cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksejus Jelisejevas
Biografija
1973 m. vasario 16 d. po disertacijos gynimo gavo technikos mokslų daktaro laipsnį.
Nuo 1973 m. spalio 11 d. ėjo komplekso Nr. 0 vadovo pareigas. Nuo 1974 m. birželio 14 d. – generalinio konstruktoriaus pavaduotojas, komplekso Nr.1 vadovas. Tada vadovavo visiems pilotuojamiems TSRS kosminių laivų skrydžiams.
Nuo 1986 m. sausio 2 d. iki 1991 m. A. Jelisejevas buvo Maskvos Baumano aukštosios technikos mokyklos rektorius.
Nuo 1991 m. spalio 22 d. iki 1996 m. sausio 31 d. dirbo projektų vadovu kompanijoje RAĮ „IBM SSSR“. Nuo 1997 m. sausio 3 d. – UAB „Festo“ prezidentas. Po to vadovavo Maskvos energetikos instituto padaliniui ir „Festo“ Rusijos skyriaus švietimo paramos fondui.
Gyvena Maskvoje.
Dovydai (Kazlų Rūda)
Dovydai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 8 km nuo Jankų.
Pavirinčių ežeras
left|120px
Pavirinčių ežeras – ežeras Lietuvoje, Anykščių rajone, 2 km į šiaurės vakarus nuo Kurklių miestelio. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės į pietus – 0,17 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 86,4 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę mišku. Šiaurėje išteka upelis link Virintos upės. Į rytus už 0,13 km telkšo didesnis Ešerio ežeras. Šalia įsikūręs Pakalnių kaimas.
Sokolnė
Sokolnė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Piliakalnio ežeras (Anykščių r.)
Piliakalnio ežeras arba Piliakalnio ežerėlis – ežeras Lietuvoje, Anykščių rajone, 7,5 km į šiaurės vakarus nuo Svėdasų, Šimonių girioje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,19 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 106,4 m. Krantai žemi, pelkėti – ežeras telkšo ~ 17 ha dydžio Ertėjų pelkės šiaurinėje dalyje. Ežeras nenutekantis, priklauso Iženos upelio baseinui (Aluočio upelio intakas).
Avataras: paskutinis oro valdytojas
„Avataras: paskutinis oro valdytojas“, kai kuriuose regionuose rodytas „Avataras: Ango legenda“ pavadinimu, – JAV animacinis serialas, tris sezonus „Nickelodeon“ kanalu rodytas nuo 2005 iki 2008 m. Serialo veiksmas vyksta Azijos kultūros įkvėptame pasaulyje, kuriame žmonės geba valdyti pradinius elementus naudodamiesi telekinetinėmis kinų kovos menų variacijomis. Seriale buvo panaudoti anime ir tipiškos amerikietiškos animacijos piešimo stiliai, remtasi įvairių Rytų Azijos, inutitų, Pietryčių Azijos, Pietų Azijos ir Naujojo pasaulio visuomenių vaizdiniais.
Rodymo laikotarpiu serialas „Avataras: paskutinis oro valdytojas“ visame pasaulyje susilaukė žiūrovių ir kritikų pripažinimo. Serialas išgirtas už animacijos režisūrą, humorą, kultūrinius skirtumus, veikėjus ir plėtojamas temas. Be to, serialas buvo komerciškai sėkmingas, žiūrimumas siekė 5,6 mln. Serialas buvo nominuotas kasmetiniams „Annie“, „Genesis“, „Emmy“ ir „Peabody“ apdovanojimams. Pirmojo sezono sėkmė paskatino „Nickelodeon“ užsakyti antrojo, o vėliau ir trečiojo sezonų kūrimą. Buvo pastatytas ir itin prastai įvertintas, tačiau komerciškai sėkmingas to paties pavadinimo vaidybinis filmas, taip pat išleistos veikėjų figūrėlės, kolekcionuojamų kortų žaidimas, trys vaizdo žaidimai ir kt.
Siužetas
Serialas yra apie dvylikos metų berniuko vardu Angas, kuris yra naujasis avataras ir vienintelis išlikęs oro valdytojas, ir jo draugų nuotykius. Angas privalo sugrąžinti taiką ir ramybę pasaulyje, įveikdamas Ugnies tautos lordą ir taip užbaigdamas jo pradėtą karą su kitomis trijomis tautomis.
Kompiuteriniai žaidimai
Buvo išleista kompiuterinių žaidimų trilogija, paremta serialo motyvais. Pirmasis žaidimas „Avatar: The Last Airbender“ išleistas 2006 m. spalio 10 d. „Avatar: The Last Airbender – The Burning Earth“ pasirodė 2007 m. spalio 16 d., o trečiasis „Avatar: The Last Airbender – Into the Inferno“ išėjo 2008 m. spalio 13 d. Žaidėjai gali pasirinkti veikėją ir vykdydami užduotis įgauti patirties bei progresuoti žaidimo eigoje. Visi žaidimai susilaukė mišraus įvertinimo, bet daugiausia teigiamo. 2008 m. rugsėjo 25 d. išleistas Microsoft Windows skirtas MMORPG žanro žaidimas „Avatar: Legends of the Arena“.
Filmas
Pagal pirmąjį serialo sezoną 2010 m. buvo pastatytas vaidybinis filmas „Paskutinis oro valdytojas“, kurį režisavo M. Night Shyamalan. Teigiama, kad tai pirmasis iš planuojamų trijų filmų. Filmas buvo komerciškai sėkmingas, tačiau susilaukė griežtos kritikos tiek iš kino kritikų, tiek iš serialo gerbėjų.
Tęsinys (Koros legenda)
2010 m. liepos 22 d. „San Diego Comic-Con“ mugėje buvo paskelbta apie serialo tęsinio pavadinimu „Koros legenda“ kūrimą. Kaip ir pirmtaką, tęsinį sukūrė Michael Dante DiMartino ir Bryan Konietzko. Serialo tęsinyje veiksmas vyksta prabėgus septyniasdešimt metų po įvykių seriale „Avataras: paskutinis oro valdytojas“. Pagrindinė serialo protagonistė yra Kora, septyniolikmetė mergina iš Pietų Vandenų genties ir avataro reinkarnacija po Ango mirties. Didžioji dalis veiksmo klostosi naujai įkurtame vadinamajame Respublikos mieste, kurio dizainas įkvėptas Šanchajaus, Honkongo, Manhatano ir Vankuverio vaizdų. Be to, piešime pasitelkta stimpanko elementų.
Zalesė (Mielaukiai)
Zalesjė (,, nuo 1907 m. Mehlauken, nuo 1938 m. liepos 16 d. Liebenfelde, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, 10 km į pietvakarius nuo Skaisgirių, prie geležinkelio Tilžė–Labguva–Karaliaučius (nutiestas XIX a. antroje pusėje) ir plento Labguva–Skaisgiriai (Reicho kelias 126, dab. kelias A190), nuo 2008 m. birželio 30 d. Zalesjės kaimo gyvenvietės centras. Pro miestelį teka Nemunyno kairysis intakas Timbra ir Mielava.
