cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Imperatoriškosios Jo didenybės asmeninė kanceliarija
Imperatoriškosios Jo didenybės asmeninė kanceliarija (, sutrumpintai ) – Rusijos imperijos valstybinė įstaiga, tiesiogiai pavaldi Rusijos imperatoriui. Veikė Sankt Peterburge.
Istorija
Imperatoriškosios Jo didenybės asmeninė kanceliarija atsirado kaip imperatoriaus Pavelo I asmeninė kanceliarija.
1812-1825 m. kanceliarijai vadovavo Aleksejus Arakčejevas.
1826 m. buvusi Imperatoriškosios Jo didenybės asmeninė kanceliarija tapo Imperatoriškosios Jo didenybės asmeninės kanceliarijos pirmuoju skyriumi, įkurti antrasis ir trečiasis skyriai.
Nuo tada kanceliariją sudarė skyriai, turėję ministerijos statusą:
1882 m. Pirmasis skyrius vėl imtas vadinti Imperatoriškosios Jo didenybės asmenine kanceliarija.
Po Vasario revoliucijos 1917 m. balandžio mėn. Imperatoriškosios Jo didenybės asmeninė kanceliarija panaikinta.
Zauliškės
Zauliškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kruonio.
Homografas
Homografai yra homonimų pogrupis.
Dantytosios karangės
Dantytosios karangės (Pseudocaranx) – stauridinių (Carangidae) šeimos žuvų gentis.
Baltija (reikšmės)
Baltija gali reikšti:
Uaka
Subprefektūros
Uaka padalinta į 5 subprefektūras:
Akašis
Akašis  – miestas Japonijoje, Honšiū salos pietinėje dalyje, prie Vidinės Japonijos jūros, Hiogo prefektūroje. Žvejybinis jūrų uostas. Chemijos, maisto, medvilnės pramonės, sunkiųjų ir žemės ūkio mašinų gamyba. Pajūrio kurortas.
Netoli miesto yra 1619 m. pastatyta Akašio pilis.
Mackėnų apylinkė
Mackėnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Izaokas I Komninas
Izaokas I Komninas (, apie 1005 m. – 1061 m. Konstantinopolis) – 1057–1059 m. Bizantijos imperatorius
Biografija
Kilęs iš Makedonų dinastijos, Komninų dinastijos pradininkas.
Šeima
Žmona Kotryna (Ksenija) Bulgarė, Bulgarijos caro Ivano Vladislovo duktė. Jiems gimė vaikai Emanuelis Komninas (m. 1059 m.) ir Marija Komnina.
Valdymas
Padedamas tėvo, imperatoriaus Bazilijaus I karininko, tapo artimas imperatoriui. 1057 m. dalyvavo kariškių sąmoksle prieš imperatorių Mykolą VI. Paflagonijoje (Mažoji Azija) paskelbtas imperatoriumi.
Literatūra
Norwich, John Julius: Breve historia de Bizancio. Cátedra, 2000. ISBN 84-376-1819-3
Albertas Goštautas
Albertas Goštautas (arba Albrechtas Goštautas, 1480 – 1539 m. gruodžio mėn.) – Lietuvos didikas iš Goštautų giminės, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstybės ir karinis veikėjas, Vilniaus vaivada, Lietuvos didysis kancleris ir Pirmojo Lietuvos Statuto autorius.
Biografija
Didikas, grafas, kilęs iš Goštautų giminės. Tėvas Martynas Goštautas, motina Ona Alšėniškė, sesuo Elžbieta Goštautaitė, Jono Radvilos žmona. Žmona kunigaikštytė Sofija Verejskaja, sūnus Stanislovas Goštautas, marti Barbora Radvilaitė.
Iš tėvo Martyno ir senelio Jono Goštautų paveldėjo ir pats įsigijo daug valdų, tapo labai įtakingu. Nuo savo valdų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės daliniams turėjo pasiųsti 466 raitelius. Išleisdamas seserį už Radvilaičio, jauniesiems sumokėjo 7000 kapų lietuviškų grašių kraičio ir užrašė keturis dvarus. 1503-1509 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didžiojo kunigaikščio rūmų taurininkas ir Naugarduko vietininkas, 1506 m. atmušė Krymo totorių puolimą. Su kitais 1507 m. gynė Smolenską nuo Maskvos didžiosios kunigaikštystės kariuomenės. Per 1508 m. kunigaikščio Mykolo Glinskio maištą prieš Lietuvos didijį kunigaikštį Žygimantą Senąjį Vilniuje suorganizavo valstybės iždo apsaugą nuo sąmokslininkų. Dalyvavo nuslopinant maištą ir išvarant M. Glinskio sąjungininkės Rusijos kariuomenę. Vėliau susikivirčijus su Mikalojumi Radvila Senuoju buvo šio įskųstas Žygimantui Senajam ir nepagrįstai apkaltintas rėmęs M. Glinskį. 1509-1511 m. kalintas, vėliau reabilituotas.
Valstybės tarnyba
Nuo 1513 m. Bielsko ir nuo 1515 m. Mozyriaus seniūnas. 1511-1514 m. Naugarduko vaivada, 1513-1519 m. Polocko vaivada, 1519-1522 m. Trakų vaivada. 1523 m. Darsūniškio valdytojas, nuo 1525 m. Borisovo seniūnas. Dėl aukščiausių postų ir dėl Palenkės, kur turėjo valdų, atkakliai varžėsi ir kivirčijosi su Mikalojumi Radvila, nes Radvilos Palenkėje buvo gavę pralaimėjusio M. Glinskio dvarų. 1518 m. jo ir lenkų algininkų daliniai prie Polocko atrėmė didelį Maskvos kariuomenės, 1514 m. užėmusios Smolenską, puolimą. Nuo 1522 m. Vilniaus vaivada ir Lietuvos didysis kancleris, galingiausias Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas. Iš Šv. Romos imperijos imperatoriaus Karolio V gavo Geranainių grafo titulą.
thumb|Alberto Goštauto maldynas
LDK savarankiškumo šalininkas
Stiprino Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės savarankiškumą, reikalavo, kad iš Lietuvos būtų pašalinti lenkų vienuoliai bernardinai, kaltinami amoraliu gyvenimu, lietuvių kalbos nemokėjimu, Lietuvos turtų išvežimu. 1526 m. iškėlė Žygimanto Augusto vainikavimo Lietuvos karaliumi projektą. 1529 m. vadovavo I Lietuvos Statuto parengimui. Pasipriešino lenkų diduomenės siekiams su Bonos Sforcos parama jį pakeisti. Jo iniciatyva į Statutą įrašyti draudimai svetimšaliams (lenkams) įsigyti Lietuvoje turtų ir užimti tarnybas. Jo pastangomis mažametis Žygimantas Augustas 1529 m. buvo formaliai, tėvui gyvam tebesant, paskelbtas didžiuoju kunigaikščiu. Tuo siekta Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės atskirumo nuo Lenkijos. Rėmė Prūsijos kunigaikščio Albrechto Brandenburgiečio siekius mirus Žygimantui Senajam tapti Lenkijos regentu. 1530 m. Lenkijos Seimui Žygimantą Augustą išrinkus karaliumi, prasidėjo nesantaika tarp jo ir valdovo motinos Bonos Sforcos. Ji siekė sumažinti jo galią, o jis – atimti jos valdas Lietuvoje.
