cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pleistocenas
Svarbiausiais pleistoceno įvykiais galima laikyti didžiulių ledynų formavimąsi. Didžiausių apledėjimų laikotarpiais iki 30 % Žemės sausumos buvo padengta ledynų. Šiauriniame pusrutulyje (Eurazija ir Šiaurės Amerika) pleistocenui buvo būdinga savotiška gyvūnija, kurioje buvo mamutai, gauruotieji raganosiai, urviniai liūtai, bizonai, jakai, gigantiškieji elniai, laukiniai arkliai, kupranugariai, lokiai (tiek tebegyvuojančios, tiek išmirusios rūšys), gigantiškieji gepardai, hienos, stručiai, daugybė antilopių rūšių. Pagal vyraujančią sampratą, šį gyvūnų pasaulį sunaikino pirmykščiai medžiotojai paskutinio ledynmečio pabaigoje.
Gudelių seniūnija
Geografija
Seniūnijos plotas 5642 ha: 9,7 proc. užima miškai, 87,3 proc. – žemės ūkio naudmenos, 2,7 proc. – vandenys ir kitos paskirties plotai.
Pleistocenas
Sąvokos istorija
XIX a. pradžioje išmokta atskirti chaotiškai išsidėsčiusias ledynmečio nuosėdas Šiaurės Europoje, Šiaurės Vakarų Europoje ir Alpėse nuo po jomis esančių sluoksnių. Tuo metu šie sedimentai interpretuoti tebesiremiant bibline tvano istorija.
Gudelių seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Pleistocenas
Sąvokos istorija
Tik įsitvirtinus ledynmečio teorijai, vėlyvojo kvartero nuogulos buvo padalintos į diliuvijų ir aliuvijų. Vėliau šias sąvokas pakeitė pleistocenas ir holocenas. 1829 m. Jules Desnoyers pasiūlė kvartero sąvoką nuosėdoms, kurios buvo gerokai jaunesnės nei terciaro. 2004 m. terciaro ir kvartero sąvokas pakeitė paleogenas ir neogenas, atitinkamai buvo pakeistos stratigrafinės ribos.
Pleistoceno sąvokos autorius – škotų mokslininkas Charles Lyell, pirmajame savo knygos „Geologijos pagrindai“ (1830 m.) pasiūlęs padalinti terciarą į keturias geologines epochas (įskaitant ir senąjį bei naująjį plioceną). 1839 m. jis pasiūlė naująjį plioceną vadinti pleistocenu.
Gudelių seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 2 seniūnaitijos:
Pleistocenas
Skirstymas
Pleistocenas dalinamas į smulkesnes epochas, kurios skiriasi priklausomai nuo regiono. Anksčiau pleistocenas skirstytas į tris pakopas (ankstyvasis, vidurinis ir vėlyvasis pleistocenas).
Paleogeografija
Šiuolaikiniai žemynai pleistoceno metu buvo praktiškai dabartinėse savo vietose, plokštės, ant kurių jie yra, greičiausiai viena kitos atžvilgiu judėjo ne daugiau nei 100 km nuo periodo pradžios. Pleistoceno epochos metu didžioji dalis Europos, Sibiro, Kanados, Naujosios Zelandijos, Tasmanijos, Argentinos buvo padengta ledu. Prasidėjo ir tęsėsi paskutinis ledynmetis.
Magistralinis kelias A12 (Lietuva)
thumb|Kelias iš viršaus (netoli [[Tauragės)]] thumb|Prie Lieporių. miniatiūra|Ties [[Mikytai (Pagėgiai)|Mikytais]] A12 – Lietuvos magistralinis kelias, jungiantis Latvijos sieną, Šiaulius, Tauragę ir Rusijos sieną. Kelio ilgis - 186,09 km (antras pagal ilgį magistralinis kelias Lietuvoje po ). Šiame kelyje yra 1 „juodoji dėmė“.
Degučių seniūnija
Degučių seniūnija vadinamos dvi Lietuvos seniūnijos:
Raudonsparnė meškutė
Raudonsparnė meškutė (Tyria jacobaeae) – meškučių (Arctiidae) šeimos drugys. Skraido nuo birželio iki liepos vidurio sausose miško pievutėse. Vikšrai juodai ir geltonai žieduoti, randami ant žilių.
Magistralinis kelias A12 (Lietuva)
Istorija
Sovietmečiu (~1980-1990 m.), kelias buvo žymimas A216 ir buvo dalis kelio „Ryga-Karaliaučius“.
Raudonsparnė meškutė
Lietuvoje sparčiai nykstanti rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. thumb|left|210px|Vasaros pabaigoje ant [[žilė|žilių galima matyti geltonai ir juodai šeriuotų vikšrų. Ant vieno augalo būna po kelis vikšrus]]
Magistralinis kelias A12 (Lietuva)
Istorija
Pasakojama, kad šiuo keliu keliavęs prancūzų rašytojas Onorė de Balzakas.
Runikiai
Runikiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 19 km į šiaurę nuo Biržų, į vakarus nuo kelio.
Istorija
Pokario metais Runikių apylinkėse veikė Algimanto apygardos, Dariaus ir Girėno partizanų apygardos, Pilėnų partizanų tėvūnijos partizanai.
1956-1992 m. kolūkio „Švyturys“ gyvenvietė. 1992-1994 m. veikė Runikių žemės ūkio bendrovė.
Bubiai (Šiauliai)
Bubiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, šalia kelių ir, 14 km į pietvakarius nuo Šiaulių, abipus Dubysos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Šiaulių radijo televizijos stotis, veikia Dubysos aukštupio mokykla, biblioteka, paštas (LT-80016).
thumb|235px|left|[[Dubysos aukštupio mokykla]]
Etimologija
Pagal vieną legendą, senovėje Bubių gyvenvietę supo didžiuliai miškai su daugybe kurtinių, nuo kurių nuolatinio bubėjimo ir kilęs miestelio vardas. Ši legenda atsispindi ir Bubių herbe. Kita legenda pasakoja, jog vardas kilęs iš miškuose gyvenusių ir žmones gąsdinusių baubų.
Geografija
thumb|left|250px|Bubių žemėlapis
Kaimas įsikūrė aukštuose Dubysos krantuose. Į šiaurę nuo kaimo telkšo 422 ha Bubių tvenkinys, suformuotas 1973 m., mėgiama poilsio vieta. Kaime yra keli gamtos paveldo objektai: seniausios Lietuvoje „Penkios Bubių tuopos“, kurių aukštis 34 m, kamienų skersmuo 1,3 metro, Grafo D. Zubovo ąžuolų alėja, Ventos-Dubysos perkaso pušys. Pietvakariuose driekiasi Bubių-Padubysio miškai. Nuo Šiaulių iki Bubių nutiestas 10 km ilgio dviračių takas.
Istorija
Archeologinių kasinėjimų duomenimis Bubiuose gyventa jau V a. Dubysos pilis ant greta Dubysos upės esančio kalno pastatyta apie 1230 m. Jos apylinkėse plėšikavo 1236 m. Saulės mūšyje sumušti kalavijuočiai. 1348 m. ir 1358 m. pilį sudegino kryžiuočiai. Išliko Bubių piliakalnis, vadinamas Pilale.
Pirmą kartą 1566 m. minimi Bubiai buvo Aukštelkų valsčiaus viensėdija. Kaip dvaras Bubiai pradėjo formuotis po paskutiniojo 1795 m. Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, kai Rusijos imperatorė Jekaterina II Bubius, kaip ir visas Šiaulių apylinkes, padovanojo savo meilužiui Platonui Zubovui. Šiam mirus dvarą paveldėjo jo brolis Dmitrijus Zubovas, vėliau – jo sūnus Nikolajus Zubovas.
