cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vienybė Lietuvninkų
Istorija
Vėliau šis leidinys leistas pavadinimu „Vienybė Lietuvninku“, „Vienybė lietuvninkų“, nuo 1920 m. – „Vienybė“. Nuo 1907 m. jis buvo spausdinamas Brukline. Naująjį laikraštį redagavo pats Juozas Paukštys ir Domininkas Tomas Bačkauskas – Tamašauskas (1888 m. įsteigė laikraštį „Saulė“). Nuo 1888 m. (18-ojo numerio) redagavo Antanas Turskis. Nuo 1890 m. 12-ojo numerio savaitraščio redaktorius buvo aušrininkas J. Andziulaitis–Kalnėnas. Nuo 1892 m. gegužės mėn. iki 1893 m. rugpjūčio mėn. laikraštį redagavo Juozas Petraitis, nuo 1895 m. lapkričio mėn. iki 1897 m. lapkričio mėn. – Juozas Kaunas. Jį 1897 m. lapkričio mėn. pakeitė Petras Mikolainis. Nuo 1901 m. pradžios iki 1902 m. gruodžio 15 d. redaktoriumi dirbo Jonas Mačys, jį pakeitė jau anksčiau redaktoriumi dirbęs P. Mikolaitis. Nuo 1903 m. rugsėjo mėn. leidinį redagavo Juozas Otonas Širvydas. 1905 m. balandžio 15 d. jį pakeitė J. Baltrušaitis (Mėmelė), kuris 1907 m. gegužės 1 d. vėl sugrįžo redaguoti „Vienybę lietuvninkų“.
1886–1920 m. buvo reikšmingiausias laikotarpis laikraščio istorijoje. Spaudos draudimo metais jis buvo vienas iš nedaugelio užsienio lietuvių laikraščių, legaliai pasiekdavusių Lietuvą. Žymiausi nuolatiniai to meto bendradarbiai – Juozas Adomaitis (Šernas), Andrius Baltrušaitis, Motiejus Baltūsis, Jonas Čėsna, Zigmas Gaidamavičius-Gėlė, Feliksas Janušis, Antanas Kriščiukaitis, Juozas Lozoraitis, Povilas Matulionis, Pranas Paršaitis-Siūlelis, Ignas Šeinius, Pranas Vaičaitis, Antanas Vilkutaitis.
Savaitraštyje buvo spausdinama daug grožinės literatūros. Jo skaitytojams pirmą kartą teko išvysti A. Fromo-Gužučio dramas ir poeziją, J. Griniaus pjeses, beveik visus P. Vaičaičio eilėraščius, A. Kriščiukaičio (Aišbės) „Kas teisybė tai ne melas“. Prie lietuviškos memuaristikos priskirtini Vinco Pietario „Iš mano atsiminimų„, Jono Basanavičiaus „Prie biografijos d - ro Kudirkos“ (1900 m.), „Iš „Aušros“ gyvenimo„ (1903 ir 1904 m.), Martyno Jankaus „Šis tas iš Aušros pradžios“ (1903 m.), Kazio Griniaus (Vargėlos) „Biografija Dr. Vinco Kudirkos" (1900 m.).
1891 m. išspausdintas istoriko Eduardo Volterio straipsnis „Simanas Daukantas“, 1894 m. J. Žebrio straipsnis apie Antaną Vienažindį ir jo kūrybą, 1900 m. Lazdynų Pelėdos „Kas priešius“, 1902 m. Augustino Janulaičio (P. Daujoto) „Mūsų reikalai", 1903 m. „Jonas Mačys. Jo gyvenimas ir darbai“, 1904 m. Žemaitės „Kunigo naudą velniai gaudo“. Spausdinta ir nemažai vertimų – Antanas Kaupas išspausdino lietuviškai perpasakotą Moro Jokajaus apysaką „Pajudinkime, vyrai, žemę!“ ir Levo Tolstojaus komediją „Pirmutinis degtinės varytojas“ (1893 m.). Laikraščio darbuotojai pasižymėjo ir visuomeniniame gyvenime. Pirmasis lietuviškas spektaklis JAV apie lietuvių emigrantų gyvenimą bei jų likimus Amerikoje taip pat buvo suvaidintas 1889 m. Plymute. Jį surengė laikraščio „Vienybė lietuvninkų“ redakcija.
Aretė
Graikų mitologijoje Aretė (gr. Ἀρετή, „tobula“) – menka dorybės deivė, teisingumo deivės Praksidikės dukra.
Ji ir jos sesuo Homonoja, santarvės deivė, buvo žinomos kartu kaip Praksikidės. V a. pr. m. e. Sofistas Prodokas mini istoriją apie Aretę ir Heraklį jaunystėje.
Kryžkelėje Herakliui pasirodė Aretė, kaip jauna mergina, siūlydama šlovę ir kovą prieš blogį, o Kakija vietoje to jam siūlė turtus ir malonumus. Heraklis pasirinko eiti Aretės keliu. Vėliau šita istorija buvo panaudota krikščioniškų rašytojų tokių kaip Justino Martyro, Klemento iš Aleksandrijos, Basilio iš Kasarėjos. Jie pakeitė vieną dalyką Aretę iš patrauklios jaunos merginos padarė tvarkingai apsirengusią, nepatrauklia figūra.
Aretė taip pat buvo fajakų karaliaus Alkinojo žmona, Nausikajos ir Laodamo motina.
Arété Αρήτη Arete (mitologia) Arete
Rybnikas
Rybnikas  – miestas-apskritis Silezijos vaivadijoje, pietų Lenkijoje, aukštutinės Silezijos aglomeracijoje, 50 km nuo Katovicų, greta sienos su Čekija. 140 789 gyventojai (2012 m. duomenys). Išvystyta mašinų gamybos pramonė, akmens gavyba. Svarbus žvejybos centras.
Išnašos
Rybnik Centrum
Rybnik
Prancūzijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Raikėnai
Raikėnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pandėlio.
Gulsčioji jonažolė
Gulsčioji jonažolė (Hypericum humifusum) – jonažolinių (Hypericaceae) šeimos jonažolių (Hypericum) genties augalas.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
2004 m. Lietuvos prezidento rinkimai
2004 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai – 2004 m. birželio 13 ir 27 d. vykę neeiliniai, po Prezidento Rolando Pakso apkaltos, Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai.
Rinkimų sistema
Lietuvos Respublikos Prezidentas renkamas pagal daugumos atstovavimo (mažoritarinę) rinkimų sistemą. Išrinktu laikomas tas kandidatas į Respublikos Prezidento vietą, kuris pirmą kartą balsuojant ir dalyvaujant ne mažiau kaip pusei visų rinkėjų, gavo daugiau kaip pusę visų rinkimuose dalyvavusių rinkėjų balsų. Jeigu rinkimuose dalyvavo mažiau kaip pusė visų rinkėjų, išrinktu laikomas tas kandidatas, kuris gavo daugiausia, bet ne mažiau kaip 1/3 visų rinkėjų balsų. Jeigu pirmajame balsavimo rate nė vienas kandidatas nesurenka reikiamos balsų daugumos, po dviejų savaičių rengiamas pakartotinis balsavimas dėl dviejų kandidatų, gavusių daugiausia balsų. Išrinktu laikomas kandidatas, surinkęs daugiau balsų.
Respublikos Prezidentu gali būti renkamas Lietuvos pilietis pagal kilmę, ne mažiau kaip trejus pastaruosius metus gyvenęs Lietuvoje, jeigu jam iki rinkimų dienos yra suėję ne mažiau kaip keturiasdešimt metų ir jeigu jis gali būti renkamas Seimo nariu. Lietuvos Respublikos piliečiai Prezidentą renka penkeriems metams. Tas pats asmuo gali būti renkamas ne daugiau kaip du kartus iš eilės.
