cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pabilsagas
Pabilsago kulto centrai buvo Nipūre ir Isine. Yra išlikusi šumerų poema, aprašanti Pabilsago kelionę į Nipūrą. Buvo siejamas ir su Larago miestu – vienu iš miestų, kuriuose, kaip teigiama Šumero karalių sąraše, karaliavę prieštvaniniai valdovai. Archeologinių duomenų apie šį miestą nėra.
Helenizmo laikais vaizduotas kaip kentauras, kai kada su skorpiono uodega. Buvo sutapatintas su Šaulio žvaigždynu.
JAV–Kanados valstybinė siena
Kanados–JAV valstybinė siena – valstybinė siena tarp Kanados ir Jungtinių Amerikos Valstijų. Šiuo metu tai ilgiausia siena pasaulyje, ilgis – 8891 km, didžiausią šios sienos dalį sudaro Kanados ir Aliaskos siena (2475 km). Palei sieną išsidėsčiusios aštuonios Kanados provincijos ir teritorijos (Jukonas, Britų Kolumbija, Alberta, Saskačevanas, Manitoba, Ontarijas, Kvebekas ir Naujasis Bransvikas) ir trylika JAV valstijų (Aliaska, Vašingtonas, Aidahas, Montana, Šiaurės Dakota, Minesota, Mičiganas, Ohajas, Pensilvanija, Niujorkas, Vermontas, Naujasis Hampšyras ir Meinas).
Istorija
1783 m. buvo sudaryta Paryžiaus sutartis, kuria buvo užbaigtas JAV nepriklausomybės karas tarp Didžiosios Britanijos ir Jungtinių Valstijų. Abi pusės susitarė dėl Jungtinių Valstijų sienų su Britų Šiaurės Amerika. Ši riba vakaruose daugiausiai ėjo per 45-ąją šiaurės lygiagretę, rytuose riba nustatyta pagal Didžiuosius ežerus ir Šv. Lauryno upę. Šios ribos daugmaž išliko iki šiol.
Patrik Ouředník
Patrikas Ouržednikas (Patrik Ouředník; g.1957 m. balandžio 23 d.) – čekų ir prancūzų rašytojas, daugiau nei dvidešimties knygų autorius, vertėjas.
Gyvenimas
Visiems Patriko Ouržedniko veikalams – „netradiciniams“ žodynams, esė, romanams, eilėraščiams, pastišams – būdingas dėmesys prietarams ir stereotipams, kurie analizuojami kalba, autoriaus laikoma „epochos tiesa“: „Aš manau, kad teiginio „epochos tiesa“ sinonimu galima laikyti pačią tos epochos kalbą”.
Bibliografija
Romanai ir pasakojimai
Poezija
Teatras
Esė
Leksikografija
Vailuku (upė)
Vailuku – upė Havajuose, Havajų (Didžiojoje) saloje. Ilgiausia (45,1 km) ir vandeningiausia (vid. debitas 7,8 m³/s) Havajų salyno upė. Prasideda Mauna Kėjos ugnikalnio rytiniame šlaite 3 300 m vjl. Teka į rytus tarp Mauna Kėjos ir Mauna Loa ugnikalnių, įteka į Hilo įlanką Ramiajame vandenyne ties Hilu. Žemupyje įkurtas Vailuku upės valstijos parkas su Rainbow Falls, Peʻepeʻe Falls kriokliais ir Boiling Pots nedidelių krioklių ir baseinų kaskada. Aukštupyje ir vidurupyje vyksta komercinės įveistų gyvūnų medžioklės, žemupys – populiari maudymosi ir vandens pramogų vieta. Hilo mieste – dvi hidroelektrinės.
Havajiečių kalba wai reiškia gėlą vandenį, o luku – griovimą, naikinimą. Upei charakteringi trumpi, staigūs potvyniai. Pasak legendos, upė atsirado dievui Maui kovojant su pabaisa driežu Kuna.
Vaisupis
Vaisupis – upelis Kauno rajone, priklausantis Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseinui. Įteka dešiniajame krante, 173,0 km atstumu nuo pastarojo žiočių. Vandentakio kodas LR upių klasifikatoriuje – 10011820. Upelio ilgis – 1,8 km, baseino plotas – 0,9 km².
Vaisupis teka pietvakarių kryptimi Stanislavo mišku. Vidurupyje, iš vakarų pusės, plyti Stanislavos miško pušies genetinis draustinis. Žemupyje, Ringovės kaime, prateka privačios sodybos teritoriją, kurioje sutvarkytos pakrantės pritaikytos poilsiui. Čia pat kerta plentą ir natūralia vaga per pievą įteka į Nemuną.
Upėvardis Vai̇̃supis kildinamas nuo žodžių vaisùs („vaisingas, derlus“), vei̇̃stis („gausėti, visti“).
Kuosinės geomorfologinis draustinis
Kuosinės geomorfologinis draustinis – saugoma teritorija Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, draustinis. Plotas 1360,61 ha. Saugomas raguvotas Kuosinės upės senslėnis. Į draustinio teritoriją įeina Didžioji Kuosinė, Mažoji Kuosinė, Leoniškės, Norviliškių, Šumsko ir Polubelių miškai, stūkso Leoniškių ir Didžiosios Kuosinės piliakalniai.
Adošiškės tvenkinys
Adošiškės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 2 km į pietus nuo Vaiguvos. Sudarytas užtvenkus Knituojos upę (Ventos intakas) 20 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,29 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 138,3 m. Tvenkinio krantai žemi, plačiai užpelkėję, aplinkui driekiasi Adošiškės miškas, į šiaurę yra Adošiškės ir Tolišių kaimai, į pietus plyti dirbami laukai.
Statybininkas Šiauliai
Šiaulių futbolo komanda „Statybininkas“, o trumpiau Šiaulių „Statybininkas“ – buvusi Lietuvos futbolo komanda, iki 1989 m. veikęs Šiauliuose.
Istorija
Sovietmečiu statybos tresto finansuojama komanda net 29 metus žaidė aukščiausioje lygoje.
Per tą laiką iškovojo du čempionų titulus (1969 ir 1977 m.) ir kartą iškovojo „Tiesos“ taurę (1974 m.)
Klausučių I tvenkinys
Klausučių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Seredžiaus, Klausučių gyvenvietėje. Sudarytas užtvenkus Armeniuko upę (Armenos intakas) prie pat jo įtekėjimo į Goniūnų tvenkinį. Tvenkinio ilgis rytų-vakarų-šiaurės kryptimi – 1,77 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 59,6 m. Krantai aukštoki, apaugę medžiais ir krūmais. Į šiaurę yra nutįsusi 0,3 km ilgio įlanka, į kurią įteka A-2 upelis ir iškart telkšo Klausučių II tvenkinys. Priešsroviui ant Armeniuko upės iškart telkšo Klausučių tvenkinys. Pietvakarinėje pakrantėje auga sodai ir įsikūręs Goniūnų kaimas. Rytinį tvenkinio galą kerta kelias.
Tvenkinys įrengtas 1977 m.
Lapgirių tvenkinys
Lapgirių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, 3,5 km į vakarus nuo Vadžgirio. Sudarytas užtvenkus Driūbino upelį (Šaltuonos intakas) 1,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,25 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 57,1 m. Šalia įsikūręs Lapgirių kaimas ir Lapgirių dvaro sodyba ir parkas. Kiek atokiau plyti dirbami laukai.
Pašaltuonio tvenkinys
Pašaltuonio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, 6,5 km į vakarus nuo Eržvilko, Pašaltuonio gyvenvietės pietrytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Šaltuonos intakas) 0,07 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus - 0,23 km, plotis - iki 0,08 km. Altitudė 28 m. Krantai žemi. Priešsroviui iškart už kelio telkšo užpelkėjęs 0,36 ha tvenkinėlis. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Sarapiniškių, rytinėje – Avietiškių kaimai.
