietuva – 2009 m. lapkričio 2 d. Maskvoje, Rusija) – žydų kilmės Lietuvos, Izraelio ir Rusijos verslininkas, vadybininkas, sporto mecenatas, šnipas, agentas.
Biografija
Gimė žydų šeimoje Kaune 1947-ųjų gruodžio 18-ąją. Jo tėvas buvo gumos fabriko direktorius, o motina vyriausioji mėsos kombinato buhalterė
Senelis Mirvis Ramygalos miestelyje turėjo mažą parduotuvėlę, kuri prieš II pasaulinį karą sudeginta. Motina gyveno Ramygaloje, mokėsi Panevėžyje, vėliau pateko į IX fortą; motiną išgelbėjo lietuviai Balčikoniai. Kaune gyvendama motina susipažino su Šabtajaus tėvu. Pagal profesiją mama buvo gydytoja ginekologė. Nors Šabtajus irgi svajojo tapti gydytoju, visgi studijavo Kauno politechnikos institute, kur su draugais buvo subūręs „Linksmųjų išradingųjų“ komandą (susibūrimu vieta – „Tulpės“ kavinė ar kokia nors aludė). Buvo Kauno dirbtinio pluošto gamyklos darbuotojas.
Tolesnis Š. Kalmanavičiaus kelias vedė į Afrikos kontinentą. Prieš jo areštą 1987 metais jis kurį laiką gyveno ir dirbo Siera Leonėje, kur susikrovė turtus prekiaudamas deimantais, nors oficialios jo pareigos vadinosi Izraelio atstovas. Kartu su Botsvanos prezidentu Lawrenceas Lucasas Manyane Mangope Š. Kalmanovičius įsteigė statybos bendrovę, pastatė pirmuosius lošimo namus Pietų Afrikoje, krokodilų fermas, viešbučius, stadionus. Praturtėjęs gyveno prabangiai: įsigijo pilį Kanuose (Prancūzija), turėjo „Rolls Royce“ automobilių kolekciją, lėktuvą, 100 000 eurų vertės porceliano lėkštę ir kitus prabangius pirkinius. XX a. 9-ojo dešimtmečio pradžioje Izraelyje buvo laikomas vienu turtingiausių emigrantų iš Sovietų Sąjungos.
Po skyrybų Š. Kalmanavičius Izraelyje buvo suimtas ir nuteistas už šnipinėjimą SSRS naudai. Po 5,5 metų laisvės atėmimo bausmės kalėjime 1993 m. grįžo į Rusiją, kurioje užsiėmė farmacijos verslu: supirkinėjo vaistines (įmonę pavadino dukros Liat vardu). Ketino įsigyti banką, tačiau dėl tuo metu gresiančio pavojaus įvairių Rusijos bankininkų gyvybei, finansų verslo idėjos atsisakė. Verslo partneris – Josifas Kobzonas (buvęs dainininkas), su kuriuo jį supažindino Vladimiras Vysockis. Naujas partneris sporto veikloje – Arvydas Sabonis (su juo susipažino Belgijoje). Rėmė Kauno „Žalgirį“ 6 mln. dolerių. Buvo krepšinio klubo bendrasavininkis, 1996 m. perėmė Kauno krepšinio klubą. Po pergalės „Eurolygoje“ 1999 m. Š. Kalmanovičius „Žalgirį“ paliko, nepaaiškinęs priežasčių (esą nenorėjęs, kaip pats sakė, „suvedinėti sąskaitų su tais, kurie trukdė kurti „Žalgirį“, ar tais, kurie paskui jį pašalino. Parašykite, kad išėjau savo noru, iš dalies – dėl protesto“). UAB „Domus athleticus" savininkas.
Vedęs krepšininkę A. Archipovą, Š. Kalmanovičius rėmė Rusijos moterų krepšinį, tapo Rusijos moterų krepšinio mecenatu. Su moterų komanda Jekaterinburgo UGMK pasiekė reikšmingų laimėjimų. Buvo Maskvos srities „Spartako“ komandos rėmėjas, krepšinio klubo prezidentas, Rusijos moterų krepšinio rinktinės generalinis vadybininkas, Rusijos Federacijos transporto ministro patarėjas , Rusijos Federacijos Prezidento visuomeninis patarėjas.
Buvo 3 kartus vedęs; žmona Tatjana (kartu pragyveno 10 metų, užaugino dukrą Liat). 2000 m. išsiskyrė su antrąja žmona Anastasija Kalmanovič (bendra dukra – Daniela), žmonai tapus Zemfyros prodiusere. Trečioji žmona – Ana Archipova (Rusijos krepšininkė), sūnūs dvyniai – Aleksandras ir Grigorijus (g. 2005 m. rugpjūčio mėn.).
Vištakumas
Vištakumas arba hemeralopija – akių liga, kai žmogus gerai mato šviesoje, bet visiškai nemato prieblandoje. Išsivysto sutrikus stiebelių (lazdelių) veikimui arba dėl regėjimo pigmentų nepakankamumo; šių pigmentų sintezė ypač sulėtėja dėl vitamino A stokos.
Šabtajus Kalmanovičius
Biografija
Turėjo Rusijos, Lietuvos (nuo 1999 m.) ir Izraelio pilietybes. Mokėjo (susikalbėti) daugiau nei 10 kalbų.
Vištakumas
Vištakumas būna įgimtas (dažniausiai paveldimas; pasitaiko retai) ir įgytas. Šis dar skirstomas į funkcinį, kuris atsiranda dėl vitamino A trūkumo, ir simptominį, kuris pasitaiko sergant kai kuriomis akių, ypač tinklainės ir gyslainės, ligomis. Funkcinis vištakumas gydomas vitaminais.
