cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anelė Biliūnaitė
Biografija
Nuo 1976 m. Respublikinio mokytojų tobulinimosi instituto muzikos kabineto metodininkė. Tęsdama darbą Lietuvos pedagogų kvalifikacijos institute, yra Saviraiškos ugdymo skyriaus vyr. metodininkė, rengia atestacines bei kvalifikacines programas, organizuoja seminarus muzikos mokytojų kvalifikacijai kelti ir pirminei mokytojų atestacijai, skleidžia gerąją pedagoginio darbo patirtį, skaito paskaitas ir veda praktinius užsiėmimus respublikinių seminarų dalyviams, konsultuoja įvairius meno mėgėjų kolektyvus.
A. Biliūnaitė buvo Vilniaus rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkė, rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konsultantė, respublikinių „Dainų dainelės" konkursų žiuri narė, meno mėgėjų konkursų žiuri atsakingoji sekretorė.
Nuo 1995 m. Lietuvos ikimokyklinių įstaigų ir bendrojo lavinimo mokyklų muzikos mokytojų kvalifikacinės komisijos sekretorė, nuo 1997 m. muzikos mokytojų kvalifikacinės komisijos sekretorė. Yra Lietuvos muzikų draugijos ir Muzikos mokytojų asociacijos narė; 1970 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu; 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Moters ir pilietės teisių deklaracija
miniatiūra|200px|rigt|Deklaracijos pirmasis puslapis Moters ir pilietės teisių deklaracija – moters teisių deklaracija, 1791 m. sukurta prancūzų rašytojos feministės Olimpijos de Guž.
Ši deklaracija buvo grindžiama 1789 m. Prancūzijoje priimta Žmogaus ir piliečio teisių deklaracija, siekiant atskleisti Prancūzijos revoliucijos, deklaravusios lyčių lygybę, nesėkmes. Autorė, viena pirmųjų kovotojų už pilietines moterų teises, dokumentą dedikavo Prancūzijos karalienei Marijai Antuanetei, kaip „vienai nekenčiamiausių“ moterų. Už savo radikalias politines pažiūras dokumento iniciatorė 1793 m. buvo nuteista mirties bausme.
Deklaracijos teiginiai
Deklaracijoje raginama suteikti moterims tokias pačias teises, kokios 1789 m. Žmogaus ir piliečio teisių deklaracijoje buvo suteiktos vyrams. Jos formuluotės vietomis ironiškos, pvz., teigiama, kad: „Ši revoliucija laimės tik tada, kai visos moterys visiškai supras savo apverktiną būklę ir prarastas teises visuomenėje“. Dokumente atkartojama 17 straipsnių iš Žmogaus ir piliečio teisių deklaracijos, vertėjos Camille Naish, apibūdinamų, kaip „originalaus dokumento ... beveik parodija“. Pirmasis straipsnis „originale“ teigia:
Pirmasis straipsnis Moters teisių deklaracijoje atsako:
''„Moteris gimsta laisva ir lieka lygi savo teisėmis su vyru. Socialiniai skirtumai gali būti grindžiami tik per bendrą naudą.“''
de Guž praplečia 6-ąjį Žmogaus ir piliečio teisių deklaracijos straipsnį apie piliečių dalyvavimą įstatymų kūrime:
„Visi piliečiai, įskaitant moteris, turi vienodas teises viešajame gyvenime pagal savo sugebėjimus, dorybes ir talentus.“
de Guž atkreipė dėmesį į faktą, kad pagal Prancūzijos įstatymus moterys buvo visiškai baudžiamos, neturėjo lygių teisių, ir deklaravo:
''„Moterys turi teisę suręsti pastolius, bet jos taip pat privalo turėti teisę pasistatyti kalbėtojo tribūną.“
Kibiakojai šikšnosparniai
Kibiakojai šikšnosparniai (Natalus) – kibiakojinių šikšnosparnių (Natalidae) gentis.
Gentį 1838 m. aprašė John Edward Gray.
Paplitę Centrinėje ir Pietų Amerikoje.
Senusretas I
thumb|250px|Senusretas I Senusretas I (Senusretas Cheperkara, pagal graikus − Sesostris I, valdė apie 1971–1926 m. pr. m. e.) – antrasis dvyliktosios Egipto dinastijos faraonas.
Faraono Amenemio I ir karalienės Nehru-Tathenės sūnus. Buvo tėvo koregentu iki 10 metų laiko, vykdė karines kampanijas Nubijoje, kur įkūrė egiptiečių garnizoną Bucheno tvirtovėje. Tėvas buvo nužudytas sąmokslininkų, kai Senusretas buvo karo žygyje Libijoje. Jo įžengimo į sostą aplinkybės aprašytos „Sinuhės istorijoje“. Norėdamas sutvirtinti valdžią Senusretas išplatino „Amenemio instrukcijas“ − tėvo sudarytą dokumentą apie savo padarytus gerus darbus ir ginantį Senusreto teisę į sostą. Senusretas I tęsė tėvo pradėtą Nubijos nukariavimą. Įkūrė karinę bazę Elefantine, kurio valdytojas buvo atsakingas už Žemutinės Nubijos valdymą. Iš Nubijos gabenti auksas, varis, ametistas, dioritas. Jo armija pasiekė III Nilo slenkstį.
Faraonas palaikė taikingus prekybinius santykius su valstybėmis Palestinoje ir Sirijoje. Likus trejiems metams iki mirties pripažino Egipto koregentu savo sūnų Amenemį II. Žinomos statybos: Sati šventyklos Elefantine, Edfu, Hierakonpolyje, El-Kabe; Monto šventyklą Tode; daugybę statinių Karnake, Denderoje, Abydose ir kitose vietose. Pastatė laidojimo kompleksą ir piramidę Lište, 2 km nuo Amenemio I piramidės. Senusreto I piramidę supo 9 mažesnės karalienių ir princesių piramidės. Naujosios karalystės laikotarpiu Senusretas I buvo sudievintas ir garbinamas kaip Tėbų nekropolio dievas-saugotojas.
Šeksnos tvenkinys
Šeksnos tvenkinys  – tvenkinys Rusijoje, Vologdos srityje, Šeksnos upės slėnyje. Sudarytas 1963–1964 m. patvenkus Šeksną ties Šeksnos gyvenviete hidroelektrinės užtvanka. Tvenkinys yra Volgos-Baltijos vandens kelio dalis. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 167 km, plotis iki 20 km. Metinis vandens lygio svyravimas iki 1,2 m.
Žemiau Šeksnos upės prasideda Rybinsko tvenkinys. Šalia tvenkinio įsikūrę Kirilovo ir Belozersko miestai.
Hanų dinastija
Han dinastija (tradiciniai rašmenys: 漢朝; supaprastinti rašmenys: 汉朝; pinyin: Hàn cháo) – Kinijos imperatorių dinastija, valdžiusi 206 m. pr. m. e. – 220 m., po Čin dinastijos. Tradiciškai Han periodas laikomas vienu svarbiausių klestėjimo laikotarpių Kinijos istorijoje. Iki šiol etniniai kinai save vadina „haniais“.
Han dinastija skirstoma į du periodus:
9–25 m. valdė uzurpatorius Vang Mang (Wang Mang).