Istorija
Pirmą kartą gyvenvietė minima 1384 m. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose (Die Litauischen Wegeberichte). Kūrėsi Buominės didžiosios girios rytiniame pakraštyje, prie senojo vieškelio Labguva–Laukiška–Tilžė. Tapo reikšminga Pamario gyvenviete. Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės.
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. Nuo 1947 m. liepos 25 d. Bolšakovo rajono, nuo 1965 m. sausio 12 d. Polesko rajono Zalesjės apylinkės (Залесовский cовет) centras.
XVIII a. viduryje įkurta pradžios mokykla, 1841 m. – Mielaukio evangelikų liuteronų parapija, 1846 m. pastatyta bažnyčia. 1881 m. iš Priekulės į Mielaukį perkelti parengiamieji kursai stojantiesiems į mokytojų seminarijas. Veikė dvi vaistinės, knygynas, trys kepyklos, 27 parduotuvės, malūnas, lentpjūvės, pieninė ir sūrinė, našlaičių prieglauda. Dirbo gydytojas, dantistas, įvairūs amatininkai. 1920–1940 m. veikė dvi spaustuvės, XX a. pradžioje – Laukirtinkiškoji draugystė (žemės ūkio draugija), Natūros gydymo draugija.
Lietuviai
Iki XVIII a. antro dešimtmečio beveik visi Mielaukio ir parapijos gyventojai buvo lietuvininkai, daug jų išmirė per 1709–1711 m. didįjį marą ir badą; po XVIII a. pirmosios pusės vokiečių didžiosios kolonizacijos apsigyveno vokiečių. XIX a. viduryje karališkajame dvare ir bažnytkaimyje gyveno 1181 žmonių, iki Pirmojo pasaulinio karo – 668, 1939 m. Mielkiemyje ir Alekso priemiestyje – 4089 žmonės.
Mielaukio parapijoje kunigavo ir lietuvių kilmės dvasininkai: 1870–1877 m. A. Ansaitis, 1890–1917 m. F. Adomaitis, 1933–1935 m. E. Šmitaitis. Dėl akultūracijos ir prievartinės germanizacijos mažėjo lietuvininkų: 1848 m. iš 6455 parapijiečių apie 3000 (46,5 %) kalbėjo lietuviškai, 1870 m. – 1840 m. (apie 40 %), 1878 m. – apie 2500 (33,3 %), 1897 m. – apie 2000 (26,3 %), 1907 m. – 1200 (18,5 %) gyventojų; 1912 m. iš 6460 gyventojų lietuviškai kalbėjo apie 1000.
1879–1919 m. knygrišys A. Bajoras pardavinėjo lietuvišką spaudą. Po 1945 m. Mielaukis labai suniokotas, nugriauta daug senų pastatų, apgriautoje bažnyčioje įrengtas sandėlis.
Zimbabvės karinės pajėgos
thumb|right|250px|[[Zimbabvės karinių pajėgų herbas]] Zimbabvės karines pajėgas sudaro sausumos kariuomenė ir karinės oro pajėgos. Kadangi šalis neturi priėjimo prie jūros ar vandenyno, šalyje nėra vandens karinių pajėgų. Šalies karinėms pajėgoms vadovauja generolas Constantine Chiwenga.
1994 m. liepos mėnesį šalyje buvo įkurta Gynybos ministerija, vadovaujanti šalies karinėms pajėgoms. Šalies gynybai vyriausybė skiria 3,8% nuo BVP (2006 m.).
2007 m. šalies karinėse pajėgose buvo apie 29 000 karių (25 000 sausumos kariuomenėje, 4 000 – oro pajėgose).
Kaulinis dubuo
260px|right|thumb|Vyro dubuo
Dubuo (kaulinis dubuo) – kaulas, esantis stuburo atramos taške. Dubuo jungia dalį gūžduobių. Pas dvikojus – abiejų kojų šlaunies dalį, pas keturkojus – tik užpakalines kojas.
Sandara
Kaulinį dubenį sudaro:
Dubenkaulis – stambiausias porinis plokščiasis kaulas, kuriuo kojos laisvoji dalis siejasi su ašinių griaučių apačia. Kartu su kryžkauliu dubenkauliai sudaro kaulinį dubenį (pelvis). Dubenkaulis susidaro iš trijų suaugusių kaulų – į viršų nukrypusio klubakaulio, žemyn nukrypusio sėdynkaulio ir į priekį atsigręžusio gaktikaulio. Visų trijų kaulų sąaugoje išoriniame kaulo paviršiuje yra gili gūžduobė, į kurią įsistato šlaunikaulio galva.
Anksčiausiai, trečią embriono vystymosi mėnesį, užsimezga klubakaulio plėtros centras, šiek tiek vėliau (4-5 mėnesį) sėdynkaulio, o paskui (5-6 mėnesį) – ir gaktikaulio. Kiekvieno kaulo keli osifikacijos centrai suauga apie 10-12 gyvenimo metus, o gūžduobė susilieja 15-16 metais. Sėdynkaulio šiurkštuma ir klubinė skaiuterė savarankiškai kaulėja apie 17-19 metus.
Klubakaulis
Klubakaulis (os ilium) – didžiausias dubenkaulio dėmuo. Į apačią nukrypęs jo drūtgalys, arba klubakaulio kūnas (corpus ossis ilii) įeina į gūžduobės sudėtį. Plokštėdamas į viršų kūnas pereina į klubakaulio sparną (ala ossis ilii). Sparnas viršuje baigiasi klubine skiautere (crista iliaca) prie kurios tvirtinasi platieji pilvo raumenys. Skiauterės išorėje yra žymi išorinė lūpa (labium externum). Beveik per patį vidurį ši lūpa labiau išvirsta į išorę, sudarydama klubinį gumburėlį. Iš vidaus skiauterė turi vidinę lūpą (labium internum). Tarp lūpų tai išnykdama, tai vėl išryškėdama, driekiasi tarpinė linija (linea intermedia). Skiauterė priekyje pereina į priekinį sparno kraštą, o užpakalinėje pusėje – į užpakalinį. Juose yra po dvi ataugas, kurios vadinamos pagal tai, kaip išsidėsčiusios. Priekiniame krašte viena jų guli aukščiau – tai priekinis viršutinis klubakaulio dyglys (spina iliaca anterior superior). Kita atauga guli žemiau, todėl vadinama priekiniu apatiniu klubakaulio dygliu (spina iliaca anterior inferior). Užpakalinėje briaunoje yra analogiškos ataugos, tik jos ne taip aiškiai matomos: užpakalinis viršutinis klubakaulio dyglys (spina iliaca posterior superior) ir užpakalinis apatinis klubakaulio dyglys (spina iliaca posterior inferior). Po pastaruoju dygliu prasideda didžioji sėdimoji įlanka (incisura ischiadica major) kurios priekinės briaunos vidurys yra ta vieta, kurioje suauga klubakaulio ir sėdynkaulio kūnai.
Sėdynkaulis
Sėdynkaulis (os ischii) sudaro apatinę užpakalinę dubenkaulio dalį. Sėdynkaulis turi masyvų kūną (corpus ossis ischii) nuo kurio kampu į priekį ir į viršų atsiskiria sėdynkaulio šaka (ramus ossis ischii).
