cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Genovaitė Vaišaitė-Četkauskienė
Biografija
1977–1984 m. Biržų 2-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovė – vaikų chorą parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei.
Galilėjus
Galilėjas Galilėjus (1564 m. vasario 15 d. Pizoje – 1642 m. sausio 8 d. Florencijoje) – italų astronomas, matematikas, filosofas ir fizikas.
Galilėjus prisidėjo prie teleskopo tobulinimo, astronominių atradimų, palaikė M. Koperniko idėjas.
Biografija
Gimė 1564 m. vasario 15 d. Italijoje, Pizos mieste, čia mokėsi, įstojo į universitetą, tačiau nebaigė jo dėl finansinių sunkumų. Vėliau, būdamas 25 metų, pradėjo dėstyti matematiką Pizos universitete, šiek tiek vėliau persikėlė į Paduvos universitetą, kur iki 1610 m. dėstė geometriją, mechaniką ir astronomiją. 1610 m. aprašė savo atradimus knygoje „Žvaigždžių pasiuntinys“, kuri tapo viena iš skaitomiausių knygų Italijoje ir kitose šalyse. 1612 m. paskelbė darbą „Svarstymai apie kūnus, kurie yra vandenyje, ir apie tuos, kurie jame plaukia“. 1632 m. išleistoje knygoje „Dialogas apie dvi svarbiausias pasaulio sistemas – Ptolemajo ir Koperniko“ pasisakė už Koperniko heliocentrinę sistemą, tuo užsitraukdamas Katalikų bažnyčios nemalonę. Už scholastinės Aristotelio fizikos neigimą 1632 m. jam teko stoti prieš inkvizicijos teismą. Iš pradžių priverstas tylėti, vėliau, grasinamas kankinimais, atsisakė savo pažiūrų. Nuo 1633 m. gyveno kaime namų arešto sąlygomis prie Florencijos. 1637 m. apako. Palaidotas Florencijos Santa Croce bazilikoje. 1638 m. Olandijoje buvo išleistas jo veikalas „Pokalbiai ir matematiniai įrodinėjimai apie dvi naujas mokslo šakas“, kuris padėjo pamatus medžiagų mechanikos mokslui.
Genovaitė Vaišaitė-Četkauskienė
Biografija
Nuo 1989 m. G. Četkauskienė – Pakruojo švietimo darbuotojų moterų choro vadovė. Kolektyvą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Ji yra Pakruojo rajono dainų švenčių dirigentė.
Galilėjus
Išradimai
thumb|left|2009 m. Lietuvos pašto ženklas, skirtas Galilėjui Galilėjui klaidingai priskiriama teleskopo išradėjo garbė, tačiau jis buvo vienas pirmųjų efektyviai panaudojusių teleskopą dangaus stebėjimui. Naudodamasis 1608 metais Nyderlanduose išrasto teleskopo brėžiniais jis pats susikonstravo aštuonis kartus didinantį teleskopą, o vėliau jį patobulino iki 20 kartų didinančio. Galilėjus 1610 m. atrado keturis didžiausius Jupiterio palydovus, Mėnulio kalnus, Veneros fazių kaitą, taip pat buvo vienas pirmųjų europiečių, stebėjusių Saulės dėmes (kinai dėmes stebėjo žymiai anksčiau). Pirmasis pasisakė prieš manierizmą. Idėjų semtis siūlė iš realaus gyvenimo.
Atrado švytuoklės švytavimo dėsnį ir sukonstravo hidrostatines svarstykles kietujų kūnų tankiui matuoti. 1589 m. tapęs matematikos profesoriumi, pasvirusiame Pizos bokšte tyrė laisvojo kritimo dėsnį. Jo konfliktas su Bažnyčia įkvėpė daugelį žymių rašytojų (pvz., Bertoldą Brechtą). Praėjus daugiau kaip trims amžiams po Galilėjaus mirties, popiežius Jonas Paulius II Katalikų bažnyčios vardu pripažino, kad su Galilėjumi buvo elgtasi neteisingai.
1183 m.
1183 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Amit
thumb|200px|Amit papiruse Amit (Amut, Ahemait) egiptiečių mitologijoje – dieviško atpildo personifikacija. Ji – atpildas žmogui už viską ką blogo padarė gyvenime. Amit vaidmenį nusako vardas, reiškiantis „rijikė“, arba tikslesnis ir mažiau eufeminis „kaulų valgytoja“. Amit buvo vadinama daugybe vardų, dažniausi – Milijonų rijikė, Širdžių ėdikė, Mirusių rijikė, Mirties didybė. Nors Amit dažnai minima kaip demonas, iš esmės ji blogio naikintoja ir gėrio jėga.
Amit vaizduojama su krokodilo galva, priekinė dalis priklausė liūtui ar leopardui, nugara – begemotui. Ji buvo visų šių gyvūnų kombinacija. Amit nebuvo garbinama kaip deivė, ji tiesiog įkūnijo visas egiptiečių baimes, kadangi šie gyvūnai buvo laikomi pačiais pavojingiausiai Egipte.
Beer Ševa
Beer Ševa (arba Beršeba; ) – miestas pietiniame Izraelyje, Negevo dykumoje. Pietų apskrities administracinis centras. Mieste yra Ben Guriono universitetas, 3 koledžai, Sorokos ligoninė. Apylinkėse vystoma drėkinamoji žemdirbystė. Keramikos, chemijos, statybinių medžiagų pramonė.
Istorija
Beer Ševos pavadinimas iš hebrajų k. ir reiškia „gerasis septynetas“. Miestas egzistavo jau nuo antikinių laikų. Daug kartų sugriautas ir atstatytas. Beer Ševa garsi tuo, kad čia, pasak Senojo Testamento, sudaryta Izaoko ir Abraomo sąjunga. Visais laikas tai buvo svarbus transporto ir prekybos mazgas. Miestą buvo užėmę ir egiptiečiai, ir kryžiuočiai, ir arabai. Šiais laikais mieste gyvena daugiausia žydai imigrantai iš Rusijos bei beduinai.
Bristol Rovers FC
Bristolio „Rovers“ – Anglijos futbolo klubas iš Bristolio. Klubo komanda 2009-2010 m. sezone žaidžia Anglijos pimojoje futbolo lygoje.
Istorija
Nuo 1996 m. rugpjūčio klubas žaidžia „Memorial“ stadione, bet dėl vykdomų darbų laikinai žaidžia „Whaddon Road“.
Vytautas Laimutis Četkauskas
Vytautas Laimutis Četkauskas (g. 1934 m. vasario 22 d. Kriaunose, Rokiškio raj.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
1955–1959 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. Vytautas Ūsevičius ir Jonas Narvidas). 1961–1965 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Liongino Abariaus klasė). 1976 m. neakivaizdiniu būdu baigė Šiaulių pedagoginį institutą ir įgijo pedagogo – psichologo specialybę.
1955–1959 m. Papilio (Biržų raj.) vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei skudučių ansamblio vadovas, o kultūros namuose suorganizavo moterų ir mišrųjį chorus. Kolektyvai rajoniniuose ir tarprajoniniuose festivaliuose pelnė pirmųjų vietų.
