cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bertel Thorvaldsen
right|thumb|200px| Torvaldseno portretas (1833, aut. Orestas Kiprenskis)
Bertelis Torvaldsenas (, 1770 m. lapkričio 19 d. – 1844 m. kovo 24 d.) – danų XIX a. skulptorius, daugiausia dirbęs Italijoje, Romos mieste. Jis yra vertinamas antru reikšmingiausiu klasicizmo skulptoriumi po Kanovos. Torvaldseno darbams būdingas šaltas ir preciziškas stilius imituojant Sen. Graikijos skulptūras.
Žinomiausiais jo darbais įvardijami: „Laiminančio Kristaus“ skulptūra Kopenhagos Dievo Motinos katedroje ir „Liucernos liūtas“ Liucernoje. Palangos Botanikos parko „Laiminančio Kristaus“ skulptūra (sunaikinta), linkstama tikėti, buvo sukurta Torvaldseno mokinių.
Biografija
1812 m. jis atliko frizą Aleksandro Makedoniečio žygių motyvais Kvirinalo rūmuose Napoleono apsilankymo proga. Apie 1820 m. vienu metu jo dirbtuvėse galėjo dirbti apie 40 pameistrių. 1819 m. Kopenhagoje Torvaldsenas pradėjo kelionę po Europą, kurios metu aplankė Vieną, Berlyną, Varšuvą. Skulptorius susilaukė didžiulio dėmesio iš kilmingųjų šeimų. Maždaug tuo metu Torvaldsenas pradėjo planuoti naujai statomos Kopenhagos Dievo Motinos katedros puošybos statulomis ir bareljefais schemą, kurių elementus įgyvendino per sekančius kelerius metus. 1824-31 m. jis kūrė popiežiaus Pijaus VII pomirtinį monumentą Šv. Petro bazilikoje. Kūrė žinomų žmonių paminklus: apie 1820-29 m. − Juzefo Poniatauskio Varšuvoje, 1829-30 m. − astronomo Koperniko Varšuvoje, 1830-31 m. − anglų poeto Bairono Kembridže, 1835-39 m. − vokiečių poeto Šilerio Štutgarte, 1837 m. − Gutenbergo Maince, 1839 m. − Bavarijos elektoriaus Maksimilijono I Miunchene.
1838 m. Torvaldsenas grįžo į gimtąją Kopenhagą, kur buvo sutiktas kaip nacionalinis didvyris. 1839 m. prasidėjo Torvaldseno muziejaus statybos Kopenhagoje (baigtos iki 1848 m.). Torvaldsenas mirė Kopenhagoje 1844 m. kovo 24 d. Palaidotas savo muziejaus kieme. Didžiąją daugumą žymiausių Torvaldseno skulptūrų sudaro darbai antikinės mitologijos motyvais. Jo stiliui prikišamas šaltumas ir pernelyg preciziškas antikinių formų laikymasis, bedvasiškumas lyginant su Kanovos gyvo skulptūros paviršiaus vaizdavimu. Torvaldsenas iš tikro niekuomet nebuvo Graikijoje, kurios senovinės skulptūros modelius laikė aukščiausiu idealu. Apie 1816 m. jis susipažino ir dalį Senovės Graikijos skulptūrų restauravo, kai šios buvo gabenamos pro Romą į Miuncheną.
Kirgizijos futbolo varžybos 2014 m.
Kirgizijos futbolo varžybos 2014 m.
Eric Cantona
Erikas Kantona (Eric Cantona; g. 1966 m. gegužės 24 d. Marselyje) buvo garsus ir kontroversiškas dešimto dešimtmečio prancūzų futbolininkas.
Savo karjerą jis baigė Manchester United klube, kuriame per penkerius rungtyniavimo metus keturis kartus iškovojo Premier lygos čempionų vardą.
Dabar Kantona treniruoja Prancūzijos paplūdimio futbolo rinktinę.
Pakistano liaudies partija
Pakistano liaudies partija (PPP, :) – didžiausia opozicinė Pakistano politinė partija.
Istorija
Įkurta 1967 m. lapkričio 30 d. – gruodžio 1 d. Lahore vykusiame konvente. Pirmuoju pirmininku buvo išrinktas partijos iniciatorius Zulfikaras Alis Bhutas.
Pagrindiniu priešu paskelbta Ajub Khano diktatūra. 1969 m. su kariškių pagalba diktatorių pavyko nuversti ir 1970 m. gruodžio mėn. įvyko rinkimai, į kuriuos PPP ėjo su šūkiu „Duonos, rūbų ir pastogės“ („Roti, kapra aur makan“). Vakarų Pakistano Nacionalinėje asamblėjoje PPP gavo 81 vietą iš 138, o Rytų Pakistane tapo antrąja partija. Jos nariai sudarė vyriausybes Sindo ir Pundžabo provincijose.
1971 m. kovo 26 d. Rytų Pakistanas pasiskelbė nepriklausoma Bangladešo valstybe, metų pabaigoje prasidėjo karas su Indija, pasibaigęs Pakistano pralaimėjimu. Karinė Jahja Khano vyriausybė atsistatydino, o Z. A. Bhutas tapo kariniu administratoriumi ir prezidentu. 1971–1977 jo vyriausybė normalizavo santykius su Indija, atliko keletą ekonominių ir socialinių reformų, pagerinusių masių padėtį, nacionalizavo bankus ir draudimo bendroves, legalizavo visas partijas. Buvo paskelbta nauja konstitucija.
1977 m. rinkimuose islamistinės centro ir dešiniosios partijos susivienijo, tačiau PPP gavo 155 iš 200 vietų parlamente. Tai nepatiko kariškiams, kurie 1977 m. liepos 5 d. įvykdė valstybės perversmą ir kariniu administratoriumi paskyrė Ziją ul Haką. 1979 m. balandžio 9 d. Z. A. Bhutas buvo nužudytas, partijos lydere tapo jo duktė Mohtarma Benazir Bhutto. 1981 m. jos iniciatyva buvo sudarytas Demokratijos atkūrimo judėjimas, pradėjęs plačią kovą prieš kariškių diktatūrą.
1988 m. Zijai ul Hakui žuvus aviakatastrofoje, buvo paskirti nauji rinkimai į Nacionalinę asamblėją. PPP gavo 92 vietas iš 207, Benazir Bhuto tapo ministre pirmininke. Tačiau 1990 m. prezidentas G. Išakas jos vyriausybę paleido. Nors naujuose rinkimuose PPP gavo 46 vietas iš 107, vyriausybę sudarė islamistai.
Tik 1992 m. buvo sudaryta nauja B. Bhuto vyriausybė, iki atstatydinimo 1996 m. lapkričio 5 d. tęsusi socialines reformas. B. Bhuto buvo ištremta, į valdžią atėjo Musulmonų lyga ir kariškiai. Prieš B. Bhuto, Asifą Ali Zardarį ir PPP buvo pradėta propagandinė ir teisminė kampanija.
2002 m. parlamento rinkimuose PPP laimėjo 25.8 % balsų ir 81 iš 272 vietų. 2003 m. Senato rinkimuose PPP gavo 11 vietų iš 100.
Laikosi demokratinio socializmo principų, derindama juos su islamo dogmomis. Socialistų Internacionalo konsultacinė narė nuo 1996 m., tikroji narė nuo 2003 m. spalio 27 d.
