cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trečiasis kryžiaus žygis
Mūšis prie Arsufo
Karaliaus Ričardo Liūtaširdžio kariuomenė išžygiavo į pietus pagal Sirijos pakrantę į Arsufo miestą (dabartinė Izraelio teritorija). Kariai pastoviai buvo puldinėjami musulmonų, apšaudomi jų lankininkų, tačiau lėtai judėjo į priekį. Anglų riterius iš išorės saugojo pėstininkų būriai. Tamplieriai keliavo kariuomenės kolonos pabaigoje. Kažkurio žygio momentu neatlaikė hospitaljerai, jie buvo praradę per daug žirgų. Ričardas Liūtaširdis visgi sugebėjo suvaldyti savo kariuomenę, atvesti iki Arsufo ir laimėti pergalę.
Žygis į Jeruzalę
Laimėjusi mūšį prie Arsufo Anglijos karaliaus Ričardo Liūtaširdžio kariuomenė toliau judėjo link Jeruzalės. Perėję dykumą kariai išseko. Tikslas buvo pasiektas, liko išstumti musulmonus iš miesto. Vėl sekė ilgalaikė miesto apgultis, kurios metu Anglijos karalius Ričardas vedė derybas su sultonu Saladinu dėl miesto kapituliacijos, tačiau Saladinas miestą atiduoti krikščionims atsisakė. Saladinas pateikė sąlygą, jog krikščionys kariai turėsiantys palikti Jeruzalę, o krikščionims bus leista lankyti Viešpaties Dievo karstą. .
thumb|150 px|left|Anglijos karaliaus Ričardo Liūtaširdžio sugrįžimas iš Trečiojo kryžiaus žygio (Alfonso Mari Adolfo de Nevilio paveikslas)
Trečiojo kryžiaus žygio pabaiga
Anglijos karalius Ričardas Liūtaširdis liko laukti Akroje, kol Saladinas išpildys sąlygas ir perduos krikščionims Jeruzalę, tačiau musulmonų sultonas tai padaryti atsisakė. Visą 1191 metų rudenį ir 1192 metų pavasarį karalius Ričardas laukė Jeruzalės perdavimo, tris kartus ketino žygiuoti link Šventojo miesto, bet vis pasilikdavo Akroje. Jį kurstė ir Gi de Luzijanas, ragindamas pirmiausiai išlaisvinti pakrantę nuo musulmonų.
Konradas iš Monferato sudarė sąjungą su Saladinu, pagal kurią musulmonų sultonas jam atidavė Tyrą ir Akrą, o grafas prižadėjo sultoną palaikyti kovoje su Ričardu Liūtaširdžiu.
1192 m. spalio mėnesį Anglijos karalius Ričardas Liūtaširdis paliko Siriją ir iškeliavo namo.
Po Trečiojo kryžiaus žygio daugelis Vakarų krikščionių buvo nusivylę, jog Jeruzalė nebuvo sugrąžinta, kaip ir dauguma musulmonų liko nusivylę, jog krikščionys iš Izraelio ir Palestinos teritorijų nebuvo išvyti.
Čia čia čia
Čia čia čia – vienas iš Lotynų Amerikos šokių.
Istorija
Čia čia čia pirmą kartą buvo pastebėta 1940 m. Kuboje. Šokio muzika buvo sukurta smuikininko bei kompozitoriaus Enrique Jorrin iš mambo ir rumbos muzikos. Čia čia čia pavadinimas buvo sukurtas pagal šokėjų batų kaukšėjimą į parketą.
Jauniausi pasaulio taurės laimėtojai – 9 metų 3 mėnesių 19 dienų amžiaus – Meida Kybartaitė ir 9 metų 5 mėnesių 30 dienų amžiaus Lukas Jasinevičius Dubajuje (Jungtiniuose Arabų Emiratuose) 2017 m. gruodžio 9 d. šoko Čia čia čia ir kitus 5 šokius.
Beathoven
Beathoven buvo Islandijos popmuzikos duetas, 1988 metais atstovavęs savo šaliai „Eurovizijos“ dainų konkurse. Grupę sudarė Stefanas Hilmarsonas (, vokalas) ir Sveriras Stormskeris (, fortepijonas, vokalas).
Duetas suburtas 1987 metais. Abu jo nariai buvo gana gerai žinomi savo šalyje: Sveriras – pianistas, o Stefanas – sėkmingas pop dainininkas.
1988 metais Islandijos nacionalinę atranką ir teisę dalyvauti „Eurovizijoje“ laimėjo duetas „Beathoven“ su komiško stiliaus daina „Þú og þeir (Sókrates)“, kurioje minimos net 17 visuomenei žinomų žmonių pavardės. Nepaisant pastangų būti originaliems, islandai „Eurovizijoje“ užėmė 16-ą vietą.
Grupė iširo 1989 m. Narys S. Hilmarsonas 1991 metais vėl dalyvavo „Eurovizijos“ dainų konkurse, šį kartą kaip dueto „Stefán & Eyfi“ narys.
Disenas-Štryzovas
Disenas-Štryzovas, arba Dešnas  – komuna Vokietijoje, Brandenburgo žemėje.
Disenas-Štryzovas yra Šprė-Neisės apskrityje, priklauso Burgo valdybai. Plotas – 19,72 km². Oficialusis kodas – 12 0 71 041.
Komuna dalijama į 2 kaimo apylinkes.
Gyventojai
Disene-Štryzove gyvena 980 žmonių (2019 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Centrinis stadionas (Gomelis)
Jame namų rungtynes žaidžia klubas FK Gomelʹ. Stadiono talpa 14,3 tūkst. žiūrovų.
Disenas-Štryzovas
Gyventojai
Komuna įeina į Sorbų gyvenamąją sritį – kultūrinę-teritorinę autonomiją. Laikantis Saksonijos ir Brandenburgo įstatymų, šioje srityje saugomos sorbų kalbos ir kultūra, todėl Disene-Štryzove oficiali kalba yra ne tik vokiečių, bet ir žemutinių sorbų.
Stanislovas Čiupurna
Stanislovas Čiupurna – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto dvaro maršalka, minimas nuo 1396 iki 1411 metų periodo dokumentuose.
Duomenų apie Stanislovą Čiupurną išliko mažai. Jo vardas keletą kartų sutinkamas Vytauto dokumentuose kaip jo dvaro maršalka, kaip Vytauto maršalka minimas 1404 metais taip pat Torno analisto. Matyt, jis buvo didžiojo kunigaikščio artimas sąjungininkas. Kaip liudininkas 1398 m. spalio 12 d. dalyvavo Salyno sutarties sudaryme, 1401 metais buvo vienas iš Vilniaus-Radomo sutarties autorių, 1411 metais dalyvavo Pirmos Torūnės taikos sudaryme.
Centrinis stadionas (Gomelis)
Istorija
Stadionas buvo pastatytas toje pačioje vietoje, kur stovėjo senasis Gomelio stadionas, pastatytas XX a. ketvirtame dešimtmetyje. 1999 m. senasis stadionas nugriautas, o naujasis atidarytas 2004 m.
Vienas rungtynes stadione yra sužaidusi Baltarusijos vyrų futbolo rinktinė.
Boguslavas Aleksandras Unichovskis
Boguslavas Aleksandras Unichovskis (? – 1697 m. birželis) – LDK valstybinis veikėjas.
Naugarduko žemės raštininkas 1678–1687 metais, Iždo Tribunolo deputatas 1683 metais, Lietuvos Tribunolo maršalka 1687 ir 1696 metais, Naugarduko vaivada 1689 metais, Trakų vaivada nuo 1689 metų.
Milda Šalaševičienė
thumb|left|Studijų metais Milda Šalaševičienė (1934 m. rugsėjo 19 d., Klabiniai, Ukmergės rajonas – 2017 m. liepos 20 d. Vilnius) – Lietuvos chemikė, išradėja-racionalizatorė, gamybininkė.
