cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kauno evangelikų reformatų bažnyčia
2017 m. duomenimis, istorinio pastato patalpomis (veikiančia sporto sale, valgykla) dar naudojosi MRU Viešojo saugumo fakultetas. Bendrą bažnyčios būklę apibūdino prie įėjimo pakabintas perspėjimas apie krintančio tinko pavojų. miniatiūra|200px|left|Interjeras, 2017 m. miniatiūra|200px|left|Vaizdas nuo altoriaus miniatiūra|200px|left|Nuo šlaito laiptų pusės miniatiūra|250px|right|Vaizdas nuo Savanorių prospekto
Istorija
Evangelikų reformatų bendruomenės įsigytame sklype Ožeškienės gatvėje 1934 m. Vaclovas Michnevičius suprojektavo neogotikinių formų, vienanavę, T raidės formos plano bažnyčią. Fasadas turėjęs būti asimetriškas, su grakščių formų dviejų tarpsnių bokštu. Tačiau miesto statybos komisija, po pakartotinio svarstymo statybos taryboje, kuriame dalyvavo architektūros ir meno žinovai, nusprendė, kad toks statinys nederės su esama vieta. Buvo siūlyta neogotikiniam statiniui rasti kitą sklypą, tačiau galų gale nuspręsta pateikti naują bažnyčios projektą. 1937 m. jį parengė anuomet miesto statybos skyriaus vedėjo pareigas ėjęs Karolis Reisonas. Naujajame projekte buvo palikti kai kurie planavimo sprendimai, įskaitant salės išdėstymą antrame ir trečiame aukštuose, tačiau stilistiškai naujasis projektas atspindėjo tuomet vyravusias modernistines tendencijas. Tą pastebėjo ir statybos taryba, palaikiusi naująjį bažnyčios projekto variantą, „kadangi pristatytas pakeistas projektas su plokščiu stogu ir lygesnėmis formomis ir vietai šiaip daugiau pritaikytas“.
Nuo 1954 m. atlikus vidaus apdailos darbus, iš dalies rekonstravus išorę, pritaikyta tuometinės TSRS vidaus reikalų ministerijos Kauno specialiosios vidurinės milicijos mokyklos poreikiams. Tuo tikslu I–ojo aukšto, rūsio patalpos perstatytos, daugelis sienų išgriautos, įrengtos grindys sporto salei, pakeisti įėjimo laiptai, perplanuotas pagrindinis įėjimas, nugriauta varpinė, iškapoti ir sustatyti nauji langai, užmūryti buvę apvalūs langai, iš dalies pakeista pastato išorė, kad kuo mažiau primintų bažnyčios proporcijas.
1990 m. Lietuvos kultūros paveldo globos Kauno taryba apsvarstė evangelikų reformatų bažnyčios tvarkymo eigą ir nusprendė, „kad pastatas turi būti grąžintas parapijai ir atstatytas tiksliai laikantis K. Reisono projekto“, bet šventovės perdavimas tikintiesiems užtruko.
Architektūra
Artimiausios supančios aplinkos kultūrinis kraštovaizdis – Kauno miesto istorinės dalies, vadinamos Naujamiesčiu, teritorija. Pastato kompozicija būdinga tradicinei bažnytinei architektūrai, tačiau pasižymi lakoniškomis, apibendrintomis formomis. Įvardijamas kaip vienas iš negausios tarpukario modernistinės sakralinės architektūros pavyzdžių. Ketvirtojo dešimtmečio Kauno architektūrai būdingą dvasią perteikia siauri vertikalūs langai, o palyginti mažo tūrio bažnyčiai tai suteikia vizualiai ją didinantį veržlumo įspūdį.
Bažnyčią juosiančios tvoros kampe pastatytas akmuo su kryžiumi ir atminimo lenta, skelbiančia Antano Mackevičiaus, vieno iš 1863 m. sukilimo vadų, žūties vietą.
Jonas Ragauskas
Jonas Ragauskas (1907 m. rugpjūčio 23 d. Stasiuliškiuose (dab. Naujasėdis), Anykščių rajonas – 1967 m. spalio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos kunigas, ateizmo propaguotojas, publicistas, vertėjas, pedagogas, kultūros veikėjas.
Biografija
Tėvai – religingi valstiečiai žemdirbiai, turėjo 14 hektarų ūkį. Augo penkių vaikų šeimoje, buvo jauniausias.
1917–1918 m. per kelis mėnesius baigė Viešintų dviklasę pradžios mokyklą. 1918–1921 m. mokėsi Kupiškio progimnazijoje, kur baigė 4 klases. Neatsiradus vietų mokytis Panevėžio gimnazijoje, 1921–1923 m. gyveno ir dirbo tėvų ūkyje, mokėsi savarankiškai, kol 1924 m. pavasarį išlaikė 5 klasių baigimo egzaminus. 1924–1926 m. baigė 8 klases Panevėžio gimnazijoje. Mokydamasis ir vėliau studijuodamas buvo ateitininkas.
1926–1931 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultete lietuvių literatūrą, pedagogiką, psichologiją ir filosofiją, įgijo humanitarinį išsilavinimą. 1931–1935 m. studijavo Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje ir kartu gavo universiteto baigimo diplomą. 1935 m. birželio 15 d. vyskupas Juozapas Skvireckas įšventino kunigu.
1935–1938 m. Smilgių (Panevėžio raj.) parapijos vikaras. 1938–1942 m. dirbo Kupiškio progimnazijos, paskui gimnazijos kapelionu. 1938–1940 m. taip pat buvo Kupiškio įgulos Karaliaus Mindaugo pulko vicekapelionas. Kupiškyje subūrė ateitininkų kuopą ir jai vadovavo, turėjo gausų religinį būrelį su daugybe sekcijų. 1942–1944 m. Panevėžio berniukų gimnazijos kapelionas. 1944–1948 m. Kauno kunigų seminarijos dėstytojas, profesorius, klierikų dvasios tėvas.
1948 m. atsisakė kunigystės, tapo vienu iš ateistinės pasaulėžiūros propaguotojų. Dirbo Respublikinėje bibliotekoje, 1948–1950 m. studijavo vakariniame Marksizmo-leninizmo universitete visuomenės ir politikos mokslus. 1961 m. persikėlė iš Kauno į Vilnių, kur liko iki gyvenimo pabaigos. Buvo „Žinijos“ draugijos filosofijos ir ateizmo mokslinės-metodinės tarybos narys, Lietuvos ateizmo muziejaus metodinės tarybos narys. Skaitė paskaitas apie kunigų veidmainiškumą, išgarsėjo ironiškais posakiais, diskredituojančiais tikėjimo tiesas ir religingumą. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Kūryba
Parašė beletrizuotą autobiografinį pasakojimą „Ite, missa est!“ (1960 m.), kuris tapo svarbiausiu ateistinės, antibažnytinės literatūros kūriniu XX a. antrosios pusės sovietinėje Lietuvoje. Iki 1963 m. buvo išleisti ir išplatinti keturių šios knygos leidimų tiražai, atskiros knygos dalys buvo išverstos į rusų, lenkų, latvių ir ukrainiečių kalbas. 1960 m. už šią knygą skirta valstybinė premija.
