cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mauritanija
Istorija
1960 m. lapkričio 28 d. Mauritanija paskelbė nepriklausomybę. Dada tapo šalies prezidentu, o netrukus įvedė autokratinį valdymą. 1963 m. pradėta geležies rūdos gavyba tapo pagrindiniu šalies pelno šaltiniu. 1975 m. Mauritanija okupavo pietinę Vakarų Sacharos dalį, tačiau išlaidos karui ir Polisario partizanų vykdyti kasyklų ir geležinkelio antpuoliai visiškai nuskurdino šalį. 1978 m., po perversmo nušalinus Dadą, karas nutrauktas, o Mauritanijos teritorijas Vakarų Sacharoje užėmė Marokas. 1984 m. šalies vadovu tapo Maauja Uldas Sid Afmedas Taja, kuris valdė autokratiškai iki pat 2005 m. Jis buvo arabizacijos šalininkas, todėl pietinėje šalies dalyje kilo etniniai neramumai, 1989 m. peraugę į karą su Senegalu. Dėl to ~250 tūkst. juodaodžių persikėlė į Senegalą. Taja laikėsi gan liberalios politikos, palaikė santykius su Izraeliu, todėl įvairios islamistų grupuotės rengė perversmus. 2005 m., Tajai viešint Saudo Arabijoje, įvykdytas sėkmingas perversmas. Šalyje prasidėjo politinio nestabilumo laikotarpis, įvykdyti keli perversmai, rytinėse šalies pusėse suaktyvėjo Al-Kaeda veikla.
Administracinis suskirstymas
thumb|230px|Mauritanijos politinis žemėlapis
Mauritanija administraciškai suskirstyta į 12 vilajų, šios toliau skirstomos į departamentus, kurių šalyje iš viso yra 44. Šalies vilajos:
Geografija
thumb|left|240px|Adraro plynaukštė
Valstybė įsikūrusi šiaurės vakarų Afrikoje, kraštą kerta Šiaurės atogrąža. Mauritanija apima žemes Sacharos dykumos vakarinėje dalyje. Būdingi platūs, neaukšti, smarkiai erozijos paveikti kalnų masyvai, iš kurių svarbiausias yra Adraro plynaukštė (aukštis iki 732 m). Aukščiausia šalies vieta Kediet Idžilio masyvas, sudarytas iš magnetito (aukštis – 915 m). Kitas žymus geologinis šalies objektas yra Rišato struktūra („Sacharos akis“), sudaranti taisyklingą apskritiminį darinį. Mauritanijai priklauso 754 km Atlanto vandenyno pakrantė, kurios šiaurinę ribą žymi Nuadibu kyšulys, pietinę – Senegalo upės žiotys. Ties Nuadibu susidariusi Argino lagūna yra svarbi vandens paukščių buveinė.
Pastovių upių šalyje nėra, išskyrus pietine šalies siena tekančią Senegalo upę. Link jos teka keletas sezoniškai vandeningų upių (Gorgolas, Karakoras, Garfa). Kitur vandentakiai (vadžiai) susidaro tik po retų liūčių. Yra druskos lygumų.
Didžiąją Mauritanijos dalį užima Sacharos dykumos smėlynai (ergai) ir akmenynai (regai). Ten augalijos yra tik oazėse. Einant į pietus Sacharos gamtinę sritį keičia Sahelis, todėl dykumos pereina į pusdykumes ir sausringas savanas, kur auga kserofitai ir akacijos.
Klimatas
Mauritanijoje būdingas sausringas atogrąžų klimatas. Vidutinės mėnesio temperatūros svyruoja nuo 16–20 °C (nuo gruodžio iki kovo ar balandžio) iki 30–32 °C likusiu metų laiku. Žiemą temperatūra kartais naktimis nukrenta iki kelių laipsnių virš 0 °C, o vasaros dienomis gali įkaisti virš 45 °C. Kritulių iškrenta labai mažai: šiaurės rytuose metų vidurkis nesiekia 50 mm, didžiojoje šalies dalyje tarp 50–100 mm, o pietuose 200–400 mm. Kovą ir balandį pučia stiprus, sausringas vėjas sirokas.
Ekonomika
thumb|left|230px|Mauritanijos eksporto sandai
5-ajame dešimtmetyje šiaurinėje Mauritanijos dalyje buvo rasta aukštos kokybės geležies rūdos, ir nuo 1963 m. ji yra eksportuojama, tai sudaro apie 40 % šalies eksporto pelno. Taip pat kasamas gipsas, auksas, druska. 2006 m. šalis pradėjo eksploatuoti naftos telkinius vandenyne.
Šalis daugiau importuoja nei eksportuoja. Pagrindiniai šalies eksporto produktai yra geležies rūda, žuvis ir jos produktai, auksas, galvijai. Importuojami įvairūs mechanizmai, naftos, maisto produktai, plataus vartojimo prekės. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Prancūzija, Ispanija, Belgija, Japonija.
Du trečdalius Mauritanijos užima Sacharos dykuma. Vos vieną procentą šalies užima teritorija, kuria teka Senegalo upė ir jos pakrantėse gali būti auginamos žemės ūkio kultūros. Tačiau Mauritanijos žuvų ištekliai didžiausi pasaulyje. Čia žvejoja daugelio valstybių laivai. Pagauta žuvis parduodama per šalies žvejybos kompanijas, ir žvejyba sudaro daugiau kaip pusę Mauritanijos eksporto pajamų.
Valiuta yra Mauritanijos ugija. Ji žymi tuo, kad skaidoma ne šimtaine, bet penketaine sistema, t. y., vieną ugiją sudaro ne 100, o 5 chumai. Tiesa, dėl savo menkos vertės jie naudojami retai.
thumb|240px|Motina ir dukra iš Adraro vilajos
Demografija
Visa Mauritanija gyvenama labai retai, patenka į rečiausiai gyvenamų pasaulio šalių dešimtuką. Tankiausiai gyvenama yra pietinė dalis šalia Senegalo upės slėnio, Fderiko geležies rūdos gavybos sritis bei vandenyno pakrantė. Ypač retai gyvenami šalies rytai ir šiaurė. Mauritanijoje didelė dalis gyventojų tebegyvena klajokliškai (beduinai).
Mauritanijos valstybinė religija yra islamas. Jį išpažįsta absoliuti dauguma šalies gyventojų, nors Nuakšote veikia katalikų bažnyčia, aptarnaujanti ~4500 žmonių. Galioja šariato teisė.
Mauritanijos valstybinė kalba yra arabų, taip pat tebevartojama prancūzų kalba. Kaip šnekamoji kalba plačiausiai vartojama arabų kalbos Hasanija tarmė, kitos dažniau vartojamos kalbos yra afrikietiškos fulbių, soninkų, volofų, sererų kalbos, mišrios kilmės žvejų imragenų kalba. Apie pora šimtų Mauritanijos gyventojų dar moka berberų zenagų kalbą.
Kultūra
thumb|left|240px|Šingečio mečetė Mauritanijoje persipynusi mauriška–arabiška ir afrikietiška kultūra. Mauritanijos visuomenė pasižymi griežta socialine hierarchija, todėl šalyje praktiškai tebeegzistuoja vergovė (ji oficialiai uždrausta tik 1971 m., o nusikalstama paskelbta 2007 m.). Žemiausią socialinį statusą turi juodaodžiai gyventojai. Raštingi yra apie pusė Mauritanijos gyventojų.