Kęstutis Lipeika
Biografija
Tėvai – tarnautojai Juozas Lipeika ir Sofija Lipeikienė.
1956 m. baigė Viekšnių vidurinę mokyklą (Akmenės rajonas), nuo 1958 m. iki 1963 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1963 m. iki 1965 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų kolegijos konsultantas, nuo 1965 m. iki 1968 m. Vilniaus m. Tarybų rajono liaudies teismo teisėjas; vėliau, Vilniaus m. Tarybų rajono liaudies teismo pirmininkas (iki 1970 m.). Nuo 1973 m. rugpjūčio 31 d. advokatas. Vilniaus m. I advokatų kontoros narys.
Nuo 1975 m. Advokatų kolegijos prezidiumo narys, nuo 1978 m. balandžio mėn. iki 1999 m. lapkričio mėn. Lietuvos SSR Advokatų kolegijos prezidiumo (nuo 1990 m. – Lietuvos advokatų tarybos) pirmininkas. Įvairių komisijų bei darbo grupių narys, pirmininkas (pvz., advokatų kvalifikacinio egzamino komisijos pirmininkas nuo 2008 m. ).
Vedęs; žmona Veronika (g. 1937 m.), gydytoja. Sūnus Kęstutis (1969–1998), dukra Jurga (g. 1972 m.).
Liudvikas Butkevičius
Liudvikas Butkevičius (slapyvardis: Elbė, Luobas, 1881 m. spalio 28 d. Vištytis – 1963 m. spalio 25 d. Kaunas) – Lietuvos kariuomenės karininkas, pasipriešinimo okupaciniams režimams veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1918 m. birželio mėn. grįžęs į Lietuvą išrinktas Gelvonų valsčiaus komiteto pirmininku; suorganizavo miliciją ir apsaugos būrį. Nuo 1918 m. lapkričio 30 d. Lietuvos kariuomenės savanoris – Pirmojo pėstininkų pulko karininkas. 1919–1920 m. dalyvavo kovose su Raudonąja armija, bermontininkais ir Lenkijos kariuomenės daliniais. Nuo 1923 m. gruodžio mėn. Lietuvos Trečiosios karo apygardos intendantas. 1926 m. mokėsi Prahos karo akademijoje. 1926–1937 m. kariuomenės tiekimo valdybos ūkio inspektorius. 1930 m. pulkininkas. 1938–1940 m. Ekonominės karių bendrovės direktorius.
Per 1941 m. Birželio sukilimą vietinės apsaugos vadas Kaune. Per nacių okupaciją veikė pogrindyje, Lietuvos aktyvistų fronto propagandos skyriaus viršininkas, bendradarbiavo nelegalioje spaudoje. Jo iniciatyva išspausdintas atsišaukimas prieš paskelbtą lietuvių jaunimo mobilizaciją į Vokietijos kariuomenę. 1944 m. vasario 24 – kovo 3 d. buvo vokiečių suimtas.
TSRS vėl okupavus Lietuvą, 1945 m. birželio mėn. pradėjo leisti pirmąjį Suvalkijoje pogrindinį laikraštį „Girios balsas“. 1945 m. rugpjūčio 15 d. Skardupiuose (Kriūkų valsčius) su kitais įkūrė partizanų Tauro apygardą, jos štabo politinio skyriaus viršininkas. 1945 m. rugsėjo 16 d. išrinktas Lietuvos išlaisvinimo komiteto pirmininku. Parengė komiteto ir karinio štabo nuostatus bei memorandumo projektą, skirtą Jungtinėms Tautoms. Planavo Lietuvoje atkurti Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto veiklą. 1945 m. spalio 21-22 d. naktį dėl išdavystės Skardupių parapijos klebonijoje, kur oficialiai dirbo zakristijonu, suimtas. Teisme, gelbėdamas kitus, visą kaltę stengėsi prisiimti sau. Kalintas Karagandos ir kituose Kazachijos lageriuose. 1955 m. gruodžio mėn. grįžęs į Lietuvą apsigyveno Marijampolėje. Rašė atsiminimus, kuriuos KGB atėmė, eilėraščius, kurių dalis išspausdinta „Laisvės kovų archyvo“ t. 2. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse. Karys savanoris (1999 m., po mirties).
Diena (dienraštis)
Diena – dienraštis Lietuvai, ėjęs nuo 1994 m. liepos 1 d. iki 1996 m. pabaigos Vilniuje.
Istorija
Leistas vietoj dienraščio „Tiesa“. Nuo 1995 m. ėjo 6 kartus per savaitę. Leidėja UAB „Dienos leidykla“. Tiražas 1994 m. – 23 300 egz., 1996 m. – 23 900 egz.
Nuo 1995 m. leido vidinius savaitinius priedus „Kaunas ir kauniečiai“, „Vilnius ir vilniečiai“, „Ekonomika. Gamyba. Finansai“, nuo 1996 m. – „Žemė maitintoja“, „Penki žiedai“.
Dienraščio žurnalistai: Adolfas Aleksejūnas, Milda Augulytė, Sigitas Blėda, Eugenijus Bunka, Algirdas Gineitis, Egmontas Jansonas, Vytautas Kaltenis, Živilė Kriaučiūnienė, Povilas Lapeikis, Juozas Lengvenis, Algirdas Sabaliauskas, Edvardas Uldukis, Gintaras Vinickas, Algimantas Žukas.
Paparazzi
„Paparazzi“ – amerikiečių dainininkės ir dainų autorės Lady Gaga daina. Ji buvo išleista kaip penktasis ir paskutinis singlas iš debiutinio atlikėjos albumo „The Fame“ (2008 m.). Dainą parašė prodiuseris Rob Fusari ir Stefani Germanotta. Muzikaliai, ši daina – greito tempo šokių muzika.
Ši daina buvo kaip trečias singlas iš albumo Airijoje, Italijoje ir Jungtinėje Karalystėje, ketvirtasis – Kanadoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose ir penktasis – Australijoje, Prancūzijoje ir Naujojoje Zelandijoje. Nors daina išleista 2009 metų liepos 6 dieną Jungtinėje Karalystėje ir po keturių dienų Australijoje, tačiau daina „LoveGame“ buvo planuota kaip trečiasis singlas JK.
Dainos video klipas pelnė du MTV Video muzikos apdovanojimą 2009 metais.
Kompozicija
„Paparazzi“ daina turi panašų tempą kaip ir ankstesni atlikėjos singlai, tokie kaip „Just Dance“ ir „Poker Face“. Singlas turi electro-synth ritmą.
Laukagaliai
Istorija
Laukagalių kaimo žemės XIX a. ir XX a. pradžioje priklausė dvarininkams Kontautams. 1936 m. kaimas buvo išskirstytas į vienkiemius. Iki 1950 m. – Laukagalių apylinkės centras. 1946 m. kaime ėmė veikti pieninė. 1949 m. kaimas buvo įjungtas į kolūkį „Nevėžis“, vėliau priklausė „Vienybės“, Traupio kolūkiui. Pokario metais veikė Vyčio apygardos, Krištaponio partizanų rinktinės partizanai.
Gyventojai
thumb|left|250px|Įvažiavimas į Laukagalius. Kairėje matoma likusi telefono linija thumb|left|250px|Nevėžis prie Laukagalių
Čižiškis (Rokiškis)
Čižiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kamajų.
