cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1919 m. Lenkų karinės organizacijos sąmokslas Lietuvoje
Priešistorė
dešinėje|miniatiūra|266x266px|[[Juzefas Pilsudskis su aukščiausiąja POW vadovybe, 1917 m.]] dešinėje|miniatiūra|Leitenantas Adam Rudnicki, Seinų sukilimo vadas, su kolegomis, 1919 m. rugpjūtis
Apie du šimtus metų Lenkija ir Lietuva buvo viena valstybė, Abiejų Tautų Respublika (ATR), nuo Liublino unijos, pasirašytos 1569 m., iki Trečiojo padalinimo 1795 m. Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui tiek Lenkija, tiek Lietuva atgavo nepriklausomybę, bet netrukus įsivėlė į teritorinius ginčus dėl Suvalkų ir Vilniaus kraštų. Vykstant Lenkijos–sovietų karui, Lenkija pradėjo puolimą prieš Sovietų Sąjungą ir 1919 m. balandį, Vilniaus puolimo metu, užėmė Vilnių. Lietuviai laikė Vilnių savo istorine sostine ir neatsiejama etnografinės Lietuvos dalimi, o Lenkija, dėl didelės lenkų gyventojų dalies Vilniuje, laikė jį savo miestu. J. Pilsudskis siekė sąjungos su Lietuva, tikėdamasis atgaivinti senąją ATR (ar išplėsti ją iki Tarpjūrio federacijos). Lietuviai tikėjo, kad jie prarastų savo suverenitetą siūlomoje federacijoje ir norėjo savo nacionalinės valstybės. Nors Lenkijos–Lietuvos santykiai ne iš pat pradžių buvo priešiški, jie tolydžio prastėjo kiekvienai šaliai nesileidžiant į kompromisus.
Įtampai augant, Lietuva paprašė Antantės aukščiausiosios tarybos įsikišimo. Taryba pasiūlė dvi demarkacijos linijas, turėjusias užkirsti kelią kariniams veiksmams, suplanuotas atitinkamai 1919 m. birželio ir liepos mėnesiais (antroji demarkacijos linija žinoma kaip Fošo linija). Tačiau Lenkija ignoravo abi linijas ir veržėsi giliau į Lietuvos kontroliuojamas teritorijas. Susidūręs su Antantės spaudimu, J. Pilsudskis, ženkliai prisidėjęs prie perversmo planavimo, siekė išvengti atvirų Lenkijos–Lietuvos karo veiksmų, kurie pareikalautų daug aukų ir dar labiau pakeltų įtampą tarp Lenkijos ir Lietuvos. Vietoje to, J. Pilsudskis nutarė surengti Lietuvos valdžios perversmą, manydamas, kad Lenkijos šalininkų Lietuvoje pakaks šiam įvykdyti.
Pasiruošimas
Planavimas prasidėjo 1919 m. liepos viduryje. Tuo metu Lenkija pasirašė paliaubas Lenkijos–Ukrainos kare, į Lietuvą iš šiaurės įsiveržė bermontininkai, o Lietuvos kariuomenę palikinėjo saksų savanoriai. J. Pilsudskis perversmui planavo panaudoti Lenkų karinę organizaciją (POW), jo paties Pirmojo pasaulinio karo metu įkurtą pogrindinę organizaciją. Liepos 31 d. J. Pilsudskis ir lenkų diplomatas Leon Wasilewski atvyko į Vilnių, tuo metu kontroliuojamą Lenkijos. J. Pilsudskio vizitas neturėjo aiškaus paaiškinimo. Jis vėliau teigė atvykęs tartis su lietuviais, vadovaujamais Augustino Voldemaro,, o Lietuvos istoriko Vytauto Lesčiaus teigimu, J. Pilsudskis vykdė derybas su prolenkiškais turto savininkais iš Vilniaus regiono. Rugpjūčio 3 d. L. Wasilewski atvyko į Kauną, laikinąją Lietuvos sostinę, deryboms su ministru pirmininku Mykolu Sleževičiumi. Atvykusieji iš Lenkijos pareiškė, kad Lenkija neturėjo planų aneksuoti Lietuvą, ir pasiūlė surengti referendumą ginčijamose teritorijose, leidžiantį vietos gyventojams pareikšti savo pageidavimus dėl priklausymo vienai ar kitai valstybei. Lietuviai atmetė referendumo idėją teigdami, kad ginčijamos teritorijos buvo neatskiriama Lietuvos dalis. Deryboms nutrūkus, rugpjūčio 7 d. L. Wasilewski išvyko iš Kauno. Derybos buvo panaudotos įvertinti perversmo galimybei, POW pasirengimui ir lietuvių diplomatų požiūriui į uniją su Lenkija.
Po nepavykusios L. Wasilewski diplomatinės misijos, Lenkijos laikraščiai padidino savo antilietuvišką propagandą. Buvo teigiama, kad Lietuvos Taryba yra vokiečių marionetė, ignoruojanti populiarią sąjungos su Lenkija idėją, kadangi tokia sąjunga nutrauktų Vokietijos įtaką valstybėje. Lenkijos žiniasklaida toliau pranešinėjo apie didėjančias antivyriausybines nuotaikas Lietuvoje. Ši informacija buvo suderinta su Lenkijos kuriamu perversmo įvaizdžiu, pagal kurį perversmas būtų vaizduojamas kaip vietos gyventojų iniciatyva išlaisvinti Lietuvą nuo Vokietijos dominavimo. Perversmo planuotojai kliovėsi karine Lenkijos kariuomenės intervencija, o Lenkijos vyriausybė laikė, jog ji neįkvėpė perversmo. Oficialūs Lenkijos plano tikslai buvo „1) sukurti nepriklausomą Lietuvą, galingą, tikrai demokratišką, savanoriškai sujungtą sąjunga su Lenkija su kiek galima didesne vidine autonomija, ir 2) lenkų mažumos Lietuvoje priėmimas kaip partnerio Lietuvos valdžioje bei lenkų kalbos pripažinimas lygia lietuvių kalbai Lietuvoje.“
POW užverbavo Lietuvos aktyvistus Stanislovą Narutavičių, Juozą Gabrį, Jurgį Aukštuolaitį ir Klemensą Vaitiekūną. 1919 m. rugpjūčio 20-22 d. L. Wasilewski ir Tadeusz Kasprzycki kartu su S. Narutavičiumi ir J. Aukštuolaičiu suplanavo perversmo detales. Nutarta perversmą įvykdyti naktį iš rugpjūčio 28 d. į 29 d. Perversmo metu sukilėliai turėjo užgrobti Kauną ir jį išlaikyti iki Lenkijos kariuomenės, pakviestos miesto apsaugai, atvykimo. Lietuvos Taryba ir vyriausybė turėjo būti nuverstos ir pakeistas prolenkiška valdžia. Generolas Silvestras Žukauskas turėjo būti paskirtas naujosios Lietuvos valdžios kariniu diktatoriumi, J. Aukštuolaitis – jo pavaduotoju, S. Narutavičius – civilinės vyriausybės vadovu. Generolas S. Žukauskas, tuometinis vyriausiasis Lietuvos pajėgų vadas, nebuvo informuotas apie perversmą, tačiau jis buvo žinomas dėl jo palankaus požiūrio į Lenkiją ir buvo tikimasi, kad prisijungs prie perversmo šiam prasidėjus. Kitos naujosios valdžios pareigybės buvo saugomos Mykolui Biržiškai, Jonui Vileišiui, Steponui Kairiui, Juozui Tūbeliui ir kitiems, taip pat nežinantiems apie perversmą. J. Aukštuolaičiui buvo suteikta 800 000 ir pažadėta dar 300 000 vokietijos markių perversmui finansuoti.
