cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antanina Šalkauskaitė
Antanina Šalkauskaitė (1883 m. lapkričio 25 d. Ariogaloje, Kauno apskritis – 1964 m. gegužės 16 d. Šiauliuose) – Lietuvos bibliotekininkė.
Biografija
Gimė gydytojo Julijono Šalkauskio ir Barboros Goštautaitės 9 vaikų šeimoje. Broliai teisininkas, profesorius Kazys Šalkauskis, filosofas, pedagogas Stasys Šalkauskis, sesuo Felicija Šalkauskaitė.
1902 m. baigė Šiaulių mergaičių gimnaziją. 1902–1905 m. mokėsi Varšuvos konservatorijoje. Prancūzų kalbą ir literatūrą studijavo Grenoblio universitete, baigė aukštuosius bibliotekininkystės kursus Briuselyje.
Dirbo tėvo sekretore. Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Uzbekijoje, trumpai dirbo Samarkando municipalinėje bibliotekoje. Grįžusi į Lietuvą dirbo juridinėse įstaigose Panevėžyje ir 1923–1925 m. Šiauliuose. 1928–1950 m. su nedidele pertrauka – Kauno universiteto bibliotekos katalaguotoja. Su kitais kūrė bibliotekos knygų ir periodikos sisteminį katalogą, vienintelį tarpukario Pabaltijo šalyse. 1950–1953 m. dirbo Kauno politechnikos instituto bibliotekoje. Išėjusi į pensiją vėl gyveno Šiauliuose.
Nuo 1931 m. Lietuvos bibliotekininkų draugijos narys.
Airijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Airijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Kriaušinė bligija
Kriaušinė bligija (Blighia sapida) – sapindinių (Sapindaceae) šeimos medžių rūšis. Paplitusi tropinėje Vakarų Afrikoje: nuo Gabono pietryčiuose iki Senegalo šiaurės vakaruose. Įveista Karibų salose, Floridoje.
Gelsvos prinokusių bligijų sėklamakštės naudojamos maistui. Neprinokusių, nevirtų bligijų vaisiai turi toksinų ir sukelia pykinimą, vėmimą, todėl ruošiant bligijų minkštimą, jis verdamas bent pusvalandį. Patiekiamos kaip garnyras, ypač populiarios Jamaikos virtuvėje. Bligijų vaisiuose gausu nepakeičiamųjų riebalų rūgščių, vitamino A, cinko, proteino.
Glyno gyvenvietės
Glyno gyvenvietės – akmens amžiaus stovyklaviečių ir gyvenviečių grupė prie dab. Glyno ežero ir Glyno pelkės Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, Dzūkijos nacionalinis parkas.
Augustas Korkas
miniatiūra|Augustas Korkas 1914 m. Augustas Korkas (, 1887 m. rugpjūčio 2 d. – 1937 m. birželio 11 d.) – estas, TSRS karinis veikėjas, antro rango komandarmas (1935 m.). Carinėje Rusijoje buvo štabo karininkas papulkininkis.
Biografija
Gimė 1887 m. liepos 22 d. (rugpjūčio 3 d.) Lifliandijos gubernijos Jurjevo apskrities Ardla kaime, esto valstiečio šeimoje. Jurjeve mokėsi keturklasėje mokykloje.
Karinį išsilavinimą gavo Čiugujevo pėstininkų mokykloje (1908 m. gavo podporučiko laipsnį), o 1914 m. baigė Rusijos Imperatoriškąją karo akademiją. Mokėsi lakūnų – stebėtojų karo mokykloje.
1917 m. paskirtas į Vakarų fronto veikiančios armijos štabą. 1918 m. vasarį armijos štabą išformavo, Korkas demobilizuotas su papulkininkio laipsniu.
Areštas ir mirties bausmė
1937 m. birželio 11 d. TSRS Aukščiausiojo teismo specialiosios sudėties buvo nuteistas mirti ir naktį į birželio 12 d. buvo sušaudytas. Kremuotas, palaidotas Maskvoje.
Reabilituotas 1957 m. sausio 31 d., nes „nebuvo nusikaltimo sudėties“.
Piteris Breigelis Jaunesnysis
right|thumb|160px| Piteris Breigelis Jaunesnysis (graviūra, aut. [[Antonis van Deikas)]]
Piteris Breigelis Jaunesnysis (ol. Pieter Brueghel, 1564 – 1636 m. spalio 30 d., kitais šaltiniais − 1638 m.) – Nyderlandų vėlyvojo renesanso, ankstyvojo baroko flamandų dailininkas, sekęs savo tėvo Piterio Breigelio Vyresniojo maniera.
Biografija
Piteris Breigelis gimė 1564 m. (ar 1565) Briuselyje. Buvo vyresniuoju žymaus dailininko Piterio Breigelio Vyresniojo sūnumi, todėl, kad atskirti nuo tėvo, pramintas „jaunesniuoju“. Jo jaunesnis brolis Janas Breigelis Vyresnysis, irgi tapo žymiu dailininku. Skirtingai nuo jaunesniojo brolio, Piteris Breigelis Jaunesnysis nesistengė atrasti originalių temų ar vaizdavimo formų, o įkvėpimo ir tiesioginio pavyzdžio sėmėsi iš populiarių tėvo paveikslų. Daugelis Piterio Jaunesniojo darbų buvo tėvo paveikslų kopijos arba labai artimai sekė tiek kompoziciniais, tiek temų sumanymais. Piteris Breigelis Jaunesnysis gyvenimo metu buvo pramintas „pragariškuoju“ dėl raudonos spalvos ir įvairių baidyklių vaizdavimo savo paveiksluose.
Piterio Breigelio Jaunesniojo tėvas mirė, kai jam buvo tik 5 metai. Piešimo pradmenis Piteris, kartu su broliu Janu, tikriausiai išėjo pas senelę Mayken Verhulst. Prieš 1578 m. šeima persikraustė į Antverpeną, kur Piteris tikriausiai mokėsi pas dailininką Gillis van Coninxloo. 1584 ar 1585 m. Piteris Breigelis Jaunesnysis įstojo į Antverpeno Šv. Luko dailininkų gildiją. 1588 m. vedė Elisabeth Goddelet, su kuria susilaukė bent 7 vaikų. Piteris Breigelis Jaunesnysis mirė 1636 m. spalio 10 d. Antverpene. Jo sūnus, irgi Piteris, buvo tėvo ir senelio paveikslų kopijuotojas. Fransas Sneidersas buvo tarp Piterio Breigelio Jaunesniojo mokinių.
Žemaitijos seniūnija
Žemaitijos seniūnija  – LDK administracinis vienetas nuo 1409 ar 1411 m. iki 1795 m. Apėmė LDK (ir etninės Lietuvos) šiaurės vakarų dalį; nuo XVI a. 7-ojo dešimtmečio seniūnijos juridinis statusas iš esmės nesiskyrė nuo LDK vaivadijų juridinio statuso. Herbas – juoda meška raudoname lauke. Nuo 1575 m. vadinosi Žemaitijos kunigaikštyste.
Istorija
Maždaug iki XIV a. 4-ojo ir 5-ojo dešimtmečių sandūros būsimos Žemaičių seniūnijos teritorija (istorinės Žemaitijos dalis į vakarus nuo Nevėžio, įskaitant dab. Užnemunės šiaurės vakarų kampą; plotas ~23 tūkst. km²) priklausė Žemaičių kunigaikštystei, vėliau – Trakų kunigaikštystei; 1259–1260, 1398–1401 ir 1404–1409 m. tą pačią teritoriją bent oficialiai valdė Vokiečių ordinas.
