cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japoniška virtuvė
Japoniška virtuvė – viena iš Tolimųjų Rytų virtuvių, paplitusi Japonijoje ir susiformavusi per ilgametę istoriją. Nors su pastarosiomis dalijasi daug bendrų produktų, gamybos metodų, visgi turi ir daug išskirtinumų, kurios daro šią kulinarijos sistemą garsią visame pasaulyje.
Japoniškos virtuvės specifika
thumb|right|250px|Turguje parduodamos jūržolės wakame Nors japonai dalinasi panašiais maisto produktais su kitomis Tolimųjų Rytų šalimis, viena Japonų virtuvės specifikų, lyginant su kitomis regiono virtuvėmis, yra tai, kad čia vartojama palyginti mažai mėsos. Šalyje gyvulininkystė nebuvo paplitusi, o dėl budistinių priesaikų apie 300 metų (Edo laikotarpiu) mėsa praktiškai buvo uždrausta. Vietoj to, Japonijoje yra labai didelis jūros produktų suvartojimas. Žuvis ir kitos jūrų gėrybės gali būti valgoma žalia, kepta, virta, virta riebaluose, džiovinta (himono). Netgi džiovintas žuvų mailius yra naudojamas maistui kaip prieskonis ar ryžių pagardas (chirimen). Be to, egzistuoja labai daug antrinių žuvies produktų, gaminamų iš žuvies faršo – surimi: Be to, yra ir gausus jūržolių pasirinkimas. Tarp populiariausių dumblių yra: wakame, kombu, nori, hijiki ir kt. Jie yra džiovinami arba sūdomi, ir dedami į daugybes patiekalų kaip daržovė arba kaip prieskonis.
Žuvis labai svarbi ir pagrindiniame daugumos patiekalų ingrediente – sultinyje. Japoniškas sultinys dashi, skirtingai negu kitose Tolimųjų Rytų šalyse, gaminamas ne iš paukštienos, o iš žuvies. Dažniausiai jam pagaminti naudojamos jūržolės (ypač kombu), džiovinta žuvis (niboshi), arba džiovintos pelamidės drožlės (katsuo-bushi).
Išsiskiria Japoniška virtuvė iš kitų Tolimųjų Rytų ir savo prieskoniais. Be įprastinių visam regionui sojų padažo, sojų pastos bei ryžių acto , japonai gausiai naudoja sake, saldų padažą mirin. Būdingas japonų virtuvei yra ir krienas wasabi. Tačiau apskritai šiai virtuvei yra būdingas saldokas skonis, o aštrūs prieskoniai čia beveik nevartojami. Patiekalai dažnai yra prėskoki, mat labai paplitęs terminis apdorojimas – virimas, todėl jie skaninami jau valgant – mirkomi į tam skirtą padažą.
Japonų virtuvėje labiausiai iš visų Tolimųjų Rytų virtuvių siekiama išryškinti tikrąjį produkto skonį.
Patiekalai
Patiekalai gali būti skirstomi į daugybes rūšių pagal jų gaminimo būdą
Hanmono
Tai viena svarbiausių patiekalų rūšių, be kurios negali apsieti nei vienas maistas. Tai yra ryžiai – gohan. Aišku, paprasčiausias hanmono pavyzdys – paprasti virti ryžiai (shirogohan), tačiau dažniausiai jie paskaninami. Tam naudojami pabarstukai furikake, gaminami iš prieskonių, džiovintos žuvies, daržovių. Ryžius verdant su smulkintais priedais (daržovėmis, žuvimi), gaunamas mazegohan. Tarp šių labai svarbūs yra sekihan – raudonieji ryžiai, virti su raudonosiomis pupelėmis azuki, skirti šventinėms progoms.
Dar labai populiarus ryžių patiekalų porūšis yra donburi, ypač paplitęs kaip greitas maistas. Jį sudaro dubenėlyje sudėti ryžiai, ant kurių uždėta virta ar kepta mėsa, žuvis, daržovės. Tokiu būdu išryškėja nemažai donburi rūšių: Kaip pakeičiantis ryžius patiekalas yra naudojamas ir suši.
Onigiri yra ryžių patiekalas, pritaikytas kelionėms. Tai yra dažniausiai trikampės formos virtų ryžių kukulaitis, kurio viduje slepiasi mėsa arba žuvis, ir jis yra suvyniotas į nori lapus. Kitas būdas išlaikyti virtus ryžius yra mochi. Jie gaminami iš ypač gličių virtų ryžių, kurie yra suplakami. Iš gautos masės gaminami kukuliai išdžiovinami. Juos pašildžius, galima valgyti. Mochi ypač populiarūs žiemos sezonu ir per Naujuosius metus, mat simbolizuoja laimę. Jie įeina į oseči-riori sudėtį.
Menrui
thumb|right|250px|Makaronai soba su padažu tsuyu Tai yra ryžių pakaitalas – makaronai. Japonijoje paplitę šios makaronų rūšys:
Agemono
Riebaluose virtas maistas. Prieš verdant jis dažniausiai apvoliojamas miltuose, krakmole arba tešloje (koromo), siekiant išsaugoti maisto sultis. Žymiausi tarp tokių patiekalų yra karaage (vištiena tešloje), aburaage (sojų varškė), taip pat tempura. Pastaroji – tai įvairios daržovės bei jūros gėrybės, keptos tešloje.
Yakimono ir Itamemono
Yakimono – tiesiogiai ant ugnies arba keptuvėje, nedideliame riebalų kiekyje keptas maistas. Itamemono taip pat kepami keptuvėje, tačiau čia produktai yra stipriai susmulkinti. Tarp paplitusių kepimo būdų labiausiai žinomi yra shioyaki (produktas pabarstomas druska ir kepamas ant ugnies), teriyaki (produktas skrudinamas keptuvėje ir gale užpilamas saldžiu padažu), kabayaki (kepama ant ugnies, pamovus ant lazdelių ir aptepant padažu). Labai svarbus yakimono japonų virtuvėje yra saldus omletas, tampantis svarbiu patiekalų ingredientu. Mėgstamas smuklėse maistas yra ant iešmelių kepta kiauliena yakitori.
Nimono
thumb|right|250px|Oden Virti patiekalai. Verdant dažniausiai vartojamas žuvies sultinys dashi, maišomas su sojų padažu, mirin, sake. Produktai verdami kol suminkštėja. Dažnai jie po to dar mirkomi į padažą.
Vienas svarbesnių nimono yra atskira kategorija nabe (nabemono). Tokiu atveju maistas patiekiamas ne paruoštas, o svečiai jį gaminasi patys: į puode verdantį sultinį su padažais jie lazdelėmis merkia norimus produktus, traukia juos ir, pamirkę į padažą, valgo. Nabe, populiarus žiemą, yra labai svarbi japonų bendravimo dalis. Jo viena rūšis yra shabushabu. Dar mėgstamas sukiyaki, kuriame įeina plonai pjaustyti jautienos griežinėliai. Sukiyaki specifika – vietoj padažo naudojamas žalias kiaušinis.
Dar vienas specifinis nimono yra oden, irgi valgomas žiemą. Tai – labai lėtai sultinyje virtos daržovės (ridikas, varnalėšos, moliūgas, kt.) ir žuvies pusgaminiai(chikuwa, kamaboko, satumaage).
Suimono
Taip vadinama sriuba. Pati populiariausia iš jų yra miso-shiru. Tai – sultinyje virtos daržovės bei žuvis, kai į skystį virimo gale įdedama sojų pastos miso.