Vakarų Han
Ankstesniosios (Qian Han 前漢), arba Vakarų (Xi Han 西漢) Han dinastijos sostinė buvo Čanganis (Chang’an). Po Čin Ši Huangdi mirties imperijoje kilo maištai. 206–202 m. pr. m. e. tarpuvaldžiu tarpusavyje kovojo dvi didesnės stovyklos: vienai vadovavo Liu Bang, Han valdovas, kitai – Siang Ju (Xiang Yu), Ču valdovas. Taip pat kovojo keletas smulkesnių valdovų. Galiausiai pergalę pasiekė ir naujos dinastijos įkūrimą paskelbė Liu Bangas. Taigi Han dinastijos pradžia galima laikyti arba 206 m. pr. m. e., kai žlugo Čin dinastija, arba 202 m. pr. m. e., kai nusižudė Siang Ju.
thumb|right|Han administracinis padalinimas apie [[2 m.]] thumb|left|Han ryšiai su kitomis valstybėmis apie 2 m. Naujoji imperija išlaikė Čin administracinę sistemą, tačiau sušvelnino centralizaciją: politiniais sumetimais kai kur buvo įkurtos vasalinės valdos. Įkūręs dinastiją, Liu Bangas padalino šalį į keletą „feodalinių valstybių“, kad patenkintų savo buvusius sąjungininkus, nors jais planavo atsikratyti vėliau, sustiprinęs valdžią. Liu Bango (vėliau vadinto Gaodzu arba Gaodi) įpėdiniai valdė derindami legistinius metodus su daoistiniais. Tuo laikotarpiu Kinija palaikė taikius santykius su siunų gentimis per santuokas ir mokėdami duoklę. Kita vertus, Han dinastijos valdymo metu konfucianizmas paskelbtas oficialiąja ideologija. Šiuo periodu kanonizuoti pagrindiniai konfucianistiniai veikalai, kuriama imperatoriškoji biblioteka, atsiranda valstybinių egzaminų sistema (būdas atrinkti valdininkus).
Po Liu Bango mirties prasidėjus intrigoms valdžia atiteko nepilnamečiam jo sūnui, o iš tiesų kaip regentė valdė jo motina Liu Taihou (呂太后 Lü Taihou), taip pat vadinta imperatoriene Gao (高皇后 Gaō Huánghoù). Imperatorius Vendi susidorojo su Liu klanu. Jo valdymo metu imtasi gaivinti konfucianizmą.
Turbūt žymiausias Han imperatorius – Udi. Jo valdymo metu valstybėje įsitvirtino konfucianizmas. Prie to ypač prisidėjo imperatoriaus patarėjas Dong Džongšu. Udi era pasižymėjo karine ekspansija. Prasideda aktyvi prekyba su užsieniu, suklesti šilko kelias. Vykdomos grandiozinės statybos. Įvedamas valstybinis monopolis druskai ir geležiai (dėl šito to meto visuomenėje kilo daug nepasitenkinimo). Prekybą taip pat kontroliavo valstybė.
Han dinastijoje imperatoriai pradeda naudoti devizus, kuriais siekė apibūdinti atskirus savo valdymo periodus, nustatyti pasiryžimą, priminti apie kokį nors svarbų įvykį (pavyzdžiui, dangiškosios malonės ženklą).
I a. į Kiniją atkeliauja budizmas – tam turėjo įtakos aktyvūs ryšiai su užsienio valstybėmis.
Vakarų Han imperatoriai:
Sin dinastija (Vang Mang valdymas)
Mūsų eros pradžioje smarkiai pablogėjo ekonominė situacija, šalyje vyko kovos dėl valdžios. Pasinaudojęs proga, valdininkas Vang Mang užėmė sostą ir paskelbė Sin (xin; pažodžiui „naujosios“) dinastijos (新朝) įkūrimą. Vang Mang buvo vienintelis šios trumpaamžės dinastijos imperatorius. Jis pasižymėjo kaip reformatorius, tačiau jo reformos buvo nukreiptos į anksčiau panaikintų dalykų atgaivinimą. Vang Mangas atkūrė kai kuriuos kultus, kurių buvo atsisakyta dėl pernelyg didelių išlaidų, išlaisvino vergus, atšaukė senuosius pinigus, pakeitė didikų titulus, uždraudė pardavinėti žemę. Tačiau kilo žemvaldžių ir pirklių maištas, kuriam vadovavo Liu klano (t. y. valdovo šeimos) atstovas Liu Siu (Liu Xiu). Liu Siu atkūrė Han dinastiją.
Rytų Han
Rytų (東漢 Dong Han) arba Vėlyvosios Han (後漢 Hou Han) dinastijos sostinė buvo Luojange. Liu Siu, nuvertęs nuo sosto Vang Mangą, tapo imperatoriumi Guang Udi. Stiprūs buvo tik pirmi trys Rytų Han imperatoriai, paskui vėl pasikartojo ankstesnės krizės. Po Vang Mango laikotarpio pokyčių nebuvo įvykdyta jokių efektyvių žemės reformų. Plito korupcija, kyšininkavimas. Dėl valdžios kovojo eunuchai ir imperatoriaus sutuoktinių šeimos. Žemvaldžių šeimos valdė žemes, per daug nekreipdamos dėmesio į valstiečių gyvenimo kokybę. Valdantieji sluoksniai buvo palankūs elitui. Intelektualai, anksčiau buvę įtakingas sluoksnis, pamažu ima prarasti pozicijas valstybėje. Jiems pabandžius kritikuoti valdininkus, klanus, padėtį valstybėje („tyrųjų kritika“), eunuchai visa tai užgniaužė, intelektualai buvo areštuojami, žudomi.
184 m. kilo „Geltonųjų raiščių“ judėjimas, susijęs su daoistine „Taiping“ (didžiosios lygybės) sekta. Kariuomenė sukilimą žiauriai numalšino. Valdžią perėmė karo vadai: jie išvaikė eunuchus ir patys ėmė kovoti dėl valdžios. Paskutinis imperatorius buvo marionetė. Galiausiai 220 m. Cao Pi privertė jį atsistatydinti.
Rytų Han valdovai:
Han laikotarpio kultūra
thumb|Žirgo galva, Rytų Han dinastija (I-[[II amžius|II a.)]]
Han laikotarpiu padaryta nemažai svarbių atradimų: 105 m. valdininkas Cai Lun išrado popierių. Taip pat parašytas pirmasis matematikos veikalas, 132 m. išrastas seismografas, suklesti astrologija, astronomija, lako gamyba, alchemija.
Han dinastijos metu išsivysto ir paplinta vadinamieji TLV veidrodžiai, taip pavadinti dėl raides T, L ir V primenančių raštų ir naudoti kaip apsauginiai arba dėti į kapavietes.
Religijoje įvesti du nauji kultai: žemės valdovo Houtu bei Taiyi (Tai-i) – „Didžiosios vienybės“ garbinimas.
Musninkų seniūnija
Musninkų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Širvintų rajono savivaldybės viduryje ir pietvakariuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Kylio taika
thumb|250pxKylio taika (taip pat: Kylio sutartis) buvo sudaryta 1814 m. sausio 14 d. Kylyje tarp Švedijos, Jungtinės Karalystės ir pralaimėjusios Danijos.
Kylio taika sudaryta Napoleono karų metu. Danijos karalius Frederikas VI iš pradžių rėmė Prancūziją. Spaudžiamas Švedijos ir Didžiosios Britanijos, su kuria nuo 1807 m. Danija kariavo, Frederikas VI buvo priverstas prisijungti prie koalicijos prieš Napoleoną Bonapartą.
Norvegija išėjo iš 1380 m. sudarytos personalinės unijos su Danija ir atiteko Švedijai (taip Švedijai kompensuota už Suomijos praradimą Rusijai 1809 m.), o Grenlandija, Islandija ir Farerų salos liko Danijai, taip pat trumpam laikui jai atiteko Švedijos Pomeranija.
