cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žeimelio evangelikų liuteronų bažnyčia
Klebonija
XIX a. vid. pastatytos klebonijos patalpose (dab. E. Leijerio al. 4) 1932-1937 m. veikė privati latvių vidurinė mokykla. 1949 m. bažnyčios statinių kompleksas (klebonija, parapijos namai, keturi ūkiniai pastatai, parkas), išskyrus bažnyčią, buvo atimtas ir nacionalizuotas. Klebonijoje iki suėmimo 1949 m. gyveno kunigas Erikas Leijeris, kurį ištrėmus į Sibirą, klebonijoje įkurtas valdiškas vaikų darželis. Blogai prižiūrimas pastatas ėmė nykti, darželis buvo iškeltas į naujas patalpas. Atgimimo metais pastatas buvo savavališkai ardomas. 1988 m. gaisro metu sudegė stogas. 1993 m. pastatas grąžintas evangelikų liuteronų bendruomenei.
Parapija
XIX a. pradžioje į bažnyčią ateidavo iki 4000 parapijiečių, iš kurių vokiečių tautybės žmonių buvo apie 6 – 10 %. Yra išlikusios konfirmacijos metrikų knygos, kurias vedė kunigas Karolis Georgas Gilbertas. Gausus konfirmantų skaičius rodo, kad Žeimelio parapija tuo metu buvo didelė.
Akademijos apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Dotnuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dotnuvos apylinkės.
Žeimelio evangelikų liuteronų bažnyčia
Parapija
Pastaraisiais metais į pamaldas atvyksta daug senųjų parapijiečių iš Latvijos. Ypač daug jų atvyksta į organizuojamas kapų šventes (kapu svētki). Šiuo metu latvių bendruomenė negausi. Pamaldos iki šiol vykdavo latvių kalba. Jų vaikams lankant lietuviškas mokyklas ir nebemokant latvių kalbos, parapija mažėjo. Šis klausimas buvo diskutuotas 1998 m. – nuspręsta, kad pamokslas turi būti sakomas lietuviškai, o liturgija – latvių kalba. Tai paskatino daugiau parapijiečių lankytis bažnyčioje.
2005 m., Žeimelio seniūnijos duomenimis, liuteronų parapijai priklausė 56 nariai. Tai daugiausia žeimeliečiai ir aplinkinių kaimų gyventojai. Tačiau aktyvių bendruomenės narių buvo kur kas mažiau, į pamaldas susirinkdavo apie penkiolika tikinčiųjų.
Tikybos pamokos vyksta parapijos namuose. Pamaldos šventovėje vyksta kartą per mėnesį ar rečiau. Bažnyčios būklė prasta, reikalauja remonto.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, vienanavė halinė su trisiene apside pietų pusėje ir pristatyta zakristija. Trijų tarpsnių kvadratinis bokštas su aštuonkampe smaile yra miestelio dominantė. Bažnyčios pagrindinio tūrio ir zakristijos stogo forma dvišlaitė, apsidės – trišlaitė, bokšto – aštuonkampės piramidės. Bokštas uždengtas skardos lakštais. Pagrindinio tūrio, trisienės apsidės ir zakristijos stogo danga buvo molinių čerpių, 1981 m. pakeista į asbocementinius lakštus. Bažnyčios planas simetriškas, su šiaurinėje dalyje įrengtu vargonų choru, pietinėje – zakristija ir presbiterija su rūsiu po pietrytine dalimi. Sienos iš akmens ir plytų mūro, navos perdanga medinė.
Viduje nieko gotikinio nėra, tačiau tai galbût tik nuo paskutinio perstatymo. Yra dviem keturių medinių kolonų eilėmis paremtas medinis vargonų choras su mediniu atitvaru. Stovi medinis altorius su Dievo stalu ir paveikslu „Nukryžiuotasis“, medinė sakykla su laiptais ir mūriniu postamentu, ant kurio pritvirtinta Konrado Šulco epitafija. Pastatą apšildo prie vargonų choro ir presbiterijos pastatytos trys cilindrinės krosnys.
Įrengtas bokšto laikrodis, rodantis ir mušantis laiką. Jį sudaro ant medinio karkaso sumontuotas mechanizmas, trys ciferblatai bokšto šiaurės, rytų ir vakarų fasaduose ir laikrodžio užvedimo svarmenų su trosais sistema bažnyčios bokšte. Iš ciferblatų veikia tik priekinis.
Bažnyčios šventorių visu perimetru juosia tvora su lauko akmenų mūro cokoliu ir akmeniniais stulpeliais bei tarp jų įrengta metalo konstrukcijų dalimi. Šiaurinėje dalyje esančius trijų dalių vartus sudaro keturi plytų mūro aštuonkampiai stulpai, užsibaigiantys betono viršūnėmis.
Imre Kertész
Imrė Kertėsas (g. 1929 m. lapkričio 9 d. – m. 2016 m. kovo 31 d.) – Vengrijos žydų rašytojas, išgyvenęs holokaustą ir pelnęs Nobelio literatūros premiją 2002 m.
Biografija
Imre Kertész gimė 1929 m. lapkričio 9 d. Budapešte, Vengrijoje. Būdamas 14 metų jis su kitais Vengrijos žydais buvo išvežtas į Aušvico koncentracijos stovyklą, o vėliau atsidūrė Buchenvaldo stovykloje. Išlaisvintas 1945 m. balandį, paskui grįžo į Budapeštą. Ten dirbo žurnalistu, rašė pjeses, vertė vokiečių autorių ir filosofų kūrinius į vengrų kalbą
Žinomiausiase jo kūrinys "Be likimo“ (Sorstalanság) rašytas 13 metų ir buvo baigtas 1973 m., jame pasakojama apie tai, ką penkiolikamečiui Dioddžiui Kiovešui teko patirti Aušvico, Buchenvaldo ir Ceico koncentracijos stovyklose. Autorius neigia bet kokias sąsajas tarp kūrinio siužeto ir jo biografijos.
Nuo 2000 iki 2012 metų Imre Kertész gyveno Belryne, 2012 m. grįžo į Budą. Apdovanotas ne viena Vokietijos ir Vengrijos literatūros premija.
2005 m. pagal jo romaną „Be likimo“ Vengrijoje pastatytas filmas, kuriam Imre Kertész parašė scenarijų. Filmas labiau autobiografinis nei knyga.
Bajoriškė (Švenčionys)
Bajoriškė – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 16 km į šiaurės rytus nuo Pabradės, labai retai gyvenamose vietose giliai Pabradės miškuose, Žeimenos kairiajame krante. Apylinkėse praeina geležinkelis Vilnius–Turmantas.
Pūšanas
Pūšanas  – vedinė sauliškoji dievybė, vienas iš Aditjų. Laikomas keliautojų saugotoju nuo užpuolikų, vedliu į mirusiųjų pasaulį (psichopompas), gerovės, turtų dievu, teisiųjų globėju. Siejamas su Soma, Mėnuliu.
Rigvedoje yra 10 himnų, skirtų Pūšanui (viename garbinamas drauge su Soma, kitame – su Indra). Vienur minimas kaip gyvulių globėjas, randantis nuklydusius gyvūnus. Jo vežimą traukia ožkos. Vadinamas kaviu, Saulės vežėju. Povedinėje mitologijoje Pušanas minimas istorijoje apie kivirčą dėl atnašos, jo metu Šiva išmuša Pūšano dantį.
Pūšano vardas siejamas su šaknimi puṣ-poṣati, reiškiančia „globoti, lepinti, auginti“. Herman Collitz iškėlė teoriją, apie bendraindoeuropietišką dievą *Peh2uson, kurį atitinka Panas ir Faunas.
