cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Naruškevičius
Biografija
Studijuodamas dirbo inžinieriumi Vilniaus elektros tinkluose. 1964–1969 m. Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialo, 1969–2004 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1990 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 1972 m. docentas. 1972–1992 m. Lietuvos mokslinės techninės draugijos mašinų gamintojų suvirinimo sekcijos pirmininkas.
Nuo 1958 m. vyrų choro „Varpas“, kuris 1969 m. pasauliniame chorų konkurse laimėjo du aukso medalius, choristas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys – induktyvieji ir talpiniai suvirinimo lanko maitinimo šaltiniai. Parašė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių. 4 išradimų autorius.
Pilkieji žirniai
thumb|250px|Pilkieji žirniai su [[spirgučiais]]
Pilkieji žirniai – populiarus latviškos virtuvės užkandis, gaminamas iš didžiųjų pilkųjų žirnių. Tradicinis patiekalas per Kalėdas.
Istorija
Latviai šimtus metų valgo žirnius. Žirniai, kartu su miežiais ir pupomis, buvo vienas pagrindinių ankstyvųjų amžių patiekalų, ir jie išliko svarbūs iki bulvių eros pradžios XIX a. Šiais laikais kelionių vadovuose pilkieji žirniai su šonine yra siūlomi kaip ypatingas latviškas patiekalas, kurį verta paragauti.
Dirviniai žirniai, dar vadinami peliuškomis, Lietuvoje žinomi kaip pilkieji, rainieji žirniai, kurių sėklos rudos arba rainos. Jie nuo neolito buvo auginami Europoje. Dabar sodininkai savo sklypuose maistui augina vien daržo žirnius, kurių sėklos baltai gelsvos arba žalsvos spalvos, t. y. tie patys žalieji nesubrendę žirneliai, kurie valgomi švieži, džiovinti, konservuoti. Pastarieji buvo išvesti palyginti vėlai, XVII a. pradžioje, ant valstiečių stalo pateko dar vėliau, kol galiausiai išpopuliarėjo. Kai kuriuose regionuose užsiliko vietovių, iš kurių senieji dirviniai žirniai maistui teberuošiami iki šiol. Latviai augina ne tik įprastus žirnelius, tačiau mėgsta ir senovinius pilkuosius žirnius, juos pristato kaip unikalų, reprezentacinį savo šalies patiekalą.
Saugomas produktas
Latvijos didieji pilkieji žirniai nuo 2015 m. įtraukti į Europos Sąjungos nacionalinių produktų Saugomų geografinių nuorodų registrą. Šių žirnių patiekalams geriausiai tinka džiovinti „Retria“ veislės žirniai, nuo kitų smulkesnių pilkųjų žirnių besiskiriantys savo įspūdingu dydžiu – 1000 žirnių sveria 360–380 g. Nors ankštyse jų skaičius nėra didelis, tačiau tai kompensuoja geros kulinarinės savybės – palyginti trumpas virimo laikas, geros skoninės savybės. Valstybinis Priekulės augalininkystės institutas (Valsts Priekuļu laukaugu selekcijas institūts) yra bene vienintelė vieta pasaulyje, kur maistui atrenkami ir auginami didieji pilkieji žirniai. Čia taip pat buvo sukurta veislė „Retriveris“. Žirnių kokybei turi įtakos tinkamas Latvijos dirvožemis ir klimato sąlygos.
Vežimėlių akmenslydis
Vežimėlių akmenslydis – fizinę judėjimo negalią turinčių sportininkų žaidžiamas akmenslydis, viena iš sporto šakų, įtrauktų į  žiemos parolimpinių žaidynių programą.
Žaidimą prižiūri ir vysto Pasaulio akmenslydžio federacija WCF. Jos taisyklės numato, kad vežimėlių akmenslydį gali žaisti asmenys, kurie dėl savo negalios kasdien naudojasi neįgaliųjų vežimėliais, gebantys panaudoti jėgą stumti įrankiams, toleruojantys šaltį ant ledo. Komandas turi sudaryti mišrios sudėtys – vyrai ir moterys. Nuo 2010 m. balandžio Federacija uždraudė elektrinių vežimėlių naudojimą WCF varžybose.
Vežimėlių akmenslydis žaidžiamas įprastoje akmenslydžio ledo aikštelėje. Žaidimas trunka 8 kėlinukus, kiekvienos komandos žaidimui skiriamos 68 min. su minutine pertrauka. Neįgaliųjų rungtynėse akmenys paleidžiami į taikinį iš tvirtai stovinčio vežimėlio, kurį paprastai prilaiko kitas žaidėjas iš už nugaros. Akmuo pastumiamas ranka, persisvėrus per vežimėlio kraštą arba tam tikslui skirta lazda, kurios gale įtaisytas griebtuvas tinkamam kontaktui su akmens rankena. Akmens slydimo greičiui padidinti ledas prieš akmenį šluotele netrinamas.
Leiciškių ežeras
Leiciškių ežeras – ežeras Lietuvoje, Marijampolės savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Gudelių, 1 km į šiaurės rytus nuo Žuvinto pelkės. Ežeras elipsės formos, 0,61 km ilgio (šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi), 0,4 km pločio. Altitudė 95,7 m. Krantai statūs, pietinis žemas, pelkėtas. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Pietuose išteka upelis ir per čia pat telkšantį 5 ha tvenkinį teka link Žuvinto pelkės. Kiek atokiau pietinės pakrantės eina kelias.
Greta ežero įsikūrę Leiciškių ir Šlavantos kaimai, Šlavantos sodų bendrija. Ežerėvardis Léiciškių ežeras kilęs nuo Leiciškių kaimo vardo.
Traktor SK
Namų rungtynes žaidžia „Yadegar-e Emam“ stadione (dar žinomu „Sahando“ pavadinimu), kuris talpina 66,8 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas 1970 m. Futbolo komanda tris kartus tapo šalies vicečempionais. (2011–12, 2012–13, 2014–15 m.)
Sezonai
Šaltiniai:
Pietinė strėliukė
Pietinė strėliukė (Lestes barbarus) – žaliųjų stėliukių (Lestidae) šeimos vabzdys.
Kūno ilgis siekia 40-45 mm; tai žaliai bronzinės metališkai žvilgančios spalvos vabzdys.
Pietinė strėliukė daugiausia sutinkama pietiniuose kraštuose. Arealas apima ir Europą, daugiausia paplitusi Viduržemio jūros regione. Azijoje arealas tęsiasi iki Indijos bei Mongolijos. Aptikta ir Lietuvoje. Jungtinėje Karalystėje pirmąkart užfiksuota 2002 m., apsigyveno keliose pietinės ir rytinės Anglijos vietose.
Quercus lancifolia
Quercus lancifolia – bukinių (Fagaceae) šeimos, ąžuolų (Quercus) genties rūšis.
Savaime paplitę Šiaurės Amerikos žemyno pietuose – Meksikos Čiapo, Gerero, Hidalgo, Oachakos, Pueblos ir Verakruso valstijose. Taip pat Gvatemaloje, Belize, Salvadore, Kosta Rikoje. Auga debesų miškuose nuo 850 iki 2300 m, bet dažniausiai 1200–1500 m aukštyje.
Neaukšti ir aukšti, tiesaus kamieno medžiai. Dažniausiai auga nuo 4-20 m aukščio ir 30-50 cm skersmens kamienu, rečiau iki 25–35 m aukščio ir iki 1 m skersmens kamienu. Kartais pasitaiko iki 50–60 m aukščio su iki 2,5 m skersmens kamienu medžiai.
