cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paprastasis klevas
Sula, cukrus, medus
Paprastasis klevas medingumas – 4 balai. Vienas hektaras šių medžių gali išskirti apie 200 kg cukraus, nors jo didesni medynai Lietuvoje pasitaiko retai.
Ekologinė reikšmė
Tinka alėjų, gatvių bei kelių apželdinimui, šlaitų tvirtinimui. Tinkamas apsodinti priešgaisrinėms juostoms. Lietuvoje auginamos kelios paprastojo klevo dekoratyvinės formos su karpytais, įvairių spalvų lapais, glausta bei rutuliška laja.
Tribuliškiai
Tribuliškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 32 km į pietus nuo Biržų.
Pioneer 11
right|thumb|300px|„Pioneer 11“ prie [[Saturnas|Saturno]]
Pioneer 11 – antrasis kosminis zondas, NASA paleistas 1973 m. balandžio 6 d. su misija tirti Jupiterį ir išorinę Saulės sistemos dalį. Tai pirmasis kosminis aparatas, tyręs Saturno planetą. „Pioneer 11“, kitaip nei „Pioneer 10“, kuris tyrė tik Jupiterį, pasinaudojo Jupiterio gravitacine jėga, kuri pakeitė jo trajektoriją link Saturno. Zondas svėrė 259 kg. „Pioneer 11“ kontaktą su Žeme prarado 1995 m.
Laiko juosta
thumb|left|„Pioneer 11“ kosminiame zonde, kuris buvo antrasis žmonijos sukurtas aparatas, palikęs [[Saulės sistema|Saulės sistemą, palikta informacinė plokštelė apie žmoniją. Joje atvaizduotos dvi žmonių lytys – vyras ir moteris.]]
Gediminas Storpirštis
thumb|G. Storpirštis su kitais dalyviais atlieka finalinę festivalio „[[Purpurinis vakaras“ dainą – Vytauto Kernagio „Purpurinis vakaras“]] Gediminas Storpirštis (g. 1961 m. balandžio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir kino aktorius, teatro pedagogas, dainuojamosios poezijos festivalių meno vadovas, koncertų organizatorius, dainų autorius ir atlikėjas.
Brolis – aktorius Arūnas Storpirštis. 1984 m. baigė Lietuvos konservatorijoje, (dabar – Lietuvos muzikos ir teatro akademija) aktorinio meistriškumo studijas (vad. A. Savickaitė, F. Jakšys, R. Vaidotas), nuo to laiko yra Valstybinio jaunimo teatro aktorius. Jis vaidina spektakliuose ir kuria jiems muziką („Arklio Dominyko meilė“, „Briedis Eugenijus“, „Angelų pasakos“).
G. Storpirštis daug dirba su jaunimu, nuo 1985 m. yra teatro studijos „Elementorius“ vadovas. 2006–2012 m. dėstė aktorinį meistriškumą LMTA.
G. Storpirštis puoselėja dainuojamosios poezijos kultūrą. Nuo 2001 iki 2010 metų kartu su Vilniaus mokytojų namais organizavo dainuojamosios poezijos svetainės koncertus, 2002–2013 m. buvo tarptautinio dainuojamosios poezijos festivalio „Tai – aš“ meno vadovas ir vienas iš idėjos autorių, nuo 2007 m. iki 2015 m. buvo nacionalinio bardų festivalio „Purpurinis vakaras“ meno vadovas ir įkūrėjas, nuo 2003 m. – respublikinio moksleivių dainuojamosios poezijos konkurso sumanytojas ir komisijos pirmininkas. 1992–2003 m. vienas iš jaunimo centro „Babilonas“ steigėjų ir teatro grupės vadovas, tarptautinių projektų meno vadovas. Nuo 2013 m. dirba vienu iš keturių pedagogų jaunųjų bardų kūrybinėse stovyklose. Taip pat 2013-2016 m. buvo tarptautinio bardų festivalio „Iš širdies į širdį“ (Šalčininkai) meno vadovas ir vienas iš sumanytojų. 2012 m. moksleivių Dainų šventės Dainų dienos režisierius. Su autoriniais koncertais lankėsi Vokietijoje, Lenkijoje, Austrijoje, JAV, Belgijoje, Vengrijoje, Švedijoje, Norvegijoje, Danijoje, Liuksemburge, Australijoje, Italijoje, Ispanijoje.
Diskografija
Gediminas Storpirštis yra išleidęs 13 solinių albumų (dalyje albumų dainuoja kartu su sūnumi Ainiu):
Naska (miestas)
Verčiamasi žemdirbyste Achos slėnyje. Svarbus turistinis centras. Į šiaurės vakarus nuo miesto driekiasi garsiosios Naskos linijos ir kiti Naskos kultūros objektai. Rengiamos aeroekspedicijos virš Chumanos pampos, kur gausu ikiinkinės Naskos kultūros žmonių padarytų linijų, gyvūnų figūrų, aerodromų. Taip pat yra naskų miesto Kahuačio liekanos, Čaučilijos kapinės su keramikos liekanomis ir mumijomis, Kantaljoko akvedukai, sukonstruoti naskų, tačiau naudojami iki pat šių dienų, Naskos muziejus su Naskos kultūros keramikos ir tekstilės radiniais, Marijos Reichės, daug metų tyrinėjusios Naskos linijas, muziejus, įsikūręs prie Grandės upės.
Istorija
Ispanai Naską įkūrė 1591 m. vicekaraliaus Garsijos Urtado de Mendosos nurodymu. Ilgą laiką tai buvo nedidelis žemdirbių miestelis, tačiau Naskos linijų atradimas lėmė turizmo suklestėjimą. 1996 m. lapkričio 12 d. miestas buvo sugriautas žemės drebėjimo – 17 žmonių žuvo, 150 buvo sužeista. Dabar miestas atstatytas.
Graikijos istorija
Graikijos istorija prasideda nuo Egėjo civilizacijos klestėjimo Kretoje ir Balkanų pusiasalyje II tūkst. pr. m. e. Moderni Graikijos valstybė, susiformavo 1821 m.
Graikijos istorijos sąvoka
Kalbėdami apie Graikijos istoriją iš principo kalbame apie graikų istoriją, nes graikų istorija apima platesnes teritorijas nei šiuolaikinė Graikija. Vėliausiai nuo VII a. pr. m. e. graikai pradėjo kolonizuoti dabartinės Turkijos, Kipro, Italijos, Libijos pakrantes. Po Aleksandro Didžiojo užkariavimų graikai užvaldė Anatoliją, Egiptą, Siriją ir Mesopotamiją. Kaip Bizantijos imperijos dalys, šios teritorijos išliko graikų kultūros ir istorijos orbitoje iki pat XV a., kai visos graikų gyvenamos teritorijos pateko Osmanų imperijos sudėtin.
Visą Graikijos istoriją galima skirstyti į šiuos laikotarpius:
Bizantijos imperija
August Heisenberg Bizantijos istoriją apibūdino kaip „graikų tautos romėniškos valstybės, kuri tapo krikščioniška“, istoriją. Romos imperijos padalinimas į Rytų ir Vakarų bei Vakarų Romos imperijos žlugimas buvo veiksniai pabrėžę graikų svarbą imperijoje ir todėl jie su ja pradėjo save sieti. Konstantinopolio dominavimas prasidėjo, kai Konstantinas Didysis pavertė Bizantiją nauja Romos imperijos sostine. Nuo to laiko miestas tapo svarbiausiu helenizmo centru ir juo išliko iki modernių laikų. thumb|right|300px|Emperatorienė Teodora ir jos palyda (mozaika iš San Vitale bazilikos, [[Ravena, VI a.]] Konstantinas ir Justinianas I dominavo 324–610 m. Perimdami romėniškas tradicijas imperatoriai siekė sukurti pagrindą tolesnei plėtrai ir Bizantijos imperijos formavimuisi. Pirmais šimtmečiais svarbiausia užduotis buvo apginti sienas ir atgauti prarastas romėniškas teritorijas. Tuo pat metu susiformavo stačiatikių doktrinos ir vyko arši kova su erezijomis.