Kandidatai
Kandidatais į prezidentus registruoti:
Pretendentai į kandidatus
Apie ketinimą dalyvauti rinkimuose paskelbė ir kaip pretendentai į kandidatus oficialiai buvo registruoti 10 asmenų:
Miroslavo gimnazija
miniatiūra|Miroslavo gimnazija
Alytaus rajono Miroslavo gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Miroslave (Alytaus raj.), Vienuolyno g. 16, vykdanti pradinio, pagrindinio ir vidurinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 290245670.
1781 m. marijonai įsteigė parapinę pradžios mokyklą, kuri veikė iki 1864 m., kai įsteigta valdinė pradžios mokykla dėstomąja rusų kalba. 1944 m. mokykla tapo progimnazija, 1949 m. septynmetė, nuo 1951 m. vidurinė.
Istorija
1781 m. vienuoliai marijonai Miroslave įsteigė ir išlaikė parapijinę pradžios mokyklą, kurią jau kitais metais lankė 19, o 1826 m. – 30 mokinių. Tų metų vizitacijos akte nurodoma, kad parapijos mokykloje vienuoliai mokė skaityti ir rašyti lenkiškai, taip pat lotynų kalbos ir skaičiavimo. 1864 m., panaikinus Miroslave marijonų vienuolyną ir nusavinus jo turtą, įsteigta valdiška pradžios mokykla, kurioje visi dalykai buvo dėstomi rusų kalba. Tik pamaldos ir tikybos pamokos vykdavo lenkiškai. Mokykla buvo įkurta viename buvusio vienuolyno pastate, jos reikalams skirtas 216 rykščių sklypas, taip pat tvarteliai ir daržinė. 1890 m. Miroslavo vaitas tvartelius ir daržinę pardavė, o už gautus pinigus suremontavo mokyklą.
1936 m. pastatytas naujasis Miroslavo pradžios mokyklos pastatas, kurio statybą finansavo Alytaus apskrities savivaldybė, o buvo statoma ūkišku būdu, t. y. talkinant miestelėnams ir vietiniams ūkininkams. Naujame dviejų aukštų pastate įrengtos keturios klasės, rūbinė, gana erdvūs koridoriai, kitos tarnybinės patalpos ir butai mokytojams. Be pamokų, mokykloje vykdavo iškilmingi Tautos ir Valstybės švenčių minėjimai bei kiti renginiai, veikė būreliai.
1944 m. pradžios mokykla reorganizuota į progimnaziją, 1949 m. tapo septynmete mokykla, 1951 m. reorganizuota į vidurinę. 1954 m. išleista pirmoji, o 2003 m. penkiasdešimtoji abiturientų laida. 2005 m. pavasarį prie Miroslavo vidurinės mokyklos prijungus Obelijos, Radžiūnų, Talokių ir Vankiškių pradines mokyklas, jos tapo Miroslavo vidurinės mokyklos skyriais. Nuo 2014 m. Miroslavo vidurinė mokykla tapo gimnazija. 2017 m. prie jos prijungta Kumečių pagrindinė mokykla.
Šaltiniai
‎
Čilekas
Čilekas − miestas Samarkando vilajeto Pajaryko tumane (Uzbekija). Miesto teises gavo 1981 m. Iki Taškento − 255 km, iki vilajeto centro Samarkando − 31 km.
Mieste yra keletas vidurinių mokyklų, taip pat keli koledžai: žemės ūkio, transporto ir informacinių technologijų.
Pramonė
Mieste yra medvilnės apdorojimo gamykla, keletas nedidelių maisto pramonės įmonių.
Marius Papšys
Marius Papšys (g. 1989 m. gegužės 13 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, saugas. Lietuvos nacionalinės rinktinės žaidėjas.
Trenerio karjera
Karjerą pradėjo „Vilniaus“ klube, 2009 m. išvyko į Rusiją, Permės „Amkar“ klubą, kur žaidė dublerių komandoje.
2010 m. grįžo į Lietuvą, atstovavo Klaipėdos klubui.
2011 m. persikėlė į Čekiją. Atstovavo tuometiniam 1. FK Příbram.
2013 m. pradžioje pasirašė dvejų metų sutartį su Klaipėdos „Atlanto“ klubu.
, „Neptūno“ rungtynėse prieš Panevėžio B komandą, pelnė „pokerį“ (keturis įvarčius). FK Neptūnas laimėjo rungtynes 5:0.
2022 m. žaidė Antroje lygoje ir buvo Joniškio „Saned“ nariu.
Karjera rinktinėse
2010 m. su Lietuvos U-21 rinktine laimėjo Baltijos taurę.
Lietuvos nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2011 m., draugiškose varžybose prieš Norvegiją.
Trenerio karjera
2022 m. įgijo UEFA B trenerio licenciją.
Lietuviškos apyvartinės proginės monetos
Lietuviškos apyvartinės proginės monetos yra kaldinamos Lietuvos monetų kalykloje, Vilniuje.
Aleksandras Grynas (1880)
Šis straipsnis apie rusų rašytoją, apie latvių rašytoją skaitykite Aleksandras Grynas (1895)
Biografija
1863 m. sukilimo dalyvio, ištremto iš Vilniaus gubernijos Dysnos valsčiaus į Viatkos gubernija, sūnus. Motina mirė, kai Aleksandrui buvo 13 metų. Klajojo po Rusiją, dirbo kroviku, aukso ieškotoju, cirko artistu, jūreiviu. 1902 m. užmezgė ryšį su eserais, jų agitatorius įvairiuose miestuose. 1903 m., 1906 m., 1910 m. buvo teisiamas ir tremiamas. Nuo 1907 m. gyveno su nusipirktu svetimu pasu, tais pačiais metais išspausdintą apsakymą „Atsitikimas“ pasirašė A. Gryno slapyvardžiu. 1916 m. buvo priverstas slapstytis Suomijoje, grįžo į Petrogradą tik po Vasario revoliucijos. 1919 m. Raudonosios armijos dalinio ryšininkas, susirgęs šiltine demobilizavosi ir tapo profesionaliu rašytoju. 1924 m. apsigyveno Kryme.
Bibliografija
thumb|left|200px
Ampolis
Ampolis – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, už 1 km nuo Spitrėnų.
Daugirdiškių dvaras
miniatiūra|250px|right|Dvaro griuvėsiai
Daugirdiškių dvaras – dvaras, buvęs Daugirdiškėse, Monio ežero saloje. Dabar išlikę dvaro griuvėsiai.
Istorija
XVI a. Gerkiškių dvaras įkurtas saloje, kuri su krantu sujungta pylimu. Dvarą valdė Jonas Zaviša. Jo žmona, tapusi našle, ištekėjo už R. Daugirdo (B. Daugirdo, Ldk žygūno sūnus) ir dvaras pavadintas Daugirdiškėmis. Daugardas buvo iš bajorų giminės, kuri iškilo valdant Vytautui, o vėliau užimdavo svarbius postus Ldk dvare.
1733–1763 m. Riomeriai saloje pastatydino rūmus, bet jų nebaigė. 1865 m. juos nupirko grafas Juozapas Tiškevičius ir ten įrengė spirito varyklą. 1924 m. per žemės reformą dvaras išparceliuotas.
Vignankai
Vignankai – kaimas Lenkijos rytuose, Stara Kornicos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į pietryčius nuo Losicės ir apie 132 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Grandinėlė (kolektyvas)
right|thumb|240px|Ansamblis „Grandinėlė“ „Grandinėlė“ – Panevėžio tautinių šokių kolektyvas.
