cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Algimantas Lėckas
Biografija
Žmona Aida Lėckienė. 1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1959–1962 m. Panevėžio rajono architektas. 1962–1964 m. Panevėžio miesto vyr. architektas. 1964–1992 m. Miestų statybos projektavimo instituto Vilniuje projektų vyr. architektas. 1992–2005 m. bendrovės „Jungtinės architektų dirbtuvės“ vyr. architektas. Nuo 2005 m. tapė, kūrė skulptūras.
Jonas Gureckas
Jonas Gureckas (1928 m. birželio 24 d. Šiauliuose – 2020 m.) – sovietinis partinis veikėjas.
Biografija
1946–1948 m. komjaunimo darbuotojas, LLKJS Šiaulių miesto komiteto I sekretorius. 1950 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą, tarnavo sovietinėje armijoje. 1956–1958 m. Respublikinės darbo rezervų valdybos viršininko pavaduotojas. 1958–1963 m. LKP Vilniaus miesto Spalio rajono komiteto II, 1963–1968 m. Tarybų rajono komiteto I sekretorius. 1964 m. Maskvoje baigė Neakivaizdinę aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1968–1982 m. LKP Klaipėdos miesto komiteto I sekretorius.
1949–1991 m. SSKP narys. 1971–1982 m. LSSR AT prezidiumo narys, 1982–1990 m. LSSR AT prezidiumo sekretorius. 1971–1989 m. LKP CK narys. 1988–1989 m. vienas aktyvių pertvarkos priešininkų. Po 1989 m. LKP XX suvažiavimo liko LKP (SSKP) organizacijoje (1991 m. uždrausta). 1997–2004 m. Lietuvos socialistų partijos valdybos atsakingasis sekretorius.
Laumaičiai
Laumaičiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Šačių. Rytiniu kaimo pakarščiu teka Šata.
14 m. pr. m. e.
'''14 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Paprastasis grambuolys
Paprastasis grambuolys (Melolontha melolontha) – grambuolių (Melolonthidae) šeimos vabalas. Liaudyje vadinamas karkvabaliu, avyžiumi.
Kūnas 20 - 31 mm. Juodas, apaugęs pilkšvais plaukeliais. Antsparniai geltonai rudi.
Augalų šaknims kenkia lervos, apgrauždamos jas. Lervos dirvoje gyvena 3-4 metus. Suaugusi lerva būna 60-65 mm ilgio. Grambuolio patelės kiaušinėlius deda dirvoje krūvelėmis po 25-30, 10-15 cm gylyje, ties augalų šaknimis. Iš pradžių jos maitinasi plonomis augalų šaknimis, mėgsta varpučio šakniastiebius. Žiemoti lervos sulenda giliau į žemę (kartais iki 1 m gylio). Pirmaisiais gyvenimo metais lervos didelės žalos nepadaro, bet labai kenkia 2-3-čiais vystymosi metais, kada būna ėdriausios. Trečiaisiais vystymosi metais, liepos – rugpjūčio mėn. lervos virsta lėliukėmis. Lėliukės fazė trunka 1-1,5 mėn.
Išsiritę vabalai lieka žiemoti lėliukių lopšeliuose, o skraidyti pradeda tik kitą pavasarį, gegužės mėnesį, prieblandoje. Orui atvėsus, vabalai būna nejudrūs ir slepiasi medžių lajose, o kartais ir dirvos paviršiuje.
Grambuoliai mėgsta lengvas priesmėlio ir smėlio dirvas. Vasarą jų lervų randama 10-20 cm gylyje, tai yra tame dirvos sluoksnyje, kuriame yra daugiausia organinių medžiagų.
Dar prieš veisiant sodą, būtina patikrinti, ar dirva neapsikrėtusi grambuoliais. Jeigu viename kvadratiniame metre randama daugiau negu viena lerva, jas būtina išnaikinti prieš sodinant braškes, obelis, uogakrūmius.
Kas penkeri metai gegužės - birželio mėnesiais skraido labai masiškai. Apgraužia įvairių lapuočių medžių ir krūmų lapus.
Lietuvoje dažna rūšis.
Kovos priemonės
Vasarą grambuolius nuo medžių nukrėsti ant brezento ir sunaikinti.
Raketa žemė–oras
thumb|250px|Raketa „[[Bloodhound Mk 2“ (Jungtinė Karalystė).]] thumb|250px|Laivas–oras tipo raketa „[[RIM-24 Tartar“, paleidžiama iš Australijos karinių jūrų pajėgų fregatos HMAS „Darwin“ (FFG 04).]] thumb|250px|Raketų paleidimo sistema „[[MIM-104 Patriot“ (JAV).]] Raketa „žemė–oras“, zenitinė raketa, priešlėktuvinė raketa (, SAM; ) – raketa, skirta naikinti oro taikinius: (lėktuvus, sraigtasparnius, sparnuotąsias raketas, bepiločius lėktuvus) šaudant nuo žemės paviršiaus. Šiai grupei priskiriamos ir laivų zenitinės raketos (nors jos kartais vadinamos raketomis „laivas–oras“).
Raketos skiriasi veikimo toliu ir aukščiu, įveikiamo taikinio greičiu, paleidimo įrenginiu, taikinio sekimo būdu ir raketų sąveika (kai kurių tipų raketos, iššaunamos kelios vienu metu, tarpusavyje dalinasi taikinius).
Raketų sandara
Zenitinė raketa susideda iš:
Paleidimo įrenginiai
Sausumos zenitinės raketos gali būti leidžiamos iš stacionarių, mobilių ar nešiojamųjų paleidimo įrenginių:
Stacionarieji paleidimo įrenginiai būdingi ankstyvosioms priešlėktuvinės gynybos sistemoms. Tuo metu raketos buvo labai griozdiškos, todėl ir jų paleidimo įrenginiai buvo nemaži.
Laiviniai paleidimo įrenginiai
Šiais laikais tokius turi kiekvienas bent kiek didesnis kovinis laivas. Kai kurie laivai specializuojasi oro erdvės gynybos srityje. Pvz., JAV „Ticonderoga“ klasės kreiseriai (turintys „Aegis“ sistemą), Rusijos „Kirov“ klasės kreiseriai (ginkluoti 12 „S-300PMU Favorit“ paleidimo įrenginių).
Nešiojamieji paleidimo įrenginiai
Tai vieno žmogaus nešiojami ir naudojami įtaisai, paprastai vamzdžio formos, kuriais nuo peties iššaunama zenitinė raketa (tai mažiausios zenitinės raketos).
Rusija turi atraminį paleidimo įrenginį „Džigit“, kuris gali būti nešiojamas išardytas į tris nešulius, bet šaudo sumontuotas ant žemės (paruošimas šaudymui užima 3 minutes, užtaisymas naujomis raketomis – 2 minutes).
Šaudymo eiga
Nenešiojami paleidimo įrenginiai taikinį aptinka ir seka radarais. Nustato taikinio priklausomybę (savas ar svetimas) ir pasiekus apšaudymo zoną paleidžia vieną ar kelias raketas.
Istorija
Pirmoji priešlėktuvines raketas ėmė kurti hitlerinė Vokietija, kadangi jai Antrojo pasaulinio karo metu buvo itin aktualu apsiginti nuo amerikiečių ir anglų bombonešių antskrydžių. Buvo kuriama „Wasserfall“ raketa, nors iki karo pabaigos vokiečiai jos panaudoti taip ir nesuspėjo.
