cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roščinas (Pasindrys)
Roščinas (,, iki 1907 m. Groß Possindern, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Pasindrīs prūsiškos kilmės. 1378 m. minimi Possindire. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Žuvininkų apskrities kaimas, 1903 m. sujungtas su Laubenhofu (1895 m. buvo 39 gyventojai). 1910 m. buvo 207 gyventojai. 1947–2005 m. Borskojės apylinkės kaimas.
Šešiolikadėmė boružė
Šešiolikadėmė boružė (Halyzia sedecimguttata) – boružių (Coccinellidae) šeimos vabalas. Kūnas 5-7 mm. Antsparniai oranžiškai geltoni, kiekvienas su 8 šviesiomis dėmėmis.
Aptinkamos ant alksnių, beržų, uosių. Minta epifitiniais grybeliais. Žiemoja paklotėje, sausose vietose po medžių lajomis.
The Makemakes
„The Makemakes“ – Austrijos poproko muzikos grupė.
Nariai – Dominic „Dodo“ Muhrer, Markus Christ ir Florian Meindl. Grupės pavadinimas kilęs iš trečiosios pagal dydį nykštukinės planetos Makemake. Pirmąjį savo singlą, pavadinimu „The Lovercall“, vaikinai išleido 2012 metais, o išgarsėjo, apšildę „Bon Jovi“ koncertą Krieau stadione, Vienoje.
2015 m. po pergalės Austrijos nacionaliniame finale Wer singt für Österreich grupė išrinkta atstovauti Austrijai 60-ame „Eurovizijos“ konkurse. Ten jie atliko dainą „I Am Yours“.
Jurek Becker
thumb|Jurek Becker, 1993 Jurekas Bekeris (, laikoma, kad g. 1937 m. rugsėjo 30 d. Lodzėje, Lenkijoje; – 1997 m. kovo 14 d.) – vokiečių rašytojas.
Gyvenimas ir kūryba
Jurek Becker savo vaikystę nuo 1939 metų praleido Lodzės miesto gete ir Ravenbriuko bei Zachsenhauzeno koncentracijos stovyklose. Jureko motina buvo nužudyta. Į kitą koncentracijos stovyklą perkeltas tėvas sugebėjo išgyventi ir amerikiečių paieškos organizacijos padedamas surado sūnų. Jie liko gyventi Berlyne, čia Jurekas Bekeris išmoko vokiečių kalbos.
Baigęs mokyklą, Berlyno Humboldtų universitete studijavo filosofiją. 1960 m. dėl politinių priežąsčių turėjo pirma laiko nutraukti studijas. Vėliau jis trumpai studijavo VDR kino centre Babelsberge ir rašė kabaretams dainų tekstus.
Nuo 1969 m. dirbo etatiniu scenarijų autoriumi DEFA kino studijoje. Tais pačiais metais išleistas jo pirmasis romanas "Melagis Jokobas", apdovanotas Heinricho Mano (VDR) ir Šarlio Veilono (Šveicarija) premijomis. 1973 m. pasirodė antrasis jo romanas "Įstaigų klaidinimas". Jurekas Bekeris išrinktas į VDR rašytojų sąjungos prezidiumą.
1954 m. pasirodė jo trečiasis romanas „Boksininkas". 1977 m. jis savo valia išstojo iš rašytojų sąjungos ir su VDR valdžios leidimu daugiausia gyveno Vakarų Berlyne. Ketvirtąjį romaną „Bemiegės dienos", kurio VDR valdžia neleido spausdinti (išleido Suhrkamp Verlag leidykla).
Balsėnai
Kaime yra trejos senos kapinaitės (1996 m. įtrauktos į LR nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą), stogastulpis, žymintis Vasario 16-tosios akto signataro Jurgio Šaulio gimtinės vietą (pastatytas 1989 m., skulpt. V. Savickis), fotomenininko Alfonso Budvyčio kapas. Vyrauja smulkūs pienininkystės ir gyvulininkystės ūkiai.
Etimologija
Balsėnai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Balsės upelio.
Džiaugėnai
Džiaugėnai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Šilalės ir 5 km nuo Pajūrio, šalia kelio. Kaimo pietiniu pakraščiu prateka Nerema. Yra kapinės. Augo saugoma Džiaugėnų liepa.
Balsėnai
Istorija
Pokaryje Balsėnų kaimo apylinkėse aktyviai vyko rezistencinė kova: keletas gyventojų žuvo, daug buvo ištremta į Sibirą.
Sovietmečiu Balsėnai buvo „Veiviržo“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė Balsėnų pradinė mokykla (uždaryta 2003 m.), biblioteka, kultūros namai.
Silvestras Gimžauskas
Silvestras Gimžauskas (1845 m. spalio 13 d. Kirdeikiuose – 1897 m. rugsėjo 27 d. Varšuvoje) – kunigas, lietuvybės puoselėtojas, knygnešys. Palaidotas Lenkijoje, kapas nežinomas.
Special Forces
Special Forces – Alice Cooper studijinis albumas, išleistas 1981 metais. JAV populiariausių albumų sąraše jis pakilo vos iki 125 vietos.
Silvestras Gimžauskas
Biografija
Kilęs iš valstiečių šeimos. Mokėsi Švenčionių ir Daugpilio gimnazijose. 1876 m. baigė Vilniaus kunigų seminariją. 1877–1878 m. studijas tęsė Peterburgo dvasinėje akademijoje, bet dėl ligos iš jos išstojo. Akademijoje susidraugavo su Lietuvos atgimimo žadintojais bendraminčiais Petru Kriaučiūnu ir Kazimieru Jauniumi. Jau mokydamasis seminarijoje gaudavo ir skaitydavo lietuvišką spaudą. Bendradarbiavo “Aušroje“ ir kituose leidiniuose.
Južno Sachalinskas
Južno Sachalinskas – miestas Rusijos tolimuosiuose rytuose; Sachalino salos pietinėje dalyje; srities centras. Išsidėstęs prie Susujos upės, 10417 km į rytus nuo Maskvos. Geležinkelio ir automobilių kelių mazgas, oro uostas.
Silvestras Gimžauskas
Biografija
1890 m. parengė pirmą patriotinį lietuvišką atsišaukimą, išspausdintą JAV, kuriame ragino brolius lietuvninkus neleisti vaikų į nelietuviškas mokyklas, mylėti ir ginti lietuvišką kalbą. Leido eilėraščių bei publicistines knygeles. Visas savo pajamas aukodavo lietuviškoms knygoms leisti.
Special Forces
Dainos
Albume taip pat turėjo būti daina "Look At You Over There, Ripping The Sawdust From My Teddybear", bet Alice pats persigalvojo, nes ji neva netiko prie albumo temos. Vėliau ji buvo išleista rinkinyje „The Life and Crimes of Alice Cooper“.
Južno Sachalinskas
Išvystyta elektros energetikos, naftos, anglies, medienos, popieriaus, mašinų, metalo, statybų, lengvoji, maisto pramonė. Sachalino valstybinis universitetas, dramos ir lėlių teatrai, kraštotyros (nuo 1896 m.) ir dailės muziejai.
