cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ReiserFS
ReiserFS – failų sistema, naudojanti B medžius. Autorius – Hans Reiser („Namesys“ kompanija). ReiserFS naudojama Linux operacinėje sistemoje. Šiuo metu platinama 4-oji ReiserFS failų sistemos versija. Namesys nutraukė veiklą 2008 m., kai Hans Reiser buvo nuteistas 15 metų kalėjimo už žmonos žmogžudystę, tačiau prie atviro kodo versijos vis dar dirba savanoriai.
Dirbant su smulkiais failais, ReiserFS gali būti net dešimt ir daugiau kartų greitesnė už EXT3, ir taip pat turi žurnalą. Dabar ReiserFS jau laikoma „išbandyta“, tačiau atsargūs administratoriai atsakingiems duomenis saugoti renkasi EXT3.
Sinabungas
Sinabungas  – aktyvus ugnikalnis Indonezijoje, Sumatros saloje, Barisano kalnuose, aukščiausias Sumatros šiaurėje. Aukštis 2460 m. Priklauso stratovulkanų tipui.
Populiarus laipiojimo uolomis objektas. Šlaituose veikia solfataros.
Išsiveržimai – 1600 m., 2010, 2013–2014 m.
2010 m. rugpjūčio 29 d. išsiveržė, išmetė pelenus į 1,5 km aukštį, lava tekėjo per kraterį. Vienas žmogus žuvo, 12 000 evakuota.
Dėl 2014 m. vasario 1 d. išsiveržimo, anot pirminio pranešimo, žuvo 14 žmonių.
Akinwande Oluwole Soyinka
Akinwande Oluwole Soyinka (g. 1934 m. liepos 13 d.) – Nigerijos rašytojas, ypač pasižymėjęs kaip poetas ir dramaturgas. Jis laimėjo Nobelio literatūros premiją 1986 m. ir buvo pirmasis afrikietis, laimėjęs Nobelio premiją.
Jis gimė jorubų gentyje, Abeokutoje. Po studijų Nigerijoje ir Didžiojoje Britanijoje jis dirbo Karališkojo Dvaro teatre (Royal Court Theatre). Soyinka rašė pjeses, kurios buvo atliekamos abejose šalyse teatre ir radijuje. Jis aktyviai dalyvavo Nigerijos politinėje istorijoje ir jos nepriklausomybės nuo Didžiosios Britanijos kovoje. 1965 m. jis užėmė Vakarų Nigerijos radiją ir reikalavo Vakarų Nigerijos regioninių rinkimų atšaukimo. 1967 m. per Nigerijos pilietinį karą Soyinką suėmė federacinės valdžios generolas Yakubu Gowon ir uždarė jį į vienutę dvejiems metams.
Akinwande Oluwole Soyinka aršiai kritikavo Nigerijos diktatorius, ypač Sanni Abacha, bei kitų šalių autoritarus, pvz.: Robert Mugabę Zimbabvėje. Dauguma jo kūrinių yra apie „priespaudos batą nepriklausomai kokios spalvos jo koja“. Per generolo Sani Abacha režimą (1993–1998 m.) Akinwande Oluwole Soyinka pabėgo iš Nigerijos su motociklu. Po to jis gyveno užsienyje, daugiausiai JAV, buvo profesoriumi Kornelio universitete ir Emorio universitete Aliaskoje. Abacha paskelbė jam mirties nuosprendį. 1999 m. atkūrus Nigerijoje civilinę valdžią, Soyinka grįžo namo. Jis taip pat skaitė paskaitas Oksfordo, Harvardo ir Jeilio universitetuose.
Viduramžių mokslas
thumb|right|200px| Viduramžių mokslas. Tradiciškai Viduramžiai apima laikotarpį nuo Vakarų Romos imperijos žlugimo iki Amerikos atradimo bei maurų išvijimo iš Ispanijos, t. y. maždaug tarp 476 ir 1492 m.
Viduramžiais didelę reikšmę mokslo raidai turėjo arabų ir Vidurinės Azijos mokslininkai (Ibn Sina, Ibn Rušdi, al Birunijus). Susikūrus Europoje feodalinei sistemai, išplito ir sustiprėjo religijos vaidmuo. Tai neigiamai atsiliepė mokslo pažangai − viduramžiais mokslas išgyveno krizę. Atsirado specifinė Viduramžių mokslo forma − scholastika, kuri pagrindinį dėmesį skyrė krikščioniškų dogmų kūrimui. Mokslo raidos pagrindą sudarė alchemijos ir astrologijos plėtotė. Senovės graikų ir viduramžių mokslas dar nebuvo socialinė institucija.
Viduramžiais gimė ir viena iš svarbiausių Vakarų pasaulio mokslo institucijų − universitetai. Pirmieji atsirado XI−XII a. (Bolonijos universitetas − 1088 m., Paryžiaus − XII a. viduryje), katedrų ar vienuolynų mokyklų pagrindu. XII a. šios mokslo įstaigos gavo ir pasaulietinės valdžios pripažinimą bei leidimą savivaldai.
Henry Hudson
Henris Hadsonas (g. 1570 Anglijoje – m. 1611 m. Hadsano įlankoje) – anglų jūrininkas, poliarinių kraštų tyrinėtojas.
Biografija
Keletą kartų plaukė ieškoti jūrų kelio iš Atlanto į Ramųjį vandenyną palei šiaurinius Eurazijos ir Šiaurės Amerikos krantus. Per trečiąją kelionę, 1609 m., ištyrė dalį Šiaurės Amerikos pakrančių, atrado Hadsono upę. Paskutinį kartą jis išplaukė ieškoti šiaurės vakarų kelio 1610 m., atrado sąsiaurį ir įlanką, pavadintus jo vardu, bet, nespėjęs išplaukti iš įlankos, liko žiemoti jos pietinėje dalyje. 1611 m. pavasarį laivo įgula, nebenorėdama visą vasarą keliauti po šiaurės jūras, sukėlė maištą, išsodino Henrį Hadsoną, jo sūnų ir jo šalininkus. Hadsonas žuvo arktiniuose tyruose.
Ruvimas Rubinšteinas
Ruvimas Rubinšteinas (1891 m. Utenoje, Lietuvoje – 1967 m. Izraelyje) – teisininkas, prisiekęs advokatas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Baigė žydų gimnaziją Vilniuje ir Peterburgo universiteto Teisės fakultetą.
Nuo 1923 m. Kaune „Idiše štime“ (Žydų balsas) ir jo priedo lietuvių kalba „Mūsų garsas“ redaktorius. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
1940 m. buvo sovietinės valdžios suimtas.
Aleksandras Skriabinas
Aleksandras Nikolajevičius Skriabinas (Александр Николаевич Скрябин, 1872 m. sausio 6 d. – 1915 m. balandžio 27 d.) – rusų kompozitorius ir pianistas.
Biografija
thumb|180px|left|Aleksandras Skriabinas su [[Jurgis Baltrušaitis (1873)|Jurgiu Baltrušaičiu 1913 m.]] thumb|180px|left|Aleksandro Skriabinio ir Jurgio Baltrušaičio labdaros koncerto afiša 1892 m. Aleksandras Skriabinas baigė konservatorijos fortepijono klasę aukso medaliu ir pradėjo savarankišką kūrybinį gyvenimą. Tuo laikotarpiu jis parašė 10 sonatų, 24 preliudus, kurie pasižymi dideliu melodiniu išraiškingumu. Juose „dainuoja" ne tik viena pagrindinė melodija, bet ir visi balsai, visas kūrinio muzikinis audinys. Preliuduose jau aiškiai matomas originalus Skriabino braižas. Taip pat parašė etiudų, ekspromtų, mazurkų.
