cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Audiovizualinis vertimas
Specialybės įgijimo galimybės
Šiuo metu vienintelis Vilniaus universitetas teikia galimybę studijuoti audiovizualinio vertimo programą Lietuvoje: VU Kauno fakultete galima įgyti šios srities humanitarinių mokslų bakalauro ir magistro laipsnį.
Vaterlo (1970 filmas)
Vaterlo – 1970 m. italų ir sovietų epinis istorinis karinis filmas apie Vaterlo mūšį, kurį režisavo Sergejus Bondarčiukas. Filme vaidina Rod Steiger kaip Napoleonas Bonapartas ir Christopher Plummer kaip Artūras Velingtonas, epizodinį vaidmenį atlieka Orson Welles kaip Prancūzijos karalius Liudvikas XVIII. Taip pat vaidina Jack Hawkins (generolas Thomas Picton), Virginia McKenna (Ričmondo hercogienė) ir Dan O'Herlihy (maršalas Michel Ney).
Steiger ir Plummer dažnai pasakoja epizodus balsu už kadro, pateikdami Napoleono ir Velingtono mintis. Filme iš esmės laikomasi neutralios pozicijos ir vaizduoja daug atskirų kiekvienos pusės lyderių ir karių, o ne vien tik Velingtoną ir Napoleoną. Jame pateikiama daugmaž tiksli mūšio įvykių chronologija, kiekvienos pusės didvyriškumas ir tragiškos visų mūšyje dalyvavusių kariuomenių netektys.
Filmas labiausiai išgarsėjo įspūdingomis mūšio scenomis, nufilmuotomis Užhorode, Ukrainoje. 15 000 autentiškai apsirengusių statistų, kurie atkuria mūšio atkarpas su tikrais numeriais ir be specialiųjų efektų, poveikis yra neprilygstamas ir išlieka didžiausiu kostiumuotų statistų skaičiumi bet kuriame filme. Filmas sulaukė nevienareikšmiškų kritikų vertinimų, tačiau pelnė keletą apdovanojimų, įskaitant BAFTA apdovanojimus už geriausią kostiumų dizainą ir geriausią meninę režisūrą bei 1971 m. „David di Donatello“ apdovanojimą už geriausią filmą.
Lietuvos ir Šiaurės Korėjos santykiai
Lietuvos ir Šiaurės Korėjos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Šiaurės Korėjos.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės, į šią organizaciją priimtos tą pačią, 1991 m. rugsėjo 17 dieną.
2023 m. duomenimis, Lietuvoje gyvenančių Šiaurės Korėjos piliečių nėra.
Šiaurės Korėjos ambasadoriai reziduoja Švedijoje (dabartinis – Jong Dok Kangas). 2022 m. duomenimis, nėra žinių apie Šiaurės Korėjai akredituotus ambasadorius.
Politiniai ir diplomatiniai ryšiai
Politinio bendradarbiavimo tarp Lietuvos ir Šiaurės Korėjos praktiškai nėra. Ryšių tarp šalių būta daugiau iki SSRS žlugimo – 1989 m. Lietuvos SSR surašyti 119 korėjiečių, kurių dalis galėjo būti kilę iš Šiaurės Korėjos.
Šiaurės Korėjos spaudos teigimu, Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė per ambasadoriaus raštų įteikimo ceremoniją naujai paskirtajam ambasadoriui pareiškusi, kad „šalių susivienijimo klausimą turi spręsti patys Korėjos žmonės be užsienio valstybių įsikišimo“. Savo ruožtu prezidentūra rašė, kad „Lietuva pritaria Europos Sąjungos pozicijai, kuri smerkia Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos vykdomus branduolinius bandymus.
2018 m. sausio mėn. Lietuvoje apsilankius Japonijos premjerui Šindzo Abei, Lietuvos premjeras Saulius Skvernelis pareiškė, jog Lietuva palaiko Japonijos poziciją dėl Šiaurės Korėjos.
Ekonominis bendradarbiavimas
Tarp šalių beveik nėra nuolatinių prekybinių ryšių ir jokių importo sandorių. Jungtinėms Tautoms įvedus sankcijas Šiaurės Korėjai, buvo peržiūrėtas minimalus ekonominis šalių bendradarbiavimas. Vis dėlto aptikta viena neįvardinta polimerus eksportuojanti lietuviška verslo įmonė, kurios eksporto apimtys nuo 2017 m. sausio iki rugpjūčio siekė 1,14 mln. eurų.
Kultūrinis bendradarbiavimas
Kultūriniai ryšiai pradėti megzti dar Lietuvos TSR laikotarpiu. Pirmieji Lietuvos atlikėjų pasirodymai Šiaurės Korėjoje įvyko aštuntajame XX a. dešimtmetyje: 1976 m. Pchenjane koncertavo Kauno kultūros darbuotojų choras Leliumai, o 1978 m. – Kauno žemės ūkio statybos projektavimo instituto šokių ansamblis Rasa. 1984 m. po šalį turą surengė Jonavos „Azoto“ mišrus choras ir Kėdainių meno ansambliai, po poros metų – Panevėžio lėlių liaudies teatras, vadovaujamas Julijos Blėdytės.
Neformalūs kultūriniai ryšiai, nors minimalūs ir ne valstybės lygmeniu, yra kiek geriau išplėtoti nei politiniai ar ekonominiai. Vis daugėja pavienių turistų iš Lietuvos, apsilankiusių Šiaurės Korėjoje. 2008 m. rugsėjį dainininkas Andrius Mamontovas kartu su režisieriumi Mariu Martinsonu lankėsi Tarptautiniame Pchenjano festivalyje. 2018–2019 m. pasirodė ir daugiau straipsnių portale delfi.lt iš Š. Korėją aplankiusių lietuvių, beveik išimtinai neigiamo pobūdžio.
Lietuvoje bent kartą buvo eksponuota Šiaurės Korėjos meno paroda.
Taip pat sovietmečiu į lietuvių kalbą išversta Šiaurės Korėjos literatūros – Chan Sor Ja, I Kijongo, Se Man Yro kūrinių, 1951 m. išleistas rinkinys „Iš korėjiečių poezijos“.
2019 m. lapkritį Lietuvos jaunimo (iki 22 m.) vyrų futbolo rinktinė sužaidė pirmąsias rungtynes tarptautiniame „Dazu Rock Carvings Cup“ turnyre Čongčinge (Kinija) su Šiaurės Korėjos jaunimo (iki 22 m.) vyrų futbolo rinktine.
Šiaurės Korėjos pasiuntinių ir ambasadorių Lietuvoje sąrašas
Sąrašas nėra baigtinis
2021 m. paskirtas naujas Švedijoje reziduojantis Šiaurės Korėjos ambasadorius Latvijai, paprastai akredituojamas ir Lietuvai. Tačiau 2022 m. duomenimis, apie naujojo ambasadoriaus skiriamųjų raštų įteikimą duomenų nėra.