Nuo 1959 m. rudens Rokiškio vaikų muzikos mokyklos ir vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių mergaičių chorams, akordeonų orkestrui ir skudučių ansambliui, kultūros namų mišriajam chorui. 1961–1974 m. Rokiškio vaikų muzikos mokyklos direktorius, kurį laiką – Rokiškio raj. mokytojų mišriojo choro vadovas. 1964 m. I respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse vidurinės mokyklos jaunučių choras pelnė trečiąją vietą, o vaikų muzikos mokyklos akordeonų orkestras – antrąją. Vidurinės mokyklos jaunių chorą parengė 1965 m. respublikinei dainų šventei, muzikos mokyklos akordeonų orkestrą 1969 m. moksleivių respublikinei meno ir sporto šventei.
Vienerius metus buvo Tauragės vaikų muzikos mokyklos direktorius ir skudučių ansamblio vadovas – parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei. 1975–1985 m. Biržų vaikų muzikos mokyklos direktorius ir choro vadovas – parengė 1977, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms. Taip pat vadovavo Biržų rajono švietimo darbuotojų moterų chorui, kuris 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse savo grupėje pelnė geriausio kolektyvo vardą. Šis choras dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje, nemažai koncertavo, zoninėse apžiūrose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų.
1985–1987 m. Panevėžio 15-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vaikų choro bei mergaičių vokalinio ansamblio vadovas. 1987–1992 m. mokytojavo ir vadovavo vaikų chorui Panevėžio 13-ojoje vidurinėje mokykloje. 1991 m. vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Dainuok, jaunoji Lietuva“ jaunučių choras pripažintas geriausiu kolektyvu. 1992–1997 m. Panevėžio 20-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. 1992–1993 m. Panevėžio miesto švietimo skyriaus vedėjo pavaduotojas.
Nuo 1994 m. Pandėlio (Rokiškio raj.) meninio lavinimo centro Panemunio filialo muzikos mokytojas, nuo 1995 m. Panemunio kultūros namų administratorius, vaikų ir suaugusiųjų vokalinių ansamblių vadovas. 1996 m. įkūrė kraštiečių draugiją „Panemunio krivūlė“, rengia įvairius kultūros renginius, 1997 m. sukūrė projektą „Nikodemas Martinonis tėviškėn sugrįžta“, inicijavo piliakalnio ir parko sutvarkymą, dirigentui paminklo pastatymą ir organizavo jo atidengimo iškilmes.
1961–1984 m. Rokiškio ir Biržų rajonų dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, muzikos mokymo metodinių komisijų pirmininkas. 1964 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1994 m. suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Ivar Kreuger
Ivaras Kroigeris (Ivar Kreuger; 1880 m. kovo 2 d. Kalmare, Švedija – 1932 m. kovo 12 d. Paryžiuje) – švedų inžinierius, finansininkas, pramonininkas ir verslininkas. 1908 m. jis įsteigė statybų bendrovę „Kreuger & Toll Byggnads“ AB. Atkakliomis investicijomis ir novatoriškomis finansinėmis priemonės jis pastatė tarptautinę degtukų pramonės imperiją. Tarpukariu jam priklausė degtukų pramonės monopolijos Europoje, Centrinėje bei Pietų Amerikose, o galiausiai apie du trečdalius ar tris ketvirtadalius pasaulinės degtukų gamybos verslo, dėl ko jis vėliau buvo pramintas „Degtukų karaliumi“. Kroigerio finansinė imperija žlugo užklupus Didžiajai ekonominei krizei; 1932 m. kovą jis rastas negyvas savo buto kambaryje Paryžiuje. Policija nusprendė, kad jis nusižudė, bet po kelių dešimtmečių jo brolis Torstenas pareiškė, jog jo brolis buvo nužudytas, kas lėmė kontroversiškos literatūros šiuo klausimu atsiradimą.
Biografija
Užaugo verslininko šeimoje. 1900 m. būdamas vos 20 metų, geriausiais pažymiais baigė statybos inžinerijos studijas ir iškeliavo į Afriką bei Indiją. Vėliau dirbo Meksikoje, JAV tyrinėjo statybų rinką, susipažino su naujausiomis statybų technologijomis.
1929 m. įkūrė bendrovę „Svenska Cellulosa Aktiebolaget“. 1903 m. vadovavo didžiausio (tuo metu) viešbučio statyboms Johanesburge. 1907 m. sugrįžo į Švediją ir įsteigė (kartu su Paul Toll) statybų bendrovę „Kreuger & Toll“, sėkmingai užsiiminėjo verslu. 1912 m. jo vadovaujama bendrovė Stokholme pastatė naują meriją (rotušę) bei olimpinį stadioną.
Pramonės imperijos kūrimas
1913 m., prieš pat Pirmojo pasaulinio karo pradžią, iš tėvo paveldėjo degtukų fabriką, tęsė jo veiklą. Kreuger sumaniai pasinaudojo politine ir ekonomine suirute, kovojant su pagrindiniu konkurentu bei perimant bendrovę „Svenska Tändstickers AB“. 1917 m. „Svenska Tändstickers AB“ pradėjo tarptautinę plėtrą. Europos valstybėms Kreugeris siūlė kreditus, mainais prašydamas monopolio degtukų pramonėje. Daug vyriausybių sutiko su verslininko keltomis sąlygomis.
Finansinių sandorių, politinės situacijos sąlygų, jos išnaudojimo, kūrybingumo, dempingo politikos dėka pavyko nurungti daugelį tarptautinių konkurentų. Vienu metu net 3/4 degtukų, parduodamų visame pasaulyje, buvo pagaminti Kreugerio bendrovių valdomuose fabrikuose. Kreuger savo laiku buvo vienas turtingiausių pasaulio žmonių, jo valdomų miškų teritorija buvo tokio dydžio kaip Belgija. Pagrindinis koncerno biuras buvo „Match Palace“ (Degtukų rūmai, Stockholmas), atstovybės buvo Europos sostinėse (Berlynas, Paryžius, Roma). J.M.Keinsas Kreugerį vadino to meto didžiausios kūrybinės galios versle žmogumi.
1927 m. Kreugeris Prancūzijai suteikė (tuo metu didžiulę) 75 mln. dol. paskolą. 1928 m. siūlė Tarybų Sąjungai daugiau nei 1 mlrd. paskolą žemomis palūkanomis, tačiau Stalinas atmetė pasiūlymą. Didžiulius veiklos mastus greitai pastebėjo pasaulio žiniasklaida. 1929 m. žurnalas „Time“ skyrė vieną pagrindinių straipsnių verslininko veiklai. Verslininkas taip pat rėmė ir nacionalsocializmo (NSDAP) veiklą.
Pasaulyje artinosi Didžioji ekonominė krizė, kreditų grąžinimo sąlygos buvo sudėtingos. 1929 m. dramatiški įvykiai Niujorko vertybinių popierių biržoje paveikė Kreugerio verslo strategiją. 1929 m. keletą savaičių po „juodojo penktadienio“ Kreugerio koncernas Veimaro Respublikai suteikė 125 mln. dol. paskolą, kurią ši turėjo grąžinti po 50 metų, mokėdama 6 % palūkanas. 1930 m. Kreugeris įgijo telekomunikacijų bendrovės „Ericsson“ akcijų kontrolinį paketą.
Greta ekonominės galios augo ir politinė įtaka. 1930 m. Kreugeris, pasiūlęs tuo metu finansinėje krizėje esančiai Vokietijos imperijai ilgalaikę 500 mln. reichsmarkių paskolą, mainais gavo degtukų gamybos bei platinimo Vokietijoje monopolį; paskolą Vokietija baigė mokėti tik 1983 m. sausio 15 d. Iki to laiko Vokietija tegalėjo pirkti degtukus ir negalėjo pati gaminti.