Mauritanija sporto pasiekimais nėra žymi, olimpinėse žaidynėse paprastai dalyvauja tik po 1-2 atstovus iš šalies. Populiariausia sporto šaka yra futbolas, tačiau Mauritanijos rinktinė yra tarp žemyno autsaiderių. Seniau šalies teritorijoje vykdavo Dakaro ralio varžybos, tačiau dėl teroristinės veiklos jos perkeltos į Pietų Ameriką.
Žymesni Mauritanijos rašytojai yra Musa Uldas Ebnu, Ahmadas ibn al-Aminas al-Šingitis, Ibn Razga, Jusufas Gejė. Iš šios šalies kilęs aktorius, režisierius Medas Hondo.
Mauritanija žymi mauriškos architektūros paveldu – išlikę keli senoviniai maurų oazių miestai, dabar įtraukti į pasaulio paveldo sąrašą, – Tidžikdža, Šingetis, Uadanas ir Ualata.
Nuorodos
Žemėlapiai:
Laikas ir orai:
Prancūzijos notarinių tyrimų, informacijos ir dokumentacijos centras
Notarinių tyrimų, informacijos ir dokumentacijos centras (, Cridon) - notariato mokslinių tyrimų, informacijos ir dokumentacijos centras Prancūzijoje, įsteigtas Groupement d'intérêt économique (EIG) ar asociacijų. Paskirtis - padėti notarams, juos informuoti ir šviesti, kad jie galėtų tinkamai atlikti savo užduotis ir vykdyti profesines pareigas. Rengia seminarus, leidžia brošiūras ir kt. Prancūzijoje yra 5 tokie centrai.
Nuorodos
Vente notariale
Aš fotogeniškas
Aš fotogeniškas – 1980 m. sukurta komedija.
Turinys
Antonijus Barozis, įsitikinęs, kad savo išvaizdos dėka gali padaryti sėkmingą karjerą, atvyksta į Romą iš nedidelio miestelio, tikėdamasis tapti aktoriumi, tačiau viskas, kas jam pavyksta – tai epizodiniai vaidmenys. Jis užmegzga romaną su viena iš kino žvaigždžių Čintija Pankaldi, tačiau ši turi savų tikslų ir niekaip negali įtakoti jo karjeros, o jo surastas agentas taip pat labiau rūpinasi savo reikalais ir galimybe išvilioti iš Antonijo kuo daugiau pinigų.
Kartą jis įstringa lifte su žinomu prodiuseriu del Giudicu, kuris pažada jam vaidmenį. Antonijus vyksta į Holivudą, tačiau prodiuseris pareiškia, kad šiame filme vaidmens jam nėra ir kad jis atvyktų galbūt po keleto mėnesių. Antonijus grįžta į Romą, kur tampa kaskadininku, tačiau jau pirmoje scenoje patenka į avariją ir priverstas vietoje aktoriaus karjeros pardavinėti šampūną...
Notarų pensijų fondas
Notarų pensijų fondas (, CRN) - pensijų fondas, skirtas notarams (CRN). Įsteigtas pagal Prancūzijos pensijų planą 1947 m. Teisinis statusas - socialinės apsaugos fondas. Įvairios kategorijos nustato skirtingo dydžio įmokas, kurias galima pasirinkti mokėti.
Nuorodos
1949 metų dekretas dėl Notarų pensijų fondų
Anarchoprimityvizmas
thumb|250px|Anarchoprimityvizmo vėliava
Anarchoprimityvizmas – anarchistinė koncepcija, teigianti, kad civilizacija iš principo kontroliuoja žmogaus laisvę, įvelia žmones į beprasmę konfrontaciją, darbus, sudėtingas hierarchijas, atriboja žmones nuo gamtos ir natūralios gyvensenos. Anarchoprimityvistai pasisako už visuomenės deindustrializaciją, specializuoto darbo atsisakymą, technologijų naudojimo mažinimą.
Primityvistų tvirtinimu, iki susiformuojant sėsliai žemdirbystei, žmonės gyveno nedidelėmis, migruojančiomis bendruomenėmis, kuriose vyravo socialinė, politinė, ekonominė lygybė. Po žemės ūkio revoliucijos žmonės tapo priklausomi nuo technologijų, susidarė valdžios struktūros ir visuomeninė hierarchija.
Anarchoprimityvistų teigimu dabartinė civilizacija siekia visą įmanomą aplinką paversti kontroliuojama ir nuspėjama, tam tarnauja domestikacija, genų inžinerija, visuotinis švietimas, kalėjimai, žmonių stebėjimas, dokumentacija, registracija. Kritikuojama masinė visuomenė kaip neracionali, antigamtiška, hierarchiška.
Anarchoprimityvistai nepriskiria savęs kairiesiems, mat visi kairieji judėjimai (pradedant socialdemokratija, baigiant maoizmu) siekia naujai performuoti visuomenę, tačiau vėl ją pajungti naujomis hierarchijomis ir sistemomis.
Šiam judėjimui atstovauja Wolfi Landstreicher, John Zerzan, Kevin Tucker, Theodore Kaczynski.
Irano vyrų futbolo rinktinė
Irano vyrų futbolo rinktinė  – futbolo komanda, atstovaujanti Iranui. Tai viena galingiausių Azijos futbolo komandų. XX amžiaus aštuntajame dešimtmetyje rinktinė tris kartus iš eilės laimėjo Azijos taurę, o 1978 metais pirmą kartą dalyvavo pasaulio čempionate, bet po kitais metais įvykusios Irano revoliucijos rinktinė susilpnėjo. XX a. pab. – XXI a. pr. vėl kelis kartus pateko į pasaulio čempionatą.
Istorija
finalinio etapo grupės varžybose pralaimėjo ir  rinktinėms, su  sužaidė lygiosiomis ir užėmusi paskutinę vietą grupėje, į aštuntfinalį nepateko.
2018 m. iki patekimo į kitą etapą Iranui pritrūko nedaug, nors žaidė stiprioje grupėje su Maroku, Ispanija ir Portugalija. Nugalėję Maroką ir 0:1 pralaimėję ispanams, iraniečiai atkakliai grūmėsi su portugalais, bet rungtynių pabaigoje išlyginto rezultato nepakako išstumti tuomečius Europos čempionus.
2022 m. pasaulio čempionate Katare Iranas 6-2 pralaimėjo Anglijai, 2-0 nugalėjo Velsą, tačiau lemiamose varžybose 0-1 nusileido JAV rinktinei ir į aštuntfinalį nepateko.
Treneriai
Iki 1955, žaidėjai buvo atrenkami komisijos.
Vytautas Narbutas (1930, geologas)
Vytautas Narbutas (g. 1930 m. gruodžio 12 d. Ukmergėje) – Lietuvos geologas, prozininkas.
Biografija
1956–2000 m. Lietuvos MA Geologijos ir geografijos instituto (nuo 1963 m. – Geologijos institutas) mokslinis bendradarbis, vadovavo nuosėdinių uolienų ir geologinių procesų tyrimų padaliniams.
1990–1993 m. Lietuvos Sąjūdžio seimo narys. Lietuvos rašytojų sąjungos narys nuo 1993 m., 2001 m. Lietuvos geologų sąjungos garbės narys.
Mokslinė veikla
Tyrė Lietuvos ir viso Baltijos regiono devono sistemą, pastovaus dėmesio objektu buvo Šiaurės Lietuvos karstinis regionas, jo tyrimai ir ekologinės apsaugos mokslinis pagrindimas. Ekologinio ūkininkavimo „Tatulos programa“ vienas iniciatorių ir steigėjų, daugelio mokslinių straipsnių ir kelių monografijų autorius.
