cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bytautė Pajėdienė
Filmografija
B. Pajėdienės filmų problematika – sovietinis žmogus ir jo darbas. Tai dažniausiai apybraižos apie gamybos veteranus, darbininkus, daug dėmesio skyrė moterų darbo, lygiateisiškumo problemoms, kūrė menininkų portretus. Pateikė ne vieną filmą apie krepšinio žmones: „Krepšinis, krepšinis“, „Atsiplėšti nuo žemės“, kino žurnalas „Nr. 13“ ir kt. Jos kūrybiniai darbai sulaukė keleto apdovanojimų Pabaltijo ir Sovietų Sąjungos filmų festivaliuose.
Kurumčios kultūra
Kurumčios kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Kurumčios vietovę (Bajandajevo rajonas, Irkutsko sritis).
Arealas
Kurumčios kultūra VI a. – X a. buvo paplitusi Rytų Sibire – Pabaikalėje, Lenos ir Angaros aukštupiuose.
Staulanzos perėja
thumb|180px|Staulanzos perėja (centre), tarp Kroto kalno dešinėje ir Pelmo kalno kairėje Staulanzos perėja (Passo Staulanza, Forcella Staulanza) yra kalnų perėja (1766-1773 m ) Dolomitų kalnuose, Beluno provincijoje, Italijoje.
Perėja jungia Zoldo slėnį pietuose su Fiorentinos slėniu bei Kadorės regionu šiaurėje. Vakarinėje perėjos pusėje yra Kroto kalnas (2158 m), rytinėje - Pelmas (3168 m).
Perėjoje yra nedidelis restoranas Rifugio Passo Staulanza ir automobilių parkavimo aikštelė. Iš čia išeina keli pėsčiųjų takai link Pelmo kalno.
Butėnai (Anykščiai)
Butėnai – gatvinis kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Svėdasų, prie Šventosios upės. Seniūnaitijos centras. Kaimas driekiasi 2 km. Yra etnografinių sodybų, kaimo turizmo sodyba „Barono vila“, Z. Valuntos medinių skulptūrų parkas. Aptiktas V–VI a. Butėnų pilkapynas.
Tai didžiausias plotu Svėdasų parapijos kaimas, geriausiais laikais gyvenę daugiau negu 400 gyventojų. Vyravę Žvirblių, Juzėnų, Valuntų, Kazlauskų, Pakštų, Navikų, Milčiukų, Baronų, Prūsų pavardės, buvę ir Butėnų.
Etimologija
Manoma kad pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio Butėnas (asmenvardinis vietovardis). Senoliai pasakodavo, jog kadaise čia apsigyveno žmogus, pavarde Butėnas, ir vėliau iš jo giminės išaugo didelis sodžius.
Palenkės Bialos Šv. Antano bažnyčia
'''Palenkės Bialos Šv. Antano bažnyčia'''  – katalikų bažnyčia esanti Palenkės Bialos mieste. Bažnyčia priklauso Palenkės Bialos Šv. Onos parapijai.
Istorija
Bažnyčia pastatyta 1672-1684 m., statybas finansavo Mykolas Kazimieras Radvila. Bažnyčios architektas buvo Augustinas Vincentas Locis. 1687-1692 m. šalia bažnyčios pastatytas vienuolynas. 1739 m. Ona Kotryna Sanguškaitė finansavo naujo altoriaus statybas. 1743 m. įkurta vienuolyno biblioteka. 1836 m. bažnyčia buvo remontuojama. 1867 m. bažnyčia tapo Palenkės Bialos Šv. Onos parapijos filija. 1875 m. bažnyčia buvo paversta stačiatikių cerkve, kuria išbuvo iki 1915 metų. 1957 m. rugpjūčio 31 d. bažnyčia buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. Nuo 1993 m. vienuolyne įsikūrę kapucinų vienuoliai.
Būteniai
Būteniai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Skaudvilės.
Orlanka (reikšmės)
Orlanka vadinama:
Ramusis vandenynas
thumb|right|270px|Ramusis vandenynas Ramusis vandenynas (dar vadinamas Didžiuoju) – didžiausias pasaulio vandenynas. Jo plotas 165 mln. km². Vandenynas yra tarp Australijos, Azijos, Amerikos ir Antarktidos. Su Indijos vandenynu turi dvi sąsajas: plačią – į pietus nuo Australijos ir siauresnę – Indonezijos salyne. Dreiko sąsiauris ir Panamos kanalas jungia Ramųjį vandenyną su Atlantu, o šiaurėje labai siauras Beringo sąsiauris – su Arkties vandenynu.
Geografija
Vandenyne yra apie 25 000 salų, kurių dauguma yra Pietiniame pusrutulyje. Centrinės ir pietvakarinės dalies salos vadinamos Okeanija. Dauguma Ramiojo vandenyno tropinių salų (pavyzdžiui, Tuamotu salynas) yra koralų atolai – žiedinės salos, juosiančios seklias lagūnas. Atolai iškilę giliose vandenynų vietose, nors juos sudarę koralai negali augti giliau kaip 45 m. Kai kurių gamtininkų nuomone, koralų atolai išaugo ant seklių vulkanų kraterių.
Didžiulį Ramųjį vandenyną galima vadinti ir okeaniniu pusrutuliu. Nors jame daug salų (Naujoji Zelandija, Papua Naujoji Gvinėja, Kalimantanas, Sachalinas, Japonija), vis tik sausumos plotas, palyginti su vandenynu, yra nepaprastai mažas.
270px|thumb|right|Vaizdas į Ramųjį vandenyną nuo [[Kalifornija|Kalifornijos krantų]]
Ramusis vandenynas – tai iki šiol mažėjančio Pantalaso pasaulinio vandenyno liekanos. Tas vandenynas supo sausumą prieš tai, kai ji išsiskyrė į dabartinius žemynus.
Vandenyno hidrografija gana paprasta. Šiaurės pusrutulyje pasatų sukelta srovė teka Filipinų link, po to pro Japoniją suka prie Aliaskos, toliau – į pietus ir pro Kaliforniją grįžta į pradinę padėtį – Šiaurės Pasatų srovę ir sudaro didžiulę, pagal laikrodžio rodyklę tekančios srovės kilpą. Besiskečiantį jūros dugną kompensuoja jo grimzdimas povandeniniuose loviuose, kurie ištįsę puslankiu nuo Naujosios Zelandijos iki Aliaskos ir nuo Centrinės Amerikos iki Čilės. Su šiais loviais susiję veikiantys vulkanai juosia vandenyną.
Ledkalniai, atskilę nuo milžiniško Antarktidos ledo skydo, dreifuoja į šiaurės rytus. Kol ištirpsta, Ramiajame vandenyne jie pasiekia net 41° pietų platumos. Kai kurie ledkalniai storesni nei 600 m.
Ramiojo vandenyno dugno nuosėdų storis mažiausias guolyje ir jo loviuose, didėja link žemynų ir pusiaujo (iki 3 km). Giliau kaip 4,5 km slūgso raudonasis okeaninis molis; 4–4,5 km gylyje – biogeninės nuosėdos, daugiausia kokolitiniai foraminiferiniai dumblai. Mažesniame gylyje yra kriauklelių, koralų, dumblių nuosėdos.
Tyrimo istorija
Tyrimo istorija skirstoma į tris laikotarpius. Pirmasis prasidėjo keletas amžių prieš mūsų erą ir truko iki 1804 m. Jis apėmė didžiųjų geografinių atradimų laikotarpį.