Krikštijant Žemaitiją, nė vienas dvasininkas, atvykęs į Žemaitiją kartu su karaliumi Jogaila, negalėjo susikalbėti su žemaičiais, todėl pats karalius Jogaila mokė žemaičius apie katalikybę, taigi jis gebėjo bendrauti žemaičių tarme.
Žemaičių seniūnija (XV–XVII a. šaltiniuose ji minima ir kaip „Žemaičių žemė“) buvo sudaryta 1409 ar 1411 m., žemaičių sukilėliams atkovojus iš kryžiuočių pastariesiems Vytauto 1404 m. Racionžo sutartimi užrašytą istorinės Žemaitijos dalį. Seniūnijos siena su Prūsija nustatyta 1422 m., sudarant Melno taiką, o siena su Livonija – 1426, 1473, 1529 ir 1541 m.
Po ATR III padalijimo (1795 m.) didžioji Žemaičių seniūnijos dalis atiteko Rusijai, o kairiajame Nemuno krante buvęs seniūnijos pietryčių kampas – Prūsijai.
Administracinis suskirstymas
Žemaitijoje apskritimis (traktais) nuo XVII a. vadinti buvę valsčiai, kurių XVIII a. pabaigoje buvo 28. Seniūnijos bajorai į seimelį rinkdavosi Raseiniuose, joje buvo vėliavininkas ir iždininkas, vaivadijos ir apskričių pareigūnai.
Dar iki XVI a. vidurio nusistovėjo seniūnijos skirstymas į 27 tijūnų administruojamus valsčius, kurie nuo XVII a. buvo vadinami „pavietais“ (apskritis; kartais vienas tijūnas administruodavo kelis Žemaičių seniūnijos valsčius). XV–XVI a. buvo šie valsčiai:
Seniūno administruojami:
Didžiojo kunigaikščio žinioje nuo XV a. pradžios:
Didžiojo kunigaikščio žinion perėję 1527 m.:
Dar minimas Šiauduvos valsčius. Į seniūniją įėjo Jurbarko apylinkės ir Ldk Skirsnemunės dvaras bei Užnemunės apylinkės, priklausančios Vilkijos ir Veliuonos valsčiams.
Iš XV–XVI a. šaltinių žinomi Žemaičių seniūnijos Jurbarko, Kaltinėnų, Kelmės, Pašilės, Skirsnemunės ir Žąsyčių valsčiai buvo panaikinti 1537 ar 1538 m.
1667 m. Žemaičių seniūnijoje buvo 3978 bajorų dūmai (plačiau žr. Žemaitijos bajorai 1667 m.).
1790 m. seniūnijoje gyveno per 327 tūkst. žmonių, seniūnijos teritorijoje tada buvo 120 miestų ir miestelių.
Institucijos
Iki XVI a. 7-ojo dešimtmečio seniūnijos administraciją sudarė Žemaičių seniūnas, Žemaičių kaštelionas, Žemaičių maršalka, Žemaičių karuža, Žemaičių kunigaikštystės pilies teismo teisėjas ir to paties teismo raštininkas; valdant Žygimantui Augustui greta šių pareigybių dar įvestos Žemaičių pakamarės ir Žemaičių kunigaikštystės žemės teismo teisėjo, pateisėjo bei raštininko institucijos.
ATR Senate Žemaičių seniūnijai dar atstovavo Žemaičių vyskupas. Žemaičių krašto seimelis į ATR Seimą deleguodavo tris, o į Lietuvos Tribunolą – keturis (du į rusėniškąją ir du į lietuviškąją sesiją) seniūnijos atstovus. Į ATR Seimą deleguoti seniūnijos atstovai nuo kitų LDK sričių atstovų skyrėsi raudonais kontušais su žydrais apvadais.
Seniūnas
Pirmieji žinomi Žemaičių seniūnai (Rumbaudas Valimantaitis ir kt.) buvo paskirti vien LDK nuožiūra, tačiau po 1440–1441 m. žiemos įvykių (Žemaičių seniūnijos bajorų maišto prieš LDK centrinę valdžią) Žemaičių seniūną, savo pareigas paprastai eidavusį iki gyvos galvos, Ldk skirdavo tik iš seniūnijos seimelio pasiūlytų kandidatų.
Žemaičių seniūnas, kuris turimais įgaliojimais prilygo LDK vaivadoms, buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Žemaičių seniūnijoje, šios seniūnijos bajorų vadas ir seniūnijos bajorų pašauktinės kariuomenės vadas, taip pat LDK Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. – ATR Senato nuolatinis narys. Jo kompetencijai buvo priskirti Žemaičių seniūnijos administracijos, teismo ir karo reikalai. Be to, jis rūpinosi seniūnijos miestų bei miestelių saugumu, jų vidaus tvarka, kontroliavo juose prekių kainas, matus ir saikus. Žemaičių seniūno jurisdikcijai priklausė ir seniūnijos miestų bei miestelių žydų bendruomenės.
Centras
Svarbiausias seniūnijos administracinis centras (Žemaičių seniūnų rezidavimo vieta) iš pradžių buvo Kražiai, nuo 1535 m. iki XVI a. pab. − Kėdainiai, nuo XVII a. pr. − Raseiniai.
Seniūnijos seimelis rinkdavosi Kražiuose, Vilkijoje arba Kėdainiuose, nuo XVI a. 8-ojo dešimtmečio – dažniausiai Raseiniuose. Nuo 1764 ir 1791 m. teisę rinktis į savo seimelius taip pat turėjo Raseinių, Telšių ir Šiaulių reparticijų (likusios LDK dalies pavietams prilygusių teisminių bei bajorų savivaldos teritorijų; nuo 1793 m. vadintos „žemėmis“) bajorai.
Miestai
XV a. pabaigoje – XVIII a. Magdeburgo miesto teises turėjo šios Žemaičių seniūnijos gyvenvietės:
1490 m.
1490 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Music from the Film More
Kilmė
Galima atsižvelgti į tą grupės reputacijos faktą, kad Pink Floyd savo karjeros pradžioje gavo pasiūlymą sukurti ir parašyti muziką filmui. Grupei prireikė tik aštuonių dienų, kad pritaikytų prie siužeto, kurio veiksmo tema – hipiai, narkotikai Ibizoje, muziką. Tiesa, kai kurios dainos buvo jau panaudotos anksčiau koncertuose. Nepažiūrėjus filmo, sunku pasakyti, kaip tinka Pink Floyd muzika, nors kai kurių kompozicijų pavadinimai nusako nuotaiką, kokią jos turėjo sukurti. Kaip dažnai pasitaiko, muzika filme labai skiriasi nuo įrašo plokštelėje, o daina „Seabirds“, kuri girdima kaip fonas vakarėlyje, iš vis nepateko į plokštelę. Ši daina įtraukta į Pink Floyd rinkinį „The Pink Floyd Songbook“ ir išleista 1976 m.
Albumo viršelis
Albumo viršeliu užsiėmė S. Torgersono dizaino studija „Hipgnosis“. Jame panaudotas paprasčiausias kadras iš kino filmo. Užrašas ant viršelio skelbia: „Muzika iš kino filmo „More“, parašyta ir atlikta grupės „The Pink Floyd“. Prieš grupės pavadinimą panaudotas artikelis „The“ tarsi primena įžymios grupės statusą, kuris lydi muzikantus daugiau kaip ketvirtį amžiaus.
