cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Subartonių miško botaninis draustinis
Draustinyje saugomi Dzūkų aukštumoms būdingi eglynai su ąžuolų priemaiša ir turtinga žoline augalija. Dirvožemiai čia derlingi, todėl didelė bioįvairovė. Trake tankiai sužėlę lazdynai, kiti krūmai. Miškuose gausu nedidelių daubų, vietomis jose susidariusios aukštapelkės. Subartonių miškuose suskaičiuota net 31 žinduolių rūšis, gausu graužikų, šernų, stirnų. Saugomos retų gyvūnų – didžiosios miegapelės, šermuonėlio, juodojo gandro, suopio, mažojo erelio rėksnio – buveinės. Iš retų augalų minėtina miškinė lelija, didžiažiedė rusmenė.
Chen Meng
Čen Meng (, g. 1994 m. sausio 15 d., Čingdao) – Kinijos stalo tenisininkė, pasaulio ir olimpinė čempionė. 2020 m. sausį buvo pirmoji raketė pasaulio reitinge.
Biografija
2008 m. tapo pasaulio jaunimo čempione. 2014 m. Azijos žaidynėse iškovoti du aukso medaliai. 2014 m. pirmą kartą tapo pasaulio komandinės rungties čempione.
Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Meng pateko į finalinį etapą, kuriame įveikė bendratautę Sun Yingsha ir tapo olimpine čempione.
Marcus Grönholm
Pasaulio ralio čempionate debiutavo 1989 m. 2000 m. ir 2002 m. vairuodamas Peugeot automobilį tapo pasaulio ralio čempionu, 2005 m. liko trečias. 2006 m. ir 2007 m. atstovavo Ford komandai ir abu kartus baigė sezoną antroje vietoje, į priekį praleidęs prancūzą Sebastieną Loebą. Iš viso nuo 2000 m. iki 2007 m. vairuodamas Peugeot ir Ford automobilius Gronholmas laimėjo 30 ralio čempionato etapų.
2002 m. Gronholmas taip pat laimėjo Čempionų lenktynes, o 2006 m. kartu su tautiečiu Heikiu Kovalainenu laimėjo komandines Čempionų lenktynių varžybas.
Lynežerio kraštovaizdžio draustinis
Lynežerio kraštovaizdžio draustinis – saugoma gamtos teritorija pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionalinio parko rytuose, Lynežerio kaimo apylinkėse.
Draustinyje saugomas paežerinis šilinių dzūkų kaimas Lynežeris ir jo erdvinė struktūra, taip pat apylinkių kraštovaizdžiai su Lynelio ežeru ir miškais.
Ambraziškių II tvenkinys
Ambraziškių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Molėtų rajone, 14,5 km į pietvakarius nuo Molėtų, 2,5 km į pietvakarius nuo Ambraziškių. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Verbylos intakas, Širvintos upės baseinas) prie pat jo įtekėjimo į Ambraziškių I tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus - 0,51 km, plotis - iki 0,24 km. Altitudė 169,5 m. Pietinis krantas aukštas. Pakrantės daugiausia apaugę miškeliais, vietomis plyti pievos. Priešsroviui telkšo Ambraziškių III tvenkinys. Į vakarus įsikūręs Šiaudžių kaimas.
Ganos demografija
thumb|right|400px|Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Per šį laikotarpį gyventojų skaičius padidėjo tris kartus. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais.
thumb|right|400px|Ganos gyventojų amžiaus piramidė 2005 m.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Ganos demografiją.
Gyventojų skaičius: 25 199 609 (2013 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių:
Gyventojų amžiaus mediana:
Gimstamumas: 31,7 gimimų/1000 gyv. per metus (2013 m. apsk.)
Mirtingumas: 7,53 mirčių/1000 gyv. per metus (2013 m. apsk.)
Urbanizacija:
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas:
AIDS/ŽIV:
'''15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:'''
'''15–24 m. amžiaus gyventojų nedarbo lygis:'''
Religijos:
San Fernandas (Ispanija)
Yra La Karakoso arsenalas, Astronomijos observatorija (nuo XVIII a.), teatro rūmai (1804 m.), Šv. Romualdo tvirtovė (1328 m.), Suaso tiltas (pastatytas finikiečių, XV a. rekonstruotas), rotušė (XVIII a.), žymių jūrininkų panteonas (XVIII–XIX a.), Šv. Petro tvirtovė (miesto apylinkėse XVIII a. pastatyta ant finikiečių šventovės liekanų), Šv. Petro ir Pauliaus (XVIII a. pab.), Karmelio kalno Švč. Mergelės Marijos (1733 m.) bažnyčia.
Istorija
Vietovė gyvenama nuo priešistorinių laikų. Senovėje dabartinio miesto teritorija buvo saloje. Čia vėliau buvo finikiečių ir kartaginiečių gyvenvietės, stovėjo Heraklio šventykla. Romėnų laikais saloje įkurta Antipolio gyvenvietė, verstasi žvejyba ir druskos garinimu. Vėliau gyvenvietė nunyko.
1776 m. įkurtas Real Puente de Leono miestas kaip svarbus karinio jūrų laivyno uostas. 1813 m. miestas pervadintas San Fernandu karaliaus Fernando VII garbei.
Lietuvos žmogaus genetikos draugija
Lietuvos žmogaus genetikos draugija, LŽGD – Lietuvos visuomeninė organizacija, veikianti nuo 1991 m. Vilniuje. Buveinė – Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikos, Medicininės genetikos centras. Santariškių g. 2.
Veikla
Pirmininkas Vaidutis Kučinskas – nuo 1991 m.
Ledo ritulys olimpinėse žaidynėse
thumb|Olimpinė piktograma thumb|Čekija-Slovakija [[2014 m. olimpiadoje]] Ledo ritulys olimpinėse žaidynėse pirmą kartą pasirodė 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Nuo 1928 m. vyksta žiemos olimpinių žaidynių metu. Varžybas rengia Tarptautinė ledo ritulio federacija.
Ilgą laiką varžybose neleista dalyvauti moterims ir tik 1998 m. pirmą kartą surengtos moterų olimpinės varžybos.
Dėlinio telmologinis draustinis
Dėlinio telmologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, 2 km į pietvakarius nuo Žiūrų, Dainavos girioje, aplink Dėlinio ežerą.
Skirtas išsaugoti tarpkopiniame Dėlinio dubaklonyje telkšančių smulkių miško pelkučių su ežerokšniais gamtinę sistemą. Saugomos rūšys: pelkinė uolaskėlė, kurtinys, mažoji suktenė, keturdantė suktenė.
Lietuvos žemėtvarkos ir hidrotechnikos inžinierių sąjunga
Lietuvos žemėtvarkos ir hidrotechnikos inžinierių sąjunga – Žemėtvarkininkų ir hidrotechnikos inžinierių visuomeninė organizacija. Būstinė Akademijoje, Kauno raj.
Veikla
Lietuvos žemėtvarkos ir hidrotechnikos inžinierių sąjunga yra 1918–1940 m. veikusios ir 1989 m. atkurtos Matininkų ir kultūrtechnikų sąjungos veiklos tęsėja. Sąjungos įstatai priimti 1989 m., patikslinti 1991 m. ir 1996 m. 2008 m. pr. turėjo 1017 narių, žemėtvarkininkų ir hidrotechnikų sekcijas, 74 skyrius (14 žemėtvarkininkų ir 60 hidrotechnikų). Aukščiausiasis sąjungos organas – suvažiavimas, šaukiamas kas 2 metai. Jis renka sąjungos tarybą, tarybos pirmininką ir 2 vicepirmininkus, kurie vadovauja žemėtvarkininkų ir hidrotechnikų sekcijoms.