Paragvajaus vyrų futbolo rinktinė
Paragvajaus vyrų futbolo rinktinė – Paragvajaus Respublikai atstovaujanti futbolo komanda, valdoma Paragvajaus Futbolo Asociacijos (Asociación Paraguaya de Fútbol). Ši rinktinė Pasaulio futbolo čempionatuose dalyvavo 8 kartus, tačiau aukščiau ketvirtfinalio nepakildavo. Didžiausi komandos laimėjimai yra Copa América taurė, laimėta 1953 ir 1979 m., bei sidabro medalis 2004 m. Atėnų olimpinėse žaidynėse. Tai buvo pirmasis olimpinis medalis, kada nors iškovotas Paragvajaus sportininkų.
Paragvajaus rinktinė vadinama Los Guaraníes („gvaraniais“) ir La Albirroja („balta-raudona“).
Pradžia
1906 m. olandas Viljamas Patsas įkūrė Paragvajaus futbolo lygą, o 1910 m. pirmą kartą suburta nacionalinė rinktinė. Ji debiutavo varžybose prieš Korienteso klubą „Hércules“ (Argentina), rezultatu 0-0. Paragvajiečiai susilaukė vis daugiau kvietimų žaisti tarptautines varžybas, todėl 1919 m. rinktinė oficialiai patvirtina Paragvajaus futbolo asociacijos ir ėmėsi ruoštis 1921 m. Copa América čempionatui. Pirmąsias oficialias tarptautines varžybas prieš Argentiną paragvajiečiai pralaimėjo rezultatu 1-5. Tačiau iki čempionato komanda gerokai sustiprėjo ir ten netikėtai nugalėjo daugkartinį žemyno čempioną Urugvajų rezultatu 2-1. Paragvajus čempionate liko ketvirtas. Nuo to laiko komanda nuolat dalyvaudavo Copa América čempionate, tiesa, dažniausiai užimdavo 3-4 vietas.
Pirmasis auksas
1958 m. Paragvajui vėl pavyko patekti į pasaulio čempionatą (Švedijoje), atrankinėse varžybose eliminavus Urugvajų. Jame paragvajiečiai po permainingos kovos 7-3 nusileido Prancūzijai (įv. Florensijus Amarilja (2) ir Chorchė Linas Romeras), 3-2 nugalėjo Škotiją (įv. Chuanas Bautista Agueras, Kajetanas Rė, Chosė Parodi) ir sužaidė 3-3 su Jugoslavija (įv. Parodi, Agueras, Romeras). Tačiau tokių rezultatų buvo negana patekti į kitą etapą.
1970–1990 m.
Vėliau prasidėjo rinktinės stagnacijos laikotarpis, daug talentingų paragvajiečių išvyko į Ispaniją, o komandai nepavyko patekti nei į pasaulio čempionatus nei laimėti Pietų Amerikos taurės. Nuo 1979 m. Paragvajaus futbolas atsigavo – „Olimpia“ klubas laimėjo „Libertadores“ taurę, o rinktinė antrą (ir iki šiol paskutinį) kartą laimėjo „Copa América“ čempionatą. Grupėje „gvaraniai“ pasiekė 2 pergales ir 1 lygiąsias, pusfinalyje eliminavo Braziliją, o finale – Čilę. Komandos lyderiai šiame Argentinoje vykusiame čempionate buvo Euchenijus Morelis, Hugas Talavera, Chulijus Sesaras Romeras.
1986 m., po 28 metų pertraukos, Paragvajus vėl dalyvavo pasaulio čempionate (Meksikoje). Jame paragvajiečiams pirmą kartą pavyko įveikti grupės etapą (1-0 įveikė Iraką, 1-1 su Meksika, 2-2 su Belgija). Aštuntfinalyje komandą eliminavo anglai (3-0). Turnyre komandos lyderiu vėl buvo Chulijus Romeras, puolime taip pat rezultatyviai žaidė Robertas Kabanjasas. Vėliau keletą metų komandai vėl nepavyko pasiekti aukštų rezultatų.
Auksinė karta
1992 m. olimpinėse žaidynėse jaunieji paragvajiečiai pasiekė ketvirtfinalį, o daugelis tos komandos narių po kelerių metų tapo rinktinės žvaigždėmis (Karlosas Gamara, Čelso Ajala, Josė Luisas Čilavertas, Fransiskas Arsė, Chosė Kardosas). Ši komanda dažnai įvardinama kaip Paragvajaus „auksinė karta“. Paragvajus įsitvirtino tarp geriausių Pietų Amerikos komandų, drauge su Argentina, Brazilija ir Urugvajumi. Nuo 1998 m. „gvaraniai“ tapo nuolatiniai pasaulio futbolo čempionatų dalyviai. Prancūzijoje komanda sužaidė 0-0 su Bulgarija ir Ispanija, 3-1 nugalėjo Nigeriją (įv. Ajala, Kardosas, Migelis Benitesas), o aštuntfinalyje tik po dramatiškos kovos nusileido šeimininkams ir būsimiems čempionams prancūzams (114 minutę auksinį įvartį pelnė Loranas Blanas). Vartininkas Čilavertas bei gynėjai Ajala ir Kardosas išrinkti į geriausių čempionato žaidėjų komandą.
2002 m. pasaulio čempionate Korėjoje ir Japonijoje paragvajiečiai sužaidė 2-2 su Pietų Afrika (įv. Rokė Santa Krusas ir F. Arsė), 1-3 pralaimėjo Ispanijai ir 3-1 nugalėjo Slovėniją (įv. Nelsonas Kuevasas (2) ir Chorchė Kamposas). Aštuntfinalyje komandą eliminavo (1-0) būsimi finalininkai vokiečiai. 2006 m. Vokietijoje pasaulio čempionatas Paragvajui baigėsi jau grupės etape, kai rezultatu 0-1 buvo pralaimėta Švedijai ir Anglijai, o pergalė (2-0) iškovota tik prieš Trinidadą ir Tobagą (įv. N. Kuevasas). Nepaisant gan sėkmingų pasirodymų pasaulio čempionatuose, Copa America turnyre žymesnių pergalių nepasiekta, beveik visada paragvajiečiai iškrisdavo ketvirtfinalyje.
Pastarieji metai
2007 m. komandos treneriu paskirtas argentinietis Cherardas „Tata“ Martinas. Jo vadovaujama komanda pasiekė naujas aukštumas. Įvyko kartų kaita, komandos lyderiais tapo nauji žaidėjai (Chusto Viljaras, Nelsonas Valdesas, Oskaras Kardosas, Salvadoras Kabanjasas ir kt.). Nors 2007 m. Copa América čempionate tradiciškai pasiektas ketvirtfinalis, tačiau komanda įspūdingai sužaidė atranką į 2010 m. pasaulio čempionatą. Jame „gvaraniai“ pirmą kartą pasekė ketvirtfinalį: grupėje sužaidė 1-1 su Italija (įv. Antolinas Alkarasas), 2-0 nugalėjo Slovakiją (įv. Enrikė Vera ir Kristianas Riverosas), bei išsiskyrė taikiai 0-0 su Naująja Zelandija; aštuntfinalyje po 11 m baudinių serijos buvo nugalėta Japonija, o ketvirtfinalyje po labai permainingos ir kontroversiškos kovos Paragvajaus rinktinė 1-0 buvo eliminuota būsimų čempionų ispanų. Paragvajuje rinktinė iškilmingai sutikta.
