cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karvaičiai
Padavimas
Pasakojama, kad Karvaičiuose trobos buvo išsidėsčiusios toli viena nuo kitos, ir žvejai susieidavo labai retai, kartą per savaitę ar rečiau. Šeštadieniais dažniausiai jie susirinkdavo į seną L. Rėzos svetainę, pasėdėdavo, išgerdavo alaus, pasišnekučiuodavo, aptardavo kaip apsisaugoti nuo slenkančio smėlio ir pan.
Sykį keletas kortininkų susimetė namo kertėje ir ėmė žaisti. Prie aliejinės lempos žaisdami jie sulaukė vidurnakčio, kai vienas vaikščiodamas po kambarį pastebėjo už lango svetimą žmogų. Kortininkai pakvietė nepažįstamąjį pažaisti, o tas sutiko. Išdalijus kortas žaidėjai pasigedo vienos, todėl vienas kaimietis pasilenkė po stalu ieškoti, bet išvydęs arklio kanopą, greitai išlindo ir paliko trobą. Paskui pritrūko dar vienos kortos, ir dar vienos, ir taip galiausiai visi žaidėjai vienas po kito išdūmė iš namų. O svetimasis atsisėdo ant krosnies suolo.
Išsigandęs namo šeiminkas suprato, su kuo turi reikalą. Nors jis ir prašė, ir meldė svečią palikti namus, tačiau tas tik atkirsdavo: „Jūs mane pašaukėte, užtat čia lieku!“ Auštant rytui šeimininkas tarė: „Eisiu pas katalikų kunigą, kad šis savo galią parodytų“. Tai išgirdęs velnias iškart baisiai ūždamas išmovė pro kaminą – taip, kad net plytos ir cementas nukrito ant žemės ir mūre atsirado skylė.
Tos skylės niekam nepavyko užmūryti, ji taip ir liko kaip kortininkų pabaisa, kol keliaujančios kopos visą kaimą uždengė.
Liudvikas Liachovičius
Liudvikas Liachovičius (1811 m. gegužės 21 d. Vilniuje – 1880 m. gegužės 23 d. ten pat) – Lietuvos gydytojas chirurgas, medicinos daktaras.
Biografija
1835 m. baigė Vilniaus medicinos-chirurgijos akademiją. 1842 m. medicinos daktaras.
Dirbo Vilniaus karo ligoninėje, vėliau Žydų ligoninės vyr. chirurgas, Chirurgijos skyriaus vedėjas. 1847 m., praėjus vos 4 mėn. nuo eterio narkozės atradimo, ją pritaikė operuodamas Vilniuje. Eteriui įkvėpti naudojo savo sukonstruotą aparatą. Patobulino operacinį stalą, prietaisą atitaisyti išnirusį peties sąnarį. Aktyviai dalyvavo Vilniaus medicinos draugijos veikloje.
Gruodžio 29
Gruodžio 29 yra 363-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 364-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 2 dienos.
Vardadieniai
Tomas – Gentvainas – Gaja – Teofilė
Įvykiai
(kol kas nėra)
American International Group
American International Group, Inc. (AIG), pasaulinė draudimo organizacija, veikianti daugiau kaip 130 šalių ir jurisdikcijų. AIG įmonės aptarnauja komercinius, institucinius ir individualius klientus per didžiausią pasaulyje turto, nelaimingų atsitikimų ir gyvybės draudikų tinklą.
Viena nuo 2008 m. pasaulio ekonominė krizės nukentėjusių bendrovių. AIG vien per ketvirtąjį ketvirtį prarado 60 mlrd. USD. Iš viso AIG nuostoliai per 2008 metus gali siekti beveik 100 mlrd. USD. Tai būtų didžiausias nuostolis, kurį patyrė amerikiečių bendrovė. Įmonės akcijos 2008 m. rugsėjo mėnesį nukrito 95 procentais. Federalinis Rezervo Bankas ir JAV vadovybė iš viso suteikė AIG $182.5 mlrd. USD paskolą.
„American International Group“ bendrovė savo Honkonge registruotai „American International Assurance“ (AIA) planavo skelbti pirminį viešąjį akcijų pasiūlymą, taip siekiant grąžinti bent dalį iš 182 mlrd. USD JAV vyriausybės skirtos pagalbos. Vėliau AIG ketino perleisti didžiausiai Jungtinės Karalystės draudikei „Prudential“ savo gyvybės draudimo bendrovę Azijoje už 35 mlrd. USD. Tačiau galiausiai AIA atsiskyrė nuo AIG ir prisitraukė $20,5 mlrd USD išleisdama savo akcijas Honkongo vertybinių popierių biržoje.
2015 m. AIG paskelbė apie Šiaurės ir Rytų Europos aptarnavimo verslo centro atidarymą Vilniuje.
Kregždutė (savaitraštis)
Kregždutė – savaitraštis vaikams, Lietuvos katalikų mokslo akademijos Kultūros centro ir laikraščio „XXI amžius“ leidinys, ėjęs nuo 1991 m. gruodžio mėn. Anykščiuose.
Istorija
Leidėjas Kauno įmonė „Naujasis amžius“. Tiražas 1991 m. – 10 000 egz., 1993 m. – 14 800 egz., 1997 m. – 7300 egz. 2009 m. uždarytas.
Redaktoriai
Milda Telksnytė, Vygandas Račkaitis – 1991–2009 m.
Vilniaus–Klaipėdos geležinkelis
Vilnius–Klaipėda geležinkelio linija jungia Lietuvos sostinę Vilnių ir uostamiestį Klaipėdą. Linijos ilgis – 376 km.
Istorija
Liniją sudaro šie istoriniai geležinkelių ruožai:
2016 m. maršrutu pradėjo kursuoti nauji trijų vagonų dyzeliniai traukiniai PESA 730ML.
2022 m. - 2023 m. vyks Vilniaus–Klaipėdos geležinkelio elektrifikavimo darbai. Projekto vertė - 411.26 mln. eurų. Rangovai - „Elecnor“ ir „Instalaciones Inabensa“.
Struktūra
Visoje linijoje naudojama automatinė blokuotė. Dvikeliai ruožai: Vilnius-Livintai, Jonava-Žeimiai, Lukšiai-Šilainiai, Kėdainiai-Gimbogala, Linkaičiai-Kužiai, Pavenčiai-Raudėnai (dalinai, tiesiamas), Dūseikiai-Lieplaukė (dalinai, tiesiamas), Kūlupėnai-Kretinga (dalinai, tiesiamas), Kalotė-Giruliai (?). Pereinant iš vienkelio į dvikelį ir atvirkščiai beveik visur įrengti 1/18 iešmai, leidžiantys važiuoti iki 80 km/h greičiu.
Miestai
Vilnius – Kaišiadorys – Jonava – Kėdainiai – Radviliškis – Šiauliai – Telšiai – Plungė – Kretinga – Giruliai – Klaipėda
Guopstas
Guopstas arba Guopstų ežeras - ežeras Lietuvoje, Vilniaus rajone, 9 km į pietus nuo Lentvario. Ežero ilgis iš vakarų į rytus - 0,66 km, plotis - iki 0,16 km. Altitudė 145,2 m. Pietinis ir šiaurinis krantai aukštoki, vakarinis ir rytinis - žemi ir pelkėti. Krantai beveik ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Aplinkui daugiausia plyti pievos ir dirbami laukai. Pietinėje pakrantėje įsikūręs Guopstų kaimas, veikia stovyklavietė. Vakarine pakrante eina kelias. Ežeras nenutekantis, priklauso Asdrės upės baseinui.
