cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gintaras Varnas
Biografija
1980–1983 m. dirbo scenos darbininku ir režisieriaus padėjėju Lietuvos rusų dramos teatre. 1984–1986 m. – mėgėjiškos teatro studijos režisierius, 1987–1988 m. – režisieriaus asistentas Kauno valstybiniame dramos teatre. Išgarsėjo 1988 m. įkūręs „Šėpos“ teatrą, kuriam vadovavo iki 1992 m.
1988–1993 m. studijavo teatro režisūros specialybę Lietuvos muzikos akademijos Teatro fakultete (kurso vadovai – Jonas Vaitkus ir Rimas Tuminas). 1994–1997 m. magistrantūros ir meno aspirantūros studijos Lietuvos muzikos akademijos Teatro fakultete, kur 1997 m. įgijo menų magistro laipsnį. LMTA profesorius ir Teatro fakulteto Tarybos pirmininkas.
1989–2004 m. – laisvai samdomas režisierius. Nuo 2004 m. pavasario iki 2007 m. gruodžio mėn. – KVADT meno vadovas.
Stažavosi užsienyje, dalyvauja nepriklausomuose projektuose. 2007 m. pabaigoje įkūrė teatrą „Utopia“.
Šventosios senovės gyvenvietė
Šventosios senovės gyvenvietė – archeologinė vietovė vakarų Lietuvoje, Baltijos jūros pakrantėje, Palangos savivaldybėje, tarp buvusių Šventosios ir Kunigiškių kaimų. Atkasta XX a. vid. nusausinus pelkę.
Čia rastos 42 akmens amžiaus gyvenvietės, iš kurių didesnė dalis priklausė Narvos kultūrai (3 tūkstantmetis pr. m. e.), kitos – Pamarių kultūrai (3–2 tūkstantmečiai pr. m. e.) bei abiem kultūroms. Pamarių kultūra paprastai sudaro viršutinį kultūrinį sluoksnį.
Radiniai
Narvos kultūros radiniai: Rasta daug vertingų radinių: žvejybos reikmenų (medinių bučių, irklų, luotų, butinių, tinklų iš liepos karnos, žievinių plūdžių), žuvų ašakų, žvėrių kaulų, medžioklės ginklų (iečių su titnaginiais ir kauliniais ietigaliais, lankų, strėlių su titnaginiais, rečiau mediniais antgaliais), medinių namų apyvokos daiktų (šaukštų, geldų, titnago gremžtukų, menturių, gramdukų), papuošalų (gintarinių kabučių, sagčių, karolių, grandžių, taip pat amuletų iš žvėrių dantų ir ilčių), apeiginių rykų (~2 m ilgio stulpinė figūra su žmogaus galva, 2 apeiginės lazdos iš briedžio rago, lingės galvutės pavidalo apeiginio samčio rankena). Atkasta gintaro dirbtuvė su žaliava ir ruošiniais. Joje gaminti kabučiai ir sagutės šiauriečiams, gyvenusiems dabartinėje Estijos, Suomijos, Novgorodo srities teritorijose. Narvos kultūros žmonės gintaro sakų gabalėlyje pragręžę skylutę, turėjo pakabuką, gamino sagutes, figūrėles, gintarinius vamzdelinius karolius, nors norint išgauti vamzdelio formą iš gintaro gabalėlio reikėjo įdėti nemažai pastangų. Tuo metu nebuvo vertinami margaspalviai gintarai, bet ypač patiko vienspalvis, lygus, medaus spalvos gintaras. Būdinga mažai ornamentuota keramika, molyje gausu sraigių priemaišų. Būstai stulpinės statybos, keturkampiai, su pėdžių eilute per vidurį.
Pamario kultūros radiniai: Plokščiadugnė virvelių, eglučių ir gnaibytų įspaudėlių ornamentu puošta keramika (puodynės, įvairios taurės, amforos, pailgi bei apskriti dubenėliai), taip pat rasti akmens dirbiniai (įtveriamieji bei vienas laivinis kirviai, gremžtukai, peiliai, tinklo pasvarai, trikampiai ir širdiški titnaginiai strėlių antgaliai), mediniai rakandai (geldos, kūlės), papuošalai (gintariniai kabučiai, grandys, skridiniai, karoliai).
Kiek tolėliau aptikta užtvanka žuvims gaudyti – 32 m ilgio aptvaru, suręstu iš dviejų eilių poromis sukastų kuolų, apjuostų gulsčiomis kartimis. Taip pat rasti 3 žmonių žandikauliai (priskiriami europidų antropologinei rasei). Prie Šventosios upės rastas žalvario amžiaus pjautuvas.
Hailuotas
thumb|75px|Hailuoto herbas|left thumb|Hailuotas žemėlapyje Hailuotas – sala Baltijos jūroje, prie Suomijos krantų. Priklauso Suomijai, sudaro savivaldybę Oulu provincijoje. 2007 m. saloje gyveno 1000 gyventojų. Plotas – 196,56 km². Sala nuolat kyla dėl poledyninės izostazijos. Ji iškilo iš vandens prieš ~1700 m., prieš 200 m. susijungė dvi pagrindinės dalys – Santonen ir Hanhinen, ateityje ji susijungs su žemynu.
Skylėtbudė
Skylėtbudė (Polyporus) – kempininių grybų gentis. Auga ant negyvų lapuočių medžių, retai ant spygliuočių.
Vestfalijos taika
thumb|300px|right|„Vestfalijos (Miunsterio) taikos sutarties sudarymo priesaika“, dail. ([[Gerard ter Borch)]] Vestfalijos taika, serija sutarčių, per 1648 metus sudarytų tarp Trisdešimties metų kare (1618–1648 m.) kariavusių valstybių Miunsteryje ir Osnabriuke (tarp Ispanijos ir Nyderlandų, tarp Šventosios Romos imperijos ir Prancūzijos, tarp Šventosios Romos imperijos ir Švedijos) ir vainikuotų galutine 1648 m. spalio 24 d. sutartimi.
Skylėtbudė
Lietuvoje augančios rūšys:
Vestfalijos taika
Pagal Vestfalijos taikos sąlygas:
Skylėtbudė
Stielporlinge
Vestfalijos taika
Lyginant Trisdešimties metų karo dalyvių ikikarinę padėtį ir tikslus su kare pasiektais rezultatais, prie karo laimėtojų neabejotinai tektų priskirti Prancūziją, kuri gavo daug svarbių teritorijų ir padėjo pagrindus hegemonijos Europoje pretenzijoms. Pagal Vestfalijos taiką Prancūzija užvaldė Elzasą (išskyrus imperijos miestus), nors smulkūs Elzaso kunigaikščiai vis dar liko imperijos nariais. Tai leido Prancūzijai per juos daryti įtaką vidiniams imperijos reikalams, kai jie būdavo svarstomi reichstaguose.
Harmincéves háború
Vladas Putvinskis
Vladas Putvinskis – Pūtvis (1873 m. spalio 6 d. Rygoje – 1929 m. kovo 5 d. Kaune, palaidotas Kelmėje) – bajoras, dvarininkas, visuomenės ir kultūros veikėjas, rašytojas, knygnešys, žuvininkystės pradininkas Lietuvoje.
Biografija
Kilęs iš senos Žemaitijos bajorų giminės. Vlado Putvinskio tėvas Rapolas Putvinskis (1832–1897) iš savo tėvo Hermanegildo paveldėjo Šilo Pavėžupio ir Graužikų dvarus. Po 1863 m. sukilimo buvo ištremtas į Sibirą. Grįžęs laikinai apsigyveno Rygoje, vedė Idaliją Broel Pliateraitę iš Kuršo Pliaterių giminės, ten jiems gimė sūnus Vladas. Duktė Marija (1877–1959) gimė Šilo Pavėžupyje.
