cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žadeikių pagrindinė mokykla
Direktoriai
1921–1933 m. Zosė Mylimaitė; 1933–1937 m. Karolis Gerulaitis; 1937–1970 m. Anicetas Sarapas; 1970–1975 m. Alfreda Paulienė; 1975–1978 m. Irena Gudaitienė; 1978–1989 m. Stefa Ežerskienė; 1989–2014 m. Bronislovas Aleksandravičius;  2015 m. Renata Rimkuvienė;  2015–2016 m. Nerijus Jocys;  2017–2018 m. Inga Litvinienė. Mokyklai neturint vadovo, jo pareigas laikinai eidavo direktoriaus pavaduotoja Laima Paliakienė.
Geosinchroninė orbita
Geosinchroninė orbita – orbita apie Žemę, kurios sinodinis periodas sutampa su Žemės žvaigždiniu sukimosi periodu. Tai reiškia, kad fiksuotoje Žemės vietoje esančio stebėtojo atžvilgiu palydovas, esantis geosinchroninėje orbitoje, grįžta į tą patį tašką danguje kiekvieną dieną lygiai tuo pačiu laiku.
Praktiškai bet kuri orbita, kurios periodas yra lygus Žemės rotaciniam periodui, iš esmės yra geosinchroninė. Tačiau šis terminas dažniausiai naudojamas kalbant apie specifinį geosinchroninės orbitos atvejį, kai orbita yra žiedinė (arba beveik žiedinė) ir tiesiai virš pusiaujo. Tokia orbita kartais vadinama geostacionaria.
Geosinchroninėje orbitoje esantys dirbtiniai palydovai naudojami telefonijai, televizijos retransliacijai, navigacijai ir meteorologijai.
Geostacionari orbita
Geostacionari pusiaujo orbita (GEO) apskrita geosinchroninė orbita Žemės pusiaujo plokštumoje, kurios spindulys yra apie 42 164 km (matuojant nuo Žemės centro). Palydovas tokioje orbitoje būna maždaug 35 786 km aukštyje virš vidutinio jūros lygio. Jis išlaiko tą pačią padėtį Žemės paviršiaus atžvilgiu. Jei stebėtume geostacionarioje orbitoje esantį palydovą, tai jis atrodytų kabantis tame pačiame dangaus taške, kai kiti dangaus kūnai: Saulė, Mėnulis ir žvaigždės - skrietų už jo. Tokios orbitos yra naudingos telekomunikacijų palydovams.
Praktiškai idealios geostacionarios palydovo orbitos išlaikyti neišeina ir jis dreifuoja dėl perturbacijų: saulės vėjo, radiacinio slėgio, Žemės gravitacinio lauko svyravimų ir Mėnulio bei Saulės gravitacinio poveikio. Orbitai išlaikyti yra naudojami varikliai, šis procesas vadinamas stoties išlaikymu.
Emilija Putvinskienė
Emilija Gruzdytė-Putvinskienė (1876 m.  Suvartuvoje, Kuršėnų apskritis, Rusijos imperija – 1942 m. liepos 30 d. Syktyvkare, Komija, Rusijos TFSR) – Lietuvos bajorė, visuomenės veikėja. Moterų šaulių garbės vadė.
Biografija
Gimė žemaičių bajorų šeimoje. Tėvai: Vitoldas ir Petronėlė Gruzdžiai; broliai: Konstantinas ir Stanislovas – gydytojas, Vilniaus konferencijos dalyvis; seserys: Stefanija Gruzdytė-Graurogkienė, Viktorija Gruzdytė-Kadatienė, dukterėčia Ona Gruzdytė-Bugailiškienė. Dar 1889 m. susipažino su kaimynų bajoraičių Vladu Putvinskiu, už kurio ištekėjo 1897 m. rugpjūčio 12 d. Jaunavedžiai apsigyveno Vl.Putvinskio tėvonijoje – Šilo Pavėžupio dvare.
Šilo Pavėžupio dvare jiems gimė sūnus Stasys Putvinskis (1898–1942), būsimasis Lietuvos žemės ūkio ministras. Vyriausioji dukra Onutė Tercijonienė – žinoma pedagogė ir visuomenės veikėja, 1919 m. Šaulių sąjungos Kauno būrio moterų skyriaus pirmoji vadė, savo publikacijas skelbdavo žurnaluose „Motina ir vaikas“, „Trimitas“, „Šaulė“, „Šeima“, nuo 1949 m. gyveno JAV. Jauniausioji duktė Sofija Mantautienė-Marcinkevičienė dirbo ELTOJE, 1938 m. vadovavo Šaulių moterimis, skaitė paskaitas, bendradarbiavo spaudoje, o 1944 m. pasitraukė į Vakarus. Vytautas Put­vins­kis-Pūt­vis vadovavo Graužikų jaunųjų ūkininkų rateliui, 1927–1934 m. buvo Šaulių sąjungos Kelmės būrio valdybos pirmininkas, vienas iš Šaulių sąjungos Kelmės muziejaus, kuris pavadintas Vlado Putvinskio vardu, įkūrėjų, mirė Sibire. Jauniausioji Emilija buvo mokytoja, aktyviai dalyvavo Šaulių sąjungos ir Skautų sąjungos veikloje, buvo Vytauto Didžiojo universiteto šaulių moterų organizatorė ir pirmininkė, taip pat bendradarbiavo spaudoje, nuo 1949 m. gyveno JAV.
Emilija ir Vladas Putvinskiai buvo augę lenkiškoje aplinkoje. Apie 1900 m. jie apsisprendę būti lietuviais ir kartu ėmė mokytis lietuvių kalbos. 1899 m. Šilo Pavėžupyje Putvinskiai įsteigė pirmąją slaptą lietuvišką pradinę mokyklą, o antrąją – kitais metais Graužikuose. 1905 m. dvarą nusiaubus caro dragūnams, ši mokykla savo veiklą nutraukė. Pavėžupyje mokykla veikė ir toliau, kol buvo atidaryta valdiška švietimo įstaiga Vėžežeryje. Vladas Putvinskis apmokėdavo visas išlaidas ir atlyginimus mokytojams.
Spaudos draudimo metu Putvinskiai Šilo Pavėžupyje buvo įkūrę didžiausią lietuviškos spaudos gabenimo, paskirstymo ir persiuntimo centrą Žemaitijoje. Jis veikė iki pat spaudos atgavimo 1904 m. Emilija Putvinskienė daug padėjo vyrui steigiant Šaulių sąjungą. Atsikūrusios nepriklausomos Lietuvos laikais ji buvo išrinkta šios organizacijos moterų garbės pirmininke.
1929 m. mirė vyras ir dvarų administravimas perėjo vaikams. 1938 m. buvo priimtas pavardžių įstatymas, kuris numatė, jog turi būti grąžintos senosios lietuvių pavardžių formos. Emilija Putvinskienė nusprendė pavardės nebesikeisti, o kai kurie jos vaikai tai padarė ir tapo Pūtviais.
Raudonajai armijai įžengus į Lietuvos Respubliką, Putvinskiai pajuto pavojų ir šeimos vertybes paslėpė užkasdami. 1941 m. birželio viduryje jie buvo suimti ir ištremti į Sibirą.
Keturių asmenų sūnaus Stasio šeima iškeliavo tremtin į Altajų, vėliau pateko Jakutijon. Sūnaus Vytauto penkerių asmenų šeima (marti Elena su sūnumis Algiu, Tautvilu ir Vyteniu bei dukterimi Giedre) kartu su E.Putvinskiene garlaiviu buvo nuplukdyti Komijos upe Vyčegda į Lekčimo gyvenvietę. 1941 m. gruodžio mėn. už žodinį pasipriešinimą tremtinių gyvenvietės viršininkui E.Putvinskienė buvo suimta ir įkalinta Syktyvkaro kalėjime, kur nuo išsekimo netrukus mirė.