Kuišių apylinkė
Kuišių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Brankas (upė)
Brankas ( – 'baltoji upė') – upė šiaurės Brazilijoje, Roraimos valstijoje; kairysis, didžiausias Negro intakas (Amazonės baseinas). Susidaro susiliejus Urarikueros ir Takutu upėms, prasidedančioms Gvianos plokščiakalnyje, Pakaraimos kalnuose. Aukštupyje teka siauru slėniu, vaga slenkstėta. Toliau teka į pietus pusiaujo džiunglėmis ir savanomis apaugusia Amazonės žemuma. Žiotyse sudaro didelį protakų ir salų labirintą.
Pagrindiniai intakai: Anaua, Ažarari, Agua Bo do Univini, Katrimanis, Itapara, Šeruini.
Upė laivuojama iki Karakarajaus (472 km ruože), lietinguoju laikotarpiu – iki Boa Vištos. Branką kerta du tiltai: Boa Vištoje – 1200 m ilgio ir Karakarajuje – 700 m ilgio.
Prie Branko įsikūrę svarbiausi Roraimos valstijos miestai: Boa Višta, Mukažajus, Karakarajus, Santa Luzija, San Žozė de Anua, Katrimanis, Bojasu, Atauba.
Branko baseinas apgyvendintas indėnų, yra keletas rezervacijų. Portugalai upę pasiekė XVIII a.
Pašlavančio apylinkė
Pašlavančio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šilavoto valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Prienų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Jiestrakio apylinkės ir Šilavoto apylinkės.
Kovynės tvenkinys
Kovynės tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Utenos rajone, 5,5 km į pietus nuo Utenos, Pačkėnų gyvenvietės pietrytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Vazbelės upelį (Viržintėlės intakas, Krašuonos baseinas) 1,65 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę - 0,25 km, plotis - iki 0,11 km. Altitudė 138,9 m. Krantai neaukšti, apaugę pavieniais krūmais. Aplinkui tvenkinį daugiausia plyti pievos. Šalia įsikūrę Paguobio ir Šnieriškių kaimai. Rytine pakrante eina kelias.
Prienlaukio apylinkė
Prienlaukio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Prienų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Prienų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Juodaraisčio apylinkės.
Dziesma
Dziesma  – Eurovizijos dainų konkurso nacionalinė atranka, vykusi Latvijoje 2013 ir 2014 m. „Dziesmos“ nugalėtojas, kurį išrinkdavo Latvijos televizijos paskirta komisija ir žiūrovai balsuodami telefonu, dalyvaudavo tų metų Eurovizijos konkurse. Iki 2012 m. Latvijos nacionalinė atranka buvo Eirodziesma. Nuo 2015 m. „Dziesmą“ pakeitė „Supernova“.
Timpanas (architektūra)
thumb|Gausiai dekoruotas pusapskritis timpanas Timpanas ( 'būgnas') – dekoratyvinis architektūrinis elementas, trikampio ar pusapskritimio formos įduba sienoje virš durų, lango ar portalo, apribotas arka (iš viršaus ir šonų) ir sąrama (iš apačios). Taip pat trikampė frontono plokštuma, apribota atbrailomis.
Standinamasis audinys
thumb|Dygsniavimu pritvirtintas standinamasis audinys.
Timpanas (architektūra)
Timpaną III tūkst. pr. m. e. pirmoje pusėje išrado egiptiečiai. Vėliau elementas naudotas senovės graikų, krikščioniškoje, islamo architektūroje. Graikų ir krikščioniškoje architektūroje timpanai dažnai būdavo išpuošiami religinių scenų bareljefais.
Puošniausias ir aukščiausio meninio lygio timpanas Lietuvoje – Vilniaus katedros frontono.
Standinamasis audinys
Standinamasis audinys (flizelinas, klijinė) – audinys, naudojamas siūnamo gaminio elementams – marškinių apykaklėms, švarko atvartams sustandinti. Standinamasis audinys siūnamas arba klijuojamas gaminio blogojoje pusėje arba tarp audinių. Devynioliktame amžiuje ir anksčiau aprangos elementų standinimui naudojo arklio ašutų medžiagą ir tankų dygsniavimą. Itin dažnai naudojamas norint kostiumui suteikti formą. Šiuo metu standinamasis audinys gaminamas daugiausia iš poliesterio arba medvilnės, padengtos klijų lašeliais. Standimasis audininys pagal standumą skirstomas į grupes. Šiuolaikiniai standinamieji audiniai būna padengti klijų sluoksniu ir prie medžiagos klijuojami kaitinant lygintuvu arba specialiu kaitinimo presu.
Martyna Jatkauskaitė
Martyna Jatkauskaitė (g. 1984 m. liepos 7 d. Kaune) – Lietuvos pianistė, atlikėja.
Biografija
Pianinu pradėjo groti nuo penkerių metų. Mokėsi vaikų muzikos mokykloje. Baigusi keturias klases įstojo į Kauno Juozo Naujalio muzikos gimnaziją, mokėsi pas pedagogę Birutę Kumpikienę. 2003 m. įstojo į Lietuvos muzikos ir teatro akademiją, studijavo pas profesorę Veroniką Vitaitę.
2005 m. laimėjo Baltijos šalių mokslų stipendiją ir išvyko studijuoti į Guildhall School of music and Drama menų mokyklą Londone. Studijavo pas profesorę Joan Havill. Yra daugelio tarptautinių pianistų konkursų laimėtoja ir prizininkė.
Mikuláš Galanda
Mikulašas Galanda (1895 m. kovo 4 d., Mala Vieska – 1938 m. birželio 5 d., Bratislavoje) – tapytojas, iliustratorius, vienas iš svarbiausių Slovakijos moderniojo meno pradininkų ir skleidėjų. Palaidotas Nacionalinėse Martyno kapinėse.
Stilius
thumb|kairėje|Mama ir vaikas, 1934 m. Visuose savo darbuose Mikulašas Galanda, remdamasis Europos tapyba, siekė sukurti Slovakijos menininį modernizmą. Jis buvo linkęs į ekspresionizmo ir kubizmo tendencijas ir sukūrė savitą tapybos raišką. Savo kūrybinės karjeros pradžioje Galanda labiau krypo į grafiką, tačiau vėliau didesnį dėmesį skyrė tapybai.
Peterburgo imperatoriškoji dailės akademija
Peterburgo imperatoriškoji dailės akademija – Rusijos imperijos aukštoji menų (dailės) mokykla, gyvavusi Sankt Peterburge nuo 1757 m. iki 1918 m., kai akademiją uždarė Rusijos TFSR vyriausybė.
Istorija
thumb|250 px|left|Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos inauguracija 1765 m. liepos 7 d. (Valerijaus Jacobio paveikslas, [[Luvras|Luvro muziejaus kolekcija)]]
Rusijos caras Petras I prie Sankt Peterburgo tipografijos įsteigė piešimo mokyklą. Šiai mokyklai vadovavo tipografijos direktorius Michailas Avramovas. Oficialiuose dokumentuose mokykla buvo vadinama „akademija“. Caras Petras I buvo nurodęs, jog šioje akademijoje mokslas būtų vykdomas pagal visus reikalavimus, numatytus menų mokslams.
