cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maldyvų istorija
Budizmas Maldyvuose
Pirmoji Maldyvuose susiformavusi valstybė buvo budistinė. Spėjama, kad budizmas galėjo pasiekti šias salas Maurjų valdovo Ašokos laikais (apie III a. pr. m. e.). Pasak legendos, sinhalų princas Koimale (spėjama, apie V a.) užplaukė ant seklumos su savo žmona – Šri Lankos karaliaus dukterimi ir čia įkūrė savo karalystę.
Kasinėjimai parodo tuometinių Maldyvų santykius su Indijos valstybėmis, ypač Bengalija (turėjo įtakos jos Nalandos vienuolyno kultūra). Įtakojant tamilų raštui, susiformavo evela akuru, senasis Maldyvų raštas.
Šioje budistinėje valstybėje buvo padėti valstybingumo, kultūros ir meno pagrindai, buvo statomos budistinės šventyklos, stūpos (havitta, astubu). Valstybę valdė valdovai, indišku pavyzdžiu tituluojami maharadun, rasgefanu.
Islamo laikotarpis
Kadangi Maldyvų salos nuo seno dalyavo Indijos vandenyno prekyboje, jame nemažą įtaką įgijo arabų pirkliai. Tuo metu salos buvo puldinėjamos Mopla piratų iš Indijos Keralos). Pirkliai nulėmė tai, kad 1153 m. Maldyvų Mėnulio dinastijos valdovas priėmė islamą, tapdamas pirmuoju sultonu.
Didysis Kaukazas
thumb|250px|Palydovinė Kaukazo kalnų nuotrauka. Didysis Kaukazas viršuje
Maldyvų istorija
Kolonijinis laikotarpis
XVI a. salas pajungė portugalai ir valdė 15 m. (1558–1573), kol juos išvijo patriotas, vėliau sultonas Muhammad Thakurufar Al-Azam.
Didysis Kaukazas
Didysis Kaukazas  – kalnų sistema tarp Kaspijos ir Juodosios jūrų, drauge su Mažuoju Kaukazu sudaro Kaukazo kalnus. Driekiasi ~1100 km iš šiaurės vakarų į pietryčius, nuo Anapos iki Apšerono pusiasalio. Yra Rusijos, Azerbaidžano, Gruzijos, Abchazijos ir Pietų Osetijos teritorijose. Didžiajame Kaukaze yra aukščiausia Europos viršukalnė – Elbrusas (5642 m). Kitos aukščiausios viršukalnės – Dychtau (5204 m), Koštantau (5152 m), Puškino k. (5100 m). Didžiajame Kaukaze yra virš 2000 ledynų, kurių bendras plotas 1430 km².
Maldyvų istorija
Kolonijinis laikotarpis
XVII a. viduryje čia įsigalėjo olandai, o vėliau – britai. Jie paliko salas nepriklausomu musulmonų sultonatu (nors buvo britų protektoratas 1887–1965).
Nepriklausomybė
1965 m. liepos 26 d. Maldyvai pagal sutartį, pasirašytą su Didžiąja Britanija, gavo nepriklausomybę. Britai toliau naudojosi Gano ir Hitadu bazėmis. 1968 m. kovą nacionalinis referendumas panaikino sultonatą ir įkūrė respubliką.
Nasiras
Respublika buvo paskelta 1968 m. lapkritį, prezidentu esant Ibrahimui Nasirui, kuris pradėjo dominuoti politikoje. Pagal naują konstituciją Nasirą netiesiogiai ketverių metų kadencijai išrinko Majlis (parlamentas). Jis paskyrė Ahmedą Zakį ministru pirmininku.
1973 m. Nasiras buvo perrinktas naujai kadencijai pagal 1972 m. pataisytą konstituciją, kuri pratesė prezidento kadenciją iki 5 metų ir įtvirtino, kad ministrą pirmininką renka Majlis. 1975 m. kovą naujai išrinktas ministras pirmininkas Zakis buvo suimtas per nekruviną perversmą ir ištremtas į nuošalų salyną. Užjurio stebėtojai manė, kad Zakis pasidarė per daug populiarus ir kėlė grėsmę Nasiro frakcijai.
Po 1970 m. Maldyvų ekonomika patyrė nuosmūkį, kai Šri Lankos rinka, kur buvo eksportuojama džiovinta žuvis, žlugo. Be to britai 1975 m. uždarė Gano oro bazę, nes vykdė politiką patraukti savo pajėgas iš teritorijų į rytus nuo Sueco kanalo. Pasitraukus britams ekonominė padėtis pablogėjo ir Nasiro populiarumas smuko. Nasiro 20 metų autokratinis valdymas baigėsi, kai jis pabėgo į Singapūrą. Tyrimas parodė, kad jis iš valstybės iždo buvo paėmęs milijonus dorelių. Bet nebuvo jokių įrodymų, tad manoma, kad tai naujos vyriausybės propaganda.
Gajunas
Vietoj Nasiro 1978 m. prezidentu buvo išrinktas Maumunas Abdul Gajunas (Maumoon Abdul Gayoom), buvęs universiteto dėstytojas ir ambasadorius prie JTO. Taikūs rinkimai laikomi politinio stabilumo, ekonominės plėtros ir Gajuno pastangų plėtoti net skurdžiausias salas, pradžia. 1978 Maldyvai įstojo į Tarptautinį Valiutos Fondą ir Pasaulio Banką. Turizmas pasidarė svarbus vietinei ekonomikai ir 1985 m. Maldyvus aplankė 120 tūkst turistų. Vietiniai gyventojai pajuto turizmo ir bendrų projektų su užsieniu naudą.
Nepaisant Gajuno populiarumo, susiję su buvusiu prezidentu asmenys 1980 m. nusamdė buvusius SAS narius jį nuversti. Perversmą finansavo Ahmedas Naseemas, Nasiro svainis, ir kai kurie Nasiro šalininkai. Naseemas priešinosi Gajuno iškilimui ir prisiekė per 6 mėnesius jį nuversti. Naseemo nepasitenkinimas sustiprėjo, kai parlamentas pradėjo piniginių machinacijų, Vilingilio kalėjimo kalinių kankinimų ir žudynių, valdant Nasirui, tyrimą, kuris įpainiojo jo svainį Abdulą Hanan Haleemą.
Maža grupelė smogikų atvyko į Maldyvus paslėpę ginklus nardymo įrangoje, bet jiems nepavyko, nes Gajunas buvo perspėtas ir jie buvo blogai informuoti apie jo populiarumą.
Nepaisant bandymų nuversti Gajuną 1980, 1983 ir 1988 m., jo popuriarumas išliko didelis, tad jis laimėjo dar tris prezidento rinkimus. 1983, 1988 ir 1993 m. rinkimuose Gajunas surinko 90 %. Nors vyriausybė neleido teisėtai egzistuoti opozicijai, Gajunui po 1990 m. pradėjo priešintis islamistai ir kai kurie įtakingi verslininkai.