GAZ-5903V Vetluga
GAZ-5903V Vetluga – rusų sunkioji priešgaisrinė transporto priemonė, patobulinta šarvuota amfibija BTR-70, su išorėje sumontuota didele ugnies slopinimo sistema vertikaliai judančiame bokštelyje. Jame įrengta 11 didelių vamzdžių užpildytų priešgaisriniais cheminiais milteliais. Tai įgyta iš GAZ59037. Jo tikslas gesinti didelius ir pavojingus pramoninius gaisrus ir dalyvauti situacijose siejamose su rimtais sprogimo pavojais. Ekipažas turi susisiekimo sistemą ir filtruojamą vėdinimą. Taip pat vežiojasi papildomus įrankius ir įrangą.
Transporto priemonėje yra pakankamas kiekis miltelių, kad 11 vamzdžių iššautų dvigubai ir pakankamas kiekis miltelių saugomų atskirai, kad būtų galima užtaisyti patrankas. Milteliai išmetami valdoma oro banga, kuri yra vadinama pulsuojantis išmetimas arba ugnies gesinimo impulsas.
Algirdas Knystautas
Algirdas Knystautas (1956 m. rugpjūčio 9 d. Vilniuje – 2020 m. spalio 29 d. ten pat ) – Lietuvos ornitologas, fotografas, keliautojas ir žurnalistas, judėjimo „Už gamtą“ vadovas.
Biografija
1971–1973 m. mokėsi Vilniaus 31-oje vidurinėje mokykloje. Trejus metus iš eilės laimėjo pirmą vietą Respublikinėje biologų olimpiadoje. 1974–1979 m. mokėsi Vilniaus universitete, Gamtos mokslų fakultete. 1979–1982 m. dirbo Lietuvos žemės ūkio akademijoje.
1980 m. tapo Lietuvos fotomeno draugijos nariu. 1982 m. Maskvos universitete apgynė disertaciją „Pramoninio oro užteršimo įtaka miško paukščių populiacijoms ir jų, kaip bioindikatorių, panaudojimas“.
Po šių mokslų daug rašė:
Organizavo ornitologų grupes iš įvairių šalių ir vadovavo kelionėms ir ekspedicijoms visame pasaulyje. 1983 m. organizavo pirmąją Pabaltijo jaunųjų ornitologų konferenciją Kaune, T. Ivanausko Zoologijos muziejuje. 1976–2007 m. dalyvavo su pranešimais dviejuose Pasauliniuose ornitologų kongresuose (Maskvoje ir Otavoje), dešimtyse konferencijų ir simpoziumų įvairiose šalyse. Skaitė paskaitas ornitologijos ir gamtosaugos tema Oksfordo ir Kembridžo universitetuose, Londono Zoologijos draugijoje, Smitsono institute Vašingtone, daugelyje Jungtinės Karalystės Karališkosios paukščių apsaugos draugijos (RSPB) skyrių bei kitų gamtosauginių organizacijų daugybėje šalių. Skaitė garbės svečio pranešimą Suomijos Gamtos apsaugos draugijos 50-čio minėjime.
Nuo 2008 m. aktyviai įsitraukė į Lietuvos gamtosauginį judėjimą. Drauge su žinomu teatro režisieriumi, Nacionalinės premijos laureatu Gintaru Varnu įkūrė visuomeninį judėjimą „Už gamtą“, kuris greitai tapo didžiausiu nepriklausomu gamtosauginiu judėjimu Lietuvoje. Buvo aplankęs 143 pasaulio šalis.
Justina Karpiūtė
Justina Karpiūtė (1904 m. sausio 21 d. Westville, IL – 1986 m. balandžio 2 d. Westville, IL – JAV) – vargonininkė, chorvedė, kultūros veikėja.
Biografija
Nuo aštuonerių metų pradėjo giedoti parapijos chore, baigė muzikos mokyklą.
Nuo 1940 buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narė, ne kartą rinkta Centro valdybos iždo globėja, 1946 įstojo į Vargonininkų sąjungos provincijos skyrių.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Paupio ąžuolas
Paupio ąžuolas – Klaipėdos savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Paupio ąžuolas auga Klaipėdoje, Paupių rajone, Jaunystės g. 24. Šalia, tų pačių garažų kaimynystėje, auga saugomas Storasis uosis.
Medis paskelbtas saugomu 2006 m. vasario 23 d., siekiant išsaugoti įspūdingų matmenų paprastąjį ąžuolą (Quercus robur L.). miniatiūra|180px|left|Medis pažymėtas informacine lentele
Duomenys
Klaipėdos savivaldybė 2022 m. patikslino gamtos paveldo objekto duomenis, buferinės (fizinės ir vizualinės) apsaugos zonas:
Agt’amar Sean
Sevano „Agt’amar“ – buvęs Armėnijos futbolo klubas iš Sevano.
Istorija
Klubo užuomazgos yra 1990 m.
Dalyvavo pirmosiose šalies pirmenybėse, bet 1993 m. iširo.
Sezonai
Šaltiniai:
Lietuviška keramika
Lietuviška keramika – Lietuvos taikomosios dailės šaka, kurios forma − degti dirbiniai ir medžiagos iš molio arba kitų mineralinių medžiagų; tų dirbinių ir medžiagų gamyba;
Keramikos gamyba
Keramikos gamyba susideda iš žaliavos (molio, kaolino, glazūros, glazūros dažų) parengimo, formavimo, džiovinimo ir degimo. Formuojama plastiškuoju, pusiau sausu ar sausuoju ir liejimo būdu. Glazūra, dažai užnešami purškimo būdu, rankomis, liejimu. Šiuolaikinę keramiką puoselėja Lietuvos tautodailininkų sąjungos nariai. Populiari juodoji keramika, kuri pasaulyje buvo žinoma jau Antikos laikais. Juodoji keramika gaunama degant paprastąją keramiką bedeguoninėje aplinkoje (susidarant daug suodžių). Vėliau ji paplito Europoje, o tuo pačiu ir Lietuvoje. Kitos plačiai paplitusios meninės keramikos rūšys − porcelianas, fajansas, terakota.
Istorija iki XX a.
Keramika yra vienas seniausių amatų ir meno formų, siejama su civilizacijos pradžia. Kadaise moliniai indai pavertė klajoklį sėsliu, padėjo atsirasti tautų bruožams. Nuo primityvių statulėlių, buitinių indų per daugelį šimtmečių amatas išsivystė iki turiningo meno. Keramikos menas, fiziškai sujungęs žemę, vandenį ir ugnį, tarsi vienijo ir įvairias meno šakas: tapybą, grafiką, skulptūrą. Įdomios ir sudėtingos technologijos, plačių meninės išraiškos galimybių keramikos menas aktualus ir dabar. Lietuvos meninė keramika, per amžius patyrusi pakilimų ir nuosmukių, XVI–XVII a. garsėjo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės amatininkų cechuose gamintais itin meniškais dirbiniais, gražiais XIX a. pabaigos liaudiškais indais. right|thumb|250px|Keramikos gamyba
Ankstyvojo ir vidurinio neolito laikotarpiu (IV–III tūkst. pr. m. e.) išsivystė skirtingos Šiaurės Lietuvos (Narvos kultūros) ir Pietų Lietuvos (Nemuno kultūros) keramikos kryptys. Vyravo dviejų rūšių indai: plačiaangiai, smailiadugniai verdamieji puodai ir pailgi arba apskriti dubenėliai, dažniausiai naudoti kaip šviestuvai. Vėlyvajame neolite (III–II tūkst. pr. m. e.) iš pietvakarių išplito virvelinė keramika, kurios dirbiniai buvo puošti įspaustą virvę primenančiu ornamentu. Maždaug XVI a. pr. m. e. virvelinė keramika suskilo į keletą atmainų, kol išsivystė į brūkšniuotąją keramiką, kurios pavyzdžiai randami Rytų Lietuvos piliakalniuose. Tai įvairaus dydžio kibiro pavidalo indai be ąsų, puošti brūkšneliais, pirštų įspaudais, gnaibymu. Kiek vėliau iš Vakarų Europos paplito grublėtoji keramika. Jai būdingi dideli, aukšti, kibiro pavidalo puodai, kurių paviršius tarsi apdrėbtas skystu moliu. Greta didelių puodų lipdyti maži puodeliai, kurie su maistu buvo dedami į kapus.