Akmeningas kapinynas
thumb|250px|[[Jotvingiai|Jotvingių pilkapis prie Suvalkų]] Akmeningas kapinynas – archeologinis laidojimo paminklas, kurio pilkapiai ir kapai išgrįsti, aptverti ir apdėti akmenimis arba su akmenų sampilu virš kapo.
Arealas
Akmeningi kapinynai aptinkami vakarų baltų pilkapių, brūkšniuotosios keramikos, ilgųjų pilkapių ir kitose archeologinėse kultūrose. Lietuvos pietuose ir pietryčiuose III a. pabaigoje plito apskriti, 5–12 m skersmens ir iki 1,5 m aukščio ar kelių dešimčių metrų ilgio pilkapiai su akmenų sampilais (Papiškės, Vilkiautinis, abu Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje).
Mirusieji laidoti nedeginti, nuo V a. – sudeginti, po vieną; kapo šonuose ir galuose gausu akmenų. Virš kapo randamas akmenų grindinys ar sampilas. Teritorijoje tarp Nemuno ir Jaseldos aukštupių X a. – XI a. sandūroje pilkapius pakeitė kapinynai (naudoti iki XVI a. – XVII a.) su įvairių formų akmenų grindiniais (1,8 x 1,9–1,3 x 3,2 m) virš kapo; jo galuose dėti dideli akmenys. Mirusieji laidoti nedeginti, su įvairiomis įkapėmis. Akmeningi kapinynai siejami su jotvingių bendruomenėmis.
Juozas Meidus (1940)
Juozas Meidus (g. 1940 m. rugsėjo 6 d. Kaune) – Lietuvos karininkas, pulkininkas.
Biografija
1966–1992 m. LSSR (nuo 1990 m. Lietuvos Respublikos) vidaus reikalų sistemos vyr. inspektorius, Pataisos reikalų departamento poskyrio viršininkas, Vilniaus griežtojo režimo kolonijos skyriaus viršininkas. 1988 m. baigė Minsko aukštąją vidaus reikalų mokyklą. Nuo 1991 m. tarnavo LR krašto apsaugos sistemoje: 1992–1994 m. „Geležinio Vilko“ brigados vado pavaduotojas tvarkai ir drausmei, 1994–1998 m. „Geležinio Vilko“ brigados vado pavaduotojas užnugariui. 1993 m. pulkininkas.
Aleksandrs Cauņa
Aleksandrs Cauņa (Aleksandras Caunia, g. 1988 m. sausio 19 d. Daugpilyje) – Latvijos futbolininkas. Caunia yra užaugęs Daugpilyje, būdamas 14 metų persikėlė į Rygą, kai gavo Skonto FC jaunių komandos pasiūlymą. 2005 m. jis pradėjo žaisti komandoje JFK Olimps, o 2006 m. sezono viduryje Caunia pateko į Skonto FC pagrindinę sudėtį.
Dovilė Zelčiūtė
Dovilė Zelčiūtė (g. 1959 m. balandžio 30 d. Kaune) – lietuvių poetė, dramaturgė, eseistė, žurnalistė.
Biografija
Gimė aktorių šeimoje, Kaune. Baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas Vilniaus universiteto Kauno humanitariniame fakultete. Pirmieji eilėraščiai išspausdinti žurnale „Nemunas“, kai D. Zelčiūtei buvo septyniolika metų. Iki dabar išleido daugiau nei dešimt poezijos rinktinių. Kūrybą publikuoja „Šiaurės Atėnuose“, „Literatūroje ir mene“ ir kt.
Dirbo mokytoja, redaktore, Kauno televizijoje vedė kultūrinio pobūdžio laidas. Kauno menininkų namuose organizavo fotografijos parodas, rengė susitikimus, diskusijas su menininkais. Rašo apie teatrą ir fotografiją.
Sudarė knygą „Jurga. Atsiminimai, pokalbiai, laiškai“, skirtą Jurgos Ivanauskaitės atminimo įprasminimui.
Nuo 1998 m. – Lietuvos rašytojų sąjungos narė.
Gurkai (Sedlcų apskritis)
Gurkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietvakarius nuo Pžesmikų, apie 22 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 106 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kaišiadorys
Kaišiadorys – miestas vidurio Lietuvoje, Kauno apskrityje, 38 km į rytus nuo Kauno. Kaišiadorių rajono savivaldybės centras, Kaišiadorių miesto seniūnija, Kaišiadorių apylinkės seniūnijos centras. Miesto centre stovi Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedra (pastatyta 1932 m., vyskupijos centras), Vyskupijos rūmai (pastatyti 1933 m., architektas Vaclovas Michnevičius). Mieste yra apylinkės teismas, rajono apylinkės prokuratūra, Kauno VPK Kaišiadorių komisariatas, paštas (LT-56001), Kaišiadorių muziejus (įkurtas 1998 m.), kultūros centras, dailės galerija, agronomo Viktoro Ruokio memorialinis namas (nugriautas 2008 m.), Brazauskų namai-muziejus (įkurtas 2011 m.), urėdija, vakariniame miesto pakraštyje – rajono centrinė ligoninė, poliklinika, Ščebnicos tvenkiniai, prie kurių Kaišiadorių urėdija yra įrengusi poilsio aikštelę.
Rytiniame pakraštyje, kapinėse piečiau senojo geležinkelio viaduko stovi didelė balta Kaišiadorių partizanų koplyčia, pastatyta 1998 m. naujosiose miesto kapinėse ant 19-os partizanų kapo kaip paminklas Didžiosios kovos apygardos partizanams (architektas S. Petrauskas, skulptorė A. Skarbaliūtė, vitražai K. Morkūno). Priešais Kaišiadorių geležinkelio stotį Gedimino g. stovi paminklas politiniams kaliniams ir tremtiniams. Freska „Bučinys“ (Gedimino g. 115c), nutapyta 2017 m. (autoriai Tadas Vincaitis-Plūgas ir Edvardas Šeputis-Shepa). T. Matulionio paminklas, pastatytas 1999 m. (skulptorius V. Žuklys, architektas S. Petrauskas). Girelės miške yra Dainų slėnis.
thumb|left|Kaišiadorių kultūros centras thumb|left|Vandens bokštas prie geležinkelio, pastatytas [[1883 m.]] thumb|left|Kaišiadorių priešgaisrinė gelbėjimo tarnyba
Etimologija
Kaišiadorių vardas savotiškas Lietuvoje savo arabiška kilme, jis yra dvarininkinis vietovardis. Miesto vardas kildinamas iš kilmingo totoriaus, gyvenusio šiose vietose dar XVI a., vardo Chašaidaras – tai samplaikinis darinys iš dviejų arabiškų vardų Hadži (Chadži) – „piligrimas į Meką“ + Haidar – „liūtas“. 1590 m. pirmas žinomas gyvenvietės vardo paminėjimas, kai buvo paminėta gyvenvietė Košeidarova. Palaipsniui gyvenvietė įgavo Kaišiadorių pavadinimą.
1862 m. miestas vadintas, 1905 m. , 1906 m. – Kašedarai, 1926 m. – Kaišedorys. Tarpukariu buvo vartojama vienaskaitinė forma (t. y. kilmininkas ne Kaišiadorių, bet Kaišiadorio, Kaišedorio).
