cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petras Kisielius (1917)
Biografija
Nuo 1974 m. Ateitininkų federacijos pirmininkas, Lietuvių Fondo narys. 1983 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės VI seimo komiteto pirmininkas. Ateitininkų Šalpos fondo steigėjas ir ilgametis pirmininkas, vienas iš Ateitininkų Namų steigėjų. Nuo 1958 m. JAV lietuvių bendruomenės tarybos narys, bendruomenės 50 m. jubiliejaus komiteto pirmininkas. Pasaulio Lietuvių Šokių šventės rengimo komiteto pirmininkas, Pasaulio lietuvių Dainų šventės lėšų telkimo pirmininkas. Ilgametis dienraščio „Draugas“ leidėjų Tarybos pirmininkas ir „Draugo“ fondo pirmininkas, Lietuvių Katalikų spaudos draugijos pirmininkas, Lietuvių Fronto bičiulių centro valdybos ir tarybos pirmininkas. Vienas iš fondo „Į Laisvę“ steigėjų,  Cicero Šv. Antano parapijos Lietuvių klubo steigėjas, Jaunimo centro tarybos narys ir stambus rėmėjas.
Žmona Stefanija, sūnus dr. Petras Vytenis, dukra dr. Jolita.
IKVM.NET
IKVM.NET yra atviro kodo Java virtuali mašina, sukurta dirbti Microsoft .NET ir jos atviro kodo alternatyvai Mono. Nuo 2005 metų mašina palaiko visas Java 1.4 galimybes, išskyrus AWT ir Swing (taigi kol kas nėra grafinės vartotojo sąsajos).
IKVM naudoja GNU Classpath klasių biblioteką, tačiau ji yra iš anksto sukompiliuota į Windows vykdomą bibliotekinį pavidalą (.dll).
Lozniakai (Grytiškiai)
Lozniakai (,, nuo 1938 m. , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Timiriazevo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Lankos apskrities dvaras. 1947–2008 m. Timiriazevo apylinkės kaimas.
Call of Duty: Black Ops II
Call of Duty: Black Ops 2 − pirmojo asmens šaudyklė ir devintoji „Call of Duty“ serijos dalis. Žaidimą sukūrė „Treyarch“, o 2012 m. lapkričio 13 d. išleido „Activision“. Žaidimas skirtas Xbox 360, PlayStation 3, Wii U bei Microsoft Windows operacinei sistemai. Veiksmas vyksta po „Call of Duty: Black Ops“ įvykių.
Vieno žaidėjo kampanija
Ankstesnės „Call of Duty“ dalys sulaukė daug priekaištų dėl vieno žaidėjo kampanijos, jos pasikartojimo bei vienodumo. Šioje dalyje kūrėjai nusprendė kampaniją padaryti lankstesnę, pridėjo keletą pasirinkimo galimybių, nuo kurių priklauso žaidimo eiga bei pabaiga. Be viso to, prieš pradedant kampaniją yra galimybė pasikeisti veikėjo inventorių (ginklus, sugebėjimus ir kita). Kampanijoje atsirado ir naujos Strike force misijos, kuriose daugelio žaidėjų žemėlapyje žaidėjas kartu su keliais karių, bei robotų daliniais turės tai sunaikinti, tai užgrobti, tai išsaugoti tam tikrus taškus. Be to, žaidėjas galės valdyti bet kurį komandos narį. Nuo šių misijų priklauso kampanijos eiga.
Zombių režimas
Žaidėjų pripažinimo susilaukęs zombių režimas buvo įtrauktas ir šioje dalyje. Prie jau gerai žinomo išlikimo režimo prisidėjo dar trys nauji:
Žaidimo vietovės:
Primetime Emmy apdovanojimas
Primetime Emmy apdovanojimai arba tiesiog Emmy yra JAV televizijos apdovanojimas lygiavertis „Oskarui“ (kinas), „Grammy“ (muzika) ir „Tony“ (teatras) apdovanojimams.
Apdovanojimų kategorijos
Primetime Emmys šiuo metu teikia apdovanojimus šiomis kategorijoms:
Creative Arts Primetime Emmy apdovanojimai
Creative Arts Emmy Award apdovanoja šias kategorijas (kai kurios skirstomos pagal tai, su kiek kamerų buvo filmuota):
Ankstesni apdovanojimai
A number of awards have been retired throughout the years, including some that have been replaced by similar award categories in the Daytime Emmys, Sports Emmys, and other areas of recognition.
Carolyn Widney Carol Greider
Carolyn Widney "Carol" Greider (g. 1961 m. balandžio 15 d. San Diege, Kalifornijoje) – dirba molekulinės biologijos srityje, Johns Hopkins universitete. Ji bendradarbiavo atrandant fermentą telomerazę 1984 m. Ji pirmoji tyrinėjo telomerų, kurie užbaigia chromosomas struktūrą. 2009 m. Ji gavo Nobelio fiziologijos ir medicinos premiją kartu su Jack W. Szostak ir Elizabeth Blackburn už tai, kad atskleidė kaip telomerazė apsaugo telomerus nuo sutrumpėjimo.
Gyvenimas ir karjera
Greider gimė San Diege, Kalifornijoje. Tėvas, Kenneth Greider, buvo fizikos profesorius. Vėliau su šeima persikėlė į Davisą, Kalifornijoje, kur praleido savo jaunystę. 1983 m. ji baigė Kalifornijos universiteto, Santa Barbaroje, biologijos bakalaurą. Tuo pat metu ji studijavo Göttingen universitete, kur padarė keletą svarbių atradimų. 1987 m. Kalifornijos universitete, Berklyje, vadovaujama Elizabeth Blackburn, gavo molekulinės biologijos daktaro laipsnį. Tebesimokydama šiame universitete, Greider dalyvavo atrandant telomerazę, pagrindinį fermentą tiriant vėžį ir anemiją.
Vėliau Greider dirbo Cold Spring Harbor laboratorijoje. Tuo pat metu, kartu su Ronald A. DePinho sukūrė pirmą pelę be telomerazės. Tuo buvo įrodyta, kad, nors telomerazė nebūtina palaikyti gyvybę, nuolat trumpėjantys telomerai sukuria žalingus fenotipus, palyginamus su priešlaikiniu senėjimu. 1997 m. ji ėmė dirbti Johns Hopkins universitete, ten dirba iki šiol.
XXIV amžius pr. m. e.
thumb|240px|Dantiraštis, kuriame aprašomi Urukaginos darbai Dvidešimt ketvirtasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs '''2400 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 2301 m. pr. m. e.''' gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e.
thumb|260px|[[Indo slėnio civilizacija|Indo slėnio civilizacijos svarbiausi miestai]]
Šarūno rinktinė (Kalnų)
Šarūno rinktinė – rezistencinio pasipriešinimo Algimanto apygardos partizanų rinktinė, veikusi Aukštaitijoje, daugiausia Šimonių girioje, Troškūnų ir Dabužių miškuose. Jai priklausė Troškūnų, Viešintų, Šimonių, Subačiaus, Kupiškio, Skapiškio, Kavarsko, Anykščių, Svėdasų ir Kamajų apylinkėse veikę partizanų daliniai. Rinktinė sudarė Algimanto apygardos pagrindą – joje buvo įsikūrę štabai, leista pogrindinė spauda. Rinktinės partizanai aktyviai veikė 1945–1950 m.
Vadai
Šarūno rinktinę 1945 m. įkūrė ir pirmasis vadovavo Antanas Slučka–Šarūnas. Jam pradėjus rūpintis Algimanto apygardos reikalais, 1947 m. birželio 30 d. naujuoju vadu paskirtas Antanas Starkus–Blinda, Montė. Nuo 1949 m. liepos 1 d. vadu buvo Stasys Gimbutis-Tarzanas. Nuo 1949 m. pabaigos rinktinei vadovavo Povilas Tunkevičius–Kastantas (1916–1950).