Periodinėje spaudoje, leidiniuose „Metai“, „Kultūros barai“, „Literatūra ir menas“, „Amžius“, „Dienovidis“ ir kt.) yra paskelbęs apsakymų, eseistikos bei straipsnių kultūros paveldo, gamtosaugos, visuomeninio gyvenimo klausimais.
Pogoželecas (Palenkės vaivadija)
Pogoželecas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į vakarus nuo Gibų, apie 12 km į pietvakarius nuo Seinų ir 102 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Lukiškis
Lukiškiu vadinami kaimai:
Antarktidos pusiasalis
200px|right|thumb|Antarktidos pusiasalio žemėlapis Antarktidos pusiasalis – šiauriausia Antarktidos dalis. Jos šiaurinės vietos yra už poliarinio rato.
Lietuvos kinematografininkų sąjunga
Lietuvos kinematografininkų sąjunga – profesinė kūrybinė organizacija, vienijanti Lietuvos kino meno kūrėjus profesionalus.
Antarktidos pusiasalis
Antarktidos pusiasalio atradimas yra ginčytinas. Manoma, kad jis atrastas 1820-aisiais.
Lietuvos kinematografininkų sąjunga
Istorija
1931–1935 m. veikė Kaune įsteigta Lietuvos kinematografijos mėgėjų sąjunga (pirmininkas Stepas Uzdonas ).
Antarktidos pusiasalis
Pusiasalis yra labai kalnuotas (Transantarktiniai kalnai), jo aukščiausios viršūnės siekia 2 800 metrų. Manoma, kad šie kalnai tęsia Pietų Amerikos Andų kalnus. Transantarktinius kalnus ir Andus jungia povandeniniai kalnai.
Lietuvos kinematografininkų sąjunga
Istorija
1958–1965 m. atsinaujino Vilniuje, kaip LTSR kinematografijos darbuotojų sąjunga, 1965–1990 m. LTSR kinematografininkų sąjunga (iki 1990 TSRS kinematografininkų sąjungos padalinys).
Sena Pašaminė
Sena Pašaminė (arba tiesiog Pašaminė) – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Švenčionėlių. Seniūnaitijos centras. Yra Švenčionėlių pagr. mokyklos pradinio ugdymo skyrius, biblioteka (nuo 1950 m.). Molio telkinys.
Lietuvos kinematografininkų sąjunga
Istorija
1990 m. gegužės 29 d. Visuotinis sąjungos narių susirinkimas paskelbė, kad įkuriama visuomeninė organizacija – savarankiška ir nepriklausoma Lietuvos kinematografininkų sąjunga, vienijanti visų sričių kino darbuotojus profesionalus. 1992 m. liepos 2 d. įregistruota kaip profesinė – kūrybinė sąjunga. 2005 m. gegužę Sąjungai suteiktas Meno kūrėjų organizacijos asociacijos juridinis statusas, o 222 Sąjungos nariams suteiktas Meno kūrėjo statusas.
Veikla
Skatina ir propaguoja savo narių kūrybą, gina jų teises, organizuoja kūrybinius ir edukacinius renginius, dalyvauja juose. Veikia 10 gildijų – Režisierių, Dokumentininkų, Kino operatorių, Animatorių, Aktorių, Dailininkų, Garso, Kino kritikų ir kt.). Aukščiausia valdymo institucija nuo 1990 m. – kasmet šaukiamas visuotinis narių susirinkimas, tarp susirinkimų – Patikėtinių taryba ir pirmininkas, susirinkimo renkami kas 4 metai.
Antarktidos pusiasalis
Antarktidos pusiasalis turi švelniausią klimatą Antarktidoje, todėl čia įsikūrę daug tyrinėjimo stočių. Taip pat su pusiasaliu susisiekiama laivais iš Pietų Amerikos.
Lietuvos kinematografininkų sąjunga
Narystė organizacijose
Nuo 1991 m. Kinematografininkų sąjungų konfederacijos, nuo 1996 m. Europos menininkų tarybos (ECA) ir Europos audiovizualinių menų kūrėjų federacijos (FERA) narė.
Vadovai
1958–1963 m. sąjungai vadovavo organizacinis biuras (pirmininkas Juozas Baltušis), 1963–1990 m. – valdyba.
Antarktidos pusiasalis
Į pusiasalį pretenzijas reiškia Argentina (Argentinos Antarktidos regionas) ir Jungtinė Karalystė (Britų Antarktidos teritorija).
1989 m. šalia pusiasalio avariją patyrė Argentinos karinis laivas ARA Bahía Paraíso ir į vandenį buvo išpilta 640000 l naftos.
Sena Pašaminė
Netoli Senos Pašaminės yra ir Nauja Pašaminė.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose dar vadinama Poszemien, Poszumien.
Dvaras
Apie 1608 m. minimas pirmasis Senosios Pašaminės dvarininkas Stanislovas Narbutas. Jis mirė bevaikis ir dvaras perėjo jo giminaičiams Mikalojui, Jurgiui ir Jonui Narbutams, po to valdė Jonas, Jono sūnus; šis Senąją Pašaminę padovanojo Jonui Mykolui Narbutui. Lietuvos valstybės istorijos archyve yra išlikę keli seni šio dvaro inventoriniai aktai. 1631 m. aprašomas Jono Narbuto ir Marinos Rudominaitės–Dusėtiškės dvaras, pastatai, turtas. Vėliau Pašaminę valdė Mykolo sūnus Mykolas ir šio Mykolo sūnus Stanislovas Narbutas, Pašaminės bažnyčios ir vienuolyno fundatorius. Stanislovas Narbutas dvarą pardavė Jokūbui Daugėlai, po kurio mirties dvaras perėjo Antanui Daugėlai ir jo sūnui Justinui. Šis nusigyveno ir 1811–1812 m. įvyko Justino Daugėlos Pašaminės dvaro varžytinės. Dvaras suskaidytas ir atiduotas kreditoriams bei parduotas dalimis iš varžytinių Jurcevičiams, Sakovičiams. 1812 m. dalį Daugėlos dvaro nusipirko Kotryna Jurcevičienė, Mykolo Jurcevičiaus našlė. 1831 m. Pašaminės dvaro savininkės Kotrynos Jurcevičienės sūnūs Aleksandras ir Eduardas Jurcevičiai dalyvavo sukilime prieš Rusijos imperiją. Rusijos valdžia įkainojo visą dvaro turtą ir 3/16 dalis nusavino.
Turtas 1832 metais
1832 m. buvo įvertinti dvaro pastatai (visi mediniai, šiaudais dengti): gyvenamasis – 50 rublių, svirnas – 15 rublių, dvi arklidės – 16 rublių, tvartas – 30 rublių, daržinė – 10 rublių, valstiečių sodybos, priklausomai nuo pastatų kiekio ir būklės – 9–31 rublis. Dvare buvo gaunamas 1:3 rugių ir 1:4 kviečių derlius. Statinė rugių įkainota 5 rubliais, kviečių – 8 rubliais. Dvaro ekonomo metinis atlyginimas sudarė 20 rublius, piemuo gaudavo 6 rublius. Kiek daugiau nei 848 dešimtinės dvaro žemių įkainuotos 5002,35 rublio.
Gyventojai
1830 m. Pašaminės kaimas (ten, kur dabar Senoji Pašaminė) buvo dviejų dalių, jį sudarė 13 dūmų, gyveno 40 vyrų ir 27 moterys ir 3 dūmai, gyveno 19 vyrų ir 24 moterys. Pašaminės dvare (kitapus Švento ež.) – 7 vyrai ir 5 moterys. Pašaminės miestelyje (šalia bažnyčios) 25 dūmai, gyveno 70 vyrų ir 63 moterys.