Perversmo išaiškinimas
miniatiūra|Lietuvos–Lenkijos demarkacinių linijų žemėlapis, vaizduojantis 1919 m. birželio 18 d. (šviesiai žalia) ir liepos 26 d. (tamsiai žalia) linijas. Lenkija ignoravo abi linijas ir tęsė puolimus iki pat šviesiai oranžinės linijos. Galiausiai perversmas neįvyko dėl prastos komunikacijos ir pernelyg didelio kai kurių POW aktyvistų entuziazmo. J. Pilsudskiui nepavyko atkalbėti vietinių POW aktyvistų nuo Seinų sukilimo vykdymo Suvalkų regione. Aktyvistai nepaisė jo rekomendacijų ir pradėjo sukilimą, kuris, nors ir buvo sėkmingas, užkirto kelią perversmui visoje šalyje. POW nariai Lietuvoje teigė, jog Seinų sukilimas pakenkė jų reputacijai ir daug buvusių POW palaikančiųjų atmetė verbuotojų siūlymus prisijungti prie organizacijos.
Perversmas buvo atidėtas iki 1919 m. rugsėjo 1 d. Nepaisant to, dalis POW aktyvistų pradėjo veiksmus – telegrafo linijų ir geležinkelių gadinimą – pagal seną planą, naktį iš rugpjūčio 27 d. į 28 d. Lietuvos žvalgyba perėmė ir iššifravo įsakymą uždelsti perversmą. Žvalgybai ir anksčiau buvo žinoma dalis lenkų planų, išskyrus dalyvius ir laiką. Rugpjūčio 28 d. Lietuvos valdžiai buvo pranešta apie nutrauktas telegrafo linijas ir perimtą įsakymą, tačiau tai nebuvo palaikyta grėsme ir adekvačių veiksmų nebuvo imtasi.
Aštuoniolikos Lietuvos kariuomenės pareigūnų grupė, gavusi sutikimą iš M. Šleževičiaus, pradėjo veiklą prieš perversmą. Manydami, kad POW nariai infiltravo kariuomenę, jie slaptai nutarė pradėti masinius lenkus palaikančiųjų areštus naktį iš rugpjūčio 28 d. į 29 d. Kadangi perversmo organizatoriai tiksliai nebuvo žinomi, lietuviai areštavo žinomus lenkų aktyvistus Kaune. Pirmą naktį buvo areštuota keliasdešimt lenkų, tarp jų J. Aukštuolaitis ir 23 Lietuvos kariuomenėje tarnavę pareigūnai lenkai. Antrąją naktį areštuotųjų lenkų skaičius pakilo iki 200. Kaune paskelbta nepaprastoji padėtis. Lenkijos spauda pranešė apie masinius lenkų aktyvistų areštus, „kurie negali būti apkaltinti niekuo kitu, tik buvimu lenkais“ ir konstatavo, jog tai tik iliustruoja sistematišką antilenkišką politiką, vykdomą Vokietijos įtakoje esančios Lietuvos valdžios.
Kadangi POW narių sąrašas lietuviams nebuvo žinomas, pagrindiniai organizacijos vadai nebuvo sulaikyti. Be to, POW šakos liko veikti provincijose. Todėl 1919 m. rugsėjo 17 d. buvo išleisti nauji nurodymai vykdyti perversmą rugsėjo gale. Šis perversmas taip pat buvo išaiškintas. Viena lietuvė įtikino Petrą Vrublevskį, POW vadovybės atstovą Vilniuje, perduoti POW dokumentų archyvą lietuviams. Rugsėjo 21 d. lietuviai gavo pilną sąrašą POW narių bei juos palaikančiųjų ir juos per kelias dienas areštavo. POW skyrius Lietuvoje nustojo egzistuoti ir buvo likviduotas.
Pasekmės ir vertinimas
Karinio teismo proceso Lietuvoje, vykusio 1920 m. gruodžio 11-24 d., apkaltinta 117 asmenų. Šešiems vadams paskirtos laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmės. Bausmės kitiems įvairavo nuo 8 mėnesių iki 15 metų laisvės atėmimo. Bent penkiolika asmenų buvo paleisti. Iki 1928 m. Lietuvos kalėjimuose nebeliko POW narių: šie arba buvo paleisti, arba iškeisti į kalinius lietuvius. Generolas S. Žukauskas pašalintas iš vadovaujamųjų pareigų ir visą likusią savo karjerą buvo žinomas kaip prijaučiantis Lenkijai. Lenkijos valdžia iš pradžių neigė perversmą, vėliau pripažino, jog perversmą planavo vietiniai, bet išsigynė visų sąsajų su juo. Perversmas dar labiau pablogino Lenkijos–Lietuvos santykius. Lietuviai dar mažiau norėjo leistis į kompromisus su kaimynine šalimi bei bijojo Lenkijos aneksijos.
Planuotas perversmas buvo kritikuojamas istorikų kaip nerealus dėl toliau pateikiamų priežasčių. J. Pilsudskio planas rėmėsi netikromis prielaidomis ir klaidinga žvalgybine informacija, kuri teigė, jog M. Šleževičiaus valdžia buvo nepopuliari, o Lietuvos liaudis jautė prielankumą Lenkijai. Nė vienas žymus lietuvių politikas nepareiškė paramos planui; planas rėmėsi generolo S. Žukausko parama, kurio noras įsitraukti į perversmą taip ir nebuvo patvirtintas; S. Narutavičius, kuris buvo numatytas kaip būsimos civilinės valdžios vadovas, buvo lenkas; POW buvo silpna ir nesugebėjo suvaldyti situacijos perversmui susidūrus su žymiu pasipriešinimu; Lenkijos armijos intervencija būtų pareikalavusi aukų ir tokiu būdu užgožusi savanoriškos šalių unijos idėją. Vienintelė perversmą palaikiusi liaudies dalis buvo lenkų mažuma Lietuvoje, vis labiau marginalizuota Lietuvos valdžios politikos. Nepaisant to, 1923 m. Lietuvos gyventojų surašymo duomenimis, mažuma sudarė 3,2 % gyventojų už Vilniaus krašto ribų. Be to, perversmas buvo pasmerktas prastos POW komunikacijos ir pernelyg didelio aktyvistų entuziazmo.
Karolas
Karolas  – Anglijos ar Ispanijos moneta, kaldinta valdant karaliui Karoliui, ant kurios užrašytas lotyniškas karaliaus vardas Carolus.
Anglija
Anglijos aukso moneta, kaldinta valdant karaliui Karoliui I. Pradžioje ji buvo lygi 20 šilingų (vėliau – 23 šilingams).
Ispanija
Karolais vadino ir sidabrines 8 realų ispaniškas monetas, kitaip dar vadintas Karolio doleriais (, pesais ar Ispanijos doleriais, kaldintas Karlo III (1788–1808 m.) ar Karlo IV (1788–1808 m.) laikais.
Karlo IV pesai plačiai naudoti ir vertinti nuo Levanto iki Kinijos. Šios monetos buvo labai populiarios ir Šiaurės Afrikoje, kur jas arabai vadino abuarba 'keturių tėvas' (dėl skaičiaus IV). Kinijoje jie buvo labai vertinami ir vadinti Šanchajaus doleriais. Nuo XIX a. vidurio juos ėmė išstumti Meksikos pesai.
Budos pilis
Budos pilis – istorinė pilis ir Vengrijos karalių rūmų kompleksas Budapešte. Pirmoji pilis šioje vietoje pastatyta 1265 m., tačiau dabartinė baroko stiliaus pilis buvo statoma nuo 1749 iki 1769 m. Šiuo metu šioje pilyje įsikūrusi Vengrijos nacionalinė galerija ir Budapešto istorijos muziejus.