1825 m. pro Bubius buvo pradėtas tiesti Dubysos-Ventos kanalas. Jo statyba nutrūko prasidėjus 1831 m. sukilimui. 1831 m. birželį Bubiuose telkėsi sukilėliai Šiaulius užpulti, sėkmingai užėmė miestą, bet liepą caro kariuomenė atsiėmė miestą ir išžudė daug sukilėlių. XIX a. Bubiuose buvo pašto stotis, grafų Zubovų rezidencija, palivarkas priklausė Šiaulių apskričiai, buvo Kurtuvėnų parapijoje.
Mirus grafui Nikolajui Zubovui, 1899 m. Bubius paveldėjo jo sūnus Dmitrijus Zubovas (jaunesnysis). Jis savo lėšomis tais pačiais metais dvare atidarė pradžios mokyklą, nuo 1905 m. dėstomąja lietuvių kalba. Jo valdymo metais dvaro ūkis buvo perorientuotas į gyvulininkystę ir pienininkystę, dvare įsteigta lentpjūvė ir plytinė. 1910 m. dvare įsteigta žemesnioji gyvulininkystės ir pienininkystės mokykla.
1918 m. Bubių mokykla tapo valstybine pradžios mokykla, 1920 m. perkelta į buvusios pieninės patalpas, o 1924 m. įsikūrė buvusioje grafo D. Zubovo arklių keitimo stotyje. 1949 m. mokykla tapo septynmete, 1962 m. aštuonmete, 1967 m. įsikūrė naujuose pastatuose, 1986 m. tapo devynmete mokykla, duris atvėrė erdvus trijų aukštų mokyklos priestatas. 1987 m. mokyklą imta vadinti nepilna vidurine, nuo 1999 m. dešimtmetė pagrindinė mokykla.
Vykdant 1922 m. žemės reformą, Šiaulių apskrityje iš grafo D. Zubovo buvo nusavinti 5 dvarai. Grafas pasirinko nenusavinamą žemės normą Bubių dvaro centre. Kartu su paliktais sklypais prie lentpjūvės ir plytinės jo valdoje liko 120 ha žemės. Po D. Zubovo mirties dvarą paveldėjo jo duktė Tatjana Zubovaitė-Ropienė, o po jos mirties dvarą pasidalino dukterys Darija Putvinskienė ir Kotryna Kurkauskienė. Nuosavybės teisė į išlikusius dvaro pastatus atstatyta Dmitrijaus Zubovo anūkėms Elenai Kurkauskaitei-Slavinskienei ir Aleksandrai Putvinskaitei-Kulnienei.
2000 m. patvirtintas Bubių herbas.
Apšė
Apšė (, aukštupyje Vereta; ) – upė Žemaitijoje, Skuodo rajono savivaldybės teritorijoje, Lietuvos ir Latvijos pasienyje, Bartuvos dešinysis intakas.
Guillermo Santa Cruz
Guillermo Santa Cruz (g. 1984 m. sausio 6 d., Buenos Airės, Argentina) – Argentinos aktorius.
Apšė
Geografija
Prasideda į šiaurės rytus nuo Ylakių, teka į vakarus Vakarų Kuršo aukštuma ir Pajūrio žemuma. Įteka į Bartuvą šiaurės vakaruose nuo Skuodo. Apšės aukštupys vadinamas Vereta. Vidurupiu ir žemupiu eina Lietuvos valstybinė siena.
Guillermo Santa Cruz
Karjera
Santa Cruz parodė savo susidomėjimą ir talentą aktorystei būdamas dar visai mažas vaikas. 1991 m., būdamas 7 metų, pirmą kartą debiutavo televizijoje Telefé telenovelėje "El Árbol Azul" ("Mėlynas medis"). Čia jis atliko Guille rolę (tai yra įprastas įpratimas Lotynų Amerikoje, naujokui aktoriui duoti personažo vardą, kurį sudaro ir dalis tikrojo aktoriaus vardo).
Apšė
Geografija
Ilgis 40 km, iš jų 20 km Lietuvoje, baseino plotas 357 km², iš jų 122 km² Lietuvoje. Žemupio slėnio šlai­tai statūs, iki 7 m aukščio. 9 km nuo ištakos vaga reguliuota. Didžiausias plotis 5–10 m, gylis 0,5–2 m. Srovės greitis 0,3–0,4 m/s. Vidutinis nuolydis 2,4 m/km. Vidutinis debitas 4,1 m³/s.
Guillermo Santa Cruz
Karjera
Santa Cruz pirmą kartą susitiko Agustina Cherri ir Alberto Fernández de Rosa filmuojantis "Grande Pa! " ("Super Tėtis! "), komedijiniame seriale, kuris sulaukė didelės sėkmės Argentinoje ir čia Guillermo, pirmą kartą, pajuto šlovės skonį. Vėliau Fernández de Rosa ir Cherri su vaikinu vaidino seriale "Chiquititas" ("Mažyliai"), be abejonės Lotynų Amerikos muilo opera visą laiką susilaukusi daug sėkmės. "Chiquititas" rodė Argentinos televizijoje šešerius metus.
1991 m. Guillermo baigė vaidinti mažas roles telenovelėje "Cosecharás tu Siembra" ("Tavo sėklos išaugs").
Apšė
Etimologija
Upėvardis, viena vertus, kildinamas nuo medžio pavadinimo epušė, („drebulė“), kita vertus, gali būti labai senas ir kilęs nuo  („tekantis vanduo, upė“); plg. („vandenys, upė“), („vanduo“),  („upė“), tarm. SV afṣe („upelis“) ir kt.
Guillermo Santa Cruz
Karjera
1992 m. Santa Cruz dingo iš ekranų, bet 1993 m. grįžo vaidindamas filme "Yo Quiero Gritar Que te Amo" ("Aš noriu rėkti, kad tave myliu"), čia jis vaidino šalia Andrea Del Boca.
1994 m. pradėjo vaidinti kartu su Venesuelos – Argentinos aktoriais Grecia Colmenares ir Osvaldo Laport tarptautiniame projekte "Milagros" ("Milagra"), kuris buvo rodomas kompanijos Telemundo JAV. Tokiu būdu Santa Cruz pasirodė ispaniškai kalbančiai auditorijai JAV. Tuo metu taip pat jis dirbo "Inconquistable Corazón".
1995 m. Argentinos televizija pradėjo rodyti "Chiquititas", o Santa Cruz, tuo tarpu, vaidino "Dulce Ana" ("Saldžioji Ana"). Jo buvęs bendradarbis Fernández de Rosa buvo paskirtas Telefé atrankos direktoriumi, taigi jis atrinkinėjo aktorius serialui "Chiquititas". Alberto Santa Cruz’ą išrinko Guillermo Maza'os personažui. Santa Crus prisidėjo prie "Chiquititas" 1996 m.
Vaidindamas Guillermo Maza, pravarde Guille, vaikinas pasiekė tarptautinę šlovę, kai serialas tapo šou numeriu pirmu daugelyje Lotynų Amerikos šalių bei Izraelyje ir Rusijoje. Vėliau seriale vaidino Javier Maza. Maza išliko seriale iki 1999 m. Turėjo galimybę įrašyti CD ir pasirodė ant daugybės "Chiquititas" žurnalo viršelių. Po "Chiquititas" jis padarė savo karjeros pertrauką.
2002 m. Guillermo grįžęs vaidino kartu su bendradarbiais iš "Chiquititas": Camila Bordonaba, Felipe Colombo, Dario, Luisana Lopilato, Georgina Mollo bei šalia žinomų aktorių: Catherine Fulop, Diego García taip pat svarbiame Argentinoje šou "Rebelde Way".
Pelargonija
Pelargonija (Pelargonium) – snaputinių (Geraniaceae) augalų gentis, kuriai priklauso krūmai, puskrūmiai ir žolės. Auginama daug hibridinių formų. Dideli žiedai, nuo baltų iki raudonų ar beveik juodų atspalvių. Lapai klostyti, smulkiai dantytais pakraščiais.