1900 m. Skriabinas parašė I simfoniją su choriniu finalu – himnu menui (jo paties žodžiais). Po jos pasirodo II ir 1903 m. sukurta III simfonija, pavadinta „Dieviškąja poema". 1904 m. Skriabinas išvyko į Ameriką. Ten parašo nemažai kūrinių: „Ekstazės poemą“, V sonatą fortepijonui, daug preliudų, poemų. Tada pasirodė ir fortepijoninių miniatiūrų ciklai su savotiškais pavadinimais: „Trapumas“, „Ilgesio šokis“, „Ironija“, „Niuansai" ir pan.
Ankstyvojo laikotarpio Skriabino kūriniai artimi Šopenui; jaučiama juose ir Listo bei Vagnerio įtaka. Bet jau tada formavosi ir savita, tik jam būdinga muzikinė kalba, kai kuriais bruožais artima Čaikovskio kūrybai. Skriabinas ypač mėgo preliudą. Jo preliudai daugiausia trumpi, lakoniški, išreiškiantys atskirų dvasinio gyvenimo momentų nuotaikas. Ne mažiau populiarūs ir Skriabino etiudai, ypač dis – moll, vadinamas „Patetiniu etiudu".
Vėlesniojo laikotarpio Skriabino fortepijoniniai kūrintai labai pasikeitė. Muzikinė kalba sudėtingėjo. Tai ypač išryškėjo įmantriose, sudėtingose paskutiniosiose kompozitoriaus sonatose, ryškiai besiskyrusiose nuo jaunystės metų kūrinių. Preliudus, noktiurnus, valsus dabar pakeitė specifinė poemos forma. Pasirodė tokie kūriniai kaip „Ilgesio poema“, „Tragiškoji poema“, „Šėtoniškoji poema“ ir kitos. Tarp to meto kūrinių vaizdų ypač dažnai užtinkame ugnies paveikslų: „Ugnies poema“, „Į liepsną“, „Tamsi liepsna" ir pan.
Skriabino simfoninė kūryba negausi, bet labai reikšminga. Joje išryškėja siekimas įkūnyti filosofines idėjas, kurioms fortepijoninės muzikos rėmai buvo per siauri. Svarbiausi Skriabino simfoniniai kūriniai yra 3 simfonijos, „Ekstazės poema“, simfoninė poema „Prometėjas“ (1909 m.), dar vadinama „Ugnies poema", „Dieviškąja poema“.
Iš šių kūrinių išsiskiria III simfonija c – moll, pavadinta „Dieviškąja poema“. Tai – programinis trijų dalių kūrinys. Kiekviena dalis turi pavadinimą: I dalis – „Kova“, II dalis – „Malonumas“, III dalis – „Dieviškieji žaidimai“. „Ekstazės poema“ – vienos dalies kūrinys. Čia kompozitorius panaudojo 11 nedidelių temų, simbolizuojančių įvairias nuotaikas ir jausmus. Vienos dalies kūrinys yra ir simfoninė poema „Prometėjas“. Prometėjo paveikslas Skriabinui buvo tik kaip nenugalimos „kūrybinės valios" simbolis. Šiame kūrinyje kompozitorius nebeišsiteko įprastinio orkestro rėmuose: jis papildė didžiulį orkestrą fortepijonu, vargonais, choru be žodžių (kaip savita orkestro spalva) ir dar įvedė šviesos spalvų efektus, kurie turėjo lydėti kūrinį, jį atliekant. Neįprastas garsų ir spalvų žaidimas turėjo sukelti meninį vaizdinį įspūdį.
Aaltonen
Aaltonen:
Herniosandas
Herniosandas – centrinės Švedijojs miestas, Ongermanlando provincijoje. Mieste gyvena 18 003 gyventojų, viso Herniosando savivaldybėje (švediškai – Härnösands kommun) gyvena 24 738 gyventojų. Herniosandas įsikūręs ant Botnijos įlankos kranto. Jis yra svarbus uostamiestis.
Lietuvos kinas
Patogumo dėlei šiame straipsnyje kalbama tiek apie kiną Lietuvoje, tiek apie lietuvių kuriamą kiną.
Kino rodymas
Į Lietuvą kinas atkeliavo 1897 m., kai Vilniuje įvyko pirmasis viešas kino rodymas. Pirmieji kino teatrai atsirado 1905 m.
Šiuo metu Lietuvoje veikiantys kino teatrai bei kino salės: Daugiausia rodomi užsienio komerciniai filmai, tačiau vis populiarėja nekomercinis kinas. Daug žiūrovų sulaukia festivaliai „Kino pavasaris“, „Tinklai“. Lietuvišką kiną pastaraisiais metais populiarino festivalis „Trispalvis kinas“. 2005 metais rengiamas pirmasis komercinio lietuviško kino festivalis – konkursas „AXX“.
Kino istorija Lietuvoje
Lietuvos kino istoriją galimą sąlyginai padalyti į šiuos laikotarpius: ankstyvąjį (1896 - 1918), tarpukario (1919–1941), sovietinį (1941–1989) ir naujausią (nuo 1990 m.)
Pirmąjį laikotarpį ženklina nacionaliniam kinui nepalankios istorinės sąlygos ir naivūs entuziastų bandymai žengti pirmuosius žingsnius. Antrasis laikotarpis – profesionalaus nacionalinio kino pamatų kūrimas ir tolesnė raida suvaržytos laisvės sąlygomis. Pagaliau trečiasis, kol kas pats trumpiausias, bet daugiausia vilčių teikiantis laikotarpis – tai filmų kūrėjų bandymas tapti pasaulinio kino konteksto dalimi neprarandant savojo identiteto.
Pirmieji kino seansai
1896 m. liepos 28 d. Vilniaus Botanikos sodo koncertų salėje įvyko JAV išradėjo ir kino pionieriaus Tomo Edisono „gyvosios fotografijos“ seansas. O po metų panašius amerikiečių filmus galima buvo ne tik žiūrėti, bet ir seanso metu klausytis į specialias plokšteles įrašyto garso. Kai 1897 m. liepos 3 d. taip pat Botanikos sode pirmą kartą buvo parodyti prancūzų kino pradininkų brolių Liumjerų (Lumiere) filmai, kino populiarumas dar labiau išaugo. Labiausiai vilniečiams, kaip ir viso pasaulio žiūrovams, patiko „Traukinio atvykimas į stotį“ ir komiška scenelė „Aplietas laistytojas“. Nuo to laiko kinas tapo rimtu teatrų ir koncertų konkurentu. Panaikinus spaudos draudimą, nuo 1905 m. Vilniuje, vėliau ir kituose Lietuvos miestuose duris atveria pirmieji stacionarūs kino teatrai. Didelė konkurencija priverčia jų savininkus formuoti savo veidą ir specifinį repertuarą. Anksčiausiai įsikūrusioje „Iliuzijoje“ vyrauja Prancūzijos ir Danijos produkcija.
„Edene“ dominuoja „aristokratiškas“ repertuaras – istorinės tematikos italų superprodukcija ir prancūzų „meninio kino“ kūriniai. Štremerio kino teatras greitai įgavo „šeimyninio“ kino teatro reputaciją. Geriausiems Peterburgo kino teatrams prilygstančios Kauno „Oazės“ koziriai – orą gaivinantys galingi ventiliatoriai ir fontanas vestibiulyje. Kauno centre, miesto sode įsikūrusi „Lyra“ žiūrovus viliojo prieš seansus ir per pertraukas grojančiu orkestru. 1910 m. Vilniuje atidarytas prabangus kino teatras „Bronislava“ (su pirmos, antros ir trečios klasės eilėmis, ložėmis ir balkonu) ne tik rodė svetur sukurtus filmus, bet ir pradėjo kurti savus. 1912 m. „Bronislavos“ repertuare pasirodo dokumentinė Vilniaus karo apygardos kariuomenės apžiūra, o po metų – pirmas vaidybinis filmas „Plikas basas Don Žuanas“ (jame vaidino Vilniaus teatro aktoriai).