1513 m. rugsėjo 16 d. Vaskas Nunjesas de Balboa (Ispanija), perėjęs Panamos sąsmauką, pirmasis iš europiečių pamatė Ramųjį vandenyną ir pavadino jį Pietų jūra.
1520–1521 m. Ramųjį vandenyną nuo Ugnies Žemės iki Filipinų perplaukė Fernandas Magelanas.
Paskui žinias apie Ramųjį vandenyną pagausino F. Dreiko (1578–1579 m.), A. Tasmano (1642–1643 m.), S. Dežniovo (1648 m.), V. Beringo ir A. Čirikovo (1728, 1741 m.) kelionės ir atradimai. Ramiojo vandenyno centrines ir pietų dalis ištyrė Džeimsas Kukas (1768–1771, 1772–1775, 1776–1779 m.).
Antruoju laikotarpiu (1804–1873 m.) pradėti vandenyno gelmių tyrimai. Svarbesniosios kelionės: F. Belingshauzeno ir M. Lazarevo (1819–1821), E. Lenco (1824–1825 m.), Ž. S. Diumon d’Urvilio (1828 m.), Č. Vilkso (1839–1840 m.).
Trečiuoju laikotarpiu (nuo 1873 m.) išsiplėtė kompleksiniai okeanografiniai tyrimai, specialios ekspedicijos, vandenynui tirti įsteigta mokslinių įstaigų, tarptautinių susivienijimų. Pirmoji okeanologinė ekspedicija vyko 1873–1876 m. laivu „'Challenger'“ (Didžioji Britanija).
Kapinė
Kapine vadinami kaimai:
Tūkstantmetis
Tūkstantmetis – laiko tarpas, trunkantis 1000 metų. Pagal pasaulyje šiuo metu plačiai naudojamą Grigaliaus kalendorių atskaitos taškas yra 1 m., o ne 0-ieji metai, pastarojo šioje skalėje išvis nėra. Todėl pagal šią sistemą tūkstantmetis prasideda 1, 1001, 2001 metais ir t. t., o trečiasis tūkstantmetis prasidėjo 2001 m. sausio 1 d. ir baigsis 3000 m. gruodžio 31 d., žr. pavyzdį.
Kadangi paskutiniu metu metų žymėjimas kai kuriose visuomenėse pradėjo keistis iš kelintinio į kiekinį, t. y., sakoma du tūkstančiai septyni vietoj du tūkstančiai septintieji, atsirado ir du būdai traktuoti tūkstantmetį:
Naudojantys kelintinių skaičių sistemą paprastai renkasi:
Naudojantys kiekinį įvardijmą paprastai renkasi:
Vytautas Diržininkas
Vytautas Diržininkas – mėgėjiško cirko artistas: klounas, iliuzionistas. Lietuvos iliuzionistų klubo narys, liaudies cirko „Pamarys“ įkūrėjas ir ilgametis jo vadovas.
Biografija
1976 m. įkūręs „Pamario“ cirką V. Diržininkas susidomėjo iliuzijos metu, klounada. Daugelio metų sukaupta sceninė patirtis artistui leido tapti magijos meistru, įvairių konkursų ir festivalių laureatu. Nuo 1994 m., pasitraukęs iš „Pamario“ meno vadovo pareigų, individualiai koncertuoja įvairiuose projektuose, prezentacijose, viešuose ir privačiuose renginiuose.
Šiuo metu artistas yra paruošęs dvi cirko spektaklio programas:
Genetiškai modifikuotas organizmas
thumb|220px|5 šalys, kuriose auginama 95 proc. pasaulio genetiškai modifikuotų organizmų
Genetiškai modifikuotas organizmas (GMO) – organizmas, kurio genome atsirado naujų genų (bent vienas), kurių nėra gamtinėse ar nuo seno auginamose kultūrinėse (domestikuotose) tos rūšies organizmų formose. Paprastai genetiškai modifikuotais organizmais vadina transgeninius organizmus – organizmus, į kuriuos perkelti kitos rūšies natūralūs ar modifikuoti genai. Dabar įsigalėjusi termino genetiškai modifikuotas organizmas vartosena yra ydinga, kadangi taip vartojant terminas neapima kitų genetinės modifikacijos atvejų – tarprūšinio kryžminimo ir dirbtinės mutagenezės. Paprasti, ne tarprūšiniai kryžminimai nėra genetinė modifikacija, nes atitinka paprastą genų rekombinaciją, būdingą lytiniam dauginimuisi.
GMO santrumpa
GMO – termino genetiškai modifikuoti organizmai sutrumpinimas. Šią sąvoką aprobavo Europos taryba. Dažnai santrumpa GMO naudojama kalbant tik apie genetiškai modifikuotas maistines kultūras ar iš jų pagamintus maisto produktus. Genetiškai modifikuotas reiškia pasikeitimą tarp genų, juos sujungiant nenatūraliu būdu. Esant natūraliam procesui, žiedadulkės iš vienos rūšies augalo perkeliamos i kitos, panašios rūšies su nauja genetine informacija. Taip atsinaujina genas. Bet jeigu genai perkeliami i kitą augalą dirbtinai, tai nėra natūralus procesas ir todėl vadinamas genetiškai modifikuotu. Ląstelių dalijimosi procesas taip pat vadinamas genetišku. Techniniai augalai mutuoja skirtingai, chemiškai, jie nėra vadinami genetiškai modifikuotais. Toks augalas turi vieną arba daugiau genų, sujungtų tarpusavyje ne klasikiniu, bet dirbtinu būdu. Netgi visiškai negiminingų rūšių genai tokiu būdu gali būti sujungiami su kita rūšimi. Tokiu būdu, išvedami nauji augalai, kurie atsparūs herbicidams, kenkėjams.
Nojendorfas
Nojendorfas arba Novosiolkos (, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Železnodorožno miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Girdavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. balandžio 9 d. valsčiaus centras. Priklausė Girdavos parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Višniovojės apylinkės kaimas.
Mikaliai
Mikaliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Papilio, Biržų girios pietiniame pakraštyje.
Istorija
1606 m. istorijos šaltiniuose paminėti Myžaliai (dabar Mikaliai). 1923 m. buvo 15 ūkių. 1960–1992 m. Kraštų tarybinio ūkio kaimas.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Gyveno:
Paea
Paea – komuna ir gyvenvietė Prancūzijos Polinezijoje, Taičio vakaruose, vandenyno pakrantėje. Įeina į Papeetės konurbaciją. Komunoje gyvena 12,3 tūkst. gyventojų. Išvystytas turizmas.
Gediminas Akstinas
Gediminas Akstinas:
Riomė
thumb|200px|Salos padėtis
Riomė  – Danijai priklausanti sala, esanti Vatų jūroje, Fryzų salyne, šalia vakarinių Jutlandijos krantų. Plotas – 129 km². Riomė yra 3 km į šiaurę nuo Vokietijai priklausančios Ziulto salos. Paviršius lygus, iškyla iki 19 m. Vyrauja viržynai, krūmynai. Su Jutlandija salą jungia pylimas kuriuo eina automobilių kelias, o su Ziultu jungia kelto linija.
2011 m. Riomėje gyveno 650 žmonių. Pagrindinė gyvenvietė – Hafnbiu (Havneby; 302 gyv.). Verčiamasi daugiausia turizmu. Išlikusi būdinga fryziška architektūra.
Algirdas Chominskis
Algirdas Chominskis (, 1884 m. birželio 23 d. Boguslavas, Viekšnių valsčius, Šiaulių apskr. – 1943 m. rugsėjo 17 d., pagal kitus šaltinius – rugsėjo 7 d., Vilnius) – Lietuvos lenkų kalbininkas, filosofijos daktaras.
