cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaitkaičiai II
Vaitkaičiai II – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Laukuvos, dešiniajame Lokystos krante. Šalimais eina vieškelis.
Ona Aldona Budienė
Ona Aldona Budienė (g. 1941 m. liepos 12 d. Čičkuose, Vilkaviškio rajonas) – teisininkė, juriskonsultė, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėja.
Biografija
1963-1967 metais baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1961–1962 m. Kazlų Rūdos ryšių kontoros pašto operatorė, 1962–1963 m. Kapsuko ryšių kontoros sąskaitininkė, 1967–1969 – Eidukevičiaus odos-avalynės įmonių susivienijimo juriskonsultė, 1969–1982 m. V. Vito kailių pramonės įmonių susivienijimo sutarčių-pretenzijų ir teisės skyriaus viršininkė, vyr. juriskonsultė, 1982–1993 – Vilniaus miesto 3-ojo apylinkės teismo teisėja, teismo pirmininko pavaduotoja. Nuo 1993 m. iki 2008 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėja.
Ištekėjusi. Vyras Bronislovas (g. 1942 m.). Sūnus Teisutis (g. 1968 m.).
Anderseno debiutas
Anderseno debiutas – šachmatų debiutas. Pradedamas 1.a3 ėjimu. Pavadintas šachmatininko Adolfo Anderseno garbei. Jis 3 kartus šiuo ėjimu pradėjo partiją mače prieš Polą Morfį.
Debiutas gana retas, nes juo mažai pasiekiama vystant figūras ar užimant centrą. Kai kuriais atvejais baltųjų debiute 1.a3 ėjimas gali būti naudingas, bet prarasti tempą pirmuoju ėjimu neverta. Kadangi Anderseno ėjimas retai naudojamas, jis laikomas nestandartiniu ėjimu ir klasifikuojamas A00 numeriu Šachmatų debiutų enciklopedijoje.
1.a3 nėra pats blogiausias debiutinis ėjimas. Nors tai ir nėra pats konstruktyviausias ėjimas, tačiau jis nėra ir destruktyvus, kaip, pavyzdžiui, 1.f3 (Barneso debiutas). Kai kurie žaidėjai šį debiutą naudoja siekdami psichologinio efekto arba tikisi, kad jis padės kaunantis prieš oponentą geriau išmanantį debiutų teoriją.
Tarp populiarių atsakų į Anderseno debiutą yra ėjimai 1…d5 kuriuo be užuolankų pretenduojama į lentos centrą ir 1…g6, kuris parengia flanketo rikį prieš santykinai susilpnėjusį baltųjų valdovės flangą. Atsakas 1…e5 taip pat galimas, tačiau baltieji tada gali žaisti 2.c4, virstantį Siciliškąja gynyba, tik atvirkščiomis spalvomis, kurioje pėstininkas a3 laukelyje gali būti naudingas. Kitas variantas – 2.e4 Žf6 3.Žc3, virstantis Mengarinio debiutu.
Yum! Brands
'''„Yum! Brands“''' – tarptautinė vieną didžiausių restoranų tinklų pasaulyje turinti amerikiečių korporacija, įkurta 1997 m. Luisvilyje, Kentukyje. Bendrovei priklauso pasaulyje itin gerai žinomi greito maisto prekių ženklai, įskaitant „KFC“, „Pizza Hut“ bei „Taco Bell“; kompanija valdo daugiau nei 40 tūkst. greito maisto užkandinių 125-iose šalyse. Tai yra antras pagal vietų skaičių restoranų tinklas pasaulyje, nusileidžiantis tik „Subway“.
Kompanija buvo įkurta 1997 m. gegužės 30 d. kaip „Tricon Global Restaurants, Inc“; iki tol kompanijos restoranai priklausė „PepsiCo“, buvo valdomi kaip kompanijos greito maisto skyrius. Iš pradžių tik 20 % korporacijos pajamų sudarė tarptautinių restoranų pardavimai, o 2013 m. šis skaičius pakilo iki beveik 70 %. Užkandinių tinklo plėtra vykdoma itin greitais tempais, 2013 m. užsienio šalyse buvo atidaromi penki restoranai kiekvieną dieną. Daugiau nei 14 tūkst. restoranų yra besivystančiose šalyse. Indijoje bei Kinijoje veikia visiškai atskiri kompanijos plėtros skyriai. 2002 m. kompanija pervadinta į „Yum! Brands“.
2013 m. spalį atidarytas 40 000-asis kompanijos restoranas Goa valstijoje Indijoje. Lietuvoje greitojo aptarnavimo restoranus „KFC“ bei picerijas „Pizza Hut“ valdo UAB „Fast Foods Group“; šalyje kol kas veikia tik kelios užkandinės, tačiau planuojama sparti jų plėtra. Pirmasis „KFC“ restoranas atidarytas 2007 m.
Islandijos futbolo varžybos 1930 m.
Islandijos futbolo varžybos 1930 m.
Aukštasis išsilavinimas
Aukštasis išsilavinimas – trečia išsilavinimo pakopa, kurios metu įgyjamas akademinis laipsnis.
Lietuvoje
Lietuvoje aukštojo mokslo sistemą sudaro nuosekliosios universitetinės ir neuniversitetinės studijos bei nenuosekliosios studijos. Baigus nuosekliųjų studijų programą suteikiamas kvalifikacinis arba mokslo laipsnis (bakalauras, magistras, daktaras) ir (arba) profesinė kvalifikacija, išduodamas tai pažymintis diplomas. Baigus nenuosekliųjų studijų programą (studijuojami pavieniai dalykai arba dalykų ciklai) išduodamas studijas patvirtinantis pažymėjimas. Studijų apimtis matuojama kreditais.
Universitetinėje aukštojoje mokykloje yra nuosekliųjų studijų 3 pakopos: pagrindinės studijos (4 m., 160 kreditų), magistrantūra (1,5–2 m., 60–80 kreditų) arba rezidentūra, arba specialiosios studijos (1–2 m., 40–80 kreditų) ir doktorantūra (3–4 m.) arba meno aspirantūra (2 m.). Vientisosios studijos apima pirmąją ir antrąją pakopas.
Neuniversitetinėje aukštojoje mokykloje yra tik pagrindinės studijos (>3 m., 120 kreditų). Pagrindinės studijų formos yra dieninės, vakarinės ir neakivaizdinės. Dar yra intensyviosios studijos (studijuojama vakarais, poilsio dienomis ir vasarą, dieninių studijų programa išeinama per trumpesnį laiką), nuotolinės (neribojamas mokymosi laikas, sparta, nesvarbu vieta) ir tęstinės (skirtos perkvalifikuoti, kvalifikacijai kelti, profesiniams įgūdžiams tobulinti).
Dodge Dakota
Dodge Dakota – vidutinės klasės pikapas, kurį gamina Dodge. Pikapas buvo pristatytas 1987 m. kartu su atnaujintu Dodge Ram 50.
Dakota visados buvo didesnis už kompaktinius (Ford Ranger, Chevrolet S-10), bet mažesnis už didelius (Ford F-150, Chevrolet Silverado) pikapus.
1987–1996
275px|thumb|left|1987 m. Dodge Dakota Pirma Dakota karta buvo gaminama tarp 1987 ir 1996 m. Automobilis buvo siūlomas su I4 ir V6 varikliais, bei 5-pavarų mechanine ir 4-pavarų automatine transmisijomis. Visais ratais varoma versija buvo galima tik su V6 varikliu. 1988 m. buvo pridėtas 3,9 litrų V6 variklis su įpurškimo sistema.
