cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japonų tapyba
Heiano periodas (794–1185 m.)
Žymiausi tapytojai:
Kamakura periodas (1185–1333 m.)
Japonų tapyba dėl sustiprėjusio kontakto su kinų menu palinko į realizmą. Jos temose ryškiai atsispindi šios karų ir revoliucijų epochos gyvenimas. Populiariausia šio periodo tapybos forma – emakimono, pamažu išvyniojamas paveikslas, atskirais periodais vaizduojąs kurio nors įvykio eigą. Šiame periode išaugo jamato stilius, artimas kiniškajam Song dinastijos stiliui.
Iš šio periodo tapytojų išskirtini:
Muromači periodas (1333–1573 m.)
Tapybos raida paveikta Dzeno doktrinos. Dėl dzeno poveikio meniniu idealu tapo paprastumas; Heian ir Kamakura periodų gausios spalvos buvo pakeistos rašalu; nepaprastai išpopuliarėjo šykščių linijų ir spalvų paukščių, gėlių bei peizažo tapyba.
miniatiūra|aut. Kano Masanobu "Pauksčiai, medžiai ir gėlės"
Tipiški šio periodo tapytojai:
Momojama periodas
Susilpnėjus su budizmu susijusiems menams, tapyba tapo praktiškesnė, skirta papuošti pastatų vidų bei išorę. Tapyta ant sienų, širmų, kambarius skiriančių pertvarų ir pan. Paveikslai dažnai didelio formato, todėl juose trūksta detalių ir kruopštumo reikalaujančių elementų. Populiariausi gamtos motyvai, peizažai, žymūs asmenys, epizodai iš kiniškų istorijų ar legendų. Daug spalvų – paveikslai tarnauja kaip puošyba, prabangą kuriantis elementas, o ne kviečia medituoti.
Hasegava Tohaku „grįžimas prie šaknų“
thumb|right|220px| „Pušis ir žydintys augalai“, XVI a. pb., aut. Hasegava Tohaku Būdinga minimalistinė juodai balta tapyba dažniausiai ant sienų, pertvarų ar širmų. Mokomasi iš senųjų darbų, lankantis šventyklų archyvuose, domintis kiniška tapyba ir pan. Priešingai nei ankstesnė dzenbudistinė tapyba tušu, Hasegava tematika dažniausiai sekuliari. T.y. perimama technika, bet ne turinys.
Edo periodas
thumb|right|280px| „Vilkdalgiai“, apie 1711 m., aut. Ogata Kōrin Edo laikotarpiu menininkų padėtis visuomenėje pakito. Menininkai buvo labiau išsilavinę nei kitais periodais, dauguma jų buvo laikomi įžymybėmis, tad sulaukė didesnės finansinės sėkmės. Šio laikotarpio metu atsirado naujų dailės krypčių, tokių kaip Ukijo-e, Bundžinga. Kano mokykla toliau naudojasi aukštuomenės palaikymu: Kanō Tanshin (1653–1718), Kanō Chikanobu (1660–1728), Kanō Michinobu (1730–1790), Kanō Shōsenin (1823–1880).
Ukijo-e (浮世絵 Ukijo-e) japonų kalboje reiškia nuolat kintančio pasaulio paveikslą, taip buvo vadinami medžio raižiniai. Juos gamino bei pardavinėjo Edo mieste. Ukijo-e tapo labai populiarūs tarp vidutinės klasės atstovų. Ukijo-e (浮世絵) yra japoniškos medžio graviūros, kurios buvo žinomos Japonijoje nuo IX a. Žodis „ukiyo“ yra paimtas iš budistų terminologijos. Iki XVI a. jis reiškė "paniekintą, suvargusį pasaulį". Vėliau, Edo periode (nuo XVII a.), šis žodis buvo vartojamas norint išreikšti „madingas, šiuolaikinis, kupinas malonumo“ sąvokas. Tuo tarpu „e“ yra tiesiog „dailės kūrinys“.
Dabar ukiyo-e  yra žinomi kaip „kasdieninio gyvenimo“ arba „nepastovaus pasaulio“ vaizdai.
Ukijo-e graviūros pradininku, savitai pakeitusių kinų Sung ir Ming epochų graviūros elementus, buvo Mitsunori Tosa mokinys Matabei Ivasa (岩佐 又兵衛, 1578–1650), kurio kūriniuose istorinės temos susipynė su žanriniais motyvais iš miestiečių gyvenimo. Jo mokinys Moronobu Hišikava (菱川 師宣, 1618–1694) suformavo pirmą įtakingą ukijo-e graviūros mokyklą, kurioje buvo siužetai, jungiantys epizodus iš „linksmųjų kvartalų“, kabuki teatrų aktorių, geišų ir paprastų miestiečių gyvenimo.
thumb|right|220px| „Palankus vėjas, skaidrus oras“, XIX a. pirma pusė, aut. [[Hokusajus]]
Pagrindine pirmo ir antro graviūros raidos etapų jungiamąja figūra tapo lyriškos linijos meistras Harunobu Sudzuki (鈴木 春信, 1724–1770). Šis meistras atskleidė spalvotos graviūros galimybes, graviūrose vaizduodamas kabuki aktorius ir kasdienines miestiečių gyvenimo scenas. Vėliau jis į graviūros meną įvedė daugybę naujovių: pirmasis pradėjo spausdinti dviejų spalvų kūrinius, o maždaug apie 1760 m. pradėjo naudoti pustonius ir perėjimą nuo tamsių į šviesius tonus. Dailininko talentas atsiskleidė išraiškingose spalvotose graviūrose, vaizduojančiose grakščias moteris intymių peizažų ir interjerų fone.
Vaduvų dvaras
miniatiūra|Vaduvų dvaro vėjo malūnas
Japonų tapyba
Edo periodas
Harunobu Sudzuki išgarsėjo savo harmoningomis spalvotomis graviūromis:
Vaduvų dvaras
Istorija
Vaduvų dvaras rašytiniuose šaltiniuos yra fiksuojamas jau 1457 m. kaip tėvoninis dvaras. Taip pat šalia yra minimas Kapcovičių dvaras, Radkovščiznos žemės su dvarais aplinkui. LDK rūmų maršalka Jurgis Vadauskas-Petržkevičius vedė labai ilgas derybas ir galų gale pavyko pasirašyti taikos sutartį tarp Lenkijos karaliaus Žygimanto ir Prūsų. Vaduvų dvaras buvo valdomas dalimis 1632 m. pasidalinus tarp brolių Samuelio Vadausko-Petržkevičiaus ir Kristupo Vadausko-Petržkevičiaus. 1700 m. Vaduvų dvaras buvo padalintas į 4 dalis. Drauge valdomi ir Pamūšio, Dzievoniškių, Užbalių dvarai, Kiepurų ir Maldeikių kaimai.
Japonų tapyba
Edo periodas
Dėl savo talento svarbiausiu klasikinės ukijo-e graviūros atstovu tapo Katsušika Hokusai (葛飾 北斎, 1760–1849), kurio kūryba buvo derinys tarp senosios dailės tradicijų ir naujoviškumo. Hokusai būdamas trylikos pradėjo mokytis graviūrų raižytojo amato. Perpratęs šio amato subtilybes, 1778 m. įstojo į vieną įtakingiausių garsaus meistro Šiunšio Katsukavos vadovaujamą graviūros mokyklą. Joje greitai atsiskleidė jo talentas, todėl jau po metų, praleistų mokykloje, jam buvo suteikta teisė pasirašinėti darbu mokytojo Šiunšio Katsukavos vardu.