Steigimas ir apdovanojimas
1669–1717 m. dvaro dokumentuose kulto pastatas Senojoje Pašaminėje neminimas. Pirmą kartą Senosios Pašaminės koplyčia Brėslaujos dekanate, Vilniaus vyskupijoje minima 1744 m. 1760 m. kovo 1 d. Ašmenos iždininkas, Pašaminės dvarininkas Stanislovas Narbutas pastatė Pašaminėje Šv. Stanislovo vardo bažnyčią ir fundavo basųjų karmelitų vienuolyną. Fundacijos suma – 27 000 (16 000) auksinų. Skiriamas žemės sklypas ir po tris vežimus malkų kasmet. 1760–1790 m. vienuolynui dar 7332 auksinus skyrė Antanas Daugėla. 1767 m. vienuolynui Juozapas ir Ona Šalborskiai-Šmigelskai skyrė 1050 sidabro rublių. 1776 m. vienuolynui Daugėlos skyrė 450 sidabro rublių. 1778 m. Teresė Klandzevičienė skyrė 1000 auksinų. 1780 m. bažnyčiai suteiktos parapijos teisės. 1798 m. Pašaminės vienuolynui skyrė pinigų Dzierkevičiai ir Justinas Šimkovičius, 600 sidabrinių rublių. 1803 m. Juozapas Kimbaras skyrė 1000 auksinų. 1806 m. birželio 2 d. Pranciškus Snarskis testamentu bažnyčiai paliko 1000 auksinų ir įpareigojo vienuolius melstis už jo sielą. Buvo palaidotas Ceikinių bažnyčioje. 1811 m. gruodžio 20 d. Eksdivizinis teismas skyrė vienuolynui žemės Pašaminėje. 1814 m. vasario 25 d. Eksdivizinis teismas nustatė Pašaminės vienuolynui priklausiusios Ceikinių valdos ribas. 1818 m. pradėta naujos, mūrinės bažnyčios statyba. 1819 m. naujają bažnyčią konsekravo Trakų sufraganas Tadas Kundzičius. 1819 m. naujoji bažnyčia Šv. Stanislovo vardu pašventinta Kornelijaus Mirskio, basųjų karmelitų eksprovinciolo. 1830 m. bažnyčios ir vienuolyno fundacinė suma buvo 7722 sidabriniai rubliai arba 51480 auksinų.
Bažnyčios pastatas
1830 m. pastatyta bažnyčia buvo mūrinė, pastatyta iš plytų, stačiakampė. Be bokštų ir priestatų, 30 uolekčių ilgio ir 18 uolekčių pločio. Stogas dengtas šiaudais. Choras ant mūrinių stulpų. Langų šoninėse sienose dešimt. Vienas langas virš didžiųjų durų, vidutinio dydžio. Durys į bažnyčia dvejos: didžiosios durys dvivėrės ir prie altoriaus vienvėrės. Zakristijos, lobyno ar koplyčių nėra. Bažnyčios išorė netinkuota. Sienos jau pradėję irti ir greito remonto reikalaujančios. Bažnyčios frontonas ant pusapvalių piliorių. Frontone – pusapvalis langas. Ant stogo – nedidelis kryžius, apkaltas balta skarda.
Bažnyčios interjeras
Bažnyčios grindys iš plytų, lubos medinės. Jokių rūsių ar palaidojimų po bažnyčia nėra. Bažnyčios vidus nutinkuotas ir nubalintas kalkėmis. Bažnyčios viduje yra trys altoriai. Didžiajame altoriuje pirmame aukšte Švč. Mergelės Marijos su kūdikėliu Jėzumi ant rankų paveikslas, tapytas ant drobės; antrame aukšte – Šv. Stanislovo paveikslas (drobė). Šoniniame Šv. Juozapo altoriuje pirmame aukšte Šv. Juozapo paveikslas (drobė), antrame aukšte – Šv. Mykolas Arkangelas (drobė). Šoniniame Šv. Teresės altoriuje pirmame aukšte Šv. Teresės paveikslas (drobė), antrame aukšte – Šv. Kazimieras (drobė). Didžiajame altoriuje dar yra dvi skulptūros: Šv. Elijaus ir Šv. Eliziejaus, medinės, dalinai paauksuotos. Dar šiame altoriuje yra keturi relikvijoriai su stiklais rėmeliuose.
Varpinė
Einant link bažnyčios, kairėje šventoriaus pusėje, kampe, yra varpinė – medinė, pamūryta akmenimis, reikalaujanti naujo apkalimo ir naujo stogo. Varpinė kvadratinė, dviejų aukštų, gontu dengta, joje trys varpai, iš ketaus, kiekvienas po penkis pūdus svorio. Šventorius neaptvertas.
Vienuolyno pastatai ir ūkis
Vienuolyno pastatas medinis, ant akmeninio pamūrijimo, gontu dengtas, didelis, su šešiomis krosnimis. Viduje celės su reflektoriumu – 7. Taip pat du kambariai sandėliukams. Vienuolyno kieme svirnas kvadratinis dviejų aukštų. Už svirno daržas ir sodas. Į dešinę nuo svirno – ledainė, iš akmenų sumūryta, šiaudais dengta, taip pat yra tarnų pastatas, kepykla, daržovių sandėlis. Bravoras ir pirtis 1820 m. naujai pastatyti. Arklidės, ratinė, dvi daržinės ir du tvartai mediniai. 1830 m. vienuolynas turėjo: tris darbinius arklius, tris darbinius jaučius, septynias karves, du dvimečius jautukus, tris avis, dvi ožkas, dvylika vištų, vieną kuilį ir tris kaules. Vienuolyno metinės pajamos buvo: fundacinės sumos procentų – 126 sidabriniai rubliai, už Ceikinių valdos nuomą – 25 rubliai, už bažnytinius patarnavimus – 45 rubliai.
Dvasininkai ir bažnyčios tarnai
1821 m. vienuolyne buvo trys kunigai vienuoliai: Kornelijus Mirskis, Robertas Laurinavičius, Chrizostomas Tautavičius. 1830 m. prioras kun. Brunonas Petrikovskis, 76 metų amžiaus, bajoras iš Volynės; kuratorius kun. Jonas Chrizostomas Tautavičius, 50 metų amžiaus, bajoras iš Žemaitijos; pamokslininkas kun. Anupras Šironas (Šerėnas, Szaran), 32 metų amžiaus, bajoras, lietuvis. Vargonininkas Karolis Kulakauskas, 40 metų amžiaus, gauna atlyginimo 15 rublių per metus. Zakristijonas Juozapas Kulakauskas, 19 metų amžiaus, gauna atlyginimo 5 rublius per metus. Tarnai yra 4 vyrai ir 5 moterys. 1831 m. Anupras Šironas savo laiške Izidoriui Gintautui, Lietuvos basųjų karmelitų provinciolui, rašė: "<…> po brolio Brunono mirties vienuolyno kasoje neliko nė grašio, tačiau turime 14 sidabro rublių skolos. Mūsų rėmėjas ponas Jonas Šimkovičius yra miręs ir Justinas Šimkovičius, regis, taip pat. Gal galetumėte šį faktą patvirtinti. Brunono šiek tiek pinigų yra likę, bet jų nenoriu liesti be provinciolo leidimo. Dievo valia visokių ligų kankinamas esu, tad pasiskolinau 11 rublių vaistams ir gydytojui. Chrizostomas taip pat jau antrą savaitę serga <…>"1832 m. birželį Pašaminės parapijos raštus pasirašinėja vienuolyno prezidentas Adalbertas Pozyckis, rugsėjį – parapijos administratorius Kurzilkovskis, o lapkritį – parapijos administratoriaus pavaduotojas M. Jurevičius.