Biografija
1953 m. sidabro medaliu baigė Vilniaus mergaičių 2-ją gimnaziją (dabar Vilniaus Salomėjos Nėries gimnazija). 1958 m. baigė Vilniaus universitetą ir pradėjo dirbti Gelžbetoninių konstrukcijų gamyklos Nr. 3 Cheminės laboratorijos vadove. Dirbdama gamykloje sukūrė eilę inovatyvių technologijų silikatų, betono ir gelžbetoninių konstrukcijų chemijos srityje, aprobavo savo išradimus ir dalyvavo jų gamybos procese. Parengė ir pritaikė gamyboje naujo, atsparaus šalčiui betono gaminimo technologiją naudodama ypatingus priedus – oro įsiurbėjus. Kartu su statybininkais tiekė šį betoną Vilniaus televizijos bokšto statybai. Sukūrė dekoratyvų gelžbetonio konstrukcijų padengimo būdą atidengtos grūdėtos faktūros elementais. Ši technologija buvo naudota statant LSSR valstybinio Plano komiteto pastatą, viešbučius „Turistas“, „Lietuva“, Klaipėdos žvejų ligoninę ir kt. Išrado ir naudojo gamyboje: inovatyvią cemento kietinimo technologiją paremta įvairių priedų ir dekstrino klijų naudojimu, dekoratyvias grindų plyteles su marmuro elementais (pvz. Vilniaus parodų rūmų vidinis kiemas).
Regioninis Bresto sporto kompleksas
Regioninis Bresto sporto kompleksas  – daugiafunkcis stadionas Breste, Baltarusijoje.
Šiuo metu kompleksas labiausiai naudojamas futbolo rungtynėms ir jame namų rungtynes žaidžia klubas FK Dynama-Brest.
Istorija
Stadionas buvo pastatytas 1937 m. ir pavadintas „Spartako“ stadionu. 1972 m. jis pervadintas į „Dinamo“ stadioną, o 1996 m. kompleksas buvo renovuotas.
Kitas miesto „Dinamo“ stadionas buvo pastatytas 1989 m. ir šiuo metu jame žaidžia rezervinė klubo FK Dynama-Brest komanda.
Austrijos Nyderlandai
Austrijos Nyderlandai – administracinis-teritorinis Šventosios Romos imperijos vienetas 1581–1713 m. dabartinės Belgijos ir Liuksemburgo teritorijoje (Pietiniuose Nyderlanduose). Jį sudarė tam tikras skaičius feodalinių valstybių, kurias valdė Šventosios Romos imperijos Habsburgų dinastija.
Raida
1700 m. mirus Ispanijos karaliui Karoliui II, 1701–1713 m. Ispanija įsitraukė į Ispanijos įpėdinystės karą, po kurio ji visiškai pralaimėjo. 1713 m. Utrechto sutartimi jos valdoma teritorija Ispanijos Nyderlandai perėjo Habsburgų monarchijai ir tapo žinomi kaip Austrijos Nyderlandai. Tuo pat metu ši valda prarado ryčiausias savo teritorijas - didesniąją Gelderso kunigaikštystės dalį, kuri perėjo Prūsijai, Julichui ir Nyderlandams.
Kaunas plius TV
Kaunas plius TV – regioninis televizijos kanalas, transliavęs programą Kauno ir Vilniaus regionams 1993–1998 m.
Austrijos Nyderlandai
Raida
Šventoji Romos imperija mažai rūpinosi šiuo kraštu, išskyrus keletą atvejų. Habsburgas Karolis VI nusprendė išnaudoti šį priėjimą prie jūros ir netgi turėjo ambicijų vykdyti kolonizaciją, įkurdamas nesėkmingą Ostendo kompaniją, veikusią 1717-1731 m. kitas Habsburgas, Imperatorius Juozapas II 1781 m. pradėjo konfliktą su Nyderlandais, pareikalaudamas sugrąžinti kai kurias teritorijas (generalines žemes) ir nutraukti Šeldės blokadą. Taip jis siekė pagerinti Antverpeno būklę: šio ekonomika nesivystė po to, kai Nyderlandai uždarė Šeldės upę ir Antverpeno priėjimą prie jūros. 1784 m. dėl to įvyko trumpas Virdulio karas, kuris taip žinomas dėl to, kad vienintelis jo metu iššautas šovinys pataikė į virdulį. Po konflikto Nyderlandai atsisakė atidaryti Šeldę, tačiau kompensavo Antverpeno netektį išmokėdami 2 mln. guldenų.
Kaunas plius TV
Istorija
Pradėtas transliuoti 1993 m. birželio 4 d. iš Kauno. Pirmaisiais veiklos metais daugiausia transliavo palydovinių televizijų programas. Nuo 1993 m. gruodžio jų atsisakius, pradėta rengti ir transliuoti originalias laidas, kurias matė Kauno miesto ir rajono gyventojai. Nuo 1994 m. gegužės iki 1996 m. rugpjūčio televizija retransliuota Vilniui. Tuo metu televizija tapo koncerno EBSW dalimi.
José Clemente Orozco
thumb|right|240px| „Katarsis“, 1934 m. sienos tapyba Meksiko dailės akademijoje Chosė Klementė Oroskas (, 1883–1949 m.) – vienas žymiausių XX a. Meksikos tapytojų-monumentalistų.
Biografija
Chosė Klementė Oroskas gimė 1883 m. lapkričio 23 d. Sjudad-Gusmano mieste, Meksikos Chalisko valstijoje vidutinės klasės šeimoje. 1885 m. šeima persikėlė į Gvadalacharą ir 1890 m. − į Meksiką. Mokykla, kurioje mokėsi Oroskas, buvo netoli spaustuvės, kur dirbo iliustratoriai, pavyzdžiui, Chosė Gvadalupė Posada. Taip Oroskas susipažino su menu. Lankė vakarines klases San Karloso akademijoje. Tėvas norėjo, kad Oroskas taptų agronomu. 1897 m. jis pradėjo mokytis San Hacinto mieste žemdirbystės mokykloje. Vėliau mokėsi braižybos Prepatorijos mokykloje Meksike, tikėjosi tapti architektu, tačiau būdamas 17 metų neteko kairės plaštakos su dalimi riešo sprogus parakui laboratorijoje. 1905 m. jis įstojo į San Karloso akademiją pasiryžęs tapti tapytoju.
1910 m. Oroskas dalyvavo San Karloso akademijos studentų streike. Maždaug tuo metu mirė jo tėvas ir jis turėjo pats išsilaikyti finansiškai. Oroskas pradėjo dirbti iliustratoriumi radikalų laikraščiams El Imparcial ir El Hilo del Ahuizote. 1912 m. įkūrė nuosavą studiją. Sukūrė piešinių, įtakotų europietiško Jugendstil. Tuo metu Meksike nesiliovė revoliuciniai mūšiai, Oroskas 1915 m. persikėlė į Verakrusą ir po to − į Orisabą, Meksikos Verakruso valstijos miestą, kuris buvo generolo Venustiano Carranza kontrolėje. Oroskas dirbo iliustruotoju generolo rėmėjų laikraštyje La Vanguardia, kurį redagavo tapytojas Dr. Atl ir vienu metu jame korespondentu dirbo D. A. Sikeirosas. 1916 m. Oroskas buvo grįžęs į Meksiko miestą ir 1917 m. pasitraukė į JAV. Šie metai jam buvo nesėkmingi, jis gyveno San Franciske ir Niujorke, po to 1920 m. grįžo į Meksiką, kūrė karikatūras.