Kazimieras Masiliūnas
Kazimieras Masiliūnas (1902 m. vasario 21 d. Bistrampolio dvare, Ramygalos valsčius, Panevėžio apskritis – 1973 m. liepos 12 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas, spaudos darbuotojas. Palaidotas Kauno Romainių kapinėse.
Totorinė maludė
Totorinė maludė (Conioselinum tataricum) – salierinių (Apiaceae) šeimos žolinis augalas. Auga Rytų Europoje, Suomijoje, Pabaltijyje, Sibire, Vidurinėje Azijoje.
Kazimieras Masiliūnas
Biografija
Mokėsi Ramygalos mokykloje. 1925 m. baigė Panevėžio mokytojų seminariją, 1934 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. 1931–1932 m. pedagogines studijas gilino Miuncheno ir Ciuricho universitetuose.
1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, dalyvavo kovose. Nuo 1925 m. Pasvalio gimnazijos mokytojas, vėliau Biržų apskrities pradžios mokyklų inspektorius. 1930 m. perkeltas į Kauną toms pačioms pareigoms, nuo 1933 m. Švietimo ministerijos Vidurinių ir aukštesniųjų mokyklų departamento direktorius, 1934–1940 m. Švietimo viceministras. TSRS okupavus Lietuvą atleistas iš pareigų ir suimtas. Šeimos pastangomis iš kalėjimo buvo paleistas ir repatrijavo į Vokietiją. Vokiečiams okupavus Lietuvą, K. Masiliūnas su šeima grįžo į Lietuvą ir mokytojavo Ramygalos gimnazijoje. Bolševikams antrą kartą okupavus Lietuvą, vėl suimtas ir išvežtas į Sibirą. Jam buvo pavykę grįžti į Lietuvą ir įsidarbinti Panevėžio berniukų gimnazijoje, bet vėl buvo suimtas ir ištremtas į Kazachiją. Į Lietuvą grįžo 1956 m., apsigyveno Kaune, Veterinarijos akademijoje dėstė vokiečių kalbą.
Totorinė maludė
Aukštis 60-150 cm. Žydi liepos – rugpjūčio mėnesiais. Auga ūksminguose paupių šlaituose.
Kazimieras Masiliūnas
Biografija
Pedagogikos, visuomenės gyvenimo ir kultūros klausimais rašė leidiniuose „Lietuva“, „Švietimo darbas“, „Vairas“, „Lietuvos mokykla“. Įkūrė ir 1930–1931 m. redagavo moksleivių žurnalą „Šviesos keliai“, 1933–1934 m. – mokytojų žurnalą „Tautos mokykla“.
Miestų partnerystė
thumb|right|Miestų-partnerių rodyklė [[Los Andželas|Los Andžele, JAV. (Rodyklė į Kauną – apačioje dešinėje]] Miestų partnerystė – partnerystė tarp dviejų ir daugiau miestų (jų sudėtinių dalių), dažniausiai esančių skirtingose valstybėse, siekiant geresnio tarpusavio supratimo, draugystės ir bendradarbiavimo. Partnerystės tikslas – keistis patirtimi ekonomikos, informatikos ir kultūros srityse.
Šis miestų bendradarbiavimas pasaulyje apibrėžiamas įvairiai. Anglakalbėje Europoje jis neretai vadinama miestų – dvynių terminu, Šiaurės Amerikoje ir Australijoje paplitęs miestų – seserų  pavadinimas.
Sovietinio lagerio šalyse buvo naudojamos susigiminiavusių miestų ar miestų įbrolių  sąvokos. Miestų bendradarbiavimui buvo siekiama suteikti deklaratyvų ir propagandinį pobūdį. Antra vertus, planinės ekonomikos ir šaltojo karo sąlygomis kitokie ryšiai tarp skirtingų šalies miestų vargu ar buvo įmanomi. Pastaruoju metu Europoje paplito miestų partnerystės terminas, geriau atspindintis bendradarbiavimo įvairovę.
Istorija
right|thumb|Miesto partnerio [[Karlskrona|Karlskronos herbas vienoje iš Kaipėdos aikščių ]] thumb|Tarybų Lietuvos sostinės partnerio Erfurto mieste esanti Vilniaus gatvė (1974 m.) Pirma, istoriniuose dokumentuose minimas miestų draugystė buvo tarp vokiečių Paderborno ir prancūzų Le Mano. Oficiali gi partnerystės sutartis tarp dviejų paminėtų miestų buvo pasirašyta 1967 m. Šiuolaikinio miestų bendradarbiavimo pradžia laikoma 1913 m. sutartis tarp Rotveilio (Vokietija) ir Brugo (Šveicarija).
Po Pirmojo pasaulinio karo sugriautus Rytprūsių miestus ėmė globoti to išvengusios metropolijos vakarinėje ir centrinėje Vokietijos dalyse. Taip atsirado miestų globos sutartis tarp tuometinio Memelio (Klaipėdos) ir Manheimo ir kt. miestų. Po Antrojo pasaulinio karo Europoje sustiprėjo noras ne kariauti, o kurti ir draugauti. Vietoj neapykantos ir paniekos nugalėtiems vokiečiams buvo pasiūlytas bendradabiavimas atkuriant šalį demokratiniais pagrindais. Pirmoji naujausių laikų miestų partnerystė gimė 1947 m. tarp Krailsheimo (VFR) ir Verdingtono (Worthington JAV) bei tarp Bonos (VFR) ir Oksfordo (Didžioji Britanija).
1950 metais tarpmiestiniai ryšiai užmegzti tarp Liudvigsburgo (VFR) ir Montbeliando (Prancūzija). Pastarasis miestas, kurio gyventojų daugumą sudarė vokiečiai, tapo pavyzdžiu kitiems Prancūzijos miestams. 1951 m. Ženevoje susirinkę penkiasdešimties VFR ir Prancūzijos miestų vadovai įkūrė Europos bendruomenių tarybą (nuo 1984 m. vadinama Europos Regionų ir bendruomenių taryba ). Be kitų funkcijų ši taryba skatina ir miestų komunų bendradarbiavimą – t. y. partnerystę. 1957 metais buvo įsteigta Pasaulinė miestų – partnerių organizacija. Balandžio mėnesio paskutinis sekmadienis paskelbtas miestų partnerystės diena.
Sovietų Sąjungoje „broliški miestai“ 1964 metais susijungė į Asociaciją, kuri, savo ruožtu, priklausė Sovietinių draugystės bendrijų sąjungai. Sąjungos tikslas kontroliuoti visus galimus ryšius su užsieniu. Kritikuota dėl ryšių su tuometiniu KGB, galiausiai 1991 m. gruodyje ji buvo paleista. XX amžiaus aštuntame dešimtmetyje prasidėjo santykių tarp Rytų ir Vakarų Europos atšilimas, o tai pasireiškė ir per daugybę partnerystės ryšių tarp abiejose „geležinės uždangos“ pusėse esančių miestų. Čia ypatingai svarbų vaidmenį suvaidino susijungusi Vokietija.
