cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karo šunys (1980 filmas)
Turinys
Zangare Šenonas susipažįsta su dokumentinių filmų režisieriumi Nortu, tačiau jo tyrimas baigiasi po to, kai policija pastebi jį fotografuojant prezidento rūmus. Šenonas suimamas, kankinamas, tačiau kai Nortas kreipiasi į tarptautines organizacijas pagalbos, jis išlaisvinamas ir grįžta namo. Vėl jį aplankęs Endenas, sužinojęs, kad tikimybė, jog šalyje kils sukilimas, labai menka, pasiūlo Šenonui organizuoti valstybinį perversmą, po kurio Zangaro prezidentu taptų pulkininkas Bobis – buvęs Kimbos draugas, dabar gyvenantis tremtyje ir su kuriuo Endeno atstovaujamos verslo korporacijos jau sudarė jiems palankias sutartis eksploatuoti Zangaro gamtinius išteklius.
Jonas Sobieskis
Jonas III Sobieskis (, 1629 m. rugpjūčio 17 d. – 1696 m. birželio 17 d.) – Lenkijos didikas ir karvedys, Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1674–1696 m.). Jo valdymo metu, kuriam būdingos nuolatinės kovos su Osmanų imperija, Abiejų Tautų Respublika paskutinį kartą iškilo kaip viena iš Europos didžiųjų valstybių.
Jono Sobieskio jaunystės metai
Jono Sobieskis buvo kilęs iš smulkiųjų dvarininkų giminės. Jo tėvas Jokūbas praturtėjo ir iškilo dėl vedybų su Sofija Teofile Danilovičiuvna, kuri buvo žymaus karvedžio etmono Stanislavo Žolkievskio anūkė. Jokūbas Sobieskis tapo Rusios vaivada ir Krokuvos kaštelionu. Būsimojo karaliaus sesuo Kotryna buvo dukart ištekėjusi turtingiausių valstybės žmonių – Vladislovo Zaslavskio ir Mykolo Kazimiero Radvilos.
Išsilavinimą Jonas Sobieskis gavo Novodvoreko kolegijoje ir Krokuvos akademijoje. Paskui kartu su broliu Mareku dvejus metus praleido Vakarų Europoje. Laisvai kalbėjo lotynų, prancūzų, vokiečių, italų kalbomis. Į ATR broliai grįžo 1648 m. Bogdano Chmelnickio sukilimo metu ir iškarto įstojo į kariuomenę. Po metų brolis dingo totorių nelaisvėje. Jonas Sobieskis buvo paskirtas pasiuntiniu Turkijoje, kurioje pradėjo studijuoti Osmanų imperijos santvarką, išmoko totorių kalbą. Grįžęs dalyvavo karuose su kazokais, Maskva, totoriais. 1655 m. „švedų tvano“ metu iš pradžių palaikė prošvedišką Lietuvos didžiojo etmono Jonušo Radvilos partiją ir kariavo Karolio Gustavo pusėje, vėliau teisėto karaliaus Jono Kazimiero Vazos pusėje kovojo su interventais.
Kariniai laimėjimai ir elekcija
1665 m. 36 metų Jonas Sobieskis vedė turtingą našlę Mariją Kazimierą Zamoiską, prancūzę, kuri į Lenkiją pateko su karalienės Marijos Luizos Gonzagos palyda. Su karalienės protekcija 1668 m. tapo Lenkijos didžiuoju etmonu. 1667 m. spalį laimėjo prieš totorius ir kazokus mūšį prie Podgaicų. Ambicingoji Jono Sobieskio žmona tikėjosi, kad šios sėkmės užteks tam, kad Sobieskis būtų išrinktas karaliumi, tačiau Šventosios Romos imperijos imperatoriaus spaudžiama lenkų šlėkta pasirinko kunigaikštį Višnioveckį. Siekdama užtikrinti vyro sėkmę kituose rinkimuose Marija išvyko į Prancūzijos karaliaus Liudviko XIV, kuris tuo metu buvo galingiausias Europos valdovas, dvarą. Už paramą rinkimuose (įskatant rinkėjams papirkti reikalingus finansus) ji garantavo Prancūzijos–Lenkijos–Švedijos sąjungą, nukreiptą prieš Habsburgus. Tais metais Jonas Sobieskis, užimtas nesibaigiančiomis karinėmis kampanijomis, mažai matėsi su žmona. Jo laiškai žmonai yra svarbus to meto istorijos šaltinis.thumb|left|138x138px|Jono III Sobieskio herbas
Per 1672–1676 m. Abiejų Tautų Respublikos ir Turkijos karą Jono Sobieskio vadovaujama kariuomenė 1673 m. lapkričio 11 d. laimėjo Chotyno mūšį. Tą pačią dieną mirė karalius Mykolas Kazimieras Višnioveckis. Nors Jono Sobieskio pergalė ir neišgelbėjo Lenkijos nuo teritorijų praradimo pagal Bučačo taikos sutartį, Jonas Sobieskis tapo pagrindiniu kandidatu naujuose rinkimuose, kartu su Habsburgų palaikomu Karoliu Lotaringu.
Jono Sobieskio išrinkimui karaliumi Lenkijoje priešinosi Višnioveckio šalininkai, Lietuvoje – Pacai. Kaip ir ankstyvesnioje elekcijoje, taip ir šį kartą buvo du stipriausi kandidatai į sostą – Prancūzijos Kondė princas Henrikas ir Austrijos remiamas Lotaringijos kunigaikštis Karolis. Pacai su Lietuva palaikė lotaringietį, kuris būtų vedęs Mykolo Kaributo Višnioveckio našlę Eleonorą Mariją Habsburgaitę. Didieji Lenkijos ponai su pačiu etmonu Jonu Sobieskiu palaikė prancūzų kandidatą. Kai pasirodė jog nebus galima išrinkti Prancūzijos princo, tada prancūziškoji partija iškėlė kandidatu savo vadą etmoną Joną Sobieskį. Išgarsėjęs, kaip Lenkijos gynėjas nuo turkų, atvykęs į elekcinį seimą tiesiai iš karo lauko, buvo labai palankiai lenkų bajorijos sutiktas. 1674 m. gegužės 19 d. lenkams išrinkus Joną Sobieskį karaliumi, lietuviai pareiškė protestą ir, sustoję kitoje Vyslos pusėje, į elekcijos seimą nėjo. Tačiau tarp lietuvių buvo ir Jono Sobieskio šalininkų. Jį palaikė jo sesers vyras, Lietuvos lauko etmonas ir vicekancleris Mykolas Kazimieras Radvila, Sapiegos ir kiti Pacų priešininkai. Jie atsiskyrė nuo lietuvių daugumos ir prisidėjo prie lenkų. Po kiek laiko nusileido ir Pacai, ir Jonas Sobieskis buvo visų pripažintas. Karūnavimas įvyko 1676 m. vasario 2 d. Krokuvoje.
Sąjunga su Prancūzija
Jonui Sobieskiui tapus karaliumi susitarimai su Prancūzijos karaliumi buvo įforminti slapta sutartimi. Kaip įgudęs karys ir atsidavęs katalikas, karalius pirmiausia svajojo nugalėti turkus, kurie įsitvirtino turtingoje Podolėje, kur žemių turėjo ir Lenkijos šlėktos. Čia jam reikėjo dėtis su Austrijos Habsburgais. Iš kitos pusės, Prancūzija, kuri visą laiką rūpinosi prieš turkus palikti vieną Austriją, spaudė kuo greičiau nutraukti kovas su Osmanais.
