cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bažnyčios mokytojai
250px|thumb|right|Šv. Izidorius Sevilietis su knyga - dažnu ikonografiniu Bažnyčios tėvų simboliu Bažnyčios mokytojai (lot. doctores ecclesiae) – teologai, kurių doktrina remiasi krikščionybė. Kartais vartojamas terminas „Bažnyčios daktarai“. Šis garbės vardas suteikiamas nuo 1298 m. Romos katalikų bažnyčioje keturi Bažnyčios mokytojai – šventieji Grigalius I, Ambraziejus, Augustinas ir Jeronimas – vadinami "šlovingaisiais Bažnyčios mokytojais" (lot. egregii doctores ecclesiae), arba „keturiais mokytojais“, o Tomas Akvinietis vadinamas „filosofų kunigaikščiu“. Prie Bažnyčios mokytojų tradiciškai priskiriami ir kai kurie iškilieji teologai, kurie oficialiai nepatenka į šį garbingą sąrašą, pavyzdžiui, Origenas.
Romos katalikų bažnyčia
Romos katalikų bažnyčia iki šiol yra paskelbusi 35 Bažnyčios mokytojus, iš kurių 17, gyvenusių iki Didžiosios schizmos 1054 m, gerbiami ir Rytų krikščionybėje. Tarp šių 35 Bažnyčios mokytojų yra 4 moterys, 18 vyskupų, 29 kunigai, 1 diakonas, 3 vienuolės, 1 pasaulietė; 26 kilę iš Europos, 3 iš Afrikos ir 6 iš Azijos. Kai kurios Romos katalikų bažnyčios tradicijos šį sąrašą praplečia arba pripažįsta tik jo dalį. Ispanijoje Bažnyčios mokytojų titulas suteiktas Fulgentui Ruspiečiui ir Leandrui Seviliečiui.
Sirų-malabarų katalikų bažnyčia Bažnyčios mokytojais taip pat laiko šventuosius Ambraziejų, Jeronimą, Jokūbą Sarugietį, Grigalių, Augustiną, Atanazą Aleksandrietį, Bazilijų Didįjį, Grigalių Nazianzietį, Joną Auksaburnį, Efremą Sirą, Izaoką Sirą, Leoną I, Joną Damaskietį, Kirilą Aleksandrietį, Kirilą Jeruzalietį, Epifanijų Salaminietį ir Grigalių Nisietį.
Chaldėjų katalikų bažnyčia pripažįsta Bažnyčios mokytojais Polikarpą, Eustachijų Antiochietį, Melecijų Antiochietį, Aleksandrą Jeruzalietį, Atanazą Aleksandrietį, Bazilijų Didįjį, Kirilą Aleksandrietį, Grigalių Nazianzietį, Grigalių Nisietį, Joną Auksaburnį, Frabitą (Flavijoną)(Konstantinopolio patriarchą), Efremą Sirą, Jokūbą Nisibidietį, Izaoką Armėną, Izaoką Ninevietį ir Marutą.
Rytų krikščionybė
Rytų krikščionybės tradicijoje penki asmenys tituluojami Bažnyčios mokytojais: Bazilijus Didysis, Grigalius Nazianzietis, Jonas Auksaburnis, Atanazas Aleksandrietis ir Kirilas Aleksandrietis.
Armėnijos bažnyčia
Armėnijos bažnyčioje pripažįstami šie Bažnyčios mokytojai: Dionizas Areopagitas, Silvestras I, Jerotėjas Atėnietis, Atanazas Aleksandrietis, Kirilas Aleksandrietis, Efremas Siras, Bazilijus Didysis, Grigalius Nazianzietis, Grigalius Nisietis, Epifanijus Salaminietis, Jonas Auksaburnis, Kirilas Jeruzalietis ir garsiosios Armėnijos asmenybės – Mesrobas Maštocas, Eliziejus Vardapetas (Jehišė), Mozė Chorenietis, Dovydas Armėnas (Nenugalimasis), Grigalius Narekietis, Narsetas Lambronietis, Narsetas IV Maloningasis.
Asirijos Rytų bažnyčia
Asirijos Rytų bažnyčioje pripažįstami šie Bažnyčios mokytojai: šv. Eliziejus, Diodoras Tarsietis, Teodoras Mopsvestietis ir Nestoras.
Liuteronai
Taip pat žr.
Tagetas
Tagetas – mitologinė etruskų figūra, minima senovės Romos autorių darbuose. Tagetas buvęs berniukas, pasižymėjęs išminčiaus protu.
Laukžemės senosios kapinės
Vieta
Įrengtos aukštumos šlaite, besileidžiančiame link upės slėnio. Teritorijos ribų ir laidojimo žymių nesimato. Ties viduriu slūgso apleista žvyrduobė. Palei šiaurinį pakraštį aukštumos šlaitu link upės leidžiasi senkelis, šalia kurio stovi Lietuvos–Latvijos valstybinės sienos riboženklis. Į pietus - pietryčius nuo kapinių prasideda Laukžemės kapinynas. Saugotinas kultūros paveldo objektas. Teritorijos plotas – 0,01 ha.
Istorija
XIX a. įrengus Laukžemės parapijos kapines, senosios kapinės buvo apleistos ir pamirštos, o jose buvę kryžiai sunyko. XX a. 4 dešimtmetyje pradėjus jų teritorijoje kasti žvyrą, buvo randama žmonių kaulų ir įvairių senienų. Nuo XX a. vidurio karjeras apleistas, kapinės nebeardomos.
Kultūros vertybių registre neregistruotos.
Chungnam Asan FC
Ansano „Čungnamo“ futbolo klubas – Pietų Korėjos futbolo klubas iš Asano.
Namų rungtynes žaidžia „Yi Sun-sin“ stadione, kuris talpina 19 283 žiūrovus.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1994 m., kai buvo įkurtas Police FC. Tai buvo policijos futbolo klubas.
2017 m. sausio 11 d. policija ir Asano valdžia susitarė dėl naujo klubo įkūrimo. Pavadintas klubas Asan Mugunghwa.
K lygoje naujoji komanda nepasiekė aukštumų. Buvo registruota kaip visiškai naujas klubas.
Policijos klubo likvidavimas ir „Čungnamo“ futbolo klubo įkūrimas
2019 m. lapkričio mėn. buvo paskelbta, kad Asan Mugunghwa FC, policijos futbolo klubas, taps civiliu klubu.
Naujasis klubas pavadintas Chungnam Asan FC ir oficialiai įkurtas 2019 m. gruodžio 27 d. 2020 m. debiutavo K Antroje lygoje.
Sezonai
Šaltiniai:
Spalvinė gama
Mėlyna ir geltona spalvos.
Sudėtis
Atnaujinta; 2020 m. spalio 14 d.
Agusalu rezervatas
Agusalu rezervatas – draustinis rytų Estijoje, Rytų Viru apskrityje. Draustinis susideda iš pelkynų, taip pat yra vienintelės žemyninės smėlio kopos šalyje, kuriose auga retas miškas. Vietovė yra sunkiai pasiekiama.
Rezervatas įkurtas 1981 m. apsaugoti retus, saugomus augalus ir gyvūnus. Teritorijoje veisiasi pilkieji vilkai, paprastos lūšys. Peri – žaliakojai tulikai, jūriniai bei kilnieji ereliai. Žydi gegužraibės.