Stiprinti menams Rusijoje, 1716 m. dailininkai Aleksandras Zacharovas, broliai Ivanas ir Romanas Nikitinai, architektai Petras Eropkinas ir Fiodoras Isakovas buvo išsiųsti tobulintis į Florencijos menų akademiją, architektai Ivanas Ustinovas ir Ivanas Korobovas, dailininkas Andrejus Matvejevas – į Olandiją, graviruotojas Stepanas Korovinas – į Paryžių, graviruotojas Fiodoras Čerkasovas – į Italiją.
Likus metams iki mirties, caras Petras I pasirašė dekretą „Dėl akademijos, kurioje bus studijuojamos kalbos, kiti mokslai ir žinomi menai įsteigimo“. Įvairių menų akademijos įkūrimo projektą carui pristatė mechanikas-išradėjas Andrejus Nartovas. Būsimojo Sankt Peterburgo miesto plane, sudarytame prancūzų architekto Žano Batisto Aleksandro Leblono (1717 m.), šalia generalgubernatoriaus Aleksandro Menšikovo dvaro Vasilijaus saloje buvo numatytas visų menų akademijos pastatas. Nartovo projekte kartu su architektūros mokymu buvo pabrėžta būtinybė kurti graviūrų, ikonų tapybos, tekinimo, „fontanų reikalų meistrų“, šaltkalvių, dailidžių, optikos meistrų, alavo tekintojų, skardininkų klases.
Šis požiūris atitiko laikmetį: tuo metu menai nebuvo skirstomi į „elegantiškus“ menus ir „mechaninius“. Prancūzų tapytojas Luisas Karavakas, dirbęs Rusijoje nuo 1716 m., taip pat pasiūlė savo projektą Dailės akademijos įsteigimui. Tačiau 1725 m. mirus carui Petrui Didžiajam, šie projektai liko neįgyvendinti. Petro I įpėdiniai neturėjo minčių dėl meno plėtros. Nuo 1724 m. Graviravimo rūmai pradėjo veikti kaip Sankt Peterburgo mokslų akademijos sudėtinė dalis. Tuo metu Mokslų akademijoje pagrindinis dėmesys buvo skirtas vyriausybės įsakymų ir teismo nurodymų graviravimui. Vėliau buvo sukurta dar keletas Dailės akademijos įsteigimo projektų.
thumb|200 px|right|Šuvalovo rūmai, kuriuose veikė įkurta Peterburgo imperatoriškoji dailės akademija
1757 m. Maskvos imperatoriškojo universiteto kuratorius Ivanas Šuvalovas kreipėsi į Senatą dėl Dailės akademijos įsteigimo. 1757 m. lapkričio 6 d. senatas priėmė sprendimą įsteigti Sankt Peterburge Dailės akademiją. Įsteigta akademija veikė prie Maskvos imperatoriškojo universiteto. 1758 m. pradžioje iš Maskvos universiteto į Dailės akademiją buvo pervesti pirmieji 16 studentų ir dar 20 studentų buvo priimta iš Sankt Peterburgo miesto.
Iš pradžių akademija buvo įsikūrusi Šuvalovo dvare Malajos Sadovajos gatvėje. Nuo 1758 m. čia prasidėjo mokymai. Paskirtos lėšos akademijai buvo menkos: tik 6 tūkstančiai rublių per metus. Tačiau asmeninėmis lėšomis Šuvalovas sugebėjo pakelti akademijos prestižą. Šuvalovas pakvietė dėstytojus iš užsienio, menininkus iš Prancūzijos ir Vokietijos, įdarbino pirmuosius studentus ir padovanojo akademijai savo surinktą meno kolekciją, tuo padėdamas pamatus akademijos bibliotekai ir muziejui. Kai akademijoje ėmė dėstyti žinomas Rusijos imperijos architektas Aleksandras Kokorinovas, akademijos lygmuo pakilo.
Mokymo kursas Dailės akademijoje trūko devynerius metus ir apėmė graviravimo, portretų, skulptūros, architektūros ir kt. menų studijas. Nuo 1760 m. geriausi absolventai buvo siunčiami už valstybines lėšas stažuotėms užsienyje (sekant Prancūzijos „Romos premijos“ pavyzdžiu).
Pirmasis akademijos rektorius buvo prancūzų skulptorius Luosas Le Lorainas, rektorius – adjuntas Nikolas Giletas. Pastarasis šiek tiek vėliau užėmė rektoriaus postą, tačiau 1760 m. jį pakeitė Luisas Lagrenetas, kuris šias pareigas išlaikė iki pat Ivano Šuvalovo nušalinimo 1763 metais.
1763 m. kovo 3 d. Dailės akademijos vadovu buvo paskirtas generolas Ivanas Beckojus. Akademija buvo atskirta nuo Maskvos imperatoriškojo universiteto. Nuo 1764 m. gruodžio 13 d. Beckojus buvo paskirtas Dailės akademijos prezidentu ir šias pareigas ėjo iki 1794 metų.
1764 m. Jekaterina II patvirtino Dailės akademijos chartiją ir personalo sudėtį. Akademijos biudžetas buvo padidintas iki 60 tūkstančių rublių per metus. Tais pačiais metais Vasilijaus saloje (17 Universitetskaya) (architektai A. F. Kokorinovas ir J. B. Valen-Delamotas) buvo pradėtas statyti naujas akademijos pastatas. Statyba tęsėsi iki 1788 m., vidaus apdailos darbai užtruko iki 1817 m.
thumb|200 px|left|Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos įsteigėjas Ivanas Šuvalovas (1760 m., [[Ermitažas|Ermitažo kolekcija)]]
Visų specialybių menininkų rengimo kursai buvo suskirstyti į penkias kategorijas arba klases. Apatiniame, penktame mokymo etape buvo mokoma piešti ornamentus ir „originalias galvas“ (kopijuojant „originalus“), ketvirtoje klasėje studentai piešė iš „originalių figūrų“, kitose dviejose – iš gipso galvų ir gipso figūrų, po ko studentai buvo perkeliami į pirmąją aukščiausiąją klasę arba kategoriją. Iki aukščiausios kategorijos studentai mokėsi auklėjamojoje mokykloje, ir tik tapę aukščiausiosios kategorijos studentais buvo laikomi kaip besimokantys Dailės akademijoje. Nuo pirmosios aukščiausios kategorijos prasidėdavo studentų specializacija į dailės, skulptūros ir graviravimo klases. Be to, Dailės akademijoje daug dėmesio buvo skirta geografijai, užsienio kalbų studijoms, istorijai, mitologijai, astronomijai. Kiekvienoje iš kategorijų buvo studijuojama trejus metus, dėl to naujų studentų priėmimas į akademiją vykdavo kas treji metai.