Tsukemono ir Aemono
Tsukemono vadinamos marinuotos acte daržovės (viena populiariausia tarp jų yra slyva umeboshi), o aemono – savotiškos salotos, gaminamos dažniausiai iš virtų daržovių, užpilant jas padažu. Šie šalti patiekalai yra svarbūs apetitui kelti ir užkąsti tarp maisto.
Kashi
Kashi yra japoniški saldumynai, kurių pagrindiniai sudėtiniai produktai dauguma atvejų yra ryžiai ir raudonosios pupelės azuki. Iš pastarųjų yra gaminama nepakeičiama saldi masė anko, kuri naudojama gaminant svarbiausias saldumynų rūšis: Ypač specifiniai saldumynai yra higashi, gaminami beveik vien iš spalvinto cukraus.
Maisto kultūra
thumb|right|250px|Vienas kaiseki-riori pavyzdžių. Uždengtuose indeliuose yra sriuba ir ryžiai. Kiekvienas indas yra atskiras meno kūrinys. Patiekiamas sashimi su sojų padažu, ko-no-mono. Viduryje yra žalias klevo lapas, simbolizuojantis besiartinantį rudenį. Vienas Japonų virtuvės išskirtinumų yra specifinė maisto kultūra: kulinarija japonų gyvenime dažnai prilyginama menui, todėl ir patiekalas tampa meno kūriniu. Japonai labai dažnai sako, kad valgyti reikia akimis.
Abiejų Tautų Respublika
Abiejų Tautų Respublika (ATR,, ), taip pat žinoma kaip Lenkijos karalystė ir Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė , arba Žečpospolita – Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės federacinė aristokratinė monarchija, sukurta po Liublino unijos 1569 m. ir gyvavusi iki trečiojo ATR padalijimo 1795 m. Apėmė daugiausia dabartines Lenkijos, Lietuvos, Baltarusijos, Ukrainos teritorijas, taip pat dalį šiuolaikinių Rusijos, Latvijos, Estijos, Moldavijos ir Slovakijos teritorijų.
Lenkijos karalystė ir Lietuvos didžioji kunigaikštystė turėjo atskirą administracinį aparatą, iždą, kariuomenę ir įstatymus. Valstybės galva buvo iki gyvos galvos Seimo renkamas monarchas, turėjęs Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio titulus.
Pavadinimas
Liublino unijos akte, kuriuo sukurta ši valstybė, valstybės pavadinimas nėra nurodytas. Vėliau susiklostęs oficialus valstybės pavadinimas buvo Królestwo Polskie i Wielkie Księstwo Litewskie, t. y. Lenkijos karalystė ir Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Valstybės gyventojai valstybę paprastai vadino „Žečpospolita“. Lenkiškas terminas Rzeczpospolita yra tiesioginis lotyniško Res publica („viešasis reikalas“) vertimas, dėl to į lietuvių kalbą dažnai verčiamas kaip „Respublika“. Lenkijos karalystę gyventojai dažniausiai vadino „Karūna“, o Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę – Lietuva, kartais – Didžiąja Kunigaikštyste. Užsieniečiai valstybę paprastai vadino tiesiog Lenkija.
Valstybinė sąranga
Abiejų Tautų Respublika buvo „abiejų tautų“ – lenkų ir lietuvių – valstybė. „Tautomis“ vadinta Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorijos visuma. Aukščiausioji valdžia, stipriai ribojama bajorijos, priklausė iki gyvos galvos renkamam monarchui, turėjusiam Lenkijos karaliaus ir Lietuvos, rusų ir žemaičių didžiojo kunigaikščio titulus. Įstatymų leidžiamoji valdžia bei iš dalies teisminė valdžia priklausė Seimui, kuris buvo sudarytas iš dviejų rūmų – Senato ir Atstovų. Į Senatą įėjo aukščiausieji valstybės pareigūnai ir katalikų bažnyčios vyskupai. Kitą seimo dalį sudarė pavietuose renkami atstovai. Atstovai buvo renkami pavietų seimeliuose, kurie buvo specialiai prieš Seimus sušaukiami vietinės bajorijos susirinkimai. Kiekvienas pavietas į Seimą siuntė po du atstovus, kuriems buvo įteikiamos seimeliuose sudarytos instrukcijos, atspindinčios bajorijos poziciją Seime svarstomais klausimais.
Seimeliai taip pat turėjo vietos savivaldos funkcijas, per juos reiškėsi bajorijos politiniai interesai ir bajorija nuolat reikalavo seimelių galių išplėtimo. Formaliai ir pagal vyravusią ideologiją visi bajorijos atstovai buvo lygūs, tačiau praktiškai lemiamą vaidmenį priimant svarbiausius valstybės sprendimus turėjo nedidelė didikų grupė. Ypač svarbus didikų vaidmuo buvo Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, tačiau laikui bėgant, didikų padėtis sustiprėjo ir Lenkijoje. Smulkioji ir vidutinioji bajorija pasidarė priklausoma nuo didikų, nes be jų paramos negalėjo pasiekti skyrimo į valstybės tarnybas ir pagerinti savo ekonominę padėtį. Plečiantis didikų įtakai seimelių politinė kultūra smuko, prie to prisidėjo ir tai, kad valstybės aparatas buvo silpnas, regionuose centrinės valdžios institutų visai nebuvo.
Monarcho rinkimai vyko Varšuvos apylinkėse rengiamame elekciniame seime, kuriame dalyvauti galėjo visi bajorai. Teisę būti išrinktu taip pat turėjo visi bajorai, nors daugeliu atveju kandidatais į sostą tapdavo užsienio valdančiųjų dinastijų atstovai. Renkamieji monarchai neturėjo teisės perduoti sosto pagal paveldėjimo teisę, leisti įstatymams prieštaraujančius įsakus, suimti bajorus be teismo. Papildomi karališkosios valdžios apribojimai buvo nustatomi vadinamuosiuose Henriko artikuluose, kuriuos monarchas priimdavo prieš įžengdamas į sostą. Politiniai ir finansiniai monarcho įsipareigojimai buvo nustatomi dar vienu privalomu susitarimu, vadintu Pacta conventa. Pasirašydamas šią sutartį karalius ir didysis kunigaikštis atsisakydavo sosto paveldėjimo teisės, įsipareigodavo valdyti tardamasis su karališkąja taryba, kuri susidėjo iš 18 senatorių, kas dvejus metus šaukti Seimą, be Seimo pritarimo nepradėti karo, nesudaryti taikos ir neįvesti naujų mokesčių.
Valstybės susikūrimas
Valstybių susijungimas įvyko 1569 metais pasirašius Liublino uniją. Lietuvos istorikų Liublino unija dažnai vertinta neigiamai, nes kartu su ja Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė neteko didelės dalies teritorijos, kuri perduota Lenkijos karalystei.thumb|left|Jano Matejkos paveikslas Liublino unija
Valstybės raida XVI–XVII amžiuje
1572 m. mirė Žygimantas Augustas. Po jo mirties buvo padaryti svarbūs valstybės valdymo sistemos pakeitimai, įteisinę daugiau galių bajorams (šlėktoms) bei įtvirtinę renkamąją monarchiją. Elekciniame seime galėjo dalyvauti kiekvienas bajoras.