Vabalai (reikšmės)
Vabalai yra:
Perdita (palydovas)
Perdita arba Uranas XXV – gamtinis Urano palydovas. 1999 m. gegužės 18 d. atrado Erich Karkoschka nuotraukose, kurias dar 1986 m. padarė kosminė stotis Voyager 2, skriejęs pro Uraną. Trūkstant įrodymų, 2001 m. palydovas buvo išbrauktas iš sąrašo, tačiau 2003 m. Hablo kosminis teleskopas užfiksavo objektą toje vietoje, kur Perdita ir turėjo būti.
Alejandro Montero
Alejandro Montero – muzikos grupės „Zingaros“ narys ir vienas iš įkūrėjų.
Perdita (palydovas)
Iš karto po atradimo suteiktas laikinas S/1986 U 10 pavadinimas. Vėliau pavadintas Viljamo Šekspyro pjesės „Žiemos pasaka“ veikėjos vardu.
Išskyrus palydovo dydį ir orbitą daugiau nieko nežinoma. Dauguma charakteristikų suskaičiuotos teoriškai.
Alejandro Montero
Apie
Turėdamas aistrą interpretuoti, o ne akademiškai atlikti muziką jis puikiai įvaldė styginius instrumentus: gitarą, balalaiką, buzukį, smuiką, sazą ir mandoliną. Šie instrumentai daro įtaką ir suteikia spalvų jo balkanų, Rytų Europos ir čigoniškos muzikos interpretacijoms.
Alejandro Montero buvo graikų, žydų ir armėnų muzikos grupių narys („I-Xenites“, „Mikonos Ensemble“, „Sefardí Ensamble“). Nuo 2004 m. groja čigonišką tango su Argentinos grupe „Zingaros“.
Finisteras
Finisteras (29)  – Prancūzijos departamentas šalies vakaruose, Bretanės regione. Administracinis centras – Kemperas (Quimper).
Departamentą sudaro 4 apskritys, 27 kantonai, 26 municipaliniai susivienijimai ir 277 komunos. Plotas – 6 733 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Bretanės provincijos dalyje, prijungus Kornvalio vyskupiją.
Pavadintas buvusios ''Šv. Mato abatijos žemės pakraštyje (pr. Abbaye Saint-Mathieu de Fine-Terre,, bretonų Locmaze Penn ar Bed'') vardu.
Geografija
thumb|Finistero keliai Finistero departamentas ribojasi su Kot Darmoro departamentu, La Manšu ir Atlantu. Net 118 departamento komunų turi savo jūros pakrantę, jos ilgis – 1250 km iš 5500 km visos Prancūzijos pakrantės. Nei viena departamento vietovė nenutolusi nuo jūros daugiau, kaip 50 km. Aukščiausia vieta, Juodasis kalnas – 300 m aukščio.
Klimatas
Klimatas tipiškas okeaninis, su švelnomis žiemomis ir vėsiomis vasaromis. Žymią įtaką turi Golfo srovė ir Gaskonės srovė. Vėjai nepastovūs, šiltą brizą greitai gali pakeisti šiaurės vėjas, šį pietų kaitra.
Vidutinė temperatūra sausio mėnesį 2°C kalnuose ir 7° lygumoje, liepos mėn. – 18-20 °C. Kalnuose šalčiai trunka iki 30 dienų. Breste šalčiausia buvo 1963 m. -11 °C, absoliutus rekordas – 1947 m. sausio 28 d. -14°. Karščiausia buvo 1949 m. liepos 12 d. – 35,2 °C.
Saulėta būna iki 2000 val. pakrantėje, 1600 val. kalnuose. Sninga vidutiniškai 4 d. per metus, audringa – 5 d. Daugiausia lietaus iškrito 1962 m. rugpjūčio 5 d. – 56,4 mm per parą.
Ekonomika
Pagrindinės ekonomikos šakos: žemės ūkis, žūklė ir maisto poduktų pramonė. Žemės ūkiui skirta apie 63 % teritorijos, jame dirba 36 % gyventojų. Nuo 1950 m. tai pats produktyviausias Prancūzijos žemės ūkio regionas. Vidutinis ūkio dydis – 33 ha. Daugiausiai auginami gyvuliai.
Krašto žvejai per metus pagauna 66 600 t žuvies. 849 laivai (22 % viso Prancūzijos laivyno) su 3 795 jūrininkais žvejoja ne tik Atlante, bet ir Indijos vandenyne. Juos aptarnauja 11 000 darbuotojų krante.
Pramonėje dominuoja maisto produktų gamyba (40 % darbuotojų), elektronika, statyba.
Turizmas
Turėdamas 1250 km pakrantės, departamentas daugiausiai poilsio galimybių suteikia jūros ir vandens sporto šakų, sportinio turizmo mėgėjams. Paruošta nemažai jūros sporto įrenginių ir maršrutų, yra kelios dešimtys jachtų uostų. Galima skraidyti parasparniais, nardyti jūroje, jodinėti žirgais. Gamtos mylėtojams – Armoriko regioninis parkas.
Pakrantės uostai – Gilvinekas, Konkarnas, Loktudis, Odiernas (Audierne), Roskofas (Roscoff) ir kiti traukia šviežios žuvies ir kitų jūros gėrybių mėgėjus.
Per metus departamento viešbučiuose ir kempinguose ilsimasi 29-30 mln. naktų, net 57 % nakvynių tenka rugpjūčio mėnesiui.
Politika
Finistero departamentui Prancūzijos senate atstovauja Jolanda Bojer, Lui Le Pensekas ir Fransua Markas (visi PS) bei Alenas Žeraras (UMP), Atstovų rūmuose – 8 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 54 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai. Prefektas Gontjė Frederičis (Gonthier Friederici).
Lopetiškė
Lopetiškė – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Naudvario.
Vidurio puolėjas
left|220x220px|thumb|Standartinės krepšinio vietos aikštelėje:1–Įžaidėjas · 2–Atakuojantis gynėjas · 3–Lengvasis krašto puolėjas · 4–Sunkusis krašto puolėjas · 5–Vidurio puolėjas miniatiūra|296x296px|[[Yao Ming|Jao Mingas saugo kamuolį centro pozicijoje]] Vidurio puolėjas (centras)  – viena iš standartinių pozicijų krepšinyje, dar kitaip vadinama penktojo numerio pozicija. Vidurio puolėjas priklauso priekinei linijai.
Vidurio puolėjai dažniausiai yra sunkiausi tarp komandos draugų, kartais – ir aukščiausi. Šios pozicijos žaidėjai ir puola, ir ginasi tik po krepšiu. Laikoma, kad vidurio puolėjas cementuoja komandos gynybą. Pagrindinis kriterijus įvertinant vidurio puolėją, kaip ir sunkųjį kraštą – atkovoti kamuoliai. „Centrui“ taip pat svarbu gerai blokuoti priešininko metamus kamuolius. Vieni geriausių NBA „centrų“, blokavusių metimus, buvo Hakimas Olaidžuvonas ir Dikembė Mutombas.
Šios pozicijos žaidėjai visada būna aukštesni nei 205 cm. Didžiausias ūgis nėra apibrėžiamas, bet pastaruoju metu aukščiausias NBA vidurio puolėjas buvo Jao Mingas, kurio ūgis yra – 228 cm. Aukščiausiais NBA vidurio puolėjais laikomi Manutas Bolas ir Georgė Murešanas, kurių ūgis buvo 231 cm.
Pranas Matulaitis
Pranas Matulaitis (1876 m. kovo 16 d. Stebuliškėse, Marijampolės raj. – 1951 m. sausio 31 d. Klyvlende) – knygnešys, gydytojas, politinis veikėjas. Andriaus, Petro ir Stasio Matulaičių brolis.