Kūno drūtgalys įeina į gūžduobės sudėtį. Ta vieta, nuo kurios kaip kablys užlinksta sėdynkaulio šaka, vadinama sėdimuoju gumburu (tuber ischiadicum). Gumburo paviršius gruoblėtas, prie jo prisisega daug šlaunies ir dubens raumenų. Gumburu remiamės į horizontalią plokštumą, kai sėdime. Kūno užpakaliniame paviršiuje kyšo sėdimasis dyglys, kuris skiria aukščiau gulinčią didžiąją sėdimąją įlanką (incisura ischiadica major) nuo žemiau esančios seklios mažosios sėdimosios įlankos (incisura ischiadica minor). Nuo dyglio prie kryžkaulio eina raištis, jungiantis dubenkaulį su kryžkauliu.
Sėdynkaulio šaka jungiasi su gaktikaulio apatine šaka.
Pirminis sėdynkaulio osifikacijos centras užsimezga ketvirtą gemalo raidos mėnesį kaulo kūne. Sėdymasis gumburas kaulėja iš atskiro centro lytinio brendimo laikotarpiu.
La Maro provincija
La Maro provincija  – provincija Peru, Ajakučo departamento šiaurinėje dalyje. Provincija padalinta į 8 apygardas. Sostinė – San Migelis.
Kaulinis dubuo
Gaktikaulis
Gaktikaulis (os pubis) sudaro priekinę dubenkaulio dalį.
Stambus kūnas (corpus ossis pubis) įeina į gūžduobės sudėtį, ten suauga su klubakaulio ir sėdynkaulio kūnais. Ten virš gūžduobės matyti aptaki klubinė gaktos pakyla. Kūno apačia riboja užtvarinę angą iš viršaus ir užpakalio.
Apatinė gaktinė šaka (ramus inferior ossis pubis) kampu užlinksta atgal ir pirmyn nuo viršutinės ir driekiasi sėdynkaulio šakos link. Jų sąaugos vieta kartais pastebima kaip neryškus sustorėjimas.
Gaktikaulis rutuliojasi iš pirminio kaulėjimo centro, kuris tarp ketvirto ir penkto intrauterininės raidos mėnesio susidaro viršutinėje šakoje ir paplinta po visą kremzlinį kaulo modelį.
Visas dubuo (pelvis)
Kaulinio dubens ertmę (cavitas pelvis) riboja kryžkaulis, os sacrum, stuburgalis, os coccygis, apatinis juosmens slankstelis ir dubenkaulia, os coxae, sujungti sąnarių, sąvaržos ir raiščių. Dubuo iš apačios laiko pilvo organus, jame yra virškinimo organų sistemos pabaiga, kai kurie šlapimo organai ir vidiniai lyties organai. Per dubenį užgimsta vaisius. Dubuo yra svarbus vertikaliai stovėsenai (statikai): per jį kamieno, galvos ir viršutinių galūnių masė pasiskirsto apatinėms galūnėms. Su vertikalia stovėsena ir dvikoje eigastimi (bipedaline lokomocija) susijęs ir dubenkaulio pasvirimas, inclinatio pelvis: plokštuma, išvesta per dubenkaulio ribinę liniją, linea terminalis, su horizontalia plokštuma sudaro atgal apie 60 laipsnių atvirą kampą. Ribinė linija brėžiama per kryžkaulio kyšulį, promontorium, briauną tarp kryžkaulio sparnų, ala ossis sacri, ir jo dubeninio paviršiaus, facies pelvica, klubakaulio lankinę liniją, linea arcuata, gaktikaulio skaiuterę, pecten ossis pubis, iki gaktos sąvaržos, symphysis pubica. Pastarąją sudaro skaidulinė kremzlė, turinti vertikalų plyšį ir jungianti gaktikaulių sąvaržinius paviršius, facies symphysialis.
Ribinė linija, linea terminalis, dalija dubens ertmę į du aukštus. Viršutinis aukštas, didysis dubuo (pelvis major) yra platesnis ir sudaro pilvo ertmės dugną. Apatinis (pelvis minor) – siauresnis.
Didžiojo dubens, pelvis major, užpakalinę ir šoninę sienas sudaro apatinis juosmens slankstelis ir klubakaulio sparnai, priekinės sienos nėra, ją suformuos pilvo raumenys, o apačioje plačia anga jis susisiekia su mažuoju dubeniu.
Mažasis dubuo, pelvis minor, yra į apačia siaurėjanti ertmė, kuri viršutine dubens atvara, apertura pelvis superior, sutampančia su ribine linija, susisiekia su didžiuoju dubeniu, o apatinė atvara, apertura pelvis inferior, esti uždaryta raiščių, raumenų ir fascijų komplekso, vadinamo tarpviete, perineum. Apatinę atvarą sudaro stuburgalis, os coccygis, kryžmeninis gumburo raištis, ligamentum sacrotuberale, jungiantis kryžkaulį su sėdimuoju gumburu (maceruotame kauliniame dubenyje to raiščio, suprantama, nėra), taip pat sėdimasis gumburas, tuber ischiadicum, sėdynkaulio šaka, ramus ossis ischii, ir apatinė gaktikaulio šaka, ramus inferior ossis pubis. Po sąvarža apatinės gaktikaulių šakos apriboja vyrų gaktos kampą, angulus subpubicus, moterų – gaktos lanką, arcus pubicus. Užpakalinę mažojo dubens sieną sudaro kryžkaulis, stuburgalis ir klubakaulio kūno užpakalinė atkarpa, šoninę – klubakaulio kūno priekinė dalis ir sėdynkaulio kūnas su sėdimuoju gumburu, o priekinę, atviriausią, sieną – gaktikaulis, abi jo šakos.
Akušerinei praktikai yra labai svarbūs vidiniai ir išoriniai dubens, ypač mažojo, matmenys. Tiksliai nustatyti vidinius mažojo dubens matmenis sudėtinga arba visai neįmanoma, dauguma jų matoma rentgenografiškai arba echoskopiškai, tad apie mažojo dubens dydį dažnai tenka spręsti iš išorinių matmenų, kurie susiję su vidiniais matmenimis.
Svarbiausi išoriniai matmenys, nustatomi storiniu slankmačiu, yra šie:
1. Tarpdyglinis nuotolis (atstumas), distantia interspinosa, – atstumas tarp priekinių viršutinių klubinių dyglių, spina iliaca anterior superior. J. Tutkuvienės duomenimis, XX a. paskutinio dešimtmečio lietuvių merginų, pasiekusių brandos amžių, šis matmuo yra vidutiniškai 26 cm.
2. Tarpskiauterinis nuotolis, distantia intercristalis, – didžiausias atstumas tarp klubinių skiauterių, crista iliaca. Lietuvių moterų jis yra apie 29 cm.