Švedijos tikslai
Švediją tuo metu valdė Bernadotė. Jo tikslas buvo po sąjungos su Anglija, Rusija ir Prūsija sudarymo atimti iš Danijos kaimyninę Norvegiją. Tuo tikslu 1813 spalį Napoleonui I pralaimėjus Leipcigo mūšį, švedų Šiaurės armija 1813 m. gruodžio 1 d. persikėlė per Elbę ir įsiveržė į Holšteiną. Jau prieš tai buvo išlaisvintas 1806 m. Napoleono užimtas Liubekas. Po susidūrimų prie Bornhöved, gruodžio 7 d. danai pasitraukė iš Kylio, kurį Bernadotė padarė savo pagrindiniu štabu, iš kurio tęsė karą prieš Daniją. Šlėzvigo-Holšteino gyventojų atmintyje ši žiema išliko kaip Kazokų žiema, kadangi Bernadotė savo pajėgose turėjo rusų kazokų kavalerijos dalinius.
1814 m. sausio 9 d. Danija kapituliavo ir buvo priversta priimti Švedijos padiktuotas taikos sąlygas.
Reikšmė Norvegijai
Sudarydama naująją uniją su Švedija, Norvegija gavo iki šiol galiojančią 1814 m. gegužės 17 d. konstituciją. Visišką suverenitetą Norvegiją gavo tik 1905 m. birželio 7 d. Paskutinis bandymas prie Norvegijos prijungti Orknio salas su Kylio taika galutinai žlugo.
Kylio taika Norvegijos kelyje į suverenitetą laikoma labai svarbia gaire. Iki tol buvusį danų valdymą norvegų rašytojas Henrikas Ibsenas yra pavadinęs keturių šimtų metų naktimi.
Reikšmė Grenlandijai, Islandijai ir Farerams
Grenlandijos, Islandijos ir Farerų salų gyventojų akimis Kylio taika įamžino nuo 1380 m. esantį danų valdymą jų žemėse, kurias iki tol valdė norvegai. Po Kylio sutarties buvo paleistas beveik tūkstantį metų veikęs fareriečių parlamentas Løgting.
Juozas Paukštys
Juozas Paukštys (1861 m. kovo 17 d. Naujininkuose, Vilkaviškio apskritis – 1906 m. sausio 18 d. Edvardsvilyje, JAV) – JAV lietuvių spaudos darbuotojas, laikraščių ir knygų leidėjas.
Biografija
1878 m. atvyko į JAV. 1886 m. kartu su A. Pajauju Plimute įsteigė savaitraštį „Vienybė lietuvninkų“ ir spaustuvę. 1886-1897 m. šiame laikraštyje bendradarbiavo. Išleido apie 40 knygų. Kai kuriuos leidinius (Sposabas greito išsimokinimo angliškos kalbos, 1886 m., Dainos lietuviškos, iš visur surinktos, 1887 m., 1893 m., ir kt.) parengė bei išvertė.
Kylio taika
Reikšmė Grenlandijai, Islandijai ir Farerams
Grenlandija ir Farerų salos iki šiol priklauso Danijos karalystei (XX a. šioms teritorijoms suteikta plati savivalda). Islandija suverenitetą įgavo 1944 m. birželio 17 d.
Reikšmė Danijai
Napoleono karų metu Danija iš pradžių siekė išlaikyti neutralumą. Po to 1800 m. gruodžio 16 d. ji sudarė sąjungą su Švedija, Prūsija ir Rusija, siekdama apsaugos nuo Anglijos, tačiau 1801 m. balandžio mėnesį vykusiame Kopenhagos jūrų mūšyje patyrė didelių nuostolių.
1807 m. spalio 31 d. Danija sudarė sąjungą su Prancūzija ir paskelbė karą Anglijai.
Karo ir Kylio taikos pasekmė buvo ta, kad po Kalmaro unijos laikyta didžiąja Europos valstybe, Danija prarado Norvegiją ir jai liko tik Grenlandija, Islandija ir Farerai (bei kolonijos Vest Indijoje). Danija atgavo 1809 m. Didžiosios Britanijos užimtą Baltijos jūros salą Bornholmą.
Reikšmė Vokietijai
1807 m. užimtas Helgolandas Šiaurės jūroje liko Anglijai. Švedija savo valdas Pomeranijoje (Vorpommern) ir Riugene perleido Danijai, kuri jas 1815 m. su Prūsija išmainė į Saksonijos-Lauenburgo hercogystę. Danijos Šlėzvigo hercogystės ir su ja personalinėje unijoje esančios Holšteino hercogystės statusas grąžintas į būklę prieš 1806 m. taip atšaukiant Holšteino inkorporavimą į Danijos karalystę.
Septimijus Severas
thumb|250px|Romos imperija valdant Septimijui Severui Septimijus Severas (146 m. balandžio 11 d. Leptis Magnoje, Tunisas, vakarinėje Libijoje – 211 m. vasario 4 d. Jorke) – Senovės Romos generolas ir imperatorius nuo 193 m. balandžio 9 d. iki 211 m.
Jis buvo pirmasis imperatorius, gimęs Afrikoje (dabartiniam Tunise, vakarinėj Libijoje).
Gyvenimas
Patekimas į valdžią
Lucijus Severas gimė Leptis Magnoje (dabar Libija, į pietryčius nuo Kartaginos). Jis kilo iš žymios ir turtingos berberų giminės. Jo šeima turėjo raitelių rangą. Apie jo tėvą Publijų Septimijų Getą, kuris neturėjo svarbaus politinio posto, žinoma nedaug, bet du jo pusbroliai buvo konsulais, valdant imperatoriui Antoninui Pijui. Fulvia Pija, jo motina, buvo iš Fulvijų šeimos atšakos, persikėlusios iš Italijos į Šiaurės Afriką. Tai sena ir įtakinga plebėjų kilmės giminė. Jo giminaičiai buvo jaunesnis Publijus Septimijus Geta Septimija Pija. Severo pusbrolis iš motinos pusės buvo Pretorijų sargybinis ir konsulas Gajus Fulvijus Plaucijanas.
Severą 172 m. Markas Aurelijus padarė Romos senatoriumi. 190 m. jis tapo konsulu, o sekančiais metais Komodas jį paskyrė Panonijos legionų vadu.
Kai 193 m. kariai užmušė Pertinaksą, Karnunte kariai jį paskelbė imperatoriumi ir jis išskubėjo į Romą. Buvęs imperatorius Didijus Julianas buvo Senato nuteistas mirti ir užmuštas, tad Severas užėmė miestą be pasipriešinimo.
Tačiau Sirijos legionai imperatoriumi paskelbė Pescenijų Negrą. Tuo metu Septimijus Severas nusprendė pasiūlyti Klodijui Albinui, įtakingam Britanijos gubernatoriui, kuris tikriausiai rėmė Didijų prieš jį, cezario titulą, kuris nurodė galimą įpėdinystę. Su saugiu užnugariu, jis išvyko į Rytus ir sumušė Pescenijų Negrą Iso mūšyje. Po to atvirai paskelbė savo sūnų Karakalą įpėdiniu, Britanijos legionai paskelbė Albiną imperatoriumi ir persikėlė į Galiją. Severas, trumpam apsistojęs Romoje, patraukė į Šiaurę. 197 m. vasario 19 d. Lugduno mūšyje su 100 tūkst. Ilyrijos, Mesijos ir Dakijos legionierių Severas nugalėjo ir nužudė Klodijų Albiną, užsitikrindamas absoliučią valdžią imperijoje.