Lietuvos žemėtvarkos ir hidrotechnikos inžinierių sąjunga telkia žemėtvarkos ir hidrotechnikos specialistus aktualiems žemėtvarkos ir hidrotechnikos klausimams spręsti, padeda jiems keistis moksline ir gamybine informacija, rengia konferencijas, mokymus, skatina narių kūrybinę veiklą, rūpinasi jų kvalifikacijos kėlimu, organizuoja žemėtvarkos ir hidrotechnikos specialistų profesinės dienos minėjimus, palaiko ryšius su kitais šalių specialistais. Sąjunga rūpinosi žemės reforma, melioracijos įrenginių pertvarkymu, hidrotechnikos statinių eksploatacija ir apsauga, žemės reformos ir melioracijos darbų finansavimu, įstatymų tobulinimu, specialistų rengimu.
Sąjunga leidžia žurnalą „Žemėtvarka ir hidrotechnika“, 2002 m. išleido bibliografinį žinyną „Lietuvos žemėtvarkos ir hidrotechnikos inžinierių sąjunga 2000 m.“
Kadyšas
Kadyšas  – kaimas vakarų Baltarusijoje, Gardino srities Gardino rajone. Priklauso Sapackinės apylinkei. Išsidėstęs prie Juodosios Ančios upės.
Istorija
Kaimo pavadinimas yra tiurkiškos kilmės – viduramžiais LDK valdovas Vytautas Didysis čia buvo įkurdinęs totorius. Iš Seinų per Berznyką, Kapčiamiestį ir Kadyšą ėjo senovinis kelias į Gardiną. Kazanės istoriko J.J.Grišino nuomone, Kadyšas, kartu su šalia esančiu Čartoku, yra vienos seniausių totorių gyvenamų vietovių Gardino krašte.
XIX a. pab. – XX a. pr. kaimą sudarė kletas gyvenviečių: Valstybinis Kadyšas, Kadyšas Holovenčicė ir Počobuto (arba Gineto) Kadyšas. Per 1863 metų sukilimą apylinkėse veikė Juozapo Konstantino Ramotovskio būrys, aktyviai kovojęs su Rusijos caro kariuomene. 1863 m. gegužės 21 d. tarp jų įvyko mūšis, kurio metu žuvo keturiolika sukilėlių ir 120 caro kareivių. Pastatytas atminimo dvigubas kryžius su keturių palaidotų sukilėlių pavardėmis.
Tarpukaryje kaimas priklausė Balstogės vaivadijos Augustavo apskrities Volovičovcų valsčiui.
Léon Flameng
Léon Flameng (1877 m. balandžio 30 d. – 1917 m. sausio 2 d.) – Prancūzijos treko dviratininkas, olimpinis čempionas.
Biografija
Atėnuose vykusiose pirmosiose moderniose 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse prancūzas dalyvavo dviračių treko varžybose. Flameng užėmė 5-ą vietą laiko intervalo varžybose. Vyrų sprinto varžybose pelnytas bronzos medalis. 10 km varžybose nusileido tik bendrataučiui Paul Masson ir iškovojo sidabrą. 100 km lenktynėse tapo olimpiniu čempionu.
Šehbazas Šarifas
Brolis – triskart Pakistano premjeras Navazas Šarifas.
Biografija
Š. Šarifas Lahoro GC universitete įgijo menų bakalauro laipsnį. Baigęs studijas, prisijungė prie šeimai priklausančios kompanijos „Ittefaq Group“.
Į politiką įsitraukė XX a. 9-ojo dešimtmečio viduryje drauge su vyresniuoju broliu Navazu, 1988 m. išrinktas į Pandžabo asamblėją. 1990 m. Š. Šarifas išrinktas į Pakistano nacionalinę asamblėją, o 1993 m. – vėl į Pandžabo asamblėją, tapo opozicijos lyderiu. 1997 m. broliui Navazui tapus Pakistano premjeru, Š. Šarifas užėmė Pandžabo vyriausiojo ministro postą. Šias pareigas broliai užėmė iki 1999 m., kai įvyko karinis perversmas ir į valdžią atėjo generolas Pervezas Mušarafas. Aštuonerius metus praleidęs tremtyje Saudo Arabijoje, Š. Šarifas su šeimos nariais į Pakistaną grįžo 2007 m. Netrukus po sugrįžimo, 2008 m., Š. Šarifas vėl tapo Pandžabo vyriausiuoju ministru. Dar sykį šis postas jam atiteko 2013 m. Vadovaujant Š. Šarifui, daug investuota į infrastruktūrą.
2020 m. Š. Šarifas suimtas dėl įtarimų pinigų plovimu ir nepagrįstomis pajamomis. Kalėjime praleidęs keletą mėnesių, galiausiai buvo paleistas už užstatą. Pats Š. Šarifas kaltinimus atmetė kaip politiškai motyvuotus.
Nušalinus premjerą Imraną Chaną, 2022 m. balandžio 11 d. prisaikdintas premjeru.
Pažiūros
Skirtingai nuo brolio Navazo, Š. Šarifas laikosi nuosaikesnio požiūrio į kariuomenės vaidmenį šalies gyvenime.
Asmeninis gyvenimas
Š. Šarifas vedė penkiskart. 1973 m. susituokė su pussesere Nusrat, su ja susilaukė dviejų sūnų ir trijų dukterų. Taip pat turi dukrą iš buvusios santuokos su Aaliya. 2003 m. susituokė su antrąja žmona Tehmina.
The Ride
The Ride – antrasis studijinis britų indie rock grupės „Catfish and the Bottlemen“ albumas, išleistas 2016 m. gegužės 27 d. Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje.
Velžių tvenkinys
Velžių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Radviliškio rajone, 6 km į vakarus nuo Šeduvos. Sudarytas užtvenkus Šiekštumo upelį (Ežerėlės baseinas) 0,52 km nuo jo įtekėjimo į Arimaičių ežerą. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,38 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 103,8 m. Krantai vietomis užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmynais. Vakarinėje pakrantėje auga miškelis, aplink kitas pakrantes plyti dirbami laukai. Į rytus stūkso Velžių miškas, šalia įsikūręs Velžių kaimas.
Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademijos biblioteka
Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademijos biblioteka – Vytauto Didžiojo universiteto bibliotekos padalinys, seniausia žemės ūkio biblioteka Lietuvoje, Kauno raj. Noreikiškėse, Studentų g. 11.
Istorija
1924 m. įkurta Žemės ūkio akademijos biblioteka Dotnuvoje, 1944 m. liepos mėn. sudeginta besitraukiančių vokiečių, 1944 m. lapkričio mėn, pradėjus veikti akademijai, atkurta ir biblioteka. 1947 m. biblioteka perkelta į Kauną, centrinius žemės ūkio akademijos rūmus Kęstučio gatvėje, 1964 m.– į Noreikiškes, Kauno raj., 1996-2011 m. – Lietuvos žemės ūkio universiteto biblioteka, 2011-2018 m. Aleksandro Stulginskio universiteto biblioteka. Nuo 2019 m. Aleksandro Stulginskio universitetui prisijungus prie Vytauto Didžiojo universiteto – Vytauto Didžiojo universiteto bibliotekos padalinys.
