cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
San Chuan de Markona
San Chuan de Markona  – miestas vakarų Peru, Ikos departamente, Naskos provincijoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Yra jūrų uostas, oro uostas, kelias, jungiantis su Panamerikos plentu.
Į šiaurės rytus nuo San Chuan de Markonos yra svarbiausias visoje Peru geležies rūdos telkinys. Vykdoma šios rūdos gavyba ir eksportas per San Chuan de Markonos uostą. Gavybą vykdo Kinijos bendrovė „Shougang“. Miesto apylinkės taip pat pasižymi gražiais paplūdimiais, todėl vystomas ekoturizmas.
SW
SW gali reikšti:
sw gali reikšti:
Suginčiai (Akmenė)
Suginčiai – kaimas šiaurės rytinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, kelių ir  sankryžoje, 4 km į šiaurę nuo Naujosios Akmenės.
Donatas Navikas
Donatas Navikas (g. 1983 m. birželio 30 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, saugas. Nuo 2019 m. pradėjo trenerio karjerą.
Žaidėjo karjera
Karjerą pradėjo Vienybė Ukmergė (2000) komandoje.
Daugiausia pasiekė žaisdamas Atlantas Klaipėda klube (2003–2008).
2015 metų sezoną D. Navikas pradėjo Klaipėdos "Atlanto" gretose, vėliau persikėlė į Pakruojo "Kruoja", o sezoną užbaigė Palangoje.
2015 metų LFF I-os lygos sezono pabaigoje prisijungė prie FK Palanga ekipos. 2016 metų kovo mėnesį Donatas Navikas pasirašė naują sutartį su FK "Palanga". Žaidė pagrindinėje komandoje, bei dirbo vaikų treneriu.
Trenerio karjera
2019 m. spalio 30 d. Klaipėdos FK Atlantas pralaimėjo FK Sūduvai rezultatu 1-9, o lapkričio pradžioje pranešta, kad vyr. treneris Viktors Dobrecovs abipusiu susitarimu palieka komandą. Jo vietą iki sezono pabaigos užėmė Donatas Navikas. 2019 m. lapkričio 4 d. Donatas debiutavo vyr. trenerio poste, o klaipėdiečiai Vilniuje 2-5 pralaimėjo FK Riteriai.
2020 m. balandžio mėn. naujai suformuota futbolo komanda FK Neptūnas pranešė kad treneriu paskirtas Donatas Navikas.
2021 m. įgijo UEFA A trenerio licenciją.
Sumatra
Sumatra (rečiau vadinama Sumatara ir Sumatera) – šeštoji pagal dydį pasaulio sala (apie 470 000 km²), Sundos salyno dalis, priklauso Indonezijai. thumb|275px|right|Sumatros salos padėtis [[Pietryčių Azija|Pietryčių Azijoje ir Sundos salyne]] [[Vaizdas:Sumatra_Topography.png|thumb|275px|Sumatros fizinis žemėlapis:
Šiaurės vakaruose ir pietvakaruose tęsiasi Barisano kalnų grandinė. Salos šiaurės rytuose ir pietryčiuose pelkėtos lygumos]] thumb|275px|Sumatros politinis-administracinis žemėlapis thumb|275px|Sumatros kraštovaizdis. Tolumoje matyti [[Sinabungas|Sinabungo ugnikalnis (Karo regencija, Šiaurės Sumatra)]] thumb|275px|[[Sijanoko kanjonas (Vakarų Sumatra)]] thumb|275px|[[Toba (Indonezija)|Toba – didžiausias Sumatroje ežeras bei pasaulyje didžiausias vulkaninės kilmės ežeras]] thumb|275px|[[Arnoldinė raflezija (Rafflesia arnoldii)]] thumb|275px|[[Sumatrinis tigras (Panthera tigris sondaica) – mažiausias tigrų porūšis]] thumb|275px|[[Batakai|Batakų tautos kariai (1870 m.)]] thumb|275px|Tradicinis namas [[Šiaurės Sumatra|Šiaurės Sumatros provincijos Niaso regencijoje]] thumb|275px|[[Medanas – stambiausias Sumatros miestas]]
Administracinis suskirstymas
Sumatra yra suskirstyta į 10 provincijų :
Ankstyvoji istorija
Senasis salos pavadinimas – Swarna Dwipa (sanskr. k. – „Aukso Sala“ arba „Aukso Krantas“). Indų epe Ramajana parašytame tarp III a.pr.m.e ir III m. e. a. minima Suvarnadvipa, „aukso sala“, greičiausiai buvo Sumatra, nes vakarinėje jos dalyje buvo išgaunamas auksas. Moderniosios geografijos pradininkas Ptolemėjas (90-168 m.) mini Aukso pusiasalį, kuriuo vadintas Malajos pusiasalis arba Sumatra. Nuo seno vyko prekybiniai mainai su Indija, Kinija, Indokinijos kraštais.
Pati sala geografiškai, etniškai ir kultūriškai gali būti padalinta į atskiras zonas.
Didžiausia jų – derlinga rytinė Sumatra (Palembango, Džiambi, Riau provincijos), vagojama didelių upių. Ji, drauge su Malakos pusiasaliu ir smulkiomis salomis tarp jų (Riau salų provincija), yra apgyvendintos malajų. Apie VII a. juos suvienijo hinduistinė Šrivadžajos karalystė, susikūrusi II-V a. aplink Palembango miestą. Šrividžaja pasak arabų ir kinų šaltinių kontroliavo Malakos sąsiaurį svarbų tarptautinės prekybos kelią. Jos įtaka susilpnėjo tik apie XI a., įsiveržus Indijos Čola armijai, o XIII a. sala pateko į Madžapahito imperijos (kilusios iš Javos) įtakos sferą. Vėliau malajų sritis kontroliavo Melakos, Džiohoro sultonatai.
Kitas regionas yra šiaurinė Sumatra (Ačeho provincija), ypač jos pakrantės, apgyvendintos ačehų. Čia kūrėsi patys pirmieji prekybiniai Malajų salyno miestai, čia pirmiausia ateidavo visos naujovės: ačehų Samudra karalystė į islamą atsivertė jau XII a. XVII a Ačeho sultonatas įgijo hegemoniją didelėje dalyje salyno.
Kalnuotos vakarinės Sumatros vidurinė dalis (Vakarų Sumatros provincija) II tūkstantmetyje buvo kontroliuojamos minangkabau tautos, kuri sukūrė savo valstybę ir puoselėjo savitas tradicijas.
Į šiaurę nuo minangkabau, kalnuotuose regionuose (Šiaurės Sumatros provincija) gyvena batakai, o į pietus (Pietinės Sumatros ir Benkulu provincijos) – redžiangai ir lompongai. Pastarieji ilgą laiką buvo Javos sundų valstybės įtakoje ir tiekė jai pipirus bei kitas paklausias prekes.
Europiečių atvykimas
1511 m. portugalų laivynas, vadovaujamas vice – karaliaus Afonso de Albuquerque, išplaukęs iš Goa (Indijoje) užėmė Malaką, tuo metu stambų Pietryčių Azijos uostą. Sultonas Mahmudas pabėgo į Bintano salą, vėliau įkūrė naują sostinę Džiohore, pietinėje Malajos pusiasalio dalyje.
XIX a. pradžioje sustiprėjo islamiškasis atsinaujinimo judėjimas. 1815 m. šiam judėjimui besipriešinusi karališkoji Tanah Datar šeima buvo išžudyta. Minangkabau kilmingieji paprašė olandų pagalbos. Taip į olandų rankas pateko pietinė salos dalis.
