cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Noridžas
Noridžas – miestas prie Vensumo upės rytų Anglijoje; Regioninis Norfolko grafystės centras. Išvystyta maisto, poligrafijos, mašinų pramonė. Yra du universitetai. Veikia bažnytinio meno muziejus. Išlikusi normanų pilis (XII a.), romaniška-gotikinė katedra (XI–XV a.), miesto įtvirtinimai (XIII–XV a.), senoji rotušė (XV a. gotika).
Zenonas Mačionis
Zenonas Mačionis (1933 m. rugpjūčio 12 d. Juostininkai, Raguvos valsčius – 2002 m. birželio 16 d. Vilnius) – Lietuvos chemikas, mokslo istorikas, fizinių mokslų daktaras.
Vartulėnai
Etimologija
Kaimui vardą davė per jo žemes besivartantis upelis Vartulys. Vakariniame Vartulėnų pakraštyje į Jūrą įteka Urdena, kurios vardą kalbininkai laiko ypač archaišku, sieja su senu žodžiu urdulys, reiškiančiu verpetą, sūkurį. Ties Vartulėnais į Jūrą taip pat įteka Žiuržmotis – sunkiai paaiškinamą pavadinimą turintis upelis.
Istorija
Vietovardis (Wortulani) rašytiniuose šaltiniuose sutinkamas anksčiausiai 1561 m. – Pajūrio valsčiaus inventoriuje. 1592 m. Raseinių žemės teismo knygoje pateikiamas didelio kaimo aprašymas. Tuo metu kaimo rytinė riba ėjo palei Aušbruvos upelį. XVI–XVII a. Vartulėnus sudarė valstiečių kaimas, bajorkaimis ir dvaras. Valstietiškosios dalies turėti 6 valakai 1603 m. paskirti Žvingių parapijos klebono išlaikymui. Iš kitų dviejų dalių ilgainiui susidarė atskiras bažnytkaimis – Didkiemis.
Zenonas Mačionis
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys – anijoninė polimerizacija, kumaroninės dervos, jų chemijos modifikavimas, katijoninių jonogeninių polimerizacija ir kopolimerizacija, kopolimerų taikymas praktikoje.
Vartulėnai
Gyventojai
1902 m. Vartulėnuose gyveno 115, 1923 m. – 141 žmogus. 2009 m. kaime buvo 12 sodybų, gyveno 37 gyventojai.
Zenonas Mačionis
Mokslinė veikla
Parengė 11 mokomųjų priemonių (kai kurias su kitais), paskelbė straipsnių apie žymius Lietuvos chemikus ir jų darbus Vilniaus universitete. Normino lietuvių chemijos terminiją, „Chemijos terminų aiškinamojo žodyno“ (2 t. 2003 m.) rengimo iniciatorius, atsakingasis redaktorius. Išugdė polimerų chemijos specialistų, 1979 m. Vilniaus universiteto Chemijos fakultete įkūrė muziejų.
Liverpool FC
Liverpulio FC – Anglijos futbolo klubas iš Liverpulio. Šešis kartus yra laimėjęs UEFA Čempionų lygą (Anglijos rekordas, tik AC Milan ir Real Madrid yra laimėję daugiau), bei devyniolika lygos titulų.
Istorija
Klubą 1892 m. kovo 15 d. įkūrė John Houlding. Įkūrėjas komandai norėjo duoti pavadinimą „Everton FC and Athletic Grounds, Ltd“ (str. Everton Athletic), tačiau Anglijos futbolo asociacija šio pavadinimo nepripažino, tad klubas gavo „Liverpool FC“ vardą.
Pirmąjį sezoną (1892–1893 m.) Liverpulio komanda laimėjo Lankašyro lygą. Rungtynės su Higher Walton Liverpulis laimėjo 8-0. Po metų pradėjo žaisti antrajame divizione, kur laimėjo pirmą vietą. Po nesėkmių serijos, 1953–1954 m. sezone Liverpool FC žaidė antrajame divizione. Dėl FA Taurės klubas pirmąkart žaidė 1914 m., bet finale pralaimėjo FC Burnley klubui.
1959 m. gruodį buvo paskirtas naujas vyr. treneris Bill Shankly, kuris visiškai pakeitė komandos sudėtį. Su juo komanda 1961–1962 m. sezone laimėjo antrajame divizione, o 1963–1964 m. po septyniolikos metų pertraukos laimėjo šalies čempionatą. Tokia pati sėkmė aplankė ir kitąmet. 1965–1966 m. iškovota pirmoji FA Taurė. 1972–1973 m. Liverpulis laimėjo aštuntą titulą ir nugalėjo Borussia Mönchengladbach, buvo iškovota pirmoji Europos taurė – UEFA Taurė.
Po metų vietoje Bill Shankly komandai pradėjo vadovauti jo asistentas Bob Paisley. 1975–1976 m. jo treniruojami Liverpulio futbolininkai tapo lygos čempionais ir laimėjo UEFA Taurę. 1977 m. buvo laimėta aukščiausia lyga ir pirma UEFA Čempionų taurė, finale 3-1 nugalėjus Borussia Mönchengladbach. Antrą kartą buvo laimėta 1978 m. 1-0, laimėjus prieš belgų klubą Club Brugge KV. 1979 m. laimėtas čempionatas. Po metų vėl laimėtas čempionatas, o 1980–1981 m. Paryžiuje laimėta trečioji Čempionų taurė. Kitus dvejus metus klubas laimėjo lygą ir lygos taurę. Valdant B. Peirsliui klubas per 9 metus laimėjo 21 taurę. 1983 m. Paisley perleido Liverpulio „vairą“ savo asistentui Joe Fagan. 1983–1984 m. sezone valdant naujam treneriui, komanda tapo pirmuoju Anglijos klubu laimėjusiu tris svarbiausias taures: aukščiausiąją lygą, lygos taurę ir Čempionų taurę. 1985 m. Liverpulis žaidė Čempionų taurės finale prieš Juventus FC. Prieš pat prasidedant rungtynėms įvyko baisi nelaimė. Briuselio Heysel stadione viena iš sienų neišlaikė didžiulės žmonių minios, griuvo ir nusinešė 39 žmonių gyvybes. Tą dieną Liverpulis pralaimėjo Juventus klubui 0-1. 180px|thumb|right|Dabartinis klubo prezidentas John Henry Kenny Dalglish, buvęs Liverpulio žaidėjas, 1985 m. tapo vyr. treneriu. Jis padėjo klubui laimėti tris aukščiausiosios lygos taures ir dvi FA Taures. 1989 m. rungtynėse prieš Nottingham Forest FC, FA pusfinalyje, vėl įvyko nelaimė (Hillsbrough nelaimė). Visiems norintiems įeiti į stadioną vadovybė paliko atvirus vartus. Po varžybų prasidėjus didelei spūsčiai ir dėl metalinės tvoros žuvo 96 sirgaliai.
Gérard Houllier, buvęs Prancūzijos rinktinės treneris, atėjo į Liverpulio komandą 1998 m. 1998–1999 m. sezone dirbo kartu su R. Evens, bet prasidėjus nesutarimams pastarasis 1998 m. lapkritį paliko komandą. Houllier 2000–2001 m. sezonas buvo sėkmingiausias per pastaruosius kelis dešimtmečius: laimėta FA Taurė, Anglijos lygos taurė ir UEFA taurė. Tačiau 2004 m. jis paliko komandą užleisdamas vietą ispanui Rafael Benítez. Vadovaujant ispanų treneriui komanda sezoną baigė pirmenybes penktojoje vietoje, bet buvo iškovota dramatiška UEFA Čempionų lygos taurė Stambule prieš AC Milan (pralaimint 0-3 po pirmojo kėlinio).
