cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bresto tvirtovė
Istorija
1918 m. kovo 3 d. tvirtovėje po Sovietų Rusijos ir Vokietijos derybų pasirašyta Brest-Litovsko taika. 1919–1939 m. tvirtovė priklausė Lenkijai (miestas vadintas Brestu prie Bugo, ). SSRS ir Vokietijai okupavus Lenkiją, 1939 m. rugsėjo mėn. mieste įvyko bendras SSRS ir Vokietijos kariuomenių pergalės paradas, pažymėjęs miesto ir tvirtovės užėmimą. 1941–1944 m. Brestas vėl buvo okupuotas vokiečių; tvirtovės apsiaustis 1941 m. truko mažiau kaip mėnesį.
1965 m. Bresto tvirtovė oficialiai gavo vieną garbingiausių tuometinėje SSRS tvirtovės-didvyrės vardą, įvertinusį tvirtovės gynėjų didvyrišką kovą nelygioje kovoje su okupacine vokiečių kariuomene. Šis istorijos epizodas įamžintas daugelyje tarybinių filmų, knygų, mene, atvaizduotas ant Baltarusijos valiutos banknotų. Įrengtas vienas didžiausių II Pasaulinio karo aukų atminimo memorialų, kuris gausiai lankomas turistų.
Tvirtovės objektai
Pagrindinė tvirtovė užima 4 km² teritoriją, kurioje yra citadelė ir ją pridengiantys 3 gynybiniai įtvirtinimai bei 6,4 km ilgio gynybinė linija. Citadelės sienų storis – 2 m. Kareivinės joje sudaro dviejų aukštų raudonų plytų žiedinį statinį, kurio ilgis – 1,8 km. Tvirtovę juosia 10 m pylimas su jame įrengtais 500 kazematų, galinčių talpinti 12 000 žm. įgulą. Citadelė pastatyta saloje, iš kurios į krantą bei dvi dirbtines salas nutiesti pakeliamieji tiltai, įrengti placdarmai. Po 1945 m. valstybinė siena buvo pravesta Bugo upe, todėl dalis Bresto tvirtovės fortų žiedo objektų yra atsidūrę Lenkijoje, Terespolio miesto apylinkėse.
RGM-40 Kastet
RGM-40 Kastet  – rankinis vienašūvis 40 mm granatsvaidis.
Sukurtas V. Telešo 1997 m. Granatsvaidis sukurtas Rusijos Vidaus reikalų minsterijos užsakymu, skirtas kovos veiksmams miesto aplinkoje, naikinti gyvajai jėgai be priedangos, atviruose apkasuose, už langų, tolimuosiuose kalvų šlaituose.
Konstrukcija beveik tapati GP-30, bet neturi elementų, leidžiančių pritvirtinti prie automato. Petinė atrama vamzdiška, teleskopiškai sustumiama. Atramos padėties fiksatoriaus mygtukas yra ant pistoletinės rankenos. Ant atramos įtaisytas ir sekcinis atlenkiamas taikiklis šaudymui lėkštomis ir iškilomis trajektorijomis.
Šaudoma šoviniais VOG-25 ir VOG-25P, taip pat specialiais nemirtinais šaudmenimis.
Belovežo giria
thumb|Girios simbolis – stumbras thumb|Belovežo giria – seniausias Europos lygumų miškas thumb| thumb|Ąžuolas thumb|Kapas miške
Belovežo giria (,, , seniau lietuviškai vadinta Baltvydžio, Baltvyžio, Baltvyžių giria) – didžiausias Europoje reliktinis lygumų miškas, išsidėstęs Lenkijoje ir Baltarusijoje. Giria sudaro Belovežo nacionalinį parką, kuris 1992 m. įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. kairėje|miniatiūra|Baltvyžių girios žemėlapis [[Lietuviškoji enciklopedija|Lietuviškojoje enciklopedijoje, 1934 m.]]
Geografinė padėtis ir topografija
Belovežo giria ir nacionaliniai parkai yra Lenkijos Palenkės vaivadijoje ir Baltarusijos Bresto ir Gardino srityse. Giria yra centrinės Europos lygumoje ir Vyslos baseino rytiniame pakraštyje. Čia praeina ir Baltijos jūros bei Juodosios jūros vandenskyros linija.
Belovežo giria yra plokščia aukštuma, maždaug 170 m virš jūros lygio. Aukščiausia vieta yra Stirnų kalnas (202 m); žemiausios vietos 137–157 m aukščio. Aukščiausia plokštumos vieta yra viduryje, iš čia ji žemėja į visas puses, dėl to beiveik visi girios upeliai teka iš centro. Per vidurį eina slėnis, kuriuo teka Narevkos upelis. Jo slėnis pradėtas sausinti ir vaga tvarkyti dar Tyzenhauzo laikais.
Pietrytinė dalis yra kalvotesnė nei kitos girios dalys. Kai kurios kalvos čia net vadinamos kalnais. Nuo kalvų į vakarus telkšo plačios balos. jose prasideda Perevolo upelis, tekąs į Lesną ir Solomenką, kuris teka į pietus pelkėmis.
Plotas
UNESCO Pasaulio kultūros paveldui priskiriamas biosferos rezervatas Lenkijoje užima 200 km². Baltarusijos pusėje biosferos rezervatas apima 1 771 km². Pagrindinė miško dalis užima 157 km², dar 714 km² sudaro buferinę zoną ir 900 km² – pereinamąją zoną. Nacionalinis parkas ir pasaulio paveldas kartu sudaro 876,1 km².
Dirvožemis
Dirvožemis daugiausia lengvas, smėlėtas. Žemesnėse vietose jis molingas, kalvos grynas smėlis. Pagal sausumą yra visai sausų smėlynų ir pelkėtų vietų bei pelkių. Nuo dirvožemio tipo priklauso ir augalija. Lengvame smėlėtame dirvožemyje auga pušynai. Vidutinio drėgnumo kiek smėlėtame ar molingame dirvožemyje auga mišrieji miškai. Drėgnesniame dirvožemyje su molio priemaišomis auga eglynai. Juose įsimaišo beržų, uosių. Drėgnose, riebiose vietose auga juodalksniai.
Klimatas
Kadangi Belovežo giria užima didelį plotą, o seniau užėmė dar didesnį, tai jos klimatas šiek tiek skiriasi nuo apylinkių klimato. Vidutinė metinė temperatūra yra kiek žemesnė nei apylinkėse. Pavasaris prasideda savaite kita vėliau nei apylinkėse ir yra trumpesnis. Tačiau pavasarinės šalnos pasibaigia gana vėlai, o rudeninės prasideda gana anksti. Debesuotų dienų girioje beveik dukart daugiau nei apylinkėse, tačiau nuo rugsėjo vidurio dažnai prasideda sausos, giedros dienos, nors naktys visada šaltos. Girios žiema yra neilga ir nešalta, dažniausiai yra nedaug sniego.
Augalija ir gyvūnija
1880 m. girioje buvo 40 proc. pušynų, 20 proc. eglynų ir iki 3 proc. ąžuolynų. Jau tuo metu pastebėta didelė augalų įvairovė – 1887–1888 m. tirdami girią botanikai F. Blonski, K. Drymmer ir A. Eismondas rado 1337 rūšis augalų ir grybų, tarp jų 308 rūšis grybų, 121 rūšį samanų ir 10 rūšių paparčių. Po Pirmojo pasaulinio karo pušys augo 53,5 proc. girios teritorijos (59 258 ha), eglės 9,8 proc. (10 907 ha), ąžuolai 4,5 proc. (4 991 ha).