Bažnyčios ir vienuolyno uždarymas, turto paskirstymas, pastatų likimas
1832 m. Rusijos valdžia uždarė vienuolyną ir bažnyčią, pastatai ėmė irti. 1832 m. lapkritį uždarytos Pašaminės bažnyčios ir vienuolyno turtą planuojama padalinti taip: Švenčionių bažnyčiai – bažnytiniai rūbai ir audeklai, monstrancija, komunimės, patenos, pacifikalas, šviestuvai, ampulė, krapylas, varpai ir varpeliai, baldai, knygos, antspaudas, krikštykla. Vilniaus Aušros Vartų basųjų karmelitų vienuolynui – biliotekos knygos. Lentupio bažnyčiai – konfesionalai ir suolai. Kaltanėnų bažnyčiai – pozityvas, bursa, kryžius. Palūšės bažnyčiai – patena, mišiolų pagalvėlės, Kristaus karstas, baldakinas. Kobylniko bažnyčiai – varpas. Strūnaičio, Sorokpolio ir Kluščionių bažnyčioms – altoriai, grotelės, sakykla, paveikslai, procesijų vėliavos. Iš tikrųjų Didysis altorius išvežtas į Strūnaitį, o du šoniniai į Kamojus (Baltarusija). Švenčionių bažnyčiai perduotas turtas buvo išdalytas po Švenčionių parapijos koplyčias: Joniškės, Smėlynės, Laukesos ir Elerny. 1832 m. Pašaminės basųjų karmelitų vienuolyno žemės valda po vienuolyno uždarymo perėjo Kaltanėnų pranciškonams. 1894 m. Pašaminės bažnyčia pažymėta dvaro žemės plane. Atrodo, kad au tuo metu buvo nuardyta (nugriuvę) dalis bažnyčios pastato sienų. 1914–1918 m. pasakojama, kad Pirmojo pasaulinio karo metais J. Blažys ir Tomas Ulevičius po bažnyčia buvo radę laidojimo rūsį – kvadratinę, maždaug 3 × 3 m dydžio skliautuotą patalpą, kurioje stovėjo du karstai – vienas didelis, dvasininko (palaidotas žmogus su arnotu), kitas mažas, vaiko. Po to jie rastą duobę užvertė. 1917 m. bažnyčios pastatas sprogdintas. Iki tol dar buvo neblogai išlikęs. 1917 m. vokiečiai naudojo bažnyčios plytas keliukui iš Murmų į Švenčionis taisyti. 1924 m. Vilniaus S. Batoro universiteto profesoriaus Kučevskio iniciatyva norėta Pašaminės bažnyčią atstatyti. Tačiau Švenčionių dekanas Nikodemas Vaišutis, nenorėdamas, kad atsirastų dar vienas lenkinimo židinys, atkalbėjo vietinius žmones nuo šios minties, motyvuodamas, jog tai būsią pernelyg brangu. 1937 m. bažnyčios aplinkoje gyveno septyni kampininkai. Bažnyčios vieta priklausė J. Blažiui. Apie 1973 m. Pašaminės bažnyčios likučiai kolūkio pirmininko nurodymu buvo nugriauti buldozeriais. Iki to laiko buvo išlikusi gana didelė sienų dalis. Bažnyčios vidų vietiniai žmonės naudojo bulvių rūsiams kasti.
Parapijos gyventojai
1781 m. buvo 764 parapijiečiai. 1830 m. pakrikštyti 27 berniukai ir 24 mergaitės; sutuokta 12 porų; Švč. Sakramentą priėmė 412 vyrų ir 402 moterys; nepriėmė 70 vyrų ir 90 moterų; mirė 19 vyrų ir 18 moterų; nuo raupų paskiepyta 17 vyrų ir 15 moterų; viso parapijoje gyveno 509 vyrai ir 516 moterų. Kitų tikybų žmonių parapijoje nebuvo. 1864 m. Pašaminės miestelyje gyveno 4 žmonės; kaime – 27; užusienyje – 3. 1866 m. miestelyje buvo 12 dūmų, gyveno 74 žmonės, iš jų 53 katalikai; dvare buvo 2 dūmai, gyveno 22 žmonės, iš jų 22 katalikai; kaime buvo 29 dūmai, gyveno 219 žmonių, iš jų 213 katalikai, kiti – žydai.
Mokykla, špitolė, biblioteka
1782 m. minima parapinė mokykla (21 mokinys). 1830 m. mokyklos nėra, špitolė yra. Vienuolyno bibliotekoje yra 84 knygos (74 pavadinimų).
Ispanijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Ispanijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Plonka Matiskai
Plonka Matiskai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lapių valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Maarat an Numanas
Maarat an Numanas  – miestas šiaurės vakarų Sirijoje, Idlibo muchafazoje, prie Alepo-Hamos plento. Miestas ir jo apylinkės pasižymi senovine architektūra: mieste yra XII a. pr. Maarat an Numano didžioji mečetė, medresė, citadelės liekanos, taip pat apylinkėse yra atikinių miestų – Baros ir Serdžilos liekanos.
Istorija
Antikiniais laikais miestas vadintas Mara arba Ara. Vėliau prie senojo miesto vardo pridėtas Numano pavadinimas kilęs nuo gubernatoriaus An Numano ibn Baširo. Maarat an Numanas pagarsėjo dėl 1098 m. pab. įvykusios apgulties. Pirmojo kryžiaus žygio dalyviai užėmę Antiochiją ten nerado pakankamai maisto atsargų, todėl nusprendė žygiuoti į Marą. Kamuojami bado kryžininkai užėmę miestą ne tik suvartojo visas rastas maisto atsargas bet ir užsiėmė kanibalizmu (valgė vietinių gyventojų vaikus, lavonus).
Dubraviškės
Dubraviškės – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 3 km nuo Raudonikių.
Skruzdėlių nuodai
Geluoninės skruzdėlės
Skruzdėlės yra kilusios iš vapsvų, tad kai kurios rūšys tebeturi geluonis.
Geluoninių skruzdėlių genčių pavyzdžiai:
Įgėlus ugninėms skruzdėlėms ar bitėms naudojami:
Geluonių nuodai gali sukelti sunkias alergines reakcijas – pvz., stiprų krūtinės skausmą, pykinimą, stiprų prakaitavimą, dusulį, stiprų tinimą, neaiškų tarimą. Labai retai stiprios alerginės reakcijos gali būti mirtinos.
Apskritasis stalas (Lenkija)
thumb|250px|Apskritasis stalas Lenkijos Prezidento rūmuose
Apskritasis stalas – derybos Lenkijoje, vykusios nuo 1989 m. vasario 6 iki balandžio 5 d. tarp Lenkijos Liaudies Respublikos valdžios atstovų, Solidarumo opozicijos ir bažnyčios atstovų (stebėtojo teisėmis dalyvavo Evangelikų liuteronų bažnyčia ir Katalikų bažnyčia). Derybos vyko skirtingose vietose, o jų pradžia ir pabaiga buvo organizuota Ministrų tarybos būstinėje, dabartiniuose Prezidento rūmuose Varšuvoje. Įvairių grupių, pogrupių, darbo grupių susitikimuose dalyvavo apie 711 žmonių (dalyvių, ekspertų ir stebėtojų).