2007 m. vasario 6 d. klubo prezidentais tapo amerikiečių verslininkai George Gillett ir Tom Hicks. 2010 m. balandžio 16 d. klubą buvo nuspręsta parduoti.
2010 m. spalio 15 d. klubo prezidentu tapo John Henry. Klubą perėmė New England Sports Ventures (NESV), už jį buvo sumokėta, kaip pranešama, 300 mln. svarų.
Stadionas
Liverpulio komanda nuo pat jo įkurimo, žaidžia Anfield stadione, kuris buvo pastatytas 1884 m. Prieš tai Anfilde, 7-is metus žaidė kita Liverpulio komanda – Everton FC. Tačiau stadiono savininkui John Houlding pakėlus nuomos kainą nuo 100 iki 250 svarų sterlingų per metus, Everton FC nesutiko su naujomis sąlygomis, tad šis klubas 1892 m. persikėlė į „Goodison Park“ stadioną. Tuo metu Anfield stadione tilpo 20 000 žiūrovų. Į pirmas varžybas susirinko tik 100 žmonių.
Gerbėjai
thumb|300px|right|Kop tribūna Liverpulio klubo sirgalių yra visuose pasaulio kampeliuose. 2006–2007 m. sezone Liverpulis buvo ketvirtoje Anglijos Premier lygos lentelės vietoje, pagal sirgalių lankomumą. Į namų rungtynes ateidavo vidutiniškai 43 561 sirgalis, tai sudaro 99,7 % visų Anfield stadiono vietų. Sirgaliai save vadina Kopites arba Kops, sirgalių sektorius vadinamas – garsiausiai dainuojantis sektorius.
„You’ll Never Walk Alone“ daina, iš miuziklo Karuselė pagal Rodgers ir Hammerstein (Richard Rodgers ir Oscar Hammerstein II) buvo įrašyta Liverpulio grupės Gerry & The Pacemakers. Šią dainą greit „prisijaukino“ Liverpulio sirgaliai, kuri tapo klubo himnu ir yra dainuojama nuo 1963 m. spalio, kiekvienuose namų rungtynėse, prieš pat žaidimo pradžią. Žodžiai You’ll Never Walk Alone yra klubo emblemoje ir ant Shankly vartų (vedančių į stadioną), kurie buvo atidengti 1982 m. rugpjūčio 2 d. buvusiam vyr. treneriui Bill Shankly atminti.
Livepulio ir Evertono derbis yra žinomas kaip Mersisaido derbis. Šis nesutarimas susiformavo po Evertono ir Anfieldo savininkų ginčo. Žaidžiant abiem klubams, derbio metu, buvo parodyta daugiausia raudonų kortelių Premier lygos istorijoje.
Liverpulis ir Manchester United yra du sėkmingiausi Anglijos klubai. Už abu klubus sergama visame pasaulyje. Liverpulis dominavo nuo septintojo iki aštuntojo dešimtmečių laimėjęs 11 aukščiausias lygos varžybų, per 18 metų, taip pat iškovojo ketures UEFA Čempionų lygos taures. Tuo tarpu Manchester United Premier lygoje dominavo nuo 1992 m., laimėjo 10 aukščiausios lygos varžybų ir dvi UEFA Čempionu lygas, per 16 metų.
Heysel tragedija
1985 m. gegužės 29 d. Čempionų lygos finale žaidė Turino Juventus ir Liverpulio FC klubai. Maždaug pusė valandos iki planuotos pradžios Briuselio Heysel stadione įvyko baisi nelaimė. Liverpulio sirgaliai sulaužė tvorą, skiriančią abiejų klubų sirgalius. Dėl spaudimo Juventus buvo priversti atsitraukti ant apgriūvusios tvoros, kuri neišlaikiusi svorio griuvo, po savimi prispaudusi žmones. Žuvo 39 futbolo fanai – 32 iš jų italai – Juventus sirgaliai, 4 belgai, 2 prancūzai ir 1 airis, bei daugiau nei 600 buvo sužeisti. Finalas buvo žaidžiamas nepaisant tragedijos. Juventus 1-0 laimėjo 11 metrų baudinio dėka, abejotino šveicarų teisėjo Dainos sprendimu. Įvarčio autorius buvo Michel Platini. Laimėjus Čempionų lygą, žaidėjai šventė pergalę nepaisant tragedijos. Pasekmė buvo ta, kad UEFA uždraudė Anglijos klubams žaisti bet kokiose Europos varžybose, (išskyrus Anglijos rinktinę) Liverpulio komandai buvo pridėti dar vieneri metai.
Pašiaušės II tvenkinys
Pašiaušės II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės ir Šiaulių rajonuose, 10 km į pietus nuo Bubių, ties Pašiauše. Sudarytas užtvenkus Šiaušės upę (Dubysos intakas) 15,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 3 km, plotis – iki 0,2 km. Į rytus yra nutįsusi 1,1 km ilgio įlanka, į kurią įteka Vižė. Altitudė 118 m. Krantai vietomis aukštoki, apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurinis tvenkinio galas labai užžėlęs vandens augalija. Tvenkinį supa dirbami laukai. Netoliese pasroviui už 0,4 km sudarytas mažesnis (20,6 ha) Pašiaušės I tvenkinys.
Liverpool FC
Žymūs žaidėjai
thumb|300px|right|[[Elisha Scott, Liverpulio komandoje ilgiausiai žaidęs futbolininkas]]
Pašiaušės II tvenkinys
Užtvankos keteros aukštis virš jūros lygio 120 m, ilgis 370 m, plotis 8 m. Vandens pralaida – šachtinė. Skaičiuotinis užtvankos debitas – 26,6 m³/s. Tvenkinys įrengtas 1981 m.
Prie Pašiaušės II tvenkinio įsikūrę kaimai: Pašiaušė (pietinėje pakrantėje), Molinės, Užvižiai, Gyliai, Meškinė, Spaudžiai. Tvenkinio užtvanka eina kelias, nuo jo pietų kryptimi nutiestas kelias.
Laidotuvės Japonijoje
thumb|300px|Kapinės [[Tokijas|Tokijo mieste.]] Laidotuvės Japonijoje formavosi veikiamos dviejų pagrindinių tradicijų: šintoizmo ir budizmo. Nors dauguma japonų savęs nepriskiria vienai konkrečiai religijai, apie 85% jų palaidojami atliekant budizmo apeigas. Nepaisant budizmo dominavimo, reikšmės nepraranda ir su mirtimi susiję šintoizmo ritualai, pasireiškiantys per mirusiųjų paminėjimo šventę Obon (お盆) arba mirusių žmonių dvasių įšventinimą šintoizmo šventyklose. Nedidelė dalis laidotuvių taip pat vyksta pagal krikščionišką, išskirtinai šintoistinę arba nereligingą pasaulėžiūrą.
Liverpool FC
Žymūs žaidėjai
Tarpukaryje žaidė daugybė garsių žaidėjų. Tarp jų buvo Ephraim Longworth pirmasis Anglijos rinktinės kapitonas (1921 m.) ir vartininkas Elisha Scott, kuris žaidė Liverpulio komandoje 22 metus (ilgiausiai žaidęs futbolininkas komandos istorijoje). Taip pat Gordon Hodgson, kuris tarp antro ir trečio dešimtmečių 17 rungtinių pelnė po tris įvarčius. .
Šeštajame dešimtmetyje Bill Shankly pavertė Liverpulį galingu Europiniu klubu. Žaidėjai buvo Liverpulio sėkmės raktas. Tarp jų buvo Ron Yeats ir Roger Hunt, kuris pelnė 245 lygos įvarčius (vis dar klubo rekordas), taip pat buvo 1966 m. Anglijos pasaulio taurės laimėtoju dalis.
