cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Servomechanizmai
thumb|right|200px|Primityvaus servomechanizmo pavyzdys: 1. [[Elektros pavara
2. Potenciometras
Šaka (Vašuoka)
Prie upelio įsikūrusios gyvenvietės: Meiluškiai, Pasausiai, Surdegis.
Servomechanizmai
3. Reduktorius
4. Vykdantysis mechanizmas ]] Servomechanizmas – elektros pavara, valdoma neigiamo grįžtamojo ryšio pagalba, leidžiančio kontroliuoti pavaros judėjimo parametrus, kaip greitis, pozicija ir navigacija. Pagrindinis servomechanizmo bruožas: jį sudaro jutikliai, reaguojantys į greičio, pozicijos, fizikinio poveikio pokyčius, ir valdymo blokas, priimantis signalus iš jutiklių bei operatoriaus, iš esmės servomechanizmą galima laikyti automatizuota valdymo sistema, gebančia autonomiškai palaikyti reikiamus parametrus, esant kintantiems išoriniams poveikiams ir trikdžiams.
Šaka (Vašuoka)
Upėvardis kilęs nuo žodžio šaka („upės atsišakojimas, medžio vainiko dalis“).
Servomechanizmai
Sandara
Servomechanizmą sudaro šios pagrindinės dalys:
Rūšys
Servomechanizmų rūšys, pagal judėjimo pobūdį:
Pagal veikimo principą:
Pagal grįžtamojo ryšio sistemą:
Taikymas
Servovarikliai plačiai taikomi pramonėje, pavyzdžiui, metalurgijoje, CNC staklėse, detalių presavime, lokomotyvų gamyboje, taip pat servomechanizmai naudojami įvairių vožtuvų, jungiklių valdyme. Naujausios kartos servomechanizmai efektyvūs energijos tausojimo atžvilgiu, jie galingi ir suvaldomi, keičiant jų greitį, pagreitį ir sukimosi momentą. Servovarikliai naudojami, kaip alternatyva žingsniniams varikliams, tačiau dėka grįžtamojo ryšio sistemos, servomechanizmai gali atlikti užduotis, reikalaujančias didelio tikslumo, efektyviau negu žingsniniai varikliai.
Europos Iššūkio taurės 2008–2009 m. sezonas
2008-2009 m. Europos Iššūkio taurės sezonas – šeštasis trečiojo pagal stiprumą Europos vyrų klubinio krepšinio turnyro sezonas. Tai pirmasis sezonas su nauju turnyro pavadinimu, kuris iki šio sezono buvo FIBA Europos taurė.
Pirmosios sezono atidarymo rungtynės įvyko 2008 m. spalio 14 dieną, o pats čempionatas vyko iki balandžio 24 dienos, kuomet finišavo Finalinio ketverto varžybomis Bolonijoje.
Turnyro sistema
Kaip ir praeitame sezone, varžybos prasidėjo atrankos turnyru, tačiau šį sezoną pasitiko ir naujovė – ekipos, iškritusios iš analogiško ULEB Europos taurės atrankos turnyro patenka tiesiai į grupių etapą. Jame iš viso dalyvauja 32 klubai, suskirstyti į 8 grupes po 4 komandas. Iš kiekvienos grupės į tolimesnį Top16 etapą patenka po 2 stipriausias grupių komandas, kurios vėlgi suformuoja 4 grupes po 4 ekipas. Po dvi stipriausias šių grupių komandas keliauja į ketvirtfinalį, kuriame atrintamųjų varžybų principu iki dviejų pergalių susirungia dėl patekimo į Finalinio ketverto varžybas, kurios vyks balandžio 24-26 dienomis.
Ketvirtfinaliai
Ketvirtfinalių etapas prasidėjo 2009 kovo 24 dieną, o baigėsi balandžio 10 d.
Finalinis ketvertas
Finalinio ketverto (pusfinalių, finalo, rungtynių dėl 3-čiosios vietos) etapas prasidėjo 2009 m. balandžio 22 d., o baigėsi 2009 m. balandžio 24 dieną.
Nereidės
Nereidės – mėlynplaukės jūros nimfos graikų mitologijoje, Nerėjo ir Doridės penkiasdešimt dukterų. Nereidžių vardai reiškia jūros nepastovumą, gelmę, veržlumą ir aikštingumą. Jos dažnai lydėdavo Poseidoną, padėdavo jūreiviams, kovojantiems su audromis. Siejamos su Viduržemio jūra. Pačios žymiausios nereidės: Tetidė, Pelėjo žmona ir Achilo motina, ir Amfitritė, Poseidono žmona.
Nereidės
Nereidžių sąrašas, kuriame išvardintos daugiau nei 50 nereidžių, kadangi sudarytas pagal įvairius autorius: Apolodorą, Hesiodą, Homerą ir Higiną.
Gandriniai
Gandriniai (Ciconiidae) – gandrinių paukščių (Ciconiiformes) būrio vienintelė šeima.
thumb|right|250px|[[Afrikinis gandrėnas (Mycteria ibis) Kriugerio nacionaliniame parke (Pietų Afrikos Respublika)]] thumb|right|250px|[[Afrikinis kiaurasnapis gandras (Anastomus lamelligerus) Pietų Afrikos Respublikos Kriugerio Nacionaliniame Parke]] thumb|right|250px|[[Baltasis gandras (Ciconia ciconia) Smotryčiaus kanjone (Chmelnyckio sritis, Podolė, Ukraina)]] thumb|right|250px|[[Afrikinis balnasnapis|Afrikinis gandras (Ephippiorhynchus senegalensis) Okavango deltoje (Botsvana)]] thumb|right|250px|[[Žabiru (Jabiru mycteria) Pantanalio šlapynėje pasigavęs amerikinę suaugtažiaunę (Synbranchus marmoratus)]] thumb|right|250px|[[Afrikinis marabu (Leptoptilos crumenifer) Kriugerio nacionaliniame parke (Pietų Afrikos Respublika)]]
Paplitimas
Gausiausia gandrinių rūšių įvairovė yra atogrąžose, o gyvenantys vidutinių platumų klimato juostose prieš šaltąjį sezoną migruoja į šiltesnius kraštus.
Buveinės
Beveik visos gandrinių rūšys dažniausiai laikosi netoli vandens telkinių, pelkėtose vietovėse, užliejamose pievose, arba kaip kad baltieji gandrai (Ciconia ciconia) arčiau žmonių prie sodybų. Afrikiniai marabu (Leptoptilos crumenifer) ir baltapilviai gandrai (Ciconia abdimii) atvirose pievose ir savanose.
Mažiau tipiškos buveinės yra tankūs vidutinio platumų klimato juostos miškai, kuriuose gyvena juodieji gandrai (Ciconia nigra), arba atogrąžų miškai, kurių Pietryčių Azijoje ieško rytiniai gandrai (Ciconia stormi). Paprastai jie vengia jūrinių buveinių, išskyrus javinius marabų (Leptoptilos javanicus), balkšvuosius gandrėnus (Mycteria cinerea) ir amerikinius gandrėnus (Mycteria americana), kurie maitinasi mangrovėse, lagūnose ir upių žiočių dumblynuose. Kai kurios rūšys, ypač baltakakliai gandrai (Ciconia episcopus), azijiniai gandrai (Ephippiorhynchus asiaticus), indiniai kiaurasnapiai gandrai (Anastomus oscitans) ir javiniai marabu (Leptoptilos javanicus) Pietų Azijoje prisitaikė prie žmonių labai pakeistų buveinių, kad galėtų maitintis, veistis arba ir maitintis, ir veistis. Jei nėra persekiojimo, kelios rūšys veisiasi netoli žmonių, o tokios rūšys, kaip afrikiniai marabų (Leptoptilos crumenifer), indiniai marabų (Leptoptilos dubius) ir baltieji gandrai (Ciconia ciconia), maitinasi sąvartynuose.