Kuopos
Šarūno rinktinę įvairiu laiku sudarė šios kuopos:
Rinktinės likvidavimas
1949 m. gruodžio 21 d. slaptoje sovietų saugumo pažymoje apie Šarūno rinktinės veiklą Kupiškio apskrityje rašoma, kad partizanai veikia nedidelėmis grupelėmis, po 3-10 asmenų kiekvienoje. 1950 m. vasarą rinktinės sudėtyje buvo apie 100 kovotojų. Lapkričio 1 d. sovietų saugumas pažymose užfiksavo 73 laisvės kovotojus, iš kurių 29 buvo suimti arba nužudyti, 44 – besislapstantys.
1949 m. pabaigoje–1950 m. pradžioje Kunigaikščio Margio rinktinės vado Juozo Kemeklio–Roko, Rimtučio (žuvo 1951 m. gruodžio 22 d.) pastangomis Šarūno rinktinės štabas buvo atkurtas. 1950 m. lapkritį Rytų Lietuvos (Karaliaus Mindaugo) srities vado Broniaus Kalyčio–Liutauro įsakymu Kunigaikščio Margio ir Šarūno rinktinių likučiai sujungti, pavadinti Vaižganto rinktine ir priskirti Vytauto apygardai.
Erich Salomon
thumb Erich Salomon (g. 1886 m. balandžio 28 d. Berlyne, Vokietijoje – 1944 m. liepos 7 d. Aušvice, Lenkijoje) – Vokietijoje gimęs fotografas, vienas iš moderniosios fotožurnalistikos pradininkų.
Vaikystėje Salomon niekas nesiejo su fotografija. Gimė turtingoje Berlyno bankininko šeimoje, studijavo zoologiją ir architektūrą, siekė gauti teisės daktaro laipsnį, tačiau nesuvaldoma infliacija po Pirmojo pasaulinio karo privertė jį ieškotis darbo. Tapo fotožurnalistu 1928 m., kai jam buvo 42 metai ir greitai ištobulino metodus, kurie padėjo jam diskretiškai fotografuoti teismuose. Fotografuoti ėmė, kai įsigijo Oskar Barnack sukurtą 35 mm miniatiūrinę kamerą. Kitaip nei jos pirmtakėmis, šia kamera buvo galima fotografuoti ir blankioje šviesoje. Erich Salomon mėgo fotografuoti ten, kur tai daryti nebuvo leidžiama.
Fotografijų pobūdis
Fotografas dabar žinomas dėl savo fotografijų, kuriose vaizdavo įžymius žmones, jiems nepozuojant ir nebūnant pasiruošusiems, taip atskleidžiant išraiškas, kurių jie patys nenorėtų parodyti viešai. Jo kamera buvo įtaisyta ir slepiama jo lagaminėlyje. Salomon išgarsėjo, kai buvo išspausdintos fotografijos, kurias jis padarė teisme, kuriame buvo nagrinėjama sensacinga žmogžudystės byla. Jos buvo labai sėkmingai parduotos periodinei spaudai ir jis iš laisvai samdomo darbuotojo tapo pilnas darbo valandas dirbančiu profesionalu. Salomon specializavosi tarptautinių konferencijų ir šalių vadovų susirinkimų fotografavime. Fotografijose bandė atskleisti jo laiko įžymybių ir politikų, kurių portretai dažniausiai būdavo šalti, formalūs ir vienodi, savybes ir nuotaikas, tokias kaip nuovargis, susižavėjimas, pasibjaurėjimas.
Paparacų pirmtakas
Turėjo pomėgį ir įgūdį įvairiuose susitikimuose ir įvykiuose pasirodyti nekviestas. Kartą Prancūzijos premjeras Briand net pasakė, kad bet koks susirinkimas nėra svarbus, jei jame nėra Salomon. Daugelį šiurpinantis gabumas pagauti garsenybes įvairiose situacijose paskatino ta patį Prancūzijos premjerą Briand jį pavadinti „Nediskretiškumo karaliumi“. Salomon vėliau trumpam dirbo Anglijoje, taip pat JAV. Tačiau jam suteiktos galimybės dirbti LIFE žurnale atsisakė. 1931 išleido knygą „“Prigauti“ įžymūs amžininkai“ („Celebrated Contemporaries in unguarded moments“), kurią sudarė daugiau nei 170 fotografijų, vaizduojančių „pagautus“ svarbius postus užimančius žmones ir kitas garsenybes. Salomon buvo „paparacų“ darbo metodo pirmtakas, tačiau, nors Salomon darbai ir lyginami su dabartinių garsenybių medžiotojų veikla, jo įgūdžiai, etika ir svarbiausia siekiai, dirbant tokiomis sąlygomis, kokiomis jis dirbo, iškelia jį daug aukščiau dabartinių „paparacų“. Kadangi buvo žydas, Antrojo pasaulinio karo metu slapstėsi Olandijoje, bet galiausiai buvo kartu su šeima nacių suimtas ir nusiųstas į Aušvico koncentracijos stovyklą, kur ir mirė. Salomon neformalus, spontaniškas stilius turėjo svarią įtaką įžymių žmonių fotografavimui. Erich Salomon, kurio karjera ir tragiškas likimas yra glaudžiai susiję su politikos ir žiniasklaidos tarpukario istorija, buvo vienas iš pirmųjų fotožurnalistų, atvėręs duris visuomenei į iki tol nepermatomą „galingųjų“ pasaulį ir atskleidęs privačius garsenybių gyvenimus. Jis pradėjo naująją fotožurnalistikos erą. Yra įsteigtas Erich Salomon prizas, kuriuo nuo 1971 m. kasmet apdovanojamas geriausias fotožurnalistas.
Salomono fotografijos
Fotografavo viršūnių susitikimus, konferencijas (1928 m.; pavaizdavo Prancūzijos, Vokietijos, Lenkijos, Didžiosios Britanijos, Japonijos ir Italijos užsienio reikalų ministrus iš karto po to, kai jie pasirašė Braino-Kelogo paktą).
Lapkričio 2
Lapkričio 2 yra 306-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 307-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 59 dienos.
Vardadieniai
Gedartas - Gedvilė - Valentinas (Valys) - Viskantas
Kabantysis tiltas
thumb|250px|Kabantis tiltas [[San Fransiskas|San Fransiske.]] Kabantis tiltas – tiltų konstrukcijos tipas.
Konstrukcija
Tokio tipo tiltų konstrukcijos yra vienos iš veiksmingiausių tiltų konstrukcijų. Pagrindiniu laikančiuoju kabamojo tilto konstrukcijų elementu laikomas parabolės apybrėžos tempiamasis lynas, atremtas į pilonus. Prie šio lyno per pakabas tvirtinama standumo sija, kurioje veikia nedideli lenkiamieji momentai. Vienas iš pagrindinių kabamųjų konstrukcijų trūkumų – didelis deformatyvumas, kurį lemia poslinkiai, sukeliami apkrovos poveikio. Be to, kabamųjų lynų tempimo jėgoms perimti turi būti įrengiami masyvūs inkariniai pamatai.
Kabančių tiltų konstrukcijos yra išraiškingos ir palyginus estetiškos.
Ryšys su kito tipo tiltais
Progresuojant tiltų statybai kabantys tiltai davė pamatą kitų tipų tiltų atsiradimui: vantinis tiltas, poarkinis tiltas.
Paskirtis
Gana plačiai naudojama pėsčiųjų tiltams. Tinkami transporto priemonėms. Nėra tokie stiprūs, todėl tinka tik lengvo svorio traukiniams.