Prancūzijai tarpininkaujant, su turkais 1676 m. spalį buvo sudaryta taika, kurios Seimas nepatvirtino. Proprancūziška politika šalyje nebuvo palaikoma. Šlėkta bijojo, kad po karo su turkais pabaigos J.Sobieskis paskelbs karą imperatoriui arba Liudviko XIV pavyzdžiu įves Lenkijoje absoliutizmą. Jono Sobieskio viltys Podolės praradimą kompensuoti su prancūzų ir švedų pagalba gaunant žemių šiaurėje ir vakaruose nepasiteisino. J. Sobieskis 1677 m. pasirašė sutartį su Prancūzija ir Švedija prieš Brandenburgo elektorių ir imperatorių ir pradėjo ruoštis karui prieš elektorių. Karo išlaidas buvo pasižadėjęs padengti Liudvikas XIV, nukariauta Prūsija J. Sobieskiui turėjo likti, kaip jo šeimos kunigaikštija ir atitekti jo sūnui. Seimas karaliaus neparėmė. Prūsijoje kariavo tik vieni švedai ir už Prancūzijos pinigus pasamdyta kariuomenė, nuo kurių Fridrichas lengvai apsigynė. J. Sobieskio priešininkas etmonas M. K. Pacas 1678 m. neleido laisvai švedų kariuomenei pereiti per Žemaitiją. Jis lydėjo, žiūrėdamas, kad jie eitų siauru ruožu, neišsuktų iš kelio ir neplėštų. Taip pat Lietuvos kariuomenė juos lydėjo, kai jie grįžo karą pralaimėję 1679 m.
Santykių su Versaliu nutraukimą paspartino trumparegiška Liudviko politika - Lenkiją jis laikė tik pėstininku amžius trunkančioje Prancūzijos karalių kovoje su Habsburgais. Jis nesutiko pripažinti paveldėjimo teisės karaliaus vyriausiajam sūnui. Labiausiai Lenkijos karalienę erzino tai, kad jos Prancūzijos giminės nepaisant vilčių nebuvo tinkamai pripažinti Versalio dvare ir negavo užsienio princų statuso. thumb|160px|Goreljefas – Sobieskio karūna su Lietuvos-Lenkijos herbu ant karališkosios koplyčios Gdanske
Suartėjimas su Austrija
Po nepavykusio bandymo Prūsijoje, J. Sobieskis vėl atsigręžė į turkus ir 1683 m. balandžio 1 d. pasirašė sutartį su imperatoriumi Leopoldu prieš turkus, juo labiau, kad imperatorius Leopoldas I žadėjo padėti jo sūnui Jokūbui nukariauti Moldaviją, pažadėjo išleisti už Jokūbo savo dukterį ir, tėvui mirus, paremti jo kandidatūrą į sostą. Padarius sąjungą su Austrija, turkai užpuolė šią ir tų pačių metų rudenį pasiekė net Vieną. Jungtinės Lenkijos ir Austrijos pajėgos, vadovaujamos Jono Sobieskio, 1683 m. rugsėjo 12 d. prie Vienos sutriuškino turkus (Kalenbergo mūšis). Turkų puolimas Europoje buvo galutinai sustabdytas ir turkai buvo išvaryti net iš dalies Vengrijos. Bet galų gale J. Sobieskis nusivylė ir čia. Mat, austrų imperatorius rūpinosi tik savo reikalais, Moldaviją jis nukariavo pats, Jokūbui žadėtą dukterį Mariją Antoniją išleido už Bavarijos elektoriaus Maksimiliano II. Vėliau jis už Jokūbo išleido savo žmonos seserį, Noiburgo princesę Jadvygą, bet ir po to imperatorius tinkamai neparėmė savo svainio. Tėvui mirus, jis sosto negavo.
Jono Sobieskio valdymo pabaiga
Ruošdamasis karui prieš turkus, 1684 m. sukūrė koaliciją, kurią sudarė: Abiejų Tautų Respublika, Austrija, popiežius, Rusija ir Venecija. J. Sobieskis 1686 m. pasirašė amžinąją taiką su Maskva. Po šios taikos Respublikos ir Rusijos sienos nesikeitė iki Respublikos I padalijimo 1772 m. Buvo patvirtinta Andrusavos sutartis su didelėmis nuolaidomis Maskvai (atiduotas Kijevas), tačiau caras prie karo su turkais neprisidėjo. Karas su Turkija užtruko ir baigėsi jau po Jono Sobieskio mirties Karlovicų sutartimi. Daug dirbęs, daug kariavęs, Jonas Sobieskis mirė 1696 m., nieko nepasiekęs. Visas kraštas buvo nepatenkintas jo pastangomis tvirtai valdyti, niekada nenorėjo duoti pinigų jo planams vykdyti, o savivaliauti įpratę didikai visur jam priešinosi. Todėl jis pasistengė nustumti visus tuos, kurie buvo jam priešingai nusistatę, ir padėjo iškilti buvusiems savo draugams, bet iškilę, ir tie pasirodė esą jo priešai. Jis rūpinosi kaip įmanydamas perduoti sostą vyriausiajam savo sūnui Jokūbui, tačiau tam griežčiausiai priešinosi didikai, kurie jautėsi patys turį ne mažiau teisių sostui. thumb|left|250px|[[Abiejų Tautų Respublika 1686 m.]]
Lietuva Jono Sobieskio laikais
J. Sobieskio valdymas buvo atkaklių politinių kovų metas. Ta kova vyko seimeliuose, renkant atstovus į seimus, Respublikos seimuose ir bajorų rankomis juos žlugdant. Iš 11 seimų, sušauktų J. Sobieskiui valdant, iširo 6. J. Sobieskis visą savo karaliavimo laiką buvo susirūpinęs Lenkijos reikalais. Jo valdymo pradžioje Lietuvoje vadovavo dideli jo priešai – Pacai, lojalūs išliko įtaką praradę Radvilos. Jie visi nuolat priešinosi karaliui. Seime lenkai su karaliumi priversdavo ir Lietuvos kariuomenę ateiti į pagalbą prieš turkus, tačiau etmonas Pacas jeigu ir nuvykdavo, tai visada veikdavo savarankiškai, neklausydamas karaliaus, ir dažniausiai išvengdavo didesnių mūšių. Ne kartą Lietuvos didysis etmonas Mykolas Kazimieras Pacas visiškai atsisakė vykti prieš turkus, paprastai remdamasis tuo, kad pagal įstatymus Lietuvos kariuomenė gali išeiti už savo valstybės sienų, tik seimui įsakius. Todėl J. Sobieskis rūpinosi kaip įmanydamas iškelti Lietuvoje kitas didikų šeimas. Tuo būdu, jam padedant, čia pagaliau iškilo Sapiegos.
Jono Sobieskio šeima
thumb|160px|Marija Kazimiera Sobieska 160px|thumb|Lietuvos Vytis ir Lenkijos erelis ant paminklo Jonui Sobieskiui Gdanske thumb|160px|Jonas Sobieskis su šeima
1665 m. liepos 5 d. vedė Jono Zamoiskio (1627 m. – 1665 m.) (lenk.: Jan Sobiepan Zamoyski) našlę, Mariją Kazimierą Luizą (1641 m. birželio 28 d. – 1716 m. sausio 1 d.), iš Nevero, Burgundija, Prancūzija. Jų vaikai:
Į gyvenimo pabaigą J. Sobieskis sulaukė nesantaikos net savo šeimoje. Jo žmona Marija Kazimiera be galo nekentė sūnaus Jokūbo žmonos Jadvygos. Jokūbas, karštai gindamas savo žmoną, dėl jos susipykęs su motina, ketino net išvažiuoti iš savo krašto. Tėvo nusivylimas buvo neapsakomas. Visa jo viltis dar buvo karaliaujant sukrauti turtai ir giminystė su imperatoriumi Leopoldu I. Tačiau, jam mirus, visa tai pasirodė be vertės, imperatorius Leopoldas I Jokūbo neparėmė į sostą, nes dėl jų ėmė varžytis sūnūs ir gobši motina. Motina buvo didžiausia sūnaus kandidatūros į sostą priešininkė ir agitavo už Prancūzijos Kontė princą Henriką. Tačiau karaliumi buvo išrinktas Saksonijos elektorius Fridrikas Augustas.