1922 m. Orosko kūrybą pagyrė amerikiečių žurnalistas Walter Pach, jis susilaukė vietos valdininkų dėmesio. 1923 m. švietimo ministras Jose Vasconcelos įkalbino jį prisidėti prie sienų tapybos Nacionalinėje Prepatorijos aukštojoje mokykloje, kur darbus jau buvo pradėjęs Diegas Rivera. Oroskas įstojo į menininkų sąjungą, įkurtą D. A. Sikeiroso. Orosko tapyba Prepatorijoje susilaukė pasipriešinimo: vieną kartą ją stabdė katalikiškų moterų organizacija, kitą kartą − dešiniųjų pažiūrų studentai. 1925 m. Oroskas buvo užsakytas tapyti Casa de los Azuelos sienose Meksike ir tais metais suorganizuota jo kūrybos paroda Bernheimo Jaunesniojo galerijoje Paryžiuje. 1926 m. dailininkas grįžo ir pertapė savo senesnę tapybą Prepatorijos mokykloje. 1927 m. Oroskas išvyko antrą kartą į JAV. Jis subūrė grupę meksikiečių dailininkų ir 1928 m. pradėjo sulaukti sėkmės Niujorke. thumb|right|240px| „Mirtis ir prisikėlimas“, 1943 m. 1930 m. Oroskas gavo primąjį užsakymą JAV − sukurti „Prometėjo“ freską Pomonos koledže Klermonte (Kalifornija). Po to sekė užsakymas Naujojoje Socialinių tyrimų mokykloje Niujorke. Šiuos kūrinius Oroskas atliko beveik už medžiagų vertės užmokestį. Padėtis pasikeitė, kai 1932 m. dailininkas gavo užsakymą Dartmuto koledže Nju Hempšire, kur sukūrė savarankiškos, Amerikos civilizacijos istorijos temos kūrinį. Pertraukoje darbe tris mėnesius pirmą ir paskutinį kartą Oroskas lankėsi Europoje. 1934 m. dailininkas grįžo į Meksiko miestą ir iškart buvo užsakytas tapyti Dailės akademijos pastate, kas rodo aukštą Orosko autoritetą. 1936 m. Oroskas persikėlė į Gvadalacharą vietos valdžios kvietimu. Jo dekoruoti objektai: Gvadalacharos universiteto lekcijų salė (1936), Gvadalacharos vyriausybės rūmai (1937), Kabanjaso ligoninė (1938–39), Gabino Ortiz biblioteka (Chikilpanas, Mičoakanas), Aukščiausiasis teismas (Meksikas) ir Jėzaus bažnyčia ir ligoninė (Meksikas, 1942–44). 1945 m. dailininkas išleido autobiografiją. 1946 m. Oroskas buvo apdovanotas Nacionaliniu prizu. Jis yra sukūręs molbertinių paveikslų, grafikos kūrinių. Dailininkas mirė netikėtai nuo širdies ligos 1949 m. rugsėjo 7 d. Meksike. Palaidotas Panteón Civil de Dolores. Jis, kartu su Diegu Rivera ir Sikeirosu, laikomas vienu iš trijų iškiliausių Meksikos XX a. tapytojų monumentalistų.
Kaunas plius TV
Istorija
Televizijos kanalas baigtas transliuoti 1998 m., kai jos kanalu ėmė transliuoti AR televizija.
Transliuotojas – Kauno sporto halė.
Nemanja Matić
Nemanja Matičius (g. 1988 m. spalio 21 d.) – Serbijos futbolininkas (gynybinio plano saugas). Didžiausią karjeros dalį praleido Anglijos Chelsea ir Manchester United klubuose. Kitados atstovavo Serbijos nacionalinei rinktinei.
Karjera
Nuo 2006 m. rungtyniavo FK Kolubara. 2007 m. persikėlė į Slovakiją, kur žaidė MFK Košice.
2009 m. pasirašė sutartį su Chelsea FC, tačiau buvo skolinamas SBV Vitesse.
Austrijos Nyderlandai
Raida
Juozapas II, veikiamas Švietimo epochos, siekė modernizuoti Pietinius Nyderlandus. Feodalines valstybėles jis norėjo pakeisti 9 moderniomis apskritimis, sekuliarizuoti švietimo sistemą, reorganizuoti religines bendruomenes. 1789 m. Brabante prasidėjo sukilimas, žinomas kaip Brabanto revoliucija, kurios metu Brabanto provincija paskelbta nepriklausoma. Jos pavyzdžiu pasekė kitos provincijos, išskyrus Liuksemburgą. 1790 m. jos bendrai sukūrė Jungtines Belgijos valstijas. Prie jų prisijungė ir Austrijos Nyderlandams nepriklausiusi Lježo vyskupystė.
Nemanja Matić
Karjera
2011 m. persikėlė į Portugaliją, kur atstovavo SL Benfica.
2014–2017 m. priklausė Chelsea FC, o 2017–2022 m. Manchester United.
Austrijos Nyderlandai
Raida
Tais pačiais metais Juozapo įpėdinis imperatorius Leopoldas II įvedė armiją ir numalšino sukilimą. Šventoji Romos imperija kontroliavo Nyderlandus iki 1794 m., kol kraštą okupavo Prancūzija.
Nemanja Matić
Karjera
2022 m. birželio 24 d. pasirašė vienerių metų trukmės sutartį su AS Roma.
Austrijos Nyderlandai
Provincijos
Austrijos Nyderlandus sudarė:
Kunigaikščiai ir vietininkai
Austrijos Nyderlandus valdė šie Austrijos erchercogai, kurie nominaliai titulavosi Burgundijos kunigaikščiais:
Austrijos Nyderlandai buvo valdomi vietininkų, kurie šiame administraciniame vienete atstovavo Burgundijos kunigaikščius:
Oranžerija
miniatiūra|250px|right|[[Raudondvario dvaras (Kaunas)|Raudondvario dvaro sodybos oranžerija, Kauno raj.]]
Oranžerija ( < orange, 'apelsinas') – atskiras šildomas pastatas arba pastato dalis su stikliniu stogu ir dideliais langais, skirtas šiltųjų kraštų augalams auginti.
Istorija
Pirmosios oranžerijos pasirodė antroje XVI a. pusėje Prancūzijoje ir buvo skirtos išsaugoti žiemai vasarinius vaisinius augalus. 1599 m. Leideno botanikos sode buvo pastatyta pirmoji stiklinė oranžerija su krosniniu apšildymu, leidusiu ištisus metus auginti egzotinius augalus. 1646 m. toks sodas atsidarė Amsterdame, ​​1714 m. – Paryžiuje. XVII–XIX a. tokie šiltnamiai buvo populiarūs turtinguose Europos dvaruose, kuriuose buvo auginami apelsinai ir kiti egzotiniai augalai. Pavyzdžiui, 1805 m. į Vieną atvykęs prancūzų gamtininkas B. de Saint-Vincent rašė apie įspūdį, kurį jam padarė vietinių aristokratų namai: „Man naujas įprotis pasirodė žavus: beveik visos aukštuomenės damos savo namus puošė oranžerijomis, kuriose net žiemą sklandė pačių rečiausių ir nuostabiausių augalų kvapai“. .
Pamažu oranžerijos ėmė puošti ir turtingesnių miestiečių namus: „Šiandien tai būtinas priedas prie bent kiek padoresnio sodo“, - rašė baronas Ernouf 1863 m. Tuo metu Prancūzijoje plito svetainių-oranžerijų mada, kurios pavyzdžiu galėtų būti oranžerija, aprašyta Emilio Zola romane „La Curée“ (1871).
Lietuvoje
Lietuvos dvaruose oranžerijos pradėtos statyti XIX a. pirmoje pusėje. XIX a. pabaigoje buvo įrengta Kretingos dvaro oranžerija. Kauno botanikos sodo oranžerija istoriją skaičiuoja nuo 1923 m. ir yra viena didžiausių Lietuvoje.