Kiti kūriniai: antiklerikalinės studijos „Katalikų religinės šventės ir apeigos“ (1951 m.), „Kaip kunigai apgaudinėja darbo žmones“ (1951 m.), „Moteris ir religija“ (1959 m.), scenos vaizdelis „Tikėti ar netikėti“ (1962 m.), ateistinių pasakojimų ir dialogų rinkinys „Nenoriu dangaus“ (1963 m.), antireliginių pasakojimų rinkinys – evangelijos aiškinimai „Anuo metu…“ (1966 m.), nebaigtas romanas „Agnus Dei“ (1967 m.), humoristiniai pasakojimai, radijo pjesės ir recenzijos.
Rimantas Krupickas
Rimantas Krupickas (1943 m. liepos 9 d. Vilniuje – 2009 m. spalio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos geografas, fizinių mokslų daktaras, žygeivių judėjimo Lietuvoje pradininkas, Tautinio ąžuolyno iniciatorius, Jaunųjų Geografų Mokyklos įkūrėjas.
Biografija
1969–1971 m. dirbo Melioracijos ir vandens ūkio ministerijoje, 1971–1978 m. Lietuvos mokslų akademijos Geografijos skyriuje. Nuo 1978 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas) dėstytojas, 1993–2003 m. Geografinių informacinių sistemų laboratorijos vadovas; nuo 1986 m. docentas.
Nuo 1985 m. vadovavo jo iniciatyva įsteigtai Jaunųjų geografų mokyklai. 1988–2001 m. rengė moksleivių geografijos olimpiadas ir joms vadovavo. Sukūrė geografijos mokomųjų kompiuterinių programų. 1994–2004 m. geografijos mokytojams skirto laikraščio „Geografijos aidai“ iniciatorius ir vyr. redaktorius. Nuo 2000 m. Lietuvos geografų draugijos viceprezidentas.
Rimantas Krupickas daug prisidėjo prie kraštotyros ir turizmo populiarinimo Lietuvoje – organizavo turizmo varžybas – maratonus, domėjosi bitininkyste, baltų mitologija, o pastaruoju metu ir žemės geomagnetinių laukų įtakomis. 1966 m. su bendraminčiais pasirašė Punios aktą, kuriuo pasižadėta siekti tautinio kultūrinio atgimimo.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptys: geomorfologija, aplinkosauga, geografinė aplinkotyra, geografinė edukologija, geografijos mokymo kompiuterizacija, geobiolaukų geografija, šios krypties pradininkas; sukūrė terminą virgasfera.
Mokomųjų ir metodinių knygų sudarytojas, autorius („Geografinės aplinkotyros metodikos“ 2003 m.) ir vienas autorių. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Bambergas
Bambergas  – miestas pietryčių Vokietijoje, Bavarijoje, prie Regnico upės (Maino intakas). Nuo 1980 m. Reino–Maino–Dunojaus vandens kelio uostas. Išplėtota elektrotechnikos, tekstilės, siuvimo, padangų, odos ir avalynės, mašinų, metalo gaminių, porceliano, fortepijonų gamyba. Yra keletas alaus daryklų. Veikia Bambergo Oto Frydricho universitetas, astronomijos observatorija. K. Majaus muziejus.
Istorija
Miestas įsikūręs ant septynių kalvų, kaip ir Roma, todėl viduramžiais vadintas „Vokiečių Roma“. VII a. ant Katedros kalvos įkurta tvirtovė. 902 m. miestas priklausė rytų frankų dinastijai Babenbergams. Nuo 1007 m. vyskupijos centras. 1007 m.–1802 m. Bambergas buvo nepriklausomos kunigaikštystės sostine. 1459 m. Bamberge išspausdinta pirmoji knyga vokiečių kalba. 1507 m. Bamberge išleistas Bambergo baudžiamasis teisynas. 1802 m. Bambergas prijungtas prie Bavarijos. Nuo 1817 m. arkivyskupijos centras. Po Antrojo pasaulinio karo Bamberge buvo dislokuota didelė JAV karinių pajėgų Europoje bazė.
Architektūra
Bambergas – vienas iš nedaugelio senųjų Vokietijos miestų, kuris nenukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą ir išsaugojo savo senovinę architektūrą. Tarp svarbiausių miesto architektūros paminklų romaninė gotikinė šv. Petro ir Jurgio Bambergo katedra, kurioje palaidotas popiežius Klemensas II (vienintelis popiežius, palaidotas į šiaurę nuo Alpių). Altenburgo tvirtovė, Senoji (XV–XVI a.) ir naujoji (1704 m.) miesto rotušės, romaninės Šv. Mykolo ir šv. Jokūbo bažnyčios, barokinė šv. Martyno bažnyčia. Miesto apylinkėse esanti Fricenhailingeno bazilika. 1993 m. miestas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Lietuviai
Antrojo pasaulinio karo metu ir po jo Bamberge apsigyveno daug lietuvių pabėgėlių. Mieste veikė lietuvių švietimo įstaigos, leista lietuviška spauda, vyko kultūrinė veikla.
Deim Silvija Krou
Deim Silvija Krou (, 1901 m. rugsėjo 15 d. Banbury, Saseksas – 1997 m. birželio 30 d.) – anglų kraštovaizdžio architektė.
Biografija
Swanley koledže studijavo želdynų projektavimą. 1957–1959 m. Anglijos Kraštovaizdžio architektų instituto prezidentė. 1948 m. viena iš Tarptautinės kraštovaizdžio architektų sąjungos steigėjų, 1957–1959 m. sąjungos prezidentė.
Darbai
Projektavo želdynus prie atominių jėgainių, mokyklų, bažnyčių, visuomeninių pastatų. Rengė saugomų teritorijų projektus. Teigdama, kad kraštovaizdžio architektūra prasideda nuo kraštovaizdžio, naujus miestus planavo kraštovaizdyje, o ne kraštovaizdį miestuose.
Nuorodos
Biografija
Respublikonų partija
Respublikonų partija gali reikšti:
Kristupas Kolumbas
Istorinė reikšmė
Dabar yra žinoma, kad Amerikos žemyną maždaug 500 metų prieš Kolumbą jau buvo atradęs Leifas Eriksonas ar kiti islandai. Kolumbas iki šiol vadinamas Amerikos atradėju, nes tik po jo kelionių prasidėjo ilgalaikė žemyno kolonizacija.
Norėdamas atrasti vakarinį kelią iš Europos į Rytų Aziją, 1492 m. spalio 12 d. Kolumbas pasiekė Karibų salas. Pats jis iki gyvenimo galo buvo įsitikinęs, kad atrado vakarinį kelią į Indiją, tačiau nemanė, kad pasiekė pačią Indiją.
Biografija
Pats K. Kolumbas savo testamente rašė, kad buvo gimęs Genujoje („siendo yo nacido en Genoba“). Jo kilmę iš Genujos respublikos patvirtina ir keli to meto kronikininkai. 1491 m. karališkajame protokole jo gimimo vieta minima Savona. Ilgainiui tiek K. Kolumbo gimimo vieta, tiek data tapo įvairių kontroversiškų diskusijų objektu. Net 6 Italijos ir Ispanijos miestai skelbėsi esą Kolumbo gimtinėmis. Šiuolaikiniai tyrimai linksta prie versijos, kad K. Kolumbas gimė 1451 m. metais neturtingoje šeimoje, Genujoje. Ši versija remiasi 1909 m. Genujoje atrastu dokumentu, kuriame aprašomas 1479 m. teisinis ginčas. Pats šis dokumentas savo turiniu prieštarauja daugeliui kitų šaltinių, todėl K. Kolumbo gimimo vieta nėra vienareikšmiškai nustatyta.