Pirmieji kino filmai
Dokumentinius filmus kūrė Stepas Uzdonas, Stasys Vainalavičius, Antanas Uibas, Alfonsas Žibas, Kazys Lukšys ir kt.
1925 m. vasario 14 d. Kaune įsikūrus Lietuvos kinematografininkų sąjungai, prasidėjo kino aktorių rengimo vajus. Pirmoji buvo bendrovė „Lietfilm“. Jai įkandin pasirodė Kotrynos Senkevič įsteigta „Filmos“ mokykla. Pradeda veikti filmų gamybos bendrovė „Akis“. Buvo parengta apie 40 diplomuotų kino aktorių, tačiau lietuviško vaidybinio kino reikalai iš vietos beveik nepajudėjo. Iš grandiozinių sumanymų pavyko pastatyti vos kelis kuklius filmus. Sukurtas pirmasis pilnametražis lietuviškas filmas „Onytė ir Jonelis“ (1931 m.) Tai pat pasirodo keli trumpametražiai filmai: „Rūpestingas tėvas“, „Filmos“ mokyklos auklėtinio Stasio Narijausko ir jo kolegos iš „Akies“ studijos Petro Malinausko „Sužieduotinis per prievartą“, kuriame nesudėtingą siužetą (turtuolis priešinasi savo dukros ir prasčioko santuokai) paįvairina gaudynės miesto gatvėmis, „Kareivis – Lietuvos gynėjas“ (operatorius Feognijus Dunajevas), kurio autoriai turėjo du tikslus – sukurti kuo daugiau komiškų situacijų ir įrodyti, kad kariuomenė net iš puskvailio gali išugdyti tikrą vyrą. Dauguma šių juostų neišliko.
Pasimetė už Atlanto ir filmo „Jonukas ir Onutė“ arba „Nelįsk, kur nereikia“ pėdsakai. Šio vaidybinio filmo premjera įvyko 1931 m. spalio 9 d. „Forumo“ kino teatre (vėliau – „Laisvė“). Tai komedija apie kaimo bernioką, išvykusį laimės ieškoti į miestą. Scenarijų rašė Jurgis Linartas ir pagrindinio vaidmens atlikėjas Vladas Sipaitis, režisavo Dunajevas. Ir žiūrovams ir recenzentams filme patiko Kaunas, o kaimas atrodė kažkoks „butaforiškas“: „Kaunas daro tikrai gražaus turtingo miesto įspūdį. Bet sodžiaus gyvenimo vaizdų labai mažai“, – rašė „Naujoji Romuva“ 1931 m. spalio 18 d. Po filmo premjeros Kipras Petrauskas pasakė: „Visai nieko, kaip pirmai pradžiai mūsų Lietuvai pakanka ir tiek!“
Pirmasis lietuviškas garsinis dokumentinis filmas vadinosi „Konrado kavinė“ ir buvo demonstruojamas Kauno kino teatruose 1936 m. rudenį. Pirmasis garsinis fabuliarinis filmas buvo Henriko Kačinsko režisuotas „Storulio sapnas“ (1938 m.) Šio marionečių filmo premjera įvyko 1938 m. lapkričio 24 d. „Metropolitene“ (lėles pagamino Stasys Ušinskas). Lietuvoje filmas sutiktas entuziastingai, o JAV animacinių filmų bendrovė „Dalcompany“ ne tik nupirko „Storulio sapną“, bet ir užsakė S. Ušinskiui naują filmą pagal Hanso Kristiano Anderseno pasaką „Lakštingala“. Šį darbą atlikti sutrukdė Antrasis pasaulinis karas.
„Laiškai iš tėvynės“
Nuo 1909 m. Lietuvą dažnai lanko Niujorke apsigyvenęs Amerikos lietuvis Antanas Račiūnas. Jis filmuoja Lietuvos vaizdus ir grįžęs rodo juos lietuvių kolonijose. Šie „judantys paveikslėliai“ (išeiviai juos tiesiog vadino „judžiais“) tokie populiarūs, kad A. Račiūnas daug kartų vyksta į Lietuvą jų filmuoti. Vyrauja graži Lietuvos gamta, miestelių, pilių ir bažnyčių vaizdai, taip pat visokios sueigos – lauko darbai, gegužinės, liaudies šokiai.
1919 m. A. Račiūnas su keliais bendraminčiais Brukline įkūrė Lietuvių kino bendrovę, kuri buvo pasiryžusi atlikti didelius darbus: įsteigti Lietuvoje kino studiją, siuntinėti po Ameriką mažiausiai tris keliaujančias grupes su lietuviškais „judžiais“, Lietuvoje sukurti keletą vaidybinių filmų, net serijinį filmą iš Lietuvos kunigaikščių gyvenimo. Per nepilnus tris bendrovės gyvavimo metus pavyko nufilmuoti nemažai kronikinių siužetų, kurie buvo rodomi Amerikos lietuviams, o kai kurie net parduoti anglams. Panašius „laiškus iš tėvynės“ į Ameriką iš Lietuvos vežė operatoriai Rapolas Kručas, Jonas Milius, Kazys Lukšys, Juozas Januškevičius, broliai Motūzai ir kiti.
Lietuvių pėdsakai Holivude
Pirmą ryškų pėdsaką Holivude paliko Pranas Valuskis, 1925 m. nufilmavęs vaidybinį filmą iš knygnešių gyvenimo „Naktis Lietuvoje“. Pinigai filmui buvo renkami lietuvių kolonijose, o drabužiai ir reikmenys pasiskolinti iš Holivudo bendrovės. Atsiliepimų apie „Naktį Lietuvoje“ buvo ne tik išeivijos spaudoje. Gastroliuojant po Ameriką, filmo premjerą lydi anšlagai Čikagoje, Bostone, Filadelfijoje, Niujorke. Sėkmės padrąsintas Valuskis užsimoja kurti kitus filmus, net vesterną, tačiau lėšų jiems surinkti nepavyksta.
Bendrovę „Cineova Pictures“ 1926 m. Niukorke įsteigia lietuviško profesionaliojo teatro pradininkas Juozas Vaičkus, pasiryžęs kurti vaidinimus ir „krutamuosius paveikslus“. J. Vaičkus norėjęs šiam tikslui rengti aktorius ir Lietuvoje, tačiau tokiai iniciatyvai čia buvo pasipriešinta. Bendrovė „Cineova Pictures“ greitai buvo priversta likviduotis, o pats J. Vaičkus 1929 m. grįžo į Lietuvą.
Bene reikšmingiausias ir brandžiausias lietuvių išeivijos filmas bus sukurtas tik 1965 m. Tai Birutės Pūkelevičiūtės pasakos „Aukso žąsis“ (brolių Grimų pasakų motyvais) ekranizacija. Filmavimas prasidėjo 1963 m. Monrealyje, garso įrašymo darbai atlikti Jeilio universiteto studijoje. Vaidinti buvo sukviesti lietuvių dramos aktoriai iš įvairių JAV ir Kanados miestų.
