cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarptautiniai jaunimo rūmai
Tarptautiniai jaunimo rūmai (, JCI, taip pat žinoma kaip „the Jaycees“) – trečia didžiausia visuomeninė organizacija pasaulyje. Vienija daugiau nei 200 000 narių, kurių amžius 18-40 m. (virš 1 mln. buvusių narių) daugiau kaip 110 šalių. JCI vienija įvairių sričių profesionalus, veikiančius 5000 vietinių JCI organizacijų (LOM). JCI buvo įkurta 1915 m.
JCI Lietuva
JCI Lietuva įkurta 1993 m. JCI yra Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos narys (LiJOT). JCI padaliniai (LOM) - JCI Sostinė, JCI Vilnius, JCI Kaunas, JCI Marijampolė, JCI Klaipėda, JCI Šiauliai, JCI Panevežys. JCI Lietuva prezidentė nuo 2005 m. - Inga Navickienė (JCI Sostinė), JCI Lietuva prezidentė nuo 2006 m. - Gutijera Sidabrienė (JCI Kaunas), 2007 m. - Marius Petrevičius (JCI Panevėžys), 2008 m. - Lina Morkūnaitė (JCI Sostinė), 2009 m. - Renata Sadlauskienė	(JCI Šiauliai), 2010 m. - Brigita Valenčienė (JCI Kaunas), 2010 m. - Gintaras Ignatavičius (JCI Šiauliai).
1-asis LJR prezidentas (nuo 1994 m.) - Tomas Vasiliauskas (Klaipėda).
Nuo 2004 m. JCI Lietuva - JCI NORDIC grupės narė. 2004 m. Europos sostinių susitikimas (ECM 2004) Vilniuje.
2002 m. žmogaus apdovanojimu apdovanotas Vilniaus meras Artūras Zuokas. Mottainai - Japonija premija (Algirdas Kudzys).
JCI projektai - „Pasilik Lietuvoje“ (2006), „Sėkmės mokykla“ (2006), „Švaros diena“ (kasmetinis), „Baltijos konferencija'09“ (2009), „Spalvotas gyvenimas“, „Žaliasis projektas“.
Mečislavas Mlečko
Mečislavas Mlečko Škopietis (1604 m. Škopuose - 1646 m. birželio 22 d.) – nuo 1626 m. iki 1633 m. Palenkės vaivadijos teismo teisėjas, nuo 1633 m. karaliaus sekretorius, 1633-1637 m. Drohičino žemės teisėjas, 1637-1646 m. Melniko seniūnas.
Biografija
Dirbo rūmininku, ginklininku ir stalininku prie karalių Zigmanto Vazos ir Vladislovo Vazos. 1629 m. dalyvavo kariniame žygyje prieš švedus. 1632 m. dalyvavo elekciniame seime. Finansavo kelių unitų cerkvių statybas Mazovijoje.
Narevkos Šv. Jono Krikštytojo parapija
'''Narevkos Šv. Jono Krikštytojo parapija''' - parapija įkurta 1908 metais. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Dojlidų dekanatui. 1970-1973 m. pastatyta mūrinė parapijos bažnyčia.
Bojan Popović
Bojan Popovič (Бојан Поповић; g. 1983 m. vasario 2 d.) – Serbijos krepšininkas, rungtyniaujantis Belgrado "Crvena Zvezda" klube. 2009 m. spalio mėnesį pripažintas Eurolygos naudingiausiu žaidėju.
2010 m. rugpjūčio 26 d. pasirašė vienerių metų kontraktą su Belgrado „Partizan“ klubu. 2010 m. rugsėjo 21 d. klubas abipusiu susitarimu nutraukė kontraktą. 2010 m. lapkričio 23 d. pasirašė trijų mėn. sutartį su Ispanijos Sevilijos "Cajasol" klubu. 2011 m. kovo 8 d. pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Ispanijos Alikantės "Meridiano" klubu.
Briedis (reikšmės)
Briedis gali reikšti:
Taip pat:
Pavardės:
Briedis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Briedienė (ištekėjusi moteris) ir Briedytė (mergautinė pavardė).
Erškėtžvirbliniai
Erškėtžvirbliniai (Prunellidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima. Maži, apie 20 g paukščiai, turintys nedidelį snapą, kurio pamatinė dalis plati. Žiočių kampuose yra trumpi šereliai. Plunksnos tankios, prigludusios. Paukščiai neryškių rusvų spalvų, patelės kiek blankesnės už patinus.
Gyvena miškuose ir krūmuose, paprastai slapstosi tankynėse. Lizdą suka tarp šakų, uolose. Deda 4-6 melsvai žalius kiaušinius. Peri apie 2 savaites. Minta įvairiais bestuburiais, sėklomis, uogomis.
Šeimoje yra apie 12 rūšių, paplitusių Europoje, Azijoje ir Šiaurės Amerikoje. Lietuvoje gyvena viena rūšis – erškėtžvirblis (Prunella modularis).
Mariupolis
Mariupolis – uostamiestis pietryčių Ukrainoje, Donecko srityje, prie Kalmiuso ir Kalčiko upių santakos ir Azovo jūros. Miestas yra gausiame geležimi regione bei yra svarbus transporto, kalnakasybos ir plieno gamybos centras. Čia gaminamos mašinos ir įrengimai, apdirbamas maistas ir mediena.
Istorija
kairėje|miniatiūra|Per Rusijos invaziją sugriauti namai 1948–1989 m. vadinosi Ždanovu sovietinio veikėjo A. Ždanovo (1896–1948) garbei.
Miestas labai nukentėjo 2022 m. Rusijos sukelto karo Ukrainoje metu. Nuo 2022 m. vasario 24 d. rusų karinės pajėgos apsupo miestą iš visų pusių bei nuolat bombardavo. 2022 m. kovo 13 d. duomenimis nuo šių atakų žuvo 2 500 gyventojų. Tarptautinis raudonasis kryžius paskelbė, kad miestas artėja prie humanitarinės krizės. Organizacijos duomenimis, šimtams tūkstančių miesto gyventojų senka būtinos išgyvenimui priemonės kaip maistas ar vanduo.
2022 m. kovo 6 d. Mariupoliui suteiktas Ukrainos miesto-didvyrio garbės vardas.
Žymūs žmonės
Mariupolio mieste 1952 m. spalio 17 d. gimė Tatjana Romaškina – pianistė, Klaipėdos universiteto Menų fakulteto Instrumentinės katedros profesorė.
Venžerka
Venžerka – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Magūnų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,13 km, plotis – iki 0,055 km. Altitudė 131,5 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę krūmais. Pakrantės miškingos, kalvotos. Iš šiaurės ir rytų ežerą supa Žaliašilio miškas. Vakaruose per pelkę įteka upeliukas. Ežeras nenutekantis, priklauso Neries upės baseinui.
Prie ežero yra nebegyvenamas Paežerių viensėdis.
Celibatas katalikybėje
thumb|250px|Katalikų vienuoliai Celibatas ( 'nevedęs') – Romos katalikų dvasininkams privaloma viengungystė, lytinio asketizmo forma. Celibatas dažnai painiojamas su tiesiog skaistumu (susilaikymu nuo masturbacijos, lytinių santykių iki santuokos, bet kokių gašlių ar kitaip nepadorių žodžių bei minčių. Todėl katalikybėje skaistumas yra dorybė, kurią dera ugdytis ne tik kunigams, bet ir santuokoje gyvenantiems vyrams bei moterims, nesusituokusiems žmonėms, kitaip tariant, visiems tikintiesiems). Iš tiesų celibatas nurodo pasiryžimą nevesti.