Tohoku universitetas
thumb|250px|right|Tohoku universitetas Tohoku universitetas ( 'Tōhoku daigaku', sutrumpintai – 'Tohokudai' ) – Japonijos nacionalinis universitetas, esantis Sendajuje, Mijagio prefektūroje, Honšiu saloje. Tai trečiasis seniausias iš Japonijos imperatoriškųjų universitetų, įkurtas 1907 m. (po Tokijo ir Kioto universitetų).
2009 m. universitete buvo 10 fakultetų, mokėsi 17949 studentai. Tai vienas iš prestižinių Japonijos universitetų, patenkančių į pasaulio geriausių universitetų penkiasdešimtuką pagal Global Universities Ranking, be to jis 102-as pagal QS World University Rankings. Ši mokslo įstaiga patenka tarp atrinktų Japonijos vyriausybės 13 universitetų, kuriuose įvestas tarptautinis mokymas. Šiuo metu universitete mokoma 30 specialybių anglų kalba.
Universitetui priklauso penki universitetiniai miesteliai:
Nemuno stadionas
„Nemuno“ stadionas arba Stadyion „Nioman“  – daugiafunkcis stadionas Gardine, Baltarusijoje. Šiuo metu kompleksas labiausiai naudojamas futbolo rungtynėms ir jame namų rungtynes žaidžia klubas FK Nioman Hrodna.
Istorija
15 000 vietų stadionas buvo pastatytas 1963 m. Nuo 2002 iki 2008 m. stadionas buvo renovuojamas ir sėdimų vietų skaičius sumažintas iki 8 500. 2009 m. vienerias namų rungtynes čia žaidė Baltarusijos vyrų futbolo rinktinė.
Belvju
Belvju  – greitai augantis miestas Kingo apygardos rytuose, Vašingtono valstijoje (JAV). Gyvena 122,3 tūkst. gyventojų (2010 m. duomenys).
Maladečinos rajonas
thumb|Rajono riboženklis thumb|Radaškonių panorama thumb|Baltarusių rašytojo [[Janka Kupala|Jankos Kupalos gimtasis namas Viazynkoje]]
Maladečinos rajonas – Baltarusijos administracinis teritorinis vienetas Minsko srities šiaurės vakaruose. Rajono centras – Maladečina.
Istorija
Įkurtas 1940 m. sausio 15 d. Priklausė Vileikos sričiai (1944 m. pervadinta Maladečinos sritimi), nuo 1960 m. – Minsko srities sudėtyje. 1960 m. prie rajono prijungtos 6 kaimo apylinkės ir Radaškonių miesto tipo gyvenvietė iš likviduoto Radaškonių rajono, 1962 m. – 14 kaimo apylinkių ir Valažino miestas iš likviduoto Valažino rajono (1965 m. Valažino rajonas atkurtas).
Belvju
Istorija
1869 m. Belvju įkūrė Viljamas Maidenbaueris (William Meydenbauer), o 1953 m. gyvenvietei buvo suteiktas miesto statusas. Apie 1940 m. Belvju buvo užmiesčio tipo gyvenvietė, beveik nevyko jokia plėtra. Nutiesus tiltą per Vašingtono ežerą, susisiekimas su šalimais esančiu Sietlu pagerėjo ir vietovė palaipsniui tapo priemiesčiu.
1963 m. atidarius antrąjį tiltą per ežerą, miestas pradėjo augti sparčiau. Nuo tada miestas tapo vienu didžiausiu valstijoje su nemaža aukštuminių pastatų panorama ir klestinčia verslo bendruomene.
Maladečinos rajonas
Geografija
Rajoną vakarų–rytų kryptimi kerta Vilniaus–Minsko, šiaurės–pietų kryptimi – Polocko–Lydos geležinkeliai. Plentai jungia Maladečiną su Vilniumi, Minsku, Vileika ir Valažinu.
Gyventojai
2009 m. surašymo duomenimis rajone gyveno 138 375 gyventojai. Iš jų 90,0 % buvo baltarusių, 6,8 % – rusų, 1,1 % – ukrainiečių, 0,6 % – lenkų, 1,5 % – kitų tautybių. Lietuviais užsirašė 67 arba 0,05 % gyventojų.
Administracinis suskirstymas
Rajoną sudaro Maladečinos miestas, Radaškonių miesto tipo gyvenvietė ir 12 kaimiškųjų apylinkių:
Miuncheno tarptautinis oro uostas
Miuncheno oro uostas (, IATA: MUC - ICAO: EDDM) – antras pagal dydį Vokietijos oro uostas (po Frankfurto). Pagal aptarnautų keleivių skaičių oro uostas yra 7 Europoje – 2015 m. jis aptarnavo 40 998 553 keleivius. Oro uostas yra 28,5 km į šiaurės rytus nuo Miuncheno, šalia Freizingo miesto.
2015 m. kovą oro uostas turėjo maršrutus 228 kryptimis 66 šalyse. Kiti oro uostai, aptarnaujantys daugiau nei 200 krypčių, yra Heathrow, Frankfurtas, Stambulas, Amsterdamas, Šarlio de Golio, Atlanta, Čikaga, Dalasas ir Dubajus.
Savo bazes Miuncheno oro uoste turi aviakompamijos Air Dolomiti, Condor, Lufthansa ir Lufthansa CityLine.
2016 metais Miuncheno oro uostas buvo išrinktas geriausiu Europoje ir trečiu geriausiu pasaulyje.
Spilvės oro uostas
Spilvės oro uostas (, taip pat vadinamas Rīgas Centrālā lidosta – „Rygos centrinis oro uostas“) – buvęs civilinis ir karinis oro uostas Latvijoje. Oro uostas įsikūręs 5 km į šiaurę nuo Rygos miesto centro. Aerodromas eksploatuojamas nuo Pirmojo pasaulinio karo. XX a. trečiame dešimtmetyje jis tapo pirmuoju tarptautiniu Rygos oro uostu. Atidarius Rygos tarptautinį oro uostą, 1986 m. reguliarus oro susisiekimas iš Spilvės oro uosto buvo nutrauktas.
Šiuo metu Spilvės aerodromas naudojamas bendrosios aviacijos skrydžiams, priimami iki 5,7 tonų masės orlaiviai, naudojama 1000 metrų pakilimo tako.
Istorija
miniatiūra|Spilvės oro uosto terminalo interjeras, 2 a.|alt=|255x255px miniatiūra|dešinėje|255px|Vokietijos avialinijos reiso Karaliaučius – Ryga – Talinas – Helsinkis tvarkaraštis, 1924 m.
Spilvės oro uostas pradėtas eksploatuoti I Pasaulinio karo metais. 1915 m. balandžio 15 d. aerodrome buvo dislokuotas Rusijos Imperijos Karo aviacijos 12 naikintuvų pulkas, skraidęs Moran, Sikorski ir Nieuport orlaiviais. Vėliau aerodrome buvo dislokuota žvalgybinė eskadrilė, skraidžiusi dviviečiais Voisin lėktuvais. 1918 m. Rygą užėmus bolševikams, 1918 m. gruodžio - 1919 m. vasario mėnesiais Spilvės aerodrome buvo dislokuota Raudonosios Armijos 1-oji aviacijos divizija. 1919 m. balandžio mėn. Rygą užėmus bermontininkams, Spilvės aerodrome buvo dislokuota Sachsenbergo eskadrilė. 1919 m. lapkričio mėn. išvadavus Rygą, Spilvės aerodrome likusiuose trijuose angaruose įsikūrė pagrindinė Latvijos karinių oro pajėgų bazė.
Reguliarūs keleivinio susisiekimo reisai pradėti XX amžiaus 3 dešimtmetyje.
1923–1925 m. oro uoste buvo įsikūrusi pirmoji Latvijos aviakompanija „Latvijas Gaisa Satiksmes Akciju Sabiedriba“, skraidžiusi į Taliną, Kauną, Klaipėdą, Berlyną ir Karaliaučių.
