cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šiaurės Korėjos istorija
Pokarinis laikotarpis
Po karo Šiaurės Korėja buvo patyrus didelių nuostolių – buvo sugriauta daugybė pastatų, fabrikų, kelių, uostų. TSRS ir Kinijos pagalbos bei planinės ekonomikos dėka karo padariniai buvo likviduoti iki 1956 m., o 1969 m. Šiaurės Korėja pagal išsivystymo lygį buvo stipresnė nei Pietų Korėja. Stiprėjant ideologiniam ir politiniam konfliktui tarp TSRS ir Kinijos, Kimo režimas tapo Kinijos sąjungininku, tačiau vis aktyviau vykdė autarkišką čučhė („savarankiškumo“) politiką, kuri izoliavo šalį ir paspartino jos ekonominį nuosmukį. Kim Ir Senas kūrė savitą politinį modelį, pagal savo supratimą interpretuodamas stalinizmą-leninizmą, susidorodavo su jam neįtinkančiais partijos nariais ir apie 1958 m. įgavo beveik totalią valdžią. Tuo metu pastebimas ir vis stiprėjantis Kim Ir Seno asmenybės kultas.
Iki 1959 m. buvo nacionalizuotas visas šalyje esantis turtas, panaikinta privati nuosavybė. Nuo 1963 m. žymiai išaugo karinės išlaidos, kurios sudarė apie 30 % viso ekonomikos pajėgumo ir privedė šalį prie ekonominės stagnacijos. Tuo pat metu buvo vykdoma didelio masto propaganda, cenzūruojama ir falsifikuojama viešoji informacija, varžoma religinė laisvė, kontroliuojami menai.
7-me dešimtmetyje KLDR užsienio politika tapo agresyvi: 1968 m. sausio 21 d. beveik pavyko mėginimas susprogdinti Pietų Korėjos prezidento Pak Čionghy rezidenciją, po poros dienų neutraliuose vandenyse buvo užgrobtas JAV žvalgybinis laivas Pueblo (dabar – eksponatas Pchenjango uoste), 1969 m. balandžio 15 d. virš Japonijos jūros numuštas JAV žvalgybinis lėktuvas, prieš Pietų Korėją buvo vykdomi smulkūs partizaniniai išpuoliai.
Nuo 1972 metų iki Kim Ir Seno mirties
1972 m. priimta nauja konstitucija, pagal kurią Kim Ir Senas buvo paskelbtas prezidentu. Jo asmenybės kultas tapo svarbiu totalitarinio režimo bruožu. Tų pačių metų liepos 4 d. po slaptų derybų pasirašytas abiejų Korėjos valstybių komunikatas, skelbęs dialogą susivienijimo klausimu, tačiau padėtis pusiasalyje liko įtempta, nepaisant keleto aukšto lygio susitikimų. 1973 m. derybos sužlugo, Šiaurei reikalaujant Pietuose įvykdyti žymias politines permainas. 1974 m. politinėje scenoje pradėjo iškilti Kim Ir Seno sūnus Kim Džong-ilas, kuris buvo paskirtas svarbios ideologinės kampanijos vadovu. Tuo metu pastebimos ir jo asmenybės kulto užuomazgos.
Aštuntajame dešimtmetyje šalies ekonomika ir toliau stagnavo. Buvo tebesilaikoma izoliacinės politikos, nediegiamos naujos technologijos, itin daug lėšų skiriama karinei pramonei. Kaip ir anksčiau, valstybė visiškai kontroliavo gamybą. Lyginant su Pietų Korėja, Šiaurės Korėjos BVP 1980 m. buvo keturis kartus mažesnis.
1980 m. spalį Kim Džong-ilas buvo oficialiai paskelbtas Kim Ir Seno įpediniu ir per ateinančius metus jo autoritetas susilygino su tėvo. Nors buvo tikimąsi, jog naujas lyderis atneš į šalį permainų (kaip kad tuo metu nutiko Kinijoje, kuomet Den Siaopinas pakeitė Mao Dzeduną), šalies politika išliko beveik nepakitus. Tarp aukščiausio rango vadovų praktiškai nebuvo technokratų, todėl daugelis sričių buvo valdoma neefektyviai. Kasmet vis labiau augo prekybos balanso deficitas, kuris 1983 m. sudarė 551 mln. JAV dolerių. Siekdamas atgaivinti ekonomiką, Kim Ir Senas 1984 m. gegužės-birželio mėnesiais lankėsi Sovietų Sąjungoje ir išsiderėjo didelę finansinę pagalbą mainais už leidimą sovietams naudotis Šiaurės Korėjos uostais ir oro erdve. Padidėjęs eksportas į TSRS šiek tiek atgaivino šalies ekonomiką, tačiau jos augimas truko neilgai. 1985 m. į valdžią atėjus Gorbačiovui ir prasidėjus ekonominėms bei politinėms reformoms („perestroika“, „glasnost“), bendradarbiavimas su Šiaurės Korėja prarado svarbą, o ir pats Kim Ir Senas buvo nepatenkintas dėl Maskvoje vykstančių pokyčių.
Socialinė gyventojų padėtis šalyje buvo gana prasta, ypač už didžiųjų miestų ribų. Dėl planinės ekonomikos neefektyvaus veikimo trūko daugelio daiktų, o kartais ir maisto produktų.
Vis didesnis atotrūkis nuo Pietų Korėjos iššaukė valstybinio terorizmo taktiką. 1983 m. spalio 9 d. Šiaurės Korėjos spectarnyboms Jangone (Birma (dabar Mianmaras)) surengus išpuolį prieš prezidento Čen Duhvano vadovaujamą Pietų Korėjos vyriausybinę delegaciją žuvo 17 delegacijos narių, įskaitant keturis ministerijų vadovus. Nepaisant šio įvykio, 1984 m. sausį Vašingtone buvo pradėtos trišalės Šiaurės, Pietų ir JAV derybos. Pagrindiniu klausimu tapo JAV ir Šiaurės Korėjos taikos sutartis, tačiau nepavykus susitarti dėl jos sąlygų, derybos kovo mėnesį žlugo. Iš jų pasitraukus Amerikai, dialogas tarp Šiaurės ir Pietų tęsėsi, buvo aptariami humanitariniai, ekonominiai, sporto klausimai. 1985-tieji žymėjo glaudžiausio bendradarbiavimo laikotarpį, kuomet šalys leido susitikti per karą išskirtoms šeimoms, vyko kultūriniai mainai. Spalio mėnesį Pietų pusė pasiūlė Korėjos viršūnių susitikimo idėją, tačiau Šiaurei reikalaujant atšaukti Pietų Korėjos ir JAV kasmetines karines pratybas, derybos vėl pasiekė aklavietę.
Artėjanti 1988 m. Seulo olimpinėms žaidynėms, Šiaurės Korėja įvairiais būdais stengėsi paveikti jų organizavimą. Siekiant sukelti sumaištį, 1987 m. lapkričio 29 d. jos agentai virš Indijos vandenyno susprogdino Pietų Korėjos keleivinį lėktuvą, žuvo 115 žmonių. Pietų Korėja galiausiai inicijavo slaptas derybas su Šiaure, kuriose pastaroji pasižadėjo nevykdyti išpuolių per olimpines žaidynes, jeigu Pietūs suteiks milijardo JAV dolerių vertės ekonominę pagalbą.