Bizantijos vidurinio laikotarpio pirmaisiais šimtmečiais (610–867 m.) imperiją puolė seni (persai, langobardai, avarai ir slavai) bei pirmąkart istorijoje pasirodę (arabai ir bulgarai) priešai. Priešų atakos neapsiribojo pasienio sritimis ir jie dažnai toli įsiverždavo į imperijos žemes net keldami grėsmę pačiai sostinei. Taip pat atakos nustojo būti laikinos ir periodinės, nes priešai įkūrė savo valstybes, priešiškas Bizantijai. Šias valstybes graikai vadino Sklavinijomis. Imperijos viduje taip pat vyko pokyčiai. Prasidėjo smulkių laisvų žemdirbių viešpatavimas, buvo sukurta temų sistema. Tuo laikotarpiu imperija prarado daug teritorijų ir buvo ekonomiškai pažeista, nes prarado turtingas provincijas, bet ji tapo kultūriniu ir kalbiniu atžvilgiu vieningesnė.
Nuo VIII a. imperija atsigavo po užpuolikų žalos ir prasidėjo graikų atkariavimai. Slavai buvo išvyti arba asimiliuoti, Skavinijos sunaikintos. IX a. vidurį dėl padidėjusio saugumo ir centrinės kontrolės pradėjo atsigauti miestai.
Ekonominis klestėjimas
Kai krizės laikotarpį užbaigė Komninų dinastijos atstovai Aleksijus, Jonas ir Manuilas XII a. graikai klestėjo. Šiuo laikotarpiu labai išaugo kaimo ekonomika, pradėti naudoti nauji žemdirbystės plotai. Daugybės kaimo vietovių bažnyčių statyba rodo, jog klestėjimas pasiekė net nuošaliausias vietas. Augant gyventojų skaičiui atsigavo miestai. Archeologiniai įrodymai rodo, jog viduramžių miestai, įskaitant Atėnus, Tesalonikus, Tėbus ir Korintą, greitai augo nuo XI iki XII a. pabaigos. Miestų klestėjimas patraukė Veneciją ir abipusė prekyba dar labiau sustiprino ekonominį klestėjimą.
Ketvirtasis Kryžiaus žygis
1204 m. prasidėjo paskutinis Bizantijos laikotarpis, kai įvyko svarbus įvykis. Graikai pirmąkart prarado Konstantinopolį, nes jį užėmė lotynų kryžiuočiai, įkūrę Lotynų imperiją, kuri gyvavo 57 metus. Šiuo laikotarpiu feodalizmas įžengė į Bizantijos gyvenimą. 1261 m. Graikų imperija buvo padalinta tarp Komninų valdomo Epyro ir Paleologų dinastijos Nikėjos. Po ilgalaikio nykimo ir teritorijų praradimo turkams, Bizantijos istorija baigėsi 1453 m., kai buvo užimtas Konstantinopolis.
Osmanų imperija
thumb|right|250px|[[Navarino mūšis 1827 m. spalio mėn. žymi osmanų valdymo Graikijoje pabaigą.]]
Atėjus osmanams vyko dvi graikų migracijos. Pirmoji – graikų inteligentų migracija į Vakarų Europą, skatinusi Renesanso pradžią, o antroji buvo vietinė: graikai iš lygumų kėlėsi į kalnus. Mileto sistema, atskyrusi Osmanų imperijos gyventojus pagal religiją, labai prisidėjo prie graikų ortodoksų susitelkimo. Graikų ortodoksų bažnyčia kaip tautinė-religinė institucija padėjo pusiasalio graikams išsaugoti kalbą, papročius ir kultūrą valdant turkams. Krikščionys graikai gyvenę lygumose valdant osmanams patyrė įvairius sunkumus dėl savo religijos arba apsimetinėjo tikinčiais musulmonais. Daugybė graikų apsimetinėjo musulmonais, kad išvengtų didelių mokesčių, bet palaikė slaptus santykius su Graikų ortodoksų bažnyčia. Tačiau į Islamą atsivertę graikai, nebendravę su Ortodoksų bažnyčia buvo laikomi turkais, nors ir nekalbėdavo turkiškai.
Moderni Graikija
thumb|150px|left|Graikija [[1843 m. po nepriklausomybės.]] thumb|400px|right|Graikijos plėtra nuo 1832 m. iki 1947 m. Taip pat parodytos teritorijos, kurias Graikija gavo po Sevro taikos, bet prarado po Lausanne taikos 1923 m.
Osmanai valdė Graikiją iki XIX a. pradžios. 1821 m. kovo 25 d. graikai sukilo ir paskelbė nepriklausomybę, bet ją pasiekė tik 1829 m. Europos didžiosios valstybės į Graikijos nepriklausomybės karą ir turkų vykdytas žudynes žiūrėjo romantinėje šviesoje. Daugybė ne graikų kilmės žmonių pasisiūlė savanoriais, tarp jų ir lordas Baironas. Kelis kartus atrodė, jog turkai numalšins sukilimą, tačiau jiems grėsė tiesioginis Prancūzijos, Didžiosios Britanijos ir Rusijos įsiveržimas. Rusijos užsienio reikalų ministras graikas Ioannis Kapodistrias grįžęs į tėvynę tapo pirmuoju Graikijos respublikos prezidentu. Bet Europa nusprendė, jog Graikija turi tapti monarchija ir pirmuoju karaliumi tapo Otas iš Bavarijos, o antruoju – Jurgis iš Danijos.
XIX a. – XX a. pradžioje Graikija siekė išplėsti savo teritoriją, kad joje gyventų visi Osmanų imperijos graikai. (Jonijos salas grąžino britai 1863 m. atvykstant naujam karaliui iš Danijos, o Tesaliją osmanai atidavė be kovos). Po Balkanų karų 1912–1913 m. graikai atgavo Epyrą, pietinę Makedoniją, Kretą ir Egėjo salas. Dabartinės Graikijos sienos nusistovėjo 1947 m.
Pirmasis pasaulinis karas, Graikų-turkų karas ir Tautų Sąjunga
Per Pirmąjį pasaulinį karą Graikija priklausė Antantei ir kovėsi su Centrinių valstybių sąjunga ir Turkija. Po karo ji buvo apdovanota teritorijomis Mažojoje Azijoje, įskaitant Izmiro miestą, kur tuo metu gyveno daug graikų. Tačiau turkų nacionalistai, vadovaujami Atatiurko, nuvertė Osmanų vyriausybę ir organizavo graikų karių užpuolimą ir juos nugalėjo. Iš karto po to apie vienas milijonas Turkijos graikų turėjo palikti namus, kaip ir šimtai tūkstančių musulmonų, gyvenančių Graikijoje.
1923 m. Tautų Sąjunga nuvylė Graikiją per Korfu incidentą. Italijos diktatoriui buvo leistą daryti didelę įtaką šiame Graikijos ir Albanijos konflikte.