Pradinį fondą (5043 leidiniai) sudarė reorganizuoto Dotnuvos žemės ūkio technikumo biblioteka. 1939 m. turėjo – 30 000 tomų žemės ūkio, gamtos mokslų, grož. ir inform. literatūros lietuvių, vokiečių, rusų, lenkų, prancūzų, anglų ir kt. kalbomis. 1945 m. fondus papildė Žemės ūkio ministerijos ir Žemės ūkio rūmų bibliotekų dokumentai, Lietuvos ir Rusijos aukštųjų mokyklų leidiniai. 1946–1951 m. bibliotekos daugiau kaip 5000 leidinių, išleistų 1918–1940 m. Lietuvoje ir užsienyje, paimta į specialiuosius fondus arba sunaikinta. Atkūrus nepriklausomybę bibliotekai leidinių padovanojo užsienio lietuviai, mokslo ir mokymo įstaigų bibliotekos. Nuo 2002 m. Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijos, nuo 1998 m. – Pasaulinio žemės ūkio bibliotekų tinklo (Agricultural Libraries Network, AGLINET) narė.
Fondai
Fondus sudaro 519 715 egz. (157 513 pavadinimų), iš jų – 500 050 knygų ir serialinių leidinių, 11 920 rankraščių, 27 garso ir vaizdo, 50 elektronikos, 7170 kt. dokumentų (2007 m.). Biblioteka kaupia ir saugo knygas, periodinius leidinius, norminius dokumentus (standartai, higienos, statybų normos), veikalus apie žemės ūkį, agronomiją, ekonomiką, energetiką, inžineriją, kaimo plėtrą ir sociologiją, miškų, namų, vandens ūkį (žemės ūkio ir technikos leidiniai sudaro 60 % fondų). Veikia 5 skaityklos.
2002 m. bibliotekos patalpose įkurta T. Ivanausko biblioteka – muziejus (1159 egz. ir 991 pavadinimo knyga), joje saugomos T. Ivanausko knygos ir rankraščiai, ornitologijos srities knygų rinkinys (T. Ivanausko 19 knygų ir kt. autorių – 227), XIX a. – XX a. pab. išleistų vertingų ir retų knygų kolekcija, autentiški baldai, paveikslai, suvenyrai, nuotraukos ir kita.
Bežemniai
Istorija
XIX a. priklausė Lazūnų dvarui. 1861 m. jame gyveno 98 žmonės, 1897 m. – 352 žm., 1940 m. – 433 žm. Tarpukaryje priklausė Valažino apskrities Lūgamėnų valsčiui. Pokaryje įjungtas į Jurotiškių rajono Babrėnų apylinkę. Įsteigta pradinė mokykla, 1950 m. įkurtas kolūkis. 1999 m. Bežemniuose gyveno 128 kaimiečiai.
Vytautas Strolia (1960)
Vytautas Strolia (g. 1960 m. gegužės 26 d. Skapiškių kaime, Anykščių rajonas) – Lietuvos pasienio policijos karininkas, vidaus tarnybos pulkininkas, Medininkų pasieniečių mokyklos viršininkas, praeityje vienas geriausių šalies biatlonininkų.
Biografija
1978 m. baigęs Anykščių Jono Biliūno vidurinę mokyklą, studijavo Kauno kūno kultūros institute, kur 1983 m. įgijo biatlono trenerio-dėstytojo kvalifikaciją. Neakivaizdiniu būdu baigė Kauno technologijos universitetą, viešojo administravimo magistras.
Jaunystėje buvo aktyvus biatlonininkas, 1982 m. tapo Lietuvos spartakiados čempionu, 1983 m. nugalėjo SSRS Sporto draugijos „Trud“ pirmenybėse (20 km distancija).
1983–1985 m. dirbo „Žalgirio“ sporto draugijos mokykloje biatlono treneriu, 1985–1990 m. buvo šios sporto draugijos pirmininku.
Besikuriančios Lietuvos kariuomenės savanoris. Nuo 1990 m. tarnavo Ignalinos pasienio užkardos vadu, o 1997–1999 m. – Visagino pasienio policijos štabo viršininku. 1999–2007 m. buvo Visagino pasieniečių mokyklos viršininkas, o 2007 m. perkėlus ją į Medininkus, paskirtas vadovauti jai.
Buvo vedęs žinomą Lietuvos slidininkę ir trenerę Kazimierą Strolienę, vėliau su ja išsiskyrė. Jų sūnūs Tautvydas (g. 1995 m.) ir Mantas (g. 1986 m.) taip pat kultivuoja slidinėjimą. Abu sūnūs yra šalies rinktinės nariai, olimpiečiai.
Olga Rubcova
Olga Rubcova (, 1909 m. rugpjūčio 20 d. Maskvoje – 1994 m. gruodžio 13 d. ten pat) – šachmatininkė, ketvirtoji istorijoje moterų pasaulio šachmatų čempionė (1956–1958 m.). TSRS čempionė 1927, 1931, 1937 ir 1948 m. Pirmoji pasaulio moterų korespondencinių šachmatų čempionė (1968–1972 m.). Moterų tarptautinė meistrė (1950 m.), moterų šachmatų didmeistrė (1976 m.), korespondencinių šachmatų tarptautinė meistrė (1973 m.).
Renaissance (albumas)
Renaissance (dar vadinamas Act I: Renaissance) – septintasis amerikiečių atlikėjos Beyoncé studijinis albumas, išleistas 2022 m. liepos 29 d. Albumas sukurtas ir įrašytas COVID-19 pandemijos metu, siekiant klausytojams sukurti jausmą, primenantį naktinį klubą, todėl dainose gausu šokių muzikos elementų, taip pat dainos iškart pereina viena iš kitos, lyg jas grotų DJ.
Olga Rubcova
Jaunystė
Šachmatais žaisti išmokė tėvas, profesorius N. Rubcovas, pats šachmatininkas. Būdama 17-kos, „Komsomolskaja Pravda“ laikraščio masiniame šachmatų turnyre (1926) tarp merginų užėmė pirmąją vietą.
Renaissance (albumas)
„Renaissance“ susilaukė didžiulio kritikų pripažinimo ir pasiekė pirmąją vietą daugelio šalių albumų reitinguose. Tarp jų – ir JAV „Billboard 200“ reitinge, per pirmąją svaitę pardavus 332 tūkstančius kopijų. 2022 m. lapkričio mėnesio duomenimis, JAV parduota virš milijono albumo kopijų ir jis tapęs platininiu. Lietuvos albumų reitinge albumas pasiekė antrąją vietą.
Olga Rubcova
Varžybos
Nugalėjo pirmajame TSRS moterų šachmatų čempionate (1927), per 40 metų (1927–1967) dalyvavo dvidešimtyje TSRS moterų šachmatų čempionatų. Rezultatai sekantys: užėmė pirmąją vietą (1931, 1937 ir 1949 m.), trečiąją (1936, 1948, 1952 ir 1954 m.) pasidalijo 3–4 vietas – 1945 m. Be to, 1935 m. dėl TSRS čempionės vardo laimėjo mačą prieš O. Semionovą-Tian-Šanskają – 7 : 2 (+6, -1, =2). 1965 m. TSRS moterų šachmatų čempionate dalyvavo su dukterimi Jelena Rubcova (Jelena Fatalibekova). Tris kartus tapo Maskvos čempione (1947, 1950, 1953/54 – kartu su N. Voicik). 1957 m. žaidė prie 1-os lentos TSRS komandoje pirmojoje moterų šachmatų olimpiadoje, kur surinko 9½ taško iš 14.