Geografija
Miestas įsikūręs tarp Kauno ir Vilniaus (nutolęs atitinkamai per 40 km ir 60 km), prie Vilniaus–Kauno geležinkelio. Svarbus geležinkelio mazgas. Per miestą eina geležinkelis Vilnius–Kaunas (senojo geležinkelio Sankt Peterburgas-Varšuva atšaka iš Lentvario į Virbalį), taip pat atsišakoja kelias į Klaipėdą. Yra Kaišiadorių geležinkelio stotis, greta jos – buvusi Kaišiadorių autobusų stotis (2011 m. perkelta į Gedimino g. 133). Rytuose ir šiaurėje Kaišiadorys ribojasi su Gudienos gyvenviete, kurioje yra Kaišiadorių dvaras.
Istorija
Pirmąkart Kaišiadorių vietovardis paminėtas 1590 m. Miestas pradėjo kurtis XIX a. 2-ojoje pusėje, pradėjus tiesti geležinkelį Vilnius–Kaunas, o vėliau pradėta tiesti Liepojos–Romnų geležinkelio atšaką link Šiaulių per dvaro laukus. Kaišiadorys tapo svarbiu geležinkelio mazgu. 1862 m. kovo 15 d. pro Kaišiadorių dvarą ir Jatkonių kaimą nesustodamas pravažiavo pirmasis traukinys, kadangi čia nebuvo geležinkelio stoties. Ji atsirado tik nutiesus dar vieną geležinkelį.
1869 m. buvo sudarytas Liepojos geležinkelio projektas, kuris ties Jatkonių kaimu turėjo atsišakoti nuo esamos Lentvario-Kauno geležinkelio atšakos ir vesti į didžiausią tuo metu carinės Rusijos uostą – Liepoją. Netrukus šis geležinkelis buvo nutiestas ir 1871 m. spalio 24 d. iš Vilniaus per Jatkonis į Liepoją nauja geležinkelio atšaka išvažiavo pirmasis traukinys. Geležinkelių sandūroje buvo įkurta Jatkonių geležinkelio stotis (pavadinta artimiausio kaimo, kurio žemėse įsikūrė, vardu). Tačiau visi ėmė painioti šios stoties pavadinimą su tuometinės Rusijos-Prūsijos pasienyje buvusia stotimi Eitkūnais, todėl buvo nuspręsta pakeisti stoties pavadinimą į kitą. 1871 m. gruodžio 8 d. Jatkonių geležinkelio stotis pagal netoliese buvusio dvaro pavadinimą pavadinta Kaišiadorių geležinkelio stotimi. XIX a. pabaigoje Kaišiadorys minimi kaip palivarkas Trakų apskrities Žiežmarių parapijoje.
1906 m. pradėta statyti Kaišiadorių bažnyčia; tais metais susikūrė Kaišiadorių parapija. 1915 m. liepos 22 d. I pasaulinio karo metu Kaišiadoris okupavo Vokietijos imperija; Kaišiadorys pirmąkart tapo administracinio vieneto – apskrities centru. 1918 m. lapkričio 23 d., dar tebesant okupantų vokiečių daliniams, Kaišiadorių klebono kun. Alfonso Varno iniciatyva susikūrė Kaišiadorių parapijos (valsčiaus) komitetas. Ši data laikoma Kaišiadorių savivaldos pradžia. Po kelių savaičių, 1918 m. gruodžio 16 d. Kaišiadoryse įvyko apskrities valsčių ir parapijų komitetų atstovų suvažiavimas, kuriame buvo suformuotas Kaišiadorių apskrities komitetas.
Kaišiadorių miestas įėjo ir į nepriklausomos Lietuvos geležinkelių istoriją – 1919 m. liepos 6 d. iš Kaišiadorių į Radviliškį išvyko pirmasis Lietuvos traukinys. 1920 m. Lenkijai okupavus Trakus ir rytų Lietuvą, Kaišiadorys tapo Trakų apskrities ir neokupuotos Vilniaus vyskupijos dalies centru. 1926 m. balandžio 4 d. popiežius Pijus XI bule „Lituanorum gente“ įsteigė Lietuvos bažnytinę provinciją. Kaišiadorys tapo vyskupijos centru.
1928 m. po rekonstrukcijos pradėjo veikti klijų fabrikas (stambiausias to meto Lietuvoje), 1933 m. ėmė veikti pieninė. 1934 m. Kaišiadoryse pastatyti apskrities savivaldybės rūmai, 1935 m. – Kaišiadorių vyskupijos kurijos rūmai (archit. Vaclovas Michnevičius), 1936 m. pašventinta Kaišiadorių katedra. Tarpukariu prie miesto prijungti Juodkonys.
1921 m. Kaišiadoryse gyveno 659 žydai, 1941 m. rugpjūčio 5 d. duomenimis – 375 žydai. Antrojo pasaulinio karo metu nacistinei Vokietijai okupavus Lietuvos teritoriją 1941 m. rugpjūčio pradžioje Vilniaus ir Vytauto gatvių sankryžoje įkurtas žydų getas, o 1941 m. rugpjūčio 26 d. gretimo Strošiūnų miško pakraštyje sušaudyta 1911 žydų iš Kaišiadorių geto ir laikinojo izoliavimo vietos, kur buvo laikomi žydai iš aplinkinių miestelių. Per Holokaustą Kaišiadorys neteko beveik visų žydų tautybės gyventojų.
Traukdamasi Vokietijos kariuomenė sudegino geležinkelio stotį ir išardė bėgius. 1946 m. balandžio 24 d. įkūrus apskritį Kaišiadorys gavo miesto teises (iki tol buvo miestelis). Sovietmečiu pastatyti du dideli paukštynai, Lietuvos gyvulininkystės ir veterinarijos mokslinių tyrimų instituto veterinarijos skyrius, ligoninė, valgykla-restoranas (architektas A. Kučinskas), veikė didžiausias Lietuvoje klijų fabrikas. 1972 m. Kaišiadoryse pradėjo veikti pirmoji Lietuvoje tarprajoninė veterinarinė-sanitarinė utilizacijos gamykla.
1996 m. patvirtintas Kaišiadorių herbas, herbo pagrindu taip pat paruošti ir patvirtinti Kaišiadorių vėliavos ir antspaudo etalonai. 1998 m. gegužės 27 d. įkurtas Kaišiadorių muziejus.
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Kaišiadorys yra užmezgę partnerystės ryšius:
Ekonomika
Mieste yra turizmo ir verslo informacijos centras, vienas didžiausių Lietuvoje pramoninių paukštynų (UAB „Kaišiadorių paukštynas“). Taip pat yra dar vienas „Girelės paukštynas“. Veikia duonos kepykla „Gudobelė“, medinių langų, durų ir surenkamų namų gamintojas UAB „Roda“, chemijos produktų gamybos ir pardavimo įmonė UAB „Savingė“, baldų gamintojas „Nemuno baldai“, statybos įmonė „Kaišiadorių statyba“.
Stasys Sirutis
Stasys Sirutis (1911 m. lapkričio 17 d. Posudonėje, Liudvinavo valsčius, Marijampolės apskritis – 2004 m. gruodžio 27 d. Bogotoje ) – Lietuvos diplomatas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Mokėsi Joniškio vidurinėje ir Kauno aukštesniojoje technikos mokyklose. 1932–1936 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultete.
1930–1935 m. tarnavo Valstybės saugumo departamente, nuo 1936 m. – Užsienio reikalų ministerijoje. 1936–1939 m. dirbo Lietuvos pasiuntinybėje Briuselyje, studijavo žurnalistiką Briuselio žurnalistikos institute. 1954 m. Kolumbijos oficialiai pripažintas Lietuvos garbės konsulu ir juo dirbo iki Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo. Nuo 1992 m. Lietuvos ambasados Venesueloje patarėjas.