Išvaizda
Tai ilgo kaklo ir ilgo, tiesaus stipraus snapo paukščiai. Ant galvos būna neplunksnuotų odos plotų. Kojos ilgos, tarp priekinių pirštų pamatinėje dalyje yra trumpa plaukiojamoji plėvelė, užpakalinis pirštas gerai išlavėjęs, remiasi į žemę.
Tarp gandrinių lyčių yra tam tikras nežymus lytinis dimorfizmas, kaip kad patinų ir patelių dydžio skirtumai, kuomet kai kurių rūšių patinai yra iki 15 % didesni už pateles (pvz., afrikinių gandrų (Ephippiorhynchus senegalensis) patinai), tačiau išvaizda gandriniai beveik nesiskiria.
Geri skrajūnai. Skrenda ištiesę kaklą ir toli į užpakalį atkišę kojas.
Gandriniai yra gana stambūs ir stambūs paukščiai. Stambiausia rūšis yra afrikinis marabu (Leptoptilos crumenifer). Jo svoris iki 8,9 kg, ūgis 150 cm, skersmuo tarp išskleistų abiejų sparnų galų 260 cm, bet „Fisher and Peterson“ skelbia, kad skersmuo tarp išskleistų abiejų sparnų galų yra apie 370 cm , o tai yra didžiausias abiejų išskėstų sparnų skersmuo tarp visų šiuo metu egzistuojančių paukščių rūšių. Afrikinis gandras (Ephippiorhynchus senegalensis) yra aukščiausia gandrų rūšis, kurios atstovai užauga apie 150 cm ūgio. Smulkiausia rūšis - baltapilvis gandras (Ciconia abdimii), kuris yra iki 75 cm ūgio ir iki 1,3 kg svorio.
Elgsena
Neturi balso stygų, tad dažnai bendrauja kalendami snapu.
Jų lizdai dažnai būna labai dideli ir gali būti naudojami daugelį metų. Yra žinoma, kad kai kurių lizdų skersmuo siekia daugiau kaip 2 metrus, o gylis - apie 3 metrus. Anksčiau buvo manyta, kad visi gandriniai yra monogamiški, tačiau tai tik iš dalies tiesa. Kai kurios rūšys po migracijos gali keisti partnerius, ir gali migruoti ir be partnerio.
Gandriniai, priklausomai nuo genties ar rūšies, peri įvairiai - nuo atsiskyrusių porų, laisvų perėjimo draugijų ir iki didesnių kolonijų. Žabiru (Jabiru), margieji gandrai (Ephippiorhynchus) ir kelios tikrųjų gandrų (Ciconia) rūšys peri visiškai pavieniui. Tuo tarpu gandrėnai (Mycteria), baltapilviai gandrai (Ciconia abdimii), kiaurasnapiai gandrai (Anastomus), marabu (Leptoptilos) veisiasi kolonijomis, kurių skaičius gali svyruoti nuo keleto iki tūkstančių porų. Daugelis gandrinių peri kolonijose kartu su kitais vandens paukščiais, tarp kurių su kitų rūšių gandriniais, taip pat garniais (Ardeidae), pelikanais (Pelecanus), kormoranais (Phalacrocoracidae) ir ibiais (Threskiornithinae). Baltieji (Ciconia ciconia), kininiai (Ciconia boyciana) ir Pietų Amerikos (Ciconia maguari) gandrai sudaro laisvas kolonijas, tai yra peri lizduose, kurie yra kitų tos pačios rūšies paukščių regėjimo ribose, tačiau tarpusavyje mažai susiję. Jie taip pat gali sukti lizdus pavieniui. Priežastys, dėl kurių jie renkasi lizdus kartu ar atskirai, nėra žinomos.
Gandrinių rūšių klasifikacija
Tarptautinė ornitologų sąjunga pasaulio paukščių klasifikacijos v12.2 versijoje gandrinių (Ciconiidae) šeimoje išskiria 6 gentis ir 19 rūšių (sąrašas su porūšiais žemiau): Gentis: Mycteria Linnaeus, 1758 - Gandrėnai Gentis: Anastomus Bonnaterre, 1791 - Kiaurasnapiai gandrai Gentis: Ciconia Brisson, 1760 - Tikrieji gandrai Gentis: Ephippiorhynchus Bonaparte, 1855 - Margieji gandrai Gentis: Jabiru Hellmayr, 1906 - Žabiru Gentis: Leptoptilos Lesson, RP, 1831 - Marabu
299 m.
299 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Hayao Miyazaki
Hajao Mijadzakis (g. 1941  m. sausio 5 d. Tokijuje, Japonijoje) – įžymus daugybės animacinių pilnametražių filmų režisierius, vienas iš animacijos studijos „Studio Ghibli“ įkūrėjų.
Vakaruose šis režisierius išgarsėjo 1997 metais animacijos studijai „Miramax“ parodžius jo animacinį filmą „Princesė Mononokė“. Maždaug tuo metu jo filmai sulaukė komercinės sėkmės Japonijoje ir Rytų Azijoje. 2001-aisiais jo filmas „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“ (Spirited away) tapo pelningiausiu visų laikų filmu Japonijoje ir pirmuoju anime filmu, pelniusiu Oskarą.
Mijadzaki filmai vienijami tokių bendrų temų, kaip žmonijos santykis su gamta ir technologijomis, iškylančios dilemos vadovaujantis pacifistiniais principais. Pagrindiniai jo filmų herojai stiprūs, merginos nepriklausomos, siužetuose pasirodantys gyventojai turi moralines vertybes, yra ambicingi ir tesintys pažadus bei siekiantys užsibrėžtų tikslų.
Marimpolio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gudžiūnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Margininkų apylinkės.
Hayao Miyazaki
Dėl finansinės Mijadzaki filmų sėkmės jis imtas lyginti su Vakarų animatoriais, Voltu Disnėjumi ir Niku Parku. 2006-aisiais žurnalas „TIME“ paskelbė Mijadzaki vienu įtakingiausiu azijiečiu per 60 metų. Mijadzaki kurti pilnametražiai filmai „Nausikaja iš Vėjų slėnio“ (Nausicaä of the Valey of the Wind, 1984 m.), „Dangaus pilis Laputa“ (Castle in the Sky, 1986 m.), „Mano kaimynas Totoro“ (My neighbor Totoro, 1988 m.) ir „Kikės siuntų tarnyba“ (Kiki‘s Delivery Service, 1989 m.) pelnė anime ir pramogų žurnalo „Animage“ didžiuosius prizus.
Ankstyvasis gyvenimas
Mijadzakis gimė Bunkijo seniūnijoje (Tokijas) ir buvo antrasis iš keturių brolių. Per Antrąjį pasaulinį karą Mijadzaki tėvas Kacudži vadovavo lėktuvų gamybos įmonei, kurią įkūrė jo brolis (Mijadzaki dėdė). Tuo laikotarpiu Mijadzaki mokėsi piešti lėktuvus ir taip išsivystė jo visą gyvenimą jais trunkantis susižavėjimas, kuris atsiskleidė ir jo animaciniuose filmuose.
Jo motina buvo nepasotinama skaitytoja, nuolat abejojusi dėl visuomenės priimtų normų. Mijadzaki prisipažino, kad polinkį į abejones ir skepticizmą paveldėjo būtent iš motinos. Nuo 1947 iki 1955 metų ji buvo gydoma nuo tuberkuliozės, tad Mijadzaki šeimai dažnai teko persikraustyti. Šis ir kiti išgyvenimai atsispindi jo darbuose, kaip, pvz., filme „Mano kaimynas Totoro“ vaizduojama šeima, kurioje motina serga labai panašiai, kaip ir Mijadzakio motina.