Pirmajam Lietuvos miestui – Marijampolei (tuometiniam Kapsukui) 1969 m. buvo leista užmegzti draugiškus ryšius su Suomijos Kokola. Sovietinės respublikos sostinė Vilnius susigiminiavusių miestų protokolus pasirašė: 1970 m. su Joensu (Suomija), 1979 m. su Pavija (Italija), o vėliau (1985 m.) ir su VFR Duisburgu. Pati Sovietų Lietuva nuo 1963 metų draugavo su Erfurto apygarda (VDR). Paskelbus Lietuvos nepriklausomybę, tuoj pat daugybė užsienio miestų panoro bendradarbiauti su jos miestais.
Partnerystės pradžia
Partnerystė prasideda nuo pažinties. Dažniausiai pirmuosius tarpusavio kontaktus užmezga jauni miestiečiai, kartais net moksleiviai: susirašinėdami laiškais, dalyvaudami įvairiuose tarptautiniuose renginiuose, varžybose. Aktyvūs būna ir municipalitetų politikai, visuomenės veikėjai, menininkai. Norėdami susirasti partnerį, kai kurie miestai ieško jo per įvairias tarptautines organizacijas, neretai kreipiasi į internetinį Europos Regionų ir bendruomenių tarybos ) puslapį. Galima kreiptis ir į konkrečios šalies miestų asociaciją.
Jeigu pasirinkimo kriterijai tenkina antrąją pusę, tada paprastai seka miesto tėvų vizitas. Jei apsilankymas patvirtina susidariusią palankią nuomonę apie būsimus partnerius – pasirašomas ketinimų protokolas ir, galiausiai, bendradarbiavimo sutartis. Paprastai keičiamasi delegacijomis kelis kartus per metus – vykstama į miesto partnerio šventes, nacionalines dienas ir kitus renginius. Norėdami geriau pažinti vietines sąlygas, svečiai dažniausiai nakvoja privačiuose šeimininkų būstuose. Į kelionę išsiunčiamos sporto komandos, chorai ar kiti muzikiniai kolektyvai. Savo patirtimi dalijasi ir komunalininkai, policininkai, gaisrininkai.
Partnerystės rūšys
Miestų partnerystė gali pasireikšti:
Partnerių pasirinkimas
Dažniausiai abu miestai nusprendžia bendrauti savo noru, niekieno neverčiami. Visgi, partneriai renkami labai kruopščiai, norima apsisaugoti nuo atsitiktinių kontaktų; siekiama, kad užmegzti ryšiai taptų ilgalaikiais, sulauktų palaikymo miestiečių tarpe. Kitą vertus, atsitiktinumas irgi gali suvaidinti savo vaidmenį.
Aplinkybės, skatinančios užmegzti partnerystės ryšius -
Panašūs miestų pavadinimai: Lietuvoje taip pat yra keletas miestų, kurių vardai sutampa su kitų šalių miestų vardais, bet partnerystės ryšiai tarp tų miestų kol kas neužmegzti. Tai: Panašios gamtinės ar ekonominės sąlygos: Istoriniai ryšiai: Lietuva iki šiol silpnai puoselėjo ryšius su istoriniais LDK ir Mažosios Lietuvos miestais.
Religiniai ryšiai: Ryšiai tarp vienos šalies miestų: 1986–1990 metais dešimtys VDR ir VFR miestų pasirašė bendradarbiavimo sutartis. Susijungus šioms šalims, miestų poros atsidūrė vienoje valstybėje.
Miestų gyventojų tautinė sudėtis: Izraelis turi parengęs specialią programą, skatinančią partnerystės ryšius su pasaulio miestais, kur buvo vystoma žydų kultūra. Vienu tokiu miestu galėtų tapti Panevėžys, kurio istoriniu vardu pavadinta ješiva Bnei Brako mieste Izraelyje.
Lietuvos Respublikos miestai vangiai vysto ryšius ne tik su senais emigracijos centrais JAV, Kanadoje, Australijoje, Lotynų Amerikoje, bet ir su naujais Airijoje, Didžiojoje Britanijoje, Ispanijoje, Skandinavijoje.
Atskirų miestų rajonų ryšiai: Atskirų administracinių vienetų ryšiai:
Kontaktai tarp kaimyninių šalių miestų yra žymiai intensyvesni nei su toliau esančiais miestais. Lietuva palaiko glaudžius ryšius su gretimais Lenkijos, Baltarusijos, Latvijos miestais, bet tik neskaitlingi ryšiai ją sieja su kaimynine Švedija, Estija, Suomija. Nedaug kontaktų užmegzta su draugiškais danų ir norvegų, islandų miestais.
Partnerystės formos
Didesni ir turtingesni miestai gali sau leisti daugybę partnerių, nepriklausomai nuo atstumų tarp jų. Taip Kauno partneris Los Andželas (JAV) palaiko partnerystės ryšius net su 26 pasaulio miestais.
Kai kada miestai – partneriai jungiasi į sąjungas. Nuo 2007 m. Europos DOUZELAGE asociacijai priklauso Prienai, Alytus priklauso Miestų prieš narkotikus asociacijai.
Dainiai (Šakiai)
Dainiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kriūkų.
Miestų partnerystė
Partnerystės formos
Didžiausią europinį miestų ir kaimų susivienijimą sudaro 36 miestai ir kaimai, savo pavadinime turintys žodį „Naujas“. . Tai gyvenvietės iš Čekijos, Vokietijos, Slovakijos, Lenkijos, Vengrijos ir Austrijos. Bendradarbiavimo šūkis yra „Siekime visokeriopo bendradarbiavimo !“. Kasmet miestų ir kaimų vadovai renkasi vis kitoje šalyje aptarti bendradarbiavimo patirtį. Bene labiausiai populiarūs yra miestiečių (ir kaimiečių) atostogos vienų pas kitus, pasikeitimas menininkų delegacijomis, gaisrininkų sąskrydžiai ir kt.
Lietuvos miestai (Naujoji Akmenė, Kudirkos Naumiestis, Žemaičių Naumiestis, Vilniaus Naujamiesčio ir Naujosios Vilnios seniūnijos) kol kas šiame judėjime nedalyvauja.
Kai kurie miestai linkę labiau plėtoti santykius su keliais partneriais. Tokiu būdu siekiama sutaupyti lėšų, suintensyvinti tarpusavio ryšius. Trikampio miestų bendradarbiavimo pavyzdžiu galėtų būti:
Tiubingenas (Vokietija) – Perudža (Italija) – Provanso Eksas (Prancūzija).
Kai kada „trikampė“ partnerystė išsiplečia ir tampa „daugiakampe“ arba „žiedine“. Ryšiai tarp miestų plėtojami tik žiedo viduje, idealiu atveju su visais miestais. Patekti į žiedo vidų kitiems miestams nepaprastai sunku, kai kurie jų to laukia dešimtmečiais. Didžiausią žinomą tokią žiedinę partnerystę sudaro septyni miestai, tarpusavyje sudarę net 21 bendradarbiavimo sutartį: Vienne (Prancūzija) – Nitas (Jungtinė Karalystė) – Udinė (Italija) – Schidamas (Nyderlandai) – Velenė (Slovėnija) – Petrakavas (Lenkija) – Eslingenas (Vokietija)
Parama partnerystei
Miestų partnerystės judėjimą remia Europos Sąjunga. Programoje „Europa piliečiams“ 2007–2013 metams tam tikslui yra skiriama 215 milijonų eurų.