Vl. Putvinskis mokėsi pas namų mokytojus, vėliau Šiaulių gimnazijoje, nuo ketvirtos klasės perėjo ir 1893 m. baigė Mintaujos realinę mokyklą. 1894 m. įstojo į Halės universitetą ir studijavo agronomiją, tačiau susirgus tėvui po dviejų semestrų 1896 m. nutraukė studijas ir grįžo ūkininkauti į Šilo Pavėžupį. Vėliau lankė žuvininkystės kursus Lenkijoje.
Šeima
1897 m. rugpjūčio 12 d. vedė bajoraitę Emiliją Gruzdytę, vyskupo Motiejaus Valančiaus giminaitę. Šilo Pavėžupio dvare jiems gimė sūnus Stasys Putvinskis (1898–1942), būsimasis Lietuvos žemės ūkio ministras. Vyriausioji dukra Onutė Tercijonienė – žinoma pedagogė ir visuomenės veikėja, 1919 m. Šaulių sąjungos Kauno būrio moterų skyriaus pirmoji vadė, savo publikacijas skelbdavo žurnaluose „Motina ir vaikai“, „Trimitas“, „Šaulė“, „Šeima“, nuo 1949 m. gyveno JAV. Jauniausioji duktė Sofija Mantautienė–Marcinkevičienė dirbo ELTOJE, 1938 m. vadovavo Šaulių moterimis, skaitė paskaitas, bendradarbiavo spaudoje, 1944 m. pasitraukė į Vakarus. Vytautas Put­vins­kis-Pūt­vis vadovavo Graužikų jaunųjų ūkininkų rateliui, 1927–1934 m. buvo Šaulių sąjungos Kelmės būrio valdybos pirmininkas, vienas iš Šaulių sąjungos Kelmės muziejaus, kuris pavadintas Vlado Putvinskio vardu, įkūrėjų, mirė Sibire. Jauniausioji Emilija buvo mokytoja, aktyviai dalyvavo Šaulių sąjungos ir Skautų sąjungos veikloje, buvo Vytauto Didžiojo universiteto šaulių moterų organizatorė ir pirmininkė, aktyviai bendradarbiavo spaudoje, nuo 1949 m. gyveno JAV.
Ūkininkas
miniatiūra|160px|right|Vl.Putvinskio portretas „Lietuvos albume“ 1921 m. Iš tėvo ir motinos paveldėjo Šilo Pavėžupio, Graužikų ir Palendrių dvarus. Palendrių dvarą netrukus pardavė, o Šilo Pavėžupio dvare 1899 m. rudenį iškasė bandomąjį tvenkinį, kuriame kitų metų pavasarį pradėjo auginti karpius. Vėliau, sukaupęs nemažai žinių ir patirties, parengė vadovėlį ūkininkams „Karpių auginimas mažuose tvenkiniuose“. Dotnuvos žemės ūkio akademijos rektorius P. Matulionis, įvertindamas V. Putvinskio žinias ir nuopelnus, 1926 m. pavasarį jį pakvietė į akademiją dėstyti studentams žuvininkystės pagrindus. Iš viso dvare buvo 85 ha dirbtinai įrengtų tvenkinių. Jų aplinka buvo gražiai tvarkoma. Sovietmečiu žuvininkystės ūkis čia toliau išvystytas.
V. Putvinskis savo dvarų žemės ūkyje įdiegė daug naujovių – ėmėsi auginti lubinus, numelioravo laukus, įvedė sėjomainą, įsteigė pavyzdingą pieno ūkį, populiarino žemaitukų veislės arklius. 1923–1928 m. Graužikų dvaras buvo pavyzdinis.
Lietuvybės puoselėtojas
Augęs lenkiškoje aplinkoje, namuose kalbėjo lenkiškai, bet apie 1900 m. apsisprendęs būti lietuviu, kartu su žmona ėmė mokytis lietuvių kalbos. Ypač didelę įtaką jiems padarė Povilas Višinskis. 1899 m. Šilo Pavėžupyje įsteigė pirmąją slaptą pradinę mokyklą, antrąją – kitais metais Graužikuose. 1905 m. dvarą nusiaubus caro dragūnams, ši mokykla savo veiklą nutraukė. Pavėžupyje mokykla veikė ir toliau, kol buvo atidaryta valdiška Vėžežerio mokykla. Vladas Putvinskis apmokėdavo visas išlaidas ir atlyginimus mokytojams. Gabesniuosius vaikus siuntė mokytis toliau, juos rėmė. Suaugusiems steigė vakarinius kursus. Suaugusiuosius ir vaikus mokė ir pats Vladas Putvinskis. Jis svajojo įsteigti viešą mokyklą, kurioje būtų žemės ūkio ir amatų klasės, buvo paskyręs jai sklypą, nubraižęs mokyklos planą, tačiau pastatyti nepavyko, nes susidūrė su įvairiais trukdymais.
Šilo Pavėžupio dvaras tapo lietuvybės centru. 1902 m. vasarą, V. Putvinskiui pritarus, Povilas Višinskis Graužikuose suorganizavo pirmąjį literatų susirinkimą. Tokie susirinkimai vėliau čia vykdavo kiekvieną mėnesį. Atvykdamas į juos kiekvienas turėdavo atsivežti „pasą“ – naujai parašytų straipsnių, literatūrinių kūrinėlių. Juose dalyvaudavo Povilas Višinskis, Žemaitė, Jonas Krikščiūnas-Jovaras, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Jonas Biliūnas, Augustinas Janulaitis, Antanas Žmuidzinavičius ir kiti demokratinės pakraipos inteligentai ir rašytojai. Nuo 1901 m. ir pats V. Putvinskis bendradarbiavo lietuviškoje spaudoje Vlado Putvio vardu.
P. Višinskis čia kurį laiką redagavo „Varpą“, Vladas Putvinskis paremdavo jo leidimą materialiai. Lankydavosi ir Jonas Jablonskis. V. Putvinskiui pakvietus, jis 1900 m. vasarą Graužikuose spaudai rengė „Lietuvių kalbos gramatiką“ ir Motiejaus Valančiaus „Raštus“. Jam talkino Antanas Smetona, Petras Avižonis, Žemaitė.
Kovotojas prieš spaudos draudimą
A. Janulaičiui pasiūlius, V. Putvinskis Šilo Pavėžupyje įsteigė didžiausią lietuviškos spaudos gabenimo, paskirstymo ir persiuntimo centrą Žemaitijoje. Visą persiuntimą buvo apgalvojęs ir pasiruošęs visokiems netikėtumams: pasirūpinęs ginklų, laikė slaptas sargybas. Pavykdavo apgauti žandarus – į jų rankas nepakliuvo nė vienas spaudos transportas, nors dvaras buvo šnipų sekamas. Slėptuves įrengė sode, svirne, miške.
Spauda buvo gaunama ir siunčiama reguliariai. Priimdavo užsakymus iš knygnešių bei prenumeratorių, susisiekdavo su Mažosios Lietuvos leidyklomis. Iš Mažosios Lietuvos spaudą atveždavo dvaro kumečiai K. Račkauskas ir Pranas Penikas. Pranas Penikas Prūsijoje susisiekdavo su Morta Zauniūte, pagal iš anksto parengtą užsakymą paimdavo uždraustą literatūrą, organizuodavo jos gabenimą per sieną, vėliau pristatydavo į Putvinskiams priklausiusį Graužikų kaimą, iš kur patekdavo į Šilo Pavėžupio dvaro teritorijoje įrengtas slaptavietes – spaudos sandėliukus. Mažesnį spaudinių kiekį atsiimdavo patys adresatai, didesnius, siunčiamus toliau, išgabendavo arkliais. Knygos dažniausiai būdavo platinamos Šiauliuose ir jų apylinkėse. Toks spaudos gabenimas truko apie septynerius metus iki pat 1906 m., kol V. Putvinskis pateko į kalėjimą. Aktyviai talkininkavo žmona Emilija, Gruzdžių dvaro administratorius A. Kalnietis, studentas V. Kalnietis, Palendrių dvaro savininkė Idalija Noreikaitė-Višomirskienė ir kt.