Po Antrojo pasaulinio karo nacionalizuotos Putvinskių dvarai buvo įjungti į vietinį kolūkį. Lietuvoje atkūrus Nepriklausomybę, dvarų valdos grąžintos Vlado ir Emilijos Putvinskių provaikaičiams. Atkastas Putvinskių šeimos archyvas, jis perduotas Šiaulių Aušros muziejui. Dvejuose pieno bidonuose gerai išsilaikė rankraščiai, nuotraukos ir kt. dokumentai. Muziejaus darbuotojai tarp rastų daiktų aptiko ir E.Putvinskienės surašytus atsiminimus, kuriuos 1995 m. išleido atskira knygute.
Būbliškė (Upyna)
Būbliškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, prie Bremenos upelio.
Jukšėnai
Jukšėnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Savičiūnų.
Krymas
thumb|250px|Krymo pusiasalio palydovinė nuotrauka thumb|250px|Krymo pietinis krantas Jaltos apylinkėse thumb|250px|Čufut Kalė masyvas Krymo kalnuose
Krymas (, 🇬🇷,, ) – pusiasalis ir istorinis regionas rytų Europoje, iš šiaurės pusės išsišauna į Juodąją jūrą. Teritoriją nuo 2014 m. faktiškai valdo Rusija (Krymo Respublika ir autonominis Sevastopolio miestas), nors juridiškai jis tebėra laikomas Ukrainos teritorija (Krymo autonominė respublika).
Geografija
Pusiasalis užima ~27 tūkst. km² plotą ir skiria Azovo jūrą nuo Juodosios. Šiaurėje Perekopo sąsmauka (plotis apie 8 km) jungiasi su žemynu. Rytuose Kerčės sąsiauris skiria nuo Tamano pusiasalio, šiaurės vakaruose Karkinito įlanka skiria nuo žemyno. Šiauriniai ir šiaurės rytiniai krantai žemi, klampūs, daug seklių įlankų – lagūnų (Sivašas); nuo Azovo jūros jas skiria Arabato nerija, su jūra jungia Heničesko sąsiauris. Pietrytiniame krante yra Juodosios jūros Feodosijos įlanka, pietvakariniame krante – Kalamito įlanka, šiaurės vakariniame krante – Karkinito įlanka.
Pietinę pusiasalio dalį užima Krymo kalnai, stačiais šlaitais besileidžiantys jūron. Aukščiausia vieta 1545 m (Roman Košo kalnas). Kalnai pasižymi karstinių, erozinių formų gausa – urvai (pvz., Kijik Koba, Marmurinis urvas, Raudonieji urvai), tarpekliai (Didysis Krymo kanjonas), kriokliai (Učan Su ir kt.), atlikuonys, uolų bokštai ir kt. Yra vulkaninių intruzijų (Ajudagas, Karadagas). Šiaurinėje pusėje plyti lygumos. Upės, ištekančios iš kalnų, lygumose dažnai išdžiūsta, ar stokoja vandens (didesnės – Salhiras, Alma, Kača, Belbekas), ežerai druskingi, pakrantėje – limaniniai. Iškastas Šiaurės Krymo kanalas.
Šiaurinėse lygumose būdingi dirbami juodžemio laukai (suartos stepės), kalnuose auga lapuočių ir mišrūs miškai (bukai, ąžuolai, skroblai, pušys), krūmynai, plyti kalnų pievos, o pietiniam pusiasalio krantui būdinga Viduržemio jūros tipo subtropinė augalija (lauramedžiai, kiparisai ir kt.), vaismedžių sodai, vynuogynai. Įsteigtas Krymo nacionalinis parkas.
Kryme klimatas vidutinių platumų žemyninis (šiaurėje) ir mediteraninis (pietiniame krante). Kritulių nuo 300–500 mm pietuose iki 500–700 mm rytuose ir 1000–1200 mm kalnų vakariniuose šlaituose; daugiausia žiemą. Sausio vidutinė temperatūra šiaurėje 1–2 °C, pietrytinėje pakrantėje 4 °C; liepos vidutinė temperatūra 24 °C (visame Kryme).
Istorija
thumb|right|250px|Pietinėje pakrantėje XIII–XV a. buvo įsikurusios italų prekybinės kolonijos thumb|right|250px|[[Bachčisarajaus rūmai]] Krymas per savo istoriją buvo ne kartą užkariautas ir valdytas įvairių tautų ir valstybių. Ankstyvojoje istorijoje jį valdė graikai, gotai, hunai, Volgos bulgarai, chazarai, Kijevo Rusia, Bizantija, kipčiakai, Osmanai, Aukso Orda ir mongolai. XIII a. dalį Krymo valdė Venecija ir Genuja, po jų čia gyvavo Krymo chanatas, kuris atiteko Osmanų imperijai. Rusija Krymą valdė nuo XVIII iki XX a. Antrojo pasaulinio karo metu buvo užimtas vokiečių.
Ankstyvoji istorija
I tūkstantmetyje pr. m. e. Kryme gyveno taurų ir skitų gentys. VI–V a. pr. m. e. graikai čia įkūrė savo kolonijas. Pagal jų pavadinimą Kalnų Krymą graikai vadino Taurija arba Tauride (Ταυρίς, Ταυρίδα). V a. pr. m. e. Kerčės rajone susidarė Bosforo valstybė, III a. pr. m. e. Stepių Kryme – Skitų valstybė. Prieš pat erų sandūrą dalį pusiasalio užgrobė Roma. III–IV a. į Krymą veržėsi gotai, hunai ir kitos gentys, Bosforo ir Skitų valstybės žlugo. Nuo IV–V a. pusiasalis pateko Bizantijos įtakos sferon, čia formavosi įvairios nedidelės valstybėlės, iš kurių stambiausia – Teodoro kunigaikštystė (XIII–XV a.). Krymo rytinė dalis nuo X a. priklausė Kijevo Rusiai. Tuo metu Kryme gyveno skitų, taurų, gotų, sarmatų, alanų, chazarų, pečenegų palikuonys, pakrantėse – dar ir slavai bei graikai. XIII a. įsiveržė mongolai-totoriai, susiformavo Aukso Ordos vasalinė valstybė. XIII–XV a. Kryme buvo Genujos pirklių prekyviečių.
Krymo chanatas
1443 m., žlugus Aukso Ordai, įsikūrė Krymo chanatas, nuo 1475 m. Turkijos vasalas.
Tarybų Sąjunga
1921 m. spalio 10 d. įkurta Krymo autonominė respublika Rusijos sudėtyje. 1945 m. birželio 30 d. autonomija panaikinta, Krymas tapo sritimi, o 1954 m. vasario 19 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku perduotas (pasirašė Klimentas Vorošilovas, perdavė Georgijus Malenkovas) Ukrainos TSR (Rusijos ir Ukrainos tautų draugystės vardan, pažymint 300-ąsias Perejaslavo sutarties tarp Ukrainos kazokų ir Rusijos metines). Ukrainai buvo iškeltas uždavinys sausringą, be žemės ūkio, pramonės ir infrastruktūros sritį per kuo trumpesnį laiką industrializuoti ir pritaikyti Sovietų Sąjungos piliečių poilsiui. 1944 metais, J. Stalino teroro metu iš Krymo į Vidurio Aziją buvo ištremta daug totorių. Antrojo pasaulinio karo metu čia vyko daug įnirtingų mūšių. 1991 m. vasario 12 d. įkurta Krymo autonominė respublika.