Kreugerio suteiktų paskolų suma, įvertinus ekonominius pasikeitimus, šiandieniais vertinimais siektų 40 mlrd. JAV dolerių. Tam tikru metu Kreugeris gaudavo net iki 30 procentų palūkanų („Kreuger & Toll“ privilegijuotos akcijos teikė iki 50 % dividendų), o didžiausi pasaulio bankai jo kreditingumą vertino aukščiausiais balais. Spaudoje buvo vadinamas „Pasaulio gelbėtoju“. Tačiau netrukus ekonominės krizės simptomai pasireiškė ir Kreugerio verslo imperijoje, kurią išlaikyti jam pavyko neteisėtais būdais, teikė garantijas, kurių negalėjo užtikrinti, užsiėmė šešėliniu verslu. Didžiuliai pinigų srautai keliavo iš vienos bendrovės į kitą, didelius dividendus pradėjo mokėti ne iš pelno, bet ir įmonių lėšų.
Kuosiškės
Kuosiškės – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Daugailių.
Ivar Kreuger
Pramonės imperijos kūrimas
1930 m. su Ivaro Kreugero degtukų trestu STAB 6 mln. JAV dolerių vertės sutartį buvo pasirašiusi Lietuvos vyriausybė. Tai buvo sandėris dėl monopolinių teisių į degtukų gamybą ir didmeninę prekybą Lietuvoje pardavimo. Visa švedų kontroliuojama gamyba buvo sukoncentruota Vilijampolės (Kaunas) degtukų fabrike „Liepsna“.
Po mirties
1932 m. kovo 12 d. Kreugeris buvo rastas negyvas savo bute Paryžiuje. Dieną prieš tai ginklų parduotuvėje Paryžiuje buvo pastebėtas vyras, ieškojęs pistoleto bei amunicijos; paklausus pavardės, registruojant klientus specialiame žurnale, atsakymas buvo „Ivar Kreuger“. Iki šiol verslininko mirties aplinkybės nėra aiškios, nenustatyta, ar Kreugeris tikrai lankęsis ginklų parduotuvėje. Manoma, kad Kreugeris nusižudė, taip pat keliama užsakytos žmogžudystės versija.
Investuotojai sunerimo tik po žinios apie Kreugerio mirtį, kovo 13 d. Niujorko biržoje sekė Kreugerio krachas („Kreuger-Crash“). JAV vertybinių popierių rinkoje buvo inicijuotos bei priimtos naujos taisyklės dėl garantijų vertybinių popierių prekyboje, įvesti papildomi skaidrumo reikalavimai asmenims, valdantiems didelius finansinius srautus biržoje.
Dabar dalis Kreugerio verslo imperijos veikia tarptautinio holdingo „Swedish Match“ AB įtakos dėka, užima svarbią padėtį tabako rinkoje.
San Fransisko de Makorisas
San Fransisko de Makorisas  – miestas šiaurinėje Dominikos Respublikoje, Sibao tarpukalnių slėnyje, prie Junos upės. Duartės provincijos administracinis centras. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kakava, kava, vaisiai, ryžiai, cukranendrės, medus; auginami gyvuliai). Vystomas turizmas. Yra Šv. Onos katedra, keletas parkų.
Istorija
Ispanai gyvenvietes Sibao slėnyje steigė jau nuo XV a. pab., tačiau gyvenvietė oficialiai įkurta 1778 m. (kaip Villa del Rincón de Santa Ana de San Francisco de Macorís).
Gelmiažuvės
Gelmiažuvės (Aulopiformes) – stipinpelekių žuvų (Osteichthyes) būrys.
Sistematika
Iš viso dabar yra 13 šeimų.
Graikijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Graikijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Proto kultas
thumb|250px|right|„Proto festivalis“ (Fête de la Raison), 1793 m. Proto kultas – sekuliarizmu ir ateizmu paremta bažnyčia, egzistavusi Prancūzijoje revoliucijos metu. Jos pagrindiniai įkūrėjai buvo Jacques Hébert ir Pierre Gaspard Chaumette. Kaip atsaką į ją, deistas Maksimiljanas Robespjeras įkūrė Aukštesniosios būtybės kultą (Culte de l'Être suprême).
Proto kultas gyvavo maždaug 1792–1794 m. ir buvo sunaikintas Robespjero.
Į „Proto šventyklas“ buvo perdarytos kelios Paryžiaus bažnyčios, pavyzdžiui, Šv. Pauliaus Šv. Liudviko bažnyčia.
Tiek Proto kultas, tiek Aukštesniosios būtybės kultas buvo Prancūzijos nukrikščioninimo dalis. Abu šie kultai galutinai išnyko Napoleono valdymo metu.
Imunofiksacija
Imunofiksacija – metodas, paremtas antigeno ir antikūno sąveika. Šis metodas leidžia aptikti ir tipuoti kraujyje ar šlapime esančius monokloninius antikūnus ar imunoglobulinus. Tai labai svarbus tyrimas įvairių kraujo ligų, dažniausiai – mielominės ligos ir Valdenstremo makroglobulinemijos, diagnostikoje ir ypač tinka gydymo efektyvumui vertinti.
Principai
Antigeno ir antikūno sąveika nustatoma plika akimi ar mikroskopu stebint precipitaciją: matomi kompleksai susidarę, kai tirpus antigenas kontaktuoja su fiksuotu specifišku jam antikūnu.
Rožinė dedervinė
Ligos eiga
Susirgus rožine dedervine, iš pradžių ant liemens atsiranda viena vadinamoji „motininė“ dėmė. Ji būna 2-5 cm dydžio, rožinės spalvos, apvalaina, pleiskanojanti. Po kelių dienų ar savaičių atsiranda daugiau panašių, tik mažesnių „dukterinių“ dėmių. Kai kurios dėmės tampa panašios į medalioną: centras įdumba, pagelsta, susiraukšlėja, o aplink lieka pakilęs rausvas volelis. Dažniausiai bėrimų atsiranda liemens, pilvo, kaklo srityje, rečiau – veide ar galūnėse. Ant liemens dėmės išsidėsto labai būdingai – pagal šonkaulių kryptį ir primena kalėdinę eglutę. Išbėrimo vietoje odos niežėjimas nėra stiprus. Liga trunka 3-6 savaites, kartais užsitęsia iki 3-4 mėnesių. Net negydant bėrimai išnyksta savaime, be pėdsakų (laikinai bėrimų vietoje gali likti rudų ar baltų dėmių).
Gydymas
Rožinei dedervinei taikomas simptominis gydymas. Kol neišnyko bėrimai, rekomenduojama rečiau maudytis, odą tepti minkštinamaisiais kremais (emoliantais). Jei vargina odos niežėjimas, gydytojas parenka tinkamų hormoninių kremų bei geriamųjų antihistamininių vaistų. Taip pat padeda ir ultravioletiniai (UVB) spinduliai. Sergant šia liga, komplikacijos pasitaiko retai.
1184 m.
1184 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kregždiniai audrašaukliai
Audrašaukliniai (Hydrobatidae) – vamzdžianosių (Procellariiformes) būrio paukščių šeima. Tai čiurlio dydžio paukščiai, kurie peri kolonijomis uolėtose salelėse tarp akmenų arba išraustuose urveliuose. Aktyvūs naktį. Skraidydami prie pat vandens paviršiaus tartum bėgioja bangomis.
Zarubincų kultūra
Arealas
Zarubincų kultūra buvo paplitusi vidurio ir viršutinėje Dniepro upės dalyje, Pripetės baseinuose. Dabartinė šiaurės vakarų Ukrai­na ir pietų Baltarusija.