Lankydamas Totojamos vidurinę mokyklą, Mijadzakis pamatė filmą „Baltosios gyvatės pasaka“ (Hakujaden), kuris apibūdinamas kaip pirmasis japoniškas pilnametražis spalvotas filmas. Nuo to laiko jis ėmė domėtis animacija, nors anksčiau jis norėjo tapti manga komiksų rašytoju. Jis neturėjo didelio vargo piešiant lėktuvus ar tankus, tačiau jam ypač nesisekė piešti žmones. Todėl, kad galėtų tapti animatoriumi, Mijadzakis ėmė mokytis piešti žmonių figūras. Tokių žymių dailininkų, kaip Osamu Tezuka, kūryba įtakojo jo ankstyvuosius kūrinius. Sulaukęs dėl to priekaištų, jis ėmė vystyti savo paties stilių, bet tą padaryti buvo nelengva iki kol jis pradėjo studijuoti animaciją.
Baigęs vidurinę mokyklą Mijadzakis įstojo į Gakušiuin universitetą, kur 1963 m. gavo politikos ir ekonomikos mokslų baigimo diplomus. Studijuodamas universitete jis buvo „Vaikiškos literatūros nagrinėtojų klubo“ narys, kas, anot paties Mijadzakio, buvo „artimiausia komiksams tomis dienomis“.
Karjera
1963 m. balandį Mijadzakis gavo darbą „Toei Animation“ studijoje. Dirbdamas antraeiliu dailininku animaciniame filme „Sarginis šuo Bow Wow“ (Watchdog Bow Wow) greitai tapo asmeniniu „Toei Animation“ direktoriaus sekretoriumi.
2013 m. pasirodė pagal Mijadzakio manga komiksus sukurtas ir jo paties režisuotas filmas „Vėjas kyla“, kuriame pasakojama Džiro Horikošio, Antrojo pasaulinio karo laikų naikintuvo Mitsubishi A6M Zero dizainerio, istorija. Tų pačių metų rugsėjo 1 d. keletas Japonijos televizijos tinklų, įskaitant NHK, pranešė Venecijos kino festivalio metu studijos „Ghibli“ prezidento Kodži Hošino pareiškimą, jog Mijadzakis traukiasi iš pilnametražių animacinių filmų kūrybos. Rugsėjo 6 d. Tokijuje pranešimo spaudai metu Mijadzakis tai patvirtino, teigdamas, kad „Vėjas kyla“ yra jo paskutinis filmas. Mijadzakis ketina siekti naujų tikslų, tokių kaip veikla „Studio Ghibli“ muziejuje. Studijos prodiuseris Tošijo Sudzukis atskleidė, kad Mijadzakis ir toliau kurs komiksus ir šiuo metu dirba prie serijomis leisti ketinamo kūrinio apie samurajus. Kolega animatorius Isao Takahata bei vėliau ir T. Sudzukis viešai pareiškė, kad, jų manymu, Mijadzakis gali dar pergalvoti savo sprendimą, mat tokių pasitraukimo pareikšimų jau buvo ne vienas (tiesą sakant jau šeši).
Asmeninis gyvenimas
1965 m. lapkritį Mijadzakis vedė savo bendradarbę animatorę Akemi Otą ir susilaukė dviejų sūnų: Goro ir Keisukės. Goro tapo animatoriumi ir kino filmų kūrėju, o Keisukė piešia ant medžio – jis palaipsniui sukūrė „Ghibli“ muziejų ir jame atidarė graviruoto medžio parodą pagal filmą „Širdies šnabždesys“ (Whisper of a Heart).
Mijadzakio atsidavimas darbui, kaip dažnai spaudoje teigta, neigiamai paveikė jo santykius su Goro. Jis yra pareiškęs, jog nenori sukurti animatorių dinastijos, ir kad jo sūnus turi užsitarnauti vardą pats. Nepaisant to, pastaruoju metu jis palaikė sūnų jo kūryboje, kartu su juo parašydamas scenarijų filmui „Nuo Aguonų kalvos viršūnės“ ir prisideda sūnaus trečiojo filmo istorijos kūrime.
Filmografija
thumb|right|200px|Mijadzakis 2009 m. [[San Diego Comic-Con International renginyje]]
S.Oliver
„s.Oliver“ – tarptautinis drabužių parduotuvių tinklas, įkurtas 1969 m., Viurcburge, Vokietijoje. Daugiausiai „s.Oliver“ parduotuvių įsikūrę vakarų ir rytų Europoje. 2012 m. pajamos siekė 1,53 mlrd. eurų.
Istorija
1969 m. atidaryta pirmoji 25 m² dydžio butiko tipo parduotuvė Viurcburge, Vokietijoje. Iš pradžių kompanijos pavadinimas buvo „Sir Oliver“, vardas į „s.Oliver“ buvo pakeistas 1978 m. Pirmoji drabužių parduotuvė tame pačiame mieste atidaryta 1985 m. Kiek vėliau, 1987 m., kompanija įsigijo įmonę „Chicago Jeansmode“, kurią iškart pervadino ir sukūrė prekės ženklą „Knockout“, o 1993 m. pristatytas „Chaloc“, o 1994 m. – ir „QS“ prekės ženklas. 1995 m. bendrovė pertvarkoma, pradedama labiau koncentruotis į pačią kompaniją, pristatomas vyriškų, o 1996 m. ir moteriškų prekių ženklas „s.Oliver“.
1997 m. pristatoma 12 kolekcijų per metus, įgyjamos pirmos „s.Oliver“ prekės ženklo licencijos, 1999 m. pradedama aktyvi plėtra. 2001 m. kompanija įsigijo teises į moteriškų drabužių prekės ženklą „comma“. 2002 m. toliau dirbama prie „comma“; pristatomi „s.Oliver“ ženklo kvepalai. 2003 m. tinklas žengia į Austriją, Šveicariją bei Beniliukso šalis. 2004 m. atidaroma internetinė parduotuvė „www.soliver.de“. Išleidžiama „comma“ prekės ženklu pažymėtos aksesuarų bei kvepalų linijos. Hamburge atidaroma itin didelė (1500 m²) „s.Oliver“ parduotuvė, pristatoma „QS Style“ ženklo prekės, skirtos vyrams; per naują pristatomos ir moterų kolekcijos.
2008 m. kompanijos pajamos perkopia vieną milijardą eurų; kompanijos centrinė būstinė persikelia į naujas patalpas. Didelio formato parduotuvės atidaromos Antverpene, Belgijoje bei Delyje, Indijoje. 2009 m. „s.Oliver“ švenčia 40 metų jubiliejų. Atidaroma dar daugiau didelio formato parduotuvių Vokietijoje; pristatomos drabužių linijos, skirtos apkūniems žmonėms. 2010 m. kompanija pradeda investuoti į įvairias sporto komandas. Atidaromos pirmos aksesuarų parduotuvės. Atidaro savo internetinį muzikos kanalą. 2011 m. toliau remia ir investuoja į sporto komandas. 2012 m. „s.Oliver“ pradeda muzikinė kompaniją „Festival of Colors“, organizuoja tarptautinį konkursą.
Parduotuvės
„s.Oliver“ turi 378 parduotuves, priklausančias pačiai kompanijai, taip par 351-ą parduotuvę, valdomą kompanijos partnerių. Bendrovė taip pat teigia, jog „s.Oliver“ prekių galima įsigyti ir kitose 3047 parduotuvėse. Pardavimai iš užsienio valstybių sudaro 27 % visų kompanijos pajamų. 2012 m. pajamos siekė 1,53 mlrd. eurų; kompanijos pardavimai nuo pat jos įkūrimo tik didėja. 2007 m. pajamos sudarė 1,05 mlrd., 2000 m. – 614 mln., o 1995 m. – 245 mln. eurų.