Mūšiai, kuriems vadovavo J. Sobieskis
160px|thumb|Paminklas karaliui Jonui Sobieskiui [[Gdanskas|Gdanske]] thumb|160px|J. Sobieskis [[Kalenbergo mūšis|Kalenbergo mūšyje prie Vienos, Juliusz Kossak paveikslas]]
Šaltiniai
A. Šapoka. Lietuvos istorija; Švietimo ministerijos knygų leidimo komisijos leidinys. – Kaunas, 1936. – ISBN 5-420-00631-6
Kolchidės nacionalinis parkas
Kolchidės nacionalinis parkas  – vienas iš devynių nacionalinių parkų Gruzijoje, istoriniame Kolchidės regione šalies vakaruose. Šis parkas ribojasi su Juodąja jūra. Parkas buvo įkurtas 1998–1999 m., vykdant pajūrio projektą, kuriam finansavimą skyrė Pasaulio bankas ir Pasaulio aplinkos fondas. Parkas užima 289,4 km² plotą ir dengia dalį buvusio 1947 m. įkurto Kolchidės rezervato teritorijos.
15 742 hektarus nacionalinio parko teritorijos užima šlapynės. Per parką teka daug mažų upeliukų, kurių vandens lygis kyla iki 10 m.
Parko klimatas leidžia čia gyventi tokiems retiems gyvūnams kaip stirna, šernas, ūdra, Mažosios Azijos tritonas ir nutrija. Taip pat čia yra pastebėtos paprastosios medžių varlės. Parko teritorijoje gyvena 194 paukščių rūšys, tarp kurių yra ir į šalies raudonąją knygą įrašyti juodasis gandras, gervės ir didysis baltasis garnys.
2021 m. nacionalinis parkas buvo UNESCO pripažintas kaip pasaulio paveldo objektas.
Molupis (Marijampolė)
Molupis – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 4 km nuo Purviniškės.
Gintaras Steponavičius
Gintaras Steponavičius (g. 1967 m. liepos 23 d. Klaipėdoje) – teisininkas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas, buvęs LR Švietimo ir mokslo ministras.
Mokslai
1985 m. baigė Vilniaus Antano Vienuolio vidurinę mokyklą, 1992 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete įgijo teisininko specialybę. 1990 m. studijavo ir tobulinosi Hagos tarptautinės teisės akademijoje (Nyderlandai), 1991 m. Kopenhagos universitete (Danija), 1992 m. Birmingemo universiteto Europos teisės institute (Jungtinė Karalystė), 1994 m. Europos universitetinio instituto Europos teisės akademijoje Florencijoje (Italija), 1999 m. Groningeno karališkajame universitete (Nyderlandai). 1995–1999 m. studijavo Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto doktorantūroje, bet disertacijos neapgynė.
Profesinė ir politinė veikla
1990 m. Lietuvos liberalų sąjungos steigėjas ir narys, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos valdybos narys, 2006-2017 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys, partijos valdybos narys.
1991–1994 m. Užsienio reikalų ministerijos vyresnysis specialistas, ministerijos Europos saugumo ir bendradarbiavimo konferencijos (ESBK) skyriaus pirmasis sekretorius.
1994–1996 m. ketvirtinio žurnalo „East European Constitutional Review“, leidžiamo Čikagos universitete, bendradarbis apžvalgininkas. 1997–2000 m. savaitraščio „Atgimimas“ apžvalgininkas.
1994–2000 m. Fridricho Naumano fondo koordinatorius Lietuvoje.
1994–2004 m. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto dėstytojas.
1997–2000 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, Liberalų frakcijos pirmininkas, Ekonomikos ir finansų komiteto narys.
2000–2004 m. Seimo narys, Seimo pirmininko pavaduotojas.
2000–2001 m. Europos reikalų komiteto pirmininkas.
2004-2008 m. Seimo narys, 2005–2008 m. Seimo pirmininko pavaduotojas nuo opozicijos.
2000 m. iki lapkričio mėn. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
2008 m. gruodžio mėn. – 2012 m. gruodžio 13 d. – Švietimo ir mokslo ministras XV Vyriausybėje.
Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.
Pilietinių iniciatyvų centro valdybos narys, Lietuvos žmogaus teisių centro narys – steigėjas. Sūnus Mykolas – iš pirmosios santuokos. Dukra Urtė – iš antrosios santuokos.
Vandeninis oposumas
Vandeninis oposumas (Chironectes minimus) – oposumų (Didelphidae) šeimos sterblinis gyvūnas. Paplitęs Centrinėje ir Pietų Amerikoje, nuo pat Meksikos iki Argentinos.
Tai vienintelė vandenyje gyvenanti oposumų rūšis. Kūno ilgis 27-32,5 cm. Minta žuvimis, vėžiagyviais. thumb|left|Vandeninio oposumo paplitimo žemėlapis
Al Tadhamon SC
„Al Tadhamon Sporting Club“ – Kuveito futbolo klubas iš Al Kuveito.
Istorija
Klubas įkurtas 1966 m. Turi ne tik futbolo, bet ir kitų sporto rūšių komandas.
Ibarakio prefektūra
Ibarakio prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Kantō regione, Honšiū saloje. Sostinė – Mitas.
Istorija
Ibarakio prefektūra iki han sistemos panaikinimo 1871 m. buvo žinoma kaip Hitačio provincija.
Geografija
thumb|250px|Ibarakio prefektūros žemėlapis Ibarakio prefektūra yra šiaurrytinėje Kantō regiono dalyje, įsitaisiusi tarp Točigio prefektūros ir Ramiojo vandenyno. Šiaurėje turi sieną su Fukušimos prefektūra, pietuose – su Čibos prefektūra. Taip pat šiaurės vakaruose ribojasi su Gunmos ir Saitamos prefektūromis. Šiauriausia prefektūros dalis kalnuota, tačiau didžiąją prefektūros dalį užima lygumos, nusėtos daugybe ežerų.
Miestai
Ibarakio prefektūroje yra 32 miestai:
Miesteliai ir kaimai
Pateikiami miesteliai ir kaimai kiekvienoje apskrityje:
Miestų ir kaimų susijungimai
Iš viso įvykdyta net 23 miestų ir kaimų sujungimų. Paskutiniai du, 2006 m. kovo 27 dienos duomenimis, įvykdyti 2006 m. kovo 27 d.
Sportas
Ibarakyje esti šios sporto komandos.
Futbolo: Tinklinio:
Karasu (Turkija)
Karasu yra miestas Turkijoje, Sakarjos ile Mažosios Azijos pusiasalyje. Miestelyje gyvena apie 24500 gyventojų. Vasarą gyventojų padaugėja iki 25000, dėl turistų skaičiaus.
Ángel Di María
Anchelis Fabianas di Marija (Ángel Fabián di María; g. 1988 m. vasario 14 d.) – Argentinos futbolininkas, rungtyniaujantis kairiojo krašto saugo arba atakuojančio saugo pozicijoje. Nuo 2022 m. liepos 8 d. Italijos klubo Juventus FC žaidėjas.