Aš Ikona
Aš Ikona – 2015 m. gegužės mėn. pradėtas leisti ketvirtinis mados, gyvenimo būdo žurnalas, skirtas 20–50 metų amžiaus moterims. Portalas Ikona.tv per mėnesį pasiekia iki 20 tūkst. unikalių lankytojų.
Pocaičių tvenkinys
Pocaičių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, 3 km į pietryčius nuo Eržvilko. Sudarytas užtvenkus Trundos upelį (Šaltuonos intakas) 0,5 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,32 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 46,4 m. Krantai neaukšti. Aplinkui plyti dirbami laukai ir pievos. Rytinę tvenkinio dalį skersai kerta vietinės reikšmės kelias. Šalia įsikūręs Pocaičių kaimas.
Aš Ikona
„Virtuvės mitų griovėjų“ (VMG) leidinys. Pirmojo leidinio tiražas – 20 000. Dėl didelės paklausos po kelių savaičių išleista dar 10 000 žurnalo kopijų. Senesni straipsniai bei vaizdo įrašai skelbiami Ikona.tv svetainėje.
Kasmet žurnalo gimtadienio proga rengiamas pramogų pasaulio žvaigždes suburiantis renginys. Pristatymo šventėje taip pat pritraukė nemažai jų.
Matomumas
Meteorologijoje, matomumas – atstumas, kuriame įmanoma aiškiai suvokti objektą ar šviesą. Jis išmatuojamas ir paskelbiamas faktinių orų stebėjimų metu ir METAR kodu. Matomumas yra peteikiamas metrais arba statutine mylia. Matomumas susijęs su visų transporto rūšių eismu – kelių, jūrų, aviacijos. Meteorologinis matomumas parodo oro skaidrumą: tamsoje, meteorologinis matomumas yra toks pats kaip ir dieną, esant tam pačiam orui.
Apibrėžimas
dešinėje|miniatiūra|202x202px|Komercinis orlaivis skrendantis į debesis virš Los Andželo ICAO 3 priede „Tarptautinės oro navigacijos meteorologinės tarnybos“ pateikiami šie apibrėžimai ir pastaba: a) didžiausias atstumas, kai tinkamų matmenų juodas objektas, esantis netoli žemės paviršiaus, gali būti matomas ir atpažįstamas ryškiame fone; b) didžiausias atstumas, per kurį galima pamatyti ir identifikuoti 1000 kandelų šviesą neapšviestame fone. Pastaba.– du atstumai turi skirtingas vertes ore, esant tam tikram išnykimo koeficientui, o pastarieji b) priklauso nuo fono apšvietimo. Buvusi a) atstovauja meteorologinį optinį diapazoną (MOR). 3 priede taip pat apibrėžiama KTT regėjimo diapazonas (RVR) kaip: Diapazonas, per kurį orlaivio pilotas KTT vidurio linijoje gali matyti kilimo ir tūpimo tako paviršiaus ženklus arba žibintus, apibrėžiančius kilimo ir tūpimo takus, arba identifikuoti jo vidurio liniją. miniatiūra|250x250px|[[Rūkas|Ūkanotas kelias ryte]] miniatiūra|240x240px|Giedromis dienomis, Tel Avivo panorama yra matoma iš Karmelo kalnų, 80 km į šiaurę Itin vaiskus oras būna Arktyje arba kalnuotuose vietovėse, kai matomumas gali viršyti 160 km ir daugiau, ir kaip atskaitos taškus galima matyti kalnus arba dideles keteras. Tačiau, matomumas gali būti sutrikdytas oro taršos arba didelės drėgmės. Įvairios meteorologinės stotys pažymi šiuos reiškinius kaip miglą (drėgnos arba sausos prigimties). Rūkas arba smogas gali sumažinti matomumą iki beveik nulio ir tai padaro vairavimo sąlygas itin pavojingomis. Tas pats gali atsitikti, kai kyla smėlio audra dykumose arba prie jų, taip pat esant miškų gaisrams. Smarkus lietus (toks koks būna, pavyzdžiui, perkūnijų metu) ne tik sumažina matomumą, bet dėl akvaplano žymiai padidėja stabdymo kelias. Pūgos ir pažemio pūgos taip pat yra žemo matomumo priežastys.
Išvedimas
Apibrežiant matomumą, absoliučiai juodas objektas yra priešpastatomas prieš tobulai baltą foną. Vizualus kontrastas, CV(x), atstumu x nuo juodo objekto yra apibrėžiamas kaip santykinis skirtumas tarp šviesos intensyvumo fone ir objekto
kur FB(x) ir F(x) yra atitinkamai fono ir objekto intensyvumai. Kadangi objektas yra laikomas absoliučiai juodu, jis turi absorbuoti visą į jį sklindančią šviesą. Kai x=0 (objekte), F(0) = 0 ir CV(0) = 1.
Rūkas, migla ir silpna lijundra
Pagal tarptautinį apibrėžimą, rūkas būna, kai matomumas būna mažesnis nei 1 kilometras. Migla būna, kai matomumas yra tarp 1 km ir 2 km ir rūkana, kai matomumas būna tarp 2 km ir 5 km. Rūkas ir migla yra sudaryti daugiausia iš nedidelių vandens lašų. Rūkana ir smogas iš mažesnių kietųjų dalelių.
Kartu su rūku, gali pasirodyti silpna lijundra arba sniegas. Tai paprastai nutinka, kai temperatūros nukrenta žemiau 0 °C. Tada iškyla plikledžio pavojus: iškyla pavojus beeinant paslysti arba nesuvaldyti automobilio.
Labai mažas matomumas
Matomumas mažesnis nei 100 metrų yra laikomas nuliniu matomumu. Tokiomis sąlygomis, keliai gali būti uždaryti, kintamos informacijos ženklai automatiškai įjungia perspėjimus vairuotojams. Šie įrenginiai yra įrengiami vietovėse, kur dažnai pasikartoja panašios oro sąlygos. Labai žemas matomumas gali sukelti transporto priemonių susidūrimus.
Perspėjimai dėl mažo matomumo
Kintamos informacijos ženklai, esant rūkui, gali pranešti vairuotojams, kada ir kokiam laiko tarpui reikėtų susilaikyti nuo kelionės. Taip pat gali būti nutraukti orlaivių skrydžiai dėl kilimo tūpimo tako mažo matomumo.
Matomumas ir oro tarša
Vienas ryškiausių oro taršos požymių – sumažėjęs matomumas. Kietosios dalelės ir dujos išsklaido šviesą atmosferoje.
Rabinal Ači
Rabinal Ači (Rabinal Achí) – majų tautos ačių rengiamas kasmetinis vaidinimas Gvatemalos mieste Rabinalyje. Patys indėnai šį vaidinimą vadina Xajooj Tun („būgno šokis“). Tai ikikolumbinių laikų dramos kūrinys, susiformavęs XV a. Tautos susikūrimo mitas, istoriniai įvykiai atvaizduojami kaukėtų artistų šokiu, dainomis, vaidinimais. Muzika atliekama būgnu, vadinamu tun, ir dviem trimitais. Būgnininkas paprastai yra atsakingas už visą muzikinę programą.
Rabinal Ači drama pirmą kartą išversta (į prancūzų kalbą) prancūzų etnologo Charles-Étienne Brasseur de Bourbourg 1856 m. Jis užrašė iš Bartolo Sis.