3. Tarpgūbrinis nuotolis, distantia intertrochanterica, matuojamas tarp didžiųjų šlaunikaulių gūbrių, trochanter major, labiausiai į šoną išsišovusių taškų. Mūsų populiacijos tarpgūbrinio nuotolio vidurkis yra 32 cm. 4. Išorinė jungė, conjugata externa, matuojama storiniu slankmačiu tarp gaktinės sąvaržos viršutinės briaunos ir penktojo juosmens slankstelio keterinės ataugos. Išorinė jungė esti apie 21 cm ilgio.
Mažojo dubens dydį apibūdina vidiniai matmenys – du diametrai ir penkios jungės, arba sagitaliniai matmenys:
1. Skersinis diametras, diameter transversa, – tai viršutinės dubens atvaros plotis, didžiausias atstumas skersine ašimi tarp dviejų pusių ribinių linijų, lineae terminalis. Jis vidutiniškai esti 13,5 cm.
2. Įstrižinis diametras, diameter obliqua, – ribinės linijos atstumas tarp vienos pusės kryžmeninio klubo sąnario, articulatio sacroiliaca, ir kitos pusės klubinės gaktos pakylos, eminentia iliopubica, vidinio paviršiaus. Šis matmuo esti apie 12,5 cm.
3. Anatominė jungė, conjugata anatomica, matuojama tarp gaktos sąvaržos viršutinės briaunos ir kyšulio, promontorium. Šis matmuo svyruoja nuo 11 cm iki 11,5 cm.
4. Tikroji jungė, conjugata vera, anksčiau vadinta akušerine junge, conjugata obstetrica, – tai atstumas, tarp sąvaržos vidinio paviršiaus ir kyšulio. Jis siekia 10,5 – 11,0 cm.
5. Įstrižoji jungė, conjugata diagonalis, yra atstumas tarp sąvaržos apatinės briaunos ir kyšulio. Ją apytiksliai galima nustatyti išoriškai – pro makštį. Įstrižinė jungė esti apie 12 cm.
6. Tiesioji jungė, conjugata recta, yra atstumas nuo simfizės vidinio paviršiaus iki I–III kryžmens slankstelių jungties ir siekia 12,5 cm.
7. Vidurinė jungė, conjugata mediana, – tai apatinės dubens atvaros, apertura pelvis inferior, seniau vadintos dubens išeiga, exitus pelvis, strėlinis matmuo, atstumas nuo sąvaržos apatinio krašto iki stuburgalio viršūnės. Ji paprastai esti 9,5 cm ilgio, tačiau gimdant stuburgalis gali atsilenkti, tada ši jungė pailgėja iki 11,5 cm. Vidurinę jungę galima išmatuoti ir iš išorės, vieną storinio skriestuvo kojytę priglaudžiant prie sąvaržos apatinio krašto, o kitą – prie stuburgalio. Skriestuvo skalė dažnai rodo apie 12 cm. Iš šio skaičiaus atėmus 1,5 cm (stuburgalio minkštųjų audinių storį) gaunamas apytikslis vidurinės jungės dydis.
Per visų jungių vidurį nubrėžę liniją, gausime dubens ašį, axis pelvis.
Lytiniai dubens skirtumai
Lytiniai dubens skirtumai išryškėja tik individui subrendus (apie 20 metus) ir susiję su moters organizmo prisitaikymu gimdyti. Svarbiausi su lytimi susiję požymiai yra šie:
Nustatyti lytį pagal dubens kaulus kartais būna sunku, o iki 10 % individų ir visai neįmanoma. Nustatant lytį reikia žiūrėti kokie požymiai – moteriškieji ar vyriškieji – vyrauja. Lyties diagnostika svarbi teismo medicinai, fizinei antropologijai bei su pastarąja glaudžiai susijusiai archeologijai.
Astronominis laikas
Astronominis laikas – laikas, matuojamas pagal saulės judėjimą ekliptika, t. y., pagal Žemės skriejimą aplink Saulę.
Laiko tarpas, per kurį Saulė vėl grįžta į tą pačią dangaus sferos vietą, t. y. prie tos pačios žvaigždės, vadinamas žvaigždiniais arba sideriniais ( - žvaigždė) metais. Šių metų trukmė - 365,2564 vidutinės saulinės paros - lygi Žemės apskriejimo aplink Saulę periodui.
Astronominis laikas matuojamas tokiais laiko vienetais, kaip para, metai ir pan.
Астрономическое время
X amžius
Dešimtasis mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 901 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1000 metų gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis
Amžiai: IX amžius – X amžius – XI amžius
Mano vardas Niekas
Mano vardas Niekas  – 1973 m. sukurtas vesternas, kuriame pagrindinius vaidmenis atliko Henris Fonda ir Terensas Hilas. Filmo idėjos autorius yra garsus italų režisierius Sergio Leone. Jis taip pat yra vienas iš filmo prodiuserių, nors ir nepažymėtas titruose.
Neringos savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Mano vardas Niekas
Muziką filmui sukūrė kompozitorius Ennio Morricone, o pagrindinė filmo tema yra vienas žinomiausių kompozitoriaus kūrinių, sukurtų kino filmui.
Neringos savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Veikla
Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Vigantas Giedraitis, mero pavaduotoju Arūnas Burkšas, Savivaldybės administracijos direktoriumi paskirtas Algimantas Vyšniauskas.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Mano vardas Niekas
Santrauka
left |thumb|140px|Džekas Boregardas left|thumb|140px|Niekas
Džekas Boregardas, garsus Laukinių Vakarų šaulys, ketina pasitraukti į poilsį ir išvykti į Europą. Jį nuolatos kas nors medžioja, tačiau Džekas – greičiausias šaulys iš visų („- Greitesnis už jį? Niekas“).
Keliaudamas per prerijas jis sutinka žmogų be vardo, Nieką – jauną kaubojų, kurio idealu pats yra. Niekas svajoja apie Džeko pasitraukimą, tačiau tai, jo nuomone, turi būti efektinga, nes tik taip turi pasitraukti didvyriai.
Viename miestelyje Niekas bare pademonstruoja savo šaudymo įgūdžius ir yra nusamdomas vietinio turtuolio Salivano susidoroti su Džeku. Tačiau Niekas nepaliauja svajoti apie efektingą Džeko kovą su didžiule gauja plėšikų, 1 prieš 150, todėl jam padeda arba trukdo, stengdamasis priartinti tokią kulminaciją. Jis pavagia traukinį, tačiau Džekui padeda pabėgti tik tada, kai šis vienas iš tiesų stoja į kovą prieš visą gaują.
Filmo kulminacija – dvikova tarp Džeko ir Nieko, nes, anot šio, didvyris turi mirti.
Vis dėlto tai – surežisuotas spektaklis, po kurio Džekas visiems yra miręs ir gali nekliudomas iškeliauti į Europą, o jo vietą gali užimti Niekas.
Apdovanojimai
Filmas 1974 m. laimėjo vieną Golden Screen apdovanojimą.
Maccabi Sha'arayim FC
Rehovoto „Maccabi Sha'arayim“ – Izraelio futbolo klubas iš Rehovoto. Stipriausią komandą turėjo XX a. 7-ajame dešimtmetyje.
Linkainys
Linkainys – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Glitiškių.