Mastrichto sutartis
Mastrichto sutartis – Europos Sąjungos sutartis, pasirašyta 1992 m. vasario 7 d. Mastrichte (Nyderlandai).
Ši sutartis įsigaliojo 1993 m. lapkričio 1 d. Jos pagrindinės užduotys: sukurti Europos Bendrijos, apimančios bendrosios rinkos ir pinigų sąjungos, bendros žemės ūkio politikos ir kitus ekonominės integracijos reikalus, sąjungą; rūpintis bendra užsienio ir saugumo politika (Common Foreign and Security Policy: CFSP), taip pat bendradarbiauti teisingumo ir vidaus reikalų srityse. Europos Parlamentas turėjo realią įstatymų leidybos ir kontrolės teisę. Taip Europos Ekonominė Bendrija tapo Europos Sąjunga. Tačiau nebuvo išvengta problemų. Danija per referendumą iš pradžių atmetė Mastrichto sutartį (tik per antrą balsavimą jai buvo pritarta), taip pat Vokietijoje ji sukėlė protesto bangą.
Europos Vadovų Taryba buvo įkurta 1974 m., tačiau oficialiai jos buvimą patvirtino tik Mastrichto sutartis.
Bekepuriai
Bekepuriai – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Pabradės, Bekepurių miške, šalia rytinio Asvejos galo. Keliukai į Skirlėnus, Padubingę.
Pranciškus Augustaitis
Pranciškus Augustaitis (1848 m. vasario 5 d. Voveriuose, Sintautų valsčius – 1915 m. Marijampolėje) – lietuvių kunigas, pedagogas, istorikas.
Biografija
Baigė Seinų kunigų seminariją ir Sankt Peterburgo dvasinę katalikų akademiją. Antano Tatarės mokinys. 1871 m. teologijos magistras. 1871–1908 m. dėstė Seinų kunigų seminarijoje, 1908–1911 m. Sankt Peterburgo dvasinės katalikų akademijos profesorius, Seinų kapitulos kanauninkas ir prelatas. Nuo 1911 m. Marijampolės klebonas.
Parašė „Bažnyčios istoriją“ (rankraštis). 1909–1912 m. žurnale „Vadovas“ paskelbė Vygrių ir Seinų vyskupijų bei jų bažnyčių istorijos aprašymų. Lenkų kalba paskelbė kelių Seinų vyskupų, tarp jų Antano Baranausko biogramas.
Eglė Čigriejūtė
Eglė Čigriejūtė-Strolienė (1960 m. spalio 9 d. Vilniuje), choro dirigentė ir muzikos mokytoja.
Biografija
Žinomo poeto ir rašytojo Henriko Cigriejaus duktė. 1968–1979 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K.
Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. S. Rachlina ir J. Kavaliauskas). 1979–1984 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Barausko klasė). Vėliau žinias gilino įvairiuose kursuose Lietuvoje, Austrijoje (1991) ir Prancūzijoje (1994).
Dar būdama studentė pradėjo dirbti Lietuvos valstybinės konservatorijos Pedagogikos katedros vaikų choro studijoje (1981–1984), nuo 1982 „Ąžuoliuko“ muzikos mokyklos jaunučių choro vadovė, balso lavinimo ir dirigavimo mokytoja, nuo 1994 vyresnioji mokytoja. Su choru koncertavo Vilniuje ir kituose Lietuvos miestuose, padarė įrašų Lietuvos radijui, 1983–1987 rengė koncertus Lietuvos valstybinėje filharmonijoje „Tau, mamyte“, dalyvavo įvairiuose spektakliuose. 1985 „Ąžuoliuko" 25-mečio jubiliejiniame koncerte dirigavo antrokų chorui, jaunučių chorą parengė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje.
Nuo 1989 kartu su R. Nenėnaite Vilniaus Arkikatedros Bazilikos vaikų choro įkūrėja ir vadovė. Choras kiekvieną sekmadienį gieda vaikų šv. Mišiose Arkikatedroje ir koncertuoja kitose Lietuvos bažnyčiose. Jis 1992 dalyvavo tarptautiniame muzikos festivalyje „Gaida“, dalyvauja naujų religinės muzikos kūrinių konkursuose, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, 1994 gastroliavo Ispanijoje, dalyvavo 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Mažuosius solistus E. Čigriejūtė yra parengusi „Dainų dainelės“ ir „Daina motinai tėvynei" konkursams. Aranžavo nemaža dainų vaikų chorams, dirigavo 1988 tarprespublikiniame berniukų chorų festivalyje Kaune ir 1995 Kauno miesto moksleivių dainų šventėje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Liūtpėdė
Liūtpėdė (Leontopodium) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis, kurioje vienintelė rūšis – alpinė liūtpėdė (Leontopodium alpinum)
Leikiškiai
Leikiškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 7 km iki Aukštupių. Kaimas išsidėstęs tarp dviejų upių – Elbento ir Ežeruonos. 2007 m. buvo 11 sodybų. Leikiškių kaimo teritorijoje veikia Tauragės regiono sąvartynas ir atliekų kaupimo aikštelė.
Graikijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Graikijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Norvegų kalba
Norvegų kalba (norsk språk) yra indoeuropiečių kalbų šeimos kalba, kilusi iš germanų prokalbės ir priklausanti germanų kalbų šakai. Kartu su danų kalba, švedų kalba, farerų kalba ir islandų kalba sudaro skandinavų kalbų pogrupį.
Kalbama daugiausia Norvegijoje. Iš viso apie 4,6 mln. kalbančiųjų, iš jų 3,5 mln. vartoja bukmolą, o 700 tūkst. - niunoško kalbos variantą. Valstybinė Norvegijos kalba.
Pirmieji literatūros šaltiniai yra iš XII a.
Abėcėlė
Norvegų kalbos abėcėlėje yra 29 raidės, ji sutampa su lotyniška abėcėle, išskyrus tris paskutines raides Æ, Ø ir Å.
Leixões SC
Istorija
Klubo ištakos siekia 1907 m.
Barahona
Barahona, pilnas pavadinimas Santa Krus de Barahona (Santa Cruz de Barahona) – miestas Dominikos Respublikos pietvakariuose, Karibų jūros pakrantėje (prie Neibos užutėkio); provincijos centras. Veikia María Montez oro uostas. Svarbus cukraus pramonės centras. Taip pat vystoma kita maisto pramonė (vaisių, pieno), iškasenų gavyba (marmuras, gipsas, alebastras, druska), statybinių medžiagų gamyba. Turistinis centras. Yra 1952 m. statyta bažnyčia, triumfo arka, miesto parkas.
Istorija
Barahona įkurta 1802 m. valdant haitiečiams, kaip karinis postas. Nuo XX a. pr. pradėta vystyti cukraus pramonė.
1185 m.
1185 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Didysis nilinis ešerys
thumb|250px|Didžiojo nilinio ešerio galva Didysis nilinis ešerys (Lates niloticus) – gėlavandenė ešeržuvių būrio žuvis, plačiai paplitusi afrotropinėje ekozonoje.
Ji natūraliai gyvena tokiose upėse, kaip Kongas, Nilas, Senegalas, Nigeris, tokiuose ežeruose kaip Voltos tvenkinys, Čadas, Turkana ir kt. Aptinkama ir sūrokuose vandenyse, pvz., Marjuto ežere netoli Aleksandrijos (Egiptas).