Dalyvaudamas Bogotos lietuvių veikloje, leido neperiodinį leidinį „Tėvynės aidai“, bendradarbiavo išeivijos spaudoje.
286 m.
286 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Balta varna
thumb|240px|Balta varna thumb|240px|Juoda avis „normalių“ avių būryje
Balta varna – metafora, kuria apibūdinamas nuo žmonių grupės besiskiriantis individas. Jis pasižymi kitokiomis vertybėmis, pasaulėžiūra, elgesio ar išvaizdos bruožais nuo aplinkinių, todėl šių yra vertinamas įtariai, gali susilaukti jų paniekos, nesupratingumo. Balta varna yra nepritapimo, kitoniškumo simbolis, siejamas su kančia dėl aplinkinių nesupratingumo, nesaugumo. Ši metafora kilo nuo to, kad gamtoje baltos varnos pasitaiko labai retai – tik turinčios albinizmo mutaciją. Dėl tokios savo išvaizdos šios varnos turi didesnę tikimybę tapti plėšrūnų grobiu.
Juoda avis
Daugelyje kitų Europos kalbų, vietoje baltos varnos naudojama juodos avies metafora. Ji kilo nuo to, kad juodos avys, kurių juoda vilnos spalva yra recesyvinis ir retai pasitaikantis bruožas, būdavo nepageidaujamos kaimenėje kaip komerciškai nenaudingos. Dėl to dažniausiai juodi ėriukai būdavo papjaunami, o nesuprantant jų atsiradimo priežasties, laikyti velnio įsikūnijimu. Pabrėžtina, kad posakis „juoda avis“ turi labiau negatyvią, atstumiančią reikšmę nei metafora „balta varna“ lietuvių ar rusų kalbose. Juoda avimi vadinti iš tos giminės kilę nusikaltėliai, išdavikai, giminei priešingas politines, kultūrines pažiūras turintys jos nariai.
Psichologijoje baltos varnos (juodos avies) efektu vadinamas socialinis bruožas labiau teigiamai vertinti savos grupės narius nei grupei nepriklausančius narius. Šio efekto pavyzdys yra Hanso Kristiano Andereseno pasaka „Bjaurusis ančiukas“.
UEFA taurė 1971–1972 m.
UEFA taurė 1971-1972 m. – pirmasis UEFA taurės turnyras (14-asis įskaitant ir perorganizuotą Mugių taurę). Prasidėjo 1971 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale nugalėjęs  klubą.
FRK Atletas Kaunas
Kauno „Atletas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
Istorija
thumb|left|[[LKKA centriniai rūmai]]
Atėjus nepriklausomybei, 1990 m. komanda pervadinta tautiniais motyvais – „Vyčiu“. 1991 m. klubas prisijungė prie Inkaras Kaunas klubo, tačiau vasarą (po pavasario pereinamojo sezono) atsiskyrė. 1994 m. komanda ėmė žaisti savo rėmėjo UAB „Volmeta“ vardu, tačiau 1996 m. susigrąžino „Atleto“ vardą. 1998 m. vasarą komanda vėl prisijungė prie „Inkaro“, tačiau žiemą vėl atsiskyrė, 2000 m. vėl prisijungė, bet po metų atsiskyrė. Klubas turėjo dukterinę komandą (Atletas-2 Kaunas), jame žaidė daug LKKA auklėtinių.
thumb|150px|„Atleto“ emblema apie [[2000 metus]]
2003 m. komanda pavadinta „LKKA-Atletu“ ir žaidė I lygoje. 2004–2006 m. šioje lygoje žaidė dvi atskiros komandos – tiek LKKA, tiek ir „Atletas“, tačiau visus tris sezonus geriau pasirodė LKKA. Dabartinis klubas susikūrė per 2005 m.
Nors viešoji įstaiga „LKKA futbolo ir rankinio sporto centras“ įkurta 2005 m. rugsėjo 2 d., tačiau LKKA komanda žaidė jau 2004 m. sezone. Klubą ėmė remti „Teledema“ ir „LKKA ir Teledema“ vardu klubas I lygoje startavo 2005 m. pavasarį: pirmąsias oficialias rungtynes ji sužaidė balandžio 10 d. savo aikštėje 1:1 su FK Šiauliai-2 ekipa. Pirmąjį klubo istorijoje įvartį įmušė Aurelijus Staponka. Tame sezone LKKA vienuolikės pagrindu sudaryta komanda užėmė 7-ąją vietą 18 komandų turnyre ir pagerino savo pozicijas palyginus su 2004 m. 5 vietomis. 2007 m. išlaikiusi žaidėjų branduolį komanda buvo pasiryžusi pasiekti aukštų rezultatų. Žaidimas nuolat gerėjo, tačiau dėl varžybų vykdymo sistemos niuansų, komanda 12 ekipų turnyre pateko į antrąją grupę ir užėmė 7 vietą. Pirmą kartą klubo istorijoje sezone į varžovų vartus pavyko įmušti net 101 įvartį.
2008 m. „LKKA ir Teledema“ futbolininkai vėl liko septinti 13 komandų turnyre. Palankiai susiklosčius aplinkybėms, 2009 m. pradžioje klubas debiutavo šalies futbolo elite – A lygoje ir su iškelta užduotimi susitvarkė – užėmė 7-ąją vietą ir išsaugojo teisę žaisti tarp stipriausių Lietuvos komandų ir 2010 m. Tais metais komandos pavadinimas buvo pakeistas į FRK „Atletas“. Tai buvo pats prasčiausias sezonas klubo istorijoj – A lygos pirmenybės pradėtos su 6 taškų bauda, klubas tik 6 rungtynes baigė lygiosiomis ir tarp 10 komandų turnyre liko paskutiniai. Su gerokai sumenkusiu biudžetu 2011 m. sezoną „Atletas“ pradėjo I lygoje.
Iki 2010 m. klubas žaidė LŽŪU stadione Noreikiškėse, vėliau persikėlė į NFA stadioną.
Sudėtis
''2010 m. kovo 20 d.''
Dubleriai
Dublerių komanda pavadinimus keitė kaip ir pagrindinė. „Atletas-2“ vardu keletą metų žaidė pagrindinė „Atleto“ komanda, išskyrus žaidėjus, jėgas išbandžiusius „Inkaro“ klube.
Svilikas
thumb|right|275px|Paplitimo arealas:{{legend|#FFFF00|Tik vasarą|border=solid 1px black}}{{legend|#008000|Ištisus metus|border=solid 1px black}}{{legend|#0080FF|Tik žiemą|border=solid 1px black}} Svilikas (Coccothraustes coccothraustes) – kikilinių (Fringillidae) šeimos paukštis. Lietuvoje dažnas, stebimas ištisus metus, aptinkamas visoje šalies teritorijoje. Manoma, kad Lietuvoje peri iki 60 000 porų.
Paplitimas
Arealas suskaidytas. Eurazijoje paplitęs nuo Skandinavijos kalnų iki Ochotsko jūros, šiaurėje arealas siekia vidurinę Suomiją, Volgos aukštupį, Jenisėjaus vidurupį, pietuose tęsiasi iki Korėjos pusiasalio, Altajaus, Volgos vidurupio, Mažosios Azijos, Viduržemio jūros šiaurinės pakrantės. Izoliuota arealo dalis yra Vidurinės Azijos, Afganistano, Pakistano kalnuose. Gyvena šiaurės vakarų Afrikoje, kai kuriose salose.