Cherardo Martino komanda 2011 m. po 32 metų pertraukos vėl pasiekė Copa América čempionato finalą. Jame traumų ir kortelių išretinta komanda 3-0 pralaimėjo Urugvajui. Įdomu tai, kad komanda finalą pasiekė visas varžybas sužaidusi lygiosiomis (ketvirtfinalį ir pusfinalį laimėjo baudinių serijomis).
Komandą palikus Martino, rezultatai krito žemyn. Buvo pakeista keletas trenerių, bandyta jauninti sudėtis, tačiau atrankoje į 2014 m. pasaulio čempionatą Paragvajus pasirodė labai prastai ir į patekimą garantuojančias vietas nepretendavo.
Daugiausiai kartų Paragvajaus rinktinei atstovavę žaidėjai
Paryškintu šriftu išskirti profesionalo karjerą tebetesiantys žaidėjai.
Rezultatyviausi visų laikų Paragvajaus rinktinės žaidėjai
Paryškintu šriftu išskirti profesionalo karjerą tebetęsiantys žaidėjai.
Marijos uola
Mariina skála, Marijos uola – 428 m aukščio uolėta viršūnė Čekijos Šveicarijoje, netoli nuo Jetržichovicių (Jetřichovice) kaimo Čekijoje. Pavadinta XIX a. kunigaikštytės Marijos Kinsky garbei. Iki tol viršūnė buvo vadinama Spitzgestein ar Grosser Spitziger. Viršūnė yra vienu geriausių apžvalgos taškų Čekijos Šveicarijoje.
1856 m. viršūnėje 7-ojo Wchinico ir Tetau fiursto (kunigaikščio) Ferdinando Bonaventuros nurodymu buvo pastatyta medinė trobelė, naudota kaip priešgaisrinio stebėjimo bokštas. 2005 m. rugsėjo 9 d. naktį trobelę rimtai apgadino miško gaisras, žala įvertinta 200 000 Kč. Kitas miško gaisras tame rajone nutiko 2006 m. liepos 22 d., bet trimis savaitėmis anksčiau atstatyta trobelė nenukentėjo.
Kinskių giminė XIX a. daug nuveikė populiarindama uolėtą kraštovaizdį apie Ditersbachą (Dittersbach).
Laukagaliai (reikšmės)
Laukagaliais vadinami kaimai:
Gomurio migdolas
thumb|right|250px|Pašalinti gomurio migdolai arba - „tonzilės“ Gomurio migdolas - porinė limfoidinio audinio sankaupa priklausanti limfoepiteliniui ryklės žiedui. Ovalios formos, 2-2,5 cm ilgio, 1-1,5 cm storio, tačiau dydis įvairuoja dėl amžiaus ir ligų, didžiausias gali būti 6 - 7 metų vaiko, vėliau prasideda involiucija.
Priekyje gomurinis migdolas liečia gomurinį liežuvio lanką, užpakalinėje pusėje - gomurinį ryklės lanką, išsidėsto bendravardėje duobėje tarp šių lankų. Savo šoniniu paviršiumi migdolas liečia viršutinį ryklės sutraukiamąjį raumenį. Vidinis laisvasis paviršius atsuktas į burnos ertmę, jame yra 10-20 nedidelių migdolo duobučių.
Gomurio migdolo uždegimas - tonzilitas.
Eltonas
Eltonas  – nenuotakus, druskingas ežeras Rusijoje, Vologogrado srities pietryčiuose, netoli Kazachstano sienos. Telkšo Pakaspijo žemumoje, 18 m žemiau jūros lygio. Ežeras apskritimo formos, gylis svyruoja nuo 5-7 cm vasarą iki 1,5 m pavasarį.
Vaclovas Rymavičius
Vaclovas Rymavičius (1899 m. rugpjūčio 26 d. Panoterių miestelyje, Ukmergės apskr. – 1972 m. rugpjūčio 12 d. Buenos Aires, Argentina) – vargonininkas ir chorvedys.
Eltonas
Eltonas – pats druskingiausias Europos ežeras ir vienas druskingiausių pasaulyje. Mineralizacija – 200–500 g/l (1,5 didesnė nei Negyvojoje jūroje). Ežere augantys dumbliai vandeniui suteikia rausvą atspalvį. Eltono dugną dengia storas druskų (daugiausia NaCl ir KCl) sluoksnis. Po juo glūdi sieros vandenilio prisotintas dumblas. Ežero vandenį sudaro sūrymas, kuris pavasarį prasiskiedžia gėlu vandeniu.
Vaclovas Rymavičius
Biografija
Tėvas buvo vargonininkas, mokęsis pas J. Naujalį. Todėl ir sūnus pirmąsias muzikos žinias gavo iš tėvo. Paūgėjęs mokėsi J. Naujalio vargonininkų kursuose Kaune ir vargonininkavo Panoteriuose. 1928 m. atvyko į Argentiną ir Kordobos provincijoje, Aušros Vartų lietuvių parapijoje, gavo vargonininko ir chorvedžio vietą. 1930 m. subūręs chorą, vėliau jį pavadino Šv. Cecilijos vardu. 1950 m. choras koncertais pažymėjo savo kūrybinės veiklos 20-metį. V. Rymavičius dirbo ir lankė Buenos Aires Villiams konservatoriją, kur mokėsi skambinti fortepijonu ir kompozicijos. Lietuvių prašomas chorą suorganizavo ir Berisso mieste – jis vadinosi Mindaugo draugijos choru. Chorai giedojo bažnyčiose, dainavo koncertuose, dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose. Šv. Cecilijos choras į plokšteles įdainavo nemaža lietuviškų dainų, kurių dauguma paties chorvedžio. 1934 m. choras giedojo 32-ajame Eucharistiniame kongrese Buenos Aires, dalyvavo Argentinos radijo programose ir lietuvių radijo valandėlėse „Lietuvos aidai“. Taip pat vadovavo „Aušros" mišriajam chorui Buenos Aires. V. Rymavičius apie 44 metus Argentinoje populiarino lietuvišką dainą, žadino mūsų tautiečių patriotinius jausmus.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Eltonas
Jau Ivano Rūsčiojo laikais iš Eltono ežero buvo reguliariai kasama druska. Vėliau kasybos mastai dar labiau padidėjo nutiesus Pokrovsko-Astrachanės geležinkelį. XIX a. pab. druskų gavyba nutraukta, netrukus prie ežero įsikūrė Eltono kurortas, kurio sanatorijose taikomos druskų ir gydomojo purvo procedūros.
Juozas Dauparas
Juozas Dauparas (1903 m. gruodžio 17 d. Oniūnai, Linkuvos valsčius – 1970 m. rugpjūčio 29 Čikaga) – Lietuvos agronomas, žemės ūkio mokslų daktaras (1939 m.).
Biografija
1924–1928 m. mokėsi Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultete, 1928–1931 m. Dotnuvos žemės ūkio akademijoje, 1931–1933 m. dirbo agronomu Šeduvoje, Kėdainiuose. 1935–1936 m. Joniškėlio žemės ūkio mokyklos vedėjas. 1937–1939 m. studijavo Vienos aukštojoje žemės ūkio mokykloje. Po Antrojo pasaulinio karo išvyko į JAV.
Išvertė E. Lesgafto knygą „Trumpas fizinės geografijos kursas“ (1925 m.). Rėmė lietuvių knygų leidybą.
Meteoritas (romanas)
Meteoritas – amerikiečio rašytojo Dan Brown trileris, išleistas 2001 m. Lietuviškai knygą 2006 m. išleido leidykla „Jotema“.