2014 m. Krymo krizė
Rusijos Federacijos prezidentas Vladimiras Putinas 2014 metų kovo mėnesį, po V. Janukovičiaus nušalinimo, įvedė į Krymo teritoriją Rusijos karius. Kovo 16 dieną vykęs tarptautinės bendruomenės nepripažįstamas referendumas parodė, kad už Krymo prijungimą prie Rusijos Federacijos pasisako 96,77 proc. Krymo balsavusiųjų. Po to įvyko Rusijos Krymo aneksija.
Kovo 21 d. Rusijos prezidentas pasirašė įstatymą, įteisinantį Krymą Rusijos sudėtyje. Kovo 24 d. Krymo vėliava buvo pridėta prie Rusijos regionų vėliavų šalies parlamente. Dar po penkių dienų Krymo laikas buvo pasuktas valanda į priekį, sulyginant jį su Maskvos laiku. Birželio 1 d. Krymas oficialiai pradėjo naudoti Rusijos rublį kaip nacionalinę valiutą.
thumb|180px|Kalnų pilaitė „[[Kregždės Lizdas“]]
Gyventojai
2014 m. Kryme gyveno 2,284 mln. gyventojų. Iš jų 67,9 % buvo rusai, 15,7 % – ukrainiečiai, 10,6 % – Krymo totoriai, 1,0 % – gudai, 0,5 % – armėnai. 2011 m. 77 % savo gimtąją kalbą nurodė rusų, 11,4 % – Krymo totorių, 10,1 % – ukrainiečių.
2013 m. 58 % Krymo gyventojų buvo stačiatikiai, 15 % – musulmonai. Po 2014 m. aneksijos, Krymo parapijos priskirtos Maskvos patriarchatui.
Didžiausi Krymo miestai: Simferopolis, Sevastopolis, Kerčė, Jalta, Feodosija, Eupatorija, Džankojus, Alušta.
Ekonomika
Krymas yra svarbi turistinė sritis. Pietiniame Krymo krante gausu kurortų, sanatorijų, vilų (Jalta, Alušta, Hurzufas, Artekas ir kt.), turtingas architektūros paveldas (XIX–XX a. rusų dvarininkų rūmai „Kregždės Lizdas“, Livadijos rūmai, Voroncovo rūmai; totorių paveldas – Bachčisarajaus rūmai ir kt.; senasis graikų, venecijiečių ir kt. tautų palikimas – Taurijos Chersonesas, Kul Oba, Feodosijos Kafos tvirtovė ir kt.).
Lietuvos lankininkų federacija
Lietuvos lankininkų federacija – pagrindinė šaudymo iš lanko sporto organizacija Lietuvoje. Organizuoja kasmetinį Lietuvos šaudymo iš lanko čempionatą.
Istorija
Lietuvos lankininkų federacija 1999 m. oficialiai buvo priimta į Tarptautinę šaudymo iš lanko federaciją.
Lietuvos lankininkų federacija yra oficiali Lietuvos tautinio olimpinio komiteto narė.
Astronomija
200px|right|thumb|[[Šiaurės Amerikos ūkas]]
Astronomija – mokslas, apimantis reiškinių, esančių už Žemės ir jos atmosferos, stebėjimą ir aiškinimą. Tiria už Žemės ribų esančių dangaus objektų, sandarą, kilmę, vystymąsi, fizikines ir chemines savybes, padėtį danguje, judėjimą.
Astronomija padeda nustatyti tikslų laiką, įvairių žemės vietų geografines koordinates, kas yra labai svarbu jūrininkams, aviatoriams, geodezininkams.
Istorija
thumb|200px|XVII a. žvaigždėlapis
Astronomija kaip dangaus kūnų judėjimo tyrimas buvo susijusi su religinėmis pažiūromis bei prietarais, atsirado astrologija, kuri tvirtino, kad pagal žvaigždžių išsidėstymą galima spėti ateitį arba numatyti žmogaus ir pasaulio likimą.
Įvairiose pasaulio šalyse (Airijoje, Anglijoje, Meksikoje) rasta prieš tūkstančius metų statytų observatorijų ( 'stebėtojas'), specialiai įrengtų statinių, dangaus kūnams stebėti, liekanų. Dažniausiai tai megalitai – dideli akmeniniai blokai Saulės, Mėnulio ir šviesiausių žvaigždžių tekėjimo bei leidimosi taškams žymėti. Kai kuriuos Lietuvos alkakalnius taip pat galima laikyti senovės observatorijomis, kurios tarnaudavo tiksliai nustatant lygiadienius bei kitas kalendorines datas. Šiuolaikinės observatorijos jau yra stambūs moksliniai centrai, aprūpinti modernia aparatūra.
Dar labiau astronomijos raida paspartėjo 1609 m. išradus teleskopą. Galilėjas Galilėjus savo darbo teleskopu stebėjo Saulę, Mėnulį, Venerą, Jupiterį ir kitus dangaus kūnus. XVII a. pradžioje J. Kepleris atrado planetų judėjimo dėsnius. 1687 m. I. Niutonas suformulavo visuotinės traukos dėsnį, 1761 m. M. Lomonosovas aptiko, kad Venera turi atmosferą, 1781 m. V. Heršelis atrado Urano planetą.
Astronomijos mokslui sparčiai vystytis atvėrė galimybes kosminiai skrydžiai bei automatinės tarpplanetinės stotys.
Astronomija ir astrofizika
thumb|200px|[[Radioteleskopas|Radioteleskopai]]
Abu terminai gali būti naudojami nusakant tą pačią tyrimų sritį. Remiantis griežtais apibrėžimais.
Kai kada, pvz., Frank Shu knygoje „The Physical Universe“ astronomija reiškia aprašomąją, kokybinę šios mokslo šakos pusę. Tuo tarpu astrofizika yra naudojama nusakyti fizikos dėsniais besiremiančią, kiekybiniais metodais paremtą mokslo šaką. Šių terminų naudojimas yra daugiau susijęs su vienos ar kitos mokslinės įstaigos istorinėmis tradicijomis, nei su esminiais apibrėžimų skirtumais.
Šakos
right|thumb|200px|right|Paukščių Takas
Bijskas
Bijskas  – miestas Altajaus krašte (Rusija), prie Bijos upės, 163 km į pietryčius nuo Barnaulo; rajono centras. Yra geležinkelio stotis, prieplauka. Išvystyta chemijos, gynybos, siuvimo, avalynės, maisto, medienos pramonė.
Astronomija
Šakos
Kadangi apie savo Galaktiką mes nemažai sužinome nagrinėdami kitas galaktikas, manoma, kad netikslinga išskirti jos kaip atskiros šakos, o tiesiog vadinti tai galaktikų fizika.
Bijskas
Mieste yra pedagoginis institutas, technologijos institutas, dramos teatras, kraštotyros ir kiti muziejai.
Istorija
Įkurtas 1732 m. kaip Бийская tvirtovė, nuo 1782 m. miestas.
Erandikė
Erandikė – miestelis pietvakarių Hondūre, Lempiros departamente, 65 km į pietryčius nuo Grasjaso. 11,7 tūkst. gyventojų. Greta eina San Chuano-Kandelarijos kelias. Miestelį supa miškingi kalnai. Verčiamasi žemės ūkiu. Yra vietinė ligoninė, amerikiečių klinika.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1600 m. kaip Cerquín. 1882 m. gavo dabartinį pavadinimą. 1932 m. gavo miesto statusą.
Julijanava (reikšmės)
Julijanava vadinama:
Take That
Take That – britų poproko muzikos grupė, susiformavusi 1990 m. Mančesteryje.