Į žemiausią, penktąją kategoriją buvo priimami penkerių – šešerių metų berniukai. Visas studijų kursas buvo penkiolika metų trukmės (tačiau, be abejo, buvo nukrypimų nuo šios tvarkos, atsižvelgiant į individualias studento savybes). Vėliau, XIX amžiaus pradžioje, studentai pradėdavo lankyti mokyklą nuo aštuonerių, devynerių metų, o ugdymo trukmė buvo sutrumpinta iki dvylikos metų. Kol Dailės akademijoje dėstė ir dirbo Kokorinovas (iki 1772 m.), akademijos prestižas kilo, tačiau kai vadovavimą perėmė Ivanas Betskojus, kuris buvo prastas administratorius, akademijos lygmuo nusmuko.
thumb|200 px|right|Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos antroji antikos salė
1767 m. Buvo atidarytos amatininkų klasės (liejyklos, aukso dirbiniai, dailidės). Vyko dailės klasių suskirstymas į tapybos, skulptūros ir graviūrų skyrius. Akademiją baigė 20 studentų. Septyni iš jų gavo aukso medalius ir buvo išsiųsti trejiems metams tobulintis į Paryžių.
1791 m. buvo išleistas nutarimas išlaikyti akademijos sąskaita talentingiausius studentus.
Po Betskojaus trečiuoju akademijos prezidentu (1794–1797 m.) buvo paskirtas Aleksejus Musinas-Puškinas. Ketvirtuoju Dailės akademijos prezidentu (1797–1800 m.) tapo prancūzų emigrantas Ogiustas de Šuazelis–Gufjė. Jo vadovavimo laikotarpį apsunkino tai, jog jis nemokėjo rusų kalbos, todėl visi jam skirti dokumentai turėjo būti išversti į prancūzų kalbą. Rusiją pradėjęs valdyti naujasis imperatorius Pavelas I 1800 m. Ogiustą de Šuazelį–Gufjė iš aukščiau minėtų pareigų pašalino, kartu dovanodamas Platelių dvarą, kurį Šuazeliai valdė iki pat 1940 m.
Prancūzijos menų akademijos įvesta žanrų hierarchija nulėmė mokymo Rusijoje prioritetus – tai yra, istorinis žanras buvo laikomas pagrindiniu. Studentai tapė paveikslus, kurių siužetai buvo paimti iš vertų šaltinių – tokių kaip Biblija, Ovidijaus „Metamorfozės“, Homero „Iliada“. Senosios rusų drobės ankstyvajame klasicizmo laikotarpyje daugiausia buvo grindžiamos trimis veikalais – „Santrauka arba trumpas įvairių kronikų aprašymas apie slavų tautos pradžią“, „Apie pirmuosius Kijevo kunigaikščius ir apie didžiojo kunigaikščio Vladimiro gyvenimą ir apie jo įpėdinius“, Michailo Lomonosovo „Senoji Rusijos istorija“, Michailo Ščerbatovo „Rusijos istorija“. 1800 m. Dailės akademijai ėmė vadovauti turtingas filantropas Aleksandras Stroganovas, kuris iškėlė ją į naują lygmenį. Jam vadovaujant, atsirado medalių ir restauravimo klasės, o baudžiaviniai valstiečiai buvo pradėti priimti į akademiją kaip laisvai atvykstantys klausytojai. Stroganovo 1802 m. parengtose instrukcijose buvo numatyta esminė akademijos reforma, įskaitant meno galerijos organizavimą ir prizų įsteigimą, tačiau šie planai nebuvo įgyvendinti, išskyrus jaunų menininkų išsiuntimą į užsienį.
thumb|200 px|left|Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos prezidentė kunigaikštienė Marija Nikolajevna (1852-1876 m.)
Po Stroganovo mirties akademiją valdė Rusijos imperijos Švietimo ministerija (1812–1817 m.). 1817 m. balandžio 21 d. Dailės akademijos prezidentu paskirtas Aleksejus Oleninas. Energingas ir atkaklus Oleninas ėmė tyrinėti pašlijusią akademijos finansinę būklę. Akademijos reikalams taisyti buvo įsteigta Laikinoji valdyba. Tarpininkaujant kunigaikščiui Aleksandrui Galicinui, buvo gautos lėšos ir buvo išmokėtos akademijos skolos. Oleninas vadovavo Peterburgo dailės akademijai 26 metus iki savo mirties (1843 m.). 1843 m. balandžio 19 d. Dailės akademijos prezidentu buvo paskirtas kunigaikštis Maximilianas Leuchtenbergas, tačiau faktiškai akademijai vadovavo viceprezidentas Fiodoras Tolstojus. Šio laikotarpio reikšmingu įvykiu tapo mozaikų klasės įsteigimas.
Po kunigaikščio Leuchtenbergo mirties (1852 m.) Dailės akademijos prezidente tapo didžioji kunigaikštienė Marija Nikolajevna, caro Nikolajaus I duktė. Jos pavaduotoju buvo paskirtas iliustratorius, architektas, meno tyrinėtojas kunigaikštis Grigorijus Gagarinas. 1860 m. buvo patvirtinta nauja peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos chartija.
Naujoji chartija pakeitė mokslų dėstymą pagal du Dailės akademijos skyrius: tapybos ir skulptūros bei – architektūros. Bendrieji mokslai, kuriems iki tol nebuvo skiriama pakankamai dėmesio, abiejose katedrose užėmė svarbią vietą. Būsimiems architektams buvo skirtas matematikos, fizikos ir chemijos mokymas. Taip pat buvo įvestas trijų laipsnių menininko vardas. Absolventams, kurie buvo apdovanojami Didžiuoju aukso medaliu, suteikdavo 1-ojo laipsnio dailininko vardą ir jie gaudavo teisę tobulintis užsienyje. Tačiau ir po reformų akademija propagavo tik senuosius menus, nepripažino naujojo, modernaus meno.
Pasitraukimas nuo akademizmo dogmų Peterburgo imperatoriškoje dailės akademijoje prasidėjo vadinamu „Keturiolikos maištu“. 1863 m. lapkričio 9 d. 14 iškiliausių imperatoriškosios akademijos studentų, patekusių į pirmojo aukso medalio konkursą, paprašė akademijos tarybos leidimo laisvai pasirinkti dalykus, kuriuos jie norėtų atlikti, be nurodytų temų. (1863 m. nutapyti paveikslą pagal skandinavų mitologijos „Dievo Odino šventė Valhaloje“ siužetą). Tarybai atsisakius, visi 14 studentų demonstratyviai paliko akademiją ir organizavo „Dailės artelę“, kuri vėliau (1870 m.) buvo pertvarkyta į „Keliaujančių meno parodų asociaciją“.
Po didžiosios kunigaikštienės Marijos Nikolajevnos mirties (1876 m.) Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos prezidentu tapo didysis kunigaikštis Vladimiras Aleksandrovičius. Jo prezidentavimo laikotarpis buvo pati šlovingiausia era Imperatoriškosios dailės akademijos gyvavime. Naujasis akademijos prezidentas labai stengėsi supažindinti Europą su Rusijos menu. Akademija įsteigė Rusijos menų skyrių „Tarptautinėje Paryžiaus parodoje“, kurioje buvo eksponuoti ne tik akademijos narių meno kūriniai, bet ir reikšmingi antikvariniai daiktai iš privačių Rusijos meno mecenato kolekcininko Pavelo Tretjakovo ir knygų leidėjo Kosmos Soldatjonkovo galerijų.