Celibatas Katalikų bažnyčioje
Katalikų bažnyčioje celibato pažadą duoda šventinamieji į diakonus (išskyrus pasauliečius diakonus), o kunigystės šventimų metu šis pažadas dar kartą pakartojamas. Vienuoliai, darydami laikinuosius ar amžinuosius įžadus, duoda ne celibato, bet skaistybės įžadą. Katalikų dvasininkas taip pat privalo laikytis ir skaistybės, apie kurią kalba šeštasis Dievo įsakymas - nepaleistuvauk (žr. dekalogas). Skaistybė - ne elgesys ar pasirinkimas, o dorybė, t. y., ne tik seksualinio gyvenimo atsisakymas, bet ir nuolatinės pastangos vengti netyrų minčių ir pagundų. Tuo tarpu celibatas labiau susijęs su pašaukimo klausimu: tai ne tiek seksualinio gyvenimo išsižadėjimas, kiek atsisakymas kurti šeimą ne tik seksualine (t. y., vyro ir moters santykių), bet ir socialine bei ekonomine prasme. Šiais laikais pasitaiko diskusijų apie celibato panaikinimą, nors tradicija įsigalėjusi taip stipriai, kad bent artimiausiu metu tas sunkiai įtikima. Ši tradicija pagrįsta ir ekonominėmis priežastimis - t. y., kunigas neturi tiesioginių įpėdinių ir paveldėtojų - ir psichosocialinėmis - t. y., manoma, kad neturėdamas savo šeimos ir neprivalėdamas ja rūpintis, kunigas lengviau sugeba visa širdimi atsiduoti savo parapijiečiams. Tačiau net ir lotynų apeigų Bažnyčioje neretai galima rasti sielovados darbą dirbančių vedusių kunigų (pvz., dvasininkai konvertitai iš kitų konfesijų).
Celibato krikščionybėje istorija
Celibatas ne visais laikais buvo suvokiamas ir praktikuojamas vienodai. Nuo pat pirmųjų krikščionybės amžių, skaistumas ir nekaltumas buvo labai branginami, nors susilaikymui nuo šeimos ryždavosi ne tiek jau daug krikščionių, net ir kunigų.
Elviros sinodas 306 metais ir Ispanijos sinodas priėmė pirmuosius nutarimus, kurie, nors vedybų ir neuždraudė, tačiau iš vyskupų, presbiterių ir diakonų reikalavo susilaikymo gyvenant šeimoje.
Nikėjos I susirinkimas 325 metais jau pareikalavo celibato po diakonato, tačiau iki pat X amžiaus dar buvo vedusių kunigų.
1022 metais popiežius Benediktas VIII uždraudė dvasininkams tuoktis, o 1139 metais Laterano II susirinkimas galiausiai nusprendė visus, priimančius kunigystės sakramentą, įpareigoti celibatui.
Celibato laikymasis dar kartą buvo patvirtintas 1545 m. Tridento susirinkime.
1962–1965 m. vykęs II Vatikano susirinkimas nutarė sugrąžinti vedusiųjų diakonų tarnystę. Rytų Bažnyčia pastovų diakonatą išlaikė visais laikais. 1984 m. celibatas įtrauktas į Kanonų teisės kodeksą (kan. 132).
Celibato sampratos krikščionybėje raida
Ankstyvojoje krikščionybėje, kuri egzistavo gnostinėje aplinkoje, neigusioje sukurto pasaulio, o tuo pačiu – ir kūno, gėrį, toks atsisakymas galėjo sietis su troškimu išsilaisvinti iš gendančio kūno kalėjimo. Skaistumas buvo suvokiamas kaip kūno – sielos buveinės – švarumo išlaikymas.
Krikščionių vienuolynuose celibatas buvo siejamas su askeze, su kūno ir sielos disciplina. Tai buvo visiškai natūrali atsiskyrėlių ir cenobitinio monasticizmo praktika, kuri buvo suvokiama kaip sekimas Jėzumi, gyvenusiu tokį gyvenimo būdą. Po kankinių epochos visą gyvenimą trunkantis nekaltumas buvo suprantamas kaip viena iš kankinystės formų, o kankinystė buvo laikoma aukščiausia sekimo Jėzumi forma. Mėgstamos asketinės praktikos buvo laisvai abiejų lyčių asmenų prisiimtas celibatas ir našlių susilaikymas.
Michailas Talis
Šešių SSRS šachmatų čempionatų: 1957, 1958, 1967, 1972, 1974 ir 1978 m. nugalėtojas.
Yra šachmatininkų, kurie laiko jį geriausiu puolančiu didmeistriu šachmatų istorijoje.
Pasaulio čempionu Michailas Talis tapo 1960 metais, kai pasaulio čempionato mače nugalėjo Michailą Botviniką, tačiau čempionu išbuvo tik metus, nes 1961 metais Botvinikas mače-revanše  nugalėjo Talį ir susigrąžino titulą.
Sublimacija
Sublimacijos pavyzdžiai
Anglies dioksidas (sausasis ledas), jodas sublimuoja kambario temperatūroje (1 atmosferos slėgyje), nors pastarąjį įmanoma gauti ir skysčio pavidalu, jį šildant. Sniegas ir paprastas ledas taip pat sublimuoja, bet lėčiau, ir žemiau lydymosi temperatūros. Ši savybė panaudojama šalto džiovinimo technologijoje. Kai kurios medžiagos (pavyzdžiui, cinkas, kadmis) sublimuoja esant žemam slėgiui, kas gali sukelti problemų vakuuminiuose prietaisuose.
Vilniaus miesto savivaldybės taryba 2000–2003 m.
Vilniaus miesto savivaldybės taryba – Vilniaus miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2000 m. kovo 19 d.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Podlesnojė (Geniai)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Kalinovkos apylinkės teritorija.
Izidorius Šimkus
Izidorius Šimkus (1949 m. vasario 20 d. Bulavėnuose, Kelmės rajonas – 2018 m. lapkričio 13 d.) – Lietuvos ir Kelmės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1972 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.
1973–1979 m. Kelmės rajono Vaiguvos kolūkio vyriausiuoju agronomas. 1979–1981 m. Kelmės rajono agrocheminio susivienijimo pirmininkas. 1981–1989 m. Kelmės rajono žemės ūkio valdybos viršininkas.
1989–1990 m. Kelmės rajono vykdomojo komiteto pirmininkas. 1990–1992 m. Kelmės rajono valdytojas.
1992–1995 m. Kelmės buitinių paslaugų akcinės bendrovės direktorius. 1995–2002 m. IĮ Šimkaus įmonės, 2002–2015 m. – UAB „Lukojus“ savininkas, direktorius.
2015–2017 m. Kelmės rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Liberalų ir centro sąjungos Kelmės rajono skyriaus narys.
Vaikai Kristina, Tautvydas.
Grikienos (Telšiai)
Grikienos – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Janapolės.
Feliksas Dževinskis
Feliksas Dževinskis (, 1788 m. Voluinė – 1850 m. Maskva) – Lietuvos fizikas, minerologas ir geologas.
Biografija
1809 m. pradėjo studijuoti Mokytojų seminarijoje prie Vilniaus universiteto. 1813 m. įgijo filosofijos daktaro laipsnį ir 1811 m. buvo paskirtas mokiniu Astronomijos observatorijoje. 1817–1819 m. tobulinosi Paryžiuje.