Silvestras Gimžauskas
Biografija
Dirbo vikaru Želudke (Lydos aps., Gudija), Žiežmariuose, Vidiškėse. Nuo 1883 m. Kietaviškių, 1884–1893 m. – Valkininkų klebonas. Žiežmariuose buvo įsirengęs pogrindinę lietuviškos spaudos slėptuvę. Iš čia pasiimdavo knygų ir dirbdamas kitose Vilnijos parapijose. Dirbdamas Vilnijos parapijose buvo aktyvus švietėjas, draudžiamos lietuviškos spaudos platintojas, lietuvybės puoselėtojas, priešinęsis polonizacijai. Ypač aktyviai organizavo spaudos platinimą Valkininkuose: globojo apie 50 knygnešių ir spaudos platintojų, kūrė slaptas daraktorių mokyklas, jas visokeriopai rėmė, kontroliavo jų darbą. Valkininkai tapo didžiausiu lietuviškos spaudos platinimo centru visoje Vilniaus gubernijoje. Į lietuvių kalbą, Rokiškio grafo Reinoldo Tyzenhauzo paprašytas, išvertė Franco Jozefo Haidno oratoriją "Pasaulio sutvėrimas", kuri buvo atlikta 1877 m. Vilniuje.
1891 m. pas jį gyvenęs brolis Vladislavas, supykęs, kad negauna pinigų išgerti, Silvestrą Gimžauską įskundė policijai. Per tardymus žandarai išaiškino nemažai Valkininkų apylinkės knygnešių. Vilniaus generalgubernatorius siūlė Silvestrą Gimžauską 3 metams uždaryti į Gardino vienuolyną. Kadangi nebuvo tiesioginių kaltės įrodymų, Kitatikių reikalų prie Vidaus reikalų ministerijos departamento direktorius bausmei nepritarė, tik pareikalavo akylai Silvestrą Gimžauską sekti. 1893 m. pradžioje perkeltas eiliniu vikaru į Giedraičius, o metų pabaigoje – į Bagaslaviškį jau kaip altarista, nes nesutarė su Giedraičių klebonu lenkomanu J. Pikturna. 1897 m. vasarą išvyko gydyti akmenligės į Varšuvą ir čia tų pačių metų rudenį mirė.
Special Forces
Dainos
Daina „7 and 7 Is“ yra grupės „Love“ originalios kompozicijos perdirbinys.
Medsėdžiai (Skuodas)
Medsėdžiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Nausėdų.
Prancūziškasis bučinys
thumb|right|250px|Prancūziškas bučinys
Prancūziškasis bučinys – romantiškas ir seksualus bučinys, kuomet vienas iš partnerių liežuviu liečia kito lūpas, jas laižo ir kiša liežuvį į partnerio burną. Bučinio metu paprastai abudu partneriai tai daro pakaitomis. Toks bučinys yra vertinamas kaip labai intymus, kadangi jis labai dažnai praktikuojamas kaip glamonių dalis, labai stiprinanti aistrą ir geidulį. Taip yra dėl to, kad partneriai prisiliečia ir stimuliuoja didelę lūpų ir burnos dalį, be to, toks bučinys yra „labai šlapias“. Bučinys toks geidulingas, kad beveik visada abu partneriai būna užsimerkę. Greta liežuvių žaismo, tokio aistringo bučinio metu kartais vienas partneris gali čiulpti kito partnerio kurią nors lūpą. Dėl visų šių savybių toks bučinys visada vertinamas kaip seksualumo apraiška, nors kitokie bučiniai ne visuomet reiškia lytinį potraukį (pvz., svetingumą arba atsisveikinimą).
Prancūziškąjį bučinį išpopuliarino JAV kariai, tarnavę Prancūzijoje ir grįžę namo po I pasaulinio karo.
Šaltiniai
Kuss
Algirdas Bagušinskas
Algirdas Bagušinskas (g. 1958 m. liepos 2 d. Gripiškėse, Jiezno rajonas) – pedagogas, Lietuvos ir Vilkaviškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1964–1972 m. mokėsi Šakių raj. Barzdų aštuonmetėje, 1975 m. baigė Griškabūdžio vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, fizikos mokytojas, 2003 m. baigė Kauno technologijos universiteto viešojo administravimo magistrantūrą.
1979–1984 m. Vilkaviškio raj. Sūdavos vidurinės mokyklos mokytojas, 1984–1986 m. Vilkaviškio raj. švietimo skyriaus mokyklų inspektorius, 1986–2000 m. Gižų vidurinės mokyklos direktorius, 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos ir valdybos narys. Pagarsėjo avarija, kurioje žuvo kiti 2 aukšti rajono valdininkai... Nuo 2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
1993–2011 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1998–2011 m. LSDP Vilkaviškio skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys.
1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Rotary klubo, medžiotojų klubo „Gižai“ narys. Sutuoktinė Rūta, vaikai Algirdas, Antanas.
Veisiejai
Veisiejai – miestas Lazdijų rajono savivaldybėje, 19 km į pietryčius nuo Lazdijų. Veisiejų seniūnijos centras, regioninio parko direkcija. Urbanistikos paminklas (savitas gatvių tinklas ir erdvinė kompozicija, miesto parkas). Mieste stovi Veisiejų Šv. Jurgio bažnyčia (pastatyta 1817 m.), išlikęs Veisiejų dvaras su parku, yra Veisiejų gimnazija, lopšelis-darželis „Ąžuoliukas“, biblioteka, paštas, miškų urėdija, krašto muziejus. Stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas (pastatytas 1928 m., nugriautas 1952 m., atstatytas 1991 m., autoriai – A. Neverdauskas ir M. Supranavičius), paminklai kompozitoriui J. Neimontui, esperanto kalbos kūrėjui L. Zamenhofui (nuo 1998 m. rudens), Veisiejų paminklas partizanams. Veisiejų žydų kapinės. Miesto pakraštyje, jau Kailinių kaime, yra pensionatas ir Veisiejų technologijos ir verslo mokykla, Kalveliuose – Veisiejų miškų urėdija.
thumb|left|Veisiejų Šv. Jurgio bažnyčia miniatiūra|left|Veisiejų biblioteka ir muziejus miniatiūra|left|Veisiejai iš rytų
Etimologija
Miesto pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Veisiejo ežero, esančio 6 km į pietvakarius nuo Veisiejų. Ežero vardas kildinamas iš jotvingių kalbos. XX a. tarpukariu iki XX a. vidurio vartotas pavadinimas Veisėjai.
Geografija
thumb|left|[[Ančia (ežeras)|Ančios ežeras ir Veisiejų panorama]]
Miestas driekiasi iš šiaurės į pietus, jo ilgis 8,5 km, plotis 1,2 km. Tai vienas iš nedaugelio miestų, įsikūrusių ežero pusiasalyje. Vakarinį miesto pakraštį juosia parkas, pasodintas prie Ančios ežero XVIII a. Apylinkėse gausu ežerų. Didžiausias jų – Ančia, skirianti miestą į dvi dalis, vakarinė įsikūrusi pusiasalyje. Ežere įrengtas pirmasis Lietuvoje fontanas su šviesos instaliacijomis (nuo 2008 m.), per ežerą teka Baltoji Ančia. Rytuose link Leipalingio telkšo Snaigynas, šiaurėje – Vernijis, pietvakariuose – Veisiejis.
Istorija
Veisiejai minimi nuo 1501 m., nors šiose vietose Ordino kronikos dar 1253 m. mini sritį Weyze (Veise), buvusią sūduvių (jotvingių) žemėje. XIV a. įkurtas karališkasis dvaras, 1501 m. minimas Veisiejų dvaras, kurį Ldk Aleksandras perdavė valdyti savo vėliavininkui I. Glinskiui.