Vaikšniūnai
Vaikšniūnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, netoli Alantos.
Dūdinis ragasnapis
Dūdinis ragasnapis (, sin. Bycanistes buccinator) – ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.
Gyvena grupėmis po 2-5 paukščius, kartais net iki 50. Paplitęs Mozambike, Konge, Kenijoje ir kt. Gyvena visžaliuose pakrančių miškuose.
Ropenis
Ropenis (Pelecyphora) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso rutulišką formą turintys kaktusai, augantys Meksikoje.
Gentyje yra dvi rūšys:
Mkušio apskritis
Mkušio apskritis – viena iš Zambijos Centrinėje provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Mkušis. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 107 438 žmones.
Apskritis ribojasi su Kongo DR.
Keyron Sheard
Keyron Sheard (g. 1986 m. lapkričio 12 d. JAV, Naujajame Džersije) – JAV krepšininkas, rungtyniavęs Utenos „Juventus“. 2013 m. buvo pakviestas į Utenos „Juventus“ klubo peržiūrą, o vėliau sudarė 3 metų kontraktą, pagal formulę 1+1+1, tačiau po pirmo sezono klubas sutarties su krepšininku nusprendė nepratęsti.
Konstantinas Sologubas
thumb|Herbas „Prawdzic“ Konstantinas Davaina Sologubas (m. 1662 m.) – Upytės vaiskis 1645-1662 metais.
El Ninjo
El Niño (El Ninjo) vadinamas neįprastas, necikliškas Ramiojo vandenyno ekvatorinės dalies vandenyno srovių pasikeitimas.
Susilpnėja ir visai sustoja šaltoji Humbolto srovė. Tai atsitinka dėl vyraujančios vėjų krypties pasikeitimo, dėl kurio paprastai į vakarus stumiamas paviršinis (šiltas) jūros vanduo pradeda plūsti į rytus. Per maždaug 3 mėnesius šilto vandens sluoksnis pasikeičia nuo pietryčių Azijos iki Pietų Amerikos. Rytinė Ramiojo vandenyno dalis įšyla, o prie Australijos ir Indonezijos vandens temperatūra krenta. Šie pasikeitimai gali sukelti pasaulinį poveikį orams, kuris pasireiškia ekstremaliomis sausromis ir kitais ekstremaliais orų reiškiniais (daugiausia Pietų Amerikoje ir pietryčių Azijoje bei Australijoje). Galapagų salose ir Pietų Amerikos pakrantėje iškrinta didelis kiekis kritulių, tuo tarpu pietryčių Azijoje El Ninjo pasireiškia sausromis, miškų gaisrais ir nederliaus metais. Dėl jūros vandens įšilimo atskirose vietose prasideda masinis koralų išmirimas.
Abraomas Kisinas
Abraomas Kisinas (1899 m. Panevėžys – 1945 m. Dachau) – Lietuvos geobotanikas, gamtos mokslų daktaras.
Biografija
1927 m. baigė Lietuvos universiteto Matematikos-gamtos fakultetą. 1935 m. gamtos mokslų daktaras. Nuo 1918 m. dirbo pedagoginį darbą Panevėžyje, vėliau Kaune. Vokiečių nacių okupacijos metais uždarytas į Kauno getą, 1944 m. išvežtas į Dachau koncentracijos stovyklą.
Paskelbė mokslinių straipsnių apie Lietuvos pajūrio augalų asociacijas ir asociacijų kompleksus (Matematikos–gamtos fakulteto darbai t. 11 1936 m.).
Kunigaikščio Margio rinktinė
Kunigaikščio Margio rinktinė – rezistencinio pasipriešinimo partizanų rinktinė, 1948–1950 m. veikusi Algimanto apygardos sudėtyje. Daugiausia veikė Rokiškio apskrityje.
Redirected
Redirected / Už Lietuvą! – lietuvių ir britų kūrybos juodoji veiksmo komedija, kino teatruose pasirodžiusi 2014 m. sausio 10 d. Filmo režisierius – Emilis Vėlyvis. Iki 2013 m. balandžio mėnesio filmo darbinis pavadinimas buvo „Flight Redirected“.
Kunigaikščio Margio rinktinė
Rinktinė į Algimanto apygardos sudėtį įjungta vėliausiai – 1948 m. birželio 15 d. (vadas Juozas Kemeklis–Rokas, Rimtutis, kuris 1949 m. rudenį, sunaikinus apygardos vadovybę, pradėjo vadovauti Šarūno rinktinei). Nuo 1948 m. spalio mėn. jos Organizaciniam skyriui vadovavo Bronius Narbutas–Šernas, Radvila (suimtas 1950 m. balandžio 14 d.). Pirmuoju štabo viršininku buvo Vytautas Baltrūnas–Strazdelis, o 1949 m. vasario 16 d. jį pakeitė Kazys Jurevičius–Dobilas. Kovo mėnesį šiam žuvus, į ankstesnes pareigas vėl grįžo Vytautas Baltrūnas–Strazdelis (žuvo 1949 m. rugpjūčio mėn.). Vėliau rinktinės štabo viršininkais buvo Stasys Gimbutis–Rūkas, Bronius Stasiškis–Sūkurys.
Redirected
Siužetas
Filme „Redirected / Už Lietuvą!“ pasakojama apie keturis draugus – Maiklą, Džoną, Beną ir Timą, kurie, ieškodami prieglobsčio egzotiškoje Azijoje, netikėtai patenka į Lietuvą ir stačia galva pasineria į visas mūsų turimas „lietuviškas grožybes“. Mėgindami išnešti sveiką kailį, vyrai atranda nuostabią šalį, kur purvas, skurdas, girtuoklystė ir alkoholio kontrabanda žavingai dera su nuostabia gamta bei tikrais, nuoširdžiais, civilizacijos nesugadintais žmonių tarpusavio santykiais. Filmas atskleidžia kitokį, netikėtą ir savotiškai žavingą neparadinės Lietuvos vaizdą – satyrinį, šaržuotą ir kiek iškreiptą šiuolaikinės visuomenės bei jos aktualijų atspindį.
Aktoriai
Filme „Redirected / Už Lietuvą!“ skirtingus vaidmenis iš viso atliko per 50 aktorių iš Lietuvos, D. Britanijos, JAV, Latvijos, Rusijos bei Australijos. Pagrindiniai aktoriai:
Kunigaikščio Margio rinktinė
Rinktinės struktūra
1950 m. vasarą Margio rinktinę sudarė du būriai: Audros Užpalių valsčiuje (Utenos apskr.) ir Ąžuolo, veikęs Jūžintuose ir Kamajuose (Rokiškio apskr.). 1950 m. lapkričio mėnesį Rytų Lietuvos (Karaliaus Mindaugo) srities vado Broniaus Kalyčio–Liutauro, Siaubo įsakymu sujungti Kunigaikščio Margio bei Šarūno rinktinių likučiai pavadinti Tumo-Vaižganto rinktine ir priskirti Vytauto apygardai. Jos vadu tapo Juozas Kemeklis–Rokas, Rimtutis (žuvo 1951 m. gruodžio 22 d.).
Redirected
Tarptautinis platinimas
Filmas REDIRECTED išplatintas daugiau kaip 100 pasaulio valstybių skirtingais formatais.
Rėmėjai
Filmą „Redirected / Už Lietuvą!“ finansavo Lietuvos kino centras bei privatūs rėmėjai ir investuotuojai: Birštono mineraliniai vandenys, Lietuvos geležinkeliai, AB Stumbras, Švyturys, Unibet, Crowne Plaza, Wizzair ir kiti.