Europos Taryba už partnerystės ryšių stiprinimą yra įsteigusi šiuos apdovanojimus:
Apdovanojimų sistema yra pakopinė – t. y. tik gavus diplomą galima pretenduoti į vėliavą, vėliau į medalį bei galiausiai į premiją.
Juozas Sinkus
Juozas Sinkus (1913 m. balandžio 23 d. Lukšių valsč., Šakių apskr. -1989 m. spalio 27 d. Detroite, MI – JAV), vargonininkas ir chorvedys.
Mineralogija
Specifinė mineralogijos atšaka yra gemologija, nagrinėjanti brangakmenių savybes.
Juozas Sinkus
Biografija
Muzikos mokėsi pas Sintautų ir Marijampolės vargonininkus. Išmokęs vargonuoti, dirbo vargonininku ir vado vavo chorams Marijampolėje bei Ukmergėje. Antrojo pasaulinio karo audra J. Sinkų nubloškė į Kanadą, kur 1948–1949 vargonininkavo lietuvių parapijoje Toronte. 1952–1957 tą patį darbą dirbo Šv. Kazimiero lietuvių bažnyčioje Windsore. Kanadoje vadovavo LB chorui. Persikėlęs į JAV, 1967–1980 vargonininkaudamas vadovavo chorui Šv. Antano lietuvių parapijoje Detroite, o 1980–1989 buvo minėtos parapijos choro vadovavo S. Sližio padėjėjas ir choristas, padėjo mokyti vyrų balsų grupę. S. Sližiui redaguojant giesmyną „Viešpatie, išklausyk“, buvo muzikos komisijos narys. J. Sinkaus harmonizuota giesmė „Mariją mylėti" yra įdėta į minėtą giesmyną. Paskutinį kartą Šv. Antano bažnyčios chore jis giedojo 1989 m. spalio 22 d. sekmadienio pamaldose, o spalio 27 d. mirė ligoninėje. Palaidotas Šv. Kapo kapinėse Southfielde, MI.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Mineralogija
Šakos, disciplinos
Mineralogijos šakos arba giminingos disciplinos yra šios:
Latvijos komunistų partija
Latvijos komunistų partija (LKP; latv. Latvijas Komunistiskā partija) buvo marksistinė partija Latvijoje XX a., vadovaujanti partija Latvijos STR ir Latvijos TSR. Pagrindinis leidinys – laikraštis „Cīņa“ (Kova).
Istorija
Pavadinimą „LKP“ viena iš Latvijos socialdemokratų krypčių priėmė 1919 m. 1919 m. dalyvavo Latvijos Tarybų Respublikos sukūrime, turėjo apie 7500 narių. 1920–1940 m. partija veikė nelegaliai. 1928 m. partija trumpam legalizavosi kaip Latvijos nepriklausomų socialistų partija. 1940 m. partija legalizuota, įtraukta į VK(b)P sudėtį ir pervadinta į LK(b)P, 1952 m. atgavo ankstesnį pavadinimą.
1990 m. LKP prarado valdžią ir nuo jos atskilo Latvijos nepriklausoma komunistų partija, kuri vėliau prisijungė prie LSDSP. 1991 m. rugpjūtį partijos veikla buvo sustabdyta ir rugsėjį Aukščiausiosios Tarybos sprendimu LKP buvo uždrausta. Spalį, jau teismo sprendimu, buvo uždraustas partijos laikraštis „Cīņa“ (Kova).
Vėliau 6 iš 108 LKP paskutinio CK narių prisijungė prie Latvijos socialistų partijos, tarp jų pirmasis Latvijos socialistų partijos pirmininkas Filipas Stroganovas ir paskutinis Latvijos komunistų partijos ir antras Latvijos socialistų partijos pirmininkas Alfredas Rubikas. Alfredas Rubikas kelis kartus išreiškė ketinimus atkurti Latvijos komunistų partijos veiklą ir grąžinti iš jos konfiskuotą nuosavybę.
Asmenims, kurie dirbo Latvijos komunistų partijoje po 1991 m. sausio 13 d., uždrausta kandidatuoti Latvijos Savivaldybių ir Saeimos rinkimuose (nepiliečiams – natūralizuotis). Atitinkamos įstatymų normos buvo nesėkmingai apskųstos Konstituciniam teismui 2000 ir 2006 m., taip pat Europos Žmogaus Teisių Teismui.
Stasys Sinkevičius
Stasys Sinkevičius (1928 m. gruodžio 23 d. Stebulių k., Alytaus raj. – 1980 m. rugsėjo 18 d. Marijampolėje) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
1940–1950 m. mokydamasis Kybartų vidurinėje mokykloje, išmoko groti armonika ir griežti smuiku. 1953 m. baigė Kauno pedagoginę mokyklą ir pradėjo mokytojauti Virbalyje. 1959 m. neakivaizdiniu būdu su pagyrimu baigė Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklą (dėst. Jono Narvido choro dirigavimo klasė). 1980 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose įgijo muzikos ir dainavimo mokytojo specialybės diplomą (choro dirigavimo mokė Vytautas Pučinskas).
1958–1968 m. Kybartų Kristijono Donelaičio vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, moksleivių chorų ir orkestrų vadovas. Tais metais Kybartų mokykla garsėjo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų masiškumu ir geru bendru muzikiniu auklėjimu. Chorai respublikinių dainų švenčių konkursuose pelnydavo pirmąsias vietas, nemažai koncertuodavo. Kurį laiką S. Sinkevičius vadovavo ir Kybartų kultūros namų mišriajam chorui. 1968 m. persikėlęs į Marijampolę, dvejus metus mokė muzikos ir vadovavo pučiamųjų orkestrui Jono Jablonskio vidurinėje mokykloje.
Nuo 1970 m. Marijampolės 2-osios vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas – užklasinio darbo organizatorius, mokė muzikos ir dainavimo vyresniuosius moksleivius, vadovavo pučiamųjų orkestrui.
Nuo 1978 m. dirbo Marijampolės kultūros mokykloje: vadovavo pedagoginei praktikai, dėstė solfedžio ir chorvedybą.
Kalniškių kapinynas
Kalniškių kapinynas – kapinynas Raseinių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Kalniškių kaimo (Ariogalos seniūnija), Dubysos dešiniajame krante. Kultūros paminklo kodas A368 P.
Kazimieras Tiškevičius
Kazimieras Tiškevičius (, apie 1640 m. Vilniuje – 1701 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės, Skumino šakos. Tėvas Jurgis Tiškevičius I, motina Marija Uniechovska.
Šeima
Žmona nuo 1680 m. Ona Oginskaitė (Anna Ogińska, 1646–1752 m., Jono Oginskio duktė), sūnūs Juozapas Skuminas Tiškevičius, Jurgis Kazimieras Skuminas Tiškevičius
Kalniškių kapinynas
Tyrimai
Mirusieji laidoti su įkapėmis, kai kurie karstuose, vyrai galvomis guldyti į šiaurės vakarus, moterys – į pietryčių pusę. Sudeginti mirusieji laidoti apskritose (100 x 100 cm dydžio) ir ovalo formos (60 x40 cm, 80 x 50 cm dydžio) iki 15 cm gylio duobėse. Rasta gintarinių karolių apvarų, antkaklių, lankinių segių, smeigtukų, apyrankių (storagalių, juostinių, įvijinių), žiedų, įmovinių kirvių, peilių, verpstukų, pjautuvų, ylų, puodų ir galąstuvų, ietigalių, prūsiškų durklų, geležinių ir žalvarinių diržo sagčių, dažniausiai ovalo formos. Laidosenoje pastebima žemaičių ir aukštaičių laidojimo tradicijų. Nuo kapinyno apie 300 m į l yra Bažavalės piliakalnis.