1987 m. Budos pilis kartu su Dunojaus pakrantėmis ir Andrašio prospektu įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Šalies pašto ženklai su Budos pilies vaizdais buvo išleisti tris kartus – 1926, 1967 ir 1986 m.
Pirmoji karališkoji pilis šioje vietoje buvo pastatyta 1265 m. karaliaus Belos IV.
II pasaulinio karo metu originali barokinė pilis buvo susprogdinta, o vėliau perstatyta paprastesniu stiliumi.
Franka
Franka  – miestas Brazilijos pietryčiuose, San Paulo valstijoje, į šiaurės vakarus nuo San Paulo. Per Franką eina Brazilijos–San Paulo geležinkelis. Oro uostas. Didžiausias Brazilijoje avalynės gamybos centras.
Vystoma automobilių gamybos, chemijos, siuvimo, baldų, maisto (cukraus rafinavimo) pramonė. Apylinkėse auginami kavamedžiai, kukurūzai, cukranendrės, sojos, medvilnė, ryžiai, pupelės, laikomi galvijai, kiaulės, naminiai paukščiai. Veikia universitetas (įkurtas 1976 m.), muziejus.
Sibirinė raudongurklė
Sibirinė raudongurklė (Calliope calliope) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti Calliope genčiai. Tai migruojantys vabzdžiaėdžiai paukščiai, perintys Sibiro mišriuose spygliuočių miškuose. Lizdus suka prie žemės. Žiemą migruoja į Tailandą, Indiją, Indoneziją ir Bangladešą.
Hondas
Hondas – Centrinės Amerikos upė, tekanti Jukatano pusiasalio rytuose. Upės ilgis apie 150 km, didžioji jos dalis teka Meksikos ir Belizo pasieniu. Įteka į Četumalio įlanką Karibų jūroje. Kartu su Belizo upe, Hondas sudaro didžiausią Belizo vandens arteriją.
Hondas susiformuoja Asulio upės, kurios ištakos yra Peteno baseine (Gvatemala), ir Čančičo upių santakoje. Netoli santakos yra įsikūrusi La Uniono gyvenvietė. Šalia upės taip pat yra išsidėstęs Subteniente Lopeso miestas ir Četumalis, kuris yra administracinis Kintana Roo valstijos centras.
Upės pavadinimas yra minimas Belizo himne.
Joro departamentas
Joro departamentas  – vienas iš 18 Hondūro departamentų. Yra šalies šiaurinėje dalyje. Administracinis centras – Joras.
Geografija
Departamentas daugiausia kalnuotas, yra du svarbūs slėniai. Pagrindinė upė – Aguanas. Joro departamente dažnai stebimas fenomenas – žuvų lietus.
Savivaldybės
Departamentas padalintas į 11 savivaldybių:
Ergatyvas
Ergatyvas ( 'veikėjas') – kai kurių kalbų (ypač ergatyvinės struktūros) linksnis, rodantis veiksmo šaltinį ar veiksmo įrankį (agentą). Tokiu atveju subjektas, į kurį veiksmas nukreiptas (patientas), turi būti absoliutyvo – pagrindinio – linksnio: ergatyvinių kalbų pasakyme „jūra skalauja krantą” žodis jūra bus vartojamas ergatyvo linksniu, nes tai yra krantui darantis įtaką subjektas, o krantas, kaip patientas, – absoliutyvo linksniu. Ergatyvas vartojamas su tranzityviniais veiksmažodžiais. Jei veiksmažodis netranzityvinis ir subjekto, į kurį nukreiptas veiksmas (patiento), nėra (pavyzdžiui, „jūra banguoja“), ergatyvas nevartojamas ir veiksmo sukėlėjas (agentas) turi būti absoliutyvo linksnio.
Lietuvių kalboje ergatyvas verčiamas neveikiamąja rūšimi, kur absoliutyvą atitinka vardininkas, o ergatyvą – kilmininkas: pvz., „jūros skalaujamas krantas”.
Baskų kalba
Baskų kalbos pavyzdžiai, kur vienaskaitos absoliutyvas galūnės neturi (-a – žymimasis artikelis), o ergatyvas – po artikelio einančią galūnę -k:
Gruzinų kalba
Gruzinų kalboje ergatyvo galūnės yra -მა, -მ (-ma, -m). Ergatyvas vartojamas, jei subjektas veiksmą jau atliko, sakinyje eina su būtojo laiko įvykio veikslo veiksmažodžiais:
Valjės departamentas
Savivaldybės
Departamentas padalintas į 9 savivaldybes:
NGC 185
thumb|220px|NGC 185
NGC 185 (arba Caldwell 18) – nykštukinė sferoidinė galaktika, esanti Kasiopėjos žvaigždyne, Andromedos galaktikos palydovė. Priklauso Vietinei galaktikų grupei. Nuo Žemės nutolusi apie 2,3 mln. šviesmečių. Objekto regimasis ryškis – 9,2.
NGC 185 galaktika išsiskiria savo aktyviu branduoliu. Šis galaktikos centre esantis regionas dalyje elektromagnetinio spektro skleidžia itin didelį spinduliuotės kiekį. Kai kurie astronomai NGC 185 klasifikuoja kaip II tipo Seiferto galaktiką. Tokios galaktikos atrodo itin ryškios, stebint infraraudonojoje spektro dalyje, o regimojoje spektro dalyje savo ryškumu neišsiskiria. Visgi tarp astronomų vieningos nuomonės dėl to, kaip reikėtų šią galaktiką klasifikuoti, nėra. Jei NGC 185 iš tiesų yra Seiferto galaktika, tuomet tai vienintelė tokia aptikta Vietinei galaktikų grupei priklausanti galaktika ir artimiausia Žemei.
Nepaisant to, kad NGC 185 bei kaimyninė NGC 147 yra Andromedos galaktikos palydovės, šiuo metu jos yra kiek arčiau Paukščių Tako nei Andromedos galaktikos.
NGC 185 1787 m. lapkričio 30 d. atrado britų astronomas William Herschel (Urano planetos atradėjas) ir pažymėjo savo kataloge kaip H II.707. Pirmąją galaktikos nuotrauką Liko observatorijoje padarė James Edward Keeler (1898–1900 m.). Kad NGC 185 priklauso Vietinei galaktikų grupei (kaip ir gretima NGC 147 galaktika), 1944 m. nustatė Walter Baade.
Iš Šiaurės pusrutulio NGC 185 matoma rudenį, o iš Pietų pusrutulio šiaurinių platumų ši galaktika matoma pavasarį. NGC 185 matoma pro galingus žiūronus. Teigiama, kad šią galaktiką lengviau aptikti nei kaimyninę NGC 147.
Čado futbolo lyga
Čado nacionalinė futbolo lyga – aukščiausioji Čado futbolo lyga, organizuojama nuo 1988 metų. Čempionatą organizuoja Čado futbolo federacija, čempionas iškovoja teisę atstovauti šaliai Afrikos žemyno turnyruose.
Komandos
<...>
FK Krumovgrad
Krumovgrado futbolo klubas, o trumpai vadinamas FK Krumovgrad – Bulgarijos futbolo klubas iš Krumovgrado.
Istorija
1925 m. buvo įkurtas mieste futbolo klubas, kuris vadintas „Levski“. Apie šio klubo veiklą mažai žinoma, nes jie rungtyniavo žemesniuose divizionuose ir žlugo.
Veikla nuo 2005 m.