XVII amžius lenkų laikomas „aukso amžiumi“. Tuo metu Seimas tvirtai valdė šalį, išvengė bereikalingų karinių konfliktų, atlaikė rusų ir švedų invaziją, o vienu metu net perėmė Maskvos kunigaikštystės valdymą.thumb|left|„Aukso laisvė“ – 1573 m. karaliaus rinkimai
XVII amžiuje taip pat įsivyravo anarchija, išryškėjo daug vidinių problemų, šalis tapo mažiau atspari išorinei įtakai. Svarbiausi valstybės sprendimai galėjo būti priimami tik tam pritarus iš didikų ir bajorų atstovų sudarytame seime. Seimo sprendimai buvo priimami tik visiems atstovams pritarus, dėl to Seimų sesijos užtrukdavo labai ilgai, kartais ilgiau negu parą. Karalius taip stengdavosi nuvarginti atstovus ir taip priimti sau naudingus sprendimus. Teoriškai kiekvienas į seimą išrinktas atstovas galėjo nutraukti Seimo darbą pareiškęs protestą ir išėjęs iš posėdžių salės. Ši bajorų teisė vadinta liberum veto, kuria pirmą kartą pasinaudota valdant Steponui Batorui. Faktiškai taip pasielgti galėjo tik kurio nors didiko paramą turintis bajoras, nes buvo atvejų, kai bandymai paskelbti liberum veto buvo sulaikomi jėga.
1655–1660 m. Abiejų Tautų Respubliką (išskyrus nedidelę teritoriją pietuose, prie Turkijos sienos) buvo užėmusi Švedija ir Rusija (vadinamasis „Švedų tvanas“).
thumb|left|Abiejų Tautų respublika XVI–XVII a.
Saksų dinastija. Konfederacijų laikotarpis
XVIII a. Abiejų Tautų Respublikos didikų pacifistinės ir federalistinės idėjos jau buvo privedusios valstybę prie žlugimo. Valdant Augustui II ir Augustui III pavyko tik keli seimai.thumb|left|Žemėlapis, rodantis dominuojančias ATR religijas apie 1750 m.Po Augusto III, paskutinio Saksų dinastijos atstovo, mirties dėl sosto varžėsi tik vadinamoji Familija ir Patockiai, palaikomi Radvilų. Buvo reikalaujama, kad išvyktų austrų ir rusų atstovai. Jau tarpuvaldžiu susidarė dvi grupuotės – Čartoriskiai („Familija“) ir Potockiai, kuriuos rėmė Radvilos. Potockiai rėmėsi Prancūzija, Švedija, Turkija, o Čartoriskius palaikė Rusija, todėl rusų kariuomenei spaudžiant Varšuvos seime karaliumi 1736 m. rugsėjo 12 d. išrinktas Stanislovas Leščinskis. 1733 m. spalio 17 d. Stanislovas I paskelbė karą Augusto III šalininkams. 1734 m. susikūrė Lietuvos konfederacija, palaikanti Stanislovą I. 1752 m. Čartoriskiai įkūrė Rusų partiją. Tuo metu buvo beiškylanti ir Mnišekų grupuotė.
Abiejų Tautų Respublikos padalijimai
thumb|left|Jano Matejkos paveikslas Gegužės 3-osios Konstitucija
Nuo XVIII a. pradžios didelę įtaką Abiejų Tautų Respublikai ėmė daryti Rusija. Buvo bandoma vykdyti reformas ir 1791 metais gegužės 3 d. buvo sudaryta Konstitucija (buvo išversta į lietuvių kalbą), tačiau buvo jau per vėlu ir per tris padalijimus valstybė buvo sunaikinta. Pirmasis – 1772 metais. Valstybę pasidalino Rusijos imperija, Prūsijos karalystė, Austrijos imperija. Antrasis – 1793 metais. Valstybę pasidalino Rusijos imperija, Prūsijos karalystė. Trečiasis – 1795 metais. Valstybę pasidalino Rusijos imperija, Prūsijos karalystė, Austrijos imperija.
Sandara ir administracija
thumb|230px|ATR vaivadijos
Pinigai
Abiejų Tautų Respublika naudojo tuo metu Europoje paplitusią trigubą pinigų sistemą, kurią atitiko zlotas, grašis ir denaras. Tačiau savo santykiais šie trys piniginiai vienetai skyrėsi nuo karolingų pinigų sistemos: vietoj klasikinio santykio 1:20:240, Lenkijoje ir visoje ATR įsigalėjo santykis 1:30:540. Iš pradžių Lenkija ir LDK naudojo skirtingos vertės monetas (jos tarpusavyje surištos santykiu 4:5), tačiau po Stepono Batoro reformos 1578–1580 m. susidarė vieninga Lenkijos ir Lietuvos monetų sistema. Lenkiškos ir lietuviškos monetos imtos leisti vienodo svorio ir vienodos kokybės, nors išore šiek tiek skyrėsi.
Pagrindinės pinigų kalyklos buvo Krokuvoje, Poznanėje, Varšuvoje, Vilniuje, Olkuše, Bydgoščiuje ir kitur.
Per ATR egzistavimo laikotarpį grašis buvo dažniausiai naudojamas piniginis vienetas. Tačiau stiprėjant infliacijai, jau nuo XVII a. vidurio grašio smulkesnieji vienetai (pvz., denarai) nebebuvo kaldinami, o grašis ilgainiui virto smulkia moneta, XVIII a. pradėta kaldinti iš vario. Todėl išpopuliarėjo stambesnio grašio nominalo monetos, kaip kad trečiokai, šeštokai, ortai (18 grašių). 1663 m. reformų metu trumpai kaldintas sidabrinis zlotas (30 grašių), o 1753 m. pradėjo kursuoti 60 grašių vertės aštuntokas (arba dvizlotis). Tokiu būdu iki XVIII a. nusistovėjo šie monetų tarpusavio santykiai:
Vykstant infliacijai, vis didesnę reikšmę ATR gyvenime įgijo gerokai stabilesnės vertės monetos, pririštos prie tarptautinio kurso. Nuo XVI a. ATR kaldinti sidabriniai taleriai ir auksiniai zlotai. Kiekviena šių monetų į piniginę sistemą įvestos tuo metu, kuomet jų vertė atitiko 30 grašių (t. y. nominalų sidabrinį zlotą). Tačiau kintantis jų santykis su ATR sidabrinių pinigų sistema tik išryškino infliaciją: talerio vertė XVI–XVIII a. kito nuo 30 iki 240 grašių, o auksinio zloto vertė XV–XVIII a. kito nuo 30 iki 1080 grašių. Infliacija ypač progresavo XVII a. vid. – XVIII a. vid.
1766 m. Stanislovo Poniatovskio piniginės reformos metu buvo sureguliuota valstybės sidabro monetų vertė, kuri pririšta prie Kelno markės. Tuo metu nominalus sidabrinis zlotas prilygintas 1/8 sidabrinio talerio, o 10 talerių atitiko vieną sidabro markę. Taip pat naujai pradėjo kursuoti sidabriniai grašiai su pastovia sidabro verte: jie atitiko 1/4 sidabrinio zloto (moneta neegzistavo). Be to buvo bandoma nustatyti aiškesnį sidabrinio talerio kursą su auksiniu zlotu. Tokiu būdu per reformą nusistovėjo šie monetų tarpusavio santykiai:
Kolba
thumb|Stiklinės kolbos. Kolba – indas (paprastai stiklinis), naudojamas chemijos laboratorijose. Jos būna įvairių formų: apvalios plokščiadugnės ar kūgio pavidalo. Gaminamos dažniausiai iš stiklo, tačiau pasitaiko ir iš kvarco ar plastmasės, rečiau - metalo. Talpinamas kiekis būna nuo 50 ml iki 50000 ml (50 litrų).