Lapai 11–20 cm ilgio, 2,5–5 cm pločio, pasitaiko trijų formų, nuo elipsiškos iki elipsiškai-lancetiškų.
Achmadas Šachas Duranis
Biografija
Achmadas Šachas Duranis gimė apie 1722 m. arba Multane, arba Herate. Jis buvo abdalių genties vado Mohamedo Zamano Chano antrasis sūnus. Jis kariavo Nadiro pajėgose, vadovavo kavalerijai ir pasižymėjo kaip sumanus generolas. 1747 m. pasikėsinimo metu buvo nužudytas Nadiras. Achmadas Šachas Duranis buvo išrinktas Nadiro imperijos valdovu (šachu) ir vainikuotas Kandahare. Po išrinkimo jis organizavo plačias karines kampanijas siekdamas užtvirtinti savo autoritetą. Kandaharą paskelbė valstybės sostine. Jis laikomas Afganistano valstybės įkūrėju ir buvo pramintas „afganų tautos tėvu“. 1748 m. jis pradėjo aštuonių žygių į Indiją seriją. 1752 m. užėmė Lahorą ir Multaną. 1756–57 m. jo pajėgos užėmė Delį ir Agrą. Apiplėšė Mathurą ir Vrindavaną. 1759 m. užkariavo Pandžabą ir 1761 m. sausio 14 d. Trečiajame Panipato mūšyje sutriuškino Marathų konfederacijos kariuomenę.
Achmadas Šachas nominaliai paliko Mogolų imperiją, tačiau imperatorius tebuvo marionetė jo rankose. Jis vedė Mogolų imperatoriaus Muhamedo Šacho dukterį. Jo sūnus Timūras buvo Pandžabo vietininku ir vedęs kito imperatoriaus Alamgiro II dukterį. Po 1760 m. Achmadas Šachas nesėkmingai kariavo su sikhais ir dėl didelių maištų savo valstybės viduje turėjo atitraukti savo pajėgas, užleido sikhams Pandžabą. Jo karai Indijoje stipriai susilpnino Mogolų imperijos autoritetą. Pandžabe iškilo sikhai, o Indijos pietvakariuose marathai. Šios sąlygos leido Indijoje ženklią politinę įtaką įgauti britų Rytų Indijos kompanijai. Achmado Šacho valdos vienu metu driekėsi nuo Indijos vandenyno iki Amu Darjos upės. Achmadas Šachas Duranis mirė 1772 m. spalio 16 ar 17 d., buvo palaidotas mauzoliejuje Kandahare. Jo įpėdiniai nebuvo vykę valdovai ir XIX a. pr. ši valstybė subyrėjo.
SL Benfica (moterys)
Lisabonos „Benfica“ – Portugalijos sporto klubas iš Lisabonos. Šis straipsnis apie klubo moterų ekipą, kuri rungtyniavo aukščiausiame šalies divizione ir tapo čempionėmis.
Istorija
2018 m. Lisabonoje įkurta Sport Lisboa moterų futbolo ekipa. 2018–2019 m. sezone rungtyniavo antros pakopos pirmenybėse ir tapo nugalėtojomis.
2020–2021 m. ir 2021–2022 m. sezonuose iškovojo šalies čempionių titulą. Atstovavo Portugalijai UEFA moterų čempionių lygoje.
2022 m. rugpjūčio 18 d. SL Benfica rezultatu 9:0 sutriuškino KFF EP COM (Kosovas). 2022 m. rugpjūčio 21 d. grupės finale rungtynėse dėl pirmos vietos rezultatu 2:1 įveikė FC Twente (Nyderlandai). Į kitą grupės etapą pateko tik grupės nugalėtojos, SL Benfica ekipa.
Sudėtis
''2022 m. liepos 27 d.''
Turkijos futbolo varžybos 1978–1979 m.
Turkijos futbolo varžybos 1978–1979 m.
Matteo Vitaioli
Matijus Vitajolis arba Matijus Džiampaolas Vitajolis (Matteo Giampaolo Vitaioli ; g. 1989 m. spalio 27 d.) – San Marino futbolininkas, puolėjas. Atstovavo San Marino nacionalinei rinktinei. Dirba grafikos dizaineriu.
Pateko į San Marino futbolo metraščius, kai 2015 m. rugsėjo 8 d. rungtynėse prieš Lietuvos rinktinę pelnė įvartį ir išlygino rezultatą. Rungtynės baigėsi lietuvių pergale rezultatu 2:1.
Tai buvo pirmasis San Marino įvartis išvykoje per 14 metų. Paskutinį kartą San Marinas svečiuose buvo įmušęs 2001 m. balandžio mėn., kuomet rungtynės vyko prieš Latvijos rinktinę svečiuose.
Karjera
Nuo 2005 m. atstovavo gimtinės klubams, bei rungtyniavo Italijoje.
Olympic FC de Niamey
Istorija
Klubas įkurtas Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Daugkartiniai šalies čempionai ir futbolo taurės laimėtojai.
Atstovavo šaliai Afrikos žemyno turnyruose.
Kušlėnų apylinkė
Kušlėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Nobujo Fudžiširo
Nacionalinėje komandoje žaidė 1988 m.
Turkijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Turkijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Čatahučis
Čatahučis  – upė Jungtinių Amerikos Valstijų pietryčiuose; viena iš Apalačikolą sudarančių upių. Prasideda Mėlynuosiuose kalnuose (Apalačų kalnai), šiaurės Džordžijoje. Teka į pietvakarius, vėliau į pietus, sudaro Džordžijos–Alabamos sieną, o pačiame žemupyje – Džordžijos–Floridos sieną. Susiliejusi su Flinto upe sudaro Apalačikolą (įteka į Meksikos įlanką); santaka pasitvenkusi Seminolų ežero (tvenkinio) vandenimis.
Daug užtvankų, tvenkinių (didžiausias – Sidnei Lanieris, aukštupyje), įrengtos dvi hidroelektrinės. Laivuojama nuo Kolumbo. Didžiausias miestas prie Čatahučio – Atlanta.
thumb|left|200px|Upės vaga, pažymėta mėlynai
Upės pavadinimas kildinamas iš muskogių kalbų ir reiškia „spalvotos, paišytos uolos“.
FK Sirijus (2023)
Futbolo klubas Sirijus – Lietuvos futbolo komanda iš Klaipėdos.
Istorija
Nuo 1973 m. egzistavo FK Sirijus Klaipėda, 1990 m. tapęs pirmuoju Lietuvos čempionu po nepriklausomybės atkūrimo. 1998 m. šis klubas bankrutavo.
Naujasis Sirijus įregistruotas kaip juridinis asmuo 2023 m. vasario 10 d. Klubo direktorius – Andrius Vaitkus, kuris taip pat vadovauja ir futbolo akademijai „Gintaras“. Klubo veikloje taip pat dalyvauja ir FK Gintaras vadovas Marsel Balasanov.
2023 m. kovo mėn. užsiregistravo į Lietuvos futbolo taurės turnyrą bei į Klaipėdos XXII-ajį A. Fokino atminimo Taurės turnyrą.
Pirmosios oficialios rungtynės vyko LFF taurės turnyre, pralaimėta FC Neptūnui rezultatu 1:8.
Nuorodos
Klubo Facebook paskyra
Kacuhiro Kusaki
(g. 1962 m. balandžio 12 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1988 m.