1925 m. Graikija ir Bulgarija susirėmė per Incidentą Petriche. Šįkart Tautų Sąjunga sėkmingai išsprendė konfliktą.
Antrasis pasaulinis karas
Nepaisant to, jog šalies armija buvo nedidelė ir prastai ginkluota, Graikija smarkiai prisidėjo prie Sąjungininkų pergalės per Antrąjį pasaulinį karą. Karo pradžioje Graikija buvo Sąjungininkų pusėje ir nepakluso Italijos reikalavimams. Italija įsiveržė į Graikiją 1940 m. spalio 28 d. per Albaniją, bet graikų kariai išvijo užpuolikus po nuožmaus mūšio. Tai buvo pirmoji Sąjungininkų pergalė kare.
Kad apsaugotų strategiškai svarbų pietinį flangą, Vokietijos diktatorius Adolfas Hitleris nenoriai įsikišo ir pradėjo Mūšį dėl Graikijos. Kariai iš Vokietijos, Bulgarijos ir Italijos sėkmingai įsiveržė į Graikiją per Jugoslaviją ir nugalėjo graikų, britų, australų ir Naujosios Zelandijos karius.
1941 m. gegužės 20 d. vokiečiai bandė užimti Kretą, kad sumažintų kontraatakos grėsmę Egipte, bet patyrė stiprų pasipriešinimą. Kovos veiksmai Graikijoje galėjo užvilkinti vokiečių planus užpulti Tarybų Sąjungą ir invaziją į ją galėjo prasidėti gegužės 20 d., o ne birželio 22 d. Dėl daugelio parašiutininkų netekimo Graikijoje vokiečiai nebebandė vykdyti plataus masto antpuolių iš oro, kur jie sudarė pagrindinę jėgą.
Okupacijos metais tūstančiai graikų žuvo tiesioginėje kovoje, koncentracijos stovyklose ir nuo bado. Naciai nužudė didelę dalį Graikijos žydų nepaisant Graikų Ortodoksų bažnyčios pastangų juos apsaugoti. Graikijos ekonomika buvo nuniokota.
Kai Raudonoji Armija įsiveržė į Rumuniją 1944 m. rugpjūtį, vokiečiai iš Graikijos pradėjo trauktis į Albaniją ir Jugoslaviją, kad nebūtų atkirsti Graikijoje. Taigi Graikijos okupacija baigėsi iki 1945 m.
Graikijos pilietinis karas
Pirmoji pilietinio karo fazė buvo 1942–1944 m. Marksistinės ir nemarksistinės grupuotės kovojo tarpusavy brolžudiškoje kovoje dėl vadovavimo pasipriešinimui. Antroje fazėje (1944 m.) beveik visą šalį valdantys komunistai pasipriešino iš tremties grįžusiai vyriausybei, kuri buvo suformuota Kaire, globojant Vakarams, o jai priklausė net šeši ministrai komunistai. Trečios fazės metu 1946–1949 m. komunistų partizanai kovėsi su Vyriausybe, kuri buvo pripažinta tarptautinės bendruomenės po rinkimų, kuriuos komunistai boikotavo. Nors visiems buvo žinoma, kad komunistai vadovauja sukilimui, partija buvo legali iki 1948 m. ir koordinavo atakas iš savo būstinės Atėnuose iki jos uždraudimo.
Po pilietinio karo Graikija liko politiškai poliarizuota. Graikija tapo Vakarų sąjungininke, o santykiai su komunistiniais šiauriniais kaimynais tapo įtempti.
Pokario atsigavimas
1950–1960 m. Graikija greitai vystėsi Maršalo plano taikiamų dotacijų ir paskolų dėka ir dėl turizmo sektoriaus augimo. 1967 m. Graikijos armija po coup d'état nuvertė centro dešiniųjų Panagiotis Kanellopoulos vyriausybę ir įkūrė karinę chuntą 1967–1974 m., kuri žinoma kaip Pulkininkų režimas. CIA dalyvavo perversme ir prezidentas Bilas Klintonas vėliau už tai atsiprašė. 1973 m. režimas panaikino Graikijos monarchiją. 1974 m. diktatorius Papadopoulos atsisakė padėti JAV, po antro perversmo tais metais pulkininkas Ioannides tapo vyriausybės vadovu.
Daugelis laiko Ioannides atsakingą už Kipro prezidento Makarios nuvertimą, kuris buvo pretekstas pirmai turkų invazijai į Kiprą 1974 m. Įvykiai Kipre ir protestas po kruvinino susidorojimo su Atėnų politechnikumo sukilimu nuvertė karinį režimą. Ištremtas politikas Konstantinos Karamanlis grįžo iš Paryžiaus ir tapo laikinu premjeru 1974 m. liepos 23 d. ir vėliau dukart vėl buvo išrinktas, kai vadovavo konservatyviai Nea Dimokratia partijai. 1974 m. rugpjūčio 14 d. graikų kariai pasitraukė iš NATO struktūrų protestuodami prieš Turkijos vykdomą šiaurės Kipro okupaciją.
Demokratijos atkūrimas
1975 m. po referendumo, kuris patvirtino karaliaus Konstantino II nušalinimą, įsigaliojo demokratiška respublikos konstitucija. Grįžo kitas ištremtas politikas Andreas Papandreou ir įkūrė socialistinę PASOK partija, kuri laimėjo rinkimus 1981 m. ir dominavo politikoje du dešimtmečius.
Po demokratijos atkūrimo Graikija tapo stabilia ir ekonomiškai augančia šalimi. Graikija vėl tapo NATO nare 1980 m. Graikija tapo ES nare 1981 m., o euras buvo įvestas 2001 m. Nauja infrastruktūra, pinigai iš ES didėjančios pajamos iš turizmo, laivų, aptarnavimo, lengvosios ir telekomunikacijų pramonės pagerino graikų pragyvenimo sąlygas. Įtampa tarp Graikijos ir Turkijos dėl Kipro išliko, bet po dviejų žemės drebėjimų (pirma Turkijoje, po to Graikijoje) santykiai pagerėjo, kai šalys pradėjo viena kitai jausti simpatiją ir teikti pagalbą.
Vladas Tučkus
Vladas Tučkus (g. 1932 m. lapkričio 21 d. – mirė 1988 m. Rygoje) – Lietuvos futbolininkas, vartininkas.
Biografija
Karjerą pradėjo Elnias Šiauliai klube (1949), 1950 m. laimėjo TSRS jaunių pirmenybių bronzą. Vėliau perėjo į Vilniaus „Spartaką“ (1951–1953), nuo 1954 m. žaidė Spartak Moskva klube (1954–1957), kur buvo vienas geriausių TSRS vartininkų. Pašalintas iš Maskvos komandos už disciplinos trūkumą, vėliau žaidė latvių Daugava Riga (1960–1961) ir Kompresors Riga komandose.
Kėdainių geležinkelio stotis
Kėdainių geležinkelio stotis – geležinkelio stotis Kėdainiuose, S. Dariaus ir S. Girėno g. 5, į šiaurę nuo miesto centro prie geležinkelio linijos Vilnius–Klaipėda. Valdo „Lietuvos geležinkeliai“. Šalia stovi Kėdainių minaretas. Kėdainių geležinkelio stotyje kasdien stoja greitieji keleiviniai traukinys Vilnius–Klaipėda ir Kaunas–Šiauliai.