Iš popiežiaus Klemenso VII 1530 m. išsirūpino atskirą Lietuvos bernardinų provinciją. Priešindamasis Bonai Sforcai susitaikė su Radvilomis ir 1538 m. sūnų Stanislovą apvesdino su didiko Jurgio Radvilos dukterimi Barbora. Po jo mirties turtus paveldėjo sūnus Stanislovas. Manoma, kad jis buvo Bychovco kronikos (Lietuvos metraštis) parašymo iniciatorius. Globojo Mykolą Lietuvį. Turėjo vertingų knygų biblioteką.
Pjūklavabaliai
Pjūklavabaliai, pjūklaūsiai (Heteroceridae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Kūnas 3-6 mm ilgio, plokščias, apaugęs trumpais gulsčiais plaukeliais, kurie juodame fone sudaro geltonai rudą ar margą raštą. Antenos 10-11-narės, su netaisyklinga pjūkliška buožele. Kojos rausiamosios. Priekinės blauzdos plačios, su stambiais danteliais.
Gyvena ežerų, upių krantų drėgname smėlyje ar dumle išraustuose urveliuose.
Savaiminio užsiliepsnojimo temperatūra
Savaiminio užsiliepsnojimo temperatūra (, autoignition temperature, kindling point) – minimali medžiagos temperatūra, kuriai esant medžiagos užsiliepsnoja be uždegimo šaltinio (liepsnos ar kibirkšties) poveikio.
Dujoms tai mažiausia jų temperatūra, kurioje jų molekulės gauna pakankamai energijos, kad imtų reaguoti su deguonimi be uždegimo šaltinio poveikio.
Esant šiai temperatūrai nedujinė medžiaga išskiria degius garus ir dujas, ir šių molekulių temperatūra (šiluminė energija) pakankama, kad molekulės imtų reaguoti su oro deguonimi išskirdamos šilumą.
Popieriaus savaiminio užsiliepsnojimo temperatūra, lygi +233 °C, o Farenheito skalėje – 451 °F, gerai žinoma iš populiaraus Rėjaus Bredberio romano „451º Farenheito“ pavadinimo, nors iš tikrųjų popieriaus užsiliepsnojimo temperatūra priklauso nuo popieriaus gamyboje panaudotų žaliavų, popieriaus storio ir kai kurių kitų savybių.
Dujų mišinio temperatūra, kurioje jis savaime užsiliepsnoja, mažesnė esant didesniam slėgiui arba deguonies koncentracijai.
Taip pat skaitykite
Självantändning
Beta apo-8'-karotenalis
Beta apo-8'-karotenalis  – karotinoidas (spalva kinta nuo oranžinės iki oranžiškai raudonos), aptinkamas špinatuose, citrusiniuose vaisiuose. Kaip ir daug kitų karotinoidų beta apo-8'-karotenalis yra vitamino A pirmtakas (jo provitamininis aktyvumas lygus 50% beta karotino aktyvumo). Naudojamas kaip maisto, vaistų ir kosmetinių preparatų priedas. Kaip maisto priedas jis žymimas kodu E160e. Naudojamas riebalų turinčiuose maisto produktuose (margarine, padažuose, mišrainių užpiluose), pieno produktuose, konditerijos gaminiuose.
Poveikis sveikatai
Manoma, kad žmonės, valgantys vaisius ir daržoves, turinčius daug karotinoidų, yra sveikesni ir kad tikimybė, jog jie mirs per anksti ar susirgs chroniška liga, yra mažesnė. Bet kiti tyrimai rodo, kad maisto papildų ir vitaminų su beta karotinoidu naudojimas turi mažai įtakos sveikatai, ir net gali pakenkti. Nors ši išvada gali būti klaidinga, dėl tyrime buvusių rūkančiųjų, kuriems karotinoidai gali pakenkti.
Afganis
Afganis – Afganistano valiuta. Jį sudaro 100 pulių.
Senasis afganis
1925 m., norint pakeisti rupiją pirmą kartą įvestas afganis (ISO 4217 kodas: AFA). Jis dalinamas į 100 pulių, o 20 afganių sudaro amanį. Pagal sidabro santykį 1 afganis prilyginamas 1,1 rupijos remiantis paskutinių rupijų ir pirmųjų afganių sidabro santykiu. Afganis tuo metu turėjo 9 gramus sidabro. 1936 m. afganis buvo surištas su Indijos rupija santykiu 4 afganiai = 1 Indijos rupija. Nuo 1940 m. afganis tapo surištas su JAV doleriu šiais santykiais:
1979–1982 m. ir vėl nuo 1992 m. afganio vertė buvo nepastovi.
Naujasis afganis
Tarp 2002 m. spalio 7 d. ir 2003 m. sausio 2 d. pasirodė naujas afganis, kurio ISO 2417 kodas - AFN. Jis pakeitė senąjį afganį dviem santykiais: Prezidento Burhanuddin Rabbani leidimo afganiai buvo keisti 1000:1 santykiu; Prezidento Abdul Rashid Dostum leidimo afganiai - 2000:1 santykiu. Naujasis afganis buvo įvertintas santykiu 43:1 su JAV doleriu. Iki perleidimo rinkoje cirkuliavo daugiau nei 15 trilijonų Talibano valdymo metais, per karus ir okupacijas išspausdintų banknotų.
Lempicė (Mazovijos Vysokio apskritis)
Lempicė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į rytus nuo Cechanoveco, apie 28 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 59 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Sienicos upė.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XVII a. pastatyta smuklė ir vandens malūnas. 1921 m. kaime buvo 47 namai ir 221 gyventojas, iš kurių 114 vyrai ir 107 moterys. Šalia kaimo yra jotvingių pilkapynas.
Trasa Sebring
Trasa Sebring – Formulės 1 trasa šalia Sebring miestelio Floridos valstijoje, JAV. Joje vienintelį kartą 1959 vyko Formulės 1 JAV Grand Prix lenktynės.
Istorija
Trasa buvo padaryta JAV karinių oro pajėgų bazėje. Viena iš ilgiausių trasų F1 istorijoje.
Adresas
Sebring
FL 33870
USA
Moterų tarptautinė korespondencinių šachmatų meistrė
Moterų tarptautinė korespondencinių šachmatų meistrė (sutr. MTKŠM;, LIM) – korespondencinių šachmatų srities sporto vardas (titulas), kurį už pasiekimus moterims šachmatininkėms suteikia Tarptautinė korespondencinių šachmatų federacija (ICCF). Moterų tarptautinės meistrės vardas yra viena pakopa žemesnis už Moterų tarptautinės korespondencinių šachmatų didmeistrės. Moterims būtina pasiekti 2150 taškų reitingą. Tarptautinės meistrės titulas (MTKŠM) suteikiamas įvykdžius tokius reikalavimus:
Lietuvos TKŠM meistrės
Lietuvos šachmatininkės, kurioms buvo suteiktas moterų tarptautinės meistrės vardas (pagal titulo įgijimo metus):
Žvaigždė (Ariogala)
Žvaigždė – Ariogalos rajono laikraštis, leistas nuo 1951 m. sausio 17 d. iki 1962 m. balandžio 22 d. Ariogaloje.
Istorija
LKP Ariogalos rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, ėjęs du kartus per savaitę. Tiražas 1951 m. – 1000 egz., 1962 m. – 4100 egz. Išleido priedą „Dainuok, širdie, gyvenimą“ (1960 m.)