1813–1816 m. ir 1819–1832 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1819 m. Fizikos katedros vedėjas, nuo 1823 m. profesorius. Tarp jo mokinių buvo Ignas Domeika. 1832 m. uždarius Vilniaus universitetą dėstė fiziką Vilniaus medicinos-chirurgijos akademijoje. Išėjęs į pensiją išvyko gyventi į Maskvą, kur mirė 1850 m.
Bibliografija
Parašė vadovėlius:
Paskelbė straipsnių apie elektromagnetizmą, garo mašinas, meteoritinius akmenis.
Peruvinė pipirnė
Peruvinė pipirnė, dar vadinama maca, maka (Lepidium meyenii) - bastutinių (Brassicaceae) šeimos, pipirnės (Lepidium) genties augalas, kilęs iš Bolivijos bei Peru Andų regiono, kur beveik 2000 metų jis auginamas maistui ir kaip vaistinis augalas. Ispaniškai bei kečujų kalba taip pat vadinamas maca - maca, maino, ayak chichira, ayak willku.
Dydžiu, proporcijomis ir augimu panašus į ridiką. Tradiciškai auginamas kalnyne 3750 - 4350 metrų virš jūros lygio aukštyje, gerai auga tik atšiauriame klimate, kur būdingas prastas dirvožemis. Nors buvo augintas ir kituose regionuose, kol kas neaišku ar kitur auginama maca išlaiko savo savybes, nes šiltnamiuose bei šiltame klimate nesusiformuoja hipokotilis (poskiltis - daigo stiebo dalis).
Peruvinės pipirnės šaknys labai maistingos, prilyginamos ryžiams ar kviečiams: 60 % angliavandenių, 10 % baltymų, 8,5 % dietinių skaidulų, 2,2 % riebalų; turi daug pagrindinių mineralinių medžiagų - seleno, kalcio, magnio, geležies, sočiųjų rūgščių.
Dėl šių savybių peruvinė pipirnė pastaruoju metu naudojama maisto papildų gamyboje dėl panašaus poveikio kaip ir anaboliniai steroidai. Nedideli tyrimai parodė, kad peruvinės pipirnės ekstraktai padidina vyrų seksualinį potraukį bei pagerina spermos kokybę, kita vertus kol kas nėra atlikta tyrimų, parodančių, ar padeda vyrams su seksualinių funkcijų sutrikimais ar nevaisingumu, taip pat remiantis ikišioliniais tyrimais, maca neįtakoja žmonių lytinių hormonų kiekio. Todėl augalo pavadinimas maca lingvistiškai sietinas su mačo.
Peruvinėje pipirnėje yra gliukozinolatų, kurių perteklinis vartojimas esant jodo trūkumui, gali sukelti strumą, nors nėra aišku, ar macos vartojimas gali įtakoti strumos atsiradimą.
Barzdotės
Barzdotinės, arba barzdotės (Mullidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima, kuriai priklauso plokščiais šonais ir buka galva nedidelės žuvys. Ant smakro turi porą ilgų ūsų. Gyvena šiltesnės jūrose prie dugno. Žuviena labai vertinga.
Hiracuka
Hiracuka – miestas Japonijoje, Kanagavos prefektūroje, priešais Sagamio įlanką. Gyventojų 259 tūkst. (2012 m.).
Istorija
Heian–Kamakura laikotarpiais teritorija buvo padalinta į feodus, kuriuos valdė įvairūs samurajų klanai. Sengoku laikotarpiu čia vyko keletas mūšių tarp Hodžo ir Miuros klanų. Tojotomiui Hidejošiui įveikus Hodžo klaną Odavaros mūšyje 1590 m., valdos atiteko Tokugavos Iejasu valdžion.
Po Meidži restauracijos, 1889 m. balandžio 1 d. buvo įkurtas Hiracukos miestelis. 1929 m. jis buvo sujungtas su kaimyniniu Sumos miesteliu, o 1932 m. gavo miesto statusą. 1945 m. Hiracuka smarkiai nukentėjo per bombardavimą.
2001 m. miesto gyventojų sk. viršijus 200 tūkst., Hiracuka tapo specialiojo statuso miestu ir gavo didesnę autonomiją.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė yra gvazdikas, medis – kamparinis cinamonas (Cinnamomum camphora), paukštis – garnys.
Dejan Borovnjak
Dejan Borovnjak (g. 1986 m. sausio 4 d. Kninas, Kroatija) – Serbijos krepšininkas, šiuo metu žaidžiantis Ispanijoje, Gran Canaria klube.
2010 m. sausio 18 d. iki sezono pabaigos buvo išnuomotas Atėnų „Panionios“ klubui. 2010 m. liepos 20 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Salonikų „Aris“ klubu. 2011 m. kovo 10 d. pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Ispanijos Kanarijos "Gran Canaria" klubu.
Sintazė
Sintazė  – fermentas, katalizuojantis sintezės reakciją ir nenaudojantis ATP, GTP ar kito nukleozidtrifosfato kaip energijos šaltinio.
Sintazių pavyzdžiai – ATP sintazė, citrato sintazė, triptofano sintazė, pseudouridino sintazė, riebalų rūgšties sintazė
Viktoras Beržinis
Viktoras Beržinis (1923 m. sausio 1 d. Gomelis – 1995 m. liepos 2 d. Vilnius) – Lietuvos spaudos darbuotojas, vertėjas.
Biografija
Sūnus režisierius Saulius Beržinis. 1952 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą.
1954–1958 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute, 1958–1983 m. lietuviškų enciklopedijų redakcijose: 1963–1969 m. Mažosios lietuviškosios tarybinės enciklopedijos literatūros ir kultūros redakcijos vedėjas, 1970–1983 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos Filologijos ir pedagogikos redakcijos vedėjas.
Iš rusų kalbos išvertė:
PSMS Medan
„PSMS Medan“, o trumpiau „PSMS“ – Indonezijos futbolo klubas iš Medano, didžiausio Sumatros salos miesto.
Namų rungtynes žaidžia „Teladan“ stadione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1950 m.
Detela
Detela (arba Bratišius) – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 2,5 km į šiaurės rytus nuo Magūnų, Baluošos miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,38 km, plotis – iki 0,32 km. Altitudė 146,8 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Vakaruose išteka upeliukas link Neries upės intako Perčinos. Į vakarus ir šiaurę nuo ežero plyti eksploatuojamas Baluošos durpynas.
Zabluduvo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija
'''Zabluduvo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija''' - parapija įkurta 1525 metais. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Dojlidų dekanatui. 1805-1840 m. pastatyta mūrinė klasicistinio architektūros stiliaus parapijos bažnyčia.
Genomas
miniatiūra|Pavaizduotos 46 chromosomos sudaro diploidinį žmogaus vyro genomą. Mitochondrinė chromosoma nepavaizduota. Genomas – organizmo genetinė medžiaga, užkoduota DNR (kai kurių virusų – RNR). Ląstelei dalijantis (mitozė), kiekviena dukterinių ląstelių įprastai gauna identišką genomo kopiją. Mutacijos, kurių metu genomo seka (dažniausiai nežymiai) pasikeičia, ląstelės gyvenimo ciklo mastu nėra dažnas reiškinys.