2005 m. vėl radosi klubas, kuris vadinosi „Levski“. Dar žinomas Levski 2005 Krumovgrad pavadinimu.
2021 m. spalio mėn. klubas pakeitė pavadinimą. Nuo to laiko žinomas FK Krumovgrad pavadinimu.
2021–2022 m. rungtyniavo Trečioje lygoje, kurioje tapo Pietryčių grupės nugalėtojais. Po sezono perkelti į Antrą lygą.
Antra lyga
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje. 2022 m. liepos 16 d. debiutinėse rungtynėse rezultatu 2:0 nugalėjo Svogės „Sportist“ ir iškovojo pirmąją pergalę Antroje lygoje.
Vidurinės Lietuvos kariuomenės Nuopelnų kryžius
Vidurinės Lietuvos kariuomenės Nuopelnų kryžius – karinis apdovanojimas, Vilniaus seimo Vidurinėje Lietuvoje įsteigtas 1922 m. vasario 25 d., įtrauktas į Lenkijos apdovanojimų sistemą 1926 m.
Istorija
Šiuo karinio pasižymėjimo ženklu buvo apdovanojami aukščiausi Vidurinės Lietuvos kariuomenės vadai, vadovavę mūšiams prie Vilniaus, ir karininkai, su Lietuvos–Baltarusijos divizija, vadovaujama Želigovskio, tiesiogiai dalyvavę kariniuose veiksmuose 1920 m. nuo spalio 9 iki lapkričio 19 d.
Nuopelnų kryžius buvo duodamas iki 1926 m. pabaigos. Įteikti 1439 apdovanojimai. Tarp apdovanotųjų: maršalas juzefas Pilsudskis, generolas Liucijanas Želigovskis, kariuomenės štabo viršininkas Marian Zyndram-Kościałkowski, kariuomenės vadai Daniel Konarzewski, Jan Rządkowski, taip pat Jan Grankowski, Maksymilian Hajkowicz, Wacław Iwaszkiewicz, Marian Zyndram-Kościałkowski, Michał Krukowski.
Kryžių gamino privačios bendrovės. Jam gauti reikėjo pateikti Apdovanojimo diplomą ir sumokėti į kasą ženklo gamybos kainą.
Aprašymas
Nuopelnų kryžius – stilizuotas riterių kryžius su platėjančiais į galus ir šiek tiek įlenktais šonuose petimis. Kryžiaus priekyje, jo centrinėje dalyje, išlietas reljefinis vaizdas erelio su išskleistais sparnais, naguose laikančio skydą su Lietuvos herbu (Vytimi). Kryžiaus pečiai tarpusavyje sujungti laurų vainiku, sudarančiu siaurą žiedą. Viršutiniame kryžiaus petyje įrašyta „WILNO“, ant horizontalių ir žemutinio peties – datos „9.Х.", „19.IX.", „1920".
Kryžiaus reverse ant horizontalių pečių įrašyta „LITWA–SRODKOWA". Ant vertikalių pečių pavaizduoti du kardai, savo viršūnėmis nukreipti į kryžiaus galus. Centrinėje dalyje – apvali, juostoje įrėminta lentelė. Ant lentelės buvo įspaudžiamas apdovanojimo eilės numeris.
Kryžiaus perimetras įrėmintas siauru borteliu. Visi įrašai iškilūs.
Maua
Maua  – miestas Brazilijos pietryčiuose, San Paulo valstijoje, į pietryčius nuo San Paulo, prie Atlanto vandenyno. 417 tūkst. gyventojų (2010). Per Maua eina San Paulo–Santoso geležinkelis. Chemijos (farmacijos), odos, elektronikos ir elektrotechnikos, porceliano, keramikos pramonė, mašinų gamyba. Technologijos institutas (įkurtas 1975 m.).
Vidurinės Lietuvos kariuomenės Nuopelnų kryžius
Aprašymas
Kryžius buvo gaminamas iš šviesios bronzos. Jo dydis 43х43 mm.
Kryžius buvo segamas prie žalios šilkinės muaro juostos su septyniomis geltonai raudonomis išilginėmis juostelėmis. Juostos plotis 37 mm, kiekvienos juostelės plotis 1 mm.
Mačigengai
Mačigengai (machiguenga) arba macigengai (matsiguenga) – indėnų tauta, gyvenanti vakarų Amazonijoje, Peru, Urubambos aukštupyje iki pat Madre de Dioso ištakų (Kusko ir Madre de Dioso dep.). Populiacija – apie 13 tūkst. žmonių. Mačigengų kalba priklauso aravakų kalbų šeimai, kampų pošeimiui. Taip pat vartoja ispanų ir kečujų kalbas. Pagal tikybą – Romos katalikai bei prigimtinės religijos puoselėtojai.
Iki ispanų užkariavimo mačigengai gyveno rytinėse Andų pašlaitėse beveik iki pat Maču Pikču apylinkių, patyrė inkų įtaką. Vėliau mačigengus toliau išstūmė į džiungles nuo ispanų besitraukiantys kečujai. Nuo XIX a. užmezgė nuolatinius ryšius su perujiečiais. Didelė dalis mačigengų gyvena prie katalikiškų misijų ir patiria akultūraciją. Mažesnioji dalis gyvena toliau nuo didžiųjų upių ir yra išlaikę tradicinę buitį.
Pagrindinis verslas – kaplinė-lydiminė žemdirbystė (augina manijokus, kukurūzus, bananus, cukranendres, ryžius, batatus, žemės riešutus, pupeles, pipirus ir kt.; t. p. tabaką, medvilnę, kokainmedžius, urlijas (ačiotes), genipas, kavamedžius, kakavmedžius, citrusus), laiko medžioklinius šunis, jūrų kiaulytes, vištas, antis. Medžioklės ir žvejybos reikšmė sumenko (pagrindinis medžiojamas gyvūnas – paka). Amatai – lipdytinė keramika, pynimas (krepšių, kepurių), vytų ir austų krepšių gamyba, druskos gavyba. Dalis dirba samdomus darbus. Mačigengų gyvenvietė padriko išdėstymo, viduryje – bendruomenės namas. Mažųjų šeimų būstas stačiakampis, be sienų, dvišlaičiu stogu, nuožambiu į galinius stulpus. Vilki kušmą – medvilninį audeklą su skyle galvai, susiūtą šonuose. Šventinė kušma puošta geometrine simbolika.
Santuoka matrilokalinė, yra egzogamijos paprotys. Šeima didžioji, sudaryta iš 20–30 žmonių. Apeigoms naudoja kaulines daudytes. Pagrindinis veikėjas mačigengų mitologijoje – Mėnuo. Jis laikomas kultūrinių augalų tėvu.
Kunotas Vildžiūnas
Kunotas Vildžiūnas (g. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas skulptorius. Pagarsėjęs pakabintomis metalo skulptūromis virš Neries po Vilniaus tiltais.
Kūryba
K. Vildžiūnas – kūrinių ciklo „Vilniaus ženklai“ autorius, papuošęs sostinės tiltus savo kūriniais. Skulptūros yra nerūdijančio plieno, nuo 5 iki 20 m dydžio. Po Žirmūnų tiltu buvo pakabintas „Karališkasis obuolys”, po Žaliuoju tiltu – „Grandinė”, po senuoju Žvėryno tiltu – „Laivas-pusmėnulis”, Baltąjį tiltą pervėrė „Spindulys–Ietis“. Skulptūrų ciklo bendraautorius skulptorius Martynas Lukošius, taip pat prie šio projekto dirbo Rytis Lopas ir Ričardas Orlovas. Nors kūrėjas ir gavo leidimus iš Vidaus vandens kelių direkcijos ir Tiltų ekspertų centro, bet dėl skulptūrų buvo sunerimę Neries upeiviai ir tiltų projektuotojai teigė, jog motorlaiviams buvo iššūkis saugiai prasilenkti su patiltėje kabančiu objektu, bet vėliau pastebėję, jog skulptūros traukia turistus, kaipmat pramoko meistriškai manevruoti Neryje, o pvz., pasak kelių kritikų ir žmonių save laikančių išsilavinusiais pusantros tonos sveriantis „Karališkasis obuolys” bet kuriam inžineriniam statiniui būtų nemenka estetinė apkrova.