Kolonijinė istorija
1871 m. Nyderlandai su Anglija pasirašė Sumatros sutartį. Pagal ją olandai atidavė anglams savo valdas vakarų Afrikoje, o už tai gavo anglų sutikimą elgtis savo nuožiūra su Ačehu. 1873 m. amerikiečių konsulas Singapūre susitiko su Ačeho emisaru aptarti galimą šių šalių sutartį. Nyderlandai nusprendė užimti Ačehą, kas pavyko po ilgos kovos. 1941 m. gruodžio 28 d. į Sumatrą įsiveržė Japonijos armija, okupacija tęsėsi iki 1945 m.
Modernioji istorija
Nuo 1945 m. – Indonezijos dalis. 2004 m. per Kalėdas salą nusiaubė cunamis, 2005 m. – žemės drebėjimas.
Geografija
Sala yra vulkaninės kilmės, priklauso Didžiosioms Sundos saloms (kartu su Borneo, Sulavesiu ir Java). Pusiaujas eina salos viduriu. Vakarinį salos krantą skalauja Indijos vandenynas, šiaurrytinį – Malakos sąsiauris, skiriantis nuo Azijos, į pietus nuo salos yra Javos sala (salas skiria Sundos sąsiauris), rytuose – Borneo (salas skiria Karimatos sąsiauris).
Išilgai salos, vakarinėje dalyje, eina ilgas Barisano (Pan Barisan) kalnagūbris (aukščiausia viršūnė – Kerinčis, 3805 m), rytinėje dalyje plyti drėgnos, pelkėtos lygumos (vienas svarbiausių ir derlingiausių agrokultūrinių Indonezijos rajonų). Pagrindinės kultūros: kaučiukas, arbata, kava, pipirai, kopra. Saloje vyrauja drėgnas tropikų klimatas, miškai užima du trečdalius teritorijos. Yra aukso, sidabro ir anglies.
Gyventojai
Saloje gyvena apie 50 mln. gyventojų 2014 m (tankumas – 106 žm./km²): tankiausiai gyvenama šiauriniuose ir vakariniuose regionuose (centrai Medanas ir Padangas). Gyventojai – malajų kilmės, kalba 52 vietinėmis kalbomis, tačiau gentys etniškai panašios. Miestuose gyvena nemažai kinų.
Vyraujanti religija – islamas (81 %), yra krikščionių (protestantai ir katalikai; 12 %), hinduistų (4 %), budistų.
Gyventojai kalba malajų-polineziečių kalbomis. Viena šios grupės šaka vadinama „Sumatros kalbomis“ ir apima šias kalbas: Šiomis kalbomis kalbama vakarinėje Šiaurės Sumatros provincijos dalyje ir salose palei vakarinę Sumatros pakrantę.
Augalija
2008 m. spalio mėnesyje Indonezijos valdžia paskelbė planą išsaugoti išlikusius Sumatros miškus.
Gyvūnija
Sumatroje gyvena dvi iš tryjų orangutanų rūšių – Sumatrinis orangutanas, Tapanulio orangutanas. Sumatroje taip pat gyvena Sumatrinis tigras – mažiausias tigrų porūšis. 2007 m. duomenimis, 51,944 km² teritorijoje suskaičiuoti 441–679 Sumatriniai tigrai, bet pagal naujausius tyrinėjimus, įskaitant kitas vietoves tinkamas šiems tigrams gyventi, kaip manoma jų realus skaičius galbūt yra didesnis. Taip pat čia gyvena Sumatriniai raganosiai, Sumatriniai drambliai.
Girkalnio seniūnija
Girkalnio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Raseinių rajono savivaldybės viduryje.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 4 seniūnaitijos:
Nova Viešas (reikšmės)
Nova Viešu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
LAN Argentina
thumb|right|240px|LAN aviakompanijos logotipas LAN Argentina – Argentinos oro transporto bendrovė, pavaldi Čilės aviakompanijai LAN Airlines. Bazuojasi Buenos Airių Ministro Pistarini tarptautiniame oro uoste ir Jorge Newbery oro uoste. Bendrovė įkurta 2005 m. Skrydžius vykdo į 15 miestų. Nuo 2006 m. vykdo tiesioginį reisą Buenos Airės-Majamis. LAN Argentina nuo 2007 m. Oneworld alianso narė.
Bendrovė turi 5 Airbus A320-200 ir 2 Boeing 767–300 lėktuvus.
Briedgaurė
Briedgaurė (Nardus) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis, kurioje vienintelė rūšis ir ta pati auganti visoje Lietuvos teritorijoje – stačioji briedgaurė (Nardus stricta).
Latvijos transportas
thumb|right|300px|[[Magistralinis kelias A10 (Latvija)|Magistralinis kelias A10]] Latvija – svarbi tranzitinė valstybė. Transporto srautai juda per šalį daugiausia tarp Rusijos ir ES. Nors šalies transporto sistemos būklė ilgą laiką buvo prastos kokybės, panaudojant ES fondų lėšas, kokybė spračiai gerinama.
Geležinkeliai
bendras ilgis: 2412 km
platieji: 2379 km (271 km elektrifikuoti) (1992)
siaurieji: 33 km (2001)
Keliai
bendras ilgis: 59 178 km
asfaltuoti: 22 843 km
neasfaltuoti: 36 335 km (1998)
Didžioji dalis kelių iki pradedant naudoti ES fondų lėšas buvo labai susidėvėję, prastos kokybės, keliai net Rygos apylinkėse buvo prastos būklės. Dabar naudojant ES lėšas, svarbiausi ir labiausiai susidėvėję keliai rekonstruojami. Svarbiausias dėmesys – magistraliniai šalies keliai, nes jais pravažiuoja tranzitinis transportas, važiuojantys iš ES gilumos į Rusiją, Estiją, Suomiją.
Oro uostai
Oro uostai: 25 (2001)
iš viso: 13
2438 iki 3047 m: 7
1524 iki 2437 m: 1
914 iki 1523 m: 1
mažiau nei 914 m: 4 (2002)
Negrįsti oro uostai:
iš viso: 12
1523 iki 2438 m: 2
914 iki 1523 m: 2
mažiau nei 914 m: 7 (2002)
Kita
Vandens keliai: 300 km
Vamzdynai: naftos žaliavos 750 km; nafttiekių 780 km; dujotiekių 560 km (1992)
Uostai: Liepoja, Ryga, Ventspilis
Prekybos laivynas:
Diskai
Diskai (Symphysodon) – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvų gentis. Kūnas iš šonų labai suplotas, 20-25 cm aukščio ir ilgio. Šonai raudoni, mėlyni, žali, rudi. Žiotys labai mažos, todėl maisto ieško vidutiniame vandens gylyje ir minta smulkiu gyvu grobiu.
Ikrelius neršia ant akmenų arba augalų lapų. Maždaug po penkiasdešimt valandų iš kiaušinėlių išsirita lervos ir prilimpa prie tėvų kūno. Pirmas dvi savaites jos minta maistinga medžiaga, kurios sluoksnis susidaro ant tėvų kūno veisimosi periodu. Po trijų mėnesių jaunos žuvelės įgauna disko pavidalo kūną.
Latvijos transportas
Kita
pastaba: tarp jų trys Graikijos laivai registruoti plaukioti su Latvijos vėliava (2002)
Diskai
Paplitę Amazonės baseine.
Latvijos transportas
Kita
pagal tipą: sausakrūviai 1, naftos tankeriai 1, refrežeratoriai 4.