Ritinės apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Židikų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Mažeikių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pikelių apylinkės.
Vilniaus katedros šv. Kazimiero koplyčia
miniatiūra|250px|right|Koplyčios interjeras
'''Vilniaus katedros Šv. Kazimiero koplyčia''' – koplyčia, esanti Vilniaus Šv. Stanislovo ir Šv. Vladislovo arkikatedros bazilikos viduje, vienas vertingiausių Lietuvos baroko dailės paminklų. Tituluojama Lietuvos globėjo Šv. Kazimiero vardu. Į ją patenkama einant pietine katedros nava, kurios gale, pietinėje sienoje, yra raudono marmuro kolonomis ir juodu marmuru dekoruota, gausiai paauksuota triumfo arka. Iš lauko ši koplyčia – Katedros priestatas pietrytiniame kampe, orientuotas į Katedros aikštės pusę, kurioje stovi paminklas Gediminui.
Istorija
Koplyčia pradėta statyti pagal archit. Mateo Kastelio projektą, po jo mirties statybai vadovavo sūnėnas archit. Konstantinas Tenkala, sukūręs interjerą. Koplyčios statybai buvo naudojamos atvežtinės statybinės medžiagos: švediškas smiltainis, Karpatų kalnų marmuras. Barokinės koplyčios statyba ir puošyba kainavo daugiau kaip 3 milijonus auksinų. Šventojo relikvijų į jam pašvęstą koplyčią perkėlimo iškilmės įvyko 1636 m. rugpjūčio 14 d.
ATR-Maskvos karo metais, 1655–1661 m., vertingiausi katedros turtai buvo gelbėjami juos išgabenant ir paslepiant. Taip Šv. Kazimiero palaikai kelis metus buvo saugomi Lietuvos didikų Sapiegų rezidencijoje Ružanuose, o koplyčia tuo metu buvo išvogta.
Koplyčia restauruota 1643-1644 m., 1668-1692 m. (dail. Pjetras Pertis, Mikelandželas Palonis), 1782 m. (archit. Karlas Spampanis, skulpt. Kristupas Šneideris, dail. Pranciškus Smuglevičius), 1836-1839 m. (darbams vadovavo archit. Karolis Podčašinskis). Koplyčia taip pat remontuota 1877-1878 m., 1900-1901 m. Per 1932-1939 m. restauraciją įrengtos koplyčios smiltainio blokų sienas sutvirtinančios konstrukcijos.
Architektūra
Pasakojama, kad L. Stuoka-Gucevičius per didįjį katedros remontą Šv. Kazimiero koplyčią užmūrijo, kad joje niekas nebūtų suniokota. Nuo XVII a. koplyčia išsaugota be didelių pakeitimų.
Dangaus ir žemės darna koplyčioje perteikta architektūrinėmis formomis. Žemutinė patalpos dalis yra kubo formos, dekoruota raudonu ir juodu marmuru, primenančiu žmogaus žemiškosios kelionės žemės ir molio materiją. Dangų simbolizuoja virš sienų iškylantis aštuoniasienio būgno laikomas šviesiai išdekoruotas kupolas, kurio viršuje yra apskritimas, Dievo simbolis.
Koplyčios centre įrengtas marmuro altorius su skulptūriniu dekoru, paveikslu aptaisuose „Šv. Kazimieras Trirankis“, sidabro sarkofagu su Šv. Kazimiero palaikais. Manoma, kad paveikslas nutapytas apie 1521 m. Išskirtinė šio paveikslo detalė yra dvi šventojo karalaičio dešinės rankos, laikančios lelijų žiedus. Pasak legendos, dailininkas iš naujo buvo nutapęs kitą rankos gestą, tačiau po dažų sluoksniu paslėpta senoji ranka vis išlįsdavo. Galiausiai tai palaikyta stebuklu, paliktos abi dešiniosios rankos. Skulptūrinį retabulą puošia reljefinė kompozicija „Švč. Mergelė su Vaikeliu pasitinka šv. Kazimierą“. Altoriaus kairėje stovi nedidelė, vėlyvojo baroko stiliaus taurės formos sakykla.
Yra du balkonai su juodo marmuro ir smiltainio tvorelėmis. Viename jų, prie vakarinės sienos, pastatyti vargonai. Dabartinį instrumentą 1965 m. įrengė Potsdamo vargonų dirbtuvėse „Alexander Schuke“ dirbę meistrai, kai katedra buvo tapusi galerija ir koncertų sale. Rytinės sienos (virš įėjimo) balkonas buvo skirtas karališkajai šeimai.
Koplyčios vidus gausiai dekoruotas kupolo burių ir sienine tapyba. Šv. Kazimiero gyvenimo ir susijusias scenas perteikia freskos „Švč. Kazimieras šlovina Švč. Mergelę Mariją“, „Šv. Kazimieras angelų pasitinkamas danguje“, „Šv. Kazimiero karsto atidengimas“, „Stebuklas prie šv. Kazimiero karsto“, taip pat pano–alegorijos „Dorybių pergalė“, „Skaistybė“. Sienų nišose pastatytos aštuonios barokinės Lietuvos ir Lenkijos valdovų, jų šeimos narių skulptūros, nors vaizduojamieji asmenys nėra tiksliai žinomi.
Turkijos futbolo varžybos 1976–1977 m.
Turkijos futbolo varžybos 1976–1977 m.
Latvelių senosios kapinės
Latvelių kaimo senosios kapinės, vadinamos Maro kapeliais, Marų kapais, Kapeliais (regioninio reikšmingumo lygmens valstybės saugoma kultūros vertybė, turinti dailės ir memorialinį vertingųjų savybių pobūdį: unikalus kodas –, senas registro kodas – L549) – neveikiančios kapinės šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 1,1 km į vakarus nuo kelių Salantai–Grūšlaukė–Benaičiai kryžkelės, Grūšlaukės žemių vakariniame pakraštyje, kairiajame Narmanšakės krante.
Kapinės
Įrengtos lėkštame upės slėnio šlaite, netaisyklingo keturkampio plano, 21 m ilgio šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi ir 20 m pločio, apaugusios lapuočiais medžiais, aptvertos statinių tvora, kurios pietvakariniame kampe įrengti vienvėriai varteliai.
Centrinėje dalyje stovi medinė, stačiakampė stačiasienė, vienkamarė koplytėlė dvišlaičiu skardos stogeliu su kaltiniu kryželiu, Švč. Mergelės Marijos su vaikeliu Jėzumi ant rankų ir angelo skulptūromis.
Į kairę nuo koplytėlė stūkso monumentalus, medinis, kryžmiškas kryžius profiliuota viršūne.
Teritorijos plotas – 427 kv. metrai.
1,65 km į pietus yra Kumpikų, o 0,97 km į šiaurę – Mančių senosios kapinės. left|thumb|200px|Senoji kapinių [[koplytėlė 1986 m.]] rigth|thumb|300px|[[Jonas Nepomukas|Šv. Jono Nepomuko, Pietos ir Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios skulptūros kapinių koplytėlėje. 1986 m.]]
Istorija
Nuo XVIII a. pab. mirusiuosius pradėjus laidoti Darbėnų, o taip pat netoli esančiose Grūšlaukės parapinėse kapinėse, jose retsykiai iki XX a. 2 dešimtmečio be kunigo laidoti nekrikštyti mirę kūdikiai, savižudžiai, šiltinės, dizenterijos ir kirų ūminių infekcinių ligų epidemijų metu mirę vaikai ir suaugusieji.
