cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moldavijos karinės oro pajėgos
Moldavijos Mig-29 likimas
1998 m. pabaigoje Moldavija Eritrėjai pardavė 10 MiG-29. Spaudoje buvo spėliojama, kad parduoti lėktuvai skraidymui nebetiko.
Kardokai
Kardokai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Višakio Rūdos, tarp Kazlų Rūdos miškų. Per kaimą teka Višakis (įsteigtas Višakio slėnio botaninis draustinis). Praeina kelias, atsišakoja kelias į Braziūkus. Išlikę senkapiai. Senosiose kapinėse stovi Kardokų koplyčia.
Kanzasas
Istorija
1541 m. ispanų tyrinėtojas Francisco de Coronado laikomas pirmuoju aplankiusiu Kanzaso valstiją. 1682 m. prancūzų tyrinėtojas René-Robert Cavelier pareiškė Prancūzijos teises į žemes. 1763 m. žemės perleistos Ispanijai, 1800 m. perleistos atgal Prancūzijai. 1803 m. teritorija įtrauktą į Luizianos pardavimą ir atiteko JAV. Teritorijas 1803 m. ištyrė Luisas ir Klarkas, Stephen Long. 1827 m. įkurta pirmoji kolonistų gyvenvietė – Fort Lyvenvortas.
Didžiausi miestai
2010 m. duomenys
Geografija
Nors valstija charekterizuojama, kaip niekuo neišsiskiarianti lyguma, tačiau jos topografija svyruoja nuo 210 iki 1200 metrų virš jūros lygio. Vakarinė valstijos dalis sudaryta iš aukštų lygumų ir negilių įdaubų, su vos keletu medžių. Naudojant drėkinimo kanalus, valstija garsėja savo cukriniais runkeliais. Pietvakariuose dominuoja Ozarko plynaukštė, apaugusi nedideliais ąžuolais. Pietinėje valstijos dalyje plyti Gipso Kalvos. Pagrindinės jos upės yra Kanzasas ir Arkanzasas. Nors natūralių ežerų valstijoje mažai, tačiau apstu vandens rezervuarų.
Valstija dar žinoma kaip Saulėgrąžos, dėl jų paplitimo. Valstijoje paplitę topoliai, taip pat ąžuolai, graikiniai riešutmedžiai ir klevai.
Valstijoje taip pat gausu putpelių ir fazanų. Čia yra pati gausiausia jerubių populiacija visoje šalyje.
Ekonomika
Kanzasas daugiausiai yra žemės ūkio valstija. Gamyba ir paslaugos pranoko žemės ūkį pelnu, bet jis vis dar lieka svarbus valstijos ekonomikoje. Valstija yra didžiausia kviečių augintoja šalyje, bei viena iš didžiausių sorgų, bei kukurūzų sėklų gamintojas. Auginami galvijai ir veršeliai.
Dvi pagrindinės valstijos pramonės šakos yra transporto ir kompiuterinė įranga. Kitos svarbios pramonės šakos yra naftos ir anglių produktai. Valstija yra viena iš didžiausių žaliavinės naftos gamintojų ir turi didelius gamtinių dujų, bei helio telkinius.
thumb|left|240px|Kanzasas. Konzos prerijos thumb|left|240px|[[Trojus|Trojaus miestas Kanzase]]
Korčevo valsčius
Korčevo valsčius  – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcių apskrityje. Centras – Korčevas. Ribojasi su Drohičino, Paprotnios, Plateruvo, Pžesmikų ir Repkų valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 105,14 km², iš kurių: Valsčius sudaro 6,56 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Bartkuvas, Bužiska, Čaple Gurnė, Dražnevas, Gurai, Juzefinas, Juhana, Knichuvekas, Korčevas, Laskovicė, Mogelnica, Mokrani Gajuvka, Novi Bartkuvas, Ruda, Sarnovecas, Starčevicė, Stari Bartkuvas, Ščeglacinas, Tokarai, Tokari Gajuvka, Zacišė, Zalešas.
Slauga
Slauga – įvairaus amžiaus sveikų ir sergančių žmonių fizinė bei psichinė priežiūra.
Specialioji slauga
Lietuvoje sritis, kuriose verstis slaugos praktika siekiantis bendrosios praktikos slaugytojas arba akušeris privalo įgyti slaugos specializaciją ir tai patvirtinantį pažymėjimą, nustato LR SAM patvirtintas Specializuotos slaugos sričių sąrašas (toliau – Sąrašas). Bendrosios praktikos slaugytojas arba akušeris įgyja slaugos specializaciją aukštojoje mokykloje, baigęs pasirinktą specializuotos slaugos srities neformaliojo švietimo programą.
Specializuotos slaugos sritys, kuriose specialiąja slaugos praktika gali verstis bendrosios praktikos slaugytojas, turintis atitinkamą slaugos specializaciją: anestezija ir intensyvioji slauga; bendruomenės slauga; operacinės slauga; psichikos sveikatos slauga; skubioji medicinos pagalba.
Specializuotos slaugos sritys, kuriose specialiąja slaugos praktika gali verstis akušeris, turintis atitinkamą slaugos specializaciją: anestezija; operacinės slauga; skubioji medicinos pagalba.
Mėsainis
thumb
Gali būti ir kapotas kotletas, plėšyta mėsa ar vientisas mėsos (pvz. vištienos krūtinėlės) gabalėlis, dedamas tarp perpjautos bandelės dalių. Be mėsos, sumuštinyje dažniausiai dedama yra kitų priedų, pvz., daržovės (salota, kopūstas, agurkas (gali būti marinuotas), svogūnas, pomidoras) ir padažai (kečupas, majonezas, BBQ) ir kiti.
Istorija
1900 m. liepos 27 d. amerikiečių gastronomas Lui Lesingas savo gimtajame mieste Niu Hevene pardavė pirmąjį mėsainį.
Pavadinimas kilo iš Vokietijos didmiesčio Hamburgo pavadinimo, iš kurio žmonės emigravo į Ameriką. Vokiškai žodis „hamburgeris“ reiškia daiktavardį ar būdvardį, nurodantį Hamburgo kilmę.
1967 m. JAV pristatytas vienas žinomiausių mėsainių – Big Mac.
Vitalistinė teorija
Dabar ši mokslo teorija visiškai paneigta, daug gyvoje gamtoje sutinkamų junginių susintetinta dirbtinai, net tokie sudėtingi kaip vitaminas B12. Friedrich Wöhler 1828 metais atsitiktinai atlikta reakcija laikoma pagrindiniu šios teorijos paneigimu ir organinės chemijos pradžia.
Slovėnijos Bankas
Buveinė – sostinėje (Liubliana). Įkurtas atkūrus Nepriklausomybę 1991 birželio 25 d.
Rimšės seniūnija
Rimšės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Ignalinos rajono savivaldybės šiaurės rytuose.
Istorija
Nuo 2003 m. sausio 1 d. šiaurinė seniūnijos dalis priskirta Visagino savivaldybei, įsigaliojus Ignalinos ir Visagino savivaldybių ribų keitimo įstatymui.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 4 seniūnaitijos:
Jojimas olimpinėse žaidynėse
Jojimas olimpinėse žaidynėse yra viena iš seniausių olimpinės programos sporto šakų. Į olimpines žaidynes jojimas įtrauktas 1900 m. Žirgai yra vieninteliai gyvūnai, kurie vis dar naudojami olimpinėse žaidynėse.