Biografija
Brolių Biržiškų vaikystės draugas Viekšniuose. 1896–1903 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, gimnaziją baigė Charkove 1904 m. 1904-1911 m. studijavo Varšuvos, Lvovo, Krokuvos universitetuose, 1914-1915 m. – Prahos universitete. 1911 m. filosofijos daktaras.
1916-1920 m. mokytojavo. Nuo 1922 m. Vilniaus universiteto slavų filologijos dėstytojas. Tyrė lenkų kalbos tarmes, lenkų ir lietuvių kalbų santykius.
Lughnasadh
Lughnasadh, Lunasadas (sen. airių k. IPA: /luːnəsə/) - gėlų pirmojo derliaus šventė, švenčiama rugpjūčio pradžioje.
Praeities tradicijos
Lunasadas viduramžių Airijoje buvo viena iš keturių pagrindinių kalendorinių švenčių (dar žiūrėkite Imbolc, Beltane, Samhain). Ankstyvasis keltų kalendorius buvo pagrįstas Saulės ir Mėnulio judėjimu bei vegetaciniais ciklais, todėl šventės data galėjo kisti.
Lunasadas buvo šventė, žyminti derliaus sezono pradžią, pirmųjų vaisių užderėjimą. Tai buvo bendruomenės susibūrimų, turgų, žirgų lenktynių, susitikimų su tolimais giminėmis bei draugais metas. Airijoje buvo populiaru per Lunasadą "susirišti rankas" (t. y. susituokti) metams ir dienai (po šio bandomojo periodo buvo galima užtvirtinti santuoką arba išsiskirti).
Pasak keltų mitologijos, Lunasado šventei pradžią davė dievas Lugas: tai buvę jo įmotės Tailtiu šermenys ir po laidotuvių vykusios įvairios varžytuvės. Tailtiu mirusi nuo sunkaus darba - ji Airiją padarė tinkamą žemdirbystei. Ši šventė - Áenach Tailteann - vykdavo netoli šiandieninio Teltauno (Airija). Per Áenach Tailteann vykdavo jėgos išmėginimai, tuoktuvės, religinės apeigos. Būdavo paskelbiama taika. Panaši šventė vykdavo dabar nežinomoje Karmunos vietovėje (galbūt Karmuna buvusi deivė).
Lunasadas šiandien
Dabar žemyninėje Europoje ir Airijoje Lunasadas daug kur švenčiamas su laužais ir šokiais. Krikščionys maždaug tuo pačiu metu šventina laukus. Airių diasporoje senosios Lunasado tradicijos gyvuoja šeimos susibūrimuose rugpjūtį, tačiau vis dažniau jie perkeliami į kitas, patogesniu laiku švenčiamas valstybines šventes (pavyzdžiui, Nepriklausomybės diena JAV).
Lunasadą taip pat švenčia įvairios neopagonių grupės.
Vardė (upė)
Vardė  – upė Danijoje, Jutlandijos pusiasalio pietuose. Susidaro susiliejus Grindstedo ir Ansangerio upeliams į rytus nuo Grindstedo. Teka į vakarus, pietvakarius. Įteka į Šiaurės jūros Ho užutėkį į šiaurę nuo Esbjergo.
Didžiausias intakas – Holmas (kairysis). Vardė yra vienintelė iš didesnių šalies upių nepatvenkta užtvankomis ir nekanalizuota. Upės žemupio vandens lygis veikiamas jūros potvynių. Prie Vardės esančios gyvenvietės: Grindstedas, Egas, Sigas, Vardė.
Cher singlų diskografija
Amerikiečių dainininkės ir aktorės Cher singlų diskografiją sudaro 73 oficialūs singlai, 10 reklaminių singlų ir 11 kitų pasirodymų.
Singlai
Pastaba: Į sąrašą įtrauktos tik sėkmingiausios Cher pardavimų rinkos.
Pastabos:
Taip pat skaitykite
Cher videografija
Nuorodos
Cher kislemezeinek listája
Tapietai
Iki Čako karo (1932–1935 m.) gyveno pietryčių Bolivijoje, kur vertėsi medžiokle, žvejyba, rankiojimu, žemės ūkiu. Karo metu paragvajiečių paimti kaip kaliniai ir perkelti į Paragvajų. Po karo dalis grįžo į savo žemes arba emigravo į Argentiną, kur dirbo cukraus pramonėje.
Butkiškė (Kražiai)
Butkiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Kražių. Į rytus nuo kaimo teka Kuprė. Seniūnaitijos centras.
Mijako salos
== Gyvenamos salos ==
Racibužo kunigaikštystė
Racibužo kunigaikštystė, Ratiboro kunigaikštystė, Ratiboro hercogystė  – buvusi kunigaikštystė Silezijoje, kurios sostinė buvo Racibužas.
Istorija
thumb|left|250px|Silezijos kunigaikštystės dalijimasis 1172–1177 m. Vladislavo pirmasis sūnus Boleslavas I gavo oranžine spalva pažymėtas žemes ([[Vroclavo kunigaikštystė), antrasis sūnus Meška I Painiakojis – geltonai pažymėtas (Racibužo kunigaikštystė), Boleslavo sūnus Jaroslavas Opolskis – žaliai pažymėtas žemes (Opolės kunigaikštystė).]]
Kunigaikštystė susidarė 1172 m. iš žemių, kurios buvo skirtos Meškai I Painiakojui. Žemių centras buvo miestai Racibužas, Kozlė ir Ciešinas.
1202 m. su Racibužo kunigaikštyste susijungė Opolės kunigaikštystė, ir susidarė viena kunigaikštystė, kuri vadinosi Opolės ir Racibužo kunigaikštystė. 1290 m. Racibužo kunigaikštystė vėl buvo atskirta ir paskirta Pžemislavui Raciborskiui (Przemysław Raciborski), Vladislavo Opolskio (Władysław Opolski) sūnui. Tuo metu kunigaikštystei priklausė Vodzislavo (Wodzisław), Žorų (Żory), Rybniko (Rybnik), Mikoluvo (Mikołów) ir Pščynos (Pszczyna) žemės. Tuo tarpu dalis Opolės ir Racibužo kunigaikštystės žemių atiteko Ciešino ir Bytomo kunigaikštystėms.
Netrukus kunigaikštystė pateko į Bohemijos įtakos sferą. 1336–1337 m. kunigaikštystė buvo sujungta su Opavos kunigaikštyste (vadinosi Opavos ir Racibužo kunigaikštystė). Iki 1511 m., kai ji vėl buvo sujungta su Opolės kunigaikštyste, jos teritorija keitėsi kelis kartus. Opolės ir Racibužo kunigaikštystė pradžioje atiteko Hohencolernams (Hohenzollerns), vėliau – Habsburgams (Habsburgs). Po to kurį laiką priklausė Vazoms (Lenkija), o XVIII a. buvo prijungta prie Prūsijos karalystės.
Dainava Alytus
Alytaus „Dainava“ skirtingu metu vadinosi du Alytaus futbolo klubai:
Mokslas ir gyvenimas
thumb|250px|Žurnalo viršelis „Mokslas ir gyvenimas“ – mokslo populiarinimo ir mokslo istorijos mėnesinis žurnalas, leistas 1957–2012 m. Vilniuje.
Istorija
Steigėja ir iki 1992 m. leidėja „Žinijos“ draugija, nuo 1992 m. leido „Mokslas ir gyvenimas“ redakcija. Sovietmečiu žurnalas publikavo straipsnius įvairiais mokslo, teisės, pramonės, švietimo, literatūros klausimais. Dėl to sparčiai didėjo jo tiražas, 1982 metais pasiekęs 185 tūkst. egzempliorių. Tam nemažai įtakos turėjo žurnalistai Elena Sliesoriūnienė, Antanas Semaška, Ričardas Gavelis, Gedvydas Vainauskas. Tiražas: 1994 m. – 10 000 egz., 2007 m. – 2500 egzempliorių.