Kazimieras Tiškevičius
Valstybės tarnyba
Karaliaus rūmų dvariškis, 1687 m. Starodubo seniūnas.
Lėja
Lėja gali būti vadinamos:
Draugas (žurnalas)
Draugas – pirmasis jaunimo žurnalas lietuvių kalba, ėjęs 1904–1905 m.
Istorija
Leido „Draugo“ organizacija. Spausdintas Bitėnuose (Nr. 1-2) ir Tilžėje (Nr. 3-4). Nuo 1905 m. vietoj „Draugo“ pradėjo eiti žurnalas „Darbininkas“.
Rašė apie revoliucinį judėjimą Rusijoje, propagavo klasių kovą, kvietė jaunimą į revoliucinį judėjimą.
Bendradarbiavo Jonas Biliūnas, Vanda Albrechtienė-Didžiulytė, Vladas Požela ir kt.
Oficialus redaktorius Jonas Vanagaitis, faktiškai redagavo Vincas Kapsukas.
Marytė Gurevičienė
Marytė Gurevičienė (g. 1951 m. rugpjūčio 7 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė juvelyrė.
Biografija
Vyras Arvydas Gurevičius. 1971–1976 m. studijavo Estijos dailės institute. 1969–1991 m. su pertrauka dirbo „Dailės“ kombinate, 1991–1995 m. galerijoje „Arka“, 1997–2002 m. Taikomosios dailės galerijos, nuo 2002 m. galerijos „Meno niša“ Vilniuje direktorė.
Kūryba
Kuria papuošalus, prizus, suvenyrus. Naudoja įvairias medžiagas – akmuo, kaulas, perlamutras, kriauklės, brangieji metalai, emalis, stiklas. Svarbiausi kūriniai: „Kaklo papuošalas“ 1975 m., stiklo plastika: „Spąstai lietui“, „Gurmano stalui“ abu 1992 m., segių ciklas su smaragdais 1993–1994 m. Surengė emalio ir gintaro parodų Vilniuje 1984 m., 1991 m., simpoziumų „Gintaras“ Palangoje, 1990 m. Nuo 1977 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; individualios parodos – Vilniuje 1993 m., Kaune 1994 m. Jos kūrinių turi Lietuvos nacionalinis muziejus, Maskvos taikomosios dailės muziejus.
1714 m.
Mirtys
Nedatuota
Įvykiai
Nedatuoti
Arvydas Gurevičius
Arvydas Gurevičius (g. 1951 m. lapkričio 21 d. Vidgiriuose, Marijampolės raj.) – Lietuvos dailininkas juvelyras, skulptorius.
Biografija
1973–1978 m. studijavo Estijos dailės institute. Nuo 1978 m. dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate.
Žmona Marytė Gurevičienė.
Kūryba
Kuria juvelyriką, metalo ir emalio plastiką, grafiką, skulptūrą. Naudoja spalvotuosius metalus, dramblio kaulą, įvairius akmenis. Svarbiausi kūriniai: dekoratyvinės iškabos Vilniaus senamiestyje „Rūdininkai“ (1980 m.), „Sultiniai“ (1982 m.), segės – „Moters torsas“ (1977 m.), „Pašautas paukštis“ (1981 m.). Kuria suvenyrus, medalius, ženkliukus, prizus, ekslibrisus. Surengė apie 87 individualias parodas, pelnė apdovanojimų Tarptautinėje bižuterijos parodoje Jablonece prie Nisos (1977 m. sidabro, 1987 m. aukso medaliai). Jo kūrinių turi Lietuvos ir užsienio muziejai.
15 m. pr. m. e.
'''15 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Juodžemiai (Polevojė)
Juodžemiai (, nuo 1932 m. spalio 1 d. Schwarzerd, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Polevojė, ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 19 km į pietvakarius nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, 1932 m. spalio 1 d. prijungta prie Vidgirių. 1946–2008 m. Žilino apylinkės teritorija.
Dainiai (Širvintos)
Dainiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Žemųjų Viesų.
Paula Radziulytė
Paulina „Paula“ Radziulytė (1905 m. vasario 14 d. – 1986 m. birželio 19 d.) – Lietuvos lengvaatletė. Pirmoji Lietuvos olimpietė moteris.
Po karo pasitraukė iš Lietuvos, 1958 m. apsistojo Bostone.
Konradshorstas
Konradshorstas arba Georgijevskojė (, nuo 1939 m. Konradshorst, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities dvaras ir kaimas. 1910 m. buvo 30 gyventojų. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Maršalskojės apylinkės kaimas.
Europinis upinis ungurys
Europinis upinis ungurys, arba tradiciškai ungurys (Anguilla anguilla) – upinių ungurių (Anguillidae) šeimos vertinga, verslinė, viena iš labiausiai intriguojančių pasaulyje žuvų rūšių, apie kurią ir XXI amžiaus trečiame dešimtmetyje didžioji jų gyvenimo ciklo dalis jūroje dar išlieka paslaptimi.
Paplitimas pasaulyje
Europiniai upiniai unguriai yra intensyviai migruojanti žuvų rūšis, apsigyvenantys viso Europos žemyno upėse ir pakrantėse kur yra atviras išėjimas į jūras. Ungurių lervos išplinta žemyno pakrančių zonose ir gėlo vandens sistemose, ir kol maitinasi, auga – čia gali išbūti iki 50 metų, o tapę “sidabriniais“ unguriais – ruošiasi sugrįžti į Sargaso jūrą.
Paplitę Europoje (išskyrus Baltarusijos didžiąją dalį, šiaurės vakarinę Ukrainą ir didžiąją Rusijos europinę dalį, joje aptinkami tik jos Europinės dalies šiaurvakarių ir pietvakarių pakraščiuose), Azorų salose, Artimųjų Rytų šiaurvakariuose, Kanarų salose, Šiaurės Afrikoje. Tai katadrominės žuvys, todėl didžiąją savo brandaus gyvenimo dalį praleidžia gėlavandenėse upėse, upeliuose ir upių estuarijose, iki kol per Atlanto vandenyną įveikę 5000–7000 km sugrįžta į Sargaso jūrą neršti ir dėti ikrų.
Skaičiuojant nuo 1980 m. europinių upinių ungurių populiacijos gausa XXI amžiaus antrame dešimtmetyje yra labai sumažėjusi.
