cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Levonas Aronianas
2010 m.
2010 m. Linarese užėmė 3-ią vietą. Tačiau žaisdamas Šanchajaus Didžiojo kirčio varžybose, pralaimėjęs Armagedono žaibo partiją, neprasimušė į finalinį turnyrą. 2010 m. M. Talio atminimo turnyre (XXI kategorija), kartu su S. Karjakinu, Š. Mamedjarovu, (5½ iš 9) pasidalijo 1–3 vietas.
2011 m.
2011 m. pradėjo pasidalindamas su M. Karlsenu 3-ąją vietą (8 iš 13) Tata Steel turnyre (1-as H. Nakamura, 2-as V. Anandas).
2011 m., M. Talio atminimo turnyre (XXII kategorija kategorija), surinkęs 5,5 iš 9 (+2 =7 -0 TPR – 2853), po papildomų partijų greitosiomis su M. Karlsenu, liko 2-as.
Nesisekė 2011 m. pabaigoje, žaidžiant Londono klasikinių šachmatų turnyre, kur surinko 4 iš 8 ir pasidalijo su V.Anandu 5–6-as vietas.
2012 m.
L. Aronianas 2012 m. pradėjo pergale Veik an Zėjėje XXI kategorijos Tata Steel turnyre, surinkęs 9 iš 13 (+7 -2 =4; TPR – 2891).
Tais pačiais metais, surinkęs 4½ iš 9, pasidalijo 4–7 vietas XXII kategorijos M. Talio atminimo turnyre. , o 2012 m. spalio mėn. Bilbao meistrų turnyre buvo 3-ias. 2012 m. baigė nesėkmingai (3½ iš 8; 6-a v.) Londono klasikinių šachmatų turnyre. ir užleido 2-ą vietą pasaulio reitingų lentelėje.
2013 m.
2013 m. L. Aronianas užėmė 2-ą vietą (8½ iš 13) XX kategorijos Tata Steel turnyre. Tai rodė, kad jis atgauna sportinę formą prieš 2013 m. Kandidatų turnyrą.
Po Kandidatų turnyro L. Aronianas, nors ir surinko vienodai taškų (5½ iš 9) su B. Gelfandu, bet dėl geresnių papildomų rodiklių, laimėjo XX kategorijos A. Aliochino atminimo turnyrą. Vėliau (2013 m.), pasidalijo 4–6 ą vietas (5 iš 9). Norvegijos šachmatų turnyre.
Rugsėjy, XXII kategorijos DRR Singufieldo taurės turnyre, surinkęs 2½ iš 6, užima 3-ią vietą (po M. Karlseno ir H. Nakamūros). Dėl to jo reitingas po 2010 m. rugsėjo mėn. nusmuko žemiau 2800. Tačiau prieš 2014 m. Kandidatų turnyrą jis atgauna formą, laimėdamas XXI kategorijos, keturių dalyvių, 2013 m. Bilbao meistrų turnyrą. Turnyre buvo naudota futbolo taškų skaičiavimo sistema: 3 taškai už pergalę – vienas už lygiąsias, dėl to, jis tašku aplenkė M. Adamsą.
2014 m.
Bene geriausią savo rezultatą pasiekė 2014 m., kai laimėjo XX kategorijos Tata Steel turnyrą (8 iš 11) ir 1½ taško aplenkė artimiausią varžovą S. Karjakiną. Buvo 2-as – po M. Karlseno, su 3 iš 5 (+2 -1 =2) 2014 m. XXIII kategorijos Ciuricho šachmatų išbandymų turnyre. Kartu su M. Karlsenu, surengtose prieš pagrindinį turnyrą, žaibo varžybose pasidalijo 1-ą vietą. Taip pat, žaidžiant greituosius šachmatus Ciuricho šachmatų turnyre užėmė 3-ią vietą. Susumavus su pagrindinio turnyro rezultatu jam atiteko bendra antroji vieta (po M. Karlseno).
Greitieji šachmatai
V. Aronianas mėgsta žaisti greituosius šachmatus. 2007 m. laimėjo greitųjų partijų mačą prieš V. Kramniką (4 : 2). 2009 m. Maince laimėjo greitųjų turnyrą ir tapo 2009 m. pasaulio greitųjų čempionu. 2010 m laimėjo pasaulio žaibo čempionatą (24½ iš 38).
Amber melodija turnyrai
2008 m. Nicoje, 2½ taško lenkdamas artimiausią varžovą, laimėjo 17-ąjį „Amber melodija“ turnyrą (greitieji + nežiūrint į lentą). Ten pat laimėjo „Amber melodija“ greitųjų turnyrą, lenkdamas 2-ąją vietą 1½ taško. Be to, ir „nežiūrint į lentą“ užėmė 2-ą vietą (po V. Kramniko). Susumavus turnyrų rezultatus jam atiteko bendra pirmoji vieta. 2009 m. kovo mėn. jis vėl laimi „Amber melodija“ greitųjų turnyrą, surinkdamas susumavus 14 taškų iš 22 ir dalindamasis 1-ą vietą abiejose turnyro sekcijose. 2011 m. laimi 20-ąjį „Amber melodija“ žaibo turnyrą (8½ iš 11), buvo 2-as (po M. Karlseno) greitųjų sekcijoje (7 iš 11) ir, surinkęs susumavus 15,5 taškų iš 22, trečiąjį kartą iškovojo bendrąjį aukščiausiąjį prizą.
Kiti greitieji turnyrai
2008 m. laimėjo Kareno Asriano atminimo greitųjų šachmatų turnyrą Jerevane (8½ iš 14) pustaškiu lenkdamas P. Leko.
2013 m. gruodžio mėn., surinkęs 19½ taško iš 30 galimų, užėmė 2-ą vietą SportAccord World Mind Games (vyrai, žaibas) turnyre.
Šachmatų olimpiados
L. Aronianas atstovavo šachmatų olimpiadose Armėnijos rinktinei: 1996 m. Jerevane, 2004 m. Kalvijoje, 2006 m. Turine, 2008 m. Drezdene, 2010 m. Chanty Mansijske, 2012 m. Stambule. Jose kartu su komanda iškovojo: 2004 m. bronzos, 2006 m., 2008 m., 2012 m. aukso medalius. 2010 m. individualiai, prie 1-os lentos, laimėjo sidabro, o 2012 m. – aukso medalį.
Pasaulio komandinis čempionatas
Iki 2015 m. žaidė už Armėnijos rinktinę prie pirmos lentos penkiuose Pasaulio komandiniuose šachmatų čempionatuose. Juose sužaidė 42 partijas ir surinko 28 taškus (̟16 ̟= 24 - 2), kas sudaro 66,7̥% galimų taškų.
Iškovojo aštuonius medaliusː vieną aukso ir 2 bronzos už komandos užimtą vietą, o du aukso ir 3 sidabro už individualų žaidimą.
2005 m. pasaulio komandiniame šachmatų čempionate žaisdamas 1-oje Armėnijos rinktinės, kuri iškovojo bronzą, lentoje už individualų žaidimą buvo apdovanotas sidaro medaliu. 2010 m. pasaulio komandiniame čempionate, žaisdamas prie 1-os lentos, iškovojo sidabrą.
2011 m. pasaulio komandiniame šachmatų čempionate žaidė 1-oje Armėnijos rinktinės, kuri iškovojo auksą, lentoje. Be to, už individualų (5 –iš 8; PTR – 2826) žaidimą buvo apdovanotas sidabro medaliu.