Karjerą pradėjo gimtojo miesto klube Rosario Central. Po sėkmingo pasirodymo 2007 m. jaunimo čempionate nupirktas Portugalijos klubo SL Benfica. Su šia komanda laimėjo šalies taurę. 2010 m. birželio 28 d. pasirašė šešerių metų kontraktą su Madrido „Real“ klubu.
Karasu (Turkija)
Miestelis yra prie Juodosios jūros.
Ángel Di María
Di Marija laimėjo 2007 m. U-20 pasaulio futbolo čempionatą, 2008 m. Pekino olimpines žaidynes. Nacionalinėje rinktinėje žaidžia nuo 2008 m. Pakviestas į 2010 m. pasaulio futbolo čempionatą. 2021 m. Copa América finale įmušė pergalingą įvartį į Brazilijos vartus. Įvarčiu ir uždirbtu 11 m baudiniu prisidėjo prie pergalės 2022 m. pasaulio čempionato finale.
Karasu (Turkija)
Karasu yra kairiajame Sakarijos upės krante, netoli žiočių.
Ángel Di María
Laimėjimai
Benfica
Real Madrid
Paris Saint-Germain
Argentina
Triuodegiai ešeriai
Triuodegiai ešeriai (Lobotidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima. Dydis 30-100 cm. Paplitusios atogrąžinio klimato zonoje gėluose ir apysūriuose vandenyse. Šeimoje yra dvi rūšys.
Galų kalba
Galų kalba – išnykusi keltų kalbų grupės kalba, vartota Galijoje iki VI a. Vėlyvaisiais Romos imperijos laikais galų kalbą išstūmė liaudinė lotynų kalba. Labiausiai prie to prisidėjo kalbų gramatinis panašumas. Yra išlikusių liudijimų, kad karo su galais metu Julijus Cezaris buvo priverstas įsakymus savo kariuomenei rašyti graikiškai, nes depešas lotyniškai galai nesunkiai perskaitydavo ir suprasdavo. Spėjama, kad pirmiausiai kalba išnyko šiuolaikinės Prancūzijos pietuose, o ilgiausiai išsilaikė šiaurės Prancūzijoje ir dabartinėje Belgijoje. Pats Belgijos vardas yra kildinimas iš keltų gentivardžio Belgae (belgai).
Kartu su keletu kitų mirusių kalbų – keltiberų, lepontų ir kartais kaip atskira kalba išskiriama galatų kalba – jungiami į vadinamąją „žemyninių keltų kalbų“ grupę. Paskutinių tyrimų duomenimis lepontų ir galatų kalbos laikomos galų kalbos tarmėmis.
Yra mokslininkų, kurie mano, kad galų kalba (kartu su lepontų ir galatų patarmėmis) sudarė vieną kalbininį pogrupį su britonų kalba – valų, kornų ir bretonų kalbų prokalbe – galų – britonų pogrupį. Išskirtiniu šio pogrupio požymiu buvo indoeuropiečių *k u̯  atliepimas p garsu. Taigi iš protokeltų *k u̯ enno galų ir britonų kalbose išsirutuliojo penn, bet goidelų pogrupyje – cenn.
Hefėjus
Hefėjus (kinų k. 合肥, pinyin Héféi) – miestas rytų Kinijoje, Anhujaus provincijos adm. centras. 3,85 mln. gyventojų (2018 m.). Išvystyta mašinų pramonė, juodoji ir spalvotoji metalurgija, chemijos ir lengvoji pramonė. Yra universitetas.
Anksčiau miestas vadinosi Ludžou (Lúzhōu).
Siūlauodegiai jūrkaršiai
Siūlauodegiai jūrkaršiai (Nemipteridae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima. Paplitę Indijos ir Ramiojo vandenyno vakarinės dalies tropikiniuose vandenyse. Dauguma rūšių bentosinės, plėšrios, maitinasi smulkiomis žuvimis, vėžiagyviais. Kelios rūšys minta planktonu.
Ariel Garcé
Arielis Ernanas Garsė (Ariel Hernán Garcé; 1979 m. liepos 14 d.) – Argentinos futbolininkas, rungtyniavęs gynėjo pozicijoje.
Karjerą pradėjo 1999 m. River Plate klube. 2003 m. trumpai žaidė Meksikoje, o toliau per visą karjerą – Argentinoje. Rungtyniaudamas Olimpo de Bahía Blanca klube, Garsė sugautas vartojant kokainą ir Argentinos federacijos suspenduotas 6 mėnėsiams.
Arielis Garsė Argentinos rinktinėje sužaidė porą draugiškų varžybų 2003 m. 2009 m. Diego Maradonos vėl pakviestas į rinktinę, o 2010 m. netikėtai paimtas į pasaulio čempionatą.
Laimėjimai
River Plate
Dušan Šestić
Dušanas Šestičius (Душан Шестић, g. 1946 m. Banja Lukoje) – garsus Bosnijos ir Hercegovinos kompozitorius, Bosnijos serbas. Jis sukūrė šalies valstybinį himną – Intermeco. Dušano dukra, taip pat garsi dainininkė, pianistė, 2007 m. Eurovizijos dalyvė Marija Šestić.
Bon Jovi diskografija
Amerikiečių roko grupės Bon Jovi diskografija susideda iš vienuolikos studijinių, trijų kompiliacinių, vieno gyvo garso albumo, taip pat vieno box set rinkinio, trylikos video albumų bei daugiau nei 50-ies singlų bei vaizdo klipų. Prie šio sąrašo nepriskaičiuoti grupės narių Jon Bon Jovi, Richie Sambora ir David Bryan soliniai įrašai.
Pirmuoju komerciniu Bon Jovi leidiniu tapo singlas „Runaway“, išleistas 1983 m. Po metų prekyboje pasirodė debiutinis grupės vardu pavadintas albumas „Bon Jovi“, Jungtinėse Valstijose sutraukęs nedidelį susidomėjimą. 1985 m. grupė įrašė antrąjį studijinį albumą – „7800° Fahrenheit“. Nors JAV jis nesulaukė tokios sėkmės kaip pirmtakas, tačiau Japonijoje buvo sutiktas gana palankiai, šios šalies albumų tope pasiekė aukščiausiąjį penketuką.
Pirmoji didelė sėkmė grupę aplankė tada, kai 1986 m. išleido „Slippery When Wet“. Ši plokštelė tapo didžiausiu tiražu parduotu grupės leidiniu, pasaulyje nupirkta virš 28 mln. jo kopijų. „Slippery When Wet“ pasiekė pirmą vietą Australijoje, Kanadoje ir JAV, kur praleido 94-ias savaites Billboard 200 tope bei buvo sertifikuotas deimantiniu. Singlai „You Give Love a Bad Name“ ir „Livin’ on a Prayer“ užkopė į Billboard Hot 100 topo viršūnę. Sekantis albumas, „New Jersey“, sulaukė panašaus tarptautinio pasisekimo. Visi penki po „New Jersey“ išleidimo pasirodę singlai pateko į Billboard Hot 100 top dešimtuką. Šitaip Bon Jovi pasiekė rekordą, kadangi joks kitas kada nors išleistas hard roko albumas niekada neturėjo penkių ar daugiau singlų, sėkmingai patekusių į aukščiausiąjį dešimtuką. Hitams „Bad Medicine“ ir „I’ll Be There for You“ pavyko pasiekti pirmąją vietą.