Vaduvų dvaras
Istorija
1730 m. vienam iš Vaduvų savininkų Antanui Vadauskui-Petržkevičiui, LDK sargybininkui, priklausė Kampelų arba Kraštų dvaras. 1738 m. Kazimierui Vadauskui-Petržkevičiui, priklausė Dzievoniškių, Danieliškių ir 2 iš 4 Vaduvos dvaro dalių. Petras Vadauskas-Petržkevičius nevedė, neturėjo palikuonių, todėl savo dalį Vaduvų ir Dzievoniškio dvarų 1743 m. padovanojo Vincentui Vadauskui-Petržkevičiui. Apie 1760 m. Vaduvų dvarą nupirko Andriaus Vadausko-Petržkevičiaus vaikaitis Stanislovas.
Japonų tapyba
Edo periodas
Dailės kryptis bundžinga (文人画 bunjinga, intelektualų tapyba) arba Nanga tapyba yra kilusi iš Kinijos ir XVIII a. pristatyta Japonijai. Bundžinga tapybos žanras suklestėjo miestuose. Japonų intelektualai studijavo ir stengėsi perimti klasikinės kinų tapybos tradicijas. Dėl Japonijos izoliuotumo tapytojai mokytis galėjo tik iš importuotų knygų. Kaip ir Kinijoje, japonų tapytojai tapė gamtovaizdžius, gėles, paukščius, medžių šakas.
Vaduvų dvaras
Istorija
1800 m. Antanui Trajanui Vadauskui-Petržkevičiui priklausė 3/4 Vaduvų dvaro. Taip pat priklausė Bakanų ir Paobelių palivarkai. Apie 1850 m. Vaduvų dvaro šeimininkai dėl kažkokių nežinomų aplinkybių pasikeitė. Dvaro valdymą perėmė bajorai Kozielos-Poklevskiai. Apie 1857 m. buvo pastatyti prabangūs 3 a. mūriniai rūmai, kuriuos supo didelis parkas su tvenkiniais. Dvarui priklausė apie 300 ha dirbamos žemės ir apie 100 ha miško. 1913 m. antrajame dvaro pastate buvo įkurta pradinė mokykla, po karo mokykla buvo perkelta į Kandrėnėlių kaimą pas turtingą ūkininką Malelę.
Japonų tapyba
Edo periodas
Žymieji menininkai:
Prieškario periodas
Šis periodas buvo pažymėtas meno skyrimu į konkuruojančius Europos stilius ir tradicinius vietinius stilius. Vakarų stilius dažydamas (yōga) buvo oficialiai skatintas vyriausybės, kuri nusiuntė daug žadančius jaunus menininkus studijuoti į užsienį. Darbai atlikti Vakarų stiliumi atstovavo jogą atšaką (洋画 Yoga). Opozicija populiarėjančiai joga atšakai buvo meno nacionalistų judėjimas, kuris siekė išsaugoti vertingą japoniško stiliaus tapybos tradiciją kaip grėsmę vakarų kultūros skatinimui. Taip buvo sukurta nihonga tapyba, kuri buvo suinteresuota savitos šiuolaikinės meno formos kūrimu, kuris galėtų išreikšti šalies nacionalinio tapatumo jausmą, taip pat išsaugoti tradicinius ir gimtuosius Japonijos meno aspektus (Stanford Journey of East Asian Affair, 2004).
Vaduvų dvaras
Istorija
Pirmojo pasaulinio karo metais (1915 m.) rusų kariuomenė pasitraukdama rūmus sudegino. Iš viso karo metais sunaikinta 18 dvaro (kitais duomenimis – 26) pastatų. Karui baigiantis, Kozielos-Poklevskiai grįžo į dvarą ir apsigyveno senajame ponų name, kuris 1918 m. taip pat sudegė. Tada šeimininkai persikėlė gyventi į dvaro klėtis.
1926 m. mirė dvaro savininkas Mykolas Kaziela (palaidotas Ukmergės apskrityje buvusiame Kazielų dvare), jo žmonos motina palaidota 1930 m. ant Vaduvų piliakalnio esančiose kapinėse. Po Mykolo mirties dvarą valdė jo žmona Alma Paklevska, kuri Vaduvų dvare negyveno. Reiklaus tvarkė jos sūnus Karolis Kaziela-Paklevskis. Jo laisvas gyvenimo būdas smukdė dvarą - teko pardavinėti žemes. 1928 m. įvykdyta dvaro parceliacija. Karoliui Vincentui Kozielai-Poklevskiui (1869–1931) palikta neliečiama žemės ūkio norma 80 ha.
Japonų tapyba
Nihonga
Nihonga (日本画) – japoniško stiliaus tapyba, kuri pabrėžia Japonijos gimtojo meno svarbą ir Vakarų kultūros žavesį. Šio aspekto tikslas Japonijos mene buvo išsaugoti esančias meno tradicijas ir sukurti šiuolaikinį kultūrinį tapatumą. Tuo metu, kai Japonijoje buvo įtempti santykiai tarp tradicijų ir naujovių, neišvengiamą svarbą turėjo nihonga tapybos vystymąsis, menininkai dėjo pastangas, kad atkreiptų subalansuotą dėmesį į jų savitą Rytų Azijos paveldą ir išraiškingas galimybes Vakarų tapyboje (Buckley, 2002).
Vaduvų dvaras
Istorija
1940 m. sovietų valdžia dvarą nacionalizavo. 1941 m. paskutinis dvaro savininkas Karolis Kaziela (g. 1907–?) ir jo motina Alma Kazielienė-Paklevska sovietų valdžios buvo ištremti į Altajaus kraštą, vėliau į Jakutiją ir ten mirė. Karolio Kazielos žmona lenkė Irena su dviem vaikais grįžo į Lenkiją.
Japonų tapyba
Nihonga
Meidži laikotarpiu Japonija patyrė drastiškas reformas beveik kiekviename socialiniame lygmenyje. Ankstesnysis valdovas feodalas Tokugava Iejasu (徳川家康 Tokugawa Ieyasu) buvo priverstas perduoti valdžią imperatoriui Meidži, o vėliau buvo perkeltas į rytus nuo Japonijos sostinės Kioto ir Tokijo metu buvo dedamos pastangos modernizuoti Japoniją ir restruktūrizuoti Japonijos visuomenę siekiant industrializacijos didėjimo ir technologinės pažangos dėl noro sėkmingai atspindėti Vakarų valdžios modelį. Dėl šios priežasties, Japonijos vyriausybė skatino amatininkus ir mokslininkus studijuoti užsienyje ir grįžti su vertingomis žiniomis iš pirmųjų lūpų. Japonija taip pat pradėjo importuoti Vakarų kultūrą masišku mastu, o šis reiškinys padarė stiprų poveikį Japonijos menui. Daugelis Japonijos menininkų priėmė Vakarų tapybos stilius ir technikas, taip pat užsienietiškų temų reikšmę pačiame mene.
Postūmis atgaivinti tradicinę tapybą plėtojant labiau šiuolaikines japonų stiliaus idėjas buvo išreikštos meno kritiko Okakura Kakudzo (岡倉覚三 Okakura Kakuzō arba 岡倉天心 Okakura Tenshin, 1862-1913m.), kuris kartu su Ernestu Fenollosa (1853-1908), bandė sujungti Vakarų kultūros žavesį, tuo pačiu pabrėžiant Japonijos gimtojo meno grožį ir svarbą. Šie du vyrai suvaidino svarbius vaidmenis pagrindinių meninių mokyklų mokymo programų išvystyme ir aktyviai drąsino ir globojo menininkus.
Vaduvų dvaras
Istorija
Iki šių dienų išliko tik Vaduvų dvaro sodybos tvarto, kepurinio vėjo malūno bei kitų pastatų liekanos. Vaduvų dvarą savo raštuose mini Lazdynų Pelėda.