Olimpinių žaidynių žirginio sporto varžybose vyrai ir moterys varžosi kartu.
Istorija
Iki 1952 m. olimpiadoje galėjo varžytis tik karinį laipsnį turintys raiteliai vyrai. Nuo 1952 m. vyrų raiteliai apribojimų nebeturėjo, bet moterys galėjo varžytis tik meninio jodinėjimo rungtyse. Nuo 1964 m. moterys galėjo varžytis visose rungtyse kartu su vyrais.
Rungtys
thumb|[[Jojimas 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.]]
Katokopija
Katokopija – gyvenvietė šiaurės Kipre (Turkų Kipre), 7 km į rytus nuo Morfu.
Zalesiai (Malų Plocko valsčius)
Zalesiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Malų Plocko valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Malų Plocko, apie 11 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 81 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Selknamai
Selknamai (selk`nam) arba onai – indėnų tauta, gyvenusi pačiame pietiniame Pietų Amerikos pakraštyje, Ugnies Žemėje. Kartu su jaganais ir alakalufais sudaro Ugnies Žemės tautas. Dabar grynakraujų selknamų nebeišlikę, yra tik metisuotų selknamų, kalbančių ispaniškai. Selknamų kalba, priskiriama čonų kalbų šeimai, praktiškai išnyko XX a. pab.
Selknamai buvo vieni paskutiniųjų Amerikos indėnų, kuriuos užkariavo Vakarų kolonizatoriai. Nors dar Fernandas Magelanas stebėjo selknamus ir pagal jų deginamus laužus pavadino Ugnies Žemę, tačiau europiečiai į šių indėnų žemes pradėjo vykti tik XIX a. vid. Dėl ligų ir britų avių augintojų vykdyto žudymo jų skaičius ėmė sparčiai mažėti. Populiacija menko nuo kelių tūkstančių XIX a. iki kelių tūkstančių XX a. pr., ~100 XX a. 4 dešimtmetyje, o paskutinis grynakraujis selknamas mirė 1974 m. Paskutinės selknamų buveinės išliko aplink Fanjano ežerą.
Gyveno bendruomenėmis, kurias sudarydavo po 40–120 vyrų. Šeimos nedidelės, patrilinijinės, kartais pasitaikydavo daugpatystė (sororatas) ir leviratas. Turėjo savitą mitologiją, protėvių garbinimo tradiciją, šamanus.
Dirkintai
Dirkintai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Šilalės, abipus Traukšlio upelį. Tai Šilalės priemiestinė gyvenvietė, kuri jau XIX a. pradžioje priklausė Šilalės dvarui. Dešiniajame Traukšlio upelio krante stovi 1930 metais statyta medinė Dirkintų koplytėlė, jos viduje yra Jono Nepomuko statula.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1779 metų. Anksčiau paminėti tik asmenvardžiai nuo kurių galėjo kilti kaimo pavadinimas.
Queen II
„Queen II“ – antrasis studijinis grupės „Queen“ albumas, išleistas 1974 m. kovo 8 d. Albumas buvo įrašytas Londone 1973 m.
Dvi plokštelių pusės buvo pavadintos „balta“ ir „juoda“ pusėmis vietoj įprasto 1 ir 2 varianto. Ant kiekvienos pusės buvo grupės narių nuotraukos, kuriose jie apsirengę atitinkamai baltai ir juodai.
Daina „Seven Seas of Rhye“ buvo išleista singlo pavidalu.
Dainų sąrašas
Balta pusė
Juoda pusė
1973 m. Leningrado Tarpzoninis turnyras
'''1973 m. Leningrado tarpzoninis šachmatų turnyras''' – tai pasaulio čempionato ciklo (1973–1975) atrankinės šachmatų varžybos. Po FIDE kongresų Vankuveryje (1971) ir Skopjėje (1972) tarpzoninių turnyrų dalyvių skaičius buvo padidintas iki 36; nutarta rengti du atskirus turnyrus. Pirmas devintojo ciklo tarpzoninis vyrų turnyras vyko 1973 m. birželio 2 – birželio 28 d. Leningrade (TSRS).
Turnyras
Pirmą kartą vyko du tarpzoniniai turnyrai. Dalyvavo 18 šachmatininkų iš 12 šalių. Trys geriausiai pasirodę dalyviai iš kievieno turnyro patenka į 1974 m. Kandidatų mačus.
Dalyvių atranka
Turnyre dalyvavo 18 žaidėjų. Penki žaidėjai iš 1971 m. Kandidatų mačų: V. Korčnojus, V. Ulmanas, R. Hiubneris, B. Larsenas, M. Taimanovas.
Už aukštus sportinius pasiekimus pakviesti: S. Gligoričius, M. Talis, ir 1969 m. pasaulio jaunimo čempionas – A. Karpovas.
Dešimt geriausiai pasirodžiusių šachmatininkų iš 9-ojo zoninių turnyrų ciklo dešimties zonų: 🇺🇸 Robertas Birnas, 🇨🇿 Janas Smejkalas, Genadijus Kuzminas, 🇦🇷Migelis Kinterosas, 🇧🇬 Ivanas Radulovas, Eugenijus Torė,  Josipas Rukavina, Vladimiras Tukmakovas, 🇨🇺 Guilermo Estévezas, 🇨🇴 Migelis Kuélaras.
Rezultatai
1-2 vietomis pasidalijo V. Korčnojus ir  A. Karpovas – po 13½ taško. 3-ią vietą užėmė rezultatyviai (3½ taško 4-ių paskutinių partijų) finišavęs 🇺🇸 R. Birnas – 12½ taško. Jie pateko 1974 m. Kandidatų mačus.
Turnyro lentelė
Pasaulio šachmatų čempionato Tarpzoninis turnyras, Leningradas 1973 birželio 2 – 28 d.
Pastaba. Žalsva spalva pažymėti žaidėjai pateko į 1974 m. Kandidatų mačus
Mykolas Žygimantaitis
Mykolas Žygimantaitis (m. 1452 m. pradžioje Maskvoje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės kunigaikštis.
1973 m. Leningrado Tarpzoninis turnyras
Nuorodos
1973 m. Leningrado tarpzoninio turnyro partijos
Mykolas Žygimantaitis
Biografija
Kilęs iš Gediminaičių, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Kęstutaičio sūnus.
Oficialiai pritarė tėvo su Lenkija 1432 m. spalio 15 d. sudarytai Gardino sutarčiai. 1435 m. jo vadovaujama Žygimanto Kęstutaičio kariuomenė per Pabaisko mūšį įveikė kito pretendento į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės didžiojo kunigaikščio sostą Švitrigailos kariuomenę. Nugalėjus Švitrigailą rėmė tėvo pastangas apginti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės savarankiškumą. 1440 m. kovo 20 d. žuvus tėvui pretendentas į Lietuvos didžiojo kunigaikščio sostą, dėl jo kovojo su Kazimieru Jogailaičiu, šis didžiuoju kunigaikščiu tapo 1440 m. birželio 29 m. Kovoje dėl sosto 1440–1441 m. Mykolą Žygimantaitį rėmė Trakų vaivadija ir Žemaitijos seniūnija, iki 1447 m. – Mazovija.