Biografija
1896 m. baigė Marijampolės gimnaziją, studijavo mediciną Maskvos universitete. Už dalyvavimą „Sietyno“ draugijos veikloje, 1897 m. su broliais Andrium, Petru ir Stasiu kalintas Suvalkų Kalvarijos kalėjime, 1899–1902 m. ištremtas į Viatkos guberniją.
1902 m. atvyko į JAV. 1907 m. baigė Medicinos koledžą Baltimorėje, 1908–1919 m. gydytojavo Bostone, 1919–1932 m. Detroite, 1932–1951 m. Klyvlende.
JAV dalyvavo Amerikos lietuvių socialistų sąjungos veikloje, rėmė socialdemokratinę spaudą. 1903–1909 m. bendradarbiavo „Vienybėje Lietuvninkų“, „Tėvynėje“, „Vilniaus žiniose“. 1906 m. Amerikos lietuvių socialistų sąjungos suvažiavime išrinktas į literatūros komitetą.
Jo dukra Uršulė Matulaitytė. Jo anūkas Jonas Žilionis (g.1939) gyvena Matuliškių km. netoli Vilkaviškio.
TurboGrafx-16
TurboGrafx-16, arba PC Engine  – video žaidimų konsolė, sukurta bendrovių „Hudson Soft“ ir „NEC“. Japonijoje išleista 1987 m. spalio 30 d., Šiaurės Amerikoje – 1989 m. rugpjūčio 29 d.
2009 m. IGN TurboGrafx-16 išrinko 13 geriausia visų laikų žaidimų konsole iš 25.
Bronius Klevinskas
Biografija
1958 m. baigė Marijampolės 2-ąją vidurinę mokyklą, 1962 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos Teatrinį fakultetą ir įgijo dramos teatro aktoriaus kvalifikaciją.
1963 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos aktoriaus meistriškumo katedros dėstytojas, 1964 m. – Lietuvos televizijos pranešėjas. 1965–1970 m. TV programų vyriausiosios redakcijos režisierius, 1970–1974 m. – TV laidų vaikams ir jaunimui vyriausiosios redakcijos „Jaunystė“ vyriausiasis režisierius, nuo 1974 m. – TV literatūros ir meno laidų vyriausiosios redakcijos vyriausiasis režisierius, Programų ruošimo kino juostoje vyriausiosios redakcijos („Telefilmas“) vyriausias redaktorius. 1991 m. TV komercijos direktoriaus pavaduotojas. Nuo 1992 m. – Lietuvos televizijos Naujienų direktoriaus pavaduotojas.
Režisavo daug TV publicistinių ir meninių pastatyminių laidų, sukūrė scenarijų dokumentiniams filmams „Sėkmės formulė“, „Estafetė“, „Keltas“, „Iš vienų rankų“, TV apybraižoms „Mosėdis“, „Anykščiai“, „Širvintos“, dviejų serijų meniniam filmui „Chameleonas“.
Nuo 1962 m. Lietuvos teatro veikėjų sąjungos, nuo 1986 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Dubelka
Dubelka – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Aukštadvario.
Gyvenimas kaip stebuklas
Gyvenimas kaip stebuklas  – 2004 m. serbų režisieriaus Emiro Kusturicos filmas.
Siužetas
Didžiausia serbo Lukos svajonė – nutiesti geležinkelį savo mažame kaimelyje. Deja, kaime jo šeimai nepatinka. Žmonos Jadrinkos dainavimo talentui nėra kur skleistis, o sūnus Milošas čia taip pat negalės tapti žymiu futbolininku, kaip visada svajojo. Prasideda karas ir Milošas turi eiti į kariuomenę, Jadrinka susiranda meilužį, o Luka lieka vienas. Vis dėlto jis neatsisako savo svajonės apie geležinkelį. Jis priglaudžia jauną pabėgėlę iš Bosnijos Sabahą. Tarp Lukos ir Sabahos užsimezga meilė. Tačiau atsyksta taikdariai ir Luka, norėdamas susigrąžinti pagrobtą sūnų, turi atiduoti Sabahą.
Blizgančioji veronika
Blizgančioji veronika (Veronica polita) – gyslotinių (Plantaginaceae) šeimos žolinis vienmetis arba dvimetis augalas. Paplitęs daugiausia Eurazijos vidutinių platumų, tropinėse juostose (Vakarų, Vidurio Europa, pietų Skandinavija, Rusija, Kaukazas, Artimieji Rytai, Vidurinė Azija, Turkestanas, Tolimieji Rytai, Indija), Šiaurės Afrikoje.
Augalo stiebas gulsčias arba kylantis, 10–25 cm aukščio. Lapai apskriti, skiautėti. Žiedai pavieniui auga ant ilgų žiedkočių, 5–8 mm skersmens, tamsiai mėlyni. Taurėlapiai vaisiams išaugus plačiai kiaušiniški arba trikampiški, šiek tiek plaukuoti, poromis kraštais vienas kitą dengia. Vainikėlio viršutinė skiautė daug platesnė už šviesesnę apatinę. Dėžutės plotis gerokai viršija ilgį, ji apskrita, nugarėlė neskiauterėta.
Auga dirvose, soduose, pakelėse, krūmuose. Lietuvoje blizgančioji veronika labai reta, įrašyta į Raudonąją knygą.
Dubėnai (reikšmės)
Dubėnais vadinami kaimai:
Nupė
Istorija
Nupė - viena iš hausų valstybių, klestėjusi Sahelio civilizacijoje. Ji buvo įkurta apie XV a. ir priklausė septynių antrinių valstybių (Banza bakvai) grupei. Skirtingai nei dauguma kitų hausų kultūrinio arealo valstybių, tai nebuvo miestas - valstybė, o greičiau nemaža gyvenviečių, išsidėsčiusių prie Nigerio upės, konfederacija. Gali būti, kad jų sostinė buvo Rabahas.
Šios valstybės kūrėjai ir valdovai nebuvo etniniai hausai, o nupių tauta. Todėl jos valdovai buvo tituluojami ne sarkin, kaip daugumoje hausų valstybių, o ecu. XVIII a jie priėmė islamą.
Fulbiams sukūrus Sokoto kalifatą, Nupė buvo įjungta į jį, ir vietinę dinastiją pakeitė fulbių emyrų dinastija, nors jie neretai tituluodavosi ecu. Sostinė buvo įtvirtinta Bidoje.
1897 m. Nupė buvo paimta britų (įjungta į Šiaurės Nigerijos protektoratą). Tai dar labiau pablogino padėtį šalyje ir padidino vietos vaidus. 1898 m. sukilęs princas Idrisu Gana, nepaklusdamas fulbiams, persikėlė į pietus už Nigerio upės ir įsikūrė Pategi mieste. Taip jis pradėjo naują Nupės valdovų liniją, kuri kovoja su fulbiškąja.
Nupės ecu
Nupės valdovai buvo tituluojami Ecu Nupe ir priklausė Edegi dinastijai. Dabartinis Nupės ecu yra Yahaya Abubakar Kusodu, valdantis nuo 2003.
Hefestionas
thumb|right|225px Hefestionas (356 m. pr. m. e. – 324 m. pr. m. e.) – Makedonijos didikas, Aleksandro Didžiojo armijos generolas. Buvo artimiausias Aleksandro draugas, asmens sargybinis (somatofilaksas), neretai įvardijamas kaip jo meilužis.