Vadinamos Kapeliais (🇬🇸), Marų kapais, Maro kapeliais. Mirusiems atminti jose nuo seno buvo statomos koplytėlės ir monumentalūs ąžuoliniai kryžiai. Iš jų po karo tebestovėjo 2 koplytėlės ir 5 kryžiai. Viena koplytėlė buvusi statyta 1896 m., o vieno kryžiaus stiebe buvusios įrėžtos jo pastatymo ir atnaujinimo datos: „1799–1864–1905“. Prie koplytėlių kaimo gyventojai kasmet per Šeštines rinkdavosi pasimelsti už mirusiuose, pritariant muzikantams giedodavo Visų Šventųjų litanija.
1969 m. kapines žvalgė Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1984 ir 1986 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2017 m. – Loreta Jatulionytė-Brezgienė (Kultūros paveldo centras).
1997 m. registruotos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (registro kodas L549), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Krikščioniškoji demokratija
Krikščioniškoji demokratija – politinė ideologija, besiremianti Bažnyčios socialiniu mokymu.
Kentaučių apylinkė
Kentaučių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Židikų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Mažeikių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pikelių apylinkės.
Judži Sugano
(g. 1961 m. balandžio 14 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1988 m.
Voisin IV
Voisin IV (Voisin LB, Voisin LBS) – Pirmojo pasaulinio karo metais Prancūzijoje sukurtas dvivietis bombonešis ir šturmo (sausumos pajėgų paramos) lėktuvas su stuminačiu propeleriu.
Lėktuvas naudotas daugiausiai Prancūzijos KOP (pranc. Aéronautique Militaire). Yra duomenų, kad vienas šio modelio orlaivis (registracijos Nr. V245), pilotuotas leitenantų A. d’Jiumiero (pranc. A. d’Humières) ir A.L.J. Kutiso (pranc. A. L. J. Coutisson) priklausęs Sent Pol siur mer (pranc. St. Pol-sur-Mer) mieste dislokuotai 2-ąjai bombonešių grupei (GB 2), 1915 m. vasario 3 d. nusileidęs netoli Katso kaimo (ol. Kats, Noord-Beveland savivaldybė, Zelandijos provincija) buvo rekvizuotas ir iki 1916 m. sausio pabaigoje įvykusios avarijos naudotas Nyderlandų kariuomenės aviacijos pajėgose (ol. Luchtvaartafdeling), kur gavo pravardę „keukenwagen“ (liet. „virtuvės vežimėlis“).
Konstrukcija ir eksploatacija
„Voisin IV“ – tipinis Pirmojo Pasaulinio karo pradžios bombonešių pavyzdys – dviviestis biplanas su atvira kabina, stumiančiu varikliu ir keturrate važiuokle. Orlaivio konstrukcija buvo mišri: medinis fiuzeliažas ir trimis poromis statramsčių sutvirtinti sparnai buvo aptraukti drobe. Lėktuvo pirmtakas – kulkosvaidžiu ginkluotas „Voisin III" („Voisin LA") buvo sukurtas dar 1914 m. lapkričio mėn., o kitų metų pradžioje pasirodė patranka ginkluotas jo variantas „Voisin IV". miniatiūra|Į „Voisin IV" montuota jūrinė patranka „Hotchkis Model 1885". Nuo ankstesnių „Voisin“ kovinių lėktuvų šis orlaivis skyrėsi jame sumontuota 37 mm arba 47 mm kalibro pusiau automatine aviacine patranka, kurią valdė atviros kabinos priekyje sėdėjęs šaulys. Ši schema buvo naudojama ir vėlesniuose „Voisin IV“ įpėdiniuose, gavusiuose indeksus nuo „V“ iki „XII“.
„Voisin IV“ nepaisteisino – nors „Hotchkiss Model 1885“ patranka buvo pritaikyta šaudyti serijomis po 5 apkaboje tilpusius šovinius, ji pasižymėjo nedidele greitošauda, didele atatranka, ją buvo sunku nutaikyti. 89 kW (120 AG) galios variklis „Salmson 9R“ jau Pirmojo pasaulinio karo vidurio sąlygoms pasirodė per silpnas, dėl ko lėktuvas buvo lėtas, šturmo (antžemnės atakos - pėstininkų paramos) misijose buvo lengvai pažeidžiamas tiek antžeminės ugnies, tiek ir priešininko naikintuvų.
Didžiausias vienu metu (1917 m. rugpjūtį) Prancūzijos KOP ekspolatuotas šių lėktuvų skaičius neviršijo 60.
Operatoriai
miniatiūra|Voisin IV
Techniniai duomenys
Bendrosios charakteristikosminiatiūra|Prancūzijos KOP 21-osios eskadrilės Voisin IV
Skrydžio duomenys
Ginkluotė
Turkijos futbolo varžybos 1975–1976 m.
Turkijos futbolo varžybos 1975–1976 m.
Seredžiaus valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Vilkijos rajonui (7 apylinkės).
Čatamo salos
thumb|250px|Salų žemėlapis
Čatamo salos (,, mor. Rekohu) – salų grupė Ramiojo vandenyno pietuose, 800 km į rytus nuo Naujosios Zelandijos Pietų salos. Priklauso Naujajai Zelandijai. Plotas 966 km².
Čatamo salos yra senovinio, nūnai beveik nugrimzdusio Zelandijos žemyno pietrytinė dalis. Salų grupę sudaro 10 salų, iš kurių didžiausios – Čatamas ir Pitas. Kitos – smulkios salelės ir uolos. Salos vulkaninės kilmės, kalvotos. Aukščiausia vieta – Maungaterės k. (294 m) yra Čatamo salos pietuose. Čatamo saloje gausu smulkių ežerėlių, taip pat įsiterpusi didelė Vangos lagūna (150 km²). Yra miškų, šlapynių, pievų, pasižyminčių endeminės augalijos ir gyvūnijos gausa. Didesnė dalis kraštovaizdžių sukultūrinta. Klimatas jūrinis, vidutinių platumų. Sausį temperatūra vidutiniškai įšyla iki 15 °C, liepą nukrenta iki 8 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 910 mm kritulių.
2013 m. Čatamo salose gyveno ~600 gyventojų. Gyvenamos tik Čatamo ir Pito salos. Pagrindinė gyvenvietė – Vaitangis (~300 gyv.). Veisiamos avys, žvejojamos menkės, omarai. Vystomas turizmas. Išvežama vilna, šaldytos žuvys. Čatamo saloje yra oro uostas, salas aplanko krovininiai laivai. Veikia vėjo jėgainės.
Istorija
Čatamo salas XVI a. apgyvendino polineziečiai (maoriai). Dėl atskirties vystėsi atskirai nuo maorių ir yra žinomi kaip morioriai. Jie vertėsi žvejyba, medžiokle, rankiojimu. 1791 m. salas pasiekė anglų jūrininkas Viljamas Brautonas ir paskelbė Britanijos valda. Jis salas pavadino britų karininko 2-ojo Čatamo erlo, Džono Pito garbei. Salose apsistodavo britų banginių medžiotojai, jūrininkai, todėl dėl atneštų ligų didelė dalis moriorių mirė.
1835 m. į Čatamo salas įsiveržė ~900 maorių būrys ir išžudė bei pavergė daugumą moriorių. Vėliau į karą įsivėlė abi iš atkeliavusių maorių genčių. 1843 m. salose įsikūrė vokiečių liuteronai. 1865 m. į Čatamą atkeldinta maorių sukilėlių iš Naujosios Zelandijos.