Sovietmetis
Po Antrojo pasaulinio karo, Lietuvai praradus nepriklausomybę, visą kino gamybą bei platinimą ėmė kontroliuoti sovietų valdžia. Kaune įkurta Lietuvos respublikinė kino kronikos studija, 1949 m. perkelta į Vilnių, o 1956 m. pavadinta Lietuvos kino studija. Pirmuosius pokario vaidybinius filmus kūrė „broliškos pagalbos“ principu į Lietuvą iš Sovietų Sąjungos atsiųsti „Mosfilm“ ir „Lenfilm“ specialistai. Juose vyrauja karinė – revoliucinė tematika ir sovietinio kino klišės. 1947 m. „Mosfilm“ sukūrė lietuvišku vadintą filmą „Marytė“ (rež. Vera Strojeva) – jį režisavo ir jame vaidino rusai, o pačiame filme pasakota apie Mariją Melnikaitę. 1953 m. panašiai sukurti filmai „Aušra prie Nemuno“ (rež. Aleksandras Faincimeris), „Ignotas grįžo namo“ (1956 m., rež. Aleksandras Razumnas), „Tiltas“ (1956 m., rež. Borisas Šteiberis).
Tik 1957 m. pasirodo pirmasis ilgametražis filmas, sukurtas Lietuvos kino studijos pajėgomis. Tai Vytauto Mikalausko „Žydrasis horizontas“, ir dabar žavintis poetiniu stiliumi, nuoširdžia romantika, nebanaliais personažais (ypač įsimena Eustachijus Aukštikalnis, valiūkiškai suvaidinęs avantiūristą Tiburcijų). Antras Mikalausko filmas „Kalakutai“ (1959 m.) bandė į kiną perkelti liaudiškų vaidinimų („Žaldokynė“, „Amerika pirtyje“) dvasią, tačiau ryškus teatrinis grimas, karikatūriški herojai, lėkštas humoras sutrukdė filmui pasiekti Petro Vaičiūno ar Augustino Griciaus (jis buvo „Kalakutų scenaristas“) satyrinių dramų lygį.
Pirmoji nacionalinės režisūros karta pradėjo veikti „atšilimo“ metais. Maskvos Kinematografijos institute mokslus baigęs Vytautas Žalakevičius Lietuvoje sugebėjo suburti bendraminčius. Sovietmečiu buvo kuriama daug ideologinių filmų, tačiau lietuvių kūrėjai sugebėdavo apeiti cenzūrą ir menine kalba prabilti į žiūrovą. Todėl ypač dažnai kurti filmai apie vaikus ir jų pasaulį: šitaip buvo lengviau išvengti cenzūros priekabių. Svarbi tema buvo ir pokario kaimas. Šiuose filmuose bandyta parodyti kovos tarp komunistų šalininkų bei priešininkų nevienpusiškumą. Paskutiniais Sovietų Sąjungos gyvavimo metais kurtos užsienio autorių kūrinių ekranizacijos.
Lietuvių filmai garsėjo įvairiuose kino festivaliuose. Vytauto Žalakevičiaus „Niekas nenorėjo mirti“ (1965 m.) apdovanotas II sąjunginiame kino festivalyje, „Tas saldus žodis – laisvė!“ (1972 m.) – VIII tarptautiniame Maskvos kino festivalyje, Arūno Žebriūno novelė „Paskutinis šūvis“ iš novelių filmo „Gyvieji didvyriai“ (1960 m.) – Karlovy Varuose, „Paskutinė atostogų diena“ – Lokarne, apdovanojimų gavo Raimondas Vabalas, Algimantas Puipa, Robertas Verba ir kiti.
Išeivijoje išgarsėjo lietuvis Jonas Mekas, vienas garsiausių eksperimentinio avangardinio kino kūrėjų.
1987 m. Šarūnas Bartas įkūrė pirmąją nepriklausomą kino studiją „Kinema“.
FK Neris Karmėlava
Karmėlavos „Neris“ – Lietuvos futbolo klubas iš Karmėlavos.
Istorija
2010 m. komanda tikriausiai prisijungė prie Kauno „Intero“, kadangi pastarasis pervadintas „Interu-Nerimi“, o Karmėlavos komanda III lygoje nebežaidė.
Baliniai (Pakruojis)
Baliniai – viensėdis Pakruojo rajono savivaldybėje, 3 km nuo Žeimelio.
KFC VW Hamme
KFC VW Hamme – Belgijos futbolo klubas iš Hamės. Pirmą kartą į II divizioną pateko 1997 metais.
Paantvardys (Raudonė)
Paantvardys – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Raudonės. Kaimo pašonėje išteka Antvardė.
Monderkanžas
Monderkanžas – miestas pietvakarių Liuksemburge, į šiaurę nuo Ešo. Yra bažnyčia (istorijos paminklas). 2018 m. duomenimis mieste būta 6 936 gyventojų.
Sportas
Miestas yra svarbus sporto centras, jame įsikūrusi Liuksemburgo futbolo federacija.
474 m.
474 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vera Macienė
Vera Macienė (1957 m. kovo 7 d. – 2021 m. rugsėjo 21 d. ) – Lietuvos ir Šilalės rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1981 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, istorijos mokytoja.
Šilalės vaikų ir jaunių sporto mokyklos trenerė, Laukuvos Norberto Vėliaus gimnazijos mokytoja.
2000–2011 m. ir 2019–2021 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narė.
Buvo Tėvynės sąjungos Šilalės rajono skyriaus narė.
Buvo LPKTS Tarybos narė, Laukuvos bendruomenės tarybos (valdybos) narė.
Sutuoktinis Saulius, vaikai Mantas, Aistė Marija.
Forever 21
„Forever 21“ – tarptautinis drabužių parduotuvių tinklas, įkurtas 1984 m. Los Andžele, Jungtinėse Valstijose. Tinklas turi daugiau nei 480 parduotuvių įvairiose pasaulio šalyse, 2013 m. pajamos siekė 3,7 mlrd. JAV dol.
Istorija
Kompanija įkurta 1984 m. Pirmoji parduotuvė pavadinimu „Fashion 21“ buvo atidaryta balandžio 21 d. Los Andžele, Kalifornijoje, jos dydis tesiekė maždaug 84 m². Iki metų pabaigos parduotuvės pajamos išaugo nuo 35 tūkst. iki 700 tūkst. JAV dol.; kompanijos įkūrėjas Do Won Chang uždirbtus pinigus investavo į naujų parduotuvių atidarymą, galiausiai pakeisdamas parduotuvių pavadinimą į „Forever 21“. Po naują parduotuvę buvo atidaroma kas pusę metų, 1989 m. vienuolikta „Forever 21“ pavadinimo drabužių parduotuvė tapo pirmąją, įsikūrusią prekybos centre.
Kompanija padidino parduotuvių dydį iki maždaug 460 m², prekybos taškus pradėjo atidarinėti daugiausiai didžiausiuose prekybos centruose Kalifornijoje. Iki 1997 m. šalyje veikė jau 40 „Forever 21“ parduotuvių. 1995 m. kompanija pradėjo verslą už valstijos ribų, atidarydama parduotuvę Majamyje, Floridoje. 1999 m. parduotuvės buvo atnaujintos, vidutinis jų plotas išaugo iki 830 m². 2001 m. pradėta drastiška tinklo plėtra. Atidaromos itin didelio formato (maždaug 2 200 m²) parduotuvės „XXI“, pirmiausia Plane (Teksasas), kiek vėliau ir Majamyje, Los Andžele, Čikagoje bei Edmontone (Kanada).