Vilniaus krašto autonomija
thumb|right|250px|Planuotos Vilniaus krašto autonomijos ribos Vilniaus krašto autonomija – nuo 1988 m. lapkričio iki 1991 m. rugpjūčio Vilniaus rajono ir Šalčininkų rajono tarybų bandyta įgyvendinti idėja dėl Vilniaus krašto autonomijos ar atsiskyrimo nuo Lietuvos TSR, o vėliau ir Lietuvos.
Istorija
Nuo 1988 m. lapkričio Vilniaus ir Šalčininkų rajonų tarybos, vykdydamos TSKP CK sekretoriaus Olego Šenino nurodymus silpninti respublikų opoziciją centrui, ėmėsi organizuoti Vilniaus lenkų teritorinę sritį Lietuvos TSR sudėtyje. 1989 m. gegužės 12 d. Šalčininkuose buvo įsteigta Koordinacinė taryba lenkų nacionalinei autonominei sričiai įkurti, vadovaujama rajono tarybos pirmininko Česlavo Visockio, jos veiklą rėmė Lietuvos lenkų sąjunga.
1989 m. rugsėjo 6 d. Šalčininkų rajono taryba priėmė nutarimą:
Vilniaus rajono taryba, palaikydama Šalčininkų rajono iniciatyvą, 1990 m. liepos 6 d. pareikalavo lenkų nacionaline valda paskelbti ir šį rajoną. Tarybos pirmininkas Anicetas Brodavskis aiškino susirinkusiems, kad reikia įkurti Lenkų nacionalinę sritį, į kurią įeitų ne tik Vilniaus, Šalčininkų rajonai, bet ir gretimų rajonų apylinkės, kuriose gyvena nemažai lenkų. Tam pritarė Buivydiškių, Nemenčinės, Pabradės, Rukainių, kai kurių kitų apylinkių tarybos. Be to, rugsėjo 19 d. Sniečkaus (dabar Visaginas) gyvenvietės taryba paskelbė, kad ji nepripažįsta nepriklausomos Lietuvos ir vadovausis tik TSRS ir LTSR konstitucijomis.
Drąseikiai
Prie Drąseikių yra respublikinės reikšmės archeologinis paminklas – kapinynas, vadinamas Brintskapiu.
Vilniaus krašto autonomija
Istorija
1990 m. liepos 6 d. AT Prezidiumas sudarė Valstybinę komisiją Rytų Lietuvos problemoms nagrinėti. AT Prezidiumas ne kartą svarstė Rytų Lietuvos reikalus, reikalavo atšaukti Vilniaus ir Šalčininkų rajonų tarybų nutarimus dėl autonomijos. 1990 m. spalio 6 d. šių rajonų, taip pat Trakų, Švenčionių, Širvintų rajonų kai kurių apylinkių atstovai susirinko į suvažiavimą Eišiškėse, kur paskelbė įkuriantys Lenkų nacionalinį teritorinį kraštą Lietuvos sudėtyje. Antruoju darbotvarkės punktu buvo apsvarstytas ir priimtas kreipimasis į Sovietų Sąjungos ir Lietuvos vadovybę, į pasaulio viešąją nuomonę. Jame rašoma, esą 1939 m. spalio 10 d. TSRS ir Lietuvos Respublikos sutartis dėl Vilniaus ir Vilniaus krašto perdavimo Lietuvai yra „brutalus tarptautinės teisės pažeidimas ir buvo sudaryta, neatsižvelgiant į Vilnijos žmonių nuomonę“. Todėl prašė tą sutartį paskelbti negaliojančia, tvirtino, kad būtina surengti referendumą dėl šio krašto apsisprendimo.
Drąseikiai
Istorija
Drąseikiai istorijos šaltiniuose paminėti 1638 m. 1641 m. kaimas turėjo 26 valakus. 1910 m. įsteigta Drąseikių pradžios mokykla. 1961 m. – biblioteka (šiuo metu jau uždaryta).
Vilniaus krašto autonomija
Istorija
1991 m. rugpjūtį žlugus pučui Maskvoje, Lietuvos Respublikos Aukščiausioji Taryba rugsėjo 4 d. nutarė paleisti Šalčininkų, Vilniaus rajonų ir Sniečkaus (dabar Visaginas) tarybas, įvesti čia tiesioginį valdymą. Svarbiausi autonomijos organizatoriai, pabūgę teismo, pabėgo iš Lietuvos. 1992 m. liepą tiesioginis dviejų rajonų valdymas buvo panaikintas, juose įvyko savivaldybių rinkimai.
Drąseikiai
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Kaime dirbo:
GAS Véroia
Verijos GAS – Graikijos futbolo klubas iš Verijos.
Jokūbas Bernardas Šernas
Jokūbas Bernardas Šernas, Žakas Sernas (,, 1925 m. liepos 30 d. – 2015 m. liepos 3 d.) – Prancūzijos, Italijos, JAV kino aktorius, Prancūzijos žurnalistas.
Biografija
Sernas with daughter Francesca in Rome, 1971.
Tėvas Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras Jokūbas Šernas, motina rašytoja Vera Fainbergaitė. Po tėvo mirties 1926 m. motina su mažamečiu sūnumi Jokūbu išvyko į Prancūziją. 1935–1940 m. Jokūbas mokėsi Henriko IV elzasiečių mokykloje, 1942 m. Klermone-Ferane gavo savo pirmąjį licenciatą, o 1945 m. Liono universitete – antrąjį. Vokiečiams okupavus Prancūziją, Šernas įsijungė į Prancūzijos pasipriešinimo judėjimą, 1943 m. suimtas, kalėjo Buchenvaldo koncentracijos stovykloje, dalyvavo 1945 m. balandžio 11 d. stovyklos sukilime. Sugrįžęs į Paryžių, kurį laiką dirbo laikraščio „Combat“ korespondentu Niurnbergo karo nusikaltimų tribunole. Deja, jo sveikata sušlubavo, todėl šį istorinį procesą stebėjo tik 15 dienų. Apie Niurnbergo bylą jis parašė tris straipsnius.
1946 m. režisierius Raimonas Lari jį pakvietė Batlingo Džo (Battling-Joe) vaidmeniui dramatiniame filme „Miroir“ (Veidrodis), kur pagrindinius vaidmenis atliko Žanas Gabenas, Martina Karol, Gabrielė Dorziat. Vėliau filmavosi Italijoje, Anglijoje, JAV. Iki 1955 m. Jokūbas Šernas pasirodė 34 kino filmuose, o iki 1999 m. net 85 kino filmuose. Be to, nuo 1973 iki 2006 m. jis nusifilmavo net dešimtyje italų teleserialų. 2004 m. pavasarį Jokūbas Šernas pirmąsyk sugrįžo į savo tėvynę.
1955 m. vedė Mariją Stelą Sinjorini. Po dvejų metų jiedu sulaukė dukros Frančeskos.
Tarpjūris
Ši federalinė valstybė turėjo būti naujas Abiejų Tautų Respublikos variantas, besitęsiąs nuo Baltijos iki Juodosios jūros. Tačiau lietuviai šį planą laikė nauja grėsme naujai atgautai Lietuvos nepriklausomybei, ukrainiečiai – kliūtimi gauti nepriklausomybę. Prieš tokios valstybės kūrimąsi buvo daugelis Vakarų Europos valstybių ir Tarybų Rusija.
Pilsudskio planas nepavyko. Praėjus dvidešimt metų po to visos kandidatės į Tarpjūrio valstybę, išskyrus Žiemos karą kovojusią Suomiją, tapo arba Hitlerio Vokietijos, arba Stalino TSRS dalimi.