Japonų tapyba
Nihonga
Nihonga pradininkai:
Pokario periodas
Vyriausybės remta Japonijos meno akademija (Nihon Geijutsuin) savo sudėčiai priskyrė ir yoga ir nihonga tapybos atšakas. Nihonga klestėjimas tęsėsi ir po II pasaulinio karo. Šis esminis tradicinis stilius pokario metais buvo aktyviai skatinamas, kaip ir kitos japoniško meno formos. Tradicinės temos tokios kaip flora, fauna ir kraštovaizdis buvo sujungtos, pasitelkiant šiuolaikines abstrakcijas, modernias miestų ir pramonės scenas. Rezultate, kūriniai, kuriuose buvo naudojami tradiciniai pigmentai ir teptukai, leido numatyti įdomią Japonijos modernizmo versiją. .
Daugelis senesnių meno mokyklų, ypač iš Edo ir prieškario periodų, vis dar praktikuojamos. Pvz.: Rimpa, Kano mokyklos.
Taip pat yra daug šiuolaikinių dailininkų, kurių darbai didžia dalimi yra įkvėpti anime subkultūros ir kitų populiarių jaunimo kultūrų. Bene pats garsiausias anime dalininkas yra Takaši Murakami ( (村上 隆 Murakami Takashi, 1962).
Vaduvų dvaras
Istorija
1992 m. dvaro fragmentai įrašyti į Kultūros vertybių registrą.
Mindražeris
Mindražeris arba Mindraežeris – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 2,5 km į pietvakarius nuo Molėtų, į vakarus nuo plento. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,26 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 143,1 m. Krantai aukštoki, sausi, ištisai apaugę medžiais. Ežerą supa Duobužių miškas. Pietuose išteka upelis link Duobužio ežero (Siesarties upės intako Kaminos baseinas). Į rytus įsikūręs Luokesos kaimas.
Fiat 3,5 HP
Fiat 3,5 HP (arba Fiat 4 HP) – pirmasis lengvasis automobilis, gamintas „Fiat“ kompanijos nuo 1899 iki 1900 metų.
1899 metais buvo pagaminta 8 automobiliai, kitais metais – dar 18. Automobilis turėjo dviejų cilindrų variklį su vandens aušinimu, 679 kub.cm. talpa, ir galingumu 4,5 a.j. (mokesčių tikslais galingumas buvo nurodomas 3,5 a.j.) prie 800 aps./min. ir trijų greičių pavarų dėže (atbulinės eigos pavara nebuvo numatyta). Didžiausias automobilio greitis buvo 35 km/val. . Nežiūrint į nedidelio tūrio variklį, kuro sąnaudos buvo 8 litrai 100-ui km.
Šis „Fiat“ modelis buvo gaminamas kompanijos „Ceirano GB & C“, Ceirano Welleyes pavadinimo automobilių gamykloje. Kėbulai buvo gaminami Marčelo Alezio dirbtuvėse Turine.
Rudelis
Rudelis – ežeras Lietuvoje, Plungės rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Plungės miesto centro, Kaušėnų kaime. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,16 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 122,9 m. Krantai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmynais, vakarinė ir rytinė pakrantės aukštos. Šalia stovi ūkinės paskirties pastatai. Pietuose išteka upelis link Babrungo upės (Minijos upės baseinas).
Tesla Model 3
Tesla Model 3 – prabangus keturių durų kompaktinis elektromobilis, kurį gamina kompanija Tesla Motors. Jis buvo pademonstruotas 2016 m. kovo 31 d. ir planuojamas pristatyti 2017 m. Kompanija numato, kad elektromobilis galės nuvažiuoti bent 346 km.
Per pristatymo savaitę kompanijos atstovai teigė, kad jie gavo 325 000 Model 3 užsakymų. Automobilis galimai kainuos apie 35 000 $. 2016 m. gegužės 5 d. turės 375 000 užsakymų.
Miruolis
left|120px
Miruolis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 6,5 km į pietryčius nuo Suginčių, Poviliškio miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,41 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 155,6 m. Krantai žemi, pelkėti – aplinkui plyti Poviliškio pelkė. Krantai ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Vakaruose įteka upelis iš Lydekio ežero, o pietuose – iš Plyno ežero. Rytuose išteka upelis link Vadokšno ežero (Aiseto ežero baseinas).
Vandžiogalos žydų kapinės
Vandžiogalos žydų senųjų kapinių kompleksas  – senosios žydų kapinės ir holokausto memorialas Vandžiogaloje, Kauno rajone. Skirtas 1941 m. liepos 8 d. nužudytiems žydų tautybės žmonėms atminti. Monumentas įamžina nacistinės Vokietijos valdžios suorganizuotos egzekucijos metu nužudytų ir užkastų 37 aukų, tarp kurių 34 žydai, 2 lietuviai, 1 rusas, atminimą.
Kapinės yra miške, Vandžiogalos šiaurės rytiniame pakraštyje, 0,7 km į rytus nuo kelio (nuovaža ties gimnazija). Kapinių kompleksas paskelbtas nacionalinės reikšmės istorijos ir memorialiniu paminklu. Kompleksą sudaro:
Istorija
Istoriniai šaltiniai liudija, kad XX a. pradžioje Vandžiogaloje gyveno maždaug tūkstantis žydų. Bendruomenė turėjo savo sinagogą, mokyklą. Dauguma žydų vertėsi amatais ir prekyba. Visa tai nutrūko 1941 m. rudenį, kai beveik visą Vandžiogalos žydų bendruomenę sunaikino naciai ir jų parankiniai. Daugiau kaip 30 buvo brutaliai nužudyti čia pat, miškelyje, senųjų žydų kapinių prieigoje, kiti – Babtų šile.
Aukų įamžinimas
Senosiose kapinėse stūkso įvairių dydžių ir formų pilko, rausvo granito, tašyto lauko akmens ir betoniniai antkapiai su iškaltais įrašais hebrajų rašmenimis. Teritorija sutvarkyta, nutiestas kelias. 2018 m. kapinės ir jų prieigos sutvarkytos pagal architektės Violetos Beigienės projektą. Paminklinę kompoziciją kūrė ir skulptorius Lukas Šiupšinskas, dailininkas Vygintas Tvarijonavičius ir inžinierius Vydas Jaskelevičius. Sakralinė erdvė nuo gamtinės aplinkos atskirta bukų gyvatvore. Prie pagrindinio įėjimo pastatyta septynių gelžbetoninių blokų kompozicija, simbolizuojanti dramatiškus čia palaidotų žmonių likimus. Vienas iš blokų dekoruotas Dovydo žvaigždėmis. Teritorijos centre lauko rieduliais išgrįsta aikštė, kurioje iškilęs ketaus paminklas su „ištiestomis rankomis, kurios taip ir nesulaukė pagalbos“. Šalia kapinių įrengta automobilių stovėjimo aikštelė.
Trumpukas
Trumpukas – upelis Kazlų Rūdos savivaldybėje, Judrės dešinysis intakas, priklausantis Šešupės baseinui; jo hidrologinis nr. – 15010457. Į Judrę (Višakio intaką) įteka 4,7 km atstumu nuo jos žiočių, pietvakariuose nuo Gulioniškės kaimo, į Gulioniškės tvenkinio pusę.
Upelio ištakos – Raudonplynio durpyno apylinkėse. Vaga nuo aukštupio ir žemiau sureguliuota. Vidurupyje iš pietvakarių juosia atvirus rekultivuotus durpyno plotus, yra apleistų vandens reguliavimo įrenginių, bebrų veiklos požymių. Kitur teka mišku. Judrę pasiekia aukščiau Gulioniškės tvenkinio.
Gyvenvietės prie Trumpuko: Raudonplynis, Beržiniškė, Gulioniškė.