Dabartiniais laikais vidutinis parko medynų amžius >100 m., tačiau atskiros dalys yra 250–300 m. senumo. Girioje yra 400–600 m. amžiaus ąžuolų, 250–350 m. amžiaus uosių ir pušų, 200–250 m. amžiaus eglių.
Miškas pagal augalijos ir gyvūnijos gausą neturi lygių Europoje: priskaičiuojama 260 lapsamanių, 570 grybų, 290 kerpių rūšių ir kt.; net 270 paukščių rūšių, 11 000 bestuburių, 59 žinduolių. Belovežo girioje gyvena didžiausia pasaulyje stumbrų populiacija. Daug saugomų rūšių. Girioje gausu gamtos paminklų.
Istorija
Ledynmečio metu ir iškart po ledynmedžio čia veisėsi šiaurės elniai, muskusiniai jaučiai, urvinės meškos, mamutai.
Istorinių laikų priešaušryje giria buvusi gerokai didesnė ir greičiausiai neišsiskyrusi iš kitų girių. Jos šiaurės vakarinėje dalyje gyveno jotvingiai. Čia X–XI a. vyko dažnos kovos tarp rytų slavų tautų ir baltų. 983 m. rusų metraštininkas rašė, kad „ėjęs Vladimiras ant jotvingių, nukariavęs juos ir jų žemę“. 1038 m. prieš jotvingius žygiavo Jaroslavas Išmintingasis. Slavus jotvingiai taip pat puldinėjo, dėl to šie pradėjo statyti įtvirtintas vietoves (Slanimas, Drohičinas, Brestas, Gardinas). 1192 m. prieš jotvingius žygį surengė Kazimieras Teisingasis. Kurdamas valstybę su jotvingiais kariavo ir Mindaugas. Danielius Romanovičius privertęs jotvingius „būti jam darbe ir miestus statyti“.
1279 m. badmečio metu jotvingiai prašė Volynės Vladimirą duonos, žadėdami mainais girios gaminių. Šiandien jotvingių palikimą Belovežo girioje primena tik keletas vietovardžių. Jau XIII a. karai ir gaisrai gerokai apretino girią, joje ėmė kurtis daugiau gyvenviečių, ėmė mažėti ir žvėrys.
Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje giria pradžioje turėjo svarbų vaidmenį ruošiant maisto atsargas prieš karinius žygius. Taip po 1409 m. Brastos suvažiavimo, kai Vytautas su Jogaila sutarė bendromis jėgomis pulti kryžiuočius, Vytautas grįžo ruošti kariuomenės, o Jogaila nuvykęs medžioti į Belovežą, ruošti maisto atsargas kariuomenei. Medžioklė truko visą rudenį ir žiemą. Pavasarį paruoštas maistas buvo nuplukdytas Narevu, Bugu ir Vysla į Plocką, kur buvo paruošti sandėliai būsimajam karui. Jogaila ir vėliau lankėsi Lietuvoje medžioti. 1426 m. Lenkijoje ir Lietuvoje siaučiant marui, Jogaila Belovežo girioje surengė antrą žymiąją medžioklę, kurioje dalyvavo ir Vytautas. Belovežo girioje Vytautą rado ir 1421 m. po Lietuvą keliavęs Ghillebert de Lannoy.
Vėliausiai nuo Vytauto ir Jogailos laikų Belovežo giria tapo Lietuvos valdovų nuosavybe. Tik valdovai tegalėjo medžioti stambiuosius girios žvėris, visi kiti – tik smulkiuosius. Tokia padėtis išliko iki pat carų laikų ir išskirtinės medžioklės teise valdovai plačiai naudojosi.
Po Vytauto ir Jogailos medžioklių pobūdis pakito – jos tapo daugiau pramogos ir sporto dalyku, nei maisto tiekimu. Medžioklės kaitaliojosi su puotomis ir pasilinksminimais. Kazimieras Jogailaitis dėl medžioklių dažnai pamiršdavo ir karaliaus pareigas. Paskutinius septynerius metus jis beveik neišvažiuodamas gyveno Lietuvoje ir dažnai medžiojo. Iškilmingas medžiokles ruošdavo Aleksandras, su dideliu dvariškių būriu medžiodavo Žygimantas Senasis. Tuo metu įsigalėjo ir paprotys už užmuštą valdovo miške žvėrį bausti mirties bausme. Kaip girios sargai čia buvo įkurtos 277 šaulių šeimos, kurie pareikalavus didžiajam kunigaikščiui turėjo susirinkti medžioti. Apylinkės gyventojai, be įprastinių duoklių, buvo apdėti dar ir ypatingomis natūrinėmis prievolėmis: jie turėdavo dirbti statines, sūdyti jose sumedžiotą mėsą ir išvežioti po karaliaus dvarus, didikų ir pralotų rūmus.
Žygimantas Senasis sudarė komisiją, kuri turėjo atskirti valdovo valdas nuo privačiųjų. Taip pat jis 1538 m. vasario 27 d. išleido pirmąjį miškų ir medžioklių apsaugos įstatymą, kuriame aptariami įvairūs su miško ekonomika susiję dalykai. Įstatymu numatoma įsteigti girininkijas ir girininkų pareigybes, taip pat nustatomos girininkų pareigos prižiūrint mišką. Įstatymu draudžiama kirsti valdovo girią be jo sutikimo, įsakoma panaikinti nereikalingus takus ir kelius, girininkams ir šauliams draudžiama naudotis mišku savo naudai. Įstatymu taip pat nustatomos baudos už drevių darymą medžiuose, taip pat apribojamas ir žuvų gaudymas. Daug dėmesio skiriama žvėrių ir paukščių apsaugai – ne tik pačioje girioje, bet ir jos apylinkėse buvo uždrausta laikyti medžioklinius šunis ir šautuvus. Valstiečiams uždrausta po vieną eiti girion šienauti bei žuvauti. Turėjo susirinkti visas būrys, įspėti girininką ir nesivesti su savimi šunų bei neturėti ginklų. Už bet kurio didesnio gyvūno, įskaitant stirną, užmušimą grėsė mirties bausmė. Valstiečiai žvėrių naikinti negalėjo net jiems užklydus į jų laukus, išskyrus plėšriuosius gyvūnus (vilkus, lapes, lūšis). Šiuos žvėris, taip pat kiaunes, kiškius ir paukščius, kurie atklysdavo į valstiečių laukus buvo galima šaudyti ir pardavinėti be girininko leidimo. Girininkams buvo duota žemės, kurios dviejuose trečdaliuose jie galėjo įkurdinti valstiečius, kurie tapo kaip ir girininko baudžiauninkais. Girininkams suteikta teisė spręsti valstiečių ir šaulių ginčus.
Šaulių įkurdinimas miške tik pakenkė, nes jie tapo didžiausiais girios gyvūnijos naikintojais. Šaulių šeimos didėjo ir teko didinti dirbamos žemės plotus bei kirsti mišką. Žygimantas Senasis taip pat buvo pirmasis pradėjęs mažinti ir dalinti mišką. 1501 m. jis Bielsko miestui atidavė 582 dešimtines miško, miškas dalintas ir didikams, pvz., Žemaičių seniūnui Jeronimui Chodkevičiui.
Viktoras Andriušis
Viktoras Andriušis (1908 m. sausio 10 d. Gaidžiai, Tauragnų valsčius – 1967 m. kovo 27 d. Bostonas, Masačiusetso valstija) – Lietuvos dailininkas, scenografas.
Alaušo partizanų būrys
Veiklos teritorija ir laikas
Būrys įkurtas 1945 m. kovo mėnesį, veikė Sudeikių, Daugailių, Užpalių, Antandrajos apylinkėse iki 1949 m.