Binbašis
right|150px|thumb|Dabartinės Turkijos laivyno binbašio rankovės antsiuvai Binbašis ( 'tūkstančio vadas'; ) – Osmanų imperijos ir Turkijos armijos karininko laipsnis. Dabartinėje Turkijos kariuomenėje binbašis atitinka majorą (NATO kodas OF-3).
XIX a. Egipto kariuomenėje bimbashi irgi reiškė majorą.
Istorija
1804-1817 m. serbų revoliucionieriai irgi naudojo laipsnį.
Iki 1934 m. binbašiai vadovavo batalionams, o nuo 1934 m. batalionams ėmė vadovauti jarbajai (pulkininkai leitenantai).
Viltis
thumb|200px|Viltis. Jacques Du Brœucq skulptūra (XVI a.)
Viltis yra individo išsiugdyta teigiamo rezultato nuostata, susijusi su tam tikru įvykiu ar aplinkybėmis. Religiniame kontekste viltis nėra laikoma fizine emocija ir apibūdinama kaip dvasinė malonė. Viltis skiriasi nuo pozityvaus mąstymo, kuris apima terapinius ir sistematinius vyksmus, naudojamus psichologijoje, idant būtų pakeista pesimistiška individo mąstysena. Sąvoka – klaidinga viltis – minima tais atvejais, kai viltis neturi jokio apčiuopiamo pagrindo ir kai jos atramos tašku tampa individo fantazija.
Sudvajai
Sudvajai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Balninkų, prie vienos iš Nemuno kilpų dešiniajame upės krante, priešais Vidzgirį (Alytaus priemiestis) ir Alytaus karinį poligoną. Kaimą iš visų pusių supa Sudvajų miškas, yra girininkija, kapinės. Pietryčiuose įkurtas Sudvajų geomorfologinis draustinis.
thumb|left|245px|Sudvajų kapinės
Kaimas įsikūręs gana atokiai, pasiekiamas miško keliais iš Užupių (~4,5 km) ir Gečialaukio (~3,8 km).
Mandarinas
Mandarinas reikšmės:
Žodis mandarinas taip pat asocijuojasi su:
PFK Černo More Varna
Varnos „Černo More“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Varnos.
Meškučiai (Alytus)
Meškučiai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Rimėnų, tarp Ilgio ir Nedzingio ežerų, prie Vinkšninės upelio. Pro kaimą eina kelias. Stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas – „Žuvusiems už Lietuvos laisvę“ (pastatytas 1928 m., atstatytas 1989 m.).
Raseinių mūšis
Mūšio eiga
Birželio 23 d., 4 val. ryto nuo Tverų ir Užvenčio Rauso vadovaujamos tankus užpuolė 700 sovietų tankų. Tačiau dalis vokiečių tankų prasmuko pro sovietų puolimą, o bombonešiai sėkmingai naikino rusų tankus iš oro. Apie 18 val. vakaro 300 sovietų tankų pasuko Varnių, po to – Kražių link. Sovietų tankai visur ieškojo priešo tankų, tačiau nerado, ir tik apie 22 val. vakaro ties Kaltinėnais sovietų tankus apšaudė vokiečių artilerijos sviediniai. Vyko įnirtingos kautynės ir iš viso sovietų tankų būrio grįžo vos keturi tankai.
Tuo tarpu tą pačią dieną, ankstų birželio 23 d. rytą sovietų tankų divizija, vadovaujama Jegoro Soliankino, pasiekusi Dubysą ties Kybartėlių tiltu pradėjo Seckendorfo grupės puolimą. Vokiečiai palei upę išrikiavo maždaug šimtą tankų ir pasiruošė gynybai. Sunkieji sovietų tankai be vargo kirto upę ir lėtai ėmė kilti į priešingą krantą, nors į juos šaudė vokiečių artilerija. Užkilę, pasisuko ir sunaikino vokiečių prieštankinės artilerijos pozicijas miške. Tuomet vokiečiai metėsi į kontrataką, bet atsakomieji sovietų šūviai vieną po kito naikino vokiečių tankus, tad šie netrukus turėjo trauktis ir sovietai pradėjo artėti link Raseinių, tačiau iki Raseinių likus porai kilometrų sovietų tankai stabtelėjo, jiems ėmė trūkti šaudmenų ir kuro. Sovietai nesiryžo veržtis į miestą su pustuštėmis kuro talpomis. Laukdami kuro ir ruošdamiesi lemiamam puolimui, sovietų tankai susitelkė ir užsimaskavo miškeliuose ir javų laukuose, maždaug Gruzdiškių miestelio apylinkėse.
Meškučiai (Alytus)
Istorija
Kaimas šaltiniuose minimas nuo 1744 m. Jame 1838 m. buvo 2 kiemai.
Gvanachuatas (miestas)
Gvanachuatas  – miestas centrinėje Meksikoje, siaurame tarpukalnių slėnyje Meksikos kalnyne; valstijos sostinė. Miestas žymus savo unikalia architektūra, gausybe architektūros, istorijos, archeologijos paminklų, spalvingomis šventėmis.
Gvanachuatas įsikūręs 2 km aukštyje virš jūros lygio, prie nedidelės Gvanachuato upės, pietuose taip pat siekia Pastiljos slėnį. Apylinkėse įrengta keletas tvenkinių. Pro miestą eina tik vienas respublikinės reikšmės kelias Silao–Dolores Hidalgas. Dėl slėnio siaurumo dauguma miesto gatvių labai siauros, tinkamos tik vienos krypties eismui.
Istorija
Pirmieji dabartinio miesto vietoje įsikūrė otomiai, vėliau jie buvo išstumti čičimekų. Vietovė buvo vadinama Mo-o-ti („metalų vieta“). Actekai miestą vadino Paxtitlán („šiaudų vieta“). Dabartinis pavadinimas kilęs iš purepečų kalbos žodžių Quanax huato ir reiškia „kalnuota varlių vieta“. Ikikolonijiniu laikotarpiu miestas buvo svarbus metalų gavybos centras. Apie XVI a. vid. ispanai čia aptiko tauriųjų metalų telkinių, dėl to kilo aukso karštinė. 1555 m. pašventinta pirma bažnyčia, 1574 m. įkurta merija. 1679 m. miestas pavadintas Ciudad de Santa Fe y Real de Minas de Guanajuato. XVIII a. Gvanachuatas buvo svarbiausias sidabro gavybos centras pasaulyje bei turtingiausias miestas visoje Meksikoje. Vietiniai didikai negailėjo turtų prašmatniems pastatams, ištaigingai architektūrai. 1810 m. būtent sukilimu Guanachuate prasidėjo Meksikos nepriklausomybės karas. Po šio karo, miestas atsidūrė Prancūzijos-Meksikos karo sūkuryje. Kalnakasyba atnaujinta XIX a., bet kolonijinių laikų mastų nebe pasiekė.
Paveldas
Gvanachuatui būdinga ištaiginga barokinė ir čurigeresko architektūra. Turtingiausia architektūra pasižymi miesto centras, kur didikai statė savo vilas. Prie centrinės aikštės yra 1671–1696 m. pastatyta Gvanachuato Mergelės bazilika. Greta yra XIX a. pab. valstijos vyriausybės rūmai. Kitas žymus statinys – Grūdų namai. Tai masyvus statinys, pradžioje naudotas derliaus saugojimui, revoliucijos metu jame slėpėsi rojalistai. Gvanachuato universitetas pastatytas XVIII a. ir pradžioje gyvavo kaip jėzuitų mokykla. Jame įrengtas gamtininko Alfredo Dugès muziejus su vertingais eksponatais. Mieste taip pat gausu mažesnių XVII–XIX a. bažnyčių, aikščių, yra Chuareso teatras, dengtas Hidalgo turgus su laikrodžio bokštu. Veikia Diego Riveros meno, Gvanachuato Liaudies etnografinis muziejai. Gvanachuate yra neįprastas mumijų muziejus, kuriame eksponuojamos natūraliai susidariusios iš vietinių kapinių iškastų palaikų mumijos. Kita populiari atrakcija mieste – lankymasis buvusiose kasyklose.