Debiutinis „Take That“ albumas užėmė antrąją vietą Britanijos reitinge, o septyni grupės albumai užėmė pirmąsias vietas perkamiausių Jungtinės Karalystės albumų sąraše. Grupė išleido vienuolika singlų tapusių perkamiausiais Jungtinėje Karalystėje, bei dar aštuoni pateko į perkamiausiųjų dešimtukus.
2023 m. duomenimis, grupė yra išleidusi aštuonis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Wonderland“, išleistas 2017 m. kovą.
Kasanarės departamentas
Kasanarė  – departamentas Kolumbijos rytinėje dalyje. Administracinis centras – Jopalis.
Geografija
Regionas driekiasi nuo Rytų Kordiljeros per Ljanosų lygumas. Žemumos klimatas drėgnas (ypač žiemą) ir karštas (vid. 27 °C). Kalnuose klimatas vėsesnis (18-20 °C). Pagrindinė upė – Meta.
Departamente gyvena pakankamai žymi indėnų dalis: kuibai, sikuaniai, mchasivariai, amorujai, cirapai, salivai.
Ekonomika
Kasanarės departamentas – naftos koridorius, yra net 800 km naftotiekių. Žemės ūkis, gyvulininkystė. Ekoturizmas.
Renaldas Augustinavičius
Renaldas Augustinavičius (g. 1979 m. birželio 7 d. Mažeikiuose) – Lietuvos archeologas.
Biografija
Mokėsi Ventos vidurinėje mokykloje, o nuo 1994 m. – Mažeikių Merkelio Račkausko vidurinėje mokykloje, kuriai 1996 m. suteiktas gimnazijos statusas. 2001 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
2002–2006 m. Kultūros paveldo centro archeologas, vykdė archeologinių vietų kartografavimą ir archeologijos duomenų skaitmeninimą. 2006–2016 m. Kultūros paveldo departamento Kontrolės skyriaus vyriausiasis valstybinis inspektorius.
2016–2018 m. kultūros viceministras.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų interesai: akmens amžiaus tyrinėjimai, archeologijos duomenų skaitmeninimas, paveldosauga.
Su kitais archeologais 2000 m. žvalgė ir tyrinėjo Laičių ir Saliečių piliakalnius (Ukmergės rajono savivaldybė), Gardamo, Pelkupio ir Pypliškės kapinynus (Šilutės rajono savivaldybė), Utenėlės dvarvietę (Utenos rajono savivaldybė), 2001 m. – Baltadvario pilkapyną (Molėtų rajono savivaldybė), Virbalio kapinynus, Ragaišių (Aspertavo) ir Šakių piliakalnius, Skliausčių senovės gyvenvietes, kapinyną ir dvarvietę (Vilkaviškio rajono savivaldybė), Gulbiniškių (Brusbarto) akmens amžiaus gyvenvietę (Marijampolės savivaldybė), Dubyčių, Kaibūčių, Lavyso, Maksimonių, Mančiagirės, Merkinės, Pamerkinės ir Puvočių akmens amžiaus gyvenvietes, Perlojos pilkapyną, Masališkių ir Užumelnyčio kapinynus, Girežerio ir Subartonių piliakalnius ir Masališkių dvarvietę (Varėnos rajono savivaldybė), 2002 m. – Viekšnių kapinyną (Mažeikių rajono savivaldybė).
2001 m. vadovavo Plungės senkapio, 2002 m. – Jokšų I ir II senovės gyvenviečių (Telšių rajono savivaldybė), Paparčių piliakalnio, Pentiškių (Uogintų) kapinyno (Kaišiadorių rajono savivaldybė), Velžių XVI–XVII a. kaimavietės (Radviliškio rajono savivaldybė), 2003 m. – Telšių senojo miesto, Saleninkų ir Vanagiškio akmens amžiaus gyvenviečių (Jonavos rajono savivaldybė) ir Mažeikių rajono savivaldybės archeologinių vietų žvalgomiesiems archeologijos tyrimams.
2002–2006 m. nustatė 180 archeologinių objektų ir vietų teritorijų, jų apsaugos zonų ribų ir kampų koordinates.
Politologija
Politologija (taip pat politikos mokslas arba politikos mokslai) – socialinis mokslas, nagrinėjantis politikos teoriją ir praktiką, aprašantis ir analizuojantis politines sistemas ir politinį elgesį. Kaip moderni atskira mokslo šaka susiformavo XX a. penktajame dešimtmetyje, iki tol dažniausiai laikyta viena iš filosofijos pakraipų, nors politikos analizės ir filosofijos ištakos siekia antiką ir seniausius laikus. Terminas kilo iš senosios graikų kalbos žodžio polis - „miestas, valstybė“, išvestinis žodis politikos tarp kitų reikšmių turi ir piliečio, dalyvaujančio sprendžiant miesto-valstybės reikalus, prasmę (nesidomintieji valstybiniais reikalais buvo vadinami idiotais).
Tyrimo objektas
Politologija tiria piliečių tarpusavio sugyvenimą ir kaip to sugyvenimo instituciniai, procedūriniai, teisingumo ir moralės aspektai turi būti reguliuojami visuomenės. Svarbiausioms politologijos temoms priskiriamos struktūrinės demokratijos problemos, valstybės valdymo formos ir institucijos, politinės partijos ir socialiniai judėjimai, tarptautiniai santykiai, ekonomikos reguliavimas, politinė filosofija, viešoji nuomonė, žiniasklaida ir rinkiminis elgesys. Svarbi politologijos tyrimų tema yra valstybės ir jos piliečių (pilietinės visuomenės) santykiai.
Politologijos disciplinos apima politinės filosofijos, politinių sistemų, ideologijų nagrinėjimą, žaidimo teoriją, psefologiją (rinkimų sistemos ir rinkėjų elgesys), geopolitiką, komparatyvistinius politinių sistemų tyrimus, globalizacijos studijas, tarptautinius santykius, užsienio politiką, tarptautinę teisę ir tarptautinę politiką, viešąjį administravimą, politinę psichologiją.
Politikos mokslo metodologija yra labai įvairi. Tarp metodologinių prieigų yra klasikinė politinė filosofija, struktūralizmas, biheiviorizmas, racionalizmas, realizmas, pliuralizmas ir institucionalizmas. Priklausomai nuo tyrimo objekto taikomi įvairūs metodai: pirminių šaltinių – istorinių dokumentų ir įrašų nagrinėjimas, naudojimasis antriniais šaltiniais, pvz., moksliniais straipsniais, statistinė analizė, atvejo tyrimas ir modeliavimas.
Istorija
Nors politikos studijos Vakarų istorijoje randamos dar Senovės Graikijos laikais, politologija yra palyginus naujas socialinis mokslas. Nepaisant to, ši disciplina turi aiškius pirmtakus – moralės filosofiją, politinę filosofiją, politinę ekonomiją, istoriją ir kitas mokslo šakas, kurios susijusios su pastangomis sukurti normatyvinį modelį kaip turėtų būti ir dedukcijos būdu nustatyti idealios valstybės charakteristikas ir funkcijas.
Faktiškai politikos mokslas atsirado XIX a. kartu su sociologija, vykstant industrializacijai. Tuo metu politikos mokslas atsiskiria nuo ekonomikos mokslo (anksčiau vadinto politine ekonomija).