Tai vienas iš svarbiausių naujausios Lenkijos istorijos įvykių. Nuo jo Lenkijos Liaudies Respublikoje prasidėjo politinės permainos, tarp jų ir dalinai laisvi Seimo rinkimai, vadinami birželio rinkimais.
Apskritojo stalo priešistorė
Rugsėjo 16 d. prasidėjo pokalbiai (vadinami pokalbiais Magdalenkoje) tarp valstybės valdžios, opozicijos ir bažnyčios atstovų. Svarbiausiu klausimu tapo Solidarumo legalizavimas. Buvo sutarta, kad Apskritojo stalo diskusijos prasidėtos spalio viduryje, taip pat buvo išskirtos svarbiausios temos: valstybės ir socialinio gyvenimo funkcionavimo modelis, šalies ekonomikos plėtra ir modernizavimas, Lenkijos profesinių sąjungų formos. Tačiau termino nebuvo laikomasi, kadangi Solidarumas nesutiko su valdžios sąlygomis: jis reikalavo legalizuoti organizaciją ir nesikišti į būsimojo Apskritojo stalo opozicijos delegatų sąrašą.
1988 m. rugsėjo 27 d. premjeru tapo Mečislavas Rakovskis, o spalio 14 d. jis pristatė savo ministrų kabinetą. Gruodį prasidėjo X Lenkijos jungtinės darbininkų partijos centrinio komiteto plenumas, kurio metu buvo diskutuojama apie derybų su Solidarumu galimybę ir organizacijos legalizavimą. Tai sukėlė didelį konfliktą partijos viduje bei pasikeitimus jos Politiniame biure. Galiausiai, nemažo spaudimo dėka, kurį kėlė ir Jaruzelskis su Kiščiaku, buvo priimta „X LJDP CP plenumo pozicija dėl politinio ir sąjunginio pliuralizmo“, kuri leido pradėti pasiruošimus Apskritojo stalo deryboms. 1989 m. sausio 27 d. įvyko kitas Valensos ir Kiščiako susitikimas, kurio metu buvo nuspręsta dėl derybų tvarkos, apimties ir pirmojo susitikimo termino.
Derybų eiga
Derybos vyko trijose pagrindinėse grupėse:
Iš viso įvyko du plenariniai posėdžiai (derybų pradžioje ir pabaigoje), taip pat apie 97 susitikimai grupėse, pogrupiuose ir darbo grupėse.
Derybos vyko šiose pogrupiuose (pagal abėcėlę):
Plenarinių posėdžių dalyviai
Plenariniuose posėdžiuose bei grupėse dalyvavo:
Posėdžių dalyviai (pagal puses) :
Politinių reformų grupės dalyviai
Iš stenogramų ir informacijos apie posėdžius buvo nustatyta, kad grupėje taip pat dalyvavo:
{|
Pirmininkų asistentai:
Ekonominės ir socialinės politikos grupės dalyviai
{|
Iš stenogramų ir informacijos apie posėdžius buvo nustatyta, kad grupėje taip pat dalyvavo:
Pirmininkų asistentai:
Sąjunginio pliuralizmo grupė
{|
Iš stenogramų ir informacijos apie posėdžius buvo nustatyta, kad grupėje taip pat dalyvavo:
Pirmininkų asistentai: {|
Pogrupių pirmininkai
Ekologijos pogrupis:
Kalnakasybos pogrupis:
Dubriškis
Dubriais vadinami kaimai:
Apskritasis stalas (Lenkija)
Pogrupių pirmininkai
Jaunimo pogrupis:
Gyvenamosios politikos pogrupis:
Teisės ir teismų reformos pogrupis:
Žemės ūkio pogrupis:
Žiniasklaidos pogrupis:
Sveikatos pogrupis:
Masvingas
Masvingas, iki 1982 m. Fort Viktorija  – miestas pietryčių Zimbabvėje, Masvingo provincijos sostinė. Miestas yra netoli Didžiosios Zimbabvės, nacionalinio paminklo, pagal kurį pavadinta visa valstybė. Miestas yra 292 km į pietus nuo sostinės Hararės.
Apskritasis stalas (Lenkija)
Prieštaringi „Apskritojo stalo“ vertinimai
Dalis opozicijos (tame tarpe Nepriklausomos Lenkijos konfederacija (lenk. Konfederacja Polski Niepodległej), Kovojantis solidarumas (lenk. Solidarność Walcząca) ir Nepriklausoma studentų asociacija (lenk. Niezależne Zrzeszenie Studentów) prieštaravo Apskritojo stalo idėjai. Derybų metu Jacekas Kuronis įtikino NLK pirmininką neginčyti stalo išvadų. Taip pat buvo įtikintas NSA pirmininkas, delegavęs savo narius į jaunimo pogrupio posėdžius. Šios grupės neprieštaravo „taikios“ valdžios kaitos idėjai, nenorėjo jėga versti komunistinio režimo, tačiau nepritarė „sutartiniam“ Apskritojo stalo pobūdžiui. Tuo metu Stalo idėjai prieštaravo (pagal abėcėlę): Bogdan Borusewicz, Wiesław Chrzanowski, Ludwik Dorn, Andrzej Gwiazda, Bronisław Komorowski, Janusz Korwin-Mikke, Maciej Łopiński, Antoni Macierewicz, Kornel Morawiecki, Anna Walentynowicz. Dauguma (tarp jų ir Lenkijos prezidentas Bronislav Komorovski) pakeitė savo nuomonę, tačiau prieštaringi Apskritojo vertinimai yra girdimi iki šiol.
Masvingas
Istorija
Miestas iki 1982 m. vadinosi Fort Viktorija. 1982 m. trumpam buvo pervadintas į Njandą. Po kelių mėnesių miestas gavo dabartinį pavadinimą Masvingas, kai paaiškėjo, kad pavadinimas kai kuriose tarmėse prastai skamba.
Apskritasis stalas (Lenkija)
Įdomybės
Originalus stalas, prie kurio vyko istorinės 1989 m. derybos, šiuo metu yra eksponuojamas Prezidento rūmuose, Varšuvoje. Nuo 2009 m., sėdėdami prie jo, istorijos pamokose dalyvauja sostinės miesto moksleiviai.
Masvingas
Istorija
Fort Viktorija buvo seniausia kolonijinė gyvenvietė Zimbabvėje, susidariusi apie stovyklavietę, kuri liko S. Rodso organizuotos pionierių kolonos, 1890 m. keliavusios į Solsberį (dabar Hararė). Nacionalinis paminklas Senasis fortas yra miesto centre. Jį pastatė 1891 m., jis buvo dalis įtvirtinimų virtinės, kuri saugojo maršrutą iš Solsberio į pietus.
Demografija
Gyventojų skaičius:
Daugelis vietinių gyventojų priklauso šonų grupei karangai.
Priemiesčiai
Miesto priemiesčiai skirstomi į:
Švietimas
Vidurinės mokyklos:
Geografija
Vietovės apie Masvingą yra santykinai lygumos, nusėtos suapvalintais granito kalnais, vadinamais 'mažos galvos'. Savanose dominuoja medžiai paprastieji ausuoniai, kuriuos vietiniai vadina mopane. Retkarčiais pasitaiko baobabai. Orai karšti ir sausi, išskyrus vasaros liūčių sezoną. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 600 mm.
Netoli miesto yra Mutirikivės tvenkinys (Lake Mutirikwe). Vandeniu miestas apsirūpina iš Mutirikivės tvenkinio. Per miestą teka Mučekės upė.