Subpopuliacijos
Naujausi DNR genomo tyrymai rodo, kad europiniai upiniai unguriai yra izoliuoti per atstumą, o tai reiškia, kad tarp jų vyksta neatsitiktinis poravimasis ir ribotas genų judėjimas, kurie gyvena skirtingose geografinėse vietovėse. Manoma, kad egzistuoja trys genetiškai skirtingos europinių upinių ungurių subpopuliacijos:
Buveinės
Gyvena pavieniui savo teritorijose, nors retkarčiais pastebimi europinių upinių ungurių jauniklių būriai, kas yra masinė reakcija tik į išorines sąlygas, o ne aktyvus jų susibūrimas. Priklausomai nuo konkretaus ungurio gyvenimo ciklo, jie gyvena jūrose bei gėlo ir apysūrio vandens telkiniuose. Paprastai europiniai upiniai unguriai aptinkami 0-700 m gylyje, dažniausiai vandenyno, jūros ar upės, kurioje gyvena, dugne. Vidutiniškai 5-20 metų gyvena gėluose ir apysūriuose vandenyse (upėse, pakrančių lagūnose ir ežeruose), kol grįžta į jūrą vienam kartui neršti ir joje miršta.
Tokie veiksniai kaip vandens greitis ir gylis turi tam tikrą įtaką unguriams. Yra įrodymų, kad mažesni unguriai (mažesni nei 300 mm bendro kūno ilgio) pirmenybę teikia didesniam nei 0,1 m/s-1 vandens srovės greičiui. Tačiau, priešingai, vidutinio ir didelio dydžio unguriai (kūno ilgis didesnis nei 300 mm) vandens greičiui pirmenybės neteikia. Šie didesni unguriai renkasi gilesnes vandens telkinių vietas, o mažesni – seklesnį vandenį. Tačiau yra daug šio dėsningumo išimčių.
Europinių upinių ungurių pasiskirstymas gali būti labiau dėsningas bent jau gėluose vandenyse. Vandens augalai, povandeninės šaknų sistemos, sumedėjusios nuolaužos, prieplaukų atramos, vandens telkinio statūs krantai ir kanalo įrangos – visa tai yra fizinės struktūros, kurias unguriai gali naudoti kaip prieglobstį ar pasalos vietą pasigauti grobį.
Elveriai ir kiti labai maži upiniai europiniai unguriai naudojasi smulkiu vandens telkinio substratu – pavyzdžiui dumblu, į kurį įsikasa. Daug mažų unguriukų slepiasi vandens telkinio dumblingose vietose arčiau kranto, taip pat tarp kitų struktūrų, pavyzdžiui, panirusių šaknų sistemų, sumedėjusių nuolaužų, akmenų ir riedulių, arba šalia jų. Bet kuomet unguriai tampa didesni, jie renkasi vietas tarp didesnių akmenų ir riedulių, kuriose yra pakankamai vietos jiems šalia jų pasislėpti.
Vandens augalai gali būti gera buveinė daugeliui vandens gyvių, įskaitant daugeliui žuvų rūšių. Ne išimtis ir šie unguriai, tačiau ir čia pastebimas mažų ir didelių ungurių pasiskirstymas. Mažesni unguriai sugeba manevruoti per tankias šaknų sistemas ir augalus, kur tarpai tarp augalų yra gana maži. Didesniems unguriams tai padaryti sunku, todėl, nors jų ir galima aptikti tankiuose vandens augalų pakraščiuose, jie negali prasiskverbti toliau. Todėl mažesnių ungurių gali būti gausu tarp vandens augalų, o didesnių pasitaiko mažiau.
Vandens telkiniuose esančios fizinės struktūros, kurios sudaro tinkamo dydžio prieglobstį unguriams, yra svarbus jų buveinės komponentas. Jei tokių struktūrų nėra, unguriai bus labiau pažeidžiami plėšrūnų. Taip pat yra duomenų, kad vandens telkinių struktūrinis nevienalytiškumas daro įtaką čia gyvenantiems kitiems bestuburiams, kurie yra svarbus daugelio ungurių mitybos šaltinis.
Iki šiol surinkti duomenys rodo, kad vandens telkiniai, kuriuose unguriai turi mažai prieglobsčio (vandens dugne akmenų, medžių šaknų, kitokių kliūčių) – jie yra prastos kokybės buveinės šiai rūšiai, tad jų populiacijos tankumas tokiose vietose yra palyginti mažas.
Nykimo priežastys
Gylinami vandens telkiniai, ar juose šalinama priekrantės žolinė augalija kurios šaknys vandenyje, akmenys ir kiti didesni rieduliai, medžių liekanos kad sumažinti potvynių riziką – taip yra mažinamos europiniams upiniams unguriams, žinoma ir kitoms rūšims tinkamos gyventi buveinės.
Grėsmę europiniams upiniams unguriams kelia ne tik legali, bet ir nelegali žvejyba. Ypač daug problemų kelia jų žvejyba Švedijoje ir Danijoje, kuriose didžiausio masto nelegali žvejyba vykdoma ties Baltijos jūros sąsiauriais Danijoje ir pietinėje Švedijos pakrantėje. Vien per du su puse mėnesio 2014 m. Švedijoje ir Danijoje patikrinimų metu buvo pašalinta virš 1300 spąstų ir tai veikiausiai yra tik nedidelė dalis. Skaičiuojant vidutinį tokiais spąstais sugaunamą žuvų kiekį, tai reiškia, kad nelegaliai sužvejojama daugiau nei 100 000 subrendusių ungurių per metus. Tikrasis skaičius tikriausiai yra kur kas didesnis, nes aptinkama veikiausiai tik negausi dalis spąstų.
Kasmet Europoje sugaunama 15-17 tonų “stiklinių“ unguriukų, kurie auginami žuvininkystės ūkiuose ir galiausiai parduodami. Vien 2014 ir 2015 m. į Aziją nelegaliai importuota apie 20 tonų “stiklinių“ unguriukų, kurių 1 kg gali kainuoti 1200–1500 JAV dolerių.
Skaičiuojant XXI a. antruoju dešimtmečiu, per pastaruosius 40 metų į Europą migruojančių šių ungurių skaičius sumažėjo maždaug 95%.
Europinių upinių ungurių populiacijos nykimas yra nesulyginamas su jokių kitų žuvų situacija. Šios rūšies jaunų žuvų, kurios po pirmųjų metų Atlanto vandenyne pasiekia Baltijos jūros vandenis, skaičius sumažėjo 97%.
Paprastasis kartylis
Paprastasis kartylis (Picris hieracioides) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalas, priklausantis kartylio (Picris) genčiai.
Europinis upinis ungurys
Nykimo priežastys
Lyginant su buvusia situacija 1960–1970 metais, 2015 m. jaunų unguriukų migracija į Šiaurės jūrą sumažėjo 99 proc. Dėl šios priežasties mokslininkai ir visuomeninės organizacijos ragina visiškai uždrausti tikslinę šios rūšies žvejybą bei sumažinti kitas šiai rūšiai keliamas grėsmes, pavyzdžiui, hidroelektrinių sukeliamą žalą.
Paprastasis kartylis
Stiebas 30-100 cm aukščio, viršutinė dalis šakota. Visas apaugęs šiurkščiais plaukeliais. Lapai su šereliais, ypaš pakraščiuose ir apatinėje pusėje palei gyslas. Graižai susitelkę į skėtišką kekę. Žydi liepos – rugpjūčio mėn. Auga užliejamose pievose, šlaituose, miškuose. Praktinė reikšmė menka – vidutinės pašarinės vertės žolė.