Laidotuvės Japonijoje
99,8% mirusiųjų Japonijoje yra kremuojami.
Liverpool FC
Žymūs žaidėjai
Septintajame ir aštuntajame dešimtmečiuose Bob Paisley papildymas komandą buvo svarbus Liverpulio sėkmės faktorius. 1977 m. komandą papildžius dviem škotų žaidėjams: Alan Hansen, kuris buvo trijų Europos taurių komandos laimėtojas ir Kenny Dalglish, kuris tarp fanų buvo vadinamas „King Kenny“, vėliau tapęs Liverpulio vyr. treneriu. 1980 m. valdant Pasley į komandą atėjo devyniolikmetis Ian Rush, tapęs vadovaujančiu komandos vedliu, pelnęs daugybę įvarčių. Devyntajame dešimtmetyje komandoje pasirodė Steve McManaman ir Robbie Fowler, vėliau iš Liverpulio akademijos prisijungė Michael Owen. Dabartinis komandos kapitonas Jordan Henderson, vice kapitonas – James Milner.
Pagrindinė sudėtis
Atnaujinta:
Treneriai
thumb|right|150px|[[John McKenna pirmasis Liverpool FC treneris 1892–1896]]
Dubingių šv. Jurgio bažnyčia
miniatiūra|250px|250px|right|Senoji bažnyčia
'''Dubingių šv. Jurgio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Dubingių miestelyje, Asvejos ežero šiauriniame krante. Įrengta 1958 m. buvusioje prieglaudoje.
Istorija
Bažnyčią iki 1430 m. pastatė Ldk Vytautas ir skyrė jos išlaikymui turtų. 1449 m. didysis kunigaikštis Kazimieras Jogailaitis turtus patvirtino ir padidino. 1451 m. Giedraičių seniūnas Povilas Kareiva bažnyčios turtą dar padidino.
Povilas Giedraitis ir Anastazija Giedraitienė 1542 m. įrengė altariją ir jai dovanojo Bijutiškio palivarką. Apie 1565 m. bažnyčia atiteko evangelikams reformatams. Katalikai pasistatė koplyčią kapinėse ir 1642 m. dėl bažnyčios praradimo iškėlė bylą.
1672 m. Dubingių savininkė K. Radvilaitė įsipareigojo pastatyti naują katalikų bažnyčią (pastatyta 1677–1678 m.). 1800 m. ji perstatyta; veikė parapinė mokykla. XVIII a. įsteigta Šv. Rožančiaus brolija. Po 1954 m. gaisro, tais pačiais metais, prie kapų koplyčios pristatytas priestatas ir įrengta bažnyčia, kuri 1958 m. taip pat sudegė.
Dabartinė bažnyčia 1958 m. įrengta buvusioje prieglaudoje. XX a. pradžioje Dubingiuose lietuvybę stiprino kunigas Jonas Kunigėlis. Dubingių ir Vilūnų klebonas Jonas Žvinys 1946 m. suimtas ir nuteistas 25 m. kalėti. Į Lietuvą grįžo 1956 m.
Laidotuvės Japonijoje
Mirties samprata
Vyraujanti mirties ir pomirtinio gyvenimo samprata Japonijoje paremta šintoizmo ir budizmo deriniu.
Dubingių šv. Jurgio bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia žema, su kryžiumi ant stogo. Išliko senosios bažnyčios šventoriaus tvoros fragmentų, mūrinė arka su geležiniais vartais. Bažnyčioje kabo nežinomas šv. Marijos paveikslas.
Laidotuvės Japonijoje
Mirties samprata
Pagal šintoizmą, kiekviename žmoguje yra dvasia (魂, tama arba 神, kami), kuri po mirties palieka kūną. Yra kelios pasakojimų tradicijos, skirtingai nusakančios tolimesnį dvasios likimą. Anot vienos, tama keliauja į šventus kalnus ir apsistoja jų viršūnėse. Šios vietos gyviesiems nėra prieinamos, tačiau su dvasia galima bendrauti papėdėse pastatytose šventyklose, kurios veikia tarsi tarpininkas tarp gyvųjų ir mirusiųjų. Pagal kitas tradicijas, dvasios turi pasiekti už jūros esančią žemę, vadinamą tokoyo (常世) arba tamsų požemių pasaulį yomi (黄泉). Tama kelionė ne visada gali būti sėkminga, todėl artimieji tam tikrą laiką privalo melstis ir aukoti už jos sėkmę. Manoma, jog dvasios, kuriomis gyvieji nesirūpina arba negali pasirūpinti, gali atnešti nelaimes, prakeiksmą, todėl dėmesys kreipiamas ir į sielas tų žmonių, kurie mirė neturėdami artimųjų.
Dubingių šv. Jurgio bažnyčia
Naujoji bažnyčia
Naujosios Dubingių šv. Jurgio kankinio bažnyčios kertinis akmuo padėtas 2012 m. spalio mėn. (projekto autorius arch. Kęstutis Pempė). Statybas buvo planuojama baigti 2014 m. pabaigoje. Statybos pagrindinis mecenatas, be vietos bendruomenės indėlio, – verslininko, prekybos tinklo „Topo centras“ įkūrėjo Aurelijaus Rusteikos ir Aurelijos Rusteikienės šeimos fondas, iš kurio buvo skirta apie 2 mln. litų.
Laidotuvės Japonijoje
Mirties samprata
Šintoizme nėra išskiriamas rojaus ir pragaro buvimas, sielos likimas nepriklauso nuo to, kaip žmogus elgėsi per savo gyvenimą. Taip sustiprinamas gyvųjų vaidmuo, kurie savo maldomis ir aukojimais gali įtakoti dvasių padėtį.
Dubingių šv. Jurgio bažnyčia
Naujoji bažnyčia
Medinis statinio karkasas iškilęs toje vietoje, kur buvo senoji bažnyčia. Naujoji bažnyčia yra panašaus dydžio, kaip ir senoji. Kryžiaus plano bažnyčios architektūra – lakoniškos ir tradicinės išraiškos, naudojamos paprastos, lietuviškos medžiagos: klijuotas medis, stiklas, o stogas ir sienos dengiamos specialiomis čerpėmis, primenančiomis gontus – lenteles, kuriomis senovėje buvo dengiami stogai. Bažnyčios ansamblio sudėtyje – išlikusi šventoriaus kampe senoji varpinė, akmenų tvora, restauruoti vartai.
Laidotuvės Japonijoje
Mirties samprata
Budizme tikima, jog po mirties siela reinkarnuojasi - atgimsta kitu pavidalu, priklausančiu nuo žmogaus karmos (per gyvenimą atliktų veiksmų). Kai kurių budizmo atšakų atstovai tiki, jog nušvitimas gali būti patiriamas iš karto po mirties arba kad siela keliauja į Tyrąją Žemę, kurioje nušvitimas yra daug paprastesnis. Abiem atvejais mirusiųjų dvasios kurį laiką turi laukti naujo atgimimo ir gali būti įtakojamos gyvųjų. Tam rengiamos įvairios apeigos, kuriomis siekiama, jog dvasios tarpinė būsena nebūtų ilga ir nemaloni.