Nors 1980 ir 1983 m. bandymai nebuvo rimti, 1988 m. perversmas privertė sunerimti tarptautinę bendruomenę. Apie 80 ginkluotų tamilų, priklaususių PLOTE, išsilaipino Malėje prieš aušrą, atplaukę su kateriu iš laivo. Apsimetę turistais panašus skaičius jų bendrų jau buvo mieste. Nors užėmė Hululės oro uostą, jie nesučiupo Gajuno, kuris bėgo iš namų į namus ir kreipėsi karinės pagalbos į JAV, Didžiąją Britaniją ir Indiją. Indijos ministras pirmininkas Radživas Gandis iš karto oru nusiuntė 1600 karių atkurti tvarką Malėje. Trumpiau nei per 12 val. atvykus indų kariams, kai kurie užpuolikai su laivu pabėgo Šri Lankos link. Tie, kurie nespėjo į laivą, buvo apsupti. Pranešama, kad žuvo 19 žmonių ir keli įkaitai. Po trijų dienų prie Šri Lankos krantų indai pagavo likusius užpuolikus. 1989 m. liepą tamilai buvo nugabenti į Maldyvus, kad stotų prieš teismą. Gajunas jiems paskirtas mirties bausmes pakeitė įkalinimu iki gyvos galvos.
Šį perversmą organizavo keli turtingi verslininkai, kurių svarbiausi buvo Sikka Ahmedas Ismail Maniku ir Abdula Lutufis, veikę iš sodybos Šri Lankoje. Jie buvo sugauti bandant nužudyti Nasirą, jam esant prezidentu, bet paleisti 1975 m. Samdiniai ir užsakovai atsidūrė teisme. Verslininkams irgi buvo paskirtos mirties bausmės, kurias Gajunas pakeitė įkalinimu iki gyvo galvos. 1994 m. Maniku buvo paleistas, nes susirgo širdies liga, jis išvyko į savanorišką tremtį, apsistojo Kolombe.
Nasiras neigė prisidėjęs prie perversmo. Gajunas 1990 m. liepą oficialiai suteikė Nasirui amnestiją, pripažindamas jo nuopelnus Maldyvams gaunant nepriklausomybę.
মালদ্বীপ
Grajevo dekanatas
thumb|300px|right|Lomžos vyskupijos dekanatai
Grajevo dekanatas  – vienas iš 24 Lomžos vyskupijos dekanatų. Dekanas – Stanisław Łatwajtys. Dekanate yra 24 039 tikinčiųjų.
Parapijos
Dekanate yra 5 parapijos:
Vilijampolės sinagoga
Vilijampolės Didžioji sinagoga – buvusi žydų sinagoga Kaune, Vilijampolėje. Ji stovėjo ant dešiniojo Neries upės kranto, netoli Vilijampolės tilto, ties dab. „Dailės“ kombinatu.
Istorija
thumb|250px|left|Sinagoga kitoje Neries pusėje 1926 m. Upėje – potvynio nunešto Vilijampolės tilto liekanos
Sinagoga buvo restauruota 1774 m. Šalia stovėjęs mūrinis namas – Senasis betmidrašas šaltiniuose paminėtas 1814 m. Jo antrame aukšte buvo įsikūręs ir žydų bendruomenės taryba Kahalas. Per Vilijampolės gaisrą XIX a. pabaigoje sudegus stogui, jos atstatyti neleido caro valdžia, ribojusi žydų teises ir jų ekonominę veiklą Kauno mieste ir priemiesčiuose. Žydai buvo priversti naudotis medine Vilijampolės sinagoga, į kurią pernešė apdegusį Aron kodešą. Sinagoga po 1892 m. gaisro prastovėjo be stogo ir apgriuvusi. 1925 m. statinį tyrinėjo prof. Mykolas Songaila, arch. Blokas, inž. Ožinskis. Buvo aptikta vertingų radinių, sudarytas aprašas, kreiptasi į Archeologijos komisiją, kad pripažinti objektą negriautinu. Tačiau galiausiai 1930 m. buvo nuspręsta ilgai nebenaudojamą, potvynių semiamą pastatą galutinai nugriauti. Tarpukariu žydai galėjo statyti savo maldos namus be apribojmų įvairiose kitose miesto dalyse. Didžioji sinagoga ir šalia stovėjęs Senasis betmidrašas išlikę tik nuotraukose.
Tao-Klardžetija
Tao-Klardžetija, dar žinoma kaip Bagratidų Iberija , Iberijos karalystė – istorinė valstybė dab. Gruzijos ir Turkijos teritorijose, istoriniame Tao-Klardžetijos regione. Ji apėmė dabartinės Gruzijos regionus Adžariją ir Samcchė-Džavachetija, taip pat Turkijos Ardahano, Rizės ir Artvino, dalį Erzurumo, Karso provincijų.
Istorija
Nuo VII a. būsimosios valstybės regioną valdė Armėnijos emyratas, tačiau vietos kunigaikščiai turėjo autonomiją kaip Iberijos kunigaikštystė. 813 m. smulkios Klardžetijos kunigaikštystės kunigaikštis (eristmvari) Ašotas I iš Bagrationų dinastijos pradėjo kovą prieš arabus, pripažindamas Bizantijos valdžią ir gaudamas kuropalatino titulą. Jis pamažėle ėmė atkovoti žemes iš arabų, prijungdamas aplinkines kunigaikštystes. Taip susikūrė nepriklausoma Tao-Klardžetijos karalystė, ilgainiui tapusi vienu svarbiausių gruzinų politinių ir kultūrinių centrų. Karalystė daug kovojo su kitomis Gruzijos karalystėmis šiaurėje, ypač su Kartlija ir Tbilisio emyratu, siekdama sukurti vieningą Gruziją.
Tačiau karalystės viduje egzistavo daug vidinių neramumų. Po Davido I nužudymo kilo pilietinis karas, kuriame prie š savo pagrindinį priešininką, Davido žudiką Nasrą, laimėjo Adarnazis I (881–923 m.), kuris 888 m. karūnavosi gruzinų karaliumi. Valdant Adarnazio sūnui Davidui II (923–937 m.) gruzinai sėkmingai kovojo su Bizantijos agresija. IX a. pabaigoje valstybė suskilo į smulkias kunigaikštystes, o svarbiausios Bagrationų linijos valdė Klardžetijoje ir Tao (pastarieji titulavosi visų gruzinų karaliais). Davidas III iš Tao (961–1001 m.) padėjo Bizantijai, ir už tai gavo daugybes žemių, išplėsdamas savo karalystės ribas iki Vano ežero.
Davido III iniciatyva buvo iškeltas karalius Bagratas III, kuris dėl įvairių dinastinių ryšių tapo visų Gruzijos karalysčių paveldėtoju, 1008 m. suvienydamas visą Gruziją, įskaitant ir Tao-Klardžetiją.
Žiežmarių apylinkės seniūnija
Žiežmarių apylinkės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kaišiadorių rajono savivaldybės rytuose ir pietryčiuose.
Istorija
2002 m. sausio 1 d. dalis kaimų (Liutonys ir jų apylinkės) iš Kietaviškių seniūnijos priskirta Žiežmarių apylinkės seniūnijai.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. vasario 1 d. (remiantis savivaldybės tarybos sausio 29 d. nutarimu Nr. 2009 V17-3) įsteigtos 6 seniūnaitijos:
Kristaus Atpirkėjo statula
thumb|right|300px| Kristaus atpirkėjo statula
Kristaus Atpirkėjo statula (port. Cristo Redentor) − 39.6 m aukščio Jėzaus Kristaus statula Rio de Žaneire (Brazilija), pastatyta ant Korkovado kalno.