K. Vildžiūno kūrinių yra modernizmo skulptūromis garsėjančiame Jeruzalės skulptūrų sode (Vilnius), Birštono centrinio parko skulptūrų take.
Šiuolaikinė penkiakovė 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Šiuolaikinė penkiakovė 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' vyko 25-ą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Jungtinė Karalystė laimėjo visus aukso medalius. Lietuva iškovojo sidabro medalį, kuris buvo jau penktasis šalies medalis šiuolaikinėje penkiakovėje olimpinėse žaidynėse.
Formatas
Olimpinį šiuolaikinės penkiakovės sudaro šaudymas pistoletu, fechtavimas špaga, 200 m plaukimas laisvuoju stiliumi, konkūrinis jodinėjimas ir 3,2 km kroso bėgimas.
Pirmosios trys rungtis (fechtavimas, plaukimas ir jodinėjimas) vertinamos taškais, kurie paverčiami į laiko atstumą tarp startų finalinėje kombinuotoje bėgimo ir šaudymo rungtyje. Daugiausiai taškų po trijų rungčių turintis sportininkas startuoja pirmas, o sekantys sportininkai turi laukti savo starto priklausomai nuo to kiek taškų sportininkas atsiliko. Kombinuotos rungties rezultatas yra galutinė šiuolaikinės penkiakovės turnyro rikiuotė.
Kaip ir 2016 m., fechtavimo rungtį sudarys du etapai. Pirmasis etapas, kurio metu visi dalyvaujantys sportininkai susirungs su kiekvienu priešininku po vieną kartą, vyks vieną arba dvi dienas prieš pagrindines varžybas. Daugiausiai pergalių pelnęs sportininkas pelnys daugiausiai taškų. Papildomas fechtavimo etapas vyks pagrindinių varžybų dieną. Du prasčiausiai pasirodę sportininkai fechtuosis iki pirmo prilietimo dėl papildomų taškų. Dvikovos nugalėtojas tada susirungs su sekančių mažiausiai taškų pelniusiu sportininku. Dvikovos tęsis kol varžybose pasirodys visi dalyvaujantys sportininkai.
Plaukimo varžybos vykdomos 200 m distancijoje ir plaukiama laivuoju stiliumi. Greičiausias laikas pelnys daugiausiai taškų.
Konkūrinio jodinėjimo varžybose raiteliai turės joti ant atsitiktinai parinktų žirgų. Trasą sudaro 12 kliūčių. Visi raiteliai rungtį pradeda su maksimalia taškų suma. Kiekviena numesta kliūtis, žirgo atsisakymas, raitelio nukritimas ir laiko viršijimas sumuojasi į taškų baudą, kuri minusuojama nuo maksimalios taškų sumos.
Kombinuotos rungties varžybos vyks nepakitusios nuo 2012 m. naujai priimto formato. Visi sportininkai turės įveikti keturias šaudymo linijas ir keturis ratus kroso bėgimo po 800 m. Kiekvienoje šaudymo pistoletu linijoje sportininkas turi pataikyti į penkis taikinius ir užtaisyti pistoletą po kiekvieno šūvio. Naudojami lazeriniai pistoletai. Sportininkui nepataikius į taikinius per 70 sekundžių leidžiama toliau tęsti bėgimą. Pirmas kombinuotos rungties finišo liniją kirtęs sportininkas tamp viso šiuolaikinės penkiakovės turnyro nugalėtoju.
Frankų imperija
Frankų imperija (lot. Imperium Francorum) – istorinė valstybė Vakarų Europoje, kurią VIII–X a. valdė frankų kilmės diduomenė. Dėl ją įkūrusios dinastijos dar vadinama Karolingų imperija. Oficialiai imperija dar buvo žinoma kaip Romos imperija ir skelbėsi Romos imperijos paveldėtoja.
Labiausiai išsiplėtusi buvo IX a. pradžioje, kuomet imperija apėmė dabartinės Prancūzijos, Belgijos, Nyderlandų, Šveicarijos, Vokietijos, šiaurės Italijos teritorijas. Nuo 843 m. imperija buvo kelių neretai tarpusavyje kovojančių karalysčių konfederacija. Nepaisant to, ši konfederacija visada turėjo vieną bendrą imperatorių, vadinamą Romos imperatoriumi.
Nėra vieningai priimta, ką galima laikyti Karolingų imperijos pradžios ir pabaigos data. Pradžios data vieni laiko Karolingų dinastijos atėjimą į valdžią 752 m., kiti – Karolio Didžiojo valdymo pradžią 768 m. arba jo karūnavimą 800 m. Imperijos pabaiga laikomos datos 843 m. (Verdeno sutartis), 888 m. (Karolio Storojo mirtis), 924 m. (Berengerio I mirtis) arba 962 m. (Šventosios Romos imperijos įkūrimas). Šiame straipsnyje apžvelgiamas laikotarpis nuo 768 iki 962 m.
Karolio Didžiojo valdymas
thumb|left|Frankų imperijos ekspansija 768 m. mirus Pipinui, imperiją pasidalino jo sūnūs Karlomanas ir Karolis. Bet Karlomanas pasitraukė į vienuolyną ir netrukus mirė, o jo brolis tapo žinomas kaip Karolis Didysis, galingas, intelektualus ir kukliai apsišvietęs valdovas, vėliau tapęs legenda Prancūzijoje ir Vokietijoje. Jis atstatė lygų jėgos balansą tarp imperatoriaus ir popiežiaus.
772 m. jis nugalėjo saksus ir jų žemes vėl prijungė prie imperijos. Tuo metu krikščionių karaliai jėga atversdavo savo kaimynus pagonis į krikščionybę. Nuo VIII a. vidurio tarp saksų veikė frankų, airių ir anglų misionieriai, tad saksai priešinosi ne tik mėginimams juos atversti, bet ir greta vykusiems kariniams įsiveržimams. Pagrindinis Karolio oponentas tarp saksų Vidukindas priėmė krikštą kaip taikos sąlygą 785 m., bet kiti saksų vadai toliau kovėsi. Po pergalės Verdene 787 m. Karolis įsakė nužudyti tūkstančius pagonių karo belaisvių. Po kelių maištų saksai galutinai buvo nugalėti 804 m. Tad Frankų imperija nusitęsė iki Elbės. Kad efektyviau skleistų tarp saksų katalikybę, Karolis įkūrė Bremeno, Miunsterio, Paderborno ir Osnabriuko vyskupystes.
773–774 m. frankai užkariavo lombardus ir įsitvirtino Šiaurės Italijoje. Karolis Didysis atnaujino aukas popiežiui ir tęsė jo apsaugą.
788 m. sukilo Tasilas, Bavarijos kunigaikštis. Sutriuškinęs maištą Karolis prijungė Bavariją. Tai smarkiai sumažino Agilolfingų, Tasilo šeimos ir potencialių Karolio priešų, įtaką. 796 m. Frankų imperija išsiplėtė iki dabartinės Kroatijos ir Austrijos. Karolis Didysis buvo Vakarų krikščioniškojo pasaulio lyderis, o jo parama vienuolynams ir švietimui sukėlė Karolingų renesansą literatūroje. Be to buvo pastatyti dideli rūmai Achene, nutiesta daug kelių, iškasti kanalai.