1989 m. pasirodė neįprasta kabrioleto versija. Tai buvo pirmas amerikietiškas pikapas kabrioletas nuo Ford Model T. Per pirmuosius metus buvo parduota tik 2 482 tokių pikapų.
1997–2004
250px|thumb|right|1997 m. Dodge Dakota Antros kartos Dakota buvo gaminama tarp 1997 ir 2004 m. Automobilis gavo visiškai naują išvaizdą. 1998 m. pasirodė R/T versija su dideliu 5,9 litrų 250 AG (186 kW) Magnum V8 varikliu. 2000 m. pasirodė 4-durų „Quad-Cab“ versija. 2002 m. buvo paskutiniai I4 varikliui.
2005–2007
2005 m. pasirodė atnaujintas trečios kartos Dakota, kuris jau nebesidalino platforma su Dodge Durango visureigiu. Dakota tapo ilgesnis ir platesnis. Pikapo standartinis variklis yra 3,7 l PowerTech V6, bet galima pasirinkti tarp dviejų 4,7 litrų V8 variklių. 2008 m. Dakota modelis bus atnaujintas.
Limneidai
Vandens telkiniuose jie neretai sudaro ketvirtąją augalų juostą, esančią iki 10 m gylio. Šioje juostoje auga paprastoji nertis (Ceratophyllum demersum), Characeae šeimos rūšys ir vandens samanos.
Lyninis ežeras
Lyninis ežeras – ežeras, kurio žuvų bendrijoje vyraujanti žuvų rūšis yra lynas.
Tokie ežerai būna nepratakūs ar mažai pratakūs, eutrofiniai. Jų apyežeris gali būti visiškai užpelkėjęs, apsuptas žemapelkių ar aukštapelkių. Tokių ežerų pavyzdžiai yra Biržulis, Grūtas, Kalotė, Našys, Papis, Stervas, Urkis, Žaltytis. Didžiausias gylis būna 5–6 m. Vidutinis gylis neviršija 3 m, mažiausias vidutinis gylis – 1,0 m.
Dugno nuolydis mažas, dugnas padengtas plačiomis limneidų pievomis. Dominuoja maurabraginiai dumbliai, dengiantys 20–30 % viso sublitoralės dugno ploto.
Dugne susidaręs storas sapropelio sluoksnis, turintis daug biogeninių medžiagų. Vandens pH nuo 6,5 iki 8,0, skaidrumas mažas, 1–2 m.
Zoobentose vyrauja šoniplaukos, apsiuvos, vandens asiliukai.
Didžiausią žuvų biomasės dalį sudaro lynai, o karšiai negyvena. Sekliose priekrantėse gausios raudės, gilesnėse vietose – kuojos, rečiau – plakiai.
Balsas (žurnalas)
Istorija
Leido Lietuvos komunistų partijos CK vietoj sustojusio „Mūsų balso“. Spausdino Vokietijos KP CK „Peuwag“ spaustuvės Karaliaučiaus filialas, O. Mauderodės spaustuvė Tilžėje, privati Berlyno spaustuvė. Išėjo 129 numeriai. Tiražas 800–2000 egz. Per 400–600 egz. platinta užsienyje, o likusieji – nelegaliai Lietuvoje.
Oficialūs leidėjai ir redaktoriai Vokietijos KP veikėjai Francas Merikė ir Robertas Nėdermejeris, faktiškai redagavo redkolegija bei redaktoriai Ignas Gaška, Bronius Pušinis, Icikas Meskupas.
Bendradarbiavo Aleksandras Gudaitis-Guzevičius, Juozas Jurginis, Aleksas Maginskas, Juozas Mickevičius, Bonuventūras Pauliukevičius, Romas Šarmaitis ir Petras Užkalnis.
Šiaurės altajiečių kalba
Šiaurės altajiečių kalba arba kumandų-čelkanų kalba – viena iš dviejų altajiečių kalbų (tiurkų kalbų šeima), kartais laikoma bendros altajiečių kalbos tarme. Ją vartoja dvi altajiečių grupės – kumandai ir čelkanai, gyvenantys daugiausia Altajaus Respublikoje. 2002 m. Rusijoje altajiečių kalbomis kalbėjo 65 534 žmonės, iš jų ~10 tūkst. – šiaurės altajiečių kalbomis.
Pagal kultūrinius-etnografinius ir iš dalies kalbinius požymius prie šiaurės altajiečių kalbų kartais priskiriama ir tubalarų šnekta.
Kalba užrašoma kirilica, 2006 m. sukurta abėcėlė kumandų šnektai.
Sereikių koplyčia
Sereikių koplyčia – veikianti katalikų koplyčia Šiaulių rajone, Meškuičių seniūnijoje, Sereikių kaime, prie kelio, apie 2 km į pietryčius nuo Naisių. Medinė koplyčia stovi Lygumų Švč. Trejybės parapijos teritorijoje, vyksta proginės pamaldos. Anksčiau garsėjo Saldžiausio Jėzaus vardo ir šv. Vincento atlaidais.
Koplyčią supa veikiančios kaimo kapinėse. Šalia koplyčios palaidotas poetas Zigmas Gaidamavičius-Gėlė (1894–1912). Čia jį kasmet pagerbia jaunieji poetai, jo vardo literatūrinės premijos laimėtojai, pasodina po medelį šalia įveistame parke.
Sereikių koplyčios ir kapinių vartų kompleksas yra kultūros paveldo objektas, koplyčia 1997 m. įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Istorija
Medinė koplyčia pastatyta Sereikiuose 1795 m. vietos gyventojo Juozo Stanislovaičio lėšomis. Pastatas buvo daug kartų remontuotas, todėl keitė išvaizdą. Iš koplytėlės, stovėjusios ant Kryžių kalno, 1936 m. prie Sereikių koplyčios buvo pristatytas priebažnytis – „bobinčius“. Tačiau neilgai trukus po remonto, 1938 m. koplyčia stipriai nukentėjo per gaisrą (buvo paliktas neužgesintas smilkytuvas, sukėlęs gaisrą). Nuostoliai siekė 11 tūkst. litų.
Dar prieš Antrąjį pasaulinį karą Sereikių žmonės pageidavo, kad šv. Mišias aukotų vietoje gyvenantis kunigas. Kadangi Sereikiai priklausė Lygumų parapijai, tai ir kunigai atvykdavo iš ten. Šiam sumanymui įgyvendinti ūkininkas Normantas žadėjo atiduoti savo žemę (apie 33 ha), tačiau ji buvo kiek toliau nuo koplyčios. Normantas siūlė susikeisti žemėmis su ūkininkais Jurgeliais, kurių apie 22 ha žemės buvo prie pat koplyčios, bet šie užmojai taip ir liko neįgyvendinti.
Sovietmečiu uždarinėjant bažnyčias, tas pats atsitiko ir Sereikiuose – maldos namai buvo uždaryti 1961 m. Tuomet Lygumų klebonas Prosperas Bubnys pasirūpino paimti ir išsaugoti altoriaus paveikslus. Vėliau jie buvo restauruoti, o prasidėjus Atgimimui – grąžinti į seną vietą. Koplyčia buvo vėl atidaryta 1989 m. spalio 8 d. Tada ją pašventino Šiaulių dekanas Kleopas Jakaitis.