Hadėjus
Hadėjas (pavadinimas kilęs nuo graikų požemio karalystės valdovo dievo Hado vardo) – pirmasis Žemės istorijos eonas. Jis prasideda nuo Žemės susiformavimo prieš 4,6 mlrd. metų ir baigiasi prieš 3,8 mlrd. metų. Po hado seka archėjo eonas.
Hadėjaus sąvoką 1972 m. įvedė geologas Preston Cloud ir pradžioje ji buvo taikoma laikotarpiui prieš seniausias žinomas uolienas. Senesni tekstai šį eoną vadina tiesiog prearchėjumi, o didžiąją dalį XIX ir XX a. laikotarpis vadintas azojumi (t. y. „neturinčiu gyvybės“).
Aprašymas
Hadėjaus pradžioje susiformavo Žemė. Jungiantis kosminėms dulkėms ir dujoms, prieš 4,6 mlrd. metų susidarė Žemė, kuri atrodė kaip šviečiantis klampiai skystos magmos rutulys.
Į Žemę atsitrenkus Tėjai, maždaug Marso dydžio proplanetai, dalis magmos masės atsiskyrė ir sudarė dabartinį Mėnulį, o Žemės sukimasis taip pagreitėjo, kad dėl padažnėjusios dienos ir nakties kaitos paviršiaus temperatūra sumažėjo. Į Žemę atsitrenkiant daugeliui kitų meteoritų ir asteroidų jos masė didėjo, o magnetinis laukas pasidarė pakankamai stiprus, kad galėtų apsaugoti nuo naikinančio Saulės vėjo poveikio. Taip susidarė sąlygos daug vėliau atsirasti apsauginiam ozono sluoksniui. Uolienos pamažu diferencijavosi; sunkesniųjų cheminių elementų, geležies ir nikelio, junginiai sudarė Žemės branduolį, lengvesniųjų, silicio ir deguonies, pamažu suformavo Žemės mantiją, bei Žemės plutą.
Atletika
Atletika gali reikšti:
Atletas gali reikšti:
Sporto klubų pavadinimai:
Ivanuvka (Seinų apskritis)
Ivanuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Gibų, apie 5 km į pietvakarius nuo Seinų ir 108 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vaikų socializacijos centras Širvėna
Vaikų socializacijos centras "Širvėna" – uždaryta dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Biržų raj., Kučgalyje, Senoji g. 14, vykdė pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190984685. Steigėjas Panevėžio apskrities viršininko administracija.
Kregždutė (žurnalas)
Kregždutė – vaikų žurnalas, ėjęs 1934 m. vasario mėn. – 1940 m. vasario mėn. Kėdainiuose.
Istorija
1934–1936 m. leistas kas dvi savaitės, 1936–1940 m. – kas mėnesį. Pasirodė 92 numeriai.
Bendradarbiavo Bernardas Brazdžionis (Vytė Nemunėlis), Adomas Dambrauskas-Jakštas, Paulius Drevinis, Matas Grigonis, Eugenijus Matuzevičius, Jonas Minelga, Paulius Preikšas, Antanas Zabulionis ir kt.
Leidėjas ir redaktorius Stasys Tijūnaitis.
Vaikų socializacijos centras Širvėna
Istorija
Panevėžio apskrities viršininko 2008 m. birželio 13 d. įsakymu Nr. V-321 „Dėl Panevėžio apskrities vaikų socializacijos centro nuostatų patvirtinimo ir Panevėžio apskrities viršininko 2007 m. rugpjūčio 31 d. įsakymo Nr. V-262 „Dėl Kučgalio specialiojo ugdymo centro nuostatų patvirtinimo“ pripažinimu netekusiu galios“, patvirtinti Panevėžio apskrities vaikų socializacijos centro nuostatai 2008 m. birželio 25 d. įsakymu Nr. V-324 „Dėl Kučgalio specialiojo ugdymo centro vidaus struktūros pertvarkymo“, atsižvelgiant į Kučgalio specialiojo ugdymo ir centro pritaikymo vykdyti vaiko vidutinės priežiūros priemonę poreikius, nustatytas Kučgalio specialiojo ugdymo centro pertvarkymo į Panevėžio apskrities vaikų socializacijos centrą pereinamasis laikotarpis iki 2009 m. rugpjūčio 31 d.
Janina Buzūnaitė-Žukaitienė
Janina Buzūnaitė-Žukaitienė (g. 1955 m. liepos 17 d. Dauguose) – Lietuvos dailininkė, poetė, skulptorė ir papuošalų kūrėja. Menininkės kūryboje dominuoja abstrakti tematika, o daugelyje paveikslų vyrauja ekspresionizmas. Nuo 2000 m. yra Kanados menininkų federacijos narė.
Biografija
Gimė 1955 m. liepos 17 d. Dauguose. Baigė bibliotekininkystę Kapsuko kultūros mokykloje. 1978 m. pradėjo dirbti Medvilnės kultūros namuose Alytuje, kur dirbdama tuo pačiu metu rašė įvairias poemas, kurios buvo spausdinamos įvairiuose laikraščiuose bei skaitomos įvairiuose renginiuose. Nuo 1999 m. menininkė surengė apie 30 individualių ekspozicijų Alytuje, Druskininkuose, Kaune ir Vilniuje.
Sojų varškė
thumb|right|250px|Tofu su [[sojų padažas|sojų padažu ir morkos gabalėliu.]] Sojų varškė, dar vadinama tofu pagal japonišką pavadinimą (豆腐 -, , , ) – vienas sojos produktų, gaminamas sojų pieną sutraukus rūgštimis ar druskomis. Savo išvaizda ir konsistencija primena įprastinę varškę, gali būti naudojama kaip jos pakaitalas. Sojų varškė populiari Rytų Azijoje, iš ten išplitusis į kitas Pietryčių Azijos šalis, dažna vegetariškoje ir veganiškoje mityboje. Yra daug sojų varškės rūšių, kurios skiriasi savo konsistencija ar paruošimo būdu.
Sojų varškė turi mažai kalorijų, daug baltymų, mineralinių medžiagų.
Istorija
thumb|right|250px|Prekyba sojų varške Kinijoje Sojų varškė yra vienas ilgiausią istoriją turinčių ir dažniausiai vartojamų sojos gaminių. Beveik nėra abejonių, kad šis valgis kilo iš Kinijos. Legenda teigia, kad sojų varškės gamybos technologiją atrado princas Liu An, II a. pr. m. e. gyvenęs šiaurinėje šalies dalyje. Pirmieji kinų rašytiniai šaltiniai tofu pamini X a. viduryje, tačiau žinoma, kad jau I a. Kinijoje buvo gaminamas sojų pienas, kuris būtinas norint gauti sojų varškę.
Kaip alternatyva Liu An legendai yra iškelta teorija, kad tofu gamybos būdas buvo atrastas tarp IV ir VII a., kada į Kiniją migravo mongolų gentys. Jos su savimi atsinešė žinias apie įvairių pieno produktų gamybą. Kinai, lig tol nenaudoję karvės ir kitų gyvūnų pieno, pabandė panašiais principais gaminti valgius ir iš sojų pieno, taip atrasdami, kad jis gali būti sutraukiamas ir paverčiamas į sojų varškę.
Nuo X a. tofu yra minimas ne viename kinų rašte, poemose. Jis ypač išpopuliarėjo Mingų dinastijos laikotarpiu tiek tarp turtingųjų, tiek tarp eilinių gyventojų.