Į genomą įeina baltymus koduojantys genai, tik RNR koduojančios sekos (pavyzdžui, tRNR), įvairios reguliuojančios sekos ir nemažai sekų, kurios arba neturi aiškios funkcijos, arba ji nežinoma. Genome aptinkama ir nebeveikiančių, evoliucijoje prarastų genų liekanų (pseudogenų). Pavyzdžiui, žmogus tebeturi nebeveikiančio vitamino C sintezės geno liekanas. Eukariotuose dauguma genomo DNR saugoma ląstelės branduolyje, tačiau DNR bei genus turi taip pat ir mitochondrijos bei chloroplastai.
Žmogaus genomas, arba, kitaip tariant, DNR, koduoja milijardą (10^9) bitų informacijos.
Lietuvos kriminalinės policijos biuras
Lietuvos kriminalinės policijos biuras (sutr. KriPo) – Lietuvos kriminalinė policija. Kardo, atskleidžia ir tiria sudėtingus nusikaltimus bei gaudo stambius nusikaltėlius.
Istorija
2001 m. įstaiga įkurta kaip Nacionalinė kriminalinės žvalgybos valdyba, sujungus Organizuoto nusikalstamumo tyrimo, Kriminalinių nusikaltimų tyrimo, Ekonominių nusikaltimų tyrimo, Operatyvinės veiklos tarnybas ir Interpolo nacionalinį biurą. Tais pačiais metais valdyba pervadinta į Lietuvos kriminalinės policijos biurą.
2007 m. Lietuvos policijos operatyvinės veiklos tarnyba ir Lietuvos policijos liudytojų ir nukentėjusiųjų apsaugos tarnyba prijungtos prie Lietuvos kriminalinės policijos biuro, o 2013 m. prie biuro prijungta Policijos departamento Kriminalinės policijos valdyba (tuo pačiu biuras perėmė kriminalinės policijos valdymą).
2014–2016 m. pertvarkyta biuro struktūra. Jis perėmė komisariatų kriminalinės policijos padalinių koordinavimą.
Lesčiukai
Lesčiukai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės pietvakariuose, prie pietvakarinio Paaluonio pakraščio. Netoli Lesčiukų teka Aluona, bei nuo greitkelio atsišakoja Žemaičių plentas. Pro kaimą eina kelias, yra autobusų stotelė. Veikia žemės ūkio įmonė.
thumb|left|250px|Kaimo sodyba
Istorija
Kaimas išaugo Lesčių palivarko žemėse.
Janas Klemensas Branickis (1624)
Janas Klemensas Branickis (1624 m. - 1673 m.) – nuo 1658 m. didysis karūnos pastalininkis, nuo 1660 m. didysis karūnos stalininkas, nuo 1662 m. Lenkijos dvaro maršalka, Bielsko, Bransko, Naujojo Sončo, Stopnicos, Ratnos ir Krosno seniūnas.
Šeima
Tėvas: Janas Klemensas Branickis, motina: Ana Beata Vapovska. Vedė Aleksandrą Kotryną Čarnecką, kuri buvo ATR etmono Stefano Čarneckio dukra. Vaikai: Stefanas Mikalojus Branickis ir Konstancija Tekla. Po Stefano Čarneckio mirties, šis paliko savo dukrai Balstogės mieste turėtus rūmus, kurie vėliau tapo Balstogės Branickių rūmais.
S. Dariaus ir S. Girėno aerodromas
S. Dariaus ir S. Girėno aerodromas (Aleksoto oro uostas, Aleksoto aerodromas) – seniausias veikiantis aerodromas Lietuvoje ir vienas seniausių Europoje. Įkurtas 1915 m. Kauno pietiniame priemiestyje Aleksote, pakeliui į Garliavą.
ICAO kodas EYKS, kategorija – 2B. Aerodromas užima 191,89 ha plotą, kilimo-tūpimo tako ilgis – 1200 m, plotis – 50 m. Radijo dažnis 135,5 Mhz. Savininkas – Kauno miesto savivaldybė.
Įkūrimo aplinkybės
Aleksoto aerodromas yra seniausias iš veikiančių Lietuvoje. Dar senesnis, bet neveikiantis nuo 1915 m., yra Kauno tvirtovės aerodromas, įkurtas 1913 m. Kauno priemiestyje Panemunėje. Tvirtovės teritorijoje buvo dar keturios lėktuvų nusileidimo aikštelės: Aukštojoje Fredoje (nuo 1924 m. naudojo Karo aviacijos dirbtuvės, nuo 1956 m. sovietų sraigtasparnių pulkas, dabar – Kauno aviacijos gamykla, UAB Helisota ir Lietuvos karinių oro pajėgų Paieškos ir gelbėjimo tarnyba), Vilijampolėje (prie Nemuno ir Neries santakos), Žaliakalnyje (dab. Petro Vileišio aikštė) ir Rokuose. 250px|thumb|Karo lakūnai aerodrome 1938 m. 250px|thumb|Lietuvos vyriausybinė delegacija skrenda derybų į Maskvą 1939 m. Iš kairės Norkaitis, Raštikis, Urbšys, Bizauskas miniatiūra|250px|right|Įraše ant akmens: „Šiame aerodrome 1933-07-17 Lietuva laukė lakūnų Stepono Dariaus ir Stasio Girėno ...“
Vienas pirmųjų Lietuvos profesionalių lakūnų buvo Kauno gubernijos valstietis Bronislovas Šleinys, 1911 m. lėktuvo valdymo paslapčių mokęsis Paryžiaus aviacijos mokykloje.
Visos aikštės ir pagrindinis aerodromas buvo nedideli, apie 300–400 m ilgio ir pločio, todėl vokiečiai, nustūmę Rusijos kariuomenę ir 1915 m. rugpjūčio mėn. pabaigoje užėmę Kauną, savajam aerodromui pasirinko erdvesnę vietą – lauką į vakarus nuo Veiverių plento. Pietiniame lauko krašte pastatytas metalinių konstrukcijų 240×55×40 m dirižablio angaras (didžiausias tuo metu pastatas Lietuvoje). Jame tilpo vienas „Zeppelin“ dirižablis. Už 800 m šiaurę nuo jo, prie Linksmadvario, pastatyti 2 surenkamų metalinių konstrukcijų 63×21×4,5 m lėktuvų angarai, išlygintas maždaug 500×500 m laukas jiems kilti ir leistis. Prie angarų pastatyti mediniai pastatai – sandėliai, dirbtuvės, kareivinės, ginklinės ir kt. Nuo 1916 m. dauguma karo lėktuvų buvo aprūpinti ginklais, todėl skraidyti dirižabliais tapo pavojinga. Aleksoto dirižablio angaras atiteko lėktuvams.
Plėtra tarpukario Lietuvoje
Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui, 1919 m. pradžioje, Aleksote pradėti formuoti aviacijos būriai, įsteigtos karo aviacijos dirbtuvės. 1919 m. vasario 27 d. į Kauną atgabenti aštuoni nauji Vokietijoje pirkti lėktuvai LVG C.VI (už kiekvieną sumokėta po 35 000 auksinų), o kovo 1 d. pirmą kartą į orą pakilo lėktuvai su lietuviškais skiriamaisiais ženklais. 1919 m. kovo 3 d. pirmuosius skrydžius į frontą atliko aerodrome įsikūrusi Aviacijos dalis. 1919 m. kovo 12 d. savarankišką darbą pradėjo Karo aviacijos kuopa. Ši diena laikoma Lietuvos karo aviacijos gimtadieniu.