2013 m. pasaulio komandiniame čempionate, žaisdamas prie 1-os lentos, individualiai laimėjo aukso medalį.
2015 m. pasaulio komandiniame čempionate, žaisdamas prie 1-os lentos, individualiai laimėjo sidabro medalį.
Europos komandinis čempionatas
Iki 2015 m. žaidė už Armėnijos rinktinę prie pirmos lentos penkiuose Europos komandiniuose čempionatuose. Juose sužaidė 59 partijas ir surinko 37 taškus (̟+20 = 34 - 5), kas sudaro 62,7% galimų taškų. Iškovojo šešis medaliusː vieną aukso ir 2 bronzos už komandos užimtą vietą, o du sidabro ir vieną bronzos už individualų žaidimą.
Atskirų čempionatų rezultataiː 1999 m. (komandinis auksas), 2005, 2007 (komandinis sidabras) , 2011 m. (prie 1-os lentos sidabras), 2013 m. (prie 1-os lentos bronza), o 2015 m. Reikjavike (prie 1-os lentos - sidabras).
Kitos komandinės
L. Aronianas – komandinių varžybų žaidėjas: žaidė Vokietijos Bundes lygoje, Izraelio nacionalinėje lygoje, Olandijos, Ispanijos, Prancūzijos komandiniuose čempionatuose, Europos klubų taurėje, dalyvo Rusijos komandiniame čempionate 2005 m. (7½ iš 9 (PTR – 2850).
Šachmatai 960
2003 m. L. Aronianas Maince laimi atvirąsias šachmatų 960 varžybas. Tai leido jam sekančiais metais Maince žaisti mačą prieš šachmatų 960 pasaulio čempioną P. Svidlerį. Šį mačą L. Aronianas pralaimėjo 3½ : 4½. 2005 m. vėl laimi atvirąsias Finet Chess960, kas leido jam dar kartą, 2006 m., žaisti mačą su P. Svidleriu. Šį kartą, jis 8-ių partijų mačą laimi rezultatu 5 : 3 ir tampa šachmatų 960 pasaulio čempionu. 2007 m. šį titulą jis sėkmingai apgina prieš V. Anandą, tačiau 2009 m., žaisdamas su H. Nakamura jį prarado.
Žaidimo stilius
Višvanatanas Anandas apie L. Aronianą yra pasakęs:
„Debiute jis žaidžia poziciškai, bet susidariusias padėtis – taktiškai. Nors pradeda 1.d4, bet susidariusias pozicijas žaidžia, kaip 1. e4 žaidėjas… Siekdamas išspręsti komplikuotas padėtis, visada paspęs varžovams, kad ir nedidelių spastelių… labai talentingas taktikas, skaičiuoja labai puikiai ir retai kada praleidžia pasitaikančius šansus. Visa tai daro jį labai pavojingu varžovu“.
Borisas Gelfandas apie L. Aronianą:
„Tai labiausiai atakuojantis, aukštų kūrybinių gebėjimų žaidėjas, gerai žaidžiantis debiutus, turintis idėjų vidurio žaidime“.
Federacijos keitimas
Levonas Aronianas pasikeitė šachmatų federaciją ir nuo 2021 m. gruodžio 1 d. šachmatų varžybose atstovauja JAV.
Utaišanas
Utaišanas, arba Utajaus kalnas – kinų budistinės piligrimystės vieta Kinijoje, Šansi provincijoje, Sindžou (Xīnzhōu) miesto apygardoje, apie 250 km į pietvakarius nuo Pekino, vienas iš keturių Kinijos Šventųjų kalnų (五嶽, Wǔyuè).
Utaišane gyvena išminties bodhisatvos, kitaip – kiniškos Mandžušri. Kalno pavadinimas siejamas su penkiomis užapvalintomis viršukalnėmis: Šiaurine (, 3058 m – aukščiausia šiaurės Kinijoje), Vakarine, Pietine, Rytine ir Centrine. Iš keturių Šventųjų kalnų Utaišanas buvo pirmasis, įgijęs šį statusą, todėl apie jį atsiliepiama kaip apie „pirmąjį iš keturių didžiųjų kalnų“. Pagal avatamsaka sūtrą (華嚴經, Huá yán jīng), aprašančią bodhisatvų buveines, Mandžušri gyvena „ant švaraus šalto kalno“ šiaurės rytuose. Todėl tai tapo alternatyviu Utaišano pavadinimu (清涼山, Qīngliáng Shān, pažodžiui „švarus šaltas kalnas“). Laikoma, kad bodhisatva Mandžušri dažnai pasirodo ant kalno, įgijusi maldininkų, vienuolių ar neįprastų penkiaspalvių debesų pavidalą.
Utaišane yra senovinės medinės architektūros pavyzdžių, išlikusių nuo Tangų dinastijos (618–907) valdymo laikų. Pavyzdžiui, pagrindinės Nančano ir Fuguano vienuolynų šventyklos pastatytos 782 ir 857 m. Šiuolaikinėje Kinijoje jos buvo aptiktos tik 1937 ir 1938 m.
2008 m. Kinija pateikė prašymą įtraukti Utaišano šventyklas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Vietiniai gyventojai teigia, kad kinų valdžiai ruošiantis paduoti šią paraišką, jie buvo priverstinai iškeldinti iš savo namų. 2009 m. paraiška buvo patenkinta, o Utajaus kalnas buvo įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą pagal ii, iii, iv ir vi kriterijus.
Pagrindinės šventyklos
Nanšanio šventykla pirmą kartą buvo pastatyta prie Juan dinastijos. Šventyklą sudaro septynios terasos, padalintos į tris dalis. Žemutinės trys terasos vadinamos Jile šventykla (極樂寺, Jílè Sì), vidurinė terasa – Shande (善德堂), viršutinės trys terasos – Youguo (佑國寺). Kitos svarbios šventyklos: Siantun (顯通寺, Xiǎntōng Sì), Tajuan (塔院, Tǎyuàn).
Beretė
Dėvėjimo būdai
Beretė užsidedama taip, kad apatinis kraštas glaudžiai apimtų galvą ir beretė laikytųsi. Tuo tarpu minkštoji viršutinė dalis gali būti suformuota keliais būdais. Beretės paprastai dėvimos pakreiptos.
Senovėje beretės buvo Šiaurės Baskijos valstiečių kepurės, tuomet jos būdavo mezgamos iš vilnos.
Beretės patogios tuo, kad nusiėmus jas galima sulenkti ir įsidėti į kišenę, užkišti už antpečio ar diržo.
Karinės beretės paprastai dėvimos taip, kad:
Berečių konstrukcija
Uniforminių berečių apatinis kraštas paprastai apsiūtas oda, kartais šilku, gali turėti įvertą virvelę ar juostelę, kurią patraukus galima pritaikyti beretę prie galvos dydžio. Pareguliavus dydį virvelė surišama ir nukerpama, arba įkišama į beretės vidų, arba paliekama laisva.
Kai kurių modelių beretės vietoje, kur segamas ženkliukas (kokarda ar pan.), būna pastandinta įsiūta sąstanda.
Karinės beretės
Spėjama, kad beretės kažkada buvo keltų kepurė. Viduramžiais jos buvo paplitusios tiek civilių, tiek kariškių tarpe. Vėlyvaisiais viduramžiais ėmus įvedinėti karines uniformas pagrindine uniformine kepure dažnai būdavo būtent beretės.
Berečių populiarumas ėmė smukti nuo XVII a. vidurio, kai atsirado trikampės skrybėlės. Beretes toliau nešiojo tik kai kurie kariniai daliniai (škotai, šveicarų gvardija).