Briaunagalvis krokodilas
thumb|left Briaunagalvis krokodilas (Crocodylus porosus) – didžiausias krokodilų (Crocodylia) būrio atstovas pasaulyje. Patinai gali pasiekti apie 6 m ilgį (retai kada viršija 6,1 m) ir sverti daugiau kaip 1 toną. Patelės gerokai mažesnės – retai kada viršija 3 m ilgį. Paplitęs Pietryčių Azijoje, šiaurinėje Australijoje bei aplinkiniuose vandenyse. Mėgsta sūrų vandenį, kartais net nuplaukia į jūrą.
Siksikai
thumb|Tradiciškai apgyvendinta teritorija Siksikai – indėnų tauta (pirmoji tauta), gyvenanti Pietų Albertoje (Kanada). Siksikai yra šiauriausi atstovai Niitsítapi – genčių, kalbančių juodakojų kalba, priklausančia algonkinų kalboms. .
Pavadinimas siksiká kilęs iš juodak. žodžių sik 'juodas' + s (jungiamasis garsas') + iká 'pėda'. Daugiskaitinė forma yra siksikáwa.
Europiečių tyrinėtojai, keliavę į vakarus. manoma, pirmiausia sutiko siksikus ir pamanė, kad visi Niitsítapi yra juodakojai, nors tai yra ne taip. Dabar keturios Niitsítapi tautos (sudarančios Juodakojų konfederaciją) yra: 2009 m. siksikų buvo apie 6000 žmonių.
Antajuodžiai
Antajuodžiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Žalvarių.
Siksikai
Gyvenamoji vieta
Siksikų tautos rezervatas Siksika 146, yra už valandos kelio į rytus nuo Kalgario, trys kilometrai į pietus nuo Transkanados plento #1. Rezervato administracinis ir verslo rajonas yra greta Gleichen miesto Albertoje.
Sarnakų Šv. Stanislavo parapija
'''Sarnakų Šv. Stanislavo parapija''' - parapija įkurta apie 1430 metus. Parapija priklauso Drohičino vyskupijai, Sarnakų dekanatui. 1816 m. pastatyta medinė parapijos bažnyčia.
Jokūbas Josadė
Jokūbas Josadė (1911 m. rugpjūčio 15 d. Kalvarija – 1995 m. lapkričio 9 d. Vilnius) – Lietuvos rašytojas, dramaturgas, beletristas, literatūros kritikas.
Biografija
1931–1934 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. 1935 m. pradėjo spausdinti apsakymus žydų periodiniuose leidiniuose. 1936–1940 m. dalyvavo organizacijos „Raudonoji pagalba“ veikloje. 1940–1941 m. dirbo žydų laikraščio „Der Emes“ redakcijoje. Antrojo pasaulinio karo metais Raudonosios armijos Šešioliktosios lietuviškosios šaulių divizijos kareivis, sužeistas prie Oriolo. Pokario metais, uždarius Lietuvoje žydų spaudą, pradėjo lietuviškai rašyti kritikos straipsnius, palaikydamas socialistinę santvarką Lietuvoje. 1948–1959 m. vadovavo žurnalo „Pergalė“ Kritikos skyriui. Aštuntame dešimtmetyje grįžo prie gimtosios jidiš kalbos, vertė į ją savo lietuviškas pjeses apie žydų likimą.
Kūryba
Parašė apsakymų, pjesių, išleido straipsnių apie lietuvių literatūrą rinkinį. Kūryboje vyrauja moralinės, dvasinio apsisprendimo temos, aukštų siekių ir buitiškumo konfrontacija. Veikėjai – pokario aktyvistai, aukšti tarybiniai pareigūnai, išgyvenantys pasimetimo krizę.
Sadūniškės (Kalveliai)
Sadūniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 3 km į vakarus nuo Kenos.
Igdyras
Igdyras – miestas pačiuose Turkijos rytuose. Igdyro provincijos sostinė. 75,9 tūkst. gyventojų.
Salonikų PAOK
Salonikų PAOK – Graikijos sporto klubas.
Klubo komandos:
Palenkės Mendzyžeco miesto herbas
right|thumb|Palenkės Mendzyžeco herbas
Palenkės Mendzyžeco miesto herbas  – Palenkės Mendzyžeco miesto skydo formos herbas, kuriame mėlynoje užsklandoje vaizduojama sidabrinė pasaga su sidabriniu kryžiumi ant pasagos viršaus ir su sidabriniu kryžiumi be kairiojo šono pasagos viduje. Herbas pradėtas naudoti nuo 1938 m. kovo 21 dienos.
Rusnė Mataitytė
Rusnė Mataitytė (g. 1962 m. rugsėjo 7 d. Vilniuje) – Lietuvos smuikininkė, tarptautinių konkursų laureatė, pedagogė.
Biografija
Tėvai Povilas Mataitis ir Dalia Mataitienė. 1986 m. baigė Maskvos Piotro Čaikovskio konservatoriją, 1988 m. jos asistentūrą stažuotę pas I. Bezrodną.
1988–1990 m. dėstė Čiurlionio meno mokykloje. 1990–1993 m. Getingeno (Vokietija) simfoninio ir kamerinio orkestro koncertmeisterė bei kamerinio orkestro solistė. Nuo 2005 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos ir nuo 2006 m. Čiurlionio menų mokyklos dėstytoja.
Koncertuoja solo ir su kameriniais ansambliais, orkestrais, „Gaidos“ ansamblio narė. Su pianiste M. J. Cimerman nuo 1997 m. rengė „Kaskados“ muzikos festivalį Kaselyje (Vokietija). Koncertavo Lietuvoje ir kitose Europos šalyse, JAV (2002 m. – „Carnegie Hall“, Niujorke), dalyvavo festivaliuose. Griežia klasikų ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinius. Kompozitoriai Osvaldas Balakauskas ir Algirdas Martinaitis dedikavo jai koncertus smuikui.
Pamfilija
Pamfilija buvo sritis Mažosios Azijos pietuose tarp Likijos ir Kilikijos, besitęsianti nuo Viduržemio jūros link Tauro kalnų (dabar dalis Antalijos provincijos, Turkija). Šiaurėje ribojosi su Pisidija ir buvo mažas kraštas su 120 km ilgio pajūriu ir 55 km pločiu.
Senovėje dar žinota kaip Tarhuntasa.
Šiuo metu regiono didžiausi miestai yra Antalija, Alanija.
Hetitai ir luviai
Manoma, kad pamfilai, luvių palikuonys, tautiškai niekuo nesiskyrė nuo pisidų, gyvenusių šiaurėje. Skyrėsi tik gyvenamos vietos ir gamta, o tai ilgainiui vedė prie buities ir kultūros skirtumų.
Senovės Hetitų šaltiniuose Pamfilija minima kaip Tarhuntasa, ir iki XIII a. pr. m. e. puoselėjo šiokį tokį valstybingumą, nors ir pripažino Hetitų imperijos valdžią.
Graikų kolonizacija
Vėliau šis pajūrio kraštas buvo sparčiai kolonizuojamas graikų, kurie čia kūrė savo miestus. Svarbiausi jų buvo keturi: Sidė, Perga, Silionas ir Aspendosas. Nuo XII a. pr. m. e. graikų kultūros įtaka keitė ir vietos gyventojų papročius, nors regiono gyventojų dauguma išlaikė savo luviškąją kalbą ir papročius.
Svetimų dinastijų valdymas
miniatiūra|dešinėje|250px|Pamfilijos vieta Romos imperijoje Nepriklausomybės Pamfilija neteko VII a. pr. m. e., kai ją užkariavo Lydija. Po to regionas buvo valdomas tokių dinastijų kaip Achemenidai, Aleksandras Makedonietis, Seleukidai, Atalidai. Pastarųjų valdymo laikais regione išdygo Antalija.