Pagrindinis dramos siužetas – konfliktas tarp Rabinalio (ačių) valdovo ir kičių valdovo. Kiti veikėjai yra Rabinalebo karalius Job’Toj, jo tarnas Achij Mun, vyriškų ir moteriškų bruožų turintis veikėjas Ixoq Mun, žaliaplunksnė motina Uchuch Q’uq’, trylika erelių ir trylika jaguarų vaizduoja Kajyub’ tvirtovės karius. Kičių valdovas yra sučiumpamas ir teisiamas už tai, jog siekė pagrobti Rabinalebo vaikus. Kičių valdovas su savo kariais sugriovė 4 Rabinalebo kaimus ir privertė jų gyventojus mokėti duoklę. Po ilgo mūšio kičių valdovas sučiumpamas ir atvesdinamas į Job’Toj rūmus teismui.
Rabinal Ači vadinimas vyksta sausio 25 dieną. Už jo rengimą atsakingos bendruomenių brolijos. Renginys suvokiamas ne kaip pramoginis, bet kaip mitologinis persikūnijimas į protėvius.
Rabinal Ači 2008 m. įtrauktas į UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo sąrašą.
Pilies I tvenkinys
left|120px
Pilies I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, 5,5 km į rytus nuo Skirsnemunės, Pilies I kaimo pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Nemuno intakas) 0,54 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,2 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 25,6 m. Pietinis krantas aukštokas, apaugęs medžiais. Tvenkinys yra trečias iš 5 Panemunės pilies parko tvenkinių kaskados. Priešsroviui telkšo bevardžiai 0,12 ha ir 0,27 ha tvenkinėliai, pasroviui – Pilies II tvenkinys ir Pilies III tvenkinys. Tvenkiniai apsupa Panemunės pilį. Stūkso Panemunės pilies parkas. Į pietus eina kelias. 2020 m. atlikti tvenkinių išvalymo darbai.
Kartonas
miniatiūra|250px|right|Kartoninė dėžė miniatiūra|250px|right|Kartoniniai baldai Kartonas (, nuo, 'popierius') – storas, kietas viensluoksnis ar daugiasluoksnis popierius, naudojamas įvairiausių pakuočių gamybai, knygų viršeliams, piešimui. Kartonu laikomas popierius, kurio vieno kvadratinio metro masė didesnė kaip 250 g (popieriaus – mažesnė kaip 250 g). Be to, kartonas daugiasluoksnis, o popierius dažniausiai vienasluoksnis. Kartonas yra viena populiariausių pakavimui skirtų medžiagų. Tai lemia švarios ekologiškos perdirbimo medžiagos, maža pakuotės gamybos kaina. Kartonas yra paveikus klimatiniams veiksniams, todėl greitai suyra, tinka antriniam panaudojimui.
Gamyba
Kartonas daugiausia gaminamas iš rudosios arba baltosios medienos masės, šiaudų masės ir popieriaus broko (makulatūros). Specialios paskirties stipriam kartonui gaminti naudojama celiuliozė, tekstilinė pusmasė, aukščiausios rūšies makulatūra. Kartono gamyba panaši į popieriaus. Gaminant kartoną, plaušiniai pusgaminiai smulkinami ta pačia įranga kaip ir gaminant popierių: kūginiais malūnais, rodais, bėgūnais, rafineriais ir kt. Kartonas liejamas kartono gaminimo mašinomis.
Kartono pakuotė yra vertinga antrinė žaliava. Kartono, kaip ir popierius, atliekas galima perdirbti 4-6 kartus. Pakuočių perdirbimo procesas yra paprastas – popieriaus pluoštas yra atskiriamas nuo plastiko, naudojant vandenį ir pasitelkiant maišymo procesą. Po to atskirtos medžiagos gali būti perdirbtos į naujus produktus – tokius kaip kartonas picos dėžių gamybai, nosinaitės ar spausdinimo popierius, o plastikas perdirbamas į statybines medžiagas.
Panaudojimas
Kartoną panaudoti galima labai daug kam, tame tarp ir dideliems produktams, tokiems kaip šaldytuvai ar dar didesni, ir biriems, tokiems kaip kava, arbata. Kartonas įsigali žaislų, baldų, statybos pramonėje. Gaminamos tinkamos sąlyčiui su maistu kartoninės pakuotės: konditerijai, pieno produktams, picai, kiaušiniams ir pan. Baldų pakavimo dėžės yra tvirtos, atsparios gniuždymui, lengvos, patogios transportavimui bei sandėliavimui. Kartoniniai koriai naudojami kaip užpildai durims, padedantys absorbuoti garsą. Kartoninis korinis užpildas yra naudojamas automobilių pramonėje interjero ir apdailos detalių gamybai, siekiant sumažinti svorį bei kaštus.
Kartono rūšys
Kartono rūšies pasirinkimas priklauso nuo pakuotės paskirties.
Michailas Borisovičius
Biografija
Siekdamas išsaugoti savo kunigaikštystės savarankiškumą 1483 m. sudarė sąjungą su Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos ir Lenkijos karaliumi Kazimieru Jogailaičiu. Netrukus buvo priverstas pripažinti Maskvos didžiojo kunigaikščio Ivano III siuzerenitetą, bet slapta palaikė santykius su Kazimieru Jogailaičiu. Ta dingstimi Ivanas III 1485 m. užėmė Tverę ir prijungė Tverės kunigaikštystę prie Maskvos valstybės – taip baigėsi ilgus metus trukusi Maskvos ir Tverės kunigaikščių kova dėl valdžios Rusioje. Michailas Borisovičius pabėgo į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštiją. Kazimieras Jogailaitis dovanojo jam dvarus Lososinoje (Smolensko vaivadija) ir Pečichvostuose (Voluinė), bet padėti kovoti su Ivanu III atsisakė.
Roberto L. Brodšo tarptautinis oro uostas
Robert L. Bradshaw tarptautinis oro uostas (IATA – SKB, ICAO – TKPK) – pagrindinis Sent Kitso ir Nevio oro uostas, esantis Bastero šiaurėje. Oro uostas pavadintas pirmojo šalies premjero Robert Llewellyn Bradshaw vardu.
2006 m. buvo atlikta plati oro uosto renovacija. 2008 m. oro uostas aptarnavo 399 706 keleivius.
Padvarė (ežeras)
Padvarė - ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 10 km į šiaurės rytus nuo Giedraičių, 0,25 km į pietryčius nuo Grabuosto ežero. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus - 0,21 km, plotis - iki 0,12 km. Altitudė 168,5 m. Krantai žemi, pietvakariuose ir šiaurės rytuose pelkėti, apaugę medžiais ir krūmynais. Pakrantėse plyti pievos ir vietomis dirbamos žemės ploteliai. Šalia įsikūrę Padvario ir Šešuolių kaimai. Ežeras nenutekantis, priklauso Grabuosto ežero baseinui (Siesarties upės baseinas).
Alytupis (Alovė)
Etimologija
Kaimo pavadinimą pasiūlė toje teritorijoje gyvenantys gyventojai, siedami kaimo pavadinimą su netoliese tekančiu Alytupio upeliu. Kalbininkus kiek nustebino kaimui parinktas vietovardis, būdingas upei, o ne gyvenvietei. Buvo siūlomi ir kiti vardai – Terpinėlė, Terpininkai (pagal upėvardį) arba Bandzìnai, Bandzinaĩ, Bandzìniškis, Bandzìniškės, Bandzìniškiai (pagal gyventojų pavardę).
Istorija
2018 m. gegužės mėn. Alytaus rajono savivaldybės taryba pritarė naujos gyvenamosios teritorijos įkūrimui. Toks sprendimas priimtas po to, kai į savivaldybę kreipėsi Alytaus rajono gyventojas su prašymu suteikti jo sodybai adresą, tačiau paaiškėjo, kad to padaryti negalima, nes sklypas nėra priskirtas jokiai gyvenamajai teritorijai. Taip atsitiko, kai buvo pakeistos Alytaus miesto gyvenamosios vietovės ribos, minėta Alytaus rajono gyventojo teritorija anksčiau priklausė Alytaus miestui. Patvirtinus miesto ribas, žemės sklypas pateko į Alytaus rajono teritoriją. Kadangi žemės sklypą nuo artimiausių gyvenamųjų vietovių (Panemuninkėlių) skiria didesnė nei 5 ha valstybinio miško teritorija, buvo nuspręsta nustatyti naują gyvenamąją teritoriją.