Laikraštis uždarytas, kai Ariogalos rajonas buvo prijungtas prie Raseinių rajono.
Zavadiškis
Zavadiškis – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Juostininkų.
Turmanto pagrindinė mokykla
Zarasų rajono Turmanto pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Turmante (Zarasų raj.), Tilžės g. 21, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190206296. Steigėjas Zarasų rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Zarasų Santarvės pradinės mokyklos skyrius.
Istorija
miniatiūra|left|Mokykla 2016 m.
Mokykla įsteigta 1927 m. rugsėjo 1 d.
2008–2012 m. veikė Turmanto pagrindinės mokyklos Lupenkos pradinio ugdymo skyrius. 2020 m. Turmanto mokykla prijungta prie Zarasų Santarvės pradinės mokyklos kaip skyrius.
Kimči
thumb|250px|Kimči Kimči – tradicinis, paprastai aštraus skonio, korėjietiškas valgis, gaminamas iš fermentuotų daržovių ir įvairių prieskonių.
Kimči korėjietiškoje virtuvėje yra itin dažnas prie pagrindinio patiekalo patiekiamas užkandis (bančan), būna kai kurių valgių sudėtyje (pavyzdžiui, kimči džigė (김치찌개), kimči guk (김칫국) ir kt.)
Sudėtinės dalys
Kimči susideda iš dviejų pagrindinių dalių: daržovių ir prieskonių. Iš daržovių naudojami Pekino kopūstai, ridikai, svogūnų laiškai, agurkai ir kita. Populiariausi prieskoniai yra druska, čili pipirai, imbieras, česnakas, sūdytos krevetės, fermentuota žuvis.
Kimči sudedamosios dalys gali skirtis priklausomai nuo regiono, metų laiko.
Jūratė Jankevičiūtė
Jūratė Jankevičiūtė (1925 m. spalio 25 d. Šileikiškyje, Kupiškio apskritis – 1976 m. balandžio 10 d. Kaune) – Lietuvos patologė anatomė, medicinos mokslų daktarė.
Biografija
Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje. Baigė Marijampolės gimnaziją. 1944–1949 m. studijavo Kauno universiteto Medicinos fakultete. 1950–1976 m. dėstė Kauno medicinos institute, 1965–1976 m. Patologinės anatomijos katedros vedėja; nuo 1969 m. profesorė. 1968 m. medicinos mokslų daktarė. Mokslinių tyrimų sritis – išeminių ligų ir aterosklerozės morfologija ir epidemiologija.
Krokialaukio Kristaus Atsimainymo bažnyčia
Krokialaukio Kristaus Atsimainymo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Krokialaukio miestelyje, 10 km į šiaurės rytus nuo Simno.
Istorija
Krokialaukyje bažnyčia pastatyta iki 1755 m. Po 1759 m. įkurta parapija. 1819 m. veikė parapinė mokykla. Inžinierius Rudzinskis 1857 m. suprojektavo naują mūrinę bažnyčią. 1858 m. pastatyta laikina, nes senoji buvo begriūvanti. 1860 m. pastatyta mūrinė klebonija.
1869–1872 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1899 m. konsekravo vyskupas Antanas Baranauskas. 1906 m. įsteigtas „Žiburio“ draugijos skyrius. Jis Krokialaukyje surengė pirmą viešą lietuvišką vaidinimą. 1911 m. įkurta biblioteka - skaitykla. Vargonininkas Leonas Bujanauskas XX a. pradžioje subūrė bažnytinį chorą.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, stačiakampio plano, dvibokštė, su žemesne stačiakampe apside ir zakristijomis prie jos. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora medinių statinių, su mūriniais stulpais. Šventoriuje palaidotas Krokialaukio klebonas Antanas Liubšys (1941–1992).
Stanislovas Kaulavičius
Stanislovas Kaulavičius (g. 1954 m. rugsėjo 15 d. Anykščių rajone) – pedagogas, Zarasų rajono visuomenės veikėjas.
Biografija
1972 m. baigė Anykščių Antano Vienuolio vidurinę mokyklą. 1972–1976 m. studijavo matematiką Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute.
Nuo 1976 m. Zarasų vakarinės (pamaininės) vidurinės mokyklos metodininkas, Lupenkos aštuonmetės mokyklos mokytojas, Zarasų rajono liaudies švietimo skyriaus mokyklų inspektorius. Nuo 1984 m. rugsėjo mėn. iki 1991 m. spalio mėn. Zarasų 2-osios vidurinės mokyklos direktorius. Nuo 1991 m. Zarasų rajono savivaldybės administracijos Švietimo skyriaus vedėjas.
Bat (dievybė)
thumb|Narmero paletė, ant kurios gali būti pavaizduota deivė Bat (viršuje) Bat – karvės pavidalo deivė egiptiečių mitologijoje. Jos kulto centras buvo septintasis Aukštutinio Egipto nomas.
Tamsūs vandenys (knyga)
Tamsūs vandenys ( - Iš tamsiųjų vandenų gelmių, ) – japonų siaubo rašytojo Koji Suzuki apsakymų rinkinys.
Bat (dievybė)
Veikiausiai Bat buvo svarbi dievybė vėlyvuoju ikidinastiniu laikotarpiu bei istorinio laikotarpio pradžioje. Dievybės kilmė nėra iki galo aiški, pagal vieną iš versijų, ji kilusi iš Mesopotamijos. Pirmąkart paminėta Piramidžių tekstuose („Bat su dviem veidais“). Svarbi vietinė dievybė Bat buvo daugelį šimtmečių; Vidurinės Egipto karalystės laikais susiliejo su deive Hator (tapo jos aspektu).
Tamsūs vandenys (knyga)
Rinkinyje yra septyni apsakymai, plius aštunta istorija padalinta į dvi dalis; kurių viena yra knygos prologas, antra – epilogas. Pagal du iš apsakymų pastatyti filmai. 2002 m. pagal šią knygą pradėta leisti manga.
Bat (dievybė)
Gali būti, kad Bat pavaizduota ant Narmero paletės. Aptikta ir dar ankstyvesnė paletė, ant kurios gali būti pavaizduota ši dievybė. Ant šios paletės pavaizduota karvės galva su atsikišusiomis žvaigždės formos ausimis, taip pat su žvaigždėmis ant ragų galų ir viršugalvio. Ikonografijoje Bat vaizduota su žmogaus galva, karvės ausimis bei ragais, augančiais iš smilkinių. Visgi egiptiečių mene ši dievybė vaizduota retai.
Tamsūs vandenys (knyga)
Nuorodos
Dark Water (manga)
Bat (dievybė)
Dievavardis Bat reiškia „moteriškoji dvasia“ arba „moteriškoji galia“.
Rožė Jankevičiūtė
Rožė Jankevičiūtė (g. 1925 m. gegužės 3 d. Šiauliuose) – Lietuvos vertėja, redaktorė.
Biografija
1954 m. Vilniaus pedagoginiame institute baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1945–1972 m. dirbo redaktore leidykloje „Vaga“, 1972–1979 m. – Vyriausiojoje enciklopedijų redakcijoje.
Verčia iš prancūzų kalbos.