Daugiausiai „s.Oliver“ parduotuvių įsikūrę vakarų ir rytų Europoje. Svarbiausios rinkos šalys – Vokietija, Slovėnija, Vengrija, Kroatija, Lenkija, Čekija, Slovakija, Slovėnija ir Beniliukso šalys, kurios visos turi atskiras pardavimus valdančias įmones. Parduotuvės veikia keliolikoje šalių Europoje, taip pat ir Azijoje, įskaitant Indiją, Mongoliją, Indoneziją.
Antanas Mejeris
Antanas Mejeris (1908 m. birželio 7 d. Vainagiai, Kurtuvėnų valsčius – 1979 m. lapkričio 7 d. Trakų Vokė) – Lietuvos agronomas dirvožemininkas, žemės ūkio mokslų kandidatas.
Biografija
1934 m. Dotnuvoje baigė žemės ūkio akademiją. 1964 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1934-1946 m. mokytojavo žemės ūkio mokyklose. 1946-1952 m. Žemės ūkio instituto, 1952-1956 m. – Žemdirbystės ir dirvožemio instituto, 1956-1972 m. – Žemdirbystės instituto Vokės filialo mokslo darbuotojas, 1965-1972 m. Dirvožemio skyriaus vedėjas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – dirvožemių klasifikavimas ir kartografavimas. Su kitais 1962 m. ir 1970 m. sudarė Lietuvos dirvožemių žemėlapius.
Radzionkuvas
Radzionkuvas – miestas pietų Lenkijoje, netoli Katovicų.
Istorija
Minimas nuo 1326 m. XIX a. pabaigoje įkurta angliakasybos įmonė.
Dražen Anzulović
Draženas Anzulovičius (g. 1967 m. gegužės 7 d. Zagrebe) – Kroatijos krepšinio treneris.
2010 m. spalio 8 d. buvo atleistas iš Vilniaus "Lietuvos ryto" klubo Dėl blogų rezultatų atleistas. 2010 m. gruodžio 30 d. pasirašė 2,5 m. metų kontraktą su Zagrebo "Cibona".
Ajubidai
Raida
Dinastiją įkūrė Saladinas. Ajubidų šeima, valdant broliams Ajubui ir Širkujui, tarnavo Zengidams kaip kariai, kol juos nuvertė Saladinas, Ajubo sūnus. 1174 m., Saladinas po Nur al-Din mirties pasiskelbė sultonu. Po to jie pradėjo užkariavimus ir 1183 m. valdė Egiptą, Siriją, Šiaurės Mesopotamiją, Jemeną, Hidžazą, Šiaurės Afrikos krantą iki Tuniso. Didžioji dalis Jeruzalės karalystės atsidūrė Saladino rankose po pergalės Hatino mūšyje 1187 m., bet kryžiuočiai per kelerius metus atkovojo Palestinos pakrantę.
Per gana trumpą laiką Ajubidų teritorijos sustiprėjo ekonomiškai ir jo se vyko intensyvus intelektualinis gyvenimas. Šis laikotarpis pasižymėjo sunitų dominavimo stiprinimu statant daugybę medresių pagrindiniuose miestuose.
Administravimas
Be pagrindinės teritorijos Egipte, Ajubidų valdomos provincijos buvo skaidomos į 5 emyratus, valdomus šalutinių Ajubidų linijų:
Melanocitas
250px|thumb|Melanocitai odoje Melanocitas – specializuota ląstelė, sintetinanti odos, plaukų ir ragenos pigmentus. Žmogaus oda, plaukai, akies rainelė turi tam tikrą atspalvį, kurį lemia pigmentai eumelaninas ir feomelaninas. Melanocitai diferencijuoja iš ektodermos dar ankstyvoje embriogenezėje. Pigmentų kiekį ir santykį lemia genetiniai veiksniai bei aplinka. Akies rainelės atspalviui bei odos atspalviui turi įtakos ir kraujagyslių, kapiliarų tinklo pobūdis.
Melanocitai, tiekiantys pigmentus odai ir plaukams, yra lokalizuoti epidermio bazaliniame sluoksnyje, plauko maišelyje. Normalioje odoje maždaug kas dešimta epidermio bazalinio sluoksnio ląstelė yra melanocitas. Odos pigmentaciją lemia melanocitų aktyvumo lygis, bet ne jų kiekis ir/ar tankis odoje. Melanocitai turi dendritus, kurių pagalba teikia melaniną granulėmis 30-40 keratinocitų aplinkui save. Granulės perduodamos keliais būdais:
Tuo tarpu akies rainelėje pigmento perdavimas kitoms ląstelėms iš melanocito nevyksta.
Melanocitai citoplazmoje turi specializuotas organeles, melanosomas, kuriose vyksta melanino biosintezė. Kilmės ir formavimosi pobūdžiu melanosomos giminingos lizosomoms. Melanosomos kaip organelė su membrana reikalingos tam, kad apsaugotų ląstelę nuo stipriai oksiduojančių melanino prekursorių ir tarpinių sintezės produktų, kurie gali pažeisti lipidinę membraną. Melanosomų sudėtyje yra baltymų, reikalingų melanino saugojimui, bei fermentų, kurie atlieka ir reguliuoja melanino biosintezę. Šie baltymai pirmiausiai sintetinami šiurkščiajame endoplazminiame tinkle, po to keletas iš jų (daugiausia fermentai) keliauja į Goldžio kompleksą, kur yra glikozilinami ir tik tokiu atveju įgyja funkcionalią formą.
Melanosomos daugiausia gamina dvi melanino formas: rudai juodą eumelaniną ir geltonai raudoną feomelaniną, tačiau pavienė melanosoma geba gaminti tik vieną iš jų, priklausomai nuo to, kokį signalą gavo melanocitas besiformuojant konkrečiai melanosomai. Tiek eumelanino, tiek feomelanino gamybą turi įtakos melanocitus stimuliuojančio hormono (MSH) sąveikai su melakortino receptoriumi 1, dėl ko aktyvuojama proteinkinazė A. Taip pat UV spinduliuotė skatina melanosomų brendimą per SOS atsaką aktyvuojant jau minėtą baltymų kinazę A, p53, bazinį fibroblastų augimo faktorių (bFGF). Melanino sintezę skatina ir endotelinas-1, kurį išskiria keratinocitai. Dažnai nurodomos sąlygos, apsprendžiančios eumelanino sintezę, yra didelės cisteino ir glutationo koncentracijos. Ir atvirkščiai, esant mažoms šių junginių koncentracijoms sintetinamas feomelaninas. Bendru atveju, pasireiškiant genų produktų veiklai bei aplinkos poveikiui, stebima didelė plaukų, akies rainelės ir ypač odos atspalvio įvairovė.
Nimitz
Nimitz gali turėti šias reikšmes:
Bajoriškis
Bajoriškis – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Musninkų.
Saona
thumb|right|Salos paplūdimys Saona – tropinė sala Karibų jūroje, į pietus nuo Haičio salos pietrytinio kyšulio. Priklauso Dominikos Respublikos La Romanos provincijai. Tai vyriausybės saugomas draustinis ir dalis Rytų nacionalinio parko. Salos plotas siekia 110 km², ilgis 25 km, plotis 5 km, aukščiausia vieta – 35 m virš jūros lygio.
Saloje gyvena 300 žmonių. Vietiniai gyventojai tainai salą vadino Adamanay pavadinimu. Yra dvi gyvenvietės, Mano Juan – pietuose ir Catuano – vakariniame smaigalyje, kur taip pat yra ir karinė jūrų bazė.