Būrys buvo pavaldus LPS Gedimino kuopai, o teritorija pateko į Šarūno-Liūto rinktinės teritoriją.
Gajas (Bielsko apskritis)
Gajas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Alaušo partizanų būrys
Vadovybė ir nariai
Būriui vadovavo Pranas Pašilys-Žaibas (1918-1952), gimęs Plepesiškių vienkiemyje, Užpalių valsčiuje Lietuvos kariuomenės puskarininkis.
1945 m. kovo pabaigoje Miškinių miške sušaukė partizanų susirinkimą, kuriame dalyvavo 35 vyrai. Buvo sudaryti 4 skyriai po 8 žmones. 1945 m. gegužės 29 d. prie Satarečiaus partizanai davė priesaiką ir tapo LLA nariais.
Alaušo būrys buvo vienas aktyviausių rajone ir veikė iki 1948 m. rudens. 1949 m. būrys buvo sunaikintas, ir Pranas Pašilys perėjo į Audros partizanų būrį. 1950 m. buvo sužeistas ir gavęs fiktyvius dokumentus gyveno legaliai. 1952 m. kovo 23 d. Telšiuose suimtas, nuteistas ir 1952 m. lapkričio 18 d. Butyrkų kalėjime Maskvoje sušaudytas.
1945-1947 metai būriui priklausė apie 20 partizanų:
Veikla
Išlikusiuose būrio vado dokumentuose yra žinių apie būrio veiklą:
Drausmės pažeidimai
Kai kurių šaltinių teigimu, apylinkėse būta ir partizanų drausmės pažeidimų. Už didesnius nusikaltimus (ypač už plėšikavimus) buvo baudžiama net mirties bausme - sušaudant. Tokių atsitikimų buvo prie Alaušo ežero, netoli Sudeikių. Sušaudyti nemažos savarankiškai veikusios plėšikaudavusios ginkluotos grupės nariai Bronius Urbelis, Zabičiūnų Ungurys. Jie kelis kartus buvo perspėti kitų partizanų. Vėliau susekti ir per pora kartų sušaudyti.
Viktoras Andriušis
Biografija
1931 m. baigė Kauno meno mokyklą. 1931–1944 m. Valstybės teatro Kaune (1941–1944 m. Kauno didysis teatras) scenografas, vyr. dailininkas. Sukūrė dekoracijų dramos, operos, baleto spektakliams. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. į JAV. 1950–1953 m. čia sukūrė dekoracijų lietuvių spektakliams, apipavidalino įvairių švenčių, renginių.
Injekcija
Injekcija gali reikšti:
Eduardas IV
Eduardas IV (1442 m. balandžio 28 d. Ruane – 1483 m. balandžio 9 d. Vestminsteryje) – Anglijos karalius (1461–1470 ir 1471–1483).
Valdymas
thumb|left|150px|Eduardo žmona Elžbieta Vodvilė Ričardo Plantageneto sūnus, Ričardo III brolis. Po tėvo mirties vadovavo Baltosios rožės giminei. Dinastinių Rožių karų pradžioje, 1461 m. Jorkai laimėjo Northamptono, Mortimer Kroso (Mortimer Cross) ir Tautono (Towton) mūšius prieš Lankasterių giminę, kuriems vadovavęs Henrikas VI buvo priverstas bėgti iš Anglijos. 1470 m., įtakingam Warwicko grafui R. Neviliui (Richard Neville) perėjus į Lankasterių pusę, Eduardas IV 1471 m. buvo priverstas bėgti į Flandriją. Nusavinęs pralaimėjusiųjų turtus tapo finansiškai mažiau priklausomas nuo parlamento. Neįvedė naujų mokesčių, skatino prekybą. Globojo W. Caxtoną – pirmąjį Anglijoje knygų leidėją. Pradėjo reformuoti Velso ir Anglijos valdymą.
Santuoka ir vaikai
Žmona: nuo 1464 metų gegužės 1 d. Elžbieta Vudvil (apie 1437 – 1492 birželio 8), 1-mo Riverso grafo Ričardo Vudvilio ir Žaketos Liuksemburgietės duktė. Vaikai:
Satyra
thumb|300px|right| "Le satyra el l'epistole di Q. Orazio Flacco", išspausdinti 1814 metais. Satyra ( „prisotintas, užpildytas, aprūpintas“) – kūrinys, kuriame išreiškiamas pasipiktinimas negatyviais ar nepriimtinais reiškiniais, išjuokiamos ydos, trūkumai ar silpnybės, nes šios pirmiausia bijo pašaipos. Nors satyra iš pirmo žvilgsnio gali atrodyti tik humoras, jos tikslas – gerinti ir skaidrinti žmogaus prigimtį, kelti sąmoningumą, gerovę bei kultūrą, sukeliant visuomenės pasipiktinimą ar pajuoką dėl to, kas yra nepriimtina. Satyrai būdinga stipri ironija ar sarkazmas bei konstruktyvi kritika, taip pat dažnai naudojama parodija, karikatūra, sąmojis, hiperbolizavimas, dviprasmybės, sugretinimai, palyginimai, analogijos. Satyra siejama su inteligentija ir visapusiškai aukštesniu intelektu: kokybiškai satyrai sukurti ar suprasti reikalingas stiprus kritinis, loginis ir abstraktusis mąstymas, kūrinių, personažų, sąvokų ar terminų žinojimas, susidūrimas su įvairiomis kultūromis, bei pakankamai aukštas išsilavinimas, analitiškas pastabumas visuomenėje vykstantiems procesams, aplinkai, tendencijoms.
Rimtoji satyra – sukelianti pasipiktinimo jausmą, protestas prieš visuomenės sugedimą, kai ydos, žeminančios žmonių vertybes, pasiekia plačius žmonių sluoksnius. Lengvoji satyra – sąmojingai pajuokianti žmonių silpnybes ir trūkumus, nukreipta į žmonių silpnybes, klaidas, prietarus. Šie reiškiniai nėra smerkiami, tačiau parodomi kaip netinkami ir taisytini. Paskvilis – satyra, nukreipta į atskirus asmenis.
Aalto
Aalto − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vefa SK
Stambulo „Vefa“ – Turkijos futbolo klubas, įkurtas Stambulo priemiestyje Vefoje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1908 m.
Kuojinis
Kuojinis tai:
Hermes DVS Schiedam
Schidamo „Hermes“ – Nyderlandų futbolo klubas iš Schidamo.
Antanas Martinaitis (1939)
Antanas Martinaitis (1939 m. birželio 20 d. Vandžiogala – 1986 m. birželio 20 d. Kaunas) – Lietuvos tapytojas, poetas.
Biografija
Tėvas Jonas Martinaitis. 1964 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojas Antanas Gudaitis. Nuo 1969 m. dėstė Kauno vaikų dailės mokykloje (nuo 1996 m. Kauno Antano Martinaičio dailės mokykla).
Kūryba
thumb|right|240px|[[Kauno Antano Martinaičio dailės mokykla|Antano Martinaičio dailės mokykla Kaune]] Nutapė peizažų („Žydėjimas ant Laumių kalno“ 1971 m., „Paukščiai ir saulė“ 1972 m.), figūrinių kompozicijų („Pabaigtuvės ant Gudkalnio“ 1969 m., „Junkilų moterys ir Varmikė“ 1974 m., „Mano vaikystės vakaras“ 1979 m., „Visi mes mylime Pinokį“ 1980 m., „Abrakadabra“ 1985 m.), natiurmortų („Natiurmortas su paukščiu“ 1971–1972 m., „Natiurmortas su vėžiais“ 1973 m., „Natiurmortas“ 1977 m.). Kūrybai būdinga aiški kompozicija, išryškinta faktūra, ritmiški potėpiai, kontrastingas sodrus koloritas, vyrauja žalia, raudona, žalvario spalvos, ryšku metaforiškumas, ironija, groteskas, realybė dažniausiai susipynusi su pasaka. Paveikslų personažai – moterys (gražuolės, nuotakos, motinos, mūzos), keliaujantieji, valkataujantieji aktoriai ir muzikantai, kaukėtos figūros (pajacai, arlekinai, Pinokis), vaikai, paukščiai, kaliausės.