2003 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''2003 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 70-asis Lietuvos vyrų ir 56-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
70-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko Alytuje, 2003 m. gegužės 10 – gegužės 17 d.
Dalyviai
Čempionate žaidė 11 žaidėjų: aštuoni vilniečiai ir po vieną iš Kauno, Jonavos ir Radviliškio. Iš 2002 m. čempionato prizininkų nežaidė čempionas E.Rozentalis. Dalyvių reitingo vidurkis – 2391, kas atitiko 6-ąją FIDE turnyrų kategoriją.
Atidarymas
Čempionatas prasidėjo neįprastai. Jo atidarymas pirmiausia vyko Vilniuje Nepriklausomybės aikštėje, kur Lietuvos šachmatų federacija, Seimo kanceliarija ir Seimo Europos reikalų komitetas organizavo šachmatų šventę vilniečiams: žaibo turnyrą ir simultaną. Turnyre kovojo politikai, visuomenės veikėjai, šachmatininkai profesionalai ir mėgėjai. Didmeistris Aloyzas Kveinys žaidė simultaną prie 20 lentų ir partijų 19 laimėjo, o vieną baigė lygiosiomis.
O septynioliktą valandą Lietuvos šachmatų čempionato finalo dalyviai susirinko Alytuje ir miesto teatro galerijoje prasidėjo varžybos.
Po trijų ratų
Pirmajame rate rezultatyviai baigėsi tik viena partija, kitos baigėsi lygiosiomis. Taikus buvo ir antrasis ratas. Tik Aidas Labuckas, pralaimėjęs pirmajame rate, pasiekė dvi pergales iš eilės. Jį lydėjo ir sėkmė: trečiajame rate jo varžovas 2003 m. Lietuvos jaunimo čempionas Salvijus Berčys, stokodamas laiko, apylygėje pozicijoje paliko užpultą bokštą… Po dviejų lygiųjų DM A. Kveinys pasiekė pergalę prieš TM Gediminą Šarakauską. Po trijų ratų turnyre pirmavo A. Kveinys ir A. Labuckas.
Po penkių ratų
Sužaidus penkis ratus vienvaldžiu lyderiu buvo DM Aloyzas Kveinys, surinkęs 4 taškus. Antroje vietoje žengė DM Vidmantas Mališauskas – 3,5 taško. Po 3 taškus buvo pelnęs Algimantas Butnorius ir Darius Zagorskis.
Čempionato prizininkai
Lietuvos čempionu tapo vilnietis didmeistris Vidmantas Mališauskas, surinkęs 7,5 taško iš 10 galimų. Tik pustaškiu nuo nugalėtojo atsilikęs, kitas vilnietis didmeistris Aloyzas Kveinys pelnė sidabro medalį. Trečią vietą iškovojo du tarptautiniai meistrai, surinkę po 6 taškus – kaunietis Algimantas Butnorius ir Vaidas Sakalauskas iš Radviliškio.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
56-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Panevėžyje, 2003 m. kovo 3 – kovo 9 d.
Dalyvės
Čempionate žaidė Kauno, Šiaulių, Panevėžio, Vilniaus,Elektrėnų, Telšių, Vilkaviškio, Tauragės ir Naujosios Akmenės šachmatininkės. Panevėžiečių buvo net septynios: tai aukščiausią iš dalyvių reitingą (2317) turėjusi Dagnė Čiukšytė, Šarūnė Lapinskaitė, Lina Baltramiejūnaitė, bei 4 moksleivės – Gina Greblikaitė, Rūta Jakaitytė, Laura Gabrilavičiūtė ir Toma Aleknavičiūtė.
Moterų čempionato eiga
Varžybos vyko Panevėžio šachmatų klube.
Moterų čempionato rezultatai
Lietuvos moterų šachmatų čempione tapo buvusi panevėžietė, moterų didmeistrė (MDM) Dagnė Čiukšytė. Per pirmuosius penkis ratus ji iškovojo visas penkias pergales, o vėliau sužaidusi 4 partijas iš eilės lygiosiomis ir, surinkusi 7 taškus iš 9 galimų, laimėjo čempionatą bei kelialapį į Europos moterų šachmatų čempionatą, vyksiantį Turkijoje. Antrąją vietą, atsilikusi nuo čempionės pustaškiu, užėmė Renata Turauskienė iš Vilniaus. Trečioji vieta atiteko Simonai Limontaitei iš Telšių (6 tšk. iš 9) Trims dalyvėms surinkus po 5,5 taško, užimtą vietą lėmė geresni papildomi rodikliai. Tad ketvirtoji vieta pripažinta Panevėžio moksleivei Ginai Greblikaitei (5,5 tšk.), penktoji – Astai Dambravaitei iš Vilkaviškio (5,5 tšk.), 6-toji Jovitai Žiogaitei (5,5 tšk.).
Kitos nuorodos
Lietuvos šachmatų čempionu tapo V. Mališauskas.
Monte Karlas
thumb|right|200px|[[Monte Karlo kazino]]
Monte Karlas (Monte Carlo) – Monako centras, garsus lošimų namais ir daugiadienėmis automobilių lenktynėmis. 15,5 tūkst. gyventojų (2000 m.).
Iš italų kalbos Monte Carlo reiškia „Karolio kalnas“. Kadangi buvo Monako princas Karolis III, todėl jo vardu ir pavadino vietovę.
thumb|200px|Monte Karlas saulėlydžio šviesoje
Obeliai
Obeliai – miestas Rokiškio rajono savivaldybėje, 15 km į rytus nuo Rokiškio. Seniūnijos centras, Obelių seniūnaitija. Pro miestą prateka Kriauna, pietvakariuose telkšo Obelių ežeras. Stovi Obelių Šv. Onos bažnyčia (pastatyta 1868 m.), veikia vaikų globos namai, Obelių gimnazija, biblioteka, darželis-mokykla, veikia istorijos muziejus (nuo 1998 m.), paštas, ambulatorija. Netoli miesto autobusų stoties atsiveria Ramintos šaltinis. Yra ~1840 m. pastatytas vėjo malūnas, XIX a. buvusi smuklė, istoristinė spirito varykla (1907 m.).
Obelių pasienio kontrolės postas su Latvija yra už 8 km į šiaurės rytus, pakeliui į Subatę. Pro Obelius nutiestas geležinkelis Radviliškis–Daugpilis, praeina plentai ir.
Etimologija
Miesto pavadinimas tikriausiai kilęs nuo bendrinio žodžio obelis – taip galėjo būti pavadinta vieta, kurioje augo daug obelų. Gyvojoje kalboje anksčiau buvo žinoma pavadinimo lytis Obelius, rašytiniuose šaltiniuose iki XX a. – Abele (ypač slaviškuose šaltiniuose).
Istorija
thumb|left|[[Obelių geležinkelio stotis I pasaulinio karo metais]]
Miestas aktyviau vystytis pradėjo nuo 1873 m., nutiesus Radviliškio–Daugpilio geležinkelio liniją. Čia buvo elektros generatorius, du malūnai, lentpjūvė, geležinkelio stotis ir traukinių remonto dirbtuvės. Ketvirtadieniais vyko turgaus diena. Ūkininkai iš viso valsčiaus atvykdavo parduoti ar nusipirkti įvairiausių produktų. Dažniausiai miestelis būdavo gana tylus, bet kiekvienų metų sausio mėnesį vykdavo didelė arklių paroda, sutraukdavusi daugybę žmonių. 1899 m. kilo didysis Obelių gaisras, po kurio liko tik 10 namų. XIX a. Obeliai – Zarasų apskrities miestelis, katalikų dekanato centras.