Nuo 2002 m. „Forever 21“ buvo įvardyta kaip viena iš 50 didžiausių privačių kompanijų, kilusių iš Los Andželo. 2005 m. šalyje veikė jau 355 parduotuvės, pavadintos „Forever 21“, „Forever XXI“, „For Love 21“ arba „Gadzooks“. 2006 m. atidaroma itin didelio formato parduotuvė Pasadenoje (Kalifornija), kurios plotas seikia daugiau nei 3 700 m²; didžiausia parduotuvė iki šiol. 2008 m. per metus atidaromų parduotuvių skaičius išaugo iki 90.
Pirmoji parduotuvė užsienyje buvo atidaryta 2001 m. Kanadoje. Internetinė parduotuvė „forever21.com“ veikti pradėjo 2003 m. Vyriškų drabužių kolekcijos pristatytos 2006 m., o 2007 m. pradėta prekiauti ir apatiniu trikotažu. Prekės ženklas „Forever 21+“ pristatytas 2009 m., tais pačiais metais pradeda prekiauti ir kosmetika. 2010 m. atidaryta pirmoji parduotuvė Jungtinėje Karalystėje, pasirodo kolekcijos pavadinimu „Love 21“ bei „Forever 21 Girls“. 2012 m. atidaryta nauja centrinė kompanijos būstinė, o 2013 m. pradėtos reklaminės kompanijos, įtraukiant įvairius žymius žmones.
thumb|right|270px|„Forever 21“ parduotuvė [[Tokijas|Tokijuje, Japonijoje]]
Parduotuvės
Parduotuvėse „Forever 21“ yra parduodamos įvairios aprangos prekės, skirtos vyrams ir moterims, įskaitant drabužius, aksesuarus, batus, kvepalus, grožio reikmenis, kosmetiką bei įvairias kitas aprangos detales; taip pat prekiaujama ir prekėmis „Forever 21+“, skirtomis apkūniems žmonėms. „Forever 21“ parduotuvės orientuojasi į vidutines pajamas gaunančius asmenis, laikosi žemų kainų politikos, pagrindiniai konkurentai Jungtinėse Valstijose yra tokios parduotuvės kaip „Zara“ ir „Uniqlo“. 2013 m. pab. kompanijos pajamos siekė 3,7 mlrd. dolerių, turėjo daugiau nei 480 parduotuvių įvairiose pasaulio šalyse, daugiausiai JAV ir Kanadoje. Kompanija yra užsibrėžusi tikslą iki 2017 m. savo pajamas padidinti iki 8 mlrd. JAV dol. ir per trejus metus atidaryti 600 naujų parduotuvių.
Specializuotas teismas
Specializuotas teismas – teismas, nagrinėjantis bylas dėl ginčų, kylančių iš tam tikros srities (pvz., administracinių) teisinių santykių. Gali būti steigiami specializuoti teismai finansų, socialinės apsaugos, komercinių santykių, darbo, šeimos, nepilnamečių, bankroto ir kitų kategorijų byloms nagrinėti.
Bene labiausiai specializuoti teismai veikia Vokietijoje (administraciniai, darbo, finansų, socialinės apsaugos teismai).
Lietuvoje
Lietuvos specializuoti teismai – Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas ir apygardų administraciniai teismai yra specializuoti teismai, nagrinėjantys bylas dėl ginčų, kylančių iš administracinių teisinių santykių.
Britų trumpaplaukė katė
thumb|220px|Britų trumpaplaukis katinas Britų trumpaplaukė katė – trumpaplaukių kačių veislė. Bene populiariausia veislė Europoje.
Istorija
Britų trumpaplaukės katės išvestos XIX a. pabaigoje. To meto parodose dalyvaudavo vien britų turtuolių katės, atvežtos iš Rytų šalių. Visgi daugelis kačių mylėtojų laikė ir paprastas namines kates, kurios negalėjo parodose varžytis su egzotiškos išvaizdos Siamo ir kitų kačių pirmtakėmis, todėl nuspręsta išvesti grynai britišką veislę, kuri būtų lygiavertė liesoms trumpaplaukėms katėms iš Rytų. Veislininkų siekiamu idealu tapo tvirto angoros (persų kačių veislės pradininkės) kūno sudėjimo, bet trumpo plauko katė.
Pradėjus vykdyti kačių atranką, 1871 metais jos pirmą kartą buvo pristatytos kačių parodoje.
Maždaug tuo pačiu metu skandinavai irgi stengėsi išvesti trumpaplaukių kačių veislę iš naminių kačių. Tačiau čia, priešingai nei Britanijoje ir kitose šalyse, veislininkai nemišrino naminių kačių su „persių“ pirmtakėmis. Taip siekta išsaugoti veislės grynumą. Dėl to kilo painiava. Europos katėms taikytas vienas standartas, tačiau trumpaplaukės, veisiamos Nyderlanduose, Vokietijoje ir kitur, nesiskyrė nuo britų kačių, tačiau į skandinavų kates panašios nebuvo.
Skandinavai nuolat įsiveždavo britų trumpaplaukių kačių ir dalyvaudavo parodose. Dvi veislės vertintos pagal tą patį standartą. Galiausiai Europos trumpaplaukių kačių augintojams įgriso ši situacija ir jie kreipėsi į kačių augintojų organizaciją, prašydami atskirti dviejų tipų veisles. Prašymas 1982 m. patenkintas. Nuo tada Europos trumpaplaukėmis katėmis vadinamos tik skandinaviško tipo katės. Mišrūnės su persų kačių protėviais pavadintos britų trumpaplaukėmis katėmis.
Charakteris
Tai ramios, malonios katės. Pakančios, lengvai prisitaiko. Jaunikliai ir dvejų ar trejų metų amžiaus labai žaismingi, vėliau nurimsta, tampa nebe tokie judrūs. Britų trumpaplaukės katės gerai jaučiasi vienos, tačiau mėgsta bendravimą ir švelnumą. Jei yra labai nepatenkintos, tai parodo, tačiau nėra įkyrios. Daugumoje šios veislės katės nemėgsta būti nešiojamomis, bet lydi šeimininką ir būna šalia.
Dėl melancholiško būdo paprastai gerai sutaria su kitomis katėmis, šunimis ir vaikais. Svarbus ir tinkamas šių kačių auklėjimas.
Fizinės savybės
Britų trumpaplaukės, tai stambios katės, laikomos vienomis didžiausių tarp kačių. Šioje veislėje stipriai pasireiškia lytinis dimorfizmas, kai katinai yra pastebimai didesni ir platesni, negu patelės, ir jie sveria apie 4.1–7.7 kilogramus, nors būna ir gerokai sunkesnių egzempliorių, o katės 3.2–5.4 kg. Tokie katinai brandą pasiekia apie trečius-ketvirtus savo gyvenimo metus.
Šių kačių kūnas yra kresnas, nugara trumpa ir lygi, krūtinė gili, pečiai stiprūs, galva apvali, skruostikauliai putnūs, kaklas trumpas ir storas, nosis plati, trumpa, be įlinkio, smakras gilus ir tvirtas, o jo galiukas - vienoje vertikalioje linijoje su nosies galiuku. Ausys mažos, plačios ties pagrindu, toli viena nuo kitos, pastatytos 45% kampu, kad sutaptų su galvos kontūru. Akys didelės, apvalios. Kojos yra trumpos su apvaliomis letenomis. Uodega stora, buka, gana trumpa. Kailis trumpas, stangrus, pokailis turi būti tankus. Kailis skaitomas veislę formuojančiu faktoriumi ir visų felinologinių sistemų parodose, ekspertizės metu sertifikuotais teisėjais jam yra visumoje skiriama daugiausiai balų, net 35 iš 100.