Diskai
Gentyje yra 3 rūšys. Auginami akvariumuose.
Paplūdymių lašišos
Paplūdymių lašišos (Leptobramidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima, kurioje yra 1 gentis ir 1 rūšis – paplūdimių lašiša (Leptobrama muelleri). Gyvena sūrokame vandenyje Pietų Gvinėjoje, Naujojoje Zelandijoje ir Vakarų Australijoje. Kūnas 35 cm ilgio. Nugarinis pelekas trumpas.
Canadian Singles Chart
Topas buvo sukurtas 1996 m.; tada jame buvo 200 vietų, iš kurių tik 50 aukščiausių buvo paskelbiama žurnale. Tačiau singlų perkamumas per pastarąjį dešimtmetį sumažėjo, todėl šiuo metu tope yra tik 10 vietų.
Sėkmingiausias topo singlas buvo labdarai skirtas Elton John singlas „Candle in the Wind '97/Something About the Way You Look Tonight“, kuris išsilaikė top 20-tuke net trejus metus. 2004 m. dėl legalių atsisiuntimų populiarėjimo singlų CD pavidalu perkamumas dar kartą sumažėjo.
2005 m. Nielsen SoundScan į topą įtraukė legalius atsisiuntimus iš parduotuvių Napster, Puretracks, iTunes Kanada ir Archambault. 2006 m. SoundScan pristatė naują šio topo poskyrį Digital Songs Top, kuris publikuojamas „Billboard“ žurnale.
„Billboard“ 2007 m. birželio 7 d. pristatė naują Kanados topą Canadian Hot 100.
Činčos provincija
Činčos provincija  – provincija Peru, Ikos departamento šiaurinėje dalyje. Provincija padalinta į 11 apygardų. Sostinė – Činča Alta.
Birutė Aleksaitė
Birutė Aleksaitė (g. Burbiškių kaime, Seinų valsčius, Lenkija) – dainininkė, solistė.
Biografija
Pradinį muzikinį išsilavinimą įgijo vidurinėje muzikos mokykloje, vėliau studijavo Balstogės mokytojų instituto muzikinės pedagogikos skyriuje. Koncertavo įvairiuose Lenkijos miestuose. Vilniaus konservatorijoje studijavo operinį dainavimą. 1973 m. išvyko į JAV, kur tobulinosi Bostone Naujosios Anglijos konservatorijoje, vokalo ir muzikinės pedagogikos klasėje. Konservatoriją baigė 1976 m. muzikos magistro laipsniu. Koncertavo Bostone, Čikagoje, Elizabethe.
Maurice Bloomfield
Maurice Bloomfield (Morisas Blumfyldas; 1855 vasario 23 d. – 1928 m. birželio 12 d.) – JAV filologas ir Vedų tyrinėtojas.
Biografija
Gimė Bielske (tuomet Bielitz, Austrijos Silezijos miestas, dabar Lenkija). Būdamas dvylikos metų 1867 m. persikėlė gyventi į JAV. Jo sesuo – Fannie Bloomfield Zeisler, garsi pianistė. 1877 m. baigė Furmano universitetą (Greenville, Pietų Karolina). Po to Jeilio universitete ir Johns Hopkins universitete studijavo sanskritą. Dvejus metus studijavo Berlyne ir Leipcige.
Dauguma jo darbų skirti Vedų tyrinėjimams, iš kurių žinomiausias Vedic Concordance (1907), Vedų siužetų ir motyvų žinynas. Taip pat jis išvertė Atharvavedą.
Žurnale American Journal of Philology paskelbė virtinę straipsnių su žodžių asimiliacijos (pvz., aprašė haplologiją) ir adaptacijos tyrimais, taip pat – su Vedų interpretacijomis. Pagarsėjo kaip Vedų tyrinėtojas.
Nėra dūmų be ugnies
Nėra dūmų be ugnies – 1973 m. sukurta politinė drama, demonstruota 23-ame Berlyno kino festivalyje.
Turinys
Rinkimų į Šavinji mero postą fone naktį mašina patrenkia ir mirtinai sužaloja vieno iš kandidatų Brusaro plakatus išpaišiusį vaikiną. Nusikaltėlis pasprunka.
Kairiųjų pažiūrų daktaras Peirakas draugų kalbinamas kandidatuoti į mero postą, tačiau net neįtaria, kad jo konkurentas Brusaras yra nusamdęs visą būrį seklių, kad rastų bent kokios kompromituojančios medžiagos apie daktarą. Po dienos pro langą iškrinta jaunas vaikinas, kuris domėjosi kas partrenkė jo draugą, o jo kūne randama narkotikų. Po šių dviejų mirčių Peirakas paskelbia, kad kandidatuos į mero postą.
Puolimo ašimi tampa Peirako žmonos draugė Olga Lerua, kurios namuose vyksta orgijos. Silvijos Peirak pažįstamam fotografui Ulrichui pasiūlomas darbas: suklastoti nuotrauką, kurioje būtų užfiksuota orgijoje dalyvaujanti Silvija, o nuotrauką pakišti vyrui, kad šis nedalyvautų rinkimuose. Fotografas nenori sutikti, tačiau prieš jį taip pat yra šantažo įrankis, priverčiantis anonimiškai imtis šio darbo.
Nuotrauka nusiunčiama Silvijai, kuri ją parodo vyrui. Netrukus jie sulaukia skambučio su reikalavimu nedalyvauti rinkimuose, tačiau neketina nusileisti. Šeima asmeniškai kreipiasi į ekspertus, kad šie patvirtintų jog nuotrauka suklastota, tačiau šie nesugeba to padaryti. Peirakas kreipiasi į Olgą, kad ši išduotų kas yra vyrai, užfiksuoti nuotraukoje, bet ši atsisako. Pasitaręs su žmona, jis nusprendžia tęsti rinkiminę kovą ir nuotrauka per naktį išplatinama tarp miestelio gyventojų. Peirakai kreipiasi į policiją įtardami, kad fotografijos autorius yra Ulrichas, kuris jau kurį laiką yra dingęs (iš tiesų – saugomas atokioje vietoje Brusaro žmonių). Sužinojęs kokia kilo sumaištis, Ulrichas mėgina pabėgti, tačiau yra nušaunamas. Peirakas naktį sulaukia netikėto iškvietimo ir atokiame name aptinka Ulricho kūną. Jam čia būnant atvyksta policija ir apkaltina jį žmogžudyste. Olga nueina į policiją ir prisipažįsta, kad iš tiesų nuotraukoje užfiksuota ji, tačiau ja nepatiki. Žurnalistai ir kaimynai daro vis didesnį spaudimą ir, laikinai įkalinus Peiraką, žmona su sūnumi persikrausto pas Olgą. Pas šią apsilanko Ulricho brolis, kuris perduoda jai laišką, kurį fotografas prašė perduoti savo mirties atveju. Laiške Olga aptinka originalios nuotraukos negatyvą, kurioje atpažįsta vieną pažįstamą, tačiau ši pernelyg įtakinga, kad nuotrauka būtų paviešinta. Ši atsiunčia į policiją vyrą, užfiksuotą nuotraukoje ir kuris patvirtina, kad joje užfiksuotas jis ir Silvija. ši bando kovoti toliau, tačiau net jos vyras pradeda abejoti ar nuotrauka suklastota.