Alytaus rajono taryba 2018 m. spalio 2 d. priėmė sprendimą Nr. K-159 „Dėl vietos gyventojų apklausos rezultatų ir pritarimo planui“. 2019 m. liepos mėn. pabaigoje Alytupio kaimo atsiradimui pritarė Lietuvos Respublikos Vyriausybė.
Javinis marabu
Javinis marabu (Leptoptilos javanicus) – gandrinių (Ciconiidae) šeimos Azijos atogrąžų regiono paukštis.
Paplitimas
Aptinkamas Kambodžoje, Nepale, Bangladeše, Mianmare, Laose, Malaizijoje, Brunėjuje, Vietname, Tailande. Indijoje didžiausios kolonijos yra Asame, Vakarų Bengalijoje, Bihare. Indonezijoje didžiausia populiacija yra Sumatroje. Atklysta į Butaną. Manoma, kad Kinijoje ir Singapūre jau išnykęs.
Išvaizda
Stambesnis už baltąjį gandrą. Kūno ilgis 122–129 cm, atstumas tarp sparnugalių – 210 cm. Sveria 8,9 kg. Patinai stambesni už pateles. Ilgas kaklas ir ilgos kojos. Sparnai ilgi, platūs. Nugara, uodega ir sparnai blizgiai juodos spalvos. Krūtinė, pilvas ir pauodegys yra baltos spalvos. Galva ir kaklas neapaugę plunksnomis, tik vietomis styro šerius primenančios plunksnos. Kaklas ir galva yra geltonos spalvos. Galvos šonai yra raudono vyno spalvos, kakta šviesiai gelsva. Ilgas, stambus snapas yra pilkas. Kojos pilkos, dažnai apsinešusios šlapimo rūgštimi.
Paukščių tuoktuvių metu veido oda paraudonuoja. Ant patinų sparnų vidurinių plunksnų atsiranda vario spalvos dėmės.
Jaunikliai yra pilkos spalvos, nugaros ir sparnų plunksnos neblizga. Aplink kaklą turi šiek tiek plunksnų.
Biologija
Laikosi šalia plačių upių, ežerų, pelkėse, mangrovėse, gėlose ir druskingose šlapynėse, miškingose teritorijose. Sėslūs. Neturi balso stygų. Poravimosi metu šnarpščia, urzgia, kalena snapu. Skrenda įtraukęs kaklą. Nešami šiltų oro srovių pakyla gana aukštai. Plačių sparnų dėka gali sklandyti.
Minta varlėmis, žuvimi, vabzdžiais, jaunais paukščiais, driežais, graužikais, vėžiagyviais ir maita. Grobio tyko stovėdamas arba braidydamas.
Dažniausiai monogamai. Paukščių tuoktuvės prasideda sausuoju metų laiku. Veisiasi nedidelėse kolonijose, kartu su kitais vandens paukščiais. Patinas, radęs tinkamą vietą lizdui krauti, nubaido konkurentus. Lizdavietė – beveik horizontaliai augančiose medžių šakose. Lizdą krauna abu partneriai iš šakų, bambukų stiebų, iškloja žole ir lapais. Lizdas 1 m skersmens. Dėtyje 1 – 4 kiaušiniai, kurie padedami 1- 3 dienų intervalu. Peri abu tėvai 28 – 30 dienų. Išsiritę paukščiukai apaugę pilkais pūkais. Jauniklius maitina abu tėvai. Nuo karščio jauniklius saugo išskleidę sparnus ir sudarydami šešėlį, taip pat neša vandenį ir juo vėsina jauniklius. Jauniklius maitina 47 – 52 dienas, po 5 mėnesių jaunikliai tampa savarankiški.
Kartos trukmė – 16,1 m.
Apsauga
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis Javos marabu yra pažeidžiama rūšis. Populiacijoje yra 5 500 – 10 000 suaugusių individų.
Populiacija mažėja, nes dėl urbanizacijos ir industrializacijos paukščiai netenka perimviečių. Taip pat medžioklė ir jauniklių gaudymas (auginimui nelaisvėje). Indijoje, Bangladeše, Birmoje, Tailande, Malaizijoje ir Indonezijoje rūšis paskelbta saugoma. Apmokyti sargai saugo lizdavietes. Indijoje sodinami lizdavietėms tinkami medžiai.
Drago Jančar
thumb|Drago Jančar Drago Jančar (Drago Jančaras; g. 1948 m. balandžio 13 d. Maribore, Slovėnijoje) – slovėnų rašytojas, dramaturgas, publicistas ir eseistas, vienas aktyviausių šiuolaikinių slovėnų rašytojų.
Biografija
Drago Jančar pagrindinę ir Techninę cheminės pakraipos mokyklą baigė Rusose. Buvo įrašytas į Mariboro Aukštesniąją teisės mokyklą, kur taip pat tapo pagrindinis studentų laikraščio Katedra redaktorius. Dėl "priešingos kultūros plėtros" 1974 metais buvo uždarytas į kalėjimą. Kaltinimo priežastimi tapo uždrausta Branko Rozmano knyga Rage sumušti gulime, kurią Jančaras atsivežė iš Austrijos. Prarado darbą laikraštyje Večer (Vakaras), kur dirbo kaip žurnalistas, ir buvo nuteistas kalėti vienerius metus. Po kruopščiai parašyto prašymo jį paleido praėjus 3 mėnesiams ir dar tais pačiais metais jis buvo kuriam laikui išsiųstas į karinę tarnybą Serbijoje, kur išgyveno jam kaip pavaldiniui skirtus pažeminimus. Kai laikotarpis kariuomenėje buvo atitarnautas, jis nusprendė, kad užsiims tik rašymu. Tai neduodavo pakankamų mėnesinių pajamų, todėl Drago Jancar pakartotinai įsidarbino laikraštyje Vakaras. Straipsnių jis jau neberašė, į darbą buvo priimtas tik kaip lektorius ir redaktorius. 1978 metais persikraustė į Liublianą ir įsidarbino Viba filme. Po dviejų darbo metų iš sąjungos išėjo dėl tarpusavio nesutarimų. Dirbo sudarant pamatinį Naujojo laikraščio (slovėn. Nova revija) slovėnų-intelektualų biuletenį. 1981 metais pradėjo dirbti redaktoriumi ir sekretoriumi leidykloje Slovenska matica ir nuo to laiko jo rašytojo karjera pradėjo kilti. 1985 m. buvo apdovanotas Fulbrighto stipendija, skiriama JAV menininkams, vėlesniais metais Vokietijoje ir Austrijoje buvo apdovanotas Bavarijos valstybės valdžios ir Austrų literatų draugijos stipendijomis. 1987-1991 metais Drago Jančaras buvo slovėnų centro PEN prezidentas ir daug prisidėjo prie Slovėnijos nepriklausomybės atkūrimo. Nuo 1995 yra SAZU garbės narys.
Gavo daug slovėnų ir tarptautinių apdovanojimų, tarp kurių: Tone Tomšičo apdovanojimas už žurnalisto darbą (1974), Prešerno apdovanojimas už gyvenimo darbą (1993), Europos apdovanojimas už trumpąją miesto prozą – Augsburg (1994), Pulitzerio premija už poeziją (1994), Glazarjevo apdovanojimas už aukštus pasiekimus kultūros srityje (2002), Herderjo apdovanojimas už raštiją (2003) ir Jean Amery apdovanojimas už eseistiką (2007), trys Grumo apdovanojimai už dramas ir trys Rozanco apdovanojimai už esė. Taip pat du kartus gavo apdovanojimą Kresnik už romanus Katarina, pav in jezuit ir Zvenenje v glavi (1999, 2001).