Karinis aerodromas gana greit buvo pritaikytas ir civilinėms reikmėms. 1921 m. liepos 26 d. buvo atidaryta oro linija Karaliaučius-Kaunas. Skrydžius aptarnavo: Lloyd Luftdienst, Danziger Luftdienst, Danziger Luftpost. Vėliau oro trasa buvo pratęsta maršrutu Berlynas (Staaken oro uostas)-Štetinas-Dancigas-Karaliaučius-Kaunas-Ryga. Linija buvo skrendama kasdien, bet į Rygą tik antradieniais, ketvirtadieniais, šeštadieniais.
Išlikę tvarkaraščiai byloja, kad 1923 m. kovo 7 d. latvių oro bendrovė Latvijas Gaismas Satiksme AS vykdė reisus maršrutu Karaliaučius-Kaunas-Ryga-Talinas-Helsinkis. 1924 m. kompanija uždirbo labai mažą pelną ir buvo abejojama ar verta skrydžius tęsti toliau. 1925 m. gegužės 1 d. linija buvo atnaujinta, bet po kelių savaičių Latvijos vyriausybė atšaukė kompanijai teiktas lengvatas ir ši veiklą nutraukė visai.
Nuo 1922 m. gegužės mėn. aerodrome leidosi SSRS–Vokietijos akcinės bendrovės „Deruluft“ lėktuvai, skraidę maršrutu Maskva–Smolenskas–Kaunas–Karaliaučius (vėliau maršrutas pratęstas iki Berlyno). 1935 m. pradėjo leistis maršrutu Karaliaučius–Ryga–Talinas skridę "Lufthansa" lėktuvai. 1937 m. bendrovės „Lufthansa“ ir „Aeroflot“ pradėjo aptarnauti oro liniją Berlynas–Kaunas–Maskva. Nuo 1938 m. liepos mėn. maršrutu Varšuva–Vilnius–Kaunas–Ryga–Talinas–Helsinkis skraidė lenkų bendrovės LOT lėktuvai. 1939 m. rugsėjo 1 d. LOT lėktuvai turėjo skristi iš Varšuvos tieisiai į Kauną ir toliau į Rygą, Taliną ir Helsinkį. Maršrutas taip ir nebuvo atidarytas dėl prasidėjusio Antrojo pasaulinio karo.
1921 m. birželio 29 d. Aleksoto aerodrome surengta pirmoji oro šventė. 1928 m. sausio 26 d. kapitonas Vladas Morkus atliko pirmąjį šuolį su parašiutu. 1931 m. išbandytas pirmasis lietuviškas sklandytuvas, aviakonstruktorių Jurgio Dobkevičiaus bei Antano Gustaičio sukurti lėktuvai „Dobi“ ir „Anbo“, taip pat kitų konstruktorių sukurti lėktuvai.
Augant Lietuvos aviacijai, didėjant lėktuvų greičiams, lėktuvams nusileisti tinkamas plotas pasidarė per mažas. 1926 m. pradėtas aerodromo kilimo-tūpimo tako remontas, melioravimo darbai. Iš Fredos dvaro nupirkta apie 70 ha žemės, aerodromo plotas padidintas iki 1000×1000 m, vėliau plotas padidėjo iki 1300×1300 m. 1927–1928 m. pastatyti du gelžbetoniniai 50×20 m angarai žvalgybos ir naikintuvų eskadrilėms. 1930 m. pastatytas gelžbetoninis Lietuvos aeroklubo angaras. Dirižablio angaras išmontuotas, nes buvo per didelis, trukdė lėktuvams kilti ir leistis. Vietoje jo 1932 m. pastatytas gelžbetoninis 90×20×9 m Mokomosios eskadrilės angaras.
Tuo metu pertvarkomas visas oro uostas: karinė aviacija telkiama pietinėje oro uosto dalyje, o civilinė (Lietuvos aeroklubo ir susisiekimo) – šiaurinėje, Linksmadvario pusėje. Pastatyta radijo stotis, fotolaboratorijos patalpa, iliuminuotos kliūtys prie oro uosto („Maisto“ fabrikas, radijo stoties antenos ir kt.), įrengtas apšvietimas, švyturys-pelengatorius. 1931 m. pastatyta pirmoji Lietuvoje civilinio oro susisiekimo stotis. Šiame pastate veikė muitinė, pasų kontrolė ir susisiekimo tvarkymo įstaigos.
1938 m. Susisiekimo ministerijos Orinio susisiekimo inspekcija tais pačiais metais įkurtoms „Lietuvos oro linijoms“ Anglijoje, Percival Aircraft Ltd gamykloje, nupirko du šešiaviečius transporto lėktuvus „Percival Q 6“ – žemasparnius, dviejų variklių, medinės konstrukcijos keleivinius orlaivius. Tuo metu jie laikyti vienais moderniausių. 1938 m. rugsėjo 1 d. lietuvių lakūnai per Amsterdamą ir Berlyną parskraidino pirmąjį lėktuvą į Kauną, o rugsėjo 3 d. surengtas inauguracinis skrydis į pajūrį. Pakrikštyti Stepono Dariaus ir Stasio Girėno vardais, nuo rugsėjo 5 d. abu lėktuvai skraidė pirmąja Lietuvos civilinės aviacijos oro linija iš Kauno Aleksoto oro uosto į Palangą. 1939–1940 m. Lietuvos oro linijų lėktuvai iš Aleksoto oro uosto skraidė ir į Rygą, gabendami keleivius bei oro paštą.
Oro transportas buvo gana populiarus. 1939 m. maršrutu Kaunas–Palanga atlikta 216 reisų, kurių metu pervežti 784 keleiviai, 3546 kg bagažo ir 3476 kg pašto siuntų. Iš viso 1939 m. Į Kauną atskrido apie 1000, o išskrido apie 1100 žmonių. Taip greta karinės tvirtėjo ir civilinė aviacija. Pasiektas lygis buvo toks, kad ikikarinė Lietuva užsienio šalių buvo pripažinta kaip pakankamai stipri ir perspektyvi aviacijos valstybė.
1940 m. birželio 16 d. Aleksoto aerodromą užėmė Lietuvą okupavusi Raudonoji armija. Lietuvos civilinės ir karo aviacijos lėktuvų skrydžiai uždrausti, dalis lakūnų suimta. Aerodrome įsikūrė sovietinės karo aviacijos dalinys; Karo aviacijos dirbtuvių pagrindu buvo įkurta karinė gamykla Nr. 365.
Antrasis pasaulinis karas
1941 m. birželio 22 d. vokiečių Liuftvafė sunaikino sovietų lėktuvus. Dėl didelių nuostolių rusų aviacijos pulkas prarado kovingumą ir liepos 14 d. buvo pervestas į užnugarį performavimui. 1941–1944 m. vokiečiai aerodromą dar praplėtė į pietus, prijungė kombinato „Maistas“ žemės sklypą ir visiškai panaikino Žagariškių kaimą. Įrengtas 800 m betoninis kilimo-tūpimo takas, riedėjimo takai šalia tako ir pietiniai du riedėjimo žiedai, ridenimo takas link šiaurinės aerodromo dalies. Pietinėje dalyje pastatyti 8 angarai dvimotoriams lėktuvams remontuoti. Darbams buvo naudojami iš Kauno geto atvaromi žydai.