Politikas
1902 m. Šilo Pavėžupio dvare įvyko susirinkimas, kurio metu buvo tariamasi dėl Lietuvos demokratų partijos įkūrimo, kuri netrukus ir pradėjo veikti Vilniuje. V. Putvinskis aktyviai dalyvavo 1905 m. revoliuciniuose įvykiuose, agitavo prieš carą. Šilo Pavėžupio dvare kurį laiką prieglobstį rasdavo į užsienį susiruošę revoliucijos dalyviai. Už tai 1906 m. suimtas ir keletą mėnesių kalėjo Šiaulių ir Kauno kalėjimuose. Antrą kartą už politinę veiklą suimtas 1914 m. Tada jį ištrėmė į Žemutinio Naugardo Voskresensko kaimą, kur jis išbuvo iki 1917 m. Tremtyje V. Putvinskis ėmė domėtis filosofija ir parašė nemažai straipsnių filosofijos temomis.
Šaulių sąjungos įkūrėjas
thumb|Vlado Putvinskio medalis, kurį gavo už dalyvavimą [[Klaipėdos sukilimas|Klaipėdos sukilime]] 1919 m. kartu su bendraminčiais įkūrė Lietuvos šaulių sąjungą, 1919–1922 m. buvo jos pirmininkas. Sąjungos nariai vadovavosi V. Putvinskio parengtais Sąjungos įstatais ir programa. 1920 m. buvo susitarta dėl Šaulių sąjungos kasmetinės šventės. Ji buvo švenčiama birželio 23-24 dienomis, per Jonines, Kelmės valsčiaus Graužikų kaime, ant Žvėryno kalno. Nebebuvo susirinkta tik 1929 m., po V. Putvinskio mirties.
Paskutiniai jo žodžiai, pasakyti gydytojui Parčevskiui, buvo: „… Daktare! Ne fiziškai sergu, bet sergu dėl to, kad negaliu dirbti tautos idėjos darbo…“
Įvertinimas
Už nuopelnus atkuriant bei įtvirtinant Lietuvos nepriklausomybę 1928 m. apdovanotas DLK Gedimino II laipsnio ordinu. Taip pat įteikti: Italijos Karūnos ordinas „Už nuopelnus“, Latvijos Nepriklausomybės medalis, sidabrinis Klaipėdos vadavimo medalis, garbės ženklas Šaulių žvaigždė ir kt.
Atminimo įamžinimas
miniatiūra|160px|right|Atminimo lenta Kaune, [[Laisvės alėja|Laisvės al.]]
Golcai
miniatiūra|Golcai Šiaurės Baikalo kalnuose Golcai  – kalnų viršūnės ar kalnų masyvai esantys Sibire. Stūkso ties viršutine miškų riba. Golcų viršūnės paprastai plokščios su akmeningais šlaitais, padengtos tundrų augalais – samanomis, kerpėmis, žemosiomis pušimis, beržais keružiais ir kadagiais.
Žinomiausi golcai: Sajanuose – Botogolko, Kinų ir Tunkos, Užbaikalėje – Sochondo golcai.
Prekyba (žurnalas)
Prekyba – mėnesinis prekybos ir pramonės ūkio žurnalas, ėjęs 1936 m., 1938–1939 m. Klaipėdoje.
Istorija
Bendradarbiavo J. Burba, Jonas Glemža, V. Staugaitis, Vladimiras Zubovas ir kt.
Redagavo M. Budriūnas, J. Gasiūnas, Ernestas Galvanauskas, Aloyzas Pakalniškis, Ignas Povilaitis, M. K. Sipavičius.
Užbaliai (Gumbinės apskritis)
Užbaliai arba Loščinka (, nuo 1936 m. rugsėjo 17 d. Ußballen, Uschballen, nuo 1938 m. birželio 3 d. Birkenried, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kubanovkos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1937 m. prijungti Vantlaužiai (, nuo 1936 m. rugsėjo 17 d. Wandlaudschen). 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Gumbinės rajono (Гумбинненский район), vėliau Gusevo rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Maiskojės apylinkės kaimas.
Madu
thumb|right|100px|Madu Madu (dar žinomas kaip maru, singuata) – indiškas dvigeležtis ginklas su rankena, skirtas priešo atakoms atremti ir atakuoti dūriais.
Petras Pušinskas
Petras Pušinskas (g. 1961 m. spalio 26 d. Mikulčių kaime) – Lietuvos ir Skuodo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, nuo 2015 m. išrinktas Skuodo rajono meru.
Madu
Tradicinius madu sudarydavo rankena, kurios galuose būdavo pritvirtinti du antilopės ragai (jų ašys sutampa su rankenos ašimi), smaigaliais į priešingas puses. Neretai ragų galiukus apkaustydavo plieniniais smaigaliais, o rankeną pridengdavo mažu skydu, dengiančiu kumštį ir riešą. Toks madu primena kumštinį skydą, iš po kurio į šonus atsikišę du smaigaliai. Vietoj ragų dažnai naudodavo dviašmenes geležtes.
Petras Pušinskas
Biografija
1968–1972 m. mokėsi Mikulčių pradinėje mokykloje. 1979 m. baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą. 1979–1982 m. mokėsi Kretingos tarybiniame ūkyje-technikume augalų apsaugos agronomo specialybės. Baigė su pagyrimu.
Madu
Madu laikydavo kaire ranka, kaip papildomą ginklą ar skydą+ginklą. Madu dažnai naudodavo Indijos kardininkai ar kalavijininkai arba indusų religiniai elgetos.
Petras Pušinskas
Biografija
1990 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją (dabar – Aleksandro Stulginskio universitetas) ir įgijo agronomo specialybę.
2005 m. baigė Kauno technologijos universitetą, chemijos inžinerijos specialybę ir įgijo naftos ir organinės chemijos inžinieriaus specialybės bakalauro laipsnį. 2006 m. Kauno technologijos universitete baigė pedagogikos studijas ir įgijo mokytojo kvalifikaciją.
2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimuose laimėjo mero rinkimus Skuodo rajone.
Sarah Gregorius
Sarah Gregorius (1987 m. rugpjūčio 6 d.) – Naujosios Zelandijos futbolininkė, olimpietė.
Biografija
2006 m. atstovavo Naujosios Zelandijos U-20 rinktinei pasaulio jaunimo čempionate.
2010 m. pirmą kartą pakviesta į šalies nacionalinę suaugusiųjų rinktinę ir debiutavo rugsėjo 29 d. varžybose prieš Vanuatu. Tų pačių metų spalio 1 d. varžybose prieš Kuko salas pelnė pirmąjį tarptautinį įvartį.
2011 m. ir 2015 m. žaidė FIFA moterų pasaulio taurėje. 2012 m. ir 2016 m. olimpiadų dalyvė.
2018 m. tapo naudingiausia 2018 m. OFC moterų tautų taurės žaidėja ir padėjo Naujosios Zelandijos komandai iškovoti kelialapį į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes.