Nuo 1883 m. Sankt Peterburgo imperatoriškoji dailės akademija pradėjo plataus masto provincijų muziejų organizavimo ir meno kūrinių perdavimo jiems darbus. 1884–1855 m. daugiau nei pusantro šimto paveikslų, skulptūrų ir piešinių iš Akademijos muziejaus buvo perkelta į Rygą, Saratovą, Vilnių, Odesą, Charkovą ir kitus miestus. 1893 m. patvirtinta nauja Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos chartija. Taip pat šiais metais Sankt Peterburge buvo įsteigtas Rusijos caro Aleksandro III muziejus. Naująja 1893 m. chartija akademijai suteiktas valstybinės mokslo įstaigos statusas. Taip pat šia chartija atskirai buvo įsteigta Aukštoji menų mokykla (rus. Высшее художественное училище), kuri užsiėmė tik mokymo reikalais.
1897 m. Dailės akademija įsteigė pedagogikos kursus, kurių pagrindinis uždavinys buvo paruošti patyrusius mokytojus grafikos srityje gimnazijoms.
1900 m. kovo 17 d. Imperatoriškosios dailės akademijos pastate kilo smarkus gaisras. Paveikslų kolekcija ir muziejaus kolekcijos nenukentėjo, tačiau patalpos buvo smarkiai apgadintos. Gaisras apgadino ne tik patalpas pastate, bet ir garsią Minervos statulą – amatų ir meno globėją – ant akademijos kupolo.
thumb|center|thumb|691x691px|Peterburgo imperatoriškoji dailės akademija
Po didžiojo kunigaikščio Vladimiro Aleksandrovičiaus mirties (1909 m.), akademijos prezidente tapo didžioji kunigaikštienė Marija Pavlovna. Imperatoriškosios dailės akademijos veikla tęsėsi iki 1917 metų Spalio revoliucijos. Buvo atidarytos meno mokyklos, įkurtos menininkų draugijos, tapybos mokymas buvo įtrauktas į bendrojo ugdymo programas.
Dailės akademijos laipsniai ir medaliai
thumb|200 px|right|Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos didysis aukso medalis thumb|200 px|left|Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos didysis sidabro medalis
Ankstyvaisiais akademijos egzistavimo metais architektūros katedros absolventai gaudavo architektūros menininko vardą. Studentai, apdovanoti už savo darbus mažuoju sidabro medaliu (2-ojo laipsnio), gaudavo laisvojo menininko vardą, kuris nebuvo įskaitomas, stojant į valstybės tarnybą.
Studentams, apdovanotiems didžiuoju sidabro medaliu, buvo suteikiamas 3-iojo laipsnio dailininko vardas, apdovanotiems mažuoju aukso medaliu (2 laipsnio), buvo suteikiamas 2-ojo laipsnio dailininko vardas, apdovanotiems didžiuoju aukso medaliu (1-ojo laipsnio), buvo suteikiamas 1-ojo laipsnio dailininko vardas.
1830 m. spalio 4 d. buvo įsteigti Imperatoriškosios dailės akademijos medaliai: pirmosios kategorijos sidabro medalis (už dideles paskatas) ir antros kategorijos sidabro medalis (už mažas paskatas), tris kartus per metus skiriami „trečiajame“ egzamine (mokslo metai buvo padalyti į tris dalis, „trečdalius“). Sidabro medaliai buvo skiriami daugiausiai už piešimą, laikomą aukščiausiu profesinio lygio rodikliu.
Aukščiausias akademijos studentų apdovanojimas buvo didysis aukso medalis (pirmojo orumo aukso medalis) už „programą“ – diplominį darbą. Tai buvo vadinama programa, nes akademijos taryba, norėdama pasitikrinti studijų metu įgytas profesines žinias, paruošdavo studentui kūrybinę užduotį, kurią patvirtindavo: tai buvo tapybos darbas iš Rusijos istorijos ar bibline tematika. Norintys dalyvauti konkurse pateikdavo eskizus apsvarstyti akademijos tarybai.
Akademijos studentai iš Lietuvos
Nuo XIX a. pradžios Peterburgo imperatoriškoje dailės akademijoje studijavo ir dailininkų iš Lietuvos: Vincentas Smakauskas, Boleslovas Ruseckas, Juozas Zikaras, Albertas Vaitiekus Žametas, Valentas Vankavičius, Juozas Kamarauskas, Mykolas Elvyras Andriolis, Markas Antokolskis, Juozapas Balzukevičius, Jonas Mackevičius, Jurgis Jodkovskis ir kt.
Kukutenio-Tripolės kultūra
Kukutenio-Tripolės kultūra vadinama neolito pabaigos-eneolito archeologinė kultūra, paplitusi pietryčių Europoje, tarp Dunojaus ir Dniepro (apie 4800–3000 m. pr. m. e.). Didžiausio kultūros klestėjimo laikotarpis buvo nuo 4500 iki 3000 m. pr. m. e. Šią kultūrą pakeitė Duobinių kapų kultūros tautos.
Atradimo istorija
Kukutenio kultūra vadinama pagal kaimo Rumunijoje, Jasų apskrityje, pavadinimą, kur buvo rasti primieji su šia kultūra siejami artefaktai. 1884 m. rumunų tyrinėtojas Teodoras Burada netoli Kukutenio kasinėdamas rado molinių indų elementus ir terakotines figūrėles. Po to, kai mokslininkai susipažino su jo radiniais buvo nuspręsta tęsti kasinėjimus, kurie šioje vietoje pradėti 1885 m. pavasarį.
Vėliau su Tripolės kultūra susietų archeologinių paminklų tyrimai Ukrainoje pradėti XIX a. aštuntajame dešimtmetyje. 1893 m. garsus Kijevo savamokslis archeologas Vikentijus Chvoika pirmą kartą aptiko šios kultūros likučius kasinėdamas Kijeve. Ukrainietiškas Tripolės kultūros pavadinimas kilęs nuo Tripolės kaimo prie Kijevo, kur taip pat kasinėjo V.Chvoika. Savo radinius jis pristatė 1899 m. rugpjūčio mėn. archeologų suvažiavime Kijeve.
Arealas
Kultūros arealas tęsėsi nuo Karpatų kalnų iki Dniestro ir Dniepro, centras buvo šiuolaikinėje Moldovoje, apėmė didelę dalį vakarų Ukrainos ir šiaurės rytų Rumunijos, iš viso 350 000 kv. km.
Gyvenvietės
Didžioji dalis Kukutenio-Tripolės kultūros gyvenviečių buvo nedidelės, tankiai sustatytos, išsimėčiusios Sireto, Pruto ir Dniestro upių slėniuose (3–4 km viena nuo kitos). Viduriniosios Tripolės fazėje (apie 4000–3500 m. pr. m. e.) Kukutenio-Tripolės kultūros gyventojai statė didžiausias neolitinės Europos gyvenvietes, kuriose buvo iki 3000 statinių ir gyveno galbūt net 20 000–46 000 žmonių.