1992 m. rugsėjo 19 d. prie kapinių pašventintas lauko akmenų paminklas kaimo tremtinių ir partizanų atminimui. Su kitais į tremtį buvo išvežti ir koplyčios statytojo palikuonys Stanislovaičiai. Minint koplyčios 200 metų sukaktį, 1995 m. liepos 15 d. šalia vartų pastatytas jubiliejinis kryžius.
Latveliškių apylinkė
Latveliškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kriukų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gudaičių apylinkės, Kriukų apylinkės ir Skilvionių apylinkės.
Eretmodus cyanosticus
Kūnas pailgas, apie 8 cm ilgio, burna nukreipta žemyn. Patinai dažniausiai labai nepakantūs savo rūšies žuvims, tačiau sudaro pastovią porą su patele.
Abu tėvai inkubuoja ikrus burnoje: patinas pakeičia patelę po maždaug 10-12 dienų.
Gyvena Tanganikos ežere.
Pesčių dvaras
Pesčių dvaro sodyba (registrinis kultūros paveldo objektas, unikalus kodas – ) yra Leliūnų kaimo pietvakarinėje dalyje, 0,45 km į pietus nuo kelio, Pestupio kairiajame krante.
Istorija
XVIII a. Pesčių kaimo žemių vakarinėje dalyje buvo įkurtas Grūšlaukės dvaro ūkinis padalinys – Pesčių palivarkas, kuris nuo XVIII a. pab. iki 1922 m. buvo Grūšlaukės dvaro administracinis centras. Nuo XX a. pr. palivarkas vadinamas Pesčių dvaru. Vykdant Lietuvos žemės reformą, dvaro sodyba su žeme 1922 m. paimta valstybės nuosavybėn, dvaras išparceliuotas, žemė išdalinta kumečiams ir Lietuvos kariuomenės kūrėjams savanoriams, kurie naująją gyvenvietę 1927 m. pavadino Leliūnais. Vakarinė dvaro žemių dalis buvo priskirta Bajoralių kaimui.
Palivarką valdė Grūšlaukės dvarininkai kunigaikščiai Oginskiai ir Masalskiai, grafai Potockiai, Zubovai ir Tiškevičiai. Paskutinė dvaro savininkė buvo Kretingos grafienė Sofija Tiškevičienė. Palivarką administravo Grūšlaukės dvarininkų skiriamas ūkvedys. Istorinė literatūra ir tausosaka mini XIX a. I pusės ūkvedį K. Karnilavičių (generolą Karnilą). Pasakojama, kad jis labai žiauriai elgėsi su valstiečiais, rinko didžiulius mokesčius, o prasidėjus 1831 m. sukilimui, tiekė už pinigus sukilėliams paraką. Nepakęsdami ūkvedžio savivalės, maištaujantys Grūšlaukės dvaro valstiečiai besprunkantį K. Karnilavičių pagavo prie Gargždelės kapinių, apkaltino jį paraką maišant su aguonomis ir pakorė.
Dvarą nusavinus, arklidės buvo perdirbtos į gyvenamąjį namą, kuriame 1923 m. atidaryta Pesčių pradinė mokykla. Pokariu buvusi dvaro sodyba tapo kolūkio centru, vėliau – Salantų tarybinio ūkio ūkine-gamybine baze. Uždarius mokyklą, jos pastate veikė biblioteka, felčerio-akušerio punktas, vėliau jis naudotas gyvenamajai paskirčiai. 1992 m. sodyboje buvo įkurta žemės ūkio bendrovė, kuriai išyrus statiniai dalimis privatizuoti bendrovės pajininkams.
1989 m. sodybą inventorizavo architektas Ričardas Stulpinas. 1991 m. Leliūnų (Pesčių) buv. dvaro sodybos fragmentai buvo įrašyti į naujai išaiškinamų kultūros paminklų sąrašą, 1995 m. paimti į laikinąją kultūros paminklų apskaitą ir šiuo metu saugomi kaip registrinis kultūros paveldo objektas (u. k. ).
Irena Kuzmienė-Gokaitė
Irena Kuzmienė-Gokaitė (1933 m. vasario 27 d. Pagirių miestelyje, Kėdainių r. – 1989 m. liepos 25 d. Kaune), choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
1962–1988 Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytoja, 1978–1984 direktoriaus pavaduotoja mokymo reikalams, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. Be pedagoginio darbo vadovavo ir chorams. 1964–1967 Kauno profsąjungų kultūros rūmų mišriojo choro „Gintaras“ meno vadovė ir dirigentė. Į kolektyvą sutelkusi per 60 dainininkų, juos išmokė nemaža sudėtingesnių užsienio klasikų ir lietuvių kompozitorių kūrinių, koncertų surengė Kaune, Kėdainiuose, Marijampolėje ir kitur, parengė 1965 respublikinei dainų šventei ir konkursui, 1967 m. balandžio 29 d. choro 20-mečio minėjimo proga atliko S. Šimkaus kantatą „Atsisveikinimas su tėvyne“. 1968–1975 Kauno aukštųjų mokyklų absolventų mišriojo choro (80 dalyvių) meno vadovė ir dirigentė. 1970 respublikinei dainų šventei parengė pajėgiųjų kolektyvų privalomąjį repertuarą ir konkurse pelnė ketvirtąją vietą, o 1972 respublikiniame mišriųjų chorų konkurse Kaune laimėjo trečiąją vietą, choras pirmavo Kauno mieste. Koncertavo Kaune, Vilniuje, Klaipėdoje, Marijampolėje, Kėdainiuose ir Taline. Chorą išmokė per 40 įvairių autorių kūrinių, o 1973 m. vasario 21 d. Kauno muzikiniame teatre atliko F. Mendelssohno-Bartoldy baladę „Pirmoji Valpurgijos naktis". Chorą parengė 1975 respublikinei dainų šventei.
Nuo 1969 keletą metų buvo Kauno vyrų choro „Perkūnas" chormeisterė, dirigavo Panevėžio ir Kauno miestų dainų šventėse.
Janonių piliakalnis
Janonių piliakalnis ir pilkapynas – piliakalnis (A830P) ir pilkapynas (A831P) Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Janonių kaimo (Alantos seniūnija), Šilalio miško vakariniame pakraštyje.
Piliakalnis
Piliakalnis, vadinamas Pilale, yra pailgos kalvos vakarinė, aukštesnė, dalis, kurią iš trijų pusių juosia daubos, rytuose yra kalvos žemesnioji dalis. Pilalės pietiniai, vakariniai ir šiauriniai šlaitai 13 m aukščio, statūs, šiaurinio šlaito viršutinė dalis stačiai nukasta. Aikštelė ovali, 46x25 m dydžio. Jos rytinis pakraštys buvo sutvirtintas pylimu ir grioviu, išliko jų žymių.
Apie 0,3 km į šiaurės vakarus nuo Pilalės yra pilkapynas, kurį sudaro 26 pilkapiai. Jų sampilai 10–15 m skersmens ir 0,8-1,5 m aukščio. Sampilus juosia grioviai arba supa duobės. Dalis pilkapių XX a. pradžioje buvo iškasinėti senienų mėgėjų.