Imperatorius
Septimijus Severas širdyje buvo karys ir siekė šlovės kariniais žygiais. 197 m. jis kovojo trumpą ir sėkmingą karą su Partų imperija dėl to, kad ši rėmė Pescenijų Negrą. Partų sostinė Ktesifonas buvo nusiaubta legionų, o šiaurinė Mesopotamijos dalis sugrąžinta Romai.
Jo santykiai su Romos senatu niekada nebuvo geri. Jis buvo nepopuliarus, nes nuo pradžių rėmėsi armija, ir atsakė panašiais jausmais. Jis liepė nužudyti daugybę senatorių, apkaltinęs korupcija ar samokslu prieš jį, o juos pakeitė imperatoriaus favoritai. Jis išformavo Pretorijų sargybą, o vietoj jos surinko savo. Apie 50 tūkst. ištikimų jam kareivių buvo apgyvendinti Albane, netoli Romos (tikriausiai tam, kad suteikti imperatoriui centralizuotą rezervą). Jo valdymo metu legionų skaičius buvo padidintas nuo 25/30 iki 33. Jis padidino ir pagalbinių būrių (numerii) skaičių, daug iš jų atvyko nuo rytinių sienų. Metinė kario alga buvo pakelta nuo 300 iki 500 denarų.
Nors jo veiksmai Romoje įtvirtino karinę diktatūrą, jis buvo populiarus tarp Romos piliečių, nes sutramdė Komodo laikais išsikerojusią korupciją. Sugrįžęs po pergalės prieš partus, jis Romoj pastatė Septimijaus Severo arką.
Tačiau pagal istorinius šaltinius, po 197 m. Severas pateko didelėn pretorijų prefekto Gajaus Fulvijaus Plaucijano, kuris turėjo beveik visą imperijos administracijos atšakų kontrolę, įtakon. Jo dukra Fulvija Plautila buvo ištekėjusi už Severo sūnaus Karakalos. Plauciano perdėta valdžia baigės 205 m., kai imperatoriaus mirštantis brolis jį atstatydino ir užmušė. Po jo buvę du prefektai, tarp kurių teisininkas Emilijus Papilijanas, turėjo dar didesnę valdžią.
Nuo 208 m. Severas ėmėsi karinių veiksmų apginti Britaniją nuo barbarų, įsakė atstatyti Adriano sieną, kai sunkiai susirgo Eburakume (Jorkas). Jis mirė 211 m. vasario 4 d.
Po jo mirties Senatas jį sudievino, o sostą paveldėjo du nesutariantys jo sūnūs Geta ir Karakala, kuriems patarinėjo jų motina Julija Domna. Severo imperijai suteiktas stabilumas greitai išgaravo.
Pasiekimai
thumb|300px|left| Septimijaus Severo 193 m.nukalta moneta pažymėti legioną [[Legio XIV Gemina|XIIII Gemina Martia Victrix, paskelbusį jį imperatoriumi.]]
Nors Severo kariniai polinkiai daug kainavo imperijai, jis buvo stiprus imperatorius, kaip tik tokio tuo metu reikėjo. Jis pradėjo karinių imperatorių seką, kurią pratęsė keli po jo valdę valdovai. Nors iš tam tikro taško žiūrint reikalingi, jo kariniai žygiai armijos naudai buvo kritikuojami bendraamžių Kasijaus Dio ir Herodiano: piliečiams nauja armija uždėjo didesnę mokesčių naštą.
Septimijus Severas taip pat žinomas dėl savo pastatų. Neskaitant triumfo arkos, turinčios pilną jo vardą Romos forume, jis Romoj pastatė Septizodiumą ir papuošė gimtąjį miestą Leptis Magną (įskaitant naują triumfo arką, jam apsilankius 203 m.).
Severas tikslingai nepersekiojo krikščionybės, bet jei žmogus buvo tuo apkaltinamas, jis turėjo prakeikti Jėzų ar paaukoti auką pagoniškiems dievams. Norėdamas religijos harmonijos ir taikos jis skatino sinkretizmą, o tam priešinosi žydai ir krikščionys. Tad prasidėjo jų persekiojimai, ypač Šiaurės Afrikoje ir Egipte.
Akmenės spaustuvė
Akmenės spaustuvė – spaustuvė, įkurta 1950 m. pabaigoje Akmenėje.
Istorija
Nuo 1951 m. Akmenės spaustuvėje buvo spausdinamas Akmenės rajono laikraštis „Pergalės vėliava“, 1951–1953 m. – taip pat ir Papilės MTS laikraštis „Kolūkiečių draugas“ bei Akmenės MTS laikraštis „Stachanovinis darbas“. 1951 m. pabaigoje spaustuvė tapo Telšių spaustuvės skyriumi. 1952 m. joje pradėtas spausdinti Akmenės cemento gamyklos laikraštis „Cementininkas“. Panaikinus Žagarės rajoną ir vietos laikraščio spaustuvę, 1959 m. Akmenės spaustuvė gavo plokščiąją ir tigelinę spausdinimo mašinas. 1962 m. „Pergalės vėliavai“ tapus bendru Mažeikių ir Akmenės rajonų laikraščiu, jis buvo ruošiamas ir spausdinamas Mažeikiuose, o Akmenės spaustuvė uždaryta.
1965 m. vėl ėmus leisti Akmenės rajono laikraštį „Vienybė“, atkurta ir spaustuvė. Ji tapo Telšių spaustuvės skyriumi. Nuo 1967 m. čia vėl buvo spausdinamas ir laikraštis „Cementininkas“. 1969 m. Telšių spaustuvės Akmenės skyrius perkeltas į Naująją Akmenę. 1976 m. Akmenės spaustuvė prijungta prie Šiaulių spaustuvės „Titnagas“. Nuo 1980 m. laikraštį „Vienybė“ ofsetu spausdina „Titnagas“, o Akmenėje iki 1992 m. jis buvo tik surenkamas ir sulaužomas, nuo 1992 m. laikraštį kompiuteriu renka ir maketuoja redakcija.
1992 m. Akmenės poligrafijos įmonė tapo valstybine Akmenės spaustuve, nuo 1995 m. – UAB „Naujosios Akmenės spaustuvė“. Ji turi 2 plokščiąsias ir vieną tigelinę spausdinimo mašinas. Spausdina brošiūras, blankus, etiketes, smulkius spaudinius. Nuo 2000 m. UAB „Utenos Indra“ Naujosios Akmenės filialas.
Didžioji septima
Didžioji septima – didesnysis iš dviejų muzikinių intervalų, apimančių septynis diatoninės gamos laipsnius. Kitas toks intervalas yra mažoji septima. Didžioji septima yra atvirkštinis intervalas mažajai sekundai ir yra žymimas d7. Šis intervalas dažniausiai sutinkamas septakorduose, kurie gaunami prie mažorinio trigarsio pridedant septintąjį laipsnį. Tokie akordai kartais yra vadinami didžiaisiais septakordais.
Racionaliojoje intonacijoje didžiąją septimą atitinka dažnių santykis 15:8, tuo tarpu lygiojoje temperacijoje didžioji septima atitinka 11 pustonių ir yra didesnė 0,68 % už racionaliąją.
Didžioji septima, kaip ir jai priešinga mažoji sekunda yra disonansas.