Matydama aplinkinių valstybių augančią galią, devintajame dešimtmetyje šalis pradėjo branduolinio ginklo gamybos programą, kuri vėlesniais metais tapo vienu iš pagrindinių Šiaurės Korėjos užsienio politikos klausimų.
Kim Džong-ilo valdymas
thumb|220px|Buvęs šalies vadovas [[Kim Džong-ilas.]] 1994 m. liepos 8 d. netikėtai mirus Kim Ir Senui, šalies vadovu tapo jo sūnus Kim Džong-ilas. Jau pirmieji jo valdymo metai parodė, kad nesiekiama jokių žymesnių reformų nei politikoje, nei ekonomikoje.
Paskutiniame XX a. dešimtmetyje šalies ekonomika ėmė kristi. Tai įvyko tiek dėl sisteminio neefektyvumo, tiek ir dėl nutrūkusios paramos iš Sovietų Sąjungos. 1990–1995 m. eksportas sumažėjo dvigubai, o BVP – apie 20 %. Tačiau Kim Džong-ilas gynė esamą planinę ekonomiką ir nesiėmė jos reformuoti. Ir taip prastą padėti pablogino nepalankios oro sąlygos, kuomet 1995 m. rugpjūčio mėnesį įvykę dideli potvyniai sunaikino didelę dalį derliaus. Šalyje prasidėjo badas, nuo kurio 1995–1998 metais mirė, nežiūrint užsienio šalių humanitarinės pagalbos, 2-3 milijonai žmonių. Žymiai krito žmonių sveikatos būklė, plito ligos. Jungtinių Tautų duomenimis, 1998 m. tarp 63 % Šiaurės Korėjos vaikų buvo pastebimi sveikatos sutrikimai, rodantys ilgalaikį maisto trūkumą. Siekiant išvengti panašių įvykių, į šalį buvo tiekiama didelio masto humanitarinė pagalba. 2000 m. įvairios tarptautinės organizacijos Šiaurės Korėjai suteikė apie 40 % viso joje suvartojamo maisto.
2002 m. liepą buvo pradėtos vykdyti nežymios ekonominės reformos, sumažinusios valstybės kontrolę. Pavyzdžiui, gyventojams leista prekiauti turguose. Tai išjudino šalies ekonomiką, ji pradėjo augti 1-2 % per metus, tačiau žymiai atsiliko nuo kaimyninių valstybių.
Santykiai su Pietų Korėją ir toliau išliko sudėtingi. Siekdama mobilizuoti gyventojų paramą, 1996 m. balandį Šiaurės Korėjos vadovybė paskelbė nebesilaikysianti 1953 m. paliaubų ir pasiuntė karinius dalinius į demilitarizuotą zoną. Krizė buvo sureguliuota po ilgų derybų, kuriose dalyvavo JAV ir Kinija. 1998 m. naujai išrinktas Pietų Korėjos prezidentas Kim Dedžiunas inicijavo Saulės Šviesos politika vadinamus veiksmus, kuriais siekta glaudesnio šalių bendradarbiavimo. To pasekoje 2000 m. birželį įvyko istorinis abiejų Korėjos valstybių vadovų susitikimas Pchenjane, kuriame susitarta leisti susitikti perskirtų šeimų nariams, pasirašyti susitarimai dėl pašto, kelių ir geležinkelių susisiekimo atstatymo. Tačiau jokių didesnių permainų nebuvo pasiekta ir bendradarbiavimas po metų išblėso. Toliau sekę įvykiai susiję su branduoline Šiaurės Korėjos programa vėl atšaldė šalių tarpusavio santykius, Saulės Šviesos politika buvo pristabdyta ir galiausiai nutraukta 2010-taisiais.
Jurjevas Polskis
Jurjevas Polskis  – miestas Rusijoje, Vladimiro srities šiaurės vakaruose, 68 km į šiaurės vakarus nuo Vladimiro, įsikūręs prie Kliazmos intako Kolokšos. Rajono centras. 19,6 tūkst. gyventojų (2001 m.). Per miestą eina Maskvos-Ivanovo geležinkelis, keliai į Vladimirą, Zalesės Pereslavą, Kolčiuginą, Gavrilov Posadą. Išvystyta tekstilės, maisto (mėsos, pieno, spirito) pramonė. Apylinkėse vystoma arklininkystė. Veikia istorijos, architektūros ir dailės muziejai.
Architektūra
Jurjevas Polskis – senas, turtinga architektūra pasižymintis miestas, įtrauktas į Rusijos Aukso Žiedą. Išliko XII a. buvusios tvirtovės žemių pylimas, 1234 m. Šv. Jurgio soboras, XVII–XVIII a. Arkangelo Mykolo vienuolyno ansamblis.
Čigoniškė
Čigoniškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Bikėnų.
Rub al Chalis
thumb|250px|Rub al Chalis Arabijoje
Rub al Chalis (, „tuščiasis ketvirtis“) – viena didžiausių smėlio dykumų pasaulyje, plytinti Arabijos pusiasalio pietuose. Įeina į Saudo Arabijos, Omano, Jemeno, JAE teritorijas. Užima ~650 000 km² teritoriją. Ilgis iš vakarų į rytus 1200 km, plotis – apie 500 km. Driekiasi lygumoje, besileidžiančioje iš vakarų į rytus nuo 500–1000 m iki 100–200 m aukščio.
Vyrauja keliaujantys smėlynai, sudarantys barchanus (iki 200 m aukščio), kalvagūbrius, pavienius masyvus. Augalija labai skurdi (kserofitiniai krūmynai). Yra naftos telkinių.
Rub al Chalis beveik negyvenamas. Čia sutinkami tik klajoklių beduinų karavanai.
Kara-kulis
Kara Kulis – mažas ežeras Kazachstane, P. Kazachstano srityje, netoli Čardarinskojės tvenkinio. Ežeras telkšo 250 metrų aukštyje. Netoli teka Syr Darja. Ežero pavadinimas išvertus iš uzbekų kalbos reiškia juodasis ežeras.
Čekijos advokatų rūmai
Čekijos advokatų rūmai (, ČAK) - profesiniai advokatus vienijantys rūmai Čekijoje. Būstinė - Praha, atstovybė Brně.
Iki 1996 m. veikė verslo teisininkus vieniję Verslo teisininkų rūmai (Komora komerčních právníků).
Organai
Nustato Čekijos advokatūros įstatymas (zákon o advokacii, 85/1996 Sb.):
Afrikinis margasis tokas
Afrikinis margasis tokas (Tockus fasciatus) – ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.
Kūnas iki 54 cm ilgio. Patelė deda 4 baltus kiaušinius medžių drevėje, kurią patinas užlipdo moliu, palikdamas tik siaurą plyšį, pro kurį pamaitina patelę ir jauniklius.
Paplitęs Afrikos ekvatorinėje dalyje nuo Gambijos iki Ugandos ir Angolos šiaurinės dalies. Gyvena miškingose vietose.
Verebiejų pagrindinė mokykla
miniatiūra|265px|right
Alytaus rajono Verebiejų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytaus raj., Simno seniūnijoje, Verebiejuose, vykdžiusi pradinio ir pagrindinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 190243138.