Abiejų Tautų Respublika
Išnašos
PastabosŠaltiniai
Kolba
Kolbos naudojimas
Plonasienės stiklinės kolbos neatsargiai naudojamos lengvai dūžta. Jų negalima statyti ant nešvaraus stalo, ypač jeigu ant jo yra smėlio. Mažytė smiltelė gali įrėžti indo sienelę, ir tada kaitinamas jis suskyla. Įkaitintos kolbos negalima dėti ant šalto paviršiaus, geriausia laikyti ant asbesto lapo arba ant asbestuoto tinklelio. Tirpalams, sausoms medžiagoms laikyti ir kitiems reikalams naudojami storasieniai stikliniai indai. Storasieniame inde nieko negalima kaitinti, negalima pilti į jį karšto skysčio.
Šiaurė
thumb|200px|[[Kompasas su viršuje paryškinta šiaurės kryptimi]]
Šiaurė (seniau taip pat ir Žiemiai) – viena keturių pasaulio šalių, esanti prieš pietus. Vakarų kultūroje laikoma pačia svarbiausia pasaulio šalimi, nes žinant ją, galima sužinoti ir kitas pasaulio šalis.
Raudonoji kapela
thumb|200px|Raudonosios kapelos narės ir kontražvalgybininkės (JAV) Marijos Tevelos byla 1947 m.
Raudonoji kapela buvo sudaryta iš Berlyno, Treperio grupuočių. Berlyno grupei vadovavo antifašistai Harro Schulze-Boysen – žvalgybos karininkas, dirbęs Vokietijos Oro pajėgų ministerijoje bei Arvid Harnack, dirbęs Vokietijos Ekonomikos ministerijoje.
Verniejus
left|120px
Verniejus – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, apie 4,5 km į pietryčius nuo Aukštadvario miestelio, Aukštadvario regioniniame parke. Ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 1,96 km, plotis iki 1,06 km. Altitudė 133 m. Vidutinis gylis – 12,4 m, giliausia vieta – 52,2 m, kranto linijos ilgis – 9,08 km. Kranto linija labai vingiuota. Verniejus yra giliausias Trakų rajone ežeras. Ežeras nepratakus, priklauso Verknės intako Strūzdos baseinui. Pietiniame krante įteka du nedideli upeliai, požeminis upelis išteka į Sienio ežerą. Verniejus apjuostas mišku (Babrauninkų miškas šiaurėje ir vakaruose, Gredaičių miškas rytuose), jo krantai aukšti ir statūs, tik rytinis krantas žemas ir pelkėtas. Ežero vakarinėje dalyje 2 miškingos salos: 1,53 ha ploto sala (saloje rasta senovės gyvenvietės liekanų) ir 0,51 ha ploto priekrantės sala. Verniejaus dugnas dumblėtas, atabraduose smėlis maišosi su dumblu.
Ežere gyvena lydekos, ešeriai, karšiai, plakiai, kuojos, karosai, lynai ir šamai. Pastarieji ypač vilioja žūklautojus. Be to, pasitaiko stintų.
Prie ežero įsikūrę Verniejaus, Gudašių, Babrauninkų kaimai.
Vlodavos žydų kapinės
thumb|250px|Buvusi kapinių vieta
Verniejus
Ežerėvardžio kilmė neaiški. Jis gali būti determinanto -n- vedinys nuo šaknies ver-. Pastaroji siejama su žodžiu virti (verda, virė) („kunkuliuoti, verstis“).
Ryto vidurinė mokykla
Ryto vidurinė mokykla:
Ešerinukas
left|120px
Ešerinukas – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 9 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,29 km, plotis – iki 0,26 km. Altitudė 132,7 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Į rytus telkšo didesnis Ešerinio ežeras. Upeliu Ešerinuko ežeras jungiasi su pietuose telkšančiu Trikampio ežeru. Ežeras priklauso Ūlos baseinui.
Suchožecas
Suchožecas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bakalariavos valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vakarų Manyčius
Vakarų Manyčius  – upė Rusijoje, daugiausia Rostovo srityje; Dono kairysis intakas. Prasideda Kalmukijoje, Manyčiaus-Gudilo ežere. Teka į šiaurės vakarus Kumos-Manyčiaus įduba. Prateka ežerų ir tvenkinių virtinę. Įteka į Doną į rytus nuo Rostovo.
Pagrindinis intakas – Jegorlykas (kairysis), juo Manyčius sujungtas su Kubanės upe.
Didžiausi tvenkiniai: Proletarsko, Vesiolo, Ust Manyčiaus. Upė laivuojama 179 km ruože.
Pietūs
thumb|200px|[[Kompasas su paryškinta pietų kryptimi]] Pietūs – viena keturių pasaulio šalių, esanti prieš šiaurę. Vakarų kultūroje, pietūs žemėlapyje paprastai žymimi apačioje.
Tautos prisikėlimo partija
Tautos prisikėlimo partija – 2008–2011 m. egzistavusi Lietuvos pramogų verslo atstovo Arūno Valinsko vadovaujama politinė partija, įkurta 2008 m. balandį. Į ją buvo įtraukti Lietuvos meno, pramogų veikėjai. Politikos apžvalgininkams kritikuojant, jog tokiu būdu iš politikos daromas cirkas, Prisikėlimo partijos vedlys gynėsi esą „norime, kad jis [cirkas] kaip galima greičiau pasibaigtų“.
Partija 2008 m. Lietuvos Seimo rinkimų pirmame etape buvo antra populiariausia partija, surinkdama 15,09 % balsų ir 13 mandatų. Antrame etape iškovojo 3 mandatus. Pasak A. Valinsko, partija gali bendradarbiauti su visais, bet ne su populistinėmis laikomomis Tvarkos ir teisingumo bei Darbo partijomis.
2009 m. nuo partijos atskilo frakcija, 2010 m. įkūrusi Krikščionių partiją. 2009 m. rinkimuose į Europos parlamentą partija tesurinko 1,04 % balsų ir negavo nė vieno mandato.
Išlakioji araukarija
Pavadinimas
Pilnas lotyniškas rūšies pavadinimas Araucaria columnaris Hook (William Jackson Hooker (1785–1865)).
Turi šiuos sinonimus:
Paplitimas
Naujosios Kaledonijos ir keleto aplinkinių salų endeminė medžių rūšis. Introdukuota kitose pasaulio vietose – Havajuose, Australijoje (Kvinslande), Šiaurės Naujojoje Zelandijoje, Meksikoje.
Augavietės
Auga 0-50 m aukščio altitudėse ir drėgnuose miškuose.
Medžio matmenys
Užauga iki 50, rečiau iki 60 m aukščio. Stambiausių medžių kamieno skersmuo iki 1,5 m. Ulupalakua (Havajai) yra žinomas medis pasiekęs 48,8 m aukštį ir su 1,20 m skersmens kamienu (pagal Robert Van Pelt, 1998.03.18 duomenis).
Apibūdinimas
Kūgio pavidalo su tiesiu kamienu aukštas, amžinai žaliuojantis medis. Moteriški kankorėžiai 10-15 cm ir 7-11 cm apimties, vyriški kankorėžiai mažesni – 5-10 cm ir 1,5-2,2 cm skersmens.
Panaudojimas
Plačiai sodinamas gatvėse kaip dekoratyvinis medis šilto klimato šalyse. Taip pat kaip dekoratyvinis medis sodinamas soduose, botanikos soduose.