Olga, nekreipdama klientės prašymų, parodo fotografiją vyrui. Šio įtakos dėka, reikalai pradeda rutuliotis kita linkme: Brusaras gauna nurodymą išgelbėti Peiraką iš kalėjimo, atsiranda liudininkai, kurie pateikia Ulricho nužudymą kaip savyginą. Daktaras paleidžiamas iš kalėjimo, Brusaras pasitraukia iš rinkimų ir perleidžia kandidatavimą Moreliui – žmogui, kuris ir organizavo Peirako šmeižtą. Pastarasis, apsvarstęs visas galimybes, nutaria pats nebedalyvauti rinkimuose...
Fanas (mitologija)
Fanas graikų mitologijoje – seksualinis troškimas, reprodukcijos dievas. Pirmapradis dievas, personifikuotas troškimas daugintis. Jis atsirado iš pasaulio kiaušinio, kurį padėjo Chronas (Laikas) ir Anankė (Neišvengiamumas, Likimas). Dažnai identifikuojamas su Erotu. Pagal orfikų tradiciją jis buvo pirmasis visatos valdovas. Vėliau savo skeptrą atidavė savo vieninteliam vaikui Niktei (Nakčiai), kuri jį perdavė Uranui (Dangui). Dar vėliau valdžią perėmė Kronas, kurį nuvertė Dzeusas. Dzeusas prarijo Faną tam, kad įgytų jo galią kosmosui ir perskirstytų tarp naujųjų dievų – olimpiečių.
Sol Líneas Aéreas
thumb|right|240px|Bendrovės logotipas Sol Líneas Aéreas (Saulės oro linijos) – pirmoji Argentinoje regioninė žemų kaštų oro transporto kompanija. Bazuojasi Rosarijuje. Įkurta 2005 m., veikia nuo 2006 m. Vykdo reisus į Rosarijo apylinkių miestus (Santa Fė, Buenos Aires, Kordobą, Rafaelą ir kt.) bei Montevidėją.
Bendrovė turi 2 Saab 340 lėktuvus.
TA
TA gali reikšti:
Ta gali reikšti:
Stankūnai (Lenkija)
Stankūnai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vižainio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į šiaurės vakarus nuo Vižainio, apie 36 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 145 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Jolanta Mažylė
Jolanta Mažylė (iki 1999 m. Varapnickaitė; g. 1960 m. rugpjūčio 11 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, žiniasklaidos ekspertė, docentė, socialinių mokslų daktarė.
Biografija
1967–1978 m. mokėsi Kauno 7-ojoje vidurinėje mokykloje. 1978–1983 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistikos specialybę. 2006 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, suteikta teisės magistrės kvalifikacija. 2012 m. apgynė socialinių mokslų daktaro disertaciją „Teisės ir etikos problemos Lietuvos regioninėje periodikoje (2000–2010)“.
1981–1984 m. VU laikraščio „Tarybinis studentas“ vyr. redaktorė. 1984–1991 m. Respublikinio automobilių transporto susivienijimo savaitraščio „Automobilininkas“ vyr. redaktorė.
1991–1995 m. leidybos redakcinio centro „Lietuvos auto“ vyr. redaktorė. 1995–1996 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ redakcijos publicistikos skyriaus redaktorė. Rengė publikacijas kultūros gyvenimo klausimais. 1996–1997 m. žurnalo „Katalikų pasaulis“ vyr. redaktorė, dailininko Vinco Kisarausko fondo pirmininkė. 1983–1987 m., 1990–1995 m., 1996–2001 m. VU Žurnalistikos katedros, vėliau tapusios Žurnalistikos institutu, dėstytoja valandininkė.
1997–1999 m. Valstybinės mokesčių inspekcijos prie Finansų ministerijos atstovė spaudai. 1999–2005 m. VĮ Valstybės turto fondas atstovė spaudai, Rinkodaros skyriaus viršininkė. 2002–2005 m. Lietuvos ryšių su visuomene specialistų sąjungos pirmininkė. 2005–2006 m. žurnalo „Vadovo pasaulis“ vyr. redaktorė, konsultantė.
Nuo 2006 m. rugsėjo mėn. VU Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto dėstytoja. Nuo 2015 m. VU Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto docentė, nuo 2014 metų MRU Verslo ir medijų mokyklos (BMS) docentė.
Spaudai parengė, redagavo nemažai knygų ir brošiūrų. Sudarė ir parengė Rokiškio krašto šviesuolės Anelės Ališauskienės poezijos rinkinį „Norėjau pagauti Aušrinę“ (1996), Vinco Kisarausko rankraštinio linoraižinio – Saint John Perse „Anabasis” išleidimo projekto vadovė (1997), Prano Vaičekonio monografijos „Katalikų dvasininkijos juridinė padėtis XIX a. Lietuvoje” redaktorė (1999), Egidijaus Vareikio knygos „Dinozaurėjanti Europa” redaktorė (2002)ir kt. Spaudai parengė, parašė komentarus ir įvadinį straipsnį 1919-ųjų metų kovų už Lietuvos nepriklausomybę, JAV lietuvių žurnalisto Alekso Šemetos knygą "Eilinio partizano atsiminimai" (2019), parengė kelias parodas, skirtas žurnalisto ir redaktoriaus Vytauto Gedgaudo (1912-1999) kūrybinei veiklai (2019,2020), Rokiškio rajono Kriaunų bibliotekoje įsteigė teisininko, vertėjo Felikso Mackaus (1911-1978) knygų fondą.
Atstovavo Lietuvos Respublikai projektuose rengiant tarptautinį mokesčių administratorių žurnalą „Tax Tribune“ (1997), yra parengusi šiam žurnalui publikacijų (1997–1999).
Kaip redaktorė bendradarbiavo su leidyklomis Alma Littera, Katalikų pasaulis, Strofa, Bonus Animus ir kt.
Mokslo darbų žurnalo „Žurnalistikos tyrimai“ redakcinės kolegijos narė (nuo 2008), mokslo redaktorė (2015–2016).
Yra paskelbusi mokslo straipsnių žurnalistikos teorijos ir praktikos klausimais, kultūros istorijos publikacijų Lietuvoje ir užsienyje. Skaito pranešimus nacionalinėse ir tarptautinėse mokslinėse konferencijose. Nuo 2012 m. – Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos narė. 2013–2014 metais buvo Lietuvos žurnalistų ir leidėjų etikos komisijos narė. 2014 m. apdovanota medaliu „Už nuopelnus žurnalistikai“. 2017 metų Vytauto Gedgaudo premijos laureatė. Nuo 2018 m. iki šiol LŽS Vilniaus skyriaus valdybos pirmininkė, LŽS valdybos narė. Nuo 2019 m. Visuomenės informavimo etikos komisijos narė.
Neapoliečių kalba
Neapoliečių kalba (savivardis nnapulitano, ) – italų kalbos tarmė. Paplitęs Pietų Italijoje, Kampanijoje, Neapolyje, Gaetoje ir Sore, pietiniame Lacijuje, dalyje Markės, šiaurinėje Kalabrijoje, šiaurinėje ir centrinėje Apulijos dalyje.
Pavelkai (reikšmės)
Pavelkais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Paulius Paknys
Paulis Paknys (g. 1984 m. gegužės 10 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, žaidęs gynėjo pozicijoje, futbolo agentas.
2009 m. liepos viduryje pasirašė trejų metų sutartį su Lenkijos Kielcų "Korona" klubu.
Svebodzicės
Svebodzicės  – miestas pietvakarių Lenkijoje. Įsikūręs Svidnicos apskrityje, Žemutinės Silezijos vaivadijoje. 1975–1998 m. buvo Valbžycho vaivadijoje. 23 292 gyventojai (2011 m. duomenys).