Istorija
Iki spaudos draudimo panaikinimo 1904 m. Verebiejų ir aplinkinių kaimų vaikus mokė daraktoriai. 1919 m. mokykla veikė Liepakojų kaime A. Miliaus ir J. Vilkenio namuose, 1922 m. perkelta į A. Mordosos namus Verebiejų kaime, 1923 m. į J. Lubausko namus Navinkuose. 1919–1923 m. dirbo mokytojas M. Pranckūnas. Tikybą dėstė Krokialaukio parapijos vikaras J. Parancevičius. [[1924–1926 m. mokykla Verebiejų kaime neveikė.
Pirmoji pradžios mokykla Verebiejų kaime buvo įkurta 1926 m. J. Grėbliausko namuose. Šioje mokykloje mokėsi Dzingiškių, Liepakojų, Radastų, Struogiškių, Navininkų, Verebiejų kaimų vaikai. Juos mokė mokytojas A. Žilinskas. Vėliau mokyklos buvo įsikūrusios ir veikė 1930–1944 m. ūkininko J. Noraus, 1944–1945 m. A. Liegaus, 1945–1947 m. A. Kunigonienės, 1947–1949 m. A. Mordosos, 1949–1951 m. M. Grėbliauskienės namuose.
1951 m. mokykla reorganizuota į septynmetę, įsikūrė A. Mordosos namuose. Dirbo direktorius V. Čižikas, mokytojos E. Čižikienė ir J. Akambakaitė. Veikė 5 klasės, buvo mokoma dviem pamainomis. 1963 m. jau aštuonmetė mokykla perkelta į naują kolūkio „Komjaunimo keliu“ pastatą. Čia mokėsi 5-8 klasių mokiniai, o pradinukai mokėsi ištremtų į Sibirą Kunigonių namuose. Virš trisdešimt metų mokykloje dirbo mokytojos A. Narukynienė, N. Čiginskienė, J. Šeimienė. 1988 m. „Atžalyno“ kolūkio pirmininko V. Baravyko iniciatyva buvo pastatyta nauja moderni mokykla.
2011 m. mokykla uždaryta.
Lukošiškės Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė
'''Lukošiškės Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė''' – sentikių maldos namai Lukošiškėje, Tverečiaus seniūnijoje, Ignalinos rajone. Cerkvė stūkso 0,6 km į šiaurės rytus nuo kelio. miniatiūra|240px|left|Sentikių maldos namai 2017 m.
Vietinė religinė bendruomenė pati prižiūri, tvarko šį sakralinį objektą. Šios bendruomenės iniciatyva 2013 m. cerkvė įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ), kaip pasižyminti sakralinėmis, architektūrinėmis, etnokultūrinėmis vertingosiomis savybėmis. Šis sakralinis objektas vertingas tiek išorinėmis, tiek vidinėmis architektūrinėmis detalėmis: bažnyčios fasadai horizontaliai apkalti medinėmis lentomis, dvivėrės durys iš išorės apkaltos dekoratyviniu sluoksniu „eglute“, saugotinos medinės langų konstrukcijos, o pastato viduje - medinis tapytas altoriaus kryžius, medinių lentų grindys. Šiam kultūros paveldo objektui patvirtintas vietinis reikšmingumo lygmuo.
Lugovojė (Bambė)
Lugovojė (,, nuo 1938 m. birželio 6 d. Heidenanger, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 11 km į rytus nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas.
Lukošiškės Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė
Istorija
Lukošiškės sentikių parapija buvo įkurta XX a. pradžioje. 1912 m. Lukošiškės kaime pastatyti sentikių religinės bendruomenės (Lietuvos senųjų stačiatikių pomorų bažnyčios) maldos namai. Kitų šaltinių duomenimis (šio kaimo gyventojų liudijimu), maldos namai buvo pastatyti 1901 m. Po Pirmojo pasaulinio karo ši teritorija priklausė Lenkijai.
Lugovojė (Bambė)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1946–2008 m. Bolšoje Selo apylinkės gyvenvietė, 1993 m. prijungta prie Riadino.
Lukošiškės Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė
Istorija
1948 m. sovietinė valdžia nacionalizavo visų tikybų maldos namus bei kitus bažnytinius pastatus ir kulto reikmenis. 1949 m. buvo užregistruota Lukošiškės parapija ir sudaryta su ja ilgalaikės nuomos sutartis dėl maldos namų panaudojimo religinėms apeigoms.
Juozapas Bieliakas
Juozapas Bieliakas ( 1741 m. Lovčicai, Naugarduko pavietas – 1794 m. birželio 11 d.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės karinis veikėjas, generolas majoras.
Biografija
Lietuvos totorius. 1756-1763 m. tarnavo Abiejų Tautų Respublikos valdovo Augusto III kariuomenės pulke. 1756–1763 m. Austrijos pusėje dalyvavo Septynerių metų kare. 1763 m. už karinius nuopelnus karalius Augustas III dovanojo Košolų kaimą Bresto vaivadijoje. 1764-1794 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sargybos totorių Ketvirtojo pulko vadas. 1772 m. generolas majoras.
Su pulku perėjo į 1794 m. sukilėlių pusę. Sustojus širdžiai staiga mirė. Palaidotas Studziankos musulmonų kapinėse.
Šeima ir vaikai
Juozapas Bieliakas buvo vedęs du kartus ir po savimi paliko trylika vaikų. Nuo pirmos santuokos su Uršule Los turėjo vienintelį sūnų Ibrahimą, nuo antros santuokos su Kunegunda Tugan-Barnovska paliko dvylika vaikų: Samuilas (papulkininkis), Mustafa (rotmistras), Mechmedas (poručika), Osmanas (vėliavininkas), Suleimanas (poručikas), Bogdanas (žuvo 1831 metų sukilimo metu), Bekteras, Iliašas, Elžbieta, Ieva ir Felicijonas.
Vidmantas Zarėka
Vidmantas Zarėka (g. 1962 m. lapkričio 9 d. Bernatoniuose, Panevėžio rajonas) – Lietuvos dailininkas tapytojas, pedagogas.
Biografija
1981–1986 m. studijavo Šiaulių pedagoginiame institute. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, Menų fakulteto docentas.
Nuo 1995 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. „Aqua 12“ grupės narys.
Kūryba
Nuo 1986 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Surengė 22 personalines parodas. Dailės kolekcijos pristatytos Latvijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Turkijoje, Vokietijoje, Švedijoje. Tapo ir kuria akvareles. Svarbesni darbai: akvarelių ciklai „Palikimas“ (1989–1991 m.), „Atodangos“ (2001–2003 m.), „Senoji lenta“ (2004–2006 m.), „FM bangų ruožas“ (2006 m.), „Spektrogramos“ (2006–2007 m.) ir kt. Nuo 1992 m. darbai įvertinti diplomais akvarelės trienalėse bei tarptautinėse akvarelės parodose.