Istorija
thumb|left|Stoties pastatas thumb|left|Kėdainių dyzelinis šilumvežis „TEM2“
Stotis įrengta 1871 m. pastatas atidarytas 1875 m. Liepojos–Romnų geležinkelio atšakoje, įgalinus susisiekimą su Vilniumi, Šiauliais, Liepojos ir Sankt Peterburgo miestais. Tai buvo III klasės geležinkelio stotis. Taip XIX a. pabaigoje Kėdainiai tapo svarbiu Lietuvos geležinkelių tašku.
1944 m. liepos 30 d. traukdamiesi vokiečių kareiviai pastatą susprogdino.
1998 m. suremontuotas stoties pastatas, 2022 m. suremontuota keleivių laukimo salė.
Jonathan Miller
thumb|Jonathan Miller (dešineje) Brodvėjuje. Džonatanas Mileris (1934 m. liepos 21 d. Londone, Jungtinė Karalystė – 2019 m. lapkričio 27 d. Londone) – britų teatro ir operos režisierius, rašytojas, televizijos laidų vedėjas, humoristas.
Studijos, teatras ir medicina
Dž. Mileris studijavo gamtos mokslus ir mediciną Kembridžo Sent Džono Koledže ir Londono Universitetiniame koledže, mokslus baigė 1959 m., daktaras.
Dar medicinos studijų laikais Dž. Mileris įsitraukė į universiteto dramos teatro veiklą ir prisidėjo prie sėkmę pelniusio spektaklio „Beyond the Fringe“ Edinburgo Fringe festivalyje.
Pripažinimas
Nuo 1970 m. jis pradėjo statyti operas Kento (Kent Opera) ir Glaindborne operos teatrams. 1978 metais Anglijos Nacionalinėje operoje pasirodė Milerio pastatytos „Figaro Vedybos“. Neturėdamas muzikinio išsilavinimo Dž. Mileris tapo vienu pirmaujančių operos žanro režisierių. Tuo pačiu metu jis dirbo Londono Universitetiniame koledže, medicinos istorijos studijų srityje.
Darbas televizijoje
1978 metais Dž. Mileris buvo pakviestas dalyvauti milžiniškos apimties BBC Šekspyro pjesių ekranizacijos projekte. Šešias iš šių pjesių Mileris prodiusavo pats.
Devintame dešimtmetyje Dž. Mileris studijavo neuropsichologiją McMaster universitete (1984 m.), vėliau dirbo Sasekso Universitete bei vedė BBC dokumentinių filmų ciklus „States of Mind" (1983 m.), „Madness" (1991 m.), Jonathan Miller on Reflection (1998).
Ateizmas
2004 m. jis pristatė dokumentinių filmų serijas apie ateizmą, Atheism: A„ Rough History of Disbelief“. Šiuose filmuose Mileris pristatė ateizmą pasaulio istorijoje. Dėl laiko stokos į šiuos filmus negalėjo būti įtraukti pokalbiai su žymiais mokslininkais: filosofais Daniel Dennett ir Colin McGinn, Nobelio premijos laureatu fiziku Steven Weinberg, biologu Richard Dawkins ir kitais, tačiau šie pokalbiai buvo pateikti atskirai pavadintame filme „Atheism tapes“.
Neįmanoma misija
Neįmanoma misija  – 1996 m. JAV veiksmo filmas. Filmas yra pirmoji „Neįmanomos misijos“ filmų dalis, paremta „Mission: Impossible“ televizijos serialu. Režisavo Brian De Palma. Leidėjas – „Paramount Pictures“. Filmo tęsinys „Neįmanoma misija 2“ sukurtas 2000 metais. Visose „Neįmanomos misijos“ filmo dalyse pagrindinį vaidmenį atlieka Tom Cruise, kuris vaidina agentą Ethan Hunt. Visame pasaulyje filmas uždirbo 452 mln. dolerių.
Jonathan Miller
Ateizmas
Nuo 2009 m. J. Miller’is dirba Anglijos nacionaliniame operos teatre.
Kibinas
thumb|250px|Kibinai
Kibinas – karaimų nacionalinis patiekalas. Gaminamas Lietuvoje, Lenkijoje.
Kibinas – 10-15 cm ilgio tešlos gaminys, įdarytas smulkiais gabaliukais supjaustyta mėsa. Tešla gaminama iš miltų, kiaušinių, sviesto ir grietinės. Tradicinių karaimų kibinų įdarą sudaro smulkiai supjaustyta aviena su svogūnais, tačiau lietuvių virtuvėje aviena paprastai pakeičiama kiauliena. Tešla suformuojama į paplotėlį, o kraštai užsukami kasyte bei padaromos dvi skylutės kibino tešlos viršuje, kad išeitų garai. Kepami orkaitėje.
Malė
Malė  – miestas Indijos vandenyne, Maldyvų salų sostinė ir didžiausia gyvenvietė. Išsidėstęs Malės atole, netoli pusiaujo. Tai pagrindinis šalies ekonominis ir administracinis centras bei prekybos uostas. Pagrindinė ekonominė veikla – žuvų konservavimas; taip pat prekiaujama kokoso palmių produkcija. Koralų, kokoso plaušų dirbinių dailieji amatai. Išvystyta turizmo pramonė. Su Šri Lanka, esančia į šiaurę nuo salų, Malė susisiekia laivais, be to, netoli miesto yra modernus tarptautinis Hululės oro uostas.
Yra Mokytojų rengimo institutas, Maldyvų aukštojo mokslo koledžas (įkurtas 1998 m.), Maldyvų nacionalinis lingvistinių ir istorinių tyrimų centras (nuo 1982 m.), Nacionalinė biblioteka (1945 m.), Nacionalinis muziejus (įkurtas 1952 m.), Esjehi meno ir amatų galerija. Didžiojo penktadieninė mečetė (XVII a.), Sultono rūmai (1906 m.).
Istorija
Malė 1887–1965 m. buvo britų protektorato dalis, 1965 m. tapo nepriklausomų Maldyvų Salų (nuo 1968 m. vadinamų Maldyvų Respublika) sostine.
Daugelis senųjų pastatų nesyk buvo sugriauta tankinant salos užstatymą.
Apaštališkasis legatas
Apaštališkasis legatas, apaštališkasis nuncijus – nuolatinis Romos popiežiaus diplomatinis atstovas valstybėse su kuriomis Šventasis sostas palaiko diplomatinius santykius. Tai aukščiausias Šventojo Sosto diplomatinio atstovo rangas atitinkantis ypatingojo ir įgaliotojo pasiuntinio statusą.
Legatus natus – anksčiau Zalcburgo, Poznanės, Gniezno, Kelno ir Prahos arkivyskupai galėjo vadintis titulu (legatus natus) ir turėjo teisę nešioti kardinolo (purpurinę) mitrą (jei jie neturėjo kardinolo rango).
Legatus missus – legatas pasiuntinys.
Legatus a latere – šiam titului gauti buvo būtinas kardinolo rangas.
Nuncijus – Diplomatinis pasiuntinys, kuriam pavesta perduoti diplomatinę notą ir oficialiai reikšti Sosto vardu Popiežiaus poziciją. Paprastai tai yra turintis arkivyskupo titulą hierarchas.
Internuncijus – Antrasis pagal rangą Šventojo Sosto diplomatas (po Nuncijaus).
Apaštališkasis delegatas – reprezentantas, neturintis diplomatinio teisinio statuso (pagal tarptautinę teisę).