Apie X a. Lietuvoje pradėtas naudoti rankinis žiedžiamasis ratas, apie XIII–XIV a. − kojinis žiedžiamasis ratas, atsirado krosnys moliniams indams degti. Lietuvos gotikinio stiliaus keramika nepasižymėjo puošnumu. Trakų pilies, Vilniaus Žemutinės pilies ir Vyskupų rūmų bei Gardino pilies kultūriniuose sluoksniuose aptikta buitinių indų: nedidelių ąsotėlių, įvairių puodynių, puoštų negiliai įrėžtu linijinių ornamentu, didesnių ir mažesnių dubenų, glazūruotu vidumi, karių gertuvių. Kartais indai glazūruoti vienos ar kelių spalvų glazūromis. XIII a. Gardino Aukštutinės pilies dekore panaudotos glazūruotos plytelės. Kai kada XI–XIV a. indų dugne buvo įspaudžiamas ženklas. XIV a. pradėti gaminti kokliai, kurie iš pradžių kurti su žiedžiamuoju ratu ir mažai skyrėsi nuo tuometinių buitinių puodų. XV a. iš puodyninių koklių gamybos pereita prie dubeninių, ant kurių buvo daugiau vietos dekorui ir glazūravimui.
Lietuvos renesanso laikotarpiu keramika pradėjo įgauti svaresnę dekoratyviąją reikšmę. Keraminėmis detalėmis buvo puošiama pastatų išorė. Paplito dekoratyviniai židinių ir krosnių kokliai. Krosnys buvo mūrijamos iš kampinių, karnizinių ir karūninių koklių. Specialūs dekoratyviniai kokliai skirstomi į grotelinius, nišinius ir plokštinius. Lietuviški renesansiniai kokliai buvo mažesni už europietiškus (apie 15,5 x 18 cm), puošti įspaustais heraldiniais simboliais, gamtos elementų (gėlių, lapų) ir geometriniu (treliažas, žuvies žvynai) dekoru, scenų vaizdavimu (medžioklės, mitologinės, alegorinės).
Lietuvos baroko laikotarpiu XVII a. Vilniuje ir Kaune dirbo puodžiai Mikalojus Trapevičius, Petras Šumanauskas, Laurynas Jurevičius, Petras Zobarskas. Paįvairėjo glazūros. Padidėjo koklių matmenys. Bendrai keramikos formos menkai pakito lyginant su renesanso laikotarpiu, dekoras išliko panašus. Tarp XVIII a. krosnių kūrėjų buvo Jokūbas Ruofas (Kražių kolegijoje, Vilniaus jėzuitų vienuolynuose prie Šv. Rapolo ir Šv. Kazimiero bažnyčių), Pantucijus Petrauskas (Vilniaus bernardinų vienuolyne, 1763 m.). XVIII a. prie LDK didikų dvarų pradėtos steigti fajanso manufaktūros: Bialoje (Lenkija, 1738 m. įsteigė Ona Sanguškaitė-Radvilienė), Sveržnėje (Minsko sritis, 1742 m. įsteigė Mykolas Kazimieras Radvila), Telechanuose (Bresto sritis, įsteigė Mykolas Oginskis), Glinske (Lvovo sritis, įsteigė Radvilos), Kožece (Rovno sritis, 1784 m. įsteigė Juozapas Klemensas Čartoryskis). Vilniuje pagrindinėmis buvo Mato Navicko ir Jurgio Simanausko fajanso dirbtuvės. Dirbinių pavyzdžiais buvo italų majolikos dirbiniai, Delfto fajansas, kinų ir Meiseno porcelianas. Atsirado puošnių, Europos rokoko dekorų gyviais (paukščiai, drugiai), peizažais, portretais, gėlių girliandomis.
XIX a. keramika buvo kuriama Mato Navicko ir Jurgio Simanausko fajanso fabrikuose (abu įsteigti 1832 m.), N. Zubovo koklių fabrike Aleksandrijoje (Šiaulių apskr., įsteigtas 1886 m.), Z. Lipšico keraminių indų fabrike Kuršėnuose (Šiaulių apskr.), P. Puzino keramikos fabrike Grūžiuose (Pasvalio raj.), M. Radvilos fajanso manufaktūroje Nieborove (Lenkija, Skernevicų vaivadija; įsteigta 1881 m.), taip pat Varėnos, Vievio ir kt. keramikos įmonėse. Baranausko, Kareivos ir Römerių dirbtuvėse kurtas porcelianas. Paplito neobarokinė, neorokokinė ir neorenesansinė puošyba.
XX a. ir vėlesnė Lietuvos keramika
right|thumb|250px|Liaudiškos keramikos parduotuvė [[Rumšiškėse]] Lietuviška profesionali keramika jauna dailės šaka. Jos kelias prasidėjo 1931 metais, Kauno meno mokykloje įsteigus keramikos studiją. 1934-aisiais studijai ėmė vadovauti Liudvikas Strolis (1905–1996), baigęs keramikos mokslus Paryžiuje. Pelnytai vadinamas lietuviškos keramikos mokyklos įkūrėju, dailininkas sudarė mokymo programą, nulėmusią tolesnę lietuviškos keramikos raidos kryptį. Pirmoji lietuvių keramikų karta buvo tikri entuziastai, neturėję į ką lygiuotis. Lietuvon plūdo Rytų įtaką patyrusių modernių technologijų ir įvairių stilistinių krypčių Europos keramikos tradicijos. Nors L. Strolis pats tai perėmė iš prancūzų ir, mokydamas jaunus keramikus, neneigė naujų laimėjimų, tačiau nuolat propagavo vietinių tradicijų reikšmę.
Anatolijus Rybakovas
Anatolijus Naumovičius Rybakovas (1911 m. sausio 14 d. Černigovas – 1998 m. gruodžio 23 d. Niujorkas) – rusų rašytojas, romanistas. Stalino, SSRS ir Rusijos TFSR premijų laureatas. Žymiausi A. Rybakovo kūriniai yra „Sunkus smėlis“ ir trilogija „Arbato vaikai“.
Palaidotas Kuncevo kapinėse Maskvoje.
Barzdų vėliava
thumb|right|200px|Barzdų vėliava. Proporcijos: 10:13
Barzdų vėliava – žalia su baltu plačiu stulpu (trys penktosios vėliavos ilgio), ant kurio pavaizduotas miestelio herbas. Laisvieji kraštai apvesti siaura raudona juostele.