Šlavantų piliakalnis
Šlavantų piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Šlavantų, Šlavantų seniūnija. Pasiekiamas keliu Gudeliai – Seirijai Gegutėje pasukus keliuku į dešinę pietuosna, už 450 m, keliuko susikirtime su nuo buvusio karjero ateinančiu keliuku, pasukus į kairę rytų kryptimi, pavažiavus 350 m iki ežero, paėjus į kairę šiaurėn 150 m – yra kitapus upelio.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Šlavanto ežero vakariniame krante, ties bevardžio upelio žiotimis. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 24x20 m dydžio, 1 m iškiliu viduriu. Pietryčių krašte į ją buvęs įėjimas. Aikštelės šiauriniame krašte supiltas 1 m aukščio, 14 m pločio pylimas. Už jo, piliakalnio šiauriniame šlaite, 3 m žemiau pylimo, iškastas 5 m pločio, 0,3 m gylio griovys, už kurio supiltas antras 0,4 m aukščio, 10 m pločio pylimas 1 m aukščio išoriniu šlaitu. Vakariniame ir pietiniame šlaituose, 2-­4 m žemiau aikštelės, griovys ir antras pylimas virtę 10 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 13-­14 m aukščio.
Aikštelė apardyta arimų ir apkasų. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais.
Pietvakarinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta žiestos ir grublėtos keramikos.
Tyrimai
1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 6300 m². Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 5000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
CONMEBOL
CONMEBOL arba CSF  – viena iš šešių FIFA kontinentinių futbolo konfederacijų. Atsakinga už Pietų Amerikos futbolo priežiūrą. Konfederacija buvo įkurta urugvajiečio Héctor Rivadavia Gómez.
FIFA pasaulio taurės varžybos Pietų Amerikos žemyne vyko keturis kartus. CONMEBOL komandos yra laimėjusios devynias iš dvidešimties FIFA Pasaulio taurės varžybų. P. Amerikos konfederacija vienintelė iš FIFA konfederacijų laimėjo Pasaulio taurę keturiuose žemynuose (UEFA šalys laimėjo trijuose). CONMEBOL yra vienintelė konfederacija, turinti tris komandas (Brazilija, Argentina ir Urugvajus), kurios yra laimėjusios FIFA Pasaulio taurę mažiausiai du kartus.
Dėl istorinių ir kultūrinių priežasčių Gajana, Surinamas ir Prancūzijos užjūrio departamentas Prancūzijos Gviana nėra CONMEBOL narės. Pagrindinė to priežastis yra futbolo lygis; jų nacionalinės komandos yra CONCACAF narės.
Tarp daugybės CONMEBOL vykdomų varžybų yra Copa Libertadores de América (analogiška Europos UEFA Čempionų lygai) bei Copa Sudamericana (analogiška UEFA taurei). Šios lygos skirtos klubinėms komandoms bei Copa América vyrų nacionalinėms rinktinėms.
Pasaulio taurės kvalifikacija
Nors CONMEBOL šalys reprezentuoja labai mažą pasaulio dalį, konfederacijos rinktinės yra laimėjusios pusę pasaulio futbolo čempionato vykdytų varžybų. Brazilija yra laimėjusi visuose keturiuose žemynuose, kuriuose FIFA vykdė pasaulio čempionatus: Europoje (1958 m.), Pietų Amerikoje (1962 m.), Šiaurės Amerikoje (1970 m., 1994 m.) ir Azijoje (2002 m.).
Pietų Amerika pasaulio futbolo čempionate
CONMEBOL zonos komandos, dalyvavusios pasaulio futbolo čempionatuose:
Aromia
Aromia – ūsuočių (Cerambycidae) vabalų gentis.
Lietuvoje gyvena viena rūšis - Muskusinis ūsuotis (Aromia moschata)
Bronislavas Juozaitis
Bronislavas (Bronius) Juozaitis (g. 1935 m. gegužės 8 d. Kručuose, Tytuvėnų valsčius) – Lietuvos gydytojas dermatovenerologas, medicinos mokslų daktaras.
Biografija
1954 m. baigė Tytuvėnų vidurinę mokyklą ir įstojo į Kauno medicinos instituto Gydomąjį fakultetą. 1960 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1974 m. apsigynė medicinos mokslų kandidato disertaciją (dabar medicinos mokslų daktaro).
Mokslinių tyrimų sritis – lėtinių dermatozių patogenezė ir sanatorinio-kurortinio gydymo efektyvumas.
Redžaina
Redžaina – Saskačevano provincijos (Kanada) centras ir antras didžiausias miestas po Saskatūno. 230,7 tūkst. gyventojų (2017). Įsikūrusi prie Wascana Creek upės, provincijos pietinėje dalyje. Pro miestą eina pagrindinės šalies magistralės, yra oro uostas. Ekonomikoje vyrauja naftos, gamtinių dujų, maisto, kviečių apdirbimo, plieno, žemės ūkio įrangos, dažų, statybos pramonė.
Prie Wascana ežero (dirbtinis Wascana Creek upės praplatėjimas) įsikūręs Wascana centras, kuriame yra vietos parlamentas, gamtos istorijos muziejus, meno galerija, Redžainos universitetas (įkurtas 1974 m.), kuriam priklauso daug kolegijų. Yra karališkasis Saskačevano muziejus. Prie miesto yra indėnų rezervatai, kurortinė zona.
Istorija
Iš pradžių žinoma kaip Pile O'Bones medžiotojų gyvenvietė (pavadinimas nusako po bizonų medžioklės liekančias kaulų krūvas, ). 1857 m. čia apsilankęs keliautojas John Palliser vietovę pavadino Wascana (panašiai kaip Cree indėnai vadino – Oskana). Nutiesus Kanados Ramiojo vandenyno geležinkelį pervadinta Redžaina ( – „karalienė“, pagerbiant tuometinę Anglijos karalienę). 1882–1905 m. buvo Šiaurės Vakarų teritorijos administracinis centras, vėliau tapo naujai suformuotos Saskačevano provincijos centru.
Po II pasaulinio karo Redžaina ėmė sparčiai augti ir tapo svarbiu transporto ir pramonės centru žemės ūkio regione.
Eketės piliakalnis
Eketės piliakalnis ir gyvenvietė, arba Kalotės piliakalnis ir gyvenvietė (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A412K, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR466) – piliakalnis Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijoje, 2 km į rytus nuo Kalotės kaimo, Eketės upės dešiniajame krante, prie jos santakos su Dangės – Akmenos upe. Pasiekiamas iš plento, prieš keliui leidžiantis į Dangę pasukus į dešinę link Mazūriškių, šiaurės rytų kryptimi link Pipirų pavažiavus 3,5 km – yra dešinėje, krūmuose, pervažiavus Eketės upelį. Galima pasiekti ir kiek anksčiau pasukus į dešinę, pakilus į aukštumą ir po to pasukus į kairę per tvenkinio užtvankos pylimą – yra už jo, tvenkinio šiauriniame krante.
Piliakalnis
thumb|left|Piliakalnio vakarinis šlaitas thumb|left|Piliakalnis nuo kelio į Mazūriškius Piliakalnis įrengtas aukštame dešiniajame Eketės krante, netoli santakos su Dange­ – Akmena. Piliakalnį iš rytų, pietų ir vakarų juosia Eketės slėnis, iš šiaurės – pylimas ir dab. užslinkęs griovys. Šlaitai į upę statūs, 8–9 m aukščio. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga rytų – vakarų kryptimi, 110 x 105 m dydžio, jos šiauriniame pakraštyje supiltas puslankio formos 130 m ilgio ir 8–9 m aukščio pylimas. Jo išorinis 9 m aukščio šlaitas leidžiasi į 3,5 m pločio, 1,2 m gylio griovį, už kurio supiltas 0,8 m aukščio, 2 m pločio antras pylimas. Už jo iškastas antras 2,5 m pločio, 1,3 m gylio griovys ir supiltas trečias 1,5 m aukščio, 3 m pločio pylimas. Už pastarojo yra iškastas 2,5 m pločio, 1,2 m gylio trečias griovys ir supiltas ketvirtas 0,8 m aukščio, 1,5 m pločio pylimas, už kurio iškastas 2 m pločio, 1,1 m gylio ketvirtas griovys, už jo rastos daugiau nei 0,5 m aukščio penkto pylimo liekanos.