Šiuo metu kaip tarnautojas ir sekretorius dirba Slovenska matica, be to yra vienas iš produktyviausių slovėnų rašytojų. Žinomas ir kaip eseistikas; savo esė daug kartų aptarė politikos ir visuomenės problemas. Kartu su Vasko Simoniti parengė svarbią parodą ir rinkinį Temna stran meseca (Tamsioji mėnulio pusė) apie autoritarinės valdžios svarbą Socialistinėje Federacinėje Respublikoje Jugoslavijoje po Antrojo pasaulinio karo.
Kūryba
Drago Jančar rašo pasakojamąją prozą, dramą ir esė. Jis kuria žinoma modernistine pasakojamąja technika, kurią 80-aisiais praėjusio šimtmečio metais papildė kai kuriais postmodernistiniais elementais. Teminis jo kūrybos pagrindas – esminis žmogaus gyvenimo klausimas, kai iš vienos pusės jį valdo nepaaiškinamas istorijos mechanizmas, iš kitos jo asmeninis niekinimas. Dažnai keliami išsilavinimo ir svetimumo klausimai. Darbuose, kurie pasirodė po 1990-uju, pastebimas judėjimas prie mažų, intymių, turinčiu įtaką pavieniam gyvenimui problemų aptarimo. Kalbėdamas apie žmogaus likimą nepavaldžiame objektyviame pasaulyje dažnai naudoja istorinę tematiką.
Esė
Trumpos esė:
Rutkiškių tvenkinys
Rutkiškių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, 6 km į šiaurės rytus nuo Eržvilko. Sudarytas užtvenkus Viščiovos upelį (Šaltuonos intakas) 5,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 1 km, plotis – iki 0,12 km. Yra 2 a sala. Altitudė 51,8 m. Krantai žemi, vietomis apaugę krūmynais, rytinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Į pietus ir rytus plyti dirbami laukai. Šalia įsikūręs Rutkiškių kaimas, kiek atokiau į pietus – Žukaičių kaimas. Tvenkinio užtvanka nutiestas kelias.
Bošino karas
Bošino karas, taip pat žinomas kaip Bošino pilietinis karas arba Japonijos revoliucija, tai keli, vienas po kito sekę mūšiai, po kurių nuverstas Tokugavos šiogūnatas ir atstatyta imperatoriaus valdžia (Meidži restauracija). Prasidėjo nuo Toba-Fušimi mūšiu 1868 m. sausio 27 d. ir baigėsi Gorjokaku mūšiu 1869 m. birželio 27 d.
Priežastys
Po Sekigaharos mūšio, kurio metu valdžią perėmė Tokugava Iejasu, keletas pralaimėjusių daimijų, tokių kaip Čošiu ar Sacuma, visą Edo laikotarpį laikė nusivylimą ir pyktį prieš Tokugavos šiogūnatą po pralaimėto mūšio dėl suvienytos Japonijos valdymo. Daimijai, kurie nerėmė Tokugavos, lyginant su jo rėmėjais, neteko daugybės privilegijų. Japonijai uždarius sienas, likę prekybiniai uostai su vakarais buvo pietinėje dalyje, kurioje buvo pralaimėję daimijai. Taigi, jie pirmieji gavo galimybę pamatyti vakarų mokslo atradimus.
Pirmojoje XIX a. pusėje amerikiečiai, rusai ir britai kelis kartus siuntė savo ekspedicijas į Japoniją siekdami įkalbėti juos atsidaryti savo sienas, tačiau Japonija pasiliko prie senosios uždaros politikos. Nors šalyje jau buvo vakarietiško mokymo studijavusių žmonių, kurie drąsiai siūlė atidaryti sienas prekybai, tačiau didžioji dalis žmonių priešinosi užsieniečių patekimui į jų šalį. Jungtinių Valstijų vyriausybei nusprendus patiems atverti Japonijos duris, 1853 m. amerikiečių komandoro Metjaus K. Perio išsilaipinimas Edo uoste tapo Tokugavų valdymo pabaigos pradžia ir žymi Bakumacu laikotarpio pradžią. Jis atgabeno JAV prezidento laišką reikalaujantį atidaryti sienas prekybai, savo ginkluotą ir modernią laivų flotilę panaudodamas siekiant parodyti vakarų viršenybę. Suprasdamas, jog negalėtų kovoti prieš modernius amerikiečių laivus po metų šiogūnas pasirašė taikos ir prekybos sutartį atidarančią du uostus amerikiečių prekybiniams laivams: Šimodą ir Hakodatę. Per sekančius porą metų buvo pasirašytos tokios sutartys ir su kitomis imperialistinėmis valstybėmis. 7-tojo dešimtmečio pradžioje jau buvo atidaryti šeši uostai ir gauti leidimai užsieniečiams apsistoti Edo ir Osakos miestuose. Visos prekybos sutartys buvo stipriai palankesnės vakariečiams negu patiems japonams. Užsieniečiai į Japoniją atvežė savo ligas, tokias kaip cholerą, kuri pražudė tūkstančius vien tik pietinės Japonijos daimijuose. Vidinis konfliktas dar labiau įsisiūbavo dėl vis naujų atvykstančių užsieniečių ir juos remiančių vietinių gyventojų puldinėjimai tapo norma. Šiogūnato nusižeminimo užsieniečiams supykdyti neturintys šeimininkų samurajai pradėjo puldinėti ir vakariečius. Japonai pradėjo matyti Imperatorių, kaip pasipriešinimo simbolį prieš Vakarus silpnai šiogūno valdžiai. Japonijos ekonomika nusmuko užsieniečiams atvežus auksą ir sidabrą, kurio vertė likusiame pasaulyje stipriai skyrėsi nuo vertės Japonijoje, tekstilės prekyba patyrė smūgį užsieniečiams atvežus pigias, mašinomis pagamintas medžiagas. Prasidėjo ekonominė infliacija.
1863 metais Imperatorius Komei sulaužė tradiciją nesikišti į politiką ir atmesdamas šiogūno sprendimą paskelbė įsaką išmesti barbarus iš Japonijos ir vėl garbinti imperatorių. Pietinis Čošiu daimijas pradėjo puolimus prieš vakariečių laivus, tačiau šie juos įveikė stipriai susilpnindami klaną. Tuo metu mūšį prieš Britanijos imperijos laivyną pralaimėjęs Sacumos daimijas sumokėjo kompensaciją ir nusprendė atnaujinti savo laivyną bei ginkluotę pagal vakarietišką modelį. Kitais metais Čošiu daimijas bandė perimti Kiotą, tačiau tai pasibaigė tuo, jog šiogūnas paleido pirmąją ekspediciją į Čošiu. Konfliktas pasibaigė be kovos, įsikišus Sacumos daimijui.
Eiga
1868 metų sausio 27 d. Tokugavos Jošinobu nurodymu šiogūnato daliniai atvykę prie pietinio įėjimo į Kiotą susidūrė su Sacumos ir Čošiu kariais Toba-Fušimi mūšyje. Dauguma iš 13-15 tūkst. šiogūnato karių buvo tradiciniai samurajai, tik dalis jų buvo apmokyti ir apginkluoti vakarietiškais ginklais bei išmanė taktiką. Nors Čošiu ir Sacuma turėjo tik apie 5 tūkst. karių, jie buvo apginkluoti naujausia vakarietiška artilerija ir po dviejų dienų kovos jiems įveikus šiogūnato pajėgas, keletas svarių daimijų perbėgo iš šiogūnato į imperatoriaus rėmėjų gretas.