Metalkoras
Metalkoras (Metalcore) jungia žanrai: Extreme metal, Crossover thrash, Hardcore punk irThrash metal, Viskas prasidėjo devinto dešimtmečio pradžioje, kai Dirty Rotten Imbeciles savo keliamus triukšmus pavadino daina. Tačiau jie paskui pasuko link crossover. Lygiagrečiai savo kūrybą pradėjo Nuclear Assault, kuriuos sukūrė iš Anthrax išėjęs gitaristas ieškodamas kažko sunkesnio. Metalcore davė pradžią groove metal arba post – thrash'ui.
Kareiviškės (Vilnius)
Kareiviškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Punžonių.
Lūšnyno milijonierius (filmas)
Lūšnyno milijonierius  – 2008 m. Jungtinės Karalystės režisieriaus Danny Boyle drama, sukurta pagal indų rašytojo ir diplomato Viko Svarapo romaną „Q & A“. 2009 m. filmas pelnė keturis Auksinio gaublio apdovanojimus bei 8 Oskarų apdovanojimus.
Badaukiai
Badaukiai – kaimas šiaurės rytinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 6 km į pietvakarius nuo Tryškių.
Lūšnyno milijonierius (filmas)
Filmo premjera įvyko 2008 m. rugpjūčio 30 d. Telurido filmų festivalyje, JAV.
Siužetas
thumb|left|Džamalas Malikas TV žaidime „Kas nori tapti milijonieriumi“
Aštuoniolikmečiui Mumbajaus lūšnynų našlaičiui Džamalui Malikui liko tik vienas žingsnis iki TV žaidimo „Kas nori tapti milijonieriumi“ pergalės ir jis laimės 20 milijonų rupijų. Bet žaidimas nutraukiamas dėl žaidimo organizatorių įtarimų, kad Džamalas sukčiauja. Iš kur jaunuolis, kuris išaugo lūšnynuose, gali taip daug žinoti? Apklausiant policijos nuovadoje, Džamalas pasakoja liūdną ir graudžią savo gyvenimo istoriją: apie kartu su broliu Salimu patirtus vaikystės nuotykius, apie susitikimus su vietos banditais, apie savo tragišką meilę Latikai. Nuostabiausia tai, kad kiekviena savos istorijos dalis Džamalui suteikė atsakymus į TV viktorinos klausimus.
Kai kitą dieną viktorina bus pratęsta, policijos inspektorius ir 60 milijonų TV žiūrovų norės sužinoti tik vieną klausimą: kodėl šis jaunuolis, kuris netrokšta turtų, panoro dalyvauti šiame TV žaidime…?
Aktoriai
ir kt.
Dobilija
Dobilija – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Piliuonos, prie Redimisčio ištakų. Šalia kaimo yra Dobilijos ežeras. miniatiūra|200px|left|Riboženklis
Samuel Eto'o
Samuelis Eto Filsas (g. 1981 m. kovo 10 d.) – futbolininkas, buvęs Kamerūno rinktinės puolėjas.
Karjera
2011 m. perėjęs į Rusijos FK Anži Mahačkala klubą, Eto’o pasirašė 3 metų kontraktą, kuris jį padarė brangiausiai apmokamu futbolininku pasaulyje. Eto’o algos dydis klube vertinamas apie 20,5 mln. Eu per metus. 2013 m. puolėjas perėjo į Chelsea komandą. Po metų 2014 m. gegužės 23 d. puolėjas buvo įrašytas į laisvų žaidėjų sąrašą. Prasidėjus 2014-15 m. sezonui jis pasirašė 2 metų sutartį su Everton klubu, tačiau žiemos perėjimų metu persikėlė į Sampdoria.
2021 m. rugsėjo mėn. Samuelis Eto'o paskelbė kandidatuojantis į Kamerūno futbolo federacijos (Fecafoot) prezidentus.
Paide Linnameeskond
Paidės „Linnameeskond“ – Estijos futbolo klubas iš Paidės.
Istorija
1990 m. buvo įkurtas Paidės futbolo klubas. 2008 m. „Paidė“ užėmė 4 vietą Esi Lygoje ir turėjo galimybę varžytis dėl patekimo į elito divizioną su JK Vaprus iš Tartu. 2009 m. klubas užėmė 9 vietą Premium Lygoje ir dėl išlikimo elito divizione kovojo su FK „Valka“. 2014 m. klubas užėmė 6 vietą Premium Lygoje.
2014/15 m. futbolo sezone klubas pirmą kartą savo istorijoje iškopė į Estijos futbolo taurės finalą, kuriame turėjo pripažinti varžovų pranašumą, o nugalėjo Talino „Kalju Nomme“ klubas" rezultatu 2:0. 2015 m. metų Premium Lygoje klubas liko 7 vietoje. 2016 m. klubas užėmė 6 vietą elito divizione.
Koločino kultūra
Koločino kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Koločino gyvenvietę ir piliakalnį (Rečicos rajonas, Gomelio sritis, Baltarusija), ją išskyrė E. Simonovičius.
Arealas
Koločino kultūra V a. – VIII a. buvo paplitusi Seimo ir Desnos baseinuose ir Aukštutinėje Padnieprėje. Koločino kultūra susiklostė iš Kijevo kultūros ir Zarubincų kultūros, veikiant baltiškoms kultūroms (pagal V. Baraną).
Kultūra
Koločino kultūrai būdingi piliakalniai slėptuvės su stulpinės konstrukcijos pastatais. Prie jų žmonės kūrė neįtvirtintas gyvenvietes, statė keturkampes pusiau žemines su akmeninėmis krosnimis. Vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste – rasta pjautuvų, noragų, lipdytos keramikos, gyvulių kaulų. Keramika – tulpės formos. Mirusiuosius laidojo sudegintus, urnose ir be jų, kapinynuose (Lebiažis, Kniaževas, Kartamiševas) ir pilkapynuose (aptikta Gomelio srityje).
Daugelio archeologų (Aleksejus Mitrofanovas, Irina Rusanova, Valentinas Sedovas) Koločino kultūra laikoma baltiška, kai kurie (Piotras Tretjakovas) priskiria slavams.
Koločino kultūrą jos regione pakeitė Volyncevo kultūra, kurioje formavosi senovės rytų slavų gentis severianai.
T-35
T-35 – Sovietų Sąjungoje gamintas sunkusis tankas.
Pradėtas naudoti 1933 m. rugpjūčio 11 d. Gamyba bei inžinerijos subtilybės buvo patikėti Charikovo lokomotyvų fabrikui.
Charakteristikos
Tanko išskirtinė savybė – net penki nepriklausomai besisukantys bokšteliai. Ginkluotė išdėstyta dviem aukštais. Trijuose bokštuose išdėstytos patrankos su kulkosvaidžiais, o likusiuose dviejuose po vieną kulkosvaidį. Korpusas virintas ir dalinai kniedytas iš 20–30 mm šarvinių lakštų. 76,2 mm patranka PS-3 (ПС-3), gaminta 1927–1932 metais, buvo montuojama pagrindiniame bokšte. Pradinis sviedinio greitis 381 m/s. Taikymosi įrenginiai – tankinis periskopas (1932 m. gamybos) ir teleskopinis taikiklis (1930 m.). Dvi 45 mm patrankos išdėstytos dviejuose bokštuose įstrižai. Vienas bokštelis priekyje, kitas gale. Pagrindiniame bokšte, unifikuotame kaip ir tanko T-28, trys ekipažo nariai: ekipažo vadas, kulkosvaidininkas ir gale radistas. Du bokšteliai su 45 mm patrankomis talpino po du ekipažo narius, kulkosvaidininkų bokšteliuose po vieną.