Salos pakrantėse gausu smėlio seklumų, kuriose vandens lygis siekia vos keliasdešimt centimetrų. Dėl vaizdingų paplūdimių sala populiari tarp turistų. Taip pat čia filmuotos tokių filmų kaip „Karibų piratai: Juodojo perlo prakeiksmas“ (2003) scenos.
Istorija
Salą 1494 m., antrosios kelionės metu, atrado Kristupas Kolumbas. Jis salą pavadino Michele da Cuneo, savo draugo iš Savonos (Italija), garbei ir paskyrė jį pirmuoju salos gubernatoriumi.
thumb|center|700px|Saonos salos panorama
Žiemos saulėgrįža
thumb|300px|Degantis Saulės ratas [[Jolės šventės (žiemos saulėgrįžos) metu]] Žiemos saulėgrįža – diena einamuosiuose metuose, kuomet Saulė viršutinės kulminacijos metu pasiekia minimalų aukštį virš horizonto tarp visų einamųjų metų dienų (pavyzdžiui, Vilniuje tada Saulės aukštis virš horizonto yra apie 12 laipsnių ). Tą dieną Saulė, slinkdama ekliptika, atsiduria piečiausiame jos taške (Šiaurės pusrutulio žiemos saulėgrįža) arba šiauriausiame ekliptikos taške (Pietų pusrutulio žiemos saulėgrįža). Kadangi astronomai gali apskaičiuoti šio įvykio tikslų laiką, jie vartoja žiemos saulėgrįžos momento sąvoką.
Tai trumpiausios dienos ir ilgiausios nakties metuose diena. Šiaurės pusrutulyje XXI amžiuje, priklausomai nuo metų, žiemos saulėgrįža būna gruodžio 20 (amžiaus pabaigoje), 21 arba 22 d., pietų pusrutulyje XXI amžiuje ji būna birželio 20 arba 21 d.
Žiemos saulėgrįža reiškia virsmą į naują būseną, Saulės atgimimą, naujo gyvenimo pradžią daugelyje kultūrų ir pažymima įvairiomis šventėmis bei apeigomis. Paplitus krikščionybei, senosioms tradicijoms susipynus su naujomis, išsivystė Kalėdos; Japonijoje švenčiama Amaterasu, Kinijoje – Todži, Peru – Inti Raymi, senovės Graikijoje – Saturnalijos, Romoje – Sol Invictus, germanų tautose – Jolė, slavų, baltų tautose – Koleda.
Puštūnistanas
Puštūnistanas (PS پښتونستان) arba Pathanistanas – istorinis regionas Azijoje, Irano kalnyne. Apima vidurio Afganistaną ir šiaurės vakarų Pakistaną (Chaiberis-Pachtunchva, Federacijai pavaldūs genčių kraštai). Vyraujanti tauta yra puštūnai, kalbantys puštūnų kalba.
Puštūnistanas yra modernus regiono pavadinimas, o istoriškai regionas buvo žinomas kaip Zabulistanas, vėliau – Afganistanas. Kad atskirti nuo XX a. susikūrusios to paties pavadinimo valstybės, regionui pradėtas taikyti naujas pavadinimas.
Geografija
Regionas kalnuotas, pasižymi atšiauriu klimatu. Visos jo upės prasideda Hindukušo kalnagūbryje ir teka daugiausia pietų-pietvakarių kryptimi. Svarbiausios tarp jų yra Kabulas, Žobas, Tarnakas, Argandabas, Helmandas, Chašas, Farachas ir kt. Kalnai dalina kraštą į daugybę paskirų slėnių.
Viduramžiai
VII a. Puštūnistanas buvo prijungtas prie Kalifato, čia prasidėjo islamizacija. Tuo metu regioną arabai žinojo kaip Zabulistaną. Gana atšiaurus regionas greitai tapo vienu išsivadavimo iš arabų hegemonijos centrų, nors vietinė dinastija ir imperija čia nesusiformavo. Iš pradžių regioną užvaldė Chorasano Tachiridai, vėliau juos pakeitė Sistano Safaridai, o X a. – Baktrijos Samanidai. Tik 977 m. Gaznio mieste į valdžią atėjo pakankamai stipri dinastija, kuri sukūrė galingą Gaznevidų imperiją, viešpatavusią iki XI a. vidurio.
XI a. Puštunistaną trumpam nukariavo seldžiukai, o šių imperijai byrant, Puštūnistaną užvaldė Chorasano Guridai, vėliau viešpatavo Chorezmo Chorezmidai, mongolai Chulaguidai ir Timūridai. Šių svetimšalių hegemonijų laikais atšiaurus Puštūnistanas liko atskirtas nuo svarbiausių islamo centrų, čia menkiau vystėsi kultūra. Dėl to vietos gyventojai išlaikė vietinę puštunų kalbą, savitą etikos kodeksą puštunvali. Visuomenė organizavosi į partriarchalinius klanus ir gentis. Atskiri slėniai tapo savotiškomis gentinėmis valstybėlėmis. Kai kurioms vietos aristokratų giminėms (kaip, pvz., Kandaharo Argunams, Lodi ar Suri) pavyko paimti valdžią kituose regionuose – Sinde ir Delio sultonate.
Naujieji laikai
Nuo XVI a. II pusės Puštūnistanas priklausė Mogolų imperijai, valdomai iš Indijos. Čia buvo įkurtas atskiras administracinis vienetas (subahas) su centru Kabule. Valdant Mogolams prasidėjo ankstyvasis puštunų nacionalizmas, bendrosios tapatybės paieškos, o kartu ir išsivadavimo judėjimai. Vienas ankstyviausių poetų, skatinusių puštunų tautinį atgimimą buvo Chušalis Chanas iš Katakų genties.
XVII a. viduryje vakarinė subaho dalis su Kandaharu atiteko Irano Safavidų imperijai. Šiai žlugus ir Irane prasidėjus suirutei, Kandahare 1747 m. į valdžią atėjo puštūniška Duranių dinastija, kilusi iš Kandaharo vietininkų. Duraniai greitai pradėjo konsolidaciją etniniu pagrindu, konsoliduodami puštunų gentis į vientisą valstybę. Netrukus jie pradėjo ekspansiją už Puštūnistano ribų, trumpam sukurdami didžiulę imperiją.
Nusilpus Duraniams imperija subyrėjo bet 1837 m. buvo atkurta naujos – Barakzajų – dinastijos. 1893 m. sutartimi su Britų imperija, Puštunistanas buvo padalintas, niubrėžiant taip vadinamąją Diurando liniją. Rytinė dalis buvo prijungta prie Britų Indijos (kaip Šiaurės vakarų pasienio agencija), o vakarinė liko Afganistanui. Kuomet 1947 m. buvo sprendžiamas Britų Indijos likimas, britams priklausiusios puštunų teritorijos išreiškė siekį atsiskirti, tačiau jiems buvo leista tik pasirinkti priklausomybę Indijai arba Pakistanui. Galiausiai ši Puštunistano dalis liko Pakistanui, kultūrinio regiono padalinimą išlaikant.
Nors Pakistane gyvenančių puštunų kiekis yra didesnis nei Afganistane, Afganistano nacionalistai siekia prijungti Pakistano valdomą Puštunistano dalį ir suvienyti puštunų sritis į vieną valstybę. Tai labai apsunkina Afganistano ir Pakistano santykius.
Euksenitas
right|120px|thumb|Euksenitas
Euksenitas arba euksenitas-Y – mineralas, susidedantis iš kalcio, niobio, tantalo, cerio, titano, itrio, visada iš urano bei torio ir iš kai kurių kitų metalų. Cheminė formulė: (Y, Ca, Ce, U, Th)(Nb, Ta, Ti)2O6.