Kelmės miesto I tvenkinys
Kelmės miesto I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, Kelmės mieste. Sudarytas užtvenkus Kražantės upę (Dubysos intakas) 24,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,55 km, plotis – iki 0,19 km. Yra 0,29 ha sala. Altitudė 113 m. Krantai žemi. Skersai tvenkinį kerta kelias. Rytinėje pakrantėje įkurtas Kelmės miesto Draugystės parkas. Į pietus plyti pievos.
Vladimiras Kazėnas
Vladimiras Kazėnas (g. 1941 m. balandžio 14 d. Almatoje, Kazachijos TSR) – Kazachstano entomologas hymenopterologas. Virš trisdešimties mokslinių ir mokslo populiarinimo knygų autorius.
Biografija
1963 m. baigęs Universitetą, kurį laiką dirbo biologijos ir chemijos mokytoju Žetysu vidurinėje mokykloje (Almatos sritis), vėliau tarnavo Tarybinėje armijoje. 1966 m. buvo priimtas į Kazachstano mokslų akademijos Zoologijos institutą, kuriame darbavosi net 49 metus. 1969 m. apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją, o 1987 m. – biologijos mokslų daktaro disertaciją. 1995 m. aukščiau minėtame institute paskirtas Entomologijos laboratorijos vedėju, 2001 m. suteiktas profesoriaus vardas.
Vladimiras Kazėnas įvardijamas kaip didelis Sphecidae ir Crabronidae žiedvapsvių šeimų žinovas, aptikęs ir aprašęs dešimtis iki tol mokslui nežinomų vabzdžių rūšių. 1991 m. atradęs naują žiedvabzdžių rūšį, užregistravo jį Eremiasphecium budrysi vardu, taip pagerbdamas žinomą lietuvių entmologą Eduardą Budrį.
Kazimieras Jonkaitis
Kazimieras Jonkaitis (Jankaitis) (1835 m. sausio 3 d. Šačkuose, dab. Vilkaviškio rajonas – 1881 m. gegužės 2 d. Punske, dab. Palenkės vaivadija, Lenkija) – Romos katalikų kunigas.
Biografija
Lomžos gimnazijoje baigęs dvi klases, nuo 1855 m. toliau mokėsi Tikocino kunigų seminarijoje. 1859 m. rugpjūčio 30 d. įšventintas kunigu. 1859–1862 m. Pakuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios tarnavo vikaru. 1863 m. paskirtas vikaru į Seirijų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčią. 1863 m. sukilimo metu priėmė sukilėlių priesaiką, už tai Rusijos caro administracinių organų 1865 m. buvo areštuotas, jam paskirta slapta priežiūra. 1866 m. perkeltas vikaro pareigoms į Prienų Kristaus Apsireiškimo bažnyčią. thumb|right|250px|Memorialinė lenta Punsko bažnyčioje 1871 m. paskirtas vikaru į Punsko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčią, 1875 m. patvirtintas administratoriumi (klebonu). Per 1868 m. gaisrą miestelio senoji šventovė buvo sudegusi ir tikintieji meldėsi dovanotame mediniame kluone. Kunigas K.Jonikaitis su parapijiečiais nusprendė statyti naują mūrinę bažnyčią. Tai buvo nelengvas sprendimas po baudžiavos panaikinimo dar neatsitiesusiems kaimiečiams. Kertinį akmenį įmūrijo pats klebonas, kas kiek prieštaravo nusistovėjusiai tradicijai šiam veiksmui kviesti pagyvenusį parapijietį. Kun. K.Jonikaitis panaikino ir kitą seną paprotį: per Kalėdas, Užgavėnes ir Velykas girdyti elgetas. Matyt, įtemptas darbas statant bažnyčią paveikė sveikatą ir, nesulaukęs 47–tojo gimtadienio, jis mirė. Statyti dvibokštę Punsko bažnyčią užbaigė kun. Simonas Norkus-Narkevičius.
Kalnėnų karjeras
Kalnėnų karjeras – karjero tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, Jurbarko miesto vakarinėje dalyje. Sudarytas išeksploatavus smėlio ir žvyro išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 3,17 km, plotis – iki 0,4 km. Altitudė 12,8 m. Pietinis krantas labai užpelkėjęs, stūkso Kalnėnų miškas, šiaurinis krantas status, apaugęs medžių ir krūmų ruožu. Šiaurine pakrante eina kelias, kuris ties rytiniu tvenkinio galu susikerta su keliu. Prie rytinio ir prie šiaurvakarinio (Smukučių karjeras) krantų esančiuose karjeruose tebevyksta smėlio ir žvyro kasyba. Tvenkinys nenutekantis, priklauso Mituvos upės baseinui. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Smukučių kaimas. Šiaurinėje pakrantėje yra įrengta poilsiavietė.
Šaukėnų II tvenkinys
Šaukėnų II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 1 km į šiaurės rytus nuo Šaukėnų. Sudarytas užtvenkus V-4 upelį (Ventos intakas) 2,5 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,27 km, plotis – iki 0,21 km. Altitudė 107,8 m. Krantai žemi, apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurinėje ir vakarinėje pakrantėse auga miškeliai, į rytus plyti pievos. Pietuose kelias skiria nuo Šaukėnų I tvenkinio. Netoliese yra Kartoklių ir Šukiškių kaimai.
Pagal 2020 m. Lietuvos upių, ežerų ir tvenkinių kadastro duomenis, Šaukėnų II tvenkinys priskiriamas Šaukėnų I tvenkiniui.
Sonia Evans
Sonia Evans (geriau žinoma kaip Sonia; g. 1971 m. vasario 13 d.) – anglų dainininkė iš Skelmersdeilo, Lankašyro (Anglija), buvo labai populiari 1980-ųjų pabaigoje ir 1990-ųjų pradžioje. Geriausiai žinoma dėl hitu tapusio jos debiutinio singlo „You’ll Never Stop Me Loving You“ ir dalyvavimo 1993 m. Eurovizijos dainų konkurse.
Kelmės miesto tvenkinys
Kelmės miesto tvenkinys arba Kelmės miesto II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, šiaurės vakarinėje Kelmės miesto dalyje. Sudarytas užtvenkus Vilbėno upę (Kražantės intakas) 4,6 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis vakarų-rytų-šiaurės rytų kryptimi – 1,3 km, plotis – iki 0,1 km. Yra 0,14 ha sala. Altitudė 119 m. Krantai daugiausia neaukšti. Aplink vakarinius krantus plyti pievos, gyvenamieji namai. Tvenkinio šiaurinėje ir pietinėje pakrantėse – Kelmės miesto kapinės, šiaurės rytuose – Kelmės dvaro sodyba. Skersai tvenkinį kerta kelias.
Sonic Mania
Sonic Mania − šonan slenkantis platformer žanro kompiuterinis žaidimas, sukurtas „Headcannon“ ir išleistas „Sega“, skirtas Microsoft Windows, PlayStation 4, Xbox One ir Nintendo Switch platformoms. „Sonic Mania“ buvo anonsuotas paminėti žaidimų serijos „Sonic the Hedgehog“ 25-tąjį gimtadienį ir išleistas 2017 m. rugpjūčio 15 d. Žaidimas paremtas originaliais „Sonic“ žaidimais, skirtais Sega Genesis ir yra sudarytas iš atnaujintų senų ir naujų lygių.
Žaidimas sukurtas naudojant Retro Engine žaidimų variklį, kuris skirtas dviejų dimensijų žaidimams ir buvo panaudotas mobilioms žaidimų „Sonic CD“, „Sonic the Hedgehog“ ir „Sonic the Hedgehog 2“ versijoms.