Vyraujančios laidotuvių apeigos
Šiuo metu vyraujančios japoniškos laidotuvių apeigos formavosi iš lėto, į save įtraukdamos vietinių tikėjimų ir skirtingų budizmo sektų elementus. Tai, jog jos atliekamos praktiškai vien tik pagal budizmo tradicijas, lemia, jog didžiąją dalį budistinių šventyklų ir jų vienuolių veiklos sudaro laidojimo ritualų atlikimas, meldimasis už greitesnį sielų persikūnijimą į kitą pavidalą arba nušvitimą. Kaip teigia tyrinėtojas Tamamuro Taijo (圭室諦成), japonišką šios religijos atšaką galima įvardinti kaip „laidotuvių budizmą“ (葬式仏教, soushiki bukkyou), nes nemaža dalis žmonių šventyklą aplanko tik dalyvaudami artimųjų ar pažįstamų laidotuvėse. Istoriškai tokia situacija susiklostė dėl Edo laikotarpiu egzistavusio įstatymo, liepusio šeimoms laidotuves atlikti pagal budistų nurodymus. Manoma, jog laidotuvės yra vienas iš pagrindinių budistinių šventyklų įplaukų šaltinių, leidžiančių joms išlikti ekonomiškai stiprioms.
Po mirties
thumb|250px|Mirusysis, kertantis Sanzu upę. Iš karto po mirties velionio lūpos suvilgomos vandeniu (末期の水, matsugo no mizu) ir netoliese pastatomas stalelis su gėlėmis, smilkalais, degančia žvake ir maistu (枕飾り, makura kazari). Jeigu namuose yra šintoistinė šventyklėlė, ji uždengiama baltu popieriumi (神棚封じ, kamidana fuuji), taip siekiant apsisaugoti nuo nešvarių mirties dvasių. Prireikus, kūnas gali būti iš karto nuprausiamas ir perrengiamas kitais drabužiais. Tuomet susisiekiama su mirusiojo artimaisiais, atitinkamomis institucijomis bei suderinamas laidotuvių laikas su vietine šventykla. Pirmoji arba įžanginė budizmo ceremonija atliekama prie mirusiojo perskaitant tam tikrą sutrą, kuri gali skirtis priklausomai nuo budizmo atšakos. Manoma, jog sutra apvalo mirusįjį ir simbolizuoja sielos kelionės į mirusiųjų pasaulį pradžią.
Paruošimas kūną dėti į karstą simbolizuoja mirusiojo apvalymą ir pagalba jo sielai siekti sėkmingo atgimimo. Be to, tai būtinas etapas prieš atliekant tolimesnę laidotuvių ceremoniją. Kūno nuplovimo ir paruošimo dėti į karstą apeigos anksčiau būdavo daromos šeimos narių, tačiau šiuo metu ceremoniją artimųjų akivaizdoje dažniausiai atlieka specialių kompanijų darbuotojai.
Budėjimas
thumb|200px|Vokas, į kurį dedami mirusiojo šeimai duodami pinigai. Sekantis laidotuvių etapas yra vienos nakties budėjimas (通夜, tsuya), kurio metu artimieji atsisveikina su mirusiuoju ir prisimena jo gyvenimą. Nors tsuya trunka visą naktį, pagrindinė ceremonijos dalis vyksta vakare. Joje dalyvauja tolimesni giminaičiai, mažiau su mirusiuoju susiję žmonės. Atvykę svečiai šeimos nariams išreiškia užuojautą ir įteikia specialius vokus su pinigais (不祝儀袋, bushuugi bukuro). Vėliau, už maždaug pusę dovanotos sumos, svečiams išsiunčiamos padėkos dovanos (香典返し, koudengaeshi). Nors anksčiau laidotuvių rūbų (喪服, mofuku) spalva buvo balta, šiuo metu gedintieji rengiasi beveik išimtinai juodai. Atvykusieji pagal tam tikrą tvarką susodinami patalpoje, kurioje yra mirusiojo kūnas.
Vakarinė ceremonijos dalis yra atliekama budistų šventikų ir susideda iš tam tikrų sutrų skaitymo bei giesmių giedojimo. Tiek sutros, tiek giesmės gali skirtis priklausomai nuo ceremoniją atliekančios budizmo atšakos. Vėliau, per naktį, sutrų skaitymas ar giedojimas nėra atliekamas. Pabaigus apeigas, dalis svečiu išvyksta, per naktį budėti lieka artimiausi žmonės.
Patalpoje, kurioje vyksta tsuya, pastatomas nedidelis stalas su aukojamu maistu ir smilkalais, per naktį deginamos žvakės. Budėjime dalyvaujantiems žmonėms siūloma pasivaišinti kukliu vegetarišku maistu (お斎, otoki), patiekiama sakė.
Įšventinimas ir vedimas į nušvitimą
Sekančią dieną po budėjimo atliekamos dvi svarbios budistinės apeigos: mirusiojo įšventinimas (受戒, jukai) ir vedimas į nušvitimą (引導, indou).
Jukai apeigų metu mirusysis įšventinamas į budistų vienuolius, taip siekiant jo sielai padėti greičiau pasiekti nušvitimą arba patekti į Tyrąją Žemę (浄土, jyoudo). Ceremonijos metu, siekiant apvalyti sielą, perskaitomas tekstas, kuriuo velioniui atleidžiamos nuodėmės (懺悔, sange). Po to mirusiojo kūnas apšlakstomas vandeniu ir prie jo galvos priliečiamas skustuvas, taip simboliškai parodant vienuoliams atliekamą plaukų nuskutimą.
Po įšventinimo mirusiajam suteikiamas naujas vardas (戒名, kaimyou arba 法名, houmyou), kuris anksčiau nurodydavo velionio amžių, socialinę padėtį ar kai kuriuos jo gyvenimo aspektus. Šiuo metu pomirtiniai vardai daugiausiai priklauso nuo aukos šventyklai dydžio. Už nedidelius pinigus arba nemokamai gali būti suteikiami paprasti vardai, tuo tarpu augant aukos sumai, vardas gali tapti vis įmantresni ir prestižiškesnis.
Po įšventinimo seka indou ceremonija. Ji gali būti skirtinga priklausomai nuo budizmo sektos, tačiau jos tikslas bendras – vesti mirusiojo sielą pas Budą, į nušvitimą. Apeigų metu skaitomos atitinkamos sutrų ištraukos, deginami smilkalai, kalbamos mantros.
Kremavimas
thumb|270px|Kaulų rinkimo su lazdelėmis paprotys. Pasibaigus indou, laidotuvių dalyviai aplink mirusiojo galvą sudeda gėles. Karstas, lig tol buvęs atviras, uždaromas ir gabenamas į krematoriumą (野辺送り, nobe okuri). Šiuo metu daugelyje vietovių nebėra laidotuvių procesijos – karstas tiesiog vežamas su mašina. Tačiau kai kur yra išlikęs paprotys rengti eiseną nuo velionio namų iki krematoriumo. Kai kuriais atvejais jos metu groja gyva muzika.
Mirusiojo giminaičiai kartu atvyksta į krematoriumą ir palydi karstą į kremavimo patalpą. Pasibaigus deginimui, jiems grąžinamas padėklas su pelenais ir kaulų likučiais. Naudojantis didelėmis lazdelėmis, kaulai ir pelenai yra sudedami į atskiras urnas (骨上げ, kotsuage), dėmesį kreipiant į eiliškumą – pradedama kojų ir baigiama galvos kaulais. Pelenai gali būti nedideliais kiekiais išdalinami giminaičiams.
Kapas
thumb|200px|Tipiškas japoniškas kapas. Urna su kaulais kurį laiką laikoma namuose arba iš karto nešama į kapines. Šeimai dažniausiai priklauso vienas kapas (墓, haka), kuris susideda iš akmeninio paminklo ir kriptos urnai su pelenais laikyti. Ant paminklo paprastai būna išgraviruoti kape palaidotų žmonių vardai.
Didžiuosiuose miestuose kapo vieta gali kainuoti itin brangiai, todėl kai kurios kompanijos teikia pigesnes urnų saugojimo paslaugas.