1992 m. išleistas penktasis Bon Jovi albumas „Keep the Faith“ pažymėjo kiek pasikeitusį grupės muzikos skambesį bei stilių. JAV albumas du kart sertifikuotas platininiu, Jungtinės Karalystės ir Australijos albumų topuose debiutavo pirmojoje pozicijoje. JAV singlas „Bed of Roses“ pateko į top dešimtuką, o „Keep the Faith“ užėmė pirmąją vietą Mainstream Rock Tracks tope. 1994 m. Bon Jovi išleido geriausių dainų kompiliaciją „Cross Road“, tapusią perkamiausiu 1994 m. albumu Jungtinėje Karalystėje. Pirmasis šio rinkinio singlas „Always“ šešis mėnesius išsilaikė Billboard Hot 100 topo aukščiausiame dešimtuke, JAV sertifikuotas platininiu ir yra iki šiol perkamiausias grupės singlas. „Cross Road“ buvo paskutinis albumas, kuriame grojo bosistas Alec John Such, kituose Bon Jovi studijiniuose įrašuose bosine gitara iki šių dienų groja Hugh McDonald.
1995 m. išleistas šeštasis studijinis grupės albumas „These Days“ didžiausio pasisekimo sulaukė Europos ir Azijos šalyse. Jungtinėje Karalystėje „These Days“ iš pirmos vietos išstūmė Michael Jackson albumą „HIStory“ bei šitoje pozicijoje praleido keturias savaites. Japonijoje Oricon tope pasiekė pirmąją vietą su 379,000 parduotų kopijų per pirmą savaitę nuo išleidimo bei tapo antruoju greičiausiai perkamu albumu Japonijos istorijoje. Pagrindinis singlas „This Ain’t A Love Song“ JAV pasiekė 14-ą vietą, o kiti susidomėjimo nesulaukė, nors Jungtinėje Karalystėje net keturi albumo singlai pasiekė top dešimtuką.
Po penkerių metų Bon Jovi grįžo su ne mažiau sėkmingu „Crush“, tapusiu grupės šeštuoju ir penktuoju iš eilės numeris vienas albumu atitinkamai Australijoje ir Jungtinėje Karalystėje, o JAV tapusiu du kartus platininiu. Didelę dalį albumo pasisekimo lėmė populiarus singlas „It‘s My Life“, kuris kaip ir pats albumas buvo nominuotas Grammy apdovanojimui.
2002 m. grupė grįžo su „Bounce“, debiutavusiu antroje Billboard 200 topo vietoje bei tapusiu greičiausiai perkamu Bon Jovi albumu, per grupės 20-ies metų istoriją. Šį rekordą pagerino 2005 m. išleistas „Have a Nice Day“. To paties pavadinimo pagrindinis albumo singlas tapo tarptautiniu hitu, Australijoje ir Europoje pasiekusiu top dešimtuką, o kantri stiliaus daina „Who Says You Can’t Go Home“, įrašyta kartu su Jennifer Nettles Billboard Hot Country Songs tope užkopė į pirmą vietą, padarydamas Bon Jovi pirmąja tai pasiekusia roko grupe. Taip pat šis Bon Jovi ir J. Nettles duetas laimėjo Grammy statulėlę. 2007 m. grupė išleido dešimtąjį studijinį albumą, pavadintą „Lost Highway“. Jungtinėse Valstijose jis debiutavo pirmojoje vietoje ir po ilgos pertraukos, Bon Jovi albumui šioje šalyje pavyko tapti pirmuoju numeriu. Nepaisant to, kad šis kantri muzikos įkvėptas įrašas sulaukė pripažinimo bei buvo nominuotas Grammy, grupė nutarė grįžti prie roko skambesio ir 2009 m. išleido vienuoliktąjį studijinį albumą „The Circle“, kuris debiutavo pirmoje vietoje JAV Billboard Hot 100 tope. Pagrindinis singlas „We Weren’t Born to Follow“ 2010 m. nominuotas Grammy apdovanojimui.
Iki šiol grupė Bon Jovi visame pasaulyje pardavė virš 120 mln. savo įrašų kopijų.
Breakout: Video Singles
Breakout: The Singles – pirmasis kompiliacinis amerikiečių roko grupės Bon Jovi videoalbumas. Jis susideda iš albumų „Bon Jovi“ ir „7800° Fahrenheit“ singlų vaizdo klipų. Šioje vaizdų kompiliacijoje iš viso yra šeši grupės dainų klipai.
Maratono mūšis
thumb|Maratono mūšio schema.
Maratono mūšis (🇬🇷, 490 m. pr. m. e.) – Antikos mūšis, kuriame atėniečiai, vadovaujami Miltiado, laimėjo prieš Darijaus I persų kariuomenę ir sutrukdė Persijos imperijai užkariauti Graikiją ir taip apsaugoti silpniausią vakarinę sieną. Beveik viskas apie mūšį žinoma iš Herodoto raštų.
Iš pradžių 492 m. pr. m. e. Darijus pasiuntė Mardonijų sausuma į Europą sustiprinti įtaką Makedonijoje ir Trakijoje, kuri nusilpo dėl Jonijos maišto. Nors misija buvo sėkminga, daug karių žuvo šturmuojant Atono kalną ir likusieji persai atsitraukė į Aziją, pakeliui netekdami žmonių. 490 m. pr. m. e. Datis ir Artafernas buvo pasiųsti į jūrų žygį pavergti Kikladų salas centrinėje Egėjo jūros dalyje ir nubausti Eretriją ir Atėnus už paramą jonėnų maištui. Eretrija buvo apgulta ir užimta, o po to laivynas išsilaipino Maratono įlankoje. Čia persus sumušė žymiai mažesnės atėniečių ir platėjiečių hoplitų pajėgos.
Ilgas pasiuntinio bėgimas į Atėnus pranešti apie pergalę (istorinių šaltinių nepatvirtintas ir laikomas legenda) įkvėpė maratono bėgimui, kuris pirmąkart įvyko 1896 m. Olimpinėse žaidynėse.
Istoriniai šaltiniai
Maratono mūšį Herodotas aprašė „Istorijos“ VI knygoje, 102–117 paragrafuose. Tačiau istorikas gimė praėjus keleriems metams po mūšio ir manoma, kad jis mūšį aprašė po Kalijo taikos (449/448 m. pr. m. e.). Kiti išlikę istoriniai šaltiniai yra vėlesni. Pausanijas suteikė svarbios informacijos apie paskutinę mūšio fazę, o X a. Bizantijos Suda žodynas išsaugojo žinias iš dabar prarastų šaltinių, tokių kaip išlikę svarbūs Eforo fragmentai.
Tripirštis tinginys
Tripirštis tinginys (Bradypus variegatus) – tinginių (Bradypodidae) šeimos žinduolių rūšis. Paplitusi Centrinės ir Pietų Amerikos džiunglėse.
Gyvena medžiuose, nagais kabindamasis už šakų. Juda labai lėtai, prieš lipdamas ant kitos šakos ją atsargiai patikrina. Minta medžių lapais. Tripirščio tinginio kailyje gyvenantys mikroskopiniai dumbliai jam suteikia žalsvą atspalvį.
Blagojevgrado sritis
Blagojevgrado sritis, dar vadinama Pirino Makedonija ir Rytų Makedonija (Пиринска Македония и Източна Македония) – sritis Bulgarijos pietvakariuose. Makedonijos regiono dalis. Ribojasi su Šiaurės Makedonijos ir Graikijos respublikomis.
Sritis kalnuota: iškilę Rilos (tarp jų ir Musalos kalnas), Pirino, Rodopų kalnai. Svarbiausios upės – Struma ir Mesta, jų slėniuose susitelkę svarbiausi miestai.
