cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saulius Kubiliūnas
Biografija
1969–1971 m. Klaipėdos žvejybos laivyno radijo navigatorius, Klaipėdos uosto radijo centro pamainos inžinierius. 1972–1995 m. Biržų rajono Nemunėlio Radviliškio vidurinės mokyklos fizikos mokytojas, taip pat dėstė pradinį karinį rengimą, matematiką, braižybą, astronomiją, informatiką.
Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys nuo partijos įkūrimo. 1995–1997 m., 1997–1998 m., 2000–2003 m. ir 2003 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. Biržų rajono savivaldybės meras. 1997 m. rugsėjo-spalio mėn. Biržų „Saulės“ vidurinės mokyklos mokytojas. 1997–2000 m. LR Seimo narys. Vėliau mokytojavo Biržų „Atžalyno“ ir „Aušros“ vidurinėse mokyklose.
Praeityje aktyvus meno saviveiklininkas ir radijo sporto treneris. Domėjosi kaimo kultūra bei netradicinių sporto šakų puoselėjimu.
Žmona Valerija – matematikos mokytoja. Šeimoje išaugo du vaikai: sūnus Tomas ir duktė Jurga.
Help! (albumas)
Dainų sąrašas
Pirma pusė
Antra pusė
Kukesio apskritis
Kukesio apskritis  – viena iš 12 Albanijos apskričių. Apskritį sudaro Haso, Kukesio, Tropojės apygardos ir administracinis centras – Kukesis. Kukesio apskritis ribojasi rytuose su Kosovu, šiaurės vakaruose su Juodkalnija, o pietryčiuose su Makedonija. Šalies viduje ribojasi su apskritimis: Diberio – pietuose, Ležės – pietvakariuose ir Škoderio – vakaruose.
Kornelijus Matuzevičius
Kornelijus Matuzevičius (g. 1944 m. lapkričio 3 d. Joniškyje) – Lietuvos kino režisierius, operatorius.
Biografija
Tėvai Eugenijus Matuzevičius ir Dana Rutkutė, žmona Virginija Diana Matuzevičienė. 1963-1970 m. studijavo Kinematografijos institute Maskvoje. Dirbo Lietuvos kino studijoje: 1962-1963 m. kino operatoriaus asistentas, 1970-1989 m. – dokumentinio kino operatorius, dirbo daugiausia su rež. H. Šablevičium. Nuo 1990 m. – dokumentinio kino režisierius ir operatorius, kuria filmus su D. Matuzevičiene. Nuo 2001 m. Lietuvos muzikos akademijos (nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas.
Nufilmavo apie 70 dokumentinių filmų, kuriuose daugiausia nagrinėjamos būties problemos, pasakojami netradiciniai žmonių likimai, kultūra iškeliama kaip dvasios atgaiva.
1882 m.
1882 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Gimtadieniai
Nedatuota
Uralo Kamenskas
Uralo Kamenskas  – miestas vidurio Rusijoje, Sverdlovsko sriryje, pietrytiniame Vidurio Uralo šlaite, prie Kamenkos ir Isetės žiočių (Obės baseinas); rajono centras. Geležinkelio mazgas. Juodoji ir spalvotoji metalurgija, mašinų gamyba, siuvimo, avalynės, statybinių medžiagų, maisto pramonė. Veikia Uralo technikos universiteto bendrasis technikos fakultetas, Uralo ekonomikos, valdymo ir teisės instituto filialas, kraštotyros muziejus (įkurtas 1924 m.), dramos teatras.
Istorija
Įkurtas 1682 m. Vystėsi apie ketaus liejyklą. Miesto teises gavo 1935 m.
Pavadinimo kilmė
Miestas pavadintas pagal pro jį tekančią Kamenkos upę. Iki 1940 m. jis vadinosi Kamensku, bet vėliau pridėtas Uralo vardas, siekiant jį atskirti nuo Šachtų Kamensko.
Radioizotopinis termoelektrinis generatorius
thumb|right|350px|[[Cassini-Huygens zondo RTG generatoriaus schema]]
Radioizotopinis termoelektrinis generatorius (sutr. RTG) – elektros generatorius, kuriame energija išgaunama radioaktyviuoju skilimu. Tokiame įtaise šiluma, gauta skylant radioaktyvioms medžiagoms, termoporose konvertuojama į elektros energiją pasinaudojant Zėbeko efektu. RTG generatoriai yra naudojami kosminiuose zonduose, ypač kai nutolus nuo Saulės nepakanka Saulės baterijų teikiamos elektros energijos.
thumb|right|250px|[[Cassini-Huygens zondo RGT apžiūra]]
Pirmąjį radioizotopinį termoelektrinį generatorių 1961 m. panaudojo JAV. RTG generatorius naudojo Pioneer 10, Pioneer 11, Voyager 1, Voyager 2, Galileo ir kitos automatinės stotys. Toks generatorius naudotas ir marsaeigyje Curiosity.
Armonai (Raseiniai)
Armonai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Kaulakių. Išsibarstęs tarp miškelių, Kuranto upelio, Kaulakių tvenkinio ir vieškelio.
Istorija
XX a. Armonų kaimas ir keletas viensėdžių pateko į Kauno apskrities Betygalos valsčių.
Pokario metais apylinkėse veikė Kęstučio apygardos, Vaidoto partizanų rinktinės partizanai.
Burkina Faso himnas
Burkina Faso himnas – Burkina Faso valstybinis simbolis. Dar vadinamas Une Seule Nuit (iš pranc. „vienintelė naktis“) arba L’Hymne de la victoire („pergalės himnas“). Šis himnas sukurtas ir priimtas 1984 m., kuomet pakeitė iki tol galiojusį Aukštutinės Voltos himną (Hymne National Voltaïque). Une Seule Nuit sukūrė tuometis Burkina Faso prezidentas Thomas Sankara.
Červenė
Čèrvenė (, ; iki 1923 m. Ihùmenas,, ) – miestas vidurio Baltarusijoje, į rytus nuo Minsko, prie plento Minskas–Mogiliavas. Červenės rajono centras. Mieste išplėtota bitumų gamyba, medžio apdirbimas, maisto (daržovių džiovinimo, pieno) pramonė.
Istorija
Minima nuo 1387 m. XV a. pirmoje pusėje minimas Červenės dvaras, priklausė Kęsgailoms, nuo 1447 m. – Vilniaus vyskupams. 1793 m. Červenė atiteko Rusijos imperijai. Miesto teisės nuo 1795 m. XIX a. buvo miestas, Minsko gubernijos Ihumeno apskrities centras. 1899 m. Červenė nuniokota gaisro. Nuo 1924 m. – rajono centras.
1941 m. birželio 26 d. naktį NKVD Cagelnės miške prie Červenės įvykdė masines žudynes – sušaudyta ~2000 žmonių, tik ~200 pavyko pabėgti. Tarp sušaudytųjų buvo baltarusiai, lenkai ir lietuviai. Iš Kauno kalėjimo į Červenę buvo atvežta ~100 žmonių.
Sovietmečiu išvystyta maisto ir medienos pramonė.
Platelių seniūnija
Platelių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Plungės rajono savivaldybės šiaurės vakaruose.
Istorija
XVI a. Platelių seniūnija priklausė Žemaičių kunigaikštystei.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 7 seniūnaitijos:
Ipoa
Ipoa ežeras yra centriniame Paragvajuje, į pietus nuo Asunsjono, Paragvari ir Njeembuku departamentuose. Tai antras pagal dydį šalies ežeras. Įeina į Ipoa nacionalinį parką.