Nuo 1928 m. oro uostą reguliariais komerciniais reisais su Berlynu per Karaliaučių, Maskva per Smolenską ir Leningradu per Taliną sujungė Vokietijos ir Sovietų Sąjungos aviakompanija „Deruluft“. 1932 m. Lenkijos LOT pradėjo skrydžius iš Spilvės į Varšuvą per Vilnių ir į Helsinkį per Taliną. 1936 m. vokiečių aviakompanija „Lufthansa“ pradėjo skrydžius Berlynas – Karaliaučius – Kaunas – Ryga – Talinas – Helsinkis. 1937 m. Švedijos „AB Aerotransport“ (ABA) ir Sovietų Sąjungos „Aeroflot“ pradėjo maršrutą Stokholmas – Ryga – Velikije Luki – Maskva.
1937–1940 m. valstybinė aviakompanija „Valsts gaisa satiksme“ skraidė iš Spilvės į Liepoją, buvo planuojama atidaryti reisus į kitus Latvijos miestus.
1938 m. pagal architekto D. Zarinšo projektą pastatytas oro uosto terminalo pastatas.
1939 m. rudenį atidarytas Lietuvos oro linijų reisas Kaunas – Ryga.
Sovietų okupacijos metais Spilvės oro uostas buvo naudojamas kaip „Aeroflot“ bazė. Oro uostas smarkiai nukentėjo nuo karo veiksmų 1941 m. ir 1944 m.
Šeštajame dešimtmetyje įrengtas žiedinis riedėjimo takas, prailgintas pakilimo takas. 1956 m. pastatytas terminalas – reikšmingas stalininio ampyro pavyzdys.
Oro uoste iki XX amžiaus dešimtojo dešimtmečio veikė didelė aviacijos mokykla. Joje buvo rengiami pagrindinių sovietinių lėktuvų tipų – Il-18, Il-62 ir Tu-134 pilotai ir mechanikai.
Dabartinė eksploatacija
Spilvės aerodromas yra įtrauktas į Latvijos skrydžių vadovą „VFR Guide Latvia“. Greta dvejų senų angarų XXI a. I dešimtmetyje pastatytas naujas (3-asis) angaras, skirtas 4–5 orlaiviams (jame laikomi ultralengvieji ir akrobatiniai orlaiviai). Palydovinėse nuotraukose matomas didesnis angaras, skirtas talpinti iki 12 orlaivių, pradedant ultralengvaisiais ir baigiant Cessna 210. Aerodromo šiaurės rytuose esantis antrasis angaras yra naudojamas ultralengviesiems orlaiviams ir skraidyklėms.
Spilvės aerodromas taip pat naudojamas kaip pilotų mokymo bazė.
Oro uosto terminalo pastate įsikūręs Latvijos aviacijos muziejus.
David Alfaro Siqueiros
thumb|right|240px| Sienų tapyba Meksikiečių mokykloje [[Čilėje]] Davidas Alfaras Sikeirosas (, 1896–1974 m.) – vienas žymiausių XX a. Meksikos tapytojų-monumentalistų.
Kiūšiū universitetas
Kiūšiū universitetas yra vienas iš Japonijos imperatoriškųjų universitetų, įkurtas 1911 m. Nuo 1947 m. universitetas įgavo dabartinį pavadinimą, 2004 m. tapo nacionaliniu universitetu.
David Alfaro Siqueiros
Biografija
Davidas Alfaras Sikeirosas gimė 1896 m. gruodžio 29 d. Čihuahua mieste Meksikoje vidutinės klasės šeimoje. Tėvas buvo teisininkas, motina − politiko duktė. Sikeirosas mokėsi Meksiko Prepatorijos mokykloje ir po to San Karloso akademijoje iki 1913 m., kai persikėlė į Orisabą, Meksikos revoliucijos metu kontroliuotą generolo Venustiano Carranza. Sikeirosas prisijungė prie revoliucinių karinių pajėgų, 1914 m. tapo generolo Manuel D. Dieguez štabo nariu. 1917 m. Venustiano Carranza užėmė Meksiko miestą, pilietinis karas baigėsi 1919 m. ir Sikeirosas buvo išsiųstas studijuoti tapybos į užsienį su karinio kapitono laipsnio pajamomis. Europoje Sikeirosas susitiko su Diegu Rivera, persiėmė italų futurizmo idėjomis. 1921 m. Barselonoje publikavo vienkartinį žurnalą Vida Americana, kuriame pateikė savo mintis apie monumentaliąją tapybą.
1922 m. Sikeirosas grįžo į Meksiką. Tuometinis švietimo ministras José Vasconcelos parūpino jam sienų tapybos darbą Meksiko Prepatorijos mokykloje. Sikeirosas mokėjo teorizuoti, tačiau buvo techniškai silpnas menininkas ir šie jo darbai taip ir nebuvo baigti. Sikeirosas organizavo pirmąją Meksikos menininkų sąjungą. Po to apleido meną, organizavo kalnakasių profsąjungą. Galų gale tapo Meksikos profsąjungų federacijos sekretoriumi. Prie dailės sugrįžo, kai 1930 m. už politinį aktyvumą buvo pasodintas į kalėjimą. Po to 1 metus gyveno su policijos priežiūra. Tuo metu Meksikoje filmą Qui Viva Mexico! kūrė Sergejus Eizenšteinas ir menininkai susitiko. Sikeirosas iš susitikimo išvystė naują monumentaliosios tapybos teoriją, pagal kurią dailėje reikėtų vaizduoti judesį ir kelias perspektyvas kaip kine.
1932 m. Sikeirosas keliavo į JAV, kūrė sienų tapyba Los Andžele. Po to pabuvojo Urugvajuje ir Argentinoje, 1934 m. grįžo į Meksiką, kur tapo „Aktyvistų prieš fašizmą ir karą lygos“ prezidentu. Sikeirosas, nors ir neturėjo atlikęs nei vieno darbo Meksikoje, kritikavo Diegą Riverą, kurio neapkentė. 1936 m. Sikeirosas keliavo į Niujorką, įsteigė meno dirbtuves, kuriose vienas mokinių buvo Džeksonas Polokas. 1936 m. pabaigoje Sikeirosas grįžo į Meksiką ir dalyvavo pilietiniame kare respublikonų pusėje iki 1939 m. Pasak jo paties, jis iškilo iki pulkininko-leitenanto ir brigados vado rangų. Šiomis versijomis yra abejojama. 1939 m. jis sukūrė pirmą monumentaliosios tapybos kūrinį Meksikoje − Elektrikų sąjungoje Meksiko mieste. Sikeirosas buvo komunistų partijos narys ir diktuojamas iš komunistinės TSRS. 1940 m. su būriu sėbrų organizavo pasikėsinimą į L. Trockį, principinį ideologinį Stalino varžovą. Pasikėsinimas nepavyko, Sikeirosas turėjo bėgti iš Meksikos, vizą į Čilę jam parūpino Pablas Neruda. 1944 m. Sikeirosas grįžo į Meksiką, jam buvo atleista ir jis užsakytas atlikti monumentaliosios tapybos Meksiko dailės akademijoje, kur jau darbų buvo atlikę Diegas Rivera ir Chosė Klementė Oroskas. thumb|right|240px| „Naujoji demokratija“, 1947 m., Meksiko dailės akademija 1950 m. Sikeirosas atstovavo Meksiką Venecijos bienalėje ir laimėjo antrąjį prizą ne italų menininkams. 1952 m. sukūrė sienų tapybą De la Raza ligoninėje Meksiko mieste ant išlenktos sienos. 1959-60 m. lankėsi Kuboje, F. Kastro revoliucijos minėjimuose. Po to keliavo į Venesuelą, kur viešai užsipuolė Meksikos prezidentą prieš šiam atvykstant oficialaus vizito. Grįžus į Meksiką 1961 m. Sikeirosas buvo suimtas ir nuteistas 8 metams kalėti, 1964 m. paleistas dirbti ties sienų tapyba Gamtos istorijos muzejuje Meksike. 1967 m. jis buvo apdovanotas Lenino taikos prizu, 1968 m. išrinktas pirmuoju Meksikos menų akademijos prezidentu.