Rytų Timoro vėliava
right|thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV 111111.svg|20px Rytų Timoro vėliava (Santykis: 1:2)]]
Rytų Timoro vėliava – oficiali Rytų Timoro valstybės vėliava, priimta 2002 metais. Rinkimus laimėjus FRETILIN (Frente Revolucionária de Timor-Leste Independente), buvusiam judėjimui už Rytų Timoro nepriklausomybę (po atgavimo tapusi politinė partija), buvo sugrąžinti dauguma simbolių, kurie buvo sukurti 1975 m. Tarp jų buvo ir vėliava, kuri yra kiek modifikuota pačios FRETILIN vėliava. Tai vienintelis nacionalinis simbolis, aprašytas šalies konstitucijoje.
Ankstesnės vėliavos
Timoriečių politinės partijos ir organizacijos buvo pasiūliusios kitokią vėliavą per pirmąjį Rytų Timoro Nacionalinį Suvažiavimą, kuris įvyko 1998 balandį Portugalijoje. Iš pradžių ši vėliava buvo FALINTIL, Rytų Timoro Išlaisvinimo Armijos (Forças Armadas de LIbertação Nacional de Timor Leste), vėliava. Dėl FALINTIL populiarumo buvo pasiektas bendras susitarimas pritaikyti jai laikinos Rytų Timoro vėliavos statusą. 2002 ji buvo pakeista dabartiniu dizainu.
Kuriant konstituciją ir svarstant vėliavos dizainą buvo siūloma pridėti dar ir žalią spalvą, tačiau, ją priėmus, pasikeitė tik kai kurios jos apibrėžimo detalės. Prieš tai figūravusi violetinė - raudona spalva virto tik raudona, o auksinė - geltona tapo tiesiog geltona. Be to, geltona spalva pakeitė ir reikšmę: juodraščiuose simbolizavusi tautos gerovę, turtingumą, galutinis variantas apibrėžė kolonizacijos paliktus pėdsakus.
Raudonsparnis tarkšlys
Raudonsparnis tarkšlys (Psophus stridulus) – Skėrių (Acrididae) šeimai priklausantys vabzdys (Insecta).
Išvaizda
Patinas užauga iki 25 mm ilgio, patelė - 35 mm. Spalva ir raštas, kaip ir visų tarkšlių labai varijuoja. Užpakaliniai sparnai raudoni. Nuo kitų tarkšlių, ypač nuo taip pat raudonus užpakalinius sparnus turinčio margojo tarkšlio, skiriasi pagal ryškia išilginę, nepertraukta raukšlių, keterą ant priešnugario. (Margojo tarkšlio priešnugarėlė su dviem raukšlėm)
Skrisdami patinai skleidžia tarškiantį garsą. patelės neskraido.
Paplitimas
Gyvena sausose, reta augmenyja apaugusiose vietovėse. Pušynų aikštelėse, kirtavietėse, slėniuose. Ši rūšis geriau už kitus tarkšlius toleruoja buveinių užaugimą mišku, sutinkama ir netankiuose senuose pušynuose su saulės įšildomomis retmėmis, ir pušų jaunuolynuose, kuriuose išliko neužaugusių plotelių, išnyksta tik miškui sutankėjus.
Nyksta dėl tinkamų buveinių nykimo, rūšis saugoma Vokietijoje (RK 2 kat.), Švedijoje (RK 2 kat.), Lenkijoje (RK 3 kat.), Latvijoje (RK 3 kat.), Estijoje (RK 4 kat.).
Aptinkamas ir Pietryčių Lietuvoje.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1956–1957 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1956–1957 m.
Rytų Timoro herbas
thumb|200px|Rytų Timoro herbas
Bauliai
Bauliai (Baoulé) – Vakarų Afrikos tauta, priklausanti akanų grupei, gyvenanti daugiausia Dramblio Kaulo Krante, ypač šalies centrinėje dalyje, tarp Komoės ir Bandamos upių. Sudaro 23 % šalies gyventojų. Populiacija – beveik 4 mln. žmonių. Dažnai su giminingais anjais laikomi viena tauta. Skirstosi į daug smulkių genčių. Vartoja baulių kalbą, priklausančią Nigerio-Kongo kalbų šeimai, kva kalbų grupei.
thumb|left|160px|Baulių kaukė Bauliai susidarė iš akanų genčių, atsikėlusių iš Ganos. XVIII a. bauliai buvo sukūrę savo genčių sąjungą, priešinosi prancūzų vykdytai kolonizacijai.
Verčiasi daugiausia žemdirbyste (jamsai, kolokazija, manijokas, bananai, sorgai ir kt.), dirba kaučiuko, kakavos, aliejinių palmių, cukranendrių plantacijose. Paplitę medžio raižybos amatai (ypač kaukių gamyba). Turi gausų tautosakos paveldą. Išpažįsta daugiausia vietinius tikėjimus, apie trečdalis baulių yra krikščionys (katalikai, protestantai), yra musulmonų (sunitų).
Stare Gatnė
Stare Gatnė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas neoficialiai dar vadinamas Gatne I arba Gatno I.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Paželvių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis labai apardytas arimų, šiaurės rytų šlaitas nuslinkęs į Želvą. Piliakalnis dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs medžiais.
Juozas Kaminskas
Juozas Kaminskas:
Perskeltas dangus
Perskeltas dangus – 1974 m. Lietuvos kino studijoje pagal Vytauto Bubnio romaną „Po vasaros dangum“ sukurtas meninis filmas. Drama. Filmo trukmė – 1 val. 34 min.
Siužetas
Po ilgų klajonių po SSRS, namo pas tėvus į gimtąją Lietuvą sugrįžta sūnus. Kartu su juo – ukrainietė žmona, kuriai nusibodo klajonės, ji laukiasi ir nori sėslaus gyvenimo, kad ir svetimame krašte.
Paželvių piliakalnis
Piliakalnis
Pietų – pietvakarių papėdėje, 0,4 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Biukenenas
Biukenenas (, bas. Gbezohn) – miestas Liberijoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, prie Sent Džono upės žiočių, 110 km į pietryčius nuo Monrovijos. Grand Basos apskrities centras. Svarbus jūrų uostas (geležies rūdos išgabenimas). Keliai į Monroviją, Gbarngą, geležinkelis į Jekepą. Vystoma pramoninė žvejyba, gaminamas biokuras.
Istorija
1832 m. atvykėliai iš JAV (liberai) įkūrė Port Kresono (Port Cresson) koloniją, bet 1835 m. ją sunaikino vietiniai gyventojai basai. Vėliau ji atkurta kaip Bassa Cove, o 1839 m. prijungta prie Liberijos. Gyvenvietė pervadinta Liberijos gubernatoriaus Tomo Biukeneno garbei (JAV prezidento Džeimso Biukeneno brolis). Miestas suklestėjo nutiesus geležinkelį iš geležies rūdos kasyklų. be rūdos per Biukeneno uostą buvo išvežamas palmių aliejus, guma. Liberijos pilietinio karo metu infrastruktūra suniokota.
Nižynas
Nižynas  – miestas Černigovo srityje, šiaurės Ukrainoje. Per miestą teka Ostioro upė. Nižyno rajono administracinis centras. Nutolęs 150 km į šiaurės rytus nuo Kijevo.
