cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paslėptaburniai
Morfologija
Paslėptaburnių klasės atstovų burnos aparatas su galva susijungęs glaudžiau nei vabzdžių. Visuose antenų segmentuose yra raumenų, o vabzdžių tik du pagrinde esantys antenų segmentai raumeningi. Šie nariuotakojai vystosi be metamorfozės, yra besparniai. Dauguma akli, tik kolembolos gali turėti mažas, iš ne daugiau kaip 8 omatidijų, akis. Apvaisinimas visada netiesioginis, patelės turi kiaušdėtį.
Veprių Kristaus kapo koplyčia
'''Veprių Rožinio Švč. Mergelės Marijos bažnyčios statinių komplekso Kristaus kapo koplyčia''' – koplyčia Vepriuose, Ukmergės rajone. Koplyčia priklauso Veprių bažnyčios statinių kompleksui, yra regiono architektūrinis ir sakralinis paminklas, 2014 m. įrašytas į LR Kultūros paveldo registrą (unik. kodas ). Mūrinė koplyčia pastatyta XX a. pradžioje.
Istorija
Koplyčia, stūksanti bažnyčios šventoriaus pietinėje pusėje, yra XXXIV Kryžiaus kelio stotis („Jėzaus Kristaus kapas“). Tai Vepriuose nusidriekusio 5,5 km ilgio ir 35 stočių Veprių Kalvarijų Kryžiaus kelio objektas. Už šventoriaus ribų, miestelyje ir šalia jo išsidėsčiusios 28 Kryžiaus kelio stotys sovietmečiu buvo sunaikintos, vėliau atstatytos.
Architektūra
Bažnyčios, šventoriaus koplyčios ir kitų čia stovinčių koplytėlių architektūra turi bendrų bruožų, būdingų istorizmo laikotarpio statiniams. Koplyčia – „plytų“ stiliaus pastatas. Pagrindinio fasado smailiaarkėje nišoje virš portalo yra tapytas ant skardos paveikslas, atspindintis šios Kryžiaus kelio stoties siužetą. Koplyčia vientiso tūrio, dengta dvišlaičiu čerpių stogu, sienos sumūrytos iš gelsvų plytų. Planas stačiakampis, vienos patalpos. Joje prie galinės sienos įrengtas tapytas altorius, vaizduojantis Jeruzalės miestą, Kristaus kapą ir du angelus, palinkusius virš jo.
Šalia koplyčios yra kunigo Teofilio Vasiliausko (1862–1918), Veprių bažnyčios statytojo ir klebono, kapas su paminklu.
Augustavo Caro Aleksandro III paminklas
Augustavo Caro Aleksandro III paminklas – nuo 1891 m. iki I pasaulinio karo egzistavęs paminklas carui Aleksandrui III, Augustavo mieste. Tai buvo vienas iš daugelio tokių paminklų visoje Rusijos imperijoje, kurie buvo pastatyti po traukinio avarijos prie Borkių kaimo 1888 m. spalio 17 dieną, kuriame važiavo caro šeima, nors ir niekas iš caro šeimos nenukentėjo. Paminklas buvo daromas Mikašuvkos kaime. Paminklas atidengtas 1891 m. gegužės 15 dieną, netoli senojo pašto (dabar muzikos mokykla). Paminklas buvo juodos spalvos, uždėtas ant kvadratinės platformos. Ant paminklo buvo užrašas lenkų ir rusų kalbomis Dieve saugok carą (Boże chroń cara). Paminklo viršuje buvo uždėtas paauksuotas dvigalvis erelis. Paminklas buvo aptvertas tvora ir apšviestas šviestuvais. Sunaikintas per I pasaulinį karą.
Theodor Bergmann
Teodoras Bergmanas (Theodor Bergmann; 1850 m. gegužės 21 d. Sailauf – 1931 m. kovo 23 d. Gaggenau ) – vokiečių verslininkas ir pramonininkas, geriausiai žinomas kaip šaunamųjų ginklų konstruktorius. Kaip ir daug to meto verslininkų T. Bergmanas daugiausia užsiėmė dviračiais ir automobiliais. Ginklai nebuvo T. Bergmano dėmesio centre, nors jis nuolat kūrė pistoletus ir jų šovinius. Sukurtus pistoletus gamino kiti pagal jo licencijas.
Teodoras Bergmanas savo automobilių verslą 1910 m. pardavė Karlui Benzui.
Bergmano pistoletai
Pirmąjį savitaisį pistoletą, panaudodami naujai sukurtą (1884 m., Paul Vieille) bedūmį paraką, 1888 m. sukūrė broliai Clair, dirbę Sent Etjene (Prancūzija). Prieš tai šis parakas buvo panaudotas 1886 m. sukurtame Lebelio šautuve. Broliai Clair panaudojo 8 mm šovinį, sukurtą iš šveicariško 1882 m. sukurto 7,5 mm šovinio. Brolių Clair pistoleto Prancūzijos kariuomenė nepriėmė.
Pirmasis pistoletas, gamintas tikrai dideliais kiekiais, buvo sukonstruotas austro Jozefo Laumano (Joseph Laumann), jį 1892 m. gamino Osterreichische Waffenfabrik Gesellschaft (Šteiras). Pistoletas, vadinamas Schönberger-Laumann pistoletu, susilaukė didelės paklausos.
1893 m. pirmieji Borchardt’o ir T. Bergmano pistoletai buvo pardavinėjami Europoje ir Amerikoje. Borchardto pistoletas išsivystė į Borchardt Luger, o po to į pistoletą Luger P08 (Parabellum), kuris tapo vienu žymiausių pasaulio pistoletų.
Kiti T. Bergmano ginklai
T. Bergmanas sukonstravo lengvąjį kulkosvaidį Bergmann MG 15nA, kuris naudojo 1901 m. užpatentuotą rakinimo sistemą. Šis kulkosvaidis, vadintas MG 15, buvo naudojamas iki Antrojo pasaulinio karo.
Bergmano kompanija Bergmann Waffenfabrik sukūrė naują ginklą (pistoletą kulkosvaidį), atitikusi iškeltus reikalavimus, kuris buvo pavadintas MP 18 ar Maschinenpistole 18/I. Šio ginklo kūrimo grupėje dirbo ir konstruktorius Hugas Šmaiseris (Hugo Schmeisser).
Herbicidai
Herbicidai – cheminės medžiagos skirtos piktžolėms naikinti. Lietuvoje herbicidai negaminami, juos įveža iš kitų šalių įvairios firmos. Herbicidai yra įvairūs, jie skiriasi pagal cheminę sudėtį, patekimą į augalą, toksiškumą, veikimo trukmę ir kitas savybes. Naudojant herbicidus reikia į tai atsižvelgti, kad jų efektyvumas būtų kuo didesnis. Kadangi herbicidai suyra nevienodu laiku (vieni per kelis mėnesius, kiti per metus ir ilgiau), todėl juos naudoti reikia labai tiksliai ir atsargiai, nes dėl padarytų klaidų, gali nukentėti kultūriniai augalai bei visa gyvoji aplinka.
Skirstymas
Pagal cheminę sudėtį herbicidai skirstomi į neorganinius ir organinius.
Pagal poveikio apimtį (selektyvumą) herbicidai skirstomi į visuotinio (ištisinio) ir atrankinio (pasirinktinio) poveikio.