Kristupas buvo vyriausias iš 5 vaikų. 1470 metais šeima persikėlė į Savonos miestą į vakarus nuo Genujos, kur Kolumbas dirbo tėvo vilnos perdirbimo versle, o laisvalaikiu su broliu mokėsi kartografijos. Nuo 1474 metų jis pradėjo dirbti įvairiuose laivuose.
Drohičino mūšis
Drohičino mūšis  – 1194 m. įvykęs mūšis tarp bendros jotvingių ir Kijevo Rusios kariuomenės su Lenkijos karalystės kariuomene, kuriai vadovavo kunigaikštis Kazimieras II Teisingasis. Mūšį laimėjo Lenkijos karalystės kariuomenė. Mūšis įvyko šalia Drohičino gyvenvietės.
Kristupas Kolumbas
Biografija
Kaip šios hipotezės patvirtinimas, pateikiamas faktas, kad savo laiškuose Kolumbas niekada nenaudojo italų kalbos. Rašytinių tekstų stilistika, kalba ir braižas rodo, kad jis buvo kultūringas ir išsilavinęs žmogus, o ne prasčiokas, per klaidą atradęs Naująjį Pasaulį.
Pagal dar vieną versiją jis – krikštytas žydas, ir todėl vienu metu užsiiminėjo kartografija ir kaligrafija, paplitusia to laikotarpio žydų profesija.
Kolumbo išvaizda žinoma pagal portretus, kurie buvo nutapyti jau po jo mirties. Baltorome de Las Kalas, matęs Kolumbą 1493 m. aprašo jį taip: "„Aukštas, aukštesnis už vidutinį, pailgo veido: kelianti pagarbą, ereliška nosis, akys mėlynai pilkos, balta oda su raudonumu, barzda ir ūsai jaunystėje buvo rusvi, bet darbuose pražilo“"
Atradimai
thumb|left|Kristupas Kolumbas pirmą kartą išsilaipina [[Amerika|Amerikoje. D. Pueblos paveikslas, 1892 m.]]
K. Kolumbą išgarsino tai, kad jis su Ispanijos vėliava 1492 metais perplaukė Atlanto vandenyną ir pasiekė Amerikos krantus, nors tuo metu manė, kad priplaukė Tolimuosius Rytus. Išplaukęs trimis laivais „Niña“, „Pinta“ ir „Santa Maria“, Kolumbas tikėjosi įrodyti, kad Žemė yra apvali ir Indiją galima pasiekti plaukiant į priešingą pusę. Tuo metu idėja, kad Žemė yra sferinės formos, jau buvo gana paplitusi ir Kolumbo idėjai prieštarauta daugiau dėl to, kad manyta, jog vandenynas, esantis tarp Indijos ir Europos yra per didelis, kad jį būtų galima perplaukti.
Kristupas Kolumbas nebuvo pirmasis europietis, pasiekęs Amerikos žemyną, kadangi dar XI amžiuje tai padarė vikingai (Leifas Eriksonas), kurie ten įkūrė trumpai gyvavusią koloniją, kur dabar yra L'Anse aux Meadows. Taip pat, pasak Gavin’o Menzies’o (anglų jūrininkas, tyrinėtojas), 1421 metais Amerikos žemyną pasiekė kinų laivynas (knyga: „1421 metai, kai Kinija atrado Ameriką“).
Kolumbas pirmiausiai atplaukė į Bahamų salas, vėliau ištyrė ir kitas Karibų jūros salas, įskaitant Kubą ir Espanjolą. Žemyninę Amerikos dalį Kolumbas pasiekė tik trečiosios ekspedicijos metu (už jį žemyną anksčiau pasiekė Amerigas Vespučis). Vėliau ištyrė dalį Centrinės ir Pietų Amerikos krantų.
Kolumbo ekspedicijos sąlygojo ilgalaikius Senojo ir Naujojo Pasaulio santykius, apsikeitimą rūšimis (žalingais virusais bei bakterijomis, bulvėmis, pomidorais, kukurūzais, arkliais), taip pat Amerikos kolonizavimą.
Ispanija XV a. antroje pusėje
1469 m. Kastilijos karalienė Izabelė I ištekėjo už Aragono sosto įpėdinio Ferdinando II. 1479 m. Ferdinandas paveldėjo sostą, ir pačios stambiausios Pirėnų pusiasalio valstybės susijungė į vieningą Ispaniją. 1480–1485 m. karališkajai šeimai įkūrus inkviziciją, numalšintas stambių feodalų ir dvariškių pasipriešinimas ir įtvirtinta absoliuti valdžia.
1492 m. spaudžiant susivienijusiai Ispanijai, krito paskutinė Pirėnų pusiasalio musulmoniškoji valstybė – Granados emyratas. Tuo pačiu baigėsi rekonkistos periodas, tęsęsis aštuonis amžius.
Išsprendusi vidines problemas, Ispanija pradėjo vykdyti išorinę ekspansiją. Sutapo karališkojo dvaro (naujos valstybės pajamos), buržuazijos, katalikų bažnyčios (pagonių atvertimas į krikščionybę ir Ispanijos dvarininkijos (pasibaigęs karas su maurais) interesai.
Naujojo kelio idėjos gimimas
1476 m. Kolumbas persikraustė į Portugaliją, kur gyveno 10 metų. Per tą laiką jis spėjo pabuvoti Anglijoje ir Gvinėjoje. Jis pasiūlė savo projektą Portugalijos karaliui Žuanui II, bet po ilgo tyrimo projektas buvo atmestas.
Projekto įgyvendinimas
1485 m. Kolumbas su sūnumi Diegu pervažiuoja į Ispaniją. Jis dar kartą pasiūlo savo projektą, tik šį kartą Ispanijos karalienei. Tuo pačiu metu jis užmezga ryšius su karalienės patarėjais finansų reikalams, pirkliais ir bankininkais. Kolumbo pasiūlymą tyrė šventikai, kosmografai, juristai, vienuoliai, dvariškiai. Jo siūlymai atmesti tačiau sprendimas pakeistas paskutiniu momentu, kai jis vyko į Prancūziją. Padėjo tai, kad Sevilijos pirkliai pasiūlė paskolą ekspedicijos aprūpinimui.
1492 m. balandžio 17 d. karališkoji šeima su Kolumbu sudarė Santa Fė kapituliacijų sutartį, pagal kurią suteikė Kolumbui ir jo palikuonims titulą „donas“ (tai yra, jis tapo dvariškiu) ir pažadėjo, kad sėkmės atveju jis taps visų salų ir kontinentų, kuriuos atras ar nusipirks, admirolu, o titulas bus paveldimas. Kolumbas tapo vicekaraliumi ir pagrindiniu teritorijų valdytoju.
Pirmoji Kolumbo kelionė
thumb|right|Pirmoji Kolumbo kelionė 1492 m.