Apie 1880 m. Prancūzijoje formuojant chasseurs alpins dalinius jų uniforminėmis kepurėmis tapo beretės. Šių kalnų dalinių uniformos turėjo kelias praktiškas naujoves, kurių viena buvo didelė mėlyna beretė, kurias šių dalinių kareiviai dėvi iki šiol.
Beretės kariškius patraukė dėl kelių priežasčių: Tiesa, beretės lauko sąlygomis nėra pačios patogiausios pėstininkams, nes neapsaugo veido nuo saulės ar lietaus. Tam geresnės įvairios skrybėlės (pvz., panamos) ar kepurės su snapeliais (pvz., kepės).
XX a., per Pirmąjį pasaulinį karą, beretes vieni pirmųjų ėmė dėvėti tankų ir šarvuočių dalinių kareiviai, taip pat kai kurie kiti techniniai kariuomenės daliniai. Pvz., Britų tankų korpusas (British Tank Corps) beretes ėmė dėvėti 1918 m. Tankistų beretės buvo juodos, kad mažiau matytųsi tepalo dėmės, kurių išvengti tais laikais buvo sunku.
XX a. pabaigoje ir XXI a. pradžioje beretės yra tokia įprasta karinės uniformos dalis, kaip trikampės skrybėlės, kiveriai, kepiai ir furažkos ankstesniais laikais.
Beretės ir elitiniai daliniai
Beretės yra įvairių šalių kariškių ir policininkų uniformos dalis. Dažnai ryškių spalvų beretės yra elitinių dalinių ženklas:
Afganistanas
Beretes daugiausia dėvi karininkai ir vyresnieji kareiviai
Australija
Beretės dėvimos pakreiptos dešinėn, ženkliukas virš kairės akies.
Belgija
Belgijos kariškiai beretes nešioja nuo Antrojo pasaulinio karo. Berečių spalva rodo kariuomenės rūšį ir turi ženkliuką (kartais segamą ant spalvoto antsiuvo), kuris būna auksaspalvis (karininkų), sidabraspalvis (seržantų) ar bronzos spalvos (kareivių). Visi kavalerijos dalinių kariškiai nešioja sidabraspalvius berečių ženkliukus.
Bulgarija
Bulgarijos kariškiai beretes dėvi nuo 1991 m. Berečių spalva rodo kariuomenės rūšį, beretės turi emblemą.
Aigėlai
Aigėlai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Toliejų, prie Malkėsto ežero.
Istorija
1683 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje.
Žilinskių šeimos kapo koplyčia
Istorija
Kunigas Piotras Žilinskis pastatė pirmąją privačią kapų koplyčią Rasų kapinėse. Čia ji iškilo palyginti vėlai – tiktai XIX a. 7-jame ir 8-jame dešimtmetyje. Koplyčios statytojo nemėgo vilniečiai dėl jo bendradarbiavimo su caro režimu. Jis turėjo Rusijos valdžios pasitikėjimą po 1863 m. sukilimo, todėl po jo žiauraus numalšinimo buvo paskirtas Vilniaus diecezijos administratoriumi 1863-1883 m. Šiuo laikotarpiu represijos Lietuvos gyventojų atžvilgiu buvo ypatingai stiprios. Tuo tarpu P. Žilinskis caro privilegijų dėka kaupė turtą, bei pasisavindavo visas įplaukas iš Aušros Vartų koplyčios. Savo kapo koplyčiai statyti nurodė vietą centrinėje kapinių aukštumoje.
Koplyčia buvo baigta 1882 m., kuomet jos kriptoje buvo palaidoti kun. P. Žilinskio giminaičių palaikai.
Po 1945 m. koplyčia buvo apgriauta, 1988 m. restauruota. 2017 m. koplyčia buvo įtraukta į Vilniaus istorinių Rasų kapinių objektų tvarkymo programą.
Architektūra
Koplyčia tinkuoto mūro sienomis, kvadratinio plano, vieno aukšto su pastoge ir laidojimo rūsiu, uždengta trišlaičiu stogu. Apskardintą stogą vainikuoja metalinis lotyniškas kryžius. Pamatas sudėtas iš lauko akmenų su lauko akmenų ir granito blokų cokoliu. Koplyčios sienas supa kampiniai piliastrai su korintinėmis galvutėmis, palaikančiomis kaladėlinį karnizą su pakabintomis apverstomis palmetėmis. Priekiniame (šiaurės rytų) fasade įtaisytos metalinės dvivėrės įėjimo durys. Frontoną puošia iškilių raidžių memorialinis įrašas lenkų kalba: GROBY / RODZINY / ŻYLIŃSKICH Užrašas apgaubtas gipsiniais lipdiniais su augaliniais motyvais. Lenkų architektas Edmundas Malachovičius (1925-2015) yra pateikęs, kad anksčiau viršuje buvo užrašas: „Groby rodziny hrabiów Żylińskich” (Grafų Žilinskių šeimos kapai), tačiau kun. P. Žilinskis, kaip mūrininko sūnus neteisėtai naudojo grafo titulą.
Šoninėse koplyčios sienose įrengtos stačiakampės nedidelės langų angos. Viduje buvo pritvirtintos trys lentelės su inskripcijomis, tačiau jos neišlikusios. Ant galinės sienos kabo gipsinė Nukryžiavimo scena, kurios kompozicija paremta grafiniu olandų manierizmo stilistikos vaizdu.
Marius Domeika
Biografija
Marius Domeika gimė Kaune, Kauno valstybinio muzikinio teatro solistų Filomenos Viržonytės ir Aloyzo Domeikos šeimoje. Tėvo šeimoje visi buvo balsingi, tačiau profesionalių muzikų nebuvo. Filomenos Viržonytės šeimoje muzikų buvo kelios kartos. Jos brolis Vytautas Viržonis dirbo dirigentu Lietuvos Nacionaliniame operos ir baleto teatre Vilniuje, sesuo Rita Vaitkevičienė Viržonytė buvo muzikos mokytoja Mikalojaus Konstantino Čiurlionio muzikos mokykloje Vilniuje. Tėvas Jonas Viržonis buvo chorvedys ir muzikos mokytojas, o senelis Steponas Vžesniauskas – kaimo muzikantas.
1965 m. Marius Domeika įstojo į Kauno Juozo Naujalio vidurinės muzikos mokyklos fortepijono klasę pas mokytoją Birutę Strolienę. Tačiau dėl susilpnėjusios regos po septynių klasių perėjo į Kauno I-ąją (tuo metu Komjaunimo vardo) vidurinę mokyklą. Besimokydamas vyresnėse klasėse uždarbiavo akompanuodamas tėvo Aloyzo Domeikos vadovaujamiems vokaliniams ansambliams ir choro kolektyvams mieste. Mokykloje organizavo estradinį ansamblį ir chorą. Su pastaruoju koncertavo miesto darbo kolektyvams. Besimokydamas Juozo Naujalio mokykloje vaidino dviejuose muzikinio teatro spektakliuose: Benjamino Gorbulskio operetėje „Don Žuanas, arba meilė geometrijai“ vaidino klapčiuką, Johano Štrauso operetėje „Vienos kraujas“ - Pikolo.
