cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mursija
Mursija – miestas pietryčių Ispanijoje, Mursijos regione, prie Seguros upės; provincijos centras. Išsidėsčiusi derlingoje lygumoje, apylinkėse auginami citrusiniai, grūdai, alyvuogės, pipirai, išgaunama alavas. Išvystyta maisto, alaus, tekstilės, chemijos, baldų, statybų, šilko pramonė.
Senamiesčiui būdingos siauros gatvelės. Ermita de Jesús (XVII a.), yra meno muziejus. Stovi Šv. Marijos katedra (XIV a.), universitetas (1915 m.), provincijos muziejus.
Istorija
825 m. Mursijos miestas buvo įkurtas maurų ir buvo Al-Andalusijos miestas. XI a., suirus Kordobos kalifatui, čia susiformavo nepriklausoma valstybė (taifa). Ši valstybė XI–XIII a. keturis kartus atkūrė nepriklausomybę, ir nuolat buvo užkariaujama skirtingų gretimų valstybių: Valensijos, Sevilijos, vėl Valensijos, vėliau Almohadų, ir galiausiai Kastilijos.
Nuo XIII a. inkorporuotas į Kastilijos, vėliau į Ispanijos sudėtį.
Tyrimo maskavimas
Tyrimo maskavimas ( arba study masking) – tai sudėtinė epidemiologinio tyrimo (ypač aktualu klinikiniams tyrimams) dalis, kuriuo siekiama, kad tyrimo dalyviai (tiriamieji, patys tyrėjai arba ir statistikai) nežinotų, kurie tiriamieji priklauso poveikio grupei, o kurie – kontrolės (arba kitokio poveikio grupei). Tyrimus, kuriuose taikomas maskavimas, yra įprasta vadinti „aklais“. Apskritai, maskavimu siekiama sumažinti tyrėjo paklaidos tikimybę (žinodamas, kuriai grupei priklauso tiriamasis, tyrėjas gali skirtingai matuoti jo rodiklius). Be to, jei tiriamasis nežino, kuriai grupei priklauso, tyrimo analizėje galima išskirti placebo poveikį. Jeigu maskavimas taikomas tik tiriamiesiems, tyrimas vadinamas tiesiog aklu (arba viengubai aklu, ), jeigu taikomas ir tyrėjams – dvigubai aklu. Tyrimo maskavimas turi tendenciją labai padidinti tyrimo validumą, kadangi suteikia galimybę išvengti kai kurių sisteminių paklaidų. Savo ruožtu, jo nebuvimas kartais sukelia problemų interpretuojant ir vertinant tyrimo rezultatus.
Tyrimo maskavimą reikia numatyti iš anksto, dar svarstant tyrimo modelį.
Pyhejervis
Pyhejervis  – ežeras pietvakarių Suomijoje, Pirkanmos regione. Telkšo 77,2 m aukštyje virš jūros lygio. C raidės formos, galais, nukreiptais į rytus. Kranto linija labai vingiuota, krantai apaugę miškais. Gausybė salų (žymiausia – Vikingsaris, su senovine bažnyčia). Pyhejervis šiaurėje Tamerkoskio upe jungiasi su Nesijervio ežeru.
Prie Pyhejervio įsikūrę Tamperės, Nokijos, Lempelės miestai.
Dykra
Dykra (taip pat tyrai; sen. ) – XIII–XVII a. rečiau gyvenamų arba visai negyvenamų žemių juosta Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, Prūsijos ir Livonijos kraštų pasienio su LDK ruožas. Dykra driekėsi Mažojoje Lietuvoje, Suvalkijoje (Užnemunėje), Žemaitijos vakaruose ir šiaurėje, Aukštaitijos šiaurėje. Istorijos šaltiniuose sąvoka vartojama gūdžioms, neįžengiamoms girioms apibūdinti. Tai miškingi, pelkėti, ežeringi, upingi plotai. Juos minėjo per LDK keliavę kitų šalių pasiuntiniai. Būta apstu šventųjų giraičių. Miškų ir medžių garbinimas buvo vienas kertinių baltų tikėjimo elementų. Tą pastebėjo jau pirmieji istorikai ir dvasininkai, aprašinėję baltus. Naikinant senąjį tikėjimą girių ir medžių „garbinimas“ išliko dar kelis šimtmečius.
Mokslo darbuotojas
Mokslo darbuotojas (anksčiau – mokslinis bendradarbis) – mokslo įstaigos, aukštosios mokyklos tarnautojas, darbuotojas, vykdantis mokslinį darbą, mokslinę veiklą. Lietuvoje mokslo ir studijų institucijų mokslo darbuotojas – tyrėjas, einantis vyriausiojo mokslo darbuotojo, vyresniojo mokslo darbuotojo, mokslo darbuotojo, jaunesniojo mokslo darbuotojo pareigas (mokslininkas), ir mokslininkas stažuotojas (LR mokslo ir studijų įstatymo 59 str. 1 d.). Kai kuriose užsienio valstybėse mokslo darbuotoju taip pat yra laikomas mokslinis asistentas.
Elena Mezginaitė
Elena Mezginaitė (1941 m. spalio 31 d. Petriškiuose, dab. Rokiškio r.  – 2005 m. vasario 9 d. Vilniuje) – Lietuvos poetė, redaktorė.