Romanas Nagumanovas
Roman Rafailovich Nagumanov (g. 1985 m. birželio 5 d.) – Rusijos futbolininkas, žaidžiantis saugo pozicijoje.
Žaidė Sankt Peterburgo Zenito jaunimo futbolo komandoje, vėliau Rusijos ir Latvijos klubuose. 2010 m. vasarą pasirašė kontraktą su Vilniaus „Žalgirio“ komanda. Sezono metu rungtyniavo vos kelete rungtynių ir kontraktas su žaidėju nebuvo pratęstas.
Jo brolis Andrei Nagumanov atstovavo Vilniaus „Žalgirio“ komandai.
Jippo
right|300px Jippo – Suomijos futbolo klubas iš Joensū.
Angliškuose šaltiniuose žinomas JIPPO Joensuu pavadinimu.
Istorija
Pastaruoju metu žaidė trečios pakopos pirmenybėse. Iškopė į antrą pakopą, bet joje neįsitvirtino.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia „Mehtimäki“ stadione, kuris talpina 2 tūkst. žiūrovų.
Laukžemės III senosios kapinės
Laukžemės III senosios kapinės, vadinamos Maro kapais, Maro kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24221; senas registro kodas - L554) – neveikiančios kaimo kapinės šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Laukžemėje (Darbėnų seniūnija), 1,42 km į pietvakarius nuo Šv. apaštalo Andriejaus bažnyčios, 0,28 km į vakarus nuo Kulšės upelio, kelio Laukžemė–Drumulis dešinėje pusėje.
Istorija
Kapinės vadinamos Maro kapais, Maro kapeliais. Pasakojama, kad jose laidoti nuo didžiojo maro 1709–1711 m. mirę apylinkės gyventojai, o vėliau buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan. Nuo seno kapinėse stovėjo pora kryžių (vienas statytas 1814 m.), o tarp jų – koplytėlė su Šv. Elenos ir Marijos skulptūrine grupe (XX a. 8 dešimtmetyje sunyko).
Pasakojama, kad naktimis prie kapinių vaidenasi. Todėl vėlai vakare kapines praeiviai stengdavosi aplenkti.
1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L554), 2004 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Chalčas
Chálčas – kaimas pietryčių Baltarusijoje, 2 km į vakarus nuo Vetkos. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. pabaigoje buvo miestelis Gomelio apskrities Vetkos valsčiuje.
Pranas Butkevičius
Pranas Butkevičius, taip pat Pranciškus Butkevičius (1825 m. lapkričio 19 d. Baidotai, netoli Salantų – 1896 m. rugpjūčio 20 d. Kaunas) – kunigas, knygnešys.
Biografija
P. Butkevičius baigė Varnių kunigų seminariją. Kunigu įšventintas 1850 m. Dirbo Telšiuose, Pajūryje. Nuo 1858 m. buvo Žvingių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo parapijos (dab. Šilalės raj.) klebonas, literatas. Nuo 1859 m. Žvingių administratorius, nuo 1860 m. klebonas. Rėmė 1863 m. sukilimą.
Apie 1867 m. įsitraukė į vyskupo Motiejaus Valančiaus slaptą knygnešių organizaciją. M. Valančiaus kvietimu, dažnai lankydavosi pas jį Kaune. P. Butkevičius vyskupui pristatydavo jo Tilžėje išspausdintų knygų pirmuosius egzempliorius, kuriuos jam iš Ropkojų atgabendavo kun. Antanas Brundza. Norėdamas sudaryti oficialią dingstį lankytis Kaune, M. Valančius paskyrė jį Rietavo dekanu.
1871 m. sausio 18 d. P. Butkevičius buvo suimtas. Suimant kunigą pasipriešino gausiai susirinkę Žvingių parapijiečiai. Policijai teko kviestis net caro kazokus. P. Butkevičius už draudžiamos lietuvių spaudos platinimą buvo ištremtas į Kurganą (Tobolsko gubernija). Jis vėliau persikėlė į Jekaterinburgą. 1881 m. valdžia leido grįžti į Kauno guberniją. Apsistojo Kaune, kunigavo Šv. Kryžiaus (Karmelitų) parapijoje, benediktinių vienuolyno kapelionas, Kauno dekanas.
Kunigo P. Butkevičiaus atminimas įamžintas Knygnešių sienelėje.
Agarista-ȘS Anenii Noi
Agarista-ȘS Anenii Noi – Moldavijos futbolo klubas iš Naujųjų Anėnų.
Istorija
Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje nuo 2017–2018 m. sezono. Tapo viena iš stipriausių moterų ekipų Moldavijoje. Jau debiutiniame sezone iškovojo čempionių titulą ir tapo Moldavijos futbolo taurės laimėtojomis. Užsitikrino vietą UEFA moterų čempionių lygoje.
2019–2020 m. turnyre jau pirmosiose rungtynėse prieš Suboticos „Spartak“ (Serbija) patyrė triuškinantį pralaimėjimą rezultatu 0:12. Vėliau nusileido Ferencvárosi TC (Vengrija) rezultatu 0-2, bei ŠK Slovan Bratislava (Slovakija) rezultatu 0-1. Grupėje liko paskutinės ir baigė savo pasirodymą Europoje.
2020–2021 m. turnyras vyko pakitusiu formatu, buvo sužaistos vienerios rungtynės. Suboticos „Spartak“ (Serbija) nugalėjo Moldavijos atstoves rezultatu 4:0 ir pateko į kitą turnyro etapą, o moldavės iškrito iš tolimesnių kovą.
2021–2022 m. čempionių lygoje patyrė du pralaimėjimus. 2021 m. rugpjūčio 18 d. pralaimėjo PAOK (Graikija) rezultatu 0-6. O rugpjūčio 21 d. kovoje dėl trečiosios vietos rezultatu 0:3 nusileido ir Mitrovica (Kosovas).
2021–2022 m. sezone Moldavijos čempionate užėmė antrą vietą, tačiau pateko į UEFA moterų čempionių lygą, nes čempionės FC Maksimum Cahul nesugebėjo licencijuotis UEFA turnyrui, todėl vietoje jų rungtyniavo vicečempionės. 2022 m. rugpjūčio 18 d. pralaimėjo FC Twente (Nyderlandai) rezultatu 0-13. O rugpjūčio 21 d. kovoje dėl trečiosios vietos rezultatu 0:7 nusileido ir Hajvalia (Kosovas).
Murakos rezervatas
Dabartinio rezervato teritorijoje nuo 1938 m. yra saugomi perintys ereliai. Rezervatas yra sudarytas iš pelkynų, balų, raistų, upokšnių bei miškų. Draustinyje veisiasi ir peri: sakalai keleiviai, voverės skraiduolės, purpuriniai plokščiavabaliai, kirmvabaliai. Yra pritaikyti takeliai turistams.
Šveicarijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Paviršinių nuotekų užterštumas
Paviršinės nuotekos  – į gruntą nesusigėręs kritulių vanduo, patenkantis į nuotakyną nuo nelaidžių paviršių (šaligatvių, gatvių, aikščių) ar nuo pastatų stogų, taip pat sniego tirpsmo vanduo. Kadangi šios nuotekos formuojasi skirtingai nei buitinės ir pramoninės, todėl ir jų taršos šaltiniai skiriasi. miniatiūra|dešinėje|Užterštos paviršinės lietaus nuotekos įtekančios į miesto nuotekų tinklus
Paviršinių nuotekų užterštumas
Didelę įtaką paviršinių nuotekų užterštumui turi atmosferiniai kritulių. Lietus ir sniegas, pereidamas per žemutinius atmosferos sluoksnius, sugeria orą teršiančias medžiagas ir tokiu būdu ant žemės paviršiaus patenka jau dalinai užteršti krituliai. Pagrindinis oro teršalų šaltinis Lietuvoje yra autotransportas, išskiriantis apie 95 % anglies monoksido ir 75 % azoto oksidų.
Kritulių užterštumo šaltiniai yra: sieros dioksidas (SO2) – susidarantis pramonės ir energetikos įmonėse deginant sieringą kurą. Azoto dioksidas (NO2) – susidarantis autotransporto naudojime ir kuro deginime. Kietosios dalelės – susidaro kuro deginime (transportas, energijos gavyba, pramonė), dirvos erozijoje, vėjo pustomos dulkės ir mechaninis smulkinimas (kasyba, statybos darbai). Antrasis šaltinis tai kietųjų dalelių formavimasis atmosferoje tarpusavyje reaguojant kitiems teršalams, pvz., sieros dioksidui, azoto oksidams ir amoniakui, kurie suformuoja kietus sulfatus ir nitratus.
Kita dalis lietaus nuotekų teršalų surenkama jau ant žemės paviršiaus. Dažniausiai randami šie teršalai: skendinčios medžiagos (SM), naftos produktai, biologinis deguonies suvartojimas (BDS5), vandenilio potencialas (pH), cheminis deguonies suvartojimas (ChDS), sulfitai, chloridai, bendrasis fosforas, bendrasis azotas, bendrasis kietumas, sunkieji metalai – dažniausiai švinas (Pb), varis (Cu), kadmis (Cd), cinkas (Zn), geležis (Fe), kurie atsiranda dėl automobilių naudojimo (išmetamosios dujos, plovimo skysčiai, tepalai ir kelių dangų irimas, padangų dėvėjimosi produktai ir kt.).
Pihlos-Kaibaldžio rezervatas
Pihlos-Kaibaldžio rezervatas  – draustinis Hyjumos saloje, Estijoje, Hyju apskrityje.
Rezervato paviršius sudarytas iš miškingų kopų, pelkių, balų bei didžiausios šalyje smėlio koncentracijos vienoje vietoje (14 ha). Draustinyje auga musiniai ofriai, saidros, kiti reti augalai.
Kuzminičai
Kuzminičai – agromiestelis pietryčių Baltarusijoje, 32 km į pietryčius nuo Dobrušo, pasienyje su Rusija.
Istorija
XIX a. pabaigoje buvo kaimas Gomelio apskrities Papaukos valsčiuje.
Šveicarijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
Dudzičai (reikšmės)
Dudzičais vadinamos gyvenvietės Baltarusijoje:
Douskas
Dòuskas – agromiestelis rytų Baltarusijoje, 31 km į šiaurės rytus nuo Rahačovo. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras, Rahačovo apskrities Dousko valsčiaus centras.
FK Rokiškis
Rokiškio FK – Lietuvos futbolo klubas iš Rokiškio.
Istorija
Rokiškio futbolo komanda žinoma nuo XX a. 1-osios pusės, kai II pasaulinio karo metais Panevėžio pirmenybėse žaidė Rokiškio „Grandis“, dukart iškovojusi 3-ąją vietą.
Vėliau apie rokiškėnų futbolo pasiekimus išliko labai mažai duomenų.
Rokiškio komanda XX a. pabaigoje žaisdavo III lygoje, tačiau ypatingų pasiekimų neturėjo. 1995–1997 m. ją rėmė bendrovė „Rokiškio sūris“, kurios vardu vadinosi ir komanda. Galiausiai 1997 m. komanda iširo, Rokiškio rajone buvo vykdomos tik Nepriklausomybės taurės varžybos Kavoliškio mokyklos sporto salėje.
2005 m. Rokiškio futbolo klubo įkūrimas
Į varžybas rokiškėnai sugrįžo 2005 m. liepą Anykščiuose ir rugpjūtį Zarasuose. 2005 m. pabaigoje įsikūrė Rokiškio futbolo klubas, 2006 m. jau dalyvavęs Lietuvos salės futbolo pirmenybėse. 2007 m. vėl pradėjo žaisti III lygoje, iš pradžių Panevėžio zonoje, nuo 2009 m. – Utenos. 2009 ir 2010 m. komandą rėmė picerija „Pipirini“, pagal kurią vadinosi ir klubas.
Sezonai
UAFA salės futbolo pirmenybės 2012: Vakarų pogrupyje užimta 3 vieta iš 4. Surinkta 7 taškai.
Vembūtų tvenkinys
Vembūtų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Telšių rajone, 5 km į pietus nuo Viešvėnų, Vembūtų gyvenvietės pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Ankštėlės upę (Gervainio intakas, Pateklos baseinas) 6 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,53 km, plotis – iki 0,21 km. Yra 2 mažos (~ 2 a) salelės netoli šiaurinio kranto, tilteliais sujungtos su krantu. Altitudė 172,2 m. Krantai neaukšti. Pietinėje pakrantėje auga miškelis. Į pietus įsikūręs Jomantų kaimas.
Tvenkinys įrengtas 1982 m. 2013 m. tvenkinys buvo nuleistas ir atlikti dugno valymo darbai.
Dudzičai (Čačerskas)
Dudzičai – buvęs kaimas pietryčių Baltarusijoje, 18 km į pietvakarius nuo Čačersko.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Rahačovo apskrities Dudzičų valsčiaus centras.
Gerrit Thomas Rietveld
Geritas Tomas Ritveldas (, 1888 m. birželio 24 d. Utrechte – 1964 m. birželio 25 d. Utrechte) – olandų architektas ir baldų dizaineris, avangardinės architektų ir dailininkų grupuotės „De Stijl” („Stilius”) narys, vienas iš Tarptautinių šiuolaikinės architektūros kongresų steigėjų.
Biografija
Gimė staliaus šeimoje. Nuo 1899 iki 1906 m. dirbo tėvo baldų dirbtuvėse, 1906–1911 m. buvo juvelyro K. J. Begero (Carel Joseph Begeer) padėjėjas. Vakarais mokėsi piešimo, architektūros. 1911 m. įkūrė baldų dirbtuvę, nuo 1919 m. dirbo architektu. 1919–1928 m. buvo avangardinės grupuotės „De Stijl” narys, pirmasis, pritaikęs grupuotės principus architektūroje. Nuo 1936 m., sumažėjus architektūriniams užsakymams, užsiėmė baldų dizainu. Po Antrojo pasaulinio karo vėl grįžo prie architektūros. 1951 m. Amsterdame, Venecijoje ir Niujorke G. Ritveldas surengė retrospektyvinę parodą apie „De Stijl” grupuotę, po kurios atsinaujino susidomėjimas jo darbais ir padaugėjo prestižinių užsakymų. Šiuos užsakymus architektas įgyvendino kartu su partneriais architektais J. van Dilenu (Joan van Dillen) ir J. van Trichtu (Johan van Tricht).
1911 m. G. Ritveldas vedė Vrouwgien Hadders, su kuria susilaukė 6 vaikų: 4 sūnų ir 2 dukterų. Mirė 1964 m. savo projektuotame Šrioderio name, kuriame po žmonos mirties gyveno kartu su namo savininke Truus Schröder.