Antropologija
Kai kurie istorikai Tripolės kultūros žmones laikė seniausiais ukrainiečių protėviais, tačiau dabar dauguma mokslininkų Tripolės kultūros nesieja su indoeuropiečiais.
Skrydžio lubos
Skrydžio lubos (angl. flight ceiling, rus. потоло́к) – skaičiuojamas rodiklis, nurodantis maksimalų už orą sunkesnio orlaivio (lėktuvo, sraigtasparnio) skrydžio aukštį.
„Skrydžio lubų“ sąvoka paprastai apima bent penkis rodiklius:
thumb|300px|„Karsto kampas“ lėktuvo prietaisuose. Kairėje rodomas lėktuvo greitis. Geltoni brūkšneliai žymi sritis kuriose greitis arba pavojingai per didelis (viršutinis) arba gresia smuka (apatinis). Aukštis toks jog šios dvi ribos labai arti, galimas beveik tik vienas fiksuotas greitis (236, tarpas tarp brūkšnelių)
Daugumos komercinių lainerių sertifikuotos skrydžio lubos yra apie 42 000 pėdų (12,8 km; 8.0 mylios), verslo lėktuvų (angl. business jet) – iki 51 000 pėdų (15,5 km; 9,7 mylios). Praktinių skrydžio lubų skaitinė išraiška yra šiek tiek mažesnė nei teorinių skrydžio (aerodinaminių) lubų skaitinė išraiška. Viršgarsinis keleivinio lėktuvo „Concorde“ skrydžiai paprastai buvo vykdomi 60 000 pėdų (18,3 km; 11,4 mylių aukštyje), o teorinės skrydžio lubos siekė 68 000 pėdų (21,0 km, 12,9 mylių). Šiuolaikiniai lėktuvai horizontaliame skrydyje kreiseriniu režimu turi pakankamai didelę kinetinę energiją tam, kad išnaudodami vien ją (be variklių galios pertekliaus) pakiltų virš skrydžio lubų ir išlaikytų orlaivio valdomumą.
Skrydžiai dideliu nuotoliu paprastai vykdomi aukščiuose, artimuose praktinėms skrydžio luboms. Taip išnaudojamos mažesnio oro pasipriešinimo teikiamos galimybės. Skrydžio metu, deginant kurą ir dėl to mažėjant lėktuvo masei, mažėja kuro sąnaudos kelio vienetui nuskristi (dėl mažėjančios lėktuvo masės) ir didėja skrydžio lubos, t. y. lengvėjantis lėktuvas gali skristi aukščiau.
Aukščiuose, artimuose skrydžio luboms, dėl mažo oro tankio, skrydis vykdomas esant dideliems atakos kampams. Dėl šios priežasties paprastai lieka nedidelė atsarga iki kritinio atakos kampo. Tokioje padėtyje „kalnelio“ manevras gali būti vykdomas tik esant dideliam trajektorijos kreivumo spinduliui.
Praktinės skrydžio lubos neveikiant vienam varikliui (angl. one-engine inoperative (OEI)) dvimotoriams lėktuvams su fiksuotais sparnais yra apibrėžiamos kaip aukštis pagal slėgį, kuriame kilimo greitis su įtraukta važiuokle ir užsparniais (vad. „švari konfigūracija“) vienam varikliui veikiant maksimalia ilgalaike galia, o kitam – esant išjungtam arba su fliugeriuotu propeleriu, neviršija konkrečios išraiškos, paprastai 50 pėdų/min. (0,25 m/s). Kituose šaltiniuose šis rodiklis apibrėžiamas kaip slėgio aukštis, kuriame kilimo greitis siekia 50 pėdų/min. (0,25 m/s) vienam propeleriui esant fliugeriuotam.
Viliošių piliakalnis
Viliošių piliakalnis (dar žinomas kaip Pilalė ) – piliakalnis Akmenės rajone, apie 6 km į vakarus nuo Akmenės miestelio prie Dabikinės upės.
Luís Olim
Luišas Migelis de Olimas Andradė (Luis Miguel de Olim Andrade; g. 1981 m. rugpjūčio 27 d.) – Portugalijos futbolo specialistas, futbolo treneris. 2021 m. dirbo FK Panevėžys. Nuo 2021 m. lapkričio mėn. CS „Maritimo“ klubo viceprezidentas.
Žaidėjo karjera
Profesionalaus žaidėjo karjerą praleido Madeiros CS „Maritimo“ klube.
Trenerio karjera
Vėliau tame pačiame klube ėmėsi trenerio veiklos. Treniravo jaunimo komandas. Nuo 2018 m. dirbo pagrindinės ekipos vyr. trenerio asistentu.
2021 m. atvyko į Lietuvą ir prisijungę prie „Panevėžio“ klubo trenerių štabo. Kadangi tikrasis klubo strategas Žuaunas Luišas Guvėja Martinšas neturi UEFA PRO licencijos, todėl protokoluose įvardijamas vyr. treneriu. Iš tikrųjų dirba asistentu.
2021 m. lapkričio pabaigoje pasirodė pranešimai, kad vyr. treneris João Luís Martins palieka Panevėžio klubą ir grįžta į Maritimą.
João Luís Martins buvo išrinktas Madeiros „Maritimo“ klubo prezidentu. Kartu su J. Martinsu Panevėžyje dirbęs Luisas Andrade „Maritimo“ klube – dirbs viceprezidentu.
Komandiniai
FK Panevėžys
Asmeniniai
FK Panevėžys
Pakampiškių apylinkė
Pakampiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Prienų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Prienų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Juodaraisčio apylinkės.
Pakiauliškio apylinkė
Pakiauliškio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šilavoto valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Prienų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Juodaraisčio apylinkės.
Skrepas
Skrepas. kitaip dar skrepbukingas (, iš 'skiautė' +  'knyga, albumas') - rankdarbių rūšis, nuotraukų albumų dekoravimo technika. Tai ir asmeninės, šeimos istorijos saugojimo metodas fotografijų, įvairių spaudinių, užrašų ir kitų smulkmenų pavidalu, visą tai sudėjus į albumus, papuošus juos įvairiais dekoravimo elementais. Tai ne tik momentinė nuotrauka, bet kartu ir istorija, įspūdžiai, palinkėjimai susiję su nuotraukose įamžintomis akimirkomis.
Skrepo technikomis dekoruotas fotografijų albumas susideda iš atskirų popieriaus lapų, kurių kiekvienas perteikia atskirą užbaigtą mintį, išreikštą nuotraukų koliažu. Paprastai albumas būna dedikuotas tam tikrai vienai temai: vestuvėms, krikštynoms, jubiliejui, ir pan.
Slovėnijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Slovėnijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Arvydas Klovas
Arvydas Klovas (1952 m. sausio 10 d. Saugose, Šilutės raj.) – Lietuvos zooinžinierius, tautodailininkas, medžio drožėjas.
Biografija
Užaugo Rusnėje. Mokėsi Šilutės I-oje vidurinėje mokykloje, aktyviai sportavo, 1969 m. laimėjo Lietuvos jaunių bokso pirmenybių bronzos medalį.
1971–1973 m. Estijoje tarnavo sovietų armijoje. 1978 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, įgijo zooinžinieriaus specialybę.