Euksenitas pasitaiko pegmatituose ir juodajame smėlyje. Paprastai iš dalies būna amorfinis dėl radiacinio spinduliavimo pažeidimų. Yra tamsiai rudas su metaliniu blizgesiu.
Randamas Norvegijoje.
Kukavkai (Sedlcų apskritis)
Kukavkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Pžesmikų, apie 21 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 105 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Windir
Windir (Warrior angliškai, Karžygys lietuviškai) buvo folkloric black metal grupė iš Sogndalo, Norvegijos. Grupė kombinavo black metal'ą su norvegiška folk muzika ir mitologija. Grupė susikūrė 1994 metais, bet iki 1997 metų neišleido nė vieno albumo. Windir buvo vokalisto ir multi-instrumentalisto Terje „Valfar“ Bakken projektas.
Daugelis Windir kūrinių parašyti vietiniu dialektu Sognamål.
Valfar mirtis
2004 metų sausio 14 dieną Terje „Valfar“ Bakken pėsčiomis išėjo į savo šeimos trobelę Fagereggi’yje, Norvegijoje. Nesulaukę Valfar, jo šeima susisiekė su vietos valdžia, kuri suorganizavo paieškos komandą. Sausio 17 dieną Valfar kūnas buvo rastas Reppastølen’e, Sogndal’o slėnyje. Nustebintas labai blogų oro sąlygų ir gilaus sniego, jis pabandė pasukti atgal namų kryptimi, bet kelyje mirė nuo hipotermijos. Jis buvo palaidotas sausio 27 dieną Stedje bažnyčioje, Norvegijoje. 2004-ųjų kovo mėn. grupė Windir oficialiai išsiskyrė.
Jungtinis Windir outtakes ir B-Sides albumas buvo pavadintas Valfar, ein Windir buvo išleistas 2004-aisiais ir skirtas pagerbti žuvisiam nariui Valfar. 2004 metais rugsėjo 3 dieną, Osle, likę grupės Windir nariai surengė savo paskutinįjį koncertą Valfar garbei. Enslaved, Finntroll ir Mindgrinder buvo koncerto svečiai.
Trys buvę grupės Windir nariai sukūrė grupę Vreid, kurioje tęsia Valfar ambicijas, tik šiek tiek kitokiu būdu.
Demo
Valfar – vokalas, Sorg – gitara, Steingrim – būgnai.
Placdarmas
thumb|right|250px|Paminklas žymi 1941-1944 m. placdarmą prie [[Leningradas|Leningrado]] thumb|right|250px|Pažymėta Liutežo placdarmo forsuojant 1944 m. [[Dniepras|Dniepro upę prie Kijevo vieta]] Placdarmas ( – aikštė susirinkti kariuomenei) – įtvirtintas rajonas, kur sutelkiama kariuomenė, rengiantis pulti priešą; teritorija, kurios nors valstybės panaudojama pulti kitai valstybei.
Placdarmas gali turėti strateginę arba operatyvinę reikšmę ginkluotųjų pajėgų panaudojime vykdant kovinius ar kitokius veiksmus. Juo gali būti vadinama ir nedidelė teritorija, užimta atakuojančių pajėgų, forsavus upę arba atsitraukiančio priešo ginamas plotas priešingame krante. Įtvirtintos gynybinės pozicijos apginti pakrantės placdarmą vadinamos prietilčio įtvirtinimais. Taktiniai placdarmai dažniausiai užimami iš karto priekinių puolančiųjų būrių, avangardo padalinių, oro ar jūrų desanto, po to išplečiami į operatyvinius, į mūšį įtraukiant kitas puolimo grandis, rezervą. Dideli placdarmai sukuriami planuojant stambias karines operacijas.
Pavyzdžiai
Kaip karinio ir politinio placdarmo pavyzdį galima paminėti Kubą. Ji buvo sovietų placdarmu šuoliui į JAV ir Lotynų Amerikos šalis. Diversinei, šnipinėjimo veiklai tarptautinėje arenoje TSRS teikė didelės reikšmės, kaip nė viena kita pasaulio valstybė. O jos pagrindinis priešas – JAV – labai lengvai pasiekiamas iš Kubos. Su šiuo sovietų placdarmu XX a. šeštojo dešimtmečio pabaigoje, septinto pradžioje susijęs vienas iš įtempčiausių šaltojo karo laikotarpių, rizikavęs peraugti į didelio masto karinius veiksmus su branduolinio ginklo panaudojimu per Karibų krizę.
Placdarmo, kaip didžiulio įtvirtinto rajono su fortifikaciniais objektais, skirto išlaisvinti Prancūzijai ir kitoms okupuotoms šalims, pavyzdžiu gali būti Normandijos operacija. Tai buvo sąjungininkų Antrajame pasauliniame kare – JAV, Didžiosios Britanijos ir Kanados – kariuomenių išsilaipinimas Normandijoje. 1944 m. birželio 6 d. milžiniškas JAV, Anglijos ir Kanados desantas išsilaipino šiaurinėje Prancūzijos pakrantėje. Operacijos metu per savaitę oro ir jūrų desanto daliniai susijungė į vieną 80 km ilgio ir 10-17 km pločio placdarmą vandenyno pakrantėje, kur buvo sutelkta dešimtys divizijų, paruoštų skverbimuisi į priešo teritorijos gilumą.
Gadolinitas
thumb|150px|right|Gadolinitas
Virkštininkai
Virkštininkai – buvęs kaimas Kretingos rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Kretingos, ties dabartiniais Vydmantais.
Istorija
Sovietmečiu veikė Kretingos baldų įmonės žaislų cechas.
Gadolinitas
Gadolinito formulė: (Ce, La, Nd, Y)2FeBe2Si2O10. Atsižvelgiant į skirtingą mineralo sudėtį skiriami vadinamieji gadolonitas-(Ce) ir gadolinitas-(Y).
Spalva artima juodai, turi stiklo blizgesį.
Menelajas
Graikų mitologijoje Menelajas – Spartos karalius, Atrėjaus ir Aeropės sūnus, gražiosios Helenės vyras, Agamemnono brolis.
Menelajo tėvą Atrėją nužudė sūnėnas Egistas, kuris užgrobė Mikėnų valdžią bei valdė kartu su tėvu Tiestu. Menelajas su broliu pabėgo pas Sparto karalių Tindarėją, kurio dukras Helenę ir Klitemnestrą vėliau vedė. Helenė ir Menelajas turėjo vieną dukrą Hermionę.
Menelajas tapo Tindarėjo įpėdiniu, o Agememnonas su brolio pagalba susigrąžino Mikėnų valdžią išviję Egistą ir Tiestą. Savo valdžia plėtė užkariavimais ir tapo galingiausiu iš tuometinių Graikijos regionų valdovu.
Vėliau į Spartą atkeliavo Trojos princas Paris, tikėdamasis vesti Helenę kaip jam buvo pažadėjusi meilės deivė Afroditė. Paris grįžo su Helene į Troją. Menelajas sukvietė visus jaunikius, kurie anksčiau varžėsi dėl gražiosios Helenės vardo ir buvo prisiekę, kad tam kuriam atiteks gražuolė jie visi padės ją išsaugoti. Prasidėjo Trojos karas. Visa Graikija dalyvavo Trojos kare. Didžioji dalis graikų palaikė Menelają.
Trojos karo metu jis vadovavo graikams, garsėjo kaip protingas ir teisingas valdovas. Jo ginklanešys Eteonėjas. Užmušė Deifobą Pario brolį, kuris po Pario mirties buvo vedęs Helenę.