Ši veislė pasižymi sunkiu skeletu, todėl reikalauja specialios mitybos, kurioje kalcio ir fosforo santykis suaugusioms katėms, būtų nuo 1,2 prie 1, o augančioms iki 1,6 prie 1, todėl nesubalansuotai maitinant, katės vystosi nepilnaverčiai. Taip pat teisinga mityba padės išlaikyti kailį geresnės formos.
Spalvos ir marginimas
Šiuo metu spalvų ir raštų yra priskaičiuojama virš 100.
Vienspalvės katės
thumb|240px|right|Dvispalvė britų trumpaplaukė katė Vienspalvės britų trumpaplaukės būna baltos, juodos, melsvos, rausvos, kreminių, šokolado ir alyvinių atspalvių. Vienspalvių kačių akys paprastai vario arba oranžinės spalvos. Baltos „britės“ gali turėti mėlynas arba skirtingų spalvų akis. Veisime naudojamoms baltos spalvos katėms privaloma patikrinti klausą, kadangi jos gali negirdėti viena ausimi.
Vienspalvės katės, išskyrus baltąsias, neturi dėmių. Toks kailis nuo šaknies iki galiukų yra vienodos spalvos. Kai kurių vienspalvių kačiukų kailis būna vos pastebimai rainas. Šie neryškūs ruožai vadinami dryžių pėdsakais.
Mėlynos spalvos katės, vadinamos "klasikinėmis", yra stambesnės negu kitų spalvų, kadangi pastarosios buvo maišytos su kitų veislių atstovais, spalvoms išgauti ir užtvirtinti.
Margos katės
Tai spalvotos katės su baltais lopais. Pavadinimas priklauso nuo baltų dėmių didumo ir pobūdžio. Geriausiai žinomos dvispalvės ir trispalvės „britės“. Abiem atvejais balti lopai neturi sudaryti daugiau kaip trečdalio viso kailio paviršiaus.
Margos katės, kurių kailis beveik baltas, vadinamos vanais ir arlekinais. Arlekinas turi vieną ar daugiau spalvotų dėmių ant galvos, kelias nedideles dėmes ant kūno ir spalvotą uodegą. Vano spalvota tik galva ir uodega.
Taxodioideae
Taxodioideae (Taxodioideae) – pušūnų (Pinophyta) skyriaus, kiparisinių (Cupressaceae) šeimos medžių pošeimis.
Britų trumpaplaukė katė
Margos katės
Naujausios margų kačių grupės spalvos ir piešiniai – šokolado ir baltos spalvos bei rainos su balta spalva. thumb|240px|left|Vėžlio kiauto piešinio britų trumpaplaukė katė
Taxodioideae
Paplitimas
Išlikusios porūšio rūšys, jų gentys paplitusios Šiaurės Amerikos ir Azijos žemynuose, nors Taxodium genties Taxodium dubium rūšis randama tik fosilijų formose augo ne tik Šiaurės Amerikos, bet ir Europos žemyne. Gliptostrobai (Glyptostrobus) labai reti, gamtoje išlikę apie 250 medžių.
Britų trumpaplaukė katė
Vėžlio kiauto piešinio katės
Britų trumpaplaukės, kurių kailį sudaro skirtingų spalvų lopai (be baltų), vadinamos vėžlio kiauto piešinio katėmis. Dažniausiai patelės, kadangi tikimybė, kad patinai gims trispalviais - 1 prie 10000 ir jie būna nevaisingi. Šių kačių kailio spalvoti lopinėliai turi būti maži ir lygiai susimaišę – raštas panašus į marmurą.
Pagrindinės spalvos – juoda, melsva, šokolado, alyvų, antroji spalva visada rausva arba kreminė. Akys vario arba oranžinės spalvos.
Taxodioideae
Matmenys, amžius ir kitas apibūdinimas
Medžiai užauga nuo 2 m (nykštukinės Taxodium ascendens formos) iki 70 m aukščio (kriptomerijos). Pošeimyje kriptomerijų ir taksodžių genčių medžiai labai ilgaamžiški, gyvena gerokai ilgiau virš 1000 metų. Kai kurie šaltiniai teigia apie 7000 metų turinčias kriptomerijas. Taksodžiai išgyvena maždaug iki 3500 metų. Pošeimyje tik japoninė kriptomerija bei gvatemalinis taksodis yra visžaliai medžiai, tuo tarpu Glyptostrobus pensilis, Taxodium ascendens, dvieilis taksodis tam tikru metų sezonu meta lapelius.
Klasifikacija
Taxodioideae pošeimiui priskiriamos 3 gentys su 5 gyvuojančiomis rūšimis, kitos rūšys žinomos iš fosilijų:
Britų trumpaplaukė katė
Rainos katės
Rainos „britės“ būna keturių rūšių: taškuotos, tigro kailio piešinio, dėmėtos ir marmuro piešinio. Paprastai juodos, rausvos arba melsvos.
Rainumas ryškus. Populiarios rainos katės su sidabro spalvos poplaukiu. Akys vario arba oranžinės spalvos. Sidabraspalvių rainių akys gali būti ir žalios.
Sidabraspalvės katės
Sidabrinį šių kačių poplaukį lemia genas, vadinamas inhibitoriumi: jis trukdo pigmentui gamintis ties plauko pagrindu. Tai reiškia, kad kiekvienas plaukelis pašaknėje
iš dalies be pigmento ir atrodo sidabrinis. Likęs plaukas įprastos pigmentacijos ir gali būti juodas, rausvas ir t. t. Reikia atskirti vienspalves kates ir raines sidabraspalviu poplaukiu. Vienspalvė katė, turinti geną inhibitorių, vadinama dūmo atspalvio kate.
Šešėliuotos katės kiekvieno plauko spalvotas maždaug trečdalis, o šinšilos – aštuntadalis. Šitaip vadinamos tik tos katės, kurių pigmento spalva juoda arba panaši į juodą: melsva, šokolado, alyvų. Jei pigmentas rausvas ar kreminis, katė vadinama kamėja. Jei pigmento turi tik aštuntadalis plauko, katė vadinama „kate su šydu“.
Katės su žymėmis
Tai naujausia britų trumpaplaukės katės spalva. Norėdami išvesti tokį poveislį, veislininkai mišrino persų kates su žymėmis ir persų kates.
Kačių su žymėmis kūno ir ausų, snukio, letenų, uodegos spalvos kontrastas yra ryškus. Daugumos šių kačių akys yra šviesiai mėlynos.
Sopka (pilkapis)
Sopka - tam tikras pilkapis Leningrado srityje (Rusija) stačiais šlaitais, 1,5-14 m aukščio. Sopkos išsidėsčiusios Volchovo, Oredežo, Mstos, Lugos upių baseinuose. Sopkos supiltos IX-XI a. Manoma, kad kai kurios sopkos buvo ne tik pilkapiais, bet ir šventyklos. Sopkos - būdingas vadinamosios sopkų kultūros (культура сопок) bruožas. Manoma, kad ši kultūra tapo pamatu, iš kurio išsivystė senoji Didžiojo Novgorodo kultūra.
Spėjama, kad žodis сопка kilo iš sen.slav. соп 'žemės pylimas, kalva, kapas', iš сыпать 'pilti'.
Apie kitokias sopkas skaityti Sopka (reikšmės).
Danijos futbolo varžybos 1988–1989 m.
Danijos futbolo varžybos 1988–1989 m.
Tandikatas
Tandikatas  – snaudžiantis ugnikalnis Indonezijoje, Sumatros saloje, Barisano kalnuose, Vakarų Sumatroje, šalia Singalango ugnikalnio. Papėdėje įsikūręs Padang Padžango miestas. Aukštis 2438 m. Priklauso stratovulkanų tipui.