Su kinų kultūra sojų varškė paplito po kitas regiono šalis. Japonijoje tofu pirmą kartą minimas XII a. Panašiu metu jis pasiekė ir Korėją. Manoma, kad į abi šalis jis buvo atvežtas iš Kinijos atvykusių budistų vienuolių. Japonijoje tofu išpopuliarėjo su dzen budizmu, kurio pasekėjai valgydavo vegetarišką maistą ir jo gamyboje dažnai naudojo tofu. Per šventyklų lankytojus sojų varškė paplito ir tarp eilinių gyventojų. Edo laikotarpiu Japonijoje atsidarė pirmieji specializuoti tofu restoranai, buvo leidžiamos tofu skirtos knygos. Prasidėjus modernizacijai, sojų varškė tapo tyrimų objektu, atrasti nauji jos gamybos metodai. Po Antro pasaulinio karo tofu pradėta gaminti pramoniniu būdu.
Gamyba
Sojų varškė gaminama rūgštimis, druskomis ar fermentais sutraukiant sojų pieną. Kinijoje tam tradiciškai naudojamas kalcio sulfatas (gipsas) arba kalcio chloridas, o Japonijoje – magnio chloridas. Be šių medžiagų gali būti naudojamas ir gliukono delta-laktonas, fermentai, actas, citrinos sultys. Sutraukta sojų varškė gali būti vartojama iš karto arba suspaudžiama į didesnius gabalus (suspaudimo jėga ir trukmė įtakoja sojų varškės kietumą).
Siekiant prailginti tofu galiojimo laiką, jis yra apkepamas aliejuje, verdamas sultinyje, fermentuojamas, marinuojamas, užšaldomas.
Rūšys
thumb|right|250px|Tofu skyrius parduotuvėje thumb|right|250px|Tofu su juodaisiais sezamais thumb|right|250px|Šaldytas tofu
Šviežia sojų varškė
Gaminant sojų varškę į sojų pieną galima dėti priemaišų. Tokiu būdu gaunama riešutinė, migdolinė , mangų, kokosinė, kiaušininė , sezaminė ir kitokia sojų varškė.
Apdorota sojų varškė
Dėl minkštos struktūros sojų varškė ilgai negali išsilaikyti, todėl dažnai ji apdorojama. Taip gaunama:
Kiti produktai
Sluoksniuota sojų varškė gali būti valgoma šviežia (populiari Japonijoje), arba džiovinta. Džiovinta ji dažnai vartojama vegetariškuose bei veganiškuose patiekaluose vietoj mėsos ir gali įgyti įvairias formas: sojos ryšulėlis (kin. 豆包 doùbaō), sojos bambukas (kin. 腐竹 fǔzhú), sojos viščiukas (kin. 豆雞 doùjī) ir pan. Gali būti panaudota susukti valgomam patiekalui.
Naudojimas
Šilkinės faktūros sojų varškė dažniausiai valgoma neapdorota, kaip užkandis ar desertas, priklausomai nuo padažo. Ypač prie jos tinka sojų padažas, imbieras, svogūnų laiškai. Desertui – žemės riešutai, raudonosios ar žaliosios pupelės, tapioka.
Riebaluose virta sojų varškė gali būti įdaroma. Pvz., Japonijoje ją įdarius ryžiais su actu, gaunama suši rūšis inarizushi.
Maistinė vertė
Sojų varškė nekaloringa, turi apie 16 % baltymų, 8 % riebalų, 4 % angliavandenių, yra geras geležies, cinko, vario, fosforo, mangano, seleno šaltinis. Priklausomai nuo sutraukiančios medžiagos, gali turėti daug kalcio arba magnio.
Energetinė vertė – 291 kJ (70 kcal).
Apaštalas Jokūbas
Apaštalas Jokūbas:
Kvararafa
Kvararafa – istorinė valstybė, egzistavusi dabartinėje Nigerijoje (koncentravosi dab. Tarabos valstijoje). Dar vadinama Džukunu, nuo XIX a - Vukariu. Tradiciškai priskiriama hausų valstybėms.
Istorija
Valstybė buvo įkurta XVI a. Benuės vidurupio baseine. Kadangi joje buvo stipri hausų kultūros įtaka ir plėtojami prekybiniai ryšiai su šiaurėje gyvenusiai hausais, šis ją laikė viena savo valstybių ir priskyrė septynių antrinių valstybių (Banza bakvai) grupei. Tai buvo toliausiai nuo hausų etninių žemių nutolusi jų valstybė.
Jos kūrėjai ir valdovai buvo džukunai, gyvenę į pietus nuo Benuės. Dėl to ir valstybė dažnai vadinama Džukunu. Jos valdovai buvo tituluojami aku uka, o ne sarkin, kaip kad daugumoje hausų valstybių.
Valstybės sostinė buvo Kvararafa, o 1855 m. perkelta į Vukarį. Tuomet ir valstybė pakeitė pavadinimą. Šiuo metu Nigerijoje ji turi autonomiją kaip viena tradicinių valstybių - Vukario federacija.
Valdovai
Dabartinis Vukario aku uka yra Šekarau Angiu Masa Ibi Kuvion II.
Gideonas
thumb|right|250px|XVIII a. ikona, vaizduojanti Gideoną. Gideonas − Izraelio teisėjas, nugalėjęs midjaniečius, kurie, pasak Biblijos, tuo metu buvę vieni iš aršiausių Izraelio priešų. Teisėjų knygoje pasakojama apie tai, kaip Gideonas slapta malė kviečius, kai pasirodė Viešpaties pasiųstas angelas ir pašaukęs jį išvaduoti Izraelį iš midjaniečių nelaisvės. Kad įsitikintų, jog jį iš tiesų šaukia Dievas, Gideonas paprašęs įrodymo, ir Dievas du kartus davė jo prašytą ženklą.
Lhotsampai
Lhotsampai ( – „pietiečiai“) arba Butano nepaliečiai – Butano etninė grupė, išskiriama ne pagal lingvistinę, o pagal kultūrinę priklausomybę. Juos apibūdina kilmė – jie kilę iš Nepalo, taip pat dalinai vienija religija: dauguma išpažįsta hinduizmą, nors yra budistų bei animistų.
Gideonas
Iš tūkstančių vyrų, kurie atsiliepė į Gideono kvietimą kovoti su midjaniečiais, jis išsirinkęs 300. Juos padalijęs į tris būrius, visiems davęs ąsočių, žibintų ir trimitų. Naktį jie įsiveržę į priešo stovyklą. Tarp midjaniečių kilusi panika, jie puolę vieni kitus ir buvę izraelitų išblaškyti. Po šios Gideono pergalės iki pat jo mirties, 40 metų, šalyje buvusi taika.
Lhotsampai
Lingvistiška labai įvairi etninė grupė, kadangi jos atstovai kalba nepalų, nevarų, gurungų, tamangų ir daugybe kitų kalbų, kuriomis kalbama Nepale. Lingua franca tarp jų yra nepali kalba.
Krepšinio apžvalga
200px|thumb|Krepšinio apžvalga, 1989 m. Krepšinio apžvalga – Lietuvos krepšinio federacijos ir Mokslinio informacinio centro prie Respublikinio sporto susivienijimo leidinys, ėjęs 1989–1990 m. Kaune.
Lhotsampai
Migracijų istorija
Nors dar XVII a. šaltiniuose minima, kad pirmasis Butano šabdrungas Ngavangas Namgijalas iš Nepalo kvietėsi nevarų meistrus statyti šventyklas, gausesnės migracijos prasidėjo tik XIX a. (lhotsampų pozicija) ar XX a. (oficialioji Butano pozicija).
Krepšinio apžvalga
Istorija
Redagavo redakcinė kolegija: Algimantas Bertašius, Stepas Butautas, Bronius Čekanauskas ir kt. Tiražas: 1989 m. – 70 000 egz., 1990 m. – 50 000 egz. Išėjo 4 numeriai.