Statula buvo sukurta per penkerius metus ir atidengta 1931 m. spalio 12 d. Ji tuomet kainavo 250 000 dolerių. Ši statula tapo ne tik krikščionybės, bet ir Rio de Žaneiro simboliu.
Autoriai:
Vilkapėdžiai
Vilkapėdžiai (lenk. Wiłkopedzie) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietryčius nuo Punsko, apie 10 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 119 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Rytų Sūduvos aukštumoje, netoli Klevo ežero. Per kaimą eina dviračių trasa Rigolis-Žabariškės. Daugiau nei 80 % kaimo gyventojų yra lietuviai. Valsčiaus keliai: Skarkiškės – Smalėnai ir Vikapėdžiai – Klevai. Vidugirių bibliotekos filialas su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis. Paminklas su užrašu:
''Viešpatie, būk mums gailestingas, vesk skaisčiais keliais mūsų jaunimą, stprink mus tikėjime. Vilkapėdžių kaimo jaunimo auka. 1959 m.''
Kijevo pilis
thumb|250px|Kijevo Pilies kalnas Kiselivka (kairėje). 1890 m. pašto atvirutė Kijevo pilis – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės gynybinių, kulto ir gyvenamųjų pastatų kompleksas Kijeve (Ukraina).
Vilkapėdžiai
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaime nuo XX a. pradžios veikė saviveiklinis teatras – 1907 m. balandžio 2 dieną pastatytas Šatrijos Raganos Marytei nepasisekė ir Keturakio Ameriką pirtyje. Režisieriumi buvo mokytojas A. Laukaitis. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 207 žmonės, iš kurių 11 lenkų ir 196 lietuviai. Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų padaliniai. 1958 m. gegužės 9 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kijevo pilis
Istorija
Užėmus miestą LDK vietininkai suskubo statyti pastatus, kuriuose galėtų įsikurti ir iš ten valdyti visą Kijevo kunigaikštystę. Ypač buvo baiminamasi totorių antpuolių, ne kartą užpuolusių ir sudeginusių miestą, išžudžiusių jo gyventojus.
Vilkapėdžiai
Pavadinimo kilmė
Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo lietuvių kalbos žodžių junginio Vilkas ir Pėda.
Kijevo pilis
Istorija
Pilis pradėta statyti ant aukštos kalvos, dešiniajame Dniepro krante. Nuo vandens paviršiaus kalvos viršūnė siekė apie 80 m, o nuo papėdės – 50 m; jos paviršius – apie 2 ha. Viršūnės paviršius nebuvo pilnai išnaudotas – aukšta gynybine siena aptverta piliavietės teritorija apėmė 16 000 m². Penkiolikoje bokštų budintys sargybiniai nuo priešų saugojo pilies teritorijoje stovinčius gyvenamuosius namus, tris stačiatikių cerkves ir vieną katalikų bažnyčią. Gyventojus vandeniu aprūpino keturi 60 m gylio šuliniai; viename iš bokštų veikė vienintelis Kijeve laikrodis. Kunigaikščio Vladimiro Algirdaičio laikais čia buvo nukalta pirmoji ukrainietiška moneta. Patekti į pilį buvo galima per dvejus vartus, tiltas jungė su gretimu Andriejaus kalnu, o papilyje kūrėsi Kijevo centras Podolė.
1474 m. mieste lankėsi Venecijos diplomatas ir keliautojas Ambrozijus Kontarinis. Jo paliktas pilies aprašymas pasiekė mūsų laikus. 1482 m. Kijevo pilį užpuolė ir sudegino Krymo chanas Mengli-Girėjus. 1532-1545 m. ji buvo atkurta ir perstatyta. Po Liublino unijos LDK Kijevo kunigaikštystę kartu su pilimi turėjo perleisti Lenkijai. 1651 m. buvo nupieštas vienintelis pilį vaizduojantis paveikslas (autorius Abraham van Westerfeld). Tais pačiais metais sukilę kazokai ją sudegino ir pilis neatkurta.
Vėliau pilies kalnas stovėjo plikas, kijeviečiai jį vadino Kieselivka (vaivados Adomo Kisielio vardu). 1834 m. jis atiduotas Floro vienuolynui, ant kalvos vienuoliai buvo įrengę kapines. Piliavietę tyrinėjo archeologai: O. Stavrovskis ir M. Biliašivskis (1870 m.), V. Chvoika (1897 m. ir 1905 m.), S. Magura (1932 m.), I. Bondarius (1939 m.), V. Kozlovska (1940 m.), V. Bogusevičius (1948 m.), V. Charlamovas (1977 m.), S. Klimovskis (1999 m.). Šiuo metu piliavietės teritorijoje veikia muziejus.
Romos istorija
Miesto įkūrimo legenda
Romos miesto atsiradimas siejamas su legenda apie brolius dvynius Romulą ir Remą, Marso ir vestalės Rėjos Silvijos sūnus, karaliaus Numitoro vaikaičius. Nedoras karaliaus brolis Amulijus paleido naujagimius pintinėje į Tiberio upę. Tačiau kūdikiai išsigelbėjo, kelias dienas juos žindė vilkė, o paskui juos rado ir išaugino piemuo. Įkūręs Romą, Romulas nužudė brolį Remą ir tapo pirmuoju karaliumi. Po Romulo buvo dar šeši karaliai.
Stačiūnai (Zarasai)
Stačiūnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Turmanto.
Romos istorija
Miesto įkūrimo legenda
Miestas įkurtas 753 m. pr. m. e. balandžio 21 d. Roma buvo įkurta ant Saulės kalvos, kuri vėliau buvo pavadinta Palatino kalva. Pasak legendos, netrukus po miesto įkūrimo romėnai susigaudė, kad neturi žmonių. Tuomet jie nusprendė pagrobti moterų iš sabinų genties, kuri buvo įsikūrusi ant Kapitolijaus kalvos. Iš tiesų pirmą gyvenvietę ant Palatino kalvos įkūrė lotynai, o gyvenvietes ant Kapitolijaus ir Kvirinalės – sabinai atėję iš Apeninų. Gyvenvietės susijungė ir jau VII a. pr. m. e. Roma tapo galingiausiu regiono miestu.
Stačiūnai (Zarasai)
Istorija
XX a. pradžioje įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Romos istorija
Miesto įkūrimo legenda
Nuo VI a. pr. m. e. pabaigos iki I a. vidurio Roma buvo respublika. Valdomas imperatorių Augusto, Nerono, Trajano, Adriano ir Marko Aurelijaus ant septynių kalvų išsidėstęs miestas vis stiprėjo. Taigi, Roma įsikūrė ant septynių kalvų: Palatinas, Aventinas, Kapitolijus, Kvirinalė, Eskvilinas, Celijus, Viminalė. Anksčiau jos buvo vadinamos Romėnų dievų garbei: Mėnulio, Merkurijaus, Veneros, Marso, Jupiterio, Saturno. Manoma, kad prieš įkuriant Romą ant kiekvienos kalvos buvo savita gyvenvietė.
Palatino kalva, ant kurios įkurtas miestas, buvo maždaug kvadrato formos, kurio plotas apie 65 arus. Ši gyvenvietė buvo vadinama Romos Kvadratas (Roma Quadrata). Palatino kalva, palyginus su kitom kalvom, yra puiki vieta gyvenvietei. Jos statūs šlaitai iškilę virš visuomet pelkėtų ar užliejamų Tiberio upes žemių buvo puiki gynybiniu požiūriu vieta.