Renaissance (albumas)
Kūrybinė grupė
Muzikantai
Techninis personalas
Olga Rubcova
Trijų mačas
O. Rubcova jau buvo 1955 m. Maskvoje laimėjusi kandidačių atrankos turnyrą (+13-2=4), kai FIDE nusprendė surengti mačą turnyrą, dėl pasaulio čempionės titulo, tarp jos ir pasaulio čempionės J. Bykovos bei buvusios čempionės L. Rudenko. Dalyvės tarpusavyje žaidė 8 partijų mačus. Jau po pirmųjų ratų pradėjo ryškėti, kad pagrindinė kova vyks tarp O. Rubcovos ir J. Bykovos, nes L. Rudenko atsiliko. Iki 9-ojo rato nežymiai pirmavo J. Bykova, o antra buvo O. Rubcova. Po devintojo rato abi jos turėjo po lygiai taškų (5½). Bet po to, iki 14 rato, vėl pirmavo J. Bykova. Po 14-to rato rezultatas jau O. Rubcovos naudai 8½ prieš 8. Bet po kito rato, priešpaskutinio, abi vėl turėjo vienodai taškų – po 9.
Vis tik, paskutiniame rate O. Rubcova pelnė tašką ir pustaškiu aplenkė J. Bykovą. Nugalėjusi trijų žaidėjų mače turnyre (10 taškų) , Olga Rubcova tapo ketvirtąja istorijoje pasaulio šachmatų čempione.
Mačas-revanšas su J. Bykova
Mačas-revanšas vyko 1958 m. vasario 2 d. – kovo 14 d. Maskvoje. Šešiolikos partijų mačas pilnai sužaistas nebuvo – J. Bykovai, surinkus daugiau nei pusę taškų, jis pasibaigė jau po 14 partijų.
Po pirmųjų šešių partijų mačo rezultatas buvo O. Rubcovos naudai – 4 : 2. Jai, kad išlaikytų pasaulio čempionės titulą, iš likusių 10 partijų reikėjo surinkti tik 4 taškus.
Bet čia prasidėjo nesėkmės: nuo 7-tos partijos, ji pralaimėjo 6-ias partijas iš eilės ir mačo rezultatas tapo 4 : 8 jos nenaudai. J. Bykovai, kad susigrąžintų pasaulio čempionės titulą, iš 4 partijų būtų pakakę vienerių lygiųjų. O. Rubcova dar bandė gelbėti mačą: laimėjo 13-ąją partiją, bet jau per vėlu – varžovė, baigusi lygiosiomis kitą partiją, pasiekė reikalingus 8½ taško, mačas baigėsi anksčiau laiko ir J. Bykova susigrąžino pasaulio čempionės titulą.
Korespondenciniai šachmatai
7-ojo dešimtmečio pabaigoje sėkmingai žaidė susirašinėjant: 1968–1972 m. vykusiame pirmajame moterų korespondencinių šachmatų čempionate tapo pirmąja pasaulio čempione. Antrajame čempionate (1972–1977 m.) kartu su L. Jakovleva pasidalijo 1–2 vietomis, bet dėl prastesnių papildomų rodiklių liko antra. Būdama TSRS komandos sudėtyje nugalėjo korespondencinių šachmatų komandiniame pasaulio čempionate (1969–1979 m.).
Kita veikla
1936 m. Olga Rubcova baigė Baumano vardo aukštąją technikos mokyklą. Ji, kaip ir tėvas, buvo liejininkystės inžinierė. Ji – penkių vaikų motina. Jauniausioji duktė, Jelena Rubcova (Fatalibekova), pasekė motinos pėdomis (Moterų šachmatų didmeistrė, SSRS čempionė (1974), žaidė pasaulio moterų šachmatų čempionato kandidačių pusfinalyje (1977)).
Kiškeliuškės griova
Kiškeliuškės griova arba Didžioji Jonionių griova – gamtos paminklas pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, 4,5 km į vakarus nuo Merkinės, 1 km nuo Jonionių, Nemuno slėnio kairiajame krante, Kibyšių miške, Merkinės girininkijos 17-ame kvartale. Griova įspūdingų matmenų, nuo aukštupio iki žiočių nusileidžia 54 m, tęsiasi ~700 m ir turi keletą atšakų. Plotis 50–70 m, gylis iki 15 m. Griovos dugne prasideda Kiškeliuškės upokšnis, kuris artėjant žiotimis darosi vis vandeningesnis ir sraunesnis.
Objektas saugomas nuo 1954 m., gamtos paminklu paskelbtas 2000 m.
Mardasavo skardis
Mardasavo skardis – gamtos paminklas pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, Merkio dešiniajame krante tarp Mardasavo ir Puvočių kaimų, Kvaraciejiškės miške (Merkinės girininkijos 162 kvartalas).
Skardis ~1 km ilgio. Aukštis – 19,5 m (kitais duomenimis – 28 m).
Objektas gamtos paminklu paskelbtas 1997 m.
Voinivka (Liubešivas)
Voinivka  – buvusi gyvenvietė šiaurės vakarų Ukrainoje, 18 km į rytus nuo Liubešivo, kelyje tarp Sudčės ir Berezna Volios.
Istorija
XIX a. buvo mažas miestelis Pinsko apskrities Kuchicka Volios valsčiuje.
Goda Ferensienė
Goda Ferensienė (1932 m. gruodžio 22 d. Klaipėdoje – 2021 m. liepos 21 d. Vilniuje ) – Lietuvos žurnalistė, vertėja.
Biografija
1953 metais baigė Klaipėdos Kristijono Donelaičio gimnaziją, o 1959 m. Vilniaus universitete baigė rusų kalbos ir literatūros studijas. Taip pat studijavo ir žurnalistiką.
1960–1966 metais buvo „Valstiečių laikraščio“ korespondentė. 1970–1990 m. dirbo korespondente žurnale „Šluota“. 1971–1973 metais stažavosi Maskvoje, satyros ir humoro žurnale „Krokodil“ (Krokodilas).
Parašė prisiminimų, apybraižų knygų. Tuo pačiu specializavosi kaip vertėja humore ir satyroje. Išvertė į lietuvių kalbą apie 15 apysakų, romanų, humoro knygų. Vertė iš bulgarų, lenkų ir rusų kalbų.
Nuo 1973 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narė. Aktyviai dalyvavo LŽS Senjorų klubo veikloje.
Toru Takemitsu
Toru Takemicu (1930 m. spalio 8 d. – 1996 m. vasario 20 d.) – japonų kompozitorius ir muzikologas. Pagarsėjo unikalaus skambesio kūriniais, kuriuose derino vakarietiškos ir rytietiškos muzikos tradicijas. Sukurė garso takelius 93 kino filmams, išleido 20 knygų apie muziką. Laikomas vienu geriausių Japonijos XX a. kompozitorių.
Biografija
Gimė Tokijuje. Dalį vaikystės praleido tuo metu Japonijos valdomoje Mandžiūrijoje. Prasidėjus Antram pasauliniam karui tarnavo armijoje, kur pirmą kartą susidūrė su vakarietiška muzika (ji tuo metu Japonijoje buvo uždrausta). Po karo toliau ja domėjosi, pradėjo rašyti kompozicijas. Per savo gyvenimą neįgijo jokio formalaus muzikinio mokymo, išskyrus kelias privačias pamokas pas Yasuki Kiyose; daug studijavo savarankiškai.
Nuo 1951 m. priklausė Eksperimentinėms dirbtuvėms (Jikken Kōbō) – nusistovėjusias normas laužančių ir nuo tradicinių japoniškų menų atsiriboti siekiančių menininkų draugijai. Igoriui Stravinskiui 1958 m. lankantis Japonijoje, jam per klaidą buvo duota paklausyti Takemitsu kūrinio Requiem styginiams (sukurto 1957 m.) Sužavėtas Stravinskis vėliau susitiko su Takemitsu ir prisidėjo prie jo išpopuliarėjimo tarptautiniu mastu.
