cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Imperatorius Džinmu
Džinmu dėl nepakankamos informacijos istorikų laikomas „legendiniu imperatoriumi“. Nėra tiksliai žinoma, ar jis egzistavo. Pagal Kodžiki, ši istorinė figūra gimė 711 m. pr. m. e. sausio 1 d. ir mirė 585 m. pr. m. e. kovo 11 d. Pagal šintoistų tikėjimą Džinmu laikomas tiesioginiu saulės deivės Amaterasu įpėdiniu.
Džinmu migracija
Kodžiki teigia, kad Džinmu broliai gimė Takačiho vietovėje pietinėje Kiūšiū dalyje (dabar Mijadzakio prefektūra), bet persikėlė į rytus, nes nusprendė, kad iš čia sunku valdyti šalį. Džinmu vyresnysis brolis Icuse no Mikoto vadovavo migracijai ir jie persikėlė per Vidinė Japonijos jūrą padedant vietiniui vadui Sao Netsuhiko. Kai jie pasiekė Nanivą (dabar Osaka), susikovė su kitu vadu Nagasunehiko (paraidžiui "Ilgakojis vyras") ir Icusė buvo nužudytas. Džinmu nusprendė, kad mūšis pralaimėtas, nes jiems teko kautis prieš saulę, tad nusprendė išlipti Ki pusiasalio rytinėje dalyje ir veržtis į vakarus. Jie pasiekė Kumaną ir padedant trikojui paukščiui Jatagarasu pasiekė Jamatą. Jie antrąkart susikovė su Nagasunehiko ir jį nugalėjo.
Jamato žemėje Nigihajahi no Mikoto, kuris irgi teigė kilęs iš Takamagaharos dievų, buvo saugomas Nagasunehiko. Tačiau, kai Nigihajahi susitiko su Džinmu, jis pripažino jo teises. Taip Džinmu tapo Japonijos imperatoriumi.
Kodžiki teigia, kad Džinmu mirė sulaukęs 126 metų. Jo pomirtinis vardas reiškia "dieviška galia" arba "karys-dievas". Kiniška vardo forma rodo, kad vardas buvo pataisytas praėjus šimtmečiams po Džinmu valdymo. Manoma, kad Džinmu vardas ir charakteris buvo suformuoti prieš Kodžiki knygoje surašant Jamato dinastijos kilmę.
Prieš Kodžiki ir Nihon Šoki sukurti tekstai rodo, kad dėl Jamato sosto varžėsi trys dinastijos. Džinmu dinastiją pakeitė imperatoriaus Odžino dinastija, o šio – imperatoriaus Keitajaus dinastija. Kodžiki ir Nihon Šoki tikriausiai dirbtinai sujungė šias tris dinastijas į vieną.
Nežinoma nei mitinė, nei tikra šio imperatoriaus kapavietė.
Mįslė
Mįslė – alegorinis posakis, kurio reikšmę reikia įminti, įspėti. Priklauso trumpiesiems posakiams. Pagal funkciją yra kaip uždavinys. Mįslės tradiciškai gyvavo kaip varžymosi forma (varžybos)
Svarbiausi mįslių požymiai, išskiriantys jas iš kitų žanrų, yra dvinarė struktūra ir būtinybė pateikti atsakymą į pirmojoje dalyje iškeltą klausimą. Tradicinėje vartosenoje šio žanro atlikimui reikalingas aktyvus dialogas.
Rūšys
Skyrių pavadinimai atspindi tris stambesnes grupes: mįsles, minkles ir galvosūkius. Tačiau kai kurie kūrinėliai neturi griežtai skyrių ribas atitinkančių požymių. Kitose šalyse įprasta mįslėmis vadinti visus šiai žanrų grupei priklausančius tekstus. Lietuvių tautosakos tyrimuose mįslėmis vadinama siauresnė aibė – vadinamosios tikrosios, grynosios, arba objektų, mįslės.
Mįslės kaip ir patarlės, – labai mažos apimties kūriniai, tačiau jie skiriasi. Patarlės savo turiniu – rimta kūryba. Tuo tarpu mįslės tėra savotiška proto gimnastika, žaidimas. Mįsle netiesiogiai apibūdinamas daiktas, kurį reikia atspėti. Mįslės yra metaforinis posakis, kuriame vienas daiktas vaizduojamas kitu, bet kuriuo atžvilgiu panašiu į pirmąjį arba jį primenančiu. Seniausios mįslės yra kilusios iš vaizdų, kuriais buvo aptariami gamtos reiškiniai.
Drugelio efektas
Drugelio efektas – chaoso teorijos metafora, nusakanti ypatingo jautrumo pradinėms sąlygoms koncepciją. T.y., kad maži dinaminės sistemos pradinių sąlygų trikdžiai gali sukelti didelius pokyčius ilgalaikėje sistemos elgsenoje.
Drugelio efektas yra dažnas tropas fantastikoje, pristatančioje keliones laiku ar nagrinėjančioje „o kas, jei“ įvykių sąlygas.
Idėjos ir sąvokos kilmė
Didelis jautrumas pradinėms sąlygoms buvo pastebėtas ir aprašytas literatūroje jau seniau, pvz., XIX a. pab. Henri Poincaré plačiai išnagrinėtoje trijų kūnų problemoje. Vėliau jis išsakė mintį, kad toks reiškinys gali būti dažnas, pvz., meteorologijoje. Idėja, kad vienas drugelis gali sukelti atgarsį tolimesniuose istoriniuose įvykiuose pirmą kartą pasirodė Ray Bradbury 1952 m. istorijoje apie keliones laiku „A Sound of Thunder“.
Pats terminas „drugelio efektas“ siejamas su chaoso teoretiku Edward Norton Lorenz, kurį jis išpopuliarino savo darbuose apie chaoso teoriją. Pirmuose palyginimuose jis naudojo kiro analogiją, kurią vėliau pakeitė drugeliu. Kertiniu momentu termino išpopuliarėjime laikomas 1972 m. 139-ame „American Association for the Advancement of Science“ susitikime A. Lorenz skaitytas pranešimas „Does the flap of a butterfly’s wings in Brazil set off a tornado in Texas?“.
Drugelio efekto metafora nusako idėją, kad drugelio sparnai gali sukurti nedidelius pokyčius atmosferoje, kurie gali pakeisti tornado kelią arba užlaikyti, pagreitinti ar netgi sutrukdyti jo atsiradimą tam tikroje vietovėje. Mosuojantys sparnai vaizduoja mažus pokyčius pradinėse sistemos sąlygose, kurie sukelia įvykių grandinę, vedančią prie didelio masto permainų. Drugelis nesukelia tornado tuo požiūriu, kad suteikia jam energijos, bet sukelia tornadą tuo atžvilgiu, kad jo sparnų mostas yra esminė dalis pradinėse sąlygose, sukuriančiose tornadą (jei drugelis nesumosuotų sparnais, sistemos trajektorija galėtų būti visiškai kita ir tornadas nesusiformuotų).
Tuamotu salos
thumb|right|170px|Tuamotu vėliava thumb|right|240px|Akteono salų grupė iš kosmoso thumb|right|260px|[[Fakarava salos lagūna]] Tuamotu salos (pranc. Îles Tuamotu) arba Paumotu – salynas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos rytinėje pusėje, nusidriekęs kelis tūkstančius kilometrų iš pietryčių į šiaurės vakarus. Įeina į Tuamotu-Gambijė salas. Plotas 885 km². Gyvena 15,3 tūkst. gyventojų (2017 m.).