1492 m. gegužės 22 d. Kolumbas atvyko į Paloso miestą, kuriame pagal karaliaus įsakymą turėjo gauti dvi karaveles. Miestas jam atidavė karaveles Niña ir Pinta. Tai buvo apie 20 metrų ilgio ir 7 metrų pločio laivai. Savo flagmanui Kolumbas iš Juano de la Cosa išsiderėjo didesnį laivą Santa María.
1492 m. rugsėjo 3 d. karaka „Santa María“ (280 tonų) kartu su dviem karavelėmis – „Pinta“ (240 tonų) ir „Niña“ (100 tonų), kuriomis iš viso plaukė 90 žmonių, pakėlė bures. Kelionė truko du mėnesius. Spalio 12 d. 2 valandą ryto jūreivis Rodrigo de Trianas pamatė žemę. Vėliau K.Kolumbas tvirtino, kad pamatė žemę keliomis valandomis anksčiau ir pasisavino karaliaus rentą, skirtą pirmąjam pamačiusiam žemę.
Išsikėlę į krantą, ispanai pastebėjo, kad vietiniai gyventojai turi auksinių daiktų. „Indėnai“ nurodė kelią į pietus. Kolumbas iš to padarė išvadą, kad yra šiaurėje nuo pagrindinės žemės ir nuplaukęs į pietryčius spalio 28 d. atrado Kubą, gruodžio 6 d. Haičio salą (Espanjolę), kurią pasirinko savo būstine.
Sudužus flagmanui „Santa María“, per audrą praradęs ryšį su „Pinta“, Kolumbas nusprendžia asmeniškai vykti „Niña“ ir pranešti apie naujo kelio į Aziją atradimą Ispanijos dvarui. Gruodžio 16 d. palikęs dalį įgulos Navidado forte Espanjoloje, su 43 savanoriais išplaukė atgal. 1493 m. kovo 21 d. užsuko į Seviliją, iš kurios pranešė į Barseloną Kastilijos monarchams, kad kelionė pavyko.
Kolumbas, atplaukęs į kontinentą, plačiai išreklamavo savo sėkmę. Keletą dienų prieš savo kelionę į Barseloną jis išsiuntė pasiuntinius su auksu ir spalvingomis aromis (papūgomis), kurie skelbė apie jo pergalingą grįžimą. Kelyje į juos žiūrėjo tūkstančiai žmonių.
Susitikęs su karališkąja pora – Ferdinandu II ir Izabela I – Kolumbas papasakojo, kokie turtai jų laukia naujosiose žemėse. Tai sukėlė atradimo karštinę ir inicijavo antrąją Kolumbo kelionę.
Kelionės chronologija
thumb|right|Laivo Santa María kopija
Pasaulio padalinimas
1452 m. – 1456 m. popiežiai Mykolas V ir Kaliksas III Portugalijai suteikė teisę valdyti žemes, atrastas į pietus ir rytus nuo Bohadoro iškyšulio, „iki pačių indėnų“.
Kristupo Kolumbo grįžimas iš pirmos kelionės ir žinios apie tai, kad jis atrado „Vakarų Indiją“, sujudino Portugaliją – šitas atradimas panaikino jai suteiktas teritorines teises. Kastilija nesutiko su popiežiaus leidimu, siekdama įteisinti atradimo pirmumą. Konfliktą galėjo išspręsti tik popiežius.
1493 m. gegužės 3 d. popiežius Aleksandras VI paskelbė, kad visos žemės, kurias Kastilija atrado ar atras vakariau meridiano, esančio 100 lygų į vakarus nuo Žaliojo Kyšulio, turi priklausyti Ispanijai, o ryčiau – Portugalijai. Popiežiaus sprendimas tapo Ispanijos – Portugalijos derybų pagrindu, kurios po metų 1494 m. birželio 7 d. baigėsi Tordesilijo sutartimi.
Antra kelionė
thumb|right|Antra Kolumbo kelionė 1493 m.
Jau tais pačiais metais paskubomis buvo suorganizuota nauja Kolumbo vadovaujama ekspedicija.
Kelionė prasidėjo 1493 m. rugsėjo 25 d. Šį kartą Kolumbas pasirinko labiau pietinę trasą ir atrado Mažuosius Antilus, Dominiką, Mari Galante, Gvadelupą, Antigvą ir Puerto Riką. Lapkričio 22 d. Kolumbas dar kartą atplaukė į Haičio salą. Išaiškėjo, kad viso įgula žuvo kovose su vietiniais indėnais. Palikęs didžiąją dalį žmonių ieškoti aukso ir kurtis saloje, Kolumbas su 150 žmonių įgula nuplaukė palei Kubos pietinę pakrantę ir atrado Jamaiką. Saloje likę žmonės pasklido po teritoriją, pradėjo plėšikauti, versti vietinius kasti auksą.
Daug atvykėlių buvo nepatenkinti darbu, o neradę legendinių turtų patys pradėjo paieškas. Kiti grįžo į Ispaniją, kritikuodami Kolumbą. Įtakingi Kolumbo priešai siekė, kad į jo vietą būtu pastatytas karališkas vietininkas. Susidarius tokiai situacijai, kovo 19 d. Kolumbas iškeliavo į Ispaniją, kurią pasiekė birželio 11 d. Dvare jam teko gintis nuo jam mestų kaltinimų. Kolumbas gavo savo privilegijų patvirtinimą ir pažadą organizuoti trečią kelionę.
Trečia kelionė
thumb|right|Trečia Kolumbo kelionė 1498 m. – 1500 m. Nežiūrint to, kad Kolumbas išsaugojo visas savo privilegijas, ankstesnis pasitikėjimas buvo prarastas. Trečiosios ekspedicijos teko laukti net iki 1498 m. gegužės 30 d. Išplaukė šešiais laivais su 300 žmonių, tarp kurių buvo ir nusikaltėlių. Dabar jis laikėsi kurso labiau į pietus (9º 30′ š. p.). Tris laivus paprasčiausiai nusiuntė į Haitį, trys kiti išplaukė į pietryčius ieškoti išsvajotos Indijos. Liepos 31 d. atrado Trinidado salą. Po to pirmą kartą pasiekė Amerikos kontinentą prie Orinoko upės. Jos deltą tyrinėjo dvi savaites. Susirgęs išplaukė į šiaurės vakarus ir atvyko į Haitį, kur tuo tarpu buvo įkurta Santo Domingas, pirma Ispanijos kolonija. Rugsėjo 20 d. atplaukęs į Santo Domingą surado prieš jo brolį sukilusius kolonistus. Kolumbas indėnams paskyrė po didelį žemės plotą.
Ketvirta kelionė
thumb|right|Ketvirta Kolumbo kelionė 1502 m. – 1504 m. 1502 m. gegužės 11 d. flotilė iš 4 laivų su 150 žmonių igula išplaukė į vakarus. Kolumbas į kelionę pasiėmė 13 metų sūnų Fernandą.