Pagal poveikio (pažeidimo) būdą herbicidai skirstomi į kontaktinius ir sisteminius.
thumb|300px|left|Žolės nupurkštos herbicidu
Pagal poveikio trukmę herbicidai skirstomi į trumpo, vidutinio ir ilgo poveikio.
Pagal toksiškumą (nuodingumą)herbicidai skirstomi į keturias grupes.
Pirmosios ir antrosios grupių herbicidus šiuo metu vartoti draudžiama.
''Paaiškinimas: LD50 – vidutinė mirtina (letalinė) dozė – tai kiekis nuodų miligramais 1 kg gyvojo svorio. Nuo šio kiekio žūva 50 % bandomųjų gyvųnų.''
Pagal poveikio spektrą atrankinio veikimo herbicidai yra dvejopi.
Veiksmingumo sąlygos
Herbicidai geriausiai veikia, kai parenkamos optimalios jų normos ir purškimo laikas. Sėklomis plintančios piktžolės yra jautriausios daigų tarpsnyje, o daugiametės piktžolės – vėlesniuose tarpsniuose, tik usnys ir pienės, kai pradeda formuotis stiebai. Daugiametės pikžolės atsparesnės herbicidams negu trumpaamžės. Labai svarbu parinkti herbicidus pagal vyraujančias piktžolių rūšis. Jeigu pasėlyje yra įvairių piktžolių rūšių, tada geriausia vartoti herbicidų mišinius.
Herbicidai silpniau veikia vėsiu oru. Geriau, kai šiltas oras, tada intensyviau vyksta medžiagų apykaita. Geriausia oro temperatūra sisteminio poveikio herbicidams +18-22 °C, kontaktiniams +13-17 °C. Vartojant herbicidus aukštesnėje temperatūroje, jie gali apdeginti kultūrinius augalus arba greitai išgaruoti, prarasti efektyvumą. Nupurškus pasėlį neturėtų lyti bent 4 valandas, nes per tiek laiko dauguma herbicidų prasiskverbia į augalus. Derlingesnėse, daug humuso turinčiose dirvose, herbicidų efektyvumas yra mažesnis.
Jonas Geštautas
Jonas Geštautas (1866 m. balandžio 5 d. Kaunas – 1943 m. gegužės 6 d. ten pat) – Rusijos imperijos ir Lietuvos karinis veikėjas, atsargos generolas.
Biografija
1883 m. Sankt Peterburge baigė Petro I 2-ąjį kadetų korpusą, 1885 m. baigė Pavelo karo mokyklą, 1903 m. baigė Sankt Peterburgo Archeologijos institutą.
Nuo 1883 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1885–1910 m. leibgvardijos Pavelo pulko karininkas. Nuo 1911 m. 11-ojo šaulių pulko vadas. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis, dalyvavo kovojant su Austrijos-Vengrijos kariuomene. 1914 m. generolas majoras. Mūšyje kontūzytas. 1915–1917 m. šaulių brigados, divizijos, korpuso vadas. 1917 m. birželio mėn. dėl ligos paleistas į atsargą.
1918 m. pabaigoje grįžo į Lietuvą. 1919 m. Lietuvos kariuomenės generolas. 1919 m. sausio mėn. – 1920 m. rugsėjo mėn. mokytojavo komercijos mokykloje Kaune, nuo 1920 m. spalio mėn. Kauno mokytojų draugijos rusų gimnazijos mokytojas, 1921–1935 m. vicedirektorius. 1935 m. vienas iš draugijos „Mokslas -Šviesa“ steigėjų.
Janina Spalvienė-Mekytė
Janina Spalvienė-Mekytė (1937 m. kovo 4 d. Gavėnaičių k., Šiaulių r. – 1997 m. kovo 30 d. Mažeikiuose), muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Baigusi Meškuičių vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1955–1959 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. B. Beganskaitė).
Nuo 1959 rudens dirbo Pikelių miestelyje ir vadovavo Bugenių kaimo kultūros namų chorui. 1960 apsigyvenusi Mažeikiuose, vadovavo rajoninių kultūros namų mišriajam chorui, kuris respublikinėje kaimo meno mėgėjų apžiūroje pelnė pirmąją vietą ir buvo atrinktas į 1960 respublikinę dainų šventę. 1960–1992 Mažeikių vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir jaunučių choro vadovė. Vaikus parengė 1969 ir 1977 respublikinėms moksleivių dainų šventėms, dalyvavo chorų konkursuose ir savo rajono įvairiuose renginiuose. 1976–1978 vadovavo Mažeikių kultūros namų mišriajam chorui „Draugystė“. Choras dalyvavo respublikiniame konkurse „Dainuoja darbo Lietuva" Kaune, surengė koncertų, dalyvavo radijo laidoje.
Nuo 1995 mokytoja buvo Mažeikių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčios vaikų choro vadovė. 1995 ir 1996 choras dalyvavo Švč. Mergelės Marijos šventėje ir giesmių konkursuose Kretingoje, buvo nufilmuotas Klaipėdos televizijos, įrašyta maža kasetė. J. Spalvienė dirigavo Mažeikių rajono dainų šventėse, buvo jų meno vadovė. Nusipelnęs asmuo Mažeikiuose. Mirė 1997 metais kovo 30 d., palaidota mažeikių rajono Tirklšlių kapinėse.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Arlitas
Arlitas – miestas šiaurinėje Nigerio dalyje, Agadeso regione. Iki sienos su Alžyru apie 200 km. Yra oro uostas.
Istorija
Miestas įkurtas XX a. 7-me dešimtmetyje, kai buvo pradėti eksploatuoti urano telkiniai.
thumb|left|220px|Urano kasykla
Kazachstano futbolo varžybos 1997–1998 m.
Kazachijos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Algirdas Stanislovas Kairys
Algirdas Stanislovas Kairys (g. 1932 m. gegužės 13 d. Osija, Alvito valsčius) – Lietuvos karinis veikėjas, dimisijos pulkininkas.
Biografija
1955 m. baigė Riazanės pėstininkų karo mokyklą, 1967 m. baigė Maskvos M. Frunzės karo akademiją. Iki 1977 m. tarnavo TSRS ginkluotosiose pajėgose – būrio, kuopos vadas, junginio operatyvinio skyriaus viršininko pavaduotojas, viršininkas. 1977–1987 m. Lietuvos SSR Savanoriškos draugijos armijai, aviacijai ir laivynui remti Centro komiteto pirmininko pavaduotojas.
1988-1990 m. Lietuvos SSR vidaus reikalų ministro pavaduotojas - Kadrų skyriaus viršininkas. 1990 m. liepos mėn. – 1992 m. kovo mėn. Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos departamento 3 skyriaus viršininkas, štabo viršininko pavaduotojas. 1994 m. pulkininkas.
Inka (reikšmės)
Žodis inka reiškia:
Panašūs terminai:
Puokštinė kelmabudė
Puokštinė kelmabudė (Hypholoma fasciculare) – gleiviabudinių šeimai priklausantis nuodingas grybas.