Istorija
1977 m. Panevėžio m. statybos tresto kultūros ir sporto rūmuose atvykusi atlikti diplominės praktikos Zita Rimkuvienė įkūrė vaikų ir jaunimo tautinių šokių kolektyvą, kuriam 1992 m. buvo suteiktas šokių ansamblio „Grandinėlė“ vardas.
Ansamblio meno vadovė – choreografė, Lietuvos kultūros žymūnė, respublikinių ir pasaulio lietuvių dainų švenčių baletmeisterė, tarptautinės meno organizacijos IOV prie UNESCO narė, Lietuvos choreografų sąjungos narė – Zita Šeputytė – Rimkuvienė.
Ansamblio „Grandinėlė“ kraičių skrynioje – 11 respublikinių ir pasaulio lietuvių dainų ir šokių švenčių, 58 tarptautiniai šokių festivaliai Europoje ir Pasaulyje, daugiau nei 1000 koncertų. Ansamblyje šoka daugiau nei 100 jaunųjų panevėžiečių nuo šešerių iki aštuoniolikos metų, kurie skiria savo laisvalaikį tautinio šokio puoselėjimui. Koncertinėje ansamblio programoje – lietuvių liaudies tautiniai ir naujausi garsiausių Lietuvos baletmeisterių sukurti sceniniai šokiai bei vadovės Z. Rimkuvienės sukurtos choreografinės kompozicijos.
Rokas Abartis
Rokas Abartis (g. 1843 m.) – lietuviškos spaudos platintojas, knygnešys.
1886 m. vasario 20 d. sulaikytas Tauragės brigados pasienio sargybinių Gargždų muitinės zonoje. R. Abartis gabeno 20 egzempliorių knygų lietuvių kalba. Jis prisipažino, kad knygas pirko Mažojoje Lietuvoje. 1888 m. Kauno apygardos teismo nuosprendžiu išteisintas, tačiau po 3 mėnesių jį panaikino Vilniaus teismo rūmai.
Neizergis
Neizergis – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 10 km į vakarus nuo Biržų.
Istorija
1958-1992 m. kolūkio „Pergalė“ gyvenvietė.
2020 m.
2020 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lietuvoje
Lietuvos seimas 2020 metus paskelbė Steigiamojo seimo šimtmečio, Jono Pauliaus II, Ateitininkų, Mokyklų bendruomenių, Vaikų emocinės gerovės, Vilniaus Gaono ir Lietuvos žydų istorijos, UNESCO Pasaulio paveldo Lietuvoje, Čijunės Sugiharos, Eugenijos Šimkūnaitės ir Tautodailės metais.
Pasaulyje
Pasaulyje plito COVID-19 epidemija, prasidėjusi 2019 m. pabaigoje Kinijoje. 2020 m. pabaigos duomenimis oficialiai patvirtinta apie 83,5 mln. susirgimų ir 1,82 mln. mirčių visame pasaulyje.
Kardiomiocitas
thumb|300px|Širdies raumuo Kardiomiocitas  – širdies raumens (miokardo) struktūrinis funkcinis vienetas. Normalus kardiomiocitas yra 10–20 mikrometrų pločio ir 80–100 mikrometrų ilgio, jo centre yra vienas arba du branduoliai. Pagrindinės kardiomiocito sudedamosios dalys – tai kontraktilinis miocito vienetas – sarkomeras, įterptiniai diskai, plyšinės jungtys bei mitochondrijos.
Ngorongoras
Ngorongoras – užgesęs ugnikalnis yra Didžiajame riftiniame slėnyje, Žemės plutos rifto, vingiuojančio per Afriką nuo Mozambiko iki Sirijos, rytinėje atšakoje, Tanzanijoje. Ngorongoro reiškia „didelė duobė“.
Kardiomiocitas
Pagrindinė funkcija – kontraktiliškumas. Periodiškai susitraukinėdamas kardiomiocitas ir visas širdies raumuo geba palaikyti efektyvią maisto medžiagų ir deguonies apykaitą žmogaus organizme. Susitraukimo jėga periodiškai gali keistis dėl dviejų reguliavimo mechanizmų: heterometrinio ir homeometrinio.
Ngorongoras
Per milijonus metų milžiniški Žemės plutos slėgiai per silpnas rifto vietas ugnikalnių virtinėje – ji dabar sudaro Rytų Afrikos Kraterių grandinę – išstūmė magmą į paviršių. Ngorongoras yra vienas šių ugnikalnių. Kitados jis buvo kūgio pavidalo ir beveik dvigubai aukštesnis negu dabar. Tačiau kai maždaug prieš 2,5 mln. metų galų gale išsieikvojo jo paskutinio išsiveržimo galia ir visos po jo kūgiu buvusios magmos židinys ištuštėjo, kūgio viršūnė susmego į tuštumą. Dabar iš jo likusi tik Apskritojo stalo kalva šiaurės vakarinėje kraterio dalyje.
Kardiomiocitas
Sarkomerai
thumb|350px|Kardiomiocito sandara Dryžuota skaidulos išvaizda yra dėl sarkomerų, t. y. kontraktilinių kardiomiocito vienetų, kuriuos sudaro kontraktilūs baltymai – aktinas ir miozinas. Morfologiškai kardiomiocito sarkomeras yra panašus, bet ne tapatus griaučių raumenų sarkomerui. Kardiomiocitų miofibrilių struktūra ir susitraukimo mechanizmas tapatūs griaučių ruožuotojo raumens miofibrilėms. Tarpus tarp miofibrilių užpildo sarkoplazma. Jos yra daugiau apie branduolius. Sarkoplazmoje gausu per visą sarkomero ilgį išsidėsčiusių didelių šakotų sarkosomų, daug glikogeno. Dėl to širdies raumuo yra gerai aprūpinamas deguonimi. Sarkoplazminį tinklą sudaro siaurų cisternų sistema, apgaubianti kiekvieną miofibrilę. Į jį T vamzdeliai įsiterpia ties Z linijomis. T vamzdeliai du kartus platesni už skeleto skersaruožių raumenų ir kontaktuoja tik su viena terminaline cisterna. Toks kontaktas vadinamas diada. Terminalinės cisternos nedidelės ir nesudaro tipinių triadų.
Įterptiniai diskai
Širdies raumens ląstelės yra glaudžiai susijungusios viena su kita kardiomiocitų galuose esančiomis gausiomis interdigitacijomis bei specialiomis jungtimis, dar vadinamomis įterptiniais diskais. Šios struktūros neleidžia susitraukimo metu ląstelei atitrūkti nuo ląstelės. Stebint šviesos mikroskopu įterptiniai diskai matomi kaip statmeni brūkšneliai, elektroniniu mikroskopu – atrodo kaip laipteliai. Įterptinių diskų skersinėse srityse yra daug desmosomų (sukibimo dėmių, ). Desmosomos sujungia ląsteles mechaniškai.
Ngorongoras
Ngorongoras yra šešta pagal dydį pasaulio kaldera – apie 18 km skersmens ir beveik taisyklingai apskrita. Be to, tai didžiausia kaldera su nepertraukiama ketera. left|thumb|250px|Gyvūnai Ngorongore Ant kraterio dugno, užimančio 260 km², galima pamatyti vieną didžiausių Afrikoje gyvūnijos sankaupų, maždaug – 30 000 gyvūnų. Ngorongoro krateryje galima rasti įvairių gyvūnų. Čia laikosi apie 50 skirtingų didelių žinduolių rūšių, tarp jų liūtų, dramblių, raganosių, hipopotamų, žirafų, įvairių antilopių, pavyzdžiui, kanų ir impalų, žaliųjų markatų, babuinų, tapyrų ir hienų. Be to, įsikūrę daugiau kaip 200 paukščių rūšių. Iš tikro šis krateris – mažytis laukinio Rytų Afrikos gyvūnijos pasaulio pavyzdys. Dauguma Ngorongoro gyvūnų ištisus metus gyvena krateryje – čia vandens yra net sausuoju sezonu. Du šaltiniai ir dvi upės – Mungė ir Lonjokė – maitina daug pelkių ir pagrindinį seklų sodos ežerą, vadinamą Magadžiu.