Tuo tarpu Vasko da Gama atrado kelią į tikrą Indiją aplink Afrikos žemyną. Kolumbas siekė įrodyti, kad jo kelias į Indiją yra trumpesnis, pelningesnis ir saugesnis. Kolumbas tikėjo, kad šis kelias plyti vakariau Kubos. Ten ir nuplaukė. Buvo pasiektas Hondūras ir Meksika, rytinė Nikaragvos pakrantė. Ten iš vietinių gyventojų buvo sužinota apie „turtingas karalystes“ (Majų civilizaciją, o gali būti ir apie Inkų valstybę) ir „didžiąją jūrą“ (Ramųjį vandenyną), esantį toliau į vakarus. Praradus du iš keturių laivų, buvo nuspręsta grįžti į Kubą, o vėliau į Jamaiką. Ten teko likusius laivus užplukdyti ant smėlio. Sunaikintų laivų medžiagos buvo panaudotos stiprinant gyvenvietę. Vienas iš Kolumbo draugų Diegas Mendesas, su indėnišku laiveliu išplaukė ieškoti pagalbos. Tik po kelių mėnesių kelionės jis pasiekė Haitį, iš kur atvedė pagalbą. Tuo tarpu Kolumbas sunkiai susirgo ir 1504 m. lapkričio 25 d. sergantis pasiekė Ispaniją.
Chronologija
thumb|right|200px|Paminklas Kolumbui [[Brėmerhafenas|Brėmerhafene]]
Espanjolos kolonizacija ir Kolumbo amžininkų kelionės
Tuo laiku į Ispaniją pradėjo tekėti auksas ir perlai, surinkti Perlų krante (pietinis Karibų jūros krantas). Į vakarų Indiją pradėjo keltis šimtai ir tūkstančiai žmonių, norinčių praturtėti. Nuo 1502 m. prasidėjo masinis Antilų salų apgyvendinimas.
Ispanai žvėriškai elgėsi su vietiniais gyventojais. 1515 m. vietinių Haičio gyventojų buvo jau mažiau nei 15 tūkstančių, o XVI a. viduryje jų visai neliko. Į Espanjolą pradėti vežti vergai iš Mažųjų Antilų salų, taip pat „laukiniai“ iš Kubos, Jamaikos ir Puerto Riko. Prasidėjo masinė vietinių gyventojų medžioklė Pietų Amerikoje, o galiausiai pradėti vežti vergai iš Afrikos. Jų palikuonys, dalinai susimaišę su ispanais, galiausiai apgyvendino visą Haičio salą.
Vos panaikinus Kolumbo monopolines teises į Naujas Žemes, iš karto pradėtos organizuoti ekspedicijos.
Pirmaisiais tapo Pedro Alonso Ninjas ir Alonso Ocheda. Pedro Alonso Ninjo 1499–1500 m. aplankė Karibų jūroje Perlų krantą į vakarus nuo Pairijos įlankos ir atsivežė patį didžiausią XV a. laimikį – 38 kg perlų.
Alonso Ocheda į 1499 m. ekspediciją pasiėmė ir ekspediciją finansavusių Florencijos bankininkų atstovą Amerigą Vespučį, kuris ištyrinėjo Pietų Amerikos žemyno krantus.
Paskutiniai gyvenimo metai
Po ketvirtos kelionės Kolumbas stengėsi susitikti su karaliumi. Jo didžiausia rėmėja Izabelė jau buvo mirusi. Karalius Ferdinandas nesuteikė jam audiencijos. Nebuvo realizuota nei viena iš žadėtų privilegijų. Paliktas ir pamirštas Kolumbas mirė po dvejų metų. Pagal kitą versiją (manuskriptas iš Pūros) Kolumbas mirė daug vėliau ir dar kartą surengė ekspediciją į Rytų Indiją. Šaltinio autentiškumas kelia dideles abejones.
Įvykiai po mirties
Kristupas Kolumbas mirė 1506 m. gegužės 20 d. Valjadolido mieste, Ispanijoje, palikęs tris sūnus: Diegą, Ferdinandą ir Bartolomėjų. Tuo metu jam buvo 54 metai. Pirmieji ligos simptomai jam pasireiškė jau trečiosios kelionės metu, prieš 8 metus. Pasak sūnaus Ferdinando, jo mirties priežastis buvo podagra, tačiau tais metais šią ligą diagnozuodavo praktiškai visiems nežinoma liga sergantiems žmonėms.
Naujausi Džeraldo Veismano tyrimai rodo, kad greičiausiai Kolumbo mirties priežastis buvo reta tropinė liga – Reiterio sindromas, nors neatmetama versija, kad žymusis keliautojas buvo užsikrėtęs to meto nežinoma venerine liga – sifiliu. Manoma, kad Kolumbas ir jo jūrininkai atvežė šią ligą į Europą. Po mirties Kolumbas buvo palaidotas mažoje Valjadolido koplyčioje, kiek vėliau perkeltas į Seviliją. 1526 m. šalia jo buvo palaidotas ir jo vyriausias sūnus Diego.
Diego našlei paprašius, abu kūnai buvo perkelti per Atlanto vandenyną ir palaidoti Haityje. Kristupas Kolumbas buvo palaidotas Santo Domingo katedros altoriaus dešinėje pusėje.
1795 m. Prancūzijai užgrobus Haitį palaikai buvo iškasti ir perkelti į Kubos sostinę Havaną. Praėjus šimtmečiui Kuba išsikovojo nepriklausomybę nuo Ispanijos, ir Kolumbo palaikai vėl buvo perkelti per Atlanto vandenyną, bei 1898 m. palaidoti Sevilijoje.
Vis dėlto 2002–2006 m. Granados mokslininkai nustatė, kad tikrieji palaikai yra Sevilijoje.
Biržų dekanatas
Biržų dekanatas priklauso Panevėžio vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Senoji Įpiltis
Senoji Įpiltis – kaimas šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės pakraštyje, kairiajame Šventosios krante, Latvijos pasienyje, šalia kelio. Piliakalnio seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, Kretingos rajono kultūros centro filialas, pora parduotuvių, įsteigta buveinių apsaugai svarbi teritorija „Senosios Įpilties apylinkės“, veikia Senosios Įpilties kaimo bendruomenė.
Etimologija
Pavadinimas kilo nuo kuršių ir lietuvių žodžio. Impiltimi priešistoriniais laikais buvo vadinama ant supilto piliakalnio netoli Šventosios upės stovėjusi kuršių pilis. Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas, sen. , , , , 🇬🇸. thumb|rigth|300px|[[Krikščionių kryžius|Kryžius su Švč. M. Marijos Sopulingosios skulptūriniu bareljefu (autorius Virgilijus Vaičiūnas, 1991 m.)]]
Geografija
Kaimas plyti Šventosios kairiajame krante, ribojasi su Margininkų mišku, Juodeikiais, Naująja Įpiltimi, Kiaupiškėmis, Benaičiais ir Lendimais. Juo teka Įpilties ir Graistupio (Stupio, Stunio) upeliai. Šiaurės rytinėje dalyje palei Šventąją auga Senosios Įpilties, o pietrytinėje dalyje – Vidgirių (Šilinės) miškas. Per kaimą eina keliai ir. Gyvenvietė kompaktiškai išsidėsčiusi tarp Vidgirių miško ir Įpilties upelio.