Diuaro indas
thumb|right|150px|Didelis nerūdijančio [[plienas|plieno Diuaro indas užpildytas skystu azotu.]] Diuaro indas, arba vakuuminė kolba – indas, išlaikantis pastovią jo turinio temperatūrą (šiluminė energija nepatenka į vidų ir neišeina iš jo). Dažniausiai naudojamas skystam azotui laikyti. Paprasčiausiame 20 litrų Diuaro inde skystas azotas, iki visiško išgaravimo, išsilaiko apie 1 mėnesį. Jį sudaro du indai blizgančiais paviršiais, sudėti vienas į kitą bei perskirti vakuumo tarpu. Vakuumas stabdo energijos perdavimą šilumos laidumo ir konvekcijos būdu, o blizgantis paviršius - spinduliavimo būdu.
Ilgutis
Ilgutis tai:
EuroBasket 2011 F grupė
EuroBasket 2011 F grupė buvo viena iš dviejų antrojo 2011 m. Europos krepšinio čempionato etapo grupių. Šios grupės rungtynės vykso rugsėjo 7-11 dienomis Vilniaus Siemens arenoje. Į šią grupę pateko po tris geriausias pirmo etapo C ir D grupių komandas. Keturios pirmos komandos pateko į finalinį čempionato etapą.
Japonijos komunistų partija
Japonijos komunistų partija (, dažnai trumpinama JCP) – kairioji politinė partija Japonijoje, atstovaujanti marksistinei krypčiai. Tai didžiausia komunistų partija išsivysčiusiose šalyse ir viena didžiausių nevaldančiųjų komunistų partijų. Japonijoje sulaukia nemažo palaikymo: turi virš 300 000 narių, stiprių finansinių rėmėjų, narių šalies parlamente. Yra prieš politinių partijų viešąjį finansavimą, todėl negauna subsidijų.
Partijos siekis – socializmu, demokratija, taika ir priešprieša militarizmui pagrįstos visuomenės sukūrimas. Savo tikslus partija siekia įvykdyti demokratiniuose rėmuose, be ginkluotų revoliucijų, tuo pat metu kovojant prieš tai, ką partija apibūdina kaip „imperializmą ir jam paklūstantį monopolinį kapitalą“. Partija teigia siekianti „demokratinės revoliucijos“ tam, kad būtų pasiekti „demokratiniai pokyčiai politikoje ir ekonomikoje“ bei „visiško suvereniteto atstatymas“. Anot partijos pozicijos, šiam suverenitetui trukdo abipusis saugumo užtikrinimo aljansas su JAV. Nepaisant to, partija nuosekliai palaiko 9-ąjį Japonijos Konstitucijos straipsnį, užkardantį karines pajėgas ir šalies dalyvavimą tarptautiniuose konfliktuose.
Atstovų Rūmuose partija yra iškovojusi 21 mandatą, Patarėjų rūmuose – 14 ir yra 4-a didžiausia partija parlamente.
Veikla tarpukariu pogrindžio sąlygomis
Japonijos komunistų partija Toshihiko Sakai, Hitoshi Yamakawa, Kanson Arahata ir kitų buvo įkurta 1922 m. liepos 15 d. kaip pogrindinė politinė asociacija (Japonijos istoriografijoje šis laikotarpis vadinamas Pirmąja Japonijos komunistų partija). Įkurtos partijos aktyvą sudarė Sanzo Nosaka, Kyuichi Tokuda, Manabu Sano, Sadachika Nabeyama ir Katsumaro Akamatsu. Svarbi buvo Kominterno agento Sen Katayama parama. Kominterno nare partija tapo tų pačių metų lapkritį. 1922 m. Kominterno buvo pristatytos 22 m. tezės, kuriomis raginta panaikinti monarchiją, kariuomenę, suteikti darbininkams teisę nešiotis ginklą, išvesti pajėgas iš Korėjos ir Kinijos bei nacionalizuoti žemę. Partijoje kilus ginčams (ypač dėl to, kad kvietimas atsisakyti imperinės sistemos paskatins represijas) tezės taip ir liko nepaskelbtos.
Partijos pagrindiniais siekiais nustatyta: politikoje – monarchijos atsisakymas, perų rūmų atsisakymas, visuotinė balsavimo teisė vyrams ir moterims, sukakusiems 18 m., susirinkimų, žodžio ir streikų laisvė, policijos, kariuomenės, kempeitai ir slaptosios policijos panaikinimas. Ekonomikoje – aštuonių valandų darbo diena, nedarbo draudimas, minimalaus užmokesčio reglamentavimas, stambių žemių nusavinimas ir perdavimas mažažemiams, progresinių pajamų mokesčio įvedimas. Diplomatijoje – įvairių diplomatinių susitarimų sustabdymas, visiškas kariuomenės išvedimas iš Korėjos, Kinijos, Taivano ir Sachalino.
Daugiausia dėl reikalavimų atsisakyti monarchijos ir radikaliai perskirstyti žemės nuosavybę sulaukė slaptųjų tarnybų dėmesio. Partijos nariai buvo persekiojami ir kalinami imperatoriškosios policijos. Dėl to 1924 m. partija iširo, didžioji dalis aktyvo įsitraukė į kitus judėjimus.
1925 m. įsigaliojo visuotinių rinkimų ir taikos palaikymo įstatymai.
Partijos veikla atsinaujino tik 1926 m., kai kadaise partijos panaikinimui prieštaravęs Kanson Arahata subūrė partijos biurą. Šis laikotarpis Japonijos istoriografijoje vadinamas Antrąją Japonijos Komunistų partija. Šiuo laikotarpiu partijos ideologu tapo Kazuo Fukumoto (iki 1927 m., kol pateko Kominterno nemalonėn), kurio doktrina vadinta fukumotizmu ir iš esmės rėmėsi Lenino veikalu „Ką daryti“.
1927 m. vykusių rinkimų metu Darbininkų ir valstiečių partijos sąraše kandidatais save iškėlė keletas komunistų partijos narių. Vienas jų, Senji Yamamoto, buvo išrinktas vienoje Tokijo apygardų ir tapo pirmuoju neoficialiu komunistu Japonijos parlamente.
1928 m. kovo 15 d. incidento metu buvo suimta 1600 kairiųjų aktyvistų, tarp kurių daug partijos narių ar rėmėjų. Juos sekė masiniai areštai 1929 m., kai buvo suimta dar 1000. Tais pačiais metais dešiniųjų aktyvistų nužudytas komunistų parlamentaras Senji Yamamoto. Per šiuos porą metų partija neteko daug aktyvistų.
Kominternui priklausė iki 1943 m.
Veikla 1952–1989
Kinijos-TSRS santykių lūžio metu partija ėmė tolintis nuo Rytų bloko, ypač TSRS. Partija populiarumo piką pasiekė aštuntajame dešimtmetyje – 1972 m. rinkimuose į Atstovų rūmus iškovojo 38 mandatus (iš 491 narių), 1979 m. – 39 mandatus (iš 511 narių). Sugriuvus TSRS, partija išplatino pareiškimą, kuriame sveikino TSRS subyrėjimą, vadindama ją kaip „didelį istorinį blogį įkūnijančią šovinistinę ir hegemonišką partiją“, tačiau apgailestavo dėl buvusio Rytų bloko šalių pasukimo nuo socializmo.
Veikla 1989–dabar
Rinkimuose į Atstovų Rūmus 2014 m. partija surinko rekordišką rinkėjų balsų procentą – 13,0 % vienmandatėje apygardoje. Didžiausias balsų skaičius Patarėjų rūmų rinkimuose – 1998 m. (8,76 mln., arba 15,66 %).