Per ateinančius dešimtmečius Takemitsu buvo kviečiamas į įvairius tarptautinius renginius, prisidėjo prie festivalių organizavimo, skaitė paskaitas tiek Japonijos, tiek užsienio šalių universitetuose. Visą gyvenimą aktyviai kūrė, kompozicijas skyrė tiek koncertų salių, tiek ir populiariosios muzikos ansambliams. Prisidėjo prie beveik 100 garso takelių sukūrimo.
Kūryba
Takemitsu stilių įtakojo vakarų populiarioji muzika, džiazas, kompozitoriai Claude Debussy, Olivier Messiaen, John Cage ir kiti. Takemitsu retai naudojo tradicinės japonų muzikos elementus, tačiau kai kuriuos kūrinius skyrė tradiciniams instrumentams. Nepaisant to, ne viename Takemitsu kūrinyje galima rasti japoniškos estetikos bruožų, kaip kad simetrijos vengimo, pirmenybės teikimo lėtiems pokyčiams, meditacijai, jautrumo metų laikams, aplinkos detalėms.
Kūriniai
Žymesni Toru Takemitsu kūriniai:
SC Sagamihara
„Sagamihara“ – Japonijos futbolo klubas iš Sagamiharos, Kanagavos prefektūroje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2008 m. Klubas negali pasigirti aukštais pasiekimais. Nuo 2014 m. rungtyniavo J3 lygoje.
2021 m. rungtyniavo J2 lygoje, tačiau liko 21 vietoje ir po sezono perkelti į žemesnų divizioną.
Nuo 2022 m. žaidė J3 lygoje.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 10 d.
Redikulas
Redikulas – dievas romėnų mitologijoje. Redikulo šventykla stovėjusi netoliese Kapenos vartų.
Pasakojama, kad tokį vardą šis dievas gavęs dėl to, kad Hanibalui priartėjus prie miesto vartų, privertęs šį pasukti (redire) atgal į pietus. Apijaus kelyje, prie antrojo mylias žyminčio akmens nuo miesto, būta vietos, pavadintos Campus Rediculi.
Mykolas Steponas Jordanas
Mykolas Steponas Jordanas (m. 1739 m.) – ATR armijos generolas, Karūnos didysis medžioklis nuo 1704 metų, Braclavo vaivada, Karūnos tribunolo vice-maršalka 1709 metais.
Buvo Sandomiro konfederacijos kancleris nuo Krokuvos vaivadijos 1704 metais.
Vienas iš turtingiausių Mažosios Lenkijos magnatų. Dobčicko nuo 1697, Ostrolenkos seniūnas nuo 1718.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. Pirmą kartą vedė 1697 metais Morštynų giminės atstovę, antrą kartą vedė Anastasiją Miškovską, markgrafo ir Pinčiuvo ordinato Stanislovo Kazimiero Miškovskio dukterį. Nuo santuokos su kuria gimė sūnūs:
Sandrine Bonnaire
Sandrina Boner (, g. 1967 m. gegužės 31 d.) – prancūzų aktorė, režisierė ir scenarijų autorė.
Biografija
right |thumb|140px|2000 m. right |thumb|140px|2003 m. right |thumb|140px|2010 m. right |thumb|140px|2012 m. Sandrina buvo 7 iš 11 šeimos vaikų. 1983 m. ji debiutavo kine, filme „À nos amours“, o po metų buvo apdovanota Cezario apdovanojimu kaip perspektyviausia aktorė. Sekančiais metais ji pelnė antrą Cezario apdovanojimą, o filmas „Sans toit ni loi“ pelnė jai ir tarptautinį pripažinimą bei buvo apdovanotas Auksiniu liūtu Venecijos kino festivalyje.
1987 m. ji vaidino Kanų kino festivalyje Auksine palmės šakele apdovanotoje juostoje „Sous le soleil de Satan“, o 1995 m. – režisieriaus Claude Chabrol trileryje „La Cérémonie“. 1999 m. vaidino juostoje „Rytai-Vakarai“.
Šeima
Aktorė turi dukterį Jeanne su aktoriumi William Hurt, su kuriuo susipažino 1991 m. filmuojant „La Peste “. 2003 m. ji ištekėjo už aktoriaus ir scenaristo Guillaume Laurant, su kuriuo susilaukė antros dukters Adele. Jie išsiskyrė 2015 m.
Švedijos karališkoji mokslų akademija
Švedijos karališkoji mokslų akademija (SV Kungliga Vetenskapsakademien) – viena iš Švedijos karališkųjų akademijų. Akademija yra nepriklausoma, nevyriausybinė mokslo organizacija, skatinanti ir remianti mokslus, tokius gamtos mokslai ir matematika.
Akademija įkurta 1739 m. birželio 2 d., gamtininko Carl Linnaeus, merkantilisto Jonas Alströmer, inžinieriaus Mårten Triewald, tarnautojų Sten Carl Bielke ir Carl Wilhelm Cederhielm bei Anders Johan von Höpken.
Akademijos tikslas - sutelkti dėmesį į praktikoje naudingas žinias ir jas skelbti švedų kalba. Akademijoje turėjo būti kitokia nei Karališkoji mokslų draugija Upsaloje, kuri buvo įkurta 1719 m. ir kurioje buvo dėstoma lotynų kalba. Vieta Švedijos sostinėje, kur vyko aktyvi prekyba, tačiau čia kitaip nei Upsaloje, tuo metu nebuvo universiteto, kurti draugiją buvo iš anksto apgalvotas žingsnis. Akademija įkurta po pirmtakų Karališkosios Londono draugijos ir Karališkosios mokslų akademijos Paryžiuje, tad ji buvo panaši į šias.
Vadovai
Akademijai vadovavo:
Uciekos skardis
Uciekos skardis – gamtos paminklas pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, Nemuno dešiniajame krante, į šiaurę nuo Uciekos, priešais Gudelius, Makariškės miške (Norulių girininkijos 135, 200 ir 204 kvartalai), Uciekos geomorfologiniame draustinyje.
Skardis ~400 m ilgio. Aukštis – 42 m.
Objektas gamtos paminklu paskelbtas 1997 m.
Ritminė gimnastika
thumb|220px|Pratimas su lanku thumb|220px|Pratimas su kamuoliu thumb|220px|Pratimas su kuokelėmis thumb|220px|Pratimas su kaspinu thumb|220px|Grupinis pratimas su kamuoliais
Istorija
Meninė gimnastika formavosi XX a. pradžioje Rusijos Sankt Peterburgo Marijos teatre. Pirmosios varžybos įvyko 1941 m. Leningrade. 1948 m. surengtas pirmasis TSRS meninės gimnastikos čempionatas. Po Antrojo pasaulinio karo sporto šaka ėmė plisti Rytų Europos valstybėse. 1960 m. įvyko pirmosios tarptautinės varžybos, o 1962 m. meninę gimnastiką, kaip savarankišką sporto šaką, pripažino Tarptautinė gimnastikos federacija. 1963 m. surengtas pirmasis pasaulio ritminės gimnastikos čempionatas, 1976 m. Europos čempionatas. Nuo 1984 m. ritminė gimnastika yra olimpinė sporto šaka. Meninė gimnastika taip pat populiari Bulgarijoje, Ukrainoje, Azerbaidžane, Ispanijoje, Italijoje, Baltarusijoje, Izraelyje, Kanadoje. Žymiausios gimnastės I. Deriugina (Ukraina), M. Gigova, M. Petrova (abi Bulgarija), K. Serebrianska (Ukraina), M. Lobač (Baltarusija), G. Šugurova (Rusija), D. Kutkaitė (Lietuva).