Žaidimo eiga
„Sonic Mania“ žaidime žaidėjas gali valdyti vieną iš 3 veikėjų, iš kurių kiekvienas turi skirtingus gebėjimus. Žaidimą sudaro 12 lygių: 8 atnaujinti seni ir 4 visiškai nauji. Kiekvienas lygis padalintas į 2 dalis, kurių pabaigoje žaidėjas susikauna su bosu. Kai kurie iš lygių, esančių „Sonic Mania“, yra paremti nepanaudotais ir prototipiniais praeitų šios žaidimų serijos dalių lygiais.
Žaidėjas gali rinkti auksinius žiedus, kurie atlieka gyvybių funkciją; žaidėjai išgyvena priešus ar aplinkos grėsmes, kol jie turi bent vieną žiedą. Lygiuose išmėtyti televizorių ekranai, kuriuos sudaužius gaunami papildomi žiedai arba įgaunamos specialios galios, kaip nemirtingumas ar dvigubas šuolis.
Kaip ir ankstesniuose žaidimuose, kiekviename lygyje paslėpti milžiniški žiedai, kurie nuvedą žaidėjus į 3D specialiuosius lygius. Norint pereiti šiuos lygius, žaidėjams reikia vengti kliūčių ir pagauti NSO, nešantį chaoso smaragdą. Surinkę visus 7 chaoso smaragdus žaidėjai gali pasiekti tikrąją žaidimo pabaigą.
Įvertinimas
Žaidimas daugelio teigiamai įvertintas dėl gero lygių dizaino ir muzikos panašumo į pirmąsias „Sonic“ dalis; daug kas šį žaidimą prilygino „Sonic“ serijos sugrįžimui į formą po prastai vertinamų žaidimų, išleistų po 1994 metų.
Pasak apžvalgų surinkimo svetainės Metacritic, „Sonic Mania“ apžvalgos buvo dažniausiai palankios. Daug žaidimų kritikų apibūdino šį žaidimą kaip vieną iš geriausių 2D žanre. Svetainė EGM apibūdino „Sonic Mania“ „gryniausiu ir linksmiausiu“ serijos žaidimu ir išreiškė optimizmą serijos ateičiai. Pasak IGN, „Sonic Mania“ yra „klasikinis“ žaidimas, kurio šios serijos fanai laukė nuo devyniasdešimtųjų, bet taip pat rekomendavo žaidimą ir serijos naujokams. Nintendo World Report pavadino šį žaidimą „būtinu pirkiniu“ senų „Sonic“ serijos žaidimų gerbėjams.
Bilasuvaras
Bilasuvaras – miestas pietryčių Azerbaidžane. Bilasuvaro rajono administracinis centras. Nutolęs 182 km į pietvakarius nuo Baku. 21 200 gyventojų (2013 m. duomenys). Mieste veikia medvilnės gamykla.
Istorija
Pirmą kartą paminėtas XIII a., kaip Pilesuvaras. 1938 m. pervadintas į Puškiną (A. Puškino garbei). 1966 m. suteiktos miesto teisės. 1991 m. grąžintas ankstesnis miesto pavadinimas.
Obelynės ežeras
left|120px
Obelynės ežeras – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 8 km į šiaurės rytus nuo Toliejų, Poviliškio miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,19 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 153,1 m. Krantai žemi, vietomis pelkėti, tik rytinis krantas aukštas. Krantai ištisai apaugę medžiais. Vakarine pakrante eina kelias Nr.2818 (Padumblė – Vaivadiškės – Pašekščiai). Ežeras nenutekantis, priklauso Stirnių ežero baseinui (Žeimenos upės baseinas).
Ežiukai
thumb|Lietuviški ežiukai su uogiene Ežiukai – Rytų Europos virtuvės miltinis patiekalas. Įprastai gaminamas su varške ir patiekiamas su sviesto ar grietinės padažu. Dažnai valgomi ir su uogiene. Savo pavadinimą įgavo dėl neįprastos formos, kuri primena ežio spyglius.
Nikolajus Miaskovskis
Nikolajus Miaskovskis (, 1881 m. balandžio 20 d. Modlinas prie Varšuvos – 1950 m. rugpjūčio 8 d. Maskva, palaidotas Novodevičės kapinėse) – Rusijos kompozitorius, muzikos kritikas, pedagogas.
Biografija
1911 m. baigė Sankt Peterburgo konservatoriją, A. Liadovo klasę. 1940 m. menotyros daktaras.
1919–1930 m. valstybinės muzikos leidyklos Maskvoje redaktorius. Nuo 1921 m. Maskvos konservatorijos dėstytojas, profesorius.
Mokiniai: Aramas Chačaturianas, Dmitrijus Kabalevskis, Vano Muradelis.
Kūryba
Sukūrė 2 kantatas (1942 m., 1947 m.), 27 simfonijas (1908–1949 m.), 3 simfonijetes, simfoninę poemą „Alastoras“ (1913 m.), simfoninių uvertiūrų, tarp jų – „Patetinė“ (1947 m.), koncertus smuikui ir orkestrui (1938 m.), violončelei ir orkestrui (1944 m.), 13 styginių kvartetų (1930–1949 m.), sonatas smuikui ir fortepijonui (1947 m.), violončelei ir fortepijonui (1911 m., 1948 m.), 9 sonatas fortepijonui (1909–1949 m.), pjesių, dainų, daugiau kaip 100 romansų. Geriausieji kūriniai emocingi, melodika daininga.
Belvederio koplyčia
Belvederio dvaro sodybos koplyčia – mauzoliejinė koplyčia Belvederio kaime, Seredžiaus seniūnijoje, Jurbarko rajone, apie 1,5 km į vakarus nuo Seredžiaus. Koplyčia stūkso Belvederio dvaro sodybos parko šiauriniame pakraštyje, 200 m nuo dvaro rūmų. Pasiekiama iš kelio pasukus į.
Koplyčia yra valstybės saugomas architektūrinis ir sakralinis paminklas, 1996 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Istorija
Koplyčia pastatyta XIX a. pabaigoje. Joje buvo laidojama didikų Burbų giminė.
XIX a. IV dešimtmečio pabaigoje Belvederio dvarą nupirko Šiaulių pavieto vaiskis ir Lenkijos dvaro šambelionas Kazimieras Burba. Iš jo šias žemes paveldėjo jo sūnus, Panevėžio bajorų maršalka Kletas Burba. Jam mirus, rezidenciją paveldėjo jo sūnūs Antanas, Andrius bei dukros Michalina ir Marcelina, o dvarą valdė jų motina Teodora Burbienė. Nuo 1891 m. dvaro valdymu rūpinosi Antanas Burba. 1908 m. jam mirus, šių pareigų ėmėsi brolis Andrius Burba. Po jo mirties 1910 m. dvarą pasidalino paveldėtojai Michalina Valevska, Kletijus, Česlovas ir Steponas Puzinai. Sumokėjusi Puzinams kompensacijas, dvaro savininke tapo Michalina Valevska. Po jos mirties 1912 m. Belvederis atiteko jos vyrui, paskutiniam dvaro šeimininkui Jurgiui Valevskiui. Nepriklausomos Lietuvos laikais dvaras buvo išparceliuotas.
Architektūra
Šalia koplyčios driekiasi 24,8 ha dydžio (kartu su šlaitų želdiniais) parkas. Koplyčia pagrindiniu fasadu atgręžta į pietvakarius, dvaro rūmų pusę. Raudonų molio plytų laiptuotas frontonas papuoštas apskardintais bokšteliais. Virš frontono kyla metalinis kryžius. Virš įėjimo durų įtaisytas pilko akmens Burbų giminės herbas, vaizduojantis skydą ir karūną su pliumažu, apjuostus lotynišku užrašu „Justitia supremum lex esto“. Prie įėjimo durų įrengti 2 profiliuotų mozaikinio betono pakopų laipteliai.
Statinio tūris kompaktinis, simetriško stačiakampio plano, 1 aukšto, su laidojimo rūsiu. Stogas trišlaitis, dengtas skardos lakštais.