Kardiomiocitas
Plyšinės jungtys
Srityse, lygiagrečiose miofibrilėms, yra plyšinės jungtys. Jomis plinta nervinis impulsas iš ląstelės į ląstelę, todėl jos susitraukia sinchroniškai. Kardiomiocitus iš išorės apkloja pamatinė membrana. Jungdamiesi tarpusavyje jie sudaro skaidulas, tačiau nesuformuoja pluoštų, bet jungiasi nereguliariomis anastomozėmis. Tarp tarp skaidulų yra plonas puraus jungiamojo audinio sluoksnis, kuriame gausu kraujagyslių.
Mitochondrijos
Kardiomiocitų, kuriems būdingas aerobinis metabolizmas, citoplazmoje yra labai daug mitochondrijų. Jos sudaro 35 proc. ląstelės tūrio ir yra išsidėsčiusios tarp miofibrilių, šalia jų po sarkolema ir aplink branduolį. Mitochondrijų ultrastruktūra labai greitai kinta veikiant žalingiems veiksniams. Net dėl trumpalaikės išemijos gali atsirasti ryškių pakitimų (edema ir vakuolizacija).
Ngorongoras
Kasmet po ilgojo lietaus sezono – nuo gruodžio iki balandžio ar gegužės – kraterio pievos sodriai sužaliuoja, jas užtvindo derlingoje vulkaninėje dirvoje tarpstančios rausvos, geltonos, mėlynos ir baltos gėlės: petunijos, lubinai, saulutės ir reti mėlynieji dobilai. Nuo gegužės iki lapkričio krateris pamažu keičia spalvą iš žalios į geltoną, paskui gelsvai rudą ir šviesiai rudą.
Kardiomiocitas
Skaidulos susitraukimo mechanizmas
Širdies raumens kontraktiliškumas (gebėjimas susitraukti) yra viena svarbiausių jo savybių. Skaidulos susitraukimo metu aktino ir miozino filamentų ilgis nekinta. Aktino laisvieji galai priartėja prie M linijos, sumažindami H zonos plotį. Priešingi aktino filamentų galai prisitvirtinę prie Z linijos, todėl jiems slystant atsirandanti tempimo jėga suartina Z linijas, I disko plotis sumažėja, A disko plotis nepakinta, sarkomeras sutrumpėja. Raumenį ištempus, sarkomeras pailgėja, tačiau dėl jo elastinių savybių vėl atsistato. Skaidulai maksimaliai susitraukiant, sarkomero plonieji filamentai giliai įsiterpia tarp storų ir jų laisvi galai net gali susiliesti, o H zona visai išnykti. Raumeninių skaidulų susitraukimą valdo sarkoplazminis tinklas, kontroliuodamas Ca jonų koncentraciją miofibrilėse.
Pramiežiai
Pramiežiai – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Stakliškių.
Ngorongoras
Kraterio keteros atitvertiems nuo išorinio pasaulio, Ngorongoro gyvūnams nieko, ko reikia gyvenimui, nereikia ieškoti. Tik maža dalis gyvūnų iškeliauja iš kraterio senais, per jo keterą vedančiais takais. Jie susilieja su sausuoju sezonu lygumose migruojančiais gyvūnais, o vėliau sugrįžta. Šie migruojantys gyvūnai sudaro labai mažą procentą, bet jie susieja Ngorongoro gyvūniją su bendru genetiniu išorinio pasaulio fondu.
1979 m. Ngorongoras įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Sonik Kicks
Sonik Kicks – vienuoliktasis studijinis britų atlikėjo Paul Weller albumas, išleistas 2012 m. kovo 19 d. Albumas susilaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje, tapdamas ketvirtuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę.
Mirties lenktynės
Mirties lenktynės - 2008 JAV fantastinis veiksmo filmas. Ateityje kalėjimuose organizuojamos mirtinos lenktynės, kurių čempionai gauna laisvę.
Juozas Pavilonis
Juozas Pavilonis (1875–1961) – verslininkas, visuomenininkas.
1917 m. rugsėjo 18 – rugsėjo 22 d. dalyvavo Vilniaus konferencijoje, kurioje buvo išrinkta Lietuvos taryba, atkūrusi Lietuvos nepriklausomybę.
Vedė Konstanciją Žukauskaitę-Pavilonienę (1885–1970) – rašytojo Antano Žukausko-Vienuolio seserį. Sūnus Juozas Pavilonis (1911-1999) – žemėtvarkininkas matininkas, atsiminimų apie A. Vienuolį autorius. Dukra Bronė Pavilonytė-Kazokaitienė (1915–2012) – pedagogė piešimo ir darbų mokytoja, muziejininkė.
Vesprėmas
Vesprėmas – miestas vakarinėje Vengrijoje, į šiaurę nuo Balatono ežero. Vesprėmo medės centras. Per miestą eina Budapešto-Sombathėjaus geležinkelis ir Sėkešfehėrvaro-Graco kelias, prateka Šėdo upė. Metalo, medžio apdirbimo, tekstilės, maisto pramonė. Chemijos technologijos institutas, chemijos, naftos ir dujų pramonės mokslinių tyrimų institutai. Bakonio muziejus (senovės romėnų palikimo, liaudies meno).
Architektūros paminklai: viduramžių pilies liekanos, XIII a. gotikinė koplyčia, 1776 m. barokiniai vyskupo rūmai.
Milogrado kultūra
thumb|300px|Geležies amžiaus kultūros: Tamsi žalia spalva – Šiaurės grupė Tamsi raudona spalva – [[Jastorfo kultūra Geltona spalva – Harpštedto–Nynburgo kultūra Oranžinė spalva – Keltų grupė Šviesiai žalia – Pamario kultūra Salotinė spalva – Namelio formos urnų kultūra Violetinė spalva – Vakarų baltų pilkapių kultūra Šviesiai raudona spalva – Rytų baltų miško juostos kultūra Turkio spalva – Milogrado kultūra Juoda spalva – Estijų grupė]] Milogrado kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, VII – III a. pr. m. e. gyvavusi Pietų ir Vidurio Baltarusijos ir Šiaurės Ukrainos teritorijoje. Pavadinta pagal 1951 m. tirtą piliakalnį prie Milogrado kaimo (Rečycos rajonas, Gomelio sritis, Baltarusija).
Charakteristika
Milogrado kultūros žmonių verslai – gyvulininkystė (galvijai, arkliai), žemdirbystė (kviečiai, miežiai, soros). Gyveno didelėse neįtvirtintose gyvenvietėse ir piliakalniuose. Piliakalniai dažniausiai įkurti pelkių apjuostų smėlėtų kalvų viršūnėse, apsaugoti pylimais ir grioviais. Vyrauja keturkampio plano, 4 x 4 m dydžio stulpinės, rečiau – rentinės konstrukcijos, truputį įleisti į žemę pastatai.
Milogrado kultūros gyventojai intesyviai vertėsi geležies gavyba ir kalvyste, gamino ginklus (strėlių antgaliai), darbo įrankius (peiliai, pjautuvai, ylos), iš bronzos – papuošalus (žiedai, auskarai, apyrankės, smeigtukai, kabučiai, spiralinės įvijos), iš molio – darbo įrankius (svareliai, pasvarai, verpstukai). Lipdė apvalių formų pūstašonius, daugiausia neornamentuotus indus profiliuotu pakraščiu ir plokščiu dugnu. Mirusiuosius laidojo degintus arba nedegintus. Įkapės negausios.