Davidas Alfaras Sikeirosas mirė 1974 m. sausio 6 d. Meksikos mieste Kuernavaka. Palaidotas Panteón Civil de Dolores Meksiko mieste. Kartu su Diegu Rivera ir Orosku jis laikomas vienu iš trijų iškiliausių XX a. Meksikos tapytojų monumentalistų, tačiau tiek talentu, tiek technika nusileidžiančiu šiems dailininkams. Sikeirosas yra nutapęs molbertinių paveikslų.
Višnivecų rūmai
Višnivecų rūmai  – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščių Višniaveckių tėvonija ir pagrindinė rezidencija. Rūmai stovi Višnivecų kaime, Ternopilio srityje, Ukrainoje.
Apžvalga
Vietoj medinės, apsauginės pilies kunigaikštis Jeremijus Mykolas Višniaveckis, Abiejų Tautų Respublikos karinis ir politinis veikėjas, Rusios vaivada pastatė dviejų aukštų rūmus su kampiniais triaukščiais bokštais (architektas J.B. Deprė). Vėliau rūmai buvo perstatyti. Dabartinę išvaizdą rūmai įgavo nuo XVIII amžiaus pabaigos.
Istorija
thumb|200 px|right|Napoleonas Orda. Višnivecų rūmai (XIX a.)
1395 m. ATR kunigaikščio Algirdo ir jo antrosios žmonos Julijonos Tverietės sūnus Kaributas Višnivecuose, kuriuos jam perdavė valdyti Vytautas Didysis, ant Horynės upės dešiniojo kranto pastatė pirmą medinę pilį. Nuo šių metų pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose ir buvo paminėti Višnivecai.
Totoriai XV–XVI a. medinę Višnivecų pilį puolė dvylika kartų. Pilis nukentėjo.
XV amžiuje Zbaražo žemės valdytojo Mykolo Zbaražiečio, kuris laikomas Višniaveckių giminės pradininku, nurodymu ant kairiojo Horynės kranto buvo pastatyta nauja pilis. 1530 m. šalia pilies iškilo Kristaus Žengimo į dangų cerkvė. 1640 m. kunigaikštis Jeremijus Mykolas Višniaveckis pilį rekonstravo: ji tapo kvadratine su gynybiniais bastionais kampuose. Chmelnickio sukilimo metu Višnivecai buvo užimti ir sugriauti kazokų, vėliau totorių.
1730–1744 m. Mykolas Servacijus Višniaveckis kartu su žmona Tekle Radvilaite taip pat rekonstravo bastioninius rūmus. Įrengė rezidenciją, didžiulį parką. Buvo atskirta Kristaus Žengimo į dangų cerkvė. Minėtoje cerkvėje palaidotas legendinis iš šių vietų kilęs kazokų vadas kunigaikštis Dmitro Višniaveckis – Baida iš Gediminaičių dinastijos.
Mirus Mykolui Servacijui Višniaveckiui Višnivecai vedybų keliu atiteko Mniškoms.
Nuo 1852 m. iki 1917 m. Višnivecų rūmai priklausė apie dešimčiai skirtingų valdytojų. XX amžiaus pradžioje rūmų savininku tapo generolas Pavelas Demidovas, kuris Kijevo architekto Vladislovo Gorodeckio pagalba rūmus remontavo. Rūmai smarkiai nukentėjo I pasaulinio karo metu. 1944 m. rūmai ir šalia veikęs vienuolynas beveik visiškai sudegė. Po II pasaulinio karo rūmuose veikė biblioteka, kultūros namai, technikos mokykla.
Nuo 2005 m. Višnivecų rūmų – parko kompleksas įrašytas į saugomų Ternopilio rūmų ir pilių sąrašą. 2007 m. iš rūmų iškelta biblioteka, veikę klubai. Rūmai baigti rekonstruoti 2014 m.
Architektūra
Rūmų ansamblį sudaro rezidentiniai pasagos plano rūmai su dviem fligeliais, dveji vartai ir XVIII a. parkas. Rūmai vėlyvojo baroko arba klasicizmo. Višniaveckiai ir vėlesni šeimininkai šiuose rūmuose turėjo ypatingai garsią paveikslų galeriją, kurioje buvo Lenkijos ir Lietuvos karalių, kunigaikščių ir magnatų portretų. Tačiau XIX a., keičiantis rūmų savininkams, paveikslai buvo išvežti ir išparduoti.
2012 m. Afrikos Tautų taurės atranka
'''2012 m. Afrikos Tautų taurės atranka''' – futbolo turnyras, kurio metu atrinkotos komandos, į 2012 m. Afrikos Tautų taurės čempionatą Gabone ir Pusiaujo Gvinėjoje.
Višnivecų rūmai
Reikšmė
Višnivecų rūmai įtraukti į Lietuvai reikšmingų nekilnojamojo kultūros paveldo objektų, esančių dabartinės Ukrainos Respublikos teritorijoje, inventorinį sąrašą.
2012 m. Afrikos Tautų taurės atranka
Į čempionatą patenka kiekvienos grupės nugalėtoja, grupėje K antrą vietą užėmusi komanda ir dar dvi geriausios antras vietas užėmusios komandos.
Višnivecų rūmai
Reikšmė
Višnivecų rūmuose yra apsilankęs rašytojas Onorė de Balzakas.
2012 m. Afrikos Tautų taurės atranka
F grupė
pasitraukė prieš turnyro pradžią.
Višnivecų rūmai
Reikšmė
Višnivecų rūmus kaip Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir vėliau Abiejų Tautų Respublikos paveldą tyrinėjo Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarė Birutė Valionytė.
2012 m. Afrikos Tautų taurės atranka
H grupė
<div id="Côte d'Ivoire v Burundi">
Vitebsko centrinis sporto kompleksas
Vitebsko centrinis sporto kompleksas  – daugiafunkcis stadionas Vitebske, Baltarusijoje. Šiuo metu kompleksas labiausiai naudojamas futbolo rungtynėms ir jame namų rungtynes žaidžia klubas FK Vitebsk.
Višnivecų rūmai
Galerija
thumb|500 px|center|Višnivecų rūmų panorama iš fasadinės pusės
Vitebsko centrinis sporto kompleksas
Istorija
Stadionas buvo pastatytas 1937 m. ir vadintas Dinamo vardu. 1950 m. stadionas buvo statomas iš naujo po II pasauliniame kare patirtų sugadinimų. Nuo 1998 iki 2001 m. stadionas buvo renovuotas ir pervadintas centrinio sporto komplekso vardu.
2012 m. Afrikos Tautų taurės atranka
J grupė
---
Afrikinis amarantas
Afrikinis amarantas (Lagonosticta rubricata) – astrildinių (Estrildidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti amarantų (Lagonosticta) genčiai.
Lefty O'Doul
Frensis Džozefas O’Dulas, pravardė Leftis (, pravardė Lefty 'kairys', 1897 m. kovo 4 d. San Fransiskas, JAV – 1969 m. gruodžio 7 d. San Fransiskas, JAV) – beisbolo žaidėjas, 1919–1934 m. 11 sezonų žaidęs Pagrindinėje beisbolo lygoje.
Jaunystėje O’Dulas Pagrindinėje lygoje daugiausia žaidė kaip lauko puolėjas. Pravardę „Leftis“ jis gavo dėl to, kad buvo kairiarankis. Du kartus (1929, 1932) laimėjo Nacionalinės lygos mušimo čempionatą. Pagal mušimų vidurkį Leftis O’Dulas beisbolo istorijoje užima ketvirtą vietą – per savo karjerą atmušė ,349. Jo 1929 m. pasiektas ,398 vidurkis 2009 metais, vertinant viename sezone pasiektus rezultatus, užėmė 30-ą vietą.