Minijė-Danijė rajonas
Minijė-Danijė rajonas  – rajonas Šiaurės Libano muchafazoje, Libane. Rajono centras – Minijė miestas. Šioje vietovėje 1999 m. gruodį – 2000 m. sausį įvyko Libano karinių pajėgų ir islamo kovotojų susirėmimas.
Giriniai
Giriniai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Arnionių I.
Istorija
Kaimas užrašytas 1852 m. Joniškio bažnyčios knygoje (Giry).
Giriniai (reikšmės)
Giriniais vadinami kaimai:
Inkorporacija
Inkorporacija ( 'įkūnijimas'; inkorporuoti – incorporare 'prijungti, įtraukti') – įjungimas, pavertimas sistemos sudėtine dalimi.
Inkorporacija:
Meiluškės
Meiluškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Babriškių.
Senovė
Senove vadinami kaimai:
Taip pat žr.:
Dorupis
Dorupis (arba Juodupis, Zackagiris) – upelis pietinėje Lietuvos dalyje, Dzūkijoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke; Grūdos dešinysis intakas.
Dorupis teka pro Marcinkonių kaimą, kuriame yra patvenktas jo kairysis intakas Duobupis ir sudaro Marcinkonių tvenkinį. Upelis prateka pro Zackagirio pažintinį taką.
XX a. 9-ajame dešimtmetyje Dorupio vidurupyje buvo ištiesinta vaga, nusausintos pelkės, sunaikinta šaltinių. Nenusausintas liko aukštupys ir dalis žemupio.
Atrichorniniai
Atrichorniniai (Atrichornithidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima.
Biologija
Balsas tvirtas, pamėgdžioja daugelio paukščių garsus.
Lizdas
Abi rūšys ant žemės iš žolių ir sausų lapų suka kupolo formos lizdą su stogeliu ir šonine landa.
Mityba
Minta vabzdžiais, driežais ir varlėmis.
Paplitimas
Paplitę Australijoje.
Šeimoje viena gentis – atrichorniai (Atrichornis Stejneger, 1885) ir dvi sparčiai nykstančios rūšys:
Jeroen Hertzberger
Jeroen Hertzberger (g. 1986 m. vasario 24 d.) – olandų žolės riedulininkas. Pasaulio ir Europos čempionatų prizininkas, olimpietis.
Biografija
2008 m. dalyvavo savo debiutinėse 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kuriose kartu su Nyderlandų rinktine užėmė 4 vietą. Olimpiniame turnyre olandas pelnė vieną įvartį.
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse kartu su Nyderlandų komanda užėmė 4-ą vietą. Sportininkas pelnė 4-is įvarčius ir įmušė vieną baudinį.
Jeroen Hertzberger yra daugiausiai įvarčių žolės riedulio Eurolygoje pelnęs sportininkas.
Ruoniai vienuoliai
Ruoniai vienuoliai – ruonių gentis, kuriai priklauso trys ruoninių rūšys. Tai vieninteliai tikrieji ruoniai, aptinkami tropinėse jūrose.
Dabar ruoniai vienuoliai itin reti, gentis gali netrukus visiškai išnykti. Likusios dvi rūšys (viena išnykusi) pasižymi labai ribota genetine įvairove. Šios genties rūšių fosilijos žinomos nuo pleistoceno.
Gentį sudaro trys rūšys:
LCC tarptautinis universitetas
LCC tarptautinis universitetas − privatus, pelno nesiekiantis universitetas, įsikūręs Klaipėdoje. Jį 1991 m. įsteigė Lietuvos, Kanados ir JAV fondai kaip krikščioniškąjį koledžą. 2007 m. Lietuvos krikščioniškojo fondo aukštoji mokykla (LCC, arba Lithuania Christian College) pakeitė savo pavadinimą į LCC tarptautinis universitetas. JAV krikščioniškųjų kolegijų ir universitetų narys. thumb|left|240px
Studijos
Universitetas vykdo šešias bakalauro studijų programas (tarptautinio verslo administravimas, anglų kalba ir literatūra, psichologija, evangeliškoji teologija, šiuolaikinė komunikacija ir tarptautinių santykių ir vystymo studijos) ir dvi magistro studijų programas (užsienio kalbų mokymas: anglų kalba (TESOL) ir tarptautinė vadyba). Doktorantūros programos nevykdomos. Išsilavinimo filosofija: artes liberales modeliu pagrįstas išsilavinimas. Taikomas vadovavimo tarnaujant metodas.
Personalas
2014–2015 m. dirbo 65 dėstytojai, iš kurių 23 lietuviai ir 42 iš Šiaurės Amerikos. 20 dėstytojų turi daktaro laipsnį. 42 administracijos darbuotojai yra lietuviai, 17 – atvykėliai iš kitų šalių
Darželiai (Varėna)
Darželiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, Dzūkijos nacionaliniame parke, 6 km į pietvakarius nuo Marcinkonių. Kaimą supa Dainavos giria (Darželių, Barsukinės, Ažutos miškai). Darželių girininkijos miške auga 5 drevėtos pušys (gamtos paminklai). Per Darželius teka Grūdos upė, eina kelias, pietuose eina nebenaudojama Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio atkarpa, buvusi Darželių geležinkelio stotelė. Prie įvažiavimo į kaimą pastatytas medinis kryžius.
Istorija
XIX a. pabaigoje buvo Trakų apskrityje, tarpukariu priklausė Lenkijai (Gardino apskrities Merkinės valsčius).
Iki XX a. pabaigoje buvo girininkija. XX–XXI a. sandūroje veikė Darželių geležinkelio stotelė.
Cikadėlinė žolblakė
Cikadėlinė žolblakė (Tytthus pygmaeus) – žolinių blakių šeimos atstovė.
Kūno ilgis – apie 3 mm. Dažniausiai randama drėgnose, pelkėtose vietose. Kojos geltonos, antsparniai žalsvi, galva tamsi, pirmasis antenos segmentas baigiasi šviesiu žiedu. Trikampis skydelis juodas, nors galimos spalvinės variacijos. Suaugėliai randami liepos-rugsėjo mėnesiais.
Cikalėlinė žolblakė buvo rasta ant beržo (Betula sp.), viksvos (Carex sp.) lapų. Taip pat rasta ant pajūrinės smiltlendrės (Ammophila arenaria), vikšrio (Juncus), švendro (Typha), ant miglinių (Poaceae) augalų. Plėšrūnas, minta cikadų (Delphacidae) kiaušinėliais.
Paplitimas: JAV, Kanada, Europa, Rusija. Gyvena ir Lietuvoje.
Marijampolės Rygiškių Jono gimnazija
miniatiūra|265px|right
Istorija
Rygiškių Jono gimnazija pradėta formuoti dar 1840 m., kuomet iš Seinų į Marijampolę buvo atkelta keturmetė mokykla. 1867 m. ji buvo performuota į gimnaziją. Rusų valdžia siekė lietuvių inteligentiją atitraukti nuo lenkų įtakos ir surusinti. Pirmaisiais metais gimnazija glaudėsi pirklio Babarskio namuose. Vėliau nupirktas evangelikams liuteronams priklausęs sklypas. Jame, pietinėje evangelikų liuteronų bažnyčios pusėje, į vakarus nuo Kauno gatvės, gimnazija ir pradėta statyti. Projektą parengė ir darbus prižiūrėjo inžinierius architektas Valerijus Rybarskis. Statyba buvo baigta 1870 m. 1890 m. buvo pristatytas dešinysis sparnas, todėl centrinės didžiosios durys dabar atsidūrė nebe viduryje, bet arčiau kairiojo sparno. Vėliau pristatytame sparne buvo įrengta gimnastikos salė, o apie 1894 m. – pravoslavų koplyčia.