Alcatel-Lucent
Alcatel-Lucent – bendra Prancūzų ir amerikiečių įmonė, techninės ir programinės įrangos tiekėja, taip pat užsiimanti telekomunikacijų paslaugų aptarnavimu visame pasaulyje. Įmonė įregistruota Prancūzijoje, o savo veiklą plėtoja 132 pasaulio šalyse. Pavadinimas Alcatel-Lucent susiformavo 2006 m. gruodžio 1 d., kuomet prancūzų įmonė nupirko savo konkurentų įmonę JAV – Lucent Technologies.
Vilkija (upė)
Vilkija  – upė šiaurės Lietuvoje (Joniškio rajone) ir pietų Latvijoje (Jelgavos savivaldybėje); Švėtės (Lielupės baseinas) dešinysis intakas. Ilgis 48 km (Lietuvoje 32 km, Latvijoje 16 m). Prasideda 9 km į pietryčius nuo Žagarės, Domeikių apylinkėse. Teka į šiaurės rytus Žiemgalos žemuma. Įteka į Švėtę ties Mūrmuiža.
Intakai: Vilkytis, Švėtelė, Rukūzė, Igatė (kairieji), Kaniupė, Kivė (dešinieji). Ties Skaistgiriu patvenkta Kemsių ir Ramoškių tvenkiniais.
thumb|left|240px|Vilkija į vakarus nuo Skaistgirio
Upėvardis kilęs nuo gyvūno pavadinimo vilkas.
Šimonių apylinkė (Pasvalys)
Šimonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Anglijos futbolo varžybos 1951–1952 m.
Anglijos futbolo varžybos 1951–1952 m.
Seinų rinktinė
Seinų rinktinė – neilgai gyvavusi Lietuvos partizanų rinktinė, veikusi daugiausia dab. Lazdijų rajono vakaruose. Įsteigta 1945 m. liepos mėn., nuo tų pačių metų rugpjūčio mėn. priklausė Tauro apygardai. Veikė tuometinės LTSR Lazdijų, Šventežerio, Rudaminos, Sangrūdos ir Krosnos (dalyje) valsčiuose, taip pat apie Seinus ir Punską (Lenkija).
1946 m. birželio mėn. pertvarkyta į Tauro apygardos Šarūno rinktinės (nuo 1947 m. birželio mėn. veikė kaip Dainavos apygardos Šarūno rinktinė) Seinų batalioną (prijungti Seinų rinktinę prie Dainavos apygardos Šarūno rinktinės nesėkmingai bandyta jau 1946 m. pradžioje). Pastarasis 1947 m. gruodžio mėn. sujungtas su Veisiejų ir Kapčiamiesčio batalionais, taip suformuojant Dainavos apygardos Šarūno rinktinės Lietuvos didžiojo kunigaikščio Mindaugo grupę.
Kupiškio marios
Kupiškio marios (Kupiškio tvenkinys arba Lėvens tvenkinys) – ketvirtas pagal dydį dirbtinis vandens telkinys Lietuvoje (po Kauno marių, Antalieptės marių ir Elektrėnų marių). Yra Kupiškio raj., Lėvens slėnyje, į šiaurę nuo Kupiškio, tarp Paketurių ir Aukštupėnų kaimų. Nedidelė šiaurrytinės tvenkinio dalies yra Rokiškio rajone. Plotas – 822,3 ha, vidutinis plotis – 500 m, pylimo ilgis – 500 m, vandens tūris – 33,2 mln. m³. Marios į šiaurinę pusę nusidriekusios 19,9 km, plotis - iki 0,65 km. Altitudė 79 m. Yra 1 pusiasalis (Jutkonių pus.) ir 3 salos: 9,1 ha Uošvės liežuvio sala (netoli užtvankos), tvenkinio vidurinėje dalyje mišku apaugusi 7,4 ha sala ir tvenkinio gale - 3,3 ha sala. Uošvės liežuvio saloje įkurtas dendroparkas su poilsio zona, dviračių takais, į salą nutiesti 2 tiltai. Tvenkinio kranto linija mažai vingiuota. Krantai daugiausia aukštoki. Pakrantės vietomis apaugusios miškeliais. Aplink tvenkinį daugiausia plyti dirbami laukai. Rytinėje pakrantėje įsikūrę kaimai: Pajuodupė, Vėžionys, Iciūnai, Bagdonys, Kauniškis, Jutkonys, Virbališkiai, Laukminiškiai. Vakarinėje pakrantėje - Drūlėnai, Kunigiškis, Palėvenėlė, Dabramisliai, Viežgai, Elniškiai, Vainiūniškis, Girbučiai. Rytine pakrante eina kelias, vakarine -. Šiaurinę tvenkinio dalį skersai kerta kelias.
Prie Kupiškio marių peri į Lietuvos raudonąją knygą įtraukta didžioji kuolinga. Tvenkinys garsėja gausiais žuvų ištekliais.
Istorija
Šio projekto vadovas – Stasys Tamošiūnas, tuo metu vadovavęs Kupiškio rajonui. Prieš pradedant užtvankos statybą Lėvens slėnį ištyrė VISI Urbanistikos katedros specialistai. 1978-1980 m. Lėvens slėnio ir pakraščių archeologinius, istorinius ir etnografinius objektus tyrė kraštotyrininkų ekspedicija. Kasinėti Paketurių, Drūlėnų, Elniškių archeologiniai paminklai bei senovinio kelio, ėjusio per Lėvens slėnį iš buvusio Pajuodupės (Kupiškio) dvaro į Kupiškio-Vabalninko, pylimo liekanos ties Drūlėnais.
Užtvankos komplekso projektą parengė tuometinis Respublikinio vandens ūkio projektavimo instituto Šiaulių skyrius. Statybos darbai vyko 1980-1984 m., juos vykdė Kupiškio Melioratorių Statybos Valdyba (MSMV). Statybos darbai užbaigti 1984 m. spalio mėn. Užtvankos vandens lygis projekte numatytą ribą pasiekė 1985 m. balandžio mėn.
Marios įrengtos patvenkus Lėvens upę 111 km nuo jos žiočių, jų dugne liko senasis kelias Zuntė–Palėvenėlė. Vykstant užtvankos statybos darbams teko iškelti ir keletą sodybų, kurios būtų atsidūrusios marių dugne. Pradinė naujojo tvenkinio paskirtis buvo aplinkinių teritorijų drėkinimas. Tokia paskirtis buvo pasirinkta todėl, kad nebuvo leidžiama tuo metu rengti poilsiui ir rekreacijai skirtų tvenkinių. Tokiu būdu rajono pirmininkas apėjo aukščiausios valdžios Maskvoje draudimą. thumb|240px|Kupiškio marios į rytus nuo [[Alizava|Alizavos]]
Saulės energetika Lietuvoje
thumb|right|250px|Saulės energijos potencialas Europoje thumb|right|250px|Saulės energijos pasiskirstymas Lietuvoje. Saulės energetika Lietuvoje per 2013 m. pagamino apie 45 GWh arba 1,3% visos šalyje pagamintos elektros energijos. 2013 m. pabaigoje šalyje veikė apie 1852 saulės energijos jėgainių, tiekiančių elektrą bendrovei LESTO. Bendra instaliuota galia apie 61 MW. Taip pat dalis pavienių ūkininkų saulės energiją gaminasi savo reikmėms.
Potencialas
Vidutiniškai per metus Lietuvos žemės paviršių pasiekia 6,54×1013 kWh, į 1 m² per metus – 1000 kWh, per parą birželio mėnesį – 5,8 kWh, o sausį – tik 0,55 kWh energijos. Techninis ekonominis saulės energijos potencialas karštam vandeniui gaminti turėtų siekti 0,5 TWh, o pasyviam patalpų šildymui – 1,25 TWh.