Išvaizda
Kepurėlė 2–7 cm skersmens iš pradžių pusiau apvali iškili, vėliau paplokščia, horizontali, dažnai su plačiu gūbreliu. Luobelė lygi blizganti, sieros geltonumo, tačiau vidurys tamsesnis, oranžiškai rudas. Kraštuose dažnai būna geltono šydo plaušingų odiškų liekanų. Kotas 5-10 cm ilgio, 0,3-0,8 cm storio, tuščiaviduris, viršutinė dalis sieros geltonumo, žemiau geltonai rusvas, plaušuotas, prie kepurėlės kartais lieka rinkio pavidalo tamsaus šydo liekana. Lakšteliai sierinės spalvos, senesnių violetiškai žalsvi, senų žalsvai rudai juosvi, labai tankūs, siauri, 3-4 mm pločio, priaugtiniai arba šiek tiek nuaugtiniai. Trama geltona plaušinga, nemalonaus kvapo ir nepaprastai kartaus skonio. Sporos šokoladinės rudos spalvos, 6–7*3–4 μ m dydžio.
Apsinuodijimo pavojus: puokštinė kelmabudė yra nuodinga, tačiau nevalgoma dar ir dėl kartaus skonio. Grybo nuodingosios medžiagos sukelia vėmimą ir viduriavimą, todėl jis gali būti labai pavojingas pagyvenusio amžiaus silpnos sveikatos žmonėms.
thumb|left|250px|Puokštinės kelmabudės vaizdas iš apačios Spalvos kaita: kepurėlės, kaip ir kitų grybo dalių, spalva nesikeičia. Vietoj gūbrelio kartais būna nedidelis įdubimas. Kotas šviesiai gelsvas arba sieros geltonumo, pagrindas rusvo atspalvio. Lakšteliai iš pradžių sieros geltonumo, vėliau žalsvi ir galiausiai žalsvai rudai juosvi. Trama sieros geltonumo, koto trama rusvo atspalvio.
Augavietė
Šis grybas labai paplitęs Lietuvoje, auga krūmynuose ant pūvančios lapuočių ir spygliuočių medienos, ypač ant kelmų ir stuobrių.
Sezonas: gegužė–gruodis
Panašios rūšys: Paprastasis kelmutis (Armillaria mellea) ir ypač Švelnioji kelmabudė (Hypholoma capnoides), kurie abu yra valgomi ir lengvai atpažįstami dėl savo baltos visiškai nekarčios tramos.
Antaris
thumb|left|250px|Antario padėtis Skorpiono žvaigždyne Antaris (α Sco, Alpha Scorpii) – 16-a pagal ryškį naktinio dangaus žvaigždė, ryškiausia Skorpiono žvaigždyne. Pusiau taisyklinga kintamoji raudonoji supermilžinė. Lietuvoje matoma gegužės - birželio mėnesiais.
Pavadinimas kilo iš graikų k. (Antares – „prieš Arėją“) dėl raudonos spalvos – mat Antaris labai priminė Marsą.
Tai dvinarė žvaigždė – yra B klasės 5,5 ryškio žvaigždė palydovė.
Antarktidos vėliava
thumb|150px|Graham Bartram Antarktidos vėliavos projektas. Proporcijos: 2:3Antarktidos vėliava nėra oficialiai pripažintas jokios valstybės ar organizacijos Antarktidos simbolis. Antarktida nėra valstybė ar kam nors priklausanti teritorija.
Pasiūlymai
thumb|150px|Whitney Smith Antarktidos vėliavos projektas Yra keletas pasiūlymų kaip turėtų atrodyti Antarktidos vėliava, bet dažniausiai minimi Graham Bartram ir Whitney Smith vėliavų projektai.
Graham Bartram Antarktidos vėliavos projektas
Britų veksilologo pasiūlyta Antarktidos vėliavos koncepcija yra sukurta Jungtinių Tautų Organizacijos vėliavos pagrindu.
Stačiakampiame mėlyname vėliavos plote per centrą įkomponuotas baltas Antarktidos žemėlapis.
Vėliavos projektas puvo pademonstruotas 2003 m. vykusiame 20-me Tarptautiniame Veksilologų kongrese (Stokholmas, Švedija). Ši vėliava turi daugiausia gerbėjų.
Whitney Smith Antarktidos vėliavos projektas
Whitney Smith projektas – stačiakampiame oranžinės spalvos (oranžinė spalva siejama su tarptautine pagalba, saugumu) plote, prie flagštoko esančioje pusėje, įkomponuotas baltas simbolis – dvi žmogaus plaštakos laiko dalį žemės gaublio, kurioje yra Antarktidą. Virš jo radė A (A – pirmoji Antarktidos pavadinimo raidė).
Vėliava nebuvo rodoma oficialiuose renginiuose, tačiau šis projektas taip pat populiarus.
Antarktidos teritorijų vėliavos
Kai kurios valstybės turi vėliavas reprezentuojančias arktines mokslines bazes įsikūrusias Antarktidoje ir teritorijas aplink jas.
Britų Antarkties teritorijos vėliava
150px|thumb|Britų Antarkties teritorijos vėliava Baltame stačiakampyje kantone (keturkampio formos plotas, esantis viršutiniame prie flagštoko kampe) Jungtinės Karalystės vėliava. Laisvojoje (vėliavos dalis esanti priešingoje nuo flagštoko pusėje) vėliavos pusėje herbas skirtas Antarktidai. Jis, tarsi, padalintas į dvi dalis. Skydą vainikuoja šalmas at kurio šalmo papuošalas – tristiebis burinis laivas. Apačioje herbo devizas su užrašuResearch and Discovery (liet. Tyrimai ir atradimai).
Prancūzų Pietų ir Antarkties teritorijos vėliava
150px|thumb|left|Prancūzų Pietų ir Antarkties teritorijos vėliava Vėliava savo kompozicija panaši į Britų Antarkties teritorijos vėliavą – skiriasi proporcijos ir spalvos. Mėlyname fone, kantone Prancūzijos vėliava, o laisvojoje pusėje komisionierių emblema.
Argentinos Tierra del Fuego
150px|thumb|Argentinos Tierra del Fuego vėliava Oranžinės ir mėlynos spalvos vėliava pagal diagonalę atskirta baltu paukščio siluetu, virš kurio, mėlyname fone, Pietų kryžiaus žvaigždyno baltos žvaigždės.
Vėliava yra adaptuota 1999 m., po konkurso šiai vėliavai sukurti.
Čilės Magallanes Region vėliava
thumb|150px|thumb|left|Čilės Magallanes Region vėliava Čilės naudojama Magallanes Region vėliava yra mėlynas stačiakampis, kurio papėdėje (apačioje) įkomponuoti šeši geltoni, pariškinti balta fimbra, kalnai. Mėlyname plote įkomponuotas baltų žvaigždžių Pietų kryžiaus žvaigždynas yra paslinktas arčiau flagštoko.
Ši vėliava plazda Čilei priklausančiame Magelano regione, Tierra del Fuego salose.
Lazanka
Lazanka – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Medininkų.
Mikrožemynas
Mikrožemynas – buvusių superžemynų ir žemynų dalys ar jų fragmentai, salų pavidalu atskilę ir nutolę nuo pagrindinio žemyno (dažnai per daugiau kaip keleto šimtų kilometrų atstumą). Ne didesni už Australijos žemyną. Prie mikrožemynų priskiriami ir povandeniniai kalnagūbriai bei povandeninės plynaukštės.
Lietuva 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
thumb|Lietuvos delegacija atidarymo ceremonijoje.
Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjunga
Amerikos Lietuvių Inžinierių ir Architektų Sąjunga – Amerikos lietuvių organizacija, įsteigta Niujorke 1950 m. vasario 24 d. – 1950 m. vasario 25 d. kaip Pasaulio lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos (PLIAS) padalinys.
Veikla
Suvažiavimai šaukiami kas ketveri metai, juose renkama centro valdyba. Organizacija turi atstovybes Bostone, Čikagoje, Detroite, Denveryje, Niujorke ir Filadelfijoje. 1952 m. įsteigti stipendijų ir šalpos fondai. Organizuoja archititektų ir inžinierių projektų konkursus, parodas, rengia (su kitomis organizacijomis) mokslo ir kūrybos simpoziumus, kuria lietuvišką inžinerijos terminiją.
Lietuva 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Dailusis čiuožimas
Po sėkmingo dalyvavimo pasaulio čempionate, teisę Lietuvai atstovauti dailiojo čiuožimo šokių ant ledo rungtyje gavo Katherine Copely ir Deividas Stagniūnas, bet dėl Dalios Grybauskaitės sprendimo Copely neskirti pilietybės, pora prarado kelialapį.
25px Slidinėjimas
Lietuvos slidinėjimo nacionalinę rinktinę 2010 m. žiemos olimpinėms žaidynėms sudaro:
Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjunga
Veikla
1992 m. sausio 17 d. ALIAS ir Lietuvos kultūros fondas nutarė įsteigti Medininkų pilies atstatymo fondą.
Lietuva 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
25px Slidinėjimas
Lietuvų rezultatai slidinėjimo rungtyse:
Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjunga
Veikla
Pirmasis centro valdybos pirmininkas 1951–1952 m. Aleksandras Mačiūnas, nuo 1989 m. Albertas Kerelis.
Lietuva 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
25px Kalnų slidinėjimas
Kelialapį varžytis kalnų slidinėjimo rungtyje pelnė Vitalijus Rumiancevas.
25px Biatlonas
Biatlono varžybose Lietuvai atstovavo viena sportininkė - Diana Rasimovičiūtė. Po patekimo į geriausiųjų trisdešimtuką sprinto rungtyje, sportininkė iškovojo teisę varžytis kitose biatlono rungtyse.
Kantonas (veksilologija)
thumb|200px|[[Vaizdas:FIAV 111111.svg|23px Čilės vėliavoje kantonas yra mėlynos spalvos su balta žvaigžde]]
Kantonas – stačiakampio formos plotas, esantis viršutiniame prie flagštoko vėliavos kampe, paprastai besiskiriantis spalva. Jame gali būti pavaizduoti įvairūs simboliai, kartais - įrašyto santrumpos ar trumpi tekstai. Kantonas - veksilologijos terminas
Sąrašas
Valstybinių vėliavų sarašas, kuriose yra kantonas:
Henenbergerio žemėlapiai
Henenbergerio žemėlapiai – Prūsijos, Mažosios Lietuvos ir dalies Lietuvos žemėlapiai, kuriuos 1569–1595 m. sudarė kunigas, istorikas, geografas ir kartografas Kasparas Henenbergeris.
Žemėlapiai
Braižyti padėjo sūnus Hansas. Medžiagą jiems rinko Prūsijos kunigaikščio lėšomis nuo 1569 m. keliaudamas po Prūsą ir Mažają Lietuvą. Ankstesni žemėlapiai sudaryti, anot K. Henenbergerio, daugiau pasityčiojimui, negu krašto garbei. 1576 m. sudarė veikalo „Prūsija yra prūsų kraštas“ (Prussiae das ist Landes zu Preussen) žemėlapį „Didžioji Prūsų krašto lenta, arba žemėlapis“ (Preussische groesse Landtaffel oder Mappen). Šis Prūsijos žemėlapis, kurį vėliau autorius vadino Didžiuoju Prūsijos žemėlapiu – pirmas stambaus mastelio (1:370 000 to krašto kartografijos darbas. 1584 m. veikalo priede yra žemėlapis – Prūsijos kraštas, suskirstytas pagal senuosius vietovardžius, vandens telkinius, upes, jūras.
Naujos redakcijos 1595 m. žemėlapis pavadintas „Tiksliu Prūsijos žemėlapiu“ (Prussia accurate descripta). Jame pažymėta apie 1000 upių ir upelių, daugybė ežerų, svarbiausios pelkės, didžiausios girios, daugiau kaip 1000 gyvenviečių. Iš Prūsijos 11 žemių nurodytos 8, užrašai lotynų kalba. Išvardyti Prūsijos kaimynai, tarp jų Žemaitija, Sūduva, Lietuva (Didžioji Lietuva). Detaliai pavaizduota Klaipėdos sritis ir baltų žemės Mėguva, Pilsotas, Karšuvos vakarinė ir Skalvos šiaurinė dalis. Iš kitų to meto Europos kartografų darbų Henenbergerio žemėlapiai išsiskyrė tikslumu, išsamumu. Pagal juos parengti Prūsijos žemėlapiai buvo populiarūs iki XVII a. vidurio. Originalių Henenbergerio žemėlapių 3 egz. saugomi Prūsijos kultūros paveldo valstybinėje bibliotekoje Berlyne, l egz. – Greifsvaldo universiteto Geografijos institute.
Dambruvka (Elektrėnai)
Dambruvka – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 9 km nuo Laičių.
61 m. pr. m. e.
'''61 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Leik Plesidas
Leik Plesidas  – miestas rytinėse Jungtinėse Amerikos Valstijose, Niujorko valstijoje, 84 km į pietryčius nuo Pitsburgo, prie Leik Plesido ežero. Miestą supa kalnai, išvystytas žiemos turizmas. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, turėjo 2521 gyventoją.
Istorija
Įkurtas XIX a. kaip geležies kasėjų gyvenvietė. 1850 m. tapo vasaros kurortu.
Sportas
Mieste 1932 m. III žiemos olimpinės žaidynės, o 1980 m. – XIII žiemos olimpinės žaidynės.
Paprastasis gružlys
Kiti lietuviški pavadinimai
Paprastieji gružliai įvairiuose Lietuvos regionuose vadinami gana skirtingai. Suduvoje dažniausiai vadinamas:grùžlis, grùžė, gružė̃, grùžas. Aukštaitijoje: kelbùkas. Kuršių marių regione ši žuvis dar vadinama kilbuku. Dzūkijoje: kelbùkas, kélbas, kìlbas. Turi dar ir tokius pavadinimus: zablys, guirė, gramzdė, kriaunis. Žemaitiškai vadinamas ''roboilis, goirė, grondols, grondolīs.
Kūno matmenys
Suaugusio paprastojo grūžlio kūno ilgis esti nuo 8 cm, ir dažniausiai pasitaiko 10-15 cm ilgio, svoris 50-100 g. Latvijoje dažniausiai pasitaiko 14 cm ilgio ir 37 g svorio. Maksimalus paprastųjų gružlių kūno ilgis gali siekti iki 25 cm, svoris iki 350 g.
Išvaizda
Paprastojo gružlio dydis, spalva, ūselių ilgis labai priklauso nuo gyvenamosios aplinkos. Kūnas žemas, apvalus, ties galva storas, su ilga uodegine dalimi. Nugara rausva ar žalsva. Šonai šviesiai pilki arba rusvi su 8 - 12 juodomis ar žalsvomis dėmėmis. Pilvas gelsvai baltas. Žvynai stambūs, ploni. Akys gana didelės ir judrios. Lūpos storos. Apatinės žiotys su ūseliais kampuose.