Daugiausia Azijos valstybėse – Japonijoje, Pietų Korėjoje, Malaizijoje, taip pat JAV, Kanadoje meninę gimnastiką kultivuoja ne tik moterys, bet ir vyrai. 2005 m. įvyko pirmasis pasaulio vyrų meninės gimnastikos čempionatas.
Sporto šakos ypatumai
Sportininkės varžosi kaip individualios dalyvės arba komandose nuo dviejų iki šešių žmonių. Standartinėse aukščiausio rango varžybose gimnastės pasirodo šešiose rungtyse: pratimuose su kaspinu, šokdyne, kamuoliu, lanku, kuokelėmis ir laisvuosiuose pratimuose. Tarptautinėse varžybose naudojami tik 4 įrankiai, kuriuos Tarptautinė gimnastikos federacija (Fédération Internationale de Gymnastique, FIG) pagal tam tikrą sistemą parenka kas 2 metai. Pratimai atliekami pagal muziką, jų metu vertinama judesių koordinacija, lankstumas, plastiškumas, artistiškumas, muzikalumas, pratimų dinamiškumas.
Pagal Tarptautinės gimnastikos federacijos nuostatus, gimnastikos pasirodymų muzikos laikas prasideda, kai gimnastė (-ės) atlieka savo pirmąjį judesį (veiksmą), ir baigiasi, kai gimnastės (-čių) kūnas visiškai sustoja. Vyriausiujų gimnasčių kiekvienas pratimas turėtų trukti nuo 1 minutės 15 sekundžių iki 1 minutės 30 sekundžių. Grupiniai pratimai turėtų trukti nuo 2 minučių 15 sekundžių iki 2 minučių 30 sekundžių. Muzika turi atitikti tipinės ritminės gimnastikos stiliaus muziką. Muzika su žodžiais gali būti naudojama 2 individualiems pratimams ir 1 grupiniam pratimui.
Sporto šakoje svarbūs acikliniai (nepasikartojantys) judesiai, kurie vertinami kaip vienas užbaigtas aktas. Šie judesiai nuo kitų išsiskiria atlikimo trumpumu ir didžiule formų įvairove. Ritminė gimnastika taip pat turi baleto ir šokio elementų. Varžybos organizuojamos ant kvadratinio 13 m ilgio ir pločio kilimo. Jei pasirodymo metu bet kuri gimnastės kūno dalis ar įrankis (šokdynė, lankas, kamuolys, kuokelės, kaspinas) užeina už nustatytos kilimo ribos, jos pasirodymas yra atitinkamai baudžiamas. Dalyvių pasirodymai vertinami 30 balų skalėje. Kartais meninėje gimnastikoje fiksuojami dopingo vartojimo atvejai, siekiant sumažinti dalyvių svorį.
Lietuvoje
Lietuvoje meninė gimnastika pradėta kultivuoti po II pasaulinio karo, 1945 m. įsteigus Lietuvos kūno kultūros akademiją (iki 1990 m. Lietuvos valstybinis kūno kultūros institutas, iki 1999 m. Lietuvos kūno kultūros institutas), kuris 1948 m. parengė pirmąsias menininės gimnastikos specialistes. 1947 m. Lietuvos meninės gimnastikos rinktinė SSRS konkurse užėmė 6 vietą. 1950 m. surengtos pirmosios Lietuvos pirmenybės. Žymesnės pirmosios gimnastės A. Brašiškytė, N. Urlakytė, V. Vandzinskaitė (V. Kubilienė), I. Svolkinaitė. Nuo 1950 m. Lietuvos meninės gimnastikos atstovės dalyvavo ir TSRS čempionatuose, o nuo 1979 m. ir TSRS tautų spartakiadose. Didžiausių laimėjimų pasiekė Dalia Kutkaitė (trenerė V. Kubilienė), tris kartus tapusi absoliučia TSRS čempione (1982 m., 1983 m., 1984 m.), o 1982 m. ir Europos čempione. 1983 m. SSRS tautų spartakiados čempione, 1983 m. pasaulio čempionato bronzos (kuokelės ir lankas, individualios varžybos), Europos 1982 m. sidabro (kamuolys ir lankas, individualios varžybos) ir 1984 m. bronzos medalių (kuokelės) laimėtoja. 1984 m. Europos čempionate T. Zalisko (trenerė A. Giriūnienė), 1987 m. pasaulio čempionate E. Meškauskaitė (trenerė V. Kubilienė; abi grupiniai pratimai) laimėjo sidabro medalį. 1989 m. Europos jaunių pirmenybėse K. Kliukevičiūtė (trenerės V. Kubilienė ir S. Mackonienė) iškovojo 1 aukso, 2 sidabro ir 1 bronzos medalius, 1996 m. dalyvavo Atlantos olimpinėse žaidynėse (32 vieta). 2008 m. meninės gimnastikos grupės veikė Vilniuje, Kaune ir Klaipėdoje, dirbo apie 20 trenerių, buvo apie 400 sportininkių ir 4 tarptautinės kategorijos teisėjų. 2018 m. meninę gimnastiką kultivavo 376 sportininkės, dirbo 30 trenerių.
Pasaulinių varžybų rezultatai
Šalys, iškovojusios bent vieną medalį oficialiose FIG varžybose:
Krušonių skardis
Krušonių skardis – gamtos paminklas pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, Nemuno dešiniajame krante, šalia Krušonių, priešais Ulčičius, Makariškės miške (Norulių girininkijos 95, 99 ir 200 kvartalai), Uciekos geomorfologiniame draustinyje.
Skardis 1350 m ilgio. Aukštis – 33 m.
Objektas gamtos paminklu paskelbtas 1997 m.
Kolonoskopija
Kolonoskopija – endoskopinis tyrimas, kurio metu specialiu prietaisu (endoskopu-kolonoskopu) tiriama storoji žarna, kai kuriais atvejais ir paskutinė plonosios žarnos dalis. Kolonoskopijos tyrimo metu diagnozuojamos storosios žarnos ligos: storosios žarnos vėžys, uždegiminės ligos (opinis kolitas, Krono liga), adenoma. Kolonoskopija paprastai atliekama be narkozės.
Alantė Kavaitė
Alantė Kavaitė (Alantė Kavaliauskaitė, g. 1973 m. Vilniuje) – lietuvių kino režisierė, daugiau kaip du dešimtmečius gyvenanti Prancūzijoje.
Biografija
A. Kavaitė gimė menininkų šeimoje: mama Alina Briedelytė-Kavaliauskienė – tekstilininkė, tėtis Regimantas Kavaliauskas – dailininkas monumentalistas. 1991 m. baigė Vilniaus 15–ąją vidurinę mokyklą. 1992 m. išvyko mokytis į Prancūziją. Studijavo Avinjono nacionalinėje aukštojoje dailės mokykloje. Po trejų metų Avinjone įgijusi videomenininkės diplomą, A. Kavaitė persikėlė gyventi į Paryžių, dirbo reklaminių klipų montažo režisiere, studijavo Paryžiaus dailės mokykloje.
Kūryba
1992 m. nusifilmavo pagrindiniame vaidmenyje režisieriaus Raimundo Banionio filme „Džiazas“.
2015 m. išleistas vaidybinis filmas „Sangailės vasara“ susilaukė tarptautinio pripažinimo, laimėjo kino apdovanojimą „Sidabrinė gervė 2015“.