Vienas reikšmingiausių mokyklos bruožų – lietuvių kalbos pamokų įtraukimas į programą. Nepriklausomos Lietuvos tarpukario metais mokykla garsėjo kaip viena iš geriausių gimnazijų Lietuvoje. Tam tikrais laikotarpiais keitėsi gimnazijos pavadinimas bei struktūra. 1920 m. gimnazijai suteiktas Rygiškių Jono vardas, kuris 1940 m. buvo panaikintas. 1956 m. suteiktas kalbininko Jono Jablonskio vardas, o 1992 m. grąžintas Rygiškių Jono vardas.
Gimnazijos istorijoje fiksuoti šie mokyklos pavadinimai: Marijampolės vyrų gimnazija, Marijampolės valstybinė Rygiškių Jono gimnazija, Marijampolės valdžios Rygiškių Jono gimnazija, Marijampolės I gimnazija, Kapsuko I vidurinė, Kapsuko Jono Jablonskio vidurinė bei Marijampolės Rygiškių Jono vidurinė mokykla. 1996 m. atgavus gimnazijos statusą mokyklai suteiktas Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijos pavadinimas.
Luangva
Luangva  – upė rytų Zambijoje; Zambezės kairysis intakas. Prasideda Mafingos aukštumose šalies šiaurės rytuose, netoli Zambijos-Malavio-Tanzanijos sienų sandūros, ~1500 m aukštyje. Teka į pietvakarius per Šiaurės ir Rytų provincijas. Nuo vidurupio teka plačiu, pelkėtu slėniu, sudaro daugybę meandrų ir senvagių. Žemupyje prateka tarpekliu ir įteka į Zambezę ties Luangvos miesteliu.
Didžiausias intakas – Lukasašis. Upės slėnio plotis ties Mvufe ~100 km, salpos plotis – 10 km. Vėliau slėnis susiaurėja iki 50 km. Luangvos tapeklyje šlaitai siekia 200 m aukštį. Pačiame žemupyje salpa 3-5 km pločio. Luangva patvinsta tarp gruodžio ir kovo, o sausuoju metų laiku smarkiai nusenka.
Luangvos slėnis retai gyvenamas ir sudaro natūralų barjerą tarp Zambijos ir jos rytinės dalies, apgyvendintos niandžų. Pietinėje dalyje upę kerta tik vienas tiltas. Luangvos slėnis yra svarbus laukinės gamtos prieglobstis, čia įsteigti Šiaurės ir Pietų Luangvos nacionaliniai parkai.
Žindyvė
thumb|right|200px|[[Liudvikas XIV ir jo žindyvė]] Žindyvė – moteris, kuri žindo kūdikį.
Lietuvių kalboje žodis žindyvė turi du prasmės variantus:
Ne savo vaikų žindyvės
Žindyvės būdavo/yra reikalingos, kai:
Profesionalios žindyvės
Moteris gali dirbti žindyve tik tada, kai jai išsiskiria pienas. Paprastai manoma, kad žindyvėmis gali dirbti tik moterys, kurios yra neseniai gimdžiusios. Tačiau nuolat žindančios moters krūtys nuolat gamina pieną, todėl žinomi atvejai, kai moterys savo (ar svetimus) kūdikius žindydavo kelerius metus po gimdymo. Tai siejama su laktacijos reguliacija per refleksus – nuolatinis žindymas skatina nenutrūkstančią laktaciją.
Balčiai (Vižainis)
Balčiai – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vižainio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Vižainio, apie 32 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 140 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Prie pat Balčių kaimo susikerta trijų valstybių sienos: Lietuvos, Lenkijos ir Rusijos (Karaliaučiaus krašto).
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Alėjų Švč. Trejybės bažnyčia
'''Alėjų Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Alėjų kaime, šalia kelio, prie Alėjos ir jos dešiniojo intako Kūdlankio santakos. Neogotikinė, turi istoristinių elementų.
Istorija
Alėjų palivarkas 1642 m. atiteko Raseinių dominikonams (1842 m. buvo suvalstybintas). 1716 m. pastatyta mūrinė koplyčia. Ji 1802 m. gerokai remontuota. Pamaldos laikytos 3 kartus per metus: balandžio 23 d., gegužės 21 d. ir lapkričio 1 d.
Parapija pradėta organizuoti 1928 m. Filialistu paskirtas kunigas Antanas Šufinskis. Filialistas kunigas Vincas Rudzinskas 1935 m. nugriovė koplyčią ir 1939 m. pastatė medinę bažnyčią bei kleboniją. Kunigas K. Rajunčius 1949 m. bažnyčią suremontavo (apdengė skarda, išdažė vidų).
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė (turi istoristinių elementų), kryžminio plano, su 3 fasado bokštais ir bokšteliu virš presbiterijos. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Vidurinę navą dengia skliautai. Šventoriuje yra kapinės.
Baranovičiai
Barãnovičiai  – miestas vakarų Baltarusijoje, prie geležinkelio ir plento Brestas–Minskas, 130 km į pietvakarius nuo Minsko. Baranovičių rajono centras. Geležinkelio mazgas. Išvystyta lengvoji (medvilnės, trikotažo, siuvimo, avalynės), maisto (mėsos, konservų) pramonė, mašinų, statybinių medžiagų, buitinės chemijos prekių, žaislų gamyba. Yra valstybinis universitetas, kraštotyros muziejus.
Istorija
Baranovičių gyvenvietė pirmą kartą paminėta 1706 m. kaip privati Rozvadovskių šeimos nuosavybė. XVIII a. pabaigoje po Abiejų Tautų Respublikos padalinimų tapo Rusijos imperijos Minsko gubernijos Naugarduko apskrities miesteliu. Išaugo XIX a. nutiesus geležinkelius Brestas-Maskva ir Lvovas-Vilnius. 1871 m. pastatyta geležinkelio stotis. 1884 m. gyvenvietė tapo miesteliu, 1894 m. – apskrities miestu. Carmečiu vietovė priklausė Naugarduko apskrities Naujosios Myšos valsčiui.
Pirmojo pasaulinio karo metu Baranovičiuose buvo įsikūręs vyriausiasis Rusijos armijos vadovybės štabas, kuris 1915 m. rugpjūtį buvo perkeltas į Mogiliavą. Baranovičių apylinkės 1915 m. rugsėjo – 1916 m. liepos mėn. nuniokotos per mūšius. 1915 m. rugsėjo mėn. – 1918 m. Baranovičiai buvo okupuoti vokiečių kariuomenės.
1919 m. gavo miesto teises. 1920–1939 m. Lenkijos Naugarduko vaivadijos apskrities centras. 1939 m. atiteko Baltarusijai, iki 1954 m. srities centras. Per Antrąjį pasaulinį karą miestas labai sugriautas, 1941 m. birželio – 1944 m. liepą okupuotas vokiečių kariuomenės. Nuo 1954 m. rajono centras. Po karo atstatytas.
Gyventojai
Tarpukaryje gyventojų skaičius išaugo iki 12 500, iš kurių apie pusę sudarė žydai. Žydų iki panaikinant apsigyvenimo suvaržymus 1903 m. Baranovičiuose tebuvo 24. Per Antrąjį pasaulinį karą mieste ir apylinkėse žuvo apie 127 000 žmonių.
Ekonomika
Geležinkeliai į Valkaviską, Lydą, Minską, Slucką, Luninecą. Išplėtota mašinų (automobilių agregatų, automatinių linijų), statybinių medžiagų (gelžbetonio konstrukcijų ir kt. gaminių) gamyba, metalo, medžio apdirbimas, elektrotechnikos, baldų, tekstilės (medvilnės) ir trikotažo, siuvimo, avalynės, buitinės chemijos, maisto (mėsos, malimo, alaus) pramonė. Veikia meno dirbinių ir žaislų gamyba.