Variklis M-17 (500a/g), karbiuratorinis V formos, dvylikos cilindrų, aušinamas skysčiu, korpuso gale. Didžiausias tanko greitis iki 30 km/h. Degalų bakas 910 litrų. Važiavimo nuotolis plentu iki 150 km.
Greičių dėžė, mechaninė penkių bėgių, sujungta su varikliu pagrindiniu frikcionu.
Tanke įrengta radijo stotis (71-ТК-1). Jos antena apvyniota aplink pagrindinį bokštą. Telefono ryšio įrenginys septyniems abonentams. Taip pat buvo naudota dūmų uždanga.
Giedraičių herbas
Aprašas
Herbo raudoname lauke sidabrinė penkialapė lelija. Jos vidurys auksinis, taurėlapiai žali. Skydo mėlynoje skydo galvoje įžambiai sukryžiuoti auksinė daudytė (iš užpakalinio apatinio kampo į viršutinį priekinį kampą, žiotimis į priekį) ir sidabrinis kardas auksiniu efesu (iš galinio viršutini kampo į priekinį apatinį kampą, smaigaliu į priekį nugarėle į viršų).
Istorija
Istorinio herbo Giedraičiai neturėjo. Labiausiai Giedraičius išgarsino kunigaikščių Giedraičių giminė, save kildinusi iš romėnų. Pasak legendos, vienas tos giminės atstovų – Giedrius ir įkūręs Giedraičius. Giedraičių vardas įrašytas į garbingą Lietuvos nepriklausomybės kovų istoriją. 1920 m. vėlyvą rudenį po sėkmingo mūšio prie Giedraičių buvo sustabdyta ir priversta trauktis lenkų okupacinė Želigovskio kariuomenė. Herbe įdėta Giedraičių giminės lelija, o daudytė ir kardas, įprasmina kovas už šalies laisvę.
2008 m. liepos 29 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1K-1464. Herbo etaloną dar 1989 m. sukūrė dailininkė Giedrė Jurkūnienė, o 2008 m. dailininkas Rolandas Rimkūnas jį patobulino, kad atitiktų šiuolaikinius heraldikos reikalavimus.
Vanas (Prancūzija)
Vanas – miestas Bretanėje (vakarų Prancūzija), prie Atlanto vandenyno Morbihano įlankos; departamento centras. Jūrų uostas. Išvystyta medvilnės pramonė. Yra archeologijos, lėlių muziejai, okeanografijos akvariumas.
Istorija
Senovėje vadintas Dariorigum, vėliau civitas Venetorum (kaip pagrindinis venetų miestas). Venetai buvo jūreiviai galai, kurie gyveno pietvakarių Armorikoje prieš romėnų invaziją. Juos nugalėjo Julijaus Cezario laivynas 56 m. pr. m. e. prie Lokmariakvero. Visi venetai buvo nužudyti arba parduoti į vergiją. Vano vietoje romėnai pastatė miestą, kurį vadino Darioritum.
Vano vyskupystė atsirado V a. 461 m. čia vyko bažnytinis susirinkimas.
Pirmasis istorinis Vano valdovas buvo Varochas.
1795 m. per Prancūzijos revoliuciją revoliucionieriai atmušė planuotą britų-rojalistų invaziją.
Daniel Davis
Danielas Deivisas (g. 1945 m. lapkričio 26 d. Gardone, Arkanzase) – amerikiečių scenos, kino ir televizijos aktorius. Jis išgarsėjęs liokajaus vaidmeniu serijoje „The Nanny“ (1993–1999 m.), ir du kartus suvaidino Šerloko Holmso priešą profesorių Moriartį televizijos seriale „Star Trek: The Next Generation“. Abejuose vaidmenyse jis vaidino anglų aukštuomenės akcentu. Jis taip pat įgarsina personažus „Cro Magnon“ ir „Longhair“ animaciniame filme „Longhair and Doubledome“.
Biografija
D. Deiviso tėvai vadovavo kino teatrui. Jis pradėjo vaidinti kai jam buvo 11 metų, kai jam pasiūlė vaidmenį vietinėje Litl Roko televizijos laidoje „Betty’s Little Rascals“. 1963 m. D. Deivisas baigė gimnaziją Litl Roke. Jis studijavo Arkanzaso valstijos menų centre ir tada dirbo Oregono valstijos Šekspyro festivalyje, Stratfordo Šekspyro festivalyje, ir šešerius metus Amerikos konservatorijos teatre. Per šį laiką D. Davisas irgi dėstė vaidinimą.
Kolvezis
Kolvezis  – miestas Kongo Demokratinės Respublikos pietuose, į vakarus nuo Likasio, netoli Nzilo tvenkinio (Lualaba); Lualabos provincijos sostinė. Yra oro uostas, geležinkelio stotis prie Lubumbašio–Lobito geležinkelio. Vario juostos rūdynų vakarinės grupės centras (kasama vario rūda, kobaltas). Spalvotoji metalurgija (cinko, kadmio, germanio apdirbimas), vario ir kobalto lydymas, lako gamyba.
KF Bylis
Balšio „Bylis“ – Albanijos futbolo klubas iš Balšio.
Šernas
Šernas (Sus scrofa) – kiaulinių (Suidae) šeimos žinduolis, priklausantis porakanopių (Artiodactyla) būriui. Iš pradžių gyveno Europoje, Azijoje ir Šiaurės Afrikoje, vėliau introdukuotas Australijoje, Amerikoje ir pietų Afrikoje. Gyvena miškuose.
Šernai serga erkiniu encefalitu, trichinelioze. Labai pavojingas maras bei snukio ir nagų liga. Ši liga pavojinga ir žmogui, todėl šernų skerdiena turi būti tikrinama veterinarijos laboratorijoje. Šernas yra vertingas medžioklės objektas, iltys turi trofėjinę vertę.
Iš šerno kilo nemažai naminių kiaulių veislių.
Išvaizda
Šerno kūnas iš šonų plokščias, priekinė dalis masyvi. Kaklas trumpas, raumeningas. Galva didelė, priekyje baigiasi nusmailėjusia knysle. Akys mažos ir giliai įdubusios. Uodega vidutinio ilgumo. Sveria iki 350 kg.
Kūnas apaugęs juosvais šeriais, po jais yra vilnaplaukiai, kurie būna ypač tankūs žiemą. Jauniklių kailiukas išilgai dryžuotas, bet po to dryžiai išnyksta ir kailis tampa rausvai rudas. Suaugę šernai šeriasi nuo kovo pabaigos iki birželio vidurio.
Įpročiai, maitinimasis
miniatiūra|kairėje|Purvo vonios Šernai mėgsta spygliuočių medynus, ypač eglynus. Čia dažniausiai įsitaiso ir savo guolius. Aktyvūs prietemoje ir naktį. Gyvena bandomis, tik vyresni patinai laikosi pavieniui ir prie bandos prisijungia poravimosi periodu.