Veikla
Pagrindinės straipsnių temos: gamtos mokslai, visuomenės mokslai, filosofija, teisė, medicina, pramonė, žemės ūkis, transportas, ryšiai, kosmonautika, kultūra, švietimas, kalba ir literatūra, mokslo ir technikos istorijos klausimais, skelbė mokslo, technikos naujoves.
Japonija
Japonija ( arba Nihon) – salų valstybė Rytų Azijoje, tarp Ramiojo vandenyno ir Japonijos, Ochotsko, Rytų Kinijos jūrų. Į vakarus nuo šalies įsikūrusios Kinija, Korėja ir Rusija. Japonijos archipelagą sudaro keturios didelės – Honšiū, Hokaidas, Kiūšiū, Šikoku – ir apie 6800 mažesnių salų (iš kurių didžiausia – Okinavos sala Riukiu salyne). Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Tokijas. Kiti didieji miestai: Jokohama, Osaka, Nagoja, Saporas, Fukuoka, Kobė ir Kiotas.
Mokslas ir gyvenimas
Veikla
Redakcijos kolegija: Valdas Adamkus, Juozas Banionis, Edmundas Čapas, Algirdas Gaižutis, Jonas Grigas, Saulius Gulbinskas, Paulius Jurkus, Libertas Klimka, Juozapas Algimantas Krikštopaitis, Kęstutis Makariūnas, Vytautas Merkys, Gvidas Mikelinis, Stasys Vaitekūnas, Jurgis Vilemas, Aleksandras Vitkus.
Japonija
Daugumos Japonijos salų paviršius kalnuotas, nemaža dalis turi ugnikalnių. Aukščiausia Japonijos viršūnė, Fudzijamos kalnas (富士山 Fudžisan), yra ugnikalnis. Pagal gyventojų skaičių Japonija dešimta – joje gyvena apie 128 mln. gyventojų. Didysis Tokijas, kuriame yra ir pati de facto Japonijos sostinė, bei kelios ją supančios prefektūros, yra didžiausia metropolinė zona pasaulyje, turinti virš 30 mln. gyventojų.
Archeologiniais tyrinėjimais nustatyta, kad žmonės Japonijos salyne gyveno dar vėlyvajame paleolito laikotarpyje. Pirmąkart apie Japoniją trumpai užsimenama I a. Kinijos istorijos tekstuose.
Japonija yra trečia pagal nominalųjį BVP ir septinta pagal ginklavimosi biudžetą. Tai taip pat ketvirta didžiausia eksportuotoja ir šešta didžiausia importuotoja pasaulyje, pirmaujanti moderniomis technologijomis ir automobilių detalėmis. Yra JTO, OECD, G8, G4 ir APEC narė. JT ir PSO duomenimis, Japonijoje vidutinė gyvenimo trukmė ilgiausia pasaulyje, o kūdikių mirtingumas – vienas mažiausių. Japonijoje itin aukštas gyvenimo lygis – pagal ŽSRI indeksą Japonija yra 10-a pasaulyje.
Istorija
Manoma, kad pirmieji Japonijos gyventojai buvo ainu ir malazijiečių – polineziečių protėviai, kurių dalis jūrų keliu persikėlė į Šiaurės Ameriką. Tai – vadinamieji Džiomono žmonės (縄文人 – Džōmondžin) priklausę australoidinei rasei. Prasidėjus atšilimui, po paskutiniojo ledynmečio, (apie 12 000 metų pr. m. e.) susikūrė Džiomono kultūra (縄文文化 – Džōmonbunka). Tai buvo pusiau sėslūs medžiotojai-rinkėjai – pirmų žinomų keramikos dirbinių gamintojai.
Šiauriniame Kiūšiū, vėliau ir pietiniame Honšiū, išplito savitos geležies amžiaus kultūros, formavosi pirmosios valstybėlės. Iškelta hipotezė, kad 167 m. apie 30 nedidelių valstybių suvienijo magė-žynė Himiko(卑弥呼). Honšiū saloje (Asukos regione) pradėjo dominuoti Jamato (大和) valstybė, kurioje labiausiai garbinama buvo saulės deivė Amaterasu (japoniškai 天照大神 Amaterasu-ōmikami), iš kurios imperatoriai kildino savo dinastiją. Pasak mitologijos, Jamato apie 660 m. pr. m. e. įkūrė legendinis imperatorius 神武 天皇 – Džimmu Tennō. Pirmasis istoriškai įrodytas imperatorius yra 応神天皇 (Ōdžin Tennō) Odžinas, valdęs apie 270–310 m. (kitais duomenimis – 270–300).
Senovė (V a. – 1185 m.)
thumb|left|175px|Didysis Buda Tōdai-dži (東大寺) šventykloje, 752 m. Rašytinė Japonijos istorija prasidėjo V-VI a., kai salose ėmė plisti kinų raštas, budizmas ir kitos kinų kultūrinės tradicijos. Po 645 m. Taika reformos japonai pertvarkė valdžios struktūras pagal kinų pavyzdį.
Nuo VIII a., Naros laikotarpiu plačiai propaguotas budizmas. Tuo metu buvo parašyti senieji Japonijos metraščiai „Kodžiki“ (古事記 – 712 m.), „Fudoki“ (風土記 – 713–740 m.) ir „Nihonšioki“ (日本書紀 arba „Nihongi“ 日本紀) (720).
794 m. sostinę perkėlus į Hejano (平安京 – Heian-kiō miestą (dabartinį – Kiotą – 京都), kuris Japonijos sostine išbuvo daugiau nei tūkstantmetį, prasidėjo Heian laikotarpis (平安時代 – Heian džidai). Tuo metu imperatoriai jau buvo beveik netekę centrinės valdžios, viską kontroliavo Fudživarų klanas (藤原氏 Fudživara-ši). Šis laikotarpis dažnai vadinamas Japonijos aukso amžiumi, nes jo metu suklestėjo japonų menas, poezija ir literatūra.
Viduramžiai (1185–1603 m.)
Jau Heian laikotarpio antroje pusėje formavosi karių-samurajų sluoksnis, o žemės nuosavybė tapo vis mažiau priklausoma nuo centrinės valdžios – atsirado autarkiniai ūkiai šiōen(荘園). Po penkerius metus trukusio Genpei karo(源平 合戦 – Gempei kassen) tarp Minamoto (源) (Gendži 源氏) ir Taira (平) (Heike – 平家 arba Heiši – 平氏 – dar kitaip skaitoma Taira-ši) klanų, laimėjo Joritomo Minamoto (源 頼朝 – Minamoto no Joritomo), kuris tapo pirmuoju Japonijos šiogunu (jap. 将軍 šiōgun), 1185 m. Kamakuros mieste įkūręs karinę valdžią – Kamakuros šiōgunatą (jap. 鎌倉幕府 Kamakura bakufu). 1274 ir 1281 m. atmušti du Yuan (元) mongolų antpuoliai. Tai – legendos apie kamikadzę („dieviškojo vėjo“ 神風) gimimas.
Nuo 1330 m. Japonija buvo visai susiskaldžiusi. Vyko nuolatiniai karai tarp dominuojančių šiogūnų klanų dėl valdžios visoje Japonijos teritorijoje.