Geografija
Salynas nusidriekęs nuo 134° iki 150° vakarų ilgumos ir nuo 14° iki 24° pietų platumos. Užima net 800 000 km² teritoriją, tačiau iš jų tik 885 km² dengia sausuma. Iš viso Tuamotu salas sudaro 78 salos ir atolai. Beveik visos salos koralinės kilmės. Atolai vyrauja nuo visai nedidelių iki milžiniškų. Didžiausios salos – Rangiroa (vienas didžiausių pasaulio atolų) ir Fakarava. Klimatas tropinis, pasatinis. Visus metus temperatūra svyruoja apie 26 °C. Per metus iškrenta apie 1400 mm kritulių. Nors lietūs lyja ištisus metus, tačiau sausiau būna rugsėjį ir lapkritį. Dažni tropiniai taifūnai. Nepaisant didelio kritulių kiekio, atoluose kyla didelės gelo vandens stygiaus problemos. Dėl skurdaus atolų dirvožemio augalų įvairovė nėra didelė. Pagrindinis augalas – riešutinė kokospalmė, kurios riešutai naudojami kopros gamybai. Taip pat yra vanilės plantacijos. Maistui auginamas jamsas, taras, duonmedis. Pandanų lapai naudojami namų statybai. Salose gyvena nedideli gyvūnai – įvairūs paukščiai, driežai, vabzdžiai. 57 paukščių rūšys yra endeminės. Labai gausi ir įvairi povandeninė gyvūnija. Tuamotu – vienas iš svarbiausių pasaulyje povandeninio nardymo centrų.
Istorija
Apie Tuamotu istoriją iki europiečių atvykimo galima sužinoti tik iš legendų ir kulto pastatų. Pagal archeologinius radinius galima spręsti, kad salos buvo apgyvendintos VIII a. atvykėlių iš Draugijos salų. Rangiroa, Manihi ir Mataiva salose yra išlikę senovės polineziečių statinių. Tuamotu salas (Puka-Puka salą) 1521 m. atrado Ferdinandas Magelanas savo kelionės aplink pasaulį metu. XVII – XVIII a. salas aplankė ir daugiau Okeanijos tyrinėtojų: Pedru Fernandesas de Keirošas, Vilemas Šoutenas, Jakobas Rogevenas, Džonas Baironas, Luisas Antuanas de Bugenvilis, Džeimsas Kukas, Oto von Kocebus. Taip pat manoma, kad 1480 m. salas galėjo būti pasiekęs Inkų imperijos valdovas Tupac Inca Yupanqui. Nepaisant šių kelionių, Tuamotu salos neturėjo didelės reikšmės iki XVIII a., kai čia atkeliavo pirmieji krikščionių misionieriai. Tame pačiame amžiuje Tuamotu išgarsėjo savo perlais. 1844 m. salas prisijungė Prancūzija. 1947 m. į Raroia iš Pietų Amerikos Kon-Tiki laivu atplaukė garsus norvegų keliautojas Turas Hejerdalas. Mururoa ir Fangataufa salos prancūzų buvo naudojamos kaip atominių ginklų bandymų poligonai.
Demografija
Pagal 2002 m. surašymą Tuamotu salose gyvena 14 876 gyventojų. Gyventojų tankumas – tik 16,8 žm./km². Apie 800 gyventojų gyvena 400 km spinduliu nuo Mururoa ir Fangataufa salų, kur vyko atominiai bandymai. Dauguma salyno gyventojų gyvena vakarinėje pusėje. Daug negyvenamų salų. Beveik visi Tuamotu gyventojai – polineziečiai, šnekantys įvairiomis polineziečių tarmėmis: tuamotu, puka – puka, mangareva. Dauguma gyventojų – krikščionys, tačiau jaučiama didelė vietinių tikėjimų įtaka. Didžiausias miestas – Rotoava (Fakarava s.).
Ekonomika
Svarbiausi Tuamotu verslai – perlų rinkimas ir kopros apdirbimas. Taip pat eksportuojama vanilė. Vis didesnę reikšmę įgija turizmas. Labiausiai turizmui pritaikytos yra Rangiroa ir Manihi salos. Pagrindinės atrakcijos – povandeninis nardymas ir plaukiojimas su akvalangu.
Salų grupės
thumb|right|230px|Akteono salos thumb|right|270px|Tuamotu-Gambijė salų žemėlapis
3 m. pr. m. e.
'''3 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Žibakės klajūnės
Žibakės klajūnės (Lobianchia) - žibintūninių (Myctophidae) šeimos žuvų gentis.
Marna (departamentas)
Marna  – Prancūzijos departamentas šalies šiaurėje, Šampanės-Ardėnų regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę, Senos dešinįjį intaką. Administracinis centras – Šampanės Šalonas, iki 1998 m. vadinosi Šalonas prie Marnos.
Departamente 5 apskritys, 44 kantonai, 57 municipaliniai susivienijimai ir 619 komunų. Plotas – 8 163 km².
Istorija
Pirmieji žmonės teritorijoje apsigyveno prieš 300 000 metų. Nuo V a. PK krašte apsigyveno keltai. 58 m. PK, nukariaudamas galus lankėsi Julijus Cezaris, aprašęs vietinius gyventojus belgus savo Komentaruose. Strabonas Reimso gyventojus vadino turtingiausiais tarp genčių – Inter istas gentes Remi sunt nobilissimi. Romos imperijos laikus primena gausūs archeologija|archeologiniai radiniai, tų laikų statiniai. Krikščionybė atsirado apie III a., tačiau pirmieji krikščionys jokių represijų nesusilaukė.
Netgi barbarai, IV a. nusiaubę visą Europą, šį kraštą paliko neutralų, o kai V a. krašto sostinei pagrasino Atila, gyventojai susivienijo prieš jį su frankų karaliumi Merovėjumi, vizigotų – Teodoriku ir Flavijaus Ecijaus legionais. Susiformavo vietinė Kloviso monarchija, kurią Karolis Didysis įtraukė į savo imperiją. 1284 m. Šampanės kunigaikštis kraštą kaip kraitį atidavė Prancūzijos karaliui Filipui Gražiajam. Šimtamečio karo metu kraštą nesėkmingai bandė užimti Robertas Knolis.
Pirmasis pasaulinis karas kraštui padarė nemažai žalos. Daugybės mūšių vietose liko nesprogusių sviedinių, minų, laukai buvo nusėti skeveldrų, kulkų, karo technikos liekanų, todėl nebetiko jokiai kitai veiklai. Raudonoji zona Marnos departamente apėmė 24 556 ha.
Geografija
Marnos departamentas ribojasi su Ardėnų, Mezo, Aukštutinės Marnos, Obo, Senos ir Marnos bei Esno departamentais.
Klimatas
Klimatas kontinentinis ir okeaninis, nes įtakos turi Atlanto vandenynas. Lietūs būna dažniausiai pavasarį ir rudenį, kritulių kiekis per metus svyruoja nuo 500 mm Reimse ir Šalone iki 1000 mm Reimso kalnuose. Saulėta būna apie 1730 valandų. Vidutinė metinė temperatūra 15 laipsnių C, nuo 2 °C sausio mėn iki 18 °C liepos mėn.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Ivas Detrenė, Žanas klodas Etjenas ir Fransuaza Fera, Atstovų rūmuose – 6 nariai. Generalinę tarybą sudaro 45 nariai, renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Prefektai
2005 m. – Dominique Dubois
Mažoji geltonkuodė kakadu
Mažoji geltonkuodė kakadu (Cacatua sulphurea) – kakadu (Cacatuidae) šeimos papūga.
Sistematika
thumb|left|210px|Cacatua sulphurea citrinocristata
Laukinė Kubiliškė
Laukinė Kubiliškė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 9 km į pietryčius nuo Griškabūdžio.