Į maisto racioną įeina žemės ūkio kultūros, todėl išknisa daug bulvių, grūdinių kultūrų. Rudenį po oda kaupia daug riebalų. Žemės ūkiui padaro nemažai žalos, bet miškuose jie supurena dirvą, suėda labai daug vabzdžių, tarp jų daug kenkėjų, ypač karkvabalių lervų.
Dauginimasis
miniatiūra|Šernė su šerniukais Anglijos [[Hampšyras|Hampšyro grafystės Niuforesto miške]] miniatiūra|Šerniukai Rujoja vėlyvą rudenį ir žiemos pradžioje. Pietų Europoje ruja trunka iki sausio pabaigos. Rujos periodu patinai kartais kovoja. Silpnesnius patinus nuveja stiprūs, kurie turi haremus po 2-4 pateles.
Artėjant paršiavimuisi patelė ima ruošti guolį. Jis būna maždaug 1 m skersmens, 30-40 cm aukščio, suknistas iš šakučių, sausų žolių, medžio žievės. Nėštumas trunka apie 4 mėn. Veda vidutiniškai 4-6 jauniklius. Tik gimę šerniukai turi 10 dantų, iš jų 4 iltinius, mato ir netrukus jau bėgioja, bet pirmomis dienomis guolio nepalieka, didesnę paros dalį miega. Šerniukai žinda apie 10 savaičių, bet maisto patys ieško jau dviejų savaičių. Dvejų metų amžiaus šerniukai palieka šeimynines bandas ir susijungia į bendraamžių būrius. Ketverių metų patinai jau vaikšto vieniši.
Kol jaunikliai maži, patelės būna labai agresyvios ir artyn prisileidžia tik tokias pat pateles su paršiukais. Paršavedės sudaro nemažus būrius, kuriems priklauso ir prieš tai buvusios vados šerniukai.
Amžius
Gyvena 10-12 metų.
Priešai, nykimo priežastys
Vilkai, ligos (ypač maras).
Pavojai
Vietovėse, kur šernų gausu, nuo jų dažnai nukenčia ant žemės perintys miško paukščiai, ypač tetervinai, jerubės, slankos. Pridaro žalos ir žemės ūkio kultūroms.
Gausa
Paplitęs visoje Lietuvoje, visur įprastas ar net gausus. 2006 m. gyveno daugiau kaip 32 tūkst. šernų. Per 2009 m. apskaitos duomenimis Lietuvoje gyveno 50 126 šernų (10 287 daugiau nei 2008 m. )
Apsauga
Nesaugomas. Lietuvoje dėl Afrikinio maro medžiotinas visus metus.
Medžioklė
Trofėjus – šerno iltys.
Iš keteros šerių daromi skrybelių ar kepurių puošmenys.
Šernų porūšiai
Natūralaus išplitimo areale - Europoje, Azijoje ir Afrikoje gyvena 16 šernų porūšių, kiti biologai išskiria dar daugiau jų porūšių. Skirstomi į keturis regionus:
Indijos populiacijos:
Rytų Azijos populiacijos:
Malajų regiono populiacijos:
Slavai
Slavai – tautų, kalbančių slavų kalbomis, grupė. Ši grupė kartu su germanais ir romanais yra viena iš gausiausių indoeuropiečių kalbų šeimos grupių Europoje. Kalbančios slavų kalbomis tautos daugiausia gyvena Vidurio ir Rytų Europoje. Tai gausiausia Europos kalbinė ir tautinė grupė.
Dabartinės slaviškos valstybės
thumb|200px|Slavų šalys Dabartinės šalys, kuriose daugumą sudaro slavai:
Didelės slavų tautų mažumos gyvena Kazachstane, Kirgizijoje, Moldavijoje, Latvijoje ir Estijoje. Slavų tautos mažumas sudaro ir Lietuvoje, Uzbekijoje, Vokietijoje (sorbai), Austrijoje.
Klasifikacija
Slavų tautos pagal kalbas skirstomos į vakarų slavus, rytų slavus ir pietų slavus. Išnykusios yra Dakijos slavų, Panonijos slavų ir Palabio slavų grupės.
Vardo kilmė
Pavadinimo slavas etimologija ir kilmė yra vis dar neaiški; nei vienas iš daugelio spėjimų, kuriuos pateikė filologai, neįsitvirtino. Kai kurių mokslininkų nuomone Tacito minimi venedai taip pat yra slavai.
Slavai pradedami minėti rašytiniuose šaltiniuose nuo VI a. Iki tol minimos romėnų istorikų tautos tarp galindų ir sarmatų taip pat kartais priskiriamos slavams. Netgi anksčiausiuose šaltiniuose slavai įvardinami gana skirtingai. Seniausi slavų paminklai mini Slovene (daugiskaita iš vienaskaitos Slovenin), jų šalis vadinama Slovensko, kalba – slovenesk jazyk, o žmonės slovensk narod. Graikai rašė Soubenoi, bet VI a. autoriai taip pat naudojo Sklabenoi, Sklauenoi, Sklabinoi, Sklauinoi pavadinimus. Romėnų autoriai naudojo Sclaueni, Sclauini pavadinimus. Vėlesni autoriai naudojo Sthlabenoi, Sthlabinoi pavadinimus, o romėnai rašė Sthlaueni, Sthlauini.
Apibūdinimas Slawus istoriniuose šaltiniuose yra paliudytas kaip „genties vardas“, o pagal Vita Methodii liudijimą senovės Moravijos valdovas Rostislavas siuntė Bizantijos imperatoriui raštą, kuriame jis save ir savuosius apibūdina kaip my sloveni (mes slavai).
Slavų genčių vardai, kaip liudija jau Kasiodoras ir Jordanas, daugeliu atveju išvedami iš jų gyvenamos vietos, todėl galime spėti, kad „slavai“ yra greičiau aplinkinių svetimų tautų primestas apibūdinimas, o ne pačių slavų save apibūdinti naudotas pavadinimas. Tautų formavimosi „priešistorėje“ slavai pirmiausia išorės stebėtojų laikomi nediferencijuota visuma, remiantis jų kalbų giminiškumu, analogiškai bendrai tendencijai svetimuosius jungti į didesnius vienetus.
Pasak kitos teorijos „slavas“ kilęs nuo žodžio „slovo“, t. y. žodis. Taip neva slavai save skyrė nuo germanų, kuriuos vadino „niemcy“, t. y. nebyliai. Taigi „slavai“ tai „šnekantis suprantamais žodžiais“, o kiti „nesugebantys šnekėti suprantamais žodžiais“. Ši etimologija tarp slavų laikoma viena įtikimiausių.
Per ilgus slavų karus su germanais nemažai slavų pateko į vergų rinką, dėl to žodis „slavas“ kai kuriose kalbose labai artimas „vergui“.