Meškučiai (Alytus)
Istorija
Nepilnoji vidurinė mokykla įkurta 1922 m., ji 1949 m. perkeista į septynmetę, 1961 m. – į aštuonmetę. Uždaryta 1986 m. Felčerių ir akušerių punktas atidarytas 1957 m.
Sovietmečiu buvo Rimėnų tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė.
Raseinių mūšis
Mūšio eiga
Tuo tarpu vokiečiai prie kelio, kuris šakojasi Šiluvos ir Kaulakių kryptimis skubiai surinko visą, po ranka pakliuvusią sunkiąją ir priešlėktuvinę artileriją ir parengė šaudymui. Birželio 23 d. popietę Soliankino tankai vėl pajudėjo Raseinių link, tačiau po vokiečių artilerijos apšaudymo apie 16 val. vakaro buvo priversti trauktis atgal.
Birželio 24 d. sovietų tankams buvo įsakyta trauktis už Ventos upės, į Latviją, tačiau pirmųjų karo dienų sumaištyje įsakymas jų taip ir nepasiekė. Birželio 25 d. rytą paaiškėjo, kad Soliankino vadovaujamos pajėgos buvo apsuptos ir divizijos vadai nusprendė iš dar išlikusių tankų suformuoti kelias smogiamąsias grupes ir jomis bandyti pralaužti apsupties žiedą. Viena Soliankino divizijos tankų grupė birželio 25 d., 6 val. ryto nesėkmingai bandė prasiveržti iš apsupties ties Šaukoto miesteliu. Tačiau pagrindinės pajėgos apie 4 val. ryto mėgino veržtis pro Vosiliškį.
Ties Vosiliškiu rusų tankai kiaurai pravažiuodavo vokiečių tankų eiles, o pastarieji apsisukdavo ir vydavosi priešą. Prisigretinę visai arti ir šaudydami sovietų tankams į šonus ir vikšrus iš maždaug 30 metrų atstumo, vokiečiai vieną po kito sustabdė maždaug 18 rusų tankų. Sovietų tankų likučiai buvo nublokšti į mišką Sokaičių kaimo apylinkėse. Jie dar kelis kartus kilo į atakas, tačiau vokiečiai juos apšaudė sunkiąja artilerija.
Versmynas
Versmynas – ežeras rytų Lietuvoje, Utenos rajone, apie 3,5 km į pietryčius nuo Leliūnų. Ežeras gan apskritos formos, jo ilgis ir plotis siekia 0,7 km. Altitudė 154,4 m. Krantai daugiausia aukšti, statūs, vakaruose ir pietuose – pelkėti. Pakrantės daugiausia miškingos – iš šiaurės vakarų prieina Versmyno, iš pietryčių – Pakalnių, miškai. Gausiai apaugęs vandens augalija. Pietuose įteka V-1 upelis iš Vidinksto ežero, vakaruose į Smulkį išteka Versmynas (Anykštos baseinas). Šalia ežero įsikūręs Aukštagirio kaimas.
1967 m. Versmyno ežeras paskelbtas ornitologiniu draustiniu.
Vantinis tiltas
thumb|350px|Vantinis tiltas. Vantinis tiltas – tiltų konstrukcijos tipas.
Konstrukcija
Vantinių tiltų konstrukcijos perdengiamų tarpatramių didumu nusileidžia tik kabantiems tiltams. Šių konstrukcijų techninį veiksmingumą lemia tempiamieji elementai (vantai), atliekantys tilto standumo funkciją. Vantai yra iš anksto įtempiami ir tvirtinami prie pilonų. Vantinių tiltų konstrukcijose nėra būtini inkariniai pamatai. Tačiau vantinių tiltų standumo sijos yra santykinai didesnio skerspjūvio, nes jas papildomai veikia gana didelės vantų įrąžų sukeltos gniuždymo jėgos.
Ryšys su kito tipo tiltais
Vantinio tilto konstrukcija išvystyta iš kabančių tiltų.
Ozono sluoksnis
Ozono sluoksnis – Žemės atmosferos dalis, kurioje yra santykinai didelė ozono koncentracija. Didžioji atmosferos ozono dalis yra apatinėje stratosferos dalyje, apie 15-35 km aukštyje, jo koncentracija didžiausia apie 22 km aukštyje. thumb|right|400xp|2006 m. rugsėjo 24 d. Ozono sluoksnis virš Antarkties
Jis saugo Žemę nuo biologiškai labai aktyvių 200–400 mm bangos ilgio Saulės alfa ir beta ultravioletinės spinduliuotės. Ši spinduliuotė yra žymiai pavojingesnė už gama spinduliuotę (vertinant sugertos energijos vienetui).
Ozono sluoksnį 1913 m. atrado prancūzų fizikai Charles Fabry ir Henri Buisson. Smulkiau ozono sluoksnio savybes tyrė britų meteorologas Gordon Miller Bourne Dobson, sukūręs paprastą spektrofotometrą, kuriuo buvo galima išmatuoti stratosferos ozono kiekį nuo žemės. 1928–1958 m. laikotarpyje Dobsonas įsteigė pasaulinį ozono monitoringo stočių tinklą, kuris veikia iki šiol. Jo vardu pavadintas ozono sluoksnio matavimo vienetas Dobsono vienetas.
1996 metais Nobelio premija buvo paskirta mokslininkams F. Roulandui, N. Mosinai (JAV) P. Krutcenui (VFR), kurie dar 1970 metais paskelbė, kad ozono sluoksnį ardo (plonina) freonai – chloro, fluoro, bromo angliavandeniliai.
Lelė
Lelė – gyvenvietė Estijos šiaurės vakarinėje dalyje. Geležinkelio stotis. Ties Lele išsišakoja geležinkelis iš Talino į Pernu ir Viljandį.
Ozono sluoksnis
Ozono skylė
Apie stratosferos ozono sluoksnio nykimą, kaip apie vieną iš svarbiausių pastarojo laikotarpio ekologinių problemų, pradėta kalbėti prieš 15–20 metų. Pvz., 1985 metais buvo konstatuotas ozono sluoksnio nykimas virš Antarkties (nuo 1979 iki 1985 metų ten ozono sumažėjo 40 proc.). Gana ilgą laiką buvo manoma, kad ozono sluoksnio plonėjimas būdingas tik Antarkties regionui, tačiau 1991 metais ozono „skylės“ buvo pastebėtos ir Šiaurės pusrutulyje, virš Vakarų Europos ir šiaurinėje Norvegijoje. 1992 m. sausio mėnesį nustatyta, kad ozono sluoksnis virš Lenkijos sumažėjo iki 44 proc. Panašūs duomenys užfiksuoti virš Archangelsko, Rygos. Dar 1993 metais ozono sluoksnio stebėjimai virš Lietuvos parodė, kad sausio-kovo mėn. ozono sluoksnis virš Vilniaus svyravo apie 300–330 D.v. (1 D.v. – 1/1000 cm storio ozono sluoksnis normaliomis sąlygomis – Dobsono vienetas), ir buvo apie 20–30 proc. mažesnis nei daugiametis vidurkis, būdingas šiam laikotarpiui. 1993 metais didžiausias stebėtas virš Vilniaus ozono sluoksnio storis buvo 380 D.v., minimalus - 220 D.v.