Kūryba
Funkcionalizmo krypties atstovas. Kūrybai įtakos turėjo Čarlzo Renio Makintošo, Franko Loido Raito darbai. G. Ritveldo kūrybai būdingas neoplasticizmo principų taikymas: griežtos geometrinės formos, pagrindinių spalvų panaudojimas. Šiuos principus pirmiausia pritaikė baldų dizaine: ~1923 m. (pagal 1917 m. bespalvį prototipą) sukūrė pasaulinį pripažinimą jam pelniusią „Raudoną ir mėlyną kėdę”; 1921 m. juos panaudojo architektūroje (nedidelės juvelyrinių dirbinių krautuvėlės projekte Amsterdame).
Po Antrojo pasaulinio karo sukūrė stambesnių projektų: Olandijos paviljoną Venecijos bienalėje (1954 m.), gyvenamuosius daugiabučius Hograveno rajone Utrechte (1954–1956 m.), tekstilės gamyklą „De Ploeg” Bergeike (1956 m.), Dailės akademijos rūmus Arnheme, taikomųjų menų institutą (pradėtas 1956 m.) ir V. van Gogo muziejų (pradėtas 1963 m.) Amsterdame – abu užbaigti po architekto mirties.
G. Ritveldo baldai daugiausia mediniai, jiems būdingas minimalizmas, griežtos linijos, pagrindinių spalvų koloritas (kėdės „Berlynas, 1923 m., „Zig-zag”, 1934 m.; krėslas „Dėže”, 1934 m.).
Atminimo įamžinimas
G. Ritveldo vardu pavadinta dailės ir dizaino akademija Amsterdame (1968 m.).
Hermann Muthesius
Hermanas Mutėzijus (, 1861 m. balandžio 20 d. Grosnoihauzene, prie Erfurto – 1927 m. spalio 26 d. Berlyne) – vokiečių architektas, architektūros teoretikas, diplomatas. Vienas dailininkų, architektų, amatininkų ir pramonininkų susivienijimo „Vokiečių verkbundas” (Deutscher Werkbund) įkūrėjų.
Biografija ir veikla
thumb|260px|H. Mutėzijus su žmona Ana Hamersmite, Anglijoje, 1900 m. Gimė statybininko šeimoje. Baigęs realinę gimnaziją Veimare, 1881–1883 m. mokėsi meno istorijos ir filosofijos Frydricho Vilhelmo universitete Berlyne. 1883–1887 m. studijavo architektūrą Technikos mokykloje Berlyne. 1887–1891 m. dirbo su vokiečių architektūrine bendrove „Ende & Böckmann” Tokijuje, projektavo neogotikinę Vokiečių bažnyčią ir kitus pastatus, mokėsi japonų meno ir dizaino. Grįžęs į Vokietiją įsidarbino Prūsijos viešųjų darbų ministerijoje. 1896 m. vedė dainininkę Aną Tripenbach (Anna Trippenbach). 1896–1903 m. paskirtas technikos ir kultūros atašė Vokietijos ambasadoje Londone, rinko medžiagą apie britų meną, architektūrą ir techninius pasiekimus. Sukauptas žinias apie anglų architektūrą ir dizainą paskelbė 3 tomų monografijoje „Anglų namas” (Das englische Haus). 1902 m. paskelbė savo svarbiausią straipsnį „Stilių architektūra ir statyba” (Stilarchitektur und Baukunst).
Grįžęs Vokietijon, dirbo Prūsijos prekybos ministerijoje, raše architektūros ir dizaino temomis, atnaujino architekto praktiką. 1907 m. dėstė Berlyno prekybos mokykloje, propagavo naujų statybos būdų ir medžiagų (plieno, gelžbetonio) naudojimą. 1907 m. Miunchene kartu su kitais įsteigė „Vokiečių verkbundo” susivienijimą. 1907–1926 m. pirmininkavo Prūsijos prekybos tarybos meno ir amatų mokyklų reikalų komitetui. Žuvo eismo įvykyje, palaidotas Nikolaszės kapinėse Berlyne.
Kūryba ir palikimas
Projektavo daugiausia gyvenamuosius namus, svarbesni – Froidenbergų ir Zėtbėrų namai Nikolaszėje, Bernhardų ir Broilių Grunevalde, Kochų ir Felzenų Vakarų Cėlendorfe, Noihauzų Daleme (visi Berlyno priemiesčiuose), Štafių namai Liubeke, vasarnamiai Travemiundėje (visi suprojektuoti 1904–1909 m.). Aplink visus namus įrengti kruopščiai suplanuoti sodai, pirmiesiems projektams Berlyne žymi anglų architektūros įtaka.
Palaikė masinės gamybos, standartizacijos ir industrializacijos idėjas architektūroje, suformulavo standartizacijos teoriją (Typizierung), kurioje siūlė, kad visi dizainerio projektuojami objektai turėtų bazinį standarto modelį ir minimalų tipiškų elementų skaičių. H. Mutėzijaus projektai ir idėjos turėjo įtakos vokiečių gyvenamųjų namų architektūrai, „Bauhauzui“, modernizmo architektūros raidai.
H. Mutėzijaus vardu 1947 m. pavadinta amatų ir taikomųjų menų mokykla Kylyje, gatvė Potsdame.
VW Typ 166 Schwimmwagen
Volkswagen Typ 166 Schwimmwagen – Vokietijoje, Volfsburgo mieste, gamintas plaukiantis automobilis, varomas visais keturiais ratais. Sukurtas VW Vabalo, VW Typ 82 ir VW Typ 87 pagrindu, gamintas nuo 1942 metų rudens iki 1944 metų vasaros Vokietijos kariuomenei. Iš viso pagaminta apie 14 000 VW amfibijų.
Prototipas VW Typ 128
Vyriausioji Vokietijos kariuomenės vadovybė remdamasi duomenimis įgytais Lenkijos okupacijos metu, 1940 metų viduryje užsakė plaukiantį automobilį skirtą motorizuotiems daliniams. „Porsche KG“ konstravimo biuras VW Typ 60 KdF-Wagen (Vabalo), VW Typ 82 Kübelwagen ir VW Typ 87 Kommandeurswagen bazėje sukūrė plaukiantį prototipą Typ 128, išsiskiriančiu aptakiu hermetišku kėbulu, gale esančiu nuleidžiamu sraigtu ir modifikuotu 1131 cm³ darbinio tūrio, 25 arklio galių varikliu, vandenyje amfibija išvystydavo 10 km/val greitį. Kartu su kompanija „Drauz“ iš Heilbrono pirmasis prototipas pagamintas 1940 m. rugsėjo 21 dieną ir išbandytas Max-Eyth-See ežere netoli Štutgarto. Bandymų metu prototipams pašalinti trūkumai.
VW Typ 166
Modelis Typ 166 pradėtas kurti 1941 metų balandyje, iš esmės tai tas pats Typ 128, tačiau su kai kuriais pakeitimais. Ratų bazė sutrumpinta iki 200 cm (automobilių Typ 60, Typ 82 ir Typ 128 ratų bazė 240 cm), kėbulas sutrumpintas 37,5 centimetro, tai padidino kėbulo standumą, dėl ko išvengta kėbulo įtrūkimų, sumažėjo apsisukimo diametras. Maksimalus greitis siekė 80 km/val, vandenyje 10 km/val, svoris 910 kg, maksimaliai pakrauto svoris 1345 kg, kuro bakų talpa 2 po 25 l., maksimalus nuvažiuojamas atstumas 520 km, prošvaisa 26 cm. Plaukiant vandenyje vairuojama priekiniais ratais.