Analogiškai teritorija, kurioje gyveno slavai ir kuriai tų laikų literatūroje nebuvo jokio specialaus pavadinimo, buvo Sclavia/Sclavinia, t. y. slavų teritorija. Kai tik su tautinėmis grupėmis, kurios iš tolo atrodė kaip viena homogeniška grupė buvo sueinama į artimesnius santykius – ar jie būtų taikūs ar kariniai – iš praktinių priežasčių „slavus“ jau reikėjo skirti. Iš pradžių verčiamasi geografiniais pavadinimais, vėliau perimami pačių genčių naudoti vardai. Iš bendro „slavų“ pavadinimo išsiskiria „Moravijos“, „Bohemijos“, „Lenkijos“ slavai, kol bendras apibūdinimas tampa nebereikalingu ir trumpinant kalbama apie lenkus, moravus ir čekus.
Kilmė ir paplitimas
thumb|200px|left|Spėjama slavų genčių protėvynė, iš kurios pradedant [[V amžius|V amžiumi slavai ėmė plisti visomis kryptimis]]
thumb|200px|Slavų genčių paplitimas [[VII amžius|VII – VIII amžiais (šviesiai žali atspalviai (v. ir p. slavai), (tamsiai žalia) – r. slavai)]] 250px|thumb|Rytų ir vakarų slavų gyvenamos teritorijos XII a.
Slavai yra indoeuropiečiai. Slavų prokalbė susiformavo indoeuropiečių archeologinės virvelinės keramikos kultūros teritorijoje, kuri Europoje pasirodė apie 3000 m. pr. m. e. ir apėmė plotą nuo dabartinės Belgijos vakaruose iki Dnepro baseino rytuose bei pietų Švedijos ir pietų Suomijos šiaurėje. Vadinasi, tai buvo plotas, kuriame ilgainiui susiformavo germanų, baltų ir slavų kalbos.
Dėl slavų prokalbės kilmės yra trys hipotezės. Viena jų teigia, jog slavų prokalbė atsirado greta germanų ir baltų prokalbių dėl „virvelininkų“ tolesnės tarminės diferenciacijos. Kita hipotezė teigia, kad iš pradžių iš minėtosios šiaurinės indoeuropiečių tarmių grupės atskilo bendra baltų-slavų prokalbė, kuri vėliau išsišakojo į atskiras baltų ir slavų prokalbes. Šios hipotezės šalininkai remiasi dideliu baltų ir slavų kalbų panašumu ir šių kalbų bendrais faktais (ypač leksikos), kurių atitikmenų nėra kitose indoeuropiečių kalbose. Trečioji hipotezė slavų prokalbę kildina iš baltų periferinių (paprastai pietinių) dialektų. Ši hipotezė grindžiama daugiausia prūsų-slavų kalbų paralelėmis.
Tiksli slavų protėvynės vieta yra mokslininkų ginčijama. Tradiciškai laikoma, kad tai Volynė bei Dnepro baseinas, taip pat Vyslos ir Oderio aukštupiai. Iš ten slavai plito į pietus, rytus ir vakarus.
Tačiau yra ir daug prieštaraujančių šiai teorijų, pagal kurias slavų protėvyne laikoma dabartinė Lenkija ir Podolė (autochtoninė teorija), teritorija tarp Volgos ir Uralo, prie Aralo ežero, Dono, vidurio Dunojaus baseine. Be to, šiuolaikinė kalbotyra ir archeologija atmeta slavų protėvynę Dnepro baseino aukštupyje, nes jame iki VI m. e. a., t. y. iki didžiosios slavų migracijos gyveno baltų gentys. Taip pat priimta manyti, kad teritorija tarp Volgos ir Uralo buvo ištisai finougriška, ne slaviška.
Tik VI-VII a., t. y. jau istoriniais laikais, pasirodo žinių apie slavus. Tuo metu prasidėjo intensyvi slavų ekspansija. Senovės autoriai – istorikas Jordanas[(istorikas)], aprašydamas gotus bei hunų karus, ir kiti, vis dažniau pradeda minėti slavų protėvius – antus ir sklavinus. 518–527 m. antai puolė Bizantiją. 551 metais sklavinai prie Adrianopolio sumušė Justiniano I kariuomenę. Antams ir sklavinams VII a. jau buvo pažįstama aria­moji žemdirbystė.
Avarų ekspansija trumpam sustabdė slavų plitimą. Avarai sumušė antus ir sklavinus, puolė frankus ir 567 m. sužlugdė gepidų valstybę. To laikmečio slavus charakterizuojanti archeologinė Prahos kultūra mokslinėje literatūroje kartais vaizduojama pašiepiamai skurdi, tačiau toks požiūris mažiausiai yra naivus – karo pabėgėliai ir aukos negali pasižymėti nei turtais nei prabangos reikmėmis.
VI ir VII a. sandūroje slavai tęsė ekspansiją net trimis kryptimis – šiaurės, traukdami į Dnepro baseiną, vakarų – kovodami dėl Vyslos baseino ir germanų žemių (asimiliavo dalį venedų, perėmę net jų vardą), bei pietų, į Balkanus. Slavų įtaką Balkanuose rodo tiurkų kilmės klajoklių bulgarų asimiliacija: 679 m. bulgarai nuo Juodosios jūros įsibrovė į slavų gyvenamas žemes, bet buvo greitai suslavinti, palikę tik savo vardą. Slavų brovimasis toliau į Graikiją, Kretą ir Mažąją Aziją baigėsi jų pačių asimiliacija šiose žemėse.
VIII-IX a. politiškai skirtingai organizuotos slavų tautos (kurios mažai skyrėsi savo kalba) užėmė plačią teritoriją nuo Juodosios ir Egėjo jūros iki Baltijos jūros, Ilmenio ežero, taip pat Elbės, Zalės, Bohemijos Miško, Ino, Alpių ir Adrijos jūros, taip pat iki Dono aukštupio ir Dnepro žemupio. Pietvakariuose slavai gyveno Zalcburge, Rytų Tirolyje, šiaurės Italijoje (Alpių slavai), pietuose dabartinės Graikijos teritorijoje iki Peloponeso (ezeritai, melingai) ir Bitinijoje (dabartinėje Turkijoje), tačiau šiose periferinėse teritorijose slavų gentys buvo palaipsniui asimiliuotos, jų palikuoniai iki šiol tegyveno Karintijoje, šiaurės Italijoje (slovėnai) bei Egėjo Makedonijoje (makedonai).
Julius Andrejevas
Julijus (Julius) Andrejevas (1942 m. sausio 7 d. Kaune – 2016 m. lapkričio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, pianistas, pedagogas.
Biografija
Tėvas Kauno muzikinio teatro solistas ir režisierius Rostislavas Andrejevas (1907–1967). Brolis – Kostas Andrejevas, automatikos ir telemechanikos inžinierius.
1949–1960 m. mokėsi Kauno dešimtmetės muzikos mokyklos fortepijono klasėje. Studijavo LSSR konservatorijoje: 1960–1965 m. Aldonos Dvarionienės fortepijono, 1966–1971 m. Eduardo Balsio kompozicijos klasėje. 1961–1966 m. LSSR konservatorijos koncertmeisteris.
1965–1991 m. su 1979–1982 m. pertrauka dėstė Vilniaus Balio Dvariono muzikos mokykloje. Nuo 1973 m., su 1991–1998 m. pertrauka, Lietuvos konservatorijos (dab. Muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, nuo 1989 m. docentas, 2010 m. profesorius.