1868 m. gegužę imperatoriaus būriai apsupo Edą. Šiogūnato sostinė netrukus besąlygiškai pasidavė, tačiau nepaisant greito pasidavimo šiogūnato laivyno vadas atsisakė atiduoti savo aštuonis laivus. Jis patraukė į šiaurę, kur tikėjosi sujungti savo pajėgas su Aizu ir kitų daimijų samurajais, kurie tebebuvo ištikimi šiogūnatui.
Nors šiaurinę koaliciją sudarė patyrę samurajai, tačiau jie rėmėsi tradiciniais kovos metodais ir ginklais. Moderniai apginkluotiems imperialistams prireikė kelių mėnesių kol pagaliau nuslopino šiaurinį pasipriešinimą ir 1869 metų lapkritį pasidavė paskutiniai šiaurinės koalicijos ir Aizu samurajai.
Pagrindiniai mūšiai
Toba-Fušimi mūšis vyko 1868 m. sausio 27 d., Tokugava Jošinobu su savo būriais patraukė Kioto link per du pagrindinius kelius (Toba ir Fušimi). Iš viso buvo apie 13-15 tūkst. samurajų, tačiau pačiame mūšyje dalyvavo apie 8,5 tūkstančio iš jų. Toba kelyje jie buvo pasitikti Sacumos daimijo samurajų su patrankomis. Sacumos samurajai paleido pirmuosius šūvius, kurie nuo žirgo numetė vieną iš šiogūnato pajėgų vadų ir po kilusios sumaišties bei agresyvios Sacumos klano atakos šiogūnato samurajai buvo priversti atsitraukti, tačiau atsitraukdami jie padegė aplinkui buvusius namus. Tuo metu šiogunato pajėgos Fušimi kelyje susirėmė su Sacumos ir Čošiu kariais, kurie pradėjo puolimą išgirdę patrankų šaudymą Tobos kelyje. Fušimi kelyje šiogūnato pajėgos buvo sudarytos iš šiogūnato samurajų, Šinsengumi ir Aizu būrių. Sausio 28 d. Tokugava Jošinobu ir šiogūnato samurajai buvo paskelbti imperatoriškosios valdžios priešais. Tominomorio ir Takasegavos susidūrimai taip pat pasibaigė šiogūnato atsitraukimu. Šiogūnato būriai pajudėjo link Jodo daimijo, tačiau čia buvo nepriimti, nes daimijas prisijungė prie Imperatoriaus. Šiogūnato samurajai buvo priversti trauktis iki Osakos pilies. Sausio 30 d. Tokugava Osakos pilyje pradėjo rengti naują strategiją, tačiau karo laivu slapta nuo savo būrių pabėgo į Edą. Pastebėję valdovo pabėgimą, samurajai pradėjo trauktis iš pilies, kuri vėliau buvo apsupta Imperatoriaus pajėgų. Pilyje likę kariai pasidavė be didesnio pasipriešinimo. Osakos pilis buvo Tokugavos šiogūnato simbolis vakarinėje Japonijoje.
Avos mūšis vyko 1868 m. sausio 28 d. prie Avos įlankos šalia Osakos. Jis vyko tarp Sacumos ir šiogūnato laivų. Tai buvo antrasis jūrų mūšis Japonijos istorijoje. Šiogūnato laivai laimėjo vieną iš nedaugelio savo pergalių per visą Bošino karą.
Košu-Kacunuma mūšis vyko 1868 m. kovo 29 d.. Po laimėto Toba-Fušimi mūšio imperialistai patraukė link šiogūnato sostinės Edo trimis pagrindiniais keliais. Tuo metu Kondo Isami, Šinsengumi ir šiogūnato karinis vadas sukūrė naują karinį būrį. Imperialistai pajudėjo link šiogūno pagrindinės būstinės Kofu ir ją užėmė. Abiejų pusių kariai santykiu 10:1 susidūrė Kacunumos mūšyje, kurį laimėjo imperialistai. Išgyvenę šiogūnato rėmėjai pabėgo, tačiau pats Šinsengumi lyderis netrukus buvo suimtas ir nukirsdintas. Tai atėmė dar daugiau pasitikėjimo savo jėgomis iš šiogūnato sekėjų ir prisidėjo prie fakto, jog Edo pilis vėliau buvo paimta imperialistų be kraujo praliejimo.
Ueno mūšis pabaigė Edo užėmimą trukusį nuo gegužės iki liepos mėnesių. Po to miestas atiteko imperatoriaus būriams.
Hakodatės mūšis vyko 1868 m. gruodžio 4 d. iki 1869 m. birželio 27 d. Hokaido saloje ir buvo paskutinė Bošino karo stadija. Mūšis vyko tarp šiogūnato armijos likučių, apmokytų prancūzų karių, ir imperialistų iš Čošiu ir Sacumos daimijų. Jis vyko ir sausumoje, ir jūroje. Šiame mūšyje abiejose pusėse buvo naudojama moderniausia XIX a. pabaigos karinė technika. Mūšis pasibaigė visiška imperialistų pergale.
Pasekmės
Po daugiau nei dviejų su puse šimtmečių Tokugavos šiogūnatas, kuris per savo laiką tapo atgyvenęs ir netvirtas tiek iš administracinės, tiek iš ideologinės pusės, sąlyginai nesunkiai sugriuvo kaip po ilgo taikos periodo vėl susidūrė su stipriais oponentais.
1868 m. rudenį buvusi šiogūnato sostinė Edas oficialiai pervadintas į rytinę sostinę – Tokiją, ir ateinantį pavasarį Imperatorius oficialiai persikėlė iš visą šiogūnato laiką Imperatoriaus miestu buvusio Kioto, į buvusį šiogūnato centrą ir naująją sostinę. Nors pati restauracija ir vadinosi jauno Imperatoriaus vardu ir oficialiai valdžia buvo grąžinta į Imperatoriaus rankas, patys aukščiausi naujosios vyriausybės postai atiteko aukščiausiems rūmų valdytojams ir prie šiogūnatą kariavusių daimijų lyderiams, tačiau reali valdymo galia priklausė grupei jaunų samurajų ir rūmų biurokratų, kurie pradėjo keisti šalies valdymą pagal vakarietišką modelį. Žinomiausi ir įtakingiausi iš jų laikomi Čošiu klano Kido Takajošis ir Sacumos klano Okubo Tošimičis bei Saigo Takamoris. Jie užėmė postus kaip tarybų nariai ar vice-ministrai naujai sudarytose ministerijose. Kitaip nei dažnai vykdavo po revoliucijų, nei vienas iš jų niekada nebandė įgauti diktatorišką valdžią naujojoje vyriausybėje. Jų įvykdyti pokyčiai visiškai apleido feodalinę šiogūnato visuomenės ir valdžios struktūrą ir iš vakarų perėmė modernųjį centralizuotą valdymo būdą.
Sakalas Šiauliai (1990)
Šiaulių futbolo komanda „Sakalas“ (1990–1995) – buvęs Lietuvos futbolo klubas, iki 1995 m. veikęs Šiauliuose.