Pirmasis bandomasis Typ 166 modelis baigtas 1941 metų rugpjūtyje, tuo pačiu užsakyta bandomoji 125 automobilių serija, kuriuos pagamino „Porsche KG“ įmonė. 1942 metų gegužės 29 dieną Kariuomenės ginkluotės valdybai (vok. Heereswaffenamt) patvirtinus Typ 166 modelį serijinei gamybai, automobilis pradėtas gaminti 1942 metų rudenį. Pirmieji 125 amfibijos kėbulai, kaip ir visi karo laikų Typ 82 kėbulai formuoti ir gaminti Ambi-Budd gamykloje Berlyne. 1942-1944 metais Schwimmwagen'o kėbulai gaminti pačioje VW gamykloje. Typ 166 gamyba nutrūko 1944 metų rugpjūčio 5 dieną, kai sąjungininkų aviacija sunaikino didelę dalį gamyklos ir kėbulo gamybos įrangą. Vėliau iš išlikusių dalių surinkta dar keliolika Typ 166 automobilių. Automobilių Typ 82 Kübelwagen gamyba buvo tęsiama iki 1945 metų balandžio 10 dienos.
1942 metais VW gamykloje pagaminta 511 Typ 166 amfibijų, 1943 metais 8258 ir 1944 metais 5507 vnt., viso nuo 1942 iki 1944 metų Volkswageno gamykloje pagaminti 14 276 VW Typ 166 automobiliai.
Istorija
Pirmieji Typ 128 automobiliai armijos daliniams pristatyti 1940 metais. Vyriausios Waffen-SS vadovybės įsakymu Typ 128 modelio įpėdinis Typ 166 turėjo pakeisti motociklus su priekabomis BMW (BMW R75) ir Zündapp (KS 750), naudotus motociklininkų daliniuose ir Waffen-SS divizijose. Šis plaukiantis automobilis talpino 4 karius ir karinę amuniciją, be to, automobilis puikiai tiko bekelėms ir sunkiose sąlygose buvo pranašesnis už motociklus. Vėliau amfibijos atiteko ne tik Waffen-SS divizijoms, bet ir visai Vermachto kariuomenei visuose frontuose. Plaukiančio automobilio savybės naudotos rečiau, dažniausiai jis tarnavo kaip gero pravažumo visureigis, nes turėjo žemą pavarą, visus varančiuosius ratus, ratų blokavimą ir aukštą prošvaisą.
Iki šių dienų pasaulyje yra išlikę apie 190 VW Typ 166 automobilių, dauguma iš jų gerokai restauruoti, kai kurie tiesiog atkurti ir tik apie dešimčiai iš jų neprireikė rimtos restauracijos. Yra projektų, kurie kuriami nuo nulio, tai yra gaminamos tikslios kopijos.
Kiek yra žinoma, per pastaruosius keletą dešimtmečių Lietuvoje tokio automobilio niekas neturėjo, vienas toks nesukomplektuotas Typ 166 automobilis kadaise stovėjo Rygos automobilių muziejuje.
Šveicarijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Jurgis Lietuvninkas
Jurgis Lietuvninkas (1855 m. spalio 12 d. Suvalkų gub. – 1917 m. Vilniuje) – pašto vežėjas, knygnešys.
Biografija
J. Lietuvninkas gimė valstiečių šeimoje. Gyveno Marijampolėje, dirbo pašte. Vežiojo paštą po Marijampolės apskrities miestus. 1890 m. pradėjo platinti draudžiamą lietuvišką spaudą. Spaudą gaudavo iš knygnešio J. Kanclerio, gyvenusio Vilkaviškyje, vėliau persikėlusio į Sintautus. Draudžiamų leidinių perduodavo J. Bagdonas bei A. Baltrušaitis, kuriems talkino pašto vežėjas A. Žemantauskas, važinėjęs iš Naumiesčio.
J. Lietuvninkas pašto vežime po pasoste buvo įrengęs slėptuvę. Dalį spaudos paimdavo knygnešiai pusiaukelėje, kitą parsivežęs saugodavo pašto arklidėse ir kitose slėptuvėse. Tvarkyti, skirstyti spaudą padėjo žmona Petronėlė. Iš pradžių veždavęs nedidelį kiekį spaudos, bet 1894 m. įsisteigus Marijampolėje „Sietyno“ draugijai, pradėjo vežti daugiau. Tapo „Sietyno" draugijos bendradarbiu. Tuo laikotarpiu jis Marijampolėje turėjo didžiausią knygų sandėlį. Lietuvninkų namai Marijampolėje buvo svarbi spaudos sandėliavimo ir paskirstymo vieta.
Kiscianai
Kiscianai̇̃ – agromiestelis rytų Baltarusijoje, 21 km į pietryčius nuo Rahačovo. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras, Rahačovo apskrities Kiscianų valsčiaus centras.
Pomerelija
Geografija
Istorinis Pomerelijos regionas apima didžiąją dalį Pamario vaivadijos, išskyrus keturias ryčiausias apskritis (šios priskiriamos istorinei Prūsijai) bei Slupsko apskritį (ši priskiriama Pomeranijai). Taip pat Pomerelijai priskiriamos šiauriausios Kujavijos Pamario vaivadijos apskritys.
Pomerelija yra įsiterpusi tarp Pomeranijos (Pamario) vakaruose ir Prūsijos rytuose ir per istoriją buvo veikiama kultūrinių įtakų tiek iš vieno, tiek iš kito regiono. Dėl to ji neretai laikoma sudėtine (rytine) Pomeranijos dalimi ir dar vadinama Rytų Pomeranija arba Gdansko Pomeranija, Gdansko Pajūriu (pagal pagrindinį miestą). Kartais laikoma sudėtine Prūsijos regiono dalimi ir vadinama Vakarų Prūsija.
Pietvakariuose Pomerelija ribojasi su Didžiąja Lenkija, pietuose - su Kujavija ir Kulmo žeme.
Tai - pajūrio lygumų kraštas. Svarbiausia regiono upė yra Vyslos žemupis, formuojantis rytinę jo ribą, ir Vyslos intakai - Radunia, Motlava ir kt.
Istorija
Regione nuo I tūkst. pr. m. e. žinomos archeologinės Pomeranijos, Oksyvo, Vielbarko kultūros, kurias kūrė rugijai, vendai, gotai, gepidai, vidivarijai. VII a. regione apsigyveno slavai pamarėnai, tiesioginiai dabartinių kašubų protėviai. Jie gyveno taip pat ir didesniojoje Pomeranijos dalyje.
Pagoniškasis laikotarpis
thumb|
Apie 1116 m. Pomereliją vėl prisijungė Lenkija, ir kunigaikštystė jos sudėtyje išbuvo iki Boleslovo III mirties. Šis karalius neprisijungė likusios Pomeranijos, kuri išliko nepriklausoma. Taip Pomerelija susiformavo kaip atskiras regionas.