Edward Soja
thumb|Edward Soja Edvardas Soja ( g. 1941 m. Bronksas, Niujorkas, JAV) – postmodernus politinės geografijos atstovas ir miestų planuotojas, dirbantis UCLA universitete, Londono ekonomikos mokyklos profesorius. Apdovanotas Votreno Liudo premija (2015).
KK166
KK166 – krašto kelias, jungiantis Plungę ir Vėžaičius. Kelio ilgis – 36,39 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Makoto Kobayashi
Makoto Kobayashi (, g. 1944 m. balandžio 7 d.) – japonų fizikas. Kartu jis su Toshihide Maskawa atrado pažeistas simetrijos ištakas ir už tai 2008 m. buvo apdovanotas Nobelio fizikos premija.
KK166
Maršrutas
Kelias prasideda Plungėje, J. Tumo – Vaižganto gatvėje. Eina per Plungės ir Klaipėdos rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Varkaliai, Mardosai, Vieštovėnai, Kuliai. Baigiasi Vėžaičiuose, sankryžoje su. Piečiau Mardosų kelias kerta Miniją.
Pg.lost
Pg.lost – Švedijos instrumentinio postroko grupė, susikūrusi 2005 metais.
Čekijos futbolo varžybos 1945 m.
Čekijos futbolo varžybos 1945 m.
Romeo turi mirti
Romeo turi mirti – 2000 JAV veiksmo filmas. Filme pasakojama apie dviejų kriminalinių klanų nesantaiką ir meilę tarp vieno klano vaikino ir kito merginos.
Anita Melderė
Biografija
1972 m. baigė Latvijos dailės akademiją, mokytojas Eduardas Kalninis. Nuo 1973 m. Latvijos dailės akademijos dėstytoja, profesorė. Nuo 1993 m. dailininkų grupuotės B-13 narė.
Kūryba
Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu nutapė portretų, figūrinių kompozicijų („Aklas“ 1986 m., „Atstumia moteris“ 1992 m.), vėlesniuoju – abstrakčių kompozicijų („Audros stebuklas“ 1994 m., „Vasaros brizas“ 2003 m.). Paveikslai ekpresyvūs, vitališki, laisvos kompozicijos, perteikiantys vidinius išgyvenimus, būdinga ryškios spalvos, vyrauja poetinė nuotaika. Sukūrė grafikos kompozicijų, nuliejo akvarelių („Kova“ 2003 m.). Parodose dalyvauja nuo 1972 m. Personalinės parodos: Ryga – 1985 m., 1993–1997 m., Vilnius – 1986 m., Jūrmala – 1988 m., Torontas – 1990 m., Belgija – 1995 m., Vokietija – 1995 m., 1997 m.
Darbalaukis (Alytus)
Darbalaukis – kaimas Alytaus rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Butrimonių.
Impulsas (signalas)
thumb|Realiai stebimi skaitmeninės elektronikos impulsai Signalų apdorojimo teorijoje sąvoka impulsas – staigus, trumpalaikis pokytis signalo amplitudėje nuo pagrindinės vertės iki aukštesnės arba žemesnės vertės su staigiu grįžimu į pagrindinę vertę.
Teoriškai įsivaizduojamo stačiakampio formos impulso dažnio spektras būtų begalinis, ir realiai tokie impulsai neegzistuoja. Visiems praktikoje pasitaikantiems elektros impulsams būdingi iškraipymai. Realiai įtampa iš pradžių laipsniškai (bet ne staiga) didėja („frontas“), paskui prasideda pereinamieji procesai, po kurių nusistovi naujas lygmuo („nugara“). Impulsui pasibaigus, įtampa panašiai laipsniškai krenta, po kol vėl vyksta pereinamieji procesai („uodega“). Šių iškraipymų mastas ir pobūdis priklauso nuo konkrečių elektronikos sprendimų. Dėl šių trukdančių tarpinių efektų loginio signalo nulio ir vieneto lygmenys negali būti pernelyg arti vienas kito. Tik į įtampos slenksčius reaguojanti elektros grandinė atkuria pradinę (stačiakampę) įtampos formą, tačiau dėl baigtinio kylančios ir besileidžiančios dalies statumo toks atkurtas impulsas laiko atžvilgiu vėluoja.
Iškraipymus turi ir kiti (pavyzdžiui, trikampio formos) impulsai.
Parako sąmokslas
thumb|250px|Sąmokslininkai
1605 m. Parako sąmokslas – provincinės Anglijos katalikų grupuotės, vadovaujamos Roberto Keitesbio, nepavykęs bandymas nužudyti Anglijos karalių Jokūbą VI bei sunaikinti Parlamentą.
Priešistorė
Sąmokslą paskatino 1604 m. įvykdytos parodomosios katalikų mirties bausmės. Laikoma, kad Anglijos katalikai buvo nusivylę naujojo Anglijos karaliaus Jokūbo VI tęsta katalikų persekiojimo politika.
Sąmokslas
Buvo planuota susprogdinti Lordų rūmus, tai yra Anglijos parlamento pastatą, per parlamento atidarymo ceremoniją 1605 m. lapkričio 5 d. Tai turėjo būti preliudija visuotinio maišto, kurio metu karaliaus Jokūbo IV devynerių metų amžiaus duktė princesė Elizabeta kaip katalikė turėjo būti pasodinta į Anglijos karaliaus sostą. Keitesbis ėmėsi planuoti sąmokslą po to, kai sužlugo viltys, kad karalius Jokūbas IV užtikrins šalyje didesnę religinę toleranciją. Prie Keitesbio prisijungė kiti sąmokslininkai: John Wright, Thomas Wintour, Thomas Percy, Guy Fawkes, Robert Keyes, Thomas Bates, Robert Wintour, Christopher Wright, John Grant, Sir Ambrose Rookwood, Sir Everard Digby ir Francis Tresham. Foksas buvo atsakingas už sprogmenis.
Sąmokslas buvo išaiškintas, kai 1605 m. spalio 26 d. valdžios atstovai gavo anoniminį laišką, perspėjantį apie gresiantį sąmokslą. 1605 m. lapkričio 5 d. apie vidurnaktį, apieškant Lordų rūmus, buvo aptiktas ir suimtas Gajus Foksas, saugojęs 36 statines parako, kurio būtų užtekę parlamento pastatą paversti griuvėsiais. Daugelis sąmokslininkų, supratę, kad jų sąmokslas žlugo, pabėgo iš Londono. Vėliau daugelis jų buvo suimti, išskyrus Keitesbį, kuris žuvo per susišaudymą. 1606 m. sausio 27 d. 8 sąmokslininkai, įskaitant ir Gajų Foksą, buvo nuteisti mirties bausme ketvirčiuojant.
Parako sąmokslo metinės yra prisimenamos deginant laužus, ypač sudeginant Gajaus Fokso iškamšą arba atvaizdą.
Trakų vaivada
thumb|[[:ru:Герб Трокского воеводства|Trakų vaivadijos herbas]]thumb|Trakų vaivadija (pažymėta raudonai) XVII a.Trakų vaivada – Trakų vaivadijos aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas, vaivadijos valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.
Įgaliojimai
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Trakų vaivada turėjo septintą pagal rangą aukščiausią pasauliečių poziciją.
Pareigybė panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Kiaulupiai
Kiaulupiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, už 6 km nuo Girėnų, šalia kelio. Stovi Kiaulupių kapinių koplyčia.