Gelanoras
Gelanoras (🇬🇷) – Inacho palikuonis, karaliavęs Arge, kai į miestą atvykęs Danajas. Pastarasis irgi kildinęs save iš Inacho ir todėl pretendavęs į sostą.
Argiečiai ginčą išsprendę Danajo naudai. Tai padaryti jiems padėjęs ženklas: vilkas užpuolęs priešais miestą besiganančią kaimenę ir įveikęs jautį. Anot Aischilo, Gelanoras vadintas Pelasgu: jis priėmęs Danają ir sergėjęs jo dukteris nuo Aigipto sūnų, tačiau buvęs nugalėtas ir palikęs šalį; po to argiečiai karaliumi pasirinkę Danają.
Džaja
Džaja  – viršukalnė rytų Indonezijoje, Naujosios Gvinėjos salos vakaruose, Papua provincijoje, Sudirmano kalnagūbryje. Tai aukščiausia Indonezijos vieta bei aukščiausias kalnas Okeanijoje (su ta sąlyga, jei visa Naujoji Gvinėja laikoma Okeanijos dalimi). Be to, tai pats aukščiausias saloje stūksąs kalnas. Sudaro keletas viršukalnių: Džaja arba Karstenso piramidė (4884 m), Rytų Karstensas (4808 m), Sumantri (4870 m) ir Ngapulu (4863 m).
Nuo 4400 m aukščio kalną dengia sniegynai ir ledynai. Dabar likę 3 ledynai (didžiausias – Karstenso), kurie sparčiai traukiasi. Džaja patenka į Lorenco nacionalinį parką. Papėdėje įrengta Grasbergo aukso ir vario kasykla.
Kristina Ališauskaitė
Kristina Ališauskaitė (g. 1984 m.) – tapytoja.
Biografija
Kristina Ališauskaitė (g. 1984) gimė Lietuvoje, Klaipėdoje. 2009 metais baigė tapybos magistro studijas Vilniaus dailės akademijoje. Po studijų buvo įvertinta Baltijos šalių konkurso „Jaunojo tapytojo“ publikos prizu (2013). 2014 metais gavo Kultūros ministerijos individualią stipendiją. Nuo 2015 metų – Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Ališauskaitė yra tarptautinių konkursų finalininkė ir atrankinių parodų dalyvė: Charlottenborg Spring Exhibition 2019, „Arte Laguna Prize“, „Saatchi Painted Faces“, „Incubarte“. Pirma ir vienintelė iš Lietuvos menininkų įtraukta į leidyklos „Thames & Hudson“ knygą „100 Painters of Tomorrow“ – perspektyviausių šiuo metu kuriančių pasaulio tapytojų šimtuką.
Menininkė lankėsi tarptautinėse rezidencijose, tokiose kaip „Le Manoir-Centre d'art“ Prancūzijoje, „Internationales Künstlerhause Villa Concordia“ Bamberge, Vokietijoje, „Warehouse 421“, Abu Dhabis, Jungtiniai Arabų Emyratai, Moutheir-Haute-Pierre (Prancūzija).
Nuo 2007 m. aktyviai dalyvauja parodose Lietuvoje bei užsienyje. Menininkės kūryba pristatoma prestižinėse meno mugėse – „Artissima“, „Art Dubai“, „ArtLondon“, „Art Brussel“, „Art Moscow“, „Art International Zurich“, „ArtVilnius“ ir kt.
Ališauskaitės darbai analizuojami ir įtraukiami į meno akademines knygas („Kaukė ir veidas: atvaizdo istorijos aspektai“, 2020 m.). Taip pat apie menininkės kūrybą publikuojami straipsniai tarptautiniuose meno žurnaluose, tokiuose kaip The Art Newspaper, Art MAZ MAG, Echo Gone Wrong, Mojeh, ART MAZE MAGAZINE ir kt.
2015 m. ji tapo Lietuvos dailininkų sąjungos nare.
Kūryba
Ryškus Kristinos kūrybos bruožas – lakoniškumas. K. Ališauskaitės paveikslai minimalistiškai taupūs: plačios, dažnai tuščios erdvės, kuriose kartais pasirodo vieniši beveidžiai personažai. Kiekviena kompozicija – tarsi atsitiktinis istorijos fragmentas, kadras iš kino juostos, kuomet pasakojimas trumpam sustingsta, o po pauzės tęsiasi. Suabstraktinta paveikslų erdvė ir apibendrintai perteikiami objektai primena sapnus, pasąmonėje kylančius vaizdus ir atmintyje teišliekančius miglotus regėtų vietų ir žmonių pavidalus.
Menininkė savo asmenines patirtis naudoja kaip medžiagą universalių būsenų analizėms. Nors ir nenaudoja tradicinių archetipinių įvaizdžių, ji pasiekia analogiško rezultato – sužadina kolektyvinę pasąmonę. Nuasmenindama, niveliuodama, fragmentuodama personažus, ji išgrynina ir pagrindiniu personažu paverčia pačią būseną, potyrį, psichologinę situaciją. Svarbia tematine ašimi tampa ir atmintis – miglotų prisiminimų galia veikti esatį ir ateitį.
Žezkazgano sritis
Žezkazgano sritis arba Džezkazgano sritis  – buvęs administracinis vienetas vidurio Kazachstane. Administracinis centras buvo Žezkazganas.
Sritis apėmė retai apgyvendintą Kazachijos kalvyną. Pietryčiuose teritorija siekė Balkašo ežerą. Svarbiausia upė – Sarysu. Būdingi stepių plotai, pietuose pereinantys į dykumas.
Kristina Ališauskaitė
Apdovanojimai
2013 m. tapo „Jaunojo tapytojo prizas“ finalininke, publikos prizo laimėtoja.
Žezkazgano sritis
1989 m. sritis buvo padalinta į 7 rajonus, buvo 4 miestai (Žezkazganas, Balkašas, Nikolskis ir Karažalas).
Žezkazgano sritis buvo sudaryta 1973 m., atskiriant pietvakarinę Karagandos srities dalį. 1997 m. prijungta prie tos pačios Karagandos srities.
Ledo rogučių lenktynės
miniatiūra|220px|right|Parolimpinė piktograma miniatiūra|220px|right|Rogučių „priksleeën“ lenktynės ant užšalusio kanalo [[Šiaurės Olandija|Šiaurės Olandijoje, 1966 m.]] miniatiūra|220px|right|Lenktynės ant ledo olandiškomis tradicinėmis rogutėmis
Ledo rogučių lenktynės – neįgaliems sportininkams su apatinių galūnių disfunkcija pritaikyta greitojo čiuožimo parolimpinė versija. Lenktynėms naudojama įprasta čiuožykla su 400 m ilgio taku. Pačiūžas atstoja specialios lengvasvorės rogutės (be vairavimo funkcijos). Varžomasi 100, 500, 700, 1 000 ir 1 500 m distancijose, atskirai tarp moterų ir vyrų. Kaip ir įprastame čiuožime, ledo rogutininkai sėdomis išvysto nemenką greitį, judėjimui į priekį naudodamiesi atsispyrimui pritaikytomis lazdomis.
Ledo rogutės populiarios Skandinavijos šalyse, kur daugiausiai iškovota parolimpinių apdovanojimų. Olandijoje kartu su neįgaliaisiais priimta lentyniauti ir sveikiems sportininkams. Panašus inventorius naudojamas rogučių ledo ritulio varžybose. Kanadoje organizuojami kasmetiniai ledo rogučių maratonai Halifakso „Emera Oval“ čiuožykloje, kur dalyviais paprastai tampa neįgaliųjų ledo ritulio komandų nariai.