Nuo II a. pr. m. e. II pusės Pamfilija, kaip ir kitos Mažosios Azijos pietinio pajūrio sritys: Likija, Kilikija ir Pisidija, tapo nekontroliuojamu piratų prieglobsčiu. Pompėjui susidorojus su piratais, regionas įjungtas į Romos imperiją. 43 m. Pamfiliją sujungus su Likija suformuotas administracinis vienetas Likija ir Pamfilija. Romai valdant Pamfilijai priklausė Pisidija ir visas plotas iki Frygijos ir Likaonijos. Ir šia platesne prasme šį pavadinimą naudojo Ptolemėjus.
Po III a. pabaigos Diokletiano administracinių reformų buvo sukurta Pamfilijos provincija. Nuo VII a. ją panaikinus, regiono pavadinimas nunyko.
Keršasparnė meškutė
Keršoji meškutė (Arctia caja) – meškučių (Arctiidae) šeimos drugys. Dydis 50-80 mm. Priekiniai sparnai tamsiai rudi, suskaidyti baltomis vingiuotomis juostomis. Užpakaliniai sparnai raudoni su juodomis dėmėmis. Pilvelis raudonas su juodomis dėmelėmis. Vikšrai labai plaukuoti, juosvi, kartais kenkia obelims.
thumb|left|210px|Keršosios meškutės vikšras
Dodoma
Dodoma – miestas vidurio Tanzanijoje, oficiali šalies sostinė (nors daug vyriausybinių pastatų yra Dar es Salame). 324,3 tūkst. gyventojų (2002). Apylinkėse vyrauja sausas klimatas (mažiau nei 800 mm kritulių per metus), auginama kava, žemės riešutai. Svarbus administracinis ir susisiekimo centras, išsidėstęs tarp Dar es Salamo ir Tanganikos ežero, taip pat prie Didžiojo šiaurės kelio (Great North Road), jungiančio pietinę Afriką su Egiptu. Yra oro uostas.
Istorija
Dodomą 1907 m. įkūrė vokiečių kolonistai, tiesdami geležinkelį. Valdant britams (nuo pirmojo pasaulinio karo iki 1961 m., kai Tanganikos kolonija gavo nepriklausomybę) ji buvo apskrities centras. 1974 m. Tanzanijos vyriausybė nusprendė, kad apie 1990 metus sostinė bus perkelta iš Dar es Salamo į Dodomą. Nacionalinė asamblėja – Tanzanijos įstatymų leidybos organas – į Dodomą perkelta 1996 metais, tačiau dėl nepakankamų finansinių išteklių kitos institucijos persikėlė vėliau arba liko prie jūros, Dar es Salame, nors vyriausybė neatsisako idėjos visiškai perkelti sostinę iš šalies viduryje esančią Dodomą.
Pavadinimo kilmė
Legenda byloja, kad kadaise prie Kikuju upės atėjęs atsigerti dramblys, tačiau įklimpęs purve. Vietiniai gyventojai vagogai (Wagogo), pamatę dramblį, ėmė šaukti Idodomya, kas jų kalba reiškia „jis nuskendo“.
Kita istorija byloja, kad vagogai (Wagogo) nuvarė gyvulių bandą iš savo pietinių kaimynų vahehių (Wahehe); vagogai gyvulius nudobė ir suvalgė, palikdami tik jų uodegas, kyšojančias pelkėje. Kai vahehiai atėjo ieškodami gyvulių pas vagogus, pastarieji jiems parodė į pelkę ir pasakė – „Štai, žiūrėkite, jūsų gyvuliai nuskendo“ (Idodomya).
Behrn Arena
Behrn Arena yra futbolo stadionas Erebru, Švedijoje. Pastatytas 1923 m. ir iki 2005 m. buvo žinomas kaip Eyravallen. Talpina 14 500 žiūrovų. Jame namų rungtynes žaidžia Örebro SK.
Istorija
Nuo 1923 iki 1958 m. buvo daugiafunkcinis. Renovuotas 1974, 1990, 1999, 2003 ir 2007 m. Didžiausias žiūrovų skaičius pasiektas 1961 m. birželio 8 d., rungtynėse prieš Degerfors IF. Rungtynių atėjo pažiūrėti 20 066 žiūrovai.
1958 m. stadionas buvo naudojamas VI pasaulio futbolo čempionato varžyboms. Tų pačių metų birželio 15 d. stadione susitiko Prancūzijos ir Škotijos rinktinės. Prancūzai rungtynes laimėjo rezultatu 2–1.
Marius Paškevičius
Marius Paškevičius (g. 1979 m. spalio 31 d.) – Lietuvos dziudo imtynininkas. 2000 m. vasaros olimpinių žaidynių ir 2012 m. vasaros olimpinių žaidynių dalyvis. Pasaulio čempionato prizininkas.
2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pasiekė aštuntfinalį, bet pralaimėjo Brazilijos atstovui ir iš tolimesnės kovos pasitraukė.
Malas (sala)
thumb|right|[[Duarto pilis, Malas]] Malas – antra pagal dydį Vidinių Hebridų sala (po Skajaus) į vakarus nuo Škotijos. Ji priklauso Argailo ir Bjuto. Malo plotas yra 875,35 km², tai ketvirta pagal dydį Škotijos ir Didžiosios Britanijos sala. 2011 m. saloje gyveno 2 800 žmonių. Male vasarą apsilanko daug turistų. Dauguma gyventojų yra Tobermoryje, salos sostinėje.
Istorija
Manoma, kad 6000 m. pr. m. e. Malas nebuvo gyvenamas. Bronzos amžiaus gyventojai statė menhyrus, brochus, akmenų ratus. 600 m. pr. m. e.–400 m. geležies amžiaus gyventojai statė tvirtoves. Krikščionybė prasidėjo VI a., kai, tikima, 563 m. Šv. Kolumba pradėjo platinti krikščionybę Šiaurės Britanijoje. Jis atvykęs iš Airijos Jonos saloje prie Malo įkūrė vienuolyną. XIV a. Malas priklausė Salų lordui, o 1493 m. atiteko Maklynų klanui, o 1681 m. Kampbelams.
Legenda teigia, kad Tobermorio įlankoje paskendęs ispanų galeonas, pilnas aukso. Yra duomenų, kad čia 1588 m. bėgdama nuo anglų buvo sustojusi Florencia iš Ispanų armados. Kiti teigia, kad tai buvo San Juan de Baptista. Nepaisant nuo XVII a. vidurio iki XX a. pabaigos trukusių paieškų įlankoje nieko rimto nerasta.
Po kalnų valymo XVIII–XIX a. saloje iš 10 tūkst. liko tik 3 tūkst. gyventojų.
Paslaptingas langas (filmas)
Paslaptingas langas  – 2004 m. JAV psichologinis siaubo trileris, sukurtas pagal Stiveno Kingo knygos „Keturios valandos po vidurnakčio“ (Four Past Midnight) novelę „Paslaptingas langas, paslaptingas sodas“ (Secret Window, Secret Garden). Filmo režisierius – Deividas Koepas, pagrindinius vaidmenis atliko Džonis Depas ir Džonas Turturas.
Malas (sala)
Istorija
Per Antrą pasaulinį karą visa sala tapo ribojamo judėjimo sala, o Tobermoris – karine baze. Salai tuo metu vadovavo komandoras seras Gilbertas Stefensonas, kuris dėl prastos savitvardos ir griežtos disciplinos vadinamas Tobermorio teroru. 911 laivų pasinaudojo Tobermoriu 1940–45 m.
Paslaptingas langas (filmas)
Aktoriai
ir kt.
Malas (sala)
Istorija
Saloje yra Duarto ir Torosėjaus pilys.