Obeliai neretai garsėjo tuo, kad priešinosi valdžiai. Nemažai gyventojų prisidėjo prie 1831 m. sukilimo. 1896 m. Obelių dvaro baudžiauninkai surengė vieną pirmųjų Lietuvoje darbininkų streiką. Gyventojai aktyviai dalyvavo 1905 m. tautiniame sąjūdyje. 1940 m. įkurta biblioteka. 1941 m. birželio mėn. kovose su rusais žuvo eilė lietuvių sukilėlių; jie palaidoti kapinėse, kur pastatytas paminklas. 1941 m. rugpjūčio 25 d. Obelių žydai sušaudyti miške prie Antanašės dvaro.
1924–1940 m. veikė žemės ūkio kooperatyvas „Viltis“.
1950–1959 m. Obeliai buvo paversti rajono centru; rajonas apjungė 24 kolūkius su 4400 kiemų. 1956 m. gruodžio 28 d. Obeliams suteiktos miesto teisės. LTSR laikmečiu – tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė, veikė Utenos M. Melnikaitės trikotažo ir galanterijos gamybinio susivienijimo cechas.
1993 m. patvirtintas Obelių herbas.
miniatiūra|Istorijos muziejus miniatiūra|Vaikų globos namai miniatiūra|Tarybinių karių kapai miniatiūra|Ramintos šaltinis
Malecas
Malecas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietryčius nuo Cechanoveco, apie 31 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 65 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 44 namai ir 297 gyventojai, iš kurių 136 vyrai ir 161 moteris.
Galvaninis elementas
thumb|Galvaninis elementasGalvaninis elementas – įrenginys, cheminę energiją paverčiantis nuolatine elektros srove.
Alesandras Volta pirmasis parodė, kad tarp skirtingų metalų, įleistų į tam tikrus skysčius (elektrolitus), atsiranda potencialų skirtumas ir taip, panaudojant cheminę energiją, galima gauti nuolatinę srovę. Šis įrenginys dažnai vadinamas tiesiog elementu. Potencialų skirtumas (sukeltas elemento cheminių kitimų) vadinamas elektrovara, o jos dydis priklauso nuo naudojamų metalų. Keletas sujungtų kartu tokių elementų sudaro bateriją.
Pirminis elementas
Tai bet koks baigtinį laiką tarnaujantis elementas. Jame esančios medžiagos laipsniškai sunaudojamos ir negali būti lengvai atnaujinamos. Pirminiai elementai dar sąlyginai skirstomi:
Norminis elementas
Norminis, arba etaloninis, elementas – tai toks elementas, kuris sukuria tiksliai žinomą ir pastovią elektrovarą. Jis naudojamas laboratorijose eksperimentams.
Krivonių šv. Antano Paduviečio bažnyčia
'''Krivonių šv. Antano Paduviečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Krivonių kaime, prie kelio (tarp Čiobiškio ir Palomenės). Savo forma primena tradicinį gyvenamąjį namą.
Istorija
Netoli Krivonių buvusiame Samulevos dvare iki 1796 m. pastatyta koplyčia. Ji XIX a. sunyko. Kunigo Motiejaus Cijūnaičio rūpesčiu 1933 m. nupirkta senoji medinė Kernavės bažnyčia ir pervežta į Krivonis.
Istoriografijoje nurodoma statybų data 1936 m. Dėl projekto parengimo susirašinėjimai tarp Trakų apskrities statybos komisijos ir Vidaus reikalų ministerijos Statybos ir Sauskelių inspekcijos vyko nuo 1934 m. iki 1937 m. Naujas projektas (inž. Alfredas Aleksandravičius) buvo parengtas 1937 m. ir tų pačių metų balandžio 30 d. patvirtintas.
Klebonas Adolfas Stasevičius 1946 m. suimtas ir nuteistas 10 m. kalėti (mirė 1949 m. Lukiškių kalėjime). 1954 m. klebonas Vincentas Andrulevičius su parapijiečiais bažnyčią suremontavo.
Architektūra
Bažnyčia savo forma primena tradicinį gyvenamąjį namą, senosios Kernavės bažnyčios įvaizdžio nebeturi, jos išorė paprastesnių formų, yra stačiakampio plano, 11,5x22 m, – beveik kaip ir buvusios (11x22 m). Su 2 bokšteliais, be apsidės, vienanavė. Joje įrengti 3 altoriai. Bažnyčioje dauguma taikomosios dailės kūrinių įsigyta iš kitų katalikų šventovių. Šventorius aptvertas, be varpinės, kuri nebuvo pastatyta (nors projektas buvo paruoštas).
Virš frontono nedidelis stačiakampis bokštelis su kryžiumi. Presbiterija siaura, stačiakampė, abipus jos šliejasi dar siauresnės zakristijos. Pagrindiniame fasade virš dvivėrių durų – pailgo stačiakampio langas. Horizontaliai fasadą skaido ryškūs stoginukai: vienas skiria trikampį frontoną, kitas brėžia liniją virš durų (padarytas ne pagal projektą). Frontoną pačiame viršuje pagyvina dvivėris langelis. Virš pagrindinio fasado šoninių durų buvo numatytos šventųjų skulptūros, tačiau sumanymas neįgyvendintas.
Šoninius fasadus skaido trys stačiakampiai langai; iš galų viršuje yra po apskritą langelį. Galiniame fasade langų kompozicijoje išsiskiria siauri ilgi stačiakampiai langai, esantys presbiterijos dalyje abipus didžiojo altoriaus. Fasadų apdailos tipas – horizontalus apkalimas lentomis.
Didysis altorius sukomponuotas iš atskirų XIX a. viduryje pagaminto įrenginio dalių, puošusių senąją Gegužinės bažnyčią. Raudonu audeklu dengto retabulo centre kabanti Nukryžiuotojo skulptūra – įdomus provincijos meistro bandymas sekti to paties siužeto barokinės stilistikos prototipu. Puošnus XIX a. neobarokinis tabernakulis į Krivonis perkeltas iš nežinomos bažnyčios. Du šoniniai altoriai ir kukli stačiakampė sakyklos tribūna pagaminti vietos meistrų. Bažnyčioje yra neįprastos konstrukcijos suolai, XX a. pradžia datuojamas bronzinis sietynas ir sieninių šviestuvų pora, kurie į Krivonis pateko iš Antrojo pasaulinio karo metu sunaikintos Žaslių sinagogos.
Damir Markota
Damir Markota (g. 1985 m. gruodžio 26 d.) – Kroatijos krepšininkas, rungtyniaujantis Zagrebo „Cibonos“ klube ir Kroatijos rinktinėje.
2012 m. rugpjūčio 22 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Turkijos Stambulo "Beşiktaş" klubu.
Kriukų šv. Lauryno bažnyčia
Istorija
miniatiūra|250px|right|Buvusios bažnyčios šventorius, 2015 m.
Lietuviškos spaudos draudimo laikais klebonas Kazimieras Marma platino draudžiamą spaudą, 1906 m. įsteigė knygynėlį, 1908 m. – Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrių. 1928 m. Kriukuose įsikūrė pavasarininkų kuopa. Bažnyčia 1936 m. paaukštinta, pristatytas bokštas.