Nuo 1965 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos surengtos 1968 m., 1970 m., 1977 m. Vilniuje, 1973 m. Liepojoje, 1980 m. Kaune, kūrybos pomirtinės parodos – 1987 m. Šiauliuose, 1987 m., 1995 m. Vilniuje, 1987 m., 1989 m., 1996 m., 1999 m. Kaune. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus. Parašė eilėraščių („Paskui medinį arkliuką“, išl. 1994 m.), apysakų. Palaidotas Romainių kapinėse.
Chanty Mansijskas
Chanty Mansijskas  – miestas Rusijoje, Tiumenės srityje, Irtyšiaus dešiniajame krante, 20 km nuo jo ir Obės santakos. Chantų Mansių autonominės apygardos administracinis centras. Upių uostas, tarptautinis oro uostas. Plentai į Tiumenę, Nižnevartovską, 2004 m. pastatytas tiltas per Irtyšių, per kurį eina kelias į Niaganę. Keleiviniai laivai vyksta į Tobolską, Omską, Salechardą.
Istorija
Gyvenvietė prie Obės ir Irtyšiaus santakos šaltiniuose minima nuo 1582 m. (vadinta Samarovu). Čia 1740 m. pastatyta observatorija, XIX a. pradėta statyti Dievo Motinos Globėjos cerkvė. 1931 m. pradėjo kurtis darbininkų gyvenvietė, pavadinta Ostiako Vogulsku (Остяко-Вогульск). Tais pačiais metais tapo Chantų mansių nacionalinės apygardos, nuo 1977 m. – Chantų Mansių autonominės apygardos centru. Chanty Mansijsku pervadinta 1940 m. Miesto teisės suteiktos 1950 m. XX a. pab. Chanty Mansijskas tapo svarbiu Vakarų Sibiro bei Sibiro tautų kultūriniu centru.
Butanas
Butano Karalystė (Butanas) – valstybė pietų Azijoje, Himalajuose. Ribojasi su Indija ir Kinija. Butaną nuo Nepalo vakaruose skiria Sikimo valstija Indijoje, nuo Bangladešo − Vakarų Bengalija. Butaniečiai savo šalį vadina Druk Yul, kas reiškia „Griaustinio drakono žemė“.
Butano kraštovaizdis įvairauja nuo subtropinių lygumų pietuose iki šaltų zonų Himalajų aukštikalnėse, kurių kai kurios viršija 7 000 metrų aukštį. Valstybinė šalies religija yra Vadžrajana budizmas. Budizmą išpažįsta 691 141 gyventojas, tuo tarpu hinduizmas čia yra antra pagal tikinčiųjų skaičių religija. Po šimtmečius trukusio monarchinio valdymo 2008 m. kovą Butane įvyko pirmieji demokratiniai rinkimai. Valstybė yra 45 tarptautinių organizacijų, tarp jų JT ir Pietų Azijos regioninio bendradarbiavimo asociacijos, narė.
Pavadinimas
Seniau Butanas buvo žinomas įvairiais pavadinimais: Lho Mon (tamsos pietų žemė), Lho Tsendenjong (Tsenden kiparisų žemė), Lhomen Khazhi (keturių kelių pietinė žemė) ir Lho Men Jong (vaistinių augalų pietų žemė).
Pulgis Andriušis
Biografija
Mokėsi Utenos Saulės gimnazijoje, kurioje baigė penkias klases, 1926 m. baigė Kauno Aušros gimnaziją ir mokėsi meno mokykloje. 1926–1932 m. studijavo literatūrą Vytauto Didžiojo universitete. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje, spausdino kelionių reportažus, apysakaites, beletristinius gamtos populiarinimo rašinius, literatūros ir teatro kritikos straipsnius, feljetonus. Vaidino „Stedros“ teatre. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į Australiją. Vokietijos stovyklų gyvenimą humoristiškai pavaizdavo feljetonų rinkiniuose. Dalyvavo išeivių kultūros gyvenime.
Butanas
Istorija
Akmeniniai įnagiai, ginklai, dramblių griaučiai ir didelių akmeninių struktūrų atskalos parodo, kad Butanas buvo apgyvendintas dar 2000 m. pr. m. e., nors apie tai nėra jokių išlikusių įrašų. Butano istorija artimai susijusi su gretimų Indijos valstijų Sikimo ir Arunačial Pradešo istorija. Butanas nuo seno buvo Tibeto civilizacijos ir valstybės periferija. Tibetietiški teritorijos pavadinimai Lhomon Tsendenjong, Lhomon Khashi arba Pietų Mon (keturių kelių žemė) yra minimi senovinėse Tibeto ir Butano kronikose.
Pulgis Andriušis
Kūryba
Feljetonuose (rinkinys „Daina iš kito galo“) vyrauja anekdotiškos buitinės situacijos, šmaikšti pašaipa. Novelių rinkinyje „Anoj pusėj ežero“, apysakose „Sudiev, kvietkeli!“ ir „Rojaus vartai“ detaliai atkuriama Rytų Aukštaitijos kaimo gamta ir su ja glaudžiai susijusio žmogaus buitis nepriklausomoje Lietuvoje. Pasakojimui būdingas lyriškumas, peizažų gausa, spalvinga kalba. Romane „Tipelis“ humoristiškai vaizduojamas jaunystės metų Kauno gyvenimas, išjuokiami pusinteligenčiai. Dar parašė apysakėlę vaikams „Vabalų vestuvės“, trumpų pasakojimų, biografinių apybraižų, atsiminimų.
Butanas
Istorija
Istorikai yra iškėlę teoriją, kad gentinė valstybė Lhomon (pažodžiui „pietų tamsybė“) arba Monyul („tamsos žemė“, reikšmė turi ryšį su monpais, Butano čiabuviais) veikiausiai egzistavo 500 m. pr. m. e.-600 m. rytiniame Butane. Ją VII a. užkariavus Tibeto imperijai, Butano kalnų slėniuose egzistavo daug smulkių valstybinių junginių, valdomų kunigaikščių, tituluojamų deb. Tuo metu Butano teritorijoje plito ankstyvasis Mahajanos budizmas, kurį vėliau pakeitė Vadžrajana (jos propaguotojas Tibete Padmasambhava lankėsi Butano teritorijoje ir įsteigė keletą vienuolynų).
Nėra tiksliai žinoma, kokia tauta tuo metu buvo apgyvendinusi tuometinį Butaną, bet iš šiaurės plūstant Tibeto kultūrai, pamažėle kėlėsi ir tibetiečiai (bhotijai), pamažu suformavę dabartinę dzongkha kalba kalbančią tautą. thumb|250px|Punakos, senosios Butano sostinės, tvirtovė thumb|250px|Trongsos tvirtovė Butano, kaip vieningos valstybės, istorija prasideda XVII a, kuomet Tibeto Drukpa Kagyu sektos vadovas Ngavangas Namgijalas, persekiojamas savo šalyje, pabėgo į Butaną ir čia sukūrė vientisą valstybę, kurioje atidalintos religinė ir pasaulietinė vadžios. Butano sostine tapo Punaka, pradėtos statyti tibetietiško stiliaus pilys-šventyklos dzongai, įvestas rūbų, elgesio reglamentas (driglam namža), išlikęs iki dabar. Ngavangas Namgijalas įkūrė dvasinių lyderių šabdrungų dinastiją, kurių valdžia, kaip ir dalai lamų buvo paveldima remiantis reinkarnacijos sąvoka, per tulku („atgimėlių“) instituciją. Šabdrungų teokratija Butane išsilaikė iki XX a. pradžios.