Graikams laimėjus karą su Helene grįžo į Spartą. Keliaudami namo dėl audrų užklydo į Kretą ir Egiptą, iš kur negalėjo išvykti dėl audrų. Menelajas turėjo pagauti Protėją, pavidalą keičiantį jūros dievą, kad sužinotų ką reikia paaukoti, kad galėtų grįžti namo. Protėjas taip pat pasakė, kad po mirties Menelajas paklius į Eliziejaus laukus. Menelajas su Helene sugrįžo į Spartą.
Po Menelajo mirties nesantuokinis Menelajo sūnus Megapentas ištrėmė Helenę.
Devynduonių apylinkė
Devynduonių apylinkė (arba Devinduonių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gudžiūnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šeduvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Margininkų apylinkės.
Japonijos vyrų krepšinio rinktinė
Japonijos vyrų krepšinio rinktinė – rinktinė, oficialiai atstovaujanti Japonijai krepšinio varžybose. Didžiausi jos pasiekimai – du kartus laimėtos Azijos pirmenybės bei dar keletas žemesnio rango medalių. Tiesa, paskutiniais dešimtmečiais komanda didesnių pergalių nepasiekė.
Marija Žmuidzinavičienė
Marija Žmuidzinavičienė-Putvinskaitė (1876 m. rugsėjo 9 d. Šilo Pavėžupyje – 1959 m. gegužės 12 d. Kaune) – gydytoja stomatologė, visuomenės ir Lietuvos šaulių sąjungos veikėja.
1863 m. sukilėlių Rapolo Putvinskio ir grafaitės Idalijos Broel-Platerytės duktė, Vlado Putvinskio sesuo.
Biografija
Mokėsi Mintaujos mergaičių gimnazijoje ir Vilniuje. Varšuvoje ir Paryžiaus Aukštojoje stomatologijos mokykloje studijavo odontologiją. Nuo 1907 m. pradžios turėjo stomatologijos kabinetą Vilniuje, o po Pirmojo pasaulinio karo iki mirties – Kaune. Įsteigus Lietuvos universitetą, kurį laiką dirbo Medicinos fakultete, odontologijos klinikoje. 1909 m. spalio 10 d. ištekėjo už dailininko Antano Žmuidzinavičiaus. Jiems gimė duktė, vėliau tapusi vertėja Giedrė Žmuidzinavičiūtė-Gučienė.
Besimokydama Vilniuje, gynė lietuviškas organizacijas nuo lenkų puolimų, talkininkavo broliui Vladui platinant slaptąją spaudą. 1905–1906 m. Paryžiuje išrinkta lietuvių draugijos „Lithuania“ pirmininke. Nuo 1906 m. vasaros kartu su taip pat stomatologe Sofija Gimbutaite Vilniuje kėlė į viešumą lietuvių meno problemas. Nuo 1907 m. sausio 9 d. įvykusios Pirmosios lietuvių dailės parodos Vilniuje aktyviai dalyvavo rengiant visas parodas, globodavo į Vilnių atvykstančius dailininkus.
1907 m. dalyvavo Steigiamajame Lietuvių dailės draugijos susirinkime Vilniuje, buvo daugelio draugijos valdybų narė. Priklausė „Motinos ir vaiko“ draugijai. Nuo 1930 m. dirbo Šaulių moterų centro organizacinėje komisijoje, buvo tarybos narė. Nuo 1933 m. Šaulių moterų centro pirmininkė, 1935–1936 m. Šaulių moterų vadė.
Akustika
right|thumb|Dirbtinis bekryptis garso šaltinis Akustika – tarpdisciplininis mokslas, kuris tiria mechaninių bangų sklidimą dujose, skysčiuose ir kietuose kūnuose, įskaitant vibraciją, garsą, ultragarsą ir infragarsą. Mokslininkas, kuris dirba akustikos srityje yra vadinamas akustiku, o žmogus, kuris dirba akustinių technologijų srityje gali būti vadinamas akustikos inžinieriumi. Akustika gali būti pritaikyta beveik visose gyvenimo kryptyse.
Klausa yra viena iš svarbiausių priemonių gyvūnų pasaulyje išlikti, o kalba išskiria žmogų – jis tobulėja ir vystosi kultūriškai. Taigi nėra keista, kodėl akustikos mokslas yra taip paplitęs visuomenėje – muzikoje, medicinoje, architektūroje, kare ir daug kur kitur. Menas, amatai, mokslas ir technologija.
Paprastoji dumplūnė
Paprastoji dumplūnė (Physalis alkekengi) – bulvinių (Solanaceae) šeimos, dumplūnių (Pysalis) genties daugiametis augalas. Kitose kalbose dar vadinamas kinišku arba japonišku žibintu, žiemine vyšnia.
Akustika
Žodis „akustinis“  – akoustikos yra kilęs iš graikų kalbos, reiškiantis „girdimasis“.
Ankstyvas akustikos tyrimas
thumb|250px|Vibruojančios stygos [[pagrindinė dedamoji ir pirmi 6 obertonai. Anksčiausi šio reiškinio studijavimo įrašai yra priskiriami filosofui Pitagorui, VI a. pr. m. e.]]
Paprastoji dumplūnė
Natūraliai auga Pietų Europoje, Artimuosiuose Rytuose, Pietų Azijoje, Kinijoje, Japonijoje. Kaip dekoratyvinis auginamas Lietuvoje.
Akustika
Ankstyvas akustikos tyrimas
thumb|350px|Akustikos principai buvo pritaikyti nuo senovės laikų: [[Romėnų teatras Amano mieste.]]
Akustikos procesų supratimas ypač paspartėjo po mokslinės revoliucijos. Jos pradus 1636–1638 m. suformulavo Galilėjus (1564–1642) ir taip pat nepriklausomai Marin Mersenne (1588–1648).
Akustikos šakos
Akustika yra skirstoma į tris pagrindines šakas:
Paprastoji dumplūnė
Vartojimas
Dėl vaisių valgymo yra įvairių nuomonių, medicininiai šaltiniai teigia, kad augalai yra silpnai nuodingi, dažniausiai naudojami dėl vaistinių savybių, nes yra silpnai toksiški ir dirgina virškinamąjį traktą. Šalutinis poveikis gali būti persileidimas ir pilvo skausmai, todėl vartoti reikia atsargiai. Augaluose yra daug steroidų fizalinų, solanokapsino (steroidinis alkaloidas), pagal savo poveikį panašus į solaniną ir atropiną.
Kiti šaltiniai teigia, kad jei augalas yra prinokęs, iš jo galima virti uogienes ir jis nepavojingas.
Šv. Samsono parapija
Šiandieninė šiaurinė parapijos riba seniau ėjo palei pietinę Le Braye du Valle potvynių kanalo, kuris šiauriausiu Gernsio tašku padarė Le Clos du Val potvynių salą, pakrantę.
Paprastoji dumplūnė
Vartojimas
thumb|left|180px|Žydinti paprastoji dumplūnė
Šv. Samsono parapija
Manoma kad Šv. Samsono parapijos bažnyčia yra viena seniausių Gernsyje, stovinti toje vietoje, kurioje išsilaipino Samsonas iš Dolo atvykęs iš Bretanės, VI amžiuje ketinęs atverti salos gyventojų tikėjimą į krikščionybę.
Koterka
Koterka  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Melniko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW640.
Antropologinė rekonstrukcija
Rekonstrukcija būna grafinė – galvos profilio piešinys ir plastinė – skulptūrinė kaukė arba biustas. Antropologinės rekonstrukcijos metodika remiasi ryšiais tarp minkštųjų veido dalių ir kaukolės kaulų dydžio proporcijų, formos bei kaulinių šiurkštumų išvešėjimo laipsnio.