Gyvena mišriuose spygliuočių – lapuočių ir lapuočių miškuose, sodybose su senais lapuočių medžiais, sodų apsauginėse juostose, miestų, gyvenviečių, šlaitų, griovių želdiniuose. Labiausiai mėgsta brandžius ar bręstančius mišrius medynus, kuriuose vyrauja plačialapiai lapuočiai medžiai: ąžuolai, liepos, klevai, skroblai. Vengia grynų, tankių eglynų bei stambių miško masyvų. Pietų ir rytų Lietuvos pušynuose beveik negyvena, tačiau įsikuria prie sodų bei lapuočių želdiniuose arba atskrenda tik prinokus vyšnioms, ievoms ar kitiems vaisiams.
Elgsena
Atsargūs, tylūs ir paslaptingi paukščiai. Gyvena šeimomis, dažnai gana toli viena nuo kitos. Aktyvus dieną. Aptinkamas medžių ir krūmų lajose, rečiau pastebimas ant žemės. Labiau mėgsta medžius su tankia laja. Juose renka maistą, ilsisi, krauna lizdus. Pavasarį pirmieji paukščiai pasirodydavo kovo mėnesį. Pavienių ar nedidelių grupelių aptinkama ir žiemą. Tada jie laikosi mišriuose spygliuočių ir lapuočių miškuose, ypač kur yra skroblų, uosių ir klevų. Kovo pabaigoje – balandžio mėnesį svilikai grįžta į Lietuvą ir užsiima teritoriją. Dauguma paukščių lizdus krauna balandžio pabaigoje – gegužės mėnesį medžiuose ar krūmuose. Lizdą krauna patelė. Medžiagą lizdui renka ant žemės ir medžiuose. Smulkios šakelės sudaro pagrindinę statybinę medžiagą. Lizdą stato 5–8 dienas, kartais 12 dienų. Lizdo vidų iškloja smulkiomis šakelėmis, žolių stiebais, lapeliais, plaušais bei gyvūnų plaukais.
Patelė padeda 4–6 baltai melsvus, išmargintus pilkomis, pilkai juosvomis dėmelėmis ir taškais, kiaušinius. Patelė peri 13–14 dienų. Jaunikliai išsirita apaugę tankiais balkšvais pūkais; lizde išbūna 11–14 dienų. Vėliau laikosi netoli lizdo ir dar 4–9 dienas juos maitina tėvai. Pradėję geriau skraidyti, tolsta nuo lizdavietės, atskrenda į sodus lesti vyšnių. Šiuo laikotarpiu pastebima po 3–4 paukščius, todėl manoma, kad vienus jauniklius prižiūri patinas, o kitus – patelė. Per metus išveda vieną vadą. Jauniklius maitina abu porelės nariai.
Kernitas
Istorija
Mineralas buvo atrastas 1926 m. Kerno apygardoje, Kalifornijoje ir taip vėliau pavadintas šios apygardos vardu. Kerno apygarda buvo vienintelis daug metų žinotas kernito šaltinis, bet dabar jis kasamas Čilėje, Ispanijoje, Turkijoje. Daugiau telkinių vis dar ieškoma nuo tada, kai jis buvo atrastas dideliame gylyje.
Svilikas
Elgsena
Gyvena kelerius metus, seniausi individai užfiksuoti sulaukę 10–12 metų.
Mityba
Suaugę svilikai veisimosi pradžioje lesa vabzdžius, o birželio – liepos mėnesiais ir augalinį maistą. Rudenį minta skroblo, klevo, paprastosios ievos, gudobelių, uosio, liepos, buko vaisių branduoliais. Medelynuose, parkuose, soduose lesa svarainių sėklas, kaulenių vaisius, virgininės, vėlyvosios ievos bei amūrinio kamštenio sėklas. Pavasarį ir žiemą lesa ąžuolo, alyvų, guobų, skirpstų, vinkšnų pumpurus.
287 m.
287 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Buivolas (herbas)
Buivolas (, kartais Tur 'tauras' ar Byk 'bulius') – šlėktos giminių herbas.
Herbo aprašas
Auksiniame skyde juodas žingsniuojantis jautis. Virš skydo grotelinis šalmas su riterio karūna ir juodais lėkštos S pavidalo medžiotojų ragais. Šalmaskraistė juoda su auksiniu pamušalu.
Istorija
Livonijoje herbas žinomas nuo 1150 m.
Herbo turėtojai
Bagniewski, Łomżelski, Tyzenhauz, Wołowski.
Lietuvoje šį herbą naudojo Tyzenhauzai.
Konradas Valenrodas
thumb|left|150px|Valenrodų herbas Konradas Valenrodas (, g. tarp 1330 ir 1340 m. Valenrodų pilyje, dab. Bairoito apskritis, Auštutinė Frankonija, Bavarija – 1393 m. liepos 23 d.) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.
Biografija
Kilęs iš senos Kryžiuočių riterių giminės, gyvuojančios iki šiol. Į Vokiečių ordiną įstojo apie 1370 m. Didysis magistras Vinrichas Kniprodė 1377 m. jį paskyrė Šohau, (dab. Čluchovas, Pamario vaivadija) komtūru. 1382 m. Karaliaučiaus komtūras. thumb|left|150px 1382-1387 m. Vokiečių ordino didysis maršalas. 1382 m. Vokiečių ordino Dubysos sutarčių su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Jogaila ir jo broliu Skirgaila sudarymo liudytojas. Vadovavo Vokiečių ordino žygiams į Lietuvą 1383 m. ir 1386 m. su didžiuoju magistru Konradu Ciolneriu, o 1387 m., 1391 m. pats. 1387-1391 m. Vokiečių ordino didysis komtūras. 1390 m. pradžioje surengė riterių įsiveržimą į Maišiagalos ir Kernavės apylinkes, rudenį – didžiausią Vilniaus puolimą.
Nuo 1390 m. liepos mėn. faktinis, o nuo 1391 m. išrinktas didysis Vokiečių ordino magistras. Vykdydamas Vokiečių ordino politiką rėmė Lietuvos didįjį kunigaikštį Vytautą, kovojantį su Jogaila ir Skirgaila. 1392 m. prie Vokiečių ordino valdų prijungė Lenkijos Dobrynės žemę. Mažino Prūsijos dvasininkų privilegijas.
Mirė nuo apopleksijos, besirengdamas naujam žygiui į Lietuvą.
„Konradas Valenrodas“
Jo vardą XIX a. išgarsino Adomas Mickevičius istorinėje poemoje „Konradas Valenrodas“ (1828 m., lietuvių kalba 1891 m., 1998 m.), kurioje Konradas Valenrodas esąs vokiečiu apsimetęs lietuvis, siekiantis pakenkti kryžiuočiams.
Korpusinis junginys
Korpusinis junginys  – laikinas divizijos dydžio karinis junginys Vermachte Antrojo pasaulinio karo metais.
Istorija
1943 m. vasarą ir rudenį Vermachtas kovose su Raudonąja Armija Rytų fronte patyrė didelius gyvosios jėgos ir technikos nuostolius. Tuo metu Vokietijai teko telkti pajėgas Prancūzijoje laukiamam sąjungininkų išsilaipinimui atremti ir Italijoje, kur reikėjo kariuomenės iš Sicilijos per Mesinos sąsiaurį išsilaipinusiems sąjungininkams atremti. Mokomieji daliniai nebepajėgė tiek paruošti naujų kareivių, kad būtų buvę galima dalinius, Rytų fronte patyrusius didelių nuostolių, papildyti naujais kareiviais iki statutinio dydžio.