1941 m. traukdamiesi raudonarmiečiai Kriukuose sušaudė Joniškio gimnazijos kapelioną vikarą Povilą Racevičių (1908–1941 m.)
1993 m. sausio 14 d. bažnyčią sugriovė viesulas. Vėtra nuvertė bažnyčios bokšto „kepurę“, apardė stogą ir vidaus apdailą. Išliko bažnyčios varpinė (unik. kodas ), medinis Rūpintojėlis, kuris buvo atidengtas bažnyčios 200 metų jubiliejui 1992 m. Tikintieji persikėlė melstis į greta įrengtus maldos namus, kur kadaise gyveno mokytojai, veikė felčerinis punktas.
Po bažnyčios sugriovimo
Joniškio rajono valdybos paskirta komisija surašė neguodžiančias išvadas: bokštas virsdamas sudaužė pagrindinės navos stogą, išjudino išorines sienas, sunaikinta apie 70 procentų pagrindinių pastato konstrukcijų. Nuspręsta bažnyčią visiškai nugriauti ir, neliečiant šventoriaus tvoros su stacijų koplytėlėmis, toje pačioje vietoje pastatyti naują mūrinę. Tam pritarė Paminklotvarkos departamentas. Bokštas turėjo būti kaip senasis, o pati bažnyčia, kaip 1995 m. skelbė rajono spauda – naujoviška, „galbūt panašios Lietuvoje iš viso nėra“. Vietos gyventojai iki šiol įsitikinę, kad bažnyčios sienos dar buvusios tvirtos, tereikėję suręsti naują bokštą ir uždengti stogą.
Į griovimo darbus, tikintis, kad iškils nauja šventovė, įsijungė daug žmonių, talkino Krašto apsaugos savanoriai. Vietos gyventojams buvo leista pasiimti medienos. Menantieji pasakoja, kad kai kurie parsivežę lentelėmis dailino namu. Mediena buvo brangi, ne tiek gero medžio verte, kiek dėl susijusių sentimentų. Stacijų statulėlės, žvakidės, kiti vertingi daiktai iškeliavo į dekanatą, dalis liko parapijai grąžintame pastate – maldos namuose. Buvo renkamos aukos iš parapijiečių, kurie pradžioje noriai dėjosi. Tačiau po poros metų klebonas jau apgailestavo, kad trūksta lėšų, ne sykį paramos kreiptasi į rajono valdžią, turtingesnius žmones, ieškota rėmėjų ir užsienyje.
Prieš pradedant statybas šventoriuje, 1994 m. vasarą vyko žvalgomieji archeologiniai tyrimai (vad. archeologė Audronė Šapaitė). Iškasus du šurfus – buvusios bažnyčios vietoje ir šventoriaus teritorijoje – aptikta žmonių kaulų. Paaiškėjo, kad šventorius užlaidotas. 610 kvadratinių metrų plote rasti net 125 kapai, iš jų nesuardytų ar mažai suardytų – 119. Vienas kapas buvo dvigubas, kuriame palaidoti du vienodo amžiaus maži vaikai be įkapių. Archeologė daro išvadą, kad laidojimas sietinas su mirties aplinkybėmis: jie greičiausiai artimi giminaičiai, mirę arba žuvę vienu metu. Kapuose rasta medalikėlių, segių, žiedų, stiklinių karoliukų, grandelių, monetų.
Prieš kelerius metus seniūnijos ir vietinių žmonių jėgomis tvarkyta šventoriaus tvora, kurios dalis, griaunant bažnyčią ir išgabenant medžiagas, buvo išversta technikos. Prieš porą metų geltonai perdažyta varpinė, pakeistas apatinis tarpsnis lentų.
Naujieji maldos namai buvo įrengti parapijai grąžintame pastate. Jame buvę keli maži kambariai buvo panaikinti išardant sienas ir pastačius stulpus. Maldos namų rekonstrukcijos projektą tąsyk rengė architektas, buvęs Seimo narys Valentinas Mazuronis. Pastate tilpo apie pusšimtis žmonių. Kriukų seniūnijai, turėjusiai apie 1800 gyventojų, atrodė per menka erdvė. Per 22 metus vietinių skaičius sumažėjo 500, o iš tikrųjų – dar mažiau, nes dalis deklaruojančiųjų gyvenamąją vietą Kriukuose – išvykę į užsienį.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, kryžminio plano, su trisiene apside, vienabokštė. Stogų kryžmoje yra bokštelis. Šventoriuje įrengtos medinės Kryžiaus kelio stotys.
Šiuo metu veikiantys maldos namai – tradicinio gyvenamojo namo formos statinys.
Kacušika Hokusajis
Kacušika Hokusajis (1760 m. spalio 31 d. spėjama, Ede (dab. Tokijas), Japonija – 1849 m. gegužės 10 d., ten pat) – profesionalus japonų dailininkas ir grafikas, priklausantis ukijo-e („nepastovaus pasaulio paveikslai“) meno mokyklai. Jo ankstyvieji darbai atstovauja visą ukijo-e meno spektrą, į kurį įeina: kraštovaizdžius ir aktorius vaizduojantys vieno lapo estampai, rankomis tapyti paveikslai ir surimono („atspausdinti dalykai“), tokie kaip sveikinimai ir pranešimai. Vėliau jis daugiau dėmesio skyrė klasikinei samurajų ir kiniškai tematikai. Išgarsėjo peizažų serijomis: „36 Fudži kalno vaizdai“ (~1827–1830), „Kelionė po visų provincijų krioklius“, „Nuostabūs visų provincijų tiltų vaizdai“ (abi ~1829–1832); t. p. paveikslėlių knygomis „Manga“ (pradėta leisti 1814 m.), iš kurių kildinamas japoniško komikso žanras.
Ankstyvieji metai
Hokusajis gimė 1760 m. spalio mėn. Hondžo, rytiniame Edo kvartale. Jis buvo veidrodžių gamintojo Nakadžimos Isė sūnus, bet nors ir priklausė šio garsaus menininko šeimai, niekada nebuvo laikomas šeimos įpėdiniu. Manoma, to priežastis galėjo būti tai, jog Hokusajus gimė ne Nakadžimos žmonai, o sugulovei.
Būdamas penkerių susidomėjo piešimu. Kalbama, kad jaunystėje Hokusajis tarnavo kaip klerkas bibliotekoje-knygyne. 15 metų buvo išleistas trejiems metams mokytis pas medinių kaladėlių raižytoją. Ši ankstyva praktika knygų ir spausdinimo versle aiškiai prisidėjo prie Hokusajis kaip grafiko meninio vystymosi.
Ankstyviausias įrašas apie Hokusajį datuojamas 1778 m., kai būdamas 18-likos tapo Kacukavos Šunšo – tuo metu lyderiaujančio ukijo-e meistro – mokiniu. Pirmieji publikuoti jaunojo Hokusajo darbai – spaudiniai, vaizduojantys kabuki teatro aktorius, atsirado jau kitais metų. Besimokydamas pas Šunšo jaunuolis gavo Kacukavos Šunro profesinį vardą, kuriuo pasivadinęs taip pat sukūrė iliustruotą kibijoši. Vėliau jis susiginčijo su Šunšo ir buvo atleistas iš pastarojo studijos.