Fasadai papuošti raudonų profiliuotų plytų pastogės karnizu su arkatūrine frizine juosta, dekoruota stilizuotais augaliniais reljefiniais motyvais. Raudonų plytų piliastrai su stilizuotais profiliuotų plytų kapiteliais ir bazėmis, dekoruoti reljefiniais augaliniais motyvais. Durų ir langų smailiaarkių sąramų profiliuoti tinko apvadai apačioje dekoruoti stilizuotomis reljefinėmis detalėmis. Plytų mūras fragmentiškai ištrupėjęs, trūksta kai kurių dekoro elementų (buvo nuimti ir saugomi Seredžiaus seniūnijoje).
Rūsyje 2 aukštais išdėstytos laidojimo nišos su raudonų plytų mūro skliauteliais. Pagal avarinės būklės likvidavimo projektą rūsys 1992 m. suremontuotas. Pagal atkastus fragmentus atstatyti rūsio laiptai bei durų anga, tvarkyti plytų mūro cilindriniai skliautai. 1992 m. taip pat pagamintos ir įstatytos dvivėrės medinės durys į pačią koplyčią.
Chačmazas
Chačmazas – miestas šiaurės Azerbaidžane. Chačmazo rajono administracinis centras. 41 000 gyventojų (2015 m. duomenys). Per miestą teka Kudialčis. Eina geležinkelio linija Gudermesas–Baku. Miesto ekonomika priklauso nuo žemės ūkio ir turizmo. Veikia konservų farbrikas „Kaukazas“.
Šahbuzas
Šahbuzas – miestas ir savivaldybė Nachičevanės autonominėje respublikoje, Azerbaidžane. Šahbuzo rajono administracinis centras. 3127 gyventojai (2008 m. duomenys). Mieste yra autoservisas, vyno bei mineralinių vandenų gamykla.
Chačmazas
Istorija
1898 m. pastatyta geležinkelio stotis. 1938 m. suteiktos miesto teisės.
Šahbuzas
2007 m. suteiktos miesto teisės, prieš tai buvo miesto tipo gyvenvietė.
Sacharos oro sluoksnis
miniatiūra|Dulkės, pučiamos nuo [[Vakarų Afrika|Vakarų Afrikos.]] miniatiūra|Nuotraukos, rodančios dulkių judėjimą per Atlanto vandenyną. Saharos oro sluoksnis  – itin karštas, sausas ir dulkių dalelėmis pasižymintis atmosferos sluoksnis, kuris judėdamas į vakarus užslenka ant šaltesnio, drėgnesnio paviršinio Atlanto vandenyno oro. Sacharos dykumos oras, iškylantis nuo paviršiaus daugybe kilometrų, užslinkdamas ant vandenyno, jis yra pakeliamas aukščiau virš tankesnio vandenyno oro. Šis reiškinys sukelia temperatūrų inversiją, kai kylant į viršų temperatūra didėja.
Riba tarp SAL ir vandenyno oro sluoksnio slopina bet kokią konvekciją, esančią jūriniame sluoksnyje. Kadangi tai yra sausas oras, pačiame SAL temperatūros kritimas kylant aukščiui yra gana žymus. Didelės audros virš Šiaurės Afrikos sukelia didelės apimties dulkių ir smėlio audras, kurių aukštis neretai pakyla iki 6000 metrų. Šios oro masės, kartu su SAL užslenka ant vandenyno ir gali pasiekti Amerikos žemyną. Afrikos atveju, vėjai išpučia dvidešimt procentų dulkių iš Sacharos dykumos link Atlanto vandenyno, ir likę dvidešimt procentų iš to, kas buvo išpūsta, pasiekia vakarų Atlantą. Likusi dalis nusėda vandenynuose, kartu su krituliais.
Fenomenas, kai SAL pereina per Kanarų salas yra pavadintas „Calima“ ir pasirodo kaip rūkas, kuris sumažina matomumą ir palieka visur sluoksnį dulkių.
Dulkių debesis yra lengva pastebėti palydovinėse fotografijose. Jos pasirodo kaip pieno baltumo arba pilkų atspalvių, panašūs į miglą.
SAL sluoksnyje esančios dulkės sulaiko saulės spinduliavimą ir taip sumažina atmosferos temperatūrą bei saulės šviesos kiekį į vandenyną. Gali kilti rūkas, tačiau krituliai neiškrenta. SAL slopina tropinių ciklonų formavimąsi.
Šiuo metu, SAL yra tebevykstančių tyrinėjimų dalykas.
Ringovė (Nemunas)
Ringovė – upelis Kauno rajone, priklausantis Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseinui. Įteka dešiniajame krante, 175,2 km atstumu nuo pastarojo žiočių. Vandentakio kodas LR upių klasifikatoriuje – 10011790. Upelio ilgis – 3,2 km, baseino plotas – 3,7 km².
Prasideda ties Saulėtekių kaimu, kur suformuotas tvenkinys. Aukštupyje jos vaga sureguliuota, prateka dirbamais laukais. Vidurupyje vaga natūrali, vingiuota, krantai apaugę krūmais ir medžiais, toliau – mišku. Čia 1988 m. įsteigtas 214,7 ha Ringovės entomologinis draustinis.
Žemupyje prateka pro Ringovės piliakalnį (iš rytų pusės), kerta kelią, už kurio upelio vaga nukreipta į požeminį vamzdį. Juo po dirbamu lauku, ties Ringovės kaimu, pasiekia Nemuną.
Įsikūrusios gyvenvietės: Saulėtekiai, Valmantiškiai, Aukštkalniai, Ringovė.
Upėvardis Ringóvė kildinamas nuo žodžių riñgė („vingis“), ringiúoti („vingiuoti, rangytis“).
Havajų istorija
Havajų istorija – Havajų salyno istorija nuo pirmųjų žmonių įsikūrimo iki šių laikų. Pirmieji gyventojai, polineziečiai, atvyko į salas apie IV–V a., 1778 m. jas atrado kapitonas Džeimsas Kukas. 1810 m. salos suvienytos į Havajų karalystę, kuri gyvavo iki 1893 m. 1900 m. Havajai tapo Jungtinių Amerikos Valstijų teritorija, nuo 1959 m. – valstija.
Pirmieji gyventojai
Dėl tikslaus laiko, kada pirmieji žmonės apsigyveno Havajų salose, mokslininkai nesutaria. Manoma, kad pirmieji gyventojai – polineziečiai iš Markizo salų, į negyvenamus Havajus atvyko IV–V a., o VIII–IX a. vyko antroji migracijos banga iš Taičio. Atvykėliai iš pradžių įsikurdavo pakrantėse, vėliau kėlėsi ir į salų gilumą. Gyventojų pamažu daugėjo, formavosi vadų vadovaujami valstybiniai dariniai. Havajiečių visuomenė buvo padalinta į 4 klases, primenančias Indijos kastų sistemą: vadus, žynius, bendruomenininkus ir vergus. Havajų, Maui, Kauai ir Oahu salos kiekviena turėjo savo hierarchiją, kurios viršūneje buvo vadas, kildinamas iš dievybių. Vadai tarpusavyje kariavo ir stengėsi praplėsti savo įtakos zonas, konfliktai nesiliovė iki pat Havajų suvienijimo 1810 m.