Manoma, kad pagrindinė „ozono skylių“ atsiradimo priežastis yra ozono molekulių irimas dėl alkihalidų dujų poveikio. Dėl atsiradusių „ozono skylių“ Australijoje ir Pietų Amerikoje padaugėjo susirgusiųjų odos vėžiu ir katarakta, pažeista pasėlių.
Ozono sluoksnio apsauga
Konvenciją ir protokolą pasirašiusios šalys siekia bendradarbiauti ir kovoti už tai, kad alternatyviomis technologijomis būtų galima sumažinti neigiamą cheminių medžiagų poveikį, uždrausti tam tikrų medžiagų naudojimą.
Nuo 2000 m. pagal tarptautinį susitarimą alkihalidus naudoti pramonėje draudžiama (pvz., naujuose šaldytuvuose jie pakeisti ozono nepažeidžiančiomis dujomis).
Rugsėjo 16 d. – Tarptautinė ozono sluoksnio apsaugos diena
Ozono sluoksnio plonėjimo pasekmės
thumb|right|400xp|Ateities prognozės, jeigu nebūtų sustabdytas ozono sluoksnį ardančių medžiagų patekimas į atmosferą. Ozono sluoksnio plonėjimas labai pavojingas, nes, bendram ozono kiekiui sluoksnyje sumažėjus keliomis dešimtimis procentų, biologinis poveikis padidėja kelis ar net keliasdešimt kartų. Sumažėjus ozono sluoksniui 1 proc., pavojus susirgti odos vėžiu padidėja 2–3 proc.
Pastaraisiais metais vis daugėja odos vėžio susirgimų, akių tinklainės pažeidimų, silpnėja augalų ir gyvūnų imuninė sistema, nyksta planktonas ir žuvų mailius, mažėja žemės ūkio kultūrų derliai, susidaro rūgštūs lietūs. Visi šie reiškiniai susieti su stratosferos ozono sluoksnio plonėjimu.
Malkava
Istorija
Malkava buvo įkurta 1886 m., kitais duomenimis – 1885 m. daugiausia iš Linkmenų ir jų apylinkių atsikėlusių lietuvių Malkavos dvaro vietoje. Kolonistai iš Rusijos valdžios gavo valstybės paskolą 40 metų.
1927–1938 m. Malkavoje veikė septynmetė lietuvių mokykla. 1930 m. įsteigtas „Raudonojo traktoriaus“ lietuvių kolūkis, 1935 m. pervadintas Vinco Mickevičiaus-Kapsuko vardu.
1931 m. liepos 8 d. Malkavoje įsteigta Latvių nacionalinė kaimo taryba, kuri 1937 m. pervardyta į Lietuvių nacionalinę kaimo tarybą, bet 1939 m. prijungta prie Dauguvos kaimo tarybos, nes XX a. ketvirto dešimtmečio pabaigoje daug Malkavos gyventojų, daugiausia lietuvių, sovietų valdžios buvo įkalinta ar ištremta į Sibirą.
Po Antrojo pasaulinio karo daugelis Malkavos lietuvių kėlėsi į Lietuvą. 1952 m. Malkavoje likę lietuviai sudarė atskirą kolūkio „Udarnik“ brigadą. Malkavos lietuvių tarmę 1956–1965 m. tyrė M. Sivickienė. XX a. pabaigoje – XXI a. pradžioje Malkavos lietuviai aktyviai dalyvavo Baltarusijos lietuvių bendruomenės veikloje, Malkavos lietuvių delegatai dalyvaudavo visuotiniuose Baltarusijos lietuvių suvažiavimuose. Gyventojai dar išlaikė kai kurias lietuviškas tradicijas, pvz., duonos kepimo. XXI a. pradžioje Malkavoje rugpjūčio pabaigoje kasmet vyksta lietuvių forumas laisvės dienai pažymėti. 1929 m. Malkavoje buvo apie 400 (beveik visi lietuviai), 1956 m. – apie 250 (dauguma – lietuviai). . 2015 m. kaime liko 3 lietuviai.
Pocelonys
Pocelonys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, už 5 km į vakarus nuo Daugų, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
Auslindos
Auslindos (Dermaptera) – vabzdžių būrys.
Priklauso vidutinio dydžio ištįsę suploti rusvos spalvos vabzdžiai, pilvelio gale turintys žnyplių pavidalo cerkus. Burnos organai graužiamieji, antenos siūliškos. Antsparniai sutrumpėję, kieti. Užpakaliniai sparnai plėviški, pusskritulio formos. Kojos bėgiojamosios. Metamorfozė nepilna.
Naktiniai gyvūnai. Dieną jie slapstosi drėgnose tamsiose vietose. Minta augalinėmis ir gyvūninėmis liekanomis, kartais apgraužia žiedus, lapus, vaisius.
Pasaulyje yra apie 1800 rūšių, priklausančių 10 šeimų. Lietuvoje gyvena trijų šeimų keturios rūšys:
Barakaldas
Barakaldas (, 🇪🇺) – miestas Ispanijos šiaurėje, Baskų krašte, Biskajos provincijoje; Bilbao pramoninis priemiestis, įsikūręs prie Bilbao estuarijos. Su Bilbao miestą jungia greitkelis, metro linija. Yra Bilbao parodų rūmai, maisto, plieno, tekstilės pramonės įmonės.
Istorija
Barakaldas iškilo XIX a. pab.–XX a. pr., kuomet miestas tapo juodosios metalurgijos, mašinų gamybos, chemijos, medienos apdirbimo pramonės centru. XX a. pab. daugelis sunkiosios pramonės įmonių užsidarė.
FK Pakruojis
Pakruojo FK – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Pakruojo.
Istorija
Tarpukariu (1922-1940) Pakruojyje veikė žydų „Makabio“ sporto klubo skyrius, susiburdavo komandos įvairioms rungtynėms. Būta jaunalietuvių ir kitų organizacijų skyrių, o vasaros metu jėgas išbandydavo su Rozalimo, Klovainių ir aplinkinių kaimų komandomis.
Pokario metais suburta komanda, kuri žaidė Lietuvos II grupės pirmenybėse. Iš tų laikų liko mažai informacijos. Žinoma, kad 1953 m. rugpjūčio 2 d. išvykoje buvo žaistos rungtynės su Biržų „Žalgiriu“ ir jas pakruojiečiai pralaimėjo 1:6.
Aukštutinė Mongolija
Aukštutinė Mongolija, arba Činghajaus Mongolija – gamtinis-istorinis regionas Centrinėje Azijoje, šiuo metu esantis Kinijos Činghajaus provincijos šiaurinėje dalyje (Haisi prefektūra).
Šiuo metu regione daugumą sudaro etniniai kinai haniai, yra gausios hujų, tibetiečių mažumos. Mongolų kilmės regiono gyventojai yra vadinami aukštutiniais mongolais. Dauguma pastarųjų yra oiratai (chošutai).
Geografija
Aukštutinė Mongolija užima teritorijas Tibeto plynaukštės šiaurėje, Kunluno kalnyne. Regiono centre yra dykumingas Caidamo baseinas ir Kukunoro ežeras, o aplink juos išsidėstę kalnuotos vietovės. Šiaurėje Čiliano kalnai skiria regioną nuo Hesi koridoriaus. Pietuose yra Burhan Budai kalnai, atskiriantys nuo likusios Tibeto plynaukštės (Amdo). Šiaurės vakaruose Altuno kalnai yra riba su Tarimo baseinu. Kai kuriais atvejais regionas priskiriamas Tibeto Amdo regionui.
Čia prasideda Geltonoji upė. Didžioji dalis regiono beveik negyvenama. Tinkamesnės teritorijos gyventi yra Caidamo baseino pakraščiuose bei prie Kukunoro ežero, kur koncentruojasi visos gyvenvietės: Golmudas, Delingha, Ulanas, Mangnajus ir kt. Regione yra naftos išteklių.