1279 m. suteiktos miesto teisės. Išlikę XIII a. statyti gynybiniai įtvirtinimai. Svebodzicės yra netoli Ksiažo pilies, kuri Antrojo pasaulinio karo metu kartu su požeminiais urvais buvo išplėsti asmeninėms Adolfo Hitlerio patalpoms. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai.
Nykštukiniai saulešeriai
Nykštukiniai saulešeriai (Elassomatidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima, kurioje 1 gentis ir 6 rūšys. Dydis – 3-4 cm. Paplitusios daugiausia tropinio klimato vandenyse.
Breslauja
Breslaujà (arba Brėslauja;, ) – miestas šiaurės Baltarusijoje, Vitebsko srityje, netoli Lietuvos ir Latvijos sienų, Druveto ežero pakrantėje; Breslaujos rajono centras. Maisto pramonė. Yra pilies griuvėsiai. Populiari poilsiavietė. Stovi katalikų bažnyčia, kurioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai.
thumb|left|Rajono administracijos pastatas
Remigijus Alvydas Kirstukas
Remigijus Alvydas Kirstukas (g. 1946 m. lapkričio 18 d. Klaipėdoje) – gydytojas, Lietuvos ir Palangos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Breslauja
Istorija
Breslauja pirmą kartą minima Bychovco kronikos legendinėje dalyje 1065 m., kai lietuviai puolė XI a. pastatytą Breslaujos pilį. XI–XII a. Breslauja priklausė Polocko kunigaikštystei, nuo XIII a. iki 1794 m. – Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Carų laikais buvo Lietuvos Vilniaus gubernijos dalis. Po gubernijos išskaidymo 1843 m. Breslauja pateko į Kauno gubernijos sudėtį (iki 1915 m.). XIV a. pradžioje tapo didžiojo kunigaikščio valda. Breslaujos pilis (XVIII a. pabaigoje sunyko) gynė šiaurės rytų Lietuvą nuo Livonijos ordino. Ldk Vytauto įsakymu apie 1420 m. pastatyta bažnyčia ir cerkvė.
Miesto teisės 1500–1795 m. ir nuo 1932 m. 1792 m. suteiktas herbas. Nuo XVI a. pradžios iki 1793 m., 1801–1808 m. ir 1920–1939 m. Breslaujos apskrities, 1793–1795 m. Breslaujos vaivadijos, 1808–1939 m. Breslaujos valsčiaus centras. Nuo 1795 m. priklausė Rusijos imperijai, XIX a. priklausė Kauno gubernijos Zarasų apskričiai. Pagal 1920 m. Lietuvos-Sovietų Rusijos sutartį atiteko Lietuvai, bet 1920 m. okupavo Lenkija. Nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. 1940 m. gavo miesto teises. 1944 m. priskirta Polocko sričiai, 1954 m. – Maladečinos sričiai, nuo 1960 m. – Vitebsko sričiai.
Remigijus Alvydas Kirstukas
Biografija
1964 m. Kaune baigė vidurinę mokyklą, 1970 m. baigė Kauno medicinos instituto Gydomąjį fakultetą, gydytojas.
1970–1979 m. Palangos sanatorinių – kurortinių įstaigų susivienijimo „Jūratė“ gydytojas, skyriaus vedėjas, 1979–1992 m. fizioterapijos gydyklos vyriausiasis gydytojas. 1994–2000 m. dirbo privačiame versle. 2000–2003 m. Palangos miesto ligoninės vyriausiasis gydytojas. 2004–2006 m. Klaipėdos jūrininkų ligoninės Palangos sveikatos priežiūros centro vadovas. 2006–2007 m. ir 2007–2008 m. Palangos savivaldybės meras. Nuo 2008 m. Klaipėdos jūrininkų ligoninės Palangos departamento vedėjas.
Breslauja
Gyventojai
thumb|180px|Švč. Mergelės dangun ėmimo bažnyčia
Remigijus Alvydas Kirstukas
Biografija
Nuo 1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, LiCS Palangos skyriaus pirmininkas.
Breslauja
Lietuviai
Breslaujos apylinkės priklauso senosios lietuvių etninės teritorijos šiaurės rytinei daliai. Čia nuo seno gyventa lietuvių: į rytus nuo Breslaujos – Drujos, Ikaznės, Jodų apylinkėse. Manoma, kad baltarusių kaimai buvo įsiterpę tarp lietuvių gyvenamųjų vietų palei Drujos upę ir prie Breslaujos. Daugelis kaimų pavadinimų slaviški, tarp gyventojų vyrauja stačiatikiai, dažniausiai buvę unitai. Breslaujos apylinkėse ir į rytus nuo Breslaujos apsigyveno rusų sentikių. Lietuviškai kalbėta ne tik apie Breslaują, bet ir 50 km į rytus nuo 1920 m. Lietuvos-Rusijos sutartimi numatytos Lietuvos sienos – apie Paguostą, Jodus, Miorus, Leonpolę. Manoma, kad šių žemių lietuviai dar XVII a. ėmė slavėti. Tuomet slavėta lėtai – buvo kalbama ir lietuviškai, ir baltarusiškai. XIX a. antroje pusėje slavėjimas paspartėjo, tačiau ir XX a. pradžioje Ikaznės apylinkėse dar buvo kalbama lietuviškai. 1908–1911 m. Breslaujos bažnyčioje evangelija skaityta lietuviškai, net ir XX a. pabaigoje dalies išpažinčių klausyta lietuvių kalba. Breslauja su apylinkėmis iki 1926 m. priklausė Žemaičių vyskupijai – Telšių vyskupijai.
Remigijus Alvydas Kirstukas
Biografija
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Palangos savivaldybės tarybos narys.
Palangos Rotary klubo narys. Žmona Regina, dukros Eglė, Radvilė.
Breslauja
Lietuviai
Breslaujos valsčiaus vakarinėje dalyje lietuvybė išliko ilgiausiai – čia tik XX a. pradėta slavėti. Iki 1927 m. apskrityje veikė 8 lietuviškos mokyklos, jas uždraudus įsteigti 9 lietuvių vaikų darželiai, vėliau veikė tik Šv. Kazimiero draugijos skyriai – 1933 m. – 28, 1934 m. – 36, bet iki 1937 m. visi uždaryti. Lenkų kalba tapo oficialia, lietuviškai kalbėta namuose, iš dalies ir bažnyčioje. XX a. pabaigoje lietuviškai dar buvo kalbama Ūsionyse, Bužionyse, Juodelėnuose. Jie priskiriami Apso salai.
1998 m. birželio 17 d. Baltosios kaimo klube įkurta Breslaujos rajono lietuvių kultūros draugija, rugsėjo 23 d. ji įregistruota kaip Breslaujos rajono lietuvių bendruomenė.
Amaliai (Šiauliai)
Amaliai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 14 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, prie Šiaulių−Kretingos geležinkelio. Prie Amalių yra Gulbinų miškas; teka Amalė (Ringuvos intakas).
Šepetos miškai
Šepetos miškai – miškų masyvas šiaurės Lietuvoje, Kupiškio rajone, 1,5 km į pietryčius nuo Kupiškio. Priklauso Kupiškio miškų urėdijai (Kupiškio girininkijai). Apima 25 km² plotą.
Šepetos miškų masyvą sudaro Šepetos, Vidugirių, Medinos, Augulio, Juodymo miškai. Vyrauja velėniniai jauriniai glėjiški ir glėjiniai priemoliai, taip pat aukštapelkinio ir tarpinio tipo durpžemiai. Paviršius lygus, daug kur užpelkėjęs. Miškai yra Lėvens ir Šventosios vandenskyroje; čia prasideda Kupos intakai Skodinys, Račiupys, Suosos intakas Rudilis. Didelę miško dalį užima Šepetos durpynas (aukštapelkė).