Bošino karas
Pasekmės
Po restauracijos 1869 m. kovą nauja valdžia pradėjo įkalbintėti, jog Sacumos, Čošiu, Tosos, Hizeno ir kiti likę daimijai grąžintų savo teritorijas imperatoriui, ir atgautų jų valdymą kaip gubernatoriai. Dauguma sutiko, o prieštaravusieji buvo priversti sekti jų pavyzdžiu. 1871 m. rugpjūtį naujoji vyriausybė panaikino visus daimijus ir paskyrė buvusias teritorijas centrinės valdžios paskirtiems gubernatoriams. Daimijų panaikinimas, kaip struktūros gyvavusios kelis šimtmečius panaikinimas įvyko gana lengvai, tačiau sunkesnė užduoti pasirodė iš samurajų atimti jų iš feodalinio valdymo išlikusias privilegijas. 1871 m. valdžia oficialiai panaikino klasių nelygybę, o 1873 m. įvykdė vieną iš didžiausią šoką Japonijos visuomenėje sukėlusių įsakų - tapo įvesta privaloma karinė tarnyba, taip pasibaigė samurajų kaip privilegijuotos karinės klasės suvokimas. Tai dar labiau paryškėjo 1876 m. samurajams uždraudus nešioti kardus. Iki 1878 m. vadovaujant buvusio Čošiu daimijo samurajaus Jamagatos Aritomo buvo sukurta nauja armija privalomų šauktinių karių, iš pradžių pagal prancūzišką, vėliau pagal Prūsišką modelį
Sakalas Šiauliai (1990)
Istorija
Tarpukariu Lietuvos futbolo pirmenybėse Šiaulių zonoje dalyvavo futbolo komanda žinoma kaip Šiaulių „Sakalas“.
Bošino karas
Tokugavos šiogūnato šalininkai
Tokugava Jošinobu (jap. 徳川 慶喜, Tokugawa Yoshinobu; 1837 m. spalio 28 d. – 1913 m. lapkričio 22 d.) – 15-tasis Tokugavų ir paskutinis Japonijos šiogūnas. Nuo vaikystės buvo laikomas talentingu, ir lyginamas su Tokugava Iejasu. Jis siekdamas išsaugoti Tokugavos šiogūnatą, padedamas Prancūzijos vyriausybės priėmė kelis drastiškus sprendimus. 1867 m. lapkričio 9 d. jis pateikė Imperatoriui savo pozicijos išsižadėjimą ir grąžino politinę galią į Imperatoriaus rankas ir pasitraukė iš Kioto į Osaką. Iš jo buvo atimti titulai ir žemės, nepaisant to, jog jis nusikalstamos veiklos prieš Imperatorių nevykdė. Jis išsiuntė savo karių būrius su protesto žinia į Imperatoriaus rūmus, tačiau jie susidūrė su Sacumos ir Čošiu daliniais Toba-Fušimi mūšyje. Pamatęs situaciją krypstant ypač nepalankiai jam, Tokugava Jošinobu pabėgo laivu iš Osakos pilies į Edą, savo noru izoliavosi ir pasidavė Imperatoriaus vyriausybei. Po Meidži restauracijos bijodamas būti nužudytas savo buvusių tiesioginių pavaldinių (jap. hatamoto), kurie be šiogūno nebegalėjo savęs išlaikyti, pasitraukė iš publikos akiračio ir pasinėrė į menus. Kadangi jis buvo paklusnus Meidži vyriausybei, Imperatorius jam suteikė princo statusą.
Kondo Isamis (jap. 近藤 勇, Kondo Isami; 1834 m. spalio 9 d. – 1868 m. gegužės 17 d.) – Šinsengumi būrio vadas, kovojęs šiogūnato pusėje, taip pat vienas iš šiogūnato pajėgų lyderių. Po Toba-Fušimi mūšio, jis grįžo į Edą ir buvo paaukštintas pareigose jau byrančiame Tokugavos šiogūnate. Jo būriai kovojo Košu-Kacunumos ir Nagarejamos mūšiuose, tačiau pralaimėjo. Jis pasidavė imperijos pajėgoms ir buvo nukirsdintas Itabašyje 1868 m. gegužės 17 d.. Jo nukirsdinimas buvo labiausiai pagrįstas Sakamoto Rijomos nužudymu, tačiau iki šių laikų tai nėra visiškai įrodyta.
Enomotas Takeakis (jap. 榎本 武揚, Enomoto Takeaki; 1836 m. spalio 5 d. – 1908 spalio 26 d.) – buvo šiogūnato laivyno admirolas, kuris kovojo prieš Meidži šalininkus iki pat Bošino karo pabaigos. 1868 m. gegužės mėn. Imperatoriaus šalininkams užėmus Edo pilį Enomoto, kartu su aštuoniais karo laivais kartu su keliais šiogūnatui ištikimais būriais ir penkiais prancūzų patarėjais išplaukė iš Edo uosto į šiaurėje esantį Ezo (dab. Hokaido sala). Enomoto armija salą pasiekė gruodį ir greitai užėmė kelis miestus ir įkūrė savo būstinę modernioje tvirtovėje vadinomoje Gorjokaku, Hakodatės uoste. 1869 sausio 27 d. jis paskelbė Ezo, kaip nepriklausomą respubliką, kuri netrukus gavo salyginį pripažinimą iš britų ir prancūzų eskadronų buvusių Hakodatėje, tačiau šis bandymas ilgai netruko, 1869 m. gegužę generolo Kurodos Kijotakos vadovaujama karinė ekspedicija pasiekė Hokaido salą ir po Hakodatės mūšio birželio 27 d. Enomoto pasidavė su sąlyga, jog jis vienintelis prisiims atsakomybę. Po Bošino karo Enomotas Takeakis trejus metus buvo įkalintas Tokijuje, 1872 m. jam suteikta speciali malonė, kaip manoma generolo Kurodos siūlymu. Jis iš karto buvo paskirtas generaliniu sekretoriumi Hokaido kolonizacijos biure, kuriame Kuroda buvo vice-direktorius. Dar po dvejų metų jam buvo suteiktas vice-admirolo rangas ir jis paskirtas vykti į Rusijos imperiją, su kuria tuo metu augo konfliktas dėl Sachalino salos. 1875 m. jis pasirašė Sankt Peterburgo sutartį su Rusijos imperija, jai atiduodamas visas teises į salą mainais į dalį Kurilų salyno. 1880 m. jis buvo paskirtas laivyno ministru. Jis taip pat žinomas kaip vienas iš imperatoriškojo laivyno įkūrėjų.
Sakalas Šiauliai (1990)
1990–1995
Nuo 1991 m. penkis sezonus žaidė aukščiausioje šalies lygoje, bet ypatingais pasiekimais negalėjo pasigirti.
Bošino karas
Imperatorius Meidži šalininkai
Imperatorius Meidži (jap. 明治天皇, Meiji tenno; 1852 m. lapkričio 3 d. – 1912 m. liepos 30 d.) – 122-asis Japonijos Imperatorius, į sostą atsisėdo būdamas 15 metų 1867 m. sausio 30 d. mirus jo tėvui, Imperatoriui Komei. Jo vardo revoliucija įvyko jam esant 17-likos metų.
Sakalas Šiauliai (1990)
1990–1995
O 1995 m. klubas susirado naujus investuotojus.
1995
1995 m. Šiauliuose įvyko rebrendingas. Vietoje „Sakalo“ radosi Futbolo klubas Šiaulių „Kareda–Sakalas“.
Bošino karas
Imperatorius Meidži šalininkai
Sakamoto Rijoma (jap. 坂本 龍馬, Sakamoto Ryōma; 1836 m. sausio 3 d. – 1867 m. gruodžio 10 d.) – Tosos klano samurajus vykdęs svarbų vaidmenį Meidži revoliucijoje. Jis Japonijos modernizavimą iškėlė aukščiau savo klano interesų. Jis kaip ir Saigo Takamoris įvykdė svarbų vaidmenį sudarant koaliciją tarp nesutariančių Sacumos ir Čošiu klanų, taip pat jis prisidėjo prie modernaus Japonijos laivyno sukūrimo. 1866 m. pradėjus byrėti šiogūnatui, Sakamoto buvo vienas iš pagrindinių derybininkų siekiant jog Tokugava savanoriškai atsisakyti posto. Trisdešimt vienerių jis buvo nužudytas šiogūnato šalininkų.