Viktoras Vinikaitis
Viktoras Vinikaitis (, 1927 m. balandžio 28 d. Naujasodės kaime, Seinų valsčiuje – 1994 m. gruodžio 31 d. Vigrių kaime, Suvalkų valsčiuje, Lenkijoje) – savamokslis medžio drožėjas ir tapytojas, Vygrių kamaldulių vienuolyno restauratorius ir gidas. 250px|thumb|right|Vygrių bažnyčios pagrindinis altorius. Viduriniame tarpsnyje esantis paveikslas vaizduoja Švč. Mergelės Marijos ėmimą į dangų, o viršutiniame – [[Marija Magdalietė|Šv. Mariją Magdaleną. Abu tapė V.Vinikaitis, iš viso šioje šventovėje yra vienuolika jo tapytų paveikslų. ]]
Biografija
Gimė lietuvių šeimoje. Anksti neteko tėvo, motina ištekėjo antrąkart. Prieš Antrąjį pasaulinį karą baigė keturias klases, po to nesimokė – ganė gyvulius. 1948 m. pašauktas į Lenkijos kariuomenę. 1950 m. kalėdojantis kunigas B. Kaikovskis pastebėjo Viktoro drožtas medines skulptūras ir pakvietė jį dirbti atstatant sugriautą Vygrių vienuolyną. Pagal senas nuotraukas vienuolyno Švenčiausiosios Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčioje V. Vinikaitis atkurdavo dingusius paveikslus, išpjaustydavo trūkstamas skulptūras. Sudėtingame darbe tekdavo bendrauti su įvairių šalių menininkais, dvasininkais ir mokslininkais; skaityti įvairiakalbę literatūrą. Savarankiškai išmoko septynias kalbas ir jomis vesdavo ekskursijas po vienuolyną. Ypatingai džiaugdavosi ekskursantais iš Lietuvos. Buvo vertinamas kaip vienuolyno ir Vygrių kaimo žinovas.
Gyveno vienišiaus gyvenimą. Paskutinį 1994 m. vakarą išėjo pasivaikščioti prie Vygrių ežero, o rytojaus dieną jį surado jau nebegyvą. Palaidotas netoli Vygrių esančiuose Magdalenavo kaimo kapinėse.
Prie vienuolyno sienos pritvirtinta memorialinė lenta su bareljefu ir užrašu lenkų kalba: ''Čia gyveno, dirbo ir kūrė Viktoras Vinikaitis (1927 – 1994). Vygrių gidas, vadinamas „Paskutiniu Kamalduliu”, kūrėjas grynuolis''. 250px|thumb|right|Atminimo lenta ant vienuolyno sienos
Uždusimas
Uždusimas, arba asfiksija – tokia fiziologinė būklė, kai dėl kliūties kvėpavimo takuose ir sutrikus oro patekimui į plaučius, iškyla grėsmė gyvybei. Uždusimo priežastys gali būti staigus kaklo užveržimas kilpa (smaugimas), svetimkūnio patekimas, balso stygų spazmai, taip pat krūtinės ląstos, ypač plaučių, užspaudimas griūvant pastatui, transporto priemonei, per avariją. Uždusimo metu pažeidžiami kvėpavimo takai, atsiranda kliūtis orui patekti į plaučius ir toliau į kraują, organizmui pradeda trūkti deguonies.
Ištikus uždusimui nedelsiant reikia nustatyti priežastį ir ją šalinti. Pasikorusį reikia išimti iš kilpos, užkritus liežuviui arba esant sąmonės netekimui, guldyti tokioje padėtyje, kad prieitų grynas oras, imtis kitų gaivinimo priemonių.
Islandijos futbolo varžybos 1931 m.
Islandijos futbolo varžybos 1931 m.
Avižienių seniūnija
Avižienių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Vilniaus.
Geografija
Avižienių seniūnija yra Vilniaus rajone į šiaurės vakarus nuo Vilniaus, ribojasi su Sudervės, Riešės, Maišiagalos, Zujūnų seniūnijomis bei Vilniaus miestu. Seniūnijos teritorijoje yra išsidėstę 27 kaimai, kurie užima 4660 ha žemės plotą. Būdingi kalvoti kraštovaizdžiai, driekiasi Riešės aukštuma. Gausu nedidelių miškelių (Avižienių, Bukiškio), pelkių (Bukiškio pelkė), tačiau kraštovaizdžiai sparčiai naikinami ir urbanizuojami. Teka Neries baseino upeliai – Riešė, Čekonė; yra smulkių ežerų (Gilužis, Ežeraitis, Notiškis, Varlinka).
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. vasario 27 d. įsteigta 16 seniūnaitijų:
Paveldas
Kultūrinis:
Baltizmas
Baltizmų pavyzdžiai:
Lankos Laukas
Lankos Laukas – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Grumblių, kairiajame Babrungo krante. Kaimas įsikūręs tarp kelio ir Geležinkelio trasos Kretinga–Šiauliai.
Baltasis gandras (žurnalas)
Istorija
Redaktorius R. Barauskas. Tiražas – 2000 egz. 1996–1999 m. per metus buvo parengiami ir išleidžiami 4 numeriai. Nuo 2000 m. pradėta leisti 6 numeriai per metus. 2000 m. žurnalo leidimas abipusiu sutarimu buvo perduotas Kauno krašto ornitologų draugijai – LOD skyriui.
Islandijos futbolo varžybos 1932 m.
Islandijos futbolo varžybos 1932 m.
Christian Wilhelmsson
Karjerą pradėjo Švedijoje, 2003 m. persikėlė į belgų „RSC Anderlecht“ ir padėjo šiam klubui du kartus laimėti šalies čempionatą. Vėliau Vilhelmsonas žaidė Prancūzijoje, Anglijoje, Ispanijoje, Italijoje, bet nei viename klube netapo pagrindinės sudėties žaidėju. 2008 m. futbolininkas už 8 mln. eurų perėjo į Saudo Arabijos klubą „Al-Hilal“.
Christianas Vilhelmsonas Švedijos rinktinėje debiutavo 2001 m.
KFUM Odense
KFUM Odense – Danijos futbolo klubas iš Odensės.
Istorija
1917 m. birželio 4 d. įkurtas klubas.
Virkės
Virkės – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Laukdvarių, kairiajame Yžnės krante.
Mielaičių apylinkė
Mielaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ziniūnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kepalių apylinkės ir Kirnaičių apylinkės.
FC Pärnu Levadia
Pernu „Levadia“ – buvęs Estijos futbolo klubas iš Pernu. Prijungtas prie Vaprus Parnu klubo.
Pietų altajiečių kalba
Pietų altajiečių kalba – viena iš dviejų altajiečių kalbų (tiurkų kalbų šeima), kartais laikoma bendros altajiečių kalbos tarme. Ją vartoja keletas altajiečių grupių, gyvenančių daugiausia Altajaus Respublikoje. 2002 m. Rusijoje altajiečių kalbomis kalbėjo 65 534 žmonės, iš jų ~55,5 tūkst. – pietų altajiečių kalbomis.
Išskiriamos šios šnektos:
Romualdas Čaika
Romualdas Čaika (g. 1937 m. gegužės 9 d. Beržinėje, Radviliškio rajonas) – teisininkas, teisėjas, buvęs Vilniaus miesto Lenino rajono teismo pirmininkas.
Biografija
1956-1961 metais baigė Vilniaus universiteto (VU) VU Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1968–1969 m. VU aspirantas.