Veisimasis ir augimas
Neršto metu patinai patamsėja ir jų kūną išberia balsvi spuogeliai. Neršia porcijomis 1-3 tūkstančius ikrelių ant smėlio gegužės - birželio, kada vandens temperatūra sušyla iki +12C +15 C. Ikreliai apvalūs, lipnūs, pilkšvi 1,3-1,5 mm, randami krūvelėmis ant dugno. Embrionai vystosi 10-12 parų. Išsiritusios lervos 4,5-5 mm ilgio. Subręsta trečiais gyvenimo metais.
Paplitimas pasaulyje
Savaime paplitę dalyje Europos, tai Šiaurės, Baltijos, Baltosios jūrų ir Volgos upės baseinai.
Paplitimas Lietuvoje ir gyvenamas biotopas
Lietuvoje labai dažna gėlavandenė žuvis. Paprastieji gružliai paplitę švariose, srauniose upėse, Kauno ir Kuršių mariose, retesni pratakiuose ežeruose. Dažniausiai laikosi tuntais sekliose vietose upės ar ežero dugne, žemiau rėvų, o jeigu srovė nestipri, tai ir pačiose rėvose. Į paviršių nepakyla. Mėgsta vidutinio sraunumo ar apysraunias, seklias, smėlėtas ar žvirgždėtas, neapaugusias ar beveik neapaugusias vandens augalija vietas.
Paprastųjų gružlių priešai
Apart žmogaus, pagrindiniai jų priešai upėse ir ežeruose gyvenančios plėšriosios žuvys - paprastosios vėgėlės, europinės lydekos, paprastieji starkiai.
Žvejyba ir žuviena
Paprastieji gružliai yra geras masalas žvejojant plėšriąsias žuvis. Paprastuosius gružlius lengva suvilioti įbridus į vandenį ir su kojomis lengvai išjudinus smėlį. Jie godžiai puola ir ant kabliuko užnertą slieką ar net jo mažą gabalėlį. Paprastojo gružlio žuviena labai skani.
Lopė nacionalinis parkas
Lopė nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas centriniame Gabone (Ogovės-Ivindo ir Ogovės-Lolo provincijos), Ogovės baseine, į rytus nuo Lambarenės. Nacionalinį parką dengia daugiausia pusiaujo džiunglės, o šiaurėje yra išlikusių neliestų savanų plotų. Parke esančiame Mikongo kaimelyje yra įkurtas turistinis centras bei zoologinių tyrimų stotis. Parke esančiuose urvuose, kalvų šlaituose randama neolito ir geležies amžiaus dirbinių bei petroglifų (raižinių ant sienų). Teritorijoje aptikta ~1500 augalų rūšių, čia yra retų gyvūnų buveinės.
Dėl savo gamtinės ir archeologinės reikšmės Lopė nacionalinis parkas 2007 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Piui de Domas
Piui de Domas  – Prancūzijos departamentas šalies centro pietryčiuose, Overnės-Ronos-Alpių regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo kalną. Administracinis centras – Klermonas-Feranas.
Departamentą sudaro 5 apskritys, 31 kantonas, 42 municipaliniai susivienijimai ir 464 komunos. Plotas – 7 970 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Langedoko Overno provincijoje. Iš pradžių vadinosi Montdoru (Mont – d’Or) – Aukso kalnu, bet Klermon Ferano deputatas Goltjė de Bioza, bijodamas, kad departamentas su tokiu pavadinimu negaus jokio finansavimo, pasiūlė pakeisti pavadinimą.
Geografija
Piui de Domo departamentas ribojasi su Luaros, Aljė, Aukštutinės Luaros, Korezo, Kantalio, bei Krezo departamentais.
Turizmas
Turistus traukia kalnai, bet ir be jų departamente yra įdomių vietų:
Russell Westbrook
Raselas Vestbrukas (, g. 1988 m. lapkričio 12 d. Long Byčas) – JAV krepšininkas, žaidžiantis Los Angeles Clippers komandoje.
Biografija
Baigė privačią vidurinę mokyklą Los Andželo priemiestyje Londeile. Du sezonus žaidė už Kalifornijos universiteto Los Andžele (UCLA) krepšinio komandą, kuri abu kartus pasiekė Final Four etapą. 2008 m. NBA naujokų biržoje buvo pasirinktas ketvirtuoju šaukimu tuometinės Sietlo „SuperSonics“ komandos; ji po šešių dienų persikėlė į Oklahoma Sitį ir pakeitė savo pavadinimą. 2010 m. atstovaudamas JAV vyrų krepšinio rinktinei laimėjo aukso medalį 2010 m. FIBA pasaulio čempionate ir 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
2019 m. liepos 12 d. buvo iškeistas į Hiustono „Rockets“ klubą už Chris Paul ir pirmojo naujokų biržos rato šaukimus.
Russo-Balt
thumb|right|Tarybinis pašto ženklas su 1909 m. Russo-Balt automobiliu. Russo-Balt (kartais Russobalt, Russo-Baltique) buvo pirmoji gamykla Rusijos imperijoje, gaminusi automobilius. Nuo 1909 m. gamyba vyko Rygoje, Baltijos vagonų fabrike. Pirmojo pasaulinio karo metu 1917 m. fabriką evakavo į Sankt Peterburgą, kuriame ant Rygoje pagamintų važiuoklių gamino šarvuotus automobilius armijai. 1922 m. gamyba perkelta į Maskvą. Gamyba pavadinimu Russo-Balt nutraukta 1923 m.
Russo-Balt gamino geležinkelio vagonus, tramvajus, sunkvežimius, autobusus, lengvuosius automobilius, kurių pagrindas buvo vokiečių Rex-Simplex ir belgų Fondu. Įmonėje taip pat buvo gaminami I. Sikorskio konstrukcijos lėktuvai.
Dabar šiuo pavadinimu veikia priekabų gamykla Rygoje.
2006 m. grupė vokiečių ir rusų investitorių gavo teises naudoti pavadinimą Russo-Balt ir yra sukūrę koncepcinį automobilį Russo-Balt Impression, kuris sukurtas Mercedes CL63 AMG pagrindu.
Gaminiai
miniatiūra|Sikorsky S-5
Lėktuvai
miniatiūra|Pirmasis pasaulyje [[strateginis bombonešis Ilya Muromets (modifikacija S-27 E)]]
Automobiliai
miniatiūra|Russo-Baltique 24-30 HP, 1912 m. Monte Carlo ralyje
Kariniai automobiliai
miniatiūra|«Руссо-Балт тип С» № 7, priklausęs Rusijos Imperijos kariuomenės 1-oji automobilių ir kulkosvaidžių kuopai, pamuštas mūšyje prie Dobrožankovo, 1915 m. vasario 12 d.
Išlikę gaminiai
miniatiūra|Russo-Baltique gaisrinis autmobilis Yra žinoma apie du išlikusius Russo-Balt automobilius. Vienas jų, 1912 m. Russo-Balt gamybos gaisrinis automobilis sunvežimio Type D pagrindu, yra eksponuojamas Rygos automobilių muziejuje. Kitas - 1911 m. Russo-Balt K12/20 yra eksponuojamas Rusijoje, Maskvos politechnikos muziejuje.