Siekiant išsaugoti didelius nuostolius patyrusių divizijų vadų kadrus ir numeraciją, galbūt sudaryti didesnės kariuomenės vaizdą, Sausumos kariuomenės vadovybė nutarė formuoti divizijos dydžio korpusinius junginius (Korpsabteilungen) iš „susitraukusių“ divizijų likučių.
Korpusinį junginį sudarydavo: Korpusinio junginio štabu tapdavo vienos iš junginį sudarančių divizijų štabas. Kiekvieną pėstininkų pulką atstodavo atskiros divizijos likučiai, vadinti divizijos grupe, batalionus tokiame pulke atstodavo pulkų grupės.
Korpusiniai junginiai buvo žymimi ne numeriais, o didžiosiomis raidėmis.
Korpusiniai junginiai buvo kurti tris kartus:
1944 m. rudenį tapo aišku, kad korpusinius junginius sudariusias divizijas nebepavyks atstatyti dėl kareivių stygiaus, todėl korpusinius junginius pervadino pėstininkų divizijomis ir suteikė joms numerius divizijų, kurios sudarė tų junginių štabus.
Suformuoti armijų grupėje „Pietūs“ 1943 m. lapkričio 2 d.
1943 m. veikė armijų grupėje „Pietūs“, o 1944 m. – armijų grupėse „Pietūs“, „A“ ir „Pietų Ukraina“. Nuo 1944 m. liepos 27 d. tapo 161-ąja pėstininkų divizija. Veikė armijų grupėje „Pietūs“. 1944 m. kovo mėn. sunaikintas Korsunės katile. Likučiai prijungti prie 88-osios ir 57-osios pėstininkų divizijų. 1943 m. veikė armijų grupėje „Pietūs“, o 1944 m. – armijų grupėse „Pietūs“ ir „Šiaurės Ukraina“. Didžioji junginio dalis sunaikinta Lvovo-Sandomiro operacijos metu (1944 m. liepos mėn.). Iš likučių suformuota 183-ioji pėstininkų divizija.
Suformuoti armijų grupėje „A“ 1944 m. kovo 13 d.
1944 m. veikė armijų grupėse „Pietūs“ ir „Pietų Ukraina“. 1944 m. liepos 20 d. pavadintas 62-ąja pėstininkų divizija.
Suformuoti armijų grupėje „Centras“ 1944 m. liepos ir rugpjūčio mėn.
1944 m. veikė armijų grupėje „Centras“. 1944 m. rugsėjo 1 d. pavadintas 299-ąja pėstininkų divizija. 1944 m. veikė armijų grupėje „Centras“ Lietuvoje ir Kurše. 1944 m. rugsėjo 10 d. pavadintas 95-ąja pėstininkų divizija.
Pavasarinė balteklė
Pavasarinė balteklė, avižėlė, mojaviniai, jurgiaguotė, greitgrybis – kupstabudinių (Lyophyllaceae) šeimos, balteklių (Calocybe) genties grybų rūšis.
Rupūžiniai gruperiai
Rupūžiniai gruperiai (Trachypoma) – akmeninių ešerių (Serranidae) šeimos žuvų gentis.
Pavasarinė balteklė
Pamiškės, parkai, paežerės, paupiai, krūmingos ganyklos, tarp žolių. Pavasaris, retai, retai birželio mėnuo. Atvirų vietų, pavasarį augantis grybas.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 5–8 cm, retai 10–12 cm skersmens, balta arba švelniai gelsva, išgaubta, matinė, mėsinga. Lakšteliai balsvi, kreminiai. Kotas 3–7 (10)×1–2 (3,5) cm dydžio, baltas. Trama balta, stipraus miltų kvapo. Sporos 4–6×2,5–3,5 μm.
Būdingi požymiai: auga pavasarį, pavieniui arba grupelėmis.
Valgoma, šviežia, sūdyta, džiovinta. Dažna. Jos savybėmis domisi medikai. Vienas vertingiausių pavasarinių grybų. Biržiečių, pakruojiečių ir pasvaliečių vadinamas greitgrybiu, gana mėsingas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 163 psl.
Zalesiai (Nužeco Stacjos valsčius)
Zalesiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Nužeco Stacjos valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į vakarus nuo Nužec Stacjos, apie 14 km į rytus nuo Semiatičės ir apie 73 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Urnėžių apylinkė
Urnėžių apylinkė (arba Urniežių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Dotnuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dotnuvos apylinkės ir Tubių apylinkės.
Mano Afrika
Mano Afrika  – 1985 m. filmas, pastatytas pagal Isak Dinesen (Karen Blixen pseudonimas) autobiografinę knygą, išleistą 1937 m., taip pat Dinesen Shadows on the Grass ir kitus šaltinius. Filmas laimėjo 28 apdovanojimus, įskaitant ir septynis „Oskarus“.
„Oskarai“
Filmas laimėjo septynis „Oskarus“ ir buvo nominuotas dar keturiems.
„Auksinis gaubliai“
Filmas laimėjo tris „Auksinius gaublius“: kaip geriausias filmas, garso takelis ir antraplanis aktorius.
AFI
Amerikos filmų instituto pripažinimas
Perkūnruginiai
Perkūnruginiai (Funariaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima, kuriai priklauso retomis vejomis augančios samanos. Jų stiebas apatinėje dalyje apaugęs rizoidais. Viršutiniai lapai stambesni už apatinius.
Lietuvoje auga šių genčių samanos:
Bajoriškėliai
Bajoriškėliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Taruškų.
Trakiškiai
Trakiškiai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Marijampolės, šalia kelio (atšaka iš Patašinės). Seniūnaitijos centras. Nuo 2002 m. veikia Trakiškių kaimo bendruomenė.
Istorija
Istorijos šaltiniuose kaimas minimas nuo 1681 m.
LTSR metais kaimas buvo Trakiškių apylinkės centras, kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
Knipiškės
Knipiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Suvieko, tarp Čičirio, Suvieko ežerų ir Knipiškių ežerėlio. Ties kaimu kertasi keliai,.
Šventasis Kalnas
Šventasis Kalnas  – 1973-ių metų Alejandro Jodorowsky režisuotas filmas, kuriame režisierius pats dalyvavo kaip aktorius, kostiumo ir scenų apipavidalintojas ir kompozitorius. Filmas buvo prodiusuotas The Beatles vadybininko Allen Klein iš ABKCO, Jodorowsky prieš tai susilaukus El Topo pristatymo sėkmės taip pat John Lennon ir George Harrison (dalinai finansavusių filmo pastatymą) pripažinimo ir paramos. Filmas buvo parodytas 1973-iais daugelyje tarptautinių festivalių ir keletą kartų Niujorko ir San Francisko kino teatruose. Filmas kino teatruose masiškai pradėtas rodyti tik 2007 m., tais pačiais metais išleistas ir DVD.
Filmo siužetas paremtas Šv. Kyžiaus Jono knyga Subida al Monte Carmelo („Kopimas į Karmelio kalną“) ir prancūzų siurrealisto René Daumal knyga ''Le Mont Analogue. Roman d’aventures alpines, non euclidiennes et symboliquement authentiques''.