Už partiją daugiausiai balsų linkę atiduoti vyresni nei 60 metų Japonijos piliečiai, taip pat Tokijo, Kočio ir ypač Kioto prefektūros gyventojai, mažiausiai - jaunimas iki 20 m. ir Točigio, Sagos ir ypač Tojamos prefektūros. Iškeltų rinkimuose moterų dalis partijoje didžiausia, lyginant su kitomis Japonijos partijomis.
Pozicijos
Partija pasisako prieš Translatlantinę prekybos sutartį, Konstitucijos keitimo iniciatyvas, JAV karines bazes Japonijos teritorijoje ir branduolinę energetiką. Partija Japoniją norėtų regėti kaip neutralią valstybę. JKP palaiko idėją, kad Japonija turėtų aiškiau atsiprašyti dėl karo nusikaltimų, įvykdytų per Antrąjį Pasaulinį Karą ir pasmerkė premjero apsilankymus Jasukuni šventykloje. XX a. ketvirtajame dešimtmetyje tuomet nelegali partija buvo vienintelė, aktyviai priešinusis Japonijos karui su Kinija ir Japonijos militarizavimui. Vis dėlto JKP palaiko Japonijos teritorines pretenzijas į Kurilų, Senkaku, Dokdo salas.
JKP Donbaso karo akivaizdoje pasireiškė kaip viena griežčiausiai Rusijos veiksmus vertinanti politinė partija Japonijoje. Partija taip pat remia sankcijas Šiaurės Korėjai. Nors nebendradarbiauja su Kinijos komunistų partija, partija vengia kritikuoti Kiniją dėl žmogaus teisių politikos ir yra sulaukusi kritikos dėl Tibeto klausimo (represijų Kinijos valdomame Tibete) ignoravimo.
Nors Japonijos komunistų partija iš pat pradžių buvo priešiškai nusiteikusi Imperatoriškųjų rūmų atžvilgiu, nuo 2003 m. ėmė švelninti pozicijas, teigdama, jog „kol kas“ nesiimtų panaikinti Imperatoriškųjų rūmų, o būdami valdžioje paisytų „visuomenės valios“. 2015 m. gruodžio mėnesį JKP Parlamento nariai išplatino beprecedentį pranešimą, jog nebeboikotuos imperatoriaus kalbos, sakomos pirmojo posėdžio metu. . Partija išlieka priešiškai nusiteikusi dabartinių Japonijos vėliavos ir himnų naudojimo atžvilgiu, vertindama juos kaip Japonijos militaristinės praeities reliktus.
JKP yra išreiškusi savo palaikymą vienalytėms partnerystėms Partija taip pat aktyviai pasisako už galimybę leidimą gyventi Japonijoje turintiems užsieniečiams dalyvauti vietos rinkimuose, įskaitant teisę patiems balotiruotis. Partija pasisako prieš mirties bausmę, kuri yra legali šalyje, partijai priklausantys parlamentarai yra parlamentinės grupės mirties bausmei panaikinti nariai.
Į parlamentą išrinkti nariai
2016 m. liepą Japonijos parlamente buvo 35 pagal partijos sąrašą išrinkti parlamentarai (21 atstovų rūmuose, 14 patarėjų rūmuose).
Kaimalė (Tytuvėnai)
Kaimalė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Tytuvėnų.
Eurazinis kėkštas
Eurazinis kėkštas (Garrulus glandarius) – varninių (Corvidae) šeimos, tikrųjų kėkštų (Garrulus) genties paukštis. Lietuvoje nuo seno įprastai vadinamas tiesiog kėkštu.
thumb|380px|left|[[Ruduo|Rudenėjant, eurazinis kėkštas renka giles]]
Paplitimas pasaulyje
Paplitęs plačiame areale nuo Vakarų Europos iki šiaurės vakarų Afrikos ir pietryčių Azijos. Šiame areale išskiriama nemažai eurazinių kėkštų porūšių, kurie išvaizda gerokai skiriasi tarpusavyje.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje dažnas paukštis, stebimas ištisus metus, aptinkamas visoje šalies teritorijoje. Manoma, kad Lietuvoje peri 50 000–80 000 porų.
Migracija
Lietuvoje žiemojantis, taip pat iš dalies netoli migruojantis paukštis. Keliauja dieną. Kartais eurazinių kėkštų migracija būna invazinio pobūdžio. Rudenį atskrenda ir iš šiaurinių kraštų, o dalis vietinių eurazinių kėkštų pasitraukia į pietvakarius. Šalies pajūryje pavasarį gausiai migruoja gegužės mėn., rudenį – rugsėjo III ir spalio I dekadomis.
Išvaizda
Eurazinis kėkštas yra eurazinės kuosos dydžio paukštis. Jo kūno ilgis 32–37 cm, ilgis tarp išskėstų sparnų galų 53–58 cm, sveria 150–195 g. Suaugusių kėkštų plunksnų apdaras nesikeičia ištisus metus. Patino ir patelės apdarai vienodi – abi lytys rusvai pilkos spalvos, viršugalvis juodai dryžuotas. Sparno priekinėje dalyje ryškiai mėlyna, su juodais dryžiais dėmė. Antuodegis baltas. Dėmės po akimis juodos. Akys melsvai balsvos. Snapas juodas. Kojos rudai rusvos. Viršugalvio plunksnas pašiaušia, todėl gali atrodyti lyg su kuodeliu. Jaunikliai panašūs į suaugusius, bet skiriasi rudesniu viršumi ir apačia bei rusvomis akimis.
Elgsena
thumb|left|200px|Eurazinio kėkšto Garrulus glandarius rufitergum porūšio kiaušinių dėtis Eurazinio kėkšto polėkis savotiškas, primenantis juodosios meletos polekį, negreitas ir netolygus. Žeme šokinėja dideliais šuoliais. Perėjimo metu kėkštų rasti beveik neįmanoma. Vasarą kėkštai taip slepia savo perėjimo vietas ir lizdą, kad galima pamanyti, jog miške jų visai nėra. Iš visų varninių šeimos paukščių be kėkšto taip elgiasi tik riešutinė. Bet nuo vasaros galo iki pavasario kėkštas pastebimas, triukšmingas. Jo balsas šaižus „reč-reč", taip triukšmingu tarškimu sutinka ir palydi nepažįstamus jiems objektus. Kartais pamėgdžioja kitų paukščių balsus. Kėkštai gamtoje įsimena daug girdėtų garsų ir balsų. Dažnas kėkštas moka kniauksėti, pamėgdžioti suopį, antį, net gerves. Vasaros gale jie pulkais skrenda raškyti riešutų, po to – ąžuolo gilių. Seniai pastebėtas kėkštų polinkis slėpti maisto atsargas – ypač riešutus ir giles. Rudenį maisto atsargas slepia „slėptuvėse“ po samanomis, lapais, medžių plyšiuose. Jie neabejotinai taip prisideda prie ąžuolų ir lazdynų platinimo, nes pasinaudoja tik maža savo paslėptų atsargų dalimi. Žinoma, jie aktyviai taip platina ir svetimžemes rūšis – pavyzdžiui Lietuvos miškų glūdumoje tenka rasti augančius raudonuosius ąžuolus, kurių giles kėkštai nuo sėklinio medžio turėjo nešti bent 3–4 kilometrus.
Gyvena keliolika metų, seniausi individai užfiksuoti sulaukę 16–17 metų.