800 m. Kalėdų dieną popiežius Leonas III karūnavo Karolį „Romėnų imperatoriumi“ Romoje per ceremoniją, kuri buvo siurprizas (Karolis nenorėjo būti skolingas Romos vyskupui). Tai buvo vienas iš daugelio simbolinių gestų, kuriais buvo rodomas popiežiaus palankumas frankų imperatoriui. Nors Karolis Didysis, gindamasis nuo Bizantijos pasipiktinimo, mėgo vadintis „imperatoriumi, frankų ir lombardų karaliumi“, ši ceremonija formaliai paskelbė Frankų imperiją Romos imperijos įpėdine (nors tik suklastoti dokumentai suteikė popiežiui teisę tai daryti), o tai sukėlė ilgus ginčus su Bizantija dėl romėnų vardo. Po pradinio protesto 812 m. Bizantijos imperatorius Mykolas I Rangabėjus Karolį pripažino imperatoriumi. Karūnacija suteikė Karolingams pirmenybę frankų tarpe, 962 m. Otonai atkūrė šį ryšį.
Karolis Didysis mirė 814 m. sausio 28 d. Achene.
I padalinimas ir suvienijimas
Po Lotaro I (843–855) imperatoriumi tapo Italijos karalius Liudvikas Italas (855–875), vėliau – Vakarų Frankų karalius Karolis II Plikagalvis (875–877), galiausiai Rytų Frankų karalius Karolis III Storasis (877–888). Pasinaudojat dinastiniais ryšiais, 884 m. gruodžio 12 d. jis dar kartą suvienijo visą Frankų imperiją ir valdė ją iki 888 m.
II padalinimas ir suvienijimas
887 m. sukilo Karolio Storojo sūnėnas Arnulfas Karintietis ir pasiskelbė Rytų Frankų karaliumi ir Romos imperatoriumi. Karolis atsistatydino ir greitai mirė 888 m. Tai lėmė pakartotinį imperijos suirimą: atsikūrė Vakarų Frankų, Lotaringijos, Italijos, Aukštutinės ir Žemutinės Burgundijos karalystės.
Atsikūrusiose karalystėse Karolingai palaipsniui neteko valdžios. Vakarų Frankų karalystėje 888 m. karaliumi irinktas Odas, Paryžiaus grafas, kuris pradėjo Robertinų dinastiją. Nuo tada Robertinai nuolat kovojo dėl valdžios su Karolingais, kol galiausiai 987 m. jų atšaka Kapetingai visiškai įsigalėjo kaip teisėti Prancūzijos karaliai. Aukštutinėje ir Žemutinėje Burgundijose į valdžią atėjo Velfai ir Bosonidai. Rytų Frankų karalystėje Karolingai valdžią prarado 911 m.: iš pradžių čia įsitvirtino Konradinai, o vėliau – Liudolfingai ir kitos dinastijos. Lotaringija savos dinastijos neturėjo, ir rinko savo karaliais arba Rytų frankų, arba Vakarų frankų karalius.
Šių procesų fone bendras imperatorius dar buvo renkamas, tačiau juo tendencingai galėjo tapti praktiškai tik Rytų Frankų karaliai. 962 m. vasario 2 d. įvykusi Otono I karūnacija žymi Šventosios Romos imperijos pradžią. Nuo X a. Rytų Frankija vadinama regnum Teutonicum (Teutonų karalystė, kitaip Vokietijos karalystė). Šventosios Romos imperatoriaus titulas naudojamas nuo Konrado II laikų.
Apvalioji viksva
(Gooden.) Rchb. (Gooden.) Raf. (Gooden.) St.-Lag. Hoppe ex Boott
ehrhartiana'' pseudoparadoxa'' longibracteata''
Apvalioji viksva (Carex diandra) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas. Apvaliosios viksvos pavadinimas kilo iš lotyniškų žodžių: „carex“ – viksva, „diandra“ – dvivyris, dvikuokis.
Morfologija
Daugiametis, žolinis, pilkai žalias, retakeris, 25–70 cm aukščio augalas, išauginantis trumpą, įstrižai kylantį šakniastiebį. Kupstai nedideli, reti. Stiebai statūs, ploni, tiesūs, rečiau truputį lenkti, gana standūs, viršutinėje dalyje tribriauniai, šiek tiek iškiliais šonais, šiurkštūs, apačioje – apvalūs, švelnūs, pamate su tamsiai rudomis, nežymiai blizgančiomis, sveikomis, be skaidulų, belapėmis makštimis. Stiebų pamatuose supančių apatines makštis pernykščių metų lapų skaidulų nėra arba jos nežymios. Lapai standūs, trumpesni už stiebus, siaurai linijiški, smailiomis, tribriaunėmis viršūnėmis, 1–2 mm pločio, labai šiurkštūs, išilgai sulenkti arba lovelio pavidalo, stiebų apatinėje dalyje susitelkę. Žiedynas – gana tanki, cilindriška, 2–3,5 cm ilgio ir 5–8 mm pločio, apatinėje dalyje kartais šakota varpa, žiedynlapis rudas, nedidelis, jo kraštai plėviniai, viršūnė akuotuota. Varputė viršuje susideda iš nedaugelio kuokelių žiedų, apačioje – iš piestelinių. Pažiedės kiaušiniškos, smailios, rausvai rudos arba šviesiai rudos, su šviesiu ruoželiu per vidurį ir plačiais, plėviniais, blizgančiais pakraščiais, trumpesnės už maišelius. Maišeliai kriaušiški, plačiu pamatu, 2,5–3 mm ilgio, tamsiai rudi, beveik juodi (tik snapelio pakraščiai truputį šviesesni), blizgantys, trumpai kotuoti, jų išorinė pusė gumbiškai iškili, vos pastebimai gyslota, turi aiškias klostes pamate, vidinė – mažai iškili, begyslė; iš pradžių jie staigiai, o arčiau viršūnės – laipsniškai siaurėja, užsibaigdami pleištišku, lenktu, iš vienos pusės, sveiku, iš kitos – beveik iki pat pamato skeltu, siaurai sparnuotu, dantytais pakraščiais snapeliu. Vaisiai lęšiški, apie 2 mm ilgio ir 1,5 mm pločio. Sėklas išplatina vanduo.
Žydi gegužės – birželio mėnesį.
Augavietės
Auga žemapelkėse, pelkėtose pievose, paežerių liūnuose dažnai masiškai. Hemikriptofitas. Sudaro vieną plačiausiai žemapelkėse paplitusią formaciją.
Paplitimas Lietuvoje: dažna visoje šalyje. Kaip edifikatorinė rūšis įeina į: + +,  +  + ,  + ,  +  + ,  + ,  +  asociacijas.
Bendras palitimas: beveik visa Europa, išskyrus pietinius ir pietrytinius europinės Rusijos dalies rajonus, dažniausiai miškų, rečiau tundrų ir stepių zonose, Sibiras, Tolimieji Rytai, Kaukazo, Vidurinės Azijos, Himalajų kalnų subalpinių pievų bei miškų juostos, Kanarų salos, Šiaurės Amerika. Priklauso borealiniam floros elementui.
Lietuvoje rastos Apvaliosios viksvos formos
Carex diandra f. conguesta Lek. f. nova in Add. – šakniastiebis labai trumpas, augalas be palaipių; žiedynas trumpas, storokas. Rimaičių ežeras (Šeduva).