Pagrindinė beisbolo lyga
L. O’Dulas vien 970-yje Pagrindinės lygos rungtynių atliko 1140 mušimų, 113 namų bazės bėgimų ir 542 bėgimus po kamuoliuko mušimo. Jo karjeros mušimo vidurkis yra ,349.
Ramiojo vandenyno pakrantės lyga
Baigęs karjerą Pagrindinės lygos komandose, L. O’Dulas grįžo į gimtąjį kraštą ir tapo San Fransisko „Seals“ treneriu – šias pareigas ėjo 1937–1951 m. Vėliau jis vadovavo kitoms Ramiojo vandenyno pakrantės lygos komandoms ir tapo vienu sėkmingiausių vadovų šios lygos istorijoje.
Tais metais tarp jo auklėtinių buvo būsimasis Nacionalinės beisbolo šlovės salės narys Džo Dimadžijas.
Ramiojo vandenyno pakrantės lyga Leftį O’Dulą įtraukė į savo Šlovės salę.
Japonija
L. O’Dulas prieš Antrąjį pasaulinį karą ir po jo (1934–1953 m.) dažnai vyko į Japoniją. Ten japonų žaidėjams jis rengė beisbolo stovyklas ir 1935 m. vietinę beisbolo komandą Niujorko „Giants“ garbei pavadino Tokijo „Giants“; japonų komandos aprangos spalvos buvo parinktos pagal šią Niujorko komandą. Po mirties, 2002 m., Leftis O’Dulas buvo įtrauktas į Japonijos beisbolo šlovės salę.
Frensis Džozefas „Leftis“ O’Dulas mirė San Fransiske 1969 m. gruodžio 7 d.
Spartako stadionas (Mogiliavas)
Spartako stadionas  – futbolo stadionas Mogiliave, Baltarusijoje.
Jame namų rungtynes žaidė klubas FK Dnepr Mogilëv (iki 2019 m.), 2019 m. FK Dniapro. Stadiono talpa 7 350 žiūrovai.
Istorija
Stadionas buvo pastatytas 1956 m. ir nuo pradžių naudotas FK Dnepr Mogilëv klubo rungtynėms.
Taip pat anksčiau stadionas buvo naudojamas Baltarusijos moterų futbolo rinktinės rungtynėms.
AS Port
AS Port bei AS Port Djibouti, o pilnu pavadinimu žinomas kaip Association Sportive du Port – profesionalus Džibučio futbolo klubas, rungtyniaujantis aukščiausioje šalies lygoje. Įsikūręs šalies sostinėje Džibutyje.
Namų rungtynes žaidžia Džibučio nacionaliniame stadione, o kitaip vadinamame El Hadj Hassan Gouled Aptidon stadione, kuris talpina 20 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Nuo 1983 m. rungtyniavo Pirmame divizione (aukščiausioje šalies lygoje).
Daugkartiniai šalies čempionai ir Džibučio futbolo taurės laimėtojai. Atstovavo šaliai Afrikos žemyno turnyruose.
Hokaido universitetas
thumb|250px|left|Universiteto muziejus
Hokaido universitetas (, 'Hokkaidō daigaku') – valstybinis universitetas Japonijoje, vienas iš imperatoriškųjų universitetų, esantis Sapore, Hokaido prefektūroje. Pagrindinis Saporo universitetinis miestelis driekiasi apie 2,4 km nuo geležinkelio stoties. Hakodate (函館市) universitetinis miestelis yra pietinėje Hokaido salos dalyje. Ši mokslo įstaiga laikoma viena iš prestižinių šalyje.
Hokaido universitetas dabartinį pavadinimą turi nuo 1947 m. 2004 m. įgavo nacionalinio universiteto statusą. Tarp geriausių pasaulio universitetų 2010 m. užėmė 175 vietą (QS World University Rankings).
Estergomas
Estergomas (, vok. Gran) – miestas šiaurės Vengrijoje, Komaromo-Estergomo medėje, dešiniajame Dunojaus krante, Slovakijos pasienyje, 46 km į šiaurės vakarus nuo Budapešto. Mašinų gamybos („Suzuki“ gamykla), popieriaus pramonė. Prie Estergomo kasamos rusvosios anglys.
Architektūra
Miestas išlaikęs būdingą viduramžišką architektūrą, yra X a. tvirtovės, romaninio ir ankstyvosios gotikos stiliaus karaliaus rūmų (XII–XIII a.) griuvėsiai, klasicistinė šv. Onos bažnyčia (1828 m.) ir katedra (1856 m.) su renesansine Bakoco koplyčia (1507 m.).
Istorija
X–XIII a. Estergomas buvo Vengrijos karalystės sostine.
Lisipas
thumb|200px|[[Farnezės Herkulis|Farnezės Heraklis, rom. kopija, Neapolio nacionalinis archeologijos muziejus.]]
Mopanas
Mopanas  – upė Gvatemaloje ir Belize; viena iš Belizo upę sudarančių upių. Prasideda Gvatemaloje, Peteno departamente, teka daugiausia šiaurės rytų kryptimi, sudaro meandras. Į šiaurę nuo San Ignasijo susilieja su Makalio upe ir sudaro Belizo upę.
Lisipas
Lisipas  – IV amžiuje pr. m. e. gyvenęs graikų skulptorius, vėlyvojo klasikinio laikotarpio atstovas. Kartu su Skopu ir Praksiteliu laikomas vienu iš geriausių Senovės Graikijos klasikinės epochos skulptorių, davusių įtaką helenizmui. Dirbo Aleksandro Didžiojo dvare, turėjo ir savo mokyklą. Sukūrė daug dievų ir žmonių skulptūrų, tarp jų – Aristotelio, Aleksandro Didžiojo, Sokrato ir Platono biustai.
Mopanas
Upė yra svarbus geriamojo vandens šaltinis regione. Prie Mopano įsikūrę Melčor de Menkoso (Gvatemala) ir Benke Vjecho del Karmeno (Belizas) miestai. Be to, Mopano baseine gausu majų miestų liekanų (Šunantuničas, La Blanka, Holtunas, Iškunas).
Lisipas
Gyvenimas ir kūryba
Lisipas gimė Sikijone apie 390 m. pr. m. e. Savarankiškai išmoko skulptūros meno, studijavo Polikleto „Doriforą“. Visos jo skuptūros buvo išlietos iš bronzos. Buvo Argo mokyklos vadovas, dirbo Aleksandro Didžiojo dvare. Karalius tik jam vienam buvo davęs teisę liedinti jo bronzinius biustus. Lisipas buvo labai darbštus, gyveno tik iš savo meno. Iš kiekvieno už kūrinį gaunamo honoraro jis atidėdavo į taupyklę po vieną aukso monetą; po jo mirties turto paveldėtojas rado jų 1500. Pagal kitus šaltinius, jis mirė skurde, nes niekaip negalėjo pabaigti vienintelio kūrinio.
Lisipas buvo kitų pažiūrų į žmogaus kūno proporcijas. Išsiskyrė natūralizmu, ypač perteikdamas plaukus ir akis, taip pat kiek ištemptomis proporcijomis. Polikleto skulptūros buvo stambesnės, sunkesnės, o Lisipo – grakštesnės, lengvesnės. Kitas Lisipo nuogų vyrų statulų bruožas – jie nebestovi tvirti ir sustingę, o atrodo tarsi judėtų; čia viskas lengvesnių formų, atrodo lanksčiau, kūnai lieknesni, galvos mažesnės. Tačiau labiausiai Lisipas nusipelnė tuo, kad statuloms, kurios anksčiau buvo stambios ir plačiapetės, suteikė trečią, gilumo, matmenį; jos tiesė rankas ir ėjo. Aleksandro Didžiojo biustuose pabrėžė kūno grožį ir karaliaus dvasingumą.