Trakiškių kalvagūbris
Trakiškių kalvagūbris – gamtos paminklas pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, Ūlos žemupio dešiniajame krante, 1 km į šiaurės vakarus nuo Žiūrų, tuoj į šiaurę nuo Trakiškių, Trakiškių miške (Perlojos girininkijos 858, 1841, 1875 kvartalai), Ūlos kraštovaizdžio draustinyje.
Kalvagūbrio ilgis ~1400 m, plotis 70–280 m, aukštis iki 22 m.
Objektas gamtos paminklu paskelbtas 1997 m.
Kuršėnų karjerų tvenkiniai
Kuršėnų karjerų tvenkiniai – karjerų tvenkinių grupė Lietuvoje, Šiaulių rajone, Kuršėnų rytiniame ir pietiniame pakraštyje. Sudaryti išeksploatavus molio išteklius sovietiniais laikais, kai tuo metu Kuršėnuose veikė Daugėlių statybinių medžiagų kombinatas ir iš molio gamino plytas. Bendras tvenkinių plotas siekia apie 146 ha. Kadangi tvenkiniai neturi oficialių pavadinimų, šiame straipsnyje pateikiami pavadinimai pagal artimiausią gyvenamąją vietovę ir pagal vietinių gyventojų dažniausiai vartojamus pavadinimus.
Juozas Žlabys-Žengė
Juozas Žlabys-Žengė (1899 m. gegužės 2 d. Gimbūčiuose, Skaisgirio valsčius, Šiaulių apskritis – 1992 m. lapkričio 9 d. Kaune, palaidotas Žagarėje) – Lietuvos poetas, prozininkas, publicistas, žurnalistas.
Biografija
Su tėvais atsikėlė į Žagarę. Mokėsi Žagarės progimnazijoje. 1919 m. įstojo į Lietuvos kariuomenės raitelių pulką Kaune. Įgijo raštininko specialybę, dirbo karininkų bibliotekoje, atstovavo kariams spaudoje.
1921 m. leitenanto laipsniu baigė Pirmojo Lietuvos prezidento karo mokyklą, paskirtas į 3-ąjį kavalerijos pulką. Baigęs Aukštuosius karininkų kursus, 1927 m. paskirtas vyresniuoju pulko leitenantu. 1926 m. dalyvavo nuverčiant prezidentą Kazį Grinių.
1929 m. I husarų pulko kapitonas. 1931 m. patvirtintas pulko žemesniųjų karininkų garbės teismo nariu. Už dalyvavimą „Voldemarininkų puče“ atleistas iš pulko komendanto pareigų turėjo palikti Kauną, tačiau nepakluso ir pasiliko mieste. Nesulaukęs jokių sankcijų, darbavosi „Lietuvos aido“ redakcijoje. 1934 m. pasitraukė iš kariuomenės. Nuo 1935 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo ekonomiką. 1934 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą.
Nacių Vokietijai užpuolus Sovietų Sąjunga, Lietuvių nacionalistų partijai surengus pučą prieš Lietuvos laikinąją vyriausybę, įtrauktas į dienraščio „Į laisvę“ redakciją, pranešinėjo partijai, kas dedasi redakcijoje. (Nuo 1943 m. „Ateitis“). 1945 m. sausio 1 d. įsidarbino Karo muziejaus paminklų apsaugos archyvų skyriaus vedėju. Gegužės mėn. iš pareigų atleistas, suimtas ir ištremtas į Vorkutos lagerį.
1958 m. grįžo į Kauną. Dirbo neoficialiai, kartais rašė mokslinius straipsnius. Kūrė eiles, bendradarbiavo Mažosios lietuvių tarybinės enciklopedijos redakcijoje, rašė atsiminimus apie „keturvėjininkų“ literatūrinį sąjūdį.
Kūryba
Dar Žagarėje sukurtus eilėraščius pasirašė Žengės slapyvardžiu ir nusiuntė savaitraščiui „Lietuva“. Faustas Kirša juos išspausdino ir paprašė naujų eilėraščių almanachui „Šaka“. Susipažino su „keturvėjininkais“, pamėgo bohemos gyvenimą. Rašė korespondencijas bei literatūrinius tekstus: poeziją, feljetonus, recenzijas ir kt. Jo kūrinius spausdino „Karys“, „Mūsų žinynas“, „Kardas“, „Sekmoji diena“, „Krivulė“, „Naujas žodis“. Dalyvavo literatūriniame ir visuomeniniame gyvenime: padėjo organizuoti lietuviškus vakarus bei biblioteką, grojo dūdų orkestre.
Lietuvos žmogaus teisių asociacija
Lietuvos žmogaus teisių asociacija, iki 1994 m. Lietuvos žmogaus teisių gynimo asociacija – Lietuvos nevyriausybinė žmogaus teisių gynimo organizacija, įkurta 1989 m. Būstinė Vilniuje, Laisvės pr. 60-302.
Istorija
Lietuvos žmogaus teisių asociacijos nariai yra Lietuvos Helsinkio grupė, Lietuvos kalinių globos draugija, Dingusiųjų žmonių šeimų paramos centras (2007 m. šios organizacijos vienijo 52 narius), fiziniai asmenys (2007 m. jų buvo 26) – rašytojai, politikai, mokslininkai, buvę disidentai ir kiti. Turi Šilutės ir Tauragės skyrius.
Veikla
Veiklos pagrindas – Visuotinė žmogaus teisių deklaracija, Europos valstybių ir Jungtinių Tautų žmogaus teisių ir laisvių dokumentai. Stebi žmogaus teisių padėtį Lietuvoje ir skelbia metines ataskaitas, analizuoja, ar Lietuvos įstatymai atitinka Konstituciją ir tarptautinės teisės aktus, teikia pastabas, reikalavimus, siūlymus įstatymų leidėjams, teisėtvarkos institucijoms, vyriausybei ir kita.
Saguntas
Veikia Sagunto archeologijos centras, Sagunto istorijos muziejus, Švč. Jėzaus Kristaus Kraujo brolijos Kraujo muziejus, į vakarus nuo miesto prasideda yra Siera Kalderonos gamtos parkas. Sagunto išlikęs romėnų architektūros paveldas (V a. pr. m. e. – III a. m. e.: tvirtovė, amfiteatras, cirko vartai, Dianos šventykla), taip pat XIII–XIV a. Jėzaus Kristaus Išganytojo, Švč. Mergelės Marijos bažnyčios, XVIII a. rotušė.
Istorija
Apie V a. pr. m. e. šioje vietoje buvo įtvirtinta keltiberų gyvenvietė Arsė. Vėliau graikai iš Zakinto salos čia įkūrė savo koloniją. 225 m. pr. m. e. jis minimas kartaginiečių karvedžio Hasdrubalo ir Romos sutartyje. 219 m. pr. m. e. vyko ilgai trukusi Sagunto apgultis, per kurią Kartaginos karvedys Hanibalas užėmė miestą. 214 m. pr. m. e. miestą vėl užėmė romėnai.
Po neilgo vizigotų valdymo, VIII a. miestą užėmė arabai ir pavadino Murviedru. Miestas suklestėjo, pastatyta daug mečečių, mokyklų, diduomenės rūmų. Vėliau miestą užgožė auganti Valensija. 1098 m. miestą trumpam užkariavo Rodrigas de Vivaras, o 1238 m. Saguntą nukariavo Aragono karalius Jokūbas I.
1811–1814 m. miestą buvo užėmusi Prancūzijos kariuomenė. Po 1868 m. revoliucijos naujoji provincijos vyriausybė Murviedro miestui sugrąžino antikinį pavadinimą – Sagunto. XX a. pr. Saguntas pradėjo augti kaip uostas ir metalurgijos pramonės centras.