1955–1956 – Šeduvos rajono komjaunimo komiteto įskaitos sektoriaus vedėjas, 1961–1963 – VU asistentas, dėstytojas, 1963–1968 – Vilniaus miesto Lenino rajono teismo teisėjas, teismo pirmininkas, 1969–1974 – Lietuvos TSR Aukščiausiojo Teismo teisėjas, 1974–1982 – Lietuvos TSR teisingumo ministerijos Kadrų ir teisingumo darbuotojų rengimo bei kvalifikacijos kėlimo skyriaus viršininkas, 1982–1990 – Lietuvos Respublikos Aukščiausiojo Teismo teisėjas, 1990-iki 2007 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
Vedęs. Žmona Nijolė (g. 1937 m.). Sūnus Valdas (g. 1962 m.).
Baltasis erelis (laikraštis)
Istorija
Pirmasis nelegaliai išleistas laikraštis spaudos draudimo metais Lietuvoje. 1897 m. pirmąjį numerį išleido Jurgis Bielinis, pavadinęs tarptautišku politišku laikraščiu ir nurodęs, jog leidėjas ''Juozapas Baltasis Erelis Lietuvos Karalius. Spausdinta Lietuvos griuvėsiuose.'' Jam spausdinti iš Martyno Jankaus nusipirko ir parsigabeno rankinę spausdinimo mašiną. Visą tekstą parašė J. Bielinis, o išspausdino su rankine spausdinimo mašina Stasys Pavilonis (kituose šaltiniuose – Steponas Pavilionis iš Gripkelių ). Išspausdintus 300 egz. J. Bielinis pats išplatino.
1912 m. liepos 16 d. išėjo trečiasis – paskutinis numeris. Rašyta apie valstiečių varganą padėtį, priekaištauta lietuvių kunigams ir pasaulietinei šviesuomenei, kad nesirūpina Lietuvos nepriklausomybės atgavimu.
EA Guingamp
Gengano EA – Prancūzijos futbolo klubas iš Gengano.
Lietuvos rašytojų sąjunga
miniatiūra|Bustinės [[Vilnius|Vilniuje fasadas]]
Lietuvos rašytojų sąjunga – Lietuvos visuomeninė organizacija. Atstovauja rašytojams, užsiima leidyba.
Turi skyrius Kaune ir Klaipėdoje, leidyklą, klubą, knygynus „Versmė“ ir „Atžalynas“ (Vilniuje), kūrybos ir poilsio namus „Urbo kalnas“ (Nidoje), „Diemedis“ (Palangoje), „Krantas“ (Anykščiuose). Veikla organizuojama vadovaujantis jos įstatais.
Veikla
Leidžia literatūrinius žurnalus „Metai“, „Nemunas“, „Vilnius“ (rusiškai ir angliškai), savaitraštį „Literatūra ir menas“.
Nuo 1992 m. kasmet skiria literatūrinę premiją.
Orlaivių registracija
thumb|[[Junkers F 13 prototipo Herta registracijos numeris D-183 (1919 m. rugpjūčio 19 d., Vokietija)]] thumb|Orlaivių registracijos žymėjimas pasaulio valstybėse Orlaivių registracija – tai specialių raidžių ir numerių derinys, rašomas ant visų orlaivių šono, siekiant juos identifikuoti. Kariniai orlaiviai žymimi pagal uodegos kodą ir serijos numerį. Pagal Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos Čikagos konvenciją visi orlaiviai privalo būti registruoti nacionalinės aviacijos agentūros ir viso orlaivio naudojimo metu turėti registracijos dokumentus. Kai kurios nacionalinės agentūros reikalauja, kad specialioje orlaivio fiuzeliažo vietoje ant nedegančios lentelės būtų pažymėtas registracijos numeris – tai siekiama, kad avarijos ar kitų panašių įvykių metu būtų lengviau atpažinti orlaivį.
Lietuvos rašytojų sąjunga
Veikla
Nuo 1965 m. organizuoja renginį „Poezijos pavasaris“. Rengia literatūrinius vakarus.
Orlaivių registracija
Nors kiekvienas orlaivis žymimas atskiru numeriu, gali būti leidžiama numerius keisti. Tai gali būti daroma, kai orlaivis parduodamas, sunaikinamas ar sandėliuojamas. Taip pat orlaivių registracijos numeris gali keistis dėl naujų savininkų, registracijos teisės ar kitomis panašiomis situacijomis.
Istorija
Pirmieji pradėti orlaivių registracijos žymėjimai buvo pagal 1913 m. nustatytus aviacijos šaukinius. Iki 1919 m. šie šaukiniai buvo nustatyti visiems radijo signalų naudotojams, o ne atskiriems orlaiviams. Nuo 1919 m. Paryžiaus oro navigacijos konvencijos registracija tapo privaloma visiems orlaiviams. Pagal šių metų susitarimą orlaivių žymėjimui buvo naudojamas nacionalinis valstybės žymėjimas, po kurio turėjo būti brūkšnelis, keturios raidės ir tam tikras balsis.
Lietuvos rašytojų sąjunga
Veikla
1993 m. rašytojams remti įsteigė Literatūros fondą. Nuo 1992 m. Europos rašytojų organizacijų konfederacijos narė.
Orlaivių registracija
Istorija
Nuo 1927 m. orlaivių registraciją prižiūri Tarptautinė civilinės aviacijos organizacija. 1944 m. surengtoje Čikagos konvencijoje nutarta, kad visi orlaiviai, besinaudojantys oro erdve, privalo būti registruoti, o numeris visuomet matomas ant orlaivio šono.
Lietuvos rašytojų sąjunga
Istorija
Tęsia Lietuvių meno kūrėjų draugijos Literatų sekcijos (1920–1934 m.), Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjungos (1922–1932 m.), Lietuvos rašytojų draugijos (1932–1944 m.) ir iš dalies sovietinio laikotarpio rašytojų sąjungos (1945–1989 m.) veiklą. 1918 m. Lietuvai tapus nepriklausomai, 1919 m. sausio 25 d. Vilniuje Juozo Tumo-Vaižganto iniciatyva įsteigta Lietuvių raštijos darbuotojų draugija, nenustojusi veikti Lenkijai okupavus Vilnių.
Orlaivių registracija
Žymėjimas
Kitoks žymėjimas naudojamas bendrosios aviacijos orlaiviams – jie žymimi tokia tvarka: pirmoje vietoje žymima šalies raidė ar raidės, po brūkšnelio rašomos dar keturios raidės ar skaičių ir raidžių derinys.
Lietuvos rašytojų sąjunga
Istorija
1932 m. įsteigta Vilniaus meno ir literatūros draugija. Plačiau rašytojų interesus reiškė 1920 m. sausio 29 d. Kaune įsteigta Lietuvių meno kūrėjų draugija (pirmininkavo Vincas Krėvė-Mickevičius). 1922 m. sausio 31 d. Kaune įsteigta Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjunga (pirmininkas J. Tumas-Vaižgantas, 1922–1925 m., Juozas Purickis, 1925–1929 m.).
1932 m. vasario 21 d. Kaune įsteigta Lietuvių rašytojų draugija. 1940 m. birželio 28 d. okupacinė valdžią jos veiklą nutraukė. Įsteigta Lietuvos rašytojų organizacija (pirmininkas Petras Cvirka).