Psichologija
Psichologija (iš graik. ψυχή – siela ir λόγος – mokslas) – socialinis mokslas, tiriantis psichinius reiškinius, jų kilmę, raidą, reiškimosi formas ir mechanizmus, psichikos faktus, nustatantis dėsnius ir kuriantis jų aiškinimo sistemas.
Psichologijos mokslo šakos
Psichologijos mokslo šakas galima suskirstyti į dvi dideles grupes: fundamentaliosios arba pamatinės teorinės šakos ir taikomosios psichologijos šakos.
Yra ir kitų įvairių taikomosios psichologijos šakų, kurios intensyviai vystosi, pvz., reklamos, muzikos psichologija ir daugelis kitų.
Aprašomasis tyrimo būdas
Tai toks būdas, kai psichologas nuodugniai tiria vieną ar kelis žmones ir tikisi atskleisti tai, kas būdinga visiems žmonėms. Tačiau atvejų tyrimui reikia labai daug laiko. Be to, tiriamas žmogus gali būti netipiškas, ir tai gali psichologą suklaidinti. Šiuo būdu tiriama daug žmonių, bet ne taip nuodugniai. Psichologas, naudodamas šį būdą, prašo žmonių pasakyti apie savo elgesį ar savo nuomonę. Tačiau apklausos būdas yra ribotas. Jis naudingas tik tada, jeigu klausimai yra aiškūs ir nešališki, respondentai yra tipiški tiriamosios grupės atstovai, jų atsakymai sąžiningi. Organizmų elgesio natūralioje aplinkoje stebėjimas ir registravimas vadinamas natūralistiniu stebėjimu. Atliekant natūralistinį stebėjimą, kaip ir atvejo tyrimą ar apklausą, elgesys neaiškinamas, o tik aprašomas.
Koreliacinis tyrimo būdas
Koreliacija – tai statistinis ryšio matas, kuris parodo, kaip glaudžiai tarpusavyje siejasi du reiškiniai ir kaip tuomet pagal vieną galime numatyti kitą. Teigiama koreliacija rodo tiesioginį ryšį, t. y. abu reiškiniai ir didėja, ir mažėja kartu. Jeigu prievarta, kurią regime per TV, teigiamai susijusi su agresyviu elgesiu, tai iš žmonių įpročių žiūrėti televizorių galima spėti apie jų agresyvumą. Neigiama koreliacija – rodo atvirkščią ryšį tarp kintamųjų. Kai vienas reiškinys didėja, kitas mažėja. Pavyzdžiui, neigiama koreliacija tarp savigarbos ir depresijos reiškia, kad žmonėms su menka savigarba būdingi dideli depresijos įverčiai. Remiantis koreliacija, galima numatyti, tačiau negalima paaiškinti. Jei du veiksniai yra susiję, tai dar negalima teigti, kad juos sieja priežastingumo ryšys.
Eksperimentinis tyrimo būdas
Eksperimentas. Norėdami skirti priežastį ir padarinį, psichologai eksperimentuoja. Atlikdamas eksperimentą, tyrėjas gali sutelkti dėmesį į tikėtiną vieno ar dviejų veiksnių įtaką. Keisdamas tik šiuos veiksnius, kai kitos aplinkybės nesikeičia, jis tikrina šių veiksnių įtaką. Jeigu, keičiant eksperimento veiksnį, elgesys kinta taip, kaip buvo galima numatyti, vadinasi, toks veiksnys turi įtakos elgesiui. Koreliaciniai tyrimai atskleidžia natūraliai egzistuojančius ryšius, o eksperimentuojant koks nors veiksnys tikslingai keičiamas, kad būtų galima nustatyti jo įtaką.
Eksperimento modelio santrauka:
Psichologijos istorija
Psichologijos, kaip mokslo, istorija trumpa, nes savarankišku mokslu ji tapo tik XIX amžiuje. Iki tol psichologija buvo filosofijos mokslo dalis.
Struktūralizmas
Atstovai – V. Vundtas (Wilhelm Wundt, 1832–1920), E. Tičineris (E. Titchener). V. Vundtas 1879 metais Leipcige įkūrė pirmąją psichologinių tyrimų laboratoriją. Su šiuo faktu siejamas psichologijos, kaip savarankiško mokslo, atsiradimas. Šios krypties atstovai teigė, kad psichologijos uždavinys – tirti žmogaus sąmonės struktūrą, susijusią su patyrimu. Turi tirti tai, kas vyksta mūsų viduje ir ką mes galime sąmoningai suvokti ir nupasakoti. Sąmonę jie suskaldė į elementus: pojūčius, vaizdus, jausmus, kurie jungiasi pagal asociacijų dėsningumus. Sukūrė tyrimo metodą – introspekciją (savistabą). Laboratorinėmis sąlygomis tiriamajam buvo pateikiami įvairūs stimulai, kuriuos tiriamasis turėjo stebėti ir nusakyti, kas vyksta sąmonėje. Tačiau šis metodas susilaukė daug kritikos – tai, apie ką žmogus gali papasakoti, nėra tas pats, kas vyksta jo sąmonėje. Kadangi kiekvieno patyrimas skirtingas, tyrimo duomenys būdavo labai įvairūs ir būdavo sunku juos pakartoti. Be to, struktūralistinis požiūris į sąmonę yra labai supaprastintas.
Pagrindiniai nuopelnai:
Funkcionalizmas
Atstovai – V. Džeimsas (William James, 1842–1910), R. Vudvortsas (R. Woodworth, 1862–1962), H. Spenseris (H. Spenser, 1820–1903). Teigė, kad psichologijos uždavinys – tirti tai, kaip psichika padeda žmogui prisitaikyti prie aplinkos. Buvo priimta Č. Darvino mintis, kad evoliucijos procese išlieka tik stipriausi. Buvo manoma, kad prisitaikymo prie aplinkos dėsnis tinka ir žmonėms. V. Džeimsas teigė, kad žmogaus sąmonė atlieka prisitaikymo prie aplinkos funkciją. Psichiniai procesai buvo siejami su smegenų veikla. Sąmonė atrenka tai, kas susiję su poreikiais ir suteikia psichinei būčiai formą.
Svarbiausia yra tai, kaip žmogus jaučiasi savo vidinėje psichinėje erdvėje, kuri nebūtinai atitinka objektyvų pasaulį. Žmogaus vidinis gyvenimas yra unikalus ir nepakartojamas. R. Vudvortsas sukoncentravo dėmesį į motyvacijos tyrinėjimus. Jį domino, kas skatina žmogų vienu ar kitu būdu veikti.
Privalumas – sąlygojo spartų taikomosios psichologijos vystymąsi XX amžiaus pradžioje.