Scenarijus
Įvykus tam tikrai konfrontacijai su alchemiku, vagis išsituština į stiklainį. Alchemikas transformuoja ekskrementą į auksą ištardamas žodžius: „tu esi ekskrementas. Gali save pakeisti į auksą“. Vagis supažindinamas su septyniais žmonėmis, kurie pristatomi kaip galingiausi, tačiau kaip ir pats vagis – mirtingi. Pastarieji apibūdinami kaip astrologiškais saitais surišti su atitinkamomis planetomis, o kiekvieno gyvenimas piešiamas kandžia satyra. Septynetukas susideda iš: kosmetikos gamintojos, ginkladirbio, meno darytojo, karinių žaislų pramonininkės, politinio finansinio patarėjo, karvedžio ir architekto. Visi susirenka ir alchemiko paliepti sudegina savo pinigus ir savo pačių vaškines skulptūras.
Susirinkusieji patraukia link Lotoso salos sužinoti nemirtigumo paslapties iš devynių nemirtingųjų mokytojų, gyvenančių ant šventojo kalno. Kelionių metų, alchemikui vadovaujant, visiems tenka patirti keletą mirties/atgimimo ritualų. Atplaukę į Lotoso salą keliautojai suviliojami pakelėje esančio „Panteono Baro“, kuriame vykstančio laidotuvių minėjimo dalyviai įvardija narkotikus, poeziją arba fizines galias kaip šventą kalną. Palikę puotą mokiniai kyla aukštyn į kalną ir kiekvienas patiria savo paties simbolinę mirties viziją. Beveik pačioje viršūnėje vagis kartu su visus atlydėjusia prostitute su beždžione yra pasiunčiami atgal pas savo „žmones“. Likusieji, kalno viršūnėje, vietoje nemirtingųjų mokytojų sutinka ratu aplink stalą susodintas iškamšas. Pabaigoje alchemikas atskleidžia pažadėtąją tiesą parodydamas kameras ir filmavimo komandą, taip pat visiems įskaitant filmo auditoriją nurodo apleisti šventąjį kalną. „Mūsų laukia tikras gyvenimas“ – pabaigia.
Alto Velo sala
Alto Velo sala  – negyvenama salelė Karibų jūroje, į pietus nuo Haičio salos. Išsidėsčiusi ant povandeninio kalnagūbrio, kuris driekiasi iki Beatos salos (kuri yra per 12 km į šiaurės vakarus ir atskirta Alto Velo kanalo) bei iki pietvakarinės Dominikos Respublikos pakrantės. Sala yra apvalios formos, jos plotas siekia 1,02 km², ilgis – 1,4 km. Aukščiausia vieta – 152 metrai virš jūros lygio. 1 km į šiaurę išsidėsčiusi nedidelė uolėta Piedra Negra ('juodoji uola') sala, kurios skersmuo siekia apie 200 m.
Sala nutolusi apie 220 km į pietvakarius nuo šalies sostinės Santo Domingo ir 74 km į pietus nuo Pedernaleso provincijos, todėl laikoma toliausiai į pietus nutolusia Dominikos Respublikos vieta, nors kartais piečiausia vieta laikoma Beatos sala.
Sala priskiriama Pedernaleso provincijai. Alto Velo ir Beatos salos įeina į Charagvos nacionalinio parko, didžiausios saugomos teritorijos Karibų jūros regione, teritoriją.
Salą 1494 m., antrosios kelionės metu, atrado Kristupas Kolumbas. Dėl salos strateginės svarbos Jungtinės Valstijos 1860 m. pagal Guano salų aktą reiškė pretenzijas į šią salą.
Bajoriškės
Bajoriškėmis vadinami kaimai:
Kaliskai (Pžesmikų valsčius)
Kaliskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Užgiriai (reikšmės)
Užgiriais vadinami kaimai:
Buvę kaimai:
288 m.
288 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kaliskai (reikšmės)
Kaliskais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Misūris (upė)
Misūris (vietinių indėnų kalba – „purvinoji upė“) – upė JAV, dešinysis didžiausias Misisipės intakas. Ilgis 4740 km. Baseino plotas 1370 tūkst. km² (iš jų apie 10 tūkst. km² yra Kanados teritorijoje).
Prasideda pietvakarių Montanoje, susiliejus Džefersono (pagrindinė ištaka), Galatino ir Medisono upėms, prasidedančioms Uoliniuose kalnuose, Jeloustouno nacionaliniame parke. Aukštupyje daugiausia teka Uoliniais kalnais ir suformuoja slenksčius bei tarpeklius. Vidurupyje giliu slėniu kerta Misurio plynaukštę. Žemupyje plačiu slėniu teka Centrinėmis lygumomis, kur dėl užtvindymų pavojaus apribota dambomis. Savo kelyje Misūris prateka Montanos, Šiaurės Dakotos ir Pietų Dakotos valstijas, bei teka Ajovos, Kanzaso ir Nebraskos valstijų ribomis.
Svarbiausi intakai:
Aukšti pavasario potvyniai (aukštis žiotyse iki 12 m) sukelia katastrofiškus užtvindymus. Vidutinis debitas 2600 m³/s (didžiausias – 19 tūkst. m³/s, minimalus – 120–150 m³/s). Vanduo purvinai rudos spalvos. Per metus nuneša 220 mln. tonų nešmenų.
thumb|left|240px|Misūrio baseinas
Energetiniais ir apsaugos nuo potvynių tikslais ant Misūrio įrengtas hidroelektrinių kompleksas (Fort Peko, Garisono, Ovachio HE). Stambūs upiniai laivai laivybą pradeda nuo Su Sičio, o nedideli – nuo Fort Bentono. Svarbiausi pakrančių miestai ir uostai: Su Sitis, Omaha, Sent Džozefas, Kanzas Sitis, Bismarkas, Pyras, Džeferson Sitis.
Rozetos akmuo
thumb|right|Rozetos akmuo miniatiūra|305x305px|Spėjamas originalios stelos pavidalas su rasta dalimi, Rozetos akmeniu Rozetos akmuo – senovinė pilko ir rožinio granodiorito stela, padėjusi iššifruoti senovės egiptiečių hieroglifus. Ant jos užrašytas tas pats tekstas egiptiečių hieroglifais, demotiniu raštu ir klasikine graikų kalba.
1814 m. prie Rozetos akmens hieroglifų pradėjo dirbti britas Tomas Jungas. Jis iššifravo žodžius „ir“, „karalius“, „Ptolemėjus“ ir „Egiptas“. Nustatė kai kurių hieroglifų fonetines reikšmes ir tai, kad demotinio rašto žodžiai ne visuomet užrašyti abėcėle. Dėl neaiškių priežasčių T. Jungas prarado susidomėjimą hieroglifų iššifravimu ir darbą nutraukė. Jo įdirbio rezultatai publikuoti 1819 m. Encyclopaedia Britannica leidime.
Lygiagrečiai T. Jungui Rozetos akmens tekstą studijavo prancūzų mokslininkas Žanas Fransua Šampoljonas (Jean-François Champollion). Perskaitęs Ramzio vardą iš daug senesnių laikų nei Ptolemėjų, Ž. F. Šampoljonas suprato, kad visi hieroglifų ženklai yra fonetiniai. Jis teisingai perskaitė Kleopatros ir Aleksandro vardus bei patvirtino T. Jungo Ptolemėjaus vardo iššifravimą. Egiptietiškų hieroglifų iššifravimo data laikomi 1822 m., kai Ž. F. Šampoljonas pasiuntė laišką mesjė Dasjė, kuriame tyrinėtojas patvirtino iššifravęs ne tik pavienius vardus, bet ir supratęs fonetinę bei idiogramatinę hieroglifų rašto sistemą.
Egipto senienų apsaugos departamentas iki šios dienos siekia, kad ši stela sugrįžtų į Egiptą, kadangi, egiptiečių nuomone, iš jo buvo išvežta nelegaliai.