Alpinai
Alpinai (, taip pat žinomi kaip Alpinų dinastija) – giminė, valdžiusi piktų žemes, galbūt Dalriadą, o vėliau Albos karalystę nuo Keneto I valdymo 840 m. iki Malkolmo II mirties 1034 m.
Karaliai savo kilmę kildino iš Keneto I (o ne iš jo tėvo Alpino), o airių genealogijose Balimoto ir Lekano knygose giminė vadinama „Clann Cináeda meic Ailpín“, pirmenybę teikiant Keneto kilmei.
Šeimos kilmė neaiški. Vėlesnėse genealogijose Kenetas nurodomas kaip Dalriados karaliaus Aedo Baltojo palikuonis. Tokie teiginiai, nors ir tikėtini, yra neįrodomi ir pasirodo tik X a. pabaigoje. Su tuo susijusią mintį, kad Kenetas buvo Dalriados karalius prieš tai, kai 840 m., po Eogano mirties, sėkmingai kovojo dėl valdžios piktų žemėse, patvirtina beveik visi to meto įrodymai.
Ankstyvieji Alpinų karaliai apibūdinami kaip piktų karaliai, o trečiasis karalius, Keneto I sūnus Konstantinas I, atrodo, netrukus po mirties buvo laikomas paskutiniu iš 70 piktų karalių. Keneto palikuonys buvo išstumti 878 m., kai Konstantino I brolį Aedą nužudė Girikas, tačiau jie sugrįžo 889 m., kai Konstantino I sūnus Donaldas II įžengė į sostą po Giriko mirties arba nuvertimo. Donaldas II ir jo įpėdiniai apibūdinami kaip Albos karaliai.
Dinastijos nariai
miniatiūra|Škotija Alpinų dinastijos valdymo pradžioje.|336x336px
Kvartarolas
Kvartarolas – biloninė Venecijos moneta, įvesta dožo Enriko Dandolo  1192 m. Svoris – 0,776 g, vertė – 1/4 denaro. Averse buvo raidės VE.NC (Venecia civitas 'Venecijos valstybė'), reverse – kryžius ir lelija.
Vėliau buvo kaldinami kvartarolai, svėrę 1,449 g. Valdant dožui L. Tiepolui (Lorenzo Tiepolo) buvo išleistas dvigubas kvarterolas, svėręs 2,328 g. Ši moneta buvo kaldinama XIII a. pabaigoje ir XIV pirmoje pusėje.
Stefania Orlando
Stefanija Orlando (, g. 1966 m. gruodžio 23 d. Roma) – italų TV laidų vedėja, aktorė ir dainininkė.
Grigorijus Rozovskis
Biografija
Ilgametis Chemijos instituto darbuotojas ir Lietuvos mokslų akademijos bendradarbis. Savo ilgos mokslinės karjeros metu yra paskelbęs visą eilę mokslinių darbų, skirtų dviem pagrindinėms jo tyrimų sritims – vario (III) junginių tyrimui ir metalų sulfidų dangų formavimui ant įvairių dielektrikų paviršių, siekiant tuos paviršius metalizuoti.
Mokslinė veikla
Vilniaus Chemijos instituto mokslinė grupė, kuriai vadovavo Grigorijus Rozovskis ir Arianas Prokopčikas, visą eilę metų paskyrė trivalenčio vario (III) junginių analizės metodų kūrimams; tai buvo pirmieji pasaulyje tokio pobūdžio išradimai. Tyrimuose dalyvavo Chemijos ir cheminės technologijos instituto (Lietuvos MA ChChTI), Lietuvos Teismo ekspertizės bei Petrozavodsko universiteto (Karelija) mokslo darbuotojai. Dalis gautų analizinės krypties rezultatų, ypač susijusių su naujai pastebėtais fenomenais, pripažinti ir patentuoti. 1968 m. A. Prokopčikas, G. Rozovskis ir R. Jankauskas paskelbė Mokslinėje Akademijoje darbą, kuriame pristatė naujas vario (III) kompleksų panaudojimo sritis. Darbo autoriai parodė, jog perjodatas yra ligandas, ne tik stabilizuojantis vario (III) oksidacijos laipsnį, bet ir gebantis oksiduoti dvivalentį varį Cu(II) iki trivalenčio vario Cu(III). 1970 m. mokslinių bendradarbių grupė, kurią sudarė P.Norkus, J. Jankauskas ir G. Rozovskis, pristatė autorinį liudijimą, kuriame pažymėjo, kad labai maži rutenio junginių kiekiai nepaprastai pagreitina šią naują redokso reakciją.
Nuo 1980-tųjų vidurio tyrinėjo plastikų dekoratyvinės metalizacijos procesų galimybes, metalizacijos absorbcinius metodus, specializavosi vario ir jo junginių dangų galimybėse ir technologijose. G. Rozovskis atliko trivalenčio vario junginių tyrimus, šiai temai paskyrė visą eilę straipsnių, su juo kartu dirbo ir buvo straipsnių bendraautoriai Lietuvos chemikai P. Norkus, M. Šalkauskas. 1991 m. G. Rozovskis į savo mokslinę veiklą įtraukė ir kobalto sulfido dangų susidarymo tyrimus, tobulino kobalto sulfido dengimo technologinių procesų galimybes.
1990 m. G. Rozovskis tyrė trivalenčio vario buvimą superlaidininkuose. G. Rozovskis ir A. Misevičius kartu su Bendrosios ir neorganinės chemijos instituto (IONCh, Maskva) bendradarbiais pasiūlė specifinę indikatorinę reakciją, kuri kaip tik įrodė trivalenčio vario Cu(III) buvimą aukštatemperatūriuose superlaidininkuose. Buvo atskleista reakcijos esmė: paveikus superlaidininką telurato jonais, susidaro spalvotas tirpalas, kurio spektras atitinka diteluratokuprato (III) spektrą.
1995 m. Chemijos institute G. Rozovskis su bendradarbiais pasiūlė dekoratyvinės metalizacijos tikslams ant ABS plastiko paviršiaus vietoje vario sulfido formuoti kobalto sulfido sluoksnius. Dėl privalumų, kuriais pasižymėjo metalizacijos procesas kobalto sulfido pagrindu, licenciją šiam procesui nupirko JAV firma ENTHONE – OMI, kuri kartu su Chemijos institutu jį patentavo. Patento autoriai: L.Naruškevičius, G.Rozovskis, M. Baranauskas, J.Vinkevičius bei firmos atstovai A. Mobius ir P. Pies.
2020 m. pasaulio biatlono čempionatas
2020 m. pasaulio biatlono čempionatas – Tarptautinės biatlono sąjungos organizuotas geriausių pasaulio biatlono atletų čempionatas, kuris vyko vasario 12 d. – vasario 23 d. Antholce, Italijoje. Pasaulio čempionato rezultatai įskaityti į 2019–2020 m. biatlono pasaulio taurės bendrą įskaitą.
Vietos parinkimas
Už čempionato vietą buvo balsuojama Tarptautinės biatlono sąjungos XII kongreso metu, kuris vyko Kišiniove, Moldovoje, 2016 m. rugsėjo 4 d. Antholcas gavo 30 balsų, Pokljuka (Slovėnija) – 15, Oberhofas (Vokietija) – 4. Nove Mestas (Čekija) savo kandidatūrą prieš balsavimą atšaukė. Pasaulio biatlono čempionatas Antholce vyko šeštą kartą.
Tvarkaraštis
* Varžybų pradžia nurodyta Lietuvos laiku.
** Šaltinis: Biathlon World Championships Competition Programe, www.antholz2020.it. Nuoroda tikrinta 2020-02-11.
Fernando Llorente
Fernando Llorente Torres ([]; g. 1985 m. vasario 26 d.) – Ispanijos futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Turino klubo „Juventus“ žaidėjas.