Iš karto po įsikūrimo ir per XVIII a. Butanas susidūrė su Tibeto ambicijomis susigrąžinti šias teritorijas į savo įtakos sferą. Nepaisant to, šalis atrėmė Tibeto antpuolius ir 1759 m. pasirašė su Tibetu paliaubas. Tuo pat metu Butanas plėtė savo interesus pietuose (duarų regione), okupavo nedidelę vietos valstybę Kuč Beharą. Tai sukėlė susidūrimą su tuo metu augančia Britų Indija, ir per XIX a. trintis tarp Britų imperijos ir Butano augo, kol prasiveržė kaip Duarų karas (1864–1865). Butanui jį pralaimėjus, šalis neteko pietinių teritorijų duaruose.
Nusilpusią šalį XIX a. antroje pusėje siaubė vidaus neramumai, kurių nesugebėjo numalšinti silpna šabdrungų valdžia. Du gubernatoriai (Paro ir Trongsos) kovojo tarpusavyje, vienas remiamas Tibeto, o kitas – Britų imperijos. Galiausiai valdžią šalyje paėmė Tongsos gubernatorius Ugjenas Vangčukas, kuris 1907 m. šalyje įvykdė dideles reformas: jų metu panaikinta šabdrungų teokratija, įkurta monarchija, reformuota administracija, o šalies užsienio politika atiduota reguliuoti Britų imperijai. Pirmuoju Butano karaliumi tapo Vangčukas, įkurdamas Vangčukų dinastiją, kuri valdo iki dabar.
1947 m. Indija tapus nepriklausoma, 1949 m. Butanas perrašė sutartį su šia valstybe, palikdamas jai teises administruoti savo užsienio politiką. Nepaisant to, Butanas išsaugojo nepriklausomybę ir tolimesnių karalių valdymo laikais modernizavosi. Tačiau šalyje stiprėjo ir etninės problemos, kadangi praktiškai nekontroliuojant migracijos, pietinėse teritorijose gausėjo daugiausia Nepalo kilmės ekonominių migrantų, vadinamų lhotsampais.
Po 1970 m. ši problema ypač išryškėjo, kuomet gretimame Sikime lhotsampų dauguma nubalsavo karalystės prijungimą prie Indijos. Butane buvo suprasta, kad lhotsampų skaičius artėja prie pagrindinės valstybės etninės grupės (ngalopų) skaičiaus, ir tai sukėlė abipusius susidūrimus tarp etninių grupių, o galiausiai ir pabėgėlių problemą. Apie 100 tūkst. lhotsampų buvo išvaryti iš šalies, o Butanas buvo priverstas labai stipriai apriboti imigraciją. Taip pat sustiprinta šalies tapatybės stiprinimo politika, tapo privalomas tradicinis aprangos kodas driglam namža, valstybinės kalbos dzongkha mokėjimas ir pan. Butanas tapo viena uždariausių pasaulio valstybių, ribojančia turistų srautus, draudžianti televiziją, internetą.
1999 m. šalyje prasidėjo reformų ir modernizacijos laikotarpis, kuris tęsiasi iki dabar. Panaikinti draudimai, apribota karaliaus valdžia, 2005 m. priimta nauja konstitucija, o 2007 m. įvyko pirmieji demokratiniai parlamento rinkimai. 2008 m. karaliui Džigme Singje Vangčukui atsisakius sosto, naujuoju valdovu tapo jaunas Džigme Khesaras Namgjelis Vangčukas.
Politinė sistema
thumb|150px|Dabartinis Butano karalius
Butanas yra konstitucinė monarchija; valstybės vadovas yra karalius (Druk Gyalpo), kurį pagal 1998 m. priimtas reformas gali atstatydinti 150 asmenų Tautos susirinkimas (Tshodu), 2/3 balsų dauguma.
Geografija
thumb|300px|Butano topografija thumb|250px|Haa slėnis kalnuose
Butanas visas patenka į Himalajų ekosistemą, todėl jo geografija ir gamta yra visiškai apspręsta šio faktoriaus. Kaip ir kitas Himalajų teritorijas (Nepalą, Sikimą, Utarakhandą), jį sudaro trys iš šiaurės į pietus išsidėstę pagrindiniai gamtiniai regionai, skirtingi savo klimatu, gamta ir gyvenimo sąlygomis.
Šiauriausia Butano gamtinė juosta sutampa su Aukštųjų Himalajų kalnagūbriu, kur aukštis siekia apie 7 km. Čia yra aukščiausios Butano viršūnės. Pačiu aukščiausiu Butano kalnu laikomas Gangkhar Puensum (7570 m.), laikomas aukščiausiu neįkoptu pasaulyje kalnu. Šiauriau jo yra Kula Kangri (7553 m.), kurios priklausomybė nėra galutinai nustatyta: ji gali priklausyti ir KLR. Aukštikalnių klimatas ypač atšiaurus, čia laikosi amžinas įšalas, ledynai – jie sudaro 10 proc. visos šalies teritorijos.
Didžiąją dalį Butano sudaro taip vadinamos „vidurio kalvos“, sutampančios su Mahabharatos kalnagūbriu. Tai – tankiausiai gyvenama krašto dalis, tankiai apaugusi miškais (jie sudaro 64 proc. šalies paviršiaus). Šiai gamtinei zonai būdingi penki metų laikai: vasara, musonų, ruduo, žiema ir pavasaris. Nors kalnai šioje zonoje svyruoja tarp 1500 ir 2700 m aukščio. thumb|200px|left|Gangkhar Puensum viršūnė Himalajuose Vidurio kalvų regioną išraižę upės (čia vadinamos čhu), visos prasidedančios Aukštuosiuose Himalajuose ir tekančios į pietus. Butano upės pasiekia Indiją (Asamą), kur įteka į Bramaputrą. Yra keturios pagrindinės upės. Didžiausia, kurios baseinas apima visą rytinį Butaną, yra Manasas (vietinis pavadinimas Drangme čhu). Per Punaką teka Sankošas (Punatsang čhu), kurį sudaro du svarbiausi intakai – Mo čhu ir Pho čhu. Raidakas (Vang čhu) teka per Butano sostinę Timpu ir Paro slėnį, o Torsa upė (Amo čhu) teka pro Punčolingą.
Upių dėka kalvų regione susidarę derlingi kalvų apsupti slėniai, kuriuose tankiai gyvenama, įmanoma žemdirbystė. Svarbiausi Butano slėniai (Paras, Timpu, Punaka, Haa, Bumthangas ir kt.) sutampa su svarbiausiais Butano administraciniais centrais, kuriuose nuo seno įkurtos tvirtovės – dzongai. Slėnius tarpusavyje jungia upės ir kalnų perėjos, vadinamos la.
right|150px|Butano žemėlapis
Ekonomika
Ekonomika, kuri laikoma viena iš mažiausių ir silpniausių pasaulyje, remiasi žemės ūkiu, miškininkyste ir hidroenergijos pardavimu Indijai (tai sudaro 75 % vyriausybės pajamų).