Europinis upinis ungurys
Auginimas nelaisvėje
Baltijos jūros regionas yra ypač svarbus, nes dauguma europinių upinių ungurių patelių čia išauga į stambius individus, kurios yra labai svarbios sėkmingam jų nerštui. Iki šiol žmonės negali auginti europinių upinių ungurių, nes nėra atskleista jų neršto paslaptis. Visi žuvininkystės tvenkiniuose auginami europiniai upiniai unguriai iš tikrųjų yra sugaunami jauni ir taip auginami nelaisvėje  – kurioje neneršia.
Gausinimo metodai
Paprastos priemonės, pavyzdžiui, riedulių krūvos ar didelės sumedėjusios nuolaužos, gali labai padėti vietinėms ungurių populiacijoms. Kitos, brangesnės, galimybės – tai prie upių prijungtų pelkių ir arba tvenkinių sistemų sukūrimas.
Išvaizda
thumb|260px|right|Europinių upinių ungurių gyvenimo ciklo ratas: jūroje – [[nerštas|neršia, išleidžia ikrus, iš kurių išsivysto į permatomą Leptocephalus lervą. Jūroje susiformavę į stiklinius ungurius ima migruoti į žemynų vandens telkinius. Žemyno vandens telkiniuose virsta į elverius, pastarieji į geltonuosius ungurius ir dar vėliau į paskutinę jų vystymosi stadiją – sidabrinius ungurius kurie netrukus migruoja į Sargaso jūroje esančias nerštavietes.]]
Jų kūnas ilgas, panašus į gyvačių kūno formą. Ant nugaros turi vieną ilgą peleką. Galva maža. Akys nedidelės, išsidėsčiusios virš žiočių kampų. Lytiškai subrendus, europiniams upiniams unguriams išsiplečia akys, jie praranda gebėjimą maitintis. Oda stora, gleivėta.
Patelės paprastai būna gerokai didesnės už patinus. Didžiausias paskelbtas europinio upinio ungurio tiksliai nenustatytos lyties individo, bet manoma kad patino ilgis buvo 122 cm, patelės – 133 cm. Didžiausia užregistruota patelės masė – 6 599 g. Įprastai patinėlių kūnas 35 cm, patelių 50 cm. Galbūt gali išaugti iki 1,5 m. Svoris dažniausiai 1-2 kg, rečiau pasitaiko 3,5–6,5 kg. Europinių upinių ungurių augimas didėja priklausomai nuo temperatūros – sūriame vandenyje augimas yra spartesnis nei gėlame.
Gyvenimo ciklai
Europinio upinio ungurio veisimasis paaiškėjo tik XX a. pradžioje. Europinis ungurys turi penkis gyvenimo etapus ir kiekviename iš jų jo išvaizda labai pasikeičia.
Pirmasis ciklas – Leptocephalus lervutės: Europinių upinių ungurių lervutės anksčiau buvo laikomos atskira žuvų rūšimi Leptocephalus brevirostris. Europinių upinių ungurių patelės deda ikrus giliuose mėlynuose Sargaso jūros vandenyse. Iš jų išsiritusios kelių milimetrų ilgio permatomos, skaidrios, lapo formos lervutės dreifuoja planktone. Išsiritusios lervutės yra visiškai savarankiškos ir savarankiškai susiranda maisto. Jų 5000 kilometrų dreifuojanti kelionė pasroviui Golfo srovę kol per Atlanto vandenyną pasiekia Europos ir Šiaurės Afrikos krantus trunka vidutiniškai 7-11 mėnesių, tačiau šis etapas gali užtrukti net trejus metus. Per šitą laiką kiekviena lervutė pamažu, milimetras po milimetro auga.
Antrasis ciklas – stikliniai unguriai: Pasiekę Europos ir Šiaurės Afrikos krantus, tampa į piršto ilgio (sugauti Nyderlanduose 5,4-9,2 cm ilgio ) beveik permatomus, skaidrius miniatiūrinius “stiklinius“ unguriukus, kurie tęsia kelionę į žemynų gilumą. Jie pasklinda po pakrančių ir upių estuarijų buveines, o daugybė individų kartu dideliais būriais keliauja į gėlavandenius upių ruožus.
Stikliniai unguriai vandenyje orientuojasi pagal nuo potvynio fazės priklausantį magnetinį kompasą, tačiau buvo nežinoma, ar jų magnetinė kryptis yra įgimta, ar įsidėmėta migracijos metu. Buvo patikrnta hipotezė, kad nuo potvynio ir atoslūgio priklausanti magnetinio kompaso kryptis stikliniams unguriukams įsimenama estuarijose, kuriose jie susitelkia. Prieš jų migravimą į žemyno gilumą, Austevolo salyne (Norvegija) buvo surinkti 222 stikliniai unguriai iš estuarijų tekančių skirtingomis kryptimis ir buvo stebima jų orientacija magnetinėje laboratorijoje, kurioje bandymų metu buvo pasukta magnetinė šiaurė. Per šį bandymą stikliniai unguriai orientavosi į vyravusios potvynio ir atoslūgio srovės, tekėjusios jų ankstesnio susitelkimo estuarijose, magnetinę kryptį. Taip buvo išaiškinta, kad stikliniai unguriai naudojasi savo magnetiniu kompasu, kad įsimintų potvynių ir atoslūgių srovių magnetinę kryptį. Šis mechanizmas jiems gali padėti išlaikyti savo padėtį estuarijose ir migruoti prieš srovę.
Trečiasis ciklas – elveriai: Patekę į gėluosius vandenis ir migruodami prieš srovę jie virsta pigmentuotu geltonai rudu, 10 cm ilgio elveriu. Jie išsisklaido po pasirinktas buveines ir gyvena gėlavandenėse upėse ir upeliuose, ežeruose, upių žiotyse ar pakrančių vandenyse. Tai yra tarpinė stadija. Šiame gyvenimo cikle jie panašūs į suaugusius, tik yra miniatiūriniai.
Ketvirtasis ciklas – geltonieji unguriai: Jiems subrendus gėluose vandenyse, jų pilvukai tampa geltoni, todėl jie vadinami “geltonaisiais“ unguriais. Jų akys išlieka palyginti mažos, su išskirtiniu tamsiu viduriu. Jų žandikaulis tampa platus ir galingas. Žiaunos mažos ir beveik visiškai paslėptos. Išilgai visos nugaros ir pilvo tęsiasi ploni, minkšti pelekai. Galiausiai jo oda pasidengia pigmentu, nusidažančiu rudais, geltonais ir pilkais atspalviais, bei pasidengia mažyčiais žvyneliais, kurių neįmanoma nei pamatyti, nei apčiuopti. Tampa tvirtu ir raumeningu unguriu.
Gėluose vandenyse „geltonieji unguriai“ nuolat plaukia prieš srovę, kuriuos čia migruoti skatina žemesnė temperatūra ir žemesnis druskingumas. “Geltonieji“ unguriai taip pat gali lengviau migruoti, kai tam įtakos turi populiacijos spaudimas upių žemupiuose. Atplaukę į sūrokus arba gėluosius vandenis “geltonieji“ unguriai maitinasi ir auga. Čia subręsta reprodukciniu požiūriu patinai per 6-12 metų, patelės per 9-20 metų. Šioje stadijoje jie gali išlikti daugiau kaip 20 metų. Išmatuotų Nyderlanduose kūno ilgis siekė nuo 6,9 cm iki 133 cm.