Gimė Pamplonoje, vaikystę praleido La Riochoje, o 1996 m. persikėlė į Bilbao bei pradėjo treniruotis Athletic jaunimo komandose. 2003 m. pradėjo žaisti trečios lygos komandoje CD Baskonia (pavaldi Athletic Bilbao), vėliau Athletic Bilbao dublerių komandoje, o nuo 2005 m. – pagrindinėje komandoje. Jau antrose varžybose įmušė 3 įvarčius ir gretai tapo pagrindinės sudėties žaidėju. Tiesa, traumos ir ligos dažnai trukdė žaidėjui įgauti gerą sportinę formą. Llorentė žaidė Ispanijos jaunimo rinktinėse, 2005 m. U-20 pasaulio čempionate įmušė 5 įvarčius. Nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2008 m. lapkričio 14 d. draugiškose varžybose prieš Čilę. Buvo pakviestas į 2010 m. pasaulio čempionatą.
Ukrai
Ukrai – gyvenvietė pietų Latvijoje, Duobelės savivaldybėje, netoli sienos su Lietuva, 49 km iki Duobelės. Ukrų valsčiaus centras. 107 gyventojai (2021 m.). Gyvenvietė susiformavo buvusioje Ukrų dvaro žemėje.
Istorija
Nuo XIII a. iki 1920 m. priklausė Lietuvai. 1921 m. kovo 20 d. sutartimi buvo nustatyta Lietuvos ir Latvijos valstybės siena. Pagal ją Lietuva atidavė Latvijai Ukrus, Skyronis ir Aknystą bei jų apylinkes mainais už Palangos valsčių ir pajūrio ruožą nuo Šventosios iki Palangos.
Algimantas Lungys
Algimantas Lungys (g. 1947 m. spalio 24 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, teisėjas.
Biografija
Klubai:
Baigęs Smolensko trenerių mokyklą, bet treneriu netapo, nors truputį dirbo futbolo mokykloje treneriu, treniravo būsimuosius vartininkus. Išėjo dirbti į 7-ąją laivų remonto įmonę, dabartinę „Laivitę“, sporto metodininku. Vėliau čia, stojus Nepriklausomybei, perėjo dirbti apsaugos viršininku. Dabar – bendrovės „Budrus sakalas“ apsaugininkas. Lietuvos futbolo teisėjų asociacijos prezidiumo narys, rungtynių inspektorius. Turėdamas 56 metus baigė žaisti už veteranus.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio bendrosios paramos logistikos batalionas
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio bendrosios paramos logistikos batalionas – Lietuvos ginkluotųjų pajėgų karinis dalinys, esantis Logistikos valdybos sudėtyje.
Bataliono uždavinys – užtikrinti Lietuvos kariuomenės vienetų bendrą kovinį aprūpinimą Lietuvos teritorijoje ir už jos ribų bei plėtoti NATO ir ES aukštesniojo ešelono logistikos pajėgumą.
Istorija
Batalionas įkurtas 1993 m. kovo 1 d. Kovinė vėliava įteikta 1994 m. spalio 22 d. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio bendrosios paramos logistikos batalionas tęsia tarpukaryje, nuo 1923 metų, Marijampolėje buvusio dislokuoto Lietuvos kariuomenės 9-ojo pėstininkų pulko tradicijas ir yra įsikūręs jo buvusiose patalpose. Dislokacijos vieta – Marijampolės miestas, Vytauto g. 72.
Paranagva
Paranagva  – miestas pietų Brazilijoje, Paranos valstijoje, prie Atlanto vandenyno, į rytus nuo Kuritibos. Miestas stovi Sera do Maro kalnagūbrio papėdėje. Prekybos uostas, pro kurį išvežami javai, kava, sojos, matė, medvilnė, odos, bananai, cukrus, popierius, mediena. Geležinkelis ir plentas į Kuritibą, plentas į Asunsjoną (Paragvajus). Chemijos, maisto (kavos, matės) pramonė. Pajūrio kurortas (paplūdimiai). Turizmas. Veikia archeologijos ir etnologijos muziejus (buvusioje jėzuitų kolegijoje), išlikęs fortas, kiti kolonijinio laikotarpio architektūros statiniai, Šv. Benedikto bažnyčia, XVII a. fontanas.
Urvablakės
Urvablakės (Cydnidae) – blakių pobūrio šeima.
Šios šeimos balių kūno ilgis varijuoja nuo 2 iki 20 mm. Kūnas, tamsios spalvos, dažniausiais juodas, ovalo formos. Kojos dažniausiai turi spyglius.
Serbiškas filmas
Serbiškas filmas – 2010 m. Serbijoje sukurtas erotinis siaubo trileris. Dėl jame esančių smurto, prievartos, nekrofilijos ir vaikų seksualinio išnaudojimo scenų filmas buvo uždraustas demonstruoti Ispanijoje, Suomijoje, Portugalijoje, Prancūzijoje, Naujojoje Zelandijoje, Australijoje, Malaizijoje, Norvegijoje, Brazilijoje ir Singapūre, o JAV leista demonstruoti 19 minučių trumpesnę versiją.
Urvablakės
Dažniausiai gyvena po žeme ir minta įvairių augalų šaknų sultimis, tik Sehirinae pošeimio blakės minta augalų antžeminių dalių sultimis.
Serbiškas filmas
Turinys
Buvęs pornografinių filmų aktorius Milošas, dabar gyvenantis ramų gyvenimą su žmona Marija ir mažamečiu sūnumi, sulaukia pasiūlymo iš nepažįstamojo, vardu Vukmiras, nusifilmuoti dar viename filme. Pažadėtas didžiulis honoraras ir pasvarstęs Milošas sutinka, nors kontrakte nenurodoma koks filmas bus kuriamas ir ką jam reikės vaidinti. Vukmiras tikina, kad tai „realaus gyvenimo“ filmas ir visus nurodymus jis gaus jau paties filmavimo metu.
Juostos kūrimas prasideda, tačiau Milošui ji darosi nepriimtina po to, kai iš jo pareikalaujama mušti partnerę. Paprašęs pagalbos savo brolio policininko, jis nesugeba rasti jokios informacijos apie Vukmiro praeitį, tik tai, kad jis yra dirbęs su vaikais.
Urvablakės
Paplitusios visame pasaulyje – šeimai priskiriama apie 770 rūšių. Europoje gyvena 65 rūšys, Lietuvoje – 9 rūšys.
Serbiškas filmas
Turinys
Po dar vienos sekso scenos, kurios fone dalyvauja ir vaikai, Milošas pareiškia pasitraukiantis iš projekto. Vukmiras pavaišina jį alkoholiu, tačiau neperkalba ir šis išvažiuoja namo. Pakeliui prie sankryžos jis apsvaigsta nuo į gėrimą įmaišytų narkotikų ir praranda sąmonę.
Atsigauna Milošas po keleto dienų namuose sumuštas, tačiau nieko negali prisiminti. Jis nuvyksta į namus, kur buvo kuriama filmas, tačiau žmonių jame neranda, tik išmėtytas vaizdo kasetes. Nuvažiavęs į mišką jis ima jas žiūrėti ir pamažu prisiminti, kad jam nutiko. Milošas buvo grąžintas atgal, svaiginamas narkotikais ir verčiamas filmuotis toliau, o vienos scenos metu jis nužudė savo partnerę. Grįždamas į praeitį jis supranta, kad be viso to filmavime dalyvavo ir jo brolis, o jie kartu išprievartavo Mariją ir jo sūnų bei nužudė Vukmirą bei jo apsauginius.