Didžiausios elektrinės
Didžiausios saulės elektrinės Lietuvoje:
2011 m. Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė pradėjo eksploatuoti didžiausią Lietuvoje saulės energijos sistemą, kuri tikimasi per metus sukurs 70 MWh energijos.
Saulės energijos teisė
Lietuvoje saulės energijos ūkį reglamentuoja Lietuvos Respublikos atsinaujinančių išteklių energetikos įstatymas, kurio uždavinys saulės elektros energetikos sektoriuje iki 2020 m. padidinti iki 10 MW saulės šviesos energijos elektrinių išgaunamos energijos. Pasiekus 10 MW saulės šviesos energijos elektrinių įrengtąją galią, Vyriausybė parengia ir patvirtina tolesnės saulės šviesos energijos elektrinių plėtros tvarkos aprašą. Mažesnės kaip 30 kW įrengtosios galios saulės šviesos energijos elektrinėms, saulės šilumos energijos kolektoriams taikomi supaprastinti reikalavimai. Nustatyta tvarka atestuojami saulės šviesos ir saulės šilumos energijos gamybos įrenginius montuojantys specialistai.
Coyote
Coyote Linux – minimalistinis Linux distribucijos variantas, skirtas ugniasienėms bei interneto srautui dalinti. Iš šio platinamojo paketo pašalinta beveik viskas, paliekant vien būtiniausius modulius. Ši sistema telpa standartiniame pusantro megabaito talpos diskelyje, apsieidama su maždaug 8-12 Mb atminties. Grafinės sąsajos nėra, tačiau prireikus galima vykdyti įprastas Linux komandas. Yra ir specifinis adaptuotas tekstų redaktorius. Sistema paprastai valdoma nuotoliniu būdu per tinklą (per interneto naršyklę arba SSH tekstinį komandų terminalą).
Coyote Linux palaiko dvi tinklo kortas ir neretai naudojama įvairioms ugniasienėms kurti. Coyote Linux platinama dviem variantais - 1,4 Mb diskeliui skirta bazinė versija bei pilna versija, skirta įdiegti į kietąjį diską ar USB atmintinę (platinama kaip CD atvaizdas).
Kalakutiniai
Kalakutiniai (Meleagrididae) – vištinių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių pošeimis.
thumb|left|200px|Akiniuotasis kalakutas (Meleagris ocellata)
Rūšys
Kalakutinių pošeimyje viena gentis – kalakutai (Meleagris) ir 2 rūšys:
Lietuvos čigonų organizacijos
Lietuvos čigonų organizacijos  – čigonų organizacijos, atstovaujančios čigonų interesus bei užsiimančios įvairia, čigonų tautybės žmonėms naudinga veikla.
Apibūdinimas
Čigonai – viena iš nedaugelio neteritorinių mažumų Europoje, ir vienintelė tautinė mažuma, kuri niekada nekėlė teritorinių reikalavimų. 1989 m. Lietuvos gyventojų surašymo duomenimis, šalyje gyveno 2 718 čigonų tautybės žmonių
Istorija
Pirmoji visuomeninė čigonų tautybės žmonių organizacija susikūrė 1992 m. – Lietuvos čigonų bendrija; 1996 m. ji pagal Lietuvos Respublikos visuomeninių organizacijų įstatymą reorganizuota į Vilniaus čigonų bendriją. 1995 m. asmenys, gyvenantys Panevėžyje, Kaune, kitose šalies vietovėse, susibūrė į Lietuvos romų bendriją „Romano džijipe“, kurios skyriai vėliau įsikūrė Kaune, Panevėžyje, Ukmergėje. 1996 m. Pasvalyje pradėjo veikti vietos romų bendrija „Romano divs“, 1997-ais Vilniuje įkurta Lietuvos čigonų bendrija „Čigonų laužas“.
Veikla
Remiantis faktais, teigiama, kad daugiausiai praktinės naudos čigonų švietimo bei kultūros srityje davė nevyriausybinių organizacijų veikla. Šio dešimtmečio pradžioje Atviros Lietuvos fondas (ALF) kartu su Soroso romų fondu, kurio koordinatorė Lietuvoje yra Violeta Toleikienė, ėmėsi organizuoti pirmąją nevalstybinę čigonų mokyklą. Bendradarbiaujant su Lenkijoje veikiančiomis tarptautinėmis organizacijomis čigonų reikalams, nuo 1994-ųjų romų ir lietuvių kalbomis Lenkijoje leidžiamas žurnalas „Rrom p - o drom“, skirtas Lietuvos čigonams ir jų reikalais besidominčiai visuomenei.
1995 metais ALF bei Švietimo ir mokslo ministerijos tautinių mažumų sektoriaus pastangomis surengta pirmoji Lietuvos čigonų vaikų vasaros stovykla, o nuo 1997 m. rudens Tautybių departamento, Vilniaus švietimo skyriaus, ALF ir Lietuvos čigonų bendrijos „Romany Jagory“ iniciatyva Vilniaus 58-ojoje vidurinėje mokykloje pradėjo veikti pirmosios čigonų klasės valstybinėje mokykloje, kuriose vaikai mokosi pagal specialiai jiems pritaikytą programą.
1993 metų pabaigoje ALF pradėjo romų kultūrinės integracijos programą, nuo 1995 m. vykdomą kartu su bendrija „Romano džijipe“, Švietimo ir mokslo ministerijos tautinių mažumų padaliniu ir jaunimo iniciatyvine grupe „Transilvanija“. ALF, Budapešte įsikūrusio Atviros visuomenės instituto, Lietuvos čigonų bendrijos „Čigonų laužas“ ir Kauno čigonų bendrijos pastangomis, 1998 metų gegužę Kaune atidarytas Roma informacijos biuras, kuris rūpinasi čigonų švietimo, kultūros, socialiniais klausimais.
Populiarinant čigonų muzikinę kūrybą, Vilniaus rajone, Panevėžyje, Kaune ėmė veikti romų vokaliniai choreografiniai ansambliai – ši veikla susilaukė nemažos čigonų visuomenės iniciatyvos ir paramos.
Goriačij Kliučas (Irkutskas)
Goriačij Kliučas  – miško kirtėjų gyvenvietė prie Angaros kairiojo intako Ušakovkos upės, apie 50 km į rytus nuo Irkutsko, Irkutsko rajonas, Irkutsko sritis, Rusija.
Lietuviai
1948 m. gegužės į Goriačij Kliučą ir jam priklausančius miško kirtimo punktus Suchaja Baza (barakai miške) bei Polivanicha iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremta apie 50 šeimų. Jie kirto mišką, į kirtavietes kasdien eidavo apie 10 km, gabeno rąstus prie upės, plukdė į Irkutską. Badavo, daug žmonių žuvo ar susižalojo dirbdami miško darbus. Iškirtus aplinkinius miškus, 1953–1954 m. dauguma tremtinių buvo perkelti kirsti miško kitur; dalis tremtinių pateko į Irkutską.
Telšių Džiugo gimnazija
Telšių „Džiugo“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Telšiuose, Sedos g. 29, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290555270.
Istorija
1284 vietų Telšių 5-oji, nuo 1997 m. vadinama „Džiugo“, vidurinė mokykla buvo statoma 1973–1974 m. buvusio turgaus vietoje. Projekte buvo numatyta mokykla su plaukimo baseinu, kuris turėjo užimti tris korpusus ir šaudykla. Pritrūkus pusės milijono rublių, baseino atsisakyta. Prasidėjus rudens liūtims, rūsiai buvo užpilti vandeniu, kai kur vandens lygis siekė net vieną metrą, todėl buvo nuspręsta užpilti po valgykla buvusius rūsius, kitur buvo įrengtos klasės ir šaudykla.