Lhotsampai
Migracijų istorija
Atskiri šaltiniai skiriasi dėl skaičiaus, kiek lhotsampų šiuo metu gyvena Butane. JAV Valstybės departamentas teigia, kad apie 28 % Butano gyventojų yra lhotshampa, kiti šį procentą padidina iki 35 %.
Etninė įtampa ir jos sprendimai
thumb|250px|Lhotsampų pabėgėliai Nepale Ilgą laiką imigracija į Butaną buvo praktiškai nekontroliuojama. Tik apie 1980 m. Butano vyriausybė suprato, kad lhotsampų skaičius ėmė artėti prie vyraujančios Butane etninės grupės – ngalopų, o jų gimstamumas buvo gerokai didesnis. Kita problema buvo lhotsampų kultūrinė integracija: Butano sąlygomis, kur iki tol vyravo Tibeto budizmas, jie ganėtinai išsiskyrė savo religijomis, papročiais, tradicijomis, netgi apranga, dažnas nemokėjo valstybinės kalbos.
1985 m. išleistas pilietybės įstatymas buvo būdas kontroliuoti nelegalią migraciją. Šiuo įstatymu visi Nepalo kilmės gyventojai, atvykę į šalį po 1958 m. buvo pripažinti nelegaliais, t. y. už įstatymo ribų.
1988 m. atliekant gyventojų surašymą, kurio metu buvo bandoma diegti ir driglam namža kodą, Butano pietinėje dalyje ir Indijos pusėje, tankiai apgyvendintoje nepalo kilmės tautų, prasidėjo riaušės ir protestai. Lhotsampai, susivieniję į Butano liaudies partiją, organizavo reidus, siaubė valstybės įstaigas ir netgi grobė kitus lhotsampus, kurie neprisidėjo. Konfliktas kulminaciją pasiekė 1990 m. rugsėjį.
Neramumai sukėlė didelę pabėgėlių krizę, kurios metu apie 107 tūkst. lhotsampų išvyko iš Butano. Dauguma jų buvo apgyvendinti pietrytiniame Nepale. Kadangi jie sukelia problemų ir Nepalo vyriausybei, pastaruoju metu JAV sutiko priimti 60 tūkst. pabėgėlių, o Australija, Kanada, Norvegija, Nyderlandai ir Danija – po 10 tūkst.
Grietinėlė
Grietinėlė – riebus pieno produktas. Gaunama separuojant pieną arba nugraiboma nuo nusistojusio pieno.
Šviežia grietinėlė būna salsva, vienodos konsistencijos, balta su gelsvu atspalviu.
Grietinėlė daroma nepasterizuota, pasterizuota ir sterilizuota 10, 20 ir 35 % riebumo.
Sudėtis
Be pieno riebalų, grietinėlėje yra: Energetinė vertė 5-15 kJ/g.
Gaminiai
Iš grietinėlės gaminami pieno produktai, tokie kaip grietinė, sviestas, sūris, taip pat desertai: plakta grietinėlė, ledai. Ji naudojama pieno normalizavimui
Merida (Venesuela)
Merida  – miestas vakarų Venesueloje, Anduose (Meridos kordiljeroje), Čiamos upės slėnyje, 1630 m aukštyje. Meridos valstijos sostinė. 204,9 tūkst. gyventojų (2001 m.); kartu su priemiesčiais – beveik 350 tūkst. Cukraus, tekstilės, elektronikos pramonė, technologijų tyrimai. Turizmas. Yra oro uostas. Meridoje yra aukščiausia pasaulyje oro tramvajaus linija. Mieste yra 3 universitetai (svarbiausias – Andų unversitetas, įkurtas 1810 m.).
Istorija
Merida – vienas seniausių Pietų Amerikos miestų. Ją 1558 m. įkūrė Juan Rodríguez Suárez ir pavadino Santiago de los Caballeros de Mérida savo gimtojo miesto Ispanijoje garbei. 1559 m. miestas perkeltas dėl konfliktų su vietiniais indėnais, 1560 m. Merida galutinai perkelta į dabartinę vietą. 1622 m. tapo gubernijos sostine. 1811 m. įkurtas universitetas.
Kazokai (Panevėžys)
Kazokai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybės pietiniame pakraštyje, 10 km į pietus nuo Krekenavos, Nevėžio kairiajame krante, priešais Surviliškį. Pro gyvenvietę eina kelias. Išlikę arkinio gelžbetoninio tilto į Surviliškį griuvėsiai (inž. Pranas Markūnas). Kaime stūkso paminklinis akmuo pirmajam žuvusiam savanoriui atminti, akmuo „su dubeniu“.
miniatiūra|200px|left|Tilto liekanos – lankytinas objektas miniatiūra|200px|left|Kelias link Nevėžio thumb|160px|left|Atminimo akmuo P. Lukšiui thumb|240px|Kaimo sodyba
Rusijos Federacijos vyriausybė
Rusijos Federacijos vyriausybė  – aukščiausiasis federalinis valstybės vykdomosios valdžios organas Rusijos Federacijoje.
Vyriausybės statusas ir jos veiklos tvarka apibrėžti Rusijos konstitucijos 6-me skyriuje ir 1997 m. gruodžio 17 d. federaliniame konstituciniame įstatyme „Apie Rusijos Federacijos vyriausybę“ (О Правительстве Российской Федерации) bei vėlesniuose jo keitiniuose.
Rusijos Federacijos vyriausybės būstinė, oficialiai vadinama Rusijos Federacijos Vyriausybės rūmai (Дом Прави́тельства Росси́йской Федера́ции), kitaip dar žinomi kaip Baltieji rūmai (Белый дом) yra Maskvoje, ant Maskvos upės kranto. Adresas – Raudonosios Presnios krantinė, namas Nr. 2. RF vyriausybė turi internetinę svetainę (adresas www.government.ru), piliečių laiškai priimami ir elektroniniame pavidale. Pašto adresas: ''103274, г. Москва, Краснопресненская набережная, 2''.
Įgaliojimai
Pagal RF konstitucijos 114 straipsnį RF vyriausybė turi šiuos įgaliojimus:
Remdamasi RF konstitucija, federaliniais įstatymais, RF prezidento norminiais įsakais ir juos vykdydama RF vyriausybė leidžia nutarimus, įsakymus, nurodymus, užtikrina jų vykdymą. Poįstatyminiai vyriausybės nutarimai ir nurodymai būtini vykdyti Rusijos Federacijoje. Vyriausybės nutarimai ir nurodymai, jei jie prieštarauja RF konstitucijai, federaliniams įstatymams bei RF prezidento įsakams gali būti RF prezidento atšaukti.
RF vyriausybės sudėtis
RF vyriausybę sudaro:
RF vyriausybės pirmininkas skiriamas RF prezidento suderinus su Valstybės dūma. Jei Valstybės dūma triskart iš eilės atmeta pateiktus kandidatus į pirmininkus, prezidentas paskiria valstybės pirmininką, paleidžia Valstybės dūmą ir paskiria naujus rinkimus. Rusijos prezidentas neturi teisės paleisti Valstybės dūmą šiuo pagrindu paskutinį savo kadencijos pusmetį, esant karinei ar ypatingajai padėčiai visoje valstybės teritorijoje, taip pat Valstybės dūmai inicijavus prezidento atstatydinimo procedūrą.
Vyriausybės pirmininko pavaduotojus ir federalinius ministrus vyriausybės pirmininko siūlymu į pareigas skiria ir atleidžia RF prezidentas.