Piliakalnio rytiniai ir pietiniai šlaitai XX a. aštuntojo dešimtmečio pradžioje įrengus tvenkinį pradėjo griūti. 1994 m. ir 1996–1997 m. piliakalnis buvo tvarkomas: stabilizuoti griūvantys šlaitai, sutvarkyti želdiniai. Apaugęs nukirstų krūmų atžalomis, išorinis pylimo šlaitas ­– lapuočiais medžiais.
Gyvenvietė
Į šiaurės rytus nuo piliakalnio 6 ha plote už pylimo, papėdėje, yra senovės gyvenvietė, kurią supo 4 3–4 m pločio ir 1 m gylio grioviai ir 3 nedideli pylimai, išliko jų liekanų.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1972 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, vadovas Algimantas Merkevičius. Ištirtas 180 m² piliakalnio aikštelės ir 74 m² senovės gyvenvietės plotas. Kultūriniame 0,3-1,4 m storio sluoksnyje rasta 4–5 m pločio ir 8 m ilgio stulpinės konstrukcijos pastato liekanų, amatininkų įrankių, Romos monetų, gintaro, stiklo papuošalų, geležinių dirbinių (peilis, dalgio ir žąslo dalys), lipdytos lygiu ir grublėtu paviršiumi bei žiestos keramikos. Pylimo išorėje padarytas pjūvis, aptikti aukščiau minėti 3 pylimai ir 4 tarp jų buvę grioviai. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.
1996 m. Eketės piliakalnio papėdės gyvenvietėje padarius gręžinius, buvo nustatyta, kad vientisas, tiesa, kai kur arimo stipriai apardytas, kultūrinis sluoksnis su gausiais molio tinko gabaliukais yra išplitęs 480x140 m teritorijoje į šiaurę ir šiaurės rytus nuo piliakalnio, iš viso daugiau kaip 6 ha plote. Gana tankiai, kas 30–50 m, daryti gręžiniai leidžia teigti, kad centrinė gyvenvietės dalis buvo priešais kelią į piliakalnį iš šiaurės rytų pusės, kur aptiktas 30–70 cm storio savo intensyvumu iš aplinkos išsiskiriantis kultūrinis sluoksnis.
Istorija
Piliakalnis siejamas su 1252 m. Kuršo žemių dalybų akte ir 1285 m. istoriniuose šaltiniuose minima Eketės (Akute, Acheté) vietove, datuojamas II a.-XIII a. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Rytinėje piliakalnio pašlaitėje buvęs Eketės dvaro malūno tvenkinys, pietų – pietvakarių papėdėje už Eketės iš pietvakarių pusės buvo dvaro pastatai. Dvaras Antrojo pasaulinio karo metu sunaikintas.
Stambialapis šorėjenis
Stambialapis šorėjenis (Parashorea macrophylla) - sparneninių (Dipterocarpaceae) šeimos medieninis augalas, paplitęs atogrąžų Azijoje (Brunėjuje, Malaizijoje).
Liepos 19
Liepos 19 yra 200-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 201-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 165 dienos.
Šventės
(kol kas neįvestos)
Vardadieniai
Aurėja – Galigantas – Mantigailė – Vincentas – Auksė – Vincas
Prienų miškai
thumb|300px|Prienų miškai ties Senaūčiu thumb|240px|Partizano kapas Skersabalių miške thumb|240px|Ties Giraitiškėmis
Masyvą sudaro Prienų šilas, Mačiūnų, Meškapievio (Miškapievių), Skersabalio, Naravų, Dūmiškių, Išmanų miškai. Paviršius kalvotas, banguotas. Dirvožemiai – jauriniai silpnai sujaurėję ir velėniniai jauriniai smėliai ir priemoliai. Rytiniu pakraščiu teka Nemunas, o miškais – jo intakai (Revuona, Drubengis, Vadė, Vilkupis). Lomose yra nedidelių pelkių bei užželiančių ežerėlių.
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 30 % medynų, pusamžiai medžiai 51 %, pribręstantys 5 %, brandūs 14 %.
Prienų miškuose gyvena elniai, briedžiai, stirnos, lapės, šernai, usūriniai šunys, opšrūs, kiaunės, voverės, bebrai, ondatros, įvairūs paukščiai: jerubės, slankos, tetervinai, plėšrieji. Iki 1995 m. Prienų šile augo aukščiausia Lietuvos eglė (45 m), čia gausu kitų senų ir išlakių medžių. Mačiūnų miško 2 kvartale riogso Šiauliškių akmuo, o Naravų miško 63 kvartale stūkso Naravų piliakalnis. Rytinė Prienų miškų dalis patenka į Nemuno kilpų regioninį parką.
Prienų miškus kerta plentai, ir. Miškuose ir gretimais įsikūrę kaimai: Ignacava, Mačiūnai, Meškapievės, Prienlaukys, Senaūtis, Skersabalis, Dūmiškės, Užbaliai, Mieleišupis, Skuigė, Tartupis, Vazgaikiemis, Išmanai, Žiegždriai, Paduoblis, Naravai, Giraitiškės.
Carlos Jiménez
Karlosas Chimenesas (g. 1976 m. vasario 10 d. Madride) – buvęs Ispanijos krepšininkas, treneris. Buvęs Ispanijos nacionalinės vyrų krepšinio rinktinės kapitonas.
Karjera
Karlos Chimenezas profesionalo karjerą pradėjo 1994 m. Tais metais jis tapo Madrido „Estudiantes“ klubo nariu ir šioje ekipoje žaidė iki pat 2006 m., kuomet perėjo į „Unicaja“ klubą. 2011 m. birželio viduryje kontraktas su žaidėju nebuvo pratęstas.
2011 m. rugpjūčio pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Madrido „Estudiantes“ klubu. 2012 m. rugsėjo 17 d. pasirašė mėnesio trukmės sutartį, su galimybe ją pratęsti dar vienam mėnesiui su Malagos "Unicaja" klubu. 2012 m. gruodžio 17 d. paskelbė karjeros pabaigą ir tapo Jasmino Repešos asistentu.
2006 m. su Ispanijos rinktine tapo Pasaulio čempionu.
Abiškolis
Abiškolis – nedidelio ploto ežeras Kazachstane, Almatos srityje. Abiškolis yra šalia Balchašo ežero. Abiškolio ežeras yra 338 metrų aukštyje.
Invazija
Invazija (iš  – „įsiveržimas“) arba įsiveržimas – kariniai veiksmai, kuriuos vykdo vienas geopolitinis objektas, įsiverždamas į kitą objektą (valstybę). Invazijos tikslas – užkariauti teritoriją ar pakeisti esamą valdžią, ar jų kombinacija. Invazija gali sukelti karą, būti strateginio karo dalimi, ar ja gali būti siekiama užbaigti karą. Ja taip pat gali būti apibūdinamas visas karas.