Šabtajus Kalmanovičius
Mirtis
Nušautas Maskvos centre 2009 m. lapkričio 2 d. pavakarę, 16 val. 40 min. vietos laiku (15 val. 40 min. Lietuvos laiku), žudikai į automobilį „Mercedes" paleido 20 kulkų; į verslininko kūną smigo 6-7 kulkos, šaudyta iš 2 vietų ). Pagrindinė versija yra užsakomoji žmogžudystė. Teigiama, kad Kalmanovičius anksčiau bičiuliavosi su Rusijos „mafijos tėvu“ Viačeslav Ivankov (pravarde „Japončik“), nušautu Maskvoje 2009 m. vasarą . Tyrėjai spėja, kad Š. Kalmanovičius prisidėjo prie Japončiko žūties, todėl jam buvo atkeršyta.
Vištakumas
Vištakumas diagnozuojamas specialiu aparatu – adaptometru.
Šabtajus Kalmanovičius
Mirtis
2019 m. birželį Maskvoje sulaikyti trys asmenys, įtariami 2009 m. lapkritį nužudę verslininką. 2022 m. rugsėjo mėn. šie ingušai kaip nusikaltimo vykdytojai nuteisti kalėti: Bagaudin Kostojev – 22 m., Ali Belchorojev – 20 m., Batyr Tumhojev – 18 m. Tačiau užsakovų ir motyvų nepavyko nustatyti.
Egidijus Giedraitis
Egidijus Giedraitis (g. 1963 m. spalio 19 d. Šiauliuose) – Lietuvos ir Jurbarko rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1981 m. baigė Kauno Juozo Naujalio vidurinę meno mokyklą, 1986 m. baigė Valstybinio dailės instituto Kauno fakultetą, interjero ir įrangos specialybę.
1986–1992 m. Leipalingio vidurinės mokyklos dailės ir braižybos mokytojas. 1992–1993 m. Jurbarko raj. Vadžgirio vidurinės mokyklos dailės mokytojas. Nuo 1992 m. ūkininkauja senelių žemėje Paskynų kaime. 1999 m. kooperatyvo „Jurbarko ūkininkas“ (dabar kooperatyvas „Aruodai“) steigėjas, nuo 2001 m. kooperatyvo valdybos pirmininkas, direktorius. 2001–2006 m. kooperatyvo „Kotenas“ valdybos narys, direktoriaus pavaduotojas. 2014-2018 m. UAB "Stungiai Agrar" ūkio valdytojas. Nuo 2021 m. žemės ūkio viceministras
Visuomeninė veikla
1986–1989 m. dalyvavo Vilniaus universiteto kraštotyrininkų Ramuvos veikloje. Nuo 1988 m. aktyvus Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio (LPS) narys, LPS Lazdijų rajono skyriaus pirmininko pavaduotojas, LPS Lazdijų skyriaus laikraščio „Dzvanas“ redkolegijos narys.
2002–2004 m. Lietuvos ūkininkų sąjungos (LŪS) Jurbarko skyriaus pirmininkas, LŪS tarybos ir prezidiumo narys, nuo 2009 m. Jurbarko ūkininkų sąjungos narys.
2004 m. Pagėgių ir Jurbarko rajono savivaldybių vietos veiklos grupės (VVG) „Nemunas“ steigėjas ir pirmininkas, 2008 m. VVG „Nemunas“ steigėjas ir pirmininkas (iki 2021 m.). 2007–2012 m. Vietos veiklos grupių tinklo valdybos narys, 2013-2014 m. VVG tinklo pirmininkas. Nuo 2012 m. Paskynų kaimo bendruomenės narys, bendruomenės valdybos narys.
Nuo 2012 m. Juozo Giedraičio vardo Lietuvos kaimo moksleivių fondo Tautos fonde Stipendijų skirstymo komiteto narys.
Politinė veikla
Nuo 2005 m. Tėvynės sąjungos Jurbarko skyriaus narys, skyriaus tarybos ir biuro narys, 2011-2014 m. skyriaus vadybininkas. 2003–2007 m., 2007–2011 m., 2011–2015 m., 2015-2019m., 2019-2023m. Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys. 2009–2011 m. Jurbarko rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Tikrosios rupūžės
Išvaizda
Kresnos, trumpom kojom, vyzdys horizontalus. Oda stora ir karpota, joje yra liaukų, išskiriančių nuodingą skystį, atgrąsantį plėšrūnus.
Egidijus Giedraitis
Politinė veikla
Sutuoktinė Daura, dukra Norgilė, sūnūs Kantvilas, Gaudas ir Bartas.
Tikrosios rupūžės
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje gyvena viena rūšis:
Rūšys
Pasaulyje aptikta 16 rūšių:
Organas
miniatiūra|Avies [[kepenys. Kepenys yra vienas iš pagrindinių kūno organų.]] Organas – ypatingas organizmo sandaros vienetas, sudarytas iš įvairių audinių ir atliekantis tam tikras funkcijas.
Organai gali būti:
Senoji Vyživka
Senoji Vyživka  – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srityje. Rajono administracinis centras. 5058 gyventojai (2022 m.)
Pizza Hut
„Pizza Hut“ – tarptautinis amerikiečių restoranų tinklas. Pirmoji picerija buvo atidaryta 1958 m. Vičitoje, Kanzase ir šiuo metu kompanija veikia kaip dukterinė įmonė, priklausanti vienai didžiausių pasaulyje restoranų grupei „Yum! Brands“, kuri kartu valdo ir „Taco Bell“ bei „KFC“.