Nordschleife
Nordschleife yra lenktynių trasa Niurburge, Vokietijoje. Šiuo metu yra tituluojama sudėtingiausia ir pavojingiausia lenktynių trasa pasaulyje. Dar ji yra vadinama "Žaliasis pragaras" (Green hell), kaip ją pakrikštijo žymus lenktynininkas Jackie Stewart.
Ši trasa yra seniausia išlikusi dalis iš pirminės garsios Nurburgring trasos, kurią sudarė Nordschleife (šiaurinė kilpa), Sudschleife (pietinė kilpa) ir apšilimui skirta Betonschleife (betoninė kilpa). Tik žymiai vėliau betoninė kilpa buvo rekonstruota į dabartinę Grand-Prix-Rennstrecke trasą, kurioje vyksta vienas iš Formulės 1 lenktynių etapų.
Istorija
Praėjusio amžiaus 20-taisiais metais lenktynės Vokietijos Eifelio regione vyko bendro naudojimo keliais. Kadangi tai buvo ir nepatogu ir nesaugu, nuspręsta statyti atskirą trasą. Statybos prasidėjo 1925 metais ir buvo baigtos 1927 metų pavasarį. Trasoje įvyko daug auto ir moto lenktynių, o laisvu nuo lenktynių metu trasa buvo naudojama kaip mokamas kelias, kuriuo galėjo važiuoti visi norintys.
Per antrąjį pasaulinį karą trasa buvo visiškai suniokota ir tokia liko keleri metai po karo pabaigos. Trasą atstatyti padėjo prancūzai, kurie finansavo trasos remontą. Ir jau nuo 40-tųjų pabaigos trasoje vėl vyko lenktynės. Palaipsniui tobulėjant technikai, o todėl didėjant greičiams, senoji trasa ėmė nebeatitikti laikmečio saugumo reikalavimų. Audringų diskusijų dėl trasos ateities pabaiga tapo 1976 metais įvykusi skaudi avarija, kuomet Formulės 1 lenktynių metu garsus lenktynininkas Niki Lauda vos nesudegė užsiliepsnojusiame automobilyje. Po šios nelaimės formulės lenktynės trasoje buvo nutrauktos ir perkeltos į kur kas saugesnę Hockenheim trasą.
Niurburgringą nuspręsta renovuoti. Senosios Betonschleife vietoje pastatė visiškai naują trasą, kuri tokia išliko iki šių dienų, joje vyksta Formulės 1 lenktynės. Nordschleife liko atskirta nuo naujos trasos, o Sudschleife dalinai išardyta ir daugiau lenktynėms nenaudota. 1982-1983 metais senoji Nordschleife modernizuota, siekiant padidinti trasos saugumą. Panaikinti didžiausi nelygumai, keliuose pavojingiausiuose posūkiuose įrengtos smėlio gaudyklės, atitvarai patraukti toliau. Iškirsti medžiai ir krūmai, buvę prie pat trasos, jų vietoje taip pat įrengti atitvarai.
Šiuo metu senoje Nordschleife trasoje tebevyksta keletas autosporto renginių, žymiausi jų – Niurburgringo 24 valandų, 1000 kilometrų ir VLN lenktynės. Taip pat trasa laisvu nuo lenktynių metu tebenaudojama, kaip mokamas kelias, kuriuo gali prasilėkti bet kuris vairuotojas. Tai sutraukia tūkstančius autosporto entuziastų iš viso pasaulio, kurie turi unikalią galimybę už nedidelį mokėstį pravažiuoti legendinę vaizdinga trasą.
Zita Kelmickaitė
Biografija
Mokėsi Klaipėdos K. Donelaičio vidurinėje mokykloje (dabartinėje Vytauto Didžiojo gimnazijoje), Stasio Šimkaus muzikos technikume, Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje. 1975 m. baigė LSSR konservatorijos Juozo Gaudrimo klasę, 1983 m. Leningrado teatro, muzikos ir kinematografijos instituto aspirantūrą, Izalijaus Zemcovskio klasę, muzikologė.
1973–1975 m. Lietuvos radijo Vaikų ir jaunimo redakcijos muzikos redaktorė. 1975–1976 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų, nuo 1978 m. LSSR konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija, nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytoja, nuo 1992 m. docentė.
Nuo 1974 m. Lietuvos radijo muzikos laidų rengėja. 1976–1978 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ muzikos skyriaus redaktorė. 1978–2007 m. Vilniaus universiteto folkloro ansamblio „Ratilio“ vadovė, su juo parengė koncertinių programų. Nuo 1980 m. kūrė televizijos muzikos laidas, scenarijus televizijos filmams. Festivalių „Skamba skamba kankliai“, 1987 m. ir 1993 m. – „Baltica“, „Smithsonian folklife festival“ Vašingtone (JAV), Baltijos kultūros dienos (Švedija) Lietuvos programos meno vadovė. 1995–2000 m. katalikų radijo programos „Mažoji studija“ laidos „Muzikos menas“ rengėja. 2003–2004 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos Muzikos fondo pirmininkė. Parašė straipsnių apie muzikinės kultūros palikimą, šiuolaikinę lietuvių muziką.
Z. Kelmickaitė vedė keletą laidų: Lietuvos radijuje – „Neišjunk televizoriaus“, LRT Kultūra – „Gyvenimo ratu su Zita Kelmickaite“ (2007–2009 m.), LRT – „Ryto suktinis“, „Toks gyvenimas su Zita Kelmickaite“. Dalyvavo TV muzikiniuose projektuose kaip komisijos narė: LRT – „Auksinis balsas“, „Lietuvos dainų dešimtukas“, „Triumfo arka“, TV3 – „Chorų karai“.
Škotijos futbolo varžybos 1995–1996 m.
Finalo rungtynės
-
--
Witold Rybczynski
Witold Rybczynski (g. 1943 m. kovo 1 d. Edinburge) – lenkų kilmės kanadiečių architektas, profesorius ir rašytojas.
Gimė lenkų emigrantų šeimoje, užaugo Surije (Anglija), jaunystėje persikėlė gyventi į Kanadą. Baigė Monrealio universitetą, kur gavo architektūros bakalauro ir magistro laipsnius.
Kavolių senkapiai
Kavolių senkapiai, dar žinomas Kapų Ščiūro, Rinkuškės, Kapelių vardais – senkapis Dusetų sen., Zarasų raj., Lietuvoje. Įeina į Sartų regioninio parko teritoriją.
Senkapis įrengtas pakilesnėje žemės vietoje, jo šiaurinė dalis nuslinkusi ir tebeslenkanti į vandenį. Anksčiau, esant aukštesniam vandens lygiui senkapis buvo intensyviai plaunamas, tuomet ir aptikta žmonių kaulų ir įvairių radinių: aprangos papuošalų, geležinių kardų, durklų ir keramikos dirbinių. 1939 metais senkapyje rasti verpstukai ir kaulinės adatos saugomos Vytauto Didžiojo karo muziejuje. 1978 metais senkapį tyrinėjo Lietuvos istorijos instituto darbuotojai. Senkapis užima 1,2 ha plotą. Manoma, kad jis priskirtinas XVI–XVII a.
1956 matais iš Kavolių kaimo į Dusetų muziejų pristatytas akmeninis darbo kirvis. Kirvelis yra su skyle kotui, 11 cm ilgio, 6 cm pločio ašmenimis. Akmeniniai kirviai buvo universalūs įrankiai, daugiausiai skirti darbui, tačiau galėjo būti dedami į kapus.