Aprašymas
NASA palydovas Arkties Milno ledyne aptinka giliai įšalusį meteoritą. Paimtame jo mėginyje randamos suakmenėjusios fosilijos, primenančios utėles, kurios įrodo, kad yra gyvybė ir už Žemės ribų. Patikrinti meteorito tikrumo pakviečiami keturi nepriklausomi mokslininkai, kurie vieningai nutaria, kad meteoritas yra tikras. Paskelbus žinią apie atradimą pasaulio žmonėms netikėtai aptinkama įrodymų, rodančių, kad meteoritas tėra iš Marianų įdubos ištraukta, specialiai apdirbta ir į ledyną įgrūsta uoliena.
Taip pat skaitykite
Kitos Dan Brown knygos:
Čečėnijos karas
Ičkerijos-Rusijos konfliktas – karinis konfliktas tarp nepriklausomybės siekusios Ičkerijos Čečėnų Respublikos ir Rusijos Federacijos.
Pirmasis Čečėnijos karas
Pirmosios derybos, skirtos aptarti susidariusią situaciją po Rusijos karių įvedimo į Ičkerijos čečėnų respubliką (IČR), praėjo Vladikaukaze gruodžio 12-14 dienomis, tačiau buvo nutrauktos čečėnams nesutikus pasirašyti dokumentą pagal kurį IČR įeina į Rusijos Federacijos sudėtį.
Nepaisant daug didesnės sausumos kariuomenės, oro pajėgų, karinės technikos, Rusijos kariuomenė nesugebėjo įvesti efektyvaus Čečėnijos kalnuotų rajonų valdymo, dėl sėkmingai vykdytų Čečėnijos kariuomenės partizaninio karo veiksmų. Šis karas baigėsi didžiuliu Rusijos pažeminimu ir tragiškomis aukomis čečėnų tautai. Konservatyviais skaičiavimais šiame kare žuvo 7500 Rusijos kareivių ir karininkų, 10 000 čečėnų kovotojų, ir mažų mažiausiai 35 000 civilių. Šiame kare čečėnai išgarsėjo kaip puikūs kovotojai, tačiau pasižymėjo dideliu žiaurumu, be jokio gailesčio nukirtinėjo galvas ir skerdė rusų kareivius 18-20 m. paimtus į nelaisvę. Minimaliais skaičiavimais iš viso pirmame Čečėnų kare žuvo 46 500 žmonių. Kitais skaičiavimais aukų skaičiai gali siekti nuo 80 000 iki 100 000 žuvusiųjų.
Ginkluotas konfliktas buvo „užšaldytas“ 1996 m. rugpjūčio 31 d. pasirašius paliaubas.
Antrasis Čečėnijos karas
1999 m. spalio 4 d. Rusijos kariuomenė vėl įžengė į Ičkerijos Čečėnų Respublikos teritoriją, pradėdama Antrąjį Čečėnijos karą.
Dabartinė Čečėnija
thumb|120px|Filmo apie Čečėniją plakatas Nuo pat 1990 m. respublikoje vyko teisiniai, kariniai ir civiliniai konfliktai, kurių pagrindas buvo kova tarp nepriklausomybės šalininkų atstovų ir prorusiškų valdžios organų. Šiandien Čečėnija yra Rusijos Federacijos sudėtyje esanti federalinė respublika. Joje nuo 2003 m. balandžio 2 dienos veikia regioninė konstitucija priimta per 2003 m. kovo 23 d. referendumą. . Šalį valdo grubiais žmogaus teisių pažeidimais garsėjantis Ramzanas Kadyrovas.
Mene
2011 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas „Barzakh“ (rež. Mantas Kvedaravičius). Tai tarptautinį pripažinimą pelnęs lietuvių-suomių filmas apie karo konflikto nuniokotą Čečėniją, čia tvyrančią valdžios savivalę, koncentracijos stovyklas, žiaurius kankinimo metodus.
Džongšanas
Istorija
thumb|left|175px XX a. 8-ajame dešimtmetyje rajonas buvo Taipėjaus miesto turizmo pramonės centras, čia buvo įsikūrę didžiausi viešbučiai ir tarptautiniai restoranai. Dešimtajame dešimtmetyje ekonominė Džongšano svarba sumenko dėl spartaus Taipėjaus miesto plėtimosi ir pramonės bei prekybos perkėlimo į išorinius rajonus, dėl to taip pat smarkiai sumažėjo gyventojų.
Norgėnai
Norgėnai arba Šatrovas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. Шатрово) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1939 m. prijungti Šugštai, 1910 m. buvo 85 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Matrosovo apylinkės, 1954 m. birželio 16 d. – 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo apylinkės kaimas.
Luobeliai (Rusinas)
Luobeliai (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Rusinas, , nuo 1988 m. Tušinas, Тушино) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 11 km į rytus nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) valstybinis dvaras, nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1946–2008 m. Bolšoje Selo apylinkės teritorija, 1988 m. prijungta prie Tušino.
Ledo kernas
thumb|right|Ledo šerdis Ledo kernas – iš ledyno imamas cilindro formos mėginys. Formuojantis ledynui, jame susidaro oro ertmės, pagal kurių sudėtį, ypač vandenilio bei deguonies izotopų buvimą, vėliau galima spręsti apie klimatą laikotarpio, kurio metu tos ertmės susiformavo.
Kadangi vandens molekulės, sudarytos iš sunkesnių izotopų, turi žemesnį garų slėgį, temperatūrai nukritus jos kondensuojasi greičiau nei vandens molekulės su įprastais vandenilio ir deguonies izotopais. Pagal sunkesnių izotopų santykinę koncentraciją ledo oro ertmėse galima nustatyti, kokia buvo temperatūra konkrečių molekulių kondensavimosi metu, dėl to ledo šerdys naudojamos praeities pasaulinės vidutinės temperatūros nustatymui.
Oro ertmėse lede taip pat gali būti matuojamos ir kitų atmosferos dujų koncentracijos, įskaitant šiltnamio dujas anglies dioksidą, metaną, azoto suboksidą. Oro tarpuose taip pat galima rasti ir aerozolių, atsirandančių atmosferoje dideliais kiekiais per ugnikalnių išsiveržimus.
Paprastai ledo kernas imama iš ledo dangos, dažniausiai iš poliarinių Antarktidos, Grenlandijos ledo skydų, kitose vietose iš kalnų ledynų. Kadangi ledynai formuojasi palaipsniui ant apatinių sniego sluoksnių kaupiantis viršutiniams, vertikaliai ištrauktame pavyzdyje yra per daug metų susikaupusio ledo sluoksniai.
Ledo kernas duoda labai daug klimato informacijos. Medžiagos, buvusios sniege formuojantis ledui – vėjo perneštos dulkės, pelenai, atmosferos dujų burbulai, radioaktyvios medžiagos, jame ir lieka. Galima išskirti labai didelius globalius procesus ir reiškinius, intensyvius vulkanų išsiveržimus. Išsiveržus dideliam ugnikalniui, vulkaniniai pelenai pasklinda po visą pasaulį ir nusėda plonu sluoksniu. Ledo kerne šį sluoksnį galima atsekti ir palyginti su kitame ledyne išgautu kernu. Taip sugretinami vienalaikiai reiškiniai.