Vykdomosios valdžios federalinių organų struktūrą įsaku tvirtina RF prezidentas, pasiremdamas vyriausybės pirmininko siūlymu, kurį šis turi pateikti per savaitę po paskyrimo (pagal RF konstitucijos 112 straipsnį).
2004 m. administracinės reformos metu buvo patikslinti federalinių ministerijų, federalinių tarnybų ir federalinių agentūrų statusas bei jų funkcijų paskirstymas. Be to, vykdomosios valdžios federaliniai organai buvo paskirstyti į esančius prezidento žinioje (vadinamosios jėgos žinybos) bei esančius vyriausybės žinioje.
Varšuvos universitetas
Varšuvos universitetas – Lenkijos universitetas, esantis Varšuvoje, Krokuvos priemiestis, 26/28, 00-927 Warszawa
Istorija
thumb|left|Varšuvo imperatoriškojo universiteto antspaudas Varšuvos karališkasis universitetas įsteigtas 1816 m. lapkričio 19 d. Rusijos imperatoriaus ir Lenkijos karaliaus Aleksandras I įsakymu sujungus 1808 m. įsteigtą Teisės ir administravimo mokslų mokyklą ir 1809 m. įkurtą Gydytojų mokyklą. Universitetą sudarė skyriai:
Universitetui vadovavo kalbininkas Vaitiekus Šveikovskis (Wojciech Szweykowski). 1830 m. Rusijos imperatorius Nikolajus I universitetą pavadino Karališkuoju Aleksandro universitetu (Uniwersytet Królewsko-Aleksandrowski), tačiau po 1831 m. sukilimo, kuriame dalyvavo dauguma universiteto studentų, jis buvo uždarytas. 1857 m. įsteigta Medicinos-Chirurgijos akademija, kurioje buvo Gydomasis ir Farmacijos skyriai. 1862 m. jos pagrindu įsteigta Vyriausioji mokykla, kurioje buvo 4 skyriai:
Rektoriumi paskirtas Juzefas Mianovskis. Tačiau po 1863 m. sukilimo mokyklos veikla buvo sustabdyta, o 1870 m. ji tapo Imperatoriškuoju Varšuvos universitetu (Императорский Варшавский Университет), bet jo rektoriais paprastai buvo skiriami rusai. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui universitetas evakuotas į Rostovą prie Dono ir vadinosi Императорский Варшавский университет в г.Ростове-на-Дону. Tačiau universitetas formaliai veikė ir vokiečių okupuotoje Varšuvoje. Mokslai buvo atnaujinti tik 1918 m., mokykla pavadinta Varšuvos universitetu. 1935 m. mirus Juzefui Pilsudskiui universitetas pavadintas jo vardu (Uniwersytet Józefa Piłsudskiego w Warszawie). Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui 1939-1945 m. universitetas veikė pogrindyje. 1945 m. universitetui atnaujinus veiklą jame mokėsi 4000 studentų. 1950 m. atskyrus Gydomąjį ir Farmakologijos fakultetus įsteigta Varšuvos medicinos akademija, Evengelikų teologijos skyrius tapo Krikščionių teologijos akademija, o Katalikų teologijos skyrius – Katalikų teologijos akademija. 1968 m. atidarytas universiteto skyrius Balstogėje, nuo 1997 m. – Balstogės universitetas.
Studentai
Varšuvos universitete studijavo:
Zigmantas Liandzbergis
Zigmantas Liandzbergis (1929 m. balandžio 1 d. Kelmė – 1993 m. sausio 19 d. Vilnius) – Lietuvos architektas.
Biografija
1953 m. baigė Kauno politechnikos institutą.
1953–1992 m. dirbo Miestų statybos projektavimo institute Vilniuje. 1959–1964 m. grupės vadovas, 1964–1992 m. vyr. architektas. 1972–1976 m. ir 1978–1992 m. dėstė Vilniaus inžineriniame statybos institute (nuo 1991 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas).
Juozas Baltušis
Biografija
Gimė darbininkų šeimoje Rygoje. Pirmojo pasaulinio karo metais su tėvais pasitraukė į Rusiją, 1914–1918 m. gyveno Maskvoje, Nižnyj Novgorode, Caricyne.
1918–1929 m. gyveno Puponyse (Kupiškio valsčius), piemenavo, dirbo samdiniu pas ūkininkus. 1929 m. persikėlė į Kauną, dirbo spaustuvėse raidžių rinkėju, savarankiškai mokėsi, bendradarbiavo spaudoje. 1932 m. pradėjo spausdinti apsakymus.
Gardino apskritis (1919–1940)
Gardino apskritis – buvęs Lenkijos administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Gudijos ir pietų Lietuvos teritorijoje, į pietus nuo Alytaus. Apskrities centras – Gardinas.
Juozas Baltušis
Biografija
1940–1941 m. dirbo laikraščio „Valstiečių laikraštis“ priedo „Jaunasis valstietis“ redakcijoje. Radijo komitete Kaune. Per Antrąjį pasaulinį karą 1942–1944 m. dirbo Radijo komitete Maskvoje, parašė lietuvių pasipriešinimą vokiškiems fašistiniams okupantams ir sovietinius karius aukštinančių apsakymų (rinkinys „Baltieji dobiliukai“, 1943 m.), parašė ir suvaidino 56 humoristines radijo pjeses „Dėdės Silvestro kieme“.
Gardino apskritis (1919–1940)
Istorija
Iki 1915 m. šią teritoriją administravo Rusijos imperijos Gardino apskritis. Prasidėjus I pasauliniam karui, 1915–1918 m. priklausė Oberosto Balstogės-Gardino sričiai, nuo 1918 m. vasario – Lietuvos sričiai.
Juodoji Ančia (kaimas)
Juodoji Ančia – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Juozas Baltušis
Biografija
Nuo 1944 m. gyveno Vilniuje. 1944–1946 m. Lietuvos radijo komiteto pirmininkas. 1946–1954 m. Rašytojų sąjungos partinės organizacijos sekretorius, žurnalo „Pergalė“ vyr. redaktorius. Lietuvos kinematografijos darbuotojų sąjungos organizacinio biuro pirmininkas.
Juodoji Ančia (kaimas)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Juozas Baltušis
Biografija
1947–1975 m., 1980–1990 m. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas, 1959–1967 m. Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininko pavaduotojas. 1958–1961 m. kandidatas į LKP CK narius. 1970–1975 m., 1980–1991 m. LTSR taikos gynimo komiteto pirmininkas.
Gardino apskritis (1919–1940)
Istorija
Nuo 1939 m. rudens – Baltarusijos TSR Balstogės sričiai. 1940 m. sausio 15 d. apskritis panaikinta. Jai priklausę Druskininkų, Marcinkonių ir Rudnios valsčiai baltarusių iniciatyva 1940 m. rugpjūčio 3 d. buvo perduoti Lietuvai ir 1941 m. sausio 15 d. prijungti prie Alytaus apskrities.
Juozas Baltušis
Šeima
Tėvai: Karolis Juozėnas (1871–1934) iš Butėnų (Anykščių r., palaidotas Svėdasų kapinėse) ir Marijona Baltušytė-Juozėnienė (1883–1964) iš Puponių (Kupiškio r.).
Juodoji Ančia (kaimas)
Pavadinimo kilmė
Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo šalia tekančios Juodosios Ančios upės pavadinimo.
Juozas Baltušis
Šeima
Vedė 1937 m., žmona Vanda Petrauskaitė-Juzėnienė. Dukterys: Rita Baltušytė (g. 1938 m.), Violeta Juzėnaitė-Pulikienė (1941–2001). 1948 m. vedė antrąkart, žmona Monika Mironaitė (1913–2000). Įdukra Dagnė Jakševičiūtė-Jefremovienė (g. 1941 m.).