Geltonieji unguriai sugeba judėti sekliausiuose, labiausiai vandens žoline augalija apaugusiuose vandenyse, taip pat ir sparčiausiose srovėse. Jie gali plaukti per drumstus ežerus ir ramius upelius, laukinėmis upėmis ir drungnais tvenkiniais. Prireikus gali plaukti per pelkes ir griovius arba gali išlipti į sausumą ir šliaužti per drėgnus krūmus ir žolę link naujų vandenų, ir tai gali užtrukti valandų valandas. Jis gali migruoti tūkstančius kilometrų, nesustodamas ir kol apsistos jam patinkančioje buveinėje. Šiems namams daug nereikia – jam pakaks dumblingo upelio ar ežero dugno, tik pageidautina su akmenimis ir įdubimais, kur galima pasislėpti, ir rasti pakankamai maisto. Suradęs sau buveinę, jis ten pasilieka metai iš metų ir paprastai klaidžioja vos kelių šimtų metrų spinduliu. Jei kokios išorinės jėgos jį perkelia, jis visada kuo greičiau grįžta į savo pasirinktą buveinę. Yra žinoma, kad mokslininkų sugauti unguriai, paženklinti radijo siųstuvais ir paleisti į laisvę už daugelio kilometrų nuo sugavimo vietos, po savaitės ar dviejų sugrįžo ten, kur buvo rasti ir sugauti pirmą kartą. Aktyvųjį savo gyvenimo etapą jie paprastai gyvena vieni, leisdami savo veiklą nulemti slenkantiems metų laikams. Kai temperatūra nukrenta, jie gali ilgai gulėti nejudėdami purve, visiškai pasyvūs, kartais susipainioję kartu su kitais unguriais kaip netvarkingi siūlų kamuoliai.
Gėluose vandenyse užaugę „sidabriniai“ unguriai pradeda migruoti atgal į Sargaso jūros gelmes. Į nerštavietes migruoja ištisus metus, bet daugiausia antroje metų pusėje. Kaip manoma, unguriai migruoja pasroviui nakties metu esant Jaunaties Mėnulio fazei ir ypač per potvynius. Remiantis atliktu šimtu ungurių stebėjimu penkiose Europos vietovėse – penkerių metų tyrimo duomenys rodo, kad dauguma europinių upinių ungurių migruoti pradeda rugpjūčio-gruodžio mėnesiais. Naktį migruoja 200 m, dieną 600 m gyliuose, galbūt siekiant išvengti plėšrūnų. Per parą nuplaukia apie 48 km, įskaitant, kuomet plaukia giliai pasinėręs. Vis dėlto jų migracijos laikas ir greitis skiriasi, todėl tik patys greičiausieji atvyksta laiku, kad pavasarį Sargaso jūroje pasiektų neršto piką, o kiti atplaukia daug vėliau ir neršia tik kitą sezoną. Subrendusios patelės 1 kg kūno svorio turi 3 mln. ikrelių. Nors tikrasis nerštas niekada nebuvo stebėtas, bet manoma, kad jis vyksta tik Sargaso jūroje kovo-birželio mėnesiais, kitais šaltiniais teigiama, kad neršimas vyksta žiemos pabaigoje ir pavasario pradžioje besitęsenčioje 2000 km pločio teritorijoje esančioje maždaug tarp 70° ir 50° vakarų ilgumos dienovidinių. Neršia tik kartą per gyvenimą, po to žūva.
Aktyvumas ir mityba
Ši rūšis slapukė ir aktyvi naktį, o dieną mieliau mėgsta tūnoti įsiraususi po dumblu ar po akmenimis. Priklausomai nuo jų gyvenimo tarpsnio, sutemus europiniai upiniai unguriai išplaukia iš slėptuvių ieškoti maisto. Jų mityba įvairi, ją sudaro jūros, upių žiočių ir gėlo vandens gyvūnija, tačiau pagrindinis maistas – bestuburiai (ypač moliuskai ir vėžiagyviai) ir žuvys. Taip pat minta negyvomis žuvimis. Maži unguriukai minta vabzdžių lervomis, moliuskais, kirmėlėmis ir vėžiagyviais. Didesnių individų mitybą daugiausia sudaro kitos žuvys. Šaltaisiais mėnesiais nesimaitina.
Per šaltuosius metų mėnesius įminga, išgyvena nuo 0 ºC iki 30 ºC temperatūrose. Europiniai upiniai unguriai yra nepaprastai judrūs – puikūs plaukikai, tačiau jie turi ir įspūdingų laipiojimo gabumų, todėl gali įveikti kliūtis, pavyzdžiui, keliaudami prieš srovę įveikia vandens užtvankas. Yra net pranešimų, kad europiniai upiniai unguriai išplaukia iš vandens ir atšliaužę į laukus minta šliužais ir kirmėlėmis.
Amžius
Europinių ungurių gyvenimo trukmė priklauso nuo brendimo laiko, nes subrendę ir išneršę unguriai miršta. Europiniai unguriai gali neršti jau 7 metų amžiaus. Jų vidutinė gyvenimo trukmė 10-20 metų. Didžiausias nurodytas akvariume laikomo egzemplioriaus amžius buvo 85 metai. Nelaisvėje vidutiniškai gyvena apie 55 metus. 2014 m. buvo skelbta, kad nelaisvėje laikytas nugaišo seniausias pasaulyje europinis upinis ungurys, kuris išgyveno 155 metus.
Hibridizacija
Europinis upinis ungurys yra buvęs dirbtinai sukryžmintas su japoniniu upiniu unguriu (Anguilla japonica)
Kiti duomenys
Europinių upinių ungurių kraujas yra nuodingas, tačiau verdant nuodai sunaikinami. Įrodyta, kad nelaisvėje laikomas sidabrinis ungurys be jokio maisto gali išgyventi iki ketverių metų.
Totoriškas bifšteksas
thumb|250px|right|Totoriškas steikas, paruoštas su žaliu kiaušiniu ir [[svogūnas|svogūnais]] Totoriškas bifšteksas (dar žinomas, kaip totoriškas steikas) – mėsos patiekalas, pagamintas iš žalio faršo su prieskoniais ir daržovėmis, o kartais ir su žaliu kiaušiniu. Dažniausiai naudojamas prieskonis – juodieji pipirai.
Pavadinimas
Prancūzijoje, Šveicarijoje ir Belgijoje jis vadinamas amerikietiška filė (filet américain).
Lietuvoje buvo priimta patiekalą vadinti totorišku bifšteksu, tačiau nuo 2019 m. gruodžio mėn. VLKK rekomenduoja pavadinimą tartaras.
Paplitimas
Šiuo metu daug kur totoriškas kepsnys laikomas egzotišku patiekalu gurmanams.
Totoriško kepsnio populiarumas sumažėjo dėl susirūpinimo sveikata. Žalioje, neapdorotoje mėsoje gali būti kenksmingų bakterijų bei kitų organizmų, kurie sunaikinami ją apdorojant karščiu (pvz., verdant). Rusijoje šis patiekalas dažnai valgomas su degtine, manant, kad alkoholis kažkiek jį dezinfekuoja.
Meksikietiška totoriško steiko versija ruošiama iš pradžių mėsą pamarinavus žaliosios citrinos sultyse dėl dezinfekavimo.
Uosis A. Mickevičiaus kieme
thumb|200px|Uosis
thumb|left|250px|Medžio laja