Pomerelijos kunigaikštystė
1138 m. Lenkiją padalinus tarp atskirų kunigaikštysčių, Pomerelija buvo nominaliai priskirta Senjorato provincijai, tačiau vietos valdytojai Sobieslavičiai (kitaip – Samboridai) įgijo vis didesnę autonomiją, o ilgainiui suformavo nepriklausomą Pomerelijos kunigaikštystę su sostine Gdanske. Kunigaikštystėje įsigalėjo krikščionybė, tačiau ji buvo priversta nuolat kovoti su išorės priešais - Danija, Pomeranija ir vėliau Vokiečių Ordinu.
XIII a. Pomerelija buvo susiskaidžiusi, ir svarbiausios Sobieslavičių valdomos kunigaištystės buvo Gdansko, Bialogardo, Lubiševo, Šveco. Apie 1271 m. vienybė buvo atkurta, tačiau greitai Pomerelijos kunigaikštystė vėl pateko į Lenkijos orbitą. 1294 m. mirus Pomerelijos kunigaikščiui Mestvinui II, ji sudarė uniją su Didžiąja Lenkija (ją ėmė valdyti Pšemislas II), o po šio nužudymo 1296 m. valdžią perėmė Vladislovas Lokietka iš Kujavijos.
Vokiečių ordino laikotarpis
Valdant Vokiečių ordinui ir prasidėjus vokiečių kolonistų antplūdžiui, iki XVI a. dauguma vietos gyventojų (ypač feodalai ir miestiečiai) buvo iš esmės germanizuoti, o kai kuriais atvejais ir išžudyti. Kaimų gyventojai, tuo tarpu, išlaikė vietinę kašubų kalbą.
Lenkijos laikotarpis
Ordinui silpstant, vėl stiprėjo Lenkijos įtaka regione. Pasibaigus Trylikos metų karui tarp Lenkijos ir Ordino (1454–1466) Lenkija vėl užvaldė Pomereliją, kuri tapo žinoma kaip Karališkieji Prūsai : regionas buvo valdomas kaip Pamario vaivadija.
Vokietijos laikotarpis
Atgal prie Prūsijos (Prūsijos karalystės) Pomerelija prijungta 1772 m., po pirmojo ATR padalinimo. Ji inkorporuota į karalystę, ir iš jos suformuota Vakarų Prūsijos provincija. Ši provincija vėliau perėjo Vokietijos imperijai, Veimaro respublikai. Vokiečiai strategiškai germanizavo kraštą.
XX a.
Pasibaigus Pirmajam Pasauliniam karui, Versalio sutartimi beveik visas regionas atiteko Lenkijai ir tapo žinomas kaip Dancigo koridorius, kuris atskyrė Rytų Prūsiją nuo Vokietijos. Tik Gdansko miestas tapo laisvuoju miestu. Šiuo laikotarpiu vyko sparti krašto polonizacija, vokiečiai masiškai migravo į Vokietiją, juos keitė lenkai.
Vokiečiams Dancingo koridorius buvo strategiškai svarbi zona, kurią jie siekė susigrąžinti. 1939 m. šią teritoriją okupavo Nacistinė Vokietija, ir jį išlaikė iki 1945 m. Vokietijai pralaimėjus karą, koridorius sugrąžintas Lenkijai. Po to didžiulė dalis vietos vokiečių išvyko iš šalies ir juos pakeitė lenkų kolonistai. Regionas Lenkijai priklauso iki šiol.
Kamerūno ir Lietuvos santykiai
Kamerūno ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Kamerūno ir Lietuvos.
Diplomatiniai santykiai užmegzti 2013 m. spalio 16 d.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, UNICEF, kitų tarptautinių organizacijų narės. Abi šalys 2022–2024 m. laikotarpiui buvo išrinktos į Jungtinių Tautų Žmogaus teisių tarybą.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 198 Kamerūno piliečiai.
Santykių istorija
Apie dvišalius santykius iki XXI a. žinių nėra. Diplomatiniai santykiai užmegzti 2013 m. spalio 16 d., Lietuvos užsienio reikalų ministrui Linui Linkevičiui ir Kamerūno nuolatiniam atstovui Jungtinėse Tautose ambasadoriui Tomui Montei Niujorke (JAV) pasirašius bendrąjį komunikatą dėl diplomatinių santykių užmezgimo. Kamerūnas tapo 173-ąja valstybe, su kuria Lietuva užmezgė diplomatinius santykius.
Vyrauja daugiašalis bendradarbiavimas. Tiek Kamerūnas, tiek Lietuva 2019–2021 m. laikotarpiui buvo išrinkti į UNICEF valdybą.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Yra profesionalių kamerūniečių sportininkų, žaidusių Lietuvos aukščiausioje krepšinio ir tutbolo lygose. Tarp jų – Ervis Sango Džumbis, 2000–2001 m. žaidęs Šiaulių „Šiaulių“ komadoje, ir Feliksas Keko, rungtyniavęs FK Kauno „Žalgiryje“. Vilniuje futbolo treneriu dirba kamerūnietis.
Lietuvoje keturis kartus koncertavo iš Kamerūno kilęs bliuzo atlikėjas Rolianas Čakuntė.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Kamerūno siekė 3,03 mln. eurų.
Prekybos balanse dominuoja eksportas iš Lietuvos į Kamerūną.
Pilietiniai mainai
Kamerūniečių bendruomenė Lietuvoje yra viena gausiausių afrikiečių bendruomenių Lietuvoje. Daug kamerūniečių yra studentai Lietuvos aukštosiose mokyklose. Dalis kamerūniečių yra politinio prieglobsčio prašytojai.
Pasiuntinių ir ambasadorių sąrašas
2023 m. duomenimis, nei Lietuva, nei Kamerūnas nėra viena kitai akreditavusios savo ambasadorių.
Jungtinių Amerikos Valstijų vyrų rankinio rinktinė
Jungtinių Amerikos Valstijų vyrų rankinio rinktinė – komanda, atstovaujanti JAV tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja JAV rankinio federacija.
Rotinėnų piliakalnis
Rotinėnų piliakalnis, Pilalė, Juodkalnis – buvęs piliakalnis Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Rotinėnų kaimo, Žemaičių Kalvarijos seniūnija. Pasiekiamas keliu Žemaičių Kalvarija – Alsėdžiai pavažiavus 2 km, pasukus į dešinę vakarų kryptimi link ūkininko sodybos, už 130 m – yra 100 m į vakarus, kitapus prie sodybos esančio tvenkinio.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštesniame pietrytiniame didelės kalvos gale. Aikštelė trikampė, orientuota šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 27 m ilgio, 37 m pločio šiaurės vakaruose, 2 m aukštesne pietrytine puse. Šiaurės vakarų dalis - 4 m aukščio, papėdėje yra 38 m pločio, 2 m gylio įduba. Šlaitai vidutinio statumo, 12 m aukščio.
Apie 1962 m. piliakalnio viršus išlygintas buldozeriu ir visiškai deformuotas. Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, šlaitai apaugę lapuočiais.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.
Šveicarijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Pūčkorių II piliakalnis
Pūčkorių II piliakalnis, vadinamas Pilies kalnu (Lietuvos Respublikos registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas ; senasis kultūros paminklų sąrašo numeris AR810) – piliakalnis su papėdės gyvenviete šiauriniame Plungės rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Pūčkorių kaime (Žemaičių Kalvarijos seniūnija).