Biheiviorizmas
Atstovai – Dž. Votsonas (J. Watson, 1878–1958), E. Torndaikas (E. Thorndike, 1874–1949). Atstovai iškėlė idėją, kad psichologija, siekdama objektyvumo, turi tyrinėti elgesį, nes jį galima objektyviai stebėti. Pats elgesys buvo suprantamas kaip organizmo reakcijų į aplinkos stimulus visuma (S – R). Organizmas gauna dirgiklį (stimulą S) ir atsako į jį tam tikru veiksmu (R). Vidinė psichinė realybė, kurią tyrinėjo funkcionalizmas, negali būti objektyviai stebima bei tiriama. Todėl psichikos apraiškos turi būti stebimos elgsenoje. Elgesio tyrimuose dalyvaudavo iš pradžių vaikai, tai uždraudus – imta naudoti viščiukus, peles ir kt. gyvūnus. Buvo teigiama, kad elgesys yra sąlygotas patyrimo ir yra tiesioginis jo rezultatas. Žinant patyrimą, elgesys gali būti lengvai prognozuojamas. Sąvokos „protas“, „sąmonė“, „išgyvenimas“ prarado prasmę. Tyrimų su gyvūnais rezultatai parodė, kad apdovanojimas turi teigiamos įtakos išmokimui. Vėliau tie rezultatai buvo naudojami bandant paaiškinti žmogaus elgesį. Dėl to bihevioristai buvo kritikuojami. Šios krypties atstovai iškėlė psichologinių tyrimų objektyvumo problemą. Gana greitai paaiškėjo, kad elgesys nėra taip lengvai nusakomas, kaip buvo įsivaizduojama. Buvusi schema S – R buvo pakeista schema S – X – R, kur X reiškia tarp stimulo ir reakcijos neapibrėžtą kintamąjį. E. Tolmenas (E. Tolman, 1886–1959) tuo kintamuoju laikė gyvūnų tikslus. Išmokimas, anot jo, yra grindžiamas universaliais mechanizmais, kurie yra bendri gyvūnams ir žmonėms. Pastiprinimo dėka išmokimas yra automatiškas, nes vyksta nervų sistemos lygmenyje ir nepriklauso nuo subjekto valios ar nervų. Tokiu būdu neobihevioristai darė toli siekiančias išvadas – stimulų ir pastiprinimo dėka galima formuoti bet kokį elgesį, manipuliuoti individu. Privalumas – objektyvumo siekimas. Trūkumas – žmogaus ir gyvūnų elgesio sutapatinimas.
Geštaltpsichologija
Atstovai – M. Verthaimeris (M. Wertheimer, 1880–1943), K. Kofka (Kurt Koffka, 1886–1941), V. Keleris (Wolfgang Kohler, 1887–1967). Pagrindinis dėmesys suvokimo ir atminties tyrimams. Teigė, kad suvokiamo vaizdo visuma nėra tapati jo elementų sumai (matome stalą, o ne atskiras jo dalis, gėlę, o ne stiebą, žiedą, lapus). Pagrindinė psichikos ypatybė – įgimtas sugebėjimas suvokiamą informaciją organizuoti į tam tikras formas (vok. Gestalt – pavidalas, forma). Sąvokos „figūra“ ir „fonas“ buvo svarbiausios geštaltpsichologams. Figūros ir fono problema akivaizdi dvigubuose paveikslėliuose. Kritika:
Privalumas – aktyviai domėjosi psichikoje vykstančiais procesais – suvokimu, mąstymu.
Egzistencinė psichologija
Egzistencinė psichologija asmeninės psichologijos kryptis, glaudžiai susijusi su egzistencializmo filosofija. Egzistencinė psichologija kalba apie paprastus dalykus, bet jie svarbūs žmogui.
Šios psichologijos mokslo šakos įkūrėjas V. Frankl, per karą buvęs koncentracinėje stovykloje, teigia kad kiekvienas išgyvena gyvenimo prasmę.
Cosmin Contra
Kosminas Kontra (g. 1975 m. gruodžio 15 d.) – Rumunijos futbolininkas ir treneris, buvęs Rumunijos rinktinės gynėjas.
Psichologija
Egzistencinė psichologija
Anot šios psichologijos krypties atstovų, žmogus neturi galimybės kontroliuoti savo biologinės ir socialinės padėties – žmonės esti „įmesti į šį pasaulį“. Kitas egzistencinės psichologijos ir filosofijos atstovas, Martinas Haidegeris, tvirtino, kad dėl tokios padietės žmogaus egzistavimą sąlygoja 4 veiksniai – egzistencinio būtinumo pagrindas:
Cosmin Contra
žaidė nuo 1996 m. Su rinktine dalyvavo 2000 ir 2008 m. Europos futbolo čempionatuose. 2009 m. balandžio 2 d. paskelbė pasitraukiantis iš nacionalinės rinktinės.
Psichologija
Egzistencinė psichologija
Šių sąlygų priėmimas yra pagrindas žmogaus egzistencijai. Žmogaus prigimtis niekada nėra fiksuota, esame nuolatinio tapsmo procese. Kuo daugiau mes priimame save kaip aktyviai veikiantį pasaulį, tuo daugiau atsiveria tas pasaulis, būtis mums. Kuo daugiau save išgyvename kaip pasyviai veikiantį, tuo labiau vegetuojame, tampame daiktu savyje. Žmogaus gyvenimas – jo santykis su pasaulio visuma.
Žmogaus prigimtis nėra fiksuota ir gali būti valdoma (gali kisti).
Matmenys
Egzistencinės psichologijos atstovai išskyrė 4 svarbiausius žmogaus egzistavimo pasaulyje matmenis (L. Binswanger):
Vienu metu žmogus egzistuoja visuose matmenyse. Įvairiomis aplinkybėmis tam tikras matmuo gali tapti aktualesnis. Problemos viename matmenyje sukelia problemas ir kituose. Vienas veikia kitą, jie visi susiję.
Psichoanalizė
Atstovas – Z. Froidas (Sigmund Freud, 1856–1939), A. Froid, K. G. Jungas, A. Adleris. Tai bene plačiausiai žinoma ir įtakingiausia psichologijos kryptis. S. Froidas buvo praktikuojantis psichiatras, ir stebėdamas savo pacientus, suprato, kad jų elgesį sąlygoja pasąmonės jėgos, pavadintos potraukiais, kurių pagrinde glūdi instinktai. Sąmonės lygmenyje jie uždrausti, todėl išstumiami į pasąmonę. Tačiau tie potraukiai pasireiškia sapnuose, kalbiniuose apsirikimuose, nukrypimuose nuo adekvataus elgesio. Pagrindinis instinktas, išstumiamas iš sąmonės, yra seksualinis, nes jo apraiškos labiausiai ribojamos visuomeniniame gyvenime. Tačiau seksualinis potraukis (libido) skatina veikti ir laipsniškai vystosi bręstant asmenybei.
Žmogaus psichikoje Z. Froidas išskyrė 3 lygmenis:
Sąmonė tai yra ledkalnio viršūnė (pasąmonė užima povandeninę dalį – apie 5 kartus didesnę). Kritika: Privalumai:
Pvz: vienas iš gynybos mechanizmų – regresija – sugrįžimas į ankstesnę vystymosi fazę. Taip elgiasi vaikai, gimus broliukui ar sesutei, nes išgyvena dėl sumažėjusio dėmesio. Šiuo metu jau aišku, kad pasąmoniniai procesai veikia mūsų elgesį, kad vaikystės patyrimas (vidiniai konfliktai) yra labai svarbūs asmenybės gyvenime. Tačiau tuo metu šios Z. Froido idėjos buvo novatoriškos, t. y. naujos.
Kognityvinė psichologija
Atstovas U. Neiseris (U. Neisser, 1928). Uždavinys – išsiaiškinti, kas vyksta su informacija po to, kai ji perimama receptoriuose. Bandoma buvo ieškoti analogiškų procesų, kurie vyksta kompiuteryje. Ji daugiausia dėmesio skiria atminties ir mąstymo procesų tyrimams. Vadovavosi pozicija, kad pažinimo procesai vaidina lemiamą vaidmenį žmogaus elgsenoje. Privalumai:
Trūkumas – pasąmonės procesų ignoravimas bei aplinkos vaidmens žmogaus elgsenoje sumenkinimas.