Sąjūdžio žinios
thumb|200px|Sąjūdžio žinios, 1988 m., Nr. 1 thumb|200px|Sąjūdžio žinios, 1988 m., Nr. 30 thumb|200px|Speciali biuletenio laida Sąjūdžio steigiamajam suvažiavimui, 1988 m. thumb|200px|Sąjūdžio žinios, 1989 m.
Sajūdžio žinios – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio (LPS) informacijos agentūros biuletenis, pradėtas leisti 1988 m. birželio 13 d. Vilniuje. Dažnai įvardijamas kaip vienas svarbiausių LPS leidinių kartu su kitu laikraščiu „Atgimimas“ ir televizijos laida „Atgimimo banga“.
Istorija
1988 m. ėjo kaip Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo Tarybos, 1989 m. – Lietuvos Respublikos Sąjūdžio Seimo tarybos leidinys. Leistas nereguliariai – 1988 m. išėjo 60 numerių, 1989 m. – 27, 1992 m. – 4, 1993 m. – 17. Tiražas 1992 m. – 1000–2000 egz., 1993 m. – 2000-4000 egz.
Pirmasis „Sąjūdžio žinių“, tuomet pavadintų „Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio informaciniu pranešimu“, numeris buvo išleistas praėjus dešimt dienų po pirmojo LPS susirinkimo, išrinkus iniciatyvinę grupę ir patvirtinus jos programą. Pirmasis redaktorius buvo filosofas Arvydas Juozaitis, redaktoriaus pavaduotojas buvo architektas Artūras A. Skučas. Iš pradžių leidinys buvo biuletenio formato, jis buvo leidžiamas bei platinamas nelegaliai, kartais − perrašant ranka, vadinamuoju samizdato būdu. Vėliau leidinys perėmė įprasto laikraščio formatą ir buvo pirmasis Lietuvoje, kuris iš samizdato tapo tradiciniu laikraščiu.
„Sąjūdžio žinios“ buvo kuriamos ir spausdinamos primityviais asmeniniais kompiuteriais ir rašomosiomis mašinėlėmis. Tiesa, kompiuterių tuo metu buvo mažai, o su jais elgtis mokėjo taip pat ne kiekvienas, tad laikraščio bendradarbiai laukdavo savo eilės bei dirbdavo naktimis.
Bandymai atgaivinti leidinį
Minint 20-asias LPS metines, kai kurie Sąjūdžio veikėjai prabilo apie galimybę atnaujinti „Sąjūdžio žinių“ leidybą. Jų teigimu, „Sąjūdžio žinios“ galėtų sudaryti alternatyvą korumpuotai ir subjektyviai šiandienos žiniasklaidai.
Asipovičai
Asipòvičai (arba Osipovičiai, ) – miestas vidurio rytų Baltarusijoje, Mogiliavo srityje, 136 km į vakarus nuo Mogiliavo, Svisločiaus intako Siniajos kairiajame krante. Asipovičų rajono centras.
Istorija
Asipovičai žinomi nuo XVIII a. 1872 m. pastatyta Liepojos-Romnų geležinkelio stotis, prie jos kūrėsi gyvenvietė. XIX a. pabaigoje kaimas buvo Babruisko apskrities Zamošos valsčiuje. Nuo 1924 m. liepos 17 d. miestelis, Asipovičų rajono centras. 1935 m. gavo miesto teises.
Šešcivlukai
Šešcivlukai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vižainio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Šalia kaimo yra Egliniškių ežeras.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Druskininkų lynų kelias
Druskininkų „Lynų kelias“ – vienintelis Lietuvoje keleivinis lyninis keltuvas, veikiantis Druskininkuose. Jungia du lankomiausius Druskininkų turistinius objektus – Vandens parką ir „Snow Areną“. Atidarytas 2015 m. lapkričio 25 d. Keltuvą aptarnauja „Kautros“ dukterinė įmonė UAB „Kautros keltuvai“.
Techninės galimybės
miniatiūra|250px|left|Pirminė keltuvo stotelė prie Vandens parko Tai vieno lyno sistemos įrenginys su keturiomis uždaromis kabinomis – gondolomis, pakylančiomis į 45 m aukštį. Jose telpa po 10 žmonių. Gondolos pagamintos iš skaidraus stiklo, todėl keleiviai iš tokios judančios apžvalgos aikštelės mato įspūdingą Druskininkų panoramą. Iš vienos Nemuno pusės į kitą keliamasi maždaug 1 km atstumu, sugaištama apie 7 min. Per valandą galima perkelti iki 240 keleivių. Vienas keltuvų pritaikytas ir fizinę judėjimo negalią turintiems keleiviams.
Statant keltuvą dalyvavo ir specialistai iš Šveicarijos bei Italijos. „Lynų keliui“ įrengti iš viso prireikė 2,3 km ilgio specialaus 4 cm diametro lyno, kurio bendras svoris yra apie 11 tonų. Lynų kelio įrengimo darbus atliko bendrovės „Eltel Networks“ ir „Bartholet Maschinenbau AG“. Lynų kelio projekto vertė siekia 3,9 mln. eurų.
Nutrūkus elektros tiekimui, keltuve numatytas alternatyvus elektros energijos tiekimas.
Vienintelis panašus keltuvas Baltijos šalyse yra Siguldoje (Latvija).
Adamaučizna
Adamaučizna – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje.
Edgar Savisaar
Edgaras Savisaras (1950 m. gegužės 31 d. – 2022 m. gruodžio 29 d. ) – estų politikas, buvęs Estijos ministras pirmininkas, Centro partijos pirmininkas, Talino miesto meras.
Biografija
E.Savisaras gimė kalėjime (tėvas ir mama buvo represuoti). 1973 m. Tartu universitete baigė istorijos studijas, 1980 m. čia apsigynė filosofijos daktaro disertaciją tema „Socialiniai ir filosofiniai globalių Romos klubo modelių pagrindai“.
1987 m. buvo vienas iš Estijos TSR ekonominio savarankiškumo ir ūkiskaitos programos (IME, Isemajandav Eesti) kūrėjų. 1988 m. kartu su Marju Lauristin buvo išrinktas Estijos liaudies fronto pirmininku.
1989 m. paskirtas Estijos TSR Ministrų tarybos pirmininko pavaduotoju – Valstybinio plano komiteto pirmininku, 1990 m. kovo mėn. tapo ministrų tarybos pirmininku. 1991 m. rugpjūčio 20 d. galutinai įtvirtinus Estijos nepriklausomybę, paskirtas pirmuoju Estijos Respublikos ministru pirmininku. Juo buvo iki 1992 m. sausio 29 d.
1992–1995 m. – Riigikogu (Estijos parlamento) vicepirmininkas. 1995 m. balandžio – lapkričio mėn. buvo Estijos Vidaus reikalų ministras.
1996 m. dalyvavo savivaldos rinkimuose ir buvo išrinktas Talino miesto tarybos pirmininku. 2001–2004 m. buvo Talino miesto meras. 2000–2007 m. dirbo ekonomikos ir komunikacijų ministru A.Ansipo vyriausybėje.
Nuo 2007 m. balandžio 5 d. iki 2015 m. vėl buvo Talino miesto meras.