Šalys parolimpinėse žaidynėse
Nors dalyvavo 7 šalys (Norvegija, Austrija, Kanada, Estija, Islandija, Japonija ir Olandija), Norvegija iškovojo beveik visus medalius: visus 8 aukso, visus 8 sidabro ir 7 bronzos, ir tik 1 bronzos medalis atiteko Austrijai. Varžybos vyko 16 rungčių, iš kurių po 8 teko moterims ir vyrams.
Kristina Ališauskaitė
Apdovanojimai
2013 m. pateko į tarptautinio konkurso „Saatchi Online Showdown Competition – Painted Faces“ laimėtojų dešimtuką.
2014 m. skirta LR Kultūros ministerijos Individuali valstybinė stipendija.
2016 m. tapo „Art Lagune Prize 2016“ laimėtoja.
Mozyriaus apskritis (1795–1924)
Mozyriaus apskritis – Rusijos imperijos administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje Baltarusijoje. Centras – Mozyrius. 1897 m. buvo 181,2 tūkst. gyventojų.
Istorija
Įkurta 1795 m. gegužės 3 d. Minsko vietininkijoje (Rusijos imperija), nuo 1796 m. priklausė Minsko gubernijai. 1796 m. gruodžio 23 d. prijungta dalis panaikintos Davyd Haradoko apskrities. 1919 m. lapkričio 6 d. priskirtas Lenkijos Bresto apygardai. 1920 m. balandžio 10 d. prijungta dalis Rečycos apskrities. Vėliau apskritis atiteko Baltarusijai, 1924 m. buvo panaikinta.
Administracinis suskirstymas
1913 m. apskrityje buvo 22 valsčiai. XX a. tarpukariu apskričiai įvairiu metu priklausė 25 valsčiai:
Šateikių tvenkinys
Šateikių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Plungės rajone, 14 km į šiaurės vakarus nuo Plungės, Šateikių gyvenvietėje. Sudarytas užtvenkus Blendžiavos upę (Salanto intakas) 21,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,44 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 83,9 m. Krantai neaukšti, vietomis apaugę krūmais. Šiaurvakarinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Šateikių dvaro sodyba. Pietine pakrante nutiestas kelias Nr. 3216 (Liepgiriai – Šateikiai – Gintališkė).
Sviatopolkas Iziaslavičius
Sviatopolkas (Michailas) Iziaslavičius (1050 m. lapkričio 8 d.  – 1113 m. balandžio 16 d.) – Polocko (1069–1071), Naugardo (1078–1088), Turovo kunigaikštis (1088–1093), Kijevo Rusios didysis kunigaikštis (1093–1113). Kijevo Rusios didžiojo kunigaikščio Iziaslavo Jaroslavičiaus sūnus (galimai nesantuokinis ).
Biografija
1069 metais tėvas pasodino Sviatopolką Polocke vietoje mirusio Mstislavo Iziaslavičiaus. 1071 metais Vseslavas Briačislavičius, ankstesnis Polocko kunigaikštis, grąžino sau valdžią. Galima daryti prielaidą, kad sekančius dvejus metus Sviatopolkas praleido su tėvu Kijeve. Jau po Iziaslavo grįžimo į Kijevą 1078 metų žiemą Sviatopolkas ėjo kartu su Vladimiru Monomachu į Polocką ir sudegino jo priemiesčius, o po to užėmė Zavolčėje užmušto Glebo Sviatoslavičiaus Naugarde vietą. 1088 metais perėjo į Turovą, dalį nužudytojo Jaropolko Iziaslavičiaus paveldo, užleisdamas vietą Naugarde Vsevolodo Jaroslavičiaus anūkui, Mstislavui.
Palšinė
Palšinė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Mukulių.
Khai Dinh
Imperatorius Khải Định (啟定; Nguyễn Phúc Bửu Đảo, 阮福寶嶹) (1885 m. spalio 8 d. – 1925 m. lapkričio 6 d.) – 12-asis Vietnamo imperatorius, priklausęs Nguyen dinastijai. Iki karūnavimo jo vardas buvo Princas Nguyen Buu Dao. Jis buvo imperatoriaus Dong Khanh sūnus. Khải Định vadovavo 9 metus (1916–1925).
Rėmė bendradarbiavimą su kolonijine Prancūzija. 1922 m. lankydamasis Marselyje, pasisakė už Vietnamo autonomiją asociacijoje su Prancūzija.
Šaltiniai
thumb|left|Khải Định mokosi (1916)
Apolinaras Juozas Povilaitis
Apolinaras Juozas Povilaitis (1937 m. vasario 3 d. Bliuviškių km., dab. Šakių raj. – 1991 m. sausio 13 d. Vilniuje) – vienas Lietuvos laisvės gynėjų, Sausio 13-osios auka. miniatiūra|200px|left|Atminimo lenta Griškabūdyje
Biografija
Užaugo daugiavaikėje šeimoje. 1950–1957 m. mokėsi Griškabūdžio mokykloje. Anksti pradėjo dirbti. Mokėsi Leningrado ryšių institute, bet jo nebaigė. Vėliau dirbo Lietuvos Mokslų Akademijos Chemijos ir cheminės technologijos institute, kur buvo šaltkalviu galvanoplastikos laboratorijoje.
A. J. Povilaičio vardu pavadintos gatvės Vilniuje Karoliniškėse ir Kaune Aleksote.
Varkalių I tvenkinys
Varkalių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Plungės rajone, Varkalių gyvenvietės pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Mažosios Sruojos upelį (Minijos intakas) 3 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,24 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 92,5 m. Vakarinis krantas aukštas, apaugęs medžiais, iš rytų pusės prieina Kalniškių miškas. Priešsroviui iškart telkšo Varkalių II tvenkinys.
Šilhų kalba
Šilhų kalba arba tačelhitų kalba (Taclḥit, ⵜⴰⵛⵍⵃⵉⵜ, ) – semitų-chamitų kalbų šeimai priklausanti kalba; viena gausiausiai vartojamų berberų kalbų. Ją vartoja berberai šilhai. Paplitusi daugiausia pietų Maroke, mažiau vidurio rytų Maroke bei šalimais Alžyre. Šilhų kalbos arealas driekiasi tarp vakarinės Aukštojo Atlaso dalies ir Dra upės. Į šį arealą patenka tokie miestai kaip Agadiras, Gelmimas, Tarudantas, Urzazatas, Tiznitas, Ulad Teima. Kalbančiųjų skaičius – apie 7,2 milijono žmonių (2016 m.) (kitur nurodoma 6–8 ar 8–9 mln.).
Šilhų kalba turi daug tarmių, artima tamazightų kalbai, su kuria sudaro dialektinį kontinuumą.
thumb|left|200px|Šilhų kalbos paplitimas Maroke (2004 m.)
Turkijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Turkijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Šilhų kalba
Turi 3 balsines (i, a, u) (dėl garso ə statuso nėra vienos nuomonės) ir 33 priebalsines fonemas. Būdingos geminatos. Turi giminės (vyriškoji, moteriškoji), skaičiaus, laiko, asmens, nuosakos ir kitas gramatines kategorijas. Šilhų kalboje daug skolinių iš arabų kalbos. Būdinga sakinio struktūra – tarinys–veiksnys–papildinys.