Žarstos koplyčia
Žarstos koplyčia – koplyčia, stovinti Prienų rajone, Žarstos kaime. Ji yra 4 km į pietus nuo Šilavoto, 0,6 km į šiaurės vakarus nuo kelio.
Žarsta priklauso Šilavoto Švč. Jėzaus Širdies parapijai. Koplyčia įtraukta į Prienų rajono lankytinų vietų sąrašą.
Istorija
Koplyčios pastatymo metai šaltiniuose nurodomi skirtingai. Pasak vietos gyventojų, kryžkelėje ji buvo pastatyta kaimo gyventojų lėšomis 1920 m. Galima manyti, kad tai buvo karo su lenkais ir bermontininkais metu. Kaimo žmonės tuo metu statydavo kryžius ir koplyčias ne tik pagerbdami žuvusiuosius, bet ir norėdami apsisaugoti nuo priešų, ligų ir nelaimių. Karus pergyvenusi koplytėlė daug nenukentėjo. Prie jos meldėsi ir rusų, ir vokiečių kariai.
Kaune gyvenantis Justinas Gustaitis, kilęs iš Žarstos, prisiminė apie jų kaime stovėjusią koplyčią, kuri apie 1944 m. buvo pastatyta Brūzgų šeimos iniciatyva. Beje, koplyčia buvo pastatyta toje vietoje, kurioje, kai Žarsta dar buvo gatvinis kaimas, stovėjo karčema.
Mara (upė)
Mara – Afrikos upė, tekanti per Keniją bei Tanzaniją. 395 km ilgio upė tekėdama kerta kanopinių gyvūnų migracijos kelią, taip pat Serengečio bei Masai Mara medžioklės rezervatus. Upės baseino plotas – 13 504 km². Maždaug 60 % baseino teritorijos yra Kenijoje, o likę 40 % – Tanzanijoje.
1061 m.
1061 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Rytų Kordiljera (Bolivija)
Rytų Kordiljera  – Andų kalnų grandinės rytinė dalis Bolivijoje. Driekiasi 1200 km šiaurės – pietų kryptimi. Rytuose pereina į Amazonės žemumą. Pasižymi kritulių gausa, apaugusi miškais.
Išskiriama į tris zonas:
Michailas Bachtinas
Michailas Michailovičius Bachtinas (1895 m. lapkričio 17 d. – 1975 m. kovo 7 d.) – Rusijos filosofas, literatūros kritikas, semiotikas ir mokslininkas, kuris tyrinėjo literatūros teoriją, etiką ir kalbų filosofiją. Jo raštai įkvėpė įvairių sričių mokslininkus (marksizmo, semiotikos, struktūralizmo, religijos kritikos) bei įvairių dalykų (istorijos, filosofijos, sociologijos, antropologijos bei psichologijos). M. Bachtinas aktyviai dalyvavo estetikos ir literatūros diskusijose, kurios vyko Sovietų Sąjungoje 1920 metais.
Ankstyvoji jaunystė
M. Bachtinas gimė Oriole, Rusijos imperijoje, bajorų šeimoje. Jo tėvas buvo banko vadybininkas ir dirbo keliuose miestuose. Todėl M. Bachtinas savo vaikystę praleido Oriole, Vilniuje ir Odesos miestuose. Odesoje, 1913 metais, jis įstojo į istorijos ir filologijos fakultetą vietiniame universitete. Katerina Clark ir Michael Holquist rašo: „Odesa, kaip Vilnius, buvo tinkamas miestas žmogaus gyvenimo skyriuje, kuriame jis siekia tapti heteroglosijos filosofu. Lygiai tas pats linksmumo ir nepagarbos jausmas, kuris sukūrė Babelio rabelaisinį gangsterį, ar Ilfo ir Petrovo picao Ostapo Benderio gudrybės ir apgavystės, paliko savo žymę ant Bachtino.“ Paskui jis persikėlė į Peterburgo universitetą, kuriame mokėsi jo brolis Nikolajus. Čia Bachtinas buvo stipriai įtakotas klasicisto F.F. Zelinskio.
Karjera
M. Bachtinas baigė studijas 1918 metais. Po to jis persikraustė į mažą miestelį vakarų Rusijoje (Nevelį). Ten jis 2 metus dirbo mokytoju. Būtent tuo laiku ir susikūrė pirmasis „Bachtino ratas“. Ten rinkosi įvairūs žmonės, kuriuos siejo meilė politinėms, literatūrinėms ir religinėms diskusijoms. Jo grupėje buvo net Valentinas Vološinovas, bei P. N. Medvedev, kuris prisijungė prie grupės Vitebske. Vitebskas buvo „regiono kultūrinis centras“, puiki vieta M. Bachtinui ir kitiems intelektualams organizuoti paskaitas, debatus ir koncertus. Vokiečiu filosofija populiariausia pokalbių tema, todėl po kurio laiko M. Bachtinas save laikė filosofu. Nevelyje Bachtinas sunkiai dirbo ties raštais apie moralės filosofija, kurie pilnai taip ir nebuvo išleisti. Tačiau, 1919 metais trumpa raštų dalis buvo išleista, jos pavadinimas buvo „Menas ir atsakomybė“. Tai buvo M. Bachtino pirmasis publikuotas darbas. M. Bachtinas persikraustė į Vitebską 1920 metais. Čia 1921 metais jis vedė Eleną Aleksandrovną Okolovich. Paskui, 1923 metais, M. Bachtinui buvo diagnozuotas osteomielitas, kaulų liga, kurį jį privedė prie kojos amputacijos 1938 metais. Liga stipriai paveikė jo produktyvumą ir padarė jį invalidu.
1924 metais M. Bachtinas persikraustė į Leningradą, kur jis užėmė poziciją Istorijos institute ir teikė konsultacijas valstybinei leidyklai. Būtent tuo metu jis nusprendė pasidalinti savo darbais su publika, tačiau nespėjus „Klausinėjant metodiką ir estetiką rašto darbuose“ būti paskelbtai, laikraštis, kuriame turėjo pasirodyti šis straipsnis, sustojo leidybą. Šie darbai galiausiai buvo publikuoti praėjus 51 metams. M. Bachtino darbų represija ir darbų poslinkis kamavo jį visą karjerą. 1929 metais išleista „Dostoevskio darbų problematika“ buvo pirmasis M. Bachtino didis darbas, kuris buvo publikuotas. Būtent čia Bachtinas pristatė „dialogismo“ koncepciją. Tačiau vos tik išėjus knygai, M. Bachtinas buvo apkaltintas dalyvavimu Rusijos stačiatikių bažnyčios požeminiu judėjimu. Ar šis kaltinimas yra tiesa, nežinoma iki šiol. Josefo Stalino įsakymu, visi intelektualai buvo tremiami į Sibirą, tačiau dėl M. Bachtino ligos ir silpnos sveikatos, jis ten neišgyventu. Todėl buvo nusiustas šešeriems metams į Kazachstaną.
Šešerius metus M. Bachtinas pradirbo buhalteriu Kustanovo mieste. Čia jis parašė keletą labai svarbių esė, tokių kaip „Diskursas romane“. 1936 metais jis vedė kursus Mordoviano Pedagogikos Institute, Saransko mieste. 1937 metais M. Bachtinas persikraustė į Kimrį, tai miestas keletas šimtų kilometrų nuo Maskvos. Čia M. Bachtinas baigė rašyti knygą apie 18 amžiaus vokišką romaną, kuri buvo priimta leidyklos „Sovetskii Pisatel“. Tačiau vienintelis rankraštis dingo, perversmo metu, sukilus vokiečiams.