Antrojo pasaulinio karo metais Lietuvos rašytojų organizacijos vykdomasis komitetas įsteigtas Maskvoje, atsakinguoju sekretoriumi buvo Kostas Korsakas. Nacių okupuotoje Lietuvoje veikė Lietuvos rašytojų draugija.
1944 m. lapkričio 1 d. sovietinė okupacinė valdžia atnaujino Rašytojų sąjungos veiklą, patvirtino valdybą (pirmininkas K. Korsakas). Ne visi rašytojai galėjo būti jos nariais dėl politinių ideologinių nuostatų.
1945 m. spalio 25-27 d. Vilniuje įsteigtas sovietinės rašytojų sąjungos Lietuvos padalinys. Įšrinkta valdyba (pirmininkas P. Cvirka) ir nariai. Sąjunga neturėjo įstatų, vadovavosi SSRS rašytojų sąjungos įstatais.
Orongas
Orongas arba čiras, tibetinė antilopė (Pantholops hodgsonii) – dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolių rūšis, priklausanti orongų arba tibetinių antilopių (Pantholops) genčiai. Ši rūšis aptinkama Tibeto kalnyne. Šios rūšies individų gamtoje liko mažiau nei 75000. Jų skaičius labai sumažėjo dėl brakonieriavimo. Orongai medžiojami dėl savo šiltos ir švelnios vilnos. Šiuo metu tarptautinė prekyba jų vilna griežtai draudžiama.
Balandžio 30
Balandžio 30 yra 120-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 121-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 245 dienos.
Vardadieniai
Marijonas – Pijus – Skaudvilas – Sofija – Vaišmantė – Venta – Virbutas
Lietuvos rašytojų sąjunga
Istorija
1985–1989 m. sąjunga buvo tautinio atgimimo žadintoja, skatino nepriklausomybės atkūrimą. Keletas narių išrinkti į Sąjūdžio iniciatyvinę grupę, vėliau – į Sąjūdžio Seimą, SSRS ir Lietuvos Aukščiausiąją Tarybą, tada į LR Seimą.
Sbuvo viena iš iniciatorių steigiant LATGA.
Roberto Benigni
1998 metais Benigni laimėjo Oskaro apdovanojimą geriausio aktoriaus nominacijoje už pagrindinį vaidmenį savo paties filme „Gyvenimas yra gražus“.
Modlonos gyvenvietė
Modlonos gyvenvietė – vėlyvojo neolito (3 tūkstantmetis pr. m. e.) laikotarpio polinė medžiotojų ir žvejų gyvenvietė Vožės ežero baseine, Modlonos ir Perečnajos upių sankirtoje, Vaškino rajonas, Vologdos sritis, Rusijos Federacija.
Tyrimai
Gyvenvietę 1919 m. aptiko hidrografas K. Markovas, 1937–1938 m. ir 1945–1956 m. ją tyrė Aleksandras Briusovas, 1970–1975 m. – S. Ošibkina. Pastatai stulpinės konstrukcijos su šlaitiniais stogais, stovėjo ant platformų, kurias laikė įkalti poliai. Rasta ginklų (medinių iečių, kaulinių iečių antgalių, kūgio formos strėlių antgalių, titnaginių karklo lapo formos ietigalių, rombinių strėlės antgalių), žvejybos įrankių (vienašonių žeberklų, irklą, bučių, akmeninių tinklų pasvarų), darbo įrankių (medinių kaušų, titnaginių peilių, kirvelių), papuošalų (gintarinių kabučių, sagučių, gintaro žaliavos, nebaigtų gaminti gintaro dirbinių), titnaginių paukščių, molinių zoomorfinių figūrėlių. Rasti katilo formos puodai iš molio, kuriame daug grūstų kriauklelių. Puodo paviršius puoštas apvaliomis duobutėmis, įspaudais. Sprendžiant iš gintaro radinių, Modlonos gyventojai palaikė prekybos ryšius su Rytų Prūsija. Priskiriama Pergapolio kultūrai. Archeologai pagal radinius išskiria vadinamąsias Modlonos tipo gyvenvietes.
Užunvėžių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
'''Užunvėžių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Užunvėžių kaime, 7 km į šiaurės vakarus nuo Skiemonių 7,5 km į šiaurės rytus nuo Kurklių, 3 km į šiaurės vakarus nuo kelio, kairiajame Nevėžos krante, ant kalvelės. Netoliese, ties kelių sankryža, yra veikiančios parapijos kapinės.
Svarbiausi parapijos atlaidai – tituliniai Švč. Mergelės Marijos Taikos Karalienės, švenčiami paskutinį gegužės sekmadienį. Taip pat švenčiami Kūdikėlio Jėzaus šv. Teresės atlaidai spalio 1 dieną. Vasaromis Užunvėžiuose rengiamos katalikiškojo jaunimo stovyklos.
Istorija
Ukmergės apskrities statybos komisija pageidavo, „kad bažnyčia būtų statoma nedegamos medžiagos“. Tačiau į šį prašymą nebuvo atsižvelgta ir patvirtintas medinės bažnyčios projektas. Pagal architekto Karolio Reisono projektą 1937–1940 m. pastatyta medinė bažnyčia. Bažnyčios statybos iniciatorius ir komiteto pirmininkas buvo Kurklių šv. Jurgio parapijos administratorius Steponas Telksnys (1899-1974). S. Telksnys pašventino būsimos bažnyčios pamatus 1938 m. liepos 10 d. Bažnyčios statybą rėmė broliai Banėnai: inžinierius Antanas Banėnas ir matininkas Jonas Banėnas, o Uršulė Banėnaitė-Kisielienė dovanojo parapijai žemę – savo ūkį. Ūkininkas Stasys Adamonis organizavo statybininkų darbus. Dar nebaigtą statyti bažnyčią pašventino 1940 m. rugpjūčio 18 d. Kurklių klebonas Juozas Katinas (1900-1985), bolševikams jau užėmus Lietuvą.
Apie 1944 m. įsteigta ir Užunvėžių parapija. Naujosios parapijos pirmuoju klebonu buvo paskirtas Kurklių vikaras kun. Jonas Klimavičius (1902-1977), Antrojo pasaulinio karo metais baigęs įrengti naująją bažnyčią. Nuo 1981 m. Užunvėžių parapija nuolatinio kunigo nebeturėjo, ją aptarnavo Kurklių ir Kavarsko klebonai.
Architektūra
Užunvėžių bažnyčia – vienas iš nedaugelio XX a. 4-ajame dešimtmetyje statytų sakralinių objektų, kuomet pastato architektūroje bandyta sieti racionalios mūrinės sakralinės architektūros statybos principus su tradicijomis. Bažnyčia turi racionalistinės ir istorizmo architektūros bruožų, vienbokštė, masyvaus tūrio ir dydžio. Gale pristatytos žemos zakristijos. Ji stačiakampio plano, vienanavė, užsibaigianti siauresne už navą stačiakampe presbiterija. Dominuoja fasadų apkalimas horizontaliomis lentomis. Vertikali apkala įrengta bokšto ir frontonų fasadų plokštumose.