Per miestą eina krovininė geležinkelio linija. Mieste yra aerodromas.
Paprastasis makropodas
Į Europą atvežta apie 1869 m., ir ko gero tai pirmoji akvariumuose auginama žuvų rūšis, kuri labai greitai išpopuliarėjo, kadangi yra atspari, spalvinga ir gerai dauginasi.
Akvariumuose patartina laikyti tik vieną patiną, nes yra agresyvūs ir gina teritoriją.
Amy Winehouse
Amy Jade Winehouse (g. 1983 m. rugsėjo 14 d. – 2011 m. liepos 23 d.) – britų soul/pop/džiazo dainininkė.
Debiutinis Winehouse albumas „Frank“ (2003 m.) gimtojoje jos šalyje sulaukė ne tik komercinės sėkmės, bet ir daugybės kritikų pagyrų. Jis buvo nominuotas „Mercury Prize“ apdovanojimui. Antras atlikėjos dainų rinkinys „Back to Black“ (2006 m.) tapo pačiu perkamiausiu Jungtinės Karalystės albumu 2007 metais ir vienu iš dešimties perkamiausių XXI amžiuje. „Back to Black“ buvo nominuotas net šešiems „Grammy“ apdovanojimams – 5 iš jų laimėjo, todėl Amy tapo pirmąją Didžiosios Britanijos moterimi, gavusia net penkis „Grammy“ apdovanojimus. 2007 m. vasario 14 d. ji laimėjo „BRIT Award“ apdovanojimą kaip geriausia Didžiosios Britanijos atlikėja. Tarp kitų garbingų apdovanojimų jos sąskaitoje ir du „Ivor Novello Award“ apdovanojimai.
Nepaisant sėkmingai besiklosčiusios karjeros, žiniasklaidos dėmesį Winehouse traukė ne tik dėl savo muzikinės veiklos. Charakteringas jos įvaizdis, ypač vizitine kortele tapusi šukuosena ir ryškus makiažas – tapo ne tik daugybės jos gerbėjų, bet ir dizainerių įkvėpimo šaltiniu. Dizaineris Karlas Lagerfeldas viešai pavadino ją savo mūza. Be to, skandalingas atlikėjos gyvenimas (priklausomybė narkotikams, alkoholiui, muštynės gatvėje ir pan.) nuo 2007-ųjų tapo populiariausia bulvarinių laikraščių tema. Atlikėja mirė perdozavusi alkoholiu, būdama 27-erių metų amžiaus.
Biografija
Amy Winehouse gimė žydų šeimoje Londone. Būtent šeimos dėka mergaitė nuo mažens augo apsupta džiazo muzikos. Jos šeimą sudarė keturi asmenys: ji pati, tėtis Mitchellas (taksi vairuotojas), mama Janis (vaistininkė) ir vyresnysis brolis Alexas. Pastarasis Amy padarė didžiausią įtaką – pirmieji Amy muzikiniai eksperimentai buvo atliekami Alexo gitara.
Kai Amy buvo dešimt metų, kartu su gera vaikystės drauge Julliete Ashby ji įkūrė repo grupę „Sweet 'n' Sour”, tačiau sekėsi nekaip, tad netrukus grupė veiklą nutraukė. Nuo aštuonerių metų Amy lankė pamokas The Susi Earnshaw Theatre School mokykloje. Po ketverių metų įstojo į garsią talentų mokyklą Sylvia Young Theatre School, bet po dar poros iš ten buvo išmesta – dėl nepažangumo ir auskaro nosyje.
Prieš tai su kitais Sylvia Young Theatre School auklėtiniais ji dar spėjo pasirodyti viename laidos „The Fast Show“ epizode. Vėliau Amy Winehouse įstojo į vieną geriausių talentų mokyklų Didžiojoje Britanijoje BRIT School.
Karjera
thumb|left|175px|A.Winehouse gyvo pasirodymo 2004 m. liepą metu
Ankstyvoji karjera
Po vaikiškų žaidimų su brolio Alexo gitara, sulaukusi trylikos Amy gavo pirmąją savo gitarą. Po metų jos pagalba ji pradėjo kurti pirmąsias savo dainas. Pradėjusi muzikuoti su vietine džiazo grupe „Bolsha Band“, kurį laiką Amy duonai užsidirbdavo dirbdama pramogų rubrikos žurnaliste „Wold Entertainment News Network“. Tuo metu muzika jai tebuvo tik papildoma veikla prie pagrindinio – žurnalistės, darbo. Tačiau kartą tuometinis jos vaikinas, dabar taip pat garsus soul muzikos dainininkas Tyler James, nusiuntė vieną Amy dainos demo versiją atstovui iš „A&R“ muzikinės leidybos kompanijos. Tas įrašas buvo lemtingas – netrukus Amy pasirašė sutartį su „Island/Universal“ įrašų kompanija ir pradėjo derybas su viena geriausių Anglijos leidybinių įrašų kompanijų „EMI“.
2003–05: debiutinis albumas „Frank“
Debiutinis Amy Winehouse albumas „Frank“ buvo išleistas 2003 m. spalio 20 d. Daugumą dainų prodiusavo Salaam Remi, tačiau nepaisant poros koverių, beveik visų dainų bendraautorė buvo ir pati Winehouse. Albumas, kuriame didžioji dalis dainų sukurtos remiantis džiazo įtaka, sulaukė daugybės klausytojų ir kritikų pagyrų. Pastarieji gyrė ne tik muziką, bet ir sąmojingus ir kritiškus dainų tekstus bei įspūdingą Amy balsą, kuris daugeliui priminė nepakartojamus Sarah Vaughan, Macy Grey ir kitų panašų atlikėjų vokalus.
2004 metais, kai „Frank“ buvo nominuotas net dviem „BRIT Awards“ nominacijoms („British Female Solo Artist“ ir „British Urban Act“), albumas akimirksniu išsivežė į aukščiausias perkamiausių Didžiosios Britanijos albumų topų viršūnes. Netrukus jis tapo platininiu. Vėliau, tais pačiais metais Amy kartu su prodiuseriu Salaam Remi laimėjo „Ivor Novello songwriting Award“ nominaciją už geriausią šiuolaikinę dainą „Stronger Than Me“. Albumas dar buvo nominuotas ir keliems „Mercury Music Prize“ apdovanojimams. Taip pačiais metais Amy pasirodė didžiausiame atvirame (open air) muzikos ir menų festivalyje pasaulyje „Glastonbury“ bei džiazo festivalio „V Festival“ Jazzworld scenoje. Po „Frank“ išleidimo Amy pareiškė, kad prie šio albumo ji prisidėjo tik 80 procentų, nes į leidybinius reikalus per daug kišosi jos įrašų kompanija. Winehouse nebuvo patenkinta albumu, nes kai kurios jo dainos į albumą buvo įtrauktos prieš jos valią. Po antrojo albumo išleidimo ji buvo dar atviresnė: „Aš daugiau net nebegaliu klausyti „Frank“, tiesa sakant, niekada negalėjau. Man patinka dainas atlikti gyvai, nes tai visai kitoks pojūtis… Tačiau klausytis jų įrašytų yra visai kas kita.“ Vėliau šiuos žodžius ji kiek patikslino: „Dabar aš jų [dainų] klausausi visaip kitaip. Aš vis dar labai didžiuojuosi šiuo albumu, manau, jis puikus, tačiau jei kurčiau jį dabar – daug ką daryčiau kitaip. Po laiko lengva kalbėti, bet tai tiesa. Bet tai, kad dabar kai ką daryčiau visai kitaip, nereiškia, kad aš nemėgstu šito albumo. Taip nėra.“
2006–07: tarptautinė sėkmė, albumas „Back to Black“ ir turai
thumb|right|185px|A.Winehouse 2007 m. Pirmajame Amy Winehouse albume vyravo džiazinės dainos, tačiau kurdama kūrinius antrajam albumui įkvėpimo dainininkė ieškojo 1950-ųjų ir 1960-ųjų metų laikotarpio merginų grupėse. Vėliau viename interviu Amy aiškins: „Po „Frank“ albumo išleidimo, per 18 mėnesių aš nieko neparašiau, tačiau kai sutikau Marką [Ronson] aš sukūriau visą albumą per maždaug šešis mėnesius – jis buvo toks įkvėpiantis“. 2006-ųjų metų pradžioje Marko Ronsono radijo laidoje per „East Village Radio“ nuskambėjo pirmosios būsimo antrojo Amy albumo dainos „Rehab“ ir „Wake Up Alone“. Antrąjį albumą prodiusavo tik du prodiuseriai – prie „Frank“ jau dirbęs Salaam Remi ir Markas Ronsonas. Antrasis Amy Winehouse albumas „Back to Black“ buvo išleistas 2006 m. spalio 30 d. Jis akimirksniu pakilo į pirmą Didžiosios Britanijos albumų topo vietą ir septinta vietą „Billboard 200“ JAV. „Back to Black“ tapo penkis kart platininiu albumu Anglijos rinkoje ir pačiu perkamiausiu 2007-ųjų metų albumu Didžiojoje Britanijoje.