Po kojos amputacijos 1938 metais, M. Bachtino sveikata pagerėjo ir jis tapo produktyvesnis žmogus. 1940 metais, iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos M. Bachtinas gyveno Maskvoje, kur jis pateikė disertaciją François Rabelais Gorkio pasaulinės literatūros institute, kad gautų magistranto laipsnį, tačiau disertacija negalėjo būti apginta, kol karas nebuvo pasibaigęs. 1946 ir 1949 metais šios disertacijos gynimas buvo išskirtas į dvi mokslininkų grupes Maskvoje: Oponentai vedė ginimą, priėmė originalų ir neredaguotą rankraštį ir kiti profesoriai, kurie buvo prieš rankraščio priėmimą. Knygos žemiška, anarchinė tema buvo priežastis daugybei argumentų, kuriuos sustabdė tik valdžios įsikišimas. Galiausiai M. Bachtinas negavo daktaro laipsnio, tačiau gavo žemesnį laipsnį, kurį suteikė valstybės biuras. Vėliau M. Bachtinas buvo pakviestas grįžti į Saranską, kur jis užėmė vietą Bendrajame Literatūros skyriuje Mordovian Pedagoginiame institute. Po kiek laiko, 1957 metais iš pedagoginio instituto jis tapo universitetu, o Bachtinas tapo rusiškos ir pasaulinės literatūros pagrindiniu vadovu. 1961 metais pablogėjus M. Bachtino sveikatai jis turėjo pasitraukti iš savo pareigų ir 1969 metais ieškodamas medicininio dėmesio jis grįžo gyventi atgal į Maskvą, kur ir gyveno iki savo mirties (1975 m.).
M. Bachtino darbai ir idėjos tapo populiarios po jo mirties, jis išgyveno daug sunkių etapų per savo profesinio gyvenimo tarpsnį, kada nauja informacija buvo laikoma pavojinga ir dažniausiai būdavo slepiama. Be to, daugybė informacijos apie M. Bachtino gyvenimą buvo slepiama Rusijos archyvuose. Ir tik tada, kai archyvai tapo vieši mokslininkai suprato kaip jie klydo apie M. Bachtino gyvenimą ir kaip savo gyvenimą sugadino pats M. Bachtinas.
„Veiksmo filosofijos link“
„Veiksmo filosofijos link“ pirmą kartą publikuota buvo SSRS laikais 1986 metais. Rankraštis parašytas 1919–1921 metais ir buvo rastas stipriai apgadintas, trūko puslapių ir kai kurios teksto vietos buvo visiškai neįskaitomos. To pasekoje šiandien šis esė yra sudarytas iš fragmentų, iš neužbaigto darbo. Jame yra įžanga, kurioje trūksta kelių puslapių ir viena dalis pilno teksto. Tačiau M. Bachtino darbo ketinimai nebuvo visiškai prarasti, nes įžangoje jis buvo paminėjęs, kad yra keturios dalys šiame esė. Pirmame esė dalyje analizuojama apie atliktus veiksmus ir poelgius, kurie sudaro tikrąjį pasaulį. „Pasaulis tai iš tikrųjų patyrė, o ne vien tik galimai“. Tolimesnėse trijose neužbaigtose esė dalyse buvo kiti dalykai, kuriuos autorius norėjo aptarti. Jis paminėjo, kad antroje dalyje bus susiduriama su estetine veikla ir meninės kūrybos etika. Trečioji dalis: politikos etika ir ketvirtoji dalis apie religiją.
Šis esė atskleidė jaunąjį M. Bachtiną, kurio tobulėjimo procesas vystėsi decentralizuojant Kanto darbus. Šis darbas yra vienas pirmųjų jo darbų, kurie buvo susiję su etika ir estetika, ir M. Bachtinas išdėsto tris teiginius, susijusius su būties unikalumu:
M. Bachtino vėlesni teiginiai: „Tai susiję su santarve mano mintyse iš kurių iškyla mano unikalios vietos būtyje“. M. Bachtinas susidūrė su moralės koncepcija, pagal kurią jis priskiria vyraujančią legalistinę moralės sąvoką žmonėms. Pasak jo, aš negaliu išlaikyti neutralumo tarp moralės ir etikos, kurie pasireiškia kaip bendras sąmonės balsas.
Taip pat M. Bachtinas pristatė „architektūrinį“ arba schematinį žmogaus psichikos modelį, kuris susideda iš trijų dalių „Aš už save“, „Aš už kitus“ ir „kiti už mane“. „Aš už save“ yra nepatikimas tapatybės šaltinis ir autorius teigia, kad „Aš už kitus“ teiginys kuria žmogaus būtį kaip jausmą ir padeda identifikuoti pastebėjimus kaip žmonės žiūri į tave. „Kiti už mane“ apibūdina būdą, kaip kitus įtraukti į savo suvokimą. Tapatybės, kaip M. Bachtinas apibūdina ji nėra vien tik individo, ji yra bendra visų.
„Dostojevskio poetikos problemos“: polifonija ir neužbaigtumas
Per tą laiką, Leningrade, M. Bachtinas sutelkė savo dėmesį ne į filosofijos charakteristiką ankstyvuosiuose kūriniuose, o į dialogo sąvoką. Tuo metu jis parodė savo susidomėjimą Fiodoro Dostojevskio darbu. „Dostojevskio meno problemos“ yra laikomas svarbiausiu M. Bachtino kūriniu, kuriame jis pristato tris svarbias sąvokas. Pirmoji – savęs neužbaigtumo sąvoka: individualūs žmonės negali būti „užbaigti“, visiškai suprasti, arba paženklinti. Žmogų įmanomą perprasti ir nagrinėti tam tikra prasme, jeigu jis yra visiškai suprastas, M. Bachtino „neužbaigtumo“ teorija suteikia galimybę žinoti, jog žmogus gali keistis ir jis niekada neatsiskleidžia iki galo arba nėra lengvai perprantamas pasauliui. Skaitytojai turėtų suprasti, jog ši koncepcija atspindi „sielos“ idėją; M. Bachtinas turėjo gilias šaknis krikščionybėje, ir neo-Kanto mokykloje, paskatintas Hermanno Coheno, pabrėžė individo begalinių galimybių svarbą, vertybes, ir paslėptą sielos svarbą.
Antra yra santykių idėja tarp savęs ir kitų, arba kitų grupių. Duodamas interviu, M. Bachtinas kartą aiškino, jog pagal jį, kiekvienas asmuo turi įtakos kitiems neišvengiamai persipynusiu būdu, todėl negali būti pasakytas nei vienas žodis, kuris tave išskirtų iš kitų ar izoliuotų. Norint tai suprasti, yra be galo svarbu, jog asmuo turėtų kūrybos supratimą laike, erdvėje ir kultūroje, matytų mūsų tikrąją išorę, galėtų būti vertinamas ir suprastas tik kitų žmonių, nes jie yra ne mūsų erdvėje, ir todėl, kad jie yra kiti. Pavyzdžiui, M. Bachtino filosofija labai gerbia kitų įtaką sau pačiam, ne vien pagal tai, kaip žmogus ateina į būti, bet ir tai, kaip žmogus galvoja ir kaip asmuo mato kitą arba save patį.
Trečia, M. Bachtinas F. Dostoevskio darbe rado išsamią reprezentaciją apie „polifoniją“, kas yra, daug balsų. Kiekvienas F. Dostojevskio darbo pobūdis atspindi balsą, kuris kalba pats už individualų save, atskirai nuo kitų. Ši polifonijos idėja yra susijusi su neužbaigtumo teorija ir sau ir kitiems, nes ji yra individų neužbaigtumas, kuris sukuria tikrąją polifoniją.