Ilgą laiką politologijoje vyravo normatyvizmas, t. y. buvo bandoma nustatyti kaip geriausiai turi būti sutvarkytas piliečių sugyvenimas. Normatyvistinė tradicija atsekama iki Senovės Graikijos filosofų, ypač Platono, darbų ir iki šiol išlieka reikšminga. Nuo XX a. septintojo dešimtmečio JAV politologija pasuko empirinių tyrimų keliu (kartu su „biheivioristine revoliucija“ socialiniuose moksluose).
Egzoskeletas
Egzoskeletas – išorinis skeletas, esantis gyvūnų kūno išorėje. Egzoskeletas apsaugo gyvūnus nuo priešų, gamtinių sąlygų, išorinio poveikio, gali būti atrama gyvūno raumenims.
Egzoskeletų pavyzdžiai:
Techniniai egzoskeletai
Taip pat egzoskeletu kartais vadinami papildomi įtaisai, kurie uždedami ant kūno ir sustiprina žmogaus (ar kito organizmo) atraminę ir judėjimo funkciją. Tai ne vien ateities ir fantastikos dalykas, kadangi egzoskeleto funkciją atlieka giliavandenių narų skafandrai, iš dalies – kosminiai skafandrai. Kuriami eksperimentiniai koviniai kostiumai kariams, kurie veiktų ir kaip egzoskeletai.
Egzoskeletu galima vadinti kai kuriuose šių dienų ortezus – pažeistas galūnes ar stuburą sutvirtinančius įtvarus.
Čia minėti techniniai ateities egzoskeletai iš tikrųjų yra ne tik skeletai, bet atlieka ir judėjimo funkciją. Todėl terminas ta prasme egzoskeletas atrodo nelogiškas. Tačiau biologinis terminas citoskeletas taip pat žymi viduląstelinę baltymų sistemą, kuri atlieka abi funkcijas – atraminę ir judėjimo.
Geltonkojis laumžirgis
Geltonkojis laumžirgis sin. Geltonkojis žirgelis (Gomphus flavipes) – upelinių žirgelių (Gomphidae) šeimos vabzdys.
Sutinkamas žymiai rečiau nei paprastasis upelinis žirgelis (Gomphus vulgatissimus). Pagrindinis skiriamasis bruožas – geltona kojų spalva. Kūno ilgis – 37-40 mm; sparnų – 30-40 mm.
Ši rūšis įtraukta į ES saugomų rūšių sąrašą pagal Buveinių direktyvos IV priedą. Taip pat įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Geltonskruostis žaltys
thumb|left|200px|Geltonskruosčio žalčio galva thumb|left|200px|Geltonskruosčiai žalčiai gerai plaukioja ir nardo thumb|left|200px|Geltonskruosčiai žalčiai poruojasi (trys patinėliai ir patelė) thumb|left|200px|Geltonskruosčio žalčio [[Kiaušinis|kiaušiniai komposto krūvoje]] thumb|left|200px|Geltonskruosčio žalčio jauniklis [[Delnas|delne]] Geltonskruostis žaltys (Natrix natrix) – žaltinių (Colubridae) šeimos roplys.
Paplitimas pasaulyje
Paplitęs beveik visoje Europoje, išskyrus Airiją, šiaurines Anglijos ir Skandinavijos dalis.
Išvaizda
Geltonskruostis žaltys panašus į paprastąją angį, pagrindinis skirtumas – galvos šonuose esančios dvi gelsvos ar oranžinės dėmės. Atskirti žaltį nuo angies galima ir pagal akies vyzdžius – žalčio vyzdžiai apvalūs, o angies elipsės formos, kaip katino. Be to, žaltys pilkas ar juodas, be zigzago nugaroje. Dažnai su tamsesnėmis dėmėmis ar siauromis skersinėmis juostomis. Neretai tinklą primenantis raštas, tačiau ne toks ryškus kaip angių. Kūno ilgis labai nevienodas, maždaug nuo 65 cm ir iki 140 cm, kartais pasitaiko iki 2 m. Patelės didesnės už patinėlius, o patinėliai palyginus retokai užauga didesni nei 110 cm ilgio.
Gyvenimo būdas
Tai gana judrios ir greitos gyvatės, kurios gerai plaukioja ir nardo. Po vandeniu išbūna apie tris minutes. Jos nėra nuodingos ir pavojingos žmonėms. Negalėdami pabėgti nuo persekiotojų, šie žalčiai šnypščia ir gąsdina staigiais galvos judesiais. Pagauti ginasi išpurkšdami iš kloakos labai nemalonaus kvapo, balkšvai gelsvą skystį. Jei reikia, apsimeta negyvi. Tuomet suglemba, išsižioja, tačiau paleisti greitai „atgyja“. Gyvena vandens telkinių pakrantėse, užliejamose pievose, pelkėse, drėgnuose miškuose. Sutinkami ir prie sodybų, senose kirtavietėse.
Medžioja sausumoje ir vandenyje, grobį ryja gyvą. Minta varliagyviais, jų buožgalviais, kartais driežais, mažomis žuvytėmis ir smulkiais paukščiais ir žinduoliais. O dar nesuaugę jaunikliai minta vabzdžiais. Aktyvūs dieną, medžioja ryte ir vakare, nuo 8 iki 19 h.
Žiemos miegu paprastieji žalčiai užmiega spalio arba lapkričio mėnesį, o pabunda kovo arba balandžio mėnesį.
Poruojasi balandžio – gegužės mėnesiais susirinkę prie ežerų, upių šiltų pakrančių. 7–24 kiaušinius deda į lapų krūvas, supuvusius kelmus ar kitas drėgnas šiltas vietas liepos – rugpjūčio mėnesiais. Kiaušiniai vystosi. Vos 10- 20 cm žalčiukai išsirita po 5–8 savaičių, subręsta tik 3-4 metais. Geltonskruosčiai žalčiai gyvena apie 25-28 metus.
Už Tėvynę
Istorija
Redagavo Ričardas Mironas. Išleista 11 numerių.
Kalviai (Lazdijai)
Kalviai – kaimas pietinėje Lazdijų rajono savivaldybės dalyje, 4 km į vakarus nuo Kapčiamiesčio, įsikūrusi tarp Kaviškio ir Niedaus ežerų, Kapčiamiesčio girioje. Kaimą kerta asfaltuotas kelias.
Gyventojai
thumb|left|290px|Kalviai
Gerosios Vilties kyšulys
thumb|right|250px|Gerosios Vilties kyšulys Gerosios Vilties kyšulys  – 256 m aukščio uola, išsikišusi tarp Atlanto ir Indijos vandenynų Pietų Afrikos Respublikoje, netoli Keiptauno miesto. Viena piečiausių Afrikos žemyno vietų.
Kyšulį 1488 m. atrado portugalų keliautojas Bartolomėjus Diasas ir pavadino Audrų kyšuliu, kadangi dviejų vandenynų sandūroje kyla aukštos bangos. Vėliau pervadintas Gerosios Vilties kyšuliu, tikintis sėkmingos prekybos su Indija.
Driežai (Upyna)
Driežai (arba Dryžai) – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, dešiniajame Akmenos krante, 1 km į šiaurės rytus nuo Biržų Lauko. Driežuose, Akmenos slėnio viršuje yra alkakalnis vadinamas Saulėkalniu. Kaime yra koplyčia, statyta 1920 metais. kaimo aukščiausias taškas 116,4 m virš jūros lygio.
Istorija
Kaimas minimas 1779 m. Šilalės parapijos vizitacijos akte.
Kostri Podsendkovienta
Kostri Podsendkovienta  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kliukovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 16 namų ir 125 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 60 namų ir 297 gyventojai, iš kurių 3 stačiatikiai ir 13 žydų.
Julijanava (Prienai)
Julijanava – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Jiezno.