Istorija
Vietovė apgyvendinta pirmaisiais mūsų eros amžiais. Įpilties pilis (Empilten) minima Kuršo vyskupo Heinricho 1253 m. balandžio 5 d. rašte Livonijos ordino magistrui dėl pietinių Kuršo žemių pasidalijimo. Pilis stovėjo ant Senosios Įpilties piliakalnio, priešais kurį plytėjo papėdės gyvenvietė. XIII a. Įpiltis buvo Kuršo srities Duvzarės (Dviežerės) žemės apygardos centras. Slopindami kuršių sukilimą, Vokiečių ordino kryžiuočiai pilį 1263 m. sunaikino. thumb|300px|left|Piliakalnio kryžius su kaimo metrika (projekto autoriai Lina ir Antanas Steponavičiai) XV–XVI a. Įpilties žemėje susiformavo du kaimai – Senoji ir Naujoji Įpiltys, minimi nuo 1591 m., priklausė Palangos seniūnijai. Dvasiniais kaimo reikalais rūpinosi Palangos, nuo XVII a. – Laukžemės bažnyčių kunigai.
1738 m. kaimas turėjo 5 valakus žemės, kurią iš Palangos dvaro nuomavo 11 baudžiauninkų šeimų. 1779–1781 m. buvo 18, 1846 m. – 13 dūmų. XVIII a. pabaigoje Palangos seniūno, barono Karolio Mirbacho paliepimu įkurtas Įpilties palivarkas. XIX a. dalis kaimo priklausė Salantų, o kita – Šateikių dvarui.
1861–1915 m. Senoji Įpiltis buvo Senosios Impilties, Impilties seniūnijos centras. Iš baudžiavos paleisti ir nepatenkinti vykdoma žemės reforma valstiečiai 1864 m. sukėlė neramumus, kuriems numalšinti į kaimą buvo įvesti baudžiamieji Rusijos imperijos kariuomenės daliniai. 1870 m. kaime buvo 144 revizinės sielos (prievolininkai valstiečiai) ir 659 rėžiai žemės, už kurią dauguma valstiečių atlikinėjo atodirbio prievolę grafams Pliateriams, o likusieji mokėjo išperkamuosius žemės mokesčius grafams Gorskiams. Atribojant kaimo žemes nuo palivarko, 1882 m. kilo dar vienas valstiečių maištas. Nepatenkinti tuo, kad dvaras pasiliko sau derlingą, o jiems atidavė prastą žemę, valstiečiai kliudė atriboti žemes, atsisakė vykdyti taikos tarpininko ir policijos uriadniko privalomus nurodymus. Maištui nuraminti į kaimą buvo įvesta III Dono kazokų pulko šimtinė (116 kazokų su 121 arkliu) ir apgyvendinta 14-koje sodybų. 1897 m. 60 valstiečių užpuolė antstolį, policijos uriadniką ir kitus valdžios pareigūnus, varančius už skolas grafams Pliateriams aprašytus trijų valstiečių gyvulius. Po susirėmimo buvo suimta 12 asmenų, o 6 vyrai ir 3 moterys nuteisti 2–16 mėnesių kalėjimo.
Pokariu kaimas buvo Piliakalnio kolūkio administracinis-gamybinis centras, Laukžemės kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Jame veikė biblioteka (nuo 1956 m.), kultūros namai (1957 m.), felčerio-akušerio punktas (1958 m.).
1991 m. senojoje kaimo kryžkelėje pastatytas monumentalus kryžius su Švč. M. Marijos Sopulingosios skulptūriniu bareljefu (autorius Virgilijus Vaičiūnas), prie užtvankos – dvigubas kryžius su kaimo metrika (projekto autoriai Lina ir Antanas Steponavičiai).
Aukštatrakis
Aukštatrakis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Skaistgirių.
Genolapis
Genolapis (angl. linkage map) yra schema, parodanti genų išsidėstymo tvarką chromosomoje.
Genolapis neatspindi fizinių atstumų, o parodo santykinę genų padėtį. Genų išsidėstymo tvarka nustatoma lyginant kaip dažnai tam tikruose lokusuose esantys genai yra paveldimi kartu. Kuo arčiau yra tam tikri du genai (mažesnė tikimybė jiems atsiskirti), tuo dažniau jie paveldimi kartu. Genai, esantys skirtingose chromosomose, paveldimi nepriklausomai vienas nuo kito. Atstumas tarp genų genolapyje matuojamas centimorganomis (cM). Viena centimorgana - tai atstumas tarp tokių genų, kurie vykstant mejozei atsiskiria vieną kartą iš šimto. Tačiau tai teisinga tik tarp arti esančių genų; sudedant atstumus tarp tolimų genų jie gali siekti šimtą ir daugiau.
Nustatant nežinomo geno vietą chromosomoje, stebima, su kokiais žinomoje vietoje esančiais genais jis dažniausiai paveldimas kartu. Tie žinomi genai gali lemti išoriškai stebimą požymį (akių spalvą ir pan) tačiau šiuo metu dauguma "genų" yra tiesiog žinomos, tarp individų beiskiriančios bei galimos laboratorijoje nustatyti DNR sekos (genetiniai markeriai).
Liuda Mažeikienė
Liuda Mažeikienė (Buragaitė, g. 1926 m. rugpjūčio 21 d. Vilkaviškyje) – Lietuvos architektė.
Biografija
1945–1950 m. studijavo Kauno universitete (iki 1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas). 1951 m. baigė Kauno politechnikos institutą.
Nuo 1951 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo architektė, 1961–1983 m. projektų vyr. architektė. 1986–1995 m. Kauno bendrovės „Projektuotojas“ architektė. Lietuvos architektų sąjungos narė.
FAS Náoysa
Nausos FAS – Graikijos futbolo klubas iš Nausos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1968 m., kai įkurtas FAS klubas.
1993 . pateko į aukščiausią lygą, bet joje neįsitvirtino.
Mališčinas
Mališčinas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurę nuo Grodzisko, apie 29 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 59 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Aukštieji
Aukštaisiais vadinami kaimai:
San Marino vyrų futbolo rinktinė
San Marino vyrų futbolo rinktinė – San Marinui atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja San Marino futbolo federacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate. Laikoma viena silpniausių Europos rinktinių.
San Marinui priklauso futbolo rekordas – jie įmušė greičiausią įvartį pasaulio čempionato istorijoje, kai pasaulio čempionato atrankoje 1993 metais rungtynėse su Anglijos rinktine įmušė įvartį per 8,3 sekundės, bet rungtynes pralaimėjo 7-1.
Pagal FIFA pasaulio reitingą 2014 m. rinktinė su Butano ir Terkso ir Kaikoso salų rinktinėmis dalinosi paskutine 208 vieta.
XV Europos futbolo čempionato atrankos varžybų rezultatai 2014–2015 m. leido šiai komandai pakilti iš paskutinės reitingo vietos – san mariniečiai namuose sužaidė lygiosiomis 0-0 su estais, o 2015 m. rugsėjo 8 d. Vilniuje 1-2 pralaimėjo Lietuvai. Tai buvo pirmasis jų įvartis svečiuose per 14 metų.
2022 m. kovo 28 d. San Marino komanda pirmą kartą sužaidė rungtynes su ne Europos ekipa, kai Ispanijoje 0-2 pralaimėjo Žaliojo Kyšulio rinktinei.
Palėveniai
Palėveniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybės pietvakariuose. Teka upelis Rupis, iš šiaurės prieina Toliūnų miškas.
Žymūs žmonės
Palėvenių kaime gimė:
Lúcio Costa
miniatiūra|Eskizinis Lusijaus Kostos portretas Lusijus Kosta (, 1902 m. vasario 27 d. Tulonas, Prancūzija – 1998 m. birželio 13 d. Rio de Žaneiras, Brazilija) – brazilų architektas, urbanistas, architektūrologas.