Pavadinimai
Rūšis pradžioje buvo aprašyta kaip Labrus niloticus, priklausanti lūpažuvinių šeimai. Sinoniminis rūšies pavadinimas yra ir Centropomus niloticus.
Įprastai šias žuvis daug kur vadina. Pavadinimas 'Viktorijos (ežero) ešerys' yra klaidinantis, kadangi ši žuvis Viktorijos ežere nėra vietinė. Rūšis turi daug vietinių pavadinimų, pvz., Luo kalbose ją vadina mbuta ar mputa. Tanzanijoje ją vadina sangara ar sankara, chenku. Prancūzakalbėje Afrikoje šias žuvis vadina capitaine, Egipte ir Sudane – am’kal.
Ekologija
thumb|left|Didžiojo nilinio ešerio nuotrauka. Ešerys iš tikrųjų yra mažesnis, nei nuotraukoje atrodo. Suaugę didieji niliniai ešeriai užima visas ežerų buveines, kur pakanka deguonies. Jaunikliai gyvena tik sekliuose ar pakrančių vandenyse. Šie ešeriai yra ryškūs plėšrūnai, minta žuvimis (ir savo rūšies atstovais taip pat), vėžiagyviais, vabzdžiais. Jaunikliai minta ir zooplanktonu. Niliniai ešeriai apsaugai nuo kitų plėšrūnų naudoja ir tokį būdą, kaip telkimąsi į pulkus.
Aplinkosauginė reikšmė
Niliniai ešeriai buvo įveisti daugelyje Afrikos ežerų, tarp jų – ir Viktorijos ežere bei dirbtiniame Nasero tvenkinyje.
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos (IUCN) Invazinių rūšių specialistų grupė laiko Lates niloticus viena iš šimto pavojingiausių invazinių rūšių. Pvz., Kvinslande (Australija) didelėmis baudomis baudžiami visi, kas laiko gyvus didžiuosius nilinius ešerius, nes šie tiesiogiai konkuruoja su vietiniais baramundžiais, kurie yra labai panašūs, bet neužauga tokie dideli.
Ši rūšis labai svarbi kaip verslinė maistinė žuvis. Ji populiari sportinio meškeriojimo mėgėjų tarpe, nes šios žuvys kimba ant dirbtinių jaukų.
Niliniai ešeriai auginami ir akvakultūroje.
Introdukcija Viktorijos ežere
Didžiojo nilinio ešerio apgyvendinimas Viktorijos ežere yra vienas dažniausiai minimų neigiamo svetimų rūšių introdukcijos poveikio ekosistemoms pavyzdžių.
Nors nilinių ešerių įveisimas ekologiškai paveikė neigiamai, jis lėmė didelių žvejybinių kompanijų atsiradimą. 2003 m. nilinių ešerių eksportas į Europą uždirbo 169 milijonus eurų. Pajamų duoda ir sportinės žūklės turizmas Ugandai ir Tanzanijai priklausančiose ežero dalyse, kai gaudomi šie ešeriai. Tolesnės perspektyvos nėra aiškios, nes dėl didelio išgaudymo L. niloticus populiacija mažėja.
Vietinių ekosistemų kitimas turėjo griaunantį socioekonominį efektą vietinėse paežerės bendruomenėse. Didelio masto žvejybinė veikla, nors uždirbo milijonus dolerių už eksportuojamą laimikį, išstūmė daug vietinių gyventojų iš tradicinių jų žuvavimo ir prekybos žuvimis verslų. Prieš prasidedant verslinei eksportinei žvejybai nemažai vietinių buvo tapę ekonominiais pabėgėliais, o vėliau, šiai žūklei prasidėjus, jie buvo priversti pereiti į piniginę ekonomiką. Pvz., pradžioje vietiniai gyventojai nesugebėjo gaminti pakankamai tvirtų tinklų, kad šie tiktų stambiems niliniams ešeriams gaudyti, tad tinklus tekdavo pirkti.
Nilinių ešerių žvejyba pakeitė žvejų veiklą krante. Vietinius cichlidus anksčiau tradiciškai džiovino saulėje, o niliniai ešeriai yra riebesni už cichlidus, tad juos tenka rūkyti, kad žuviena negestų. Rūkymui prireikė daugiau medienos, o šis kraštas ir taip smarkiai paveiktas miškų naikinimo, dirvų erozijos bei dykumėjimo.
Oskarui nominuotas Huberto Sauberio (Hubert Sauper) 2004 m. dokumentinis filmas „Darvino košmaras“ (Darwin's Nightmare) (Prancūzijos, Austrijos ir Belgijos gamyba) pasakoja apie žalą, kurią padarė nilinių ešerių įveisimas Viktorijos ežere (įskaitant ginklų ir šaudmenų importą lėktuvais, kurie grįždami į Europą išveža nilinių ešerių produkciją). Filmo autoriai teigia, kad tai paaštrino konfliktus ir skurdą supančiuose rajonuose. Filmas „Darvino košmaras“ yra prieštaringas, nes yra specialistų, kurie teigia, kad nilinių ešerių atsiradimas buvo naudingas ir kaltina filmo autorius sugalvojus neegzistuojančius priežastinius ryšius.
Nilinių ešerių, viršutinių lygių mitybos grandinėse plėšrūnų, atsiradimas Viktorijos ežere smarkiai pakeitė ežero mitybinius tinklus. Ežero ekosistema lėtai persitvarko, artėdama prie naujos pusiausvyros, tačiau žvejybos galimybės ežere pasikeitė negrįžtamai.(Ben-Yami, 1996).
Žvejyba
Nilinių ešerių žvejyba yra mažo masto. Viktorijos ežere yra keletas mažų žvejybinių tralerių, priklausančių tyrimų institutams. O žvejų valtys yra burinės ar irklinės, jų įgulas sudaro 1–3 žvejai. Nilinius ešerius daugiausia gaudo žiauniniais tinklais, meškerėmis ir ūdomis. Tokiais tinklais pagautos žuvys iš vandens paprastai ištraukiamos jau negyvos. Po to jos gana ilgai nešaldomos išbūna valtyse, kol šios pasiekia krantą. Krante šį laimikį superka kompanijų atstovai, kurie gabena jį furgonuose su ledu ar valtyse su termoizoliuotais triumais, arba vietinės moterys. thumb|right||250px|Didžiųjų nilinių ešerių filė žuvų turguje
Sėliai
Sėliai – baltų gentis, gyvenusi Sėloje, šių dienų Latvijos Sėlijoje, tai yra į pietus nuo Dauguvos upės šalies pietryčiuose ir Rokiškio, Kupiškio savivaldybėse, Biržų savivaldybės rytinėje dalyje, Zarasų savivaldybės šiaurinėje dalyje Lietuvoje.
Apgyvendinta teritorija
Sėliai iki XV a. gyveno Latvijos pietryčiuose ir Lietuvos šiaurės rytuose. Pirmiausia Dauguvos kairiajame krante į pietus nuo Aizkrauklės – šių dienų Jekabpilio ir Daugpilio rajonų teritorijoje. Tačiau yra žinių ir apie sėlius prie Rygos, Uolinkalnyje ir Kuoknesėje. I tūkstantmečio I pusėje sėliai turbūt gyveno ir Rytų Vidžemėje Dauguvos dešiniajame krante, bet nuo VI–VII a. jie palaipsniui asimiliavosi su latgaliais.