1974 m. mokykloje mokėsi 1470 mokinių. Nuo pirmųjų mokslo metų mokykla turėjo gerą vardą, todėl norinčių joje mokytis netrūko. O ir Sedos mikrorajonas buvo naujai pastatytas, gyveno daug jaunų šeimų, todėl mokinių buvo labai daug, jie mokėsi dviem pamainomis. Mokinių skaičius, sumažėjęs 1990–1997 m., nuo 1998 m. vėl auga. Mokyklai 2012 m. gavus gimnazijos statusą mokinių skaičius ėmė drastiškai mažėti ir mažėja iki šiol. 2014-2015 mokslo metus "Džiuge" pradėjo 519 9-12 klasių moksleivių.
Nuo 1989 m. pradėta dėstyti informatika, nuo 1992 m. antrokams pradėta dėstyti anglų kalba. Nuo 2000 m. mokykla tapo profiline su humanitariniu ir realiniu profiliais. XXI a. pradžioje prijungta Gedrimų pagrindinė mokykla kaip skyrius.
Mokyklos himnas
Virtinėm nubėga metai
Lyg viena diena.
Mes mokyklos šviesų vardą
Glaudžiam širdyse.
Čia užaugam, čia paskęstam
O skambi daina pro „Džiugą“
Braškiai
Braškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Biržų, prie Rovėjos upelio.
Telšių Džiugo gimnazija
Mokyklos himnas
Vis tolyn ringuos.
Braškiai
Istorija
Braškiai istorijos šaltiniuose paminėti 1611 m. Su karčema kaimas turėjo 22 valakus ir priklausė Parovėjos palivarkui.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Telšių Džiugo gimnazija
Mokyklos himnas
Mokykla, šventove mūsų –
Kokia tu sava,
Kai rašau žodžius išmoktus
Aukso aš raide.
Sunku suskaičiuot,
Ateitis mus „Džiugo“ vardą
Nepaliaus kartot.
(A.Varnelienė)
Airijos futbolo varžybos 1978–1979 m.
Airijos futbolo varžybos 1978–1979 m.
1978–1979 m. Lygos taurė
Airijos futbolo lygos taurė yra vienas pagrindinių taurės turnyrų Airijoje, jame dalyvauja dviejose stipriausiose lygose žaidžiantys klubai ir kai kurios žemesniųjų lygų komandos.
Aimarų kalba
Aimarų kalba kartu su kečujų ir gvaranių kalba yra viena iš daugiausia vartojamų Pietų Amerikos indėnų kalbų. Ši kalba yra valstybinė Peru ir Bolivijos kalba.
Paplitimas
Aimarų kalba vartojama Andų aimarų. Didžioji dalis kalbos vartotojų gyvena Altiplane, Bolivijos La Paso ir Oruro departamentuose, taip pat Peru, Čilėje ir Argentinoje.
Nuorodos
thumb|left|Aimarų kalbos paplitimas
Griniūnų kapinynas
Griniūnų kapinynas – buvęs kapinynas Panevėžio raj. teritorijoje, prie Griniūnų kaimo (Vadoklių seniūnija), Juodos dešiniajame krante, kalvoje.
Tyrimai
Dalis kapinyno sunaikinta kasant žvyrduobes. 1938 m. keletas radinių iš kapinyno pateko į Panevėžio kraštotyros muziejų. 1977 m. likusią kapinyno dalį ištyrė Istorijos institutas ir Istorijos ir etnografijos muziejus (vadovas Adolfas Tautavičius). Aptikti IV a. – VI a. 36 nedegintų ir du VI a. sudegintų mirusiųjų kapai. Nedegintų mirusiųjų kapuose rasta papuošalų (stiklinių karolių, juostinių apyrankių, lankinių segių, šaukštinė antkaklė), darbo įrankių (įmovinių ir pentinių siauraašmenių kirvių, peilių, pjautuvėlių, ylų). Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Talačkonių apylinkė
Talačkonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Angelo Bruno
frame|right|Andželas Bruno Andželas „Švelnusis Donas“ Bruno (Angelo Bruno, 1910 m. gegužės 21 d. – 1980 m. kovo 21 d.) – italų kilmės JAV gangsteris, Filadelfijos mafijos šeimos bosas. Jo valdymo laikotarpiu šeima buvo viena iš taikiausių visose valstijose.
Andželas Bruno gimė 1910 metais Sicilijoje ir paauglystėje emigravo į Ameriką. Apsistojo Filadelfijoje ir netrukus susidraugavo su Gambino šeimos donu Karlu Gambino. 1959 Bruno tapo Philly Mob šeimos bosu.
Jis gavo Švelniojo Dono pravardę, kadangi beveik visada sugebėdavo išvengti jėgos panaudojimo ar įsivėlimo į karus. Jo šeima vienintelė nekentėjo nuo nesibaigiančių konfliktų su kitomis mafijos grupuotėmis. Nors Donas buvo ne kartą areštuotas, kalėjo vienintelį kartą – dvejus metus už atsisakymą liudyti aukščiausiajame teisme, viename korupcijos tyrime. Jo valdymo metu Filadelfijos šeima buvo laikoma trečia galingiausia mafijos šeima Amerikoje, nusileisdama tik Niujorko ir Čikagos gangsteriams.
Norėdamas išvengti per didelio FTB susidomėjimo, Bruno neleido savo šeimai veltis į narkotikų verslą. Pagrindiniai jo pajamų šaltiniai buvo paskolos už palūkanas ir keli Atlantiksičio kazino.
Švelnusis Donas buvo vienas paskutiniųjų Ūsuotųjų Pitų – senujų tradicijų donas. Prasidėjus kilti naujajai gangsterių kartai su kitomis vertybėmis ir veiklos metodais, prasidėjo nesutarimai. 1977 metais Bruno paskelbė, kad Atlantiksitis, kur jo šeima turėjo didžiausią įtaką ir uždirbdavo daugiausia pinigų, bus laisva teritorija ir visoms kitoms mafijos šeimoms. Tai buvo racionalus žingsnis: Filadelfijos Šeima neturėjo pakankamai galios atvirai kovoti prieš pajėgesnes Niujorko šeimas, kurios taip pat pradėjo reikšti teises į Atlantiksičio lošimų verslą. Tačiau šis dono sprendimas sukėlė didelį jo šeimos nepasitenkinimą.
1980 m. kovo 21 dieną Andželas Bruno savo automobilyje buvo pašautas į veidą iš medžioklinio šautuvo ir mirė vietoje. Manoma, kad žmogžudystę suorganizavo Entonis Kaponirjo, jo artimiausias padėjėjas – consigliori. Pagal kai kuriuos šaltinius, jis veikė pasamdytas Funzi Tieri, Genovese šeimos boso iš Niujorko. Pagal kitus šaltinius, donas buvo išduotas, kadangi šeima nebuvo patenkinta jo vykdoma politika – ypač, nesikišimu į narkotikų verslą ir Atlantiksičio monopolijos atsisakymu. Pats Kaponirjo buvo nužudytas po kelių savaičių, ir valdžią perėmė Nikodemas Skarfo. Tačiau šeimos įtaka dėl sėkmingų areštų ir teismų smuko vis labiau ir buvusios vietos cosa nostra pasaulyje nebeatgavo.