Klevas
center|180px
thumb|left|250px|[[Cukrinis klevas (Acer saccharum)]]
Klevas (Acer) – sapindinių (Sapindaceae) šeimos, kaštoninių (Hippocastanoideae) pošeimio augalų gentis. Genties pavadinimas kildinamas iš lotyniško žodžio acer – smailus, aštrus, ir graikų kalbos žodžio akros – smailus (klevų lapų skiautės smailiaviršūnės). Beveik visi klevai mėgsta atviras, saulėtas vietas, bet sausrų nemėgsta.
thumb|170px|[[Platanalapis klevas|Platanalapio klevo (Acer pseudoplatanus) jauni lapai]]
Morfologija
Klevai – medžiai arba krūmai nemažais priešiniais lapais, smulkiais, neryškiais žiedais, skeltiniais sparnavaisiais. Tarp įvairių rūšių skirtumų gali būti daugiau, nei panašumų. Jos skiriasi dydžiu, lapų forma, o kartais tik iš sparnavaisių, kurie visų klevų gana panašūs, įmanoma atpažinti, koks tai augalas.
Bapendai
Bapendai arba pendai (BaPende, BaPhende) – etninė bantų grupė, kurios gyvenamosios vietos yra Kvilu upės slėnyje, dabartinės Kongo Demokratinės Respublikos Bandundu provincijos rytinėje dalyje. Didžiausia jų gyvenvietė yra Gungu.
Jų teritorijos pietuose ribojasi su čokve ir balundų, pietvakariuose – su bajakų, o rytuose – su luba-Kasai teritorijomis.
Klevas
Klevas liaudiškoje kultūroje
Pasak kai kurių tautų padavimų, augalas yra veiksminga priemonė ginantis nuo raganų. Taip Vokietijoje, Žemutinėje Pomeranijoje ir Meklenburgo žemėje jo šakomis puošia namų ir tvartų duris, ypač per Jonines – birželio 24 d. Šis ritualas taip pat turėjo apsaugoti nuo žaibo.
Kahuačis
Manoma, kad miestas buvo gyvenamas tarp I-VI a. Jį sudaro apie 40 dirbtinių kalvų, išsidėsčiusių 1,5 km² teritorijoje, apstatytų plaušplyčių statiniais. Kahuačyje gyventojų buvę nedaug, tačiau jų skaičius gerokai išaugdavęs religinių švenčių metu. Manoma, kad piligrimystė į Kahuačį buvo susijusi su Naskos linijomis. Kadangi jose atvaizduoti tokie gyvūnai kaip beždžionė, kolibris, nebūdingi pakrantės dykumai, manoma, kad apie juos sužinota iš piligrimų, atkeliavusių iš rytų Peru.
Bapendai
Istorija
Nuo XIX a. vidurio bepende grėsmę kėlė jų agresyvūs kaimynai čokviai. 1891 m. dauguma bepende sričių atiteko Kongo Laisvajai valstybei, o vėliau – Belgijos Kongui. Taip bapende tapo viena iš daugelio KDR tautų.
Kahuačis
Dėl sausringo klimato Kahuačyje randama gerai išlikusių tekstilės, keramikos dirbinių.
Klevas
Rūšys
Iš viso gentyje yra apie 150 rūšių ir daugybė porūšių. Europoje yra tik keletas savaiminių rūšių, žymiai daugiau jų yra Azijoje, Amerikoje, netgi Afrikoje.
Bapendai
Kultūra
Bapendai yra žemdirbiai savanose, ir pagrindinės jų auginamos kultūros yra sora, kukurūzas, bananas, žemės riešutas. Jie garsėja įvairių tipų kaukėmis, taip pat gamina medines skultūras, kulto reikmenis. Tiki protėvių dvasiomis mvumbi. Svarbių švenčių metu dalyvauja dvasiomis persirengę šokėjai, munganji.
Klevas
Klevai Lietuvoje
Lietuvoje auga viena savaiminė rūšis ir dar keletas įvežtinių rūšių, įskaitant iš jų dvi išplitę netoli Lietuvos pietvakarinių ir pietinių ribų:
Gardezas
Gardezas – miestas rytų Afganistane, Paktijos provincijos centras. Išsidėstęs netoli Tora Boros uolų ir tunelių regiono, prie Gardezo upės. Mieste yra 4 kvartalai: senasis turgus, kalvių kvartalas, Arjākhēl kvartalas ir naujamiestis. Bālā Hesār tvirtovė. Išvystyta medžio apdirbimo pramonė, apylinkėse kertami miškai.
Mieste palaidotas TSRS statytinis Afganistano prezidentas Nadžibula, gimęs šiame mieste.
Pioneer 10
Pioneer 10 – bepilotis NASA erdvėlaivis, skirtas daugiausia Jupiterio tyrimams. Iš esmės „Pioneer 10“ yra pirmasis zondas, praskriejęs Saulės sistemos ribą, tačiau jis dar nekirto Koiperio žiedo.
left|thumb|left|Pioneer 10 dalys
Konstrukcija
1969 m. patvirtinus „Pioneer“ programą, „Pioneer 10“ ir jo „dvynys“ „Pioneer 11“ buvo sukurti taip, kad patvirtintų savo vardą  – tai buvo pirmieji kosminiai laivai, surinkę informaciją apie asteroidų žiedą ir nufotografavę Jupiterį iš arti. Nuo jųdviejų misijų sėkmės priklausė kitų kosmoso programų ateitis.
„Pioneer 10“ pagamino JAV korporacija TRW. Tai buvo ypač lengvas kosminis zondas, svėręs tik 260 kg, iš kurių 30 kg – įvairūs prietaisai, o 27 kg – degalai. Kaip ir „Voyager 1“ ir „Voyager 2“, „Pioneer 10“ buvo varomas radioaktyviųjų izotopų termoelektriniu varikliu, kuriame buvo plutonio-238, šį kosminį aparatą aprūpinęs 155 W misijos pradžioje ir 140 W praskriejus Jupiterį. Šis variklis buvo įmontuotas toliau nuo įvairių instrumentų, taip juos apsaugant nuo radiacijos.
Į „Pioneer 10“ buvo įtaisyta metalinė plokštė su informacija nežemiškoms civilizacijoms.
Misija
thumb|left|„Pioneer 11“ kosminiame zonde, kuris buvo antrasis žmonijos sukurtas aparatas, palikęs [[Saulės sistema|Saulės sistemą, palikta informacinė plokštelė apie žmoniją. Joje atvaizduotos dvi žmonių lytys – vyras ir moteris.]]
1973 m. kovo 3 d. pasiekė trečiąjį kosminį greitį. „Pioneer 10“ tapo pirmuoju erdvėlaiviu praskriejusiu pro Jupiterį 1973 m. gruodžio mėnesį. Zondas atliko daug vertingų tyrimų, kol 1997 m. kovo 31 d. baigė savo misiją.
right|thumb|Pioneer 10“ nufotografuota Jupiterio planeta
Tolesni kontaktai
Silpni „Pioneer 10“ signalai buvo sekami „Deep Space Network“ radioteleskopu. Po 1997 m. zondas buvo naudojamas kaip būsimų skrydžių vadovų mokymo priemonė (radijo signalų priėmimo iš kosmoso). 1999 m. gavus papildomą finansavimą, stotis buvo sekama toliau. Daugiausia vilčių teikia vienintelis tebeveikiantis prietaisas – Saulės vėjo daleles registruojantis Geigerio skaitiklis. Jo duomenys turėtų padėti nustatyti heliopauzės vietą.
„Pioneer 10“ keliauja link Aldebarano Tauro žvaigždyne. Jei Aldebaranas neturėtų gravitacijos, „Pioneer 10“ šią žvaigždę pasiektų per 2 milijonus metų.