Europiečių atvykimas
thumb|Džono Vėberio 1787 m. paveikslas "Sendvičo salų vadas" Manoma, kad pirmieji europiečiai, aplankę Havajus, buvo ispanai, 1542 m. plaukę iš Akapulko Naujojoje Ispanijoje (dabartinė Meksika) į Filipinus. Ispanų archyvuose saugomas jūrinis žemėlapis, kuriame pavaizduotos salos, kurių geografinė platuma sutampa su Havajais, bet ilguma nurodyta apie 10 laipsnių į rytus nuo Havajų. Maui sala žemėlapyje vadinama La Desgraciada (Nelaimingoji sala), o sala, panaši į Havajus, vadinama La Mesa (Stalo sala). Į Kahoolavę, Lanai ir Molokai panašios salos vadinamos Los Monjes (Vienuolių salomis). Tikslų savo maršrutą iš Meksikos į Filipinus ispanai laikė paslaptyje nuo kitų jūrinių valstybių, o Havajų salomis nesidomėjo – tokiu būdu Havajai ilgą laiką išsaugojo savo nepriklausomybę.
thumb|left|260px|Džono Vėberio 1779 m. piešinys „Owyhee karalius, vežantis dovanas kapitonui Kukui“ Pirmuoju europiečiu, atradusiu Havajų salas, laikomas anglų keliautojas Džeimsas Kukas, išsilaipinęs Kauai saloje 1778 m. sausio 20 d. Naujai atrastas žemes Kukas pavadino Sendvičo salomis savo rėmėjo Sendvičo grafo Džono Montagu (John Montagu) garbei (XIX a. šis pavadinimas palaipsniui nustotas vartoti, salas imta vadinti didžiausios salos vardu). Po metų, grįždamas, Kukas apsilankė salose dar kartą ir per konfliktą Kealakekua įlankoje buvo nužudytas čiabuvių.
Po Kuko vizito ir knygų apie jo keliones publikavimo Havajų salos pritraukė daug europiečių ir amerikiečių lankytojų: keliautojų, prekiautojų, banginių medžiotojų, nuotykių ieškotojų. Šie lankytojai atnešė ligų, kurioms daugelį šimtmečių izoliacijoje gyvenę havajiečiai neturėjo atsparumo. Iki 1820 m. dėl ligų, bado ir genčių karų salų gyventojų sumažėjo daugiau nei perpus.
Kamehamehų dinastija
thumb|Paminklas karaliui Kamehamehai I, suvienijusiam Havajus thumb|Iolani rūmai – Havajų karalių rezidencija nuo 1845 iki 1893 m. 1795 m. po 15 metų trukusių karų Havajų salos vadas, vėliau Havajų karalius Kamehameha I, pasinaudodamas europiečių ginklais ir parama, suvienijo Havajų, Oahu, Maui, Molokai ir Lanai salas į Havajų karalystę. 1810 m. prie karalystės savanoriškai prisijungė ir Kauai bei Niihau salos. Kamehameha I valdė Havajus iki savo mirties 1819 m., o jo tiesioginiai palikuonys (Kamehamehų dinastija) – iki 1872 m.
Valdant Kamehamehai II į salas atvyko amerikiečių protestantų misionieriai; dauguma havajiečių priėmė krikščionybę, o Kamehamehos III valdymo metu, priėmus 1840 m. konstituciją, Havajai tapo krikščioniška, konstitucine monarchija. Misionieriai draudė alkoholį, azartinius lošimus, daugpatystę, darbą sekmadieniais, šokti hulą. „Civilizuodami“ vietinius gyventojus, jie iš pagrindų pakeitė havajiečių kultūrą. Pagal kalbos skambesį sukūrė havajiečių abėcėlę, kurioje buvo tik 12 raidžių. Viena pirmųjų knygų, išverstų į havajiečių kalbą, buvo Biblija.
Po misionierių atvykimo nedidelės, bet galingos baltųjų mažumos įtaka monarchijai vis didėjo. Nuo 1835 m. amerikiečių verslininkai nuomavo žemę ir steigė cukranendrių plantacijas. Per 30 metų plantacijų įsteigta visose 4 didžiausiose salose, cukrus iš pagrindų pakeitė salų ekonomiką. Plantacijų savininkai, remiami misionierių, reikalavo karaliui žemės nuosavybės teisių. Po trumpos britų okupacijos 1843 m., karalius pasidavė spaudimui ir 1848 m. savo baltųjų patarėjų siūlymu pakeitė Havajų tradicinę kolektyvinės žemės nuosavybės sistemą, įdiegdamas privatinę nuosavybę. Havajų žemės buvo perdalintos: 23 % atiteko karaliui, 40 % padalinta 245 vadams ir seniūnams, 37 % paskelbta valstybine nuosavybe ir numatyta skirti bendruomenininkams, dirbusiems žemę. Kad įsigytų žemės, bendruomenininkai turėjo dvejus metus laiko pareikšti į ją teisę, tačiau dauguma to nepadarė, ir vyriausybė pardavė žemę užsieniečiams ir cukranendrių korporacijoms.
1843 m. lapkričio 28 d. Londone Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos vyriausybės pasirašė deklaraciją, kurioje pripažino Havajų nepriklausomybę. 1849 m. Havajus oficialiai pripažino ir Jungtinės Amerikos Valstijos. 1875 m. Havajai ir JAV sudarė laisvosios prekybos sutartį, pagal kurią JAV mainais už havajietiško cukraus prekybą savo šalyje be muito mokesčio gavo ypatingas ekonomines privilegijas, kokių neturėjo kitos šalys, Havajuose. 1887 m., atnaujinus sutartį, JAV gavo teisę įsteigti Havajuose Perl Harboro karinio jūrų laivyno bazę.
thumb|180px|left|Karalius Kalakaua
Kalakaua dinastija
Karalius Kamehameha V mirė bevaikis ir nepaliko įpėdinių. Tauta karaliumi išrinko Lunalilą, karaliaus Kamehamehos I vaikaitį. Po metų Lunalilas mirė, ir, renkant naują valdovą, šalyje kilo neramumai. Amerikiečių ir britų kariuomenės išsilaipino salose ir atnaujino tvarką, Įstatymų leidybos asamblėja 1874 m. vasario 12 d. karaliumi išrinko Kalakaua.
thumb|Havajų karalystės 100 dolerių banknotas Kalakaua dėl savo išlaidumo ir bandymų atgaivinti havajiečių kultūrą prarado plantatorių pasitikėjimą. Turtingų baltųjų mažumos spaudžiamas, Kalakaua 1887 m. pasirašė konstituciją, kuri labai apribojo jo valdžią ir nustatė balsavimo teisę pagal valdomą turtą. Kadangi 1887 m. konstitucija pasirašyta, grasinant jėgos panaudojimu, ji neoficialiai vadinama „Durtuvų konstitucija“.
1893 m., kai Kalakaua įpėdinė, paskutinė Havajų karalienė Liliuokalani paskelbė planuojanti pakeisti konstituciją ir sustiprinti savo valdžią, amerikiečių ir europiečių verslininkų grupė suformavo Saugumo komitetą ir, padedama JAV jūrų pėstininkų, perėmė valdžią. Po nesėkmingo bandymo atnaujinti valdžią, karalienei skirtas namų areštas, o 1895 m. sausio 24 d. ji buvo priversta atsisakyti sosto.
Havajų respublika
thumb|140px|Paskutinė Havajų karalienė Liliuokalani Po 1893 m. sausio 17 d. perversmo Saugumo komitetas iš savo narių suformavo laikinąją Havajų vyriausybę. JAV prezidento Stiveno Groverio Klivlando administracija iš pradžių perversmo nepripažino ir atsisakė aneksuoti Havajų teritoriją. Prezidento reikalavimą grąžinti karalienę į valdžią Laikinoji vyriausybė atmetė. 1893 m. lapkričio 16 d. JAV ministras (ambasadorius) Havajuose Albertas Vilisas (Albert Willis) supažindino karalienę su prezidento reikalavimu suteikti visiems perversmo dalyviams amnestiją mainais į jos valdžios atnaujinimą. Karalienė prezidento reikalavimą kategoriškai atmetė ir pareiškė, kad perversmo dalyvius reikia nuteisti, o jų žemes – konfiskuoti. Pasak Viliso, karalienė reikalavo jiems mirties bausmės. Nors karalienė vėliau paneigė, kad būtų reikalavusi tokios bausmės, savo paramą prezidento administracijoje ji prarado; 1894 m. liepos 4 d. Klivlando administracija pripažino Havajų respubliką. Tą pačią dieną Laikinoji vyriausybė baigė savo darbą, perduodama įgaliojimus Respublikos prezidentui, Havajų pilietybę turinčiam teisininkui Sanfordui Balardui Doului (Sanford Ballard Dole).