Terminas naudojamas apibūdinti tam tikro dydžio teritorijos užėmimą, siekiant ilgą laiką išlaikyti užimtą teritoriją ar siekiant ginti invaziją atliekančio objekto interesus. Mažesnio dydžio kariniai veiksmai: reidas, infiltravimas, partizaninis karas ir t. t. nėra laikomi invazija, kadangi invazija kyla iš išorinio objekto, kuris užima jam nepriklausiusią teritoriją.
Veliuonos apylinkė
Veliuonos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Veliuonos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkijos rajonui. 1954 m. prijungta Žibintų apylinkė, Papiškių apylinkė, dalis Aukštrakio apylinkės ir dalis Klausučių apylinkės, 1963 m. – Pelučių apylinkė ir dalis Pasnietalio apylinkės.
Čimbarai
Čimbarai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Dubingių, šalia Stirnos ežero.
Alytaus senoji geležinkelio stotis
Alytaus senoji geležinkelio stotis – buvusi geležinkelio stotis Alytaus mieste, Gardino g. 14, į pietryčius nuo Alytaus miesto stadiono. Šalia buvo vandens bokštas, toliau – maisto sandėlis (ledaunė). Išlikusi Alytaus geležinkelio stoties keleivių namo rytinė dalis stačiakampio plano, vieno aukšto su pastoge ir rūsiu po dalimi pastato. Išlikusios originalios plytos, ornamentuotų grindų dangos plytelių fragmentai. Išlikusi Alytaus geležinkelio stoties siurblinė, pastatyta 1895–1899 m. (kultūros paminklas).
Istorija
thumb|left|Alytaus geležinkelio stoties liekanos 2015 m.
1997 m. pavasarį geležinkelio bėgiai per miestą išardyti. Išardžius geležinkelį, senojo stoties pastato likučiai apleisti, po 2010 m. stoties teritorija palaipsniui baigiama užstatyti individualiais namais. Depo pastate po 1991 m. veikė statybinių medžiagų parduotuvė, vėliau įsikūrė Šv. Elžbietos seserų kongregacijos vienuolės.
Italijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Italijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Juozapas Baldauskas
Biografija
1956–1962 m. Kuršėnų rajono laikraščio „Komunizmo keliu“, 1962–1975 m. Plungės rajono laikraščio „Socialistinis kelias“ (nuo 1963 m. „Kibirkštis“) redaktorius. 1965 m. baigė žurnalistiką Vilniaus universitete, studijavo teisę. 1967–1975 m. dirbo LKP CK. 1975–2012 m. žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ vyriausiasis redaktorius.
Parašė mokslo populiarinimo straipsnių, kelionių apybraižų. Jie buvo spausdinami ir Rusijos, Ukrainos, tuometės Čekoslovakijos moksliniuose žurnaluose. Nuo 1961 m. LSSR žurnalistų sąjungos narys, nuo 1977 m. sąjungos valdybos narys, vadovavo mokslo populiarinimo sekcijai. Palaidotas Papilėje.
Silūras
Silūras – paleozojaus eros periodas. Pavadinimas kilęs iš silūrų genties, gyvenusios Velse. Silūro pradžia – prieš 443,7 mln. m. (ordoviko pabaiga). Tuo metu išmirė apie 60 procentų jūrinių rūšių. Periodas pasibaigė prieš 416,0 mln. m. (devono pradžia). Tarptautinis silūro žymėjimas – S.
Paleogeografinės sąlygos
Silūro metu Gondvana toliau judėjo į pietus. Tačiau ledynai buvo žymiai mažesni, negu per vėlyvojo ordoviko ledynmetį. Tai sukėlė visuotinį vandens lygio kilimą. Apie tai sprendžiama iš to, kad silūro uolienos buvo suklostytos ant nueroduotų ordoviko uolienų. Ribą tarp dviejų periodų skiria nedarna. Kiti kratonai judėjo ekvatoriaus link, suformuodami Lauraziją
Statybos darbų draudimas
Statybų darbų draudimas - ne gyvybės draudimo rūšis, užtikrinanti apdraudžiamų statinių (pastatų, kelių, tiltų ir pan.) apsaugą jų statybos laikotarpiu.
Draudimo objektai
Šiuo draudimu galima apdrausti:
Papildomai galima apdrausti:
Draudimo atlyginami nuostoliai
Draudimas atlygina nuostolius atsiradusius dėl:
Jeilio universitetas
Jeilio universitetas  – vienas seniausių ir žinomiausių JAV universitetų, įsikūręs Niu Heivene, Konektikuto valstijoje.
Jeilio universitetas priklauso elitinių JAV universitetų grupei, vadinamai Gebenės lygai (Ivy League).
Niu Hevenas, kuriame įsikūręs universitetas, yra vienas seniausių Naujosios Anglijos miestų, uostamiestis, turintis apie 125 tūkst. gyventojų, už 120 km nuo Niujorko ir 200 km nuo Bostono.
Jeilio universitetas įkurtas 1701 m. Jį sudaro 11 padalinių:
Jeilio koledže studijos trunka ketverius metus, gaunant bakalauro diplomą. Čia yra įvairių krypčių doktorantūros studijos, t. t. tiksliųjų, gamtos ir humanitarinių mokslų. Koledžo, universiteto pagrindo, programa išsiskiria savo platumu ir gilumu. Virš 2000 kursų ir programų siūloma 65 katedrose.
Fakultetuose rengiami įvairių sričių specialistai: juristai, medikai, verslo vadybininkai, aplinkos apsaugos specialistai, taip pat teologai, architektai, muzikantai, dailininkai, aktoriai.
Gilias tradicijas puoselėjantys dėstytojai ypatingą dėmesį skiria studentų mokymui. Daugelį pradinių ir įvadinių kursų veda patys žinomiausi universiteto profesoriai.
Jeilio universiteto istorija
Universiteto istorijos pradžia – 1640 m., kuomet čia veiklą pradėjo šventikai – kolonistai, atsiųsti įkurti Niu Hevene koledžą. Idėjos, tapusios šio universiteto kūrimo pagrindu, artimos viduramžių Europos universitetų bei senovės Romos ir Graikijos akademijų liberalaus švietimo principams (nuo  – laisvas pilietis). Toks ugdymas buvo nukreiptas intensyviam bendros intelektualios kompetencijos bei asmeninių studento savybių vystymui. Romos imperijoje šis principas buvo įgyvendinamas mokant vadinamųjų septynių liberalių menų – gramatikos, retorikos, logikos, aritmetikos, astronomijos, geometrijos ir muzikos.
Jeilio universiteto įkūrėjai (puritonai šventikai) vadovavosi taip vadinamu kolegijiniu principu, vėliau suvaidinusiu svarbų vaidmenį vystant aukštąjį mokslą JAV. Tuo metu Europos ir Škotijos kolegijose studentai negyveno. Jeilio kūrėjai norėjo įkurti kolegiją – bendrabutį, kur studentai galėtų mokytis vienas iš kito, gyvendami universiteto teritorijoje. Šios idėjos buvo tųmečių angliškųjų idealų, jau įgyvendintų Oksfordo ir Kembridžo koledžuose, atspindys. Čia studentai gyveno, mokėsi, meldėsi kartu su savo dėstytojais. Esant tokiai sistemai, studijos buvo ne tik proto mankšta ar pasirengimas konkrečiai profesijai, bet ir patirtis bei moralinės nuostatos, perduodamos dėstytojų savo studentams.