Sovietmetis
1944 m. rugpjūčio 1 d. Raudonoji armija išstūmė Vokietijos pajėgas ir vėl užėmė Kauną. Atsitraukdama Vokietijos kariuomenė susprogdino kilimo taką, riedėjimo takus, sudegino medinius angarus. Aerodrome buvo dislokuoti sovietiniai kariniai lėktuvai ir sraigtasparniai. Pietrytiniame pakraštyje veikė civilinės aviacijos Kauno padalinys. Praplatintas ir iki 1,3 km pailgintas pakilimo takas, įrengtos radiotechninės priemonės – lokatoriai, radijo švyturiai ir kt. 250px|thumb|Aviacijos muziejus 250px|thumb|Aviacijos muziejaus ekspozicija Gerinant ekologines ir miesto saugumo sąlygas civilinės aviacijos padalinys 1988 m. perkeltas į Karmėlavą. 1990 m. vasario 19 d. senojo Kauno oro uosto civilinės aviacijos pastatus nuspręsta perduoti Lietuvos aviacijos muziejui.
Atkūrus valstybingumą
1993 m. gegužės 6 d. aerodromas pavadintas Dariaus ir Girėno aerodromu. 1993 m. rugpjūčio 31 d. SSRS kariuomenė paliko aerodromą. 1995 m. liepos 10 d. Aleksoto aerodromas įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros paveldo registrą. 1997 m. įsteigta Kauno miesto savivaldybės viešoji įstaiga S. Dariaus ir S. Girėno aerodromas.
Dabar senajame oro uoste vyksta įvairios šventės, kasmet liepos mėnesį minima „Lituanicos“ skrydžio data. Čia įsikūrę motoskraidyklių, aviamodeliuotojų klubai, Kauno aeroklubas, per Europą skrendantys turistiniai lėktuvai. 2000 m. lapkričio 17 d. aerodromo teritorijoje atidengtas memorialas karo aviacijos lakūnams atminti. 2002 m. Kariuomenės ir visuomenės dienos proga Aleksoto aerodrome parašiutininkai išskleidė 212 kv.metrų ploto Lietuvos vėliavą – didžiausią padangėje išskleistą vėliavą Lietuvoje. 2004 m. vyko Europos akrobatinio skraidymo čempionatas. 2007 m. pirmą kartą Lietuvos aviacijos istorijoje atliktas skrydis aplink Lietuvą be nutūpimo. 2011 m. vasarį aerodrome buvo atnaujinta skrydžių aptarnavimo įranga. Skrydžių valdymo bokšte sumontuota kompiuterinė įranga, kuria įrašoma ir kaupiama radijo ryšio informacija, atnaujinta meteorologinė įranga leidžia realiu laiku nustatyti vėjo kryptį, stiprumą, temperatūrą. Elektroniniu būdu ji fiksuoja matomumą bei vertikalų debesų aukštį. Įdiegta nuotolinio stebėjimo sistema gali indentifikuoti aerodrome vykstančius skrydžius, fiksuoti jų laiką ir aerodromo zonos ribų kirtimo laiką. 2016 m. gegužės 20 d. aerodrome atidarytas modernus Lietuvos kariuomenės Karinių oro pajėgų Aviacijos bazės Antrasis paieškos ir gelbėjimo postas, perkeltas iš Fredos aerodromo.
Bandymai sunaikinti
Dar sovietmečiu pradėta kalbėti apie netoli miesto centro įsikūrusio Aleksoto aerodromo teritorijos panaudojimą gyvenamųjų namų statybai. Atkūrus nepriklausomybę šią idėją atgaivino konservatorius Algirdas Avižienis, pasiūlęs istorinėje Aleksoto vietoje statyti municipalinius namus.
2007 m. savivaldybės administracijos direktorius Arūnas Keserauskas siūlė 70 hektarų aerodromo teritorijoje be konkurso įrengti kelias futbolo aikštes, maniežą, teniso kortus, golfo laukus ir pramogų centrą. Šiai idėjai pritarė Aleksoto seniūnė Lukrecija Navickienė bei vyriausybės vadovas Gediminas Kirkilas. Pasipriešinus aviatoriams, Seimo nariui Rytui Kupčinskui ir Kultūros ministerijai, projekto įgyvendinimas sustabdytas, o A. Keserauskas atstatydintas iš pareigų. 2009 m. lapkričio 5 d. LR kultūros ministro įsakymu patvirtintas S. Dariaus ir S. Girėno aerodromo nekilnojamojo kultūros paveldo apsaugos specialusis planas.
Tatkūnai
Tatkūnai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės vakaruose, 4 km į šiaurę nuo Deltuvos. Seniūnaitijos centras. Į šiaurę nuo kaimo plyti Plačiavos durpynas, prasideda Taujėnų miškai, prateka Storė. Pro kaimą eina plentas, atsišakoja kelias į Deltuvą. Stovi kaimo kryžius.
thumb|left|255px|Tatkūnų kryžius
Istorija
Iki 1954 m. – Tatkūnų apylinkės centras.
Andronikas II Megas Komninas
thumb|250px|Trapezundo imperija 1265 metais Andronikas II Megas Komninas (, Andronikos II Megas Komnēnos, g. 1236 m. Trapezundas – m. 1266 m. ten pat) – Komninų dinastijos penktasis Trapezundo imperatorius, valdė 1263 – 1266 m.
Andronikas II buvo Trapezundo imperatoriaus Manuilo I ir jo pirmosios žmonos Anos Ksilalojos vyriausias sūnus. Jo trumpo valdymo metu Trapezundas toliau klestėjo kaip prekybos centras. Imperija prarado Sinopą, kurį buvo užkariavęs Androniko II tėvas Manuilas I. Su šiuo praradimu Trapezundo imperija prarado viltį užimti Konstantinopolį ir atitolo nuo Bizantijos.
1266 m. Andronikas II mirė ir sostą užėmė jo brolis Jurgis.
Konginė vaivorykštinė tetra
Konginė vaivorykštinė tetra (Phenacogrammus interruptus) – afrikinių tetrų (Alestidae) šeimos žuvis.
Suaugę patinai iki 9 cm ilgio, patelės kiek mažesnės. Auginamos akvariumuose. Jis turi būti erdvus, gausiai apsodintas, su pakankamai vietos plaukiojimui. Vanduo minkštas, rūgštojas, 24-27 laipsnių šilumos. Jei akvariume yra stiprių, labai aktyvių arba agresyvių žuvų gali pasidaryti baikščios. Gali nukramtyti švelnius arba sultingus augalus. Ikrus paskelidžia ant grunto. Mailius išsirita per šešias dienas.
Paplitusios Kongo DR.
Tiesioginiai veiklos metodai
Tiesioginiai veiklos metodai – politinių jėgų naudojami veiklos metodai, tiesiogiai siekiantys įvairių partijos programą atitinkančių tikslų. Jie skiriasi nuo netiesioginių veiklos metodų, kuriais pirmiausia siekiama įsitvirtinti parlamente ir kitose panašiose valdžios struktūrose.
Įvairių socialinių grupių taikomų metodų pavyzdžiai gali būti streikas, boikotas, piketas, bauginimai, sabotažas ir panašiai. Juos gali taikyti ne vien darbininkai prieš darbdavius, bet ir darbdaviai prieš darbininkus (lokautas, masiniai atleidimai ar bauginimas jais). Kai kurie šių metodų dažnai būna susiję su visuomenėje galiojančios tvarkos pažeidimais ir teisiniu požiūriu nėra legalūs. Tačiau patyrę visuomenės veikėjai sugeba rasti bei taikyti ir legalius tokios kovos metodus.
Net ir šalies valdžios neteisėtais laikomi veiksmai kai kada nėra tokie moraliniu požiūriu. Daugumą kovos už nepriklausomybę metodų, Lietuvai atsiskiriant nuo Sovietų Sąjungos, greičiausiai galima priskirti būtent šiai kategorijai. Stabiliose valstybėse šie metodai dažniausiai taikomi įvairių su darbo santykiais susijusių konfliktų metu.