M. Bachtinas trumpai pristatė polifoninės koncepcijos tiesą. Jis kritikavo prielaidą, kad jei du žmonės nesutaria, tai bent vienas iš jų turi būti neteisus. Jis ginčijosi su filosofais, kurių dauguma minčių yra atsitiktinės ir nereikalingos. M. Bachtinui, tiesa yra ne teiginys, sakinys ar frazė. Vietoje to, tiesa yra abipusiai išspręstų, nors prieštaringų ir logiškai nenuoseklių, teiginių visuma. Teisybei reikia gausybės surinktų balsų. Ji negali būti laikoma kaip atskira mintis, ji taip pat negali būti išreikšta „viena burna“. Polifoninė tiesa reikalauja daug balsų vienu metu. M. Bachtinas nenori pasakyti, kad daug balsų sudaro tik dalines tiesas, kurios papildo viena kitą. Visuma skirtingų balsų nesudaro tiesos, jeigu jie paprastai suderinti arba susintetinti.
Tai abipusio susitarimo faktas, įpareigojančio į realaus gyvenimo konteksto aplinkybes, kuris išskiria tiesą nuo netiesos. Vėlesniais metais, „Dostojevskio meno problemos“ buvo išverstos į anglų kalbą ir paviešintos vakaruose, M. Bachtinas pridėjo skyrių sąvokai „karnavalas“ ir knyga buvo išleista su šiek tiek kitokiu pavadinimu, „Dostojevskio poetikos problemos“. Pagal M. Bachtiną, „karnavalas“ yra sąvoka, kurioje girdimi individualūs balsai, klestintys ir bendraujantys tarpusavyje. Karnavalas sukuria „slenkstį“ situacijų, kur organizuoti susitarimai yra sulaužomi arba atstatomi ir nuoširdus dialogas tampa įmanomas. Karnavalo sąvoka buvo M. Bachtino būdas aprašyti F. Dostojevskio polifoninį stilių: kiekvienas individualus charakteris stipriai apibrėžtas ir tuo pačiu metu skaitytojas liudija kritišką įtaką kiekvienam charakteriui. Tai yra, kitų balsai yra girdimi kiekvieno individualiai ir kiekvienas neišvengiamai formuoja kito charakterį.
„Rablė ir jo pasaulis“
Antrojo pasaulinio karo metu M. Bachtinas pateikė disertaciją apie prancūzų renesanso rašytoją Fransuą Rablę. Šis mokslinis darbas nebuvo apgintas dar keletą metų. Prieštaringos idėjos ir mintys paminėtos darbe sukėlė daug nesutarimų ir buvo nuspręsta, kad Bachtinui bus nepripažintas daktaro laipsnis remiantis šiuo darbu. Taigi atsižvelgiant į aplinkybes „Rablė ir tautinė kultūra vidurinių amžių renesanse“ nebuvo išleista iki 1965 metų, tais metais šiam kūriniui buvo sukurtas pavadinimas „Rablė ir jo pasaulis“.
Klasikiniame renesanso studijų tekste „Rablė ir jo pasaulis“ M. Bachtinas tyrinėja Rablės „Gargantiua ir Pantagriuelis”. M. Bachtinas teigia, kad Rablės knyga buvo neteisingai suprantama daugelį amžių. Šioje knygoje M. Bachtiną neramina traktuojamas Gargantiuos ir Pantagriuelio atvirumas, kurį knyga pateikia kaip pavyzdį. Naudojantis tekstu M. Bachtinas bando išsiaiškinti du dalykus: pirmiausia jis siekia atstatyti skirtingas Gargantiuos ir Pantagriuelio dalis, kurios praeityje buvo ignoruojamos arba nuslopintos ir nurodo Renesanso socialinės sistemos analizę, norėdamas atrasti balansą tarp kalbos, kuri buvo leidžiama ir tarp tos, kuri buvo uždrausta. Tai reiškia M. Bachtino analizę, kuri patikslina du svarbius dalykus: pirmasis yra karnavalas, kurį M. Bachtinas apibūdina kaip socialinę instituciją, o antrasis yra groteskinis realizmas, kuris apibrėžiamas, kaip literatūrinis metodas. Šios dvi mintys atsispindi kūrinyje „Rablė ir jo pasaulis“, kurias M. Bachtinas aiškina, kaip sąveiką tarp socialumo ir literatūros.
„Dialoginis įsivaizdavimas“: chronotopija, heteroglosija
„Dialoginis įsivaizdavimas“ (pirmą kartą visa knyga išleista 1975 metais) – knyga sudaryta iš keturių esė tyrinėjančių kalbą ir romaną. “Epas ir romanas” (1941 m.), „Iš romanistinio diskurso priešistorės“ (1940 m.), „Laiko formos ir chronotopas romane“ (1937–1938 m.) ir „Diskursas romane“ (1934–1935 m.). Šiuose esė M. Bachtinas pristato heteroglosijos, dialogismo ir chronotopo sąvokas, kurios ryškiai prisidėjo prie literatūros mokslo. M. Bachtinas aiškina apie didesnę konteksto reikšmę negu paties teksto (heteroglosija), mišraus pobūdžio kalbą (poliglosija) ir apie santykius tarp išreiškimų (intertekstualizmas). Heteroglosija yra pagrindinė sąlyga norint suprasti išreiškimus. Norint išreiškimus padaryti tinkamais ir suprantamais kitiems, reikia suteikti tik tam vienam būdingam išreiškimui reikšmę. M. Bachtino mintims įtaką darė pagrindiniai mąstytojai kaip Ferdinandas de Sosiūras ir Emanuelis Kantas.
Esė „Epas ir romanas“, M. Bachtinas demonstruoja kontrastingus romano ir epo skirtumus. Tai darydamas M. Bachtinas parodo tai, kad romanas yra gerai pritaikytas poindustrinei visuomenei, kurioje mes gyvename, nes tai klesti įvairovėje. Tai ta pati įvairovė, kurią epas bando pašalinti iš pasaulio. Pasak M. Bachtino, romanas yra unikalus žanras, kuris sugeba apkabinti ir praryti kitus žanrus vienu metu, bet vis tiek vadintis romanu. O kiti žanrai nesugeba sekti tokiu romano pavyzdžiu nesugadinant savo tapatybės.
„Iš romanistinio diskurso priešistorės“ yra mažiau tradicinis esė, kuriame M. Bachtinas atskleidžia įvairius skirtingus tekstus iš praeities, kurie drauge formuoja šiuolaikinį romaną.
„Laiko formos ir chronotopas romane“ pristato M. Bachtino koncepciją apie chronotopą. Šio esė esmė parodyti savitą romano kokybę. Žodis chronotopas literatūriškai reiškia „laiką-erdvę“ ir M. Bachtino yra apibrėžiamas kaip laiko ir erdvės santykis, kuris yra meniškai išreiškiamas literatūroje. Rašymo tikslas yra toks, kad autorius turi sukurti ištisus pasaulius ir tai darydamas yra priverstas naudotis realaus ir gyvenamo pasaulio kategorijomis. Dėl šios priežasties chronotopas yra realybės idėja.