XVI a. salas pasiekė Anglijos, Portugalijos, Nyderlandų ir Ispanijos prekybininkai bei misionieriai, nuo ko prasidėjo intensyvus japoniškosios ir Vakarų kultūrų keitimasis.
Naujieji laikai (1603–1868 m.)
1600 metais šiogunas Iejasu Tokugava (徳川 家康 Tokugava Iejasu) paskutiniame ir sprendžiamajame mūšyje galutinai sumušė dalinius kunigaikščius daimio (大名 Daimyō) bei kitus šiogunus ir, 1603 m. pasiskelbęs visos Japonijos šiogunu, suvienijo šalį, perkeldamas sostinę į Edo (江戸) (dabartinį Tokiją).
Labai greitai Tokugavų klano šiogunai išvarė iš šalies visus katalikų misionierius, įtardami, kad šie darė didelę įtaką vietiniams didikams ir galėjo organizuoti feodalinius sukilimus. Šalyje galėjo likti tik olandų pirkliai, kurių judėjimo laisvė ir net prekybos apimtys buvo labai ribojamos. Jiems buvo leidžiama atplaukti tik į vieną Japonijos uostą – Nagasakį (長崎).
Vėliau, bijodami Kinijos invazijos, japonai dar labiau izoliavosi nuo išorinio pasaulio, šis izoliacijos periodas, apimantis Edo laikotarpį, truko du su puse amžiaus.
Meidži periodas (1868–1912 m.)
1853 m. Edo (Tokijo) įlankoje priešais būsimąją Jokohamą (横浜) pasirodė JAV laivynas ir privertė Japoniją atsiverti pasauliui. 1867 m. atsistatydino paskutinis Tokugavų šiogunas Jošinobu Tokugava (徳川 慶喜 – Tokugava Jošinobu) ir simbolinė valdžia buvo perleista jaunam imperatoriui Meidži (明治 天皇 – Meidži-tennō). Pradėta Meidži restauracija. 1868 m. prasidėjo didžiuliai ekonominiai, politiniai ir socialiniai pokyčiai, kurių metu modernesnių vakarų pavyzdžiu gan greitai pritaikytos valdžios struktūros, teisinė sistema bei kariuomenė. 1875 m. sustiprėjusi imperija sėkmingai prijungė Riūkiū karalystę, nugalėjo Kiniją ir Rusiją (1904–1905), ir 1910 metais jau kontroliavo Taivaną, pusę Sachalino, Korėją. Antantės bloko, kurio pusėje kovojo Japonija, pergalė pirmajame pasauliniame kare padidino šalies įtaką pasauliniu mastu ir leido jai toliau vykdyti ekspancionistinę politiką 1931 m. okupuojant Mandžiūriją. Dėl pastarojo poelgio Japonija susilaukė Tautų Sąjungos pasmerkimo, iš kurios po 2 m. išstojo. 1936 m. tarp Japonijos ir Nacistinės Vokietijos buvo pasirašytas Antikominterno paktas.
Naujausieji laikai (1912 m. – dabartis)
thumb|Lėktuvnešis Akagi Antrajame pasauliniame kare Japonija kovojo Ašies pusėje, į karą įtraukė Jungtines Amerikos Valstijas, 1941 m. gruodžio 7 d. užpuolusi Perl Harboro uoste dislokuotą JAV laivyną. Nors amerikiečiai 1945 m. rugpjūčio 6 ir 9 dienomis ant Nagasakio ir Hirošimos (広島) numetė atomines bombas, Japonija kapituliavo tik 1945 m. rugpjūčio 15 d., nesugebėdama atremti SSRS puolimų Mandžiūrijoje, Kinijoje ir Korėjoje. Karas Japonijai kainavo milijonus gyvybių, šalies pramonė ir infrastruktūra buvo beveik visiškai sugriautos. 1946 m. buvo sušauktas Tarptautinis karinis Tolimųjų Rytų tribunolas Japonijos lyderių nuteisimui už karinius nusikaltimus.
Po karo Japonija buvo okupuota iki 1952 m., JAV kariuomenės bazės šioje šalyje yra iki šiol. JAV atsako už Japonijos neutraliteto išsaugojimą. Pokario laikotarpiu Japonija tapo pacifistine šalimi, JAV palaikoma sparčiai modernizavosi, o šalies BVP išaugo iki antro didžiausio pasaulyje.
Politinė sistema
thumb|left|Japonijos parlamento pastatas [[Nagatačijas|Nagatačijuje, Čijodoje, Tokijuje]] thumb|Japonijos vyriausybės antspaudas Pagal 1947 m. išleistą šalies konstituciją, Japonija yra unitarinė konstitucinė monarchija, su imperatoriumi ir išrinktu Japonijos parlamentu Kokkai – 国会.
Formali valstybės galva – imperatorius (Tennō), kurio galios labai apribotos. Pagal Konstituciją jis yra šalies ir žmonių vienybės simbolis, neturintis aukščiausiosios valdžios. Dabartinis imperatorius – Akihito (明仁), po jo seks Naruhito (徳仁), karūnuotasis Japonijos princas. Didžiausią politinę galią turi Ministras Pirmininkas ir kiti į parlamentą išrinkti nariai, tuo tarpu aukščiausioji valdžia priklauso japonų liaudžiai.
Įstatymų leidybos valdžia priklauso Parlamentui (Kokkai), kurį sudaro dveji rūmai: Atstovų rūmai (衆議院; Šiūgiin) iš 480 narių, piliečių renkami kas ketverius metus ar po paleidimo, ir Patarėjų rūmai (参議院; Sangiin) iš 242 narių, slaptu balsavimu piliečių renkami kas šešerius metus. Teisę balsuoti turi vyresni nei 20 m. asmenys. Nuo 1955 m., išskyrus trumpai egzistavusią koalicinę vyriausybę, suformuotą iš opozicinių partijų 1993 m., Parlamente daugumą turėjo liberalkonservatyvi liberalų demokratų partija. Po 2009 m. rinkimų jai teko pasitraukti į opoziciją, o valdančiąja tapo socialliberalioji Demokratų partija.
Vyriausybės vadovu yra ministras pirmininkas, renkamas parlamento narių ir skiriamas imperatoriaus. Tam, kad išliktų pareigose, jis turi neprarasti Atstovų Rūmų narių pasitikėjimo. Vykdomoji valdžia priklauso ministrų kabinetui, vadovaujamam ministro pirmininko. Ministras pirmininkas taip pat yra ministrų kabineto vadovas, skiriantis ir atleidžiantis ministrus, kurių dauguma privalo būti Parlamento nariai. Dabartinis Japonijos ministras pirmininkas yra Shinzō Abe.
Japonijos teisinė sistema, istoriškai veikiama Kinijos teisės, visiškai savarankiškai formavosi Edo laikotarpiu (pavyzdys – 1742 m. išleistas teisynas Kujikata Osadamegaki (公事方 御定書 – Kudžikata Osadamegaki). Tačiau nuo XIX a. pab. Japonijos teisinei sistemai didžiulę įtaką darė Europos (ypač Prancūzijos ir Vokietijos) teisė.
Pagal dabartinę konstituciją imperatorius neturi vetavimo teisės ir privalo pasirašyti visus Parlamento priimtus įstatymus. Japonijos teismų sistema dalijama į keturias pakopas: Aukščiausiąjį Teismą (最高裁判所; Saikō-Saibanšo) ir tris žemesniųjų teismų lygius. Svarbiausia Japonijos statutinės teisės dalis yra šešių kodeksų rinkinys Roppō.