Pasiekiamas iš kelio Žemaičių Kalvarija–Gegrėnai–Medsėdžiai, pravažiavus Pūčkorių gyvenvietę pasukus į kairę pusę pietryčių kryptimi per laukus ir pavažiavus 200 m.
thumb|300px|left|Pilies kalno vaizdas iš šiaurės pusės, nuo [[Pūčkorių senosios kapinės|kaimo kapinių]]
Piliakalnis
Įrengtas masyvioje, Pilies kalnu vadinamoje kalvoje, kurią iš šiaurės rytų ir pietvakarių pusių juosia platūs bevardžių upelių slėniai. Teritorija netaisyklingo plano, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 426 m ilgio ir nuo 141 m (šiaurės vakarinėje dalyje) iki 195 m (pietrytinėje dalyje) pločio. Pietrytinėje, aukštesnėje kalvos dalyje pastebima piliakalnio aikštelė. Ji stačiakampio plano, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 145 m ilgio ir 25 m pločio. Šlaitai nuolaidūs, vidutinio statumo, nuo 2 (vakaruose) iki 17 m (rytuose) aukščio. Piliakalnio rytinis galas nuplautas upelio. Čia šlaitas aukščiausiais ir stačiausias, leidžiasi į gilią daubą, vadinamą Pilies dauba.
Į šiaurės vakarus nuo aikštelės, žemesnėje kalvos dalyje buvusi papėdės gyvenvietė.
Teritorijos plotas – 64565 m².
1,3 km į šiaurės vakarus yra Pūčkorių I piliakalnis, 0,45 km į šiaurės rytus – kapinynas, 1,6 km į pietryčius – III piliakalnis.
Tyrimai
Piliakalnis žinomas nuo seno. Pasakojama, kad Pilies kalnas dirbtinis, supiltas žmonių rankomis, o jo požemiuose paslėpti neregėti turtai.
1966 m. žvalgė Lietuvos istorijos institutas (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius). Piliakalnio teritorijoje rasta keletas smulkų lipdytos keramikos šukių.
Piliakalnis datuojamas I tūkst. pradžia.
1972 m. piliakalnis įrašytas į respublikinės reikšmės archeologijos paminklų sąrašą (AR810), o nuo 1992 m. registruotas Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registre.
Kongo Respublikos ir Lietuvos santykiai
Kongo Respublikos ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Kongo ir Lietuvos.
Diplomatiniai santykiai užmegzti 2005 m. gruodžio 5 d.
Santykių istorija
Diplomatiniai santykiai užmegzti 2005 m. gruodžio 5 d., Lietuvos Respublikos nuolatiniam atstovui Jungtinėse Tautose ambasadoriui Gediminui Šerkšniui ir Kongo Respublikos nuolatiniam atstovui Jungtinėse Tautose ambasadoriui Baziliui Ikuebei Niujorke (JAV) pasirašius Lietuvos ir Kongo Bendrąjį komunikatą dėl diplomatinių santykių užmezgimo. Kongas tapo 145-ąja valstybe, su kuria Lietuva užmezgė diplomatinius santykius.
Vyrauja daugiašalis bendradarbiavimas, apie oficialius dvišalius susitikimus tarp Lietuvos ir Kongo informacijos nėra.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Kongo siekė 190,3 tūkst. eurų. Tai žymiai mažesni skaičiai nei 2016 m., kuomet apyvarta siekė 10,64 mln. eurų. 2018 m. iš Kongo importuotų produktų nebuvo.
Pasiuntinių ir ambasadorių sąrašas
2023 m. duomenimis, nei Lietuva, nei Kongas nėra akreditavę vienas kitam ambasadoriaus.
Lukai (Žlobinas)
Lukai – kaimas pietryčių Baltarusijoje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Žlobino. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Rahačovo apskrities Lukų valsčiaus centras.
Šveicarijos futbolo varžybos 1969–1970 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1969–1970 m.
Rīgas futbola skola (moterys)
moterų Riga FS – futbolo klubas iš Rygos. Pilnas pavadinimas – Rygos futbolo mokykla. Latvijos moterų Virslygos čempionės.
Istorija
2021 m. čempionate Rīgas FS ekipa neprarado nei taško ir dominavo čempionate. Iškovojo čempionių titulus ir pateko į UEFA moterų čempionių lygoje.
SFR Riga
2022 m. pradžioje buvo įkurtas naujadaras SFK Rīga. RFS tapo šio klubo dublerėmis.
RFS išsaugojo vietą Virsliga pirmenybėse, tačiau į UEFA turnyrą vyko SFK Rīga.
Sudėtis
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" | nežinomos pozocijos
Komunistinė akademija
Komunistinė akademija  – RTFSR, o vėliau TSRS aukštoji mokymo ir mokslinio tyrimo įstaiga. Į jos sudėtį įėjo filosofijos, istorijos, literatūros, meno, kalbos, tarybų santvarkos statybos ir teisės, ekonomikos, pasaulinės politikos, žemės ūkio, gamtotyros institutai, taip pat sekcijos ir komisijos. Į akademiją įėjo ir mokslininkų draugijos – biologų marksistų, gydytojų marksistų, matematikų marksistų ir t. t. Veikė 1918–1936 m. Būstinė buvo Maskvoje, Volchonkos g. 14.
Istorija
1918 m. birželio 25 d. Maskvoje Visos Rusijos CVK dekretu buvo įkurta Socialistinė visuomeninių mokslų akademija. . Klausytojus ji priėmė 1918 m. spalio 1 d.
1919 m. balandžio 15 d. buvo pervadinta į Socialistinę akademiją, o 1924 m. balandžio 17 d. – į Komunistinę akademiją.
Socialistinė visuomeninių mokslų akademija buvo sumanyta kaip pasaulinis socialistinės minties centras. Į pirmą jos sudėtį buvo išrinkti ne tik tarybiniai veikėjai (L. Trockis, G. Zinovjevas, L. Kamenevas, N. Bucharinas, V. Bonč-Brujevičius, N. Krupskaja, A. Kolontaj, A. Lunačarskis, bet ir stambiausi užsienio marksistai (K. Libknechtas, R. Liuksemburg ir kt.). 1919 m. K. Kautskis iš Akademijos buvo pašalintas. Akademijos pirmininku tapo Michailas Pokrovskis.
Akademiją sudarė dvi sekcijos – mokomoji šviečiamoji ir mokslinė akademinė. Pradžioje pirmoji sekcija Akademijoje vyravo. 1919 m. pradžioje klausytojų skaičius siekė 3 tūkstančius. Prasidėjęs pilietinis karas privertė prislopinti šią veiklą. Socialistinė akademija ėmė aktyviai veikti jau pasibaigus Rusijos pilietiniam karui ir tapo mokslo įstaiga.
1922 m. akademija ėmė leisti žurnalą Вестник Социалистической академии ('Socialistinės akademijos naujienos'). 1924 m. pervadinus akademiją žurnalas ėmė vadintis Вестник Коммунистической академии ('Komunistinės akademijos naujienos'). Paskutinis žurnalo numeris išėjo 1935 m. rugsėjį.
1925 m. TSRS LKT priėmė nutarimą „Apie V. Lenino vardo premijos už mokslinius darbus“ įsteigimą. Kasmet premijas įteikinėdavo speciali Lenino premijų komisija, įkurta prie Komunistinės akademijos. Šios premijos būdavo įteikiamos 1926–1934 m.