Vilkiaušis
Vilkiaušis – upelis šiaurės Lietuvoje, Joniškio rajone; dešinysis Sidabros intakas. Prasideda ties Juodžiais, į vakarus nuo Gataučių, teka į šiaurės rytus. Įteka ties Kalnelio kaimu (prie buv. žiemgalių Sidabrės pilies). Žmonių tankiai apgyvendinta nuo pirmųjų mūsų eros amžių. Miškelyje prie Vilkiaušio yra II pasaulinio karo aukų kapinės.
Intakas – Ąžuolupis (kairysis). Į pietus nuo Ežeikių sudarytas Vilkiaušio tvenkinys.
Upėvardis kildinamas nuo žvėries pavadinimo vilkas.
The Silent Force
thumb|right|200px|Albumo viršelis The Silent Force yra trečiasis olandų simfoninio metalo grupės Within Temptation albumas, išleistas „GUN records“ 2004-tųjų lapkričio 15 d.
Vos praėjus dviem mėnesiams nuo jo išleidimo, albumas tapo auksiniu Vokietijoje, Nyderlanduose bei Belgijoje, o 2005-tųjų vidury – ir Suomijoje.
Dainos - priedai
Išleistame „GUN records“ Išleistame „Roadrunner Records“:
Začopkai
Začopkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Rokitno valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 26 km į šiaurės rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 118 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Už Tarybų Lietuvą
Už Tarybų Lietuvą – Raudonosios armijos Šiaurės vakarų fronto, vėliau I Baltarusijos, I ir II Pabaltijo frontų politinių valdybų laikraštis, leistas 1942 m. gegužės 12 d. – 1944 m. rugpjūčio 9 d.
Istorija
Leistas Valdajuje (Novgorodo sritis), prie Adutiškio, Utenos. Platintas okupuotoje Lietuvoje.
Redakcijoje dirbo Laurynas Kapočius, Alpas Liepsnonis, Vladas Mozūriūnas, Saliamonas Vaintraubas ir kt.
Atsakingasis redaktorius Benjaminas Fogelevičius.
Alchančurto slėnis
Alchančurto slėnis  – slėnis Rusijoje, šiaurės Ingušijoje, Kaukazo prieškalnėse. Driekiasi tarp Tereko ir Sunžero kalnagūbrių. Ilgis – ~100 km. Vyrauja stepės, daugiausia išdirbtos. Slėnį drėkina Alchančurto kanalas, jame įsikūręs Malgobeko miestas.
Andoros futbolo varžybos 2008–2009 m.
Andoros futbolo varžybos 2008–2009 m.
Smokie
Smokie yra Anglijos lengvojo roko grupė, susikūrusi Bredforde 1964 m. Šiuo metu grupėje yra penki nariai, Mike Craft, Mick McConnell ,Terry Uttley, Steve Pinnell ir Martin Bullard. Senieji grupės Smokie nariai ir grupės sukūrėjai yra Chris Norman, Terry Uttley, Alan Silson ir Ron Kelly. Pasitraukus iš grupės pagrindiniam solistui Chris Norman, jį pakeitė Alan Barton, kuris 1995 m. žuvo autoavarijoje. Vieni iš populiariausių hitų yra Stumblin' in atlikta su Suzi Quatro, Living Next Door To Alice, Oh Carol, Mexican girl, Needles And Pins ir kt.
Finansinės paslaugos
right|thumb|200px|Tarptautinis Finansinių paslaugų centras (International Financial Services Centre) [[Dublinas|Dubline (Airija)]]
Finansinės paslaugos – paslaugos, kurios apima :
Gėlainių miškai
Gėlainių miškai – miškai Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje, 7 km į pietus nuo Panevėžio, 1,5 km į rytus nuo Upytės.
Geografija
Plotas 3050 ha, mišku apaugę 2700 ha. Valstybinės reikšmės miškų 30 %; priklauso Panevėžio miškų urėdijai, Upytės girininkijai. Sudaro Gėlainių ir Radikonių miškai. Per Gėlainių miškų šiaurės rytų dalį teka Nevėžio kairysis intakas Molaina ir jos dešinysis intakas Gardinas. Paviršius lygus.
Medynai
Augavietės derlingos ir labai derlingos, laikinai įmirkusios. 99 % miškų yra ūkiniai, 1 % apsauginiai. Kultūrinės kilmės medynų 9 %. pušynų yra 45 %, eglynų 22 %, beržynų 15 %, uosynų 7 %, drebulynų 6 %, baltalksnynų 3 %, ąžuolynų ir juodalksnynų po 1 %. Jaunuolynai sudaro 25 %, pusamžiai medynai 40 %, bręstantys 25 %, brandūs 10 %. Medynų vidutinis amžius 56 m., bonitetas 1,7, skalsumas 0,72, tūris 214 m³/ha. Yra juodųjų gandrų, gervių ir kt. saugomų gyvūnų bei augalų.
Istorija
1944–1953 m. sovietų valdžios metais Gėlainių miškuose veikė Lietuvos partizanų Vyčio apygardos būriai.
Valstybė
Vaidmuo
Egzistuoja du pagrindiniai požiūriai, koks turėtų būti valstybės vaidmuo:
Intervencija
Praktinės politikos požiūriu kai kurios šiuolaikinės ideologijos griežtai skiria įvairias valstybės intervencijos sritis. Pirmoji jų siejama su valstybės uždaviniais kurti teisinę visuomenės infrastruktūrą, palaikyti teisėtumą ir tvarką, ginti nacionalinę teritoriją nuo išorės agresijos ir įtvirtinti tam tikras tradicines moralės normas. Antroji galima valstybės veiklos sritis – jos intervencija į ekonominę sistemą: tiesiogiai užsiimama gamyba arba ji reguliuojama, anuliuojama dalis ar net visos su privačia nuosavybe susijusios teisės, perskirstomos pajamos ir teikiamos paslaugos pagal kitokį nei rinkos principą (gauna tas, kas moka). „Naujųjų dešiniųjų politiniai sąjūdžiai JAV ir Vakarų Europoje dažnai palaiko valstybę pirmojoje srityje (pvz., pritaria didesnėms karinėms išlaidoms, laikosi dogmatinių moralinių pažiūrų), bet kartu siekia “apkarpyti" valstybę socialinės rūpybos bei ekonominio reguliavimo srityje. Kai kurios demokratinio socializmo atmainos laikosi priešingo įsitikinimo – jos pritaria moralinių nuostatų liberalizavimui bei valstybės vaidmens mažėjimui pirmojoje srityje, bet kartu reikalauja valstybės veiklos ekspansijos antrojoje srityje.
Rytinis ūsuotis
Rytinis ūsuotis (Anoplophora glabripennis) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Pavojingas miškų ir ūkių kenkėjas, sparčiai plintanti invazinė rūšis. Ūsuočio tėvynė - Rytų Kinija, Japonija ir Korėja. Rūšis atsitiktinai buvo įvežta į JAV. Taip pat pastebėta ir Kanadoje, bei keliose Europos šalyse: Austrijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje ir Italijoje.
Nueva Okotepekė
Nueva Okotepekė – miestas pačiuose Hondūro pietvakariuose, netoli Salvadoro ir Gvatemalos sienų, prie Lempos upės. Okotepekės departamento centras. 15,7 tūkst. gyventojai. Transporto mazgas. Keliai į Čikimulą, San Salvadorą, San Pedro Sulą. Nueva Okotepekė yra svarbus tranzitinis ir prekybinis centras. Taip pat užsiimama žemės ūkiu.