Istorija
thumb|250px|left|Tujuhunų karalystė III a. Seniausia regiono istorija mažai žinoma. Greičiausiai čia gyveno čiangų gentys. Paskutiniaisiais amžiais prieš mūsų erą jį dalinai kontroliavo Siongnu.
III a. subyrėjus sianbų klajoklių imperijai stepėse, dalis jų vadovaujami Tujuhuno iš Murongų klano migravo į Tibeto plynaukštę ir čia rado prieglobstį. Jie kalbėjo mongolų kalbai gimininga kalba. Aukštutinėje Mongolijoje 284 m. jie sukūrė savo valstybę, kuri žinoma kaip Tujuhunas (mong. Тугухунь, tib. ‘A-zha). Jos sostinė Fuči buvo į vakarus nuo Kukunoro ežero. Valstybė buvo agresyvi jėga, rengusi grobiamuosius žygius į šiaurės Kiniją, Tibetą, Tarimo baseiną. Jie vystė Hesi koridoriaus ir Tarimo baseino pietinių miestų tinklą, taip turėdami neblogą susisiekimą su vakarinėmis valstybėmis ir padėdami Šilko kelio vystymą.
VII a. išaugus Tangų Kinijai ir Tibeto imperijai, Tujuhunų valstybė patyrė nuolatinę grėsmę iš šių dviejų galybių. Kinija siekė kontroliuoti prekybinius kelius su vakarais, todėl netrukus užėmė Šilko kelio miestus. Ilgainiui valstybės teritorijoje prasidėjo karai tarp Kinijos ir Tibeto armijų, o 670 m. Tujuhuną prisijungė Tibetas. Senosios valstybės gyventojų likučiai ilgainiui perėmė Tibeto budizmą ir kultūrą. Jie dabar žinomi kaip monguorai (kin: tuzu).
Tiesioginę kontrolę Aukštutinėje Mongolijoje Tibetas išlaikė tik iki IX a. II pusės. Vėliau krašte kontrolę perėmė uigūrai, kurie migravo čia iš subyrėjusio Uigūrų kaganato. XIII a. regionas atiteko Mongolų imperijai, jį nuo tada ėmė apgyvendinti mongolų gentys, kurios irgi sparčiai perėmė tibetiečių gyvenimo būdą bei religiją. Vėliau regioną valdė Juan dinastija, p po šios žlugimo XIV a. jį sporadiškai kontroliavo mongolų kaganai, ypač tiumedai. Dar vėliau kontrolę regione perėmė oiratų klanas chošutai.
XVII a. viduryje chošutai sukūrė Chošutų chanatą, kuris kontroliavo visą Tibeto plynaukštę. Jų galios centras koncentravosi Aukštutinėje Mongolijoje. 1717 m. jų chanatą sunaikino Džungarų chanatas, o 1720 m. nukariavo Čingų Kinija, kuri išžudė 80 tūkst. vietos mongolų. Kinija XIX-XX a. vietos gyventojus chošutus, chorosus, choitus, torgutus ir chalchus administravo per 29 vėliavų (chošun) sistemą. Į regioną vyko tibetiečių ir hujų migracijos, kurios padidino jo etninę įvairovę ir per XVIII-XIX a. kėlė etninius konfliktus.
1911-1949 m. regioną kontroliavo Kinijos Respublika, o nuo tada kontroliuoja Kinijos Liaudies Respublika. Šiuo metu mongolai regione sudaro gyventojų mažumą.
Ščecino Pamario medicinos universitetas
Ščecino Pamario medicinos universitetas – valstybinis universitetas Ščecine, Lenkijoje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinge jis užima 26 vietą, tuo tarpu pagal pasaulinį Webometrics Ranking of World Universities pasaulio reitinguose – 2479 vietą.
Universitetas buvo įkurtas 1948 m. kovo 20 d., tuo metu aukštoji mokykla buvo vadinama Ščecino medicininė akademija (lenk. Akademia Lekarska w Szczecinie). Jai vadovavo diabetologas, cukraligės gydymo pionerius, prof. Jakub Węgierko. 1949–1992 aukštosios mokyklos pavadinimas – Gen. Karolio Svierčevskio Pamarės medicinos akademija (lenk. Akademia Medyczna im. gen. Karola Świerczewskiego), nuo 1992 – Ščecino Pamarės medicinos akademija (lenk. Pomorska Akademia Medyczna w Szczecinie). Dabartinis pavadinimas aukštajai mokyklai buvo suteiktas 2010 m. birželio 10 d.
Tėvynės liaudies partija
Tėvynės liaudies partija – Lietuvos politinė partija.
Istorija
Įkurta Vilniuje 1999 m. spalio 23 d. Iniciatoriai – Kovo 11-osios Akto signatarai, Seimo nariai, pasitraukę iš Tėvynės sąjungos: Laima Andrikienė, Irena Andriukaitienė, Vidmantas Žiemelis, taip pat Julius Adomaitis, Algimantas Aukštinaitis, Gerimantas Bakanas, Stanislava Bukartienė, Donatas Dudutis, Piotras Gerasimovičius, Virgaudas Juocevičius, Vytautas Juozapaitis, Jonas Ivanauskas, Vytas Kabašinskas, Giedrius Karsokas, Rimantas Kalibatas, Vaclovas Makūnas, Stasys Morkūnas, Zonė Nemanienė, Birutė Nenortaitė, Dainius Ožalas, Vytautas Plukas, Žilvinas Putramentas, Nijolė Ragauskienė, Nijolė Sabaitė-Razienė, Petras Skirmantas, Laima Svera, Juozas Šilanskas, Egidijus Tartilas, Rimantas Tumosa.
2000 m. Seimo rinkimuose partija negavo vietų Seime ir 2001 m. spalio 20 d. susijungusi su Lietuvos demokratų partija, Nepriklausomybės partija ir Lietuvos laisvės lyga tapo Lietuvos dešiniųjų sąjunga.
Nuorodos
Tėvynės liaudies partijos interneto svetainė 2000 m.
Sirokas
right|thumb|250px|Siroko vėjo susidarymas Sirokas − stiprus šiltas pietų arba pietryčių vėjas Viduržemio jūros šalyse, pučiantis iš Šiaurės Afrikos ir Arabijos pusiasalio dykumų.
Palestinoje ir Mesopotamijoje sirokas dažnai virsta smėlio vėtra. Persiritęs per kalnus, sirokas tampa fenu.
Siroko vėjas kenkia augalams (kaip sausvėjis). Dėl siroko atneštų dulkių Europoje kartais lyja spalvotas lietus.
Siroko vėjo pavadinimas kitomis kalbomis:
Nuorodos
Vėjų vardai
Ignatkai (Balstogės apskritis)
Ignatkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Juchnoveco valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimo plotas 381,8 ha. Per kaimą teka Nevodnicos upė.
Istorija
Kaimas įkurtas XVI a. amžiuje. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1598 metais. Dokumentuose užrašomas kaip Ichnatki, Ihnatki ir Hihnatki. 1962 m. kaime įvesta elketra.
Cheminio ginklo konvencija
right|400px|thumb|Cheminių ginklų konvencijos narės: {{legend|#00aa00|Pasirašė ir ratifikavo}} {{legend|#008000|Pritarė}} {{legend|#eeee00|Pasirašė, bet neratifikavo}} {{legend|#ff1111|Ne narė}} Cheminio ginklo konvencija (pilnas pavadinimas Konvencija dėl cheminio ginklo kūrimo, gamybos, kaupimo ir panaudojimo uždraudimo bei jo sunaikinimo, ) – tarptautinis ginklų kontrolės susitarimas, draudžiantis cheminio ginklo gamybą, kaupimą ir naudojimą. Šį susitarimą kontroliuoja Cheminio ginklo draudimo organizacija (būstinė įsikūrusi Nyderlandų Hagos mieste), prižiūrinti visus cheminių ginklų sunaikinimo faktus.