Almora (grupė)
„Almora“ – Turkijos muzikos grupė, sukurta 2001 m. Atlieka simfoninį, power, folklorinį, gotikinį metalą.
Įkurta 2001 m. Turkijos kompozitoriaus, muzikos atlikėjo Soner Canozer. Grupė palaipsniui išpopuliarėjo ne tik Turkijoje, bet ir užsienyje. Laikraštis „Milliyet“ grupės albumą Shehrâzad įvardijo kaip vieną geriausių visų laikų Turkijos roko muzikos albumų.
Vincas Babilius
Vincas Babilius:
Neono degimo procesas
Neono degimo procesas tai eilė branduolių sąlajos reakcijų, kurios vyksta masyviose (mažiausiai 8 Saulės masių) žvaigždėse. Neono degimui reikia aukštų temperatūrų (apie 1.2×109 K) ir tankių (apie 4×109 kg/m³).
Tokiose aukštose temperatūrose svarbų vaidmenį pradeda vaidinti fotodezintegracija, todėl kai kurie neono branduoliai skyla, išlaisvindami alfa dalelę: Šios alfa dalelės panaudojamos magnio gamyboje:
Galima ir kitokia reakcijų grandinė: Čia neutronas, gautas antrame žingsnyje gali būti panaudotas pirmajame.
Neono degimas prasideda, kai anglies degimo procesas sunaudoja visą anglį žvaigždės šerdyje ir paverčia ją deguonies/neono/magnio šerdimi. Tuomet šerdis pradeda aušti ir dėl gravitacijos jėgų trauktis. Tankis ir temperatūra ima didėti iki neono užsidegimo momento.
Degant neonui, jo šerdyje mažėja, bet daugėja deguonies ir magnio. Po kelerių metų žvaigždė sunaudoja visas neono atsargas. Šerdis atvėsta ir ima trauktis vėl. Dėl to tankis ir temperatūra ima vėl kilti tol, kol prasideda deguonies degimo procesas.
Armonai (Šalčininkai)
Armonai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Pabarės, prie keliuko Pabarė–Miknakiemis–Balandžiai.
Gyventojai
thumb|left|250px|Kryžius, žymintis 1944 m. liepą žuvusio [[Armija Krajova|Armijos Krajovos kapralo Edvardo Bučkos (Edward Buczko) kapą]]
Eduardas Išpažinėjas
Eduardas Išpažinėjas (gimė - apie 1005 m. Islip (Oksfordšyro grafystė); mirė - 1066 m. sausio 4 d. Londonas) – Anglijos karalius (1042-1066).
Biografija
Karaliaus Etelredo II Nepaklusniojo ir Normandijos kunigaikštytės Emmos sūnus. Šventasis (1161; šventė spalio 13 d.) Danams įsiveržus į Angliją 1013-1041 m. su tėvais gyveno Normandijoje.
Valdymas
Tapęs karaliumi siekė sutaikyti danų ir anglų diduomenes; sutramdė iki tol Angliją faktiškai valdžiusią Vesekso erlo Godvine'o giminę. Plėtojo šalies kult. ir polit. ryšius su kitais Europos kraštais ir popiežiumi. Būdamas bevaikis, manoma, 1051 m. suteikė sosto paveldėjimo teises ginančiam iš motinos pusės, būsimajam Anglijos užkariautojui, Normandijos kunigaikščiui Vilhelmui (bet mirdamas įpėdiniu paskelbė Godvine'o sūnų Haraldą). .
Aksikonas
Aksikonas – kūginis lęšis. Aksikono paviršius gaunamas iš lygiašonės trikampės prizmės mintyse apsukus ją apie statmenį. Kūginis lęšis atvaizduoja taškinį objektą į linijinį objektą, gulintį aksikono optinėje ašyje. Aksikonas taip pat pasižymi tuo, kad transformuoja lazerinius pluoštus į žiedą tolimajame lauke. . Aksikonai dažniausiai naudojami gan gerai aproksimuojančiam Beselio pluoštui, literatūroje vadinamam nedifraguojančiu pluoštu, iš Gauso pluošto gauti. .
Kalabrijos Redžo provincija
Kalabrijos Redžo provincija – Italijos provincija Kalabrijoje. Provincijos sostinė – Kalabrijos Redžas.
Ekonomika
Regioną garsina Bergamo apelsinai. Nors jie auginami daugiausiai Jonijos jūros pakrantėje, laikomi viso regiono simboliu. Šie apelsinai auginami ir kitose šalyse (Argentina, Brazilija), bet aukščiausios kokybės apelsinai yra iš Kalabrijos Redžo provincijos dėl čia dirvoje randamo argilito, klinčių, aliuvio. Panašios kokybės yra tik Antalijoje, Turkijoje, užauginami Bergamo apelsinai.
Gauja
Gauja  – upė Latvijoje, vidurupyje ribojasi su Estija. Ilgis – 452 km, nuolydis – 234 m. Prasideda Vidžemės aukštumoje, Cėsių savivaldybėje, Taurenės valsčiuje, į jūrą įteka prie Carnikavos.
Įeina į Gaujos nacionalinį parką. Gaujos vaga smėlinga, daug seklumų, staigūs posūkiai.
Anksčiau manyta, kad Gauja išteka iš Alauksto ežero, bet, kadangi senosios ištakos yra užaugusios, tai Gaujos pradžia laikoma Arnyčių upė, kuri prasideda Elkos kalno papėdėje, teka per Zuobuolo ežerą, nusausintoje Laidzo ežero vietoje susilieja su Gaujinia; ši vieta taip pat yra vienas iš Gaujos ištakų variantų, ir čia Gauja įgija savo vardą. Toliau ji teka per Luodės–Taurenės ežerų grandinę ir paima jų vandenis. Gauja apkabina Vidžemės aukštumą.
Kairiojo kranto intakai – Pysla, Meliupytė, Dzėrbė, Dzestrenė, Pėrliupytė, Tirzinia, Vidaga, Vizla, Palsa, Rauza, Alkšniupė, Vija (60 km), Abulas (52 km), Dedumas, Miegupė, Gryviniupytė, Rauna (50 km), Rakšupė, Amata (66 km), Skaliupė, Lygatnė, Vildoga, Vėjupytė, Luorupė, Egliupė, Straujupytė.
Dešiniojo kranto intakai – Augstupytė, Tulija, Uriekstė, Tirza (80 km), Pyliupytė, Dzėrvė, Mustjegai (79 km), Kaičupė, Stakliupytė, Strenčupytė, Kračupė, Melupė, Ratsupytė, Jumara, Strykiupė, Lenčupė, Drankiupytė, Brasla (70 km), Luoja.
Etimologija
Upėvardžio kilmė miglota. Bandyta sieti su lietuvių ir latvių žodžiu gauja („ruja, krūva, minia“). Kazimieras Būga spėjo, kad pavadinimas gali sietis su („karvė“). Bronys Savukynas siejo upėvardį su („skubiai eiti“, at-goti „skubiai ateiti“, nu-goti „greitai nueiti“). Dar plg. „skuba“. Taigi, Gauja galėtų reikšti „sraunioji“.
Kiaunariškiai
Kiaunariškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Kražių, prie kelio.