Milogrado kultūros gyventojus vieni tyrinėtojai priskiria prie Dniepro baltų, kiti – prie slavų. Manoma, III – II a. pr. m. e. Milogrado kultūrą pakeitė Zarubincų kultūra.
Magadžio ežeras
Magadžio ežeras – seklus sodos ežeras Didžiajame riftiniame slėnyje, Rytų Afrikoje, Kenijoje.
KK121
miniatiūra|250px|right|Kelias ties [[Juostininkais]] Krašto kelias 121 – kelias, jungiantis Anykščius ir Panevėžį. Kelio ilgis – 57 km.
Magadžio ežeras
Magadžio ežeras tyvuliuoja atokioje pusdykumėje, dieną temperatūra čia pakyla iki 38 °C, jo vanduo prisodrintas sodos.
KK121
Prasideda Anykščiuose, Troškūnų g. Eina per Anykščių ir Panevėžio rajonų savivaldybių teritorijas. Svarbiausios gyvenvietės šalia kelio – Troškūnai, Miežiškiai ir Velžys. Baigiasi Panevėžyje, Velžio kelyje.
Magadžio ežeras
Vanduo iš ežero neišteka, bet šimtmečiais garuoja, todėl jame daug druskos. Esant tam tikram apšvietimui, vanduo įgauna ryškiai mėlyną atspalvį. Tame vandenyje išgyvena tik dumbliai ir kai kurie vėžiagyviai, pavyzdžiui, krevetės, tačiau jis tinka didiesiems flamingams, randantiems čia maisto. Gyvena ir mažieji flamingai.
Mokslininkai mano, kad požeminių versmių vanduo riftinio slėnio dugne papildo ežerų sodos kiekį. Magadyje soda (mineralas trona) komerciniais tikslais išgaunama nuo XX a. pradžios, ir jos atsargos nemažėja. Karštuosius šaltinius ir garuojančius geizerius kaitina vulkaniniai procesai. Magadyje, kaip ir Natrono ežere karšti šaltiniai yra vienintelis palyginti gėlas vanduo; jame gyvena nykštukinių tiliapijų – vietinių žuvų, prisitaikiusių gyventi karštame vandenyje – rūšis.
KK121
Tris kartus kerta Nevėžio upę.
Istorija
Atkarpa tarp sankryžos su iki pat Panevėžio tarnavo kaip pagrindinis kelias, jungiantis Vilnių su Panevėžiu, kol nebuvo nutiesta  automagistralė.
Pezaro ir Urbino provincija
2006 m. referendume 7 Montefeltro savivaldybės balsavo už prijungimą prie Riminio provincijos 2009 m. rugpjūčio 15 d. Tai Kasteldelčis, Majolas, Novafeltrija, Penabilis, San Leonas, Sant'Agata Feltrija ir Talamelas.
Pirmasis laiškas Timotiejui
Pirmasis laiškas Timotiejui – vienas iš trylikos, manoma, apaštalo Pauliaus parašytų laiškų.
Timotiejui, kuriam šis laiškas adresuotas, buvo patikėta vadovauti Efezo bažnyčiai. Šiame laiške Paulius skatina Timotiejų toliau tarnauti Jėzui Kristui. Pirmajame laiške Timotiejui glaustai ir konkrečiai nurodoma, kokios savybės reikalingos krikščionių dvasininkui, kaip geriausia bažnyčiose vadovauti skirtingoms žmonių grupėms. Taip pat parodoma, kaip geriausia atremti klaidingus mokymus – rūpestingai ir nuodugniai mokant krikščioniško tikėjimo.
Parašymo laikas
Tiek abu laiškai Timotiejui, tiek laiškas Titui, vadinami pastoraciniais laiškais. Jų stilius ir tematika panašūs. Iš šių laiškų galima suprasti, kad Paulius buvo paleistas iš namų arešo Romoje (Apaštalų darbuose tai neminima), atliko dar vieną misijų kelionę. Dėl šios priežasties yra manančių, kad šiuos laiškus parašė ne Paulius, kad jie buvo parašyti vėliau, remiantis kai kuriais Pauliaus užrašais.
Plaukuotoji jonažolė
Plaukuotoji jonažolė (Hypericum hirsutum) – jonažolinių (Hypericaceae) šeimos jonažolių (Hypericum) genties augalas.
Jauli provincija
Jauli provincija  – provincija Peru, Chunino departamento šiaurės vakarinėje dalyje. Provincija padalinta į 10 apygardų. Sostinė – La Oroja.
Apygardos
thumb|left|240px|San Kristobalio kasykla
Aukštutinis Istsaidas
250px|thumb|right|Vaizdas nuo 96-osios gatvės, pietų link Aukštutinis Istsaidas  – apylinkė Manhatane, Niujorke, esanti tarp Centrinio parko ir Rytų upės. Apylinkė kadaise buvo žinoma „Šilko kojinių rajono“ pavadinimu, su vienomis aukščiausių nekilnojamo turto kainų šalyje. Apylinkėje gyvena daugybė garsių žmonių, yra gausu kultūros centrų, bei buvo nufilmuotas ne vienas žymus filmas.
Kainų lygis
Istsaide nekilnojamo turto kainos yra vienos iš aukščiausių šalyje. Pagal 2002 m. statistiką, vidutinė kaina už vieną kvadratinę pėdą siekė 856 JAV dolerius, 2006 m. kaina pakilo iki 1200 JAV dolerių. Dėl didelių nekilnojamo turto kainų, paprasčiausių prekių kainos yra maždaug 50–200 % didesnės, nei priemiestyje.
Gyventojai
2000 m. apylinkėje gyveno 207 543 žmonės, gyventojų tankumas sudarė 118 184 žmones kvadratinėje mylioje (45 649 žm./km²). Rasinis pasiskirstymas buvo: 88,25 % baltaodžių, 6,14 % azijiečių, 2,34 % juodaodžių, 0,09 % indėnų, 0,04 % Ramiojo vandenyno gyventojų, 1,39 % kitos rasės, bei 1,74 % dviejų arba daugiau rasių žmonių. 5,62 % buvo ispanų kilmės. 21 % gyventojų buvo gimę užsienyje, iš jų 45,6 % buvo gimę Europoje, 29,5 % Azijoje, 16,2 % Lotynų Amerikoje, bei 8,7 % kitose pasaulio kontinentuose. Moterų ir vyrų santykis rajone buvo 125 moterys 100-ui vyrų.
Pagal 2000 m. statistiką vidutinės pajamos vienam gyventojui siekė 85 081 JAV dolerių, 75,6 % apskrities suaugusiųjų (25+) buvo įgiję bakalauro arba aukštesnį išsilavinimo laipsnį.
Melniko žydų kapinės
Melniko žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XIX a. Melniko mieste. Kapinių teritorija 0,7 ha, kurioje išlikę apie 50 antkapių su užrašais hebrajų kalba.
Kėninis maumedis
Kėninis maumedis (Larix griffithii) – spygliuotis medis, priklausantis pušinių (Pinaceae) augalų šeimai. Auga rytų Himalajuose (Nepale, Butane, Sikime, Tibete, Arunačal Pradeše), 3000-4100 m aukštyje.
Medis ~20 m aukščio, kamieno skersmuo 80 cm. Senų medžių žievė pilkšvai ruda, su ilgomis raukšlėmis. Spygliai šviesiai žali, 2,5-5,5 cm ilgio, rudenį ryškiai pagelsta ir nukrenta. Kankorėžiai cilindriški, 5-11 cm ilgio, šviesiai rudi. Sėklas subrandina spalį.