Rytinis ūsuotis
Išvaizda
25 – 40 mm ilgio. Juodais, blizgančiais, baltom dėmelėm išmargintais antsparniais. Pas pateles, gale, iš už antsparnių, kyšo pilvo galelis, tačiau patinų antsparniai paslėpia jį visą. Antenos ilgos, gali siekti ir 10 cm, iš 11 narelių, juodos, prie narelių sudūrimų šviesios. Kojos, ir pirmi antenų nareliai su šviesiai mėlynais plėmeliais. Lengva supainioti su kitom, giminingom rūšim (pvz., citrinmedinu ūsuočiu (Anoplophora chinensis)). Nuo kitų Anoplophora genties rūšių skiriamas pagal antsparnių raštą.
Už tėvų žemę
Už tėvų žemę – Lietuvos partizanų laikraštis, ėjęs 1945–1948 m.
Nueva Okotepekė
Istorija
Okotepekė įkurta 1530 m., pradžioje priklausė Grasjaso departamentui. 1870 m. gavo miesto statusą. 1934 m. birželio 7 d. miestą sugriovė Mačalos upės potvynis. Kitais metais miestas atkurtas Nueva Okotepekės pavadinimu, tapo departamento centru. Mieste vyko Futbolo karas.
Už tėvų žemę
Istorija
Leido Sūduvos krašto partizanai Kazlų Rudos miškuose.
Rytinis ūsuotis
Biologija
Vystymosi trukmė 2-3 metai. Suaugę patinėliai gyvena apie 50 dienų, patelės apie 66 dienas.
Lervos vystosi po įvairių lapuočių medžių žieve.
Suaugėliai minta įvairių lapuočių medžių lapais, pumpurais, ūgliais.
Lietuviškas pavadinimas
Kai kuriuose lietuviškuose informacijos šaltiniuose „rytiniu ūsuočiu“ dar vadinamas ir kitas vabalas - margasis akiuotis (Mesosa myops Dalman, 1817 ). Šis didelės žalos nepadaro, nes lervos vystosi nusilpusiuose, bei džiūstančiuose medžiuose. Be to yra retas, saugomas pagal ES Buveinių Direktyvos II-ą priedą.
Začopki Kolonija
Začopki Kolonija  – kaimas Lenkijos rytuose, Rokitno valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 25 km į šiaurės rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 117 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kostri Šmiejkai
Kostri Šmiejkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kliukovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas XVIII a. amžiuje. 1827 m. kaime buvo 21 namas ir 116 gyventojų. 1921 m. kaime buvo 30 namų ir 188 gyventojai, iš kurių 12 rusai.
FK Drobė Kaunas
Kauno „Drobė“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
Istorija
Klubas įsikūrė prie tekstilės gamyklos „Lima“ (įkurta 1937 m.), žaidė Darbo rūmų aikštėje Jonavos gatvėje (vėliau tapo „Limos“ stadionu). 1971 m. „Limos“ gamykla prijungta prie „Drobės“ fabriko, kurio reprezentacine komanda klubas ir tapo.
Druskelės šaltinis
miniatiūra|250px|right|Prie Druskelės šaltinio miniatiūra|250px|right|Šaltinis
Druskelės šaltinis trykšta Alytaus rajone, Miroslavo seniūnijoje, Alytaus miškų urėdijos Dzirmiškių girininkijos (371 kv., 4 skl.) teritorijoje, Norūnų miške, Balkasodžio kaime. Nuo 1985 m. paskelbtas hidrogeologiniu gamtos paminklu.
Druskelės šaltinis randamas Nemuno upės kairiajame krante, į šiaurės rytus nuo Balkasodžio kolektyvinių sodų. Pasiekiamas nuo soduose esančios Miško gatvelės kampo, įeinant į mišką ties kraštine sodyba pro tinklinės tvoros vartelius, paėjus apie 300 m link Nemuno. Šaltinio prieigose prie žemėjančio šlaito pastatyta lenta su išsamia informacija. Versmės vieta nėra labai vaizdinga, upelio aplinka išlikusi nepakeista. Šaltinis yra kylantis, išteka sufoziniame cirke, kurio forma artima apskritimui. Druskelės pavadinimas siejamas dėl šaltinio sūraus vandens.
Istorija
Praeityje, kai trūkdavo druskos, vietinių apylinkių gyventojai šaltinio vandenį gabendavosi į namus statinėmis maistui gaminti. Šiais ir greta esnčiais šaltinėliais buvo susidomėta dar 1787 m. LDK kancleris J. Chreptavičius ir Vilniaus universiteto rektorius Martynas Počobutas čia atsiuntė farmacininką J. Sartorijų ir fiziką J. Mickevičių ištirti mineralinių vandenų. Šaltinėliais domėtasi XIX ir XX a.
Gyva legenda tarp senųjų vietos gyventojų, šį šaltinį dar vadinančiu Balandėlės šaltiniu, kad kadaise šiuose kraštuose gyveno graži mergelė Balandė. Priešams užpuolus kraštą, žuvo visi jos brangiausi žmonės. Tai sužinojusi, mergelė ilgai ir graudžiai raudojo sūriomis ašaromis. Dievai, matydami tokį skausmą, pavertė ją balandėle, kad skrajojant tas skausmas sumažėtų. O toje vietoje, kur ji raudojo, ištryško sūrus šaltinėlis, kurį žmonės praminė Balandėlės šaltiniu.
Dungeriai
Dungeriai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, prie pat Varsėdžių, abipus Akmenyno upelio.
Istorija
Kaimas minimas nuo 1667 metų, kai čia buvo dvaro žemė. Nuo 1843 metų dvarą valdė Burneikos. Jie rėmė 1863 metų sukilimo dalyvius ir palaikė tautos atgimimo idėja, todėl dvare buvo apsilankę ir Maironis, ir Šatrijos Ragana, ir Adomas Jakštas. Tačiau 1940 metais dvaras nacionalizuotas ir ilgainiui sunyko.
Puikiažygiai
Lietuvoje gyvena 3-4 labai retos rūšys, iš jų dvi įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą:
thumb|left|260px|1. Žiaurusis puikiažygis (Calosoma inquisitor), 2. Didysis puikiažygis (Calosoma sycophanta), 4. Auksataškis puikiažygis (Calosoma auropunctatum)
Už komunistinį darbą
thumb|Laikraščio priedas „Paparčio žiedas“ Už komunistinį darbą – Pagėgių rajono laikraštis, ėjęs nuo 1947 m. kovo 5 d. iki 1962 m. balandžio 22 d. Pagėgiuose.
Istorija
LKP Pagėgių rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos organų laikraštis, leistas du kartus, 1947 m. – vienąkart-dukart, 1949 m. – du-tris kartus, 1950 m. – tris kartus per savaitę. Iki 1950 m. lapkričio 15 d. LKP (b) Pagėgių apskrities komiteto ir vykdomojo komiteto leidinys, ėjo pavadinimu „Pagėgių balsas“. Iki 1960 m. gruodžio 29 d. vadinosi „Raudonasis artojas“, nuo 1961 m. sausio 1 d. „Už komunistinį darbą“. Tiražas 1947 m. – 2000 egz., 1962 m. – 4330 egz. 1957–1959 m. leido priedą „Paparčio žiedas“.
Arnionys I
Arnionys I (arba tiesiog Arnionys) – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Joniškio miestelio. Seniūnaitijos centras. Išlikusi Arnionių dvaro sodyba (XVIII a. pabaiga – XIX a. pradžia), yra biblioteka (nuo 1955 m.), paštas (LT-33013). Kaimo vakariniame pakraštyje yra Arino ežeras, rytiniame – Arnionių miškas. Netoliese yra ir Arnionys II.