Kultūra, švietimas
Yra Baranovičių dramos teatras. Kraštotyros muziejus, įkurtas 1929 m. Dievo Motinos Užtarėjos soboras, pastatytas 1931 m.
Žadvainių pagrindinė mokykla
Rietavo savivaldybės Žadvainių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Žadvainuose (Rietavo savivaldybė), vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191132991. Steigėjas Rietavo savivaldybės taryba.
Istorija
Jau 1918 m. buvo sumanyta įsteigti mokyklą Žadvainuose pas Marijoną Užgalienę. Rindėse gyvenęs ūkininkas Augustinas Varpiotas dėjo visas pastangas, kad mokykla būtų atidaryta. Bet tik 1921 m. rudenį pas Oną Daugėlienę buvo atidaryta 4 klasių mokykla. Tuo metu mokėsi apie 50 mokinių. Mokinių amžius buvo nuo 7 iki 21 metų. Dirbo vienas mokytojas. Vyresni mokiniai, prasidėjus sezoniniams darbams, mesdavo mokyklą ir eidavo dirbti. Pamokos trukdavo 30-40 minučių. Per dieną būdavo 4-5 pamokos. Be įprastų dalykų buvo dėstomos vokiečių, lotynų kalbos. Pirmoji mokytoja buvo Zofija Lekavičiūtė, po jos 3 metus dirbo Kazė Rusinaitė, Povilas Pocius, Zofija Saudargaitė, Pranas Stalmogas ir kt. Mokytojai apsigyvendavo tame pačiame name, kur buvo įsikūrusi mokykla. 1933 m. mokykla buvo perkelta pas Jocį. Čia dirbo mokytoja Urbonavičienė. 1940 m. mokykla perkelta pas Pocių, dirbo mokytoja Vilkaitė. Tuo metu mokėsi apie 30 mokinių. Nuo 1942 m. mokykla perkelta pas Juknių. Karo metais per metus pasikeisdavo keli mokytojai. Mokykloje nebuvo jokių mokymo priemonių, išskyrus gaublį ir vieną žemėlapį.
1946 m. mokykla perkelta į ūkininko Spiridavičiaus namą, tai dabartinė senoji mokykla. 1952 m. mokykla tapo septynmete, 1962 m. aštuonmete. 1965 m. pastatytas mūrinis senojo medinio pastato priestatas, nes, didėjant klasių skaičiui, vieno pastato nebeužteko. Mokinių skaičius ypač išaugo 1971 m., kai mokėsi 157 mokiniai. Atliktas kapitalinis medinio pastato remontas. Atnaujinti koridoriai, išplėstas bendrabutis.
1987 m. mokykla tapo devynmete. 1994 m. direktoriaus A. Černeckio pastangų dėka pastatyta mokyklos sporto salė. 2000 m. mokykla tapo pagrindine, o direktorius Antanas Černeckis išrinktas Rietavo savivaldybės meru.
Meinartai
Meinartai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 4 km nuo Rietavo.
Darbas
Darbas – tikslinga žmogaus veikla, dirbimas, paprastai duodantis tam tikrus rezultatus. Darbas gali būti materiali (fizinė raumenų) ir nemateriali (intelektinė protinė) veikla, skirta atskiro individo ar visuomenės vartojimui ir gerovei.
Rūšys
Darbas gali būti:
Pylimų ežerėlis
Pylimų ežerėlis – mažas ežerėlis Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 2,5 km į rytus nuo Vievio, Vievio miške. Ežerėlio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 43 m, plotis – iki 30 m. Altitudė 116,1 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Neries intako Bražuolės baseinui.
Urdoma
Urdoma  – miestelis Rusijoje, Archangelsko srities pietryčiuose, Lensko rajone, prie Aukštutinės Lupios upės. 4,5 tūkst. gyventojų (2006 m.). Geležinkelio stotis prie Kotlaso-Mikunio geležinkelio. Miškininkystė. Veikia dujotiekio kompresorinė stotis. Yra vienintelė paauksuotais kupolais cerkvė Archangelsko srityje.
Urdomoje veikia Baltijos vamzdyno sistemos naftos pumpavimo stotis.
Istorija
Miestelio vardas greičiausiai kilęs iš komių kalbos žodžio ur, reiškiančio voverę ir rusiško dom – namas. Urdoma miesto tipo gyvenvietės statusą įgijo 1963 m.
Giriniai (viensėdis)
Giriniai – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Arnionių I.
Istorija
Vienkiemis užrašytas 1852 m. Joniškio bažnyčios knygoje.
Krypno Mergelės Marijos parapija
Kripno Mergelės Marijos parapija - parapija įkurta 1906 m. sausio 1 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Knišino dekanatui. 1881-1885 m. pastatytas Kripno Mergelės Marijos Kolegiatas.
Stary Smokovecas
Stary Smokovecas – populiarus Slovakijoje kalnų kurortas Aukštuosiuose Tatruose, pietiniame Slavkovo kalno šlaite. Gyvenvietė įsikūrusi 1 010 m aukštyje virš jūros lygio, Poprado rajone. Pro čia nutiesta siaurojo elektrinio geležinkelio linija, jungianti su Popradu, Štrbske Plesu ir Tatrų Lomnica. Priklauso Aukštųjų Tatrų miestui, kurio administraciniu centru buvo 1947–1960 m.
Turizmas
Stary Smokovecas savo istoriją skaičiuoja nuo 1793 m. 1904 m. gyvenvietėje pastatytas Grand Hotel viešbutis. Į vaizdingas kalnų apylinkes veda daug pažymėtų turistinių takų. Kurorte sudarytos visos sąlygos pramogoms (kavinės, barai, restoranai, diskotekos) ir aktyviam poilsiui (čiuožykla, uždari baseinai, naktinis slidinėjimas, pasivažinėjimas arkliais kinkytomis rogėmis). Poprade veikia uždarų ir atvirų terminių baseinų kompleksas „Aquacity“. Stary Smokovecas kartu yra ir balneologinis kurortas, kurio sanatorijose gydomi kvėpavimo takų susirgimai.
Slidinėjimo centras
thumb|left|200px|Funikulierius, keliantis iš Stary Smokoveco į slidinėjimo centrą Dėl nemažo aukščio virš jūros lygio šiame regione yra puikios sąlygos slidinėjimui. Šį kurortą mėgsta ir pradedantieji slidininkai, nes yra jiems pritaikytų trasų. Vienas populiariausių kalnų slidinėjimo centrų – „Hrebienok“ - įsikūręs ant pietinio Slavkovo kalno šlaito. Iš Stary Smokoveco į jį pakelia bėginis funikulierius, įveikdamas 246 m aukščio skirtumą. Slidininkus aptarnauja 6 keltuvai, kurie gali pakelti iki 3740 žmonių per valandą. Ilgiausia trasa yra 3 km. Šiame centre yra lengvo ir vidutinio sudėtingumo trasos, tačiau yra ir trasų, skirtų patyrusiems slidininkams. Čia yra ir vienintelė Tatruose apšviesta rogučių trasa (ilgis – 2,5 km).
Briedžiukiniai
Briedžiukiniai (Morchellaceae) – ausūniečių (Pezizales) eilės grybų šeima.