Besimokant vidurinėje mokykloje, visi pranašavo artisto kelią, tačiau 1976 m. Marius Domeika įstojo į Lietuvos Veterinarijos akademiją, kurią 1981 m. baigė apgindamas diplominį darbą ”Karvių mastitų etiologija“. Po akademijos baigimo priimtas į aspirantūrą, į Kaišiadorių mokslinio tyrimo institutą. Moksliniam darbui vadovauti apsiėmė Maskvos Dimitrijaus Ivanovskio vardo Virusologijos instituto profesorė, chlamidijų sukeltų infekcijų tyrimų pradininkė Sovietų Sąjungoje Iraida Terskich (🇷🇺). 1986 m. Marius Domeika Tartu Žemės ūkio akademijoje apgynė veterinarijos mokslų kandidato disertaciją tema ”Chlamidijų, veršelių enterito sukėlėjo, biologinės savybės”, pagal veterinarijos mikrobiologijos, mikologijos, virusologijos bei epidemiologijos specialybę.
1987 m. Marius Domeika pakviečiamas dirbti į Lietuvos Veterinarijos akademiją, joje įkūrė pirmą Pabaltijyje Chlamidijų sukeltų infekcijų mokslinių tyrimų laboratoriją, kuriai vadovavo iki 1994 m. Laboratorija dirbo ūkiskaitos pagrindais, atlikdama projektinius darbus pagal Lietuvos žemės ūkio, Lietuvos sveikatos apsaugos ministerijos, Fermento instituto bei AIDS profilaktikos centro užsakymus. Be šios laboratorijos Marius Domeika įkūrė gamybinį padalinį ViraLab, kuriame buvo gaminami diagnostiniai preparatai žmonių bei gyvulių chlamidinėms infekcijoms diagnozuoti bei sergamumo paplitimo tyrimams atlikti.
1987–1992 m. Marius Domeika dėstė virusologijos pagrindus Veterinarijos akademijos užkrečiamų ligų katedroje. 1992 m. Lietuvos Respublikos Laikinoji mokslinė atestacinė komisija jam suteikė docento pedagoginį (mokslinį) vardą.
1992 m. Švedijos veterinarijos asociacija M. Domeiką pakviečia devynių mėnesių stažuotei į Upsalos Universiteto klinikinės bakteriologijos institutą, kur įgijo klinikinio bakteriologo specialybę ir 1994 m. gruodžio 4 d. apgynė Medicinos mokslų daktaro disertaciją „Chlamidijų sukeltų genitalinių infekcijų diagnostika pas žmones ir gyvulius“.
Upsalos universitete susipažino su tuo metu doktorantūroje studijuojančia Kristina Bergström ir 1995 m. galutinai nusprendė palikti LVA bei pasilikti darbti Upsalos universitete. 1995–2002 m. dirbo moksliniu bendradarbiu Klinikinės bakteriologijos institute. 1997 m. buvo laikinai paskirtas eiti šio instituto direktoriaus pavaduotoju. 2002 m. įkūrė Švedijos užkrečiamų ligų kontrolės instituto lytiškai plintančių ligų skyrių Upsaloje, kuriam vadovavo iki 2005 m. 2006–2010 m. dirbo Rytų Europos komitete Stokholme, o komitetą panaikinus, nuo 2010 m. perėjo dirbti projektų vadovu į Upsalos užkrečiamų ligų kontrolės skyrių.
2011 m. Marius Domeika įsteigė savo įmonę ”Forum Health MD”,  toliau tęsė darba su tarptautiniais projektais lytinės ir reprodukcinės sveikatos srytyje. 2013 m. galutinai paliko mokslinę veiklą. Stokholme manualinės terapijos kursuose ”Hälsotek“ įgijo manualinio terapeuto specialybę ir atidarė savo manualinės terapijos kabinetą.
Mokslinė veikla
Pagrindinė Mariaus Domeikos mokslinės veiklos kryptis – sukurti ir įdiegti nacionalinius lytiškai plintančių ligų gydymo, diagnostikos, profilaktikos ir epidemiologinės priežiūros standartus, panaudojant įrodomosios medicinos principus projektų šalyse. Daug dėmesio skyrė diagnostinių testų kokybės vertinimui, greitos diagnostikos (gydytojo kabinete) metodų diegimui,   metodinių priemonių ruošimui gydytojams, laboratorijos darbuotojams bei informacinių priemonių pacientams.
M. Domeika vadovavo tarptautiniams lytiškai plintančių ligų projektams buvusiose Sovietų sąjungos respublikose. Penkis metus iš eilės jis vadovavo Pasaulio sveikatos organizacijos „Chlamidijų ir kitų reprodukcinio trakto infekcijų diagnostikos ir gydymo“ padaliniui prie Upsalos universiteto. Įkūrė lytiškai plintančių ligų ekspertų grupę Upsaloje (STIGUP, Sexually transmitted disease group Uppsala). Leido šios grupės informacinį leidinį. Taip pat įsteigė Rytų Europos lytiškai plintančių ligų bei žmogaus teisių bendradarbiavimo tinklą, kuris apjungė 14 šalių medikus bei sveikatos administratorius.
Per savo mokslinės veiklos laiką Marius Domeika parašė per 200 mokslinių straipsnių, knygų, išleido nemažai informacinių leidinių pacientams, gydytojams, laboratoriniams darbuotojams.
Darbai Lietuvoje
Marius Domeika su savo mokiniais pirmasis Lietuvoje tyrė ir aprašė chlamidijų sukeltus susirgimus žemės ūkio gyvuliams ir žmonėms.
1995–2005 m. jis inicijavo ir vadovavo Švedijos vyriausybės finansuojamiems projektams bendru pavadinimu „Lytiškai plintančių infekcijų profilaktikos ir valdymo tobulinimas Lietuvoje“. Bendradarbiaujant su Kauno visuomenės sveikatos centru (direktorius Gintautas Kligys ir Rita Butylkina) visose Lietuvos apskrityse buvo įsteigtos lytiškai plintančių ligų koordinavimo grupės, įdiegti lytiškai plintančių ligų gydymo ir diagnostikos algoritmai, vesti apmokymai.
Dalyvaujant apskričių visuomenės sveikatos centrams, panaudojant Švedijos modelį, paruošta ir Lietuvoje įdiegta vieninga užkrečiamų ligų apskaitos ir kontrolės programa ULISAS. (Vėliau analogiška sistema įdiegta ir Baltarusijoje).
Kita profesinė veikla
M. Domeika buvo vienas iš pirmosios tarptautinių Akušerių ir ginekologų (kartu su akušerių ir ginekologų draugijos pirmininke prof. Rūta Nadišauskienė) ir Skandinavų lyties-šlapimo takų draugijos (kartu su draugijos pirmininke Ingegerd Kallings) konefrencijų Kaune organizatorių. Buvo dažnai kviečiamas skaityti paskaitų Lietuvos akušerijos ir ginekologijos, dermato-venerologijos, infekcinių ligų bei laboratorinės diagnostikos draugijose. Taip pat buvo daugiamečiu tarptautinių draugijų, tokių kaip BADV (Baltic associacion of dermatoveneology), IUSTI (international union for sexually transmitted infections), EADV (European academy of dermatovenereology) ir konferencijų Lytiškai plintančių ligų Rytų Europoje sekcijų organizatoriumi.
Narystė mokslinėse draugijose
Kauno regioninės Dermatologų ir Venerologų asociacijos narys. BADV (Baltic associacion of dermatoveneology), IUSTI (international union for sexually transmitted infections), EADV (European academy of dermatovenereology) draugijų narys.
Apdovanojimai
Ne kartą apdovanotas Lietuvos sveikatos ministerijos ir apskričių padėkos raštais.