Paminėjimas
Pagal budizmą, prieš atgimdama, mirusiojo siela dar 49 dienas sklando kitame pasaulyje. Gyvieji gali pakeisti jos likimą melsdamiesi, dėl to po laidotuvių, pirmą savaitę kasdien, o vėliau kas septynias dienas yra rengiamos specialios apeigos (回向, ekou arba 追善, tsuizen). Pagal kai kurias tradicijas apeigos vyksta ir 100-tąją dieną. Vėliau metinės rengiamos kas kelerius metus, mirusieji atsimenami per Obon šventę. Daugelio japonų namuose galima rasti tiek šintoistinius (神棚, kamidana), tiek budistinius (仏壇, butsudan) altorėlius, naudojamus aukojimui mirusiesiems.
Vitkūnų piliakalnis
Vitkūnų piliakalnis – piliakalnis Zarasų rajono savivaldybėje, Vitkūnuose, valstybiniame miške tarp Smalvo, Smalvykščio ir Arklinio ežerų. Piliakalnio kalva pailga rytų-vakarų kryptimi, šoniniai šlaitai statesni, iki 12 metrų aukščio. Galiniai šlaitai nuolaidesni ir žemesni. Viršuje yra apie 35 m ilgio ir 25 m pločio ovali aikštelė apardyta apkasų. Piliakalnis apaugęs mišku. Šiaurės rytinėje, pietinėje ir pietvakarinėje papėdėse yra senovės gyvenvietės žymės. Kasinėjant rasta lipdytos keramikos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi.
1958 ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas. 1978 m. nustatyta paminklo teritorija ir jos apsauginė zona sudaranti 3,9 ha plotą. Prie piliakalnio pastatyta paminklinė lenta. Piliakalnio teritorijoje ir apsauginėje zonoje draudžiami visi ūkiniai darbai, išskyrus šienavimą.
Apie piliakalnį rašė įžymus Lietuvos geografas ir gamtininkas profesorius Česlovas Kudaba: „Ypač įdomus Smalvo ir Smalvykščio tarpuežeris. Tai pelkėtas duburio dugnas, kuriame ežerų akutės kaitaliojasi su kupetiškomis sausomis kalvelėmis. Vienoje aukštesnėje – piliakalnis, Vitkūnų vardu žinomas. Jį suradęs, gėriesi – kokia tai gamtos slėptuvė, gynybai patogi vieta. Šalia minima esant senovės gyvenvietės archeologinių liekanų.“. Buvęs Zarasų miškų urėdijos miškininkas Jonas Malakauskas, pasakodamas apie buvusį siaurąjį geležinkelį į Pasmalvę, sako: „Karačiūnos miško kvartale Nr.2, ant esančio piliakalnio buvo pastatyta bažnyčia, tačiau, iš pasakojančių apie tai, niekas gerai neprisimena.“
1985 m. Nobelio premijos laureatai
1985 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Virbalio herbas
Virbalio herbas – vienas iš Virbalio miesto simbolių.
Aprašas
Sidabriniame (šviesiai pilkame) skydo lauke ant žalios papėdės stovi basas sparnus demonstruojantis arkangelas Mykolas, dėvintis mėlynus marškinius ir purpurinį apsiaustą. Juos juosia sidabrinė juosta. Dešine ranka remiasi į sidabrinį kalaviją raudonu efesu, o kairėje rankoje laiko juodas svarstykles. Marškinių vidus ir svarstyklių raišteliai – raudoni. Sparnai ir plaukai yra rudi, o sparnų apatinio krašto plunksnos – auksinės. Kūnas yra natūralios spalvos.
Istorija
Herbą Virbaliui Zigmantas Vaza suteikė 1593 m. birželio 15 d. Šis herbas buvo naudojamas iki XVIII a. pabaigos. 1876 m. buvo pateiktas herbo projektas, tačiau jis nepatvirtintas. Herbas buvo atkurtas pagal 1593 m. piešinį. Virbalio herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 82 1993 m. birželio 12 d.
Beržėnų koplyčia
Beržėnų koplyčia – Beržėnų dvaro laidojimo koplyčia, esanti Beržėnuose (Užvenčio sen.), Kelmės rajone. Koplyčia stūkso šalia dvaro tvenkinio prie kelio. Neogotikinė koplyčia pastatyta XIX a. II p. Ji yra kultūros paveldo objektas, 1996 m. įregistruotas Kultūros vertybių registre.
Istorija
Dvaro koplyčios rūsyje buvo palaidoti Ipolitas (1791-1836) ir Barbora (1803-1899) Gorskiai, jų dukra Stanislava (apie 1820-1878) su vyru Adolfu Čapskiu, S. ir A. Čapskių vaikai Henrikas, Adolfina, Stanislovas bei anūkai. 1940 m. koplyčia išplėšta.
Beržėnų koplyčioje išniekinus mirusiuosius, jų palaikus 1946 m. slapta pargabeno ir Šaukėnų šventoriuje palaidojo kanauninkas Jonas Staševičius. Jis taip pat perkėlė Ipolito Nalenč-Gorskio sarkofagą į giminės antkapinę koplyčią Šaukėnuose. Sarkofagas nuo 1988 m. tarnauja kaip šios bažnyčios altorius.
Dvaro koplyčia sovietmečiu buvo paversta Beržėnų kultūros namais. Naujas kelias dirbtinai atskyrė koplyčią nuo parko, į kurį įsiterpė kelios naujos sodybos, tuo sudarkydamos šiaurės vakarų parko zoną.
Architektūra
Pastatas tinkuoto mūro, kvadratinio plano. Planinės struktūros tipas – salinis. Prie koplyčios šliejasi nedidelis silikatinių plytų priestatas, ardantis planinę ir tūrinę kompoziciją. Autentiškos pastato dalies tūrinės struktūros tipas – kompaktinis. Koplyčia yra vieno aukšto su gana aukštu rūsiu – laidojimo kripta.
Vikovas (Grajevo apskritis)
Vikovas – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į pietvakarius nuo Raigardo, apie 10 km į pietryčius nuo Grajevo ir apie 68 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
The Hives
The Hives – Švedijos alternatyvaus roko grupė, susikūrusi 1993 metais. Išgarsėjo išleisdami kompiliaciją Your New Favourite Band.
Juozas Juvencijus Mačys
Juozas Juvencijus Mačys (g. 1941 m. kovo 16 d. Aleksandravėlėje, Obelių valsčius) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1963 m. baigė Vilniaus universitetą. 1964-1967 m. V. Steklovo matematikos instituto aspirantas. 1968 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas, habilitacija 2007 m.
1967-1977 m. Fizikos ir matematikos, nuo 1977 m. Matematikos ir kibernetikos instituto (nuo 1990 m. Matematikos ir informatikos institutas) vyriausiasis mokslo darbuotojas.
1962 m. Lietuvos šaškių čempionas. Lietuvos jaunųjų matematikų komandos TSRS ir pasaulio olimpiadose vadovas nuo 1968 m. Sukūrė matematikos olimpiadų uždavinynų. Nuo 1991 m. Matematikos olimpiadų nacionalinio komiteto pirmininkas, nuo 1999 m. Nacionalinio matematikų konkurso „Kengūra“ pirmininkas.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios kryptys: tikimybių teorijos ribinės teoremos ir stochastinių modelių stabilumas, matematikos mokymo metodika. Nustatė centrinės ribinės teoremos atsitiktinių nepriklausomųjų kintamųjų sumų be jokių apribojimų būtinas ir pakankamas sąlygas.
Būdviečių ežeras
Būdviečių ežeras – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Kalvarijos savivaldybėje, apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Akmenynų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,38 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 187,1 m. Šiaurinis ir pietinis krantai žemi, pelkėti, rytinis ir vakarinis – aukštoki. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Ežerą iš pietų į šiaurę prateka Rausvė (Šešupės intakas). Netoliese įsikūrę Būdviečių ir Aleksandravo kaimai.