XVI a. 1-ojoje pusėje minimas miestelis. 1525 m. Slucko kunigaikštis Jurgis Olelkaitis miesteliui išrūpino turgaus privilegiją, apie 1526 m. pastatydino pirmąją Veisiejų bažnyčią. XVII a. Veisiejai atiteko Masalskiams. XVIII a. pabaigoje LDK etmonas M. Masalskis pastatydino dvaro rūmus. XIX a. Veisiejai – kaimas, palivarkas ir dvaras Seinų apskrityje, valsčiaus centras.
thumb|Veisiejų centrinė aikštė thumb|D. Sadausko gatvė Veisiejų centre
Penki (žurnalas)
200px|thumb|right|1998 m. kovo mėn. žurnalo viršelis Penki – mėnesinis žurnalas vaikams (patiems mažiausiems), einantis nuo 1994 m. balandžio mėn. Kaune.
Istorija
Steigėjas ir leidėjas Vilius Užtupas. Leido įmonė „Vingis“, nuo 2000 m. – leidybinė įmonė „Pienių pieva“, nuo 2005 m. – UAB „Ekspress leidyba“, nuo 2012 m. – UAB „Presa“. Tiražas 1994 m. – 21 700 egz., 1997 m. – 35 000 egz.
Redaktorės Dalia Užtupienė, nuo 2000 m. R. Mažeikytė, nuo 2013 m. L.Blandienė.
Nuorodos
http://www.presa.lt/penki
Sokolnikai (Langendorfas)
Sokolnikai (,, nuo 1938 m. Langendorf, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1405 m. minimi Byoten. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2005 m. Borskojės apylinkės kaimas.
Taoso Pueblas
Pueblas pastatytas Kristaus Kraujo (Sangre de Cristo) kalnagūbrio pašlaitėje (Uoliniai kalnai), abipus Pueblo upės. Pastatai statyti iš plūkto molio, išdėstyti pakopomis, viršuje siauriau, apačioje plačiau. Seniau namuose būta nedaug langų, o vietoje durų į vidų būdavo patenkama per angą namo stoge. Stogai sudaryti iš skersai sudėtų rąstinių gegnių ir ant jų viršaus išklotos žolės, šakų ir molio sluoksnio. Namus paprastai sudaro po dvi patalpas, praėjimų tarp namų nėra. Seniau indėnai turėjo mažai baldų, dabar yra stalai, kėdės, lovos. Autentiškumo vardan, Taoso Pueble neįvesta kanalizacija, vandentiekis bei elektra. Yra vietinės architektūros stiliumi pastatyta Šv. Jeronimo katalikų bažnyčia.
Žodis „Taosas“ (tə̂otho) tivų kalba reiškia tiesiog „kaimą“. Tikrasis pavadinimas yra ȉałopháymųp’ȍhə́othə̀olbo – „raudonų gluosnių kanjono žiotys“.
Istorija
Manoma, kad Taoso Pueblas apgyvendintas ~XIII a. Gyvenvietė tapo svarbiu prekybiniu tašku su prerijų indėnais. 1540 m. Taosą pasiekė Fransisko Vaskeso de Koronado ekspedicijos nariai. 1620 m. savo misijas čia pradėjo steigti ispanų jėzuitai. Pueblai priešinosi kolonistams, griovė bažnyčias. 1847 m. jungtinės pueblų ir meksikiečių pajėgos sukilo prieš JAV valdžią. Sukilimas buvo numalšintas, o pueblas subombarduotas.
1924–1925 m. Taoso Pueblo gyventojų kultūrą tyrė žymus psichiatras Karlas Gustavas Jungas.
1992 m. Taoso Pueblas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Vladas Požela
thumb|260px|[[LSDP|Lietuvos socialdemokratų partijos frakcija Steigiamajame Seime. Iš kairės: Jurgis Daukšys, Vladas Požela, Pranas Šemiotas, Jeronimas Plečkaitis, Steponas Kairys, Vladas Sirutavičius, Antanas Purėnas, Jonas Pakalka, Kazys Lekeckas, Vincas Čepinskis, Stasys Digrys, Bronislovas Cirtautas.]] Vladas Požela (1879 m. balandžio 9 d. Steigviliuose, Žeimelio valsčius, Šiaulių apskritis – 1960 m. rugsėjo 21 d. Adelaidėje, Australija) – Lietuvos teisininkas, advokatas, knygnešys, politinis veikėjas.
Biografija
Mokslus pradėjo slaptoje kaimo mokykloje, 1890 m. įstojo į Mintaujos gimnaziją, joje besimokydamas 1894 m. įstojo į slaptą „Kūdikėlio“ organizaciją, 1895–1896 m. jos pirmininkas. 1896 m. įsteigė slaptą Steigvilų knygyną, 1897 m. organizavo pasipriešinimą stačiatikių pamaldoms rusų kalba mokyklose. 1900 m. suimtas L. Vaineikio byloje, metus kalintas Liepojos kalėjime, po to metams ištremtas į Smolenską už draudžiamų lietuviškų raštų gabenimą.
1903 m. grįžo į Šiaulius ir dirbo Šiaulių ekonomijos Zubovų dvarų archyve, dalyvavo Medvilionių slaptų vakarų kuopelėje. 1903 m. kartu su V. Kapsuku, J. Šepečiu, J. Pakniu įkūrė „Draugo“ organizaciją, Tilžėje leido laikraštį „Draugas“.
1905 m. tapo Lietuvos socialdemokratų partijos nariu. 1905–1907 m. revoliucijos dalyvis, sakė kalbas Smilgiuose, Pušalote, Žeimiuose, Žagarėje, šalino rusų administraciją. Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis, dar jam nesibaigus išvyko platinti Seime priimtų rezoliucijų.
1906 m. suorganizavo ginkluotą V. Kapsuko išlaisvinimą iš Suvalkų kalėjimo ligoninės, vėliau išlaisvino K. Jurgelionį iš Vilkaviškio kalėjimo. Tik 1908 m. žandarai jį surado tęsiantį studijas Tartu universitete, kai 1906 m. svetima pavarde įstojo į Tartu universiteto Teisės fakultetą. Policijai suėmus pašalintas.
1910 m. Vilniaus teismas už mitingų Rozalime, Smilgiuose, Naumiestyje ir Pušalote bei darbininkų ir valstiečių valdžios organizavimą, neįrodęs kitų kalčių, nuteisė jį 1 m. tvirtovės kalėjimo, kalėjo Kaune.
1913 m. bandė vėl sugrįžti į Tartu universitetą ir išlaikyti valstybinius egzaminus, tačiau Kauno gubernatorius nedavė leidimo. 1914–1917 m. baigė Maskvos universitetą.
1917 m. advokatavo Maskvoje, tapo prisiekusiuoju advokatu, dalyvavo revoliuciniuose įvykiuose, buvo sužeistas. 1919 m. sausio mėn. savo draugo V. Kapsuko paskirtas Lietuvos laikinosios revoliucinės darbininkų ir valstiečių vyriausybės reikalų vedėju, tačiau greitai nusivylė šia draugyste ir kartu su V. Bielskiu pasitraukė į Kauną, kur dirbo prisiekusiuoju advokatu, o netrukus Šiauliuose kartu su K. Bieliniu, Z. Lukauskaite ir R. Skipičiu ėmėsi organizuoti partizanų būrius kovai su bermontininkais. Tais pačiais metais įstojo į Lietuvos Šaulių sąjungą.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Priklausė LSDP frakcijai. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo atstovas. Nuo 1926 m. birželio 15 d. iki gruodžio 17 d. LSDP ir valstiečių liaudininkų koalicinio XIII Mykolo Sleževičiaus Ministrų kabinete – vidaus reikalų ministras.