Darbas saugant Kauno valstybinio muzikinio teatro archyvą
Nuo 2020 m. Marius Domeika pradėjo aktyviai rinkti ir skaitmeninti medžiagą, susijusią su Kauno valstybiniame muzikiniame teatre dirbusiais menininkais. Pagrindiniai (enciklopediniai) duomenys pateikiami lietuviškos Vikipedijos projekte. Suskaitmenintos nuotraukos, programos, laikraščių straipsniai, intervju su teatre dirbusiais menininkais sudaro pagrindą muzikinio teatro skaitmeniniam muziejui.
Kūrybinė veikla
Marius Domeika mokėsi dainavimo liaudies universitete Upsaloje pas Stellan Alneberg ir privačiai pas Erik Hellerstedt bei Gunnar Klum. Nuo to laiko surengė visą eilę proginių solinių koncertų Tartu, Maskvoje, St Peterburge, Londone, Vienoje, Kaune, Kėdainiuose, Krakėse, Upsaloje, Stockholme. Propaguoja lietuvišką kultūrą Švedijoje, verčia ir atlieka lietuviškas dainas švediškai. Rašo eilėraščius lietuvių, rusų, švedų, anglų kalbomis.
Politinė veikla
Nuo 2021 m. Upsalos savivaldybės Vystymosi demokratų partijoje („Utvecklingspartietdemokraterna“) atsakingas už kultūrinę veiklą. Partijai per rinkimus patekus į savivaldybę, dirba Upsalos savivaldybės kultūros komitete.
Diskografija
„Unchained light“, CD,  NCB 201783, 2017,  „MAMA“ įrašų studija, Vilnius; ©„Dr Marulis“, Uppsala
„Jazzgossen“, CD, NCB201783, 2022, „MAMA“ įrašų studija, Vilnius; ©„Dr Marulis“, Uppsala
Nuorodos
CD albumas „Unchained light“, Marius Domeika, 19XX, NCB Open spottify
Kelmynų valsčius
Kelmynų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Lydos apskritis (1795–1915)
Lydos apskritis  – Rusijos imperijos administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje Baltarusijos ir Lietuvos teritorijoje, į pietus nuo Vilniaus. Centras – Lyda.
Istorija
thumb|left|Lydos apskritis Vilniaus gubernijoje
Rusiškoji Lydos apskritis 1795 m. suformuota LDK Lydos apskrities teritorijoje, prie jos prijungus trumpalaikę Eišiškių apskritį. Rusijoje keletą kartų keitė savo pavaldumą: 1795–1797 m. apskritis priklausė Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1797–1801 m. Lietuvos gubernijai, nuo 1801 m. Gardino gubernijai, o 1843 m. perduota Vilniaus gubernijai.
1897 m. apskrityje gyveno 205,8 tūkst. žmonių, iš kurių 73,2 % buvo baltarusiai, 12,0 % – žydai, 8,7 % – lietuviai, 4,7 % – lenkai, 1,2 % – rusai. Lydos mieste buvo 9323 gyventojai.
Formaliai apskritis egzistavo iki 1920 m., tačiau nuo 1915 m. teritorijas okupavo Vokietijos imperija. Jos 1915–1916 m. priklausė Oberosto Gardino, 1916–1917 m. Balstogės-Gardino, 1918 m. Lietuvos sričiai. Čia suformuotos Rodūnios, Vosyliškių ir Plentos apskritys.
Administracinis suskirstymas
1913 m. apskrityje buvo 23 valsčiai:
Columbo
Columbo – JAV kriminalinis serialas, nereguliariai rodytas per NBC televiziją 1971–1978 metais programoje „The NBC Mystery Movie“ ir vėliau 1989–2003 m. per ABC. Dvi įžanginės („pilot“) serijos buvo parodytos 1968 ir 1971 m. Kiekviena serialo serija yra atskira kriminalinė istorija, kurias sieja bendras personažas – Los Andželo policijos departamento detektyvas, leitenantas Columbo. Serialas išpopuliarino „atvirkščio detektyvo“ žanrą, kurio istorijose nusikaltimas ir nusikaltėlio identitetas parodomi iš pat pradžių, ir siužeto intriga yra kaip detektyvui pavyks išsiaiškinti žiūrovams žinomą nusikaltėlį, o ne kuris personažas yra nusikaltėlis, kaip labiau tradiciniuose „Whodunit“ žanro detektyviniuose kūriniuose.
Leitenanto Columbo personažą bei serialą sukūrė scenaristai ir prodiuseriai Richard Levinson ir William Link. Aktoriaus Peter Falk vaidintas Columbo yra paprastas, darbininkų klasės policijos detektyvas, neišsiskiriančios išvaizdos, seriale beveik visada yra antraplanis veikėjas, apie kurio asmeninį gyvenimą žinoma labai mažai. Jis nuolat kalba apie savo žmoną, ar rečiau – apie kitus gimines, tačiau jie seriale niekada neparodyti, ir nežinia, ar egzistuoja, ar išgalvoti. Net Columbo vardas nei karto nepaminėtas seriale, tačiau sykį parodytas parašytas ant jo pažymėjimo. Nusikaltėliai paprastai yra aukštuomenė, turtingi ir garsūs žmonės ir pagrindiniai serijos veikėjai Jų nusikaltimai dažniausiai būna kruopščiai suplanuoti, gudrūs, o kai įvykdyti spontaniškai – būna kruopščiai suplanuotas įkalčių nuslėpimas. Nepaisant to, tikruosius nusikaltėlius detektyvas dažniausiai atskleidžia gana anksti, remdamasis įvairiais prieštaravimais jų liudijimuose, ir likusi siužeto dalis yra apie pastangas surinkti įkalčius. Serijos dažniausiai baigiasi nusikaltėlio prisipažinimu, kai Columbo surinkti faktai nebeleidžia daugiau išsisukinėti. Kita tipiška pabaiga, kai Columbo atkaklumo ir nuolatinių užuominų apie vis daugiau surinktų įkalčių išgąsdinti nusikaltėliai mėgina geriau paslėpti nusikaltimo pėdsakus, neturi laiko gerai apgalvoti strategijos ir eigoje tik dar labiau išsiduoda, inkriminuoja save. Bendraudamas su įtariamaisiais, Columbo slepia savo aštrų protą ir įžvalgą po apsimestiniu išsiblaškymu, naivumu ir žioplumu, dėl ko nusikaltėliai paprastai jo neįvertina ir nelaiko rimta grėsme.
Kapitonas Amerika: Pilietinis karas
Kapitonas Amerika: Pilietinis karas – 2016 m. JAV mokslinės fantastikos filmas, sukurtas pagal „Marvel“ komiksų personažą Kapitoną Amerika. Tai filmo „Kapitonas Amerika: Pirmasis keršytojas“ (2011 m.) ir „Kapitonas Amerika: Žiemos karys“ (2014 m.) tęsinys ir 13-asis „Marvel Cinematic Universe“ (MCU) filmas. Filmą pagal Christopher Markus ir Stephen McFeely scenarijų režisavo Anthony Russo ir Joseph Russo. Filme Chris Evans vaidina Kapitoną Amerika kartu su Scarlett Johansson, Sebastian Stan, Anthony Mackie, Don Cheadle, Jeremy Renner, Chadwick Boseman, Paul Bettany, Elizabeth Olsen, Paul Rudd, Emily VanCamp, Tom Holland, Frank Grillo, William Hurt ir Daniel Brühl. Filme nesutarimai dėl tarptautinės „Keršytojų“ priežiūros suskaldo komandą į dvi priešiškas grupuotes, kurių vienai vadovauja Kapitonas Amerika, o kitai – Tonis Starkas.