Demografija
thumb|200px|Butano moterys thumb|200px|Lepča
Ilgą laiką nebuvo žinoma, kiek tiksliai valstybėje gyvena žmonių. 1970 m., kai Butanas įstojo į JTO, buvo manoma, kad šalyje gyvena apie 1 mln. gyventojų. Vėliau, remiantis 2-3 % augimo prognozėmis, kiekvienais metais buvo didinamas gyventojų skaičius, kol 2000 m. jis pasiekė apie 2 mln., bet 2005 m. atlikus visuotinį gyventojų surašymą paaiškėjo, kad Butano populiacija yra tik 672 425.
Dėl kalnuoto reljefo krašto etninė ir lingvistinė įvairovė ypač didelė. Ethnologue priskaičiuoja 24 atskiras kalbas (beveik visos giminingos ir priklauso tibetiečių grupei), kurių vartojimas dažnai apsiriboja vienu kalnų slėniu. Nepaisant kalbų skaičiaus, visus gyventojus kultūriškai priimta dalinti į keturias grupes, kurios skiriasi gyvenimo būdu, istorija ir religija.
Valstybinė Butano kalba yra dzongkha. Šios kalbos raštas yra identiškas tibetiečių kalbos raštui.
Oficiali šalies religija yra budizmas, kurį praktikuoja maždaug 75 % šalies gyventojų. Likę gyventojai yra daugiausiai hinduistai. Musulmonai, netikintys ir kitų religijų atstovai sudaro mažiau nei 1 % populiacijos. Iš principo įstatymai garantuoja religinę laisvę, bet bandymas žmones atversti į kitą religiją yra uždraustas.
Pasak 2003 m. apskaičiavimų, 15 m. ir vyresnių žmonių raštingumas šalyje yra 47 % (vyrų – 60 %, moterų – 34 %). Anot 2009 m. apskaičiavimų, vidutinė numatomo gyvenimo trukmė skaičiuojant nuo gimimo Butane yra 66,13 metų (vyrų – 65,33 m., moterų – 66,97 m.). Gyventojų amžiaus struktūra:
Kultūra
Butane valdžios iniciatyva yra imtasi sistemingų priemonių vykdyti bendrosios nacionalinės laimės politiką, t. y. išlaikyti ir puoselėti gyventojų laimę. Šalyje mažai reklamos, ribojama televizija (nerodomos imtynės, MTV), uždraustas tabakas ir plastikiniai maišeliai, įstatymai nukreipti gamtosaugos linkme. Tokios priemonės yra efektyvios iš esmės dėl to, kad šalis yra geografiškai izoliuota ir joje karalius turi daug galių.
SS laipsnių ir skiriamųjų ženklų lentelė
SS laipsnių ir skiriamųjų ženklų lentelėje pateikta SS kariuomenės laipsnių sistema prieš pat Trečio Reicho žlugimą, parodyti skiriamieji ženklai ir analogiški Vermachto sausumos kariuomenės laipsniai. Prie kai kurių antpečių nurodytos SS kariuomenės rūšių spalvos.
Trebūtinis
Trebūtinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 8,5 km į pietryčius nuo Obelių. Netaisyklingos formos, per vidurį susiaurėja. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus iki 0,57 km, plotis iki 0,41 km. Altitudė 147,4 m. Aplink ežerą daugiausia plyti dirbami laukai. Būdingi aukšti krantai, apaugę krūmynais. Kranto linija labai vingiuota (ilgis 2 km). Iš ežero vakaruose išteka upelis (Kriaunos upės intako Apeikės baseinas).
Ežervėdardis kildinamas iš pavardės Tributis, Trebutis.
Birobidžanas
Birobidžanas – tai Rusijos miestas, bei Žydų autonominės srities administracinis centras, kuris yra netoli Kinijos sienos. Mieste gyvena 70 433 žmonių (2021).
Birobidžanas įkurtas 1915 m., o miesto teisės suteiktos 1937 m.
Somaliai
Somaliai – tauta, gyvenanti Somalyje, rytų Etiopijoje, šiaurės rytų Kenijoje, pietų Džibutyje, Jemene ir JAE. Išpažįsta islamą. Somalių kalba priklauso kušitų kalbų šeimai.
Teritorija ir įvairovė
thumb|left|Somalių teritorija Somalių užimamas arealas, dar vadinamas Didžiuoju Somaliu, užima didžiąją dalį Afrikos rago ir yra padalintas tarp keturių valstybių. Nors jie visi kalba viena kalba, tarpusavyje yra pasidalinę į atskirus subetnosus, klanus. Svarbiausi somalių klanai yra šie:
Egzistuoja gausios somalių diasporos Kanadoje, JK, JAV.
Istorija
Somaliai laikomi vienais seniausių krašto gyventojų, migravę čia atsiskyrę nuo kitų kušitų. Dėl to, kad jų krašte buvo senovės pasauliui labai reikalingų smilkalų ir miros, somalių protėviai nuo labai senų laikų tapo pagrindiniais šių žaliavų tiekėjais. Manoma, kad Egipto II tūkst. pr. m. e. šaltiniuose minimas paslaptingas smilkalų gausus kraštas Puntas galėjo būti kažkur dabartiniame somalių gyvenamame areale.
I tūkst. pr. m. e. somaliai įsitraukė į pelningą jūrinę prekybą, per kurią tiekė smilkalus visam senovės pasauliui. Tuo metu somalių gyvenama pakrantė, dar vadinama Berberų krantu, tapo svarbia tranzitine zona tarp Viduržemio jūros ir Indijos vandenyno, kelyje, kur vyko svarbi prekyba. Svarbiausi to laikotarpio somalių miestai valstybės buvo Oponė, Esina, Sarapionas, Nikonas, Malao, Damo ir Mosilonas.
XIII a. šiauriniai somaliai kartu su jiems giminingais afarais sukūrė vieną didžiausių somalių valstybių – Ifato sultonatą, kuris toliau plėtė Islamą į Afrikos gilumą ir kovojo su krikščioniška Etiopijos imperija. Nuo XIV a. somalių teritorijos buvo padalintos tarp galingų sultonatų, tokių kaip Adalio sultonatas, Adžurano sultonatas, Mogadišo sultonatas, Varsangalių sultonatas ir kt.
XVI a. nunykus pelningai suahilių prekybai, prasidėjo krizės laikotarpis. Somalių karinę galybę XVII–XVIII a. išlaikė tokios valstybės, kaip Madžertinų sultonatas ir Geledi sultonatas, tačiau buvęs klestėjimas nebeatkurtas.
XIX a. į somalių žemes vyko Europos kolonizatoriai, kuriems vietos klanai aktyviai priešinosi. Viena svarbiausių somalių to meto valstybių buvo Dervišų valstybė, išsilaikiusi iki 1920 m. Nepaisant aktyvaus priešinimosi, XX a. 3-iame dešimtmetyje somalių teritorijas padalino trys kolonijinės valstybės. Didžiausia dalis atiteko Italijos Rytų Afrikai ir Italijos Somalilandui, dalį somalių teritorijų prisijungė Britų imperija (dab. šiaurės Somalis ir Kenija), o šiauriausią arealo pakraštį paėmė Prancūzijos Somalilandas.
XX a. viduryje susikūrus nepriklausomoms valstybėms Afrikos rage, somaliai liko padalinti, kas jų tarpe iššaukė pansomalizmo idėjas ir norą suvienyti visą somalių arealą į vieną valstybę. Šis judėjimas sukėlė regione nemažai karinių konfliktų, kurių pats didžiausias – Ogadeno karas.