Pagrindiniame fasade derinamos stilinei architektūrai būdingos detalės su liaudies architektūros formomis. Bažnyčios portalas panašus kaip klasicistiniuose sakraliniuose pastatuose: priešais įėjimą kyšo keturių kolonėlių portiko formos atviras prieangis. Virš durų įkomponuotas gotikai būdingas elementas – „rožė“, kurios ornamentai drožinėti, stilizuotų formų. Kukliais liaudiškais drožiniais puoštas fasado trikampis frontonas, stogo vėjalentė, bokšto viršutinis tarpsnis. Portiko šonuose fasado vertikalumą pabrėžia vienas virš kito išdėstyti siauri stačiakampiai langai. Priekinis bokštas yra masyvus, su daug angų ties varpais. Jo stogelis yra mansardinis, su laužytu piramidiniu šalmu.
Šonininių fasadų sprendimas lakoniškų formų: lygias plokštumas skaido siauros ir aukštos langų juostos. Tokios pat formos langai ir presbiterijos šoniniuose fasaduose, kurie sudaro kontrastą su zakristijos sienose esančiais beveik kvadratinės formos langais.
Interjere išsiskiria galinėje presbiterijos sienoje, virš didžiojo altoriaus, įrengtas kryžiaus formos langas. Altorius papuoštas smulkiais pseudogotikiniais pinakliais. Panašaus stiliaus yra ir skiriamoji baliustrada. Vidiniai sienų paviršiai apmušti gulščiomis lentelėmis. Lubos plokščios. Vidaus erdvė gerai apšviesta, nes visi langai pakankamai dideli, arti vienas kito. Bažnyčioje vargonų nėra – tik fisharmonija.
Šventorius aptvertas, apjuostas tankiomis medžių eilėmis, nuo vieškelio į bažnyčią veda ūksminga alėja.
Islandijos futbolo varžybos 1933 m.
Islandijos futbolo varžybos 1933 m.
Vida Kuzminskienė-Idzelytė
Vida Kuzminskienė-Idzelytė (1951 m. spalio 11 d. Panevėžyje), choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
1966–1970 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. E. Jakštienė), kartu vadovavo Panevėžio rajono ir miesto vokaliniams ansambliams. 1970–1978 su pertrauka choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Barausko klasė). Nutraukusi studijas, 1973–1974 dirbo Vadoklių (Panevėžio r.) kultūros namų meno vadove, 1974–1975 dainavo Valstybiniame dainų ir šokių liaudies ansamblyje „Lietuva". Tęsdama studijas, dainavo konservatorijos kameriniame chore, trumpai vadovavo moterų chorui Elektrėnuose.
1978–1984 Panevėžio dainų ir šokių liaudies ansamblio „Ekranas“ choro vadovė. Kolektyvas išmoko sudėtingesniųA. Bražinsko ir A. Lapinsko dainų, įrašė plokštelę, dalyvavo dainų šventėse, 1980 lankėsi Kuboje. 1985–1993 chorvedė buvo Panevėžio respublikinės ligoninės moterų choro „Sedula“ meno vadovė ir dirigentė. Į kolektyvą sutelkusi apie 60 moterų, atgaivino ir pagyvino jo veiklą. Naujai parengė G. Pergolesi „Stabat Mater“, koncertines programas praturtino A. Bražinsko, J. Tamulionio, J. S. Bacho, H. Purcello, O. di Lasso ir kitų kompozitorių kūriniais. 1988 ir 1992 surengė choro 20-mečio ir 25-mečio jubiliejinius koncertus, 1986 dalyvavo chorų festivalyje „Vivat classica", 1991 su pasisekimu koncertavo Vokietijoje, gerai pasirodė 1985 respublikinės dainų šventės konkurse, dalyvavo 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje ir 1993 iškilmingame koncerte Kryžių kalne (netoli Šiaulių), sutinkant popiežių Joną Paulių II. Kurį laiką vadovavo Panevėžio ryšių skyriaus moterų vokaliniam ansambliui, o vėliau Žemaičių vokaliniam ansambliui. 1979 mieste buvo įkūrusi Jaunųjų muzikų draugiją ir Senosios muzikos ansamblį. 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei parengė Velžio (Panevėžio r.) vidurinės mokyklos merginų chorą. V. Kuzminskienė dirigavo Panevėžio rajono ir miesto dainų šventėse. 1988 ji apdovanota Kultūros žymūno ženklu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Michailas Boguslavskis
Michailas Boguslavskis (g. 1955 m. liepos 23 d. Klaipėdoje) – pedagogas, istorikas.
Biografija
1977 m. baigė istorijos studijas Maskvos pedagoginiame institute. 1977-1983 m. dirbo istorijos mokytoju Maskvoje. 1986 m. tapo mokslų daktaru, 2001 m. profesoriumi. Mokslinių tyrimų tema švietimo, pedagogikos istorija. Parengė istorijos pamokų dėstymo mokyklose metodikas. Paskelbė daugiau nei 600 mokslinių straipsnių, 18 monografijų.
Trakų kaštelionas
thumb|Trakų vaivadijos herbasthumb|Trakų vaivadija (pažymėta raudonai) XVII a. Trakų kaštelionas – antrasis pagal rangą po Trakų vaivados aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Trakų vaivadijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vaivadijoje vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.
Įgaliojimai
Trakų kašteliono pareigybė įsteigta 1413 m., kai Lenkijos karalystės pavyzdžiu buvo įsteigta ir Trakų vaivadija. Trakų kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis (karalius) ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos arba iki paskyrimo į aukštesnes, dažniausiai Trakų vaivados, arba Vilniaus kašteliono pareigas.
Kaštelionas buvo pavaldus Trakų vaivadai, taip pat karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir Trakų pavieto bajorų vadas, taip pat pavieto bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Trakų kaštelionas turėjo dešimtą pagal rangą aukščiausią pasauliečių poziciją.
Pareigybė panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Camille Saint-Saëns
Charles Camille Saint-Saëns (Šarlis Kamilis Sen Sansas, 1835 m. spalio 9 d. – 1921 m. gruodžio 16 d.) – prancūzų kompozitorius, vargonininkas, dirigentas ir pianistas, labiausiai išgarsėjęs savo kūriniais „Žvėrių karnavalas“, „Samsonas ir Dalila“, „Danse Macabre“ ir simfonija Nr. 3 (vargonų simfonija).
Vaikystė
K. Sen Sansas gimė Paryžiuje. Jo tėtis buvo valstybės tarnautojas ir mirė, kai Kamiliui tebuvo trys mėnesiai. Jo motina Clemence pagalbos kreipėsi į savo tetą Šarlotę Mason (Charlotte Masson), kuri vėliau Kamilį „supažindino“ su pianinu. Pripažintas vunderkindu berniukas, tetos raginamas, groti pradėjo vos sulaukęs dvejų. Beveik iškart jis ėmė ir kurti. Pirmasis jo kūrinėlis, parašytas 1839 m. kovo 22 dieną, šiuo metu saugomas nacionalinėje Prancūzijos bibliotekoje. Jo gabumai neapsiribojo muzika: skaityti jis išmoko būdamas trejų, sulaukęs septynerių neblogai mokėjo lotynų kalbą.
Pirmasis jo rečitalis surengtas jam esant penkerių, tuomet jis akomponavo L. van Bethoveno sonatai smuikui.
Būdamas dešimties K. Sen Sansas galėjo atmintinai pagroti 32 L. van Bethoveno sonatas.
Kalbos apie jo nepaprastus koncertus pasklido po visą Europą ir net JAV, kur apie jį parašė Bostono laikraštis. Vėliau K. Sen Sansas studijavo vargonininkystę ir kompoziciją. Nuolatiniai pirmųjų prizų laimėjimai jam pelnė reputaciją, dėl kurios jis buvo supažindintas su Ferencu Listu, kuris vėliau tapo vienu geriausių jo draugų.