Šis metodas yra pranašesnis už dendrochronologiją ar nuosėdų sluoksnių tyrimus tuo, kad pateikia daugiau informacijos, leidžiančios įvertinti temperatūrą, vandenynų tūrį, kritulius, apatinės atmosferos sudėtį ir chemines reakcijas, ugnikalnių išsiveržimus, saulės aktyvumo kaitą, jūros paviršiaus produktyvumą, dykumų mastus ir miškų gaisrus.
Duomenų laikotarpis priklauso nuo ledo kerno dydžio (gilumo) ir gali būti nuo kelerių metų iki 800 000 metų. Konkretaus laikotarpio tikslumas (kokį trumpiausią laiko tarpą atitinka informacija) priklauso nuo metinių sniego kritulių kiekio, ir mažėja link senesnių laikotarpių (giliau lede), nes ledas apatiniuose sluoksniuose suslegiamas ant viršaus gulančių sluoksnių. Viršutiniai ledo kerno sluoksniai sutampa su vieneriais metais, o kartais sezonais; giliau lede sluoksnių metų tikslumu negalima atskirti.
Ankštakių apylinkė
Ankštakių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje, Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1940 m. pabaigoje, atkurta 1944 m. pabaigoje vietoje Ankštakių seniūnijos. Netrukus panaikinta, tačiau 1949 m. atkurta vietoje Rūdaičių apylinkės. 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. dalis kaimų prijungta prie Rūdaičių apylinkės, o prie Ankštakių apylinkės priskirta dalis Būbelių apylinkės ir Kvecių apylinkė bei perkeltas apylinkės centras. 1960 m. liepos 13 d. Ankštakių apylinkė panaikinta ir prijungta prie Rūdaičių apylinkės.
Gražina Daunoravičienė
Gražina Daunoravičienė (g. 1955 m. birželio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos muzikologė, humanitarinių mokslų daktarė, Vyriausybės kultūros ir meno premijos lauretė.
Biografija
Skulptoriaus L. Žuklio duktė. Mokėsi Nacionalinėje M.K. Čiurlionio menų mokykloje. 1978 m. baigė Lietuvos konservatorijos J. Gaudrimo klasę. 1990 m. apgynė disertaciją „Muzikos žanras ir žanrų sąveikos problema šiuolaikinėje muzikoje“, menotyros kandidatė.
1978–1980 m. dirbo Lietuvos televizijos Muzikos redakcijoje. Nuo 1979 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytoja, nuo 1993 m. docentė, 1998–2003 m. Muzikos teorijos katedros vedėja. 1987–1989 m. gyveno Alžyre, Tiareto mieste.
Mokslinė veikla
Tiria muzikos žanrų (genotipų) bei muzikos formos teorijos klausimus XX a. muzikoje, kompozicinių technikų tendencijas šiuolaikinėje lietuvių muzikoje. Paskelbė mokslinių darbų Lietuvoje ir užsienyje. Jos iniciatyva pradėta leisti žurnalas „Lietuvos muzikologija“, knygų serija apie šiuolaikinius lietuvių kompozitorius.
Lietuvos bažnytinė provincija
Įsteigimo aplinkybės
Lietuvos bažnytinė provincija buvo įkurta 1926 m. balandžio 4 d., kai popiežius Pijus XI apaštališkąja konstitucija Lituanorum gente paskelbė pertvarkantis tuo metu egzistavusių daugumos Lietuvos bažnytinių struktūrų pavaldumą Mogiliavo arkivyskupijai ir įkuriantis savarankišką Lietuvos bažnytinę provinciją. Juridiškai Lietuvos bažnytinė provincija buvo įteisinta 1927 m. liepos 27 d. Lietuvos ir Vatikano konkordatu.
Lituanorum gente konstitucija Lietuvos bažnytinė provincija buvo sudaryta iš buvusios Žemaičių vyskupijos, kuriai suteiktas Kauno arkivyskupijos statusas ir Lietuvos teritorijoje buvusių Vilniaus ir Seinų vyskupijų dalių. Lietuvos bažnytinės provincijos centras buvo Kaunas, jos vadovu paskirtas arkivyskupas Juozapas Jonas Skvireckas. Bažnytinę provinciją taip pat sudarė Telšių, Vilkaviškio, Panevėžio ir Kaišiadorių vyskupijos bei Klaipėdos prelatūra. 1926 m. balandžio 5 d. paskirti ir naujai įsteigtų Lietuvos vyskupijų vadovai.
Istorija
Iki Lietuvos bažnytinės provincijos įsteigimo Lietuvos katalikų bažnyčia buvo pavaldi keliose valstybėse esančiai bažnytinei administracijai – Mogiliavo ir Varšuvos metropolijoms, o Klaipėdos krašto katalikai administraciškai buvo pavaldūs Varmijos vyskupijai. 1923 m. vyskupas P. Karevičius pavedė vyskupui J. Skvireckui atlikti parengiamuosius Lietuvos bažnytinės provincijos steigimo darbus. 1925 m. Lietuvos vyskupai Lietuvos vyskupų konferencijoje bendrais bruožais nustatė vyspupijų skaičių ir jų ribas. Galutinai vyspupijų ribas, jų suskirtymą į dekanatus ir parapijas užbaigė arkivyskupas Jurgis Matulaitis. 1926 m. vasario 26 d. Lietuvos vyskupų konferencijoje priimtas Lietuvos bažytinės provincijos projektas, kuris netrukus buvo įteiktas popiežiui Pijui XII. Lietuvos vyriausybei pageidaujant, Lietuvos bažnytinė provincija sudaryta taip, kad jos ribos rodytų, jog Vilniaus vyskupijos klausimas dar nėra išspręstas. Steigiant provinciją, buvo panaikinta Seinų vyskupija, vietoj kurios įsteigta Vilkaviškio vyskupija. 1940 m. birželio 26 d. vadinamoji Lietuvos Liaudies vyriausybė konkordatą nutraukė. Lietuvą okupavus, Vatikanas laikėsi okupacijos nepripažinimo politikos todėl vertino, kad diploamtiniai santykiai su Lietuva yra ne nutraukti, tačiau tik sustabdyti. Nuo 1944 m. Lietuvoje sustiprėjo Bažnyčios persekiojimas, vyko kunigų ir tikinčiųjų persekiojimai, areštai, trėmimai į Sibirą. 1991 m. popiežius Jonas Paulius II Lietuvos bažnytinę provinciją pertvarkė į dvi – Vilniaus ir Kauno bažnytines provincijas.
Robertas Piečia
Robertas Piečia (g. 1966 m. sausio 3 d. Tauragėje) – miškininkas, Lietuvos ir Tauragės rajono politinis veikėjas.
Biografija
1984 m. baigė Tauragės Žalgirių vidurinę mokyklą, 1989 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją, miškų ūkio inžinierius.
Tauragės miškų urėdijos urėdo pavaduotojas komercijai ir gamybai. 2008 m. UAB „Tauragės kurjeris“ plėtros vadovas.
2008–2010 m. Tauragės rajono savivaldybės meras. 2012–2017 m. Tauragės miškų urėdijos urėdas.
Liberalų ir centro sąjungos narys, Tauragės skyriaus pirmininko pavaduotojas, nuo 2006 m. pirmininkas, 2010 m. pirmininko pavaduotojas.
Nuo 2007 m. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narys.