Po 1926 m. valstybės perversmo atsidėjo advokato darbui. 1932–1941 m. „Pienocentro“ ir Tarptautinio banko juriskonsultas, 1940 m. Lietuvos advokatų tarybos pirmininkas.
1941 m. kovo 3 d. kartu su vokiečių tautybės žmona repatrijavo į Vokietiją. Lietuvių sąjungos Berlyne valdybos narys. Atvykęs į Berlyną gavo darbą Gebelso propagandos ministerijoje, Rytų Europos skyriuje. Iki 1944 m. vasario mėnesio dirbo vertėju ir redagavo propagandinius leidinius Lietuvai. Po to parvyko iš Berlyno į Kauną kur susitikinėjo su socialdemokratų vadais Steponu Kairiu ir Kipru Bieliniu.
1949 m. gegužės mėn. į Australiją, kur tęsė profesinę veiklą.
Spaudos veikla
Nuo 1901 m. bendradarbiavo draudžiamoje lietuviškoje spaudoje: leidiniuose „Darbininkų balsas“, „Draugas“, 1904–1905 m. leidinių „Naujienos“, „Ūkininkas“, „Varpas“ vienas iš redaktorių Tilžėje. Vėliau rašė į laikraščius „Naujoji Gadynė“, „Skardas“, „Žarija“, „Vilnis“, „Tiesa“, „Skardas“, „Socialdemokratas“ ir kt. 1913 m. laikraščio „Vilnis“ steigėjas Rygoje, 1917 m. laikraščio „Tiesa“ laikinasis redaktorius Petrapilyje.
Amurskas
Amùrskas – miestas Rusijos Tolimuosiuose Rytuose, Chabarovsko krašte. Amūrskas įsikūręs kairiajame Amūro upės krante, 45 km į pietus nuo Komsomolsko prie Amūro, 328 km į šiaurę nuo Chabarovsko. Rajono centras. 47,0 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Amurskas įkurtas 1958 m. birželio 19 d. Miesto statusą gavo 1973 m. Upių prieplauka. Medienos apdirbimo, popieriaus ir celiuliozės pramonė.
Prancūzijos Gviana
Prancūzijos Gviana  – Prancūzijos užjūrio regionas Pietų Amerikoje, tarp Karibų jūros, Brazilijos ir Surinamo. Administracinis centras – Kajenas. Valstybinė kalba – prancūzų.
Istorija
Prancūzijos Gvianos teritorijoje gyveno įvairios indėnų gentys: karibai, aravakai, galibi, vajampi ir kt. 1498 m. Gvianos krantus priplaukė Kristupas Kolumbas ir pavadino „Parijų žeme“. XVII a. pradžioje čia bandė įsitvirtinti olandai ir prancūzai, tačiau juos pasitiko labai nesvetinga gamta ir indėnų pasipriešinimas. 1643 m. prancūzams pavyko įkurti Kajeno gyvenvietę, o vėliau ir Sinamario miestą. 1667 m. į Gvianą pretenzijas pareiškė Didžioji Britanija, bet pagal netrukus pasirašytą Bredos sutartį, teritorija liko Prancūzijai. 1676 m. Gvianą laikinai okupavo olandai. Nuo 1641 m. iki pat 1951 m. kai kurios Prancūzijos Gvianos salos (pvz., Velnio sala) buvo paverstos kalėjimais ir trėmimų vietomis.
Politinė sistema
Prancūzijos Gviana yra Prancūzijos ir Europos Sąjungos dalis. Tai didžiausia ES dalis esanti ne Europos teritorijoje ir be to – ne saloje. Aukščiausias vadovas – Prancūzijos prezidentas, atstovaujamas prefekto (regiono prezidento). Yra 2 įstatymų leidybos rūmai: 19 narių Generalinė Taryba ir 34 narių Regioninė Taryba. Prancūzijos Gviana turi 2 vietas Paryžiuje, Nacionalinėje Asamblėjoje. Vyrauja konservatyvios partijos, tačiau didėja socialistų partijos įtaka. Nors siekiama platesnės autonomijos statuso, tačiau nepriklausomybės idėja turi labai nedaug rėmėjų.
Geografija
thumb|right|250px
Ekonomika
Prancūzijos Gviana labai priklausoma nuo prekių, gaunamų iš Prancūzijos. Svarbiausios ūkio šakos – žvejyba (3/4 eksporto), aukso gavyba ir medienos kirtimas bei apdirbimas. Net 25 % BVP sudaro pelnas iš šalia Kourou miesto išsidėsčiusio Europos Kosminio Centro. Pramonė ir žemės ūkis menkai teišvystyti. Auga turizmas (ypač ekoturizmas). Didelė problema – nedarbas (net 20-30 %).
Gyventojai
Dauguma gyventojų kreolai (juodaodžiai ir mulatai), kartu su didele Haičio juodaodžių bendruomene sudarantys 60-70 % šalies gyventojų. Apie 10 % gyventojų yra europiečiai (dauguma prancūzai). Taip pat yra pakankamai nemažai imigrantų iš kaimyninių šalių: 8 % iš Brazilijos, 4 % iš Surinamo, 2,5 % iš Gajanos. Taip pat yra išeivių iš Azijos: 1,5 % – Miao tautos atstovai iš Laoso, 3,2 % – kinai (daugiausia iš Honkongo). Yra šiek tiek išeivių iš Karibų jūros salų (daugiausia Sent Lusijos). Maroni upės baseine gyvena maronai – kažkada pabėgusių vergų negrų palikuonys. Apie 3-4 % gyventojų sudaro indėnai (karibai, aravakai ir kiti), gyvenantys daugiausia mažai įsisavintose tropinėse džiunglėse.
Dauguma gyventojų – katalikai (įskaitant laosiečius ir daugumą kitų imigrantų), tačiau indėnai ir maronai vis dar praktikuoja vietinius tikėjimus.
Tingvadlavatnas
Tingvadlavatnas  – ežeras pietvakarių Islandijoje. Didžiausias gamtinis (natūralios kilmės) ežeras šalyje, kurio plotas – 84 km². Didžiausias gylis 114 m. Ežeras telkšo Tingvedliro nacionaliniame parke. Šiaurinėje ežero dalyje 930 m. buvo įkurtas Altingas. Iš Tingvadlavatno išteka vienintelė upė – Sogas.
Salos vulkaninę kilmę išduoda aplink Tingvadlavatnos ežerą susidarę įtrūkimai ir sprūdžiai. Žymiausias ir didžiausias iš jų yra Almannagjá tarpeklis, kuriame susikerta Eurazijos ir Šiaurės Amerikos tektoninės plokštės.
Primera División (Argentina)
Primera División ('pirmasis divizionas') – Argentinos aukščiausioji futbolo lyga. Argentinos futbolo asociacijos organizuojamoje lygoje žaidžia 20 komandų.
Sezono pabaigoje dvi komandos su blogiausiu trijų paskutinių sezonų vidutiniu rezultatu iškrenta į žemesnę lygą, jas pakeičia dvi geriausios antrosios lygos komandos. 17-18 vietas pagal paskutinių trijų sezonų vidutinius rezultatus užėmusios komandos žaidžia pereinamas rungtynes su 3-4 vietas antrajame divizione užėmusiomis komandomis dėl išlikimo lygoje.
Istorija
Argentinos nacionalinės profesionalų klubų varžybos pradėtos organizuoti 1931 metais, pradžioje asociacijai priklausė ir varžybose dalyvavo tik Buenos Airių, Aveljanedos ir La Plata miestų klubai, vėliau prisijungė Rosarijo ir Santa Fé klubai.