Gatvių sistema
Funkcinės zonos buvo sujungtos gatvių sistema, kuri visuomet turėjo antikinį atspalvį ir išlaikė senus skirtumus, kurie dominavo kaimiškosios visuomenės vystymosi metu. Gatvių sistemos:
Tuo metu kelio statusą turėjo tik du keliai: Sacra Via, kuris ėjo tarp Koliziejaus ir Kapitolijaus kalvos ir paralelinis Via Nova, kuris ėjo nuo Palatino kalvos į šiaurės vakarus…
Apgyvendinimas
Buvo du pagrindiniai tipai pastatų mieste. Domus tipas skirtas buvo privilegijuotoms šeimoms. Insula tipas – tai pastatas blokas, kuriame daug butų, kurie vadinami cenacula. IV a. tokių domus tipo namų buvo 1797, insula tipo – 46602. Vidutiniškai insula tipo pastatuose buvo 5 butai. Kiekviename gyveno 5-6 žmonės. Tuo metu iš viso Romos mieste gyveno apie 2 milijonai gyventojų. Roma buvo daugiausia butuose gyvenančiuose žmonių miestu.
Urbanistiniai pokyčiai III–XVII a
III mūsų eros amžiuje, prasidėjus barbarų puolimams, miestai tapo nebe tokie saugūs. Miestai buvo priversti apsimūryti sienomis. Norint apjuosti miestą siena reikėjo suspausti miesto centrą, įtraukti gamtinius objektus, pirmykštes ikiromėniškas sienas ir didžiuosius statinius, išsidėsčiusius aplink miestų centrus. Romoje imperatoriaus Aureliano siena buvo pastatyta 274 mūsų eros metais ir juosė 1350 ha plotą.
Nuo IV a. krikščionybės simboliai ir kulto pastatai tapo urbanistinio organizavimo ypatumu ir ėmė jį keisti. Daugumoje krikščioniškų bažnyčių buvo laidojami šventieji, o netoliese jų kuriamos kapinės, kurios pagal romėnų įstatymus turėjo būti už miesto sienų.
Romos struktūra liko didžiausia dalimi nepakitusi iki 1085 m. normandų užkariavimo. Tuo metu dalis gyventojų susitelkė žemumose abipus upės ir šios vienintelės potvynio užliejamos žemės ilgainiui tapo naująja Roma.
XV a. buvo kuriama nauja Romos miesto planavimo programa. Programoje akcentuota tai, kad miestą sudarė viduramžiškoji dalis prie Tibro, kurioje gyveno ne daugiau kaip 40 000 gyventojų, ir kur kas didesnis antikos ir ankstyvosios krikščionybės laikais susiformavęs rajonas. Pagal naująjį planą turėjo būti restauruoti naudojami pastatai, atstatyta keturiolika kryžiaus kelio bazilikų, o ant Vatikano kalvos pastatyta popiežiaus citadelė. Ši programa buvo po truputį, iš lėto įgyvendinama antrojoje XV a.pusėje. Ją imta vykdyti sparčiau po 1500 m., kai pasikeitė politinė ir ideologinė atmosfera.
Antrojoje XVI a. pusėje padidėjo dėmesys miesto aplinkai. Imta projektuoti tiesesnes ir erdvesnes gatves. Septintajame XVI a. dešimtmetyje buvo atnaujintas Romos antikinis kelias nuo Kvirinalo iki Nomentano vartų ir pratęsė jį 1600 metrų. 1572–1590 m. buvo sukurtas naujas rytinių kalvų bažnyčias jungiantis gatvių tinklas, beveik 3 km ilgio kelias, tai tiesus, tai vingiuojantis. Šie nauji keliai suskaidė viduramžių planą į trikampius.
Joaquín Sánchez Rodríguez
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2002 m. vasario 13 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per trejas rungtynes aikštėje išbuvo 161 minutę.
Vaičiuliškės
Vaičiuliškės, Vaičiuliškė (lenk. Wojciuliszki) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Punsko, apie 23 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 130 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. 68 gyventojai (1983). Daugiau nei 90 % kaimo gyventojų yra lietuviai. Trumpalio ežeras, Punsko upės ištakos. Valsčiaus keliai Punskas-Aglinė.
Istorija
Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų padaliniai, o 1957 m. rugpjūčio 4 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. Antrojo pasaulinio karo metais 60 % gyventojų buvo išvaryti į Lietuvą. 1946 m. gruodžio 24 d. Vinco Pauliukonio name įvyko Lietuvos ir Lenkijos partizanų susitikimas, kuriame buvo sutarta dėl bendrų kovos veiksmų. Lenkams vadovavo srities komendanto pavaduotojas Michalas Kaščikas – Staly, o lietuviams – Jurgis Krikščiūnas - Rimvydas. 1961–1973 m. veikė lietuvių pradinė mokykla. Punsko bibliotekos filialas su lietuviškomis ir lenkiškomois knygomis. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Literatūra
Tarybų Lietuvos enciklopedija, 4t, Vyriausioji Enciklopedijų Redakcija, Vilnius, 1988, 407 psl.
Imperatorius Frydrichas III
Frydrichas III (, 1415 m. rugsėjo 21 d. Insbrukas – 1493 m. rugpjūčio 19 d. Lincas) – nuo 1440 m. Vokietijos karalius, nuo 1452 m. Šventosios Romos imperijos imperatorius, 1463-1493 m. Austrijos kunigaikštis.
Biografija
thumb|left|150px|Imperatorius Frydrichas III su žmona Eleonora Helena Kilęs iš Habsburgų dinastijos, Austrijos kunigaikščio Ernesto vyriausiasis sūnus. Motina Cimburka Mazovietė.
Šeima
Žmona Portugalijos karaliaus Edvardo I duktė Eleonora Helena. Vaikai:
Valdymas
thumb|left|150px|Frydricho III sarkofagas Vienos Šv. Stepono katedroje Nuo 1452 m. Šventosios Romos imperijos imperatorius, paskutinis imperatorius, karūnuotas Romos popiežiaus. 1453 m. turkams užėmus Konstantinopolį ir pasukus į Štiriją ir Karintiją pradėjo Habsburgų kovą su musulmonais. Habsburgai trims šimtmečiams atsidūrė krikščionybės gynėjų priešakinėse linijose.
Jam valdant Habsburgų domenui, išsiplėtusi Austrija tapo europine jėga, buvo padėti Habsburgų dinastijos didybės pamatai. Palaidotas Vienoje, Šv. Stepono katedroje.
Botsvanos herbas
right|thumb|200px|Botsvanos herbas
Botsvanos herbas buvo įteisintas 1966 m. sausio 25 d. Herbo skydo forma yra tradicinė visoje rytų Afrikoje.
Baltame lauke, skydo viršuje, pavaizduoti trys krumpliaračiai, reiškiantys pramonę.
Skyde juosta einančios trys banguotos mėlynos juostelės reiškia vandenį. Skydo apačioje pavaizduota ruda buliaus galva baltais į viršų lenktais ragais, kuri simbolizuoja Botsvanoje besiganančių galvijų svarbą.
Skydą laiko du skydininkai – piestu stovintys zebrai, kurie simbolizuoja svarbią Botsvanos laukinę gyvūniją. Kairysis (heraldiškai) zebras laiko sorgo šluotelę, simbolizuojančią svarbią šaliai žemės ūkio kultūrą. Dešinysis zebras laiko dramblio iltis – ankstesnės dramblio kaulo prekybos Botsvanoje simbolį.