Filmas buvo komerciškai sėkmingas, visame pasaulyje uždirbo daugiau nei 1,1 mlrd. dolerių ir sulaukė teigiamų atsiliepimų, įskaitant pagyrimus už vaidybą (ypač Evans ir Downey), veiksmo scenas ir temas. Jis tapo pelningiausiu 2016 m. filmu ir dvyliktuoju visų laikų pelningiausiu filmu.
Smilgiškiai
Smilgiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Luokesos.
Vilius Aleliūnas
Vilius Aleliūnas (g. 1987 m. spalio 19 d., Panevėžyje) – Lietuvos orientacininkas. 2013 m. Pasaulio žaidynėse Kalyje, Kolumbijoje individualiose vidutinės distancijos varžybose užėmė 3 vietą.
Biografija
Gimė 1987 m. spalio 19 d., Panevėžyje. Baigė Panevėžio Juozo Balčikonio gimnaziją. Orientavimosi sportu pradėjo užsiiminėti nuo 1999 m. pabaigos, paskatintas pirmojo ir dabartinio savo trenerio Algirdo Šalkausko iš Panevėžio kūno kultūros ir sporto centro. Nuo 2002 m. klubo „Alfta-Osa OK“ (Švedija) narys. Su šiuo klubu 2003 m. laimėjo U-tiomila. 2005 m. H-20 grupėje, Švedijos čempionate, estafetėse užėmė 2-ąją vietą. Nuo 2009 m. atstovauja Lietuvos orientavimosi sporto klubą Igtisa. Daugkartinis Lietuvos čempionatas.
2003 m. pirmą kartą startavo Lietuvos jaunučių rinktinės sudėtyje Lietuva-Latvija-Estija mače, Plungėje. Nuo to laiko nuolatinis Lietuvos jaunučių, jaunių, jaunimo rinktinių narys tiek žiemą tiek vasarą. 2007 m. pirmą kartą startavo Pasaulio suaugusiųjų orientavimosi sporto su slidėmis čempionate Rusijoje Lietuvos suaugusiųjų rinktinės sudėtyje. 2009 m. dar kartą startavo Pasaulio OSS čempionate, kuris vyko Japonijoje. Daug kartų atstovavo Lietuvos OSS rinktinę įvairiuose Europos čempionatuose bei Pasaulio taurės etapuose. Nuo 2008 m. atstovauja Lietuvos OS rinktinę pasaulio ir Europos čempionatuose.7 kartus dalyvavo Pasaulio kariškių čempionatuose. 2011 metais Pasaulio kariškių žaidynėse iškovojo bronzos medalį komandinėje rungtyje. Nuo 2009 m. vyriausias žurnalo “Orientavimosi sportas” redaktorius.
Ijangas
Ijangas  – miestas Kinijoje, Hunano provincijoje, prie Dzidziango upės (Jangdzės intakas). Sudaro prefektūrą, kurioje 2010 m. gyveno 4,3 mln. žmonių. Keramikos, chemijos, lengvoji pramonė. Apylinkėse auginami ryžiai, arbata, bambukai. Veikia Hunano miesto universitetas.
Lapynų valsčius (Lanka)
Lapynų valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Rautersdorf) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Nauriečiai
Nauriečiai arba naurai (dei naoero)  – Okeanijos tauta, susidariusi Nauru saloje Mikronezijoje. Taip pat gyvena Australijoje, Fidžyje. Populiacija apie 10–15 000 žmonių. Vartoja nauriečių kalbą, taip pat kalba angliškai, Nauru anglų pidžinu. Tikintieji – krikščionys protestantai, yra katalikų (apie trečdalis).
Nauriečiai – mišrios kilmės tauta. Jų etnogenezėje greičiausiai dalyvavo ir melaneziečiai, ir polineziečiai, ir mikroneziečiai, palikę pėdsakų nauriečių kultūroje, tačiau nei kada sala apgyvendinta (prieš 5000 ar 3000 metų), nei kokiu būdu skirtingos tautos sumišo (ar pačioje Nauru saloje, ar dar prieš tai), neaišku. Šiuolaikinė nauriečių tauta susidarė XIX a. pabaigoje sumišus Nauru salos čiabuviams ir Kiribačio gyventojams. 1920 m. smarkiai nukentėjo nuo gripo epidemijos. XX a. antroje pusėje – daug nauriečių turėjo viršsvorį ir kentėjo nuo diabeto.
Iki XX a. pradžios būta 12 matrilinijinių giminių (deibojai, eamvidamitai, eamvidarai, eamvitai, eamgumai, eanai, emėjai, eorarai, iruciai, iruvai, iviai ir ranibokai; jas dabar žymi dvylikos spindulių žvaigždė Nauru vėliavoje). Iruvai buvo XIX a. atėjūnai iš Kiribačio, o ivių ir irucių giminių linijos nunyko japonų okupacijos metu. Nauriečių visuomenėje vyravo luominė hierarchija (išsiskyrė vyresniųjų ir jaunesniųjų giminės narių, vergų grupės). Vyresnieji (temonibai) – senoliai, kaip tikėta, turėję maginių galių; jaunesnieji (amenagamiai) – didžioji dalis populiacijos; ir vergai (icijai) – paprastai tokiais tapę kaip karo grobis.
Tradiciškai vertėsi žemdirbyste (kokospalmės, pandanai, bananai), žvejyba (Anabaro ir Buados lagūnose veisė pienžuves). XX a. antroje pusėje daug perėjo dirbti į fosfatų gavybos pramonę. Dabar gyvena mažosiomis šeimomis, europietiško tipo būstuose.
Palkabalis
Palkabalis – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 8 km į pietus nuo Varėnos, prie kelio. Kaimą supa Dainavos giria (Palkabalio, Juočių miškai), prateka Ūlos intakas Uosupis.
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 50 žmonių, iš kurių 47 užsirašė lietuviais ir 3 lenkais.
Agnieszka Stelmaszyk
Agnieszka Stelmaszyk (g. 1976 m. sausio 6 d.) – lenkų knygų vaikams ir paaugliams autorė, rašytoja, keliautoja.
Biografija
Pagal profesiją ji yra lenkų kalbos mokytoja, tačiau niekada nedirbo mokykloje. Ji su savo šeima gyvena Bydgoščiuje.
Ji debiutavo 2007 metais. 2010 m. buvo išleista pirmoji „Lobių ieškotojų“ (lenk. Kroniki Archeo) knygų serijos dalis.
Kūryba
Agnieszka Stelmaszyk yra daugelio knygų vaikams ir jaunimui autorė. Jos bestselerių serija „Lobių ieškotojai“ išspausdinta daugiau kaip 500 000 egzempliorių tiražu. 2016 m. jos knygos išverstos į rusų ir ukrainiečių kalbas. Iki 2020 metų jos knygos buvo išleistos azerbaidžaniečių, čekų, estų, lietuvių, rusų, suomių, ukrainiečių ir vokiečių kalbomis. Autorės knygas lietuvių kalba leidžia leidykla „Nieko rimto“.
Lietuvoje pasirodė šios Agnieszkos Stelmaszyk knygos:
Tabatinga
Tabatinga arba Forte de San Fransisko Šavjer de Tabatinga  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės vakaruose, Amazonės valstijoje. Įsikūrusi ~1100 km į vakarus nuo Manauso, Amazonės kairiajame krante, šalia Kolumbijos miesto Letisijos, priešais Peru miestelį Santa Rosa de Javari. Svarbus tranzitinis pasienio punktas. Yra upinis uostas, tarptautinis oro uostas.