Ilgės
Švęstos kapinėse ir namuose spalio pabaigoje–lapkričio pradžioje, nuėmus derlių. Būdavo prašoma laukų globėjo Žemėpačio malonių, pasak kitų autorių, aukojama Perkūnui ar pagerbiamas Vaižgantas. Su apeigomis kepdavo duoną, skirtą proseniams (vėliau elgetoms), būdavo aukojami gyvuliai, paukščiai (avys, gaidžiai), vaišinamasi jų virta ar kepta mėsa, grojama, dainuojama, žaidžiama. Mirusiųjų vėlėms po stalais, suolais, į namo kertes numesdavo maisto, nuliedavo gėrimo arba užkasdavo vaišių liekanas.
Senųjų autorių aprašymai
Nemažai tyrinėtojų tapatino senąsias Vėlines su rudenine Ilgių švente. Ji senųjų autorių apibūdinama truputį skirtingai.
Apie 1431 m. J. Dlugošas rašė, kad visoje Žemaitijoje spalio pirmąją (pagal Grigaliaus kalendorių – dešimtąją) dieną „miškuose buvo švenčiama šventė, į kurią žmonės rinkdavosi iš viso krašto, atsinešdami valgio ir gėrimo, kokio kas išgalėdavo. Ten pokyliaudami kelias dienas, kiekvienas prie savo ugniavietės (t. y. šeimyninės šventvietės) dėdavo aukas savo netikriems dievams, o ypač dievui, kurį žemaičiai savo kalba vadino Perkūnu, tai yra griaustiniu; tikėdavo, kad tokiomis vaišėmis ir aukomis išprašo iš dievų malonę ir pastiprina mirusių vėles“.
Iš J. Dlugošo aprašymo išeina, kad svarbiausias aukų tikslas – malonės iš dievų prašymas, o tik paskui – vėlių maitinimas. M. Strijkovskis po pusantro šimto metų jau apkrikštytoje Žemaitijoje vėl aptiko Ilgėmis vadinamą pagonišką šventę. Jis rašė, kad šventė „prasideda per Visus šventuosius, ir jai net didžiausias vargšas turi namuose turėti alaus. Prisimenant mirusiuosius, geriama kelias savaites. Anksčiau, pagonybės laikais, ta šventė buvo švenčiama griaustinio dievo Perkūno garbei“. Taigi J. Dlugošo aprašytą Perkūno šventę M. Strijkovskis jau vertino kaip skirtą mirusiųjų atminimui. Ji pradedama švęsti mėnesiu vėliau, sutampa su krikščioniškosiomis Vėlinėmis, kurios švenčiamos jau nuo Visų šventųjų, t. y. lapkričio 1 d. vakaro. Tačiau, kaip ir J. Dlugošo minima Perkūno šventė, trunka kelias savaites. Gali būti, kad M. Strijkovskis, kaip Žemaičių vyksupui M. Giedraičiui artimas žmogus (buvo jo pakeltas į kanauninkus), gyvendamas Varniuose pamėgino išsisklaidžiusius mirusiųjų pagerbimo papročius sujungti su krikščioniškosiomis Vėlinėmis.
J. Lasickis apie 1580 m. aprašė tuo pat metu spalio pabaigoje (pagal Grigaliaus kalendorių lapkričio mėnesio pradžioje), suvalius derlių, rengiamą aukojimą, vadinamą Ilgėmis. Remdamasis J. Laskausko (Laskovijaus), Žygimanto Augusto tarno, liudijimu, J. Lasickis teigė, kad Ilgės švenčiamos lapkričio 2 d., t. y. kitą dieną po Visų šventųjų, arba tą pačią dieną, kai žemaičiai iš savo krašto išvarė prūsus, kuriems jie buvo atiduoti kaip įkaitai. Tai beveik pažodžiui sutampa su A. Gvanjinio ir M. Strijkovskio aprašytais iškilmingais aukojimais ir vaišėmis dievų garbei, rengiamais nuėmus javus spalio pabaigoje.
Mirusiųjų paminėjimo J. Lasickis dar neišskiria, o šias apeigas sujungia su dievo Vaižganto pagerbimu: "Trečią dieną po Ilgi (lapkričio 5 d.) merginos garbina dievą Waizganthos, kad iš jo malonės turėtų pakankamai linų ir kanapių. Pati aukščiausia mergina, prisipylusi į sterblę paplotėlių, vadinamų sykies, stovėdama viena koja ant kėdės, o kairę iškėlusi aukštyn, laiko joje arba liepos, arba guobos plačią žievę (iš jos jie sau net apavą pinasi), dešinėje ranjoje turėdama alaus ąsotį, šitaip kalba: Waizganthos deuaite auging mani linus teip ilgies, ik mani, nie duok mumis nogus eithi <...> Po to išgeria ąsotį (mat, ir moterys mėgsta gerti!) ir, vėl jį pripylusi, išlieja ant žemės dievui: paplotėlius taip pat išmeta iš sterblės, kad dievukai, jeigu yra kokie kartu su Waizganthos, galėtų pavalgyti. Jeigu po to ji tvirtai stovi, širdy visi tiki, jog kitais metais bus puikus linų derlius. O jeigu nugriūva ir kita koja atsispiria, kyla abejonė dėl būsimo derliaus. Kaip jie tiki, taip ir būna. Per šias šventes (per iškilmingą aukojimą nuėmus derlių) jie kviečia numirėlius iš kapų į pirtis vaišėms. Kiek pakviečia, tiek kėdžių tam tikslui pastatytoje lūšnoje sustato, tiek rankšluosčių, marškinių patiesia, o stalą apkrauna valgiais, gėralais. Po to, sugrįžę į savo pirkias, tris dienas geria, o visus apdarus aplaistę palieka kapuose. Pagaliau mojuodami atsisveikina su savųjų vėlėmis. O tuo tarpu visa tai nusineša miškų kirtėjai."
Mirusieji būdavo prisimenami ir per skerstuves, kurias J. Lasickis vadino dešrų kimšimo švente. Į ją dievas Ezagulis šitaip kviečiamas: „Vielona velos ateik musmup und stala“. „Ateik, – sako, – pavalgyti drauge su mumis dešrų su mirusiais“. Iš to galima spręsti, jog mirusieji rudenį prisimenami suvalius derlių, ypač per linų ir kanapių dievo Vaižganto šventę, per kitas su padėka susijusias šventes.
Senieji mirusiųjų paminėjimai išsilaikė gan ilgai. Dar ir 1718 m. ataskaitoje I. Ostrovskis rašė, jog „...buvo darbuojamasi, kad būtų pašalintas įsisenėjęs prietaras, vadinamas 'Kielimey Stalu', t. y. 'Stalų iškilmės'. Gautos iš senosios pagonybės, jos nesikeisdamos laikosi ligi šiol kai kuriose vietose tarp krikščioniškos liaudies: kai nustatytu metų laiku skaniau vaišina savo pilvą, drauge valgomu maistu vaišina demoną. Tokiu būdu jie maitina ir mirusiųjų vėles. Dargi net nuo seno priimta malda jie pakviečia vėles į puotą. Demoną ir nekviestą jie peni, bet kokiose vaišėse pirmąjį kąsnį mesdami po stalu ar ant stalo, taip pat išpildami ir pirmąjį gurkšnį iš kievienos taurės...“.