Istorija
1147 m. paminėtas pirmą kartą kaip Unenežas. Abiejų Tautų Respublikos sudėtyje, kaip savivaldos miestui, 1625 m. buvo suteiktos Magdeburgo teisės.
1805 m. buvo įkurtas Bezborodko licėjus, kuriame 1820–1828 m. mokėsi Nikolajus Gogolis.
Akelaitis
Akelaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Akelaitienė (ištekėjusi moteris) ir Akelaitytė (mergautinė pavardė).
Šią pavardę turi šie garsesni asmenys:
Smitfildas
Smitfildas – miestelis Virdžinijos valstijoje, JAV. 2010 metų surašymo duomenimis, jame gyveno 8089 gyventojai. Mėsos pramonė (Smitfildo kumpio gamyba).
Half-Life: Blue Shift
Half-Life: Blue Shift yra antras „Half-Life“ serijos žaidimo „Half-Life“ papildymas, šįkart su Black Mesa apsaugos darbuotoju Barney’u Calhoun’u, kuris mėgina pabėgti nuo ateivių invazijos. „Blue Shift“ buvo išleistas 2001 m. birželio 12 d.
Jean-Pierre Jeunet
Jean-Pierre Jeunet (g. 1953 m. rugsėjo 3 d.) – prancūzų režisierius, išgarsėjęs tokiais filmais kaip „Amelija is Monmartro“ (Le Fabuleux destin d’Amélie Poulain, 2001) bei „Ilgos sužadėtuvės“ (Un long dimanche de fianailles, 2004).
Režisieriaus vaikystė ir paauglystė
Jean-Pierre Jeunet gimė Roane, Prancūzijoje. Jo tėvas dirbo telefonų kompanijoje, o motina buvo mokyklos mokytoja. Kilęs iš paprastos šeimos, būsimasis režisierius niekada nelankė kino mokyklos ir pats savamoksliškai išmoko filmuoti bei kurti animaciją. Pirmuosius filmukus pradėjo kurti sulaukęs vos devynerių, pats konstruodamas dekoracijas lėlėms ir jas apšviesdamas žibintuvėliais.
Pažintis su Marc Caro
1974 metais, viename filmų festivalyje, Anensyje (Prancūzijoje), Jean-Pierre Jeunet susipažino su dizaineriu, komiksų knygelių autoriumi Marc Caro, kuris ilgainiui tapo jo partneriu kuriant animaciją ir kartu įgyvendinant bendras idėjas. Šį ilgalaikį bendradarbiavimą lėmė išskirtinis Caro talentas grafikos ir dizaino srityje, jo gabumai kuriant iliustracijas, plakatus, filmams reikalingas dekoracijas, kostiumus ir kaukes bei Jean-Pierre Jeunet pomėgis kurti filmuose tai, kas realiame gyvenime atrodo šiek tiek nukrypę nuo normos, kažkas neįprasto ir šiek tiek keisto.
Pats Marc Caro, viename interviu paklaustas apie bendradarbiavimą su Jean-Pierre Jeunet yra sakęs: „Jeunet mėgsta aktorių Charlie Chaplin, aš – Buster Keaton. Jeunet yra režisieriaus François Roland Truffaut gerbėjas, aš – Jacques Tati. Jam patinka šunys, man – katės. Bet mes turime vieną dalyką, kuris mus abu vienija – tai noras kurti. Tai yra aukščiau už visus kitus troškimus, noras patiems kurti filmus, o ne kažkam kitam padėti tai daryti.“.
Karjeros pradžia trumpametražių filmų festivaliuose
Jean-Pierre Jeunet kartu su kolega Marc Caro sukūrė du trumpametražius filmukus L’évasion (The escape, 1978) ir Le manège(The carousel, 1979), pastarasis iš jų laimėjo Cezario apdovanojimą kaip geriausias trumpametražis filmukas.
Po to sekė daugiau kaip metus trukęs parengiamasis darbas naujam filmui, abu pradedantieji režisieriai kartu iki smulkmenų derino scenarijų, kostiumų ir dizaino klausimus, kol 1981 metais ekranuose pasirodė trečiasis jų bendras filmas Le bunker de la dernière rafale (The bunker of the last shots). Šis filmas buvo fantastinė istorija apie kylančią paranoją tarp kareivių, užstigusių požemyje. Šis darbas taip pat neliko nepastebėtas, Prancūzijoje pelnė keletą festivalinių prizų.
Po trijų darbų kartu su kolega Marc Caro, Jean- Pierre Jeunet sukūrė dvi istorijas savarankiškai Pas de repos pour Billy Brakko (No rest for Billy Braco,1984) ir Foutaises (Things I like, Things I don‘t like, 1989). Trumpametražis filmukas „Foutaises“ tapo vienu iš svarbių postūmių imtis pilno metražo filmo kūrimo kartu su kolega Marc Caro, nes šis solo Jean-Pierre Jeunet darbas sulaukė palankių įvertinimų ir atnešė jau antrąjį Cezario apdovanojimą jaunajam kūrėjui bei padėjo sukaupti pakankamai finansinių išteklių reikalingų naujo pilnametražio filmo kūrimui.
Pilno metražo filmai
1991 metais dienos šviesą išvydo Jean-Pierre Jeunet ir Marc Caro juodoji komedija Delicetessen (Delicatessen) pasakojanti istoriją apie mėsininką, kuris žudo žmones norėdamas pamaitinti namo, kuriame įsikūrusi mėsinė, gyventojus. Šis filmas buvo gana palankiai įvertinatas kritikų, kurie filmą apibūdino kaip košmaro, pasakos, juodojo humoro, fantazijos ir romantikos mišinį. „Delicetessen“ pelnė 4 Cezario apdovanojimus įskaitant prizą už geriausią pradedančiąją režisūrą ir geriausią filmo scenarijų. Tokia sėkmė nustebino net pačius filmo kūrėjus, bet kartu įkvėpė imtis naujojo projekto, apie kurį buvo mąstoma jau labai seniai.
Kitu bendru dviejų draugų darbu tapo filmas La cite des enfants perdus(The City of Lost Children), kurio kūrybinis procesas truko beveik ketverius metus. Šis filmas – tai epinė futūristinė fantazija gausi dekoracijų, specialiųjų efektų ir dar keistesnių filmo personažų. Pagrindinė filmo ašis sukasi apie filmo herojų mokslininką Kranką, kuris kankinamas nemigos, pagrobia keletą vaikų norėdamas pavogti jų sapnus, tačiau paslėpti ir izoliuoti nuo išorinio pasaulio vaikai sapnuoja vien košmarus.
Nors filmas buvo tinkamas žiūrėti ir vaikams, kai kurie jį apibūdino kaip „žiaurų“, į tai filmo autoriai atsakė, jog “filmas nežiauresnis nei Pinokis ar Bembis”.