Šilhų kalbai užrašyti taikyta keletas rašto sistemų: seniausi rašytiniai šaltiniai (nuo XVI a.) buvo užrašinėjami arabų rašmenimis, XX a. 8-ajame dešimtmetyje pritaikyta modifikuota arabiška užrašymo forma (rašomos balsės). Nuo XIX a. kalbai pritaikytas lotyniškas raštas. Ankstyvieji užrašymo modeliai rėmėsi prancūziška rašyba, o 1953 m. pritaikyta nauja fonetinė rašyba. XX a. pab. pradėtas diegti berberiškas tifinago raštas, bet jo vartojimas labiau simbolinis, nei praktinis.
Faustulas
Faustulas – karaliaus Amulijaus piemuo ir Akos Larencijos vyras.
Pasakojama, kad Faustulas aptikęs dvynius Romulą ir Remą, kai šiuos maitino vilkė, ir pargabenęs juos auginti žmonai Akai Larencijai. Manyta, kad Faustulas, kaip ir Remas, buvęs užmuštas artimų giminaičių; tai įvykę, Faustului bandant išspręsti jų ginčą. Faustulas buvęs palaidotas forume netoli rostros, jo kapą ženklinęs akmeninis liūtas. Anot kitų, čia buvęs palaidotas Romulas.
Pinsko apskritis (1795–1920)
Pinsko apskritis – Rusijos imperijos administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje Baltarusijoje. Centras – Pinskas. 1897 m. buvo 230,8 tūkst. gyventojų.
Notigalės pelkė
Notigalės pelkė – pelkė šiaurės rytų Lietuvoje, Kupiškio rajone, 7 km į šiaurės rytus nuo Skapiškio, Rokiškio rajono paribyje. Plotas – 10,37 km². Tai ežerinės kilmės plynraistinė aukštapelkė, nusidriekusi per 4 km iš šiaurės į pietus. Pelkėje telkšo 7 ežerai ir keli ežerokšniai: Notigalė, Ešerinis, Ašakinis, Bedugnis, Kulys, Bedugnėlis, Lėvenaitis, Lelijinis, Dvikelmis, Beržuona. Aplink pelkę driekiasi Notigalės-Skapgirio miškai.
Durpių klodo vidutinis storis 3,6 m (didžiausias – 7,4 m). Durpių ištekliai 26,2 mln. m³. Durpių peleningumas 2,3 %, susiskaidymas 21 %, vidutinis drėgnumas 92 %, būdingos aukštapelkinės kimininės durpės. Notigalės pelkės dugną dengia smėlis bei priesmėlis, o tarp jo ir durpių slūgso iki 0,7 m storio sapropelio sluoksnis.
Nuo 1974 m. Notigalės pelkė saugoma kaip Notigalės telmologinis draustinis (jis apima ir gretimą Salagalio pelkę).
Pinsko apskritis (1795–1920)
Istorija
Apskritis įkurta 1793 m. ir priklausė Rusijos imperijos Minsko gubernijai. 1796 m. gruodžio 23 d. prijungta dalis panaikintos Davyd Haradoko apskrities. 1920 m. atiteko Lenkijai.
Administracinis suskirstymas
1913 m. apskrityje buvo 23 valsčiai.
Leipalingio II pasaulinio karo karių kapinės
Leipalingio Antrojo pasaulinio karo Sovietų Sąjungos karių palaidojimo vieta (vietinio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas, turintis istorinį ir memorialinį vertingųjų savybių pobūdį: unikalus kodas –, senasis kultūros paminklų sąrašo numeris – IV412) – neveikiančios karių kapinės Leipalingyje, į pietryčius nuo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios, Kapų ir Dzūkų gatvių kampe.
Kapinės
Įrengtos lygioje vietoje, gatvių kampe priešais centrinę miestelio aikštę. Jos stačiakampio plano, 53 m ilgio šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi ir 23 m pločio, apjuostos žemo betoninio bordiūro.
Kapinių viduriu nuo aikštės pusės nutiestas platus, betoninėmis plytelėmis klotas takas, kurio gale stovi pagrindinis paminklas – kelių pakopų obeliskas su raudona žvaigžde viršūnėje, pastatytas keturkampėje atraminėmis betono sienutėmis įrėmintoje aikštelėje. Abipus tako į žemę įstrižai iki pusės įkastos stačiakampio gretasienio formos sijos (po 20 kiekvienoje tako pusėje), simbolizuojančios prieštankines užtvaras. Prie jų pritvirtintos granitinės atminimo lentos, kuriose iškaltos žuvusiųjų pavardės.
Istorija
Kapinėse 1944 m. palaidoti kautynėse su Vokietijos kariuomene Leipalingio apylinkėse žuvę ir lauko karo ligoninėse mirę 395 Raudonosios armijos 8-ojo gvardijos šaulių korpuso kariai, iš kurių 14 asmenų neidentifikuota.
1971 m. įrašytos į vietinės reikšmės istorijos paminklų sąrašą (kodas IV412), 1993 m. registruotos Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registre.
Džermistonas
Džermistonas  – miestas Pietų Afrikos Respublikoje, Gautenge, Vitvatersrando aglomeracijoje, Johanesburgo priemiestis. Geležinkelio stotis, Rando oro uostas, plentų mazgas. Vystoma metalo apdirbimo (geležinkelių), žemės ūkio mašinų gamybos, chemijos, tekstilės, aukso apdirbimo pramonė. Yra Šv. Bonifaco anglikonų bažnyčia (1910 m.).
2001 m. 49,8 % miesto gyventojų buvo baltieji (afrikanai ir anglakalbiai), 46,8 % – juodieji (zulai, kosai, basotai, tsongai ir kt.), 1,9 % – mišrios kilmės, 1,5 % – indai ir azijiečiai.
Istorija
Gyvenvietę 1886 m. įsteigė aukso ieškotojai. Pavadinta pagal vieno iš įkūrėjų gimtąjį Džermistono ūkį Škotijoje (dab. Glazgo dalis). XX a. vid. Džermistonas buvo svarbus aukso kasybos centras, 1921 m. įkurta aukso apdirbimo įmonė.
Senmiestės apylinkė
Senmiestės apylinkė (arba Senmiesčio apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Varkalių II tvenkinys
Varkalių II tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Plungės rajone, Varkalių gyvenvietės pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Mažosios Sruojos upelį (Minijos intakas) 3,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis šiaurės rytų-pietvakarių-pietryčių kryptimi - 0,72 km, plotis - iki 0,11 km. Altitudė 100 m. Krantai beveik ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Pietvakarinėje pakrantėje auga sodai, aplink kitus krantus plyti dirbami laukai.
Translyčių hormonų terapija
Translyčių hormonų terapija, dar vadinama lyties keitimo hormonų terapija, – hormonų terapijos rūšis, kurios metu lytiniai hormonai ir hormonais paremti vaistai yra naudojami translyčių ar belyčių asmenų, siekiant pakeisti antrinius lytinius požymius į būdingus tai lyčiai, kurios atstovu jie identifikuojasi. Ši hormonų terapijos forma yra skirstoma į dvi rūšis priklausomai nuo gydymo tikslo: Feminizacija (biologija) ir maskulinizacija:
Dalis interseksualių (žmonių su abiejų lyčių požymiais) arba nebinarinių lyčių asmenų irgi gali rinktis translyčių hormonų terapiją, jei nori pasiekti tam tikrą lytinių hormonų balansą ar pakeisti savo išvaizdą į artimesnę norimai lyčiai
Reikalavimai
Oficialūs reikalavimai, kuriuos translyčiai asmenys turi patenkinti, jog galėtų pradėti hormonų terapiją, yra labai įvairūs ir priklauso nuo valstybės įstatymų.