Po skydu mėlynoje juostoje juodomis raidėmis devizas „pula“ 'lietus'. Tai pabrėžia vandens svarbą šiai valstybei.
Guliašo komunizmas
Priespaudą, vyravusią KP vadovavusio Mátyás Rákosi (1944-1953) metais, pakeitė „Destalinizacija“, kai Imrė Nadis pradėjo vykdyti reformas. Daugėjo demokratinių sprendimų bei atvirumo. Vis labiau garantuojamos teisės ir laisvės palengvino sprendimo priėmimą 1989 m., kai Vokietijos demokratinės respublikos pabėgėliai per Čekoslovakiją, o po to Austriją galėjo pasiekti VFR.
Čibos prefektūra
Čibos prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Honšiū saloje. Sostinė – Čiba. Šioje prefektūroje labai gerai išvystyta pramonė.
Istorija
Čibos prefektūra buvo įkurta 1873 m. birželio 15 d., sujungus senąsias Kisaradzo ir Inbos prefektūras. Čibos prefektūros vietoje seniau buvo Avos, Kadzusos, Šimosos žemės.
Miestai
Čibos prefektūroje įsikūrę 36 miestai:
Miesteliai ir kaimai
Pateikiami miesteliai ir kaimai pagal apskritį:
Sportas
Čiboje yra šios sporto komandos. Futbolo:
Beisbolo:
Regbio:
Miliaučizna
Miliaučizna – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Pabaisko, prie magistralės.
7800° Fahrenheit
7800° Fahrenheit – antrasis studijinis amerikiečių roko grupės Bon Jovi albumas, išleistas 1985 m. balandžio mėn.
Apie albumą
Ant albumo viršelio matomas klasikinis aštuntojo dešimtmečio Bon Jovi logotipas, vėliau pasirodęs ir ant grupės „Slippery When Wet“ bei „New Jersey“ plokštelių.
Pallas Nagy Lexikona
miniatiūra|Pallas Nagy Lexicona A Pallas nagy lexikona – visuotinė enciklopedija vengrų kalba.
Istorija
Pradėta kurti 1893. Išleista 16 tomų.
Autoriai
Alexander Bernát, Bánki Donát, Cholnoky Jenő, Csemegi Károly, Goldziher Ignác, Eötvös Loránd, Kürschák József, Marczali Henrik, Péterfi Jenő, Szinnyei József, Thirring Gusztáv, Vámbéry Ármin.
Visgailiai
Visgailiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Tytuvėnų.
Azerbaidžano rajonai
thumb|400px|right|Azerbaidžano rajonai
Azerbaidžanas yra suskirstytas į:
Azerbaidžano rajonai ir miestai
pažymėti * de facto priklauso Kalnų Karabachui
Nachičevanės autonominė respublika
Šią respubliką sudaro 7 rajonai bei 1 miestas.
Latvijos socialdemokratų darbininkų partija
Latvijos socialdemokratų darbininkų partija, LSDSP (, 1904–1906 m. LSDSP, 1906–1917 m. Latvių krašto socialdemokratija, 1917–1919 m. Latvijos Socialdemokratija, nuo 1919 m. vėl LSDSP) – pirmoji Latvijos politinė partija.
Pirmieji žingsniai
Įkurta 1904 m. birželio 7-9 d. Rygoje. Su vokiečių socialdemokratų darbais pirmasis Latvijos visuomenę 1893 m. supažindino Janis Rainis.
Rygos socialdemokratų organizacija buvo įkurta 1899 m. rugpjūčio mėnesį, tuo metu joje buvo 200 narių. 1901–1902 m. susikūrė socialdemokratų organizacijos Liepojoje, Ventspilyje ir Talsuose, jos kartu su Rygos organizacija 1902 m. susijungė į Pabaltijo latvių socialdemokratų darbininkų organizaciją.
Tuo metu Latvijoje jau veikė stiprios rusų, lietuvių, žydų, estų socialdemokratų organizacijos. Svarbiausią organizacinį darbą atliko 1886–1905 m. legaliai leistas Naujosios srovės (Jaunā strāva) laikraštis „Dienas lapa“, kurį redagavo 1888–1890 m. ir 1895–1904 m. Peteris Stučka, 1890–1895 m. Janis Pliekšanis, bei 1900–1905 m. F. Rozinio Šveicarijoje leistas žurnalas „Socialdemokrats“ ir nuo 1904 m. gegužės Rygoje pradėjęs eiti mėnraštis „Ciņa“.
1904 m. nelegaliai susirinkusiame I-ame suvažiavime, dalyvaujant 11 Rygos, Liepojos, Talsų ir Jelgavos (Kurzemės) delegatų bei svečių, Rygai atstovavo P. Stučka, J. Jansons (Brauns), J. Ozols, vietinėms organizacijoms – A. Buševics, V. Dermanis, J. Kažmeris, J. Luteris, E. Treimanis, E. Zandreiteris. Buvo priimti įstatai, apsvarstytas Erfurto programai artimos LSDSP programos projektas, išrinktas 5 narių CK, apsvarstytos galimybės pritraukti kitas socialdemokratų grupes. Po pirmojo suvažiavimo partijoje buvo 2500 narių.
Revoliucijos audrose
1905 m. rudenį buvo organizuoti ginkluoti būriai, kurie užpuolė Rygos kalėjimą, su carine kariuomene susikovė Talsuose ir Tukume. Buvo pradėtos konfiskuoti baronų žemės, steigiamos savivaldybės, organizuojamos profsąjungos, kurių iki tol Latvijoje beveik nebuvo. 1905 m. pabaigoje LSDSP turėjo apie 20 000 narių, o „Ciņa“ – 12 000 prenumeratorių.
Buvo pabandyta sujungti į vieną organizaciją visas tautines socialdemokratų organizacijas, tačiau daugumai jų nebuvo priimtinas susivienijimas su RSDDP, kurios programa tuo metu nenumatė nacionalinių valstybių sukūrimo galimybės. Tačiau LSDSP 1906 m. liepos 5-8 d. vykusiame III suvažiavime priėmė nutarimą susijungti su RSDDP, kurios IV Jungtinis suvažiavimas dar 1906 m. balandyje buvo priėmęs specialų nutarimą dėl susijungimo su LSDSP.
Suvažiavime dalyvavo 37 delegatai, tarp jų – karines grupes atstovavę F. Grininis, E. Dubelšteinas ir E. Luteris, bei partizanai J. Gavenis, P. Znotinis ir V. Barbans. Suvažiavimas buvo pavadintas I Latvių krašto socialdemokratijos (LKSD) suvažiavimu. LKSD gavo autonomijos teises RSDDP sudėtyje, tačiau jos pagrindiniu dokumentu tapo RSDDP programa.
1906 m. pabaigoje caro kariuomenei pavyko nugalėti sukilėlius, apie 10 000 buvo represuota, daugiau, kaip 3000 nužudyta.