Pasaulyje žinomos 3 gentys, apie 38 rūšys. Lietuvoje – 3 gentys ir 8 rūšys:
Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti šie briedžiukiniai grybai:
Rūta-110
thumb|275px|Skaičiavimo kompleksas „Rūta-110“
Rūta-110 – pirmasis lietuviškas tranzistorinis skaičiavimo kompleksas (antros kartos kompiuteris), 1969–1972 m. gamintas Vilniaus skaičiavimo mašinų gamykloje.
Istorija
Suprojektuotas 1968 m. Skaičiavimo mašinų specialaus konstravimo biuro, projekto vadovas – A. Nemeikšis. Buvo skirtas ekonominės ir valdymo informacijos apdorojimui. Iš viso surinkti 37 vnt.
„Rūta-110“ galima pamatyti Energetikos ir technikos muziejuje Vilniuje
Kompleksas
Skaičiavimo mašinoje „Rūta-110“ vienu metu galėjo būti vykdoma iki trijų programų. Buvo naudojami lygiagretūs skaičiavimai, taip pat lygiagrečiai buvo užtikrintas procesoriaus ryšys su išoriniais įrenginiais.
Kompleksui pagaminti buvo sunaudojama 410 km laidų bei virš 16 000 tranzistorių ir diodų.
Pagrindinė įranga
Šios skaičiavimo mašinos pagrindinį kompleksą sudarė :
Pagalbinė įranga
Taip pat į komplektą galėjo įeiti:
Ettore Messina
Etorė Mesina (Ettore Messina, g. 1959 m. rugsėjo 30 d. Katanijoje) – Italijos krepšinio treneris, laikomas vienu geriausių krepšinio trenerių Europoje.
Etorė Mesina keturis kartus tapo „Eurolygos“ laimėtoju (du kartus su Bolonijos „Virtus“ ir du kartus su Maskvos CSKA). Treniruodamas Italijos rinktinę pasiekė 1997 m. Europos krepšinio čempionato finalą. Daugiausia treniravo Italijos komandas, Maskvos CSKA, Madrido „Real“. Keletą metų praleido NBA kaip Grego Popovičiaus asistentas.
E. Mesina įtrauktas į „Eurolygos“ kūrėjų 50-tuką, 2009 m. – į Italijos krepšinio šlovės muziejų.
Litl Rokas
Litl Rokas yra Arkanzaso valstijos sostinė. 2010 metais gyveno mieste 193 524 žmonių, yra taip pat didžiausias miestas Arkanzaso valstijoje. Miestas buvo įkurtas 1821 metais.
Karvelis
Karvelis:
Pavardės
Karvelis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Karvelienė (ištekėjusi moteris) ir Karvelytė (mergautinė pavardė).
Žebenkštis
Žebenkštis (Mustela nivalis) – kiauninių šeimos plėšrus žinduolis. Minta daugiausia smulkiais graužikais. Trumpos kojos ir plonas kūnas leidžia žebenkščiai įlįsti į aukų urvelius. thumb|Paplitimas thumb|Žebenkštis žieminiu kailiu.
Paplitimas
Žebenkštis paplitusi šiaurinėse Europos, Azijos, Šiaurės Amerikos dalyse, išskyrus Airiją, Islandiją ir rytų Kanadą. Buvo introdukuota Naujojoje Zelandijoje ir Australijoje.
Išvaizda
Smulkiausias iki šiol Lietuvoje gyvenantis plėšrūnas. Sveria 70–120 g. Spalva, forma ir gyvenimo būdas panašus į šermuonėlio. Skiriasi trumpesne, iki trečdalio kūno ilgio, vienodos rudos arba baltos spalvos uodega. Vasarą žebenkšties viršutinė kūno pusė ruda, apatinė – balta. Žiemą visas kūnas baltas. Patinai panašūs į pateles.
Buveinė
Aptinkama miškuose, jų pakraščiuose, krūmais apaugusiose pievose, dirvonuose, soduose, parkuose, miško parkuose, gyvenvietėse, o rudenį – dirbamuosiuose laukuose, pavyzdžiui, burokų, runkelių, – visur, kur yra smulkių graužikų. Apsigyvena pelių urveliuose, po medžių kelmais, šaknimis, sustumtomis akmenų, kelmų, žemių krūvomis. Čia gyvena ir žebenkšties medžiojamieji objektai: pelės, pelėnai bei kiti smulkūs žinduoliai.
Veikli ištisus metus. Medžioja prieblandomis, naktį, kai kada ir dieną. Žebenkštis labai judri, gerai bėgioja, plaukioja ir laipioja.
Veisimasis
Poruojasi gegužės–rugsėjo mėnesiais, tačiau dažniausiai pavasarį. Nėštumas trunka 34–35 paras. Per metus išaugina 1 vadą, kurią sudaro 4–7 jaunikliai. 2–3 mėnesių jaunikliai pradeda maitintis savarankiškai. Subręsta 9–10 mėnesių.
Mityba
Maitinasi smulkiais graužikais, taip pat paukščiais ir jų kiaušiniais, vabzdžiais ir kitais bestuburiais.
Amžius
Gyvena 3–4 metus.
Vertė
Puošnus, įdomus žvėrelis, mėgstamas sodybose, nes išbaido ir sunaikina daug graužikų.
Apsauga
Lietuvoje nesaugoma, tačiau globotina.
Gudas
Taip pat:
Varšuvos kunigaikštystė
Varšuvos kunigaikštystė, dar vadinama Varšuvos didžioji kunigaikštystė – valstybė, kurią 1807 m. Napoleono karų metu įkūrė Napoleonas Bonapartas. Ji apėmė etniškai lenkiškas žemes, kurias Prūsija atidavė Prancūzijai pagal Tilžės taiką. Tai buvo pirmasis bandymas atkurti suverenią Lenkijos valstybę po ATR padalijimų ir apėmė dabartinės Lenkijos centrinę ir pietrytinę dalis.
Kunigaikštystę personalinėje unijoje valdė Napoleono sąjungininkas Frederikas Augustas I, kuris tapo Varšuvos didžiuoju kunigaikščiu ir išliko teisėtu kandidatu į Lenkijos sostą. Po nesėkmingos Napoleono invazijos į Rusiją kunigaikštystę iki 1815 m. okupavo Prūsijos ir Rusijos kariuomenės, kol Vienos kongrese ji buvo oficialiai padalinta abiem šalims. Rusijos imperijai atitekusi rytinė centrinė kunigaikštystės teritorija vėliau buvo pertvarkyta į Kongresinę Lenkiją, o Prūsija vakaruose suformavo Poznanės didžiąją kunigaikštystę. Krokuvos miestui, Lenkijos kultūros centrui, buvo suteiktas laisvojo miesto statusas iki 1846 m., kai jis buvo prijungtas prie Austrijos.
Administracinis suskirstymas
1807 m. įkurti 6 departamentai:
Antanas Černeckis
Antanas Černeckis (g. 1959 m. spalio 13 d. Plokščiuose) – Lietuvos ir Rietavo savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Hinvilis
Hinvilis – miestas ir savivaldybė Hinvilio rajone Ciuricho kantone Šveicarijoje. 9 758 gyventojų (2005).
Hinvile yra Formulės 1 BMW-Sauber komandos būstinė.
Antanas Černeckis
Biografija
1978–1982 m. mokėsi Šiaulių pedagoginiame institute, įgijo fizikos ir astronomijos mokytojo specialybę.
1982–1984 m. Darbėnų vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas. 1984 m. atvyko gyventi į Rietavą ir metus dirbo Rietavo vidurinės mokyklos fizikos mokytoju. 1985–2000 m. Žadvainių pagrindinės mokyklos direktorius.
Nuo 2000 m. – Rietavo savivaldybės meras. 1990–1995 m. Plungės rajono tarybos deputatas, 2000–2023 m. – Rietavo savivaldybės narys.