Humanistinė psichologija
Bene labiausiai paplitusi šiuo metu psichologijos kryptis. Atstovai – A. Maslou (Abraham Maslow), K. Rodžersas (C. Rogers), V. Franklis (V. Frankl) ir kt. Pagrindinis tyrimo objektas – unikali žmogaus asmenybė, atvira keitimuisi ir saviaktualizacijai. Nuostata – kiekvienas žmogus turi galimybę pasirinkti savo likimą ir jį valdyti. Tai pozityvus požiūris į žmogų, besiremiantis meile ir pasitikėjimu. Kiekvienas paminėtų atstovų sukūrė savo teoriją, tačiau šiai krypčiai bendri yra šie teiginiai: Kritika – toks humanistinis požiūris nutolsta nuo mokslinės psichologijos, nes pagrindinis vaidmuo tenka žmogiškajam patyrimui, kuris kiekvieno žmogaus yra unikalus (tai, ką galvoju apie save ne visada yra tai, kas esu iš tikrųjų).
Privalumas – humanistai daugiau orientuoti rūpintis konkretaus žmogaus gyvenimo kokybe, nei kurti teorijas. Šiandien psichologijoje vienu metu egzistuoja įvairios kryptys, t. y. ir skirtingi požiūriai į šį mokslą. Nėra vieningos vyraujančios teorijos. Reikia pripažinti metodų įvairovę, ir aiškinant reiškinius, ja pasinaudoti. Skirtingų mokyklų atstovai, išryškindami ir sureikšmindami vieną ar kitą psichikos aspektą, giliau jį tyrinėdami, praturtina psichologijos mokslą naujais faktais bei tyrimo metodais.
X žaidynės
X žaidynės yra skirstomos į dvi dalis – žiemos (pirmą kartą surengtos 1997 m.) ir vasaros žaidynes. Žiemos X žaidynės rengiamos sausio arba vasario mėnesį, o vasaros X žaidynės – rugpjūtį. X žaidynėse sportininkai kovoja dėl aukso, sidabro ir bronzos medalių bei piniginio prizo. Dažnai šiame renginyje būna eksperimentuojama ir atliekama naujų iki tol neatliktų triukų.
Visų rungčių metu skamba gyva DJ muzika, o vakarais vyksta specialūs koncertai.
Nuo 2002 m. X žiemos žaidynės vyksta Kolorado valstijos Aspeno mieste, o X vasaros žaidynės nuo 2003 m. rengiamos Los Andžele.
Oda
thumb|260px|Odos sandara: 1. Epitelinės ląstelės, 2. Epidermis, 3. Tikroji oda (derma), 4. Poodis (subcutis) Oda  – tai visą kūną dengiantis žmogaus ir gyvūnų kūno paviršiaus dangalas, kuris su specializuotais dariniais – plaukais, nagais ir odos liaukomis – sudaro bendrąją kūno dangą. Ji tampri ir padeda saugoti kūną. Suaugusio žmogaus oda užima 1,5–2,5 m² plotą, sveria 8–10 % kūno masės, svoris sudaro apie 5% viso kūno svorio. Žmogaus oda yra 1,5 mm storio. Kai kuriose vietose (vokų, lytinių organų) ji plonesnė – 0,5 mm, o kitose storesnė (padų) – apie 3 mm. Vaikų oda elastinga, nes joje daug elastinių skaidulų. Ilgainiui jų kiekis sumažėja – oda pradeda raukšlėtis. Oda turi savybę atsinaujinti iš vidaus.
Žmogaus vidinė odos sandara
Kiekvienas odos sluoksnis pasižymi tik jam būdingomis specifinėmis savybėmis ir atlieka tam tikrą funkciją.thumb|260px|Odos sandara
Epidermis – tai danga, apsauganti tikrąją odą nuo kenksmingo aplinkos poveikio (mechaninių pažeidimų, bakterijų, kitų mikroorganizmų tiesioginio patekimo į organizmo vidų ir t. t.). Epidermis sudarytas iš viršutinio raginio (stratum corneum), skaidriojo (stratum lucidum), grūdėtojo (stratum granulosum), dygliuotojo (stratum spinosum) ir pamatinio (stratum basale) sluoksnių. Epidermis nuo dermos atskiriamas sienele. Epidermio ląstelės ties membranos zona nuolat dalijasi ir lėtai juda link išorinės dalies ir netenkant branduolio sukietėja. Ląstelės, kurios sukietėjo nusilupa nuo odos paviršiaus. Odos ląstelės visiškai atsinaujina per 3 – 4 savaites. Dėl to epidermis įvairiose kūno dalyse yra nevienodo storio. Vokų ir kapšelio epidermis labai plonas, delnų – storesnis, padų – bene storiausias. Giliau esančios epidermio ląstelėse yra pigmento melanino, nuo kurio priklauso odos spalva. Skirtingų žmonių rasių spalva priklauso nuo odos pigmento kiekio, kuo pigmento daugiau, tuo oda ir plaukai tamsesni. Įdegus saulėje, epidermyje atsiranda daugiau pigmento, kuris apsaugo gilesnius odos sluoksnius nuo žalingų ultravioletinių spindulių. Rankų ir kojų pirštų odos paviršiaus reljefas – tai tikrosios odos ir antodžio linijų bei vagelių savitas derinys. Epidermio sluoksnyje nėra kraujagyslių – jį maitina limfa, todėl jam sugijus nelieka randų. Tai yra ploniausia apsauginė kūno danga iš plokščių grubios tekstūros negyvų ląstelių. Epidermio sandara:
Tikroji oda maždaug 25 kartus storesnė už epidermį. Ją sudaro jungiamasis audinys, turintis elastinių skaidulų. Tikrosios odos storis – 1-2 mm (plonesnė ji vokų, apyvarpės odos, ir storesnė delnų padų odos), sudaryta iš paviršinio – spenelinio (stratum papillare) ir gilesnio – tinklinio (stratum reticulare) sluoksnių. Tarp epidermio ir tikrosios odos yra pamatinė membrana, ji įvairiai įsiterpusi į epidermį ir formuoja spenelius, jų kiekis priklauso nuo mechaninio poveikio, mažiau spenelių galvos odoje, ryškūs – padų, delnų, kelių, alkūnių srityse. Derma išraizgyta plonyčių kraujagyslių ir kapiliarų, kai kurie speneliai turi nervinių galūnių. Be daugybės kraujagyslių čia yra ir limfos gyslelių, nervų galūnėlių, prakaito ir riebalinių liaukų, raumenų. Riebalinių liaukų sekretas sutepa odos paviršių, suminkština ją ir plaukus, riboja vandens garavimą nuo odos paviršiaus ir neleidžia įsigerti vandeniui, mažina trintį, suteikia elastingumo ir neleidžia odai suskilti. Tinkliniame tikrosios odos sluoksnyje yra fibroblastų, makrofagų, riebalinių ląstelių, chromatoforų, melanocitų būna mažai. Į tikrąją odą įsiterpęs antodis sudaro plaukų maišelius, kuriuose glūdi plauko pagrindas, prasidedantis sustorėjimu – plauko svogūnėliu. Viso kūno tikrojoje odoje yra šiek tiek melanocitų, tam tikrose vietose – chromatoforų, t. y. pigmentinių ląstelių, kurios, pačios nesintetindamos pigmento, sukaupia jį iš tarpląstelinės terpės. Chromatoforų yra pastoviai intensyviai pigmentuotos odos lopeliuose: krūties spenelio bei apyspeninio laukelio ir išangės srityse. Skiriasi du tikrosios odos sluoksniai: speninis ir tinklinis:
Svarbiausias dermos struktūrinis bruožas yra pluoštinis baltymų tinklas. Baltymų skaidulos susiformuoja iš specifinių ląstelių dermoje – fibroplastų. Daugiausiai ji susideda iš kolageno pluošto ir iš elastinio pluošto. Kolageninės skaidulos yra atsakingos už tvirtumą, o elastinės suteikia odai stangrumo. Skaiduliniai baltymai yra įsiterpę į gelio formos medžiagą, kuri gerai susiriša su vandeniu ir yra labiausiai atsakinga už odos turgorą – odos putlumą.