Savivaldybės plotas – 3225 km², gyventojų skaičius – 68 502 (2021 m.).
Istorija
San Fransisko Šavjer de Tabatingos karinį postą ties Portugalijos ir Ispanijos imperijų sandūra XVIII a. pr. pastatė Fernandas da Kosta Ataidė Teivešas. Vietovardis kildinamas iš tupių tobatinga ('baltas molis'). Tabatingos savivaldybė sudaryta 1981 m.
thumb|left|240px|Tabatingos savivaldybė Amazonės valstijoje thumb|left|240px|Įvažiavimas Tabatingon nuo Letisijos
Smiltinė (Akmenė)
Smiltinė – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Akmenės, prie kelio.
Bruce Willis
Biografija
Volteris Briusas Vilisas gimė Idare-Oberšteine, Vokietijoje, amerikiečio Deivido Viliso ir vokietės Merlin Vilis šeimoje. Jo tėvas tarnavo armijoje, bet 1957 m. paleistas iš kariuomenės persikėlė į JAV, Naująjį Džersį. Trumpai mokęsis aktorystės Montclair valstybiniame universitete, pradėjo dirbti Niujorko kavinėje.
Gavęs vaidmenį teatre jis buvo pakviestas vaidinti televizijos seriale „Miami Vice“, vėliau komedijoje „Moonlight“. 1988 m. Briusas gavo vaidmenį pasisekimo sulaukusiame filme „Kietas riešutėlis“, vėliau kituose jo tęsiniuose: „Kietas riešutėlis 2“, „Kietas riešutėlis. Kerštas su kaupu“. 1989 m. jis įgarsino mažylį filme „Žiūrėkit, kas kalba“, bei „Žiūrėkit, kas vėl kalba“. Jis taip pat įgarsino meškėną RJ animacinėje komedijoje „Anapus tvoros“.
Kanberos stadionas
Kanberos stadionas (taip pat vadinamas Bruce Stadium) – 25 000 žiūrovų talpinantis stadionas Kanberoje, Australijos sostinėje. Pastatytas 1977 m. stadionas naudojamas regbio ir futbolo varžyboms. Tai yra didžiausias mieste stadionas, kurio talpa siekia daugiau nei 25 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Stadionas pastatytas 1977 m. specialiai Ramiojo vandenyno konferencijos lengvosios atletikos žaidynėms. Čia 1985 m. vyko 4-toji IAAF kontinentinė taurė.
Vėliau bėgimo takeliai buvo nuimti ir stadionas pritaikytas futbolo bei regbio varžyboms.
2004 m. gegužės 22 d. regbio lygos rungtynės tarp „ACT Brumbies“ ir „Canterbury Crusaders“ komandų sutraukė rekordinį žiūrovų skaičių (28 753).
Šiame stadione vyko 2000 m. vasaros olimpinių žaidynių futbolo rungtynės ir 2003 m. pasaulio regbio čempionatas.
Linkūnų valsčius
Linkūnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1722 m., minimas nuo 1736 m.
Reformuotas valsčius įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Duona kasdieninė / Skeletai spintoje
„Duona kasdieninė / Skeletai spintoje“ – devintas studijinis grupės G&G Sindikatas albumas, išleistas 2022 m.
Dainos
Muzika – Donciavas, išskyrus kur nurodyta:
Gintaras Staškevičius
Gintaras Staškevičius (g. 1964 m. vasario 26 d. Vilniuje) – Lietuvos sportininkas, penkiakovininkas, olimpietis.
Biografija
1986 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą.
SSRS tarptautinės klasės sporto meistras (1991). Pirmasis treneris Jurijus Moskvičiovas (1989–1992), vėliau V. Kalininas ir E. Kliosovas (1992–1995). Buvo SSRS šiuolaikinės penkiakovės čempionas (1991).
Buvo 4 kartus Lietuvos čempionas (1991 ir 1993 komandinėje, 1993 ir 1995 asmeninėje įskaitoje).
Baltijos šalių taurės varžybų (1994, Stokholmas, Švedija) laimėtojas (5505 tšk.).
Europos čempionate (1995, San Benedeto del Trontas, Italija) laimėjo sidabro medalį estafetės rungtyje (4938 tšk., kartu su Andrejumi Zadneprovskiu ir Edvinu Krungolcu).
Pasaulio čempionatuose:
Lietuvos rinktinės sudėtyje dalyvavo 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse (Barselona, Ispanija). Čia asmeninėse varžybose užėmė 15 vietą tarp 66 dalyvių, komandinėse varžybose – 15 vietą tarp 17 komandų.
Estijos generalinė sritis
Istorija
Įkurta 1941 m. gruodžio 5 d.
Administracinis suskirstymas
Generalinę sritį sudarė 7 apygardos:
SoulFly
SoulFly – trečiasis amerikiečių reperio Rod Wave studijinis albumas, išleistas 2021 m. kovo 26 d. Albumui pristatyti išleisti keturi singlai: „Street Runner“, „Tombstone“, „Richer“ ir „Time Heals“. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir buvo komerciškai sėkmingas. JAV per pirmąją savaitę parduota 130 tūkstančių kopijų ir jis debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. 2022 m. liepos mėnesio duomenimis, JAV parduota per milijoną kopijų ir albumas tapęs platininiu.
Smiltinė (Kelmė)
Smiltinė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kražių.
Everybody Hates You
Everybody Hates You – norvegų aggrotech grupės „Combichrist“ albumas. Albume yra daugiau sudėtingų, lyrinio pagrindo dainų. Antrasis diskas prieinamas specialiame „Digipack edition“ rinkinyje ir savo muzika skiriasi nuo pirmojo disko, jame yra dark ambient žanro muzika (išskyrus kūrinius „The Undertaker“ ir „Red Signal“). Kūrinių eiliškumas albumo viršelyje nesutampa su disko turiniu.
Mėtežerynų valsčius
Mėtežerynų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Nedzviadka
Nedzviadka – upelis Rytų Lietuvoje, Vilniaus rajone; Vilnios dešinysis intakas. Susiformuoja Taurų miške, teka į vakarus pro Liesiškes, Taurijos kaime įteka į Vilnią Vilnios hidrografinio draustinio teritorijoje, 35,2 km nuo jos žiočių. Priklauso Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseinui.
Ričardas Nakas
Ričardas Bernardas Nakas (1916 m. Mintaujoje – 1963 m. Akmenėje) – ateitininkas, Lietuvos jūrų karininkas, antinacinės ir antisovietinės rezistencijos dalyvis, politinis kalinys.
Andrzej Stękała
Andrzej Stękała (g. 1995 m. birželio 30 d. Zakopanė) – lenkų šuolių su slidėmis sportininkas.
Ričardas Nakas
Biografija
1935 m. baigęs gimnaziją, studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultete. 1936 m. buvo pašauktas į Lietuvos kariuomenę. 1937 m. baigė Karo mokyklą, pėstininkų jaunesniojo leitenanto laipsniu paleistas į atsargą. 1937 m. pabaigoje Lietuvos Krašto apsaugos ministerija paskelbė konkursą norintiems studijuoti Prancūzijos karinio laivyno mokyklose. Laimėjęs konkursą, 1938 m. vasarą su Krašto apsaugos ministerijos stipendija buvo pasiųstas į jūrų karo mokyklą École Navale Breste, Prancūzijoje.