Būdamas šešiolikos K. Sen Sansas parašė savo pirmąją simfoniją; antrąją pavadino ''Simfonija Nr. 1 E-flat major'', kuri, atlikta 1853 m., sukėlė daugelio kritikų ir kompozitorių susižavėjimą. Hektoras Berliozas, vėliau taip pat tapęs geru Sen Sanso bičiuliu, užsiminė, jog Il sait tout, mais il manque d'inexpérience (jis žino viską, tik stokoja nepatyrimo).
Branda
Pragyvenimui K. Sen Sansas uždarbiavo grodamas vargonais įvairiose Paryžiaus bažnyčiose. Jo savaitinės variacijos apstulbindavo paryžiečius, o F. Listą pastūmėjo jį paskelbti garsiausiu pasaulio vargonininku. Nuo 1861 iki 1865 m. Sen Sansas dirbo fortepijono profesoriumi Niedermeyer mokykloje, kur nustebindavo į konservatyvią mokymo programą greta Bacho bei Mocarto įtraukdamas ir modernesnę Listo, Gounodo, Šumano, Berliozo, Vagnerio muziką. Vieni jo geriausių mokinių buvo André Messageris ir Gabrielis Fauré.
Sen Sansas buvo daugialypis intelektualas. Dar labai jaunas būdamas jis ėmė studijuoti geologiją, archeologiją, botaniką, lepidopteriją (drugių kolekcionavimą). Jis buvo ir matematikos ekspertas. Dalyvavo mokslinėse diskusijose su mokslininkais, rašė mokslinius straipsnius apie akustiką, okultinius mokslus, Romėnų teatro dekoracijas, senovinius instrumentus. Parašė filosofinį veikalą Problèmes et Mystères, kuriame kalbėjo apie tylą ir religijos pakaitalus: Sen Sanso pesimistinės ir ateistinės idėjos kone „išpranašavo“ egzistencializmą. Tarp kitų literatūrinių pasiekimų buvo poezijos rinkinys Rimes familières bei sėkminga pjesė La Crampe des écrivains. Buvo Prancūzijos Astronomų bendruomenės narys, dėstė paskaitas apie miražus, turėjo asmeniškai pritaikytą teleskopą, ir stengdavosi planuoti koncertus, kad šie sutaptų su astronominiais reiškiniais, kaip kad užtemimais.
1875 m. Sen Sansas vedė Marie-Laure Truffot, su kuria susilaukė dviejų sūnų, André ir Jean-François, tačiau 1878 m. jie mirė. Po trejų metų kompozitorius paliko savo žmoną. Teisiškai jie niekada neišsiskyrė, tačiau visą gyvenimą gyveno atskirai.
Paskutinieji metai
1886 m. Sen Sansas paskelbė du žymiausius savo kūrinius „Žvėrių karnavalą“ ir „Simfoniją Nr. 3”, dedikuotą Ferencui Listui, kuris tais metais mirė. Tais pačiais metais Vincentas d‘Indy su patikėtiniais pašalino Sen Sansą iš Société Nationale de Musique.
Po poros metų mirė kompozitoriaus mama. Tai Sen Sansą pastūmėjo palikti Prancūziją ir iškeliauti į Kanarų salas. Keletą metų jis keliavo po pasaulį, lankydamas egzotiškas Europos, Pietryčių Azijos, Šiaurės Afrikos, Pietų Amerikos vietas. Sen Sansas savo keliones užfiksuodavo knygose, kurias pasirašydavo slapyvardžiu „Sannois“.
1908 m. sukūrė garso takelį filmui L'assassinat du duc de Guise, vienam pirmųjų filmų su garso takeliu.
1915 m. San Franciske kaip svečias dirigavo San Francisko Simfoniniam Orkestrui Panamos kanalo užbaigimą pažyminčio festivalio metu.
Tęsė straipsnių muzikine, moksline ir istorine tematika rašymą, dažnai keliavo.
Prancūzijos vyriausybė, pripažinusi Sen Sanso pasiekimus, apdovanojo jį garbės legionu.
Paskutiniuosius gyvenimo metus kompozitorius praleido Alžyre, kur mirė nuo plaučių uždegimo 1921 m. gruodžio 16 d. Hôtel de l’Oasis viešbutyje. Jo palaikai buvo parvežti į tėvynę ir palaidoti Paryžiaus Montparnasse kapinėse.
Vladas Mingėla
Vladas Mingėla (1905 m. lapkričio 1 d., senuoju stiliumi spalio 19 d. Snovske, Ukraina – 1977 m. balandžio 29 d. Bostone, JAV) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, istorikas.
Biografija
Mokėsi Radviliškio vidurinėje mokykloje, 1936 m. baigė Švietimo ministerijos bibliotekininkų kursus. Nuo 1939 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo ekonomiką, Politinių ir socialinių mokslų institute – administraciją. Iki 1940 m. bendradarbiavo daugelyje periodinių leidinių.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1947 m. Niurnberge ir Ansbache redagavo „Tremtinių balsą“ ir „Žinių biuletenį“. 1947 m. atvykęs į JAV, gyveno Filadelfijoje, Bostone. Rašė į leidinius „Draugas“, „Naujienos“, „Dirva“, „Darbininkas“, „Vienybė“, „Karys“.
Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos centro valdybos vicepirmininkas, vienas iš Detroito skyriaus steigėjų, iki 1977 m. valdybos narys. 1962 m. išleido kunigo A. Miluko monografiją. Tyrinėjo Lietuvos žurnalistikos istoriją, paskelbė šia tema straipsnių.
Šlapakių apylinkė
Šlapakių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ziniūnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kepalių apylinkės, Kirnaičių apylinkės ir Pociūnų apylinkės.
Lapgirių dvaras
Lapgirių dvaro sodyba yra Lapgirių kaime (Jurbarko rajonas). Išlikę rūmai, svirnas, arklidė, karvidė, kalvė, ūkinis pastatas ir parkas.
Istorija
miniatiūra|220px|left|Arklidės
Įsikūrė XIX a. viduryje. Dvaro pradžia siejama su Chruščiovų gimine. Didžiausias dvaro klestėjimo laikotarpis 1881–1908 m., kai jį valdė Aleksandras Chruščiovas. Tada buvo pastatyti raudonų plytų neogotikinis svirnas, oranžerija, medinis kumetynas, arklidė su ratine ir kiti pastatai. Tuo metu buvo iškasti ir tvenkiniai. Patys rūmai pastatyti anksčiau. Jie buvo daug kartų perstatyti. 1908 m. dvarą paveldėjo Nikolajus Chruščiovas. Dvaro statybos jau buvo baigtos.
1922 m. pagal žemės reformos įstatymą Lapgirių dvaras buvo nusavintas, o 1930 m. išparceliuotas. Išlikę keli mūriniai pastatai, dvaro sodybos šiaurės vakarų dalyje–geometrinio planavimo parkas, nepasižymintis medžių įvairove. Statiniai priklauso privačiam asmeniui, kuris nėra finansiškai pajėgus tvarkyti tokį didelį kompleksą.
Aldona Kvedaraitė
Aldona Kvedaraitė (1935 m. rugsėjo 13 d. Paverpenio k., Kelmės r.) – choro dirigentė ir pedagogė.