1974–1982 m. LSSR filharmonijos senosios muzikos ansamblio „Musica humana“ klavesinininkas ir pianistas. 1984–1989 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos valdybos sekretorius, 1989–1991 m. valdybos pirmininkas. 1991–1998 m. dėstė Vigo (Ispanija) privačioje konservatorijoje „Mayeusis“, vadovavo fortepijono skyriui, direktoriaus pavaduotojas, nuo 1996 m. profesorius. Už nuopelnus šiai konservatorijai viena jos aula pavadinta Julijaus Andrejevo vardu. 1999–2001 m. Lietuvos nacionalinio Operos ir baleto teatro generalinis direktorius.
1988 m. spalio 23 d. Lietuvos Sąjūdžio Steigiamajame suvažiavime išrinktas Sąjūdžio Seimo nariu.
Kūryba
Sukūrė teleoperą „Liūdna pasaka“ (pagal Joną Biliūną, 1971 m.), kantatą „Amžinai jaunystei“ (1973 m.), koncertų fortepijonui, smuikui, violončelei ir orkestrui, kamerinių ansamblių, kūrinių fortepijonui („Sonata per se“, 1982 m.; „Lemtis“, 1998 m.), chorui (ciklai „Feniksas“, 1972 m.; „Strazdas“, 1978 m.; „Iš Rosalijos de Castro poezijos“, 1998 m.), lietuvių liaudies muzikos instrumentams, vokalinių ciklų, dramos spektaklių. Koncertavo kaip solistas ir su kameriniais ansambliais Sovietų Sąjungos respublikose, Čekoslovakijoje, Jugoslavijoje, Ispanijoje, Izraelyje, Prancūzijoje, Vengrijoje, Vokietijoje.
Sukūrė muziką kino filmams „Nerami rudens diena“ (1975 m., rež. Algimantas Kundelis), „Sužeista tyla“ (1980 m., rež. Algimantas Kundelis), „Elektroninė senelė“ (kartu su Arūnu Navaku, 1985 m., rež. Algimantas Puipa).
Titanas po Žemės žūties
Titanas po Žemės žūties – 2000 m. JAV mokslinės fantastikos žanro animacinis filmas. Filmas pasakoja apie tolimos ateities įvykius, kai po Žemės sunaikinimo žmonija stengiasi atrasti savo vietą Visatoje.
Ešerinis (Ignalinos sen., šiaurinis)
left|120px
Ešerinis – nedidelis ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Ignalinos seniūnijoje, 2,5 km į pietvakarius nuo Vaišniūnų. Patenka į Aukštaitijos nacionalinio parko teritoriją. Ilgis iš šiaurės į pietus 0,18 km, plotis 0,14 km. Altitudė 140,1 m. Krantai aukštoki, ištisai apaugę medžiais. Telkšo ~200 m į pietus nuo Laumiakio ežero, 1,3 km į vakarus nuo Dringio, Linkmenų miško apsuptyje. Už 60 m į pietus nuo Ešerinio telkšo bendravardis ežerėlis. Ežeras nenutekantis, priklauso Dringio ežero baseinui (Žeimenos upės baseinas).
Abu ežerėliai dar vadinami Laumiakėliais.
Chromas
Chromas – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Cr, eilės numeris 24.
Savybės
Tai kietas, baltas, blizgantis metalas. Atsparus korozijai. Itin kietas (grynu chromu galima raižyti stiklą). Jis ir jo junginiai naudojami plieno lydymo gamyklose metalo paviršių padengimui (chromavimui), poligrafijos ir odų apdirbimo, stiklo gamybos pramonėje, įeina į elektrinio suvirinimo elektrodų sudėtį. Chromas yra plačiai naudojamas plieno legiruojantis priedas, padidinantis kietumą bei atsparumą korozijai, neatskiriama nerūdijančio plieno dalis. Nuodingiausi yra šešiavalenčio chromo junginiai, be to, neseniai įrodyta, kad jie yra kancerogenai, sukeliantys plaučių vėžį.
Chromo ir jo junginių poveikis žmogaus organizmui
Chromo junginiai patenka į organizmą pro kvėpavimo takus ir odą, kaupiasi kepenyse, inkstuose ir endokrininėse liaukose. Išsiskiria iš organizmo su tulžimi ir šlapimu. Apsinuodijimo simptomatika priklauso nuo į organizmą patekusio chromo kiekio. Lengvai apsinuodijus, sudirginama viršutinių kvėpavimo takų gleivinė (sloga, čiaudulys, perštėjimas gerklėje, nosiaryklėje, sausas kosulys ir kt.). Veikiant didesnėms chromo koncentracijoms, prie minėtų simptomų prisideda kraujavimas iš nosies, kvėpavimo takų gleivinėse atsiranda opelės, gali išopėti ir prakiurti nosies pertvara. Chromo junginiai, veikdami odą, gali sukelti dermatitą, odos išopėjimus. Dėl odos sensibilizacijos chromui gali išsivystyti egzema. Šalia specifinio poveikio odai ir gleivinėms, chromo junginiai pasižymi ir bendru toksiniu poveikiu. Dažnai pažeidžiamas virškinimo traktas (gastritai, opaligė), inkstai (nefrozė) ir kvėpavimo organai (plaučių uždegimas, bronchinė astma, pneumosklerozė, plaučių vėžys). Profilaktikai svarbu, kad prie chromavimo vonių būtų tinkamai įrengta efektyvi vietinė ištraukiamoji ir bendra ventiliacija, darbininkai turi dėvėti specdrabužius, gumines pirštines, respiratorius. Rankų odos apsaugai naudojamos specialios pastos, po darbo jos nuplaunamos 5 % natrio tiosulfato tirpalu. Galvaninių cechų oro užteršimo chromo anhidridu sumažinimui į elektrolitą pridedama sulfofluorido (C8HF15O3S) arba chromino, kuris neleidžia pastarajam garuoti. Kontraindikacijos darbui su chromu yra viršutinių kvėpavimo takų ligos, nosies pertvaros iškrypimas, plaučių tuberkuliozė, bronchinė astma, egzema. Chromo anhidrido, chromatų ir bichromatų leistina koncentracija darbo patalpų ore – 0,01 mg/m³.
Biologinė reikšmė
Šis mikroelementas padeda deginti riebalus, greitina medžiagų apykaitą ir mažina norą smaližiauti.
Natūralus chromo šaltinis – rupi duona, bulvės, kukurūzai, juodoji arbata, alaus mielės, daiginti kviečiai, mėsa, vėžiagyviai. Daugiausiai chromo yra neskaldytų grūdų duonoje.
Rekomenduojama chromo paros norma – 100-300 µg.
Pavadinimo kilmė
Kai kurie chromo junginiai, pvz., švino chromatas ar kalio dichromatas, yra spalvoti, todėl graikai jį pavadino spalvotuoju elementu ( – spalva).
Falkai
Falkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Vyškų, apie 21 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 32 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Unzatrapis
Unzatrapis arba Kurortnojė (, nuo 1939 m. Groß Wohnsdorf, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Курортное) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pravdinsko miesto gyvenvietės kaimas prie Alnos upės.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1255 m. teritoriją užėmė Vokiečių ordinas. 1319 m. ir 1347 m. vokiečių įkurtą gyvenvietę apiplėšė ir sudegino lietuviai. 1391 m. gyvenvietė aptverta mūro siena. Vokiečių ordino magistras Heinrichas Roisas Plauenas 1468 m. pastatė pilį ir įkūrė dvarą, kuris nuo 1688 m. priklausė fon Šrioterių šeimai.