Korhogas
Korhogas  – miestas Dramblio Kaulo Kranto šiaurėje. Savanų regiono sostinė. Apylinkėse auginama medvilnė, kapokmedžiai, ryžiai, soros, jamsas, kukurūzai, žemės riešutai. Gyvulininkystė. Deimantų gavyba. Maisto pramonė. Amatai (daugiausia medžio skulptūrų). Yra oro uostas, didelis turgus, kino teatras, mečetė, plaukimo baseinas.
Tulonas
Tulonas – miestas pietryčių Prancūzijoje; departamento centras. Mieste įrengtas didžiausias karinis uostas Viduržemio jūroje, yra jūrų arsenalas. Pagal gyventojų skaičių Tulonas 15 vietoje šalyje. Išvystyta laivybos, maisto, chemijos pramonė, žvejyba. Yra jūrų muziejus, botanikos sodas.
Korhogas
Istorija
Korhogas pradėjo kurtis XIV amžiuje.
thumb|left|240px|Korhogo mečetė
Chaucha
Chaucha  – miestas centrinėje Peru, Chunino departamente, Mantaro slėnyje, 3390 aukštyje, 45 km į šiaurę nuo Huankajo. Provincijos centras.
Chauchos teritorija nuo seno buvo gyvenama indėnų huankų. 1534 m. balandžio 25 d. Fransiskas Pisaras įkūrė miestą pavadinimu Santa Fe de Hatun Xauxa ir paskelbė ją laikinąja Peru sostine. Chaucha buvo sostine iki 1535 m. kai įkurta Lima. Vėliau miestą nustelbė Huankajas ir Chaucha liko nedideliu kolonijiniu miesteliu.
Miestas išlaikęs tradicinę kolonijinę architektūrą, kurios vienas svarbiausių objektų – Chauchos katedra.
Kontinentinė teisė
thumb|300px|Kontinentinė t. vyrauja Eurazijoje bei L. Amerikoje Kontinentinė teisė (romanų – germanų teisė, Romanų – germanų civilinės teisės tradicija, ) – kontinentinėje Europoje susiformavusi bei taip pat kituose kontinentuose išplitusi teisės šeima (teisinė sistema). Atsiradimui įtakos turėjo romėnų teisė (teisės recepcija).
Nepaisant didelės JAV teisės (common law) įtakos, kontinentinė arba romanų-germanų teisė galioja visoje Lotynų Amerikoje, iki tam tikro lygio – Škotijoje bei prancūzų teisės paveiktoje JAV valstijoje Luizianoje, Kanados Kvebeko provincijoje, didelėse Artimųjų ir Tolimųjų Rytų teritorijose, taip pat Afrikoje. Didelė kontinentinės teisės įtaka yra angliškai nekalbančiose valstybėse; kai kur – mišri (bendroji ir kontinentinė) teisė.
Pagrindinis teisės šaltinis – įstatymas, didelis teisėkūros institucijų (parlamentų) vaidmuo, priimant, keičiant teisės normas. Teismai – tik teisės taikymo, o ne ir teisėkūros subjektai, kaip yra Bendrosios teisės valstybėse. Būdingas inkvizicinis teismo procesas. Teismų sprendimai (precedentai) nelaikomi (savarankišku) teisės šaltiniu, o daugiau pagalbine teisės normų taikymo priemone.
Pogrupiai
Kontinentinės teisės pogrupiai:
Nuorodos
Građansko pravo კონტინენტური ევროპის სამართალი Građansko pravo
Gailiūnai
Gailiūnai – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Druskininkų, 6 km į pietryčius nuo Ricielių, kairiajame Nemuno krante.
Istorija
Prie Gailiūnų yra dviejų Lietuvos tarpledynmečių nuogulų atodangos: Snaigupėlės tarpledynmečio stratotipinis pjūvis (Snaigupėlės upelio atodangoje) ir Butėnų tarpledynmečio parastratotipinis pjūvis (Nemuno atodangoje). Kaime rasta paleolito, mezolito ir bronzos amžiaus dirbinių, bronzos amžiaus stovyklos liekanų. Netoliese yra Gailiūnų pilkapynas.
Kipro futbolo varžybos 1939–1940 m.
Kipro futbolo varžybos 1939–1940 m.
Loreta Jakinevičienė
Loreta Jakinevičienė (g. 1969 m. gegužės 22 d. Prienuose) – Lietuvos ir Prienų rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1995 m. baigė Vilniaus universitetą, filologė, rusų k. ir literatūros dėstytoja. 2002 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė profesinės veiklos vadybą, edukologijos magistras.
Prienų rajono savivaldybės administracijos švietimo skyriaus vyr. specialistė, nuo 2008 m. VŠĮ „Kauno leidybos ir poligrafijos centras“ Prienų ir Birštono krašto laikraščio „Naujasis Gėlupis“ redaktorė, 2011–2013 m. Prienų rajono savivaldybės mero pavaduotoja, nuo 2015 m. – Aplinkos apsaugos ministerijos Alytaus regiono aplinkos apsaugos departamento direktoriaus pavaduotoja. 2019 m. vėl išrinkta Prienų rajono savivaldybės mero pavaduotoja.
Liberalų ir centro sąjungos, 2008 m. partijos Laisvė ir teisingumas Prienų rajono skyriaus pirmininkė. Nuo 2011 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narė. 2021 m. rugsėjo 3 d. partijos „Laisvė ir teisingumas“ Prienų skyriaus visuotiniame susirinkime išrinkta Prienų skyriaus pirmininke.
Prienų bendruomenės pirmininkė, Prienų rajono savivaldybės bendruomenių asociacijos pirmininkė (2007–2011 m.).
Sutuoktinis miręs, vaikai Simona, Greta, Ugnė.
Dirhamas
Dirhamas − kai kurių šalių piniginis vienetas:
Grenados transportas
Šiame straipsnyje pateikiama Grenados transporto sistemos aprašymas.
Šalyje yra tik vienas geležinkelio kelias, kuris naudojamas pramonei.
Grenados sausumos keliai sudaro 1 127 km (2001 m.), iš kurių 687 km yra asfaltuoti. Šalyje eismas vyksta kaire kelio puse.
Apiritys
left|120px
Prie ežero įsikūrę kaimai: Apiritys, Berčiūnai, Bielkaučizna.
Vandenvardis Apiritỹs reiškia 'apskritas' (plg., 'ratas').
FK Amkar Permʹ
Permės „Amkar“ – buvęs Rusijos futbolo klubas iš Permės.
Įkurtas 1994 m., o nutraukė veiklą 2018 m. Eilę metų žaidė Rusijos Premjer lygoje.
Atkurtas 2020 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Antadavainė
Antadavainė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Pakniškių.
Istorija
Viduramžiais Antadavainė priklausė karališkajam Užpalių dvarui, o nuo 1861 m., susikūrus Užpalių valščiui, priklausė jam. Antadavainės kaimas mokesčius mokėjo Užpalių dvarui – zlotais ir grašiais. Be mokesčių dvarui į savaitę dvi dienas reikėjo atidirbti su savo darbo priemonėm ir padargais. Kartą į metus reikėjo duoti pastotę važiavimui į Vilnių arba Rygą. Vėliau, nuo XIX a. pradžios Antadavainė priklausė Dusetų dvarui, kurio savininkas buvo Pliateris. Rubežius tarp Antadavainės ir Vaiskūnų atitiko Dusetų ir Užpalių skiriamąją ribą.
thumb|Paminklas Antadavainės partizanams|left|133x133px|alt=Paminklas partizanams left|thumb|1765 m. Antadavainės kaimo gyventojų sąrašas left|thumb|alt=Antadavainės jaunimas 1927 m.