Gilesnis sluoksnis vadinamas tinkliniu sluoksniu, stratum reticulare, arba tiesiog poodžiu. Tai yra jungiamojo audinio sluoksnis, pro kurį paeina kraujagyslės, nervai, o tarpai užpildyti riebalinėmis ląstelėmis – jame kaupiasi riebalai, kurie sudaro organizmui termostatines sąlygas. Be to, šie riebalai – tai energetinių medžiagų sankaupa. Kartais šis ląstelynas turi ir mechaninę reikšmę. Įvairiose kūno dalyse jis yra nevienodo storio. Labai stora pilvo, sėdmenų, padų srityse, o vokų, lūpų srityje, ant ausų – jo nėra. Kitose kūno vietose poodinio riebalinio ląstelyno storis priklauso nuo amžiaus, lyties, mitybos ir nuo įvairių ligų. Moterų poodyje riebalinio audinio yra daugiau negu vyrų. Riebalinis audinys suteikia odai stangrumo, išlygina jos paviršių. Tačiau atsiradus daug riebalų, odoje formuojasi gravitacinės raukšlės (pvz., pagurklyje, papilvėje ir kt.). Tarp poodžio storio ir odos paslankumo yra tiesioginė priklausomybė. Tose vietose, kur oda betarpiškai liečiasi su kaulais, poodyje susiformuoja tepaliniai maišeliai, kurie sumažina odos trintį ir padidina jos paslankumą.
Derma maitina epidermį, nes pastarasis neturi kraujo indų.
Žmogaus išorinė odos sandara
Oda dengia žmogaus kūno paviršių. Ji atskiria mūsų vidinę terpę nuo išorės, per ją organizmas sąveikauja su aplinka. Oda sudaro lūpų raudonį, iškloja nosies prieangį, išorinę klausomąją landą, būgnelį, apyvarpės vidinį bei mažųjų lytinių lūpų paviršius, dengia varpos galvą ir varputę. Vokų kraštuose, nosies ir burnos prieangiuose, išangės bei išorinės šlaplės angų ir makšties prieangio srityse oda nuosekliai pereina į gleivinę. Priklausomai nuo ūgio ir kūno masės, suaugusio žmogaus odos plotas svyruoja nuo 1,2 iki 2,2 kvadratinių metrų, o vidutinė masė sudaro 4 kg.
Odos plaukuotumas. Odos plaukuotumas skirtingose odos srityse skiriasi plaukų rūšimi ir jų tankumu. Skiriamos 3 plaukų rūšys: pūkas, vilna ir definityviniai plaukai: Odos ir plaukų pigmentacija. Odos spalva priklauso nuo trijų dažo medžiagų ir įvairių jų kiekybinių derinių: pigmento melanino, karotino ir hemoglobino. Melaninas teikia odai įvairaus intensyvumo tamsią spalvą, karotinas odą nudažo gelsvai, o hemoglobinas nuspalvina odą skaisčiai raudonai arba cianoziškai, t. y. tamsiai raudonai su melsvu atspalviu. Tačiau svarbiausias odos dažas yra melanocitų gaminamas pigmentas melaninas. Jo sintezė ir brendimas vyksta melanocitų grūdėtoje endoplazminio tinklo sintetinamose melanosomose. Jos per melanocitų ataugas ir tarpląstelinius plyšius migruoja į epiteliocitus, kuriuose virsta melanino granulėmis.
Plaukų pigmentacija priklauso nuo melanino ir vyksta tokiu pačiu būdu. Iš plaukų spenelių viršūnėse esančių melanocitų bręstančios melosomos sklinda į plaukų šerdį ir žievę. Skirtingai nuo odos, plaukų spenelių melanocitai gali sintetinti tiek eumalaniną, tiek ir feomelaniną, o jų kiekybinis santykis bręstant ir senstant gali kisti. Ilgainiui plaukų melanocitų aktyvumas išsenka – plaukai pilkėja. Vėliau plaukuose ima kauptis dujų burbuliukų ir jie pražyla.thumb|260px|Plauko sistema
Odos priedai
Riebalinės liaukos. Jos išklotos daugiasluoksniu epiteliu. Jų yra visoje odoje, išskyrus delnus ir padus. Riebalinės liaukos išskiria tirštą, riebų sekretą į plaukų maišelius ir todėl plaukai tampa patvaresni ir nešlampa. Jos yra alveolinės struktūros, turi trumpą ištekamąjį lataką, kuris atsiveria į plaukų folikulų makštis, o ten, kur oda neplaukuota, – tiesiai į jos paviršių. Riebalų liaukos labiausiai paplitusios plaukuotojoje odoje, nes jos su plaukais sudaro riebalų liaukos kompleksą. Riebalų liaukų sekrete yra di- ir trigliceridų, ir jų esterių bei riebalų rūgščių. Jis sutepa plaukus bei odą, minkština ją, saugo nuo džiuvimo arba išmirkimo ir kartu su prakaitu formuoja savitąjį kūno kvapą.
Prakaito liaukos. Tai odos egzokrininė liauka, kuri išskiria sekretą – prakaitą, kurio sudėtyje yra daug vandens, šlapalo ir druskų.. Ji išklota epiteliniu audiniu ir pagal kilmę yra vamzdelinės. Šių liaukų vamzdelis gale yra susiraitęs į kamuolėlį ir giliai paniręs odoje. Nors ir nevienodo tankumo, yra paplitusios beveik viso kūno odoje. Atsižvelgiant į sandarą ir funkciją, jas galima suskirstyti į ekrinines ir apokrinines: Kvapiosios liaukos. Jų išskyros stipriai kvepia, žinduoliams jos svarbios ryšiams palaikyti, ypač per rują. Be to, tokiomis išskyromis ženklinamos teritorijos, atbaidomi priešai.
Pieno liaukos. Tai egzokrininės kilmės liaukos žmogaus ir žinduolių porinės liaukos laktacijos metu išskiriančios pieną.
Plaukai. Plaukai, tai odos dariniai, sudaryti iš sukietėjusių epidermio ląstelių. Plauko dalys yra: plauko kūnas arba stiebas (scapus pili), šaknis (radix pili), glūdinti tikrojoje odoje esančiame plauko maišelyje, ir plauko galas (apex pili). Plaukai dengia viso kūno odą, išskyrus delnų, padų, pirštų šoninį paviršių, apyvarpės vidinės dalies, varpos galvutės ir varputės odą. Jie yra epiteliocitų kilmės. Kiekviena epidermio įmautė (invaginacija) vadinama plauko folikulu. Ją sudaro išorinė ir vidinė plauko makštys, kurias išorėje gaubia iš tikrosios odos kilęs trisluoksnis plauko maišelis. Į folikulo galą įauga epidermio ląstelėmis apsuptas tikrosios odos spenelis – plauko spenelis. Jame yra daug kraujagyslių ir juntamųjų nervinių skaidulų rezginys. Maišelyje esanti plauko dalis vadinama plauko šaknimi, virš odos esanti – plauko stiebu. Plauko šaknis, esanti arčiau spenelio, yra sustorėjusi ir vadinama plauko stormeniu. Folikulas yra plauko gyvybės ir augimo šaltinis. Plauko spenelio epiteliocitai daugindamiesi ir ragėdami suformuoja plauko šaknį ir stiebą. Spenelio viršūnės epidermio ląstelės gamina dideles, vakuolizuotas bei melanizuotas ląsteles, kurios suformuoja plauko šerdį, medulla. Tarp šerdies ląstelių yra dujų burbuliukų. Šerdį turi tik ilgi plaukai. Iš spenelio vidurinės dalies epidermocitų formuojasi labiau keratinizuotas kompaktinis sluoksnis – plauko žievė. Iš spenelio pamato epidermio ląstelių vystosi išoriausias plauko sluoksnis – plauko kutikulė. Prieš išlendant plaukui iš odos, prie jo maišelio prisitvirtina šiaušiamasis plauko raumuo dar truputį aukščiau atsiveria greta esančios riebalinės liaukos latakas.thumb|260px|Nago sistemaNagai. Gyvūnų rankų ir kojų pirštų galų dorsalinį paviršių dengiančios raginės plokštelės. Nagai sparčiai auga – atsinaujina per 170–130 parų. Nago plokštelė yra apie 0,5 mm storio. Jų distaliniai galai baigiasi laisvai. Jis yra epidermio pamatinio ir dygliuotojo sluoksnių epiteliocitų darinys. Nagai dengia rankų ir kojų pirštų galinių pirštakaulių nugarinį paviršių. Nagas yra sudarytas is kūno ir nago šaknies.