Žinomi trys Tandikato išsiveržimai. Paskutinis įvyko 1924 m.
Trasninkas
Trasninkas  – kaimas Varėnos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje,. Kaimas yra Dainavos girioje, kairiajame Merkio krante, rytuose į jį įteka Skroblus. Kaime auga dvi drevėtos pušys (dravės). Išlikusi tradicinė dzūkiška architektūra.
Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių, Rodukos apylinkę, buvo Merkinės dvaro valda.
1938 m. kovo 11 d. prie kaimo Lietuvos pasienio policininkas Justas Lukoševičius nušovė reikalavimui sustoti nepaklususį lenkų pasienio apsaugos karį Stanislavą Serafiną (Stanisław Serafin). Nors lenkų pajėgų regiono komendantas tą pačią dieną pranešė, jog S. Serafinas per klaidą kirto demarkacinę liniją, incidentas plačiai nuskambėjo Lenkijos spaudoje, kur buvo vadinamas Lietuvos provokacija, bei tapo protestų Lenkijoje priežastimi. Kelios dienos po incidento Lenkija paskelbė ultimatumą Lietuvai, kurio pirminėje versijoje buvo reikalaujama nuodugnaus incidento ištyrimo.
Antanas Rucevičius
thumb|right|260px|Grupė lietuvių šviesuolių [[Seinai|Seinuose 1909 m. Pirmoje eilėje, iš kairės: Kazimieras Būga, Jurgis Šlapelis, Jonas Jablonskis, Kazimieras Jokantas, kun. Juozas Laukaitis. Antroje eilėje stovi, iš kairės: kun. Antanas Sivickas, Juozas Balčikonis, kun. Juozas Vailokaitis, mokyt. Jakūbauskas, Antanas Rucevičius, Juozas Grabauskas.]]
thumb|right|260px|Antanas Rucevičius (trečias iš dešinės, trečioje eilėje) su „Vilniaus žinių“ redakcijos ir spaustuvės darbuotojais prie Gedimino pilies griuvėsių Vilniuje, 1905.
Antanas Rucevičius (1880 m. gegužės 30 d. Pavembriai, Lankeliškių valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1949 m. balandžio 11 d. Kaunas) – Lietuvos kultūros veikėjas, leidėjas, spaudos darbuotojas, knygnešys.
Biografija
1892–1898 m. mokėsi Liepojos gimnazijoje, nuo 1898 m. – Mintaujos gimnazijoje, 1900 m. grįžo į Marijampolę.
Dalyvavo lietuvių organizacijų veikloje, draudžiamoje spaudoje: žurnale „Varpas“, leidiniuose „Darbininkų balsas“, „Ūkininkas“. Organizavo slaptus lietuviškus spektaklius, rinko tautosaką, platino uždraustą spaudą. Vienas iš slaptos „Artojų draugijos“ organizatorių. 1902 m. išvyko į Kazanę, įstojo į technikos universitetą. 1903 m. areštuotas, įkalintas. 1905 m. grįžęs į Vilnių, dirbo laikraščio „Vilniaus žinios“ redakcijoje.
1908-1910 m. Seinuose leisto Šaltinio redakcijos darbuotojas, 1909 m. redagavo vaikams skirtą leidinį „Šaltinėlis“. 1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis. 1918 m. įkūrė knygų leidimo bendrovę „Švyturys“ ir jai vadovavo. 1925-1926 m. Valstybės teatro direkcijos narys, 1926 m. – Klaipėdos „Ryto“ spaustuvės vedėjas, 1928-1938 m. – „Spindulio“ spaustuvės vedėjas. Nuo 1945 m. dirbo Pedagoginės literatūros leidykloje.
Įvertinimas
Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.
Fondų valdytojas
Fondų valdytojas yra investuotojas profesionalas, puikus finansų analitikas, gebantis tinkamai nukreipti finansinius srautus tokia linkme, kad jie atneštų kiek įmanoma didesnę grąžą ar bent jau esmingai nenuvertėtų, esant ekonomikos svyravimams, krizėms, infliacijai bei kitiems veiksniams, prisidedančius prie turto vertės mažėjimo.
Veikla
Nuo fondų valdytojo veiklos priklauso investicinių fondų sėkmė bei nesėkmės. Tai viena tokių profesijų finansų rinkoje, kai reikalaujama ne tik puikių investicinės veiklos žinių, bet ir solidžios patirties ypač vertybinių popierių rinkoje. Fondų valdytojui keliami tokio pat pobūdžio reikalavimai, tik šiuo atveju atitinkamos žinios bei gebėjimai būtini ne finansų specialistams, bet taip pat reikia kapitalo rinkos, vertybinių popierių išmanymo, investicinės veiklos įvairiose srityse.
Būtina žaibiška reakcija, puiki orientacija, atsakingumas, savarankiškumas bei didelė patirtis finansų, investavimo veikloje. Kiekvieną dieną fondų valdytojas analizuoja pačią įvairiausią ekonominę informaciją, bendradarbiauja su bendrovės finansų analitikais ir kitais ekspertais, be kurių pagalbos tokia veikla iš esmės vieno asmens pastangomis beveik neįsivaizduojama.
Lietuvoje
Lietuvoje šiuo metu dar tik formuojasi pirmoji fondų valdytojų karta, kadangi anksčiau dėl ekonominės santvarkos ypatumų nebuvo sąlygų plėtotis investicinių paslaugų sektoriui, todėl finansų srityje veikla buvo ribojama. Investicinius fondus turi Lietuvos bankai kaip SEB Vilniaus bankas, NordB, Hansabankas, taip pat finansų maklerio įmonės Finasta bei Jūsų tarpininkas, investicijų valdymo įmonės kaip Dovre Forvaltning, UAB bei kitos.
Kvalifikaciniai vardai
Dalis fondų valdytojų nuolat kelia kvalifikaciją, podiplominių studijų metu stažuojasi bei gilinasi į finansų pasaulio subtilybes. Kaip ir finansų analitikų atveju gali būti laikomi baigiamieji egzaminai ir išlaikiusiems suteikiamas vardas:
2006 m. Lietuvoje dirbo mažiausiai 20 asmenų, turinčių CFA vardą.
Taip pat skaitykite
Finansų patarėjas, finansų analitikas, investuotojas.
Žemės Kraštas
thumb|250px|Žemės Kraštas
Žemės Kraštas arba Lands Endas (, korn. Penn an Wlas) – kyšulys Didžiosios Britanijos salos pietvakariuose; toliausiai į vakarus nutolusi Anglijos vieta (neskaitant smulkių salų). Yra Anglijoje, Kornvalyje, 13 km į pietvakarius nuo Penzanso. Kyšulys užsibaigia stačiais granitiniais klifais, skalaujamais Atlanto vandenyno bangų. Ties kyšuliu susidarę daug smulkių uolų, vadinamų Longšipais. Vienoje iš jų stovi Longšipo švyturys. Tolyn už Žemės Krašto iškilę Silio salos.
Vystomas turizmas. Kyšulį pasiekia magistralė iš Londono, yra nedidelis oro uostas. Žemės Krašte įsikūręs Seneno kaimas. Vietovės apie šį kyšulį buvo paskutinė vieta, kur XVIII a. vartota kornų kalba.
Baharijos oazė
Baharijos oazė  – oazių grupė Egipte, Libijos dykumoje, ~300 km į pietvakarius nuo Kairo, Gizos muchafazoje. Plotas 6000 km². Oazėje gyvena apie 30–40 tūkst. žmonių.