1663 m. Užpalių dvaro inventoriuje, Antadavainės kaimo sąraše, pateiktame žemiau, užrašyti gyventojai, kurie už žemę mokėjo mokesčius zlotais ir grašiais :
1765 m. Antadavainės kaimo gyventojų sąrašas Ukmergės apskrities Inventoriuje: Antadavainėje buvo užrašyti devyni gyventojai, iš kurių du Valiuliai: Jokūbas ir Martynas, kurie mokėjo 70 zl. Ir 23 gr. mokesčių. Dar gyveno du pan lenkai Piešlakai, kurie vėliau dingo.
1789 m. Užpalių dvaro inventoriuje užrašyta Antadavainės kaimo gyventojai ir mokami mokesčiai:
left|thumb|183x183px|1908 m. kaimo planas 1908 m. Antadavainės kaime buvo 15 šeimų. Jos gyveno palei kelią. Prie kelio – gyvenamas namas, o toliau – kiti pastatai. Pagal 1908 m. žemės matavimo planą, buvo atmatuota:
Iš viso 229 dešimtinės, 252 arai.
1949 m. lapkričio 4 d. kaime žuvo keturi Kunigaikščio Margio rinktinės Lietuvos partizanai, jų tarpe „Audros“ partizanų būrio vadas Feliksas Stasiškis „Smūgis“ (g. 1922 m. Žaibiškių k.) su broliu Broniumi „Sūkurys“ (g. 1924 m.). Žūties vietoje pastatytas ir pašventintas atminimo paminklas.
1949 m. spalio mėn. iš Antadavainės ir Vaiskūnų kaimų buvo įkurtas pirmas kolūkis vardu „Pagirys”. Pirmininkas – Jonas Vaškelis iš Vaiskūnų k., sąskaitininku – Jonas Garunkštis iš Antadavainės k. 1952 m. „Pagirio” kolūkis buvo prijungtas prie Likunčių „Žvirgždžio” kolūkio ir pavadintas „Spalio” vardu. Metus pagyvavęs „Spalio” kolūkis 1953 m. vėl buvo stambinamas, prie jo prijungė Stasiškių ir Satarečiaus „Vilijos” ir Bikūnų „Pažangos” kolūkius. Kolūkis tapo „Šviesos keliu”. Kolūkio centras įsikūrė Vaiskūnuose tremtinių Baranauskų namuose. Pirmininku dirbo Povilas Merkys, 1953 m. jį pakeitė Antanas Mieliauskas, o nuo 1954 m. iki 1957 m. – Juozas Bajoriūnas. 1957 m. „Šviesos keliu” buvo susmulkintas į Bikūnų, Kairionių ir Likunčių. Vėliau „Kairionys” buvo įjungti į Dusetų tarybinį ūkį. Nuo 1971 m. Dusetų valstybiniu žirgynu ir išliko iki kolūkių panaikinimo 1991 m.
Palenkės Mendzyžeco miesto vėliava
right|thumb|Palenkės Mendzyžeco vėliava
Palenkės Mendzyžeco miesto vėliava  – Palenkės Mendzyžeco miesto vėliava, kuri susideda iš dviejų horizontalių juostų. Viršutinė juosta sidabrinės spalvos, apatinė šviesiai mėlynos. Vėliavoje vaizduojamos spalvos atspindi miesto herbe esančias spalvas.
Arosvallen
Arosvallen yra įvairios paskirties stadionas Vesterose, Švedijoje. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Pastatytas 1932 m. Jame namų rungtynes žaidė Västerås SK. 2008 m. klubas persikėlė į Swedbank Park stadioną. Amerikietiškojo futbolo klubas Västerås Roedeers naudoja stadioną namų varžyboms.
1958 m. stadione vyko VI pasaulio futbolo čempionato rungtynės tarp Jugoslavijos ir Škotijos (1–1) bei tarp Jugoslavijos ir Prancūzijos (3–2).
Fronoluvo geležinkelio stotelė
Fronoluvo geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Mežvice Kolonijos kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Losicės apskrityje, Sarnakų valsčiuje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Semiatičės geležinkelio stoties yra 3,4 km ir iki Sarnakų geležinkelio stotelės yra 5 km.
Antakalniai (Anykščiai)
Antakalniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kurklių.
Robert Ley
Robertas Lėjus (, 1890 m. vasario 15 d. Nyderbreidenbache – 1945 m. spalio 25 d. Niurnberge) – Vokietijos politinis veikėjas, reichsleiteris, SA obergrupenfiureris, VNSDP organizacinio skyriaus vadovas, nuo 1933 m. iki karo pabaigos vadovavo Vokietijos Darbo Frontui.
Biografija
Į VNSDP įstojo 1923 m., netrukus po Alaus pučo. Greit buvo paskirtas Kelno gauleiteriu. G. Štraserio ir Hitlerio konflikto metu palaikė pastarąjį, todėl greit kilo partinės karjeros laiptais – pradėjo vadovauti partijos organizaciniam skyriui (atsakė už partijos kadrų politiką), Darbo frontui. Šiose pareigose paleido Vokietijos profsąjungas, konfiskavo jų turtą, suėmė vadovus. 1935 m. jis paskelbė, kad Vokietijoje nebėra klasių kovos.
Pripažįstama, kad pavyko iš dalies pagerinti Vokietijos darbininkų materialinę padėtį, sukurti poilsio sistemą. Jam užsakius Ferdinandas Porsche vidutinės klasės poreikiams sukūrė "liaudies automobilį" Volkswagen.
Baigiantis karui suėmė sąjungininkai ir perdavė Niurnbergo tribunolui. Jis buvo kaltinamas karo organizavimu, karo nusikaltimais ir nusikaltimais prieš žmoniją. Dar prieš prasidedant procesui pasikorė ant kanalizacijos vamzdžio Špandau kalėjimo kameroje.
Vienas iš nedaugelio Hitleriui iki galo ištikimybę išlaikiusių bendražygių.
Palankiai
Palankiai – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, dabar vakarinė Kačerginės miestelio dalis. Kaimą mena Palankių gatvė kairiajame Nemuno krante, ja nutiestas dviračių takas link Zapyškio. Įkurta Palankių kaimo galerija ir skaitykla.
Etimologija
Kaimo vardas siejamas su lankomis – didelėmis potvynių užliejamomis Nemuno pievomis, šalia kurių ir kūrėsi kaimas.
Istorija
Dar XIX a. antrojoje pusėje atsiradę du žvejų kaimeliai – Palankiai ir Kačerginė. Kaimas driekėsi nuo Dievogalos upelio vakaruose iki Misevičių sodybos. Palankiai baigdavosi už trijų namų į Kauno pusę nuo vadinamosios Mašiotynės. Kaime buvo 21 sodyba.
Tulemajokis
Tulemajokis arba Tulema – upė Rusijoje, Karelijoje (Priažos, Pitkjarantos rajonai). Išteka iš Tulmo ežero, teka į pietvakarius, įteka į Ladogos ežerą ties Salmiu.
Didžiausias intakas – Loimolanjokis (kairysis).
Vaga slenkstėta, pakrantės miškingos. Vagos nuolydis – 1,15 m/km. Ant upės įrengtos dvi mažosios hidroelektrinės: Suri Jokio (1,28 MW), Pieni Jokio (1,28 MW).
Prancūzijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
ITunes
iTunes – multimedijos grotuvas, mediateka, mobiliųjų įrenginių valdymo programa, sukurta bendrovės „Apple“. Ji naudojama garso ir vaizdo rinkmenų siuntimuisi, paleidimui ir tvarkymui asmeniniuose kompiuteriuose su įdiegtomis OS X ir Microsoft Windows operacinėmis sistemomis.
Internetinė parduotuvė iTunes Store taip pat pasiekiama iPod Touch, iPhone ir iPad įrenginiais. Joje naudotojai gali įsigyti ir parsisiųsti muzikos įrašų, muzikinių vaizdo klipų, televizijos laidų, audioknygų, tinklalaidžių turinį, filmų, telefonų skambučių melodijų. Programėlių iPhone, iPad ir iPod Touch įrenginiams galima rasti internetinėje parduotuvėje App Store.