Švento botaninis draustinis
Švento botaninis draustinis – saugoma teritorija Zarasų ir Ignalinos rajonuose, Gražutės regioniniame parke. Apima Švento bei Šventelio ežerus ir jų apyežerius.
Draustinyje randamos 326 aukštesniųjų augalų rūšys, iš kurių 16 yra saugomos: smiltyninis gvazdikas, siauralapė plūdė (ežerinė forma), pražangiažiedė plunksnalapė, paprastasis sausažiedis, tamsialapis skiautalūpis ir kt. Švento ežere auga Lietuvoje labai retas dumblis, įrašytas į Raudonąją knygą, rykštinis maurabragis.
Usūrinis šuo
thumb|300px|Mėlyna spalva – usūrinio šuns savaiminis paplitimas (išskyrus pačiame šiauriniame, Rusijai priklausančiame regione, kur buvo introdukuotas kaip nauja rūšis). Raudonai pažymėta introdukuotos ir invazinio išplitimo vietos. Usūrinis šuo, Lietuvoje dar vadinamas jenotu arba mangutu (Nyctereutes procyonoides) – šuninių (Canidae) šeimos žinduolis. Laikomas pirmaprade šuninių šeimos rūšimi, turinčia senas šuninių rūšies formas.
Išvaizda
Panašesnis į paprastąjį meškėną, nei į šunį, todėl angliškai ir vadinamas meškėniniu šunimi – raccoon dog.
Uodega, palyginti su kūno ilgiu, trumpa. Kailis labai tankus, pilkai juodos ar baltos spalvos. Snukis trumpas, smarkiai smailėjantis. Ausys stačios, trumpos, apvaliais galais. thumb|300px|Usūrinis šuo Elivstverio gyvūnų parke, [[Jegevos apskritis, Estija]]
Elgesys
Gyvena miškuose, kalnuotose vietose, sutinkamas ir šalia kaimų bei priemiesčiuose. Minta varlėmis, vabzdžiais, kitais bestuburiais, driežais, paukščiais, gali ėsti ir uogas, vaisius. Pajūryje gyvenantys usūriniai šunys minta krabais. Gyvūnas baikštus ir neagresyvus, užpultas slepiasi, apsimeta mirusiu. Usūriniai šunys neloja. Nėštumas trunka 60 dienų, jauniklius palieka sulaukusius 8 savaičių.
Prekyba ir pramonė
Prekyba ir pramonė – Handel und Industrie – Klaipėdos krašto prekybos ir pramonės žurnalas, ėjęs 1937 m. lietuvių ir vokiečių kalba.
Usūrinis šuo
Priešai
Pagrindiniai jų priešai yra vilkai ir lūšys. Jų jauniklius kartais grobia lapės, yra pranešimų ir apie nuo jų žuvusius suaugusius usūrinius šunis. Taip pat kartais juos susimedžioja kilnieji ereliai, jūriniai ereliai, vištvanagiai, didieji apuokai.
Amžius
Gyvena apie 10 metų.
Prekyba ir pramonė
Istorija
Leido Klaipėdos krašto pramonės ir prekybos rūmai ir Antanas Skirius. Spausdino Ryto spaustuvė Klaipėdoje. Išėjo 24 numeriai.
Usūrinis šuo
Ligos
Dažnai serga niežais, platina pasiutligę.
Prekyba ir pramonė
Istorija
Rašė pasaulinės prekybos, užsienio rinkos, muitų sistemos, licencijų, mokesčių ir kitais klausimais, spausdino politikos, ekonomikos, kultūros gyvenimo apžvalgas.
Usūrinis šuo
Savaiminis paplitimas
Penki jų porūšiai savaime išplitę įvairiuose rytų Kinijos, šiaurės rytų Indokinijos, Korėjos pusiasalio teritorijose ir Japonijoje.
Aklimatizavimas ir kaip invazinės rūšies išplitimas svetimose teritorijose
Dėl vertingo kailio nuo 1927 iki 1957 metų plačiai introdukuotas buvusioje TSRS teritorijoje. Pirmiausiai buvo introdukuotas Usūrijoje (Primorės ir Chabarovsko kraštai), kuris visai šalia natūralaus arealo ir čia sėkmingai išplito, bet kitose Azijinėse TSRS dalyse nepaplito. TSRS europinėje dalyje taip pat sėkmingai prisitaikė ir gausiai išplito. Pavyzdžiui, Latvijoje 1948 metais buvo paleisti 35 usūriniai šunys, o 1960 metais jų populiacijos skaičius buvo apie 4 210. Plisdami pasiekė Suomiją, Lenkiją, Rumuniją, Vengriją, Slovakiją, Čekiją, Austriją, Vokietiją, toliau prasiskverbdami iki Danijos, Švedijos. Yra pranešimų, kad pastebėti Prancūzijoje, Norvegijoje, Serbijoje.
Prekyba ir pramonė
Istorija
Bendradarbiavo D. Gruodis, Vladas Kurkauskas, B. Matulionis, J. Narkutis, V. Staugaitis ir kt.
Camillo Benso, Kavūro grafas
Kamilas Kavūras (Kamilas Bensas, Kavūro grafas,, 1810 m. rugpjūčio 10 d. – 1861 m. birželio 6 d.) – XIX a. italų politikas. Jis buvo pirmasis suvienytos Italijos ministras pirmininkas ir pirmasis šalies užsienio reikalų ministras.
Prekyba ir pramonė
Istorija
Redagavo M. Budriūnas, P. J. Gabrys, Ernestas Galvanauskas, J. Gasiūnas, Aloyzas Pakalniškis, J. Povilaitis, Vladimiras Zubovas.
Usūrinis šuo
Aklimatizavimas ir kaip invazinės rūšies išplitimas svetimose teritorijose
2013 metais Švedijoje buvo vykdoma jų skaičiaus mažinimo programa, o Danijoje iki 2015 metų siekiama visai išnaikinti šią žalingą rūšį.
Usūriniai šunys visoje Europoje tapę invazine rūšimi, darančia didelę žalą vietinei faunai, ypač paukščiams.
Camillo Benso, Kavūro grafas
Turėjo įtakos XIX a. Italijos suvienijimui. Buvo Sardinijos karalystės ministras-pirmininkas, fabrikantas, bankininkas. Stengėsi sustiprinti ekonomines Pjemonto pozicijas, su prancūzų pagalba suvienijo beveik visą Italiją.
Usūrinis šuo
Usūriniai šunys Lietuvoje
Vertinamas kailių prekyboje, todėl daug kur auginamas nelaisvėje. Kaukolė yra trofėjus.
UEFA taurė 2007–2008 m.
UEFA taurė 2007-2008 m. – 37-asis UEFA taurės turnyras (50-asis įskaitant ir Mugių taurę). Prasidėjo 2007 m. vasarą.
Grupių turnyras (1/32 finalo)
Klubai suskirstyti į 8 grupes. Grupių turnyrai vyko vieno rato sistema (be atsakomųjų rungtynių). Į kitą etapą pateko po 3 geriausias komandas iš grupės. Grupių galutinės lentelės:
Ketvirtfinalis
Varžybų debiutantė CF Getafe vos nepateikė sensacijos: pirmosiose rungtynėse žaisdami su turnyro favoritu Bayern Munchen, ispanai išlygino rezultatą paskutinę rungtynių minutę, tačiau atsakomosiose rungtynėse vokiečiai taip pat įmušė įvartį pačioje rungtynių pabaigoje, taip iškovodami pratęsimą, o jo metu taip pat išlygino rezultatą paskutinę minutę ir dėl svečiuose pelnytų įvarčių pateko į pusfinalį.