LKSD II suvažiavimas vyko Londone 1907 m. birželio 3-7 d., iškart po RSDDP V. suvažiavimo, kuriame ir latvių delegatai turėjo sprendžiamąjį balsą. Suvažiavime dalyvavo 26 delegatai ir 10 narių su patariamuoju balsu. Jame pranešimą padarė V. Leninas. Į CK buvo išrinkti J. Lancmanas, F. Rozinis, E. Tinis, R. Pelšė, K. Šulcas, E. Zandreiteris, F. Tiesnieks, J. Kronbergs, į revizijos komisiją R. Endrups ir T. Kalninis.
Tarp bolševikų ir reformistų
Nors daugumai partijos lyderių teko emigruoti, LKSD išsaugojo pagrindines organizacijas. 1908 m. joje buvo 5000 narių. Nenutraukė ji ir politinės veiklos – į Rusijos Valstybės dūmą buvo išrinkti J. Ozols ir A. Priedkalnis. 1908 m. spalio mėn. Helsingforse (Helsinkis) vykusiame III LKSD suvažiavime tarp 14 delegatų daugumą vėl sudarė bolševikai, pasisakę, kad Latvijai nereikia skirtingos nuo Rusijos agrarinės politikos. Tačiau jau 1911–1912 m. partijoje, ypač jos užsienio organizacijoje, sustiprėjo reformatoriai, jie daugumą sudarė ir CK, ir „Ciņos“ redakcijoje. 1912 m. birželio mėn. Rygoje buvo sudarytas LKSD bolševikinis centras, į kurį įėjo R. Eichė, M. Novovs, K. Ozolinis, J. Šilfs (Jaunzems) ir E. Zvirbulis. Buvo sudarytas ir atskiras Užsienio grupių biuras.
LKSD IV suvažiavime, 1914 m. vasario 8-21 d. vykusiame Briuselyje, tarp delegatų buvo 8 bolševikai, 8 menševikai ir 2 „taikieji“, atstovavę 3500 narių. Dalyvavo ir V. Leninas, padaręs didelį spaudimą bolševikams ir ypač „taikiesiems“ (J Jansonui-Braunui), kad valdžią partijoje vėl perimtų ir į CK būtų išrinkti vien bolševikai. LKSD X konferencija priėmė nutarimą dėl partijos organizacinio įsijungimo į RSDDP(b).
Socialistai ar komunistai?
Po Vasario revoliucijos LKSD sugebėjo pasinaudoti demokratijos užuomazgomis – rinkimuose į apskričių ir zemstvų tarybas jie gavo apie 70 % balsų, o į kareivių tarybas latvių šaulių pulkuose net 96 % balsų. 1917 m. liepą Rygoje legaliai vykusiame LKSD V suvažiavime, kuriame dalyvavo 120 delegatų, atstovavusių 7672 narius, iš jų 1826 iš latvių šaulių pulkų ir 1700 rusų XII armijai, buvo patvirtintas partijos susijungimas su RSDDP, o partija pavadinta Latvijos socialdemokratija (LSD). 1917 m. partijos lyderis J. Berzinis-Ziemelis įėjo į RSDDP CK. Socialdemokratai reformistai F. Menderis, P. Kalninis, A. Petrevićs, V. Bastjanis ir kiti pasitraukė iš partijos.
1917 m. lapkričio 21-22 d. Valkoje LSD vadovaujama darbininkų, kareivių ir bežemių taryba pasiskelbė aukščiausiu valdžios organu neokupuotoje Latvijos dalyje. 1917 m. gruodžio 29-31 d. Valmieroje vykęs tarybų suvažiavimas sudarė naują Latvijos darbininkų, kareivių ir bežemių tarybą, kuri išrinko Vykdomąjį komitetą su F. Roziniu priekyje. Tačiau 1918 m. vasarį kaizerinė Vokietija okupavo visą Latviją ir LSD lyderiams teko pabėgti į Rusiją, kur jie įsijungė į RSDDP veiklą.
1918 m. gruodžio 4 d. padedant Raudonajai armijai, sovietų valdžia Latvijoje buvo atkurta, (jos vadovu tapo Peteris Stučka) ir veikė iki 1920 m. pradžios.
1919 m. VI suvažiavime, vykusiame Rygoje, LSD buvo pavadinta Latvijos komunistų partija. Latvijos visuomenė toleravo komunistus. 1928 m. Saeimos rinkimuose LKP gavo 6 vietas, už jos sudarytą darbininkų ir valstiečių sąrašą balsavo 75 000 rinkėjų. 1931 m. rinkimuose jie gavo 7 vietas. Frakcijos lyderiais buvo rašytojas L. Laicens (1928–1930 m.), J. Balodis (1930–1931 m.), E. Sudmalis (1931–1932 m.) ir O. Gulbis (1933 m.).
1931 m. Maskvoje vykusiame VIII suvažiavime socialdemokratai buvo pavadinti fašizmo agentūra darbininkų judėjime, todėl vėliau LKP nerado bendros kalbos su LSDSP. 1933 m. lapkritį buvo suimti LKP atstovai Saeimoje, o 1934 m. kovo mėn. ir daugelis jos veikėjų. 1934 m. gegužį Latvijoje įvyko aizsargų organizuotas valstybės perversmas ir visų politinių partijų veikla buvo uždrausta. 1936 m. buvo likviduotas ir LKP CK bei Užsienio biuras, veikę Maskvoje.
Tikrosios socialdemokratijos keliu
Nepasidavę revoliucinei daugumai reformistai 1919 m. atkūrė Latvijos socialdemokratų darbininkų partiją. 1920 m. rinkimuose į Steigiamąjį susirinkimą LSDSP gavo daugiausia balsų ir 152 deputatų susirinkime turėjo 57 vietas. Valstiečių sąjunga gavo 26 vietas, likusias pasidalino dar 19 frakcijų.
1920 m. gegužės 1 d. pradėjęs darbą Steigiamasis susirinkimas priėmė nutarimą apie demokratinės respublikos įkūrimą. 1922 m. vasario 15 d. buvo priimta Konstitucija, analogiška Prancūzijos III respublikos (1870 m.) pagrindiniams įstatymui, paskelbusi Latviją parlamentine respublika.
1922 m. rinkimuose į Saeimą LSDSP gavo 38 vietas iš 100. Tačiau daugumą šios kadencijos vyriausybių formavo Valstiečių sąjunga, gavusi tik 17 vietų, bet sugebėjusi geriau suorganizuoti dešiniąsias ir centro jėgas. LSDSP vyriausybę formavo tik 1924–1926 m.
1922–1934 m. Saeimos pirmininku buvo LSDSP pirmininkas Paulis Kalninis, ne kartą ėjęs ir Respublikos prezidento pareigas.
Kartu su profsąjungomis
LSDSP daug nuveikė, atkurdama profsąjungas. 1919 m. rugpjūčio 15 d. vėl padėjo veikti didžiausias jų susivienijimas – Rygos profsąjungų centrinis biuras, jungęs 23 profsąjungas su 15 000 narių. Buvo įkurtas Latvijos profsąjungų centrinis biuras (LPSCB), 1920 m. tapęs Amsterdamo Internacionalo nariu.
1921 m. gegužę vykusiame I Latvijos profsąjungų suvažiavime LSDSP gavo daugumą 25 000 narių jungusiame LPSCB. Tačiau iš šio suvažiavimo išėję komunistai įkūrė savo Darbininkų profsąjungų centrinį biurą, jungusį 18 000 narių, tuo suskaldydami judėjimą.