Biografija
1917–1924 m. studijavo Nacionalinės dailės mokykloje Rio de Žaneire, nuo 1930 m. šios mokyklos direktorius. Reformavo mokyklos mokymo metodus.
Vienas Brazilijos moderniosios architektūros kūrėjų, nacionalinės architektūros tradicijas derino su funkcionalizmo bruožais, naujomis statybinėmis technologijomis.
Europa (Vilnius)
Europa (arba Airupė) – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės vakaruose, į pietryčius nuo Kernavės. Pietuose telkšo Aliejūnų ežeras.
Gyventojai
thumb|left|240px|Airupės apylinkės. Apleistos fermos ir Aliejūnų ežeras
Pūras (matavimo vienetas)
Pūras – senovinis tūrio matavimo vienetas, skirtas birioms medžiagoms matuoti. Taip pat skirta dalis – puspūris.
Nuo XVI iki XX a. pr. lietuvių (žemaičių) pūras buvo lygus šeštadaliui statinės, 12 senųjų gorčių (arba 24 naujųjų gorčių), 62,7 l. Mažasis pūras buvo lygus 18 naujųjų gorčių (50,76 l). Be to, Lietuvoje dar buvo žinomas Rygos arba Magdeburgo pūras (=24 Rygos gorčiams, 26 nauj. gorčiams, 73,32 l) bei didysis pūras (30 nauj. gorčių, 84,6 l).
Panevėžio-Krekenavos dekanatas
thumb|[[Panevėžio Švč. Trejybės bažnyčia – pagrindinė Panevėžio-Krekenavos dekanato bažnyčia]]
Panevėžio-Krekenavos dekanatas priklauso Panevėžio vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Siera Leonės geografija
Pagrindinė geografinė informacija
Plotas:
viso: 71.740 km²
žemė: 71.620 km²
viso: 958 km
šalys kaimynės: Gvinėja 652 km, Liberija 306 km
jūros siena: 402 km
Teritorija: kalnai rytuose, centre žemumos ir dirbama žemė, vakaruose mangroviniai pelkynai, dirbama žemė, drėgnųjų miškų lygumos, kranto linija;
žemiausias tašlas: Atlanto vandenynas 0 m virš jūros lygio;
aukščiausias taškas: Bintumanis 1948 m virš jūros lygio.
Natūralios iškasenos: deimantai, auksas, geležis, titanas, boksitas, chromitas.
Žemės naudojimas:
dirbama žemė: 7 %
javai: 1 %
ganyklos: 31 %
miškai ir girios: 28 %
kita: 33 % (1993 m.)
Drėkinama žemė: 290 km²
Gamtiniai pavojai: sausros, smėlis pustomas nuo Saharos, smėlio audros.
Lietūs: lietaus kranto linijoje per metus iškrenta iki 495 cm, dėl to ši vieta laikoma viena drėgniausių vakarų Afrikoje.
Boguševas (reikšmės)
Boguševu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Bodegas Irache
Istorija
1072 m. Sančas IV Navarietis padovanojo vynuogyną Jokūbo kelyje buvusiai Irache vienuolyno piligrimų ligoninei.
1918 m. šalia vienuolyno pastatytos gamyklos pastatas, o vienuolyno vienoje patalpoje įkurtas vyndarystės muziejus, kuriame yra daugiau kaip 200 vienetų istorinių vyno gamybos įrangos ir daug vyno butelių iš žinomų vynuogių derlių.
Vyno šaltinis
1991 m. „Bodegas Irache“ pastato sienoje, šalia istorinio piligrimų kelio, įrengė vyno šaltinį. Šaltinėlyje yra įrengti du kranai, – vandens ir raudono vyno, skirti pavargusiems piligrimams atsigerti.
„Vyno šaltinis“ yra pastatyta iš akmens ir įamžintas dviem piligrimėmis legendos:.
Vyno rūsiai
Vyno gamybos reikmėms naudojamos nerūdijančio plieno talpose su temperatūros kontrole. Šiuo metu yra 23 70000 l ir 9 25000 l vyno talpos. Išpilstymo pajėgumas – iki 6000 butelių /val.
1991 m. atidarytas 6700 m² rūsio salė su 10000 225 l ąžuolo vyno statinių. Šios patalpos viena siena skirta brandinti 3 000 000 butelių vyno.
Vynuogynai ir vynuogės
„Bodegas Irache“ priklauso 150 ha vynuogynų, čia auginamos šių rūšių vynuogės:
Vynai
Vyno gamykla daro įvairių rūšių vynus, įskaitant tarptautiniu mastu pripažintų prekių ženklus „Irache“, „Castillo de Irache“, „Prado de Irache“ ir „Fuente Cerrada“. Šie vynai eksportuojami į 68 pasaulio šalis.
Drohičino pilis
thumb|right|250px|Pilies kalnas prie Vakarinio Bugo upės Drohičino pilis – pilis stovėjusi šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje, Drohičino valsčiuje, Drohičino mieste ant dešiniojo Vakarinio Bugo upės kranto. Šiuo metu ant pilies kalno išlikę tik nedideli pilies griuvėsių fragmentai.
Istorija
Medinė gotikinio ir renesansinio architektūros stiliaus pilis buvo pastatyta XV a. amžiuje. Nėra tiksliai žinoma kas pilį pastatė ar Mazovijos kunigaikščiai ar Jogailaičiai. Iš pilies buvo valdomos Drohičino žemės. XVII a. pilyje veikė pilies teismas. Švedų tvano metu pilis buvo sugriauta. 1928 m. minint Lenkijos nepriklausomybės dešimtmetį ant kalno pastatytas obeliskas.
Aukštieji (Akmenė)
Aukštieji – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Naujosios Akmenės.
Šuninė erkė
Šuninė erkė, miškinė erkė (Ixodes ricinus) – iksodinių (Ixodidae) šeimos erkė.
Kūnas ovalus, ant nugaros yra skydelis, kuris patinų dengia visą nugarą, o patelių, lervų ir nimfų nedidelis skydelis yra tik nugaros priekinėje dalyje. Patelių likusią kūno dalį dengia minkšta danga, dėl to jų kūnas gali padidėti. Patinai rudi, apie 2,5 mm ilgio. Alkana patelė taip pat ruda, bet kai prisisiurbia kraujo, jos spalva kinta nuo geltonos iki raudonai rudos. Be to, alkanos patelės ilgis apie 4 mm, o sočios – net iki 11 mm.
Aptinkama miškuose, krūmais apaugusiose vietose.
Šuninė erkė gali parazituoti ant daugelio laukinių ir naminių gyvulių, taip pat ant žmogaus. Perduoda tuliaremijos sukėlėją žmogui ir naminiams gyvuliams.
Gyvenimo ciklas
''I. ricinus'' erkių gyvenimo ciklas, priklausomai nuo gyvenimo sąlygų, gali trukti nuo vienerių iki šešerių metų. Dažniausiai trunka 2-3 metus. miniatiūra|I. ricinus erkių alkanos ir pasimaitinusios lervos, nimfos ir suaugėliai.