Havajų respublika gyvavo neilgai: Naujasis JAV prezidentas Viljamas Makinlis 1898 m. patvirtino Havajų aneksiją, ir 1900 m. Havajai tapo Jungtinių Amerikos Valstijų teritorija.
Havajų teritorija
Havajų teritorija įkurta Jungtinių Valstijų Kongreso konstituciniu aktu, kurį prezidentas Makinlis patvirtino 1900 m. balandžio 30 d. Konstitucinis aktas įsteigė Havajų gubernatoriaus postą, visuotiniuose rinkimuose renkamą dviejų palatų Teritorijos įstatymų leidybos organą ir Teritorijos aukščiausiąjį teismą.
thumb|280px|left|1899 m. karikatūra, vaizduojanti Jungtines Valstijas, jų teritorijas ir kontroliuojamus regionus su neklaužadomis „mokiniais“ Filipinais, Havajais, Puerto Riku ir [[Kuba]] Nepaisant keleto bandymų paversti teritoriją JAV valstija, Havajai išlaikė teritorijos statusą beveik 60 metų. Plantacijų savininkai ir stambieji verslininkai buvo patenkinti teritorijos statusu, kuris leido jiems įvežti pigią darbo jėgą iš užsienio, ko negalėjo JAV valstijos. Pirmieji kinų darbininkai į Havajus pradėti vežti jau netrukus po Kuko vizito, o 1899 m., kai Puerto Riko cukranendrių plantacijas nusiaubė uraganas, darbams Havajuose pradėti verbuoti puertorikiečiai. 1903–1924 m. atvyko darbininkų korėjiečių. Iki 1940 m. Havajuose sparčiai daugėjo gyventojų, vystėsi plantacijų ūkis, kurio pagrindą sudarė cukranendrių ir ananasų auginimas JAV vidinei rinkai, stiprėjo transporto ir kariniai ryšiai su JAV.
thumb|Perl Harboro užpuolimas 1941 m. gruodžio 7 d. Po Pirmojo pasaulinio karo Oahu salos Perl Harboro įlankoje buvo svarbiausia Jungtinių Valstijų Ramiojo vandenyno karinio jūrų laivyno bazė. 1941 m. gruodžio 7 d. ją netikėtai užpuolus Japonijos imperijos karinėms pajėgoms, JAV įsitraukė į Antrąjį pasaulinį karą. Salose suaktyvėjo karinė veikla, iki karo pabaigos įvesta karinė padėtis. 1942 m. vasarą japonai planavo užimti Midvėjaus atolą, bet buvo amerikiečių sumušti Midvėjaus mūšyje.
XX a. šeštajame dešimtmetyje plantatorių įtaka sumažėjo, kai imigrantų darbininkų palikuonys, gimę Havajuose ir gavę JAV pilietybę, pradėjo dalyvauti rinkimuose ir balsuoti prieš plantatorių remiamą Havajų Respublikonų partiją. Naujoji rinkėjų dauguma balsuodavo už Havajų Demokratų partiją, kuri dominavo Havajų politikoje daugiau nei 40 ateinančių metų. Siekdami pilnateisės Havajų atstovybės JAV Kongrese ir rinkikų kolegijoje, šie rinkėjai aktyviai palaikė Havajų siekį tapti JAV valstija.
Havajų valstija
thumb|Iki pokarinio darbininkų judėjimo Havajuose didelę įtaką turėjo plantacijų savininkai. Nuotraukoje: jaunos havajiečių moterys dėlioja ananasus į skardines [[1928 m.]] 1959 m. kovą JAV Kongresas priėmė Havajų įstojimo aktą, kuris po prezidento Dvaito Eizenhauerio pasirašymo tapo įstatymu. Aktas valstijos sudėtyje nenumatė Palmyros atolo, kuris anksčiau buvo Havajų karalystės, Havajų respublikos ir Havajų teritorijos dalis. 1959 m. birželio 27 d. referendume 94,3 % havajiečių rinkėjų pasisakė už valstiją, 5,7 % balsavo prieš. Havajai tapo penkiasdešimtąja JAV valstija.
Teisinis projektų valdymas
Teisinis projektų valdymas pritaiko tradicinius projektų valdymo principus teisinių paslaugų pirkimui ir valdymui, siekiant sukurti visaapimantį valdymo metodą, paskaičiuotą taip, kad patenkintų bei viršytų kliento lūkesčius savo teisininko atžvilgiu. Šie lūkesčiai paprastai apima kaštų kontrolę, terminų laikymąsi, rizikų valdymą ir blaivaus proto išlaikymą.
Havajų istorija
Havajų valstija
XX a. paskutiniajame dešimtmetyje Havajai patyrė užsitęsusią ekonominę recesiją, bet dešimtmečio pabaigoje ekonomika atsigavo. XXI a. pr. turizmas išlieka svarbiausia Havajų ekonomikos šaka; turistus traukia ne tik šiltas salų klimatas ir egzotiškas grožis, bet ir pasaulinio lygio kurortai, kurių skaičius nuolat auga.
Teisinis projektų valdymas
Sąvoka „teisinis projektų valdymas“ pirmą kartą buvo apibrėžta JAV 2009-aisiais metais,. Nustatyta, kad projektų valdymo standartų naudojimas atskiria teisinį projektų valdymą nuo tradicinio „bylų valdymo“ požiūrio.
Sakalas Šiauliai (1935)
Šiaulių futbolo komanda „Sakalas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas, iki 1944 m. veikęs Šiauliuose.
Istorija
Tarpukariu Lietuvos futbolo pirmenybėse Šiaulių zonoje dalyvavo futbolo komanda žinoma kaip Šiaulių „Sakalas“.
Šis klubas žaisdavo įvairaus rango turnyruose.
Po sovietų invazijos 1944 m. komanda buvo išformuota.
Užvenčio malūno tvenkinys
Užvenčio malūno tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, Užvenčio miesto šiaurinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Ventos upę jos aukštupyje 317 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,29 km, plotis – iki 0,11 km. Yra 2 salos – 0,26 ha ir 0,21 ha dydžio, sujungtos tilteliu viena su kita ir su šiauriniu krantu. Altitudė 117 m. Krantai žemi, vakaruose pelkėti, vietomis apaugę medžiais. Priešsroviui už 1 km yra didesnis Užvenčio tvenkinys. Šiaurinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Užvenčio dvaro sodyba, Dvarčiaus kaimas, rytinėje, šalia užtvankos – Užvenčio dvaro malūnas. Prie tvenkinio įkurtas skulptūrų parkas.
Tvenkinys įrengtas 1759 m., o mažoji 24 kW galios hidroelektrinė pastatyta 2004 m.
Klausučių II tvenkinys
Klausučių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Seredžiaus, Klausučių gyvenvietės šiaurvakariniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus A-2 upelį (Armeniuko intakas, Armenos baseinas) prie pat jo įtekėjimo į Klausučių I tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,65 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 60 m. Krantai neaukšti. Vakarinis tvenkinio krantas apaugęs medžiais, šalia įsikūręs Pikčiūnų kaimas. Šiaurinę tvenkinio dalį kerta kelias.