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 26 % medynų, pusamžiai medžiai 44 %, pribręstantys 15 %, brandūs 15 %.
Šepetos miškuose sutinkamos stirnos, elniai, briedžiai, šernai, kiškiai, kiaunės, lapės, usūriniai šunys, voverės, ondatros, bebrai, pelkių paukščiai.
Rytinį miškų kampą kerta kelias. Miške ir greta jo įsikūrę: Šepeta, Pašepetis, Abručiovka, Šapalai, Vidugiriai, Karaliūniškis, Lukošiškis, Griauželiškiai.
Zombkai
Zombkai  – miestas vidurio Lenkijoje. Nutolęs 10 km į šiaurės rytus nuo Varšuvos centro. Priklauso Volomino apskričiai, Mazovijos vaivadijai. 30 879 gyventojai (2012 m. duomenys).
Miesto teisės suteiktos 1967 m. Zombkai pietuose ir vakaruose ribojasi su Varšuva, šiaurėje su Markų miestu bei rytuose su Zelionka.
Benediktas Morikonis
Biografija
thumb|left|150px|Benedikto Morikonio pirmoji žmona Marija Viktorija Radvilaitė thumb|250px|left|[[Taujėnų dvaras, Napoloeno Ordos litografija, apie 1877 m.]] Grafas Benediktas Morikonis gimė 1750 m. birželio 23 d.Salų dvare. Tėvas Marcijanas Morikonis 1771 m. minimas kaip Vilkmergės seniūnas, buvo vedęs Benedikto Tyzenhauzo dukrą Aleksandrą, su kuria susilaukė sūnų Benedikto ir Ignoto. Benediktas valdė Taujėnų dvarą, Ignotas – Salų.
Turėjo grafo titulą.
1785 m. (kai kur teigiama, kad 1790 m.) vedė Mariją Viktoriją Radvilaitę (1740 m. gimusią Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės dukterį), kuri kaip kraitį gavo Taujėnų dvarą. Čia pagal italų architekto Pietro de Rossi (1760–1831) projektą iki 1802 m. pastatė išlikusius rūmus.
Po M. V. Radvilaitės mirties vedė Karoliną Ceciliją Gorskytę iš Biržuvėnų, Liudviko Baltramiejaus Gorskio ir Konstancijos Odachovskytės dukterį. Taujėnuose 1812 ir 1813 m. vizituodamas kariuomenę lankėsi Rusijos imperatorius Aleksandras I, čia susipažino su Sofija Tyzenhauzaite, su kuria užmezgė artimus ryšius.
Giminystės ryšiais (pusbrolis) buvo susijęs su generolu Juozapu Morikoniu (buvo vedęs Konstanciją Šadurskytę), valdžiusiu Kairėnų dvarą, globojusiu S. Tyzenhauzaitę.
Grafas Benediktas Morikonis mirė 1839 m. gruodžio 1 d. Salų dvare 89 metų amžiaus, našlavęs po žmonos Karolinos Gorskytės mirties. Vaikų nepaliko. Troškūnų bernardinų konvento vienuolių palaidotas šeimos kape Troškūnuose.
Veikla
Buvo ketveriems metams išrinktas į seimą, Nuolatinės tarybos ir 1764 m. Lietuvos aukščiausiosios vyriausybės narys.
Užėmė LDK sekretoriaus pareigas, nuo 1788 m. – Vilkmergės seniūnas.
Benediktas kartu su broliu Ignotu aktyviai dalyvavo Kosciuškos sukilime, Benediktas buvo vienas iš sukilimo vadų LDK, Lietuvos tautinės aukščiausios tarybos narys.
1831 m. pra­si­dė­jus su­ki­li­mui Aukš­tai­ti­jo­je Be­ne­dik­tas su­bū­rė vie­ti­nių su­ki­lė­lių da­li­nį, rai­ti­nin­kus ap­ren­gė veng­rų hu­sa­rų uni­for­mo­mis, kurias sa­vo san­dė­liuo­se buvo iš­sau­go­jęs dar nuo 1812 m. Na­po­le­o­no žy­gio į Mask­vą.
Grafas Benediktas Morikonis mirties metrikos įraše minimas kaip buvęs LDK Tribunolo maršalka ir Užnerio apskrities maršalka.
TE
TE gali reikšti:
Te gali reikšti:
te gali reikšti:
Lietuvos Fed Cup rinktinė
Lietuvos Fed Cup rinktinė atstovauja Lietuvai kasmetiniame moterų teniso Fed Cup turnyre. Komandai vadovauja Lietuvos teniso sąjunga.
2019 m. Lietuvos Fed Cup rinktinė buvo 65'a Fed Cup reitinge. Ilgiausiai rinktinėje žaidė ir daugiausiai pergalių yra pasiekusi Lina Stančiūtė. Geriausias rinktinės pasiekimas - pasirodymas I grupėje.
Pirmą kartą rinktinė Fed Cup pasirodė 1992 m.
Komanda
Dabartinė komanda (2019)
Komanda (2018)
Komanda (2017)
Komanda (2016)
Pžestželė (reikšmės)
Pžestžele vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Vėlaičiai (Akmenė)
Vėlaičiai – kaimas šiaurės rytinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Naujosios Akmenės, prie kelio. Į šiaurės rytus, link Vegerių, Gėpaičių miške stūkso Luokavos kalnas (piliakalnis).
Čekiškės sinagoga
miniatiūra|Čekiškės sinagoga - miestelio puošmena, vaizdas iš rytų pusės, nuo Ateities gatvės. thumb|300px|Čekiškės sinagoga Čekiškės sinagoga – buvusi žydų sinagoga Lašišos g. 21, Čekiškėje, Kauno rajono savivaldybėje.
Istorija
Pirmieji duomenys apie žydų bendruomenę Čekiškėje siekia 1687 m. 1765 m. Čekiškėje jau buvo sinagoga. 1887 m. liepos 22 d. gaisras sunaikino didžiąją dalį miestelio, taip pat ir sinagogą. Po gaisro pastatas buvo atstatytas ir beveik nepakitęs išliko iki šių dienų. Tarpukariu Čekiškėje veikė pradinė mokykla, kurioje buvo mokoma jidiš kalba, biblioteka ir Žydų bankas.
Architektūra
Čekiškės sinagogos eksterjeras išliko beveik nepakitęs nuo XIX a. pabaigos. Tai istoristinis, raudonų plytų, netinkuotas, dviejų aukštų pastatas, kurio plokštumos suskaidytos piliastrais. Sinagogoje išliko gausiai dekoruotas aron kodešas, kuris sumontuotas rytinėje, į Jeruzalę orientuotoje, sinagogos sienoje. Taip pat išliko nepakitusi sinagogos vidinė struktūra – stačiakampio plano vyrų maldų salė ir atvira, vadinama moterų, galerija antrajame aukšte. Pastato viduje yra išlikusi autentiška sieninė tapyba, tačiau jos būklė yra avarinė. Šoninius fasadus puošia perdegtų juodų plytų ornamentai.
Dabartinė situacija
Šiuo metu Čekiškės sinagoga nebenaudojama.
2010 m. Kultūros paveldo departamento Nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos posėdžio metu į Kultūros vertybių registrą buvo įrašyta Čekiškės sinagoga. Paveldo objektui suteiktas regioninis reikšmingumo lygmuo. Sinagoga į Kultūros vertybių registrą įrašyta kaip turinti architektūrinę, dailės bei sakralinę vertę.