Evangelija pagal Matą
Evangelija pagal Matą – viena iš keturių kanoninių evangelijų. Evangelija pagal Matą buvo pavadinta „Žydiška evangelija“, nes atspindi ypatingą susidomėjimą žydų krikščionių reikalais. Šioje evangelijoje daugiau nei kitose pabrėžiamos Senojo Testamento pranašystės, išsipildančios atėjus į pasaulį Jėzui. Evangelijoje pagal Matą Jėzus parodomas kaip mesijas, pranašų išpranašautas „Pateptasis“. Būdinga šios evangelijos tema – Bažnyčia, Jėzaus pašaukta jo pasekėjų bendruomenė.
Turinys
Knygos pradžioje užrašyta Jėzaus genealogija, aprašytas jo gimimas. Taip pat evangelijoje rašoma apie Jėzaus krikštą Jordane, Jėzaus gundymus. Užrašytas vadinamasis Kalno pamokslas. Kalbama ir apie tai, kaip Jėzus gydė ir mokė, apie apaštalų siuntimą, diskusijas su religiniais vadovais, esama palyginimų apie Dievo karalystę. Aprašyti Jėzaus stebuklai, Petro išpažinimas, kad Jėzus yra mesijas, atsimainymas bei vėlesni įvykiai, Jėzaus mokinių tarpusavio santykiai. 24-ame knygos skyriuje kalbama apie tai, kas įvyks ateityje, 25-ame užrašyti palyginimai apie paskutinį teismą.
Paskutiniuose knygos skyriuose rašoma apie paskutinę vakarienę, Jėzaus suėmimą ir išbandymus, nukryžiavimą, palaidojimą ir prisikėlimą, užrašytas didysis įsipareigojimas.
Autorius ir parašymo laikas
Paprastai nemanoma, kad Evangelija pagal Matą seniausia. Yra manančių, kad jos autorius, kaip ir Lukas, bus naudojęsis Morkaus ir kitų bendrų šaltinių medžiaga. Tikėtina parašymo data dažnai ginčijama, tačiau gali būti, kad ji yra tarp 60 ir 80 m. e. m. II a. pradžios krikščionys teigė, jog evangelijos autorius – Matas (Levis), muitininkas, Jėzaus pašauktas būti apaštalu.
Sen Loran du Maroni
Sen Loran du Maroni  – miestas ir komuna Prancūzijos Gvianos šiaurės vakaruose, Surinamo pasienyje (priešais Albinos miestą) prie Maroni upės žiočių.
Įkurtas 1857 m. Sen Loran du Maroni buvo tremtinių ir kalinių atvykimo į Prancūzijos Gvianą punktas. Vėliau juos pergabendavo į Velnio salą. Mieste išlikę daug kolonijinių pastatų – bažnyčia, miesto rotušė. Yra karinė bazė.
Uk
Uk gali reikšti:
uk gali reikšti:
Šeštokai (Šalčininkai)
Šeštokai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Turgelių.
Zaborovas (reikšmės)
Zaborovu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Padvariečiai
Padvariečiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 23 km į pietus pietryčius nuo Biržų.
Istorija
Padvariečiai Vabalninko bažnyčios inventoriaus dokumentuose paminėti 1782 m.
Petras Gaučas
Petras Gaučas (1942 m. balandžio 7 d. – 2000 m. lapkričio 19 d.) – Lietuvos geografas, kartografas.
Biografija
1950–1961 m. mokėsi Krakių vidurinėje mokykloje, kurią baigęs įstojo į Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą studijuoti geografijos ir kartografijos specialybės. 1966 m. su pagyrimu baigė studijas ir ėmė dirbti GMF Kartografijos laboratorijoje vyr. laborantu, vėliau – inžinieriumi, vyr. inžinieriumi. 1971–1991 m. ir 1993–1994 m. vadovavo šiai laboratorijai, o 1991–1993 m. dirbo vyr. redaktoriumi. 1995 m. Kartografijos laboratorija buvo reorganizuota į Kartografijos centrą, kuriame dirbo Teminės kartografijos sektoriaus vedėju.
1997 m. birželio 19 d. apgynė disertaciją tema „Etnolingvistinė Rytų Lietuvos gyventojų raida XVII a. pirmoje pusėje-1939 m.“, už kurią jam buvo suteiktas fizinių mokslų daktaro laipsnis.
1998–2000 m. Kartografijos centre dirbo sektoriaus vedėjo-mokslo darbuotojo pareigose.
Publikacijos
Vadovavo sudarant žemėlapių autorinius maketus „Lietuvos TSR atlasui“, išleistam 1981 m. Už šio leidinio parengimą kartu su kitais bendraautoriais jam buvo suteikta Valstybinė premija.
1982–1989 m. jis vadovavo „Didžiojo Lietuvos atlaso“ rengimo darbams, vėliau – „Lietuvos istorijos atlaso“ žemėlapių autorinių maketų sudarymui.
Padėjo sudaryti žemėlapius mokykliniams geografijos atlasams (IX kl. išleisti 1996, 1997 ir 1999 m.). Paskelbė spaudoje daugiau kaip 100 straipsnių, iš jų 32 – mokslinius.
Vytautas Jasinskas
Vytautas Jasinskas (1922 m. sausio 22 d. Alytus – 2003 m. liepos 7 d. Klaipėda) – Lietuvos teatro režisierius.
Biografija
1944–1947 m. vaidino Vilniaus dramos teatre. 1952 m. baigė režisūrą A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje. 1952–1953 m. Klaipėdos dramos teatro režisierius, 1956–1963 m. vyr. režisierius, 1953–1956 m. Kauno jaunojo žiūrovo teatro režisierius. 1964–1974 m. dėstė Klaipėdos pedagoginėje mokykloje, 1974–1982 m. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetuose.
Kalimantanas
thumb|right|Kalimantanas (raudona spalva) Kalimantanas – Indonezijai priklausanti 548,005 km² ploto Borneo salos pietinė dalis. Šiaurėje ribojasi su Malaizijai priklausančiu Malaizijos Borneo dalimi.
Geografija
Krantus skalauja Javos, Sulavesio ir Sulaus jūros. Krantuose įlankų nedaug, krantai daugiausiai yra lėkšti. Šiaurės vakaruose yra Sundos platformos dalis, pietuose ir rytuose – mezozojinio ir alpinio raukšlėjimosi sritys, centrinę dalį užima kalnai. Kalnų viršūnės plokščios, šlaitai statūs. Priekalniuose – kalvotos lygumos, pakrantėse – pelkėtos žemumos. Yra naftos, akmens anglių ir įvairių metalų rūdų telkinių. Ekvatorinis jūrinis klimatas. Temperatūra per visus metus apie 26 °C, kritulių 2000–3500 mm (kalnuose iki 5000 mm). Rytinėje pakrantėje būna 1–3 mėn. sausasis laikotarpis. Daug ploto apaugę drėgnaisiais tropiniais miškais (~ 11 000 augalų rūšių). Pietryčiuose miškai iškirsti, auga krūmai.
Palpos provincija
Palpos provincija  – provincija Peru, Ikos departamento rytinėje dalyje. Provincija padalinta į 5 apygardas. Sostinė – Palpa.
Apygardos
thumb|left|250px|Uola „Inkos veidas“
Podliaskiai
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Idilė
Idilė – literatūros žanras, kuriam būdingi trumpi, giedros nuotaikos lyriniai epiniai kūriniai, vaizduojantys ramų kaimo žmonių (paprastai piemenų, žemdirbių) gyvenimą. Poetizuojama gamta, kaimo buities jaukumas ir ramumas, jausmų paprastumas, saikingumas. Dažna monologo, dialogo forma.