Amfora
thumb|right|200px|Amforos Bodrumo pilyje, Turkijoje thumb|180px|Įvairių formų amforos
Amfora – keraminis indas su dviem rankenomis, naudotas gabenti greitai gendantiems skystiems ir biriems produktams, rečiau skirtas mirusiųjų pelenams laikyti. Dauguma amforų buvo smailiu dugnu, kad indai galėtų stovėti vertikaliai, jų dugnus įbedus į smėlį ar minkštą žemę. Amforos plokščiais dugnais buvo naudojamos namų reikmėms. Pastarieji indai dažnai būdavo glazūruojami ir dekoruojami.
Amforas išrado senovės graikai, jas taip pat plačiai naudojo romėnai. Tai buvo pagrindiniai indai tokių prekių kaip vynas, aliejus, alyvuogės, grūdai, žuvis ir kt. laikymui ir gabenimui. Viduržemio jūros regione amforos buvo naudojamos iki pat XVI amžiaus.
Amphora yra lotynų kalbos žodis, kilęs iš graikų kalbos sudurtinio žodžio amphoreus (Αμφορέας) arba amphiphoreus, sudaryto iš amphi- („abejose pusėse“) ir phoreus („nešikas“).
Dabar molio keramikos paruošimo technologija praktiškai nesiskiria nuo akmens masės paruošimo technologijos. Suformuoti gaminiai džiovinami, apdailinami, dekoruojami engobomis ir degami pirmu degimu 850–920 °C temperatūroje. Po pirmo degimo dekoruojami dažais, laku arba glazūromis. Dekoruoti gaminiai degami antru degimu 1000 °C temperatūroje. Po antro degimo gaminiai išrūšiuojami, markiruojami, komplektuojami ir pakuojami.
Juras Požela
Juras Požela:
Pabradės herbas
Pabradės herbas - vienas iš Pabradės heraldikos atributų.
Kučyčiai
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Kucītjai prūsiškos kilmės. 1419 m. minimi Cuczithen. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. Lošių valsčiaus kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nadeždino apylinkės kaimas.
Pabradės herbas
Aprašas
Herbo skydo sidabriniame lauke mėlyna banguota upės juosta, ją kerta juodas kairysis kaspinėlis, kurio kirtimo juostoje žymi 5 sidabriniai roundeliai. Lauko viršutinėje ir apatinėje dalyse po vieną stilizuotą raudoną sakalą. Juostos, kaspinėlio ir sakalų išilginėse ašyse eina sidabriniai siūlai (plonytės juostelės).
Istorija
Miestas įsikūręs prie Žeimenos ir Dubingos santakos. Vietovardis yra priešdėlio pa- vedinys iš bendrinio žodžio bradas, brasta. Kol nebuvo tilto per Žeimeną, naudotasi brasta. Gyvenvietės augimą paspartino XIX a. antroje pusėje nutiestas Peterburgo-Varšuvos geležinkelis ir gyvenvietėje pastatyta geležinkelio stotis.
1966 m. prie LTSR kultūros ministerijos įkurta pirmoji TSRS respublikinė heraldikos komisija, per keletą darbo metų sukūrusi 46 miestų herbus, tarp jų ir Pabradės. Tuomet atsižvelgdamas į Pabradės vardo kilmę, dailininkas Arūnas Tarabilda panaudojo brastos motyvą, o stilizuoti sakalai turėjo rodyti senovės medžioklę. Netikėtai mirus dailininkui, jo pradėtą darbą užbaigė jo žmona Valerija Vilija Lipskytė-Tarabildienė. Herbas buvo patvirtintas 1969 m. gruodžio 30 d., tačiau nepraėjus nė metams, partinė valdžia herbus uždraudė naudoti. Atkūrus nepriklausomybę, nutarta išsaugoti garsaus kūrėjo palikimą, palikti „tarabildišką“ stilių, tik herbo figūrą įdėti į standartinį skydą ir panaudoti metalus.
Dabartinio herbo etalono autorius – dailininkas Petras Savukynas. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2006 m. rugpjūčio 1 d. patvirtino dekretu Nr. 698.
Aštriapelekiai otai
Aštriapelekiai otai (Psettodidae) – plekšniažuvių (Pleuronectiformes) būrio žuvų šeima, kurioje 1 gentis ir 3 rūšys. Paplitę Indijos ir Ramiajame vandenynuose, taip pat Atlanto vandenyne ties vakarų Afrika. Akys išsidėsčiusios galvos dešinėje ar kairėje pusėje. Burna didelė.
Sosnovecas
Sosnòvecas  – miestas-apskritis Lenkijos pietuose. Svarbiausias Dombrovos Baseino miestas. Industrijos ir kalnakasybos centras.
Istorija
Sosnoveco istorija siekia XII amžių, kai buvo gyvenvietė Zagórze, tačiau pats Sosnovecas gavo miesto statusą tik 1902 m. Vidurmažiais kaimas priklausė Krokuvos vaivadijai. 1335 m. kaimyninėms Silezijos kunigaikštystėms perėjus Bohemijos karūnai, jis tapo pasienio miestu.
1795 m. po trečiojo Lenkijos padalijimo jį užėmė Prūsijos karalystė ir įtraukė į naujai įsteigtą provinciją, kuri buvo žinoma kaip Naujoji Silezija. Napoleono karų metu 1807 m. tapo Varšuvos kunigaikštystės dalimi. Vėliau teritorijas užėmė carinė Rusija.
1863 m. vasario mėn. įvyko Sosnoveco mūšis, kuriame lenkų sukilėliai, vadovaujami Apolinaro Kurovskio, sumušė rusus. Pergalė leido lenkams kontroliuoti ir aplinkinius miestelius, tačiau netrukus Rusija permetė į kraštą savo kariuomenės dalis ir žiauriai numalšino sukilimą.
Gamtos ištekliai ir gera geografinė padėtis turėjo didelę įtaką Sosnoveco raidai. Varšuvos-Vienos geležinkelio atšakos atidarymas 1859 m. buvo gyvybiškai svarbus miesto augimui. Pramonės plėtra su nauja virvių ir vielos gamykla, valcavimo gamykla, plieno gamykla, geležies liejykla, garo katilų gamykla, vėliau verpykla, dažykla ir popieriaus fabrikas patvirtino naują miesto, kaip visiškai urbanistinio, įvaizdį. Buvo įkurtas Vasaros teatras, o 1887 m. – Žiemos teatras. XIX a. pabaigoje Sosnovecas buvo fabrikų gyvenvietė, priklausius Bendzino apskrities Gzichuvo valsčiui.
1902 m. birželio 10 d. Rusijos caras Nikolajus II suteikė miesto statusą. Tuo metu gyveno 60 000 gyventojų. Miesto teisių įgijimas prisidėjo prie ekonominio ir kultūrinio miestelio vystymosi. Be plieno liejyklų ir anglies kasyklų bei daugybės sunkiosios ir lengvosios pramonės įmonių, buvo atidarytos ir naujos kultūros ir socialinės įstaigos.
Lenkijai atgavus nepriklausomybę 1918 m., Sosnovecas tapo Kielcų vaivadijos dalimi. Po II pasaulinio karo miestas toliau vystėsi. 1975 m. birželio 1 d. buvo išplėstas, kai į miestą įtrauktos aplinikinės vietovės. Iki 1977 m. miesto gyventojų skaičius pasiekė 200 000. Tolesnį augimą paspartino Katovicų plieno gamyklos statyba, o 1981 m. Sosnoveco gyventojų skaičius siekė 250 000, o aukščiausią tašką pasiekė 1987 m., kai buvo 259 000. Vėlesniais metais gyventojų skaičius mažėjo. 1992 m. miestas tapo Romos katalikų vyskupijos buveine.