Verčiamasi drėkinamąja žemdirbyste (auginamos datulės, javai, ryžiai, vaismedžiai), gyvulininkyste (avys, ožkos), kasama geležies rūda. Svarbiausios gyvenvietės: Bavitis, Chara. Nutiestas geležinkelis ir asfaltuotas plentas į Kairą.
Žagrenis
Žagrenis (Rhus) – anakardinių (Anacardiaceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas kildinamas iš graikų k. žodžio rhus – rauginis arba dažinis medis. Tai medžiai arba krūmai su plunksniškais lapais ir į šluotelės sukrautais žiedais. Vaisius – sausas kaulavaisis su viena sėkla. Vaisiai prinoksta rudenį ir per žiemą nenukrinta. Prieš nukritimą apie mėnesį laiko lapai įvairiais atspalviais pagelsta ir parausta. Žievėje ir lapuose yra pieniškų sulčių, kurios nuodingos.
Lietuvoje daug kur auginamas rūgštusis žagrenis (Rhus typhina).
thumb|left|210px|Rūgštusis žagrenis
Pėtaraičiai
Pėtaraičiai – buvęs kaimas šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Grūšlaukės, prie kelio Plokščiai–Mažonai. Šiaurėje ir centrinėje kaimo žemių dalyje auga Pėtaraičių miškas. Šiauriniu pakraščiu praeina kelias Plokščiai–Mažonai. Centrine kaimo dalimi teka dešinysis Pievolupio intakas Pelkupis.
Etimologija
Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Pėtaraitis daugiskaitos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas, , , , 🇬🇸.
Istorija
Žinomas nuo XVIII a. 1750, 1821, 1843 ir 1846 m. buvo 3, 1866 m. – 5 kiemai.
1968 m. į vietinės reikšmės architektūros paminklų sąrašą buvo įrašyta kaime išlikusi Felikso Stonkaus etnoarchitektūrinė sodyba, kurią sudarė namas ir svirnas. Ji statyta XVIII a. II pusėje, rekonstruota 1890 ir 1920 m. 1974 m. sodyba nugriauta.
Lietuvos TSR Aukščiausiosios tarybos prezidiumo nutarimu, 1986 m. Pėtaraičių kaimas buvo išbrauktas iš Lietuvos administracinio-teritorinio suskirstymo apskaitinių duomenų.
Bauskės savivaldybė
Bauskės savivaldybė  – administracinis vienetas pietų Latvijoje, Žiemgaloje. Ribojasi su Jelgavos, Uolainės, Kekavos, Uogrės ir Aizkrauklės savivaldybėmis, Lietuvos Respublikos Biržų, Pasvalio, Pakruojo ir Joniškio rajonais. Plotas 2174,9 km², 41 755 gyventojų (2021 m.). Administracinis centras – Bauskė.
Istorija
Dabartinė savivaldybė sudaryta 2021 m. liepos 1 d., sujungus Iecavos, Rundalės, Vecumniekų ir ankstesniąją Bauskės savivaldybę.
Ankstesnioji Bauskės savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Bauskės rajono dalies. Apėmė 8 valsčius ir 1 miestą, turėjo 786,6 km² plotą ir 22 259 gyventojus (2021 m.). Administracinis centras buvo Bauskėje.
Suskirstymas
Savivaldybė skirstoma į 18 valsčių ir 2 miestus:
475 m.
475 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Valteris fon Kronbergas
Valteris fon Kronbergas (, 1477 m. Kronbergas – 1543 m. balandžio 4 d. Mergentheimas) – Vokiečių ordino valstybės veikėjas, atnaujinto Vokiečių ordino magistras.
Biografija
thumb|left|150px|Valterio fon Kronbergo antkapinis paminklas Kilęs iš nusigyvenusios riterių šeimos. 1493 m. įstojo į Vokiečių ordiną, nuo 1499 m. Mergentheimo komtūras, nuo 1504 m. Frankfurto komtūras. Valdant didžiajam magistrui Albrechtui buvo kryžiuočių pasiuntinys Lenkijos karaliaus Žygimanto Senojo dvare.
1517 m., matydamas, kas Vokiečių ordino brolių dauguma linkusi pereiti į liuteronų tikybą, įsteigė katalikiškos pakraipos Šv. Sebastijono broliją, kuri 1526 m., po to, kai Vokiečių ordino valstybė pasiskelbė pasaulietine Prūsijos kunigaikštyste, o didysis magistras Albrechtas Brandenburgietis tapo hercogu, Valterį fon Kronbergą išrinko Vokiečių ordino didžiuoju magistru.
Sprendimas buvo priimtas remiantis didžiojo magistro Vernerio fon Orselno statuto punktu, kuris skelbė, kad didžiajam magistrui vedus, jo funkcijas vykdo krašto magistras. Tačiau tokiam sprendimui pasipriešino tuo metu Livonijos ordino krašto magistro ir didžiojo magistro pavaduotojo pareigas ėjęs Valteris fon Platenbergas, kuriam būtų tekę užimti didžiojo magistro pareigas. Ginčą 1529 m. išsprendė Šventosios Romos imperijos imperatorius Karolis V Habsburgas, pripažinęs Valterį fon Kronbergą Ordino turto, likusio už Prūsijos ribų, valdytoju. Nuo 1530 m. fon Kronbergas užsiėmė Ordino pertvarka katalikiška kryptimi. Ordino sostine tapo Mergentheimas.
Baliniai (Vilnius)
Baliniai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Buivydžių.
FK Chemikas Kėdainiai
Kėdainių „Chemikas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kėdainių.
Resenas
Resenas  – miestas Pelagonijos regione, pietvakarių Makedonijoje. Tarp Bitolos ir Ochrido. 8 748 gyventojai (2002 m. duomenys). Reseno savivaldybės administracinis centras, kuriame 2002 m. duomenimis, gyveno 16 825 žmonės. Miestas iškilęs 880 m virš jūros lygio. Netoli telkšo Prespos ežeras.
FK Chemikas Kėdainiai
Istorija
Klubas žinomas nuo sovietmečio, komanda veikė prie chemijos gamyklos, 4 sezonus žaidė LTSR aukščiausiojoje lygoje. Po 1994 m. tapo dukterine „Nevėžio“ komanda.
Resenas
Istorija
Romos imperijos laikais per miestą buvo nutiestas Via Ignacia kelias. Viduramžiais priklausė Bulgarijos imperijai. Vėliau buvo valdomas Osmanų imperijos. Nuo 1929 iki 1941 m. buvo Jugoslavijos karalystės sudėtyje.
Sidabrinės piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė trapecijos formos, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 40 m ilgio, 25 m pločio pietvakariniame gale, 15 m – šiaurės vakaruose, iki 1,5 m aukštesne šiaurės vakarine dalimi. Šlaitai statūs, 4-12 m aukščio.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 5800 m².
Tyrimai
1969 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Dennis Gabor
thumb|Dennis Gabor thumb|left|150px|Dennis Gaboro memorialinė lenta
Denis Gaboras (,, 1900 m. birželio 5 d. Budapešte – 1979 m. vasario 9 d. Londone) – vengrų fizikas ir išradėjas, labiausiai žinomas už holografijos išradimą. Už tai 1971 m. buvo apdovanotas Nobelio fizikos premija.
Holografiją išrado 1947 m. dirbdamas Jungtinėje Karalystėje. Jos taikymas pasidarė įmanomas 1960 m. išradus koherentinės šviesos šaltinį – lazerį.
Salantų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
'''Salantų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia''' (valstybės saugoma kultūros vertybė ) stovi Salantuose, Salanto (Minijos dešiniojo intako) kairiajame krante.
Parapijoje veikia Gargždelės šv. Barboros koplyčia ir [[Žvainių Gaidžio koplyčia].