Andrzej Stękała
Biografija
2015 m. debiutavo pasaulio taurės varžybose. 2021 m. FIS Pasaulio taurės etape Lenkijoje pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos iškovojęs antrąją vietą. 2021 m. pasaulio čempionate iškovojo bronzą komandinėje rungtyje.
Ričardas Nakas
Biografija
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui grįžo į Lietuvą. 1940 m. vasario 16 d. suteiktas jaunesniojo jūrų leitenanto laipsnis. Tarnavo navigacijos karininku mokomajame karo laive „Prezidentas Smetona“, dislokuotame Šventosios uoste.
Gerai mokėdamas prancūzų, anglų, rusų kalbas, ėmėsi tvarkyti lietuviškąją jūreivystės terminiją, rašė pirmąjį lietuviškų jūrinių terminų žodyną (papildęs jį išleido buriuotojas Bronys Stundžia).
1940 m. liepą, sovietiniams okupantams išformuojant karo laivo (jau pervadinto „Pirmūno“ vardu) įgulą, su dar dviem karininkais – kapitonu leitenantu Povilu Labanausku ir leitenantu Vytautu Kuizinu – nepakluso okupacinės vadovybės įsakymui evakuotis į krantą, nedidele burine jachta pabėgo iš užimto uosto į jūrą ir pasiekė Klaipėdą, čia buvo vokiečių internuotas. Vokiečiams užėmus Lietuvą, grįžo į tėvynę. Kaune įsijungė į antinacinę rezistenciją, buvo Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos (LLKS) narys.
1942 m. vedė našlę Ireną Racevičiūtę-Darčkienę. 1943 m. rugpjūčio pradžioje su kitais šešiais LLKS spaudos leidėjais (Vladu Bakūnu, Kaziu Brazausku, Jonu Grudzinsku, Stepu Malinausku, Vladu Ramanausku ir Zigmu Zubriu) gestapo buvo suimtas. Pusmetį kalintas Kauno sunkiųjų darbų kalėjime. Artėjant antrajai sovietų okupacijai, su nėščia žmona ir kūdikiu sūnumi traukėsi iš Lietuvos, bet dėl žmonos būklės turėjo grįžti. Prisidengęs žmonos pirmojo vyro Darčkaus pavarde, įsidarbino Kauno meteorologijos stotyje.
Nuo 1944 m. birželio buvo Lietuvos laisvės armijos narys. Platino antisovietinę literatūrą, gamino antspaudus ir štampus fiktyviems dokumentams, kuriais aprūpindavo besislapstančius bendražygius. 1945 m. sausį sovietinio saugumo susektas ir suimtas. 1945 m. rugpjūtį už antitarybinę veiklą karinio tribunolo nuteistas dešimčiai metų. Kalėjo Vorkutlage, paskui Minlage (Komių ATSR). Po dešimties kalinimo metų liko tremtyje toje pačioje Komijoje.
1958 m. grįžo į Lietuvą visiškai praradęs sveikatą, sužalotu veidu, pažeistais kalbos padargais. Buvo apgyvendintas Akmenės invalidų namuose. Žuvo partrenktas sunkvežimio. Palaidotas Akmenėje. 2019 m. birželį perlaidotas Kauno Panemunės kapinėse.
Lietuvos Prezidento 2018 m. liepos 3 d. dekretu Ričardas Bernardas Nakas (po mirties) apdovanotas Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžiumi.
Aisojimstan
Aisojimstan (Aisoyimstan, „kuriantis šaltį“) – dievas Montanos indėnų juodakojų mitologijoje; siejamas su žiema ir sniegu.
Tikėta, kad Aisojimstan atneša sniegą, šaltį, sukelia vėtrą, sušaldo žemę ir apkloja ją sniegu. Įsivaizduotas kaip baltas vyras su baltais plaukais, apsirengęs baltais rūbais ir jojantis ant balto žirgo.
Varėnos Pirmasis tvenkinys
Debitas:
Užtvanka 220 m ilgio, 5 m pločio, ja eina kelias. Vandens pralaida – šachtinė. Įrengta 1977 m.
Daktaras Streindžas
Filmas visame pasaulyje uždirbo daugiau nei 677 milijonus JAV dolerių ir sulaukė pagyrų dėl aktorių, vaizdo efektų ir muzikinio takelio. 2022 m. gegužę išleistas tęsinys „Daktaras Streindžas beprotybės multivisatoje“.
Smiltynė (Panevėžys)
Smiltynė – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Berčiūnų.
Ekvadoro istorija
Straipsnyje aprašoma Ekvadoro istorija.
Iki XV a. dabartinio Ekvadoro regione gyveno daugybė nepriklausomų genčių. Po to maždaug šimtmetį čia viešpatavo inkai. Tarp XVI a. ketvirtojo dešimtmečio ir XIX a. trečiojo dešimtmečio Ekvadoras buvo Ispanijos kolonija. Tarp 1810 ir 1830 m. šalyje vyko nepriklausomybės karas, Ekvadoras tapo Didžiosios Kolumbijos dalimi, o vėliau - nepriklausoma valstybe.
Ikikolumbinis laikotarpis
Istorija iki ispanų kolonizacijos: Šiauriniai Andai (Senovės Peru)
Amerika buvo vienas iš paskutiniųjų žmonių apgyvendintų žemynų. Pagal vyraujančią teoriją per paskutinį ledynmetį pasaulinio vandenyno lygis buvo mažiausiai 120 metrų žemesnis. Tuo metu susidarė sausumos tiltai tarp tokių teritorijų kaip Australija ir Naujoji Gvinėja, Filipinai ir Indonezija, Japonija ir Korėja. Vienas iš sausumos tiltų susiformavo tarp Azijos ir Amerikos, tai buvo vadinamoji Beringija. Nukritęs vandenyno lygis maždaug prieš 40 000 metų sudarė plačią sausumos juostą tarp Sibiro ir Aliaskos. Šia sausuma atvykę žmonės iš šiaurės Azijos palaipsniui apgyvendino visą Ameriką.
Pasak kitos teorijos, kurios pradininku laikomas prancūzų antropologas Paul Rivet, keletas Polinezijos ir Malaizijos genčių primityviomis kanojomis kėlėsi iš salos į salą ir galiausiai pasiekė Pietų Ameriką. Jis neneigė Beringijos egzistavimo, tačiau manė, kad Amerika buvo apgyvendinta ne vienu keliu. Pirmieji žmonės iš Australijos Pietų Ameriką pasiekė 6000 metų prieš Beringijos susiformavimą, o vėliau Pietų Ameriką pasiekė dar viena banga iš Melanezijos.
Ikikolumbiniu laikotarpiu Ekvadoro teritorijos vakarinės sritys (geografiniai Kostos ir Sieros regionai) buvo neatsiejama Andų civilizacijos dalis. Ekvadoras beveik sutapo su jos kultūriniu Šiaurinių Andų regionu. Ikikolumbinis laikotarpis skirstomas į pirminį (ikikeramikinį, paleoindinį), formacinį (pirminio akiračio), regioninių kultūrų ir integracinį (vėlyvojo akiračio)
Norvišaičių valsčius
Norvišaičių valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Rauterskirch) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Ekvadoro istorija
Ikikolumbinis laikotarpis
Kitos to laikotarpio Ingos kultūros atstovai gyveno kalnuose prie šiuolaikinio Kito IX-VIII tūkst. pr. m. e.