1982 m. apsigyveno Kartenoje. Iš pradžių dirbo Žemaitės kolūkyje, o vėliau sukūrė savo verslą: gamina namų, lauko ir sodo baldus, kuria medžio skulptūras ir tautodailės kompozicijas.
Pirmąją skulptūrą „Muzikantas“ išdrožė 1998 m., pasiskolinęs kaltus iš uošvio, tautodailininko Petro Vaičaičio. Vėliau miestelį papuošė jo sukurtas linksmas trigalvis slibinas, senovės daktaras, suoleliai su pelėdžiukais, Kartenos 750-mečiui skirti stogastulpiai. Savo kieme pasistatė neregėtą malkinę su sienose išskaptuota miestelio istorija, vaikaičiams įrengė žaismingus atrakcionus ir sūpynes.
Pabriedupiai
Pabriedupiai, Klyneliai – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 22 km į vakarus nuo Pilkalnio, 17 km į šiaurę nuo Gumbinės, prie Kupstės upelio (Žąsupės kairysis intakas).
Istorija
Anksčiau vadinti Klyneliais (Kleinehlen), nuo 1736 m. – Pabriedupiais (Pabredupchen, Pahredupchen, Papredupchen, Paprodupschen). 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 5 ugniakurais, 1823 m. – šatulinių kulmiškių 5 sodybų kaimas su 32 gyventojais. 1854 m. Pabriedupiuose buvo 4 gyvenamieji pastatai ir 25 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. 1895 m. Pabriedupiuose buvo 13 gyventojų. 1909 m. kaimas padalintas į tris dalis ir prijungtas prie Liepkalnių, Žąsupėnų ir Smailių, vėliau išnyko (1936 m. nebebuvo nei vienos sodybos).
Péter Medgyessy
Pėteris Medješis (, g. 1942 m. spalio 19 d.) – buvęs Vengrijos politikas, nuo 2002 m. gegužės 27 d. iki 2004 m. rugsėjo 29 d. ėjęs Vengrijos ministro pirmininko pareigas. 2004 m. rugpjūčio 25 d. jis atsistatydino iš ministro pirmininko pareigų dėl nesutarimų su koalicijos partnere – Laisvųjų demokratų aljansu, tačiau pagal Konstituciją laikinai ėjo ministro pirmininko pareigas 30 dienų ir po to dar kelias dienas, iki kol Nacionalinė asamblėja patvirtino jo įpėdinį Ferencą Diurčanį.
Šeima ir studijos
P. Medješis gimė 1942 m. spalio 19 d. Budapešte, senoje Transilvanijos didikų šeimoje. Šeimos protėvis Miklošas Medješis de Medješas XVII a. dirbo kunigaikščio Gaboro Betleno raštininku. P. Medješio tėvas Bėla Medješis buvo Klužo generalinės asamblėjos protokolininkas iki pat Antrojo Vienos arbitražo, kuomet Vengrija iš Rumunijos karalystės perėmė Šiaurės Transilvanijos teritoriją. Tuomet šeima persikėlė į Budapeštą, kur Bėla dirbo Vidaus prekybos ministerijoje. P. Medješio motina Iboja Solga buvo vertėja.
P. Medješis studijavo teorinę ekonomiką Budapešto Korvino universitete (tuomet vadinosi Karlo Markso ekonomikos mokslų universitetu). Jis baigė studijas 1966 m. ir tuomet pradėjo doktorantūros studijas. Jis laisvai kalba prancūzų ir rumunų kalbomis, moka anglų ir rusų kalbas.
P. Medješis yra vedęs Katalin Čoplar ir iš ankstesnės santuokos turi dukrą bei sūnų, gimusius atitinkamai 1969 m. ir 1970 m. Jo įvaikinta dukra yra Anita Tornocki, Vengrijoje gerai žinoma laidų vedėja.
Ankstyvoji karjera
1966–1982 m. P. Medješis ėjo įvairias aukštas pareigas Finansų ministerijos departamentuose. 1982 m. jis tapo finansų ministro pavaduotoju, o 1986 m. – finansų ministru Diordio Lazaro vyriausybėje bei ėjo šias pareigas ir Karojo Groco administracijoje. Būdamas ministru, P. Medješis atliko svarbų vaidmenį rengiant dviejų pakopų bankų sistemą ir bankų reformą. 1987 m. gruodžio 16 d. jį pakeitė Miklošas Vilanis.
Po komunizmo pabaigos Vengrijoje P. Medješis trumpam pasitraukė iš politikos. 1990–1996 m. jis buvo įvairių Vengrijos bankų, įskaitant „Paribas Bank Inc.“ ir Vengrijos investicijų ir plėtros banką, generalinis direktorius ir pirmininkas. 1994 m. Vengrijos vyriausybę perėmus Diulai Hornui, P. Medješis buvo paskirtas premjero patariamosios tarybos vadovu, o 1996 m. kovo mėn. grįžo į ankstesnes finansų ministro pareigas ir pakeitė Lajošą Bokrošą, kuris atsistatydino po prieštaringai vertinamo Bokrošo paketo. Pasibaigus kadencijai, jis tapo banko „Inter-Europa“ direktorių valdybos pirmininku, o 1998–2001 m. – draudimo bendrovės „Atlasz“ viceprezidentu. Jis taip pat 15 metų dėstė Finansų ir apskaitos koledže (dabar Budapešto verslo mokykla), be to, ėjo oficialias pareigas banke. Jis taip pat buvo Vengrijos ekonomikos asociacijos prezidentas.
1998 m. jis buvo apdovanotas ordino „Už nuopelnus“ Komandoro kryžiumi su žvaigžde, o 2000 m. – aukščiausiu Prancūzijos apdovanojimu – Garbės legiono kavalieriumi.
Vengrijos ministras pirmininkas
thumb|right|2004 m. liepos 15 d. [[Baltieji rūmai|Baltuosiuose rūmuose P. Medješis susitiko su Džordžu V. Bušu]]
Vienas iš pagrindinių MSZP rinkimų kampanijos pažadų buvo „Gerovės sistemos pokyčiai“. Jai įgyvendinti Medješio vyriausybė paskelbė 100 dienų veiksmų programą, pagal kurią valstybės tarnautojams 50 proc. buvo padidintas darbo užmokestis, o pensininkams skirta vienkartinė 19 000 forintų išmoka. Taip pat buvo padidintos akademinės stipendijos ir pensijos, kurios nesiekė minimalaus darbo užmokesčio dydžio. Šios priemonės šaliai kainavo 190 mlrd. forintų. Už įstatymo projektą taip pat balsavo „Fidesz“ ir Vengrijos demokratinio forumo parlamentarai. Tuo metu P. Medješio populiarumo reitingas buvo aukščiausias, todėl vyriausybė vėliau priėmė antrąją 100 dienų programą. Pasak vėlesnių kritikų, dėl šių dviejų programų valstybės biudžete susidarė 817 mlrd. forintų perteklinių išlaidų, o 2009 m. Valstybės kontrolės ataskaitoje teigiama, kad bendros metinės būsto subsidijų išlaidos išaugo nuo maždaug 50 mlrd. forintų (184,14 mln. eurų) per metus 2000 m. iki 255 mlrd. forintų (939,14 mln. eurų) 2005 m.