Taigi, visi senieji autoriai, išskyrus M. Strijkovskį, Ilgėmis vadino rudenines padėkos už derlių šventes. Skirtingai nuo savo amžininkų, kurie šias šventes dar aprašė kaip Perkūno pagerbimą, M. Strijkovskis jas aptaria atskirai, visiškai nepaminėdamas Ilgių pavadinimo. D. Poška, remdamasis tuo, jog pagonys romėnai, pjaudami javus, atlikdavo tam tikras apeigas, samprotavo, kad „ir pas mus, Lietuvoje ir Žemaičiuose, buvo pavasario ir rudens šventės su įvairiomis ceremonijomis, panašiomis į romėnų, kurios vadinosi Ilgės“. Ilgėmis pavadintą mirusiųjų šventę išpopuliarino S. Daukantas, kildindamas ją iš „mirusiųjų ilgėjimosi“. Jis pirmasis pradeda šią šventę vadinti ir Vėlių diena.
Ažinkos
P. Dundulienė aprašė gervėtiškių spalio mėnesį švestą derliaus šventę Ažinkas. Ta proga ūkininkai pjaudavo kokį nors gyvulį ar paukštį, gamindavo įvairius valgius. Rimdžiūnų kaime vakare, prieš valgį, šeimininkas visų pirma nuliedavo į pastalę kiekvienos sriubos po tris šaukštus vėlėms. Paskui supjaustydavo mėsą, uždegdavo žvakę, ir visi melsdamiesi ją perduodavo iš rankų į rankas, kol žvakė tris kartus apeidavo stalą ir grįždavo pas šeimininką. Rytą būdavo pridedama į kraitelę duonos, pyrago, mėsos ir kitokių valgių. Kraitelę nešdavo neturtingiesiems, kad šie pasimelstų už mirusiuosius. Kai kas nešdavo padalyti maisto elgetoms, sėdintiems prie bažnyčios.
Paul Ricœur
thumb|Polis Rikioras
Polis Rikioras (, 1913 m. vasario 27 d. – 2005 m. gegužės 20 d.) – prancūzų filosofas, derinęs fenomenologiją su hermeneutika.
Kalba ir rašytinė kalba
Šnekėdami mes, pasak Rikioro, esame prikaustyti prie dabartinių aplinkybių, mes čia ir dabar. Šnekėtojas klausytojui gali daryti įtaką ir klausytojas nebūtinai supras apie ką yra kalbama, bet tą priims.
Užrašytame kūrinyje lieka tik tekstas ir svarbu tampa ką tekstas sako savo skaitytojui.
Be to skaitydamas žmogus tai daro vienas ir neblaškomas. Jo visai kitas susikaupimas nei gyvoje kalboje
Dėl šių teksto ypatybių tekstas visuomet yra dialogas. Jis visuomet lieka atviras interpretacijai ir niekuomet negali turėti galutinės vienos prasmės.
Sintetazė
Sintetazė - fermentas, katalizuojantis sintezės (kondensacijos) reakciją ir naudojantys ATP, GTP ar kitų nukleozidtrifosfatų molekules kaip energijos šaltinį.
Sintetazės priskiriamos platesnei ligazių grupei. Skiriasi nuo sintazių, kadangi šios nenaudoja ATP kaip energijos šaltinio ir priskiriamos liazėms.
Synthetase
Penktasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulkas
Penktasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulkas – Lietuvos kariuomenės karinis dalinys, veikęs 1919–1940 m., dislokuotas Kaune, Aukštojoje Panemunėje.
Istorija
Pulką 1919 m. kovo 2 d. krašto apsaugos ministro įsakymu Kaune organizavo Kauno komendantūros karininkas Kazys Škirpa. Iš pradžių jis vadinosi atskiras Kauno batalionas. Iš Kauno komendantūros buvo išskirtos 5-oji ir 6-oji pėstininkų kuopos bei 2-asis husarų eskadronas. Pėstininkų kuopos tapo 1-ąją ir 2-ąją kuopomis, prie kurių netrukus prisijungė nauji savanoriai. Kovo 23 d. atvyko 20 kareivių iš Kauno miesto komendantūros mokomosios komandos ir 16 kareivių iš grenadierių komandos. Kovo 28 d. prisijungė Kauno mokomosios komandos 1-osios ir 4-osios kuopos kariai ir keletas savanorių kulkosvaidininkų iš Vilniaus. Naujai atvykusios 1-oji kuopa pervadinta 1-ąja kuopa, 4-oji – 2-ąja kuopa, o iki tol buvusios 1-oji kuopa pervadinama 3-ąja kuopa, 2-oji kuopa – 4-ąja. 1919 m. birželio 20 d. Vyriausiojo karo vado įsakymų Nr.12 batalionas pavadintas Vilniaus batalionu. 1919 m. lapkričio 10 d. Vyriausiojo Kariuomenės vado įsakymu Vilniaus batalionas pervadintas 5-uoju pėstininkų pulku. Iš esančių kuopų bei iš Seinų atvykusios vienos komendantūros kuopos suformuoti I ir II batalionai. III batalionas 1920 m. sausio mėnesį suformuotas iš Pasvalio komendantūros ir iš Telšių apskrityje pašauktų naujokų. 1920 m. vasario 7 d. įsakymu Lietuvos kariuomenei Nr.239 Penktajam pėstininkų pulkui suteiktas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Kęstučio vardas.
Kriauklė (ežeras)
Kriauklė – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 1,5 km į vakarus nuo Magūnų. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,98 km, plotis – iki 0,32 km. Altitudė 123 m. Kranto linija vingiuota, iš pietų yra įsiterpęs platus pusiasalis. Krantai aukšti, miškingi. Pietryčiuose išteka upelis link Didėškos ežero (Neries upės baseinas).
Šalia įsikūręs Čerėnų kaimas.
Didysis barjerinis rifas
thumb|250px|Dalies Didžiojo barjerinio rifo vaizdas iš kosmoso. Didysis barjerinis rifas Australijoje – didžiausias pasaulyje koralinis rifas. Jo ilgis yra daugiau kaip 2000 km.
Rifas yra palei šiaurinės Australijos krantus nuo Kvynslendo iki Papua Naujosios Gvinėjos įlankos. Didysis barjerinis rifas nėra vientisas, skirtingose vietose nuo krantų nutolęs nuo 15 iki 200 km ir užima daugiau kaip 200 000 km², jį galima pamatyti net iš kosmoso. Pagrindinė rifo dalis jungia daugiau kaip 2100 pavienių rifų, apsuptų beveik 540 barjerų, sudarančių pakrantės salas. Vidurinėje dalyje rifai labiau išsibarstę, šiaurėje ir pietuose – vienas šalia kito. Tarp Didžiojo barjerinio rifo ir pakrantės yra lagūna. Čia mažai kur yra giliau nei 100 m., dugną dengia drumstas sluoksnis.
1981 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Susidarymas
Didysis barjerinis rifas pradėjo kurtis dar prieš 18 mln. metų. Barjeriniai rifai yra kolonijinių koralų statiniai. Jie sudaryti iš tūkstančių polipų. Šie sluoksnis po sluoksnio tvirtai gula vienas ant kito, sudarydami kalkių skeletus. Jie susijungia su kaimyniniais polipais, taip sutvirtindami rifą. Jį dar sutvirtina ir kalkiniai dumbliai, gaminantys kalkes, taip pat kiti dumbliai, gaminantys kitą, pamatą sutvirtinančią medžiagą. Polipų dauginimosi metu rifai plečiasi.