Ivacevičai
Ivacèvičai (arba Ivacevičiai, ) – miestas pietvakarių Baltarusijoje, 55 km į pietus nuo Slanimo, prie Grevdos upės. Rajono centras. Per miestą eina Bresto–Minsko plentas ir geležinkelis. Medienos apdirbimo, statybinių medžiagų, maisto pramonė.
Istorija
XIX a. kaimas ir dvaras Slanimo apskrityje, Kosavos parapijos filija. Ivacevičai miesto statusą įgijo 1966 m.
Misiai
Misiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1939-1954 m. kaimas buvo Misių valsčiaus centras. Kaime yra Misių geležinkelio stotelė.
Arensburgas
Arensburgas yra du miestai:
Medianos filtras
thumb|right|200px|Pavyzdys: trijų skirtingo lango dydžio medianos filtrų taikymas triukšmingai nuotraukai.
Medianos filtras  – algoritmas, plačiai naudojamas apdorojant signalus, norint sumažinti triukšmą vaizduose ar duomenų signaluose.
Svarbus algoritmo privalumas yra maža įtaka pačiam skaitmeniniam signalui, t. y. signalu perneštų duomenų baigtinei reikšmių aibei nedaroma įtaka – kas padeda išsaugoti kraštines taip perduotame vaizde. Atsikratoma tik kraštutinių, neįprastų, normaliam signalui nebūdingų reikšmių. Toks triukšmo sumažinimas yra įprastas, siekiant po to kaip galint geriau atlikti darbą, pvz., atvaizde surasti kraštines.
Vienmačio atvejo išnagrinėjimas
Vidurinių reikšmių filtravimui paimkime langą su dviem kaimynais, kurių vienas eina iškart prieš, o kitas iš karto po konkretaus duomens. Pirminiu vienmačių duomenų signalu lai būna x = [2, 80, 6, 3].
Filtruodami x signalą gautume tokį y duomenų signalą, kurio
t. y. y = [2, 6, 6, 3].
Ribų klausimas
Ribiniais atvejais norint langui pateikti pakankamai duomenų, tiek pirmojo, tiek paskutiniojo duomens reikšmės imamos pakartotinai. Tai vienas iš būdų kaip, pasiekus ribą duomenų signale, pasiekti kad langui vis dar užtektų duomenų. Tačiau galima elgtis ir kitaip, kas susiklosčius tam tikroms aplinkybėms gali būti net pageidautina:
Dvimačio atvejo apdorojimo programa
Paprasto dvimačio medianos filtro programa galėtų atrodyti taip:
Pastabos:
thumb|220px|Medianos filtro panaudojimas stipriai apgadinto vaizdo atstatymui.
Dvimatis medianos filtras
Kaip paprastai, daugiausiai pastangų ir laiko užima kiekvieno lango vidurinės reikšmės ieškojimas. Kadangi filtrui reikia peržiūrėti langus daugumai signalo duomenų, dideliems signalams, tokiems kaip atvaizdai, vidurinės reikšmės ieškojimo veiksmingumas labai svarbus rodiklis, nusakantis, kaip ilgai bus atliekamas darbas. Paprastas, anksčiau aprašytas įgyvendinimas kiekvienam langui surūšiuoja visus duomenis, kad būtų galima atrasti jame vidurinę reikšmę. Tačiau kai reikia tik vidurinės reikšmės iš visų likusių, galima pasinaudoti daug veiksmingesniais jos išrinkimo būdais.
Kai kuriuose duomenų signaluose reikšmė visada yra sveikasis skaičis (dažna atvaizdams). Tokiais atvejais histogramų vidurinių reikšmių ieškojimas gali būti žymiai greitesnis, nes labai paprasta atnaujinti histogramas pereinant tarp gretimų langų, o vidurinės reikšmės išrinkimui histogramoje daug pastangų nereikia.
Kraštinių išsaugojimas
Medianos filtras yra vienas iš glodinimo būdų, tokių kaip Gausinis suliejimas. Visi išlyginimo būdai veiksmingi šalinant triukšmą iš signalo jo tolygiuose ploteliuose ar dalyse, tačiau skirtingai paveikia kraštines. Labai dažnai mažinant triukšmą duomenų signale, tuo pat metu labai svarbu yra išsaugoti kraštines. Pavyzdžiui, kraštinės labai svarbios tam, kaip atvaizdas atrodys žvelgiant žmogaus akimis. Kai (Gausinio) triukšmo lygis yra nedidelis ar nuosaikus, šalinant triukšmą bei išsaugant kraštus su nekintamo dydžio langu, akivaizdžiai tinkamesnis už Gausinį suliejimą yra medianos filtras. Tačiau kai (Gausinio) triukšmo lygis aukštas, medianos filtras ne toks jau geras palyginus su Gausiniu suliejimu. Tuo tarpu medianos filtras ypatingai veiksmingas taškiniam triukšmui bei druskiniam ir pipiriniam (didelių trumpų pokyčių) triukšmui. Todėl medianos filtras plačiai naudojamas skaitmeninėje vaizdų analizėje.
Graboviecas (Bielsko apskritis)
Graboviecas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 42 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Heaven Shall Burn
Heaven Shall Burn – metalo muzikos grupė iš Vokietijos, susikūrusi 1996 metais. Grupės dainų tekstai daugiausia nukreipti prieš fašizmą, rasizmą bei socialinę nelygybę, taip pat ginantys gyvūnų teises.
Zonguldakspor
Zonguldako SK – Turkijos futbolo klubas iš Zonguldako.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1945 m.
Petys
thumb|400px|Peties sąnarys Petys (daugiskaita pečiai) - anatomijos terminas apibūdinti žmogaus kūno vietą, kurioje ranka susijungia su krūtine.
Peties sąnarys
Peties sąnarys – daugiaašis rutulinis sąnarys. Sąnario galvą sudaro žastikaulio galva (lot. caput humeri) - apie ⅖ rutulio nuopjova, nukreipta į vidinę pusę ir į viršų. Galvos sąnarinė kremzlė storesnė centre, plonesnė pakraščiuose. Sąnario duobė - mentės sąnarinė duobė (lot. cavitas glenoidalis); ją išklojanti hialininė kremzlė yra storesnė pakraščiuose. Mentės duobė yra sekli, ją pagilina trikampio skrespjūvio skaidulinės kremzlės žiedas - sąnarinė lūpa (lot. labrum glenoidale). Sąnario kapsulė yra plona ir silpna, ypač apačioje. Ji prasideda nuo mentės kaklo (lot. collum scapulae), apgaubia sąnarinę lūpą ir prisitvirtina prie žastikaulio anatominio kaklo (lot. collum anatomicum). Kapsulė gana laisva - atliekant judesius žastikaulio galva nuo sąnario duobės gali nutolti 2-3 cm. Kapsulė gali sudaryti klostes. Nuleidus žastą, apačioje ji sudaro pažastinę kišenę (lot. recessus axillaris). Kapsulę sutvirtina lūpiniai žastikaulio raiščiai (lot. ligg. glenohumeralia) - sąnario kapsulės sustorėjimai, einantys priekine kapsulės siena. Pagal padėtį skiriami viršutinis, vidurinis ir apatinis lūpiniai žastikaulio raiščiai (lot. lig. glenohumeralia superius, medium, inferius). Snapinis žastikaulio raištis (lot. lig. coracohumeral) tęsiasi nuo mentės snapinės ataugos pamato iki žastikaulio gumburėlių, įsipindamas į sąnario kapsulę ir ją sutvirtindamas. Skersinis žasto raištis (lot. lug transversum humeri) - plati skaidulinė juosta tarp žastikaulio gumburėlių, iš viršaus pridengianti tarpgumburėlinę vagą; ji esti savotiškas dvigalvio žasto raumens ilgosios galvos sausgyslės laikiklis. Sąnarį sutvirtinantys raiščiai yra silpni, todėl sąnario stabilumą užtikrina ir jį gaubiantys pečių lanko raumenys bei jų sausgyslės: užpakalyje - antdyglinis, podyglinis  ir mažasis apvalusis  raumenys; priekyje - pomentinis raumuo.