Kasmet buvo organizuojamos varžybos, kurių nugalėtojas paskelbiamas čempionu. Nuo 1967 metų pradėtos organizuoti dvejos varžybos – Metropolitano (atitiko ankstesnes varžybas) ir Nacional (provincijų klubų varžybos). Pradžioje Nacional sudarė vienas divizionas, po sezono 6 stipriausios komandos patekdavo į Metropolitano. 1970 metais varžybos atskirtos, Metropolitano turėjo savo atrankos grupę, o Nacional buvo žaidžiama dvejose grupėse ir atkrintamųjų varžybų etape. Nuo 1977 metų Metropolitano tapo vientisa dviem ratais žaidžiama lyga.
1991–2014 m. Primera División sezonas buvo suskirstytas į dvi dalis, kurių metu komandos tarpusavyje sužaidžia po vienerias rungtynes ir kiekvienos sezono dalies nugalėtojas tampa šalies čempionu. Pirmosios sezono pusės (Clausura) rungtynės žaidžiamos vasario – birželio mėnesiais, antrosios (Apertura) – rugpjūčio – gruodžio mėnesiais.
Nuo 2015 m. vėl pradėtos rengti sezono varžybos turnyrinės lentelės principu.
Nugalėtojai
Čempionais daugiausiai kartų tapo River Plate (37 kartus), Boca Juniors (35), Racing (18), Independiente (16 kartų), San Lorenzo (15).
Molizė
Molizė (italų kalba Molise) – regionas centrinėje Italijoje. Ribojasi su Abruciu šiaurėje, Adrijos jūra rytuose, Apulija ir Kampanija pietuose ir Lacijumi vakaruose. Regione gyvena 0,3 mln. gyventojų, sostinė Kampobasas.
Teisėjas
thumb| [[JAV teisėjas teismo posėdžio metu, 2006 m.]] thumb|[[Tarptautinis Teisingumo Teismas|Tarptautinio Teisingumo Teismo teisėjai posėdžio metu]] thumb|[[Tarptautinis Baudžiamasis Teismas|Tarptautinio Baudžiamojo Teismo teisėjas Erkki Kourula]] Teisėjas – teisminės valdžios atstovas, kuris veikdamas teismo sudėtyje, taiko teisę ir taip valstybės (tautos) vardu vykdo teisingumą. Teisėjas kaip neutralus asmuo sprendžia ginčus, nesutarimus tarp juridinių ir fizinių asmenų (žmonių), organizacijų (įmonių, įstaigų, privačių asmenų ir viešosios teisės subjektų, viešosios teisės subjektų) tarpusavio ginčus. Išskiriami profesionalūs ir visuomeniniai, garbės teisėjai, teisėjai specialistai (pvz., Šveicarijoje, ). Teisėjo darbas teisės srityje laikomas prestižiniu, išskiriamas kaip garbingiausias ir atsakingiausias.
Teisėjas yra įstatymų vykdytojas. Pasak Cicerono, „teisėjas – kalbantis įstatymas, o įstatymas – nebylus teisėjas“. Priimdamas sprendimus, teisėjas vadovaujasi konkrečioje valstybėje galiojančia (nacionaline) teise: įstatymais (aukščiausiu iš jų – Konstitucija), Vyriausybės ir ministerijų nutarimais, sprendimais, kitais norminiais teisės aktais ir teisės šaltiniais, teisės papročiais. Analogiškose bylose teisėjas paprastai atsižvelgia į aukštesniųjų (aukščiausiųjų) teismų praktiką. Pvz., Angloamerikiečių teisės valstybėse teisėjas ne tik taiko, bet kartu ir kuria teisę (žr. Teismo precedentas). Tarptautinio teismo teisėjas taiko tarptautinę teisę, religinio teismo teisėjas - religinę teisę.
Reikalavimai
Kandidatams į teisėjus taikomi aukšti profesiniai reikalavimai (teisinis išsilavinimas, teisinio darbo stažas), pilietybė. Greta teisinio darbo patirties būtina nepriekaištinga reputacija, greta dalykinių savybių – tinkamos asmeninės savybės. Taip pat svarbu nepriklausomumas, nepartiškumas (nepriklausymas politinei partijai). Lietuvoje taip pat būtina atitikti įstatymų nustatytus reikalavimus, būtinus išduodant asmens patikimumo pažymėjimą arba leidimą dirbti ar susipažinti su įslaptinta informacija. Be to, būtinas sveikatos pažymėjimas, kvalifikacinis egzaminas.
Išsilavinimas
Teisėju Lietuvos TSR 1940–1941, po 1944 metų dirbo ir vos pradinį išsilavinimą turintys žmonės, kadangi iš esmės buvo vertinama tik jų ištikimybė ir lojalumas sovietinei valdžiai. Taikos teisėjas (nuo 1918 m.) Tarpukario Lietuvoje ne visada turėjo tinkamą ar teisinį išsilavinimą; apylinkės teismo teisėjai (nuo 1933 m.) buvo įgiję aukštąjį teisinį išsilavinimą. Nuo 1990 m. kovo 11 d. Lietuvoje apylinkės teismo teisėju gali būti skiriamas asmuo, turintis aukštąjį universitetinį teisinį išsilavinimą – teisės bakalauro ir teisės magistro kvalifikacinius laipsnius arba teisininko profesinį kvalifikacinį laipsnį (vienpakopį teisinį universitetinį išsilavinimą).
Tarp teisėjų būna ir mokslinę, pedagoginę kvalifikaciją turinčių teisininkų. Pvz., Lietuvos Aukščiausiame Teisme 10 iš 35 teisėjų yra Vilniaus universiteto arba Mykolo Romerio universiteto profesoriai, docentai (2015 m.). 2011-2014 m. Lietuvos Konstituciniame Teisme iš 9 teisėjų buvo 4 profesoriai ir 3 docentai.
Egzaminas
Lietuvoje turi būti išlaikytas pretendentų į teisėjus egzaminas (nuo pretendentų į teisėjus egzamino atleidžiamas teisės krypties socialinių mokslų daktaras ir habilituotas daktaras, asmuo, turintis ne mažesnį kaip 5 metų teisėjo darbo stažą, jeigu nuo darbo teisėju pabaigos praėjo ne daugiau kaip 5 metai). Vokietijoje specialaus teisėjo egzamino nėra. Teisėju tampama po antrojo valstybinio teisės egzamino, esant laisvai darbo vietai.
Teisėjų skaičius
2015 m. sausio mėn. Lietuvoje buvo 719 teisėjų (2011 m. – 779). 100 tūkst. Lietuvos gyventojų tenka ~24 teisėjai; Latvijoje – 21, o Estijoje – 17, Kroatijoje – 43 (154 teismuose), Slovėnijoje – 50.