Sprendžiant iš Hokusajo vaikų, kurių jis turėjo kelis, amžiaus, manoma, kad menininkas susituokė įpusėjęs savo 20-uosius gyvenimo metus. Tikriausiai, dėl šeimyninio gyvenimo įtakos jo kuriami dizainai perėjo nuo aktorių ir moterų raižinių link istorinės ir kraštovaizdžių tematikos, ypač uki-e (pusiau istoriniai peizažai, kuriami naudojant iš vakariečių perimtas perspektyvos technikas) bei raižinių, vaizduojančių vaikus. Menininko knygų iliustracijos ir tekstai taip pat pasikeitė – nuo ankstyvesniųjų temų pereita prie istorinių ir didaktinių. Tuo pačiu metu Hokusajo surimono žanro kūryba, vykdyta apie dešimtmetį, pasiekė vieną iš ankstyviausių jo karjeros viršūnių.
Sulaukus 30-ies, Hokusajo laukė nemaži asmeninio gyvenimo pokyčiai. 1793 m. pradžioje mirė jo mokytojas Šunšo. Netrukus po to Hokusajo žmona taip pat išėjo iš šio pasaulio, palikdama jam sūnų ir dvi dukteris.
1795 m. Hokusajis pakeitė savo profesinį vardą į Sori. Tai akivaizdžiai leido suprasti, kad jis nebenori būti siejamas su Kacukavos mokykla, bet tikrosios priežastys taip ir liko neaiškios. Sklido kalbos, kad Šunšo, dar būdamas gyvas, pats jį išmetė, kai sužinojo, jog Hokusajus slapčia studijavo Kano mokyklos stilių.
1797 m. jis susituokė antrą kartą ir pradėjo vadintis Hokusaju. Šis vardo pakeitimas Hokusajo kūryboje žymi aukso amžiaus, kuris tęsėsi dar pusšimtį metų, pradžią.
Brandžiausi metai. Kūrybos viršūnė
Brandžiausio periodo Hokusajo kūryba apima platų ukijo-e meno diapazoną: vieno lapo estampai, surimono, paveikslėlių knygos ir paveikslėlių apsakymai, iliustracijos eilėraščių antologijoms ir istorinėms novelėms, erotinės knygos ir albumai, ranka tapyti paveikslai ir eskizai. Dėl savo kūrinių tematikos Hokusajis retkarčiais (keliuose žymiuose spaudiniuose, paveiksluose ir erotikos žanre) konkuruodavo su Utamaro – pripažintu, geidulingus kūnus vaizduojančių spaudinių meistru.
XVIII a. pab. Hokusajis kurį laiką eksperimentavo su vakarietiško stiliaus perspektyva ir spalvinimu. Nuo XIX a. pr. pradėjo iliustruoti jomihonus (išplėstos istorinės novelės, kurios dar tik buvo pradėjusios populiarėti). Dėl šių novelių įtakos Hokusajo stilius išgyveno svarbius ir aiškiai matomus pokyčius 1806–1807 m. Jo kūnus vaizduojantys darbai skleidė daugiau energijos, bet tuo pačiu buvo ir mažiau subtilūs. Menininkas skyrė didesnį dėmesį klasikinėms ir tradicinėms temoms (ypač samurajų arba karų, taip pat Kinijos tematikai) ir buvo nusigręžiama nuo tuo metu ukijo-e mene vyravusių temų.
Maždaug 1812 m. Hokusajo vyriausiasis sūnus mirė. Ši tragedija buvo ne tik emocinis, bet taip pat ir ekonominis sukrėtimas Hokusajui. Jo sūnus buvo pripažintas turtingosios Nakadžima šeimos įpėdiniu ir buvo reikalingas tėvui gaunant dosnią paramą, dėl kurios jam nereikėjo rūpintis dėl atlygio gaunamo už paveikslus, dizainus ir iliustracijas. Tuo metu Hokusajui už jo kūrinius buvo labiau atsilyginama dovanomis negu nustatytu mokesčiu.
1812 m. Hokusajis aplankė Nagoją, kur jis sutiko Eirakują – pagrindinį miesto leidėją. Šiam pasiūlius, Hokusajis pradėjo rengti eskizų albumų seriją, pavadintą „Manga“. Ji susidėjo iš įžvalgių ir dažnai juokingų kiekvieno galimo objekto iliustracijų. Hokusajis manė, kad jo „Manga“ tarnaus kaip idėjų šaltinis dailininkams mėgėjams ir amatininkams mėgėjams, bet vizualus „Mangos“ grožis sulaukė žymiai didesnio publikos susidomėjimo nei tikėtasi.
1828 m. vasarą mirė antroji Hokusajo žmona. Tuomet jis buvo 68-erių metų, su pertraukomis kamuojamas paralyžiaus ir paliktas vienas su savo palaidūnu anūku, kuris taip pat buvo ir nepataisomas prasižengėlis įstatymui. Tikriausiai tai nebuvo sutapimas, kad Hokusajo mylimiausia duktė (ir mokinė), O-ei, nutraukusi nelaimingą santuoką su smulkiuoju menininku vardu Tomei, grįžo pas tėvą ir pasiliko kartu iki paskutiniųjų jo gyvenimo dienų.
Priežastį, kodėl Hokusajo dėmesys nuo aktorių ir gražuolių nukrypo į gamtos didybę, iš dalies galima atrasti Japonijos užsienio prekyboje. Tikrai nemaža varomąja jėga tapo iš Europos į Japoniją atgabentos varinių plokščių graviūros. Šios graviūros, atradusios kelią į Hokusajo rankas, paliko jam neišdildomą įspūdį. Pirmiausia, Hokusajis bandė imituoti Olandijos ir Prancūzijos peizažus, su visomis jų perspektyvos gudrybėmis ir realistiniu šešėlių vaizdavimu. Vėliau jis pakeitė vaizduojamas scenas į savo šalies peizažus, o europietiškas meninis įžvalgumas Hokusajo nepaliko iki pat jo gyvenimo pabaigos. Vertėtų paminėti ir tai, kad dar prieš europietiškai įtakai pasiekiant Hokusajį, jis jau buvo sukūręs nemažai paveikslų, vaizduojančių kraštovaizdžius ir figūras ir sugebėjęs sujungti juos į vientisą harmoniją. Kaip bebūtų, būtent dėl šių europietiškų graviūrų įtakos pradėti nedrąsūs Hokusajo bandymai naujosiomis technikomis yra tiesiogiai susiję su jo indėliu ukijo-e mene, kuris atsiskleidžia garsiosiose jo peizažų serijose „Vaizdai išilgai Sumidos upės krantų“, „Įžymios Rytinės sostinės vietos“ ir „53 Tokaido stotys“ (pradėjo maždaug dvidešimt metų prieš Hirošigės seriją tokiu pačiu pavadinimu).
Vienas iš skiriamųjų Hokusajo meno bruožų buvo jo polinkis į keistumą ir groteską. Tai geriausiai atsiskleidžia jo vaizdingose iliustracijose istorinėms novelėms, sukurtoms Takizavos Bakino (1767 m.–1848 m.), su kuriuo Hokusajis palaikė ilgalaikius santykius.