Tautinė sudėtis
2011 m. duomenimis, srityje gyveno:
Burbos
Burbos – gatvinis kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Švenčionėlių. Kaime yra 8 medinės sodybos. Šiaurinėje dalyje stovi XIX a. pabaigos stogastulpis (architektūrinis ir inžinerinis kultūros paveldo objektas). 1972 m. stogastulpis buvo restauruotas. Pietinėje kaimo dalyje yra senkapiai (kultūros paveldo objektas).
Per kaimą teka upelis Dobis.
Eleni Karaindrou
Eleni Karaindru (Ελένη Καραΐνδρου; g. 1939 m. lapkričio 25 d.) – Graikijos kompozitorė.
Gimė Teichijo kaime, Fokidos nome. Mokėsi Atėnų konservatorijoje (fortepijonas, teorija) ir Atėnų universitete (istorija, archeologija). 1969–1974 m. Sorbonos universitete įgijo etnomuzikologės išsilavinimą, Paryžiaus Schola Cantorum studijavo kompoziciją. Grįžusi į Graikiją, Eleni Karaindru įkūrė liaudies instrumentų laboratoriją. Nuo 1975 m. pradėjo kurti muziką teatrui ir kinui. Daugiausia bendradarbiavo su režisieriumi Teodoru Angelopulu.
Šaukėnų seniūnija
Šaukėnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kelmės rajono savivaldybės šiaurės rytuose. Administracija veikia kultūros centre.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. savivaldybės tarybos nutarimu Nr. T-385 (2008 m. lapkričio 26 d.) įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Vytautas Petkūnas
Biografija
1982 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius energetikas, 2002 m. baigė Kauno technologijos universitetą, edukologijos magistras. 2007 m. baigė Kauno technologijos universitetą, socialinių mokslų, edukologijos daktaras.
1999 m. Visagino politechnikos mokyklos direktorius, 2005 m. Visagino technologijos ir verslo profesinio mokymo centro direktorius.
1996 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Visagino skyriaus narys.
1995–1997 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos sąraše ir 2003–2015 m. Visagino savivaldybės tarybos narys. 2003–2007 m. Švietimo, kultūros, savivaldos, jaunimo, teisės ir etikos komiteto pirmininkas.
Utenos apskrities profesinio rengimo tarybos pirmininko pavaduotojas, Ignalinos AE regiono plėtros tarybos narys.
Moka anglų, rusų, lenkų, vokiečių kalbas. Vaikai Asta, Justina.
Nuorodos
Edukologijos instituto tinklalapyje
Gisaro Alajus
Gisaro Alajus  – kalnų sistema Vidurinėje Azijoje, tarp Ferganos slėnio šiaurėje ir Pamyro pietuose, Pamyro Alajaus geografinėje srityje. Driekiasi Kirgizijos, Tadžikistano ir Uzbekistano teritorijose. Iš pietų Gisaro Alajus apribotas Karšio stepės, Tadžikijos dubumos ir Alajaus slėnio. Nusidriekęs iš rytų į vakarus 900 km, plotis iki 150 km (vakaruose). Būdingas kalnų aukštis 5000 m, Matčos kalnų mazgo regione – 5621 m.
Gisaro Alajus iškilo hercininės kalnodaros metu, sudarytas iš nuosėdinių ir metamorfinių uolienų, tarp jų granito, diorito. Yra volframo, molibdeno, arseno, aukso, taip pat gyvsidabrio (Haidarkenas, Čauvajus, Kadamdžajus), stibio (Šing Magianas, Džižikrutas), akmens anglies (Suliukta, Šurabas, Kyzyl Kija) telkinių.
Pačios aukščiausios grandinės ir kalnagūbriai rytinėje Gisaro Alajaus dalyje (Turkestano, Zeravšano, Gisaro, Alajaus) turi aukštikalnių reljefą; paplitę karstiniai reiškiniai (daugiausia urvai ir prarajos). Vakarinėje dalyje būdingas vidutinkalnių reljefas (Malguzaras, Nuratau ir kt.) ir žemi kalnai. Išplitusios liosinės priekalnės (adyrai).
Klimatinės sąlygos įvairios ir priklauso ne tik nuo aukščio virš jūros lygio, bet ir šlaitų padėties. Priekalnėse vidurinė liepos temperatūra yra +24–28 °C, o 1300 m aukštyje – apie +13 °C. Pavėjiniuose šlaituose (atsuktuose į pietus ir vakarus) iškrenta 1000–2000 mm kritulių per metus, o priešvėjiniuose – mažiau 200 mm. Kalnų upės priklauso Zeravšano ir Amudarjos baseinams, telkšo Marguzoro, Iskanderkulio ir kt. ežerai. Aukštikalnėse yra ledynų, Matčos kalnų mazge slūgso ~25 km ilgio Zeravšano ledynas.
Al-Arabi
Al-Arabi gali reikšti:
Futbolo klubai:
Taip pat žr.:
Al-Shabab SC (Achmadi)
„Al-Shabab Sporting Club“  – Kuveito futbolo klubas iš Achmadi miesto.
Istorija
Klubas įkurtas 1963 m. Turi ne tik futbolo, bet ir kitų sporto rūšių komandas.
Ankstyvasis šalpusnis
Ankstyvasis šalpusnis (Tussilago farfara) – astrinių (Asteraceae) šeimos, šalpusnių (Tussilago) genties augalas.
Daugiametis žolinis medingas augalas, turintis vertikalų apie 20-25 cm ilgio šakniastiebį, ant kurio anksti pavasarį išauga vienas ar keletas vienagraižių stiebų. Stiebas paprastas, apsitraukęs baltu, voratinklišku pūku. Pamatiniai lapai 10-20 cm skersmens, apskritoki, šiek tiek dantyti, viršutinė pusė plika, apatinė baltai pūkuota. Žiedai pavieniuose, 2-2,5 cm skersmens, graižuose, geltoni, kraštiniai išsidėstę keliomis eilėmis, liežuviški, piesteliniai, vaisingi, viduriniai vamzdiški. Augalui žydint dieną stiebas būna stačias, o naktį bei nepražydusių ir peržydėjusių egzempliorių – nulinkęs. Graiže subręsta apie 300 vaisių. Tai cilindriški, briaunoti, geltoni lukštavaisiai, kurių viršūnėje yra 2-3 kartus ilgesnis už vaisių plaukelių skristukus. Sėklos subręsta per 10-25 dienas. Nužydėjus, lieka pūkai (lukštavaisis su skristuku), panašūs į pienės pūkus, kuriuos išnešioja (ir taip išplatina) vėjas.
Žydi balandžio-gegužės mėn., lukštavaisiai subręsta gegužės – birželio mėn. Dauginasi šakniastiebiais ir lukštavaisiais.
Randamas visoje Lietuvos teritorijoje. Mėgsta molingą dirvą su negiliu podirvio vandeniu, ypač vešlus jis šaltiniuotose vietose. Auga pagrioviuose, molinguose šlaituose, upių ir upelių pakrantėse, bergždynuose. Žemdirbiams jis – piktžolė.
Mityba
Šalpusnio lapus galima dėti į salotas bei sriubas.
Vaistinės augalo savybės
thumb|left|200px|Šalpusnis – žiedai ir pūkai
Vaistams dažniausiai vartojami lapai. Jie pjaunami birželio mėn. Džiovinami pavėsyje. Išdžiūvę būna bekvapiai, skonis – kartokas, gleivingas. Dedami į prakaitavimą skatinančių vaistažolių mišinius.