Etimologija
Kaimo vardas tikriausiai kilęs nuo Arino ežero vardo (vandenvardinis vietovardis) arba nuo pagal jį pasivadinusios Arnionių giminės (dvarininkinis vietovardis).
Istorija
1495 m. akte minima, kad Ldk Žygimantas Kęstutaitis davė ponui Narbutui žmones Arnionis ir Kaltanėnus. Vėliau kaimas priklausė Radviloms, Šveikovskiams, nuo 1765 m. Masalskiams, nuo 1792 m. Kostrovickiams, nuo 1859 m. atiteko J. Tiškevičiui. XIX a. pabaigoje ichtiologas Mykolas Girdvainis įrengė žuvininkystės ūkį. Arnionys sovietų laikais garsėjo savo žuvivaisos įmone ir plaukiojančių paukščių veisykla. Šalimais buvo įrengtas tvenkinių kompleksas. Po Nepriklausomybės atgavimo tvenkiniai tapo neprižiūrimi ir šiuo metu yra intensyviai nenaudojami.
1912 m. kaime atidaryta pradinė mokykla, 1948–1998 m. buvusi septynmetė, aštuonmetė, devynmetė. 1955 m. įsteigta biblioteka. Sovietinės okupacijos metais Arnionys buvo žuvininkystės ūkio centrinė gyvenvietė.
Gyventojai
thumb|160px|Koplytstulpis Arnionyse
Užuolanka
Užuolanka – JAV lietuvių tautinės krypties dailės, literatūros ir kultūros mėnesinis žurnalas, leistas 1955–1961 m. Čikagoje.
Sojombas
thumb|right|150px|Auksinis sojombas [[Mongolijos vėliava|Mongolijos vėliavoje]] Sojombas ( 'savaime užgimęs'; ) – senovinis sudėtinis simbolis, primenantis stulpą iš vienas ant kito sudėtų abstrakčių geometrinių simbolių. Sojombų tradicija kilusi iš indų ir budistų kultūros.
Užuolanka
Istorija
Redaktorius Adomas Vilainis-Šidlauskas. Išėjo 40 numerių.
Sojombas
Mongolijos sojombas
Sojombą XVII a. Mongolijoje išpopuliarino to meto lamaizmo lyderis Mongolijoje Zanabazaras, ir sojombas tapo tipiškų mongolų tautos simboliu.
Sojombo elementų interpretacija (iš viršaus į apačią):
Socialistinės Mongolijos sojombas
thumb|right|250px|Socialistinės Mongolijos vėliava (1949-1992 m.) Socialistinės Mongolijos vėliavoje sojombas buvo papildytas viršuje buvusia penkiakampe žvaigžde. 1992 m. Mongolijos vėliava buvo pakeista – žvaigždė iš vėliavos sojombo buvo pašalinta.
Buriatijos sojombas
Sojombus naudojo ir kitos mongolų tautos, pvz., buriatai.
Jėga (Žvaigždžių karai)
„Žvaigždžių karų“ pasaulyje Jėga (The Force) – tai visur esanti, visa jungianti galia. Jėga apibūdinama kaip energijos laukas, atsirandantis iš visų gyvų dalykų (Jėga – tai gyvybė, o gyvybė – tai Jėga).
Į Jėgą galima žiūrėti kaip į mąstančią būtybę, tačiau kiti ją laiko paprasčiausiu įnagiu, kuriuo galima pasinaudoti savo tikslams.
Jėga turi du aspektus: Šviesiąją ir Tamsiąją puses. Šviesioji Jėgos pusė susijusi su gėriu, palankumu, gydymu. Tamsioji – su baime, neapykanta, agresija. Tamsioji pusė atrodo stipresnė, nors ji tiesiog yra patrauklesnė tiems, kurie geidžia valdžios ir įtakos.
Jėgą įvaldyti gali tik tie, kurie yra jai jautrūs. Šios asmenybės apibūdinamos arba kaip turinčios didelį kiekį mikroorganizmų midichlorų, arba kaip pasižyminčios stipria Jėgos „aura“. Galbūt šios savybės yra susijusios tarpusavyje. Įvaldžiusieji Jėgą yra vikrūs, moka daryti kitiems neįmanomus dalykus.
Jėgos idėja turi sąsajų su įvairiomis filosofinėmis bei religinėmis analogijomis. Daug kas Jėgą sieja su koncepcijomis, žinomomis Kinijoje (Qi), Japonijoje, Korėjoje, Indijoje (Prana), Polinezijoje (Mana). Šviesioji ir Tamsioji pusės sietos su Yin ir Yang daoizme, tačiau šios koncepcijos nėra tapačios.
Star Wars
Bamingis–Bangoranas
Bamingis–Bangoranas  – viena iš 14 Centrinės Afrikos Respublikos prefektūrų. Plotas – 58 200 km². Gyventojų 38 437 (2003 m.) Gyventojų tankumas 0,66 žm./km² (mažiausias šalyje). Prefektūros sostinė – Ndelė.
Viktorija (karalienė)
thumb|left|120px|Viktorijos [[monograma]]
Viktorija (Alexandrina Victoria; 1819 m. gegužės 24 d. Londone – 1901 m. sausio 22 d. Vaito saloje) – ilgametė Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Airijos karalystės karalienė. Tai antra ilgiausiai soste išbuvusi Anglijos karalienė po Elžbietos II.
Biografija
Viktorija gimė 1819 m. gegužės 24 d. Londone Kento hercogo ir Saksonijos – Koburgo princesės Viktorijos šeimoje. 1837 m. birželio 20 d. tapo savo dėdės Vilhelmo IV įpėdine – Didžiosios Britanijos ir Airijos karaliene. 1840 m. ji susituokė su Saksonijos – Koburgo – Gotos princu Albertu, savo pusbroliu, kuris visą gyvenimą buvo jos patikimiausias patarėjas. Politikoje Viktorija griežtai laikėsi neutralumo. Tačiau kritinėse situacijose ji tapdavo ypač aktyvi, užimdavo ryžtingą poziciją, lemdavo britų vyriausybės kursą. Tik po savo vyro, su kuriuo turėjo 9 vaikus, mirties 1861 m., karalienė ėmė palaikyti konservatorių ministrą pirmininką Seilsberį, vėliau liberalą Bendžaminą Dizraelį. Viktorija buvo labai populiari savo šalyje. Jos valdymo laikotarpis vadinamas Viktorijos epocha. Tai perdėto drovumo, kultūros sąstingio laikotarpis. Tačiau tuo pat metu plėtojosi karalystės ekonomika, vidurinis gyventojų sluoksnis (fabrikų savininkai bei pirkliai) tapo įtakingiausia valstybės jėga. Tuo laiku vykdyta aktyviausia imperijos plėtimosi politika. 1876 m. Viktorija tampa Indijos imperatore. Viktorija mirė 1901 m. sausio 22 d. nuo smegenų kraujavimo.
1897 m. birželio 22 d. Britanijos monarchija pasiekia šlovės viršūnę karalienės Viktorijos deimantinio jubiliejaus metu. Sekmadienį, birželio 20 d., tikrą jos tapimo karaliene jubiliejaus dieną, iškilmės karališkuoju įsakymu buvo prislopintos. 11 val. ryto visose Britanijos bažnyčiose, koplyčiose ir sinagogose buvo laikomos specialios pamaldos, pati Viktorija dalyvavo pamaldose Šv. Jurgio koplyčioje Vindzore. Savo dienoraštyje ji prisipažino, kad „jaudinosi dėl ateinančių dienų, ir kad viskas turėtų gerai praeiti“. Išgyventi jai nereikėjo, nes tai, kas įvyko, buvo akinantis imperijos spektaklis.