Juozas Žlabys-Žengė
Kūryba
Išleido „nervuotą poemą“ „Anykščių šilelis“ (1930 m.), apsakymų rinkinį „Gyvenimo novelės“ (1940 m.). Kaip publicistas bendradarbiavo „Lietuvos aide“, „Literatūros naujienose“, „Jaunojoje Lietuvoje“ ir kt. Prasidėjus Atgimimui, paskelbė eilėraščių, straipsnių, atsiminimų.
Nepasiekiamumo polius (stotis)
Nepasiekiamumo polius  – Tarybų Sąjungos antarktinė mokslinė stotis, 1958 m. pastatyta Rytų Antarktidoje, ledo plynaukštėje, 3791 m virš jūros lygio, Pietų pusrutulio nepasiekiamumo poliuje (tiesa, dabar yra keletas skirtingų taškų, pretenduojančių į šį titulą). Ledo storymės apimtis – 2980 m. Artimiausia stotis – Amundseno–Skoto, už 878 km. Vidutinė metinė oro temperatūra −56,8 °C.
Yšvara
Yšvara ( „savininkas, valdovas, viešpats“) – hinduizmo sąvoka, kuria įvardijamas aukščiausias asmeninis Dievas. Šiuo požiūriu jis laikomas Visatos sergėtoju, kūrėju bei griovėju. Priklausomai nuo mokyklos, yšvaros samprata įvairuoja.
Nepasiekiamumo polius (stotis)
Stotį 1958 m. gruodžio 14 d. įkūrė 3-iosios TSRS ekspedicijos, vadovaujamos Jevgenijaus Tolstikovo, nariai, keliavę iš „Mirno“ stoties. Jie dvi savaites atliko meteorologinius, aktinometrinius, geologinius bei geomagnetinius stebėjimus, zondavo ledyno storymę, išgręžtas 60 m gylio gręžinys ledo temperatūrai matuoti.
Yšvara
Šaivizme yšvara tapatinamas su Šiva, kuris dar vadinamas mahešvara („didžiuoju valdovu“) arba paramešvara („aukščiausiuoju valdovu“). Bhaktiniame vaišnavizme yšvara vadinamas viešpats Višnus.
Samkhjos mokyklos filosofijoje yšvara tapatinamas su aukščiausiuoju aš (puruša), kurio neveikia prakritė (pirmapradė medžiaginė prigimtis), njajos mokyklos filosofijoje – su atmanu, kurį nuo mokšą pasiekusių sielų skiria troškimas kurti pasaulį. Advaita vedantos mokykloje išvara yra Saguna Brahmanas (Viešpats – asmuo).
Nepasiekiamumo polius (stotis)
Iš viso pradžioje į stotį atvyko 18 žmonių, iš jų 5 mokslininkai. Mažyčiame pastate galėjo gyventi 4 žmonės, veikė radijo stotis ir elektrinė. Pastatytas Lenino biustas. Po trijų dienų dalis ekspedicijos dalyvių išskrido lėktuvu į „Mirno“ stotį, liko 14 žmonių. Jie stotį užkonservavo ir gruodžio 26 d. išvyko traktorinių rogių keliu atgal į „Mirną“.
Vėliau stotis taip ir nebuvo atkurta, tačiau ją aplankė keletas ekspedicijų: 1964 m. – 8-oji TSRS ekspedicija, 1965 m. JAV ekspedicija „Pietų ašigalis–Karalienės Matildos Žemė“, 1967 m. – 12-oji TSRS ekspedicija. 2006 m. stoties liekanas pasiekė brito Henrio Kuksono (Henry Cookson) ekspedicija N2i su sniego aitvarais (šis pasiekimas įtrauktas į Gineso rekordų knygą). 2011 m. stotį pasiekė Sebastiano Koplando ekspedicija.
Rolando giesmė
Istoriniai įvykiai
Poemos turinys paremtas istoriniais įvykiais. 777 m. Suleimanas, maurų valdomos Barselonos valdytojas, lankėsi pas Karolį Didįjį, manoma, prašydamas karinės pagalbos. Suleimanas priklausė Abasidų giminei, kuri kiek anksčiau nuvertė Omejadų valdžią Arabų kalifate. Omejadai buvo išžudyti, išskyrus Abdur Rachmaną, kuris pasitraukė į Pirėnų pusiasalį ir čia įsitvirtino. Dar prieš tai Omejadų kariuomenė buvo įsiveržusi į Prancūziją ir juos galutinai atrėmė Karolio Didžiojo tėvas Pipinas Trumpasis.
Prieš 778 m. Velykas Puatu susirinko didžiulė Karolio Didžiojo armija, kurioje buvo gotai, burgundai, lombardai, bavarai, kariai iš Austrazijos, Neustrijos, Septimanijos ir Provanso. Kariuomenė pasidalijo į dvi dalis: imperatoriaus vadovaujama dalis įsiveržė į Ispaniją pro Pirėnų kalnų vakarus per Baskų šalį. Kita dalis įsiveržė pro Pirėnų rytinę pusę. Abi kariuomenės turėjo susijungti ties Saragosos miestu. Yra neaiškūs Karolio Didžiojo tikslai šiame žygyje. Jei jis tikėjosi vietinių krikščionių sukilimo prieš maurų valdžią, tai jis neįvyko. Astūrijos karalystė tikriausiai irgi nepageidavo, matyt, naujų užkariautojų, o gal buvo sąjungoje su Abdur Rachmanu. Krikščioniškas Pamplonos miestas atsisakė priimti Karolio Didžiojo kariuomenę ir jis buvo užimtas jėga. Tai buvo vienintelis užimtas miestas per visą žygį. Ties Saragosa jungtinė kariuomenė sustojo, bet buvo be miestų sienoms imti reikalingų mašinų. Tikriausiai taip pat turėjo rimtų kariuomenės aprūpinimo keblumų. Suleimanas iš Barselonos vargiai kažką galėjo padėti. Karolio Didžiojo kariuomenei pasidavė keli maurų miestai, bet tikriausiai tik iš palankumo Suleimanui.
Nežinoma, kiek Karolis Didysis stengėsi užimti Saragosą. Greitu laiku prasidėjo jo kariuomenės atsitraukimas. Rugpjūčio pradžioje jo kariuomenė, pakeliui į Prancūziją, išgriovė Pamplonos sienas tiek keršydama už pasipriešinimą, tiek akivaizdžiai siekdama susilpninti karinius pajėgumus Ispanijos šiaurėje. Po to sekė žygis per Pirėnų kalnus. Anksčiausioje kronikoje, vadinamoje „Karališkaisiais analais“, išvis neužsimenama apie kokius nors įvykius Pirėnų kalnuose. Beveik visi vėlesni kronikos komentatoriai sutaria, kad kronikos autorius turėjo priežasčių nieko nepaminėti. Maždaug po ketvirčio amžiaus kronika buvo perrašyta ir naujasis autorius, matyt, jautė, kad šioje vietoje kažką reikia parašyti. Ši kronika vadinama „Einhardo analais“, nors šiuo metu visiškai tikra, kad Karolio Didžiojo biografas Einhardas jos neparašė. Juose tvirtinama, kad, naudodamiesi patogesne padėtimi kalnų viršukalnėse ir kariuomenės išsiskleidimu, frankų kariuomenės ariergardą užpuolė baskai. Frankų kariuomenė pakriko, daugelio dalinių vadai buvo nužudyti. Pasinaudoję gamtinėmis sąlygomis baskai pagrobė į Prancūziją gabenamą žygio grobį ir pasitraukė į kalnus. Kronikoje paminėtas didelis Karolio Didžiojo liūdesys dėl mūšio baigties.