Lapuose yra iki 2,63 % karčiųjų glikozidų, sitosterino, galinės, obuolių, vyno, palmitino ir stearino rūgščių, saponinų, 5,18 mg% karotinoidų, 5 mg% askorbino rūgšties, inulino, ir dekstrino, rauginių ir 15,4-18,2 % mineralinių medžiagų, vitamino C.
Pastaba: Nevartoti vaistams nėštumo metu ir žindant.
Šalpusnis mažina uždegimą, todėl jį galima naudoti gydant bronchitą, gerklų ir trachėjos uždegimus, bronchinę astmą ir pleuritą, net pradiniame tuberkuliozės gydymo etape.
Lapų sirupas padeda sergant plaučių ligomis ir bronchitu. Yra puiki profilaktinė priemonė nuo peršalimų ir gripo. Pavasarį, esant astmai, lėtiniam bronchitui ir kvėpavimo takų katarui, reikia kasdien gerti 2-3 arbatinius šaukštelius šviežių šalpusnių sulčių, sumaišytų su sultiniu ar šiltu pienu.
Nuplautų ir sutrintų šviežių lapų tyrė dedama ant krūtinės – padeda nuo plaučių uždegimo, raudonligės, mėlynių ir tinimų, sąnarių uždegimų.
Tinstančias kojas reiktų dažnai plauti šalpusnių nuoviru. Venų uždegimo gydymui iš šviežių sutrintų šalpusnių lapų su šviežia grietine gaminamas tepalas.
Šalpusnių lapų stipraus nuoviro kompresai padeda nuo sklerodermos opų.
Šviežios sultys lašinamos į ausį esant ausų uždegimui.
Vaistinės žaliavos rinkimas
Šalpusnių žiedai renkami kovo – balandžio mėnesiais saulėtą sausą dieną, kai žiedai pilnai išsiskleidę. Skinami tik sveiki, be rudų dėmių lapai, neilgesniais kaip 5 cm lapkočiais. Džiovinami gerai vėdinamoje patalpoje, paskleidus juos plonu sluoksniu ant tinklo. Kartkartėmis reikia atsargiai pavartyti, kad greičiau džiūtų. Greičiau džius, jei lapai bus išdėlioti balta, pūkuota puse į viršų. Iš 5 kg šviežių lapų gaunama 1 kg sausos žaliavos.
Gerai išdžiovinti lapai yra bekvapiai, viršutinėje pusėje žali, apatinėje – balzganai pūkuoti.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 12 psl.
Vedų civilizacija
thumb|310px Vedų civilizacija – kultūra, susiformavusi II tūkst. pr. m. e. šiaurinėje Indijos subkontinento dalyje. Jos pagrindą sudarė klajokliai arijai, atkeliavę į regioną iš Vidurinės Azijos po Indo slėnio civilizacijos žlugimo. Svarbiausias kultūros paminklas ir bene vienintelis šaltinis šios kultūros tyrimams yra Vedų korpusas.
Arijų atėjimas į Indiją
Anot šiuolaikinėje indologijoje vyraujančios (nors ir ginčytinos) hipotezės, nuo 2000 ar 1500 m. pr. m. e. iš Vidurio Azijos į Šiaurės Vakarų Indostaną ėmė keltis karingi stepių klajokliai – vad. „arijai“, arba indoarijai (indologai „postmodernistai“ pabrėžia, kad tariamas sen. indoarijų savivardis arjas Vedose vartojamas vien kaip socionimas, o „arjų kalba“ pradedama minėti tik paravediniuose tekstuose). Anksčiau istorikai indoarijų atsikėlimą į Indostaną vadino invazija ir laikė tai Harapos kultūros miestų žlugimo priežastimi. Tačiau dabar žinoma, kad indoiranėnų kolonizacija prasidėjo senajai civilizacijai jau sužlugus ir nebuvo tokia staigi kaip manyta anksčiau. Dauguma indologų mano, kad indoeuropietišką „indoiranėnų“ kalbą ir Vedų kultūrą į Šiaurės Indostaną atnešė būtent „klajokliai arijai“. Greičiausiai jie išžudė, išstūmė ir iš dalies asimiliavo hipotetinius protodravidus bei protomundus, o apie I tūkstm. pr. m. e. pabaigą pasiekę Gangos vidurupio sritį, netrukus čia sukūrė naują – indoarišką civilizaciją
Vedų ir epų gimimas
Vad. vedinio laikotarpio indoarijų istoriją bei pasaulėžiūrą atspindi Vedų kanonas ir bei, iš dalies, abi epinės poemos – Ramajana bei Mahabharata. Jau nuo XIX a. pab., pradedant Maxo Muelleriu buvo aktyviai diskutuojama dėl Vedų kanono datavimo. Skirtingi specialistai pateikia skirtingą chronologiją, tačiau linkstama Vedų formavimąvimasi datuoti nuo II tūkst. vidurio iki VI a. pr. m. e. Rigveda, kaip seniausioji dalis galutinę savo formą įgijo VIII a., Samaveda, Jadžurveda ir Atharvaveda baigė formuotis iki budizmo gimimo. Komentatoriškoji Vedų kanono dalis: Brahmanos, Aranjakos ir Upanišados formuojasi šiek tiek vėliau.
Indoariškos valstybės
Iš II-I tūkstm. pr. m. e. Šiaurės Indostane gyvavusių indoarijų valstybių geriausiai žinomos Kuru, Pančala, Kambodža (senovės Indija), Gandhara, Madra, Videša, Košala, Magadha, Anga, Vidarbha. Tačiau šių laikų tyrinėtojai vien puranose suskaičiuoja apie 135 sen. Indijos valdovus, kurių valdos driekėsi „nuo jūros iki jūros“, t. y. nuo Arabijos jūros iki Bengalijos įlankos. Iš brahmanose ir puranose pateiktos istorinio pobūdžio informacijos matyti, kad visos vedinio laikotarpio Indijos (t. y. viso Šiaurės Indostano) valdovas galėjo būti kilęs ir iš Anarthos (dab. Gudžaratas), ir iš Gandharos (dab. Pandžabas ir dalis Harjanos), ir iš *Videšos (sen. sritis tarp rytinių Himalajų ir Gangos), ir iš Angos (sen. sritis į pietus nuo Gangos žemupio), ir iš Vidarbhos (sen. sritis abipus Narmados aukštupio). Pasak II a. graikų istoriko Flavijaus Ariano, visų 153 iki Čandraguptos Maurjos gyvenusių Indijos imperatorių (Vedose sanskritiškas jų titulas yra samrat; M. Muellerio sekėjai šiuos imperatorius linkę laikyti „II tūkstm. pr. m. e. Pandžabą infiltravusių nomadų klanų vadais“) valdymo laikotarpiai truko iš viso 6042 metus (Indica. IX). Nurodydamas šiuos skaičius Arianas rėmėsi iki mūsų dienų neišlikusia Megasteno „Indika“, o Seleukidų valstybės diplomatui Megastenui tie skaičiai tapo žinomi Maurjų imperijos sostinėje Pataliputroje (dab. Patna), kurioje jis viešėjo apie 302 m. pr. m. e. (įdomu, kad Maurjų imperijos „istorikai“ savosios šalies valstybingumo pradžią datavo tuo pačiu tūkstm. pr. m. e., kuriuo dabar archeologai datuoja visą Šiaurės Indostaną aprėpusios Protoharapiškosios kultūros susiformavimą).