Administracinis suskirstymas
thumb|Japonijos prefektūrų žemėlapis
Nors tradiciškai įprasta Japoniją skirstyti į 8 regionus, administratiškai šalis suskirstyta į 47 prefektūras, kurių kiekvieną valdo išrinkti gubernatoriai, įstatymų leidžiamasis organas ir administracijos biurokratija. Prefektūros susiformavo XIX a. pabaigoje vietoj daugiau nei tūkstantį metų egzistavusių kitų administracinių vienetų, – žemių.
Visų prefektūrų sąrašas pagal regioną:
Pats Tokijas suskirstytas į 23 seniūnijas (東京区 Tōkiō-ku), kuri kieviena turi miesto savivaldą. Dabartiniu metu šalis vykdo administracinę pertvarką sujungdama daug miestų, miestelių ir kaimų. Šia pertvarka siekiama sumažinti subperefktūrinio lygio administracinių regionų skaičių bei sumažinti administracines išlaidas.
Japonijoje daug didmiesčių, atliekančių svarbų vaidmenį Japonijos kultūroje, pavelde ir ekonomikoje.
Geografija
thumb|Japonijos palydovinė nuotrauka thumb|[[Sakuradžima – aktyviausias ugnikalnis Japonijoje]]
Šukiškiai (Ukmergė)
Šukiškiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Želvos.
Japonija
Geografija
Japonija – salų valstybė, išsidėsčiusi palei Azijos Ramiojo vandenyno pakrantę. Iš rytų salas supa Ramusis vandenynas, vakaruose – Japonijos jūra, pietuose – Rytų Kinijos, šiaurėje – Ochotsko jūra. Tarp Honšiū ir Šikoku salų įsiterpusi Seto Naikai (vidaus) jūra.
Šukiškiai (Ukmergė)
Etimologija
Manoma, kad kaimo vardas kilęs nuo bendrinio žodžio šukės („sudaužyto indo ar stiklo skeveldra“).
Japonija
Geografija
Tai ketvirta pagal dydį po Indonezijos, Madagaskaro ir Papua-Naujosios Gvinėjos salose esanti valstybė. Šalį sudaro 6852 salos, iš kurių tik apie 340 yra didesnės nei 1 km².
Didžiausios Japonijos salos yra keturios. Iš pietų į šiaurę: Kiūšiū (九州 – 36 554 km²), Šikoku (四国 – 18 825 km²), Honšiū (本州, didžiausia sala – 230 448 km²) ir Hokaidas (北海道 – 78 073 km²).
Japonijos salynas įsikūręs labai tektoniškai aktyvioje zonoje, vadinamoje Ugnies žiedu, kur susiduria 3 tektoninės platformos. Dėl to Japoniją dažnai krečia nestiprūs požeminiai smūgiai, nereti čia ir ugnikalnių išsiveržimai. Destruktyvūs žemės drebėjimai, dažnai sukeliantys cunamius ištinka Japoniją keliskart metuose. Pastarieji stipriausi drebėjimai šalį ištiko 1995, 2004 ir 2011 m. Šalyje gausu karštųjų versmių, kurios išnaudojamos turizme kaip pramoga.
Didžiajai daliai Japonijos teritorijos būdingas vidutinių platumų klimatas, kuris, dėl Japonijos didelio ištęstumo iš šiaurės į pietus, įvairiose Japonijos dalyse žymiai skiriasi. Pagal Japonijos geografinius bruožus galima išskirti 6 pagrindines klimato zonas:
Aukščiausia temperatūra Japonijoje, -40,9 °C, užfiksuota 2007 m. rugpjūčio 16 d. Gifu prefektūroje. Tą pačią dieną tokia pati temperatūra užfiksuota ir Saitamos prefektūroje.
Lietingasis sezonas prasideda gegužės pradžioje Okinavoje. Didžiojoje Honšiū dalyje jis prasideda prieš birželio vidurį ir tęsiasi apie 6 savaites. Vasaros pabaigoje ir rudens pradžioje kylantis uraganai neretai atneša liūtis. Šiaurinėje Hokaido saloje lietingasis sezonas prasideda tik liepos gale.
Japonijoje yra 9 miškų ekoregionai, išsidėstę skirtingose geografinėse platumose – nuo subtropinių drėgnųjų plačialapių miškų Riūkiū ir Bonino salose iki vidutinių platumų spygliuočių miškų šiaurėje.
thumb|left|[[Vėjo jėgainės Japonijoje]] thumb|left|Greitieji [[šinkansen traukiniai yra įprasta transporto priemonė Japonijoje.]] thumb|left|[[Toyota automobilių gamykla Ohiroje, Mijagio prefektūroje]]
Ekonomika
Vyriausybės pagalba, darbo drausmė, aukštų technologijų įvaldymas ir palyginti mažos išlaidos ginklavimuisi leido Japonijai tapti viena stipriausių pasaulio ekonominių jėgų.
Japonijoje labai gerai išvystyti tokie verslai kaip bankininkystė, draudimas, nekilnojamas turtas, mažmeninė prekyba, transportas, telekomunikacijos. Itin stipri Japonijos pramonės galia – čia įsikūrusios didžiausios ir pažangiausios automašinų, elektronikos prietaisų, plieno, spalvotų metalų, laivų, cheminių medžiagų, tekstilės bei apdoroto maisto įmonės.
Japonijoje įsikūrusios didžiosios kompanijos, – tai Toyota Motor, NTT DoCoMo, Canon, Honda, Takeda, Sony, Japonijos Plienas, Tepco, Mitsubishi Estate ir Seven & I Holding. Tokijo birža su 549,7 mlrd. jenų rinkos kapitalizacija yra antra didžiausių rinkų pasaulyje po Niujorko biržos.
2005 m. pusė energijos Japonijoje gauta iš naftos, penktadalis iš akmens anglių ir 14 % iš gamtinių dujų. Branduolinėse jėgainėse pagaminama ketvirtadalis visos elektros Japonijoje.
Japonija yra išleidusi daug lėšų kelių tiesimui. Išasfaltuoti keliai iš viso sudaro 1,2 mln. km ir sudaro didžiausią transportavimo sektorių. Japonijoje yra kairės pusės eismas. Vientisas įvairių kelių tinklas, jungiantis didžiuosius miestus, yra kontroliuojamas muitą renkančių įmonių. Lengvieji automobiliai, tiek nauji, tiek panaudoti, yra nebrangūs, tačiau jų nuosavybės mokesčiai ir kuro apmokestinimas skatina produktyvų energijos vartojimą. Tik 50 % atstumo nukeliaujama automobiliais, o tai rodo žemiausią automobilių vartoseną iš visų G8 šalių.
2004 m. visų išasfaltuotų kelių bendras ilgis buvo 1,2 mln. km., visų geležinkelių – 23 577 km.
Gyventojai
Japonijoje gyvena apie 126,8 mln. gyventojų. Japonijos visuomenė yra gana lingvistiškai ir kultūriškai homogeniška, su nedideliu užsieniečių skaičiumi šalyje.
2008 m. duomenimis šalyje 98,26 % gyventojų sudarė japonai, 0,51 % – kinai, 0,46 % – korėjiečiai. Pastaruoju metu didėja imigracija iš Artimųjų Rytų ir Pietryčių Azijos. Genetiškai tik apie 4,8 % japonų yra gryno japoniško tipo.
Miestuose gyvena daugiau nei 82 % gyventojų, virš 26 % – Tokijuje. Dauguma gyventojų susitelkę rytinėje šalies dalyje, kurioje yra įsikūrę beveik visi didžiausi miestai.
Statistikos duomenimis, 95 % gyventojų išpažįsta šintoizmą ir budizmą, 0,8 % – krikščionybę, 4 % – kitas religijas.