Išnašos
Расейска-Балтыйскі вагонны завод
Lenkijos lietuvių bendruomenė
Lenkijos lietuvių bendruomenė – Lenkijos lietuvių kultūrinė ir visuomeninė organizacija, Pasaulio lietuvių bendruomenės narė. Įkurta 1993 m. balandžio 1 d. J. S. Paransevičiaus ir B. Makausko iniciatyva. Centras Punske.
Struktūra
2006 m. bendruomenė turėjo daugiau kaip 20 000 narių – pagal bendruomenės įstatus, kiekvienas, kuris laiko save lietuviu, yra bendruomenės narys. Bendruomenei vadovauja taryba, renkama aukščiausioje institucijos – bendruomenės skyrių atstovų suvažiavime. Bendruomenėje konfederacijos principu susivieniję:
Veikla
Lenkijos lietuvių bendruomenė rūpinasi Lenkijos lietuvių kultūros, socialiniais ir visuomeniniais reikalais, siekia plėtoti ryšius su Lietuva, išsaugoti tautinį savitumą, t. p. atstovauja lietuviams Lenkijoje ir pasaulyje. Rengia Lietuvos valstybės švenčių ir istorinių įvykių, žymių Lietuvos rašytojų ir kultūros veikėjų jubiliejinius minėjimus, organizuoja mokinių ir bendruomenės narių ekskursijas į Lietuvą, Punsko ir Seinų lietuvių kultūros dienas, t. p. globoja lietuviškas mokyklas, lietuvių klases lenkiškose mokyklose.
1999 m. bendruomenės iniciatyva Seinuose, lenkiško licėjaus patalpose įkurtos lietuvių gimnazijos klasės, 2005 m. atidaryta Lietuvos Respublikos lėšomis pastatyta lietuvių gimnazija „Žiburys“, kurią sudaro darželis, pagrindinė mokykla ir gimnazija. 2004 m. vyskupo A. Baranausko fondas „Lietuvių namai“ kartu su Lenkijos lietuvių draugija inicijavo lietuvių švietimo centro statybą Seinuose.
Paverbai
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Pavarbīs prūsiškos kilmės. 1396 m. minimas Powarben. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 114 gyventojų. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Maršalskojės apylinkės kaimas.
Sausumos kariuomenė
thumb|[[Vokietija|Vokietijos sausumos kariuomenės struktūra (padėtis 2008 m.)]] thumb|[[JAV kareiviai Faludžoje 2004 m. lapkričio 12 d.]] Sausumos kariuomenė – valstybės ginkluotųjų pajėgų rūšis, skirta karo veiksmams sausumoje vykdyti.
Sausumos kariuomenė karinėse operacijose atlieka lemiamą vaidmenį tiesioginiu savo dalyvavimu arba potencialiu jos panaudojimu.
Pagal funkcijas sausumos kariuomenės vienetai skirstomi į kovinius, kovinės paramos ir kovinio aprūpinimo. Koviniams vienetams priskiriami įvairūs lengvųjų, motorizuotųjų, mechanizuotųjų, oro desanto pėstininkų, kavalerijos ir tankų daliniai. Kovinės paramos vienetai teikia paramą koviniams vienetams. Jiems priklauso artilerijos, atakos sraigtasparnių, psichologinių operacijų, žvalgybos, ryšių ir karo inžinerijos vienetai. Kovinio aprūpinimo vienetai teikia bendrąjį ir tiesioginį kovinį aprūpinimą koviniams ir kovinės paramos vienetams. JAV jūrų pėstininkų korpuso vienetai, nors ir priklauso JAV Karinėms jūrų pajėgoms, bet pagal savo operacijų pobūdį yra sausumos vienetai.
62 m. pr. m. e.
'''62 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Memas
Memas  – kultūrinės informacijos vienetas, vieno proto perduodamas kitam. Tokią sąvoką 1976 m. sukūrė biologas – evoliucinionistas Ričardas Dokinsas. Dokinsas yra pasakęs: „Memų pavyzdžiai yra melodijos, lengvai pagaunamos frazės, drabužių mados, būdas žiesti puodus“. Memas, kuris dauginasi kaip kultūrinės evoliucijos ir difuzijos vienetas, daugeliu atžvilgių analogiškas genui (genetinės informacijos vienetui). Dažnai memai dauginasi kaip daugiau ar mažiau susikooperavusios grupės ar rinkiniai, vadinami memų kompleksais. Memų tyrimų sritis vadinama memetika.
Memų teoretikai tvirtina, kad išlieka tie memai, kurie sugeba daugintis geriausiai, bet yra nebūtinai naudingi žmonėms, o kartais net žalingi. Tuo tarpu naudingi memai nebūtinai išlieka.
Antonios Nikopolidis
Antonis Nikopolidis (Αντώνης Νικοπολίδης; g. 1971 m. spalio 14 d.) – buvęs Graikijos futbolininkas, vartininkas.
Karjera
Olympiacos klubo vartininkas.
Karjera rinktinėje
Graikijos rinktinės žaidėjas.
žaidė nuo 1997 m.
Su rinktine dalyvavo 2004 ir 2008 m. Europos futbolo čempionatuose.
Širakamio kalnai
Vietovėje gausu staigiai kylančių ir besileidžiančių kalnų, slėnių stačiais šlaitais. Aukščiausia viršūnė (Širakami dake) siekia 1232 metrus. Kalnai apaugę daugiausiai rinčiuotojo buko (Fagus crenata) medžiais, kurie sudaro tik čia išlikusią tokio tipo sengirę, anksčiau plytėjusią visoje šiaurinėje Japonijose dalyje. Miškuose aptinkama 500 augalų, beveik visos šiaurinės Honšiu dalies žinduolių, 87 paukščių, septynios roplių, devynios varliagyvių ir 2212 vabzdžių rūšys.
Širakami kalnai yra mažai paliesti žmogaus veiklos, patekimui į centrines jo dalis reikalingi specialūs leidimai.
Inka (gėrimas)
Inka – Lenkijos gamybos gėrimas kavos pakaitalas iš skrudintų grūdų ir kitų produktų.
Sukurtas XX a. 7-tą dešimtmetį tuometinėje Lenkijos Liaudies respublikoje. Nuo 1971 m. „Inką“ gamino Skavinoje, kuri nuo XX a. pradžios buvo kavos gamybos centras Lenkijoje. Pradžioje „Inka“ buvo naudojama kaip natūralios kavos, kurios tada trūko, pakaitalas. Šis gėrimas ir dabar tebėra populiarus pats savaime, kaip gėrimas be kofeino.
Šis gėrimas importuojamas į Lietuvą ir yra gana žinomas ir populiarus. Importuojamas ir į JAV kaip „Naturalis Inka“ pakuotėse, primenančias tradicines šio gėrimo pakuotes.
„Inka“ gaminama iš skrudintų rugių, miežių, cikorijos ir cukrinių runkelių mišinio. Grūdai sudaro iki 72% mišinio. Dirbtinių maisto priedų nededama.
„Inka“ variantai:
Lazariškis
Lazariškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kazliškio.
Litl Bėjus
Litl Bėjus  – statomas miestas Montserato saloje. Užbaigus miesto statybos čia bus perkelta salos sostinė, jūrų uostas.
Istorija
Po 1996 m. vykusio Sufriero kalvų ugnikalnio išsiveržimų senoji Montserato sostinė Plumutas buvo apleistas. Salos savivaldybė laikinai perkelta į Breidsą. Vėliau nuspręsta statyti naują teritorijos sostinę – Litl Bėjų.