Teisėjų skaičius Lietuvos teismuose:
Atlyginimas
Europoje pirmosios instancijos teismo teisėjas vidutiniškai uždirba 46 056 eurus per metus. Didžiausias atlygis Europos Tarybos šalyse tenka Škotijos teisėjams – 150 106 eurų/m. Pirmos instancijos teisėjo metinis atlyginimas eurais (neatskaičius mokesčių) Lietuvoje siekia 18 072 eurų. Didžiausia teisėjo alga Lietuvoje – LR KT pirmininko (14 535 Lt/mėn.). Kiti KT teisėjai uždirba 13 207 Lt, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo pirmininkas - 9765 Lt, LAT teisėjai gauna 8640 Lt per mėn. Apygardų teismų ir apygardų administracinių teismų pirmininkai uždirba 8640 Lt, šių teismų teisėjai - 7740 Lt, apylinkių teismų teisėjai - 6390 Lt/mėn. (2013 m. spalis)
Pensija
Lietuvoje teisėjai yra labiausiai socialiai apsaugota visuomenės grupė. Be socialinio draudimo pensijos teisėjai taip pat gauna ir valstybines teisėjų pensijas. Be to, dar gali gauti valstybinę signataro rentą, siekiančią pusę Seimo nario algos (apie 2764 Lt). Maksimali teisėjo valstybinė pensija Lietuvoje sudaro 35 % teisėjo atlyginimo ir gali siekti ~4000 Lt. Estijoje teisėjo pensija siekia 75 % pensijos mokėjimo metu nustatyto paskutinių metų teisėjo atlyginimo dydžio.
Drausminė atsakomybė
Europoje drausmės procedūros teisėjams nėra dažnai taikomos. Lietuvoje, Norvegijoje, Ukrainoje, Gruzijoje ir Moldovoje 5 teisėjams iš 100 yra inicijuojami drausminės atsakomybės procesai. Už teisėjo vardo žeminimą 2010 m. atleisti 4 teisėjai.
Amžius
Teisėjui gali būti taikomas amžiaus cenzas.
Teisėjų registro duomenis, Lietuvoje iš 772 teisėjų tik 25 yra jaunesni nei 33 metai.
Jauniausiu Lietuvos TSR Aukščiausio Teismo teisėju tapo Rimas Andrikis, būdamas 29 metų. Dabar Lietuvoje tokia greita teisėjo karjera neįmanoma dėl teismų pakopų sistemos. Teisėju į apylinkės teismą galima pretenduoti ne anksčiau nei po 5 metų teisinio darbo stažo nuo teisės magistro laipsnio gavimo, dar po 5 metų galima pretenduoti į apygardos teismą, o dar po 5 metų – į Lietuvos apeliacinį ar Lietuvos Aukščiausią Teismą.
Jauniausias teisėjas Lietuvoje 2012 metais buvo Tomas Venckus, būdamas 29 metų, tapęs Vilniaus miesto 3-iojo apylinkės teismo teisėju. Būdamos ~30 metų, teisėjomis tapo Eglė Žakevičiūtė, Aušra Barškietytė, Jurgita Čiginskaitė, Justa Raciūtė, Alvida Jasaitytė-Pralgauskienė , Agnė Stankevičienė.
Seniausia Lietuvos teisėja yra laikoma Gražbylė Venclauskaitė (g. 1912 m.), Šiaulių miesto garbės pilietė.
Vidutinis Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjų amžius – 52 metai (2015 m. inf.).
Vienas jauniausių teismų pirmininkų Lietuvoje ir visoje Europos Sąjungoje – Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) pirmininkas Rimvydas Norkus.
Gulbiškiai
Gulbiškiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, kairiajame Jūros upės krante, 0,5 km į šiaurę nuo Žvingių. Kaimo aukščiausias taškas – kelyje į Bačiškę – 71,9 m.
Šakaliai (Geldapės apskritis)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Geldapės apskrities kaimas (1910 m. 191 gyventojas), 1929 m. sujungtas su Šakalių dvaru (1910 m. 76 gyventojai). 1947–2008 m. Čistyje Prudų apylinkės kaimas.
Maistinės medžiagos
Maistinės medžiagos – su maistu gaunamos natūralios ir sintetinės cheminės medžiagos, aprūpinančios organizmo ląsteles energija. Jos taip pat yra ir žaliava gyvybiniams organizmo procesams bei audiniams augti, atsistatyti ir veikti.
Energijos poreikis iš dalies priklauso nuo žmogaus fizinės veiklos. Dirbantis sėdimą darbą, apie 70% dienos energijos sueikvoja savo širdies bei kitų organų darbui ir kūno temperatūrai palaikyti. Energijos reikia palaikyti nuolatinį augimo procesą kūno audiniuose, kuris vyksta visą gyvenimą. Daugumos audinių ir organų ląstelės nuolatos atsinaujina. Audinio sužalojimas taip pat skatina regeneraciją.
Pagrindiniai energijos šaltiniai – angliavandeniai ir riebalai, todėl bet kokios maisto rūšies energetinė vertė priklauso nuo šių dviejų maistingųjų medžiagų. Papildomai energijos gaunama iš organizme esančių glikogeno (gyvulinio krakmolo) ir riebalų atsargų. Glikogenas gaminasi iš gliukozės molekulių, nepanaudotų energijai gaminti. Gliukozės perteklius negalintis virsti glikogenu, kaupiasi kūne riebalų pavidalu. Alkio ar sotumo pojūtis reguliuoja, kad maisto suvalgytume būtent tiek kiek reikia, kad būtų patenkintas organizmo energijos poreikis.
Energijos gavimas
Organizmas maistą paverčia energijos atsarga, kuria galima bet kada pasinaudoti. Šis sudėtingas procesas prasideda nuo to, kad maistas skrandyje ir žarnyne virškinimo metu yra suskaidomas ir išsiskiria maistingosios medžiagos, tokios kaip gliukozė, riebiosios rūgštys ir aminorūgštys. Jos iš maisto absorbuojamos tiesiai į kraują ir paskirstomos ląstelėms visame kūne. Ląstelės gliukozę ir riebiąsias rūgštis panaudoja kaip kurą sudėtingoje cheminių reakcijų sekoje, reikalingoje energijai išgauti. Ši energija saugoma ATP (adenozintrifosfato) molekulėmis. Kai ląstelės įtraukiamos į kokią nors veiklą, ATP skyla į ADP (adenozindifosfatą) ir išsiskiria sukauptoji energija.
Maisto medžiagos
Su maistu žmogus gauna apie 40 įvairių maistinių medžiagų.
Papildomos maisto medžiagos
Jų organizmui reikia labai nedaug, bet, jei nors vieno iš jų trūksta, organizmas nusilpsta ir gali susirgti.
Nepakeičiamos maisto medžiagos
Maisto medžiagos gali būti pakeičiamos arba nepakeičiamos. Nepakeičiamų medžiagų kiekis apibūdina maisto vertę. Vertingas tas maistas, kuris turi pakankamą nepakeičiamų medžiagų kiekį. Pakeičiamas medžiagas organizmas sintetina iš kitų medžiagų, o nepakeičiamas – ne. Todėl tokių nepakeičiamų medžiagų būtinai reikia gauti su maistu:
Šeriuotvoriai
Šeriuotvoriai, Vorų ėdikai (Mimetidae) – vorų šeima. Pasaulyje žinoma 12 genčių, 154 rūšys. Vorai nedaro tinklų, o verpia atskiras gijas. Maitinasi tik vorais, kurie gali būti didesni už juos pačius. Savo grobį čiumpa žaibiškai, sušvirkščia paralyžiuojančius nuodus ir per įkandimo vietą iščiulpia. Dažniausiai šie vorai ir aptinkami voro, kurį jie ką tik suėdė, tinkle.
Ero genties rūšys atskiriamos viena nuo kitos pagal pilvelio formą ir spalvą, krūtinės skydo piešinį. Pilvelis storas, turi vieną ar dvi kuprų poras. Vorų kojos ilgos, žieduotos ir dygliuotos. Patelė deda 7-9 kiaušinėlius į meistriškai pagamintą, lašo formos kokoną, kuris ilgu stiebu pritvirtinamas ant šakų ir kitų augalų dalių. Patelė jaunikliais nesirūpina.