Harvardo įkūrėjai panašias idėjas jau buvo įgyvendinę. Tačiau nemaža dalis dėstytojų ir profesorių pradėjo abejoti tokio universiteto sėkme. Viename iš savo sekmadieninių pamokslų koledže palaimintasis Solomonas Stodardas, „… Harvardas tapo išdidumo ir tarpusavio kovų bei išlaidumo vieta. Neverta lankyti koledžą tam, kad išmoktum sakyti komplimentus vyrams ir mergintis moterims“. 1700 m. dešimt šventikų susirinko Brenforde, Konektikuto valstijoje, aptarti naujo koledžo, kuriame būtų išvengta Harvarde daromų klaidų, įkūrimo galimybę. Dauguma jų buvo Harvardo koledžo absolventai, nusivylę ten gautu isilavinimu. 1701 m., gavę kolonijinės Generalinės Asamblėjos chartiją, išduotą „pavyzdinių vyrų mokymo tikslams“, jie oficialiai įkūrė Kolegijos mokyklą, kaip tada vadinosi būsimasis Jeilio universitetas.
Universitetas kolonijinės Amerikos laikais
1717 m. Jeilio universiteto kūrėjai įsigijo žemės mažame Niu Heveno miestelyje, kuriame tada gyveno apie tūkstantį žmonių. Pirmasis universiteto pastatas baigtas 1718 m. ir pavadintas Jeilio koledžu, Velso pirklio Eliacho Jeilio garbei. Pastarasis paaukojo pelną, gautą pardavus devynis ryšulius prekių, 417 knygų ir karaliaus Georgo I portretą. Netrukus buvo pastatyta koledžo bažnyčia ir Konektikuto salė.
Tuo laiku kiekviename koledžo kurse mokėsi 25-30 studentų; iš viso apie 100 studentų. Mokytis galėjo tik jaunuoliai, vidutiniškai 15-16 metų. Studentus atrinkdavo žodinių egzaminų būdu, kuriuos priiminėjo pats Jeilio koledžo prezidentas. Per egzaminus buvo tikrinamas lotynų ir graikų kalbos mokėjimo lygis, klasikinių mokslų (logikos, retorikos, aritmetikos) žinojimas. Lotynų kalba buvo oficiali koledžo kalba, kas reiškė ne tik dėstymą lotyniškai, bet ir griežtus tarpusavio santykius, kai studentai tarpusavyje galėjo kalbėtis tik lotyniškai net ir po paskaitų. Anglų kalbos vartojimas koledžo taisyklėse buvo uždraustas. Reikalavimai lotynų kalbos mokėjimui liko didžiąją Jeilio istorijos dalį. XX a. antrame dešimtmetyje universiteto dėstytojai pasiūlė šio reikalavimo atsisakyti, bet 27-asis JAV prezidentas Hovardas Taftas, Jeilio absolventas ir Jeilio korporacijos narys, neleido atsisakyti šios senos tradicijos. Dėstytojų reikalavimas įgyvendintas tik 1931 m.
Visi Jeilio studentai nustatytą laiką mokėsi kartu. Be to jie privalėjo kasdien kartu melstis ir skaityti Šventąjį Raštą. Be paskaitų, studentai turėjo dalyvauti viešuose skaitymuose, disputuose ir deklamacijose. Viešųjų skaitymų metu reikėjo mintinai perpasakoti išmoktą mokomąją medžiagą. Disputų metu studentas turėjo įrodyti savo žinojimą, užimdamas skirtingą poziciją, įrodinėjant teoremą ar pan. ir apsiginti poziciją pagal logikos reikalavimus. Deklamacija buvo savarankiška studento paskaita, panaudojant retoriką ir tropus. Ypatingas dėmesys buvo skiriamas žodinėms mokymo formoms, akcentuojant oratorystę ir gražbyliavimą.
Būtinas lotynų kalbas vartojimas Jeilio koledže pabrėždavo vieną fundamentaliausių universiteto misijų – Antikos ir Europos intelektinių tradicijų tęstinumą. Jeilio ir Harvardo universitetuose dėstomos programos atkartojo Kembridžo ir Oksfordo bei antikos akademijų mokomąsias programas: septyni „liberalieji menai“, klasikinė literatūra ir taip vadinamos „trys filosofijos“ – gamtamokslinė filosofija, etika ir metafizika. Puritonai laikė tokią programą būtinu pagrindu formuojant krikščioniškus idealus, kuriuos jie Amerikoje tikėjosi stiprinti švietimo pagalba. Koledžo ir bažnyčios pastatai buvo susisiekiantys. Tuo pat metu Europos intelektinė kultūra, kur buvo studijų Jeilyje, pagrindas, labai greitai kito ir netrukus susilaukė puritonų pasipriešinimo.
Universiteto plėtra
JAV nepriklausomybės karas (1776–1781) įtakos Jeiliui neturėjo ir per pirmuosius šimtą metų universitetas stipriai išaugo. XIX–XX a. buvo įkurta aspirantūra ir profesiniai fakultetai – institutai, kurie pavertė Jeilį tikru universitetu. 1810 m. Jeilyje buvo oficialiai įsteigtas medicinos, 1822 m. – teologijos, 1824 m. – teisės fakultetai. 1847 m. pradėjo veikti tiksliųjų, gamtos ir humanitarinių mokslų aspirantūra. 1861 m. čia pirmą kartą JAV istorijoje suteiktas mokslų daktaro laipsnis. 1869 m. Jeilyje įkurtas menotyros, o 1894 m. – muzikos fakultetas. 1900 m. pradėjo veikti miškų ūkio ir aplinkos apsaugos fakultetas, o 1923 m. – viduriniojo medicinos personalo rengimo fakultetas. Teatro fakultetas atidarytas 1955 m., architektūros – 1972 m., vadybos fakultetas – 1974 m. Nuo 1869 m. Jeilio universiteto aspirantūroje mokosi ir moterys. 1969 m. Jeilyje pradėtos priiminėti studentės į ketverių metų bakalauro programą.
Koledžai – bendrabučiai
XX a. 3-ojo dešimtmečio pradžioje pagal viduramžių Anglijos universitetų, tokių, kaip Oksfordas ir Kembridžas, modelį, visi Jeilio koledžo studentai buvo paskirstyti į dvylika koledžų – bendrabučių, maždaug po 450 kiekviename. Tokia sistema leido derinti neformalios mažų koledžų atmosferos pranašumą su plačiomis stambaus mokslinio – tyrimo universiteto teikiamomis galimybėmis. Kiekvieną koledžą – bendrabutį sudaro keletas pastatų, sudarančių jaukų stačiakampį kiemą, apsodintą medžiais, pievele ir suoliukais. Toks koledžas – bendrabutis, su valgykla, biblioteka, užsiėmimų kambariais, susirinkimų sale, sudaro ištisą miesto kvartalą ir sukuria nepakartojamą studentiško gyvenimo atmosferą. Čia studentai gyvena, mokosi, valgo, bendrauja, ilsisi. Kiekvienas koledžas turi vadovą, gyvenantį kartu su studentais. Taip pat yra dekanas ir po keletą rezidentų iš universiteto dėstytojų tarpo, kurie vaidina svarbų vaidmenį studentų gyvenime.