Šių dviejų filmų sėkmė paskatino pradedančiuosius režisierius išvykti į Holivudą ir laikinai ten apsigyventi, nes Jean- Pierre Jeunet gavo pasiūlymą režisuoti ketvirtąją filmo apie Svetimą dalį Alien: Resurrection. Caro Jean-Pierre Jeunet į Ameriką atlydėjo tik kaip kostiumų ir bendro filmo dizaino klausimų patarėjas, vėliau Caro atsiskyrė nuo Jeunet ir pradėjo solo karjerą iliustracijų ir kompiuterinės grafikos srityje. Nors naujasis Jeunet darbas kuriant „Alien: Resurrection“ buvo įvertintas gana kritiškai, tačiau Jean-Pierre Jeunet pasisėmė naujos patirties ir grįžo į Prancūziją pasirengęs sukurti naują filmą jau savarankiškai.
Tai, kad abiejų ilgamečių kompanionų keliai išsiskyrė buvo pakankamai natūralus dalykas, nes ir iki tol dirbdami poroje tiek Caro, tiek Jeunet pasiskirstydavo darbus: Jeunet daugiau dirbo su aktoriais, o Caro didžiausią dėmesį skyrė filmo grafiniams elementams, nors jiedu visada kartu derindavo detales dėl scenarijaus ir kitų svarbių filmo aspektų.
„Amelija iš Monmartro“
2000 metais, po dviejų sėkmingų darbų su Marc Caro ir vieno bendradarbiavimo projekto su amerikiečiais, Jeunet padedamas Guillaume Laurant parašė naują istoriją filmui, kurioje panaudojo daug skirtingų detalių, kurias jau buvo užsirašęs iš anksčiau, visas kilusias mintis ir idėjas pasižymėdamas užrašų knygelėje, taip pat filme naujas formas įgavo perdarytos idėjos iš ankstesnio jo sukurto trumpametražio filmuko „Foutaises”. Įdomu ir tai, kad didžiają dalį filmo Jeunet nufilmavo Paryžiaus rajone, kur ir pats gyveno – Monmartre. Taip dienos šviesą išvydo „Le Fabuleux destin d'Amélie Poulain”, Lietuvoje žinomas kaip „ Amelija iš Monmartro”, kuris Prancūzijoje tapo vienu didžiausiu hitu per visą šalies istoriją.
Šiame filme vaidinusi prancūzų aktorė Audrey Tautou pasauliui buvo parodyta kaip iš prigimties švelni, miela mergaičiukė, kurianti kitų žmonių laimę mažomis mielomis smulkmenomis. Kritikų filmas „Amelija iš Monmartro“ buvo apibūdintas kaip daug lengvesnis ir labiau romantiškas kūrinys nei iki šiol kurti Jean-Pierre Jeunet darbai, manoma, kad tai daugiausiai nulėmė tik labai minimalus jo bendradarbio Marc Caro dalyvavimas šio filmo kūrybiniame procese. Nepaisant to, šis filmas sulaukė kritikų pagyrų ir komercinės sėkmės pasauliniu mastu bei laimėjo net 4 Cezario apdovanojimus. Režisierius Jean-Pierre Jeunet už šį filmą taip pat gavo European Film Awards apdovanojimą kaip geriausias režisierius. 2002 metais šis filmas buvo nominuotas ir „Oskarui“.
„Ilgos sužadėtuvės“
2004 metais pasirodė naujas Jean-Pierre Jeunet darbas – „Ilgos sužadėtuvės“. Šiame filme taip pat vaidino ankstesnio filmo žvaigždė Audrey Tautou. Filmas buvo pastatytas remiantis rašytojo Sebastien Japrisot romanu ir praturtintas Jeunet vizitine kortele tapusiu surrealizmu bei poetiniais elementais. Filmas pasakoja apie jauną moterį Matildą, kuri po II –ojo pasaulinio karo ieško savo sužadėtinio.
Naujausi režisieriaus darbai
2007 metais Jeunet buvo pradėjęs režisuoti rašytojo Yann Martel romaną Life of Pi, bet dėl finansinių priežasčių iš režisieriaus pareigų pasitraukė. 2009 metų rugsėjo 15 dieną „Toronto filmų festivalyje“ pristatytas naujausias režisieriaus darbas – filmas Micmacs à tire-larigot. Šis filmas – tai satyra apie pasaulinę ginklų prekybą. Jeunet taip pat režisuoja nemažai reklaminių klipų, tarp jų vienas naujausių filmui apie Coco Chanel Chanel N° 5 reklama su jo mėgstamiausia prancūzų aktore Audrey Tautou.
Jeunet filmų kritika
Nors dauguma režisieriaus filmų yra pelnę nemažai apdovanojimų bei sulaukia palankių kino kritikų vertinimų, kai kurie mokslininkai, tyrinėjantys filmų režisūrą, į Jean –Pierre Jeunet žiūri pakankamai įtariai, kartais netgi kiek iš aukšto.
Pasak Jeunet kūrybą tyrinėjusios Elisabeth Ezros, labiausiai režisieriaus filmai yra kritikuojami dėl pernelyg stiprios reklaminės estetikos įtakos bei per didelio sentimentalumo. Kai kurie jų taip pat priekaištauja režisieriui dėl per didelio jo filmų teatralumo ir dėl to, kad režisierius yra nepakankamai spontaniškas. Daugumai užkliūva ir tai, jog Jeunet filmuose per daug lygumo, lengvumo ir glotnumo.
Tai, kad režisieriaus darbai sulaukia didelio žiūrovų dėmesio ir palankumo kartu yra ir Jeneut Achilo kulnas – būtent jo populiarumas neretai verčia mokslininkus į šį kūrėją žiūrėti su tam tikru nepasitikėjimu. Kadangi Jeunet daug dėmesio skiria kiekvienai detalei, kuri būna suplanuota minutės tikslumu, kartais kritikai jį puola ir dėl to, kad šis filmo formą iškelia aukščiau turinio.
Tai, kad režisierius Jeunet kuria fantastinius filmus taip pat kiek glumina prancūzų kino kritikus, nes ilgą laiką buvo įprasta, jog tokio žanro kūrėjai daugiausiai yra kilę iš Didžiosios Britanijos ar Jungtinių Amerikos valstijų. Net pats režisierius viename interviu yra sakęs, jog „ Prancūzijoje žmonės labiau mėgsta rimtus, dramatinius, realistiškus filmus, o man patinka žaisti su viskuo: garsu, kostiumais, kamera.“.
Niutaunas
Niutaunas – miestas rytų Velse, prie Severno upės. R. Oveno (1771–1858) muziejus, tekstilės muziejus, teatras, pilies griuvėsiai.
Tarasas Ševčenka
Tarasas Hryhorovyčius Ševčenka (, taip pat žinomas kaip Kobzaras ; 1814 m. kovo 9 d. Morynicėse, Rusijos imperijoje dab. Ukrainos Čerkasų sritis – 1861 m. kovo 10 d. Peterburge, Rusijos imperija) – ukrainiečių poetas, dailininkas, rašytojas, etnografas. Imperatoriaus dailės akademijos akademikas (1860 m.). Kūrė ukrainiečių ir rusų kalbomis. Jo literatūrinis palikimas yra laikomas modernios ukrainiečių literatūros pagrindu.