Jo mokinys Charesas sukonstravo Rodo kolosą – vieną iš septynių pasaulio stebuklų.
Konvojinis gelbėjimo laivas
Konvojinis gelbėjimo laivas  – Antrojo pasaulinio karo laikų pagalbinis laivas, skirtas gelbėti konvojų nuskandintų laivų įguloms. Paprastai tai buvo mažo tonažo krovininiai laivai, turėję vietų keleiviams pervežti. Pritaikydami gelbėjimo paskirčiai tokius laivus perstatydavo.
Gelbėjimo laivų pritaikymas
Tinkamus laivus perstatant į gelbėjimo laivus paprastai atlikdavo šiuos pakeitimus:
Panaudojimas
Praktikoje eskortiniai karo laivai gelbėjo kur kas dažniau nei 25 %, kaip turėtų būti atsitiktinai nuskandinant laivą keturių laivų kolonoje, kadangi dalis prekybinių laivų atsisakydavo atsilikti nuo ginamo konvojaus, sustoti ir gelbėti išlikusius žmones, tuo pačiu metu tampant nejudamu taikiniu povandeninių laivų torpedoms. Be to, prekiniai laivai nebuvo pritaikyti manevruoti gelbstint žmones iš vandens. O bandantys gelbėti laivai mažai ką galėdavo padaryti, nes neturėdavo reikiamos įrangos.
Gelbėjimu užsiimantys karo laivai nustodavo ginti nuo povandeninių laivų ar aviacijos likusį konvojų.
Pirmasis specialiai įrengtas konvojinis gelbėjimo laivas į rikiuotę stojo 1941 m. sausio mėnesį. Stingant konvojinių gelbėjimo laivų vietoj jų kartais naudodavo didelius jūrinius vilkikus ar pritaikytus žvejybinius tralerius.
Gelbėjimo laivai paprastai plaukdavo vienos iš centrinių kolonų gale. Iš tokios pozicijos gelbėjimo laivas galėdavo pastebėti atsiliekančius sugadintus ar skęstančius konvojaus laivus ir pasukti link jų.
Be gelbėjimo ir išgelbėtųjų priežiūros priemonių gelbėjimo laivai turėdavo ir aukštų dažnių radijo pelengatorius, kurie padėdavo aptikti povandeninius laivus. Gelbėjimo laivo vieta kolonos gale sudarydavo trianguliacijai gerą bazę su palydos lyderiu, paprastai plaukiančiu konvojaus priekyje.
Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos buvo pastatyta ar perstatyta 30 gelbėjimo laivų, kurie dalyvavo 797 konvojuose ir išgelbėjo 4194 žmones iš 119 laivų. Buvo nuskandinti 6 konvojiniai gelbėjimo laivai.
Panariai
Panariai (panare iš tupių k. „draugas“, sav. e'ñepá) – indėnų tauta, priskiriama karibams, gyvenanti vidurio Venesueloje, dešiniajame Orinoko krante, prie jo intakų Kučivero ir Suapurės (Amazonės ir Bolivaro valst.). Skirstosi į šiaurinę ir pietinę grupes, kurios tarpusavyje mažai bendrauja ir kalba skirtingomis tarmėmis. Populiacija – virš 4000 žmonių. Panarių kalba priklauso karibų kalbų šeimai, dauguma vyrų taip pat kalba ispaniškai. Puoselėja tradicinę tikybą. Verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (manijokai, kukurūzai, bananai, vaisiai, tabakas, medvilnė), žvejyba (ypač šiaurės panariai), rankiojimu, laiko vištas, šunis, asilus (krovinių gabenimui). Medžioklė, ypač paplitusi tarp pietų panarių, nustoja savo reikšmės. Su kreolais išsimaino pintus dirbinius į geležinius ginklus, aliuminius indus, šaunamuosius ginklus ir kt. Panarių bendruomeniniai namai apskriti, su stogu ligi žemės. Šalia būsto – stoginė kasdieniams darbams, joje taip pat apnakvindinami svečiai. Tradicinis rūbas – medvilninis strėnraištis.
Pagrindinis ūkinis-visuomeninis vienetas – kuopa iš 35–90 žmonių, sudaryta iš didžiųjų šeimų, drauge praleidžiančių liūčių laikotarpį dviejuose didžiuosiuose namuose. Sausuoju laikmečiu šeimos gyvena klajokliškai. Poligamija reta (dažniausiai sororatas). Giminė vedama iš abiejų sutuoktinių. Santuoka dažniausiai matrilokalinė. Panariai išlaikę mitologiją, šamanizmą.
XX a. aštuntajame dešimtmetyje iškeldinus panarius iš kalnų sričių, padažnėjo ryšiai su kreolais, paspartėjo nutautėjimas.
Termikas
Termikas ( – šiltas, karštas) – aukštyn kylantis šilto oro srautas, susidarantis vykstant terminei konvekcijai.
Formavimasis
thumb|355x355px|Terminės konvekcijos modelis. Raudoni atspalviai vaizduoja šiltas kylančio oro sroves, tamsiai mėlyni – šaltą besileidžiantį orą. thumb|Termiko formavimosi pavyzdys |alt=1. Įšilęs žemės paviršius; 2. Kylantis šilto oro srautas (termikas) 3. Besileidžiantis šaltas oras A. Kamuolinis debesis|308x308pxVasarą nuo įšilusių Žemės paviršiaus plotų įšyla ir oras, jo tankis sumažėja, todėl šiltas oras priverstas kilti į viršų, o šaltesnis ir tankesnis oras leistis žemyn. Šie kylantys ir besileidžiantys oro srautai sudaro uždarą konvekcinę gardelę. Šiltas bei pakankamai drėgnas oras kildamas aukštyn adiabatiškai vėsta, todėl vandens garai pakilę į atitinkamą aukštį kondensuojasi taip sudarydami kamuolinius debesis. Šie konvekciniai debesys pradeda formuotis priešpiet, vėliau jie pamažu storėja, kol vakarop išnyksta arba pamažu sklaidydamiesi virsta sluoksniais kamuoliniais (Sc) debesimis. Pradinėje kamuolinio debesies formavimosi stadijoje termikai būna labai silpni, o sklandymui tinkamos sąlygos atsiranda tik po vidurdienio. Jeigu oras visame konvekciniame sluoksnyje oras būna pakankamai sausas, tuomet gali formuotis tik sausi termikai. Tai reiškia, kad šiltos oro srovės bus, tačiau kamuoliniai debesys nesiformuos. Palankios sąlygos sausiems termikams formuotis esant arti anticiklono centro, kurioje būna ženkli slūgimo inversija. Termiko skersmuo siekia 200–300 metrų, o kartais gali būti ir didesnis. Vertikalus greitis termiko šerdyje gali siekti net iki 30 m/s. Jei atmosferos stratifikacija yra pastovi, tai yra, kai oro temperatūra kylant į viršų didėja, konvekcija nevyksta. Termikų intensyvumas priklauso nuo įšilusio nuo paklotinio paviršiaus oro ir aplinkinio oro temperatūros skirtumo. Kuo didesnis šių temperatūrų skirtumas, tuo aukštyneigis oro srautas būna stipresnis. Paklotinio paviršiaus įšilimą lemiantys parametrai:
Debesų įtaka
Sluoksninių formų debesys, dengiantys didelę dangaus dalį, mažina saulės radiaciją, galinčią pasiekti žemės paviršių, todėl slopina termikų veiklą. Tačiau, nepaisant ribotos saulės šilumos prietakos ar silpno Žemės paviršiaus įšilimo (pavyzdžiui įsiveržus poliarinių platumų oro masei), gali pasitaikyti netikėtai geros skriejimo sąlygos.