Sąnario tepaliniai maišeliai
Sąnario aplinkoje, po raumenimis ir sausgyslėmis, yra daug tepalinių maišelių (lot. bursae syniovales) mažinančių trintį judesių metu. Iš svarbesnių minėtini šie: Tarpgumburinė tepalinė makštis (lot. vagina syniovalis intertubercularis). Tai 2-5 cm ilgio vamzdelis, apsupantis sąnario ertmę perveriančią dvigalvio žasto raumens ilgosios galvos sausgyslę. Posausgyslinis pomentinio raumens maišelis (lot. bursa subtendinea m. subscapularis) yra sąnario priekyje, po bendravardžio raumens sausgysle, ir susisiekia su sąnario ertme. Popetinis tepalinis maišelis (lot. bursa subacromialis) esti tarp peties sąnario ir mentės peties (lot. acromion). Jis nesusisiekia su sąnario ertme. Podeltinis tepalinis maišelis (lot. bursa subdeltoidea) esti sąnario išorėje, po deltiniu raumeniu. Taip pat nesusisiekia su sąnario ertme.
Sąnario judesiai
Sąnario sandara leidžia atlikti plačios amplitudės judesius. Sagitalinėje plokštumoje apie transversalinę ašį galimas lenkimas ir tiesimas; frontalinėje plokštumoje apie sagitalinę ašį - atitraukimas ir pritraukimas, horizontalinėje plokštumoje apie vertikalinę ašį - sukimas. Žastikaulio lenkimą ir tiesimą, o ypač atitraukimą daugiau kaip 90 laipsnių riboja snapinis žastikaulio raištis; žastikaulio gumburėliams į jį įsirėmus, toliau kartu juda ir mentė. Derinant visų rūšių judesius atliekamas žasto apvedimas.
Naudota literatūra
G. Česnys, J. Tutkuvienė, A. Barkus, V. L. Gedrimas, R. Jankauskas, R. Rizgelienė, J. Žukienė „Žmogaus anatomija“, 2008 m., Vilnius
Veiklos bendruomenė
Veiklos bendruomene vadinama grupė žmonių, kuriuos vienija tam tikra veikla, pvz., kurdami ar gamindami panašius dalykus ir pan. Šį terminą 1991 m. pasiūlė antropologai Jean Lave ir Etienne Wenger. Veiklos bendruomenės konceptas svarbus ugdymo kontekste. Kartu kurdami, dalindamiesi priemonėmis ir žiniomis, bendruomenės nariai gali efektyviai mokytis formaliame ir neformaliame kontekste, plėsti bendruomenines ir individualias kompetencijas.
Skiriamieji bruožai
Pasak Wegner, veiklos bendruomenė egzistuoja kai sutinkami, o kartu ir nuo kitų tipų bendruomenių (pvz., interesų bendruomenės) skiria, šie trys pagrindiniai dalykai:
Rentgeno spindulių fluorescencija
Rentgeno spindulių fluorescencija (RSF) yra charakteringųjų „antrinių“ (arba fluorescencinių) rentgeno spindulių emisija iš medžiagų, kurios buvo sužadintos švitinant jas aukštų energijų rentgeno arba gama spinduliais. Šis reiškinys yra plačiai naudojamas elementinės sudėties cheminei analizei tokiose srityse kaip metalų, stiklo, keramikos ir statybinių medžiagų tyrimai, t. p. kalnakasyboje, teismo medicinos ekspertizėse ir archeologijoje.
Pošcišė
Pošcišė  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į vakarus nuo Palenkės Mendzyžeco, apie 30 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 85 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1442 metais. Iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Šriodingerio katė
thumb|300px
Šriodingerio katė – tai mintinis eksperimentas, dažniau apibūdinamas kaip paradoksas, kurį 1935 m. pateikė Austrijos fizikas Erwin Schrödinger. Eksperimentas nagrinėja katę, kuri yra tuo pat metu ir gyva, ir mirusi dėl ankstesnio atsitiktinio įvykio.
Eksperimentas
Dėžėje patalpinama gyva katė, lėtai skylančios radioaktyvios medžiagos pavyzdys, Geigerio skaitiklis, galintis aptikti įvykusį radioaktyvaus atomo skilimą, ir su skaitikliu sujungtas įtaisas katei užmušti, jei skaitiklis tokį skilimą aptiko. Radioaktyvi medžiaga palyginus stabili, jos nedaug, todėl radioaktyvus skilimas per skirtą valandą gali įvykti, gali ir neįvykti. Tokiu būdu kvantinės atomo skilimo tikimybę aprašančios lygtys pradeda galioti makroskopiniam objektui (katei). Pagal šias lygtis interpretuojama, jog, kol dėžė neatidaryta, katė tuo pat metu yra ir gyva, ir mirusi, bei šie du stoviai sumaišyti tarpusavyje pagal skilimo tikimybės dėsnius. Paradoksu demonstruojami kvantinės mechanikos dėsnių ir įprastinės patirties skirtumai.
Delninis kompiuteris
thumb|260px|Delninis kompiuteris Delninis kompiuteris ( arba palmtop) – nedidelis mobilus nešiojamų kompiuterių rūšies įrenginys, galintis atlikti daugelį asmeninio kompiuterio atliekamų funkcijų. Tokiame įrenginyje paprastai būna laikrodis, skaičiuotuvas, kalendorius, priminimų bei adresų sąrašai, taip pat yra galimybė įdiegti įvairių taikomųjų programų – pašto programų, dokumentų redaktorių, žaidimų. Viena svarbiausių delninukų savybių – galimybė sinchronizuoti duomenis su asmeniniu ar nešiojamu kompiuteriu.
Labiausiai paplitę Pocket PC ir Palm delniniai kompiuteriai.
Istorija
Pirmieji delniniai kompiuteriai buvo sukurti apie 1980 metus RadioShack firmoje, pirmieji, panašūs į šiuolaikinius – Apple Newton – buvo sukurti 1993 m., pirmieji smarkiai išpopuliarėję delniniai kompiuteriai – US-Robotics Pilot – buvo sukurti 1996 m. Pastarųjų įrenginių verslas vėliau atiteko 3Com, o dar vėliau – palmOne kompanijai, kuri 2005 m. gegužę vėl įgijo pilnas teises į rūšies pavadinimą „Palm“ ir pakeitė pavadinimą į Palm.
Pritaikymas
Pastaruoju metu išnyko ribos tarp delninių kompiuterių, mobiliųjų telefonų ir skaitmeninių fotoaparatų: nauji telefonai ar sumanieji telefonai atlieka delninių kompiuterių funkcijas, į kai kuriuos delninius kompiuterius integruojami telefonai arba dedamos GSM kortelės, o sudėtingi fotoaparatai integruojami ir į vienus, ir į kitus.
Šiuo metu populiarėja kita delninių kompiuterių pritaikymo sritis – GPS navigacija. Įdiegus į „delninuką“ vieną iš žemėlapių programų bei prijungus GPS imtuvą, gauta įranga tampa kelrodžiu į bet kurį pasirinktą pasaulio tašką (tai priklauso tik nuo programinės įrangos). Nemažai delninių kompiuterių jau gaminami su integruotais GPS imtuvais.