Transseksualių, translyčių ir belyčių asmenų sveikatos priežiūros standartai (SOC) reikalauja, jog translyčiai asmenys būtų prižiūrimi psichinės sveikatos specialistų, kurie jiems diagnozavo lyties disforiją. Standartai taip pat reikalauja, jog pacientas duotų informuotą leidimą; kitaip sakant, kad duodamas leidimą pradėti terapiją, pacientas būtų visiškai informuotas apie terapijos rizikas.
Pasaulio Profesionalų Asociacijos Translyčių Sveikata (WPATH) sveikatos priežiūros standartų septintajame leidime pažymima, jog abu translyčių sveikatos modeliai yra tinkami.
Įsimylėjimas
thumb|280px|Užrašas „Aš tave myliu“ Neries krantinėje, Vilniuje Įsimylėjimas – terminas, apibūdinantis jausmų virsmą iš neutralių į meilę. Įsimylėjimas suvokiamas kaip džiaugsmas atradus kitą asmenį, sugebantį suprasti ir dalintis tais pačiais jausmais.
Mbundai
Mbundu (arba ambundu) – Vidurinės Afrikos tauta, gyvenanti Angolos šiaurinėje dalyje, į pietus nuo bakongų ir į šiaurę nuo ovimbundu. Jie yra antra pagal gausumą Angolos tauta, ir sudaro apie 25 proc. šalies gyventojų. Šiuo metu vadovauja politiniam šalies gyvenimui.
Liudmila Rudenko
Liudmila Rudenko (,, 1904 m. liepos 27 d. Lubnuose (Ukraina) – 1986 m. vasario 26 d. Leningrade) – TSRS šachmatininkė, antroji moterų pasaulio šachmatų čempionė (1950–1953 m.). Šachmatų varžybose pradėjo dalyvauti nuo 1925 m. TSRS čempionė (1952 m.). 1953 m. neteko titulo, pralaimėjusi pasaulio čempionato mačą E. Bykovai. Vyrų tarptautinė meistrė (1950 m.), moterų šachmatų didmeistrė (1976 m.). Kombinacinio žaidimo stiliaus atstovė. Ekonomistė.
Mbundai
Jie kalba kimbundu kalba, kuri priklauso bantų kalboms.
Liudmila Rudenko
Jaunystė
Gimė Poltavos srityje, Lubnuose. Kai jai buvo dešimt, tėvas išmokė žaisti šachmatais. Bet kurį laiką šachmatai jai nebuvo svarbiausias užsiėmimas. Ją labiau traukė plaukimo ir šuolių į vandenį sportas. Baigusi vidurinę mokyklą, studijavo ekonomiką Odesos Liaudies ūkio institute, kuriame įgijo ekonomistės-planuotojos diplomą. Būdama studentė treniravosi plaukimo ir šuolių į vandenį rungtyse (šokinėdavo nuo 13 m aukščio bokšto). 1924 m. tapo Odesos plaukimo krūtine 400 m rungties čempione, o 1925 m. Ukrainos čempionate, plaukiant krūtine, buvo 2-a. 1925 m Liudmila Rudenko ištekėjo ir išvyko gyventi į Maskvą.
Mbundai
Ikikolonijinė istorija
thumb|150px|left|Angolos etninis žemėlapis
Liudmila Rudenko
Varžybos
1926 m. dalyvavo laikraščio „Komsomolskaja Pravda“ surengtame šachmatų turnyre. Deja, jos pasirodymas turnyre buvo labai nesėkmingas – užimta vieta turnyrinės lentelės pabaigoje. Bet ši nesėkmė jos nesustabdė, ji kibo studijuoti šachmatų žaidimo strategiją ir taktiką ir tai davė vaisių: jau 1927 metais pirmajame TSRS moterų šachmatų čempionate ji iškovojo 5-ąją vietą, o 1928 m. tapo Maskvos moterų šachmatų čempione. Nuo 1929 m. L. Rudenko apsigyveno tuometiniame Leningrade. Čia padedant treneriui, šachmatų meistrui P. Romanovskiui, o po karo didmeistriams A. Tolušui ir G. Levenfišui, susiformavo jos kovingas kombinacinis žaidimo stilius ir pagerėjo rezultatai varžybose: ji septynis kartus Leningrado (1932, 1936, 1947, 1957, 1958, 1962, 1963 m.), TSRS (1952), sportinių draugijų: „Spartakas (1937) ir „Zenitas (1954), atvirų Uzbekijos (1955) ir Ukrainos (1956) moterų šachmatų čempionė. Dar penkis kartus buvo 2-a TSRS moterų šachmatų čempionatuose (1936, 1945, (1947–1948, 1953 m.). Bet svarbiausias jos pasiekimas – pergalė 1950 m. pasaulio moterų šachmatų čempionate.
Mbundai
Ikikolonijinė istorija
Mbundu buvo seniausi bantu, kaip ir jų kaimynai bakongai, migravę į Vidurinę Afriką apie XIII a. iš šiaurės, t. y. kirsdami Kongo džiungles ir atsinešdami žemdirbystės tradicijas. Jie apsigyveno tarp vietos gyventojų pigmėjų ir choisanų, asimiliuodami juos.
Jau XIV a. dabartinių mbundų ir bakongų tarpe prasidėjo konsolidacijos procesai, kurių metu formavosi pakankamai dideli klanai, vėliau tapę tradicinėmis provincijomis. Juos visus suvienijo Kongo imperija, ir dabartinės mbundų žemės sudarė pietines imperijos provincijas.
Liudmila Rudenko
Turnyras
Turnyras vyko nuo 1949 m. gruodžio 19 d. iki 1950 m. sausio 19 d.
Mbundai
Ikikolonijinė istorija
XVI a. Matambos, Ndembo, Kisamos, Ndongo ir kitos pietinės provincijos siekė nepriklausomybės nuo Kongo imperijos, neretai remiamos portugalų, ir suformavo nepriklausomas karalystes. Ndongo karalystės valdovai titulavosi ngola, kas vėliau davė pavadinimą visai Angolai. XVII a. viduryje Ndongo buvo užimta portugalų, bet mbundų pasipriešinimas tęsėsi giliau krašto gilumoje esančioje Matamboje. Ši prie Portugalijos Vakarų Afrikos prijungta 1836 m.
Liudmila Rudenko
Mačas
Pagal FIDE paruoštą pasaulio moterų čempionato tuometinę tvarką, pasaulio čempionė, kas treji metai turėjo žaisti mačą dėl titulo su pretendente. Tokia pretendente po atrankos varžybų tapo Jelizaveta Bykova. Šis mačas vyko 1953 m. rugpjūčio 15–rugsėjo 20 d.
14-os partijų mačas buvo rezultatyvus – tik dvi lygiosios. Pirmąsias dvejas partijas laimi Liudmila Rudenko, bet per sekančias šešerias partijas, pretendentė surinko 5 taškus ir mačo rezultatas – 5 :3 – buvo jos naudai. Bet L. Rudenko nesutriko, ir laimėjusi 9-ąją bei 10-ąją partijas, išlygino rezultatą (5 : 5). Jelizaveta Bykova laimėjo 11-ąją ir 12-ą, bet pralaimėjusi 13-ąją, prieš paskutinį ratą pirmavo tašku (7 : 6).