Iš viso yra dvylika koledžų:
Jeilis šiandien
Šiuo metu Jeilis – vienas geriausių pasaulio universitetų. Jame mokosi 11 tūkst. studentų iš 50 JAV valstijų ir 110 pasaulio šalių. Jame dirba apie 2000 aukščiausios kvalifikacijos profesorių. Pagrindiniai universiteto pastatai užima 170 akrų (69 ha) žemės plotą. 225 Jeilio pastatus projektavo žymiausi savo laikmečio architektai. Pastatų stiliai labai įvairūs – nuo Naujosios Anglijos kolonijinio iki Viktorijos laikų gotikos, nuo mauriško, iki ultrašiuolaikinio. Jeilio pastatai, bokštai, pievelės, kiemai, arkos ir vartai sudaro nepakartojamą visumą, kurią daugelis architektų vadina gražiausiu Amerikos universitetiniu miesteliu. Universitetui priklauso virš 600 akrų (243 ha) žemės, kurioje pastatyta įvairiausių sporto pastatų ir apželdintų parkų, esančių vos kelios minutės kelio autobusu nuo miesto centro. Pastaruoju metu pradedama istorinių pastatų restauracija, numatomos investicijos, kurios palies tiek studentų, tiek mokslo darbuotojų gyvenimą.
Jeilio biblioteka
Universiteto biblioteka nusipelno ypatingo dėmesio. Jos bendrame ir specializuotame fonde sukaupta virš 11 milijonų egzempliorių. Biblioteka turi unikalias kolekcijas, archyvus, muzikinius įrašus, žemėlapius ir kitų retų eksponatų. Tai – trečia pagal dydį JAV ir antra pasaulyje universitetinė biblioteka. Vieningas kompiuterinis katalogas jungia virš 40 šakinių bibliotekų, išsidėsčiusių skirtingose miestelio vietose: nuo ypatingo grožio gotikinės Sterlingo bibliotekos, kur saugoma pusė Jeilio knygų lobyno, iki šiuolaikinių retų knygų ir rankraščių centro Baineke, turinčio virš 800 000 retų knygų ir dokumentų.
Galerijos ir muziejai
Kultūrinis ir mokslinis universiteto gyvenimas neįsivaizduojamas be jo plačių kolekcijų. Jeilio dailės galerija, įkurta 1832 m., yra vienas stambiausių Amerikos viešųjų muziejų. Dviejuose jos pastatuose surinkta senovės ir viduramžių meno, Renesanso ir Rytų meno kolekcija, universiteto archeologinių ekspedicijų radiniai. Ekspozicijoje plačiai pristatomas iki – kolumbinis ir Afrikos šalių menas, Europos ir Amerikos įvairių laikotarpių dailės šedevrai, taip pat turtinga šiuolaikinio meno ekspozicija. Kitoje gatvės pusėje nuo 1977 m. įsikūręs Britanijos meno centras. Čia saugomi didžiausi pasaulyje Britanijos meno rinkiniai ir meno albumai. Pibodi gamtos istorijos muziejuje, įkurtame 1866 m., pateikiama viena geriausių mokslinių kolekcijų Šiaurės Amerikoje. Tarp eksponatų – plati ornitologinė ir mineralų kolekcija, antra pagal dydį Amerikoje dinozaurų dalių ekspozicija bei didžiausias pasaulyje pilnai išsilaikęs brotozauras.
Pibodi – tai ne šiaip muziejus, o aktyviai dirbantis mokslinis – tiriamasis ir kultūrinis centras, jungiantis visas veiklos sferas: parodas, šviečiamąją veiklą, aplinkosaugą, tyrinėjimus ir edukacinį darbą. Šiuose muziejuose eksponuojama tik dalis turimų turtų. Visi meno kūriniai – nuo Pikaso šedevrų ir ikiistorinės pterodaktilijos dalių iki Muzikinių instrumentų muziejuje saugomo 1689 m. pagaminto alto – prieinami lankytojams.
Tikslieji, gamtos ir taikomieji mokslai
Jeilis plačiai žinomas humanitarinių mokslų pasiekimais, todėl kartais nepelnytai užmirštama, kad tai – ir vienas geriausių JAV mokslo tiriamųjų centrų. Jeilio biologijos, chemijos, molekulinės biofizikos ir biochemijos, fizikos, astronomijos, matematikos, skaičiavimo technikos, geologijos ir geofizikos, aplinkos apsaugos katedrų programos laikomos vienomis geriausių JAV universitetų programomis. Čia sukurtos optimalios sąlygos studijoms daugelyje sričių, tokioms, kaip biomedicina, taikomoji chemija, elektrotechnikos ir kitų inžinerinių mokslų, puikios laboratorijos įrengtos pagal paskutinį technikos žodį. Stiprinant ir plėtojant pasiekimus, Jeilis investuoja kasmet virš 500 mln. dolerių laboratorijų įrangos atnaujinimui, tiksliųjų ir inžinerinių mokslų fakultetų aprūpinimui. Per artimiausią dešimtmetį numatoma daug investuoti į medicinos ir biotechnologijos mokslų materialinę bazę.
Jeilio tarptautiniai ryšiai
Tarptautinių ryšių tradicijos Jeilyje siekia XIX a. pradžią, kada profesoriai ir dėstytojai pradėjo moksliniais – tiriamaisiais tikslais važiuoti į užsienį. Jeilis buvo vienas pirmųjų universitetų, priimantis užsienio studentus – pirmas studentas iš Lotynų Amerikos į Jeilį atvyko 1830 m., o pirmas kinas studentas Amerikoje čia gavo diplomą 1850 m. Šiandien Jeilis aktyviai dalyvauja įvairiuose tarptautiniuose tyrimuose ir projektuose. Universitete dėstoma virš 50 užsienio kalbų ir virš 600 kursų, vienaip ar kitaip susijusių su tarptautiniais ryšiais. Jeilio tarptautinių tyrimų centras, keturis dešimtmačius buvęs lyderiu šioje kryptyje, šiuo metu siūlo šešias bakalauro ir keturias magistro programas. Taikomųjų lingvistinių tyrimų centras, globalizacijos problemų centras ir tarptautinis finansinis centras palaiko augantį susidomėjimą tarptautinėms programoms ir turtina Jeilio profesinių fakultetų veiklą.
Jeilis didžiuojasi didėjančiu užsienio studentų skaičiumi. Kai kuriuose fakultetuose virš 30 proc. aspirantų sudaro užsieniečiai. Bendras užsienio studentų skaičius – 16 proc. Nauja programa „Pasaulio lyderiai“ kasmet kvies į Jeilį žinomus pasaulio veikėjus, kurie ateityje vystys savo šalį. Virš 1500 mokslininkų iš 100 pasaulio šalių kasmet atvažiuoja gyventi ir dirbti į Jeilį.
Pranas Lavinskas
Pranas Lavinskas (, 1888 m. rugpjūčio 15 d. Senieji Dvareliškiai, Aukštosios Panemunės valsčius – 1976 m. JAV) – JAV lietuvių socialistų ir visuomenės veikėjas.