Klominas
Demografija
Iki 1992 m. karinio miestelio teritorijoje vienu metu galėjo pragyventi iki 5 000 žmonių. Šiuo metu Klomine pastoviai gyvena dvi miškininkų šeimos, taip pat keletas benamių, besiglaudžiančių buvusiose kareivinėse.
Istorija
XX a. ketvirtajame dešimtmetyje, netoli dabartinio Klomino, tuometinės Vokietijos teritorijoje buvo įkurtas tankų poligonas, o jo šiauriniame ir pietiniame pakraščiuose buvo pastatytos karinės įgulos, atitinkamai – Gros Bornas (dabartinis Borne Sulinovas) ir Vestvalenhofas. Prasidėjus karui netoli Vestvalenhofo buvo įkurta lenkų karo belaisvių stovykla. 1939 m. lapkritį į šią stovyklą buvo uždaryti 6 000 lenkų karių ir 2 300 civilių. 1940 m. birželio 1 d. stovyklos vietoje buvo įkurta koncentracijos stovykla „II D Gros Bornas“, skirta sąjungininkų armijos pareigūnams. 1945 m. besitraukianti vokiečių kariuomenė paliko stovyklą, išsiveždama dalį belaisvių į Vokietijos gilumą.
Vermachtą pakeitė tarybinė kariuomenė, čia įkurdama vokiečių karių belaisvių stovyklą. Pasibaigus karui, poligoną ir buvusias vokiečių įgulas užėmė tarybinė armija, dislokuodama Lenkijoje savo karius. Vestvalenhofo vietoje buvo pastatytas tarybinis karinis miestelis, kuriame įsikūrė dalis motorizuoto pėstininkų pulko divizijos, kurios štabas įsikūręs Borne Sulinove. Statant buvo išsaugota išlikusi infrastruktūra ir statiniai, bet didžioji dalis statinių (apie 50) buvo nugriauti. Buvo pastatytos kareivinės, karinės technikos garažai, ūkio ir gyvenamieji pastatai, parduotuvės, mokykla ir kino teatras. Kariniame miestelyje galėjo gyventi daugiau kaip 6 000 žmonių – kareivių, karininkų ir jų šeimos narių. Tarybiniuose kariniuose žemėlapiuose ši gyvenvietė buvo vadinama Grubekas arba Grobekas, o miestelio gyventojai jį vadino Sipnevu, kuris kilo nuo netoliese esančio lenkiško kaimo pavadinimo. Poligonas ir aplink jį esančios įgulos buvo įslaptintos, todėl lenkiškuose žemėlapiuose nebuvo pažymėtas.
Tarybinė įgula egzistavo iki 1992 m., kai iš Lenkijos buvo išvesta tarybinė kariuomenė. Nuo tada vietovė buvo apleista, o namai ir kiti statiniai ištuštinti marodierių. Borne Sulinovo valdžia (miesto statusą gavusi 1993 m.) pardavinėjo buvusio karinio miestelio teritoriją už sumą, kuri siekė 2 mln. zlotų, bet didelio investuotojų dėmesio nesusilaukė.
Sietynas (Vilnius)
Sietynas – kultūros leidinys (žurnalas, jaunųjų kultūros mėnraštis), ėjęs 1988–1991 m. Vilniuje.
Istorija
Steigėja ir leidėja UAB „Raštija“. Tiražas 1990 m. – 5400 egz., 1991 m. – 500 egz. Išėjo 10 numerių.
Spausdino publicistikos, literatūrologijos, grožinės literatūros kūrinius.
Laumenai (Didkiemis)
Laumenai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Didkiemio. Kaimą iš visų pusių juosia Didkiemio miškas. Laumenų seniūnaitijos centras yra Vartulėnai. miniatiūra|220px|left|Pakelės koplytėlė ir kryžius
Burdžiai
Burdžiai – المماليك البرجية Egiptą 1382-1517 m. valdžiusi kaukaziečių kilmės mameliukų sultonų dinastija.
Istorija
Pavadinimas kilo nuo Kairo tvirtovės, kurioje buvo mameliukų įgula (arab. burdž – bokštas). Dinastiją pradėjo Barkukas, mameliukų bėjų išrinktas sultonu. 1426 m. Burdžių vasalu tapo Kipras. XV a. jie slopino Sirijos emyrų sukilimus.
Žymiausi Burdžių sultonai: Barsbėjus (valdė 1422-1438 m.), Kansuchas Guris (1501-1516 m., žuvo Chalebo mūšyje su Turkijos sultono Salimo I kariuomene). Burdžius nuvertė 1516-1517 m. Egiptą nukariavę turkai.
Zygmunt Smogorzewski
Zygmunt Smogoževski (1884 m. spalio 12 d. Panevėžyje, Rusijos imperija – 1931 m. lapkričio 9 d. Lvove, Antroji Lenkijos Respublika) – arabistas, orientalistas, diplomatas, profesorius.
Biografija
Gimė 1884 m. spalio 12 d. Panevėžyje. Nuo 1912 m. Rusijos imperijos diplomatas, 1919-1924 m. Lenkijos diplomatas. Lvovo universiteto profesorius, orientalistikos katedros vadovas. 1922 m. gegužės 28 d. kartu su Jan Czekanowski ir Andrzej Gawroński įkūrė Lenkijos orientalistų draugiją. Nuo 1913 m. dalyvavo ekspedicijose Magribe. Lenkijos-sovietų karo metu buvo diplomatijos misijos narys Kaukaze. Mirė 1931 m. lapkričio 9 d. Lvove.
Prancūzijos Trečiosios Respublikos konstituciniai įstatymai
Prancūzijos Trečiosios respublikos konstituciniai įstatymai (1870-1940 06 22) – konstituciniai teisiniai dokumentai, nesant vientisos konstitucijos reguliavę Prancūzijos Trečiosios Respublikos Konstitucinę santvarką. Kai kurie principai liko nesankcionuoti, teoriniai principai liko nesuformuluoti, reglamentuota tik tai, kas būtina.
Priėmimo aplinkybės
Didėjant gyventojų nepasitenkinimui Napoleono III užsienio ir vidaus politika, imperatoriui teko švelninti režimą. Jau 1870 m. gegužės 21 d. po plebiscito pritarimo imperijoje priimta konstitucija, patvirtinusi 1789 m. Žmogaus ir piliečio deklaracijos nuostatas, Senatas tapo antraisiais parlamento rūmais, parlamentui suteikta įstatymų leidybos iniciatyva, ministrų skyrimo teisė. 1870 m. vasarą Prancūziją įsivėlė į avantiūristinį karą su Prūsija ir jį triuškinamai pralaimėjo. Imperija 1870 rugsėjo 4 d. žlugo, Įstatymo leidybos korpusas, naudodamasis į jo rankas perėjusia valdžia paskelbė respubliką. Okupacijos sąlygomis išrinktas Nacionalinis susirinkimas susirinko 1871 m. vasarį ir turėjo ratifikuoti labai sunkias taikos su Prūsija sąlygas ir nustatyti valstybės santvarką. Laikinai nustatytas parlamentinis valdymas, nes Nacionalinis susirinkimas laikytas steigiamąją institucija, be to, bijota vykdomosios valdžios įsigalėjimo (kaip Antrojoje imperijoje). Tačiau valstybinės santvarkos nustatymas užtruko. Visos Europos valstybės buvo monarchijos, Nacionaliniame susirinkime taip pat vyravo monarchistai, tačiau dėl įvairių nesutarimų tarp Liepos ir Burbonų monarchijos šalininkų, nutarta laikinai rinkti prezidentą. Jo rinkimų tvarka nustatyta 1875 m. tik vieno balso persvara. Tų pačių metų vasario-birželio mėnesiai priimtas „Senato organizavimo įstatymas“, “Valstybės valdžių organizavimo įstatymas“(2 str. nustatoma prezidento rinkimų tvarka), „Valstybės valdžių įstatymas“. Tai Trečiosios respublikos konstituciniai įstatymai.