Perėjimas
thumb|right|Berlyno zoologijos sode besimaudantis Eurazinis kėkštas Garrulus glandarius glandarius thumb|right|Eurazinių kėkštų aukomis tampa smulkesni [[žvirbliniai paukščiai]] thumb|right|Eurazinio kėkšto Garrulus glandarius glandarius porūšis [[žiema|žiemą]] Monogamas. Lizdus pradeda krauti kovo pabaigoje ar balandžio pradžioje jaunose eglaitėse ar pušaitėse, prie kamieno, maždaug 6–8 m aukštyje. Lizdo pagrindą suka iš sausų šakų, kraštus iš lanksčių augalų, o vidų iškloja švelnia augaline medžiaga. Deda 5–7 žalsvai melsvos spalvos, išmargintus rusvais taškeliais kiaušinius. Peri abu porelės nariai apie 16–19 dienų. Jaunikliai lizdą palieka po 20–23 dienų. Jie maitinami įvairiais vabzdžiais, kirmėlėmis, o vėliau ir smulkių giesmininkų jaunikliais
Mityba
Euraziniai kėkštai minta daugiausiai bestuburiais bei smulkiais stuburiniais gyviais. Taip pat lesa sultingus vaisius, uogas, o žiemą daugiausia sulesa gilių. Nors jie yra visalesiai, bet pakankamai ir plėšrūs – perėjimo metu minta ir jauniklius šeria tik gyvūninės kilmės maistu.
Porūšiai
Išskiriami 34 eurazinių kėkštų porūšiai
Marinavas
Marinavas arba Marinovo ežeras  – ežeras vakarų Rusijoje: Kaliningrado srities Nesterovo rajone. thumb|left|250px|Prie Marinovo ežero tarpukaryje sumedžiotas elnias. Dabar ši [[Johannes Darsow|Johaneso Darzovo skulptūra stovi Tyrparke (Berlyno Frydrichsfeldo rajonas).]]
Aprašymas
Miškinguose krantuose susiformavo skardžiai, jų aukštis iki 20 m. Ežeras visu perimetru apaugęs 15–20 m pločio nendrių juosta, vietomis išsiplėtusia iki 60 m. Pakraščiuose peri gausybė vandens paukščių. Dugnas smėlėtas, pasitaiko žvirgždo ir nugludintų akmenų. Telkšo 172,4 m virš jūros paviršiaus; dugno matomumas 1,6 m. Veisiasi lydekos, kuojos, ešeriai, karšiai ir raudės.
Vandens telkinys, plytintis Sūduvos aukštumoje, susiformavo ledynmečiu ir, mokslininkų nuomone, yra senesnis nei Baltijos jūra. Rytiniame krante išsaugota nuožulni terasa, kurioje nužymėti vandens lygio pokyčiai poledyniniu laikotarpiu. Aplink stūkso rieduliais nusėtos moreninės kalvos, tarp jų ir Kaliningrado srities aukščiausia viršūnė – Dozoro kalnas (230,6 m), XX a. pr. žemėlapiuose žymėtas kaip Lazdynkalnis.
Aušros vidurinė mokykla
Aušros vidurinė mokykla:
Marinavas
Aprašymas
Visgi Marinavas ir jį supanti Romintos giria populiariausi buvo medžiotojų tarpe. Atsigerti vandens jiems žinomais takais rinkdavosi elnių kaimenės, jų medžioti atvykdavo pats Vokietijos kaizeris Vilhelmas II. Antrojo pasaulinio karo išvakarėse Romintos girią pamėgo vienas iš Trečiojo reicho vadeivų Hermanas Geringas, už trijų kilometrų nuo vandens telkinio pasistatęs medžiotojų poilsio namą. 1935 m. į Girią jis pasikvietė Vengrijos ministrą pirmininką Gyula Gömbös. Pastarajam medžioklė buvo itin sėkminga – prie Marinavo nušovė didžiulį daugiaragį elnią, Reicho vyriausiasis medžiotojas H. Geringas ta proga pasiūlė ežerą pervadinti į Gömbös. Naujasis vandenvardis pakliuvo į žemėlapius, bet gyventojų tarpe neprigijo.
Dabartiniais laikais netoli buvusios arbatinės įsikūrė turistinė bazė. Ežero pakrantėmis galima keliauti numatytais vaizdingais maršrutais, vienas iš takų skirtas eiguliui Karlui Frydrichui Vilhelmui Reiffui (1814–1867), gynusiam tauriuosius elnius nuo įsisiautėjusių brakonierių. Vietą, kur nuo nusikaltėlių kulkos jis žuvo, žymi paminklinis akmuo.
Franas Levstikas
Franas Levstikas (, 1831 m. rugsėjo 28 d. Dolnje Retje prie Velike Laščės, Austrijos imperija – 1887 m. lapkričio 16 d. Liublijana) – slovėnų rašytojas, dramaturgas, kalbininkas, kritikas.
Biografija
Už eilėraščių rinkinį „Eilėraščiai“ (Pesme 1854 m.) pašalintas iš kunigų seminarijos Olomouce. Apsigyveno Vienoje, čia susipažino su F. Miklošičiumi ir kitais kalbininkais. Grįžęs dirbo namų mokytoju, Liublianoje redagavo slovėnų tautines idėjas propaguojantį laikraščio „Naprej“. Slovėnų vyskupo A. A. Volfo (1782–1859 m.) pradėto slovenų ir vokiečių kalbų žodyno (išleistas 1894–1895 m.) vienas rengėjų. Vienoje redagavo literatūrinį žurnalą „Zvon“, satyros laikraštyje „Pavliha“ paskelbė satyros straipsnių ciklą. Nuo 1872 m. gyveno Liublianoje, dirbo bibliotekoje.
Kūryba
Parašė eseistinio pobūdžio kelionių apybraižų knygą „Kelionė iš Litijos į Čatežą“ (Popotovanje iz Litije do Čateža 1858 m.), joje aptarė slovėnų literatūros raidą. Slovėnų tautosakos motyvais sukūrė alegorinę apysaką „Martinas Krpanas iš Vrcho“ (Martin Krpan iz Vrha 1858 m.), dramų (komedija „Juntezas“ Juntez 1855 m.), meilės lyrikos, baladžių, poezijos vaikams. Slovėnų kalbos klausimus nagrinėjo knygoje „Slovėnų kalbos rašybos klaidos“ (Napake slovenskega pisanja 1858 m.). Jo ankstyvoji kūryba romantinė, vėlesnei būdingas realizmas, yra psichologizmo bruožų, ryški ironija, sarkazmas.
Darnusis vystymasis
Darnusis vystymasis – ekonomikoje, sociologijoje, aplinkotyroje, politologijoje vartojama sąvoka, apimanti visumą metodų, kuriais siekiama užtikrinti vystymąsi, tenkinantį žmonių gerovę dabartyje nesumažinant žmonių gerovės galimybių ateityje. (Anksčiau vartotos sąvokos - tvarioji plėtra, subalansuotas vystymasis).
Tikslai
Darnaus vystymosi tikslas yra sumažinti skurdą, įtvirtinti prasmingus gyvenimo standartus (gyvenimo kokybę), patenkinti pagrindinius žmonių poreikius, skatinti darnų ekonominį ir politinį vystymąsi, siekiant išvengti neatitaisomos žalos natūraliajam kapitalui (gamtos ištekliams), galinčios pasireikšti vėlesnėse kartose.
Apibrėžimai
Darnaus vystymosi sąvoka pirmą kartą oficialiai buvo pateikta 1987 m. vadinamojoje Bruntland ataskaitoje (Brundtland report). Šios ataskaitos apibrėžimas yra šiuo metu dažniausiai naudojamas, tačiau skirtingų disciplinų viduje darnusis vystymasis apibrėžiamas šiek tiek skirtingai: Dėl šių skirtumų galimos koncepcijų prieštaros, pvz., ekonomikoje darnus vystymasis nebūtinai įtraukia ekologinius darnaus vystymosi aspektus.