Konvencija daugumos šalių buvo pasirašyta 1993 m. sausio 13 d. Paryžiuje. Įsigaliojo 1997 m. balandžio 29 d. ir tapo antrąja tarptautine sutartimi (po Biologinio ginklo konvencijos), uždraudusia visą masinio naikinimo ginklų rūšį. 2013 m. rugsėjį prie šios konvencijos buvo prisijungusios 189 pasaulio šalys.
Istorija
Iki priimant Cheminio ginklo konvenciją, pagrindinis tarptautinis susitarimas, reguliuojantis cheminio ginklo naudojimą, buvo Ženevos Protokolas, priimtas 1925 m. ir turintis nemažai trūkumų. Pavyzdžiui, jis nedraudė cheminio ginklo vystymo ir kaupimo. Kai kurios šalys taip pat protokolą priėmė su išlygomis, sumažinančiomis apribojimus.
Diskusijos dėl konvencijos būtinumo prasidėjo dar 1968 m. Jungtinių Tautų Organizacijos įkurto Nusiginklavimo komiteto susitikimų metu. Pagrindinės dalyvės buvo JAV ir Sovietų Sąjunga, siekusios pasirašyti dvišalį susitarimą, bet 1990 m. galiausiai priėmusios susitarimą, kad sutartis būtų daugiašalė ir atvira visų valstybių narystei. Tuo pagrindu buvo pradėtas Cheminio ginklo konvencijos rengimas.
Turinys
Pagal konvenciją, cheminiu ginklu laikomos bet kokios toksinį poveikį turinčios cheminės medžiagos, kurios nenaudojamos taikiems tikslams, bei kariniai įrengimai ir jų detalės, sukurti tikslingai sukelti žmonių mirtį arba sužalojimus, naudojant chemines medžiagas. Toks bendras cheminio ginklo apibrėžimas buvo pasitelktas siekiant išvengti, kad kariniais tikslais nebūtų naudojamos sutarties prieduose neišvardintos medžiagos.
Pagrindiniai konvencijos tikslai yra šie:
Nariai
2013 m. rugsėjį prie šios konvencijos buvo prisijungusios 189 pasaulio šalys. Dar dvi šalys (Izraelis ir Mianmaras) šią sutartį pasirašė, tačiau galutinai neratifikavo.
Valdymas ir įgyvendinimas
Konvencijos įgyvendinimą prižiūri Cheminio ginklo draudimo organizacija. Pagrindinis sprendimų priėmimo organas yra kasmetinė šalių narių konferencija. Konferencijoje svarstomus klausimus ruošia bei organizacijos biudžetą valdo Taryba, susidedanti iš 41 šalies atstovų, reprezentuojančių penkis pasaulio regionus. Kasdieniais administravimo klausimais rūpinasi Sekretoriatas, tarp kurio darbuotojų yra ir inspektoriai, atliekantys su cheminiu ginklu susijusių vietų (pavyzdžiui, saugyklų) patikras.
Daugiausia dėl konvencijos reikalavimų įgyvendinimo, iki 2013 m. liepos mėnesio pabaigos pasaulyje buvo sunaikinta 81 procentas žinomo cheminio ginklo atsargų.
Karelijos istorija
Karelijos istorija - Karelijos, istorinio Europos regiono, šiuo metu padalinto tarp Suomijos ir Rusijos, gyvenamo karelų tautos, istorija nuo seniausių laikų iki dabarties.
Karelijos istoriniai subregionai
thumb|150px|left|Tradicinės Karelijos teritorijos (nuo XIV a.) Karelija pati yra dalinama į kultūrinius-istorinius subregionus, dėl kurių nėra vieningai sutariama. Dauguma jų formavosi nuo XIV a.
Priešistorė
Nuo seniausių laikų istorinės Karelijos teritorija buvo apgyvendinta finougrų genčių, tarp kurių pereinamuoju į feodalizmą laikotarpiu kristalizavosi korelai, lapiai, vepsai (livikai, liudikai) ir kt.
VI a. pirmą kartą paminima Karelijos teritorijos gentis livikai (istorikas Jordanas), o korelai pirmą kartą paminėti VII a. (Saksas Gramatikas). Liudikai vokiečių metraščiuose minimi IX a., o 921 m. juos (kaip luud-aana) mini arabų keliautojas Achmedas ibn Fadlanas.
Korelų gentys
thumb|200px|Pabaltijo finų gentys. Karelijos gentys buvo korelai, livikai, liudikai, vesiai
Karelijos istorija prasidėjo vienoje iš kelių dabartinės istorinės Karelijos žemių, taip vadinamoje Tikrojoje Karelijoje (Varšinaiš Karjala, dabartinė Suomijos Pietų Karelija ir Rusijos Karelijos sąsmauka bei Ladogos vakarinės ir šiaurinės pakrantės), kuri pietuose ribojosi su Ingrija, vakaruose - su Savo, o šiaurėje - su lapių gentimis. Ji buvo apgyvendinta korelų genties, kuri tikriausiai formavosi IX a. iš pietų keliantis pabaltijo finams (spėjama, kad jie tapo ir vesių, ižorų protėviais), kurie maišėsi su vietiniais samiais.
Jau VII a. minima, kad korelai turėjo daug žemių, kurios rinkdavo kunigaikščius (tituluojamus valitais). Jau tada į šias teritorijas karo žygius rengė Danijos vikingai, kas paspartino genčių ir žemių jungimosi procesus. Vikingai gana neretai mini korelus (juos vadina kirjala). Iki IX a. Tikrojoje Karelijoje susiformavo stambios vietinės žemės (kunigaikštystės) aplink didžiausias gyvenvietes: Korelą, Kurkijoki, Sortavala, Tiuri ir Vipuri.
Nėra aišku, ar iki X a. jos buvo sujungtos į centralizuotą korelų valstybę - Karelijos kunigaikštystę, bet neabejotinai didžiausia ir svarbiausia jų gyvenvietė buvo Korelas. Norvegų kūrinyje Sakmė apie Šventą Olavą minima 1015 m. Norvegijos karaliaus viešnagė Karelijoje. 1066 m. Novgorodo beržo tošies įrašuose minimi lietuvių karo žygiai į Kareliją. Kitos vikingų sagos mini karelų kunigaikštį Grimą, kuris gyveno rūmuose ir valdė visą kraštą.
Dėl nuolatinių vikingų antpuolių Karelijos kunigaikštystė XI-XIII a. neretai rėmėsi kaimynine Novgorodo respublika, su kuria kartu korelai rengdavo karo žygius į gretimas sritis: savo ir hemių (Нämе) genčių žemes vakaruose (dab. Suomija), vesių (livikų bei liudikų) žemes rytuose. Egzistavo draugiški prekybiniai santykiai žvėrių kailiais su samiais šiaurėje. Korelai jau XI-XII a. išvystė prekybinį tinklą, kuriuo nuo šiauriausių Ladogos gyvenviečių upėmis keliaudavo į tolimąją šiaurę ir pasiekdavo Botnijos įlanką ir Baltąją jūrą. Taip buvo asimiliuojami vietiniai lapiai, plito karelų kalba, formavosi šiauriniai Karelijos subregionai Šiaurinė Karelija (Suomijos istorinė Ostrobotnija ir Šiaurės Karelija) bei Baltoji Karelija (Viena).