Valstybinė santvarka
Respublika.
Įstatymų leidžiamoji valdžia
Dvejų rūmų parlamentas – Deputatų rūmai ir Senatas. Rinkdami prezidentą ar keisdami konstituciją jie turėjo posėdžiauti drauge, sudarydami Nacionalinį susirinkimą. Abeji rūmai turėjo įstatymų leidybos iniciatyvos teisę, vienodomis teisėmis dalyvavo įstatymų leidyboje, įstatymų projektai turėjo būti priimti abejų rūmų. Senatas atliko ir aukščiausio teismo vaidmenį byloms dėl ministrų ir prezidento nusikaltimų, pasikėsinimo į valstybės saugumą. Įstatymų leidžiamosios valdžios rinkimų tvarka: Deputatų rūmai renkami visuotiniais rinkimais 4 m., tvarka smulkiau nustatoma įstatymu. Senatas susideda iš 300 narių, kurių 225 renkami, o 75 skiriami Nacionalinio susirinkimo iki gyvos galvos. Kiek vėliau išleistas rinkimų įstatymas nustatė, kad Deputatų rūmų rinkimuose dalyvauja 21 m. vyrai, pargyvenę toje teritorijoje bent pusę metų. Renkama pagal mažoritarinę dviejų turų sistemą. 1884 m. atsisakyta iki gyvos galvos paskirtų senatorių. 1919-1922 metai rinkimų teisę turėjo ir moterys.
Vykdomoji valdžia
Prezidentas, kartu su parlamentu turintis įstatymų iniciatyvos teisę, viešai skelbiantis įstatymus, turintis teisę motyvuotai gražinti juos svarstymui (reliatyvi veto teisė). Taip pat prezidentas skyrė civilinius ir karinius pareigūnus, teikė malonę, vadovauja ginkluotosioms pajėgoms. Ministrai skiriami prezidento, tačiau atsakingi parlamentui tiek už bendrą vyriausybės politiką, tiek asmeniškai už savo veiksmus. Prezidento aktams reikia ministro kontrasignacijos. Įstatymų vykdomosios valdžios rinkimas: Prezidentas renkamas abejų parlamento rūmų, susijungusių į Nacionalinį susirinkimą, 7 metams su perrinkimo teise absoliučia balsų dauguma.
Žmogaus teisių įtvirtinimas
Specialaus reglamentavimo nebuvo, galiojo 1789 m. deklaracijos nuostatos.
1552 m.
1552 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Kingu
Kingu babiloniečių mitologijoje – dievas, Apsu ir Tiamat sūnus. Po tėvo Apsu mirties Tiamat jį norėjo padaryti vyriausiuoju dievu. Tiamat jam davė 3 Likimo lenteles, kurias Kingu dėvėjo kaip šarvus. Šios jam suteikė didelę galią. Tiamat jį padarė savo armijos vadu. Kingu, pamatęs Marduką einant link jo, supanikavo ir pabėgo. Įveikęs Tiamat, Mardukas taip pat pagavo ir užmušė Kingu. Pagal vieną iš versijų, Mardukas sumaišė Kingu kraują su moliu ir nulipdė pirmuosius žmones. Pagal kitą versiją, žmones sukūrė Enkis. Kartu su kitomis dievybėmis, kurios palaikė Tiamat pusę, Kingu persikėlė gyventi į Ereškigalės požemio karalystę.
Kreodontai
Kreodontai (Creodonta) – išnykęs žinduolių būrys, gyvavęs nuo paleoceno ir mioceno epochose. Kreodontai turėjo bendrus protėvius su plėšriųjų žinduolių būriu Carnivora.
Moškėnų piliakalnis
thumb|left|200px|Moškėnų piliakalnio informacinės lentos aprašas Moškėnų piliakalnis su gyvenviete, Laukupėnų piliakalnis – piliakalnis su gyvenviete Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje, Rokiškio kaimiškoji seniūnija, apie 500 m į šiaurės vakarus nuo Moškėnų kaimo. Pasiekiamas važiuojant iš plento, prieš Laukupės tiltą pasukus į kairę pietvakarių kryptimi, už 100 m pasukus į dešinę šiaurės vakarų kryptimi ir pavažiavus 500 m – yra priekyje, už antros sodybos.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje masyvioje kalvoje Laukupės kairiajame krante. Šlaitai statūs, 20–30 m aukščio. Aikštelė keturkampė, 38 x 50 m dydžio, apjuosta 0,5 m aukščio, 5 m pločio pylimu. Buvo du pylimų ir griovių žiedai. Pirmąjį žiedą 3 m žemiau aikštelės sudarė 0,5 m gylio griovys, už jo 210 m ilgio, 1,8 m aukščio, 8 m pločio pylimas. Už šio yra antrasis žiedas: 3 m pločio, 0.5 m gylio griovys. už jo antrasis 275 m ilgio, 2 m aukščio, 10 m pločio pylimas. Piliakalnis apardytas arimų, Š aikštelės krašte stovėjusio trianguliacijos bokšto, P šlaitu einančio kelio, nuardžiusio pylimus. Aikštelė dirvonuoja, pamažu užauga krūmais, šlaitai apaugę mišriu mišku.
Kreodontai
Kreodontai prieš 55–35 mln. metų buvo Afrikos, Eurazijos ir Šiaurės Amerikos ekosistemose svarbi žinduolių plėšrūnų grupė. Oligoceno laikais jie dominavo Afrikos ekosistemose, konkuravo su mezonichidais (Mesonychia), kuriuos nukonkuravo oligoceno pradžioje, ir entelodontais (Entelodontidae), šiuos nukonkuravo mioceno viduryje. O vėliau patys pralaimėjo konkurenciją plėšriesiems žinduoliams. Paskutinė kreodontų gentis išnyko prieš 8 mln. metų, jų ekologines nišas užėmė plėšrieji žinduoliai Carnivora.
Moškėnų piliakalnis
Piliakalnis
Visose piliakalnio pašlaitėse, 5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rastas molinis verpstukas, brūkšniuotos ir grublėtos keramikos, šlako, gyvulių kaulų. Papėdės gyvenvietė užima 5 ha plotą.
Tyrimai
thumb|left|400px|Moškėnų piliakalnio aikštelė iš pietų pusės Piliakalnį 1909 m. ir 1911 m. tyrė Liudvikas Kšivickis. Aikštelėje ištirtas 860 m² plotas. Aptiktas iki 1 m storio kultūrinis sluoksnis. Rasta dirbinių iš titnago (peilių), akmens (kirvių dalių, išgrąžų, galąstuvų, trintuvų), molio (verpstukų, liejimo formų), kaulo (smeigtukų, adatų, ylų, ietigalių, skaptų, durklų), geležies (peilių, pjautuvėlių, ietigalių dalių, ylų, kabliukų, smeigtukų, kaltas, dildė), žalvario (smeigtukų, grandinėlių fragmentų, segės dalis, kabučių), lipdytos ir brūkšniuotos keramikos dirbiniu, gyvulių kaulų, molio tinko. Tyrimų metu nustatyta, kad piliakalnis mažiausiai vieną kartą buvo perstatomas. Aptikta akmeninių grindinių liekanų, rastas molinis verpstukas, brūkšniuotosios ir grublėtosios keramikos dirbinių, šlako, gyvulių kaulų. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. pab.–I tūkstantmečiu.
thumb|center|200px|Moškėnų piliakalnio informacinė lenta
Kreodontai
Evoliucija ir taksonomija
thumb|left|[[Patriofelis]] Kreodontai tradiciškai buvo laikomi plėšriųjų žinduolių (Carnivora) protėviais, bet dabar manoma, kad jie turėjo bendrą protėvį, galbūt iš kito išnykusio būrio Cimolesta (pvz., Cimolestes). Kreodontai ir plėšrieji žinduoliai Carnivora turėjo tokį bendrą bruožą kaip plėšrieji dantys. Tai prieškrūminių ir krūminių dantų grupių modifikacija, leidžianti kirpti mėsą, odą ir sausgysles. Tai adaptacija, leidusi dominuoti plėšrūnų ekologinėse nišose.