Kauno žydų religinė bendruomenė ėmėsi iniciatyvos atnaujinti Čekiškės sinagogą. Prie šio projekto prisideda ir Kauno rajono savivaldybė. Sinagogoje pašalinta avarinės situacijos grėsmė, sustiprintos raudonų mūrų sienos, sudėti mediniai langai, laikina danga uždengtas pastato stogas.
Brangiai mamai gimtadienio proga
Brangiai mamai gimtadienio proga – 1974 m. Italijoje sukurta komiška drama.
Turinys
Grafas Fernando, kitų vadinamas Didino, jau seniai suaugo, tačiau vis dar gyvena su motina, kuri kontroliuoja absoliučiai visus jo žingsnius ir ignoruoja faktą, kad sūnus jau seniai suaugo ir nori pats valdyti savo gyvenimą. Be to, jo dėdė Alfredo įsitikinęs, kad sūnėnas psichiškai serga ir greičiausiai yra homoseksualus, nors iš tiesų Fernando tiesiog jaučiasi nelaimingas. Jis neturi merginos ir priverstas leisti vakarus su pripučiama lėle, tačiau padėtis pasikeičia kuomet nukritus nuo laiptų miršta tarnaitė ir namuose pasirodo nauja. Andžela, jauna ir daili mergina, iš karto krinta į akį Fernando, kuris pradeda ją sekti ir paslapčia fotografuoti. Jam dėmesį rodo ir Jolanda, neseniai ištekėjusi už šeimos draugo, tačiau nelaimingas grafas įsimyli Andželą, kurią vilioja ir jo dėdė Alfredo. Norėdamas pademonstruoti savo jausmus, Fernando pavagia motinos deimantą ir padovanoja jį Andželai, tačiau pirmoji apie tai sužino ir atima jį iš merginos. Kai galiausiai jie permiega, motiną ištinka širdies smūgis, Andžela išsiunčiama namo, o Fernando lieka su motina. Praeina kažkiek laiko ir Andžela vėl grįžta per jo motinos gimimo dieną, o Fernando apsisprendžia išvažiuoti su ja. Motina išverčia ant sūnaus savo gimtadienio tortą ir nuveda jį į vonią praustis, kur, negalėdama pakelti minties apie būsimą išsiskyrimą, nuskandina sūnų...
Rubén Darío Bustos
Rubanas Darijus Bustosas (Rubén Darío Bustos, g. 1981 m. rugpjūčio 28 d.) – buvęs Kolumbijos futbolininkas, Kolumbijos nacionalinės rinktinės gynėjas.
Karjera
Su „Kukutos“ klubu pasiekė 2007 m. Copa Libertadores pusfinalį. Vėliau perėjo į Brazilijos „Gremio“ klubą.
Indonezijos himnas
Indonesia Raya – valstybinis Indonezijos himnas. Himnas buvo pristatytas jo kompozitoriaus Wage Rudolf Supratman 1928 metų spalio 28 d. nacionaliniame jaunimo suvažiavime Batavijoje (dabartinė Džakarta). Himnas pažymėjo Indonezijos nacionalinio judėjimo gimimą. 1945 metais rugpjūčio 17 d. Indonezijai paskelbus nepriklausomybę, himnas buvo paskelbtas valstybiniu.
Eilės
Indonesia tanah airku, tanah tumpah darahku.
Di sanalah aku berdiri, jadi pandu ibuku.
Indonesia kebangsaanku, bangsa dan tanah airku.
Kalnų Karabacho istorija
Kalnų Karabachas ( „juodasis sodas“) – istorinė sritis dabartinio Azerbaidžano pietryčiuose. Dabar čia įsikūrusi nepripažinta valstybė Arcacho Respublika.
Indonezijos himnas
Eilės
Marilah kita berseru, „Indonesia bersatu.“
Kalnų Karabacho istorija
Senovės Arcachas
Senovėje regionas sudarė Senovės Armėnijos dalį. VIII a. pr. m. e. Urartu šaltiniuose šis kalnuotas regionas buvo vadinamas Urtekhini. Greičiausiai seniausi jo gyventojai buvo giminingi kitoms senosioms Kaukazo tautoms, tačiau nuo VI a. pr. m. e. kraštą kolonizavę armėnai pamažu asimiliavo senuosius gyventojus. Iki XIII a. Karabachas buvo vadinamas armėnišku pavadinimu Arcachas, ir taip armėnai jį vadina iki dabar.
Nuo V a. pr. m. e. regionas inkorporuotas į Orontidų dinastijos Armėnijos karalystę. Nuo II a. pr. m. e. Arcachas buvo viena iš 15 Armėnijos karalystės provincijų (nachangų), kuri labai stipriai armėnizuota. Tigranas Didysis (valdė 95–55 m. pr. m. e.) šiame regione įkūrė vieną iš keturių savo vardu pavadintų miestų - Tigranakertą. Čia formavosi atskiras armėnų kalbos dialektas, o kalnuotas reljefas darė kraštą sunkiai kontroliuojamą ir gana autonomišką. Antikiniais laikais regionas dar buvo vadinamas Orchistena.
Indonezijos himnas
Eilės
Hiduplah tanahku, hiduplah negriku,
Bangsaku, rakyatku, semuanya.
Kalnų Karabacho istorija
Senovės Arcachas
thumb|left|IV a. Amaraso vienuolynas 387 m. padalinus Armėniją, Arcachas (kartu su kitomis rytinėmis provincijomis) atiteko Kaukazo Albanijai, kuri, savo ruožtu, priklausė Sasanidų imperijai. Tuo metu į Archachą plito krikščionybė, kuri šiame krašte inspiravo kultūros ir mokslo raidą. Krikščionybės įsitvirtinimą skatino ir armėnų pasipriešinimas zoroastristams persams. V a. pradžioje čia veikė armėnų raštijos pradininkas Mesropas Maštocas, kuris Arcache įkūrė vieną pirmųjų armėnų mokyklų. Buvo statomos krikščioniškos bažnyčios ir vienuolynai.
Indonezijos himnas
Eilės
Bangunlah jiwanya, bangunlah badannya
Kalnų Karabacho istorija
Senovės Arcachas
Silpstant Sasanidų imperijos centrinei valdžiai, VI a. Arcache ir gretimame Utike įsigalėjo vietinė armėnų kilmės dinastija Aranšachikai, o VII a. juos pakeitė vietinė armėnizuota Mihranidų atšaka.
Chačenas
thumb|Gandzasaro vienuolynas
Indonezijos himnas
Eilės
Untuk Indonesia Raya.
Choras (kartoja du kartus):
Kalnų Karabacho istorija
Chačenas
VII a. pabaigoje Arcachas kartu su dalimi Armėnijos kalnyno prijungtas prie Kalifato. Tačiau kraštas nebuvo islamizuotas, o krikščionys toliau puoselėjo savo kultūrą.
Indonezijos himnas
Eilės
Indonesia Raya, merdeka, merdeka
Tanahku, negriku yang kucinta.
Kalnų Karabacho istorija
Chačenas
IX a. silpstant Kalifatui, regionas įtrauktas į naujai atsikūrusią Armėnijos karalystę. Vietos armėnai būrėsi į daug smulkių feodalinių valdų, kurias ilgainiui apjungė Chačeno kunigaikštystė. Ji dabartinėje istoriografijoje dar yra žinoma kaip Arcacho karalystė. Ją valdė Šacharmėnų dinastijos atšaka. Nuo to laikotarpio regionui dar pradėtas taikyti pavadinimas Chačenas.