Indoarijų religija
Būdingiausias sen. indoarijų religijos – vad. vedizmo – bruožas buvo dviejų daugeliu skirtingų vardų vadintų dievybių – Varunos ir Indros (vėlesnių Višnu ir Šivos atitikmenų) garbinimas), o svarbiausias sen. indoarijų visuomeninės sanklodos bruožas – vad. varnų arba luomų (nepainioti su kastomis) sistema (varnašramadharma), t. y. indoarijų visuomenės pasidalijimas į keturis luomus (dvasininkų, administratorių, verslininkų ir darbininkų,- povediniu laikotarpiu šie luomai suskilo į daugybę smulkių profesinių grupių – vad. kastų arba džati).
Alternatyvios religinės-filosofinės sistemos
II-I tūkstm. pr. m. e. daugiausia Gangos vidurupio srityje formavosi naujos, su tradiciniu vediniu hinduizmu konkuravusios religinės filosofinės mokyklos, iš kurių ypač paminėtinos džainizmas ateistinė adživika (lokajata) ir ne ką mažiau ateistinis (ankstyvasis) budizmas.
Huainanas
Huainanas (kinų k. 淮南, pinyin Huáinán) – miestas rytinėje Kinijoje, Anhujaus provincijoje, prie Huaihe upės. 1,66 mln. gyventojų (2010 m.). Svarbus anglies gavybos baseino centras. Išvystyta metalurgija, mašinų, chemijos, popieriaus pramonė. Didelė šiluminė jėgainė.
Manoma, kad šis miestas yra tofu gimtinė.
Ilona Stulpinienė
Ilona Stulpinienė (g. 1963 m. birželio 11 d. Šiauliuose) – muzikė, pedagogė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja.
Malin Reitan
Malin Reitan (g. 1995 m. rugpjūčio 8 d. Trondheime) – Norvegijos dainininkė.
Ilona Stulpinienė
Biografija
Lankė Šiaulių Vinco Kudirkos, vėliau Šiaulių 14-ąją vidurinę mokyklą. 1978 m. įstojo į Vilniaus Tallat-Kelpšos aukštesniąją muzikos mokyklą, kanklių specialybę, mokslus tęsė Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje. 1988 m. baigė Vilniaus konservatoriją ir įgijo pedagogės, atlikėjos, orkestro vadovės kvalifikacijas.
Malin Reitan
Biografija
220px|miniatiūra|kairėje|Malin 2005 m. vaikų „Eurovizijos“ konkurse užėmė 3 vietą
Ilona Stulpinienė
Biografija
1985–2000 m. Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos ir Šiaulių universiteto dėstytoja. 2000–2003 m. Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininko sekretoriato vadovės pavaduotoja. 2003 m. Žmonių išteklių plėtros programų paramos fondo darbuotoja. 2004 m. Seimo narė.
Bosnijos ir Hercegovinos himnas
Intermeco  – Bosnijos ir Hercegovinos valstybinis himnas. Patvirtintas 1999 m. birželio 25 d. paskelbiant Bosnijos ir Hercogovinos Himno įstatymą. Pakeitė iki tol buvusį himną Jedna si jedina, kuris diskriminavo Bosnijos serbus ir kroatus.
Malin Reitan
Biografija
Dainininkės karjerą pradėjo, kai jai buvo devyneri metai. 2005 metais atlikėja pirmą kartą dalyvavo Melodi Grand Prix Junior 2005 atrankoje į vaikų „Eurovizijos“ konkursą. Finale ji su daina „Sommer og Skolefri“ įveikė 9 kitus dalyvius ir užėmė pirmą vietą bei gavo teisę dalyvauti lapkričio mėnesį vyksiančioje 2005 m. vaikų „Eurovizijoje“. Po pergalės Melodi Grand Prix Junior konkurse, Malin surengė vasaros koncertų turą, dalyvavo įvairiuose festivaliuose bei televizijos laidose. Lapkričio mėn. Haselte (Belgija) vykusiame konkurse atlikėja su 123 taškais užėmė 3 vietą.
Ilona Stulpinienė
Biografija
2000–2001 m. Šiaulių m. savivaldybės tarybos narė.
Bosnijos ir Hercegovinos himnas
Intermeco melodijos autorius – kompozitorius Dušanas Šestičius. Himnas, vengiant etninės diskriminacijos, ilgą laiką žodžių neturėjo, tačiau 2009 m. tas pats Dušanas Šestičius su Benjaminu Isovičiumi sukūrė neutralias eiles, kurioms pritarė parlamentinė komisija. Spendimas dėl žodžių dar reikalauja ministrų kabineto ir parlamento pritarimo. Žodžiai nemini tautų sudarančių valstybę, bet baigiasi žodžiais „Mes einame į ateitį, kartu“.
Malin Reitan
Biografija
2006 metais Malin išleido du albumus. Pirmasis – „Malin på månen“ buvo išleistas gegužės mėnesį, o lapkritį pasirodė kalėdinių dainų albumas, pavadinimu „Malins Jul.“ 2008 m. balandžio mėn išleistas trečiasis atlikėjos albumas „Pang!“, kuris šalyje tapo auksiniu.
Ilona Stulpinienė
Biografija
2000 m. Naujosios sąjungos narė. 2004 m. Liberalų ir centro sąjungos bei frakcijos Seime narė.
Bosnijos ir Hercegovinos himnas
Eilės
Ti si svjetlost duše
Ilona Stulpinienė
Biografija
Turi tris vaikus: duktė Simona, dvyniai Kotryna ir Dovydas.
Bosnijos ir Hercegovinos himnas
Eilės
Vječne vatre plam
Majko naša zemljo Bosno
Tebi pripadam
U srcu su tvoje
Rijeke, planine
Plavo more
Bosne i Hercegovine
Ponosna i slavna
Zemljo predaka
Dov’jeka
Kazuju jedno:
Mi idemo u budućnost
Zajedno !
Ašurbanipalas
miniatiūra|Ašurbanipalas Ašurbanipalas (graikiškai Sardanapalas, 685–627 m. pr. m. e.) – Asirijos karalius, valdė 669-627 m. pr. m. e., Esarhadono sūnus. Laikomas garsiausiu Asirijos valdovu.
Jo valdymo metais suklestėjo architektūra, skulptūra, Ninevijoje sukaupta didelė dantiraščio tekstų biblioteka, atskirta nuo administracinių dokumentų archyvo.
Turėjo penkis brolius ir seserį. Kadangi neturėjo tapti sosto paveldėtoju, buvo mokomas įvairių dalykų, tarp jų ir rašto; tapo vieninteliu raštingu Asirijos karaliumi.
Hofmano tinginys
Hofmano tinginys (Choloepus hoffmanni) – tinginių (Bradypodidae) šeimos žinduolių rūšis. Paplitusi Centrinės ir Pietų Amerikos džiunglėse.
Tai naktiniai, medžiuose gyvenantys gyvūnai. Minta medžių lapais, kartais vaisiais ar žiedais. Hofmano tinginys kur kas aktyvesnis už tripirštį tinginį. Užpultas ginasi aštriais nagais, kuriais gali padaryti gilias žaizdas.
Cukrinis diabetas
Cukrinis diabetas arba cukraligė – liga, kurią sukelia angliavandenių apykaitos sutrikimai, lemiantys gliukozės kiekio kraujyje padidėjimą (hiperglikemija), arba sumažėjimą (hipoglikemija).
Paplitimas
Pasaulyje cukriniu diabetu serga apie 100 mln. žmonių, Europoje – apie 26 mln. Lietuvoje registruota apie 54 000 sergančiųjų cukriniu diabetu, iš jų nuo insulino priklausomų apie 8 000, nepriklausomų apie 42 000, su tolerancijos gliukozei sutrikimu apie 4 000. Lietuvoje yra apie 350 cukriniu diabetu sergančių vaikų.