Šaltiniai
thumb|left|200px|Požymiai
Danutė Dirginčiūtė
Danutė Dirginčiūtė (Tamulienė) (g. 1942 m. balandžio 10 d.) – Kauno valstybinio muzikinio teatro solistė (mecosopranas), viena žymiausių dainininkių Lietuvos operetės istorijoje, ilgametė Kauno muzikinio teatro primadona.
Biografija
D. Dirginčiūtė gimė 1942 m. balandžio 10 d. Buitkiškių km. (Jurbarko raj.). 1959 m. baigusi Eržvilko vidurinę mokyklą, D. Dirginčiūtė įstojo į Kauno ekonomikos technikumą, kurį 1961 m. baigusi, pradėjo dirbti Skaudvilės statistikos inspekcijoje.
1968 m. D. Dirginčiūtė baigė Kauno J. Gruodžio aukštesniąją muzikos mokyklą ir tais pačiais metais sukūrė pagrindinį Grafienės Cedlau vaidmenį premjeriniame Johano Štrauso operetės „Vienos kraujas“ spektaklyje. Šis vaidmuo D. Dirginčiūtę išgarsino. Vėliau ji kūrė pagrindinius vaidmenis visose teatro statomose operetėse, miuzikluose bei kai kuriose operose.
1973 m. vyko Lietuvos kūrybinio jaunimo apžiūros konkursas ir 31-erių metų D. Dirginčiūtė tapo jo laureate už itin gerai sukurtą Odetės vaidmenį I. Kalmano operetėje „Bajaderė“. Po ketverių metų, 1977 m., jai suteiktas prestižinis LTSR nusipelniusios artistės vardas, o 1984 m. D. Dirginčiūtė apdovanota Lietuvos Teatro Sąjungos garbės raštu už geriausią sezono vaidmenį – Grafaitę Maricą Imrės Kalmano operetėje „Grafaitė Marica“. Šis spektaklis buvo nufilmuotas, rodomas per teleziviją bei susilaukė didelio pasisekimo ir pripažinimo.
Vėliau D. Dirginčiūtė buvo apdovanota daugybe garbės raštų ir premijų. 1997 m. ji tapo prestižinio „Kristoforo” prizo laureate operetės nominacijoje už Viktorijos vaidmenį P. Abrahamo operetėje „Viktorija“.
Jos „auksinis duetas“ su scenos partneriu Mykolu Rekiu susilaukė palankiausių įvertinimų tiek iš profesionalių muzikos kritikų, tiek iš operetės gerbėjų.
Žlugus Tarybų Sąjungai, lietuvių operetės primadona pasirodė užsienio scenose, kur buvo palankiai įvertinta.
2007 m. D. Dirginčiūtei įteiktas „Auksinis scenos kryžius“ už antraplanį Kunigaikštienės Kudenštain vaidmenį Imrės Kalmano operetėje „Grafaitė Marica“.
Nurabadas
Nurabadas − miestas Samarkando vilajeto Nurabado tumane (Uzbekija). Tumano administracinis centras. Miesto teises gavo 1973 m. Iki Taškento − 315 km, iki vilajeto centro Samarkando − 58 km.
Iki 1983 m. buvo miesto tipo gyvenvietė Sovietabadas.
Jūriniai vėžliai
Jūriniai vėžliai (Cheloniidae) – slaptakaklių vėžlių šeima. Galūnės virtusios stipriais irklais. Jų galuose yra trumpi kai kurių pirštų nagai. Kaulinis šarvas žemas, iš dalies redukuotas, ypač pakitusi jo apatinė dalis, siekia 1 m ilgį. Galva ir galūnės įtraukiamos po šarvu tik iš dalies.
Tugra
thumb|right|300px| Mahmudo II tugra − „Chanas Mahmudas, Abdulo Hamido sūnus, amžinai pergalingas“ (osm.: طغرا, turk.: Tuğra) − osmanų sultono ar kalifo kaligrafiškas antspaudas arba parašas.
Jūriniai vėžliai
Gyvena tropinėse jūrose.
Tugra
Buvo naudojama valstybės dokumentams ar oficialiems laiškams pasirašyti, taip pat buvo kalama ant monetų ir tapoma ant mečečių vartų.
Jūriniai vėžliai
Šeimoje 5 gentys, 6 rūšys:
Tugra
Už tugros padirbinėjimą grėsė mirties bausmė.
FC Šiaulių Tigrai
Šiaulių „Tigrai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Šiaulių.
Netišynas
Netišynas  – srities reikšmės miestas Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. 2001 metais mieste gyveno 34 358 gyventojai. Plotis − 66 km². Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą minimas apie 1542 m., miesto statusas nuo 1984-ųjų metų, srities reikšmės miesto statusas nuo 1993-ųjų metų. Miestas įsikūręs prie Gorynės upės. Šalia miesto pastatyta didžiausia srities įmonė – Chmelnyckio atominė elektrinė
Didžioji antis
Didžioji antis (Anas platyrhynchos) – žąsinių (Anseriformes) būrio vandens paukštis. Iš šios laukinių ančių rūšies yra kilusios naminės antys (Anas platyrhynchos domesticus).
Išvaizda
left|thumb|150px|Didžiosios anties [[gaigalas (patinas)]] left|thumb|150px|Didžiosios anties [[patelė]] left|150px|thumb|Jauniklis thumb|right|200px|Ančių kreksėjimas
Didžiosios anties kūno ilgis (įskaitant uodegą) 50–65 cm, tarp abiejų išskėstų sparnų galų atstumas 81–98 cm, snapo ilgis 4,4-6,1 cm, kūno svoris 0,72–1,58 kg, o rudenį prieš migraciją imitusių ančių svoris gali siekti iki 2 kg.
Gaigalų plunksnų spalva yra pilka, krūtinė ruda, nugara rusva su juodu apvadu. Galva žalsvai melsva su baltu žiedu ant kaklo. Patelės netiek ryškios, jos yra pilkai rudos ir tik antsparniai turi metališkai melsvą veidrodėlį (kaip ir gaigalų).
Šeriasi kartą per metus nuo birželio mėnesio. Šėrimasis trunka apie mėnesį. Gaigalų išvaizda vasarą nedaug skiriasi nuo patelių. Liepos pradžioje juos galima atskirti tik pagal snapo spalvą. Gaigalų snapas lieka geltonas, o patelių – tamsiai rusvai-pilkas. Nuo liepos pabaigos ir patelių snapas pasidaro gelsvas. Nuo rugpjūčio vidurio pradeda augti naujos plunksnos.
Didžiosios antys turi apie 10 000 pūkinių ir dengiamųjų plunksnų, kurios jas saugo nuo drėgmės ir šalčio. Jos nuolat jas prižiūri, snapu sutepdamos riebalais, paimtais iš specialios liaukos virš uodegos.
Paplitimas
Didžioji antis labiausiai paplitusi ir labiausiai žinoma ančių rūšis. Sutinkama visame šiaurės pusrutulyje. Daugelyje vietų aptinkama su naminėmis antimis susikryžminusių ančių. Jos dažnai skiriasi savo išvaizda.
Biotopas
Gyvena prie vandens telkinių.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje tai dažniausiai sutinkama laukinių ančių rūšis.
Migracija
Didžiosios anties migracija priklauso nuo jų gyvenamosios vietos. Jeigu Lietuvoje perinčios antys žiemoti dar skrenda į pietvakarių Europą, tai vidurio Europoje gyvenanti populiacija nerodo jokių migracijos požymių.
Dauginimas
Didžiosios antys paprastai yra monogamės. Patelės peri kartą metuose. Nuo 7 iki 16 kiaušinių dėtis išperima per 25-28 dienas. Jaunikliai po aštuonių savaičių pradeda skraidyti.