Siekdami suvienyti dirbančiuosius, socialdemokratai 1922 m. įkūrė Bendrąją darbininkų profsąjungą, o 1923 m. žemės ūkio darbininkų profsąjungą. 1928 m., po kelių ekstremistiškai nusiteikusių kairiųjų profsąjungų lyderių provokacijų, 19 kairiųjų profsąjungų buvo uždarytos, tačiau 1929 m. jos reorganizavosi į Latvijos profsąjungų susivienijimą, veikusį iki 1931 m. liepos. Po valstybės perversmo buvo uždraustos visos laisvosios profsąjungos.
Pogrindyje ir emigracijoje
1934 m. buvo uždrausta ir pati LSDSP, dalis jos narių netrukus įkūrė nelegalią Latvijos socialistinę darbininkų ir valstiečių partiją (LSDVP), kuri su LKP sudarė bendrą frontą. 1934 m. birželį įkurta nelegali Latvijos socialistinė jaunimo sąjunga, turėjusi apie 100 narių, kuri 1936 m. liepos 9 d. sudarė sutartį su komjaunimu ir įkūrė Latvijos darbo jaunimo sąjungą.
1940 m. birželio 17 d. Raudonajai armijai žengiant į Latviją, Rygoje policija susidorojo su demonstrantais, 2 žmonės buvo užmušti, 27 sužeisti. Reikalaujant liaudžiai, vyriausybė atsistatydino, o naują vyriausybę buvo pavesta sudaryti LSDSP lyderiui P. Kalniniui. Tačiau jis valdžioje išsilaikė tik 3 dienas – birželio 20 d. vakare buvo sudaryta A. Kirchenšteino „Liaudies vyriausybė“, sudaryta iš rašytojų, žurnalistų ir mokslininkų. Tačiau ir ji išsilaikė tik mėnesį, kol valdžią perėmė iš okupacinių jėgų statytinių suformuotas „Liaudies seimas“.
1947 m. Stokholme buvo sudarytas Latvijos SDSP Užsienio komitetas, kuriam vadovavo partijos pirmininkas Bruno Kalninis, sekretoriumi 1976–1991 m. buvo Laimonis Ešenvaldis. Buvo išlaikyta ir partijos narystė SI.
Atgimimas
LSDSP atnaujino savo veiklą Latvijoje 1989 m. liepos 26 d. sudarius LSDSP Rygos komitetą, kuris 1989 m. rugsėjo 1 d. tapo visos Latvijos socialdemokratų organizacijos vadovaujančiu organu. Per 2 mėnesius į partiją įstojo apie 1000 narių.
Oficialiai veikla buvo atkurta 1989 m. gruodžio 2-3 d. vykusiame LSDSP suvažiavime, kuriame buvo priimtas statutas ir programa. Partijos pirmininku išrinktas Juris Bojars.
Tačiau politinė kova prasidėjo nesėkme – rinkimuose į V Saeimą surinkta vos 7416 balsų – 0,66 %. 1994 m. parlamento rinkimuose LSDSP, LDDP ir koalicija Darbas ir teisingumas surinko tik 4,56 % balsų ir neperžengė 5 % ribos.
Bet 1997 m. rinkimuose pergrupavusios jėgas, socialdemokratinės partijos gavo 14 vietų Saeimoje. Atskiru sąrašu dalyvavo tik Moterų sąjunga.
Sėkmė lėmė, kad 1999 m. gegužės 29 d. LSDSP susijungė su buvusia Latvijos komunistų partija, pasivadinusia Latvijos socialdemokratų partija ir Latgalos demokratine partija. Buvo paliktas senasis partijos pavadinimas LSDSP, jos pirmininku liko Juris Bojars.
2000 m. savivaldybių rinkimuose gauta 14 vietų Rygos dūmoje, 4 Jelgavoje, 3 Jūrmaloje, po 2 Liepojoje ir Rėzeknėje, po 1 Ventspilyje ir Daugpilyje. Rygos meru tapo viena partijos lyderių Gundars Bojars.
2002 m. sausio 7 d. dalis kairiųjų socialdemokratų, vadovaujamų LSDSP frakcijos Saeimoje lyderio Egilo Baldzeno, pasitraukė iš partijos ir įkūrė Latvijos socialdemokratų sąjungą (LSDS). Tai susilpnino socialdemokratines pozicijas: 2002 m. VIII Saeimo rinkimuose LSDSP gavo 4 % balsų, LSDS 1,5 %, Socialdemokratinė gerovės partija 1,3 % ir į parlamentą nei viena nepateko. Rinkimuose dalyvavo 20 partijų.
2005 m. LSDSP gavo 7 vietas Rygos taryboje.
Struktūra
thumb|Sociāldemokrāts, 2005 m. Partijoje veikia 25 teritorinės ir 7 Rygos miesto rajonų organizacijos, kurios atlieka visą ideologinį darbą. Gyvenamosiose vietovėse steigiamos kuopos, privalančios turėti ne mažiau, kaip 5 narius. Partijos sudėtyje taip pat yra savarankiškos Moterų ir Jaunimo organizacijos. Užsienyje gyvenantys partijos nariai jungiasi į kuopas ir klubus.
Pagrindinis organas – suvažiavimas, kurį Taryba šaukia kartą per kalendorinius metus. Tarp suvažiavimų partijos veiklą organizuoja 37 suvažiavime rinktų narių, įskaitant partijos pirmininką ir jo pavaduotojus, ir visas teritorines organizacijas atstovaujančių narių Taryba. Kasdieninius klausimus sprendžia 16 narių Valdyba. Partijos lyderis yra suvažiavime rinkta pirmininkas, partijos aparatui vadovauja generalinis sekretorius.
Būstinės adresas: Rīga, Aldaru 8. Leidžia žurnalą Sociāldemokrāts.
Pirmininkai:
Generaliniai sekretoriai:
Palestinos autonomija
Palestinos autonomija  – „Fatah“ kontroliuojamas autonominis vienetas Izraelyje, apimantis Gazos Ruožą ir dalį Vakarų Kranto teritorijos. Sukurtas 1993 m. pagal Oslo susitarimus po derybų su Izraeliu dėl Izraelio ir Palestinos konflikto nutraukimo. Palestinos autonomija turi prezidentą ir visuotiniuose rinkimuose renkamą parlamentą, policiją ir atstovus daugelyje šalių.
Jesyro Arafato prezidentavimas
1996 m. Jesyras Arafatas buvo išrinktas Palestinos autonomijos prezidentu ir juo išbuvo iki savo mirties 2004 m. lapkričio 11 d. 2003 m. kovo 19 prezidentas Jasyras Arafatas premjeru paskyrė Mahmudą Abasą, po jo atleidimo premjeru 2003 m. spalio 7 d. paskirtas Ahmedas Korei (Ahmed Qoreï).
Visuotinė enciklopedija
Visuotinė enciklopedija, Generalinė enciklopedija arba universalioji enciklopedija – enciklopedinis žinynas, kuriuo siekiama apimti visas pasaulio žinias ir jas pateikti kiek įmanoma išsamiau.
Jos tikslas – pateikti „išsamią visų menų ir mokslų teoriją siejant tai su aukščiausia proto paskirtimi“ (Meyers Konversationslexikon, 1888).
Goleo VI
Pristatytas 2004 metais lapkričio 13 d. TV laidoje Wetten, dass?... Taip pat galima pamatyti Bob Sinclar muzikiniame klipe Love Generation.