Darnus vystymasis sujungia tris esminius požiūrius: ekonominį, aplinkos ir socialinį vystymąsi, nuo 2005 m. JTO dokumentuose įvardijamus kaip tarpusavyje susijusius ir vienas kitą papildančius, nors išlieka klausimas ar praktikoje pusiausvyra tarp visų jų yra galima. Sąvoka yra labai plati ir kai kuriuose kontekstuose kultūrinė įvairovė taip pat įtraukiama kaip aspektas, lygiavertis minėtiesiems.
Taikymo sferos pagal JTO
Į darnaus vystymosi sąvoką įtrauktų aspektų gausa paverčia ją silpnai apibrėžta ir diskusijų objektu. Dėl skirtingo suvokimo taip pat atsiranda prieštara tarp antropocentrizmo ir ekocentrizmo koncepcijų.
Kritika
Darnaus vystymosi terminas dažnai kritikuojamas kaip oksimoronas, kadangi ekonominis augimas neįmanomas be dar didesnio Žemės resursų panaudojimo. Dalis darniojo vystymosi kritikų siūlo augimo mažinimo įdėją, t. y. tausoti gamtą visų pirma mažinant vartojimą.
Lezginka
thumb|250px|Lezginai šoka lezginką Lezginka – Kaukazo tautų liaudies šokis, dažniausiai siejamas su lezginų tauta, tačiau yra daug lezginkos atmainų.
Šokis
Muzikinis metras 6/8, kartais 2/4, tempas greitas, melodija gyva, ryški, dinamiška. Dažniausiai šoka vieni vyrai arba vyras su moterimi. Žingsniai staigūs ir smulkūs, šokama ant kojų pirštų, klaupiama ant kelių. Lezginka demonstruoja šokėjų vikrumą, virtuoziškumą, ištvermę. Gruzijoje vadinamas lekuri.
McKey Sullivan
Brittany "McKey" Sullivan (g. 1988 m. rugsėjo 9 d.) – JAV modelis ir realybės šou dalyvė. Laimėjo 11 America's Next Top Model sezoną.
Biografija
thumb|left|G-Star kolekcijos pristatymnas Modelio karjerą pradėjo 2008 m. sudalyvavus konkurse America's Next Top Model, kurį ir laimėjo. Sullivan bandė į konkursą patekti ir 9 sezone, bet į finalinę grupę nepateko. Komisijos nuomone ji nebuvo tai ko ieškoma modelyje.
Po sėkmės konkurse pasirašė kontraktą su Elite Model Management Niujorke ir Čikagoje. Sullivan fotografavosi Forest & Bluff ir Seventeen (ANTM prizas) žurnalų viršeliams. Savo debiuto metais pradėjo dirbti ir kaip podiumo modelis. Ji dalyvavo tokių žymių mados namų kolekcijų pristatymuose kaip EиD, Mada van Gaans, G-Star (Mercedes-Benz madų svaaitė 2009). Taip pat dalyvavo „Trinidado ir Tobago madų savaitėje“ ir „Olandų avangardo madų šou“.
Kurėnų ežeras
Kurėnų ežeras – ežeras vidurio Lietuvoje, Ukmergės rajone, apie 5 km į vakarus nuo Vidiškių, tuoj į vakarus nuo Vilniaus-Panevėžio greitkelio. Ilgis vakarų-rytų kryptimi 2 km, plotis iki 0,8 km. Altitudė 67 m. Giliausia vieta siekia 2,8 m. Ežeras ledyninės kilmės, rininis. Kranto linija labai vingiuota. Krantai daugiausia aukšti, apaugę medžiais ir krūmynais, vietomis krantai žemi ir pelkėti (pietuose esančiame pusiasalyje plyti Kurėnų pelkė). Rytinėje pusėje ežeras išsišakoja į dvi įlankas: viena nutįsusi į šiaurės rytus, kita - į pietvakarius. Šiaurės rytinės įlankos pusėje yra 0,2 ha sala. Aplinkui ežerą plyti dirbami laukai.
Į ežerą įteka Ūsioginė (Mūšelė) bei dar 7 intakai, išteka Mūšios intakas Mūšelė (Šventosios baseinas). Ežero pratakumas 575 % per metus. 1971 metais ežeras patvenktas.
Prie Kurėnų ežero yra Kurėnų, Rečionių ir Baublių kaimai. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos.
Krasnasėlis
Krasnasėlis – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, į rytus nuo Radutiškių.
Istorija
Po savivaldybių reformos 2000–2002 m. laikinai priklausė Elektrėnų savivaldybei.
Antanas Biržiška
thumb|Paminklo broliams Biržiškoms ir jų tėvams atminti [[Viekšniai|Viekšniuose fragmentas, 2005 m.]]
Antanas Biržiška (1855 m. sausio 29 d. Lapkasiuose, dab. Tauragės raj. – 1922 m. spalio 11 d. Viekšniuose) – Lietuvos gydytojas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Kilęs iš žemaičių bajorų Biržiškų giminės. Tėvas Leonardas Biržiška (1809–1902) dalyvavo 1831 m. sukilime. Vedęs Anatoliją Skinderytę (1823–1897), susilaukė sūnų Antano, Hiliaro, Jono ir Juozo. Senelis Mykolas Biržiška dalyvavo priimant 1791 m. gegužės 3 d. Konstituciją, kitas senelis Jonas atstovavo „mažąją broliją“ prieš magnatų Pilsudskių siekį apriboti jos teises.
Brolis Jonas (1851–1920), taip pat gydytojas, 1870 m. aukso medaliu baigė Šiaulių gimnaziją, studijavo mediciną Peterburgo ir Maskvos universitetuose. Nuo 1877 m. gyveno ir dirbo Sibire, praktiškai nutraukęs ryšius su Lietuva. Jo sūnus Konradas dalyvavo PPS veikloje, su Juzefu Pilsudskiu dalyvavo traukinių apiplėšimuose. Už tai Varšuvos teismo nuteistas sunkiųjų darbų kalėjimo ir ištremtas į Sibirą, iš kur 1920 m., pakeliui į Lietuvą, mirė Rusijoje.
1875 m. baigė Šiaulių gimnaziją, nuo penktos klasės pats iš pamokų išsilaikydamas. 1875–1880 m. studijavo mediciną Maskvos universitete, buvo kviečiamas pasilikti jame tęsti mokslo ir dėstytojauti, tačiau atvyko į Viekšnius ir užsiėmė gydytojo praktika.
1910 m. jo namuose policija atliko kratą, ieškodama neva sūnų įrengtos spaustuvės. Savo biblioteką paliko Kauno medicinos draugijai, o jo namuose Viekšniuose buvo įrengtas muziejus.
1880 m. vedė muzikę ir mokytoją Elzbietą Rodzevičiūtę (1858–1938). Sūnūs Mykolas, Vaclovas ir Viktoras Biržiškos.
Gediminas Girdvainis
Gediminas Girdvainis (1944 m. sausio 19 d. Kretingoje – 2020 m. birželio 2 d. Čiukiškėse, Trakų rajono savivaldybėje ) – Lietuvos teatro, televizijos ir kino aktorius.
Biografija
1969 m. baigė LSSR konservatoriją. 1969–1970 m. Šiaulių, 1971–1994 m. Jaunimo, nuo 1994 m. Vilniaus mažojo teatro aktorius.