Swedbank Park
Swedbank Park įvairios paskirties stadionas Vesterose, Švedijoje. Atidarytas 2008 m. balandžio 27 d. Talpina 7044 žiūrovus. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Namų rungtynes žaidžia Västerås SK. Klubas prieš tai žaidė Arosvallen stadione.
Tetervinis
Tetervinis tai:
Gulbinis (Zarasų r., Zarasų sen., Rakšiškių km.)
Gulbinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, Zarasų seniūnijoje, šalia Rakšiškių kaimo, apie 6 km į pietvakarius nuo Zarasų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,21 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 155,5 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais. Ežerą iš visų pusių supa Gražutės miškas, tik pietrytinėje pakrantėje įsikūręs Gulbinės kaimas. Iš rytų į vakarus ežerą prateka N-2 upelis link Nikajaus upės. Šiaurine ežero pakrante eina kelias.
Kipro futbolo varžybos 1940–1941 m.
Kipro futbolo varžybos 1940–1941 m.
Velykionys
Velykionys – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 20 km į šiaurę nuo Biržų, Nemunėlio kairiajame krante.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose nuo 1645 m. minimas Velykionių dvaras. Iki Antrojo pasaulinio karo veikė keturmetė mokykla. 1956–1992 m. kolūkio „Švyturys“ gyvenvietė.
thumb|left|200px|[[1938 m. Mokytojas Algirdas Krikščikas su Velykionių keturmetės mokyklos mokiniais.]]
Gyventojai
300px|rigth|thumb|1786 m. žemėlapyje pažymėtas „Welikany“ dvaras.
Valkininkų valsčius
Valkininkų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietryčių Lietuvos teritorijoje. Centras – Valkininkai.
Istorija
Valsčius minimas nuo 1503 m., carmečiu įkurtas XIX a. viduryje Vilniaus gubernijoje. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Eišiškių rajonui (10 apylinkių).
Rudagalvė antis
Rudagalvė antis (Aythya ferina) – žąsinių (Anseriformes) būrio paukštis. Paplitusi visoje Lietuvoje.
thumb|250px|left|Patelė Suaugusio patino snapas tamsus su pilka juosta, galva ir kaklas rudi, krūtinė juoda, akys raudonos, nugara pilka. Suaugusi patelė visa ruda (galva ir kaklas tamsesnio atspalvio), juostelė ant snapo siauresnė.
Gyvena vandens telkiniuose, gilesniuose nei 1 metras. Paplitusios vidutinio klimato Europoje ir Azijoje. Žiemoti migruoja į pietų ir vakarų Europą.
Minta vandens augalais, moliuskais, vabzdžiais ir smulkiomis žuvytėmis
Abulija
Abulija ( 'ne' + 'valia') – liguistas valios netekimas.
Teigiama, kad abuliją reikėtų skirti nuo bevalystės, atsirandančios dėl netinkamo auklėjimo. Dažniausiai pasitaiko sergantiems schizofrenija, priklausomybėmis nuo psichoaktyviųjų medžiagų, esant galvos smegenų navikų. Ligonis tampa apatiškas, neveiklus, neryžtingas, nebendrauja su aplinkiniais, iš esmės nieko neveikia, apsiriboja tik fiziologinių poreikių tenkinimu, dažniausiai guli lovoje arba vaikštinėja, neturėdamas jokio konkretaus tikslo.
Išskiriama keletas abulijos formų. Esant lengvai abulijos formai – hipobulijai, ligoniui susilpnėja valia, jis tampa vangus, neturi jokių siekių, dirbti geba tik kieno nors prižiūrimas. Esant hiperbulijai, ligonis būna liguistai aktyvus, kalbus, judrus. Sergantysis pambulija yra impulsyvus, priešinasi paliepimams arba jų nevykdo, atlieka įmantrius judesius.
Įtarus abuliją, asmens artimiesiems rekomenduojama kreiptis į gydytoją psichiatrą.
Puošnioji meškutė
Puošnioji meškutė (Callimorpha dominula) – meškučių (Arctiidae) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. drėgnose, bet saulėtose pamiškėse, paežerėse ar paupiuose. Dieną tupi ant alksnių lapų. Vikšrai minta įvairiais žoliniais augalais – avietėmis, dilgėlėmis, vėdrynais, snapučiais ir kt.
Lietuvoje saugotina rūšis.
Drė
Drė (pran. – Dreux) – miestas šiaurės vakarų Prancūzijoje, Ero ir Luaro departamente.
Kebrada de Humahuaka
Kebrada de Humahuaka  – siauras tarpukalnių slėnis Argentinoje, Chuchujaus provincijoje. Slėnis tektoninės-fliuvialinės kilmės. Driekiasi apie 155 km šiaurės – pietų kryptimi. Šiaurėje ir vakaruose ribojasi su Altiplanu, rytuose – su subandinėmis kalnų grandinėmis. Pietuose pereina į kitus slėnius (Valles Templados ir kt.). Slėnio dugnu teka Grandės upė. Klimatas kontinentinis. Žiema vėsi ir sausa.
Umauakos slėnis – reikšmingas šalies turistinis objektas. Turistus vilioja įspūdingi kraštovaizdžiai: įvairiomis spalvomis žaižaruojančios uolos ir šlaitai (Cerro de los Siete Colores uola), skardžiai. Slėnyje taip pat gausu gerai išsilaikiusių archeologinių radimviečių: indėnų tilkarų tvirtovės griuvėsiai Pucará de Tilcara, indėnų omaguakų gyvenvietės, urvai, kuriuose išlikę net 10 tūkst. metų senumo piešiniai ir radiniai. Slėnyje taip pat įsikūrusios istorinės gyvenvietės, išsaugojusios XVI a. architektūrą: Humahuaka, Tilkara, Purmamarka, Maimara. Kolonijiniu laikotarpiu slėniu vyko prekių karavanai tarp Peru ir La Platos vicekaralysčių. Dėl didelės istorinės reikšmės Quebrada de Humahuaca 2003 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. thumb|left|240px|Pukara de Tilkara thumb|left|240px|Hornokalis thumb|left|240px|Purmamarkos gyvenvietė
Aukštelkų valsčius
Aukštelkų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje. Centras – Aukštelkai.
Istorija
Valsčius įkurtas per 1565–1566 m. administracinę reformą iš dalies Upytės valsčiaus žemių.
Caro laikais nebuvo atkurtas.
Džordžtaunas
Džordžtaunas – Gajanos sostinė, didžiausias miestas ir uostas, esantis šalies šiaurinėje dalyje, prie Atlanto vandenyno, Demeraros (Demerara) upės žiočių. 236 tūkst. gyventojų (1990 m.). Svarbus transporto centras – veikia oro uostas, jūrų uostas. Miestas yra 1,5 metro žemiau potvynio metu pakylančio vandens, todėl nuo patvinimo jį saugo siena, pastatyta 1882 m. Daugelis senesnių pastatų stovi aukščiau nei potvynio lygis.
Pagrindinė pramonė – cukraus apdirbimas. Eksportas: cukrus, ryžiai, boksitas, deimantai. Seniausi pastatai: Parlamento rūmai (1833 m.), Prezidento rūmai (1852 m.), neogotikinė rotušė (1899 m.). Veikia 1853 m. įkurtas Nacionalinis muziejus. 1963 m. atidarytas Gajanos universitetas, yra didelis atogrąžų botanikos sodas. Džordžtauno priemiestyje veikia nacionalinis Gajanos kriketo Providenso stadionas. Mieste gyvena skirtingų rasių žmonės, vyrauja indėnai ir karibai.