Indonezijos himnas
Eilės
Hiduplah Indonesia Raya.
Kalnų Karabacho istorija
Chačenas
XI a. viduramžių Armėnijos karalystė žlugo dėl Bizantijos antpuolių. Tačiau Chačenas Arcacho regione išsaugojo savo dinastiją. Jie pakeitė priklausomybę naujai regiono galiai - Sakartvelo karalystei. Nuo XII a. kunigaikščiai valdė iš Aterko miesto Tertero upės slėnyje. XIII a. viduryje valdžią regione perėmė kunigaikštis Hasanas Džalalas iš Chačeno upės slėnio. Jis ne tik sugebėjo išvengti krašto sunaikinimo nuo mongolų, bet ir ėmė statydinti naujus vienuolynus bei pilis. Jo dinastija vėliau tapo žinoma kaip Hasan-Džalalianai.
Šis laikotarpis žymėjo Arcacho viduramžių kultūros apogėjų. XII–XIII a. sukurti tikri Kalnų Karabacho archektūros šedevrai: Gandzasaro, Dadivanko vienuolynai, Gtčavanko katedra ir kt.
1261 m. nužudytas Hasanas Džalalas, o vėlesni valdovai jau valdė kaip vasaliniai kunigaikščiai. Jie turėdavo paklusti sipresnių musulmoniškų valstybių valdžiai. Iš pradžių kraštą valdė mongolų kilmės dinastijos valdomas Ilchanatas, vėliau - Timūridai.
Kartu su mongolais į regioną kėlėsi ir tiurkai (azerių protėviai), kurie čia sukūrė Kara Kojunlaus ir Ak Kojunlaus konfederacijas. Iš pradžių jie kūrėsi derlingose žemumose į rytus nuo Kalnų Karabacho, kurios buvo pavadintos Karabachu. Iš čia armėnai buvo stumiami į kalnuotas teritorijas. Vėliau tiurkams kolonizuojant aukštumas, Arcachui ilgainiui pradėtas taikyti pavadinimas Kalnų Karabachas. Šiuo laikotarpiu vietos armėnai iš beatsikeliančių musulmonų tiurkų ėmė perimti nemažai papročių, kalbinių skolinių.
1501 m. regioną nukariavo azerių kilmės Safavidų imperija, kuri čia sukūrė atskirą administracinį vienetą - Karabacho vilajetą su sotine Gandža.
Chamsa
thumb
Nepaisant to, kad Kalnų Karabachas priklausė tiurkų kilmės musulmonų valstybėms, kalnuotas kraštas buvo menkai kontroliuojamas, ir čia toliau valdė vietinės armėniškos dinastijos. Tiesa, ilgainiui Chačeno kunigaikščiai nebesugebėjo išlaikyti centrinės valdžios, ir čia kūrėsi naujos kunigaikštystės. XVI a. pabaigoje regione galutinai susiformavo penkios kunigaikštystės (valdomos melikų), bendrai vadinamos arabišku žodžiu Chamsa, t. y. „penki“:
Šie melikai formaliai pripažino gretimo Gandžos chanato viršenybę, tačiau iš tikro tvarkėsi nepriklausomai, remdami Safavidų valdžią.
Karabacho chanatas
thumb|Askerano tvirtovė
Po Nadyršacho mirties 1743 m. Safavidų imperija skilo į mažesnes feodalines valdas, chanatus. 1747 m. Panak Ali konsolidavo valdžią buvusose Karabacho vilajeto teritorijose ir įkūrė Karabacho chanatą. Jis nugalėjo penkis armėnus Kalnų Karabacho kunigaikščius, labai stipriai apribojo jų valdžią ir pastatė Panahabado miestą (dab. Šuša), kuris tapo viso chanato sostine.
Chanato teritorijos apėmė ne tik dabartinį Kalnų Karabachą, bet ir Arano regioną rytuose bei Siuniką vakaruose. Chanate buvo sparčiai vykdoma islamizacija ir tiurkizacija. 1823 m. visame chanate buvo 78 % musulmonų ir 22 % armėnų krikščionių. Nepaisant to, Kalnų Karabacho regione armėnų buvo dauguma.
Rusijos sudėtyje
Būdami musulmonų valdžioje vietos armėnai tikėjosi su Rusijos imperijos pagalba atkurti savo nepriklausomybę. Todėl jie rėmė Rusijos interesus regione. 1805 m. chanatas pripažino Rusijos imperijos valdžią, tapdamas jos protektoratu. 1813 m. ji buvo įjungta į imperijos sudėtį, o 1822 m. chanatas oficialiai panaikintas. Čia įkurta Jelizavetpolio gubernija.
1917–1921 m.
1917 m. Kaukaze buvo įkurta Užkaukazės Federacija, į kurios sudėtį įtrauktas ir Kalnų Karabachas, tačiau 1918 m. pradžioje ši valstybė subyrėjo į tris dalis, susikuriant Gruzijai, Armėnijai ir Azerbaidžanui. Tuo metu iškilo klausimas dėl Kalnų Karabacho, kurį savo teritorija laikė ir armėnai, ir azeriai. Jame vyko žudynės ir susidūrimai. Azerbaidžanui paskelbus Kalnų Karabacho prisijungimą, vietiniai armėnai pasipriešino ir paskelbė nepriklausomą Karabacho Liaudies Vyriausybę.
Šis klausimas po karo turėjo būti sprendžiamas tarptautiniu mastu, tačiau visoje Užkaukazėje interesų turėjusi Didžioji Britanija atvirai rėmė Azerbaidžano siekius, tikėdamasi, kad ši valstybė taps stipria užtvara prieš komunizmą. Jos remiamas, 1919 m. Azerbaidžanas paskyrė Kalnų Karabache gubernatorių, o vietinei vyriausybei paskelbė ultimatumą. Britai siekė įtikinti armėnus, bet šie laikėsi savo. Galiausiai buvo priimtas susitarimas, kuris laikinai leido Kalnų Karabachui likti Azerbaidžano sudėtyje, su sąlyga, kad čia bus palaikomos taikos sąlygos. Nepaisant to, įtampa galiausiai peraugo į 1920 m. karą.
TSRS sudėtyje
thumb|right|225px 1921 m. Užkaukazę užėmė TSRS, kuri, siekdama gauti Armėnijos paramą, prižadėjo jai atiduoti Nachičevaną, Siuniką ir Kalnų Karabachą. Nepaisant to, siekdama palaikyti gerus santykius su Turkija TSRS galiausiai pripažino Azerbaidžanui dvi iš trijų sričių, taip pat ir Kalnų Karabachą.
Kalnų Karabachas Azerbaidžano TSR teritorijoje pripažintas kaip autonominė Kalnų Karabacho sritis. Joje per visą sovietinį laikotarpį buvo vykdoma dearmėnizacija, draudžiant krašto ryšius su Armėnija, apgyvendinat azerbaidžaniečius. Nepaisant to, 1979 m. srityje vis dar gyveno 75.9 % armėnų ir 22.9 % azerbaidžaniečių.
Kalnų Karabacho karas
thumb|Dabartinis etninis regiono žemėlapis Žlungant Tarybų Sąjungai, 1989 m. vėl prasidėjo aršūs susidūrimai tarp armėnų ir azerbaidžaniečių šiame regione. Ši įtampa peraugo į 1991 m. karą, kuris nėra pasibaigęs iki šiol.