Sėlių apgyvendintą teritoriją vadina ne tik Sėlija, bet ir: Aukšžeme, Aukškuržeme. Tautovardis siejamas su žodžiais sálti, selėti („tekėti, pribėgti“). Kita etimologija vedama iš  – 'aukštutiniai [žmonės]'. Kitas tautovardžio aiškinimas – *sḗliā „sala; iškilimas, kalva pelkėje; pelkė, liūnas ir pan.“ (plg., ‘žemė, dirvožemis; (kambario) asla, grindys; (kojos) padas; pamatas; dugnas; apačia’, s. vok. aukšt. sal ‘butas; būstas, buveinė; salė’,  ‘kaimas, bažnytkaimis; butas, būstas, buveinė; gyvenvietė, sodžius; laukas, dirbama žemė, žemės sklypas’).
Pirmosios baltų genčių gyvenvietės šioje teritorijoje buvo jau II tūkstantmetyje pr. m. e. Pirmieji užsiėmimai buvo žvejyba ir medžioklė. Šią teritoriją sėliai apgyvendinti pradėjo pirmaisiais mūsų eros šimtmečiais. X–XIII a. Sėlijos teritorijoje atsirado keletas teritorinių regionų, su apie 30 piliakalnių ir sėlių centru Sėlpilyje.
Lietuvos miestai, kur gyventa sėlių
Dabartinės Lietuvos teritorijoje, sėliai buvo gyvenę – Subačiaus, Šimonių, Kamajų apylinkėse, Sėlos rytuose – Zarasų apylinkėse, Sėlijos vakaruose – Papilio, Pandėlio apylinkėse. Šiaurėje sėlių gentis buvo apgyvendinusi teritoriją iki Latvijos pasienio ir visa dabartinę latvišką Sėliją dar kitaip vadinama Aukšzeme. Manoma kad dalis sėlių gyvenę ir dešiniajame Dauguvos upės krante šalia latgaliu ir lyvių genčių. Dabartinės Lietuvos dalyje, sėlių gyventoje teritorijoje yra etnografinės Aukštaitijos šiaurės rytų dalis ir įsikūrę šie didesni sėliško krašto miestai ir miesteliai: Rokiškis, Kupiškis, Zarasai, Papilys, Pandėlys, Obeliai, Kamajai, Svėdasai, Dusetos.
Archeologiniai tyrinėjimai
Archeologiškai yra tyrinėtas Dignajos piliakalnis, Sėlpilis ir Lejasduopelių kapinynas. Dignajos piliakalnis yra Jekabpilio rajone, Dauguvos kairiajame krante ir buvo vienas iš senųjų sėlių kultūros centrų. Archeologiniuose kasinėjimuose (atlikti 1939 m.) rastos kaulinės adatos, katiliukai, molinės liejimo formos, braižytoji keramika, daiktai datuoti nuo I tūkst. pr. m. e. 4.-8 a. piliakalnis apjuostas gynybine siena ir padarytos dvi lygiagrečios rąstų sienos. Piliakalnyje be to dar rasti geležies lydymo krosnių ir pastatų likučiai. XI a. Dignajos piliakalnį prijungė Jersikos valdovas. Sėlpilyje, kuris buvo didžiausias sėlių centras, archeologiniai kasinėjimai atlikti XX a. 6 dešimtmetyje. Kasinėjimuose yra senasis sėlių sluoksnis (VI–XII a.), taip pat viduramžių ir naujųjų laikų sluoksnis(XIII–XVII a.). Sėlpilyje sėlių pilies apsauginis pylimas buvo sudarytas iš žemės sankasų ir rąstų tvoros, o pati pilis taip pat iš medžio. Vėliau, kai vokiečiai užkariavo šią teritoriją, medinės pilies vietoje buvo pastatyta mūrinė pilis. Yra žinių, kad senieji sėliai savo gyvenvietes statė pelkėto ežero vidury ir salose.
Kultūra
thumb|left|Atkurti sėlių moterų kostiumai Senųjų sėlių kultūra labai panaši į senųjų latgalių. Apranga ir papuošalai iš esmės nesiskiria nuo latgalių tradicijų šioje srityje. Sėlių moterys nešiojo apykakles, apyrankes, žiedus, sagių vainikus. Tarp moterų plačiai buvo paplitę pakabukai. Jų forma galėjo būti įvairiausia – arkliukai, kryželiai, medalionai. Vyrų kapuose rastos karių apyrankės, sagės, su kuriom susegdavo švarkus ir apsiaustus. Sėlių vyrai nešiojo žiedus ir odinius diržus.
Sėlių ir latgalių laidojimo kultūra buvo labai panaši. Tačiau sėlių vyrų kapavietėse yra rasta keletas ypatumų. Rastos kapavietės, kuriose mirusiems buvo tarpusavyje sujungtos pečių juostos ir prie kojų įdėtos pintinės su moterų papuošalų komplektu (apykaklės, apyrankės, sagės). Vienas iš didžiausių sėlių kapinynų, kuris archeologiškai tyrinėtas yra Lejasduopelių kapinynas. Archeologiniai kasinėjimai čia yra atlikti XX a. 6 dešimtmečio pradžioje. Kapinyne yra 63 kalvelės, iš kurių ištyrinėta 10 kalvelių ir 42 kapavietės. Įdomu, kad kapavietės kojūgalyje padėti ne tik papuošalai, bet ir darbo įrankių komplektai. Rasti taip pat piešiniai medyje. Jie yra arba juodai balti, arba spalvoti (raudonos, baltos ir juodos spalvos). Atrasti piešinio fragmentai liudija, kad kapavietėje galėjo būti buvę dekoruoti skydai, taip pat juoda ir balta spalva tonuoti karstai.
Kalba
Sėliai kalbėjo sėlių kalba, kuri šiuo metu yra mirusi. Sėlių kalba priklauso indoeuropiečių kalbų šeimai, baltų kalbų grupei. Yra išlikusių sėlių kalbos pėdsakų atitinkamose lietuvių ir latvių tarmėse.
Rozendalis
Rozendalis – miestas Nyderlandų pietuose, prie sienos su Belgija.
Juodasis gandras
Juodasis gandras (Ciconia nigra) – gandrinių paukščių (Ciconiiformes) būrio, gandrinių (Ciconiidae) šeimos paukščių rūšis.
Rozendalis
Per miestą driekiasi Roterdamo–Antverpeno geležinkelis bei plentas, čia įsikūrusi geležinkelio transporto remonto įmonė. Rozendalyje vystomos įvairios pramonės šakos: elektrotechnikos, maisto (mėsos, pieno, cukraus), metalo ir medienos apdirbimo, baldų pramonė. Be to, mieste gaminamos popieriaus pramonės ir poligrafijos mašinos.
Bernardini
Bernardini S/A Industria e Comercio ('Bernardini pramonės ir komercijos kompanija') – seifų gamybos kompanija San Paule (Brazilija), veikusi 1912–1992 m.
Juodasis gandras
thumb|left|210px|Juodasis gandras skrydyje thumb|right|230px|Juodasis gandras ieško maisto
Bernardini
Paskutiniais egzistavimo metais buvo užsiėmusi karinės technikos gamyba:
Juodasis gandras
Paplitimas pasaulyje
Juodųjų gandrų populiacijos arealas labai platus, užimantis beveik visos Eurazijos vidutinių platumų klimato juostos didesniąją dalį bei subtropikus.
Rozendalis
Istorija
Minimas nuo 1268 m. 1809 m. suteiktos miesto teisės.