1926 m. kovo 19 d. TSRS CVK Prezidiumo nutarimu Komunistinė akademija buvo perduota TSRS CVK žinion. 1926 m. lapkričio 26 d. buvo patvirtinti naujas Komunistinės akademijos statutas. Statutas įtvirtino akademijos kaip aukščiausios mokslinės visasąjunginės įstaigos statusą. Numatyta, kad akademijos tikslas yra tirti visuomenės ir gamtos reiškinius, taip pat vystyti socialistinės santvarkos statybos metodus remiantis marksizmo leninizmo idėjomis.
1929–1930 m. buvo atlikta Komunistinės akadmeijos reorganizacija, į jos sudėtį buvo įtraukti Rusijos visuomeninių mokslų mokslinio tyrimo institutų asociacijos (Российская ассоциация научно-исследовательских институтов общественных наук, РАНИОН; RANION) institutai. Suliejus Filosofijos sekciją su RANION Mokslinės filosofijos institutu 1929 m. buvo sukurtas Komunistinės akademijos Filosofijos institutas. Tais pačiais metais buvo organizuotas Komunistinės akademijos Leningrado skyrius.
1932 m. mirė M. Pokrovskis, ir Komunistinės akademijos Prezidiumo pirmininku tapo Maksimilianas Saveljevas. 1932 m. pirmą pusmetį nuo Komunistinės akademijos atsiskyrė visi gamtamokslinės pakraipos padaliniai, buvo panaikinta Gamtotyros institutų asociacija (Ассоциация институтов естествознания).
1936 m. vasario 7 d. TSRS LKT ir VKP(b) CK nutarimu buvo paskelbta, kad netikslinga turėti dvi lygiagrečias akademijas (TSRS Mokslų akademija ir Komunistinė akademija), todėl Komunistinės akademijos įstaigos buvo perduotos TSRS Mokslų akademijai. .
Struktūra
Komunistinės akademijos struktūra ne sykį keitėsi. 1931 m. Komunistinėje akademijoje buvo 9 atskiri institutai, Gamtotyros asociacija, 9 moksliniai žurnalai ir 16 marksistinių draugijų.
Lukai (Kareličai)
Lùkai – agromiestelis vidurio vakarų Baltarusijoje, 16 km į pietryčius nuo Kareličų. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo du kaimai Naugarduko apskrityje – Didieji ir Mažieji Lukai.
Polimerazė
Termofilinės bakterijos Thermus aquaticus (Taq) polimerazė (, EB 2.7.7.7) naudojama polimerazinėje grandininėje reakcijoje, svarbioje molekulinės biologijos technikoje.
Kitos gerai žinomos polimerazės:
Nepasiekiamumo polius
thumb|250px|Žemėlapis, kuriame pavaizduoti toliausiai nuo jūros nutolę sausumos taškai thumb|250px|Lenino paminklas Pietų nepasiekiamumo poliuje (TSRS bazės „Nepasiekiamumo polius“ liekanos) Nepasiekiamumo polius – geografijoje taip vadinamas taškas, kuris kokiu nors atžvilgiu yra atokiausia ar sunkiausiai pasiekiama vieta. Paprastai jis nustatomas pagal kranto liniją – sausumos nepasiekiamumo polius yra toliausiai nuo jūrų ir vandenynų nutolusi vieta, o vandenyno nepasiekiamumo polius – toliausiai nuo sausumos nutolusi vieta.
Nepasiekiamumo poliaus sąvoką 1920 m. įvedė Islandijos keliautojas Vilhjalmuras Stefansonas, siekdamas atskirti Šiaurės ašigalį nuo sunkiausiai pasiekiamos Arkties vietos.
Nepasiekiamumo polius žemyne dažnai nėra visuotinai sutarta vieta, nes paklaidos gali atsirasti tiek interpretuojant kranto liniją (pvz., įtraukiant siauras įlankas, užutėkius, estuarijas, arba ne), tiek taikant skirtingus matematinius modelius – geodezinį ir euklidinį.
Šiaurės ir pietų nepasiekiamumo poliai
Šiaurės arba Arkties nepasiekiamumo polius – tai toliausiai nuo sausumos nutolusi Arkties vandenyno vieta. Ji yra dengiama plūduriuojančių ledų, o jos koordinatės bent keletą kartų buvo perskaičiuotos. Pirminės šio taško koordinatės buvo 84°03′ š. pl. 174°51′ v. ilg., ir 1928 m. šią vietą lėktuvu pasiekė britų lakūnas Habertas Vilkinsas. 2013 m. paskelbta apie naujai apskaičiuotą Šiaurės nepasiekiamumo polių, kuris esąs 200 km nuo ankstesnės vietos. Jis nutolęs po 1008 km nuo trijų atrimiausių sausumos plotų – Henrietos salos, Šiaurinės Žemės Arkties kyšulio ir Elsmyro salos. Jo koordinatės – 85.8°N, -176.15°W.
Pietų nepasiekiamumo polius yra toliausiai nuo vandenyno nutolusi Antarktidos vieta. Kadangi žemyno pakrantėje gausu ledynų, užšąlusių jūros plotų, tiksliai kranto liniją nustatyti sudėtinga. Tradiciškai Pietų nepasiekiamumo poliumi laikomas taškas -82.1°N, 54.96667°W. Jis nutolęs 878 km nuo Pietų ašigalio. 1958 m. TSRS čia įkūrė mokslinę stotį „Nepasiekiamumo polius“, bet netrukus ją apleido. Šioje vietoje išliko bazės liekanos ir Lenino paminklas. Pastaraisiais metais pasiūlyta dar keletas taškų, kurie galėtų būtų laikomi Pietų nepasiekiamumo poliumi – -85.83333°N, 65.78333°W arba -82.88722°N, 55.075°W (2005 m. šį tašką pasiekė ispanų ekspedicija, vedina Ramono Hernando de Laramendžio).
Vandenyno nepasiekiamumo polius
thumb|210px|Nemo taško padėtis Pasaulinio vandenyno nepasiekiamumo polius – toliausia vieta nuo bet kokios sausumos – apskaičiuotas esant -48.875°N, -123.39333°W. Ši lokacija dar vadinama Nemo tašku, pagal Žiulio Verno knygos veikėją kapitoną Nemo. Ji yra pietų Ramiajame vandenyne, nutoltusi po 2688 km nuo Diusio atolo (Pitkerno dalis), Motu Nui salelės (šalia Velykų salos) ir Mehero salos (netoli Antarktidos Merės Berd žemės). Ši vieta tokia atoki, kad paprastai arčiausiai šios vietos esantys žmonės yra Tarptautinės kosminės stoties kosmonatai.
Šalia šios vietos paprastai leidžiasi ir kartais paliekami nuskęsti erdvėlaiviai. Netoli šios vietos (ji tuo metu dar buvo nesutatyta) rašytojas H. P. Lavkraftas aprašė prasmegusį Rleho miestą, kuriame gyvena vandenų siaubūnas Kthulhu.
Jeruzalės tarptautinis konvencijų centras
Jeruzalės tarptautinis konvencijų centras – konvencijų centras ir koncertų salė Jeruzalėje, Izraelyje. Didžiausias tokio tipo centras Artimuosiuose Rytuose. Centre įsikūręs Jeruzalės simfoninis orkestras.