Oficialiai Švelniojo Dono žudikas išaiškintas nebuvo.
Bialobžegų šliuzas
thumb|Bialobžegų šliuzas Bialobžegų šliuzas, Baltakrančių šliuzas  – ketvirtasis Augustavo kanalo šliuzas (nuo Bebro upės). Šalia šliuzo yra Bialobžegų kaimas. Šliuzas yra apie 150 m. nuo kelio Augustavas-Balstogė. Pastatytas 1825–1826 m. Statyboms vadovavo inžinierius Vojcechas Korčakovskis (Wojciech Korczakowski). Kariniais tikslais šliuzas buvo sugriautas ir iš naujo atstatytas per 1959–1964 m.
1491 m.
1491 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Įvykiai
Nedatuoti
Gimtadieniai
Nedatuota
Fazinė linija
Fazinė linija – tai diagrama, kuri vaizduoja kokybinį autonominės sistemos diferencialinės lygties elgesį esant vienam kintamajam, dy/dt = ƒ(y). Fazinė linija yra 1-matė formoje iš bendro n-mačio fazinės erdvės atvejo ir yra labai lengvai analizuojama.
FK PILK
Vilniaus PILK – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.
Spalvinė gama
Komanda žaidžia raudonomis sportinėmis aprangomis.
Sudėtis (2016)
Sudėtis:
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Raudonkraštė šalmabudė
Raudonkraštė šalmabudė – šalmabudinių (Mycenaceae) šeimos, šalmabudžių (Mycena) genties grybų rūšis.
Spygliuočių, rečiau lapuočių miškai, ant spyglių, šakelių. Vasara, ruduo. Lakštelių pakraštėliai rausvai rudi.
Vaisiakūniai smulkučiai. Kepurėlė 0,5–1,5 cm skersmens, varpeliška, vėliau - paplokščia, su gūbreliu, persišviečianti, rausvai ruda, rudo, odos atspalvio, išblunkanti iki kreminės, pakraščiai vagoti. Lakšteliai siauri, resvi, pilkšvi, priaugtiniai, pakraštėliai rausvai rudi. Kotas 3–7 (10) cm ilgio ir 0,5–1 cm storio, prie lakštelių pilkas, žemiau ochriškai rožinis, kepurėlės spalvos, perlaužus teka purpurinis skystis. Trama plona, tampri, pilkai rožinė, nemalonaus kvapo ir skonio. Sporos 8–10×5–6 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai ochriškai rožiniai, smulkučiai, perlaužus kotą teka purpurinis skystis.
Auga grupelėmis. Nevalgoma.
Agrianthus
Agrianthus – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Anglijos futbolo varžybos 1952–1953 m.
Anglijos futbolo varžybos 1952–1953 m.
Fazinė plokštuma
Fazinė plokštuma – tai tam tikrų diferencialinių lygčių charakteristikų vizualinis atvaizdavimas 2-matėje erdvėje.
Fazinės plokštumos yra naudingos tiriant fizikinių sistemų elgesį, pvz., švytuojančios sistemos, tokios kaip plėšrūno ir aukos santykiai (Lotka-Volterra lygtis). Šie modeliai gali „sukti spiralę“ į nulį, į begalybę, arba pasiekti neutralią stabilumo būseną, vadinamą centru, kur kelias gali būti apskritiminis, elipsinis ir pan. Tai yra naudinga nustatant ar dinamika yra stabili ar ne.
Kiti pavyzdžiai švytuojančių sistemų yra tam tikro cheminės reakcijos su kelias žingsniais, keliuose iš jų pasireiškia dinaminė pusiausvyra, o ne reakcijos iki pabaigos. Šitose reakcijose galima modeliuoti reagentų ir produktų koncentracijų (masės, medžiagos kiekio) kritimą arba kilimą naudojant teisingas diferencialines lygtis ir turint gerą cheminės kinetikos supratimą.
kur c gali būti bet kokia konstantų kombinaciją, kad gautųsi tiesinė kombinacija su x dešinėje pusėje; čia paryškintas x reiškia vektorių, o ne skaliarą.
Šios sistemos taip pat gali būti išspręstos algebriniais metodais (pavyzdys čia). Daug dažniau jos yra sprendžiamos su dešinės pusės koeficientais, kurie yra parašyti matricoje, naudojantis tikrinėmis vertėmis ir tikriniais vektoriais. Tikrinės vertės atspindi eksponentinių komponenčių laipsnius, o tikriniai vektoriai yra koeficientai. Jeigu sprendinys yra parašytas algebrinėje formoje, jis išreiškia fundamentinį eksponentės multidaugybinį faktorių. Dėl tikrinių vektorių neunikalumo, kiekvienas sprendinys turi neapibrėžtas konstantas c1, c2 ir taip toliau, iki tikrinių vektorių skaičiaus..
Specialiam atvejui, kur 2x2 matrica reiškia diferencialinių lygčių sistemą, sprendinys yra:
Čia, \lambda1 ir \lambda2 yra tikrinės vertės ir dvi matricos turinčios (k1, k2), (k3, k4) yra tikriniai vektoriai. Konstantos c1 ir c2 atspindi tikrinių vektorių neunikalumą ir yra neišsprendžiami, nebent yra žinomos pradinės sistemos sąlygos.
Fazinė plokštuma tada yra pradedama nuo 2 statmenų linijų, kurios reiškia 2 tikrinius vektorius (jie atspindi stabilią situaciją, kai sistemą artėja arba tolėja nuo tų linijų). Tada fazinė plokštuma brėžiama naudojant pilnas linijas, vietoj lauko taškų. Tikrinių verčių ženklai pasako, kaip sistemos fazinė plokštuma elgiasi:
Visa tai galima atvaizduoti atgaminant eksponentinių sąlygų elgesį diferencialinių lygčių sprendiniuose.
Baikalas (plentas)
Federalinė automagistralė M55 „Baikalas“ – Rusijos federalinis automobilių kelias, besidriekiantis nuo Irkutsko iki Čitos. Ši automagistralė – tarptautinio Azijos maršruto AH6 dalis.
Baikalo plentu dažnai laikoma visa kelių juosta nuo Čeliabinsko iki Čitos (M51 „Irytšius“, M53 „Sibiras“ ir M55 „Baikalas“).
Istorija
Intensyvios statybos prasidėjo 1970 m. Irkutsko–Čitos atkarpoje po TSRS Vyriausybės specialaus nutarimo apie kelių tinklo vystymą Sibiro pasienio ruožuose. Pagrindinius darbus maršrute dirbo TSRS kariuomenės specialūs daliniai (дорожные войска). Šioje atkarpoje darbai buvo baigti 1981 m.
Felicija Šalkauskaitė
Felicija Šalkauskaitė (1889 m. liepos 22 d. Ariogaloje, Kauno apskritis – 1952 m. Šiauliuose) – Lietuvos bibliotekininkė.
Baikalas (plentas)
Techninės charakteristikos
Automagistralėje „Baikalas“ yra 296 tiltai. Magistralės dalį (190 km), einančią per Kazachstano miestą Petropavlovską, galima apeiti per Išimą Rusijos teritorijoje. Kelio atšaka tuo pačiu M53 pavadinimu užsuka į Tomską.
Felicija Šalkauskaitė
Biografija
Gimė gydytojo Julijono Šalkauskio ir Barboros Goštautaitės 9 vaikų šeimoje. Sesuo Antanina Šalkauskaitė, broliai teisininkas, profesorius Kazys Šalkauskis, filosofas, pedagogas Stasys Šalkauskis.