Priešai
Natūralūs priešai – lapės, kiauniniai žvėreliai, paprastieji meškėnai, dalis plėšriųjų paukščių.
Amžius
Gamtoje didžioji antis išgyvena iki 15 metų amžiaus.
Kiti duomenys
Bendruomeninis paukštis, gyvena įvairaus dydžio kolonijomis. Gali skristi iki 110 km/val. greičiu.
AES
AES ( – pažangus šifravimo standartas) – šifravimo algoritmas, 2001 metais JAV paskelbtas standartu. Dar vadinamas Rijndael algoritmu, jo autoriai yra Joan Daemen ir Vincent Rijmen. Rijndael yra blokinis simetrinis algoritmas. Šifravimo raktai gali būti 128, 192, arba 256 bitų ilgio, o bloko ilgis 128 bitų.
Etapų raktų sudarymas
Etapo rakto sudarymas iš šifro rakto susideda iš dviejų pagrindinių dalių: rakto plėtimas ir etapo rakto pasirinkimas.
Nb – Bloko ilgis.
Nr – Etapų skaičius
kur RC[i]:
RC[1] = 01
kai Nk<6: '' KeyExpansion(byte Key[4*Nk] word W[Nb*(Nr+1)])
{
for(i = 0; i < Nk; i++)
W[i] = (Key[4*i], Key[4*i+1], Key[4*i+2], Key[4*i+3]);
for(i = Nk; i < Nb * (Nr + 1); i++)
temp = W[i – 1];
temp = SubByte(RotByte(temp)) XOR Rcon[i / Nk];
W[i] = W[i – Nk] XOR temp;
}
} '' Pirmieji Nk žodžių yra užpildyti šifro raktu. Kiekvienas tolimesnis žodis W[i] yra lygus prieš tai buvusio žodžio W[i–1] ir Nk pozicijų anksčiau buvusio žodžio W[ i-Nk ] XOR sumai. Kai indeksas i dalinasi iš Nk prieš atliekant operacija XOR, žodžiui W[i – 1]> įvykdoma funkcija RotByte, gautam rezultatui įvykdoma SubByte, dar pridedama Etapo konstanta Rcon[i/Nk], ir po šių veiksmų gauta reikšmė sudedama XOR su žodžio W[ i-Nk ].
Skirtumas tarp atvejo kai Nk<=6 ir kai Nk>6, kuomet Nk>6, kai indeksas i-4 dalinasi iš Nk, atliekam SubByte operaciją žodžiui W[ i-1 ]
Šifravimas
kiekvienas baitas pakeičiamas Y,. Kuris yra skaičiuojamas taip:
Gautą rezultatas padedamas atgal. Sudedama bloko matrica su etapo rakto (Round key) matrica.
Šios operacijos kartojamos dešimt kartų, tik dešimta kartą neatliekama stulpelių maišymo operacija (MixColumns).
Gunta Gryva
Biografija
1967 m. baigė Latvijos dailės akademiją, mokėsi pas E. Kalninį, 1973 m. – Iljos Repino tapybos, skulptūros ir architektūros institutą Leningrade. 1967–1969 m. dėstė Rygos J. Rozentalio dailės mokykloje.
Kūryba
Aliejumi ir akvarele nutapė portretų, peizažų, figūrinių kompozicijų („Pilnametystės šventė“ 1968 m., „Nerimas“ 1972 m., „Vijos Artmanės portretas“, „Imanto Ziedonio portretas“, abu 1975 m., „Žemės galia“ 1984 m., „Autoportretas“ 1989 m., „Ruduo“ 1992 m.). Kūriniai poetiški, metaforiški, ryškių kontrastingų spalvų, laisvo ritmo, paremti improvizacija. Nuo 1966 m. dalyvauja parodose; individualios parodos: Jūrmala – 1975 m., Ryga – 1983 m., 1993 m., Paryžius – 1993 m.
Tabu
Tabu griežtumas ir paplitimas priklauso nuo visuomenės. Paprastai, itin griežti tabu būdingi nedidelėms gentims (Okeanijos, Afrikos, indėnų tautelėms), taip pat religinių dogmų sukaustytoms visuomenėms. Moderniose visuomenėse tabu galioja vis mažesniam reiškinių skaičiui, tabu pažeidimas nebesulaukia itin neigiamos reakcijos.
Tabu pavyzdžiai
คำต้องห้าม
Dubnas
Dùbnas  – miestas Ukrainos vakaruose, Rivnės srityje, prie Ikvos upės. Dubno rajono centras.
Istorija
left|thumb|250px|[[Dubno pilis|Dubno pilies įvažos bokštas]]
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą minimas 1099 m. XI a. – XII a. dalinės kunigaikštystės centras. XIII a. Haličo-Voluinės kunigaikštystės miestas, nuo XIV a. priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei, 1569 m. atiteko Lenkijai. XIV a. čia įsikūrė viena pirmųjų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žydų bendruomenių. 1498 m. suteiktos miesto teisės. Nuo 1795 m. priklausė Rusijos imperijai, 1920–1939 m. vėl Lenkijai, nuo 1939 m. priklauso Ukrainai.
1919–1921 m. ties Dubnu vyko atkaklios Lenkijos kariuomenės ir Raudonosios armijos kovos. Per Antrąjį pasaulinį karą 1941 m. įvyko vienas didžiausių to karo tankų mūšių tarp Vokietijos ir TSRS kariuomenių. 1941–1944 m. okupuotas vokiečių.
1939–1941 m. čia veikė NKVD stovykla lenkų karo belaisviams, 1942 m. – getas, išžudyta dauguma žydų. 1941 m. jų buvo apie 12 000 arba 58 % miesto gyventojų.
Turizmas
Dubne yra Kraštotyros muziejus, Dubno pilis, statyta 1489–1506 m., perstatyta XVIII a. antroje pusėje. Išlikę XVI a. miesto vartai, bernardinų bažnyčia ir vienuolynas, įkurtas 1614 m., po gaisrų atstatytas XVIII a., medinė XVII a. cerkvė, XVIII a. Liubomirskių rūmai ir XV-XVII a. kunigaikščių Ostrogiškių dvaras.
Kurdistano istorija
Senovės istorija
Seniausiais laikais lygumose į pietus nuo būsimojo Kurdistano klestėjo Mespopotamijos civilizacijos, tuo tarpu kalnuotas kraštas buvo mažai žinomas. Greičiausiai tai buvo klajoklių gutijų ir lulubėjų gyvenamas kraštas, kuriame nesusiformavo aukštesnė civilizacija ar valstybė.
Ikiislaminė regiono istorija labai artimai susijusi su keliais senoviniais regionais Zagroso ir Armėnijos kalnynuose, žinomais nuo II tūkst. pr. m. e. Šiaurinis Kurdistanas sutapo su Nairi (vėliau Armėnija) regionu, centrinis (Sorani Kurdstanas) - su Zamua regionu, o pietinis - su Paršua ir Elipi regionais.
Nairi regione žinomos daugybė gentinių valstybėlių, tikriausiai priklausiusių churitų lingvistiniam arealui. VIII-VII a. pr. m. e. Nairi regiono gentys susivienijo ir sukūrė Urartu karalystę, kuri didžiausios ekspansijos laikais apėmė visą šiaurinį Kurdistaną. Ją nusilpnino klajokliai gimiriai, vėliau Medijos imperija, ir stipriai keitėsi regiono tautinė sudėtis, kadangi senuosius neindoeuropiečius nairius keitė indoeuropiečiai armėnai. Regionas pradėtas vadinti Armėnija. Pirmoji etninių armėnų dinastija čia buvo Orontidai, žymiausios - Artašesidai ir Aršakuni. Jų viešpatavimas būsimojo Kurdistano teritorijoje tęsėsi iki pat IV a. Per šį ilgą laikotarpį Armėnų valstybingumą ne kartą pertraukė svetimos dinastijos, daugiausia kilusios iš Irano. Taigi, regioną valdė Medija, Achemenidai, Aleksandras Makedonietis, Seleukidai, Partai, Sasanidai.