Jerubiškiai
Jerubiškiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Eržvilko. Pietinė kaimo dalis priklauso Girdžių seniūnijai. Per Jerubiškius teka upės Vidauja ir Nerys, kaimo vakaruose, prie, pastaroji įteka į Vidaują.
Balstogės Šv. Šeimos parapija
'''Balstogės Šv. Šeimos parapija'''  – parapija, įkurta 1982 metais. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Bialostočeko dekanatui. 1993–2009 m. pastatyta mūrinė parapijos bažnyčia, architektė Danuta Łukaszewicz.
Velsenas
Velsenas – miestas vakarų Nyderlanduose, abipus Šiaurės jūros kanalo. Geležinkelio stotis. Išvystyta plieno pramonė.
Juodasis gandras
Paplitimas pasaulyje
Azijinės (nedidelė Vidurinės Azijos dalis, Sibiras, vidurio Tolimieji Rytai) populiacijos žiemoti skrenda į Indijos subkontinento vidurio dalį piečiau Himalajų kalnų, pietinę Kiniją ir Indokinijos pusiasalio šiaurinę dalį.
Dalis jų populiacijų - Iberijos pusiasalio pietvakariuose, Balkanų pusiasalio nedidelėje pietryčių dalyje (nedidelėje piečiausios Bulgarijos dalyje) ir Afrikos žemyno pietrytinėje dalyje juodieji gandrai yra sėslūs - gyvena ištisus metus.
Juodųjų gandrų populiacija Lietuvoje
Manoma, kad 2014 metais šių paukščių populiaciją Lietuvoje sudarė maždaug 700 porų. Jie aptinkami beveik visoje Lietuvoje, bet gausiau Vidurio Lietuvoje. Gana didelė juodųjų gandrų dalis įsikuria Biržų, Šimonių, Žaliojoje giriose.
Juodieji gandrai Lietuvoje tik peri jauniklius, o beveik visą rudenį ir žiemą praleidžia toli į pietus nuo Lietuvos.
Migracija
Rudeninė šių paukščių migracija prasideda rugpjūčio mėnesį, nors jų pamatyti galima iki rugsėjo pabaigos. Migruojantys juodieji gandrai skrenda tik dieną. Per vienos dienos maždaug 10 val. šviesios paros periodo laikotarpį jie įveikia vidutiniškai 100 – 250 km, daugiausiai – 500 km, bet rekordas yra užregistruotas juodąjąm gandrui skrendant virš Vidurinės Azijos – per šviesų laikotarpų nuskrido 675 km.
Į Lietuvą šie paukščiai parskrenda kovo mėnesio pabaigoje – balandžio pirmojoje pusėje.
Išvaizda
Juodasis gandras nesunkiai atpažįstamas iš dominuojančios juodos spalvos su balta apatine kūno dalimi, įskaitant papilvę.
Kojos, kaklas ilgi. Galva, kaklas, pagurklis, viršutinė kūno pusė juodi, žalsvai rausvo metalinio blizgesio. Krūtinė, pilvas, pauodegys ir sparnų apačia balti. Snapas, kojos bei žiedas apie akis raudoni.
Lizdas
Lizdavietei renkasi miško gilumą. Mėgsta senus tamsius spygliuočių ir lapuočių mišrius miškus, pelkes, sunkiai prieinamas vietas. Lizdą krauna stambių, senų lapuočių medžių - ąžuolų, drebulių, juodalksnių viršūnėse, kartais net ant nusvirusios šakos. Lizdą suka iš smulkių šakelių, šapų, pagalių ir dar sutvirtina mėšlu. Kartais apsistoja kitų plėšriųjų paukščių, tokių kaip vištvanagių, erelių, suopių lizduose. Tame pačiame lizde peri daugelį metų.
Atskiri lizdai turi būti ne arčiau kaip per 6 km vienas nuo kito.
Perėjimas
Susiporuoja visam gyvenimui. Deda 2-6, bet dažniausiai 3–4 balsvai pilkšvus kiaušinius, su žalsvu atspalviu. Peri pasikeisdami abu tėvai 32-38 dienų. Neseniai išsiritę jaunikliai būna pūkuoti ir šviesūs, geltonais snapais ir rausvomis kojytėmis. Augdami patamsėja, kojos bei snapas įgauna pilkšvą, žalsvai rusvą atspalvį. Jaunikliai lizde išbūna 60-71 dieną kol išmoksta skraidyti.
Elgesys
Tai labai atsargus ir žmogaus vengiantis paukštis. Balsas tylus, snapu kalena retai.
Mityba
Dažniausiai maitinasi šalia gyvenamų vietų esančiuose vandens telkiniuose: natūraliuose upeliuose, ežerų pakrantėse, balose, vandens kanaluose, drėgnose pievose. Jų maistas – smulkios ir vidutinio dydžio žuvys, varlės, smulkūs ropliai, kurmiai, smulkūs graužikai, karkvabaliai, žiogai, sliekai, dėlės, vandens vabzdžiai bei kiti bestuburiai.
Gyvenimo trukmė
Lytiškai subręsta trečiaisiais gyvenimo metais. Lenkijoje buvo nušautas sužieduotas juodasis gandras, kuriam buvo 18,7 metų.
Apsauga
Lietuvoje reta rūšis, nuo 1976 metų įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą, taip pat juos saugo priimtos Berno ir Bonos konvencijos.
Dėl senų miškų ir tinkamų perėjimui senų medžių kirtimo - mažėja jų gyvenamasis arealas ir kelia grėsmę juodojo gandro populiacijai. Dalis jauniklių žūva lizduose, taip pat žūva dalis suaugusių paukščių.
Norint išsaugoti šiuos unikalius sparnuočius, svarbu saugoti jų lizdavietes, reguliuoti miško ūkio veiklą, užtikrinti, kad gyvūnai nebūtų trikdomi, išvaikomi iš jau egzistuojančių savo perėjimo vietų. Draudžiama šiuos paukščius medžioti ar kitaip naikinti.
UEFA taurė 2006–2007 m.
UEFA taurė 2006-2007 m. – 36-asis UEFA taurės turnyras (49-asis įskaitant ir Mugių taurę). Prasidėjo 2006 m. vasarą. Taurę antrąkart iš eilės laimėjo klubas, 2007 m. gegužės 16 d. finale nugalėjęs  klubą. Pastarajam klubui tai buvo antrasis dalyvavimas UEFA taurės finale, ir antrąkart jis buvo priverstas nusileisti baudinių serijoje.
Grupių turnyras (1/32 finalo)
Klubai suskirstyti į 8 grupes. Grupių turnyrai vyko vieno rato sistema (be atsakomųjų rungtynių). Į kitą etapą pateko po 3 geriausias komandas iš grupės. Grupių galutinės lentelės:
Kupčiškiai
Kupčiškiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Dugnų.
Čado vėliava
thumb|208px|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|20px Čado vėliava, pločio ir ilgio santykis 2:3]] Čado respublikos vėliava – prancūzų trispalvės ir panafrikietiškų spalvų kombinacija: vertikali trispalvė su (iš kairės į dešinę) išdėstytomis spalvomis: mėlyna, geltona ir raudona. Vėliava buvo įvesta 1959 lapkričio 6 dieną po to, kai Čadas gavo autonomiją.
Mėlyna spalva simbolizuoja giedrą dangų, vandenį, viltį ir pietinę šalies dalį. Geltona spalva vaizduoja dykumas šalies šiaurėje. Raudona spalva išsako, kiek daug bereikalingo kraujo buvo išlieta nepriklausomybės kovoje prieš Prancūziją.