Istorija
Antropologinės rekonstrukcijos metodikos pagrindus XIX a. pabaigoje – XX a. pirmoje pusėje sukūrė Hermanas Šafhausenas, Julius Kolmanas, Hermanas fon Egelingas (Vokietija), Viltonas Krogmanas (JAV) ir kiti. Vidurio ir Rytų Europoje plačiai naudojamas M. Gerasimovo 1949 m. sukurtas antropologinės rekonstrukcijos metodas, kuris padeda iliustruoti žmogaus tapsmo etapus (antropogenezė), paruošti rasinių tipų etalonus (etninė antropologija), identifikuoti asmenybe (teismo medicina), atkurti praeities žymių žmonių portretus.
Antropologinė rekonstrukcija Lietuvoje
Lietuvoje antropologinė rekonstrukcija plėtojama nuo 1965 m. Naudodamas M. Gerasimovo metodą archeologas Vytautas Urbanavičius atkūrė seniausiųjų Lietuvos gyventojų dokumentinius portretus. Tai akmens amžiaus Kirsnos žmogus, Turlojiškės žmogus (1968 m.) ir Duonkalnio žmogus (1983 m.); geležies amžiaus žmonių iš Veliuonos (1966 m.), Seredžiaus (1967 m.), Krikštonių (1968 m.), Maudžiorų (1969 m., Kelmės rajono savivaldybės teritorija);, Taurapilio, Graužių (1972 m.), Zastaučių (Biržų rajono savivaldybės teritorija; 1978 m.) ir Vaitiekūnų (1981 m.); viduramžių žmonių iš Skrebinų (Jonavos rajono savivaldybės teritorijoje), Liepiniškių (1972 m.), Rumšiškių (1970 m.) ir Jakštaičių (1979 m.)
Mykolas Kondratas
Mikalojus Kondratas (Mikalojus Kondratenka, 1921 m. balandžio 27 d. Omskas, Rusija – 2006 m. sausio 26 d. Šiauliai) – pedagogas, etnografas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Broliai, seserys: Vladas Kondratas, Sofija Kondrataitė, Nadėžda Kukusta (Kondrataitė), Benjaminas Kondratas
1949–1950 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas. 1951–1954 m. Šiaulių J. Janonio vidurinės mokyklos mokytojas, direktoriaus pavaduotojas, 1954–1957 m. direktorius. Po sukilimo Vengrijoje numalšinimo įvykus antitarybinei mokyklos moksleivių manifestacijai 1956 m. laikinai, o vėliau ir visam laikui pašalintas iš direktoriaus pareigų.
1957–1965 m. Salduvės vidurinės mokyklos, 1966–1977 m. – Dubijos vidurinės mokyklos mokytojas ir filmotekos vedėjas. 1976–1979 m. vėl J. Janonio vidurinės mokyklos mokytojas, 1979–1996 m. 43-osios Profesinės technikos mokyklos istorijos dėstytojas.
Surinko daug medžiagos ir istorinių šaltinių apie lietuvių tautą, istorines asmenybes. Išleido turistinį žinyną „Dubysa“ (1961 m.), „Lietuvių tautos ir valstybės istoriją“ (I dalis, 1994 m.) Sudarė Šiaulių sportininkų žinyną. Sūnus Romualdas Kondratas po jo mirties išleido knygą „Pasaulio civilizacijų seniausieji centrai“ (Šiaurės Lietuva, 2006 m.).
Melsvabakterės
Melsvabakterės (Cyanobacteria) – bakterijų (Bacteria) karalystės bakterijų tipas.
Vienaląsčiai, siūliški arba gleivėmis sulipę ląstelių kolonijų telkiniai. Siūliškos melsvabakterės – tai vienodo ar įvairaus dydžio ir formos ląstelių, padengtų bendra gleivėta makštimi, eilės.
Manoma, kad būtent šios bakterijos gebėjimas atlikti deguonies fotosintezę ankstyvą redukuojančią Žemės atmosferą pavertė oksiduojančia, o tai dramatiškai pakeitė gyvybės formų susidarymą ir privedė prie beveik visiško anaerobinių organizmų išnykimo (žr. deguonies katastrofa). Pagal endosimbiotinę teoriją, augaluose ir eukariotiniuose dumbliuose chloroplastai evoliucionavo iš melsvabakterių per endosimbiozę.
Melsvabakterės šiuo metu Žemėje pagamina apie 30% viso deguonies.
Apibūdinimas
Kaip ir kitos bakterijos, melsvabakterės neturi diferencijuoto branduolio, mitochondrijų ir chloroplastų. Ląstelių citoplazmoje gali būti keturių rūšių pigmentų (žalio, mėlyno, raudono ir geltono), nuo kurių kiekio ir santykio priklauso melsvabakterių ir gamtinio vandens spalva bei atspalvis.
Daugelio rūšių ląstelės nepalankiomis sąlygomis sudaro stambias su storu apvalkalėliu sporas. Melsvabakterės nereiklūs maisto medžiagoms ir atsparūs nepalankiems aplinkos veiksniams, todėl labai išplitę visuose vandens telkiniuose.
Klasifikacija
Tradiciškai skirstoma pagal morfologinius požymius į penkias eiles, tačiau klasifikacija gali keistis, nes nėra pilnai patvirtinta tarptautiniu mastu.
9A310
9A310 – tarybinė ir Rusijos zenitinė raketinė savaeigė, savaeigis ZRK 9K37 Buk zenitinių raketų leidimo įrenginys.
Konstrukcija
Zenitinė savaeigė 9A310 sukurta tobulinant savaeigę 9А38, kuri yra savaeigio ZRK 2K12M4 Kub-M4 dalis. 9A38 buvo ZRK Buk pirmo varianto raketų leidimo įrenginys. 9A310 telekodiniu ryšiu susieta su kitais ZRK nariais – savaeige vadaviete 9S470 ir savaeigiu leistuvu užtaisytuvu 9A39.
9A310 skiriasi nuo 9A38 tuo, kad:
Savaeigės 9A310 pervedimas iš žygio padėties į kovinę trunka iki 5 minučių. Pervedimas į kovinę padėtį iš budėjimo padėties trunka iki 20 sekundžių.
9A310 užtaisymas iš savaeigio leistuvo užtaisytuvo 9A39 trunka 12 min., iš transportinės užtaisymo mašinos – 16 min..
Važiuoklė
Savaeigės 9A310 bazė yra GM-569 važiuoklė, kurias gamina MMZ gamykla. Ši važiuoklė VŠTV klasifikacijoje žymėta „Objektas 569A“. .
9A310 bazėje sukurtos mašinos
thumb|center|Savaeigė 9А317 (iš [[ZRK 9K317 Buk-M2) parodoje MAKS-2007 Žukovskyje (Maskvos sritis).]]
Liudolfingai
Liudolfingai, Otonai, Saksų dinastija – Vokietijos karalių dinastija 919–1024 m., vadinama pagal pirmąjį žinomą narį (Liudolfas), pagal pirmąjį dinastijos imperatorių (Otas), pagal kilmės vietą (Saksonija).
Liudolfai laikomi ir pirmąja Šventosios Romos imperijos dinastija.
Henrikas I Paukštininkas, Saksonijos hercogas, niekada nebuvo imperatoriumi, tačiau neabejotinai yra imperatorių dinastijos įkūrėjas, kadangi jo išrinkimas vokiečių karaliumi leido jo sūnui Otui Didžiajam tapti imperatoriumi. Nuo Oto I daugelis vokiečių buvo karūnuojami ir Šventosios Romos imperijos imperatoriais. Valdant Otonams rytų frankų karalystė tapo Vokietija, kuri sujungė Lotaringijos, Saksonijos, Frankonijos, Švabijos, Tiuringijos ir Bavarijos hercogystes į vieną imperiją. 962 m. Romoje įvykęs Oto I Didžiojo karūnavimas sudarė sąjungą Šventąja Romos imperija, kuri dominavo Vokietijos istorijoje iki 1806 m.