Lietuvoje dvi rūšys:
Kolono provincija
Kolono provincija  – provincija, esanti Panamos centrinėje dalyje, Karibų jūros pakrantėje. Administracinis centras – Kolonas.
Kolono provincija pasižymi didžiausia šalyje juodaodžių populiacija. Ją sudaro dvi atskiros grupės: atgabenti vergovės laikais ir asimiliavęsi su ispaniška kultūra bei XIX a. pab. – XX a. pr. atvykę imigrantai iš Karibų salų (daugiausia Panamos kanalo statyboms).
Geografija
Kolono provincija išsidėsčiusi pagal Karibų jūros krantą, abipus Panamos kanalo žiočių. Būdingos žemumos, tik pietuose paviršius aukštesnis. Teritoriją raižo upės, tarp jų svarbiausia šalyje – Čiagresas. Jos baseine sudarytas didelis dirbtinis Gatuno ežeras, kurio šiaurinė dalis patenka į Kolono provinciją. Didžiąją dalį teritorijos dengia tropinės džiunglės.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 5 apygardas (skliaustuose – administracinis centras):
Lagašas
Lagašas (šumerų kalba: ŠIR.BUR.LAKI / Lagas, ) – senovės Mesopotamijos miestas, buvęs dabartiniame Irake, į šiaurės vakarus nuo Tigro ir Eufrato santakos, į rytus nuo Uruko. Tai buvo vienas seniausių ir svarbiausių Šumero miestų.
Juodasiūlė boružė
Juodasiūlė boružė (Propylaea quatuordecimpunctata) – boružių (Coccinellidae) šeimos vabalas. Tai plačiausiai paplitusi boružių rūšis Vidurio Europoje.
Lagašas
Istorija
Iš Girsu mieste rastų įrašų sprendžiama, kad Lagašas buvo svarbus Šumero miestas nuo III tūkstantmečio pr. m. e. Pirmuoju Lagašo valdovu laikomas Ur-Nanšas. Mieste buvo pastatyta E-Ninnu šventykla, skirta karo dievui Ningirsu. Apie 2450 m. pr. m. e. Lagašas kariavo su Uma. Eanatumo vadovaujami lagašiečiai šventė pergalę. Tai buvo vienas seniausių žinomų strateginių mūšių.
XXIV a. pr. m. e. miestas užkariautas akadų, vadovaujamų Sargono, bet išlaikė savo reikšmę. Žlungant Akado imperijai, mieste atsikūrė vietinė dinastija, kur klestėjo per visą gutijų viešpatavimo laikotarpį. Jos žymiausiu valdovu tapo Gudėja, kuris vykdė prekybą su tolimais kraštais (Libanu, Sirija, Arabija), jo kariai kovėsi Elame. Jam valdant miestas klestėjo, sukurta daug meno, architektūros paminklų (pvz., Gudeos skulptūros). Tuo metu Lagašas valdė ~1600 km² teritoriją, į kurią pateko 17 miestų. Pati valdovo rezidencija buvo Girsoje. Manoma, kad tarp 2075 ir 2030 m. pr. m. e. Lagašas buvo didžiausias miestas pasaulyje. Po to, kai Šumerą suvienijo Ūro valdovas Urnamu ir jo III Ūro dinastija, Lagašas nebeteko valstybingumo. Babilono laikais jo įtaka sumenko.
Juodasiūlė boružė
Požymiai
Vabalai būna nuo 3,5 iki 4,5 mm ilgio ir įvairių spalvinių variantų. Kai kurie skiriasi tiek, kad anksčiau buvo laikomi atskira rūšimi. Paprastai vabalai yra šviesiai arba ryškiai geltonai ir turi po 7 juodus, beveik kampuotus taškus ant antsparnių. Taškai gali būti ištęsti ir susijungę tarpusavyje taip, kad geltonos spalvos beveik nelieka arba atrodo, kad vabalas yra su geltonais taškais. Antenos ir kojos - rusvai geltonos.
Lagašas
Istorija
Lagašo telis yra vienas didžiausių regione, užimantis 400–600 ha plotą. Teritoriją kerta kanalo vaga. Vietovės kasinėjimus 1887 m. pradėjo Robert Koldewey. 1953 m. archeologinė vietovė identifikuota kaip Lagašas.
Juodasiūlė boružė
Paplitimas
Randami visoje Europoje nuo piečiausios dalies iki pat poliarinio rato, taip pat Azijoje. Gyvena tiek žemumose tiek ir aukščiau - iki subalpinės zonos.
Dauginimasis
Patelė padeda apie 400 kiaušinėlių. Tai būtina dėl to, kad didžioji dalis boružių lervų žūva.
Lagašas
Antroji Lagašo dinastija
thumb|200px|Lagašo valdovo Gudea skulptūra (iš Girsu)
Juodasiūlė boružė
Dauginimasis
thumb|left|210px|Juodasiūlė boružė
Zipper Catches Skin
Zipper Catches Skin – JAV roko atlikėjo Alice Cooper albumas, išleistas 1982 metais. Prie jo atsiradimo prisidėjo buvęs jo bendražygis Dickas Wagneris, tačiau albume, kaip ir ankstesniame darbe Special Forces, muzika nebuvo griežta, kaip anksčiau, o daugiau dėmesio skirta dažnai komiškai lyrikai. „Zipper Catches Skin“ ir po to sekęs DaDa yra du albumai, kurių įrašymo, anot paties Alice, jis neprisimena dėl pernelyg didelio piknaudžiavimo alkoholiu. Abiejų šių albumų pristatymui nebuvo rengiamos gastrolės bei nei viena daina iš jų nėra atliekama koncertuose dabar.
Daina "I Am The Future" taip pat skamba Kanados 1982-ųjų filme „Class of 1984“.
Jonas XXII
Jonas XXII (, tikrasis vardas Jacques Duèse apie 1249 m. Kahoras – 1334 m. gruodžio 4 d. Avinjonas) – Romos katalikų bažnyčios popiežius nuo 1316 m. rugpjūčio 7 d. (konsekruotas rugsėjo 5 d.) iki mirties.
Biografija
1300-1310 m. Frėžiuso vyskupas, 1308-1310 m. Neapolio valdovų rūmų kancleris. 1310-1313 m. Avinjono vyskupas, 1312-1313 m. San Vitalės kardinolas presbiteris, 1313–1316 m. Porto vyskupas.
Po ilgų nesutarimų tarp prancūzų ir italų kardinolų Lione išrinktas popiežiumi. Rezidavo Avinjone. Sutvarkė kurijos administraciją ir finansinę sistemą, apmokestino dvasininkus ir pasauliečius, įsteigė naujų vyskupijų Anglijoje, Ispanijoje ir Prancūzijoje, rengė ir rėmė misijas Azijoje, Afrikoje. Stengėsi sutaikyti Prancūziją su Anglija. Rėmė liaudies švietimą.
Skelbė nuosavybės teisės dieviškumą, 1323 m. pasmerkė pranciškonų tezę, kad Jėzus Kristus ir apaštalai neturėjo jokios nuosavybės ir neturėjo teisės įgyti, parduoti ar dovanoti turto. Paniškai bijodamas erezijų ir burtų, sudegino kelis pranciškonus minoritus, uždraudė alchemiją, spiritualizmą. Bandė paskelbti dogmą, jog šventieji pamatys Dievą tik po Paskutiniojo teismo, bet spaudžiamas kardinolų turėjo atsisakyti šios idėjos.