Tauragės veteranų krepšinio komandų „Senjorai“, „Suktukas“ narys. „Versmės“ gimnazijos tarybos pirmininkas. UAB „Egluonos vaistinė“ ir UAB „Tauragės kurjeris“ akcininkas.
Išsiskyręs. Vaikai Martynas, Meda, Liudvikas.
Abiejų Tautų Respublikos padalijimai
thumb|350px|Dabartinės Lietuvos teritorija po Abiejų Tautų Respublikos padalijimųAbiejų Tautų Respublikos padalijimai – XVIII a. antrojoje pusėje įvykę Abiejų Tautų Respublikos teritorijos padalijimai, per kuriuos kaimyninės Austrijos, Prūsijos ir Rusijos imperijos pasidalijo visą jungtinės Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos Karalystės valstybės teritoriją.
Andrius Butkūnas
Andrius Butkūnas (iki 1933 m. Butkevičius, 1890 m. gegužės 1 d. Gražioniai – 1975 m. Saint Charles, Misūris) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas. Talkino Nacionalsocialistams.
Biografija
1923 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1931 m. baigė Aukštesniųjų karininkų kursus Kaune. Nuo 1925 m. bataliono vadas, nuo 1929 m. rugsėjo mėn. Ketvirtojo pėstininkų pulko vado padėjėjas (pavaduotojas). 1932 m. pulkininkas. Nuo 1932 m. balandžio mėn. Kauno karo mokyklos bataliono vadas. Nuo 1934 m. rugpjūčio mėn. Aštuntojo pėstininkų pulko vadas ir Šiaulių įgulos viršininkas.
Sovietų ir nacių okupacijos
SSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. birželio 27 d. atleistas iš kariuomenės.
1941 m. Birželio sukilimo dalyvis. Birželio 24 d. Lietuvos laikinoji vyriausybė paskyrė jį vadovauti vietinei apsaugai Kaune vietoj ją suorganizavusio atsargos pulkininko Liudviko Butkevičiaus.
Birželio 28 d. Kauno karo komendantas Jurgis Bobelis paskyrė jį Tautinio darbo apsaugos bataliono vadu. Liepos 1 d. jis kreipėsi į bataliono karius: „Kariai, mes pradedame naują kūrybos darbo laikotarpį. Mus iš raudonojo teroro išvadavo Didysis Vokietijos Vadas Hitleris ir jo garbingoji kariuomenė, su kuria drauge kovėsi ir mūsų partizanai, šauliai ir Lietuvą mylį lietuviai, parodydami didelį pasiaukojimą ir pasiryžimą, kaudamiesi su bolševikais dėl kiekvienos žemės pėdos ir kiekvieną tą pėdą aplaistydami savo krauju. Garbė žuvusiems kovotojams. Mes, kariai, turime sekti žuvusiųjų ir 1919 metų savanorių pėdomis. Ir nelaukti atlyginimo už darbą, bet turime dirbti ir aukotis savo išvaduotosios tėvynės atstatymui, o tą galėsime pasiekti tik būdami drausmingi ir vieningi. Tad dirbkime, kariai, mūsų brangios tėvynės labui, nesigailėdami savęs ir atstatysime ją dar gražesnę, negu buvo“.
Jo vadovaujamas batalionas 1941 m. liepos 4 d. ir 6 d. žudynėse Kauno VII forte sušaudė, atitinkamai, 463 ir 2514 žydų, daugiausia suagę vyrai. Po šių egzekucijų žydų žudymas tuo tarpu išblėso.
Liepos 24 d., po voldemarininkų surengto pučo, Jurgis Bobelis ir Andrius Butkūnas buvo pašalinti iš pareigų. Juos pakeitė Stasys Kviecinskas ir Kazys Šimkus. Po pučo, žydų žudymas Kaune ir Lietuvos provincijoje žymiai paspartėjo, prasidėjo visuotinis išžudymas, įskaitant vaikus, moteris, senukus.
Išeivijoje
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Vokietijoje po karo jis pirmininkavo Tranšteino perkeltųjų asmenų stovyklos komitetui.
1949 m. persikėlė į JAV.
Italijos futbolo varžybos 1986–1987 m.
Italijos futbolo varžybos 1986–1987 m.
Tarptautinis kavos susitarimas
Pirmasis susitarimas penkerių metų laikotarpiui buvo sudarytas 1962 m., vėlesni – 1968, 1976, 1983, 1994 bei 2001 m. 2007 m. Susitarimas įsigaliojo 2011 m., kuomet buvo ratifikuotas dviejų trečdalių eksportuojančių šalių narių vyriausybių. 2009 m. spalio 1 d. Susitarimui priklausė 77 valstybės, tarp kurių – 45 eksportuojančios ir 32 importuojančios.
Abotsfordas
Abotsfordas – miestas Britų Kolumbijoje (Kanada), į šiaurę nuo sienos su JAV. 151,7 tūkst. gyventojų (2007). Nuo miesto matosi Mount Baker ugnikalnis, esantis už 100 km. Pagrindinė pramonės šaka – žemės ūkio, šiek tiek išvystyta ir transporto pramonė. Yra universitetinė kolegija.
Antaprūdė
Antaprūdė – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Linkmenų. Šalia viensėdžio praeina kelias. Išlikę Antaprūdės dvaro fragmentai. Viensėdis įeina į Aukštaitijos nacionalinį parką.
Istorija
Sovietmečiu priklausė Linkmenų apylinkei.
Panieka
Panieka – intensyvus nepagarbos, nemėgimo jausmas, neigiamas požiūris į kitą asmenį, panašus į neapykantą, tačiau su papildomu pranašumo suvokimu – kitą asmenį niekinantis žmogus į niekinamąjį „žiūri iš aukšto“. Niekinančio požiūriu, paniekos objektas yra ko nors nevertas bei/ar nenusipelnantis niekinančiojo dėmesio. Paniekos jausmas gali būti susijęs su pasišlykštėjimu arba apmaudu.
Nors dažniausiai psichologijoje panieka priskiriama prie pagrindinių emocijų, kai kurie laiko ją pasibjaurėjimo atmaina. Abi šios emocijos išreiškia tam tikros socialinės hierarchijos išlaikymą. Kelios studijos parodė, kad pasibjaurėjimo ir paniekos jautimo metu ne tik skiriasi veido išraiškos, bet ir aktyvuojami skirtingi smegenų regionai.
Kasdieniame gyvenime laikomasi nuomonės, kad kuo daugiau pažįstamas kitas žmogus, tuo didesnė panieka jam jaučiama. Kelių studijų metu buvo bandoma paaiškinti šį paradoksą, ir rezultatai parodė, kad kuo mažiau apie žmogų žinoma, tuo labiau tikimasi daugiau panašumų su juo, kas įtakotų didesnį to žmogaus pamėgimą. Tačiau dažnai bendravimo eigoje, naujai apie kitą žmogų įgytos žinios, priešingai, įrodo skirtumus, kas skatina to asmens nemėgimą.
Pranas Gudynas (1919)
Pranas Gudynas (1919 m. gruodžio 27 d. Žasliuose, Trakų apskritis – 1979 m. rugsėjo 14 d. Vilniuje) – Lietuvos muziejininkas, dailėtyrininkas, restauratorius, tapytojas.
Biografija
Duktė Birutė Gudynaitė. Nuo 1937 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, 1940–1943 m. Vilniaus dailės akademijoje (iki 1941 m. Vilniaus dailės mokykla). 1942–1943 m. Dailės muziejaus konservatorius. 1946 m. baigė Vilniaus dailės institutą (Justino Vienožinskio studiją). 1948–1950 m. stažavo Centrinėse dailės kūrinių restauravimo dirbtuvėse Maskvoje, įgijo dailininko restauratoriaus specialybę.