Liubartiškės
Liubartiškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 6 km į pietryčius nuo Butrimonių.
Raudonmedžio rojus
Raudonmedžio rojus – 1981 m. kūrybiniame susivienijime „Lietuvos telefilmas“ (LTV) sukurtas penkių serijų videofilmas pagal Vytauto Sirijos Giros to paties pavadinimo romaną. Filmo trukmė – 375 min.
Kevin Andrew Lynch
Kevinas Linčas (1918 m. – 1984 m.) – JAV miestų planavimo teoretikas ir rašytojas.
Retsina
thumb|200px
Kevin Andrew Lynch
Jis empiriškai studijavo miestų planavimą. Pagrindinė tyrimų sritis buvo tai, kaip individai suvokia ir juda miestuose. Kevino Linčo knygose tiriamas laiko ir istorijos poveikis miestų vystymesi, kaip miestų vystymasis paveikia vaikus, kaip pritaikyti žmonių suvokimą fiziškai formuojant miestus ir regionus, siekiant konceptualios gero miesto formos.
Lyncho svarbiausias darbas yra: „The Image of the City“ (Miesto įvaizdis), išleistas 1960 m. Šis darbas buvo penkerių metų tiriamojo darbo rezultatas. Darbe nagrinėjama kaip naudotojai priima erdvinę informaciją, kai jie keliauja miestais. Buvo panaudoti trijų JAV miestų pavyzdžiai: Bostono, Džersio ir Los Andželo).
Retsina
Pagrindinis yra baltasis vynas. Mažiau populiarus rožinis, gaminamas naudojant analogiškas technologijas. Stiprumas 11,5 % alkoholio tūrio.
Raudonmedžio rojus
Siužetas
Veiksmas vyksta tarpukario Kaune. Paprastos šeimos vaikas Karolis Tuleikis sunkiai skinasi kelią į gyvenimą, tampa gydytoju. Skirtingai susiklosto jo pažįstamų ir draugų likimai.
Retsina
Istorija
Gamybos istorija siekia apie 2700 metų. Senovės Graikijoje indai, kuriuose buvo laikomas šis vynas (pvz., amfora) buvo užsandarinami pušies sakais, jie neleisdavo į indą patekti orui ir tuo pačiu gėrimui suteikdavo sakų aromatą. Sakų taip pat būdavo dedama dar vykstant fermentacijai.
Vartojimas
Dėl egzotiško skonio Retsina tinka gerti su daug prieskonių turinčiais patiekalais, kurie būdingi Viduržemio jūros virtuvei. Patiekiama atšaldyta iki 7–9 °C temperatūros.
Tradiciškai retsinai gerti naudojami 0,25, 0,5 arba 1 litro talpos cilindriniai variniai puodeliai.
Referendumas dėl naujos atominės elektrinės statybos Lietuvos Respublikoje
Referendumas dėl naujos atominės elektrinės statybos Lietuvos Respublikoje – konsultacinio (patariamojo) pobūdžio referendumas, kuris vyko 2012 m. spalio 14 d. kartu su Seimo rinkimais. Šiame referendume rinkėjai pasakė savo nuomonę dėl planuojamos Visagino atominės elektrinės statybos Lietuvoje. 34,09 % dalyvavusių pritarė atominės elektrinės statybai, 62,68 % − nepritarė. Referendumo klausimas nebuvo priimtas.
LR Seimas sprendimą surengti šį referendumą priėmė 2012 m. liepos 16 dieną. Referendumui buvo pateiktas teiginys „Pritariu naujos atominės elektrinės statybai Lietuvos Respublikoje.“
Išankstinis balsavimas
Tos ir ankstesnių dienų suminiai duomenys
Referendumo rezultatai
Iš viso referendume dalyvavo 52,58 % visų rinkėjų, referendumas laikomas įvykusiu. 34,09 % dalyvavusių pritarė atominės elektrinės statybai, 62,68 % − nepritarė. Referendumo klausimas nebuvo priimtas.
Mėnulio bazė
thumb|right|350px|Dailininko atvaizduota bazė Mėnulyje Amerikiečių Mėnulio bazė buvo Džordžo V. Bušo prezidentavimo metu vystytas projektas. Tapus prezidentu Barakui Obamai, šis projektas atšauktas. Projektas buvo paskelbtas 2006 m., tikintis pastatyti bazę per penkerius metus, nuo 2019 iki 2024 m.
NASA planavo nuo 2020 m. pradėti rengti savaitę truksiančias pilotuojamas ekspedicijas į Mėnulį, kuriose dalyvautų po 4 įgulos narius. Parengus energijos tiekimo sistemas, transporto priemones ir gyvenamuosius modulius, ekspedicijų trukmę buvo planuojama pratęsti iki 6 mėnesių. Temperatūros svyravimai ir Mėnulio nakties trukmė buvo svarbiausi veiksniai nusprendžiant, jog bazė bus statoma Pietų ašigalyje. Ašigaliuose temperatūros svyravimai ne tokie dideli, nes šalia Šekltono kraterio yra vieta, kuri būna nuolat apšviesta visos Mėnulio vasaros metu. Šie sprendimai buvo priimti iki atrandant Mėnulyje ledo išteklius; 2009 m. Cabeus krateryje atrastas vanduo (5,6 ± 2,9 % pagal masę) gali turėti didelės įtakos tolimesniems planams.
Kritikai teigė, jog būdamas labai brangus, šis projektas ilgam laikui būtų atitraukęs dėmesį bei finansavimą nuo kitų galimų NASA projektų.
Kitų šalių bazės Mėnulyje
Mėnulio bazę panašiu laiku planavo kurti ir Japonija, tačiau japonų bazei irgi neskiriama reikalingų lėšų. . Mėnulio bazę planuoja ir Kinija
Naikiai
Naikiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, tuojau į rytus nuo Mažeikių, prie geležinkelio link Šiaulių. Išlikusi etnografinė klėtis, pastatyta 1909 m. Naikiuose yra Naikių piliakalnis (Pilies kalnas), 0,3 km į šiaurės vakarus nuo Ventos ir Vaidmino upių santakos. Kaimui priklauso kolektyviniai sodai.
thumb|left|210px|Skulptūra Naikių k., 2005 m.
Armonaičiai
Armonaičiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 3 km nuo Lygumų.
Raumenų satelitinės ląstelės
Raumenų satelitinės ląstelės, arba raumenų satelitai, – tai smulkios vienabranduolės ląstelės (raumeninės skaidulos yra daugiabranduolės), esančios griaučių raumenų audinyje šalia raumeninių skaidulų. Šios ląstelės orientuotos išilgai skaidulų ir išsidėsčiusios tarp pamatinės laminos ir raumeninės skaidulos plazminės membranos. Jos buvo aptiktos elektroniniu mikroskopu stebint miofibriles pirmiausia varliagyviuose, vėliau ropliuose ir žinduoliuose.
Satelitų skaičius priklauso nuo raumens tipo ir organizmo amžiaus. 1 g žmogaus raumeninio audinio yra nuo 200 000 iki 1 mln. tokių ląstelių (visas žmogaus raumeninis audinys turi 2x1010 ląstelių). Organizmui senstant satelitų skaičius mažėja, didžiausias jų kiekis būna iškart po gimimo.