''I. ricinus'' gyvenimo ciklas prasideda, kai iš kiaušinių išsirita lerva, turinti tris poras kojų. Lervos maitinasi ant smulkių stuburinių (graužikų, paukščių, driežų). Pilnai pasimaitinusi lerva nukrenta ant žolės, išsineria ir tampa nimfa, turinčia keturias poras kojų, bet dar nediferencijuota lytiškai. Nimfos maitinasi ant smulkių stuburinių, kaip ir lervos, bet gali maitintis ir ant didesnių žinduolių. Pilnai pasimaitinusi nimfa nukrenta ant žemės, vėl neriasi ir tampa suaugėliu. Tiek patelės, tiek patinai maitinasi ant didelių žinduolių, taip pat ir žmogaus. Patinai ieško patelių apvaisinimui. Apvaisintos patelės turi pilnai pasimaitinti ir tada atsikabinusios nuo šeimininko pasiruošia dėti kiaušinius. Vienoje dėtyje gali būti nuo 1000 iki 3000 kiaušinių. Padėjusi kiaušinius patelė žūsta.
Maitinimasis
Erkės maitinasi prisitvirtinusios prie šeimininko, per pažeistą odą absorbuodamos kraują ir audinių skystį. Palyginus su uodais, maitinimasis yra labai lėtas, trunka nuo 2 iki 15 dienų, priklausomai nuo išsivystymo stadijos. Erkė, užlipusi ant šeimininko, išsirenka vietą, kurioje kapiliarai yra arti paviršiaus, pakelia kūną 450 kampu ir cheliceromis praduria epidermį, dažniausiai nesukeldama skausmo, nes išskiria seiles, turinčias nuskausminamųjų savybių. Cheliceromis padaromas tik pirminis epidermio pažeidimas, vėliau erkė išskiria seiles ir po truputį įstumia hipostomą. Tada kraujas ar audinių skystis hipostomo grioveliu įsiurbiamas į erkės skrandį. Seilių išskyrimas, kraujo siurbimas ir neaktyvumas yra periodiškai kartojamas. Erkė lieka prisikabinusi iki maitinimosi pabaigos. Per visą maitinimosi laikotarpį erkė pereina dvi fazes: lėtąją, trunkančią apie 7 dienas, kurios metu erkės masė padidėja apie 10 kartų, ir sparčiąją, trunkančią apie 24 valandas, kurios metu erkės masė dar padidėja apie 10 kartų.
Išnašos
thumb|230px|left|Šuninės erkės soti patelė
Levoniai (reikšmės)
Levoniais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Soninkai
Soninkai (Soninké) – Afrikos tauta, gyvenanti Vakarų Afrikoje. Daugiausia soninkų gyvena Malyje (ypač vakaruose), taip pat aplinkinėse teritorijose Mauritanijoje, Senegale, Gambijoje, mažesnės populiacijos sutinkamos Burkina Fase, Ganoje, Dramblio Kaulo Krante, Bisau Gvinėjoje. Populiacija – apie 1–2 mln. žmonių. Vartoja soninkų kalbą, priklausančią mande kalbų grupei (tradiciškai priskiriama Nigerio-Kongo šeimai). Absoliuti dauguma soninkų išpažįsta islamą (sunitai).
Soninkai buvo pagrindinė tauta, kuri sudarė viduramžių Ganos imperijos valstybę.
Verčiasi daugiausia žemdirbyste (augina sorgus, kukurūzus, ankštines kultūras), gyvulininkyste (laiko kupranugarius, ožkas, avis), dirba žemės riešutų plantacijose, verčiasi prekyba, uždarbiauja miestuose.
Soninkų visuomenei būdinga griežta socialinė hierarchija, egzistuoja kastos, tarpkastinės vedybos netoleruojamos.
Kosta Rikos akmeniniai rutuliai
Kosta Rikos akmeniniai rutuliai – daugiau nei 3000 įvairių akmeninių rutulių (petrosferų), išsibarsčiusių po Kosta Rikos teritoriją. Daugiausia jų randama Dikiso upės deltoje bei Kanjo saloje.
Sferų dydis vyrauja nuo kelių centimetrų iki daugiau nei 2 m skersmens bei 15 t masės. Dauguma sferų sudarytos iš bazaltinės medžiagos – gabro. Dar po tuziną rutulių iškalta iš klinties bei smiltainio. Pasižymi labai dideliu taisyklingumu, nors kai kurių rutulių nuokrypis siekia iki 5 cm.
Manoma, kad rutuliai buvo padaryti laikotarpyje nuo III a. pr. m. e. iki XVI a. Dauguma akmenų buvo iškalti ne tose vietose, kur jie rasti. Nei jų paskirtis, nei kūrėjai nėra žinomi. Tiesa, rutulių radimvietėse randama Aguas Buenaso kultūros keramikos liekanų.
Akmeniniai rutuliai rasti apie 1930 m., kai „United Fruit Company“ pradėjo kirsti džiungles bananų plantacijoms. Dalis rutulių smarkiai apgadinti buldozeriais, be to, keletas rutulių išgręžti bei išsprogdinti tikintis, kad juose paslėpti lobiai. 1948 m. pradėti pirmieji archeologiniai šių radinių tyrimai.
Kupiškio dekanatas
thumb|[[Kupiškio Kristaus Žengimo į dangų bažnyčia – pagrindinė Kupiškio dekanato bažnyčia]]
Kupiškio dekanatas priklauso Panevėžio vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Amerikos trasa
Amerikos trasa (angl. Circuit of the Americas) – 2012 m. pastatyta lenktynių trasa Ostine JAV, kurioje rengiamos Formulės-1, Moto GP ir V8 Supercars čempionatų lenktynės. Tai yra pirmoji trasa šioje šalyje pastatyta specialiai F-1 lenktynėms.
Trasą projektavo vokietis Hermann Tilke. Ji yra 5,5 km ilgio ir turi 20 posūkių.
2020 m. lenktynės nevyko dėl COVID-19 pandemijos.
Benetton
„Benetton Group“ – tarptautinė Italijos mados kompanija. Pavadinimas kilo nuo Benetton šeimos, kuri prekės ženklą įkūrė 1965 m. Kompanija pasaulyje turi daugiau nei 6 tūkst. drabužių parduotuvių tinklą, 2013 m. pajamos siekė 1,6 mlrd. eurų.
Istorija
Kompanija įkurta 1965 m. Ją inicijavo Luciano Benetton, kuris jau nuo pat mažens domėjosi mada, pradėjo dirbti asistentu vienoje apatinio trikotažo parduotuvėje būdamas tik keturiolikos metų. Šeimos verslo pradžią inicijavo ir Luciano sesuo Giuliana, kuri nuo mažens mėgo dribti su siuvimo mašina.
Vienas žymiausių pirmųjų „Benetton“ produktų buvo vilnos megztinis. Megztinis kaip aprangos dalis septintajame dešimtmetyje buvo laikomas prabangos preke, skirta labiau suaugusiems bei parduodama už gana didelę kainą ir tik kelių spalvų. Benetton sugalvojo savą dizainą ir, nors megztinis turėjo tik penkis dydžius, buvo parduodamas net 36-iomis skirtingomis spalvomis. Benetton drabužiai nuo pat pradžių susilaukė didelės sėkmės ir sugebėjo sparčiai reaguoti ir patenkinti jaunimo poreikius. Didžiąją dalį produktų parduotuvėse iš pradžių sudarė megzti rūbai, 1972 m. pristatyta „Jeans West“ džinsų linija.