1946 m. su kitais įsteigė LSSR dailės muziejaus restauravimo dirbtuves (nuo 1979 m. P. Gudyno muziejinių vertybių restauravimo centras), dirbo jose, nuo 1950 m. šių dirbtuvių vedėjas ir LSSR dailės muziejaus direktoriaus pavaduotojas, 1953–1979 m. muziejaus direktorius. Jo iniciatyva įsteigti LSSR dailės muziejaus filialai:
Nuo 1958 m. Tarptautinės muziejų tarybos sovietinio komiteto narys korespondentas, LSSR dailininkų sąjungos pirmininko pavaduotojas, nuo 1962 m. atsakingasis sekretorius, nuo 1966 m. Liaudies meno draugijos valdybos pirmininkas. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Kūryba
Nutapė realistinių peizažų („Rudens peizažas“ 1959 m., „Vilnius. Neris ties Vingiu“ 1960 m., „Panemunė žiemą“ 1963 m.), portretų. Nuo 1949 m. dalyvavo dailės parodose; individualios parodos surengtos Vilniuje 1969 m. ir 1979 m. Restauravo apie 200 tapybos paveikslų. Reiškėsi kaip dailėtyrininkas, parašė straipsnių apie dailę, kultūros paminklų apsaugą, muziejininkystę.
NBA naujokų birža
NBA naujokų birža – nuo 1950 metų organizuojamas kasmetinis renginys, kurio metu NBA klubai renkasi krepšininkus, su kuriais norėtų pasirašyti sutartis. Dažniausiai klubai renkasi jaunus, koledžus pabaigusius krepšininkus, tačiau biržoje taip pat pašaukiami ir užsieniečiai.
Birža organizuojama dviem ratais. Pirmajame rate pirmosios žaidėjus šaukia 14 komandų, pasibaigusiame sezone nepatekusių į atkrintamąsias varžybas, po jų žaidėjus šaukia likusios 16 komandų. Į atkrintamąsias varžybas nepatekusios komandos žaidėjus šaukia burtų keliu nustatyta tvarka, atkrintamosiose varžybose žaidusios komandos – pagal reguliariojo sezono rezultatus, pirma šaukia prasčiausiai reguliariajame sezone žaidusi komanda, paskutinė – geriausiai.
Antrame rate pradinė šaukimų tvarka yra tokia pati kaip pirmojo rato, tačiau po kai kurių sandėrių komandos susikeičia šaukimo vietomis, dėl to dažnai šaukimų tvarka skiriasi.
Pirmu numeriu pašaukti žaidėjai nuo 1950 m.
Visi žaidėjai yra amerikiečiai, išskyrus tuos, šalia kurių pažymėta šalis.
Pastabos:
Bendrasis Amerikos lietuvių fondas
Bendrasis Amerikos lietuvių fondas, BALF  – JAV lietuvių šalpos organizacija, veikusi nuo 1944 m. kovo 25 d. iki 2008 m. balandžio 12 d. Centras – Bruklinas, nuo 1973 m. – Čikaga.
Istorija
Įsteigtas 1944 m. kovo 25 d. Čikagoje JAV lietuvių visuomeninių organizacijų iniciatyva. Steigėjai JAV lietuvių katalikų bažnyčia, Amerikos lietuvių socialistų sąjunga, Lietuvių tautininkų sąjunga ir „Sandara“. BALF seimas, iki 1951 m. šauktas kasmet, vėliau – kas dveji metai, rinko 32 direktorių tarybą (iki 1972 m. – 21 direktorius), šiai vadovauja centro valdyba ir jos pirmininkas. Turėjo skyrius JAV ir Kanadoje (1954 m. veikė 140, 2001 m. – 35 skyriai). XX a. 8 dešimtmetyje BALF organizacijos branduolį sudarė apie 4000 žmonių.
Iš pat pradžių, remiamas JAV katalikų vyskupų konferencijos BALF buvo priimtas į Nacionalinį karo fondą (National War Fund); iš šių organizacijų gavo finansinę paramą. BALF rėmė ir Nacionalinė katalikų geradarystės konferencija (National Catholic Welfare Conference). Fondas bendradarbiavo su Jungtinių Tautų pagalbos ir atkūrimo administracija (UNRRA), Tarptautine pabėgėlių organizacija (International Refugee Organization, IRO). Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui ir masinei emigracijai iš Europos, JAV valdžios ir organizacijų parama nutrūko. BALFo lėšas imta kaupti tik iš aukų.
Iki 1956 m. TSRS valdžia neleido siųsti šalpos į Lietuvą. Daugiausia BALFui padėjo lietuviams karo pabėgėlių stovyklose Vakarų Europoje: remtos jų mokyklos, studentai, nuo 1950 m. Vasario 16-osios gimnazija. Per Lietuvos Raudonąjį Kryžių rėmė lietuvių kultūros veikėjus, 1946–1949 m. skyrė grožinės literatūros premijas. Nuo 1948 m. veikė BALF Imigracijos ir įkurdinimo komitetas.
BALF skatino JAV Kongresą priimti palankius imigracijos įstatymus. Iš valdžios išrūpintais laivais nemokamai į JAV atgabeno apie 34 000 lietuvių karo pabėgėlių; rūpinosi atvykstančių lietuvių įdarbinimu ir apgyvendinimu. Apie 85 % po Antrojo pasaulinio karo į JAV atvykusių lietuvių turėjo BALF išrūpintas darbo ir būsto garantijas. Rėmė likusius Vakarų Europoje (Vokietija, Austrija, Šveicarija, Prancūzija, Italija, Belgija) Šiose šalyse dirbo BALF įgaliotiniai. Rėmė ir į Pietų Ameriką persikėlusius lietuvius.
Nuo 1956 m. pradėta siųsti siuntinius į Lietuvą, daugiausia grįžusiems tremtiniams, politiniams kaliniams, taip pat į Sibirą, Lenkiją, Vokietijos DR, Vengriją, Čekoslovakiją ir kt. kraštus. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę šelpti buvę politiniai kaliniai, tremtiniai ir partizanai, vieniši seneliai, ligoniai, bedarbių šeimos, našlaičiai, t. p. mokyklos, jaunimo organizacijos ir institucijos, ligoninės. 1944–1968 m. siuntų vertė sudarė 5 mln., 1972–1984 m. šalpai išleista -1,14 mln. JAV dolerių; į TSRS pasiųsta 3600, Lenkijos lietuviams – 8000 labdaros siuntų.
Alytaus šv. Benedikto gimnazija
'''Alytaus Šv. Benedikto gimnazija''' – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytuje, Topolių g. 19A, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir specialaus ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 195320460. Steigėjas Alytaus miesto savivaldybės taryba, dalininkas Vilkaviškio vyskupijos kurija.
Gimnazija sudaro sąlygas įsigyti kokybišką katalikiškosios gimnazijos išsilavinimą kiekvienam mokiniui, besimokančiam pagal pradinio, pagrindinio ar vidurinio ugdymo programą, ir tarnauja žmonėms, sutinkantiems būti ugdomais krikščioniška dvasia pagal Katalikų Bažnyčios mokymą.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Nuo stadiono pusės