Gardino apskritis (1919–1940)
Administracinis suskirstymas
Apskričiai įvairiu metu priklausė 23 valsčiai:
Juozas Baltušis
Kūryba
Nuo 1932 m., paskatintas Kazio Borutos, ėmė rašyti ir debiutavo apsakymu „Cukriniai runkeliai“ almanache „Darbas“. 1940 m. išleido pirmąjį apsakymų rinkinį „Savaitė prasideda gerai“. Kūrinių veikėjai – darbininkai, samdiniai, skurdo ir nelaimių prislėgti žmonės.
Sovietinės okupacijos laikotarpiu parašė pjeses („Gieda gaideliai“, 1947 m., „Anksti rytelį“, pirmasis pastatymas 1953 m., išleista 1956 m.), publicistikoje propagavo sovietinę santvarką.
Novelių romane „Parduotos vasaros“ (2 kn., 1957–1969 m.) vaizduojamas nepriklausomos Lietuvos kaimas, atskleidžiami pasakotojo piemenuko išgyvenimai, stengiamasi kuo natūraliau atkurti jo pasaulėjautą, emocinius vertinimus.
Parašė apsakymų rinkinį „Valiusei reikia Alekso“ (1965 m.), įspūdžių iš kelionės į JAV knygą „Tėvų ir brolių takais“ (1967 m.), už populiarumo susilaukusią knygą pateko į valdžios nemalonę. 1973–1976 m. išleido 2 t. atsiminimų knygą „Su kuo valgyta druska“. Parašė scenarijų kino filmui „Aušra prie Nemuno“ (su Jevgenijumi Gabrilovičiumi, 1952 m., rež. Aleksandras Faincimeris). Pagal jo noveles sukurti kino filmai: „Mums nebereikia“ (rinkinyje „Gyvieji didvyriai“, 1959 m.), „Virto ąžuolai“ (1976 m.).
Baladiško siužeto romane „Sakmė apie Juzą“ (1979 m.) siekiama sukurti apibendrintą lietuvių valstiečio paveikslą, poetizuoti darbą.
Kūryba realistinė, joje gausu spalvingų kaimo buities vaizdų, įtaigių valstiečių paveikslų ir likimų aprašymų, gyvų komiškų epizodų; kalba sodri, žodinga, stiliui būdingos liaudies pasakotojų intonacijos. Išvertė iš rusų į lietuvių kalbą V. Belovo, Dž. Ikramio, M. Lasilos, A. Tamsarės kūrinių.
J. Baltušio kūrinių išversta į latvių, estų, rusų, lenkų, čekų, prancūzų kalbas. Romanas „Parduotos vasaros“ išverstas į rusų, baltarusių, latvių, ukrainiečių, tadžikų ir armėnų kalbas, „Sakmė apie Juzą“ išversta į rusų, prancūzų ir čekų kalbas, „Su kuo valgyta druska“ – į rusų kalbą. 1990 metais prancūzų kalba pasirodęs romanas „Sakmė apie Juzą“ apdovanotas prestižine Prix du Meilleur Livre Etranger (premija skiriama už Prancūzijoje išleistą geriausią metų užsienio autoriaus knygą). „Sakmė apie Juzą“ pakartotinai Prancūzijoje išleista 1993, 2003 ir 2010 metais; 2008 m. romanas pristatytas ES šalių apžvalginiame renginyje Strasbūre.
1979 m. sukurtas dokumentinis kino filmas „Kine – Juozas Baltušis“ (režisierius R. Šilinis).
Diendaržis
Diendaržis arba laidaras – sodybos teritorijoje esantis aptvaras, skirtas gyvuliams suginti. XVI–XVII a. jame neretai būdavo vienas ar keli pastatai. XVII a. pab. šie pastatai pradėti jungti, todėl diendaržis tapo nedengta tvartų dalimi. Aukštaitijoje kai kur diendaržiai buvo ir dengiami. XIX–XX a. pr. keitėsi tvartų plano struktūra, todėl diendaržiai tapo besišliejantys prie tvarto iš vienos pusės. Kai kur Žemaitijoje išliko pusiau uždari diendaržiai tarp pastatų, o Aukštaitijoje – uždarų vidinių diendaržių.
Grakščioji skėtė
Grakščioji skėtė (Leucorrhinia caudalis) – raštuotųjų skėčių (Libellulidae) šeimos vabzdys. Paplitęs Rytų, Vidurio ir Vakarų Europoje, pietų Fenoskandijoje, Vakarų Sibire.
Kūno ilgis 36 mm, išskleistų sparnų ilgis 65 mm. Nugarėlė juoda su gelsvais arba melsvais ruožais. Skraido nuo gegužės vidurio iki liepos pradžios.
Grakščioji skėtė gyvena prie pelkėjančių, rūgštingų vandens telkinių, aukštapelkių, žuvininkystės tvenkinių. Vabzdžio gyvenamojoje aplinkoje turi būti plūduriuojančių vandens augalų (lūgnių, vandens lelijų, plūdžių). Labiau mėgsta miškingesnes vietoves.
Lietuvoje rūšis reta, įtraukta į Raudonąją knygą (nuo 2005 m.). Kiek dažniau aptinkama rytinėje ir pietrytinėje šalies dalyje.
Kostas Smoriginas
Kostas Smoriginas (g. 1953 m. balandžio 22 d. Kaune) – teatro ir kino aktorius, režisierius, muzikantas.
Biografija
Gimė ir užaugo Šančiuose. 1960–1971 m. mokėsi Kauno 19-oje pradinėje ir 6-ojoje vidurinėje mokykloje. 1971–1975 m. studijavo Valstybinėje konservatorijoje (kurso vadovės Dalia Tamulevičiūtė ir Irena Bučienė). Nuo 1984 m. Komunistų partijos narys.
1975–1999 m. ir nuo 2004 m. Jaunimo teatro aktorius ir režisierius.
Studijuodamas pradėjo kurti dainas pagal lietuvių poetų žodžius, tapo vienu iš naujo aktorinės dainos žanro (dainuojamosios poezijos) kūrėjų. 1995–1998 m. kartu su aktoriais Sauliumi Bareikiu ir Olegu Ditkovskiu subūrė „Aktorių trio“, koncertavo Lietuvoje ir užsienyje, išleido keletą albumų („Mūsų kaime“, „Tikras garsas“, „Vėl kartu“). Nuo 2000 m. ėmė rengti solinius koncertus, išleido dvi kompaktines plokšteles („Pilietis“, „Ponai ir Ponios“).
Diemedis
Diemedis, dar kitaip – diemedys, diemedėlis, dievmedis, dievo medis, žalmedis (Artemisia abrotanum) – astrinių (Asteraceae) šeimai, kiečio (Artemisia) genčiai priklausanti augalų rūšis.
thumb|left|200px|Diemedžio [[Botanika|botaninis piešinys iš VI amžiaus encyklopedinio rankraščio „De materia medica“, kurį parašė gydytojas ir gamtininkas Dioskoridas (Pedánius Dioscorídes)]]
Paplitimas
Savaime paplitęs pietryčių Europoje – Kroatijoje, Bosnijoje ir Hercegovinoje, Albanijoje, Europinės Rusijos pietvakarinėje dalyje, Ukrainoje bei Mažojoje Azijoje ir Kaukaze.
Paplitimas Lietuvoje
Kaip svetimžemis augalas, yra introdukuotas ir Lietuvoje.
Augavietės
Augalui patinka saulėta vieta bei smėlingas, kalkingas dirvožemis.