Apie 99 % visų šalies gyventojų japonų kalba yra gimtoji. Tai agliutinacinė kalba, kurioje ypatingai skiriasi formali ir neformali kalba. Pagal Japonų kalbos žodyną Shinsen-kokugojiten, kiniškos kilmės žodžiai sudaro 49,1 % visų žodžių žodyne, vietiniai žodžiai sudaro 33,8 % ir kiti pasiskolintieji žodžiai – 8.8 %. Kaip rašto sistema vartojami kandži (kiniški hieroglifai) ir kana (skiemeninė abėcėlė, sukurta remiantis kiniškais hieroglifais), naudojami arabiški skaitmenys. Riūkiū kalbos, taip pat priklausančios japonų kalbų šeimai yra vartojamos Okinavoje, tačiau dabar šiomis kalbomis šnekančių tėra apie 900 000. Ainu kalba yra mirštanti, ją kaip gimtąją kalbą temoka keli senyvo amžiaus hokaidiečiai.
Didžiausi miestai
thumb|Didysis Tokijas – didžiausia metropolija pasaulyje
Švietimas
thumb|Jasudos pastatas. [[Tokijo universitetas.]] Pradinės, vidurinės mokyklos ir universitetai Japonijai, kaip Meidži restauracijos rezultatas, buvo pristatyti 1872 m. Nuo 1947 m. privalomąjį Japonijos švietimą sudaro 9 klasės (shōgaku ir chūgaku). Beveik visi vaikai po to tęsia dar 3 metus trunkančius mokslus aukštesniojoje mokykloje (kōkō) ir, pasak Švietimo, kultūros, sporto, mokslo ir technologijų ministerijos, apie 75,9 % baigusiųjų mokyklą tęsia studijas universitetuose, kolegijose, profesinėse mokyklose ar kitose povidurinio lavinimo įstaigose. Prestižiškiausiais Japonijos universitetais laikomi Tokijo universitetas ir Kioto universitetas. OECD atlikto penkiolikmečių erudicijos tyrimų duomenimis Japonija buvo šešta pasaulyje.
Kultūra
thumb|[[Japoniškas sodas]] Japonijos kultūra formavosi gana izoliuotoje teritorijoje, neišvengiamai patyrusi ir daug įtakos iš užsienio: į japoniškąjį substratą buvo introdukuojami korėjietiški, kiniški, vėliau vakarietiški elementai, ilgainiui suformavę savitą darinį.
Pagrindinė Japonijos religija – šintoizmas („dievų kelias“) – dievo kūrėjo Idzanagio vyriausiosios dukters, saulės deivės Amaterasu kultas. Jam įtakos turėjo senųjų Japonijos gyventojų tikėjimai, budizmas ir Konfucijaus filosofija.
thumb|left|175px|[[Kitaro Nishida|Kitaro Nišida, vienas žymiausių Japonijos filosofų]]
Literatūra, filosofija ir menai
Ankstyviausiais Japonijos literatūros kūriniais laikomos dvi istorinės knygos, Kojiki ir Nihon Shoki bei VIII a. poezijos knyga Man'yōshū (万葉集 – Man’jōšiū), visos parašytos kiniškais hieroglifais. Ankstyvuoju Heian laikotarpiu kaip fonogramos buvo sukurta transkripcijos sistema, vadinama kana (hiragana ir katakana). Pasaka apie bambukų kirtėją laikoma seniausia prozine knyga japonų kalba.
Maistas
thumb|[[Sušis|Sušių lėkšė]]
Japonijoje vyraujančios kulinarinės tradicijos dalijasi daug panašumų su kitomis Tolimųjų Rytų šalių tradicijomis, nors turi ir daug išskirtinumų, kurios daro šią kulinarijos sistemą garsią visame pasaulyje. Viena japonų virtuvės specifikų, lyginant su kitomis regiono virtuvėmis, yra tai, kad čia vartojama palyginti mažai mėsos. To priežastis – šalyje gyvulininkystė nebuvo paplitusi, o dėl budistinių priesaikų Edo laikotarpiu mėsa praktiškai buvo uždrausta. Vietoj to, Japonijos virtuvėje yra labai didelis jūros produktų vartojimas. Žuvis ir kitos jūrų gėrybės gali būti valgomos žalios, keptos, virtos, virtos riebaluose, džiovintos.
Kaip ir kitose Tolimųjų Rytų šalyse, Japonijoje yra priimta valgyti medinėmis valgomosiomis lazdelėmis (箸), kurios į Japoniją atkeliavo iš Kinijos. Iš pat pradžių jomis naudojosi tik kilmingieji, tačiau netrukus jos tapo eilinių žmonių valgymo įrankiu. Japonijos, o kartu ir jos virtuvės, ėjimas individualumo link išryškėjo IX a. per Tang dinastijos nuosmukį.
Populiarioji kultūra
Japonijos populiariojoje kultūroje atsispindi ir praeities tradicijos. Sujungus tradicinę medžio graviūrą ir Vakarų meną, atsirado visame pasaulyje išpopuliarėjusi manga, po kurios sekė anime. Vakarų muzika, pristatyta XIX a., yra itin svarbi moderniosios kultūros dalis. Pokario Japoniją stipriai veikė modernioji Europos ir Amerikos muzika, kol galop susiformavo J-pop (japoniška pop muzika).
Šalyje labai populiarūs įvairūs televizijos šou, ypač komedinio pobūdžio, jais domimasi ir užsienio šalyse. Taip daugelyje valstybių išplito Japonijoje atsiradusių „Takeši pilies“ ar „Skylė sienoje“ analogų.
Dėl labai gerai išvystytų moderniųjų technologijų pramonės šalis garsėja ir kompiuterinėmis konsolėmis ir žaidimais. Japonijoje pagamintos žaidimų konsolės populiarios jau nuo devintojo dešimtmečio.
Sportas
thumb|Sumo imtynės Tradiciškai sumo (相撲 – sumō) yra laikoma nacionaline Japonijos sporto šaka. Kovos menai, tokie kaip dziudo (柔術 – džiūdžiucu), karate (空手 道 – karate-dō) ir kendo (剣道 – kendō), taip pat yra labai paplitę šalyje. Po Meidži restauracijos į Japoniją suplūdo daug vakarietiškų sporto šakų, įsiskverbusių į Japonijos švietimo sistemą. Profesionalų beisbolo lyga Japonijoje įkurta 1936 m. Dabar beisbolas yra populiariausias komandinis sporto žadimas šalyje. Vienas geriausių Japonijos beisbolininkų yra triskart Japonijos Vertingiausiu Žaidėju tapęs Ichiro Suzuki, dabar žaidžiantis Šiaurės Amerikos pagrindinėje beisbolo lygoje. 1992 m. įkūrus Japonijos profesionalų futbolo lygą, futbolas taip pat išplito šalyje. Japonijoje nuo 1981 iki 2004 m. vyko Tarpžemyninė taurė, o 2002 m. – XVII pasaulio futbolo čempionatas (kartu su Pietų Korėja). Japonijos futbolo komandos yra vienos stipriausių Azijoje, triskart laimėjusios AFC Azijos taurę. Šalyje vis populiaresnis tampa golfas, taip pat ir automobilių sportas, ypatingai Super GT ir Formula Nippon.
Butkūnai (Rokiškis)
Butkūnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje.
Istorija
Apie 1800 m. kaime įsikūrė sentikiai. XX a. pradžioje kaimas priklausė Zarasų apskričiai. Nuo 1909 m. stovėjo sentikių cerkvė, kuri 1932 m. birželio 15 d. sudegė. 1935 m. pastatyta nauja, bet 1995 m. vasarą ir ji sudegė. Bendruomenės kapinės yra Kaireliuose (nuo XIX a. pabaigos) ir Gumbiškiuose (nuo XX a. pradžios).