Sakalas Šiauliai (1990)
1995
Šio projekto rėmėjai buvo siejami su nusikalstamu pasauliu. Autoritetai negailėjo pinigų futbolui ir siekė ambicingų tikslų.
Naujadaras dalyvavo A lyga pirmenybėse. Kai kurie buvę „Sakalo“ žaidėjai iš perėjo į naujai suburtą FK „Kareda–Sakalas“.
Kai kurie šaltiniai teigia, kad „Sakalas“ tik pakeitė savininkus ir pavadinimą, o kai kurie naujadarą įvardina kaip naują projektą ir 1995 m. data traktuojama, kaip FK Sakalas žlugimo metai.
Sakalo tapatybė galutinai sunaikinta, kai FK „Kareda–Sakalas“, 1996 m. tapo tiesiog FK „Kareda“ (atsižvelgiant į tuometinių rėmėjų norus).
Pasiekimai
1994/1995 m. sezone užėmė 7 vietą.
Bianca Bree
Bianca Bree (pilnas vardas – Bianca Bree Van Varenberg; g. 1990 m. spalio 17 d. Los Andželas) – amerikiečių aktorė, scenaristė ir prodiuserė, veiksmo filmų žaigždės Jean Claude Van Damme ir buvusios kultūristės Gladys Portugues duktė.
Kine filmuojasi nuo 2008 m., dažniausiai kartu su tėvu, atlikdama nedidelius vaidmenis. Kaip ir tėvas, Bianca yra įvaldžiusi Rytų kovos menus.
Smalininkų tvenkinys
Smalininkų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, Smalininkų miesto šiauriniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Nemuno intakas) 0,5 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,15 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 21,3 m. Krantai neaukšti, daugiausia apaugę medžiais. Pasroviui iškart telkšo 0,47 ha tvenkinys. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Smalininkų kaimas, kolektyvinių sodų bendrija.
Pagulbis (ežeras)
Pagulbis - ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Alantos. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius - 0,57 km, plotis - iki 0,25 km. Altitudė 129,1 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę krūmynais. Ežerą supa ~ 14 ha dydžio Pagulbio pelkė. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šiaurės vakaruose išteka Alekos upelis link Šventelės intako Vatekos (Virintos upės baseinas). Prie ežero įsikūrę Gaudamonių, Kalvių ir Pagulbio kaimai. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Virtinis
thumb|Centrinės Azijos virtinis – [[manti.]] Virtinis  – daugumoje pasaulio virtuvių paplitusi tešlos patiekalų grupė, kuriai priskiriami patiekalai dažniausiai gaminami su įdaru ir patiekiami su kokiu nors padažu. Tešlą dažniausiai sudaro miltai, duona ar bulvės, o įdarai ir virtinio forma skiriasi priklausomai nuo regiono. Dažniausi paruošimo būdai – virimas, kepimas ar virimas garuose.
Lietuviška virtuvė
Lietuviškoje virtuvėje gausu įvairių formų virtinių. Didžiausią įtaką lietuviškiems virtiniams padarė kaimyninės Rytų Europos (ruginių miltų virtiniai) ir Skandinavijos (bulviniai virtiniai) šalys. Labiausiai paplitusios virtinių grupės – koldūnai, ežiukai, virtiniai, cepelinai. Dažniausiai patiekiami su grietine, spirgais, sviestu. Saldūs virtiniai dažnai valgomi su uogiene.
Afrikietiška virtuvė
thumb|[[Fufu ir riešutų sriuba.]] Vakarų Afrikos virtuvėje tešlai dažniausiai naudojami fermentuoti kukurūzų miltai. Dažniausiai patiekiama su žuvimi, sriuba arba kaip atskiras patiekalas su pipirų padažu. Labiausiai paplitę Vakarų Afrikos virtiniai – kormi, banku. Pietų Afrikoje labiausiai paplitę saldūs virtiniai, o Etiopijos virtuvėje virtiniai gaminami iš miežinių miltų.
Lotynų Amerikos ir Karibų virtuvė
thumb|[[Empanada Venesueloje.]]
Labiausiai paplitę virtiniai Lotynų Amerikoje yra iš Ispanijos kilę – empanada. Argentinietiškoje virtuvėje empanados tradiciškai įdaromos vištienos ar veršienos įdaru su paprika ir kuminas, o tešla pagaminta iš ruginių miltų. Venesueloje labiau paplitusios kukurūzinių miltų empanados.
Gabu
Gabu  – miestas Bisau Gvinėjos rytuose; regiono centras. Praeina Bisau–Labės kelias, atšaka į Boję. Gyventojų dauguma – fulbiai. Prekybinis centras.
Virtinis
Europietiška virtuvė
thumb|Ukrainietiški [[virtiniai su vyšniomis.]]
Gabu
Istorija
Šis miestas ilgą laiką buvo Kaabu valstybės sostine, kol XIX a. buvo užkariautas Futa Džalono tautų. Portugalų valdymo metais buvo žinomas Nova Lamego pavadinimu.
Silvia Colloca
Silvia Colloca (g. 1977 m. liepos 23 d. Milanas) – italų aktorė, operos solistė, TV laidų apie kulinariją vedėja.
Virtinis
Europietiška virtuvė
Rytų Europos virtuvėje labiausiai paplitę verdami virtiniai pagaminti iš ruginių miltų. Patiekiami saldžiai arba su mėsos įdaru. Tradiciškai valgomi su sviestu ar grietine. Lenkų ir baltarusių virtuvėje virtiniai taip pat patiekiami sriuboje. Iš to kilo ir žydų virtuvės patiekalas kreplač.
Silvia Colloca
Biografija
Karjerą pradėjo kaip mecosopranas muzikiniame teatre. 2003 m. ji gavo vaidmenį TV seriale „L‘avvocato“, metais vėliau – filme „Van Helsingas“, tačiau teatras liko jos pagrindine veikla.
2004 m. ištekėjo už australų aktoriaus Richard Roxburgh ir vėliau persikėlė gyventi į Australiją, kur toliau darbuojasi teatre.
Yra išleidusi 4 kulinarijos knygas. 2014 m. pagal vienos jų pavadinimą buvo sukurta 10 dalių laida „Made in Italy with Silvia Colloca“, 2016 m. – 8 dalių šou „Silvia‘s Italian Table“.
Virtinis
Europietiška virtuvė
Italų virtuvėje virtiniai dažniausiai gaminami iš makaronų tešlos. Įdarui naudojamas sūris, grybai, špinatai, jūros gėrybės, mėsa. Patiekiami su pomidorų ar jūros gėrybių padažu. Labiausiai žinomi italikų virtinių variantai – ravioliai, tortelini, gnoči.
Silvia Colloca
Biografija
Silvia turi du sūnus (g. 2007 ir 2010) ir dukterį (g. 2017). Šiuo metu gyvena Sidnėjuje.
right|thumb|140px
Virtinis
Europietiška virtuvė
Skandinaviškoje virtuvėje paplitę bulviniai virtiniai. Bulvių masė tradiciškai maišyta su ruginiais miltais ir patiekti su kiaulienos, svogūnų įdarais.
Tradicinėje britų virtuvėje virtiniai buvo gaminami iš paprastos ruginės tešlos ir verdami bei patiekiami troškinyje.
Centrinės Europos virtuvėje didžiausią įtaką darė Vokietijos regionų virtiniai. Neretai naudoti manų miltai ir virta vandenyje. Dažniausiai gaminti su mėsos įdaru. Virtiniai su kepenų įdaru tradiciškai patiekti su sriuba. Regionas taip pat išsiskiria virtiniais iš duonos tešlos.
Azijos virtuvė
thumb|Kiniškas [[uontonas.]]