Zamua regionas per istoriją visą laiką buvo geopolitiškai svarbi buferinė zona tarp Asirijos ir Urartų imperijų. Žymiausia valstybė regione buvo Mana, konsolidavusi valdžią VIII-VII a. pr. m. e., ir trumpai tapusi viena svarbiausių Artimųjų Rytų hegemonijų. Į pietus nuo jos buvo Paršua ir Elipi valstybės, pakankamai anksti patekusios į Asirijos valdžią. Nuo VII a. pr. m. e. pabaigos Zamua, Paršua ir Elipi buvo sparčiai iranizuojamos, o regionų gyventojai, maišydamiesi su iranėnais, formavo kurdų gentis.
Kurdų atėjimas
Nėra vieningai sutariama dėl kurdų tautos atsiradimo Didžiosios Armėnijos regione. Kurdų protėviais laikomos kelios senovės tautos. thumb|200px|Kurdistanas I a. pr. m. e.
Remiantis antrąja teorija, Korduenos gyventojai, kol valdomi Achemenidų Persijos, ne kartą buvo sukilę prieš jų valdžią. 189-90 m. pr. m. e. jie suformavo nepriklausomą valstybę, kurią vėliau užkariavo Armėnijos karalystė. Minimas paskutinis valstybės karalius Zarbienus, nugalėtas Tigrano Didžiojo. Kartu su Korduena tuometinio Kurdistano teritorijoje klestėjo ir kitos valstybės: asirų Adiabena, armėnų Copkas (Sofena), Aghdznikas (Azanena).
Apie 66 m. pr. m. e. Kurdistano valstybėlės atplėštos nuo Armėnijos karalystės ir atiteko Romos imperijai (čia sukurtos atskiros provincijos). Nuo 37 m. Kurdistano provincijos ėjo iš rankų į rankas, kovojant Romos imperijai su Partais, vėliau Sasanidais.
Islamizacijos laikotarpis
thumb|200px|Hamdanidų valdos VII a. nugalėjus Sasanidų imperija, Kurdistanas prijungtas prie Kalifato, pradėta krašto islamizacija.
Ilgainiui krašte pradėjo kilti vietinės, kurdiškos dinastijos ir valstybės, valdžiusios atskirus regionus. Ake, Andzevatsi buvo vienos pirmųjų. X a. regioną valdė kurdiškos dinastijos Hasanvahidai (959-1015, valdė rytinę dalį iš Dinavaro, kurį laiką buvo Bujidų vasalai), Anazidai (990-1117), Marvanidai (990-1096 valdė vakarų Kurdistaną). Maža to, kurdų kilmės dinastijos įsigalėjo ir kitose, ne kurdiškose, teritorijose: Armėnijoje (Šadadidai), Azerbaidžane (Ravadidai), Luristane (Hazaraspidai).
Greičiausiai per šį laikotarpį kurdai palaipsniui kurdizavo ir islamizavo dideles teritorijas į šiaurę, t. y. didžiulę dalį Istorinės Armėnijos, įskaitant tokius regionus kaip Aukštutinė Armėnija, Taronas, dalį Airarato, išstumdami etninius armėnus iš jų žemių.
Tiurkų valdymo laikotarpis
thumb|left|Kurdų kunigaikštystės 1835 m. thumb|200px|Zengidai thumb|200px|Ajubidai 1188 m. Po XI a. Seldžiukų viešpatavimo, Mosulo atabegai Zengidai (1127-1234 m.) suvienijo visą Kurdistaną.
XII a. patys kurdai įkūrė naują galingą dinastiją. Tai buvo Ajubidai (1171-1250), užkariavę milžiniškas teritorijas iki pat Egipto ir Jemeno. Tai buvo didžiausias kurdų ekspansijos laikotarpis.
Nuo XIII a. prasidėjo skaudžiausias Kurdistano istorijoje laikotarpis, nes valdė įvairios tiurkiškos dinastijos: Ilchanidai, Timūridai, Kara Kojunlu, Ak Kojunlu, o XVI-XVIII a. dėl regiono varžėsi Safavidai ir Osmanai. Jų valdymo laikais prieš kurdus buvo vykdoma nepalanki politika. Safavidų imperijoje daugybė kurdų buvo iškelti iš Kurdistano ir apgyvendinti Chorasane.
Tuo metu Kurdistano periferijose formavosi nepriklausomos ar pusiau priklausomos Kurdų kunigaikštystės, kaip Soranas, Babanas, Bochtanas ir kitos.
XX a.
thumb|150px|left|Neoficiali Kurdistano vėliava Apie 1920 m. nusistovėjo dabartinės sienos, pagal kurias istorinis Kurdistanas padalintas tarp keturių valstybių. Visose kurdai reiškė nepasitenkinimą, vyko maištai ir sukilimai. Iki dabar visose šalyse įvairios kurdų partijos ir organizacijos (ypač Kurdistano darbininkų partija) kovoja už Kurdistano suvienijimą.
Irano kurdai
Irano kurdams 1946–1947 m. - Mahabado Respubliką.
Irako kurdai
Irako kurdai 1960 m. pradėjo pilietinį karą dėl autonomijos. Irako valdžios nuolaidos nenumalšino nesutarimų, kol 2003 m. neįkurtas autonominis Kurdistano regionas.
Sirijos kurdai
تاريخ الشعب الكردي
Rokiškio apskritis
Rokiškio apskritis buvo Lietuvos šiaurės rytuose. Centras – Rokiškis.
Istorija
Apskritis sudaryta 1916 m. pavasarį vokiečių okupacinės valdžios. 1917 m. prie Rokiškio apskrities prijungta Jūžintų apskritis. Iki 1918 m. priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1921 m. šiaurinė apskrities dalis atiteko Latvijai. 1941–1944 m. apskritis įėjo į Ostlando Lietuvos generalinės srities Panevėžio krašto apygardą.
1946 m. naujai Kupiškio apskričiai perduoti Skapiškio ir Svėdasų valsčiai. 1950 m. birželio 20 d. apskritis pertvarkyta į Rokiškio rajoną (30 apylinkių), dalis teritorijos perduota Dusetų (6 apylinkės), Obelių (19 apylinkių) ir Pandėlio (16 apylinkių) rajonams.
Valsčiai
Apskrities valsčiai 1919–1950 metais:
Balinis (Zarasų r.)
Balinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 9 km į pietvakarius nuo Imbrado. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,26 km, plotis – iki 0,085 km. Altitudė 165,1 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais ir krūmynais – ežerą iš visų pusių supa miškas. Iš šiaurės rytų į vakarus ežerą prateka Juškų upelio intakas Kiaulinis (Zalvės upės baseinas).
Džiamanas
Džiamanas (Gyaaman ar Jamang) – istorinė valstybė XV–XIX a. egzistavusi Aukso kranto regione, dabartinės Ganos ir Dramblio Kaulo Kranto pasienyje. Jos užimamos teritorijos buvo Džiamano šiaurės rajonas ir Džiamano pietų rajonas (Ganos Brongų-Ahafo regione) ir Bonduku bei Tandos rajonai (Dramblio Kaulo Kranto Zanzano regione). Svarbiausi jos kūrėjai buvo akanai brongai, tačiau valstybėje svarbų vaidmenį vaidino ir kitos etninės grupės, kaip djulai, kulangai, ligbiai, nafanrai.