Kai kurie tyrinėtojai teigia, kad kreodontai neturėjo vieno bendro protėvio ir yra polifilinė žinduolių grupė, supanašėjusi dėl konvergencinės evoliucijos. Kreodontų grupės prasidėjo dar vėlyvojoje kreidoje, nors jų adaptyvioji radiacija beveik nevyko iki kainozojaus. Kreodontai buvo dominuojantys plėšrūnai žinduoliai prieš 55–35 mln. metų, jų įvairovės ir dominavimo viršūnė buvo eocene. Oligoceno viduryje kreodontai Šiaurės Amerikoje, Eurazijoje ir Afrikoje išstūmė tiek mezonichidus, tiek didžiuosius plėšriuosius besparnius paukščius. Toliau konkuravo su savo giminaičiais Carnivora būriu. Paskutinė kreodontų gentis Dissopsalis išnyko maždaug prieš 8 mln. metų.
Kreodontai Šiaurės Amerikoje, Eurazijoje ir Afrikoje gyveno panašiomis formomis kaip ir dabartiniai plėšriųjų žinduolių būrio atstovai. Viena iš kreodontų genčių buvo Sarkastodon. Sarkastodontai buvo vieni didžiausių visų laikų sausumos žinduolių plėšrūnų, svėrė apie 800 kg. Kreodontų dominavimas prieš tuometinius plėšriųjų būrio žinduolius miacidus ėmė nykti po prieš 35 mln. metų. Prieš 8 mln. metų išmirė paskutinė kreodontų gentis Dissopsalis, gyvenusi dabartinio Pakistano teritorijoje. Kreodontų ekologines nišas užėmė lokiniai, katiniai, kiauniniai, hienos, šuniniai (pvz., vilkai).
Išnykimas
thumb|right|[[Hyaenodon]] Nėra tiksliai žinoma, kodėl plėšrieji žinduoliai išstūmė kreodontus. Galbūt dėl to, kad kreodontų smegenys buvo mažesnės, o judėjimo būdas (ypač bėgimas) – mažiau energiškai efektyvus. Kreodontų galūnių sandara ribojo kojų judesius vertikalioje plokštumoje (kaip kad arklių kūnuose). Jie negalėjo pasukti savo riešus ir dilbius priešais save, kad galėtų pakišti koją, kirsti grobiui ar jį sugriebti, kaip daro šiuolaikiniai plėšrieji. Kreodontai grobį galėjo sugriebti tik dantimis. Galbūt dėl to kreodontų galvos buvo stambesnės, nei to pačios kūno masės plėšriojo žinduolio. Kreodontų stuburas juosmens ir kryžkaulio srityje buvo mažiau pritaikytas bėgimui negu plėšriųjų žinduolių.
Skyrėsi ir dantų sandara. Miacidų (ir šiuolaikinių plėšrūnų taip pat) paskutiniai viršutiniai prieškrūminiai dantys (premoliarai) ir pirmieji apatiniai krūminiai dantys (moliarai) buvo plėšrieji dantys. Už plėšriųjų dantų likę krūminiai dantys leido kramtyti nemėsišką maistą. Panašiausią dantų komplektą tebeturi dabartiniai šuniniai. Kreodontų plėšrieji dantys buvo giliau, arčiau sąnario – pirmas viršutinis ir antras apatiniai krūminiai (arba antras viršutinis ir trečias apatiniai krūminiai). Su tokiu dantų komplektu kreodontai buvo priversti misti vien mėsišku maistu. Toks maisto ribotumas galbūt buvo svarbus trūkumas, atsiliepęs per milijonus metų.
Labiausiai mėsėdėje dabartinių plėšriųjų šeimoje (Felidae) antras ir trečias krūminiai visiškai išnyko, o pirmas viršutinis krūminis už plėšriųjų dantų tapo redukuotu. Todėl dabartinės katės augalinį maistą ėda tik atsitiktinai.
Dreluvo valsčius
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 228,03 km², iš kurių: Valsčius sudaro 8,28 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Aleksandruvka, Danuvka, Dolha, Dreluvas, Kvasuvka, Leščanka, Luzkai, Pereščuvka, Pžechodziskas, Sokulė, Stžižuvka, Šachai, Šustka, Vitorožas, Vulka Luzecka, Vorsai, Zahaikai ir Žerocinas.
LARP
LARP, LARPG (iš 'gyvo veiksmo vaidmenų žaidimas') – tai žaidimas vaidmenimis, kurio dalyviai patys atlieka visus arba didžiąją dalį savo personažo veiksmų (užuot juos atpasakoję žodžiu). LARP žaidžiamas taip pat ir Lietuvoje.
LARP specifika
thumb|250px|right|Žaidynės, kurių veiksmas vyko [[Karalienė Viktorija|karalienės Viktorijos laikais]] thumb|250px|right|Mūšis žaidynėse thumb|250px|right|Riteriai žaidynėse [[Vokietija|Vokietijoje.]] Prieš vykdami į žaidimą, dalyviai perskaito jo taisykles (Lietuvoje jos paprastai skelbiamos internete, žr. nuorodas) ir su žaidimo meistrais suderina savo personažą. Personažas kuriamas atsižvelgiant į veiksmo vietą ir laiką (žaidimo pasaulį). Tai gali būti meistrų sugalvotas pasaulis, aplinka, kurioje vyksta kokios nors knygos arba filmo veiksmas (pvz., R. Zelazny Amberas), istorinė aplinka (pvz., XIII amžiaus Japonija). Žaidime dažnai reikia įsivaizduoti didelę dalį aplinkos detalių: akmeninį miestą vietoj medinių konstrukcijų, smuklę vietoj palapinės, sieną vietoj virvės. Kartais ant įvairių objektų užkabinamos lentelės, apibūdinančios, ką tas objektas turėtų vaizduoti. Be to, žaidėjai privalo išmokti nereaguoti į tai, ko jų personažai nemato. Nors žaidėjas mato, kas dedasi kitapus virvės, jo personažas – ne, nes ta virvė vaizduoja sieną. Analogiškai personažai nemato ir negirdi „mirusių“ arba laikinai nežaidžiančių veikėjų (nebent mirusysis tyčia „vaidenasi“).
Žaidimas šiek tiek primena vaidinimą teatre ar kine, tačiau LARP žaidėjų veiksmai beveik visada yra improvizuojami. Kaip ir stalo žaidimuose, LARP svarbus skirtumas tarp buvimo „personažo kailyje“ (in – character, IC) ir buvimo „savimi“ (out – of – character, OOC). Didžioji dauguma veiksmų LARPe atliekami in – character. Kai žaidėjas kalba ar veikia ne kaip personažas, jis turi vienaip ar kitaip perspėti kitus žaidėjus, pvz., užsirišti ant galvos baltą raištį (tai nustato žaidimo taisyklės).