Galutinis esė, „Diskursas romane“ yra vienas iš pliniausių M. Bachtino kalbos filosofijos teiginių. M. Bachtinas suteikia modelį diskurso istorijai ir supažindina su pagrindine heteroglosijos idėja. Terminas heteroglosija nurodo tokias kalbos savybes, kurios yra labai lingvistiškos, bet tuo pačiu ir bendros visoms kalboms. Tai susideda iš savybių tokių kaip perspektyva, vertinimas ir ideologinė pozicija. Šiuo atveju dauguma kalbų yra nepajėgios būti neutralios, nes kiekvienas kalbos žodis yra neatskiriamas nuo savojo konteksto.
Deir al Bachri
Deir al Bachri vietovėje yra išlikę trijų Amono šventyklų griuvėsiai. Jas pastatė faraonai, Mentuhotepas II (XXI a. pr. m. e.), Hačepsuta (XV a. pr. m. e.) ir Tutmozis III (XV a. pr. m. e.). Kartu tai buvo faraonų laidojimo šventyklos. Aukščiau uolose rasta karališkųjų mumijų slėptuvė su Naujosios Egipto karalystės valdovų mumijomis (XVI–XI a. pr. m. e.). Taip pat Deir al Bachri rasta XXI a. pr. m. e. didikų kapų (tarp jų Hačepsutos šventyklos architekto Senmuto). Yra ir vėlesnių, graikų-romėnų laikotarpio (IV a. pr. m. e.) kapų. Aptikta daug reljefų ir skulptūrų (tarp jų ir Hačepsutos) liekanų, lentelių su įrašais, grafitų, papirusų.
Michailas Bachtinas
„Kalbos žanrai ir kiti vėlyvieji esė“
Darbe „Kalbos žanrai ir kiti vėlyvieji esė“ M. Bachtinas nutolsta nuo romano ir pradeda rūpintis metodo problemomis ir kultūros pobūdžiu. Iš viso yra šešios esės kurios sudaro šį rinkinį: „Response to a Question from the Novy Mir Editorial Staff“, „The Bildungsroman and Its Significance in the History of Realism“, „The Problem of Speech Genres“, „The Problem of the Text in Linguistics, Philology, and the Human Sciences: An Experiment in Philosophical Analysis“, „From Notes Made in 1970–71“, ir „Toward a Methodology for the Human Sciences“.
„Response to a Question from the Novy Mir Editorial Staff“ yra nuorašas komentarų, padarytų Bachtino reporteriui iš mėnesinio žurnalo „Novy mir“, kuris buvo plačiai perskaitytas sovietų inteligentijos. Pats nuorašas išreiškia M. Bachtino nuomonę apie literatūros stipendiją, kuria jis pabrėžia keletą stipendijos trūkumų ir duoda patarimų jos pagerinimui.
Deir al Bachri
VI-XII a. Deir el Bachri buvo koptų vienuolynas, nuo jo ir kilo dabartinis vietovės pavadinimas.
Deir el Bachri 1858 m. tyrinėjo prancūzų egiptologas Ogiustas Marjetas, 1881 m. – Gastonas Maspero, 1893–1898 m. ir 1903–1908 m. – Egipto tyrimų fondas, 1911–1931 m. Metropolitano meno muziejus (JAV), nuo 1961 m. tiria ir konservuoja lenkų ekspedicijos mokslininkai.
Michailas Bachtinas
„Kalbos žanrai ir kiti vėlyvieji esė“
„The Bildungsroman and Its Significance in the History of Realism“ yra fragmentas iš vienos iš М. Bachtino prarastų knygų. Leidykla, į kurią Bachtinas buvo nunešęs visą rankraštį, buvo susprogdinta vokiečių invazijos metu, o M. Bachtinas su savimi turėjo tik juodraščius. Tačiau, dėl popieriaus stygiaus, M. Bachtinas pradėjo naudoti šį likusį fragmentą, kad galėtu suktis cigaretes, todėl tik dalis įžanginio skyriaus išliko. Šioje likusioje dalyje daugiausiai kalbama apie Gėtė.
Rytų Kordiljera
Rytų Kordiljera (, 'rytų kalnagūbris') vadinami šie kalnagūbriai Anduose:
Michailas Bachtinas
„Kalbos žanrai ir kiti vėlyvieji esė“
„The Problem of Speech Genres“ rašoma apie skirtumus tarp Sosiūrio lingvistikos ir kalbos, kaip gyvo dialogo (translingvistika). Palyginus tikrai trumpoje erdvėje, šis esė apima temą apie kurią M. Bachtinas planavo rašyti knygą, taip padarydamas šį skaitinį įmantrų ir sudėtingą. Būtent čia M. Bachtinas išskiria literatūrinę ir kasdieninę kalbą. Pasak M. Bachtino žanrai egzistuoja ne tik kalboje, bet veikiau pačioje komunikacijoje. Susiduriant su žanrais, M. Bachtinas parodo tai, kad jie buvo studijuojami tik retorikos ir literatūros ribose, bet kiekviena disciplina smarkiai remiasi tais žanrais, kurie egzistuoja už retorikos ir literatūros ribų. Šie ekstralitaratūriniai žanrai išliko labai neištyrinėti. M. Bachtinas išskiria pirminius ir šalutinius žanrus, sakydamas jog pirminiai žanrai įteisina tuos žodžius, frazes ir posakius, kurie yra priimtini kasdieniame gyvenime, o šalutiniai žanrai yra charakterizuojami įvairiausių tekstų, tokių kaip teisiniai, moksliniai ir t. t.
„The Problem of the Text in Linguistics, Philology, and the Human Sciences: An Experiment in Philosophical Analysis“ yra M. Bachtino savo užrašuose įamžintų minčių rinkinys. Šie užrašai daugiausiai susitelkia ties teksto problema, bet yra ir įvairių teksto dalių kurios kalba apie temas kurias jis iškėlė kitur, tokias kaip kalbos žanrai, autoriaus padėtis ir humanitarinių mokslų pobūdžiu. Tačiau „Teksto problemos“ daugiausiai susiduria su dialogu ir būdu kaip tekstas susisieja su savo kontekstu. Pasak M. Bachtino, kalbėtojai formuoja adresatą ir superadresatą. Tai ir yra ką M. Bachtinas apibūdina kaip tretini dialogo pobūdį.
Favara
Favaroje išvystytas žemės ūkis, yra sieros kasyklos.
Mieste yra Kiaramončių šeimos pilis, pastatyta 1280 m.
Michailas Bachtinas
Ginčytini tekstai
Kai kurie iš darbų parašytų M. Bachtino artimų draugų V. N. Vološinovo ir P. N. Medvedevo buvo priskirti Bachtinui – ypač „Marksizmas ir kalbos filosofija“ ir „Formalus metodas literatūriniame moksle“. Šie pareiškimai iškilo 1970-ūjų pradžioje ir sulaukė savo anksčiausio vertimo anglų kalba Klarko ir Holkvisto 1984 m. M. Bachtino biografijoje. Tačiau nuo tada dauguma mokslininkų priėmė bendrą nutarimą jog visgi tikraisiais šių darbų autoriais turėtų būti laikomi Vološinovas ir Medvedevas. Aišku, be jokios abejonės M. Bachtinas įkvėpė šiuos mokslininkus ir gal netgi padėjo jiems rašant darbus priskirtus jiems. Tada tampa ganėtinai aišku kodėl buvo norėta priskirti autorystės teises vienam žmogui, tačiau Vološinovo ir Medvedevo pastangos taip pat turėtų būti pagerbtos. M. Bachtinas apturėjo sunkų gyvenimą ir karjerą ir tik keletas jo darbų buvo publikuoti autoritetingoje formoje per jo visą gyvenimą.