Pirmasis šio albumo singlas, Marko Ronsono prodiusuota daina „Rehab“, netrukus tapo pasauliniu hitu. Ši daina buvo nominuota „Ivor Novello“ apdovanojimui už geriausią šiuolaikinę dainą. „Time“ žurnale „Rehab“ buvo išrinkta į geriausių 2007-ųjų metų dainų dešimtuką ir jame užėmė pirmą vietą. Tokia pati sėkmė laukė ir kitų „Back to Black“ albumo singlų: „You Know I‘m No Good“, „Back to Black“, „Valerie“, „Love Is a Losing Game“. Visi šie singlai užkariavo ne tik Didžiosios Britanijos, bet ir muzikinius JAV topus. Šis albumas gausiai papildė Amy Winehouse apdovanojimų kolekciją. Dainininkė laimėjo net kelis prestižiškiausius „2008 Grammy Award“ apdovanojimus: „Record of the Year”, „Song of the Year” ir „Best Female Pop Vocal Performance” už singlą „Rehab”). Dar vieną „Grammy“ dainininkė gavo už geriausią debiutą „Best New Artist“. „Back to Black“ „Grammy“ atnešė ir vienam jo prodiuserių – Markas Ronsonas laimėjo „Geriausio metų prodiuserio (ne klasikinio žanro srityje)“ nominaciją. Po „Grammy“ apdovanojimų albumo „Back to Black“ pradavimai milžiniškai išaugo ir pasiekė antrą geriausiai JAV perkamų albumų topo vietą. 2008 metais Amy Winehouse laimėjo net du „Ivor Novello“ apdovanojimus už geriausią dainą ir už geriausiai parduodamą dainą. 2008 m. balandžio 14 d. buvo išleistas 78 minučių DVD filmas apie Amy Winehouse karjerą „Amy Winehouse – The Girl Done Good: A Documentary Review“. Jame apie Amy pasakoja ją nuo vaikystės pažįstantys žmonės, kurie padėjo jai tapti tuo, kuo ji yra šiandien, taip pat džiazo muzikos ekspertai bei pop kultūros specialistai.
Asmeninis gyvenimas
2007 m. gegužės 18 d. Majamyje, Floridos valstijoje, JAV, Amy Winehouse ištekėjo už ilgamečio savo vaikino Blake Fielder-Civil. Winehouse yra prisipažinusi, kad jei ji išgeria alkoholio ji tampa agresyvi. Duodama interviu „World Entertainment News Network“ (kuriame kadaise pati dirbo žurnaliste) ji sakė: „Kai esu girta – pradedu mušti Blake. Nemanau, kad kada nors būčiau jam pridariusi mėlynių, tačiau, kai jis sako ką nors, kas man nepatinka – aš ji apkumščiuoju“. Bulvarinės spaudos puslapiuose yra pasirodžiusios paparacių darytos nuotraukos, kuriose porelė užfiksuota apsidraskiusi ar suplėšytais drabužiais. Amy Winehouse ne kartą užsipuolė jos tykojusius paparacius. Gegužės mėnesį ji užpuolė šalia jos namų laukiančius fotografus po to, kai jai nebuvo leista aplankyti areštinėje sėdinčio vyro, nes ji neatvyko į susitikimą planuotu laiku. Šis susitikimas Winehouse turėjo būti vienas iš pirmųjų pasimatymų su vyru po prieš dvi savaites buvusių jų vestuvių metinių. Pirmąsias vestuvių metines dainininkė praleido labdaringame futbolo renginyje su draugu rokeriu Pete‘u Doherty. Amy Winehouse 2008 m. balandį pozavo fotografijai, kuri buvo publikuojama žurnale „Easy Living“. Ši fotosesija buvo dalis kompanijos, kuri yra vykdoma, kad kuo daugiau moterų būtų informuotos apie krūties vėžį ir jo gydimą.
Prieš mėnesį iki jos mirties dainininkė išsiskyrė su draugu – režisieriumi Regu Travissu – ir, anot bičiulių, labai išgyveno.
Priklausomybė nuo alkoholio ir narkotikų
Amy Winehouse kova su priklausomybe narkotikams ir alkoholiu buvo tapusi viena populiariausių bulvarinių laikraščių temų. Winehouse įvairių interviu metu ir pati yra prisipažinusi, jog kenčia nuo depresijos, valgymo sutrikimų ir savižalos.
2007-ųjų rugpjūtį Winehouse dėl sveikatos problemų atšaukė daugybę koncertų gimtojoje Anglijoje ir visoje Europoje. Dainininkė buvo paguldyta į ligoninę, kaip pranešama, dėl heroino, ekstazio, kokaino, ketamino ir alkoholio perdozavimo. Netrukus po to, Amy Winehouse drauge su savo vyru Blake fotografų buvo pastebėti vaikštantys Londono gatvėmis su daugybe įbrėžimų ir mėlynių ant kūnų. Vėliau paaiškėjo, kad Amy pati save sužalojo, o kai Blake bandė ją sutramdyti – apdraskė ir jį.
Kiek vėliau žiniasklaidoje pasirodė susirūpinusių Winehouse tėvų būgštavimai, kad jų dukra gali nusižudyti. Jos tėtis netgi paragino Amy gerbėjus boikotuoti jos kūrybą tol, kol dukra pagaliau atsitokės ir grįš į normalų gyvenimą. Pasak Amy tėčio, vieši jo pareiškimai žiniasklaidoje buvo vienintelis būdas atkeipti dukros dėmesį. Sausio pabaigoje bulvarinis britų portalas „The Sun“ išpublikavo video įrašą, kuriame matyti kaip Amy rūko kreką ir kokainą bei pasakoja neseniai išgėrusi valiumo ir ekstazio tablečių. Po šio įrašo Amy buvo suimta ir apklausiama policijoje. Ją paleido už užstatą. Po šio incidento Winehouse tėtis persikėlė gyventi į jos namus, o pati atlikėja kurį laiką gydėsi reabilitacijos klinikoje.