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities (nuo 1927 m. Barštyno apskritis) dvaras, nuo 1874 m. birželio 11 d. valsčiaus centras. Priklausė Auktalytės parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Družbos apylinkės kaimas. Prie jo prijungtas Agnesenhofas (Agnesenhof, 1945–1946 m. Агнезенхоф ) šiaurinėje kelio pusėje prie Alnos kranto ir kelios kitos gyvenvietės.
Kareiviškiai
Kareiviškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Stanionių.
Skadi
thumb|right|Skade (Lorentz Frølich paveikslas) Skandinavų mitologijoje Skadi – kalnų milžinė-deivė, vanų dievo Njordo žmona. Ji buvo medžiotoja ir slidininkė, jotuno (milžino) Tjacio duktė. Su Njordu susilaukė dievų Freiro ir Frėjos. Gali būti, kad Skandi yra senesnis deivės Nertos vardas. Kartais minima, kaip Skandinavijos eponimas. Dažnas Skadi epitetas – „Slidinėjimo deivė“.
Istorija
Kai asai nužudė Skadi tėvą, ginkluota atvyko pas asus ir pareikalavo išpirkos už tėvą. Susitaikydami asai pasiūlė pasirinkti vyrą iš jų tarpo, tačiau renkantis tik pagal kojas. Njordo kojos pasirodė gražiausios, Skadi pamanė, kad jis yra Baldras, ir pasirinko Njordą. Lokui pavyko ją prajuokinti, buvo sudaryta taika. Odinas sviedė Tjacio akis į dangų, kur jos tapo žvaigždėmis.
Tačiau Skadi ir Njordo santuoka nebuvo laiminga, kadangi Njordas negalėjo gyventi be Noatuno jūros, o Skadi – be medžioklės ir slidinėjimo Thrimheimo kalnuose.
Pagal Inglingos sagą, Skadi vėliau tapo Odino žmona ir susilaukė daug sūnų.
Paparčiai (Kaišiadorys)
Paparčiai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Žaslių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Paparčių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-56063). Stovi medinė Paparčių Šv. vyskupo Stanislovo ir Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia (pastatyta 1916 m.), buvęs dominikonų vienuolynas (XVII a., išlikę vienuolyno vartų likučiai ir koplyčia), yra Paparčių Aušrinės Marijos vienuolynas (įkurtas 1994 m., jame įsikūrusi Betliejaus Mergelės Marijos ėmimo į dangų ir Šv. Brunono seserų kongregacija, vyksta rekolekcijos), Šv. Juozapo laikinosios vaikų globos namai.
Pasipriešinimo kovas Paparčių apylinkėse pažymi kryžius žuvusių Paparčių parapijos Didžiosios Kovos apygardos Lietuvos partizanų atminimui (autorius Algis Šalkauskas), 6 tipiniai Lietuvos karių kryžiai šiose kapinėse slaptai palaidotų penkiolikos 1945–1946 m. Paparčių apylinkėse žuvusių Didžiosios Kovos apygardos partizanų atminimui. Kaimo kapinėse stovi retas statinys Lietuvos kapinėse – kolumbariumas, kuriame mirusieji buvo laidoti trimis aukštais. Iš viso jis buvo pritaikytas 24 mirusiems palaidoti. Jose išlikusios dvi antkapinės lentos čia palaidotiems Našlėnų dvaro savininkams Siručiams (XIX a. I pusė).
thumb|left|Buvusio vienuolyno vartai
Etimologija
Kaimo vardas kildinamas nuo asmenvardžio Papartis, t. y. asmenvardinis vietovardis.
Geografija
Kaimas įsikūręs prie Žiežmaros upės, kairiajame Neries krante, prie kelio. Apylinkėse įkurtas Paparčių botaninis draustinis. Paparčiuose stūkso du piliakalniai, vienas jų – Paparčių piliakalnis, apgyvendintas I–II tūkstantmečio pradžioje.
Istorija
Pirmą kartą Paparčiai (Pobarthin) minimi 1387 m. Kryžiuočių kelių į Lietuvą aprašymuose. 1394 m. čia susirėmė Vytauto pulkai prieš kryžiuočius, judėjusius link Vilniaus, įvyko Paparčių mūšis. 1507 m. minimas Paparčių valsčius.
XVII a. šias žemes valdė LDK iždininkas Stanislovas Beinartas, kuris čia įsteigė dominikonų vienuolyną ir pastatydino bažnyčią. Po XIX a. sukilimų vienuolynas uždarytas, vienuolyno ir bažnyčios pastatai nugriauti. XIX a. pabaigoje Paparčiai – miestelis Trakų apskrities Žaslių valsčiuje.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Jaishankar Prasad
Džaišankaras Prasadas (g. 1890 m. sausio 30 d. – m. 1937 m. lapkričio 15 d.) – Indijos rašytojas, poetas, dramaturgas, vienas svarbiausių šiuolaikinės hindi literatūros atstovų.
Gimė inteligentų šeimoje Varanasyje. Baigė Queens koledžą, taip pat mokėsi sanskrito, pali, persų kalbų. Pradžioje rašė bradžo kalba, bet vėliau perėjo prie sanskritizuotos hindi. Jo poezija priskiriama prie hindi romantizmo (chāyāvād), jai būdingas filosofinis pradas. Taip pat kūrė istorines dramas, apysakas, esė.
Svarbiausi Prasado kūriniai yra filosofinių metaforų rinkinys „Kamajani“ (कामायनी), dramos „Skandagupta“, „Čandragupta“, Dhruvasvāminī, apysaka „Drugelis“ (Titlī) ir kt.
Kareiviškiai (reikšmės)
Kareiviškiais vadinami kaimai:
Poluvatas
Poluvatas arba Puluvatas (Poluwat, Puluwat) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Karolinų salose, priklauso Mikronezijos Federacinėms Valstijoms, Čiuko valstijai. Sausumos plotas 3,4 km². Atolą sudaro 5 salelės, apsuptos rifo: Poluvatas, Bangelabas, To, Aletas, Sau. Lagūna nedidelė. Salos apaugusios kokosų palmėmis ir duonmedžiais. Atolą supa banka, kurią galima laikyti apsemta atolo pratąsa.
Poluvato atole gyvena 1015 žmonių (2000 m.). Yra 3 kaimai: Relongas, Lugavas ir Revas. Kalbama Polovato kalba.
Dovainiai
Dovainiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Platelių. Seniūnaitijos centras.
The Doors (albumas)
The Doors – debiutinis amerikiečių roko grupės The Doors albumas, išleistas 1967 m. sausio 4 d. 2 iš 11 albumą sudariusių dainų buvo išleistos kaip singlai, pirmasis singlas „Break On Through (To the Other Side)“ nesusilaukė didžiulės sėkmės ir pasiekė tik #106 vietą Billboard Hot 100 tope, priešingai nei antrasis singlas „Light My Fire“, išsilaikęs pirmoje topo vietoje net 3 savaites. Dabar abi šios dainos daugeliui yra gerai žinomos ir plačiai asocijuojamos su grupe.