2017 m. gruodį užtikrintas finansavimas Litl Bėjaus uosto statyboms. Iš viso – 14,4 milijonų £. 2018 m. mieste jau veikė pirmosios prieplaukos, jachtklubas.
Kiauliasnukės lūpažuvės
Kiauliasnukės lūpažuvės (Bodianus) – lūpažuvinių (Labridae) šeimos žuvų gentis.
1739 m.
1739 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Maradis
Maradis – miestas pietinėje Nigerio dalyje, Maradžio departamente.
Istorija
Miestas buvo įkurtas pačioje XIX a. pradžioje ant anksčiau buvusios pelkės. Jo įkūrėjai buvo hausai pabėgėliai iš Kacinos valstybės. Priešindamiesi fulbių diktatūrai, įvestai Kacinoje po Sokoto kalifato sukūrimo, 1807 m. hausų valdovai pasitraukė į šiaurę ir įkūrė ten savo emyratą su sostine Maradyje. Jo valdovai pagal hausų tradicijas titulavosi sarkin kacina. Jų dinastija egzistavo iki XX a. vidurio.
2001 m. mieste priskaičiuota 148 017 gyventojų, pagrindinė gyventojų dalis yra hausai. Aplink miestą yra žemės riešutų plantacijos.
Komių permių kalba
Komių permių kalba (Komi-Permjacköj, Perem komi) – Uralo kalbų, finougrų grupės, finų pogrupio kalba, kuria kalbama Permės krašto komiai, Kamos upės baseine. Kartais laikoma komių kalbos dialektu.
Komių permių kalba priklauso Permės kalbų grupei ir yra gimininga komių ir udmurtų kalboms. Permės komių kalba rašoma kirilica. Kartu su rusų kalba Permės komių kalba Permės komių autonominėje apygardoje yra oficiali.
Lietuvos miestai
thumb|350px|Lietuvos miestai
Lietuvos miestai – kompaktiškai užstatytos gyvenamosios vietovės, turinčios daugiau kaip 3000 gyventojų, kurių daugiau kaip 2/3 dirbančiųjų dirba pramonėje, verslo bei gamybinės ir socialinės infrastruktūros srityse, taip pat kai kurios mažiau nei 3000 gyventojų turinčios gyvenvietės, iki 1990 m. turėjusios miesto arba miesto tipo gyvenvietės statusą.
Sąrašas
Oficialiai Lietuvoje yra 103 miestai (išsamiau žr. Lietuvos miestų sąrašą). Lietuvos miestai pagal dydį 2021 m.:
Apibūdinimas
Miesto statusas gyvenvietei suteikiamas teisės aktų nustatyta tvarka derinant kiekybinius ir kokybinius požymius. Pagal Lietuvos Respublikos Teritorijos vienetų ir jų ribų įstatymą (1994 m.) miesto pagrindiniai požymiai yra gyventojų skaičius (daugiau kaip 3000), kompaktiškas užstatymas (2/3 dirbančiųjų dirba pramonėje, verslo, gamybinės ir socialinės infrastruktūros srityse).
Tahua
Tahua – miestas pietvakarinėje Nigerio dalyje, administracinis Tahua departamento centras.
Lietuvos miestai
Apibūdinimas
Miestų tinkle vyrauja maži miestai, atliekantys regionines ir vietines gyventojų aptarnavimo funkcijas. Labiausiai specializuoti miestai buvo sukurti TSRS okupacijos metais prie pramonės įmonių (Naujoji Akmenė), durpynų (Ežerėlis, Baltoji Vokė), elektrinių (Elektrėnai, Visaginas). Savitą miesto statusą įgavo didelės ir tuomet mažai urbanizuotos kurortinės pajūrio vietovės (Neringa, Palanga). Didieji miestai (ir Alytus) yra išplėtoti regioniniai centrai. Vilnius atlieka tiek nacionalinio, tiek ir tarptautinio regiono centro funkcijas.
Tahua
Aplink miestą yra daug dirbamos žemės, todėl čia įsikūręs didelis turgus. Taip pat kasami fosfatai ir gipsas.
2004 m. mieste priskaičiuota 99 900 gyventojų, daugiausiai tuaregai ir fulaniai (etninės grupės).
Lietuvos miestai
Apibūdinimas
Lietuvos miestams būdinga plačių suburbanizacijos zonų plėtra ir vidinė sandaros transformacija prisitaikant prie rinkos ekonomikos sąlygų, gyvensenos kaitos ir naujų gyvenimo kokybės poreikių. Lietuvos miestų tinklas teritoriniu požiūriu yra tolygus ir gana stabilus; šiuo požiūriu išsiskiria sostinė Vilnius ir industriniai centrai Mažeikiai ir Visaginas, esantys šalies pakraščiuose.
Hierarchiniu požiūriu Lietuvai būdingas dviejų didžiausių miestų atotrūkis nuo kitų vidutinių miestų ir mažų miestų gausa. XXI a. pradžioje Lietuvos miestų tinklas patyrė funkcinių, struktūros, hierarchijos transformacijų; didėja miestų pasiskirstymo tolygumas pagal rango ir dydžio taisyklę, mažėja mažiausiųjų miestų skaičius. Vyksta miestų teritorijų struktūrinė kaita, savivaldybės statusą turintys miestai kartais sujungiami su gretimomis teritorijomis ir jų gyvenvietėmis.
Lietuvoje nėra didelių aglomeracįjų, bet dėl priemiestinių zonų plėtros formuojasi monocentrinės gyvenviečų aglomeracijos didžiųjų miestų pagrindu. Didžiuosiuose Lietuvos miestuose gyventojų tankumas 2000–4400 žmonių/km², vidutiniuose – 1800 žmonių/km². Mažiausias tankumas kurortuose, turinčiuose miesto statusą iki 100 žmonių/km².
Istorija
thumb|Klaipėdos pilis thumb|Vilniaus pilis
Lietuvoje miesto užuomazgos (protomiestai) atsirado IX a. – X a. Dalis svarbesnių – Vilnius, Kaunas, Kernavė, Merkinė, Veliuona išaugo prie pilių iš priešpilių ir papilių, kur kūrėsi amatininkai ir prekybininkai. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės krikščioniškoje dalyje tai buvo Gardinas, Lyda, Naugardukas, Vokiečių ordino valdžioje – Klaipėda. Daugelis mažesnių miestų buvo agrarinio pobūdžio, jų bendruomenės silpnos, todėl šie miestai funkcijomis (iš dalies) ir vaizdu (beveik) neatitiko tuometinio Vakarų Europos miesto modelio. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštytėje tokie miestai atsirado tik po 1387 m., kai Vilniui buvo suteikta Magdeburgo teisė. Iš dalies dėl to kai kurie istorikai Lietuvos miestų pradžią atkelia į XIII a. – XIV a., ją sieja su valstybės atsiradimu ir krikščionybės įvedimu.