Nago kūnas, yra keturkampė, išilgai ir skersai išgaubta, iš priekio į užpakalį storėjanti plokštė. Viršutinis jos paviršius  yra išilgai ruožuotas. Jo spalva – rausva ir tik pačiame artimajame krašte yra pusmėnulio formos baltas ruožas – mėnuliukas. Nago kūno užpakalinis ir šoniniai kraštai yra padengti raukšlėmis, kurias iš abiejų pusių sudaro epidermis, o viduryje – tikrosios odos kraštas. Nago plokštę sudaro keratinu persunktos bebranduolės suragėjusios epitelio ląstelės. Užpakalinis nago plokštelės kraštas (imtinai iki mėnuliuko pabaigos) vadinamas nago šaknimi. Jis kyliu įsiterpia į nago matricą, kurią sudaro epidermio pamatinis ir dygliuotasis sluoksniai. Tai – augimo šaltinis, nes jis auga iš matricos besidauginančių ląstelių. Matricos vidinis sluoksnis toliau nuo mėnuliuko vadinamas nago guoliu. Tolimasis matricos kraštas sudaro panagę. Odos raukšlė, gulinti ant nago kūno artimojo galo, vadinama antnagiu.
Žmogaus nagai neturi apibrėžtos funkcijos ir biologiškai yra rudimentinė liekana. Tačiau įvairių pirštų judesių metu jie teikia tam tikrą atramą minkštiesiems audiniams, yra liečiamojo (taktilinio) jutimo šaltinis, turi estetinę reikšmę. Jų augimas priklauso nuo nago guolio epidermio ląstelių dalijimosi greičio, kurį lemia daug veiksnių: amžius, metų laikai, mityba ir tam tikros ligos. Nagai auga apie 1 mm per 10 parų. Rankų pirštų nagai auga greičiau negu kojų, vasarą greičiau negu žiemą. Ilgesnį laiką veikiant spaudimo jėgoms nago kūną (pvz., nehigieniškas apavas), jis gali deformuotis arba įaugti į odą.
Odos reikšmė
Oda, tai organas, kuris atlieka keletą funkcijų. Viena iš svarbiausių funkcijų yra apsauginė. Kadangi oda yra nepralaidi, stipri ir elastinga, tai ji apsaugo kūną nuo mechaninio, fizinio, cheminio spindulio poveikio. Oda neleidžia prasiskverbti mikroorganizmams ir įvairioms medžiagoms – pavyzdžiui, bakterijoms ir nuodingiems chemikalams. Jei itin veikli kenksminga medžiaga prasiskverbia pro odą, į dermą priteka daugiau kraujo ir baltieji kraujo kūneliai neutralizuoja nuodus. Oda padeda reguliuoti kūno temperatūrą. Kai tampa šalta, odos kraujagyslės susitraukia, dėl smulkučių raumenų susitraukimo pasišiaušia odą dengiantys plaukai, sulaikydami kūno sušildytą orą. Kai karšta, kraujagyslės išsiplečia, suaktyvėja prakaito liaukų veikla ir išsiskyręs prakaitas kūną atvėsina. Oda išskiria vandenį ir katabolizmo produktus. Oda susijusi su imunine sistema, joje yra daug receptorių, todėl svarbi ir kaip jutimo organas. Odoje kaupiasi toksinės medžiagos. Manoma, kad per odos poras žmogaus organizmas pašalina net 3,5 karto daugiau toksinių medžiagų nei per inkstus ar žarnyną. Baltymas keratinas, svarbiausias negyvų odos paviršiaus ląstelių komponentas, neleidžia odai permirkti ir daro ją atsparią kitokiam poveikiui. Odoje esantys nervų receptoriai siunčia smegenims tiesioginius signalus apie skausmą, kontaktą su čiuopiamais daiktais ir temperatūros pokyčius.
Odos receptoriai
Odos receptoriai – jutimo receptorių tipas, randamas tikrojoje odoje ir epidermyje. Jie yra somatosensorinės sistemos dalis.
Tipai:
Odos receptorių fiziologija ir morfologija
Jutimą sukelia mechanoreceptorių, termoreceptorių ir nociceptorių dirginimas. Somatosensorinė informacija iš periferijos į smegenų žievę perduodama dviem keliais: Abiem keliais informacija perduodama į priešingos pusės somatosensorinę žievę užcentriniame vingyje, kur susiformuoja somatotopinis kūno žemėlapis ir įvertinami somatosensoriniai jutimai.
Net ir silpnas mechaninis odos lytėjimas sukelia lytėjimo jutimą. Labai jautrios yra rankos pirštų pagalvėlės ir liežuvio viršūnė. Veikiant mechaniniam spaudimui atsiranda spaudimo jutimas, tempiant odą – tempimo jutimas, o veikiant odą mechaniniams virpesiams sukeliamas vibracijos jutimas.
Šie receptoriai atsižvelgiant į adaptacijos greitį skirstomi į: Dirgiklio stiprumą geriausiai atspindi lėtosios adaptacijos receptoriai. Jo kitimo greitį atspindi greitosios adaptacijos receptoriai, o pagreitį – labai greitosios adaptacijos receptoriai. Odos receptoriai išsidėstę įcentrinių nervų galūnėlėse. Dažniausiai jie apgaubti ląstelinėmis kapsulėmis, prie jų pritvirtinti kolageno turinčiomis skaidulomis. Jonų kanalai yra išsidėstę netoli šių ryšių.
Bendrosios dangos gyslos ir nervai
Arterijos. Arterinis kraujas į kūno dangą atiteka iš dviejų šaltinių: iš poodžio arterijų ir iš raumenų arterijų. Ties poodžio ir tikrosios odos riba arterijos sudaro pirmosios eilės arterinį tinklą, kurios šakos maitina poodį ir čia esančias prakaito liaukas. Iš šio tinklo atskyla į odos paviršių kylančios arterijos, kurios tikrosios odos viduryje suformuoja antrąjį – tikrosios odos arterinį tinklą. Trečias tinklas – pospeninis arterinis tinklas yra speninio sluoksnio pamate. Šio tinklo arteriolės tikrosios odos speneliuose suskyla į gausius kapiliarus.
Venos. Jos sudaro keturis tinklus. Du veniniai tinklai – paviršinis ir gilusis pospeniniai – yra tikrosios odos tinkliniame sluoksnyje, trečiasis yra ties tikrosios odos ir poodžio riba. Ketvirtasis kūno dangos veninis rezginys yra poodyje.