Rumunijos vėliava yra tų pačių spalvų, jos pločio ir ilgio santykis, kaip ir Čado vėliavos, yra 2:3.
Shlomo Artzi
Shlomo Artzi (, g. 1949 m. lapkričio 26 d. Alonei Abba, Izraelis) – Izraelio folkroko dainininkas ir dainų autorius.
Dešatas
Dešatas  – nedidelis kalnų masyvas Balkanuose, Makedonijos ir Albanijos teritorijose. Turi tris stačiašlaites viršūnes: Didįjį Golemą, Mažąjį Golemą ir Velivarą (aukščiausia – 2369 m). Masyvą dengia miškai, yra kalnų ežerų, tarpeklių. Artimiausi miestai – Peškopija ir Debaras.
Shlomo Artzi
Gimė Alonei Abba, miestelyje šiaurės Izraelyje. Per savo karjerą pardavė daugiau nei 1,5 milijono albumų kopijų, todėl jis laikomas vienu sėkmingiausių Izraelio dainininkų.
Biografija
Kai Shlomo buvo 8-eri, jo šeima persikėlė į Tel Avivą. Būdamas 12-os pradėjo groti gitara bei dainavo skautų grupėse ir draugų vakarėliuose, o kai jam buvo šešiolika, jau rašė pirmąsias dainas. 1970 metais prestižiniame Izraelio dainų festivalyje užėmė pirmą vietą.
1975 metais buvo išrinktas atstovauti Izraeliui Eurovizijos dainų konkurse. Su daina „At Va’Ani“, kurią parašė Izraelio legendinis dainų autorius Ehud Manor, užėmė 11 vietą.
Bani
Istorija
Bani gyvenvietė įkurta 1764 m., o miestelio statusą gavo 1767 m. Bani 1805 m. buvo suniokotas haitiečių antpuolio. Vėliau atstatytas.
Bekešiai
Bekešiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Giedraičių.
Istorija
Kaimas minimas 1781 m. Giedraičių bažnyčios mirusiųjų metrikų knygoje.
Big Bendas
Big Bendas – miestas rytų Svazilande, ant Maputu upės kranto, Lubombo rajone. Pagrindinė miesto pramonė remiasi cukranendrių plantacijomis.
Mieste yra pagrindinė ir aukštoji mokykla.
1186 m.
1186 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Jonkučiai
Jonkučiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kulvos.
Petreliniai
Petreliniai (Procellariidae) – audrapaukščių (Procellariiformes) būrio paukščių šeima, kuriai priklauso vidutinio dydžio paukščiai. Šnervių raginiai vamzdeliai yra antsnapio viršuje greta vienas kito. Žeme juda labai nerangiai.
Paplitę nuo Arkties iki Antarktidos. Šeimoje yra iki 75 rūšių, priklausančių 12 genčių.
Kupeliškis
Kupeliškis – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Joniškio.
Graikijos futbolo varžybos 2010–2011 m.
Graikijos futbolo varžybos 2010–2011 m.
Aleksandrinė
Aleksandrinė – buvęs kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, dabar šiaurinė Šveicarijos kaimo dalis. Kaimą mena Aleksandrynės gatvė.
Istorija
Dumsių apylinkės Aleksandrinės kaimas 1979 m. lapkričio 28 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Moka (Dominikos Respublika)
Moka  – miestas Dominikos Respublikos šiaurėje, Sibao slėnyje, 18 km nuo Santjago de los Kabaljeroso. Espailjato provincijos centras. Žemės ūkio regiono centras (bananai, manijokas). Yra barokinė Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia.
Istorija
1858 m. Mokoje parengta šalies konstitucija.
Vytautas Paukštė
Biografija
1953 m. baigė Vilniaus I-ąją vidurinę mokyklą. 1953–1957 m. studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje. 1957–1962 m. vaidino Marijampolės (tuometinio Kapsuko) dramos teatre, o nuo 1963 m. – Klaipėdos dramos teatre. 1971–1986 m. dėstė Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultete.
Joachim von Ribbentrop
Joachimas fon Ribentropas (1893 m. balandžio 30 d. Vėzelis – 1946 m. spalio 16 d.) – Vokietijos užsienio reikalų ministras nuo 1938 iki 1945 m. Pripažintas kaltu dėl karo nusikaltimų Niurnbergo karo tribunolo ir 1946 m. pakartas.
Biografija
Gimė karininko šeimoje. Vaikystėje svajojo tapti smuikininku. Iki Pirmojo pasaulinio karo gyveno Anglijoje, JAV, Kanadoje. Prasidėjus karui grįžo į Vokietiją ir savanoriu įstojo į husarų pulką. Kaip generolo adjutantas dalyvavo Paryžiaus taikos konferencijoje. Išėjęs į atsargą užsiėmė ūkine veikla. 1932 m. įstojo į Nacionalsocialistinę vokiečių darbininkų partiją. 1936–1938 m. buvo Vokietijos ambasadorius Didžiojoje Britanijoje. 1938-1945 m. Vokietijos užsienio reikalų ministras. 1936 pasirašė Antikomintero paktą, kuris buvo nukreiptas prieš SSRS. 1939 m. rugpjūčio 23 d. pasirašė Molotovo – Ribentropo paktą, kuris tapo pretekstu Vokietijai pradėti Antrąjį pasaulinį karą. 1945 m. birželį suimtas Hamburge (Didžiosios Britanijos okupacinė zona).
Viliujaus tvenkinys
Viliujaus tvenkinys  – didelis tvenkinys Rusijoje, vakarų Jakutijoje, Mirno uluse, netoli Krasnojarsko krašto ribos ir Žemutinės Tunguskos ištakų. Tvenkinys telkšo Viliujaus slėnyje, 231–249 m aukštyje virš jūros lygio. Ilgis 470 km, plotis iki 18 km. Gylis siekia 40 m.
Tvenkinys sudarytas 1965–1967 m., Viliujaus upėje ties Černyševskiu pastačius Viliujaus HE užtvanką. Užtvindyta 2300 ha žemės ūkio naudmenų, iškeldinta 50 statinių.
Tvenkinys skirtas elektroenergijos generavimui, Viliujaus vandens lygio reguliavimui, vandentiekiui, laivybai, žvejybai.
Afroamerikiečiai
Afroamerikiečiai arba Afrikos amerikiečiai  – JAV gyvenantys juodaodžių kilmės asmenys, viena iš amerikiečių potaučių. Daugelis jų yra vergovės laikais iš Afrikos atgabentų vergų palikuonys, bet taip pat yra vėlesnių atvykėlių iš Afrikos, Karibų, Centrinės Amerikos ar Pietų Amerikos. Afroamerikiečių bendruomenė susiformavo XVII amžiuje, kolonizacijos laikotarpiu. Tai antra pagal didumą etninė grupė šalyje. Kalba Amerikos anglų kalba, jos įvairiomis tarmėmis, o Luizianoje – ir vietos kreolų kalba (prancūzų k. pagrindu). Dauguma tikinčiųjų yra krikščionys protestantai (78 %, daugiausia baptistai, metodistai), taip pat yra katalikų (5 %), Jehovos liudytojų (1 %), musulmonų (1 %) ir kt.
Daugiausia gyvena Misisipėje, Luizianoje, Džordžijoje, Alabamoje, Merilande, Pietų Karolinoje, Delavere ir kt.
thumb|left|240px|Afroamerikiečių pasiskirstymas pagal valstijas (2010 m.)