Idilė atsirado III a. pr. m. e. graikų literatūroje. Vėliau papilto romėnų, Europos renesanso, baroko, klasicizmo, sentimentalizmo poezijoje. Vėliau buvo kultivuojama kaip literatūrinė stilizacija; idiliškų žanrų gali būti lyriniuose eilėraščiuose ir kitų žanrų kūriniuose.
Lietuvių literatūroje idilė buvo populiari XIX a. pradžios ir vidurio poezijoje (Antanas Klementas, Antanas Strazdas), idiliškos nuotaikos kūrinių yra parašę Dionizas Poška, Antanas Savickis, Šatrijos Ragana, Antanas Miškinis, Jonas Mekas, Justinas Marcinkevičius.
Vandentiekis
250px|thumb|Vandentiekio bokštas Šventojoje Vandentiekis – vandens tiekimo sistema, sudaryta iš vienos ar kelių vandenviečių (vietų, iš kur imamas vanduo), vamzdynų ir vandens rezervuarų bei paskirstymo įrangos. Vandentiekiu tiekiamas geriamas vanduo gyvenamiems namams ir pramonei. Egzistuoja ir techniniai vandentiekiai, kurie tiekia prastesnės kokybės vandenį gamybos poreikiams.
Šiais laikais vanduo paprastai imamas iš dviejų šaltinių tipų:
Vanduo iš vandenviečių į rezervuarus keliauja vamzdynais, kartais – kanalais. Prieš patekdamas į geriamo vandens vamzdynus vanduo yra valomas – pradžioje mechaniškai nufiltruojamos stambios dalelės, paskui – smulkios dalelės. Vanduo apdorojamas chloru (chloravimas), fluoru (fluoravimas) ar ozonu (ozonavimas), šios operacijos metu vanduo sterilizuojamas, suardoma dalis organinių priemaišų. Po to vanduo pakeliamas į aukštus rezervuarus, iš kur jis hidraulinio slėgio varomas savitaka teka vamzdynais į vartojimo vietas.
Senovės Romos vandentiekyje plačiai naudojo antžeminius kanalus, kurie slėnius ar panašias žemas vietas įveikdavo akvedukais.
UR
UR gali reikšti:
Ilgakekis serbentas
Ilgakekis serbentas (Ribes spicatum) – agrastinių (Grossulariaceae) šeimos augalas. Tai iki 1,5 m aukščio krūmas, augantis miškuose, paupių krūmuose, kirtimuose. Žiedai žalsvi, smulkūs, sukrauti kekėse. Žydi balandžio-gegužės mėn. Vaisius – uoga. Subręsta liepos mėn. Uogos rūgščios, valgomos.
thumb|left|230px|Ilgakekio serbento uogos
UR
ur gali reikšti:
Adomiškis (Ukmergė)
Adomiškis – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Žvynėnų.
Etimologija
Manoma, kad kaimo pavadinimas – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo vardo Adomas, pridedant priesagą -iškis.
Branskas
Bránskas  – miestas ir miesto tipo valsčius Lenkijos šiaurės rytuose, 25 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 69 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Miestas įsikūręs Bielsko lygumoje šalia Nužeco upės. Mieste įsikūręs Bransko dekanatas. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr. DW681.
Gintaras Chomentauskas
Gintaras Chomentauskas (g. 1957 m. liepos 27 d. Klaipėdoje) – Lietuvos psichologas, psichoterapeutas, socialinių mokslų daktaras.
Branskas
Etimologija
Miesto pavadinimas kildinamas nuo šalia tekančio Bronkos upelio, kuris yra Nužeco upės intakas.
Gintaras Chomentauskas
Biografija
1980 m. baigė Vilniaus universitetą, 1985 m. – Maskvos M.Lomonosovo universiteto aspirantūrą. 1985 m. psichologijos mokslų daktaras.
1980–1985 m. dirbo Pedagogikos Mokslo tyrimo institute, 1985–1993 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete, 1993–2001 m. Vilniaus universitete, nuo 1988 m. docentas. 1991–1992 m. Kalifornijos šeimos studijų centro (North Holivude) vizituojantis profesorius. Nuo 1991 m. Žmogaus studijų centro prezidentas, žurnalo „Psichologija tau“ redaktorius, nuo 2010 m. Psichologijos akademijos rektorius. 2002 m. Lietuvos grupinės psichoterapijos asociacijos prezidentas. 2014 – dabar Lietuvos taikomosios psichologijos asociacijos prezidentas.
Branskas
Istorija
thumb|left|Miesto planas [[1804 m.]]
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. 1264 m. birželio 23 d. šiose vietovėse įvyko Bransko mūšis, kurio metu jotvingiai susikovė su kunigaikščio Boleslavo V Droviojo vadovaujamais lenkų kareiviais. 1366 m. šios žemės atiteko Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1430 m. gyvenvietė užrašoma kaip Bransko. 1440–1444 m. šios žemės priklausė Boleslavui IV Varšuviečiui. Tuo metu gyvenvietei buvo suteiktos Kulmo teisės, suteiktas Bransko miesto herbas ir įkurta Bransko Marijos Dangun Žengimo parapija, kuri pirmą kartą paminėta 1446 metais. 1493 m. sausio 18 d. karalius Aleksandras Jogailaitis gyvenvietei suteikė Magdeburgo teises ir ji tapo pirmąja Palenkės krašto gyvenviete, kuri tapo miestu. XVI a. miestas sparčiai vystėsi. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Per 1591 m. gaisrą sudegė apie pusę miesto pastatų. 1652 m. mieste siautė ligų epidemija. 1653–1670 m. miesto seniūnu buvo Boguslavas Radvila. Švedų tvano metu miestas buvo labai nusiaubtas.
Lietuvos moterų futbolo rinktinė
Europos čempionatas
1993 m. Lietuvos moterų rinktinė pirmą kartą dalyvavo atrankos varžybose į 1995 m. Europos moterų futbolo čempionatą. Po nesėkmingo pasirodymo Lietuvos rinktinė atrankoje į Europos čempionatą pasirodė tik po 10 metų – 2003 m. kovoje dėl patekimo į 2005 m. Europos čempionatą. 2011 m. atrankoje į 2013 m. Europos čempionatą Lietuvos rinktinė pelnė pirmąją pergalę Europos čempionato atrankų turnyruose: 4–1 prieš Liuksemburgo moterų futbolo rinktinę.
Pasaulio čempionatas
Pirmoji atskira atranka į pasaulio čempionatą, kuri nebuvo pririšta prie Europos čempionato, vyko 1997 m. dėl patekimo į 1999 m. Pasaulio moterų futbolo čempionatą. Pirmoje atrankoje dalyvavusi Lietuvos rinktinė laimėjo pirmąją kovą 3–2 prieš Estijos moterų futbolo rinktinę, bet pralaimėjo kitus penkis susitikimus ir grupėje liko paskutinė. Po nesėkmingo pasirodymo Lietuvos rinktinė ilgą laiką nebedalyvavo atrankose į pasaulio čempionatą. 2013 m. Vilniuje vykusiose atrankos pirmo etapo varžybose Lietuvos rinktinė dėl patekimo į 2015 m. pasaulio čempionatą grupėje liko paskutinė, į pagrindinį Europos grupių atrankos etapą nepateko.
Rinktinės sudėtis
2023 m. sudėtis