2003 m. balandžio 12 d., P. Medješiui vadovaujant ministrų kabinetui, buvo surengtas referendumas, kuriame buvo sprendžiama, ar Vengrija turėtų įstoti į Europos Sąjungą. Visos pagrindinės Vengrijos politinės partijos, profesinės sąjungos, verslo organizacijos, bažnyčios ir žiniasklaida pasisakė už Vengrijos narystę ES.
2004 m. pradžioje P. Medješis pasiūlė bendrą rinkimų sąrašą, kuriame Europos Parlamento rinkimuose dalyvautų visos parlamentinės partijos. Jo idėją atmetė SZDSZ ir visos opozicinės partijos, tačiau per keturių parlamentinių frakcijų vadovų susitikimą visos partijos susitarė dėl „nacionalinio minimumo“, apimančio partnerystę ir ryšius Europos organizacijose. 2004 m. kovo mėn. Europos Parlamentas P. Medješio pasiūlymą taip pat pavadino „antidemokratiniu“. 2004 m. liepą vykusiuose rinkimuose „Fidesz“ smarkiai pralaimėjo Vengrijos socialistų partijai. Vėliau P. Medješis palaipsniui prarado MSZP-SZDSZ aljanso paramą. MSZP pasklido kalbos, kad partija negalėtų laimėti kitų parlamento rinkimų su juo prieš Viktorą Orbaną, tuo tarpu Ferencas Diurčanis, kuris tuo metu jo vyriausybėje buvo sporto, jaunimo ir vaikų ministras, iškilo kaip galimas kandidatas į ministrus pirmininkus.
Prieš atsistatydindamas P. Medješis susipyko su SZDSZ, apkaltino juos dalyvavimu korupcijos bylose ir ketino atleisti iš pareigų SZDSZ deleguotą ekonomikos ministrą Ištvaną Čilagą. Reaguodama į tai, SZDSZ atšaukė savo paramą jam, po to jis pareiškė atsistatydinantis, kad išvengtų nepasitikėjimo parlamente. MSZP priėmė jo atsistatydinimą, kuris įsigaliojo rugpjūčio 25 d., ir pagal Vengrijos Konstituciją jis tapo „laikinai einančiu ministro pirmininko pareigas“ ateinančioms 30 dienų. Tuo tarpu jo įpėdinis Ferencas Diurčanis veikė jo vardu.
Prieštaravimai
Kai kurie Budapešto spaudos atstovai tyčiojosi iš P. Medješio dėl tariamai silpnų retorinių gebėjimų. 2004 m. pasirodė knyga „Medgyessyizmusok“ (, pagal analogiją su bušizmu).
thumb|right|P. Medješis su [[Vladimiras Putinas|Vladimiru Putinu]] Vykdydama 2002 m. rinkimų kampanijos šūkį „Gerovės sistemos pokyčiai“, P. Medješio vyriausybė 50 proc. padidino valstybės tarnautojų darbo užmokestį, padidino išmokas universitetų studentams ir pensininkams. Pensininkai taip pat gavo vienkartinį priedą prie pensijos. Ekonomistai kritikavo šį žingsnį, vadindami jį neatsakingu beveik 190 mlrd. forintų biudžeto lėšų švaistymu, ir iškėlė hipotezę, kad tai buvo padaryta tik siekiant padidinti administracijos populiarumą.
P. Medješio ministro pirmininko kadencijos metu buvo vykdomi politiniai išpuoliai prieš kai kuriuos nepriklausomus vyresniuosius valstybės tarnautojus, kuriuos paskyrė V. Orbano kabinetas. Vėliau teismų sprendimais nustatyta, kad Vengrijos energetikos tarnybos vadovas ir Vengrijos statistikos tarnybos pirmininkas iš pareigų buvo atleisti nekonstituciškai ir neteisėtai. Vengrijos finansų priežiūros institucijos vadovas buvo atleistas iš pareigų be jokio teisinio ginčo ir be jokio esminio pagrindo, susijusio su jo tarnybine veikla.
P. Medješis taip pat buvo vienas iš aštuonių laiško, kuriame buvo pritarta JAV pozicijai Irake, signatarų.
Gyvenimas po vyriausybės
Po atsistatydinimo P. Medješis toliau dirbo parlamento nariu kaip keliaujantis ambasadorius, „siekdamas užtikrinti, kad Vengrija galėtų tapti sėkminga svarbiausių tarptautinių aljansų, įskaitant Europos Sąjungą, nare“. 2006 m. parlamento rinkimuose jis nebekandidatavo į parlamento narius. 2008 m. viduryje jis buvo atleistas F. Diurčanio iš keliaujančio ambasadoriaus pareigų, kuomet kai kuriuose savo interviu jis atvirai kritikavo vyriausybę.
2014 m. rugpjūčio 27 d., minint dešimtąsias atsistatydinimo metines, P. Medješis davė interviu leidiniui „Index“ ir pavadino F. Diurčanį „Trojos arkliu“ ir „išdaviku“. P. Medješio teigimu, jis buvo nušalintas iš ministro pirmininko pareigų po slapto MSZP ir SZDSZ lyderių Laslo Kovačo, Ildiko Lendvai, Katalin Sili ir Gaboro Kuncės susitarimo. Jis taip pat sakė, kad vėl įgyvendins 100 dienų veiksmų programą, tačiau apgailestavo, kad prieš 2002 m. rinkimus neatskleidė savo agentūros D-209 praeities.
Naujojo Klebiškio apylinkė
Naujojo Klebiškio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Lietuvos aukštoji jūreivystės mokykla
miniatiūra|250px|right|Pagrindinis įėjimas į mokyklą
Lietuvos aukštoji jūreivystės mokykla (LAJM) – aukštoji jūreivystės mokykla Klaipėdoje, I. Kanto g. 7. Tai valstybinė aukštoji mokymo įstaiga, vykdanti kolegines studijas ir plėtojanti taikomuosius mokslinius tyrimus. Įstaigos kodas – 190968670, teisinė forma – viešoji įstaiga.
Istorija
Klaipėdos jūreivystės mokykla (dabar Lietuvos aukštoji jūreivystės mokykla) įkurta 1948 m. vasario 25 d. tuometinės TSRS Ministrų Tarybos nutarimu, TSRS žuvies pramonės ministerijos ir TSRS aukštojo mokslo ministerijos įsakymu Tai buvo uždaro tipo sukarinta mokslo įstaiga. Kursantai privalėjo gyventi mokykloje, laikytis griežto režimo, nešioti uniformą ir mokykloje, ir už jos ribų. Pirmaisiais metais mokykla neturėjo reikiamų kabinetų, navigacinių prietaisų, jūrinės praktikos, mechaninių dirbtuvių. Klaipėdos simbolis burlaivis „Meridianas“ iki 1968 m. yra buvęs mokyklos kursantų praktikos vieta.