Raumenų satelitai susidaro miogenezės metu iš tų pačių mezodermoje esančių kamieninių ląstelių, kaip ir mioblastai. Susidarę pirminiai mioblastai bręsta, paskui jie diferencijuojasi ir susilieja sudarydami ilgas daugiabranduoles raumenines skaidulas. Diferenciacijos metu mioblastų organelės ir plazminė membrana smarkiai pasikeičia, susidaro naujos, savitosios raumenų organelės – sarkolema, sarkoplazminis tinklas ir kt. Tuo tarpu iš nesubrendusių pirminių mioblastų susidarant satelitinėms ląstelėms, diferenciacija būna nereikšminga.
Savybės
Suaugusio žmogaus organizme, kol neįvyksta jokie raumeninių skaidulų pažeidimai, satelitai yra rezervinių ląstelių populiacija. Iškilus reikalui jos gali proliferuoti ir generuoti raumenines arba kitas satelitines ląsteles. Paskutiniais metais atrasti įvairių klasių baltymai, kuriuos sintetina satelitai, bet nesintetina raumeninių skaidulų ląstelės, palengvino šių ląstelių tyrimus. Šie baltymai – tai M – kadherinas (nuo Ca2+ priklausomas ląstelių sąlyčio faktorius), c - met (hepatocitų augimo veiksnio HGF receptorius), miocitų branduolio veiksnys (MNF), transkripcijos veiksnys Pax7.
Satelitai taip pat ekspresuoja miogeninės reguliacijos veiksnius Myf5 ir CD34. Šie junginiai aptinkami ir kamieninėse hematopoetinėse ląstelėse. Manoma, kad CD34 reikalingas satelitinių ląstelių proliferacijai stabdyti, t. y. išlaikyti jas ramybės fazėje. Minėtų baltymų sintezė ne visose ląstelėse vienoda, vadinasi, satelitų populiacija nėra visiškai vienalytė. Genų inžinerijos metodais nustatyta, kad satelitinės ląstelės sintezuoja labai mažai miozino; tuo jos skiriasi nuo raumeninių ląstelių, kurios šį baltymą ekspresuoja labai intensyviai.
Pelchas
Pelchas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Perlejevo valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Perlejevo, apie 32 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 73 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 49 namai ir 383 gyventojai, iš kurių 8 stačiatikiai.
Raumenų satelitinės ląstelės
Funkcijos
Raumenų augimo metu, satelitai proliferuoja ir jų palikuonys susilieja su augančiomis raumeninėmis skaidulomis arba sudaro naujas satelitines ląsteles
Antonio Di Natale
Antonijas di Natalė (g. 1977 m. spalio 13 d.) – buvęs Italijos futbolininkas.
Karjera
Žaidė „Udinese“ klube ir nacionalinėje rinktinėje.
Karjerą pradėjo „Empolio“ klube, pradžioje skolintas žemesnės lygos klubams.
Stalgėnų seniūnija
Stalgėnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Plungės rajono savivaldybės viduryje.
Istorija
1999 m. gruodžio 21 d. dalis seniūnijos perduota Rietavo savivaldybei.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Čekijos futbolo varžybos 1945–1946 m.
Čekijos futbolo varžybos 1945–1946 m.
1945–1946 m. čempionatas
Čekijos komandos žaidė Čekoslovakijos pirmenybėse, žr. Čekoslovakijos futbolo varžybos 1945–1946 m.
Korsikos ralis
Šių lenktynių metu yra žuvę keletas lenktynininkų. Atilio Begeta, vairuodamas Lancia Rally 037, žuvo 1985 m. ralio ketvirtajame greičio ruože. 1986 m., lygiai po metų, Henris Taivonenas ir jo šturmanas Sergio Kresto žuvo 18−ame greičio ruože, vairuodami Lancia Delta S4.
Pirmąsias lenktynes laimėjo belgų lenktynininkė Gilberte Thirion su Renault Dauphine. Du lenktynininkai laimėję po šešis ralius: Bernardas Darniche (1970, 1975, 1977, 1978, 1979 ir 1981) ir Didieris Auriolis (1988, 1989, 1990, 1992, 1994, 1995). Ne Prancūzijos lenktyniniai laimėję daugiau ne vieną kartą yra: Sandro Murani, Marku Alenas ir Kolinas Makrėjus. Sebastienas Loebas leimėjo keturias lenktynes.
Radviliškio geležinkelio stotis
Geležinkelis tapo neatsiejama Radviliškio miesto įvaizdžio dalimi. Stotis ir jos statiniai per beveik pusantro šimto metų išlaikė susiklosčiusį autentišką išplanavimą, funkcijas, įvairių laikotarpių techniką bei įrangą. 2005 m. stoties kompleksas įrašytas į LR kultūros vertybių registrą.
Istorija
thumb|left|Radviliškio geležinkelio mazgas
Radviliškio geležinkelio mazgas yra vienas stambiausių ir seniausių Lietuvoje. Geležinkelio stotis Radviliškyje pradėjo veikti 1871 m. rugsėjo 4 d. (statinio autorius nežinomas), kai buvo nutiestas Liepojos–Romnų geležinkelis. Tai buvo II klasės geležinkelio stotis, kuriai priklausė mūrinis keleivių pastatas su trimis laukiamosiomis salėmis pirmos, antros ir trečios klasės keleiviams, butais stoties viršininkui ir keliems žemesniems eismo tarnautojams, ūkinis pastatas. Tada pastatytos remonto dirbtuvės, daugėjo geležinkelio darbininkų, kitų gyventojų, sodybų. 1870 m. pastatytas Radviliškio lokomotyvų depas.
XX a. tarpukariu Radviliškis tapo nemažu geležinkelio mazgu, daugelis gyventojų dirbo garvežių depe, stotyje. Geležinkelininkų iniciatyva atidaryta progimnazija, įsteigta geležinkelininkų mokslo platinimo draugija „Viltis“. 1933 m. pagal tipinį projektą pastatytas plytų mūro vandentiekio bokštas. Tai vienas iš nedaugelio išlikusių tarpukario laikotarpio statybos vandentiekio bokštų Lietuvoje.
1953 m. rugpjūčio 27 d. sudegė Radviliškio vagonų depas. Jis buvo atstatytas naujoje vietoje ir 1958 m. spalio 11 d. vėl atidarytas. Tuo pačiu Radviliškiui perduotos visos Šiaulių depo funkcijos, o pastarasis uždarytas. Sovietmečiu Radviliškio stotis tapo Pabaltijo geležinkelio mazgu, per kurį riedėjo traukiniai į Adlerį, Lvovą, Simferopolį, kitus tolimus TSRS miestus. Iškilo naujų pastatų, ypač daug radviliškiečių ir atvykusių rusų tautybės žmonių darbavosi geležinkelio padaliniuose.
Lietuvai atgavus nepriklausomybę, stoties svarba sumažėjo – jei 1989 m. per parą pro stotį buvo išsiunčiami vidutiniškai 4176 vagonai, tai 2000 m. – tik 1864 vagonai.
Emilis Melderis
Emilis Melderis (, iki 1922 m. Jēkabs Emīlis Millers, 1889 m. gegužės 27 d. Rencėnos, Valmieros apskritis – 1979 m. balandžio 29 d. Ryga) – latvių skulptorius.
Biografija
1908–1909 m. mokėsi B. Blumo dailės studijoje Rygoje, 1909–1915 m. tobulinosi Sankt Peterburge, 1924–1925 m. Paryžiuje. 1920–1938 m. priklausė Rygos dailininkų modernistų grupuotei. Bendravo su K. Zale, M. Liepinia-Skulme. Nuo 1940 m. Latvijos dailės akademijos dėstytojas, nuo 1947 m. profesorius.