Kapinė (Biržai)
Kapinė – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Tamošiūnų.
Kušnarenkovo kultūra
Kušnarenkovo kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, ją išskyrė V. Geningas pagal 1955–1959 m. kasinėtą Kušnarenkovo kapinyną (Baškirija).
Arealas
Kušnarenkovo kultūra VI a. – VIII a. buvo paplitusi Pietų Urale, Pauralėje – Belos, Karnos ir Ikos baseinuose. Žinoma daugiau kaip 40 paminklų – kapinynų, pavienių kapų ir gyvenviečių. Manoma, kad Kušnarenkovo kultūra išplito VI a. viduryje iš Užuralės ir Vakarų Sibiro miškastepių rajonų. Kušnarenkovo kultūros žmonės – ugrų protėviai. VIII a. į vakarus nuo Uralo ir Pauralės atklydus kitai ugrų genčių grupei susiklostė Karajakupovo kultūra.
Kultūra
Kušnarenkovo kultūros žmonės – klajokliai, slėniuose ir upių terasose kūrė laikinas gyvenvietes. Vertėsi gyvulininkyste ir medžiokle. Naudojo akmeninius, kaulinius ir geležinius įrankius bei ginklus. Papuošalai ir dekoratyvinės detalės dažniausiai metaliniai. Keramika lipdyta, plonasienė, apskritadugnė, dailių formų. Greta gyvenviečių aptinkama kapinynų arba pavienių kapų.
Mirusieji laidoti po mažais pilkapių sampilais, supiltais iš žemių, negiliose stačiakampėse ar ovalo formos duobėse, aukštielninki, su įkapėmis. Galvūgalyje dėdavo indą su maistu mirusiajam. Pilkapiuose laidota 1-3 mirusieji, kartais juose aptinkama žirgų galvų ir kojų. Įkapės: ginklai (kauliniai ir geležiniai strėlių antgaliai, geležiniai kalavijai), įvairūs papuošalai, kauliniai apkalai, indai, pakinktai (balnakilpės ir žąslai), diržo sagtys ir puošybos detalės, dažniausiai su heraldiniais motyvais.
Pink Floyd The Wall
Pink Floyd – Siena – 1982 m. Alano Parkerio filmas sukurtas pagal garsiosios anglų roko grupės Pink Floyd „The Wall“ albumą. Peržiūros riba: S.
Filmo premjera įvyko 1982 m. gegužės 23 d. Kanų kino festivalyje.
Siužetas
Pagrindinis filmo herojus Pinkas nuo vaikystės statė aplink save sieną. Taip jį paveikė visuomenė, jo paties nuostatos ir moralė: jo tėvas žuvo antrajame pasauliniame kare Italijoje, mokykloje Pinkas susiduria su nekompetetingais mokytojais, jų juodu humoru („“) pamokose. Iš nevilties jis ateina pas motiną, kuri beprotiškai jį myli ir globoja, o tai slegia Pinką („Mother, did it need to be so high?“).
Pinkas tampa garsiu roko muzikantu. Jis veda, bet pamažu jie su žmona tolsta viens nuo kito. Kol Pinkas gastrolėse, jo žmona miega su pacifistų lyderiu. Bet kartą grįžusi žmona namo ir rando Pinką sėdintį kambaryje ir žiūrintį į vieną tašką sienoje. Žmona palieka jį, bet jam reikia jos, – kad sumuštų ją šeštadienio naktį („To beat to a pulp on a Saturday night“) ir draugų akivaizdoje praleistų per popieriaus smulkintuvą („To put through a shredder in front of his friends“) !
Ir tada jis sako, – sudie, negailestingas pasauli (daina „Goodbye cruel world“)! Pinkas kenčia, bet toliau stato savo sieną. Pagaliau padauginus narkotikų gydytojai bando jam padėti, – .. ir kirminai ėda jo smegenis („…and the worms ate into his brain“). Prasideda pastovios haliucinacijos ir jis įsivaizduoja, kad yra nacionalistinės grupuotės lyderis. Pinkas nusiskuta antakius ir nuo kūno plaukus. Grupuotės simboliu tampa du sukryžiuoti plaktukai, primenantys svastiką. Jo koncertai primena nacių mitingus, kur Pinkas nori, – pastatyti juos prie sienos („Get them up against The Wall!“) ir savo vaizduotėje sušaudyti juos.
Bet Pinkas išdrįsta pasakyti STOP!!! Jis nenori tęsti, jis nori namo, bet dabar jis turi laukti, kad sužinotų – buvo jis kaltas? Pinkas teisiamas (daina „The Trial“), jo teisėjas vikšras išklausęs liudininkų parodymų: mokyklos mokytojo, žmonos, motinos ir skelbia nuosprendį, – sugriauti sieną. Siena griūna ir už jos pasirodo kitoks gyvenimas: laimingos šeimos, draugų kompanijos, poros, laikančios viena kito rankas… o sugriuvusios sienos plytas žaislinėmis mašinomis veža vaikai, kurie pradeda statyti savo mažas sienas…
thumb|right|240px|Pinkas randa užuojautos raštą.
Aktoriai
ir kt.
Vice Vukov
Kroatijai tapus nepriklausoma valstybe, Vukov kelis kartus buvo išrinktas į šalies Parlamentą, 2001 m. buvo pasiūlytas ambasadoriumi Šveicarijoje.
Morio klanas
thumb|right|150px|Mōri klano herbas (kamon) Ičimondži micuboši Morio klanas (毛利氏 Mōri-shi) buvo daimių šeima, kilusi iš Ōe no Hiromoto ir įsitvirtinusi Akio žemėje. Pavadinimas kilo nuo dvaro (šoen) Mori vietovėje, Aiko rajone, Sagamio žemėje.
Džōkyū karo, Mori tapo Akio žemės dvaro džito. Kamakura laikotarpiu Mori tapo viena iš žymiausių Gokenin šeimų dėl protėvio Hiromoto. Laikotarpio pabaigoje Mori klanas nutolo nuo šiogūnato ir rodė palankumą Ašikagai Takaudži.
Reiteriai
thumb|right|250px|Vokiečių stiliaus reiteris (apie 1577 m.) Reiteriai (vns., iš 'juodieji raiteliai') – kavalerijos rūšis Vakarų Europoje, atsiradusi XVI a., kur pakeitė pasenusius ietimis ginkluotus riterius. Tuo pačiu metu formavosi ir tokios kavalerijos formos kaip dragūnai bei kirasirai. Reiteriai šaunamuosius ginklus naudojo kaip pagrindinius kavaleristo ginklus, kuo skyrėsi nuo ankstesnių V. Europos kavaleristų, naudojusių ietis ir kitus kirstynių ginklu.
Morio klanas
Sengoku laikotarpiu Mori Motonari užėmė visą Akio žemę ir keletą kitų. Tuo metu jie tapo daimiais, kilusiais iš Gokenin.
Po kovos su Tojotomi Hidejoši, Odos Nobunagos generolu, abi pusės susitaikė ir Mori klanas išlaikė penkias žemes Čiūgoku regione. 1600 m. Mōri Terumoto nominaliai vadovavo Vakarinei armijai Sekigaharos mūšyje. Po pralaimėjimo Mori klanas prarado tris rytines provincijas ir sostinę iš Hirošimos perkėlė į Hagį. Naujas Mori valdas sudarė tik Nagato ir Suo žemės.