Limfinė sistema. Limfinių indų odoje labai daug. Tuoj po epidermiu, tikrosios odos speniniame sluoksnyje yra daug aklai prasidedančių ir tarp savęs susijungusių limfinių kapiliarų ir smulkių limfagyslių. Tai yra poepiderminis limfinių kapiliarų tinklas. Į šį tinklą suteka epidermio metabolizmui skirtas audinių skystis, nes epidermis neturi kraujagyslių. Iš poepiderminio limfagyslių tinklo per smulkias limfagysles limfa nuteka į gilųjį odos limfos kapiliarų tinklą, kuris yra ties tikrosios odos ir paodžio riba. Iš paodžio limfa nuteka į arčiausiai esančius paviršinius sritinius limfinius mazgus, iš atokesnių sričių – į paviršinių ar giliųjų venų aplinkoje esančias limfagysles.
Bendrosios dangos inervacija. Oda yra platus sensorinis, išorinės aplinkos pažinimo laukas. Ji teikia informaciją apie mechaninius (lietimą, spaudimą, vibraciją, tempimą), terminius (šilumą, šaltį) pavojų keliančius dirgiklius. Šios funkcijos priklauso nuo daugelio receptorių, kuriais baigiasi nugarinių mazgų ir tam tikrų galvinių nervų juntamųjų mazgų tariamai vienpolių neuronų dendritinių atšakų skaidulos.
Pjezoelektrinis žmogaus odos receptorių veikimo principas
Pjezoelektrinis efektas – tai reiškinys, kai mechaninė energija paverčiama į elektros energiją. Pjezoelektrinį efektą atrado broliai Kiuri (Curie) daugiau kaip prieš 100 metų (1860 m.). Jie nustatė, kad elektriniame lauke pasikeičia kvarco matmenys, ir atvirkščiai, kad mechaniškai deformuojamas kvarcas generuoja elektros krūvį. Visi trys odos sluoksniai (epidermis, tikroji oda ir poodis) pasižymi pjezoelektriniu efektu, t. y. gali versti mechaninę energiją į elektrinę. To priežastis yra:
Žmogaus oda buvo tiriama in vivo ir in vitro. Odos veikimo principas pagrįstas odoje esančių baltymų matmenų kitimo principu, to pasekoje, generuojamas atsakas (elektrinis signalas) į dirgiklius (mechaninius, šiluminius), kuris yra pjezoelektroninės kilmės.
Quorn
Quorn – tarptautinė Jungtinės Karalystės maisto pramonės kompanija, gaminanti mėsos pakaitalus. Įkurta 1985 m.
Visa Quorn produkcija gaminama iš mikoproteino - baltymų išgaunamų fermentuojant Fusarium venenatum mikrogrybus. Nuo 2011 m. pradėti leisti veganiški produktai, kuriuose kiaušinių baltymai pakeisti bulvių proteinu. Quorn priklauso mikoproteino gamybos patentas.
Produkcija parduodama 18-oje šalių: Jungtinėje Karalystėje, JAV, Švedijoje, Šveicarijoje, Belgijoje, Nyderlanduose, Italijoje, Airijoje, Australijoje, Naujojoje Zelandijoje, Norvegijoje, Pietų Afrikos Respublikoje, Danijoje, Suomijoje, Filipinuose, Vokietijoje, Tailande ir Singapūre
Olimpinė ledo halė
miniatiūra| Olimpinė ledo halė  – ledo arena, esanti Liepojoje, Latvijoje. Pradėta eksploatuoti 1998 m. spalį. 1143 sėdimų vietų, tačiau gali tilpti apie 3000 žmonių. Žaidžia ledo ritulio klubas HK Liepājas Metalurgs. Vyksta kultūrinių renginių.
Geltonsnapis čivylis
Geltonsnapis čivylis (Carduelis flavirostris) – kikilinių (Fringillidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Geltosnapis čivylis yra mažesnis už naminį žvirblį. Nuo čivylio skiriasi rusvai pilka nugara ir snapo spalva. Patino viršutinė kūno dalis rusvai pilka su tamsiai rudomis išilginėmis dėmėmis. Antuodegis rausvas. Pilvinė kūno pusė balsva. Pagurklis ir krūtinė rusvo atspalvio. Pauodegys baltas. Krūtinė ir kūno šonai dėmėti. Snapas geltonas. Kojos rudos. Rainelė ruda. Patelė šviesesnė už patiną, kartais antuodegis be rausvo atspalvio. Jaunikliai panašūs į patelę, tik blankesnių spalvų.
Paplitimas
Arealas suskaidytas. Europoje paplitęs Skandinavijos, Kolos pusiasaliuose. Azijoje paplitęs nuo Volgos–Uralo tarpupio iki rytinio Tibeto. Šiaurėje arealas sieka Altajų, Mongoliją, pietuose tęsiasi iki Himalajų, Volgos, Uralo žemupio. Gyvena Kaukaze, Užkaukazėje, Britų, Šetlando, Hebridų salose. Žiemoja pietinėse arealo dalyse, Europoje.
Biologija
Gyvena akmenuotose, retais krūmokšniais ir skurdžia augalija apaugusiose dykvietėse, jūrų salose ir pakrantėse. Paprastai laikosi būreliais. Dažnai jungiasi prie čimčiakų. Giesmė panaši į čivylio, bet lėtesnė.
Veisiasi nedidelėmis kolonijomis žemuose krūmuose ar ant žemės, dažnai akmenų priedangoje. Patelė lizdą suka iš sausų žolių, plonų šakelių ir samanų, vidų iškloja žvėrių plaukais ir vilna, kartais plunksnomis. Vienoje dėtyje paprastai būna 5–6 kiaušiniai, kuriuos patelė peri apie 12–13 dienų. Išveda vieną arba dvi vadas. Jauniklius maitina abu porelės nariai. Paukščiukai lizdą palieka po 15 dienų.
Maitinasi ant žemės. Lesa smulkias augalų sėklas, rečiau – smulkius lapelius ir vabzdžius.
Dagiliai
Dagiliais vadinami kaimai:
Aigiptas
Graikų mitologijoje Aigiptas (Egiptas) („abejingas ožys“) – Egipto karalius. Buvo Belo sūnus ir penkiasdešimties sūnų (vad. aigiptidais) tėvas, kuriuos visus išskyrus vieną, nužudė penkiasdešimt Aigipto dvynio Danajo dukterų.
Aigipto reikalavimu jo penkiasdešimt sūnų turėjo vesti penkiasdešimt danaidžių, tačiau Danajas pabėgo į Argą, tuo metu valdomą Pelasgo. Atvykus Aigiptui, Danajas pasigailėjo argiečių ir liepė danaidėms tekėti. Tačiau jis primokė savo dukteris nužudyti savo vyrus vestuvių naktį. 49 dukterys įvykdė paliepimą, bet viena ne. Himenestra pasigailėjo savo vyro Linkėjo, kadangi šis išpildė jos norą ir neatėmė jos nekaltybės. Danajas supyko ir ketino griežtai nubausti savo dukterį, tačiau įsikišo Afroditė, meilės dievė, ir išgelbėjo Himenestrą. Vėliau Linkėjas užmušė Danają, keršydamas už savo brolių žūtį. Pagal kai kurias versijas danaidės po mirties buvo griežtai nubaustos, turėjo nešioti vandenį skylėtais ąsočiais ar rėčiais.
Pagal kitą mito versiją, Aigiptas norėjo iš Danajo atimti valdžią, todėl ketino nužudyti savo brolį ir visas jo dukteris. Mirus Aigipto sūnums jis pabėgo į Likiją, kur Patruose buvo rodomas jo kapas.
Vidutinės švietalės
Vidutinės švietalės (Lepidophanes) - žibintūninių (Myctophidae) šeimos žuvų gentis.
Fadejevas (Šunvilai)
Fadejevas (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 19 km į pietvakarius nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės kaimas.