Kūryba
Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu sukūrė kubistinių skulptūrinių portretų (Pavelas Ruozytis, 1921 m.), vėlesniuoju – buitinės tematikos skulptūrų („Sėdintis berniukas“ 1930 m., „Akmenų rinkėjas“ 1936 m.), skulptūrinių portretų („Moteris“, 1927 m., „Leninas“, 1954 m., 1957 m., 1963 m., 1965 m., „Teodoras Zalkalnis“, 1965 m., „Otas Skulmė“, 1967 m.), paminklų („Peteris Stučka“ Rygoje, 1962 m.).
Puerto Santa Krusas
Puerto Santa Krusas  – miestas Argentinoje, Santa Kruso provincijoje, netoli Argentinos jūros, prie Santa Kruso upės estuarijos. Korpe Aikės departamento centras. 3,4 tūkst. gyventojai.
1520 m. kovo 13 d. Santa Kruso upės žiotyse lankėsi Fernando Magelano ekspedicija. 1862 m. Santa Kruso žiotyse išsilaipino anglikonų misionieriai. Prasidėjus Patagonijos kolonizacijai, dabartinio miesto vietoje prasidėjo avininkystės ūkių kūrimasis. 1943 m. lapkričio 5 d. yra oficiali Puerto Santa Kruso įkūrimo data.
Verčiamasi žvejyba, avininkyste, vilnos pramone. Yra jūrų uostas. Keliai į Rio Galjegosą, Puerto San Chuljaną, Tres Lagosą.
Dryžuotosios pelės
Dryžuotosios pelės (Lemniscomys) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis. Kailis retas ir labai šiurkštus. Nugara nuo tamsai rudos iki beveik juodos spalvos, su išilginėmis šviesiomis dėmėmis, kurios susiliedamos kartais sudaro juostas. Tokių juostų būna po 5-6 abiejuose šonuose. Pilvas nuo gelsvos iki gelsvai pilkos spalvos.
Paplitusios Afrikoje. Apsigyvena upių pakrantėse, krūmynuose, miškuose, pelkėtose vietose. Aktyvios dieną. Maitinasi augalų dalimis. Vadoje vidutiniškai būna 2-5 jaunikliai.
Gentyje yra 11 rūšių:
Mažorelio sodas
thumb|Mažorelio sodas Mažorelio sodas – botanikos sodas Marakeše, Maroke.
Sodą 1924 m. pradėjo kurti prancūzų dailininkas Žakas Mažorelis, kai Marokas buvo Prancūzijos protektoratu. 1931 m. formuojamame Žako sode, architektas Paulius Sinoiras dailininkui pastatė dirbtuves, kurios 1937 m. buvo išdažytos ryškia mėlyna spalva. Toks Žako dekoravimo stilius gavo savą pavadinimą „Bleu Majorelle“. 1947 m. Mažorelio sodas atidarytas visuomenės lankymui. Nuo 1980 m. sodas priklausė Iv Sen Loranui ir Pjerui Berže.
Sodo teritorijoje yra Marakešo islamo meno muziejus, kur eksponuojama asmeninė Sen Lorano šiaurės Afrikos tekstilės kolekcija, keramikos dirbiniai ir Mažorelio paveikslai. thumb|Bambukų alėja
Pagrindinė idėja
Geriausias Mažorelio paveikslas buvo nutapytas ne dažais, o gėlėmis, medžiais, upeliais ir fontanais viduryje Maroko, Marakeše. Nuostabus sodas pusiau arabiškas, pusiau prancūziškas, kuriame surinktas viena geriausių augalų kolekcijų pasaulyje ir dabar yra viena iš daugelio Maroko įžymybių. Sode Mažorelis surinko augalus iš penkių kontinentų: Azijos bambukus, Afrikietiškas palmės, Meksikos kaktusus, augalus iš Indijos, Kanarų salų, Mesopotamijos, Viduržemio jūros ir Kalifornijos. Mažorelis kurdamas sodą naudojo 5 kategorijų augalus: kaktusus, bambukus, palmes, vandens augalus ir gėles, kurios susodintos induose.
Jungtinės Karalystės herbas
Jungtinės Karalystės herbas – oficialus britų monarchijos ir Jo Didenybės Vyriausybės herbas, šiuo metu naudojamas dabartinio karaliaus Karolio III. Tam tikri šio herbo variantai naudojami kitų karališkosios šeimos narių bei šalies parlamente.
Herbo viršuje kaip papuošalas yra karūnuotas auksinis liūtas. Jis stovi ant auksinės karūnos, o ši – ant skydo. Skydo 1 ir 4 dalyse pavaizduota po 3 liūtus Anglijos garbei, antrajame – raudonas stovintis liūtas Škotijos garbei, o trečiajame – Airijos arfa. Kairėje kaip vienas herbo skydininkų yra Anglijos liūtas, dešinėje – Škotijos vienaragis. Pasak legendų, laukiniai vienaragiai buvo labai pavojingi, todėl šiame herbe jam uždėta auksinė grandinė. Herbo apačioje užrašytas monarchijos šūkis prancūzų kalba „Dieu et mon droit“. Ant skydo užrašytas Keliaraiščio ordino šūkis anglų-normanų kalba „Honi soit qui mal y pense“.
Edisanas
Edisanas ar Jedisanas  – istorinis-kultūrinis regionas Ponto stepės teritorijoje. Šiuo metu yra šiaurės pietvakarių Ukrainoje ir rytų Moldavijoje (Padniestrėje).
Geografinė padėtis
thumb|left|1790 m. Edisano žemėlapis Šiuo metu Edisanas apima rytinę Odesos srities ir pietinę Mykolajivo srities dalį bei pietinę Padniestrės teritoriją. Teritorijos pavadinimas kilo iš tiurkiško termino „septyni titulai“. Pavadinimą regionui XVIII a. davė nogajai, migravę čia iš rytų. Greičiausiai ši jų dalis susidėjo iš septynių grupių, iš kur ir kilo pavadinimas. Dar regioną vadindavo Očakovo Totorija.
Pagrindinė teritorija yra tarp Dniestro ir Bugo žemupių, bet kartais regionui priskiriamos ir žemės į rytus nuo Bugo. Į šiaurės vakarus nuo regiono yra Podolė, šiaurės rytuose – Zaporožė, vakaruose – Besarabija, pietvakariuose – Budžakas. Vyrauja stepinis klimatas.
Senovė ir viduramžiai
Senovėje regiono pakrantėje buvo įsikūrę keletas graikų kolonijų, tarp kurių svarbiausios buvo Boristenas, Nikonijus ir Olbija.
XIV a. regioną pasiekė LDK, kuri jį prisijungė. Tai buvo vienintelis Lietuvos šiek tiek įsisavintas regionas Ponto stepėje. Tame pačiame amžiuje regioną pasiekė Genujos pirkliai, kurie tuo metu kūrė savo kolonijas Juodosios jūros šiaurėje. Tuo metu regione suklestėjo Chadžibėjus (dab. Odesoje) ir Ačekalė (dab. Očakove), nors kol kas nėra aišku, kas įkūrė šiuos miestus. Genujiečiai naudojosi susilpnėjusia Bizantijos imperija, ir galimybe perplaukti Bosforo sąsiaurį.