LDK laikotarpiu tikraisiais miestais Lietuvoje galima vadinti tik savivaldos teises turėjusias gyvenvietes, kuriose funkcionavo jų rangą atitikusi administracinė struktūra – magistratas. Tačiau miestais buvo vadinamos ir tos gyvenvietės, kurios, neturėdamos teisinio pagrindo, vykdė valstybės požiūriu panašias funkcijas (Panevėžys ir Ukmergė buvo pavieto centrai), ir tos, kurios formaliai turėjo savivaldą ir galėjo naudotis jos teisėmis, bet praktiškai to nesugebėjo daryti: dėl to jos menkai vykdė miestams būdingas ūkines funkcijas ir šiuo požiūriu gal net buvo mažiau reikšmingos už didesnius miestelius. Miesto požymis buvo tam tikro masto prekyba ir specializuoti amatai. Iš pradžių miestai tvarkėsi pagal paprotinę teisę, o nuo XIV a. – XV a. sandūros – pagal jiems suteiktas Magdeburgo (dažniausiai), kai kada – Kulmo teises (Varniai).
Pirmasis dab. Lietuvoje savivaldos teises 1254 m. ar 1258 m. gavo Livonijos ordino įkurtas Memelis (Memelburgas, dab. Klaipėda), o tuometinėje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštytėje 1387 m. – Vilnius. 1390 m. Magdeburgo teisės buvo suteiktos Lietuvos Brastai (dab. Brestas), 1391 m. – Gardinui.
Tolesnė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės miestų raida skirstytina į 3 pagrindinius etapus: nuo XV a. pradžios iki XVI a. vidurio, nuo XVI a. vidurio iki XVII a. vidurio, nuo XVII a. vidurio iki XVIII a. pabaigos.
Pirmajame etape sumažėjo gynybinė ir padidėjo ūkinė miestų reikšmė; jie daugiausia formavosi savaimingai. 1408 m. Magdeburgo teises gavo Kaunas, apie 1409 m. – Trakai, apie 1443 m. – Veliuona. XV a.– XVI a. viduryje savivalda buvo sparčiai suteikiama ir Lietuvos Didžiajai Kunigaikštytei priklausantiems slavų miestams (Kijevas, Polockas, Vitebskas, Smolenskas ir kitiems).
Miesto teises teikė Lietuvos didysis kunigaikštis, tuo rūpinosi ir didikai, kurių žemėse kūrėsi ir augo miestai. Miestų savivaldos organas buvo magistratas (burmistras ir tarėjai, kurie posėdžiavo rotušėse), miestiečių bylas sprendė suolininkų teismas, valdovui priklausančiuose miestuose valdovas skyrė vietininką – vaitą. Didikai ir dvasininkai miestuose turėjo jurisdikas, kuriose tvarkėsi savo nuožiūra; tai iš dalies stabdė miestų augimą. Nuo XV a. pabaigos miestams ir miesteliams buvo teikiamos ir prekybos privilegijos.
Miestų plėtra
Per 1553–1557 m. Valakų reformą miestų žemės išmatuotos sklypais (posesija). Miestiečiai žemės savininkams mokėjo činšą, už prekybos ir propinacijos (gėrimų gamybos) teises – mokesčius. Reforma skatino žemės ūkio našumą ir miestų prekybos galimybes, dėl to privilegijų teikimas paspartėjo, miestų gausėjo. XVI a. antroje pusėje – XVII a. pirmoje pusėje dab. Lietuvos teritorijoje miesto teisės suteiktos 20–27 gyvenvietėms.
Per Valakų reformą miestai pradėti pertvarkyti pagal stačiakampį planą (Kaunas ir Jurbarkas – dar 1540 m.). Aplink taisyklingas aikštes telkėsi visuomeninis ir ūkinis miestų gyvenimas – daugelyje miestų aikščių stovėjo rotušės, aplink – parduotuvės, smuklės. XVI a. viduryje išsiplėtė ir toliau diferencijavosi amatai. Kūrėsi cechai – XVI a. antrojoje pusėje Vilniuje jų veikė pora dešimčių, po kelis arba keliolika – Kaune, Trakuose, Kėdainiuose, Lietuvos Brastoje, Lucke, Gardine.
Per XVII a. vidurio Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės – Lenkijos karus su Rusija ir Švedija Lietuvos miestai ir miesteliai buvo nuniokoti. Lietuvos Didžioji Kunigaikštytė vidutiniškai neteko 39 %, Vilniaus vaivadija net 59 % jų gyventoją. Atkuriant miestus dažnai nesilaikyta ankstesnio plano. Įsigalėjo savaiminės ir planingos statybos samplaika. Po karų miestai atsikūrė labai lėtai. 1660–1700 m. savivaldos teisės nepatvirtintos nė vienai naujai gyvenvietei, bet daugeliui buvusiųjų pakartotos. Dar didesnių nuostolių miestams padarė 1700–1721 m. Šiaurės karas, maro epidemija, badas.
Tik nuo XVIII a. vidurio miestai pradėjo atsigauti. 1776 m. panaikinus daugelio sumenkusių miestų savivaldą, ji palikta 11. Pagal 1791 m. balandžio 18 d. priimtą Magdeburgo teise pagrįstą miestų įstatymą 1791–1792 m. savivalda atkurta 42, pirmą kartą suteikta 18 miestų.
1795 m. didžiąją dalį Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės prijungus prie Rusijos imperijos, nuo 1808 m. miestai buvo tvarkomi pagal jos įstatymus. Magistratus pakeitė miestų dūmos. Miesto teisės buvo paliktos gubernijų ir apskričių centrams, kai kurie kiti savivaldą turėję prekybos ir amatų (pramonės) centrai jas išsikovojo, keliems buvo suteiktos ir vadinamosios neetatinio miesto teisės (Šeduva). Iki XIX a. vidurio planingo formavimo prielaidas įgijo keliolika gyvenviečų. Statyba vyko pagal Rusijos imperijoje veikusius projektavimo nuostatus ir principus, kurie dažnai neatitiko kapitalistinio miesto funkcijų kaitos.
XIX a. – XX a. tarpukaris
thumb|Vilnius 1934 m.
XIX a. pirmoje pusėje miestų plėtrą Lietuvoje skatino plentų tiesimas. XIX a. trečiame – ketvirtame dešimtmetyje miestuose pradėjo kurtis pramonė, kuri išaugo septintame – devintame dešimtmetyje nutiesus geležinkelius. Vilnius ir Kaunas (mažiau Šiauliai ir Panevėžys) tapo pramonės centrais. Keitėsi miestų bendruomenė. Prie geležinkelio stočių išaugo gyvenvietės, ilgainiui tapusios miestais (Naujoji Vilnia, Pabradė, Švenčionėliai, Kaišiadorys, Mažeikiai). Nuošaly nuo magistralinių kelių atsidūrę kai kurie senieji miestai (Varniai, Merkinė, Punia, Žiežmariai) netgi turėję Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės savivaldą, ėmė nykti ir tapo miesteliais. Septintame – dešimtame dešimtmetyje dvigubai padaugėjo miestų gyventojų. Nuo XIX a. vidurio miestus sujungė telegrafo, XIX a. pabaigoje pradėtos tiesti ir telefono linijos, atsirado elektros apšvietimas, kai kur ir kanalizacija.
Gubernijų ir apskričių miestai buvo formuojami pagal projektinius planus. Po 1905–1907 m. revoliucijos pagyvėjo politinis ir kultūrinis miestų gyvenimas. Vilnius, Kaunas ir Marijampolė tapo svarbiausiais tautinio judėjimo centrais – veikė lietuvių politinės partijos, draugijos, spaustuvės.