Nepripažino Liudviko IV Bavariečio išrinkimo karaliumi, 1324 m. jį ekskomunikavo už popiežiaus viršenybės nepripažinimą. Tačiau Liudvikas IV Bavarietis 1327 m. įžengė į Romą ir kardinolas Sciara Kolona jį vainikavo imperatoriumi. 1327 m. Romoje išrinktas antipopiežius Mikalojus V. 1330 m., nesugebėdamas suvaldyti kariuomenės siautėjimo ir kontroliuoti finansinių reikalų, imperatorius buvo priverstas bėgti iš Romos, o antipopiežius atsistatydino.
Jonas XXII parašė kanonų teisės veikalų (Extravagantes Johannis XXII 1325 m.), išleido 20 dekretalijų rinkinį (Corpus iuris canonici V). 1323 m. kanonizavo Tomą Akvinietį. Susirašinėjo su Lietuvos dižiuoju kunigaikščiu Gediminu dėl taikos su krikščionimis sudarymo ir Lietuvos krikšto, siuntė bulę ir legatus, bet Gediminas atsisakė krikštytis.
Frydrichas Vilhelmas
Frydrichas Vilhelmas (1620 vasario 16 d. Berlyne – 1688 m. gegužės 9 d. Potsdame) – nuo 1640 m. gruodžio 1 d. iki mirties – Šventosios Romos imperijos kurfiurstas, Brandenburgo markgrafas ir hercogas Prūsijoje.
Šeima
1646 m. pirmąkart vedė Oranijos princesę Luizę Henrietę, su kuria susilaukė šešių vaikų, tarp jų – būsimojo sosto paveldėtojo Frydricho III. 1668 m. vedę antrąkart Braunšveigo-Liuneburgo hercogaitę Dorotėją Sofiją, su kuria susilaukė dar septynių vaikų.
Vidaus ir užsienio politika
1640 m. paveldėjo Trisdešimtmties metų karo katastrofiškai nustekentą valstybę iš savo tėvo Georgo Vilhelmo. Stiprino Brandenburgo kurfiurstystės ir Prūsijos hercogystės, kurios 1618 m. buvo sujungtos asmenine unija, integralumą. Suverenumo, absoliutinės valstybės integralumo idealu laikė Prancūziją. Pragmatiškai ryžtingas ir reformoms palankus Frydricho Vilhelmo valdymo stilius padėjo pamatus tolimesniam Brandenburgo-Prūsijos valstybės suklestėjimui ir virtimu Europos didvalstybe.
Vidaus politikoje kovojo su luomais, mokesčių politika atimdamas valdžią iš vienų ir atleidimais nuo mokesčių privilegijuodamas sau ištikimą bajoriją. Labiausiai centralizijos tendencijoms priešinosi Rytprūsių luomai, tačiau per 1655–1660 m. Abiejų Tautų Respublikos-Švedijos karą jie neteko galimybės remtis Lenkijos, kuri turėjo vasaliteto teises į Prūsijos hercogystę, protekcija. 1656 m. Labguvos sutartimi Prūsijos hercogystės tiesioginę priklausomybę pripažino Švedija, o 1657 m. Vėluvos traktatu vasaliteto teisių atsisakė Lenkija. Tai buvo įtvirtinta 1660 m. Olyvos taikos sutartimi. Pasibaigus karui, besipriešinę Rytprūsių luomų vadai buvo nuteisti mirti arba kalėti.
Pastatęs prekybos laivyną, pradėjo grobti kolonijas Afrikoje (1683 m. įsteigta Grosfrydrichsburgo faktorija Aukso Krante, kuri priklausė Prūsijai iki 1720 m.). Jo rūpesčiu Duisburge, kuris priklausė Frydricho Vilhelmo valdoms, įsteigtas universitetas, Berlyne – viešoji biblioteka.
Per Frydricho Vilhelmo valdymo laikotarpį Brandeburgo-Prūsijos valstybė išaugo nuo 79500 km² iki 112600 km² su 1,4 mln. gyventojų. Dėl savo pasiekimų ir įtakos Šv. Romos imperijoje buvo vadinamas „didžiuoju kurfiurstu“.
Leonas Alesionka
Leonas Alesionka (g. 1949 m. sausio 6 d. Švenčionyse) – gydytojas, savivaldybininkas, Lietuvos politinis veikėjas.
Biografija
1966 m. baigė Anykščių vidurinę mokyklą, 1972 m. – Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą.
1972–1975 m. Ukmergės ligoninės gydytojas, 1975–1992 m. ir 1996–2000 m. Anykščių ligoninės gydytojas dermatovenerologas.
2003–2011 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės atstovas Panevėžio apskrityje.
1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) narys, 2001–2012 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) narys, LSDP tarybos narys, 2001–2012 m. LSDP Anykščių skyriaus pirmininkas. Nuo 2012 m. Respublikonų partijos narys.
Akrotiris ir Dekelija
Akrotirio ir Dekelijos suverenios bazių teritorijos – dvi Jungtinės Karalystės administruojamos teritorijos Kipro saloje, sudarančios JK užjūrio valdą. Suteikusi Kiprui nepriklausomybę, JK pareikalavo šių teritorijų ir išsaugojo jose karines bazes dėl strateginės Kipro padėties Viduržemio jūroje.
Valdą sudaro salos pietuose esantis Akrotiris, kuris su Episkopio įgula yra vadinamosios Vakarų suverenios bazės teritorijos dalis, ir pietryčiuose esanti Dekelija , kuri su Ajoso Nikolaoso baze yra Rytų suverenios bazės teritorijos dalis.
Teritorijose gyvena apie 14 500 žmonių (7 500 JK ginkluotųjų pajėgų karių, apie 7 000 kipriečių). Teritorijos užima 3 % Kipro salos.
Istorija
Suverenios bazių teritorijos buvo įkurtos 1960 m. Steigimo sutartimi, Kiprui gavus nepriklausomybę nuo Britų imperijos. JK norėjo išsaugoti šių teritorijų suverenumą, nes tai suteikė jai teisę naudoti savo karines bazes Kipro teritorijoje, tarp jų Karališkųjų oro pajėgų Akrotirio bazę ir JK armijos įgulą. Britams šios bazės svarbios dėl strateginės Kipro padėties Viduržemio jūros rytuose, netoli Sueco kanalo ir Artimųjų Rytų, taip pat dėl galimybės naudoti Akrotirį tarpinę karinių oro pajėgų bazę ir bendrais mokymo tikslais.
1974 m., po Kipro graikų nacionalinės gvardijos karinio perversmo bandant susijungti su Graikija, Turkija okupavo šiaurinį Kiprą ir įkūrė Šiaurės Kipro Turkų Respubliką, kurios tarptautinė bendruomenė nepripažino. Šie įvykiai nepakeitė JK bazių statuso ir britai nedalyvavo kariniuose veiksmuose, nors pagal Garantijų sutartį, pasirašytą kartu su Kipro nepriklausomybės sutartimi, privalėjo užkirsti kelią bandymams prijungti Kipro valstybę prie kurios nors kitos valstybės arba mėginimams padalyti Kipro valstybės teritoriją. Kipro graikams, bėgantiems nuo turkų, buvo leista kirsti Dekelijos bazės teritoriją. Taip pat jiems buvo suteikta humanitarinė pagalba. Vengdama konflikto su JK, Turkija sustabdė savo karines pajėgas prie bazės teritorijos ribos.