Diskografija
Goleo 2006-ųjų pasaulio futbolo čempionatui specialiai išleidžia muzikinę dainų plokštelę. Joje kartu su juo skamba ir pasaulinių muzikos žvaigždžių balsai ir dainų remiksuotos versijos: Shakira, Lumidee ar Fatman Skoop.
Botsvanos himnas
Botsvanos himnas (Fatshe leno la rona – „Tebūna palaimintas šis kilnus kraštas“) sukurtas Kgalemango Tumedisco Motsete 1966 m. po nepirklausomybės paskelbimo.
Kauno Mėsininkų sinagoga
Kauno Mėsininkų sinagoga – buvusi žydų sinagoga Kaune, M.Daukšos g. 27. Dabar Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės fakulteto keramikos ir tekstilės dirbtuvės.
Istorija
Statyta XIX a. Paminėta 1925 m. įkainojimo komisijos turto apžiūrėjimo akte, sinagogos situacijos plane ir trobesių aprašyme.
Botsvanos himnas
Tsvana kalba
Ke mpho ya Modimo,
Kauno Mėsininkų sinagoga
Istorija
1948 m. Kauno Mėsininkų sinagoga buvo nusavinta prieš žydų bendrijos valią.
Botsvanos himnas
Tsvana kalba
Ke boswa jwa borraetsho;
Kauno Mėsininkų sinagoga
Bandymas sugrąžinti
Kauno žydų bendruomenė dar 1991 m. kreipėsi į Kauno miesto savivaldybę dėl nuosavybės teisių į išlikusį nekilnojamąjį turtą atkūrimo, o 1997 m. pateikė pakartotinį prašymą dėl žydų Mėsininkų sinagogos. 2004 m. Seimo kontrolierių įstaiga išnagrinėjusi žydų bendruomenės skundą rekomendavo Kauno miesto savivaldybei spręsti nuosavybės teisių į buvusį žydų sinagogos pastatą atkūrimo klausimus įstatymo nustatyta tvarka ir terminais.
Botsvanos himnas
Tsvana kalba
A le nne ka kagiso.
Choras:
Tsogang, tsogang! banna, tsogang!
Lefatshe la rona.
Ina lentle la tumo
La chaba ya Botswana,
E bopagantswe mmogo.
Choras
Sudervė
Sudervė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Vilniaus, 8 km nuo automagistralės, prie Sudervėlės upės (Neries dešinysis intakas). Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Stovi Sudervės Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1802 m., su XIX a. varpine), netoliese – Riešės ežeras, „Vilnojos“ akmens skulptūrų parkas (4 ha), prie Vilnojos ežero. Veikia Sudervės Mariano Zdziechovskio pagrindinė mokykla, pradinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-14016).
miniatiūra|left|Įvažiuojant į Sudervę miniatiūra|left|Pakelės koplytėlė thumb|left|Sudervės girininkija
Istorija
1833 m. Sudervės dvaras atiteko vyskupui V. Volčackiui. 1873 m. buvo 11 namų. XIX a. Sudervė – miestelis, seniūnijos centras Vilniaus apskrities Riešės valsčiuje. 1920–1939 m. Sudervė priklausė Lenkijos valdomam Vilniaus kraštui. II pasaulinio karo laikotarpiu 1944 liepą per vadinamąją Aušros vartų operaciją Armijos Krajovos brigada Sudervėje sumušė Vokietijos kariuomenės radijo perėmimo stoties įgulą. SSRS okupacijos metais Sudervė buvo apylinkės centras ir kolūkio centrinė gyvenvietė.
2022 m. rugpjūčio 18 d. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu Nr. 1K-1102 patvirtintas Sudervės herbas.
Architektūra ir dailė
Ant kalvos – Švenčiausiosios Trejybės bažnyčios statinių kompleksas (XIX a.). Bažnyčia (1803–22, manoma, architektas kunigas L. Bortkevičius, remontuota 1852, architektas T. Tišeckis, 1876, 1883, 1903, 1927) rotondinė, kupolinė, su šešių kolonų žiedine dorėniškąja kolonada; fasadai klasicistinių formų, arkinėse nišose – 6 skulptūros (tarp jų – Jonas Evangelistas, Lukas Evangelistas, Šv. Petras, visos 1820, skulptorius I. Gulmanas). Viduje – XIX a. 1 pusės sienų ir kupolo tapyba, didžiojo altoriaus paveikslas (visų dailininkas N. Ylakavičius), yra 10 barokinių angeliukų skulptūrų (XVIII a. pabaiga), XIX a. paveikslų, vargonai, katalikų liturginių rūbų komplektas (XIX a. 2 pusė). Istorizmo stilistikos varpinė (1929, architektas J. Borovskis) ir tvora su vartais (XIX a. 2 pusė), jos rytinėje dalyje – koplytėlė su skulptūra. Dvaro sodybos fragmentai: klasicistiniai rūmai (XIX a. 1 pusė, 20 a. pradžioje iš dalies rekonstruoti), oficina (19 a. pabaiga–20 a. pradžia), rūsys (18 a. pabaiga–19 a.).
Prie Vilnojos ežero – skulptūrų parkas Vilnoja (skulptūros eksponuojamos sausumoje ir ežere); jame ir 2010 iš Vilniaus perkelta modernistinė skulptūra Tauras (1974, skulptorius Steponas Šarapovas). Parke yra ir skulptūra Paukštis (autorius – Aloyzas Smilingis). Skulptorius, tapytojas Aloyzas Smilingis (1938–2023), keletą dešimtmečių gyvenęs ir dirbęs Sudervėje, palaidotas Sudervės kapinėse.
Motvica
Motvica  – kaimas Lenkijos rytuose, Sosnuvkos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Sosnuvkos, apie 38 km į pietus nuo Palenkės Bialos ir apie 74 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino.
Istorija
Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1716 m. pastatyta mūrinė Merglės Marijos Gimimo bažnyčia. 1919 m. įkurta Motvicos Mergelės Marijos Gimimo parapija.
Jenakijevė
Istorija
Įkurtas 1898 m., miesto statusas – nuo 1925-ųjų. 1928–1937 m. vadintas Rykovu (Рыково), 1937–1943 m. – Ordžonikidze (Орджоникидзе), vėliau – Jenakijevu.
2014 m. užimtas Donecko Liaudies Respublikos sukilėlių.
Chelsea FC
Londono „Chelsea“ – Anglijos futbolo klubas iš vakarinio Londono, Fulhamo priemiesčio.
Istorija
Įkurtas 1905 m. kovo 14 d. Įkūrėjai – „Stamford Bridge“ stadiono savininkai. Pirmos rungtynės – 1905 m. rugsėjo 2 d. išvykoje prieš Stockport (pralaimėta 1-0). 1915 m. klubas pasiekė FA taurės finalą. 1955 m. iškovojo Anglijos čempionų titulą, 1965 m. – Anglijos Lygos taurę, 1970 m. – FA taurę, 1971 m. – Taurių laimėtojų taurę.
Į aukščiausią divizioną komanda grįžo 1989–1990 metų sezone. 1997 m. klubas baigė 26 metų laikotarpį be trofėjų, iškovodamas Asociacijos taurę. Po metų buvo laimėta Lygos taurė, Taurių laimėtojų taurė bei Europos supertaurė. 2000 m. klubas iškovojo dar vieną FA taurę.