Paskutiniai gyvenimo metai
Sulaukus vyresnio amžiaus Hokusajo sėkmė ilgai nesitęsė, nors tuo metu jis ir sukūrė tokius atmintinus kūrinius, kaip „Vandenys jų tūkstantyje aspektų“, „Žymių tiltų vaizdai“ ir „Gėlių ir paukščių paveikslai“. Nauja žvaigždė, vardu Hirošigė, kilo Edo mieste. Kitaip nei Hokusajo, jo pusėje buvo jaunystė. Hirošigė publikavo savo paties sukurtą „53 Tokaido stočių“ seriją Tenpo eroje (1830–1844 m.) ir laimėjo publikos pripažinimą savo nauja poetiška atmosfera ir žmogiškuoju tragizmu.
Senasis Hokusajis buvo suerzintas dėl šio publikos malonės pasikeitimo ir bandė susigrąžinti savo buvusį populiarumą išleisdamas trijų tomų seriją, pavadintą „100 Fudži kalno vaizdų“, bet viskas buvo perniek. Tuomet jis pradėjo ieškoti sensacingesnių temų. Senasis menininkas pasirinko temas iš klasikinių Senosios Kinijos ir Japonijos pasakojimų, bandydamas pasipelnyti iš jų populiarumo. Apeliuodamas į žmonių misticizmą ir prietaringumą jis pradėjo piešti vaiduoklius. Nors ir kaip menininkas stengėsi, jo populiarumas buvo nesusigrąžinamas. Jo temų mažėjimas sutapo su dizaino kokybės prastėjimu – faktas, kurį ir senas žmogus gerai suprato.
Nepaisant jo prašymų dangui dėl „dar vieno dešimtmečio – dargi, bent kitų penkerių metų“, aštuonioliktąją ketvirtojo mėnesio, pagal japonų kalendorių, dieną „Dėl piešimo pamišęs senis“, kaip kad jis save vadino, išleido paskutinį atodūsį. Hokusajis buvo 89-erių, bet vis vien nepasotinamai siekė pažinti galutinę didžiąją meno tiesą. Menininko amžino nepasitenkinimo užbaigtais darbais ir nesibaigiančio optimizmo dėl darbo, jo vis dar laukiančio ateityje, tikriausiai nebūtų įmanoma geriau išreikšti nei paties Hokusajo žodžiais, iš jo epilogo rinkiniui „100 Fudži kalno vaizdų“:
Tai jis pasirašė savo paskutiniuoju vardu – „Dėl meno pakvaišęs senis“.
Asmenybė
Hokusajis tiek savo kūryba, tiek asmenybe buvo nepaprastas žmogus. Jis pasižymėjo kaip energingas menininkas, kuris keldavosi anksti ryte, vos saulei prašvitus, ir tapydavo iki kol visiškai sutemdavo. Tai buvo įprastas jo ilgo ir produktyvaus gyvenimo režimas. Hokusajus kūrė iki paskutinės savo gyvenimo dienos 1849 m., kai mirė palikdamas apie 30 tūkst. paveikslų.
Siekdamas ištobulinti savo meną, Hokusajus nepaliaujamai keitė mokytojus. Jis studijavo pas Kano Juseną iš Kano mokyklos, Cucumi Toriną iš Cucumi mokyklos ir Sumijoši Naiki iš Tosa mokyklos taip niekad ir nerasdamas pasitenkinimo. Vėliau Hokusajo dėmesį patraukė iš Vakarų į Japoniją atgabenti europietiški varinių plokščių raižiniai. Šie raižiniai, arba kitaip graviūros, atvėrė jam naują mokslinės perspektyvos, šešėliavimo ir realistinio vaizdavimo pasaulį.
Sudėjus visa tai ir dar kitas Hokusajo charakterio vingrybes, susidaro iš ties neeilinė asmenybė – „neeilinė netgi tarp menininkų“ ir dar labiau neįprasta tarp japonų menininkų, gyvenančių šalyje ir laikmetyje, kai romantiška la bohéme aura dar nepakeitė Konfucijaus ir japonų tinkamo elgesio kodeksų. Jis akivaizdžiai pažeidė tradicinius japonų etiketo standartus savo pasipūtimu, priekabumu, agresija, o labiausiai savo sensacingais būdais, kuriuos Hokusajis naudojo norėdamas atkreipti dėmesį į save ir savo meną.
Visose istorijose apie Hokusajų yra įsipainioję dalis nerimo, dalis titaniško vargo ir „dieviško nepasitenkinimo“. Apie jo santykius su mokytojais sklandė nemažai anekdotų, kurie atskleidžia dažnus barnius su mokytojais ir susvetimėjimą, kurio kaltininkas galėjo būti karštas menininko temperamentas.
Kaip ir daugumos genijų darbuose, taip ir viskame, ką Hokusajis sakė ar darė, yra „per daug“ elementas – per daug pagal įprastus supratimo bei sveiko proto standartus. Netgi pats Hokusajus tai pripažino iki tokio laipsnio, kad paskutiniaisiais gyvenimo metais save vadino „Dėl meno pakvaišusiu seniu“. Jo mąstymas ir elgesys buvo neeiliniai; neeilinis buvo ir jo menas. Nors pasaulis dar negali pilnai suprasti šio žmogaus, Hokusajaus įžvalga ir meilė menui leidžia jam užimti svarbią vietą tarp išskirtiniausių ir populiariausių visų laikų menininkų.
Hokusajo jausmai apie save, kaip apie žmogų, atsiskleidžia jo paskutiniame eilėraštyje, parašytame haiku tradicine septynių skiemenų forma, kuris, laisvai išvertus, skambėtų taip:
„Netgi kaip vaiduoklis
Didžioji Italija
thumb|right|360px|1940 m. sudarytas „Didžiosios Italijos“ žemėlapis: oranžinė linija rodo teritorijas Europoje ir Šiaurės Afrikoje, kurios turėjo būti įjungtos į Didžiąją Italiją. Žalia linija rodo didžiausią italų kariuomenės pasistūmėjimo liniją Viduržemio jūros regione 1942 m. lapkričio mėn. (britų kontroliuojamos teritorijos raudonai)
Kacušika Hokusajis
Asmenybė
Mano siela norės klajoti
Didžioji Italija
Didžioji Italija (it. Grande Italia) arba Imperinė Italija buvo ambicingas Italijos fašistų projektas, kurio tikslas buvo sukurti Italijos imperiją, kuri turėjo apimti Korsiką, Nicą, Dalmatiją, Maltą bei papildomas teritorijas Viduržemio jūros regione, kuriose buvo italų kolonistai arba imigrantai arba esančias Italijos įtakos sferoje, pvz., Albaniją, Juodkalniją, šiaurinę Tuniso dalį, ir šiaurės Libiją. Siekta sukurti Italijos valstybę, kurioje ne itališkosios dalys būtų asimiliuotos ir būtų skatinama italų kolonizacija. Ekspansija į šias teritorijas būtų leidusi Italijai įgauti dominuojančią padėtį Viduržemio jūroje, kurią ji buvo praradusi po Romos imperijos žlugimo.
Korsika
Korsika  – ketvirta pagal dydį sala Viduržemio jūroje (po Sicilijos, Sardinijos ir Kipro). Sala yra į vakarus nuo Italijos, į pietryčius nuo Prancūzijos ir į šiaurę nuo Sardinijos salos. Korsika yra vienas iš 27 Prancūzijos regionų (turi kiek platesnę autonomiją nei žemyniniai regionai).