Linijinė pavara
thumb|[[Optika|Optinė, šiuo atveju DVD, sistema, atliekanti duomenų skaitymą. Linijinė pavara šioje sistemoje – žingsninis variklis, perduodantis judesį riedėjimo sraigtui.]] Linijinė pavara – įrenginys, skirtas vykdyti tiesiaeigį slenkamąjį judėjimą nustatyta trajektorija. Linijinės pavaros plačiai naudojamas pramonėje, elektrotechnikoje, pavyzdžiui, spausdintuvuose, taip pat optinių diskų informacijai nuskaityti. Praktiškai ši pavaros rūšis naudojama, kaip alternatyva sukamajam judėjimui.
Pavarų rūšys
thumb|Tiesinės [[elektros pavaros veikimo pavyzdys.]] Linijinės pavaros pobūdis priklauso nuo pirminės energijos rūšies, kuri keičiama į mechaninį darbą. Pagrindinės jų rūšys:
Kazimieras Meilius
Kazimieras Meilius (1958 m. gruodžio 8 d. Rimšėnuose, Ignalinos raj. – 2017 m. kovo 28 d. Vilniuje) – Lietuvos kunigas, teologas, teisininkas kanonistas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorius.
Biografija
Baigė Kauno kunigų seminariją, 1982 m. įšventintas kunigu. 1996 m. baigė Popiežiškojo Laterano universiteto Civilinės ir kanonų teisės institutą Romoje, 1999 m. apgynė disertaciją, kanonų teisės daktaras.
1982–1991 m. Vilniaus Šv. Teresės (Aušros Vartų) parapijos vikaras, 1991–1994 m. Vilniaus Visų Šventųjų bažnyčios klebonas. Nuo 1996 m. Vilniaus arkivyskupijos Tribunolo viceoficiolas. 1999–2003 m. Vilniaus pedagoginio universiteto, 1999–2008 m. Vytauto Didžiojo universiteto, nuo 2000 m. Lietuvos teisės universiteto, (nuo 2004 m. MRU) dėstytojas; nuo 2004 m. profesorius. 2000–2005 m. Vilniaus arkivyskupijos Meno komisijos pirmininkas.
Mokslinės veiklos sritys – Bažnyčios ir valstybės santykiai, Bažnyčios teisminiai procesai, socioteisinė Bažnyčios integracija, bioteisė, šeimos kanonų teisė. Daugelio publikacijų Lietuvoje ir užsienyje autorius ir bendraautoris.
Gustavas V
Valdymas
thumb|left|150px|Gustavo V žmona Viktorija Badenietė Paskutinis Švedijos karalius, daręs tiesioginę įtaką valstybės reikalams, nors jo įgaliojimus smarkiai ribojo konstitucija. Jo kalba per 1914 m. ūkininkų eitynes, kai jis paragino skirti daugiau lėšų šalies gynybos reikalams, sukėlė K. Staafo antrojo kabineto krizę. 1907–1939 m. Švedijos ginkluotųjų pajėgų vyr. vadas. Provokiškų pažiūrų, tam įtakos turėjo jo žmona, Badeno didžiojo kunigaikščio duktė, bet per abu pasaulinius karus buvo Švedijos neutralumo šalininkas. 1914 m. jo iniciatyva Malmėje susirinkę trijų Skandinavijos valstybių karaliai ir ministrai pirmininkai deklaravo šių valstybių neutralumą. Antrojo pasaulinio karo išvakarėse aktyviai bendravo su nacių Vokietijos vadovybe. Per karą rėmė vyriausybės politiką, bet reikalavo padaryti nuolaidų Vokietijai.
Šeima
Nuo santuokos su Viktorija Badene (1862–1930) Gustavas turėjo tris sūnus:
Mezozojus
Mezozojus – geologinė era, prasidėjusi prieš 251 mln. ir pasibaigusi prieš 65,5 mln. metų.
Geologiškai mezozojaus pradžioje visa sausuma sudarė vieną superkontinentą – Pangėją. Mezozojaus metu Pangėja skilo į Lauraziją ir Gondvaną. Laurazija vėliau skilo į Šiaurės Ameriką ir Euraziją, o Gondvana pasidalino į keturis žemynus: Pietų Ameriką, Afriką, Australiją ir Antarktidą.
Mezozojus dalimas į tris periodus:
Gyvybė mezozojuje
miniatiūra|Dinozaurai buvo dominuojantys sausumos stuburiniai gyvūnai mezozojuje. Mezozojus prasidėjo nežinoma katastrofa permo pabaigoje (paleozojus), kurios metu išmirė 90 % visų augalų ir gyvūnų rūšių. Tai sudarė sąlygas atsirasti visiškai naujoviškam gyvūnų ir augalų pasauliui.
Mezozojuje pasaulis ėmė darytis panašus į tą, kurį žinome dabar:
Eros pabaigoje egzistavo visos šiuolaikinės gyvybės formos, nors kai kurios iš jų, ypač žinduoliai, buvo dar primityvios.
Yra įrodymų, kad mezozojaus pabaigoje netoli Jukatano pusiasalio (Meksika) nukrito milžiniškas meteoritas (vadinamasis K-T riba), sudaręs ten iki šiol aptinkamą astroblemą. Su šiuo meteoritu siejamas 45 % visų gyvūnų ir augalų rūšių išnykimas, tarp jų ir dinozaurų, pterozaurų, amonitų, daugelio tuo metu gyvavusių jūrų reptilijų ir paukščių.
Ēriks Pētersons
Erikas Pėtersonas (1909 m. Rygoje – 1987 m. JAV) buvo Latvijos futbolininkas ir ledo ritulininkas. Pėtersonas Latvijos vyrų futbolo rinktinėje praleido 63 rungtynes, kuriose įmušė 24 įvarčius.
Iš visų tarpukario Latvijos rinktinės futbolininkų Pėtersonas sužaidė daugiausia rungtynių ir įmušė daugiausia įvarčių, todėl jis yra laikomas geriausiu tarpukario Latvijos futbolininku. Erikas Pėtersonas su 24 įmuštais įvarčiais vis dar yra Latvijos vyrų futbolo rinktinės visų laikų rezultatyviausias futbolininkas, po jo eina Maris Verpakovskis su 18 įmuštų įvarčių. Latvijos rinktinėje Pėtersonas žaidė nuo 1929 iki 1939 metų. Pėtersonas iki pat Antrojo pasaulinio karo žaidė Rygos komandoje, kurios sudėtyje penkiskart tapo Latvijos čempionu, o du kartus laimėjo Latvijos taurę. Po Antrojo pasaulinio karo Pėtersonas emigravo į JAV, kur dar spėjo sužaisti Čikagos futbolo klube „Viking“.
Pėtersonas žaidė ir ledo ritulį, ir net sužaidė 8 rungtynes Latvijos vyrų ledo ritulio rinktinėje, kuriose įmušė 2 įvarčius.
Grimijiniai
Grimijiniai (Grimmiaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima, kuriai priklauso ant akmenų ir uolų kupsteliais ar vejomis augančios samanos. Jų lapai lancetisški, su bespalviu šereliu.
Lietuvoje auga šių genčių samanos:
Atmos laikrodis
thumb|
Atmos – mechaninių laikrodžių, Šveicarijoje gaminamų bendrovės „Jaeger-LeCoultre“, rūšies pavadinimas. Šių laikrodžių nereikia prisukti; jie gauna energiją, reikalingą jų veikimui, iš temperatūros ir atmosferos slėgio kaitos aplinkoje. Be priežiūros jie gali veikti daug metų.