Biografija
1831 m. persikraustė į Peterburgą. Ten T. Ševčenka susitiko kraštietį menininką Sotenką. Šis supažindino Tarasą su kitais menininkais, kurie pastebėjo jaunuolyje slypintį talentą ir pradėjo ruoštis išpirkti jį iš baudžiavos. Tuo rūpinosi įžymūs menininkai Karlas Briulovas ir Aleksejus Venecianovas ir poetas Vasilijus Žukovskis. Jie netrukus dvarininkui sumokėjo 2500 rub. ir 1838 m. T. Ševčenka iš baudžiavos buvo išpirktas. Tais pačiais metais jis įstojo į Imperatoriaus dailės akademiją, kurią baigė 1845 m.
Už priklausymą slaptai „Kirilo ir Metodijaus“ draugijai ir maištingus eilėraščius buvo paimtas į rekrutus Orenburge, kur gyveno 1847–1857 m. Išlaisvintas grįžo į Sankt Peterburgą.
Istorinės tematikos kūryboje atskleidžiama ukrainiečių tautos kova su nutautinimu. Palaikė Ukrainos valstybės nepriklausomybės idėją.
Kūryba
thumb|200px|left|T. Ševčenkos skulptūra, saugoma [[Luhanskas|Luhansko Nacionaliniame Taraso Ševčenkos universitete (skulptorius Nikolajus Šmatko)]]
Poezija:
Poemos:
Dramaturgija:
Baladės:
Memorialinės lentos
Yra keletas memorialinių lentų garsiam poetui ir dailininkui atminti:
Constantine Chiwenga
Generolas Constantine Chiwenga – Zimbabvės karinių pajėgų vadovas.
C. Chiwenga gimė 1956 m. Vėdza rajone tuometinėje Pietų Rodezijoje. 1973 m. C. Chiwenga prisijungė prie Rosezijos karo Mozambike.
1981 m. jis prisijungė prie naujai kuriamos Zimbabvės kariuomenės ir joje kilo karjeros laiptais – 1994 m. jis tapo sausumos kariuomenės vadovu, o nuo 2004 m. vadovauja visai šalies karinei gynybai.
Dovydai (Pasvalys)
Dovydai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Grūžių.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Gimnastika 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Gimnastika 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko dvi dienas. Varžybose dalyvavo 71 gimnastas iš devynių šalių. Varžybose vykdytos tik sportinės gimnastikos rungtys.
Klimovskas
Klimovskas  – buvęs srities pavaldumo miestas Rusijoje, Maskvos srityje, 21 km į pietus nuo Maskvos ir 1 km į pietus nuo Podolsko. 2015 m. prijungtas prie Podolsko, dabar jo mikrorajonas.
Miesto teises turėjo nuo 1940 m. Miesto plotas 17,27 km².
Geografija
Klimovskas šiaurėje ribojasi su Podolsko miestu. Iš visų supa Maskvos srities Podolsko rajonas. Geležinkelio linija dalina miestą į dvi dalis – rytinę Veseniają ir vakarinę Grivną. Miestą supa miškai. Miesto teritorijoje yra parkas Dubrava. Miesto centras yra 175 m virš jūros lygio.
Mikrorajonas yra Maskvos upės ir Okos lygumoje, Rytų Europos lygumos centre. Klimovsko teritorija teka upės Rožajus (kitaip dar Sosnovka) ir Petrica.
Paralaksas
Paralaksas taip pat pasireiškia tokiuose optiniuose instrumentuose kaip binoklis, mikroskopas ir TLR kamera. Daugumos gyvūnų, taip pat ir žmonių, smegenys naudoja paralaksą nustatyti atstumams iki aplink esančių objektų.
Jurgis Mykolas Tiškevičius
Jurgis Mykolas Tiškevičius (, 1533–1625 m.) – SJ, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Paralaksas
Žvaigždinis paralaksas
Žvaigždinis paralaksas atsiranda dėl to, kad Žemė juda savo orbita. Arčiau esančios žvaigždės dangaus sferoje labiau keičia savo padėtį, nei toliau esančios.
Jurgis Mykolas Tiškevičius
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės. Tėvas Mykolas Tiškevičius, motina Petronėlė Tiškevičienė.
Paralaksas
Žvaigždinis paralaksas
Žvaigždės metinis paralaksas yra kampas, kuriuo iš žvaigždės būtų matomas Žemės orbitos aplink Saulę didysis pusašis. Atstumas iki žvaigždės, kuris yra išreikštas parsekais, yra atvirkščias dydis metiniam žvaigždės paralaksui. Parsekas (3,26 šviesmečio) – atstumas, iš kurio žvelgiant Žemės orbitos didysis pusašis būtų matomas vienos lanko sekundės kampu. Metinis paralaksas matuojamas stebint žvaigždės padėtį skirtingu metų laiku, t. y. kai Žemė būna skirtingose orbitos vietose. Paralaksas buvo pirmas patikimas būdas nustatyti atstumams iki artimų žvaigždžių. Pirmasis žvaigždės paralaksą teisingai išmatavo Frydrikas Beselis (Friedrich Bessel) 1838 metais žvaigždei 61 Cygni, naudodamas heliometrą. Žvaigždinis paralaksas taip pat naudojamas kitų atstumų nustatymo būdų kalibracijai.
Jurgis Mykolas Tiškevičius
Šeima
Žmona Helena Obrazcova, vaikai:
Paralaksas
Žvaigždinis paralaksas
Žvaigždiniai paralaksai būna labai maži ir sunkiai išmatuojami. Mums artimiausios žvaigždės Kentauro proksimos paralaksas yra tik 0,7687 lanko sekundės. Tokiu kampu būtų matomas 2 centimetrų skersmens objektas, esantis už 5,3 kilometrų.
Jurgis Mykolas Tiškevičius
Valstybės tarnyba
Karūnos maršalka, Gardino seniūnas, jėzuitas.
Fortūna (Žas albumas)
„Fortūna“ – septintasis grupės „Žas“ albumas, išleistas 2003 m. Albumas parduotas 25 tūkst. vienetų tiražu.
Psichologijos istorija
Psichologijos terminas pradėtas vartoti XVI a., o išplito XVIII a., K. Volfui paskelbus darbus „Empirinė psichologija“ (1732) ir „Racionalistinė psichologija“ (1734). Formalia psichologijos atsiradimo data laikomi 1879 metai, kai V. Vuntas Leipcige įkūrė pirmąją psichologijos laboratoriją. Plačiąja (bendrąja) prasme – psichika, būdo ypatybės. Psichologijoje svarbus yra taikomasis aspektas. Psichologai, remdamiesi psichologijos mokslo žiniomis, teikia psichologinę pagalbą.
Ankstyvieji laikai
Psichikos reiškiniai tyrinėti dar senovės filosofų, gana giliai psichiką tyrė Aristotelis („Apie sielą“), Teofrastas („Charakteriai“), Augustinas, tačiau iki XVI a. dauguma tokių darbų buvo filosofinio arba teologinio pobūdžio, psichika dažniau buvo tiriama, nagrinėjant pasaulio pažinimo procesą, religinį pažinimą, nors tam tikrą įtaką padarė ir medikų, ypač – Galeno ir Paracelso darbai.