Mokslo darbuotojas
Lygiai
Lietuvoje mokslo darbuotojų (išskyrus mokslininkų stažuotojų pareigybes) minimalius kvalifikacinius pareigybių reikalavimus nustato Lietuvos mokslo taryba. Atitinkamai: Mokslininkas stažuotojas – einantis pareigas kitoje institucijoje, nei parengė daktaro disertaciją asmuo, kuris apgynė daktaro disertaciją ne anksčiau kaip prieš 5 metus iki skyrimo į šias pareigas dienos.
Elena Mezginaitė
Biografija
1948–1959 m. mokėsi Rokiškio Edvardo Tičkaus vidurinėje mokykloje. 1960–1961 m. Rokiškio rajono Liudo Giros kolūkio (Laibgaliai) bibliotekos vedėja. 1960–1966 m. Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką.
1961–1962 m. Rokiškio rajono laikraščio „Po Spalio vėliava“ korektorė. 1962–1965 m. Kupiškio rajono laikraščio „Komunizmo keliu“ korespondentė. 1965–1989 m. Panevėžio rajono laikraščio „Tėvynė“ korespondentė, atsakingoji sekretorė. 1990–1992 m. LR AT deputato padėjėja. 1992–2005 m. „Panevėžio ryto“ redakcijos atsakingoji sekretorė ir korespondentė. Daugelį metų vadovavo Panevėžio literatų būreliui, organizavo ne vieną literatūrinį renginį, Aukštaitijos rajonų literatūrinį konkursą „Lino žiedas“.
Nuo 1983 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narė, LPS Steigiamojo suvažiavimo delegatė.
Mirė 2005 m. vasario 9 d. po tragiškos nelaimės Vilniuje. Palaidota Šilaičių kapinėse (Panevėžio rajonas).
Kūryba
Eilėraščius pradėjo rašyti besimokydama vidurinėje mokykloje. Pirmuosius eilėraščius spausdino Rokiškio rajono laikraštis. 1966 m. pluoštą eilėraščių išspausdino žurnalas „Jaunimo gretos“. Nuo 1971 m. eilėraščiai publikuojami rinkiniuose „Poezijos pavasaris“.
Pagal E. Mezginaitės eilėraščius sukurta daugiau kaip trys dešimtys dainų. Daugeliui iš jų muziką parašė kompozitoriai Alvydas Jegelevičius, Laimis Vilkončius, Igoris Berinas su grupe „Hiperbolė“, išpopuliarino žinomi atlikėjai Vladas Bagdonas ir Kristina Kazlauskaitė („Baltas lino gyvenimas“), Žilvinas Žvagulis („Dešimt žingsnių“), Kastytis Kerbedis („Melodija“), Alvydas Jegelevičius („Ne mano vestuvės“), Stasys Povilaitis („Vakarų giedruma“), Vytautas Domeika ir Sun City Blat („Mano senas drauge“), Keistuolių teatras („Su Žmonėm“) ir kiti.
2006 m. Panevėžio apskrities viršininko administracija įsteigė Elenos Mezginaitės premiją respublikinio literatūrinio festivalio „Panevėžio literatūrinė žiema“ nugalėtojams. Jais tapo: Valdas Kukulas (2006 m.), Alis Balbierius (2007 m.), Aušra Kaziliūnaitė (2008 m.), Agnė Žagrakalytė (2009 m.), Giedra Radvilavičiūtė (2010 m.), Gintaras Patackas (2012 m.), Giedrė Kazlauskaitė (2014 m.), Erika Drungytė (2016 m.).
Flamurtari FC
Vliorės „Flamurtari“ – Albanijos futbolo klubas iš Vliorės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1924 m.
Žąsinė sidabražolė
Žąsinė sidabražolė (Potentilla anserina) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos, sidabražolių (Potentilla) genties augalų rūšis. Paplitusi Europoje, Azijoje bei Šiaurės Amerikoje.
Daugiametis, šliaužiantis, žolinis augalas. Šaknys mėsingos, kartais gumbiškai sustorėjusios. Stiebas plonas, šliaužiantis, 15−80 cm ilgio, įsišaknijantis. Lapai plunksniški, iš 13−21 lapelio, apatinė jų pusė apaugusi sidabriškai blizgančiais plaukeliais. Žiedai pavieniai, ilgakočiai, išaugę ties stiebo pamatu arba bambliais, gana dideli, 1,5−2,5 cm pločio. Potauris lapeliai 5, triskilčiai. Taurėlapiai 5, šilkaplaukiai. Vainiklapiai 5, apie 1 cm ilgio, skaisčiai geltoni. Kuokelių ir piestelių daug. Vaisius sutelktinis. Vaisiukai − kiaušiniški riešutėliai; kiekviename vaisiuje jų subręsta po 20−25. Riešutėliai gelsvai rudi, jų nugarėlė išgaubta, pilvelis įgaubtas.
Žydi liepos − rugpjūčio mėn., pavieniai augalai ir vėliau, iki šalnų. Labai dažna visoje Lietuvoje. Auga kiemuose, pakelėse, pakrantėse, dykvietėse, ganyklose, pievose, laukuose, upių ir ežerų krantuose.
thumb|right|240px|Požymiai
Panaudojimas
Augalas turi rauginių ir gydomųjų medžiagų. Šaknis spalva ir skoniu primenana pastarnoką, kai kurios Skandinavijos ir Sibiro tautos vartoja maistui. Susmulkinta žole lesinami naminiai paukščiai, ypač žąsiukai ir kalakučiukai.
Literatūra
Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 46 psl.
Dancigo markė
thumb|right|250px|50 000 Dancigo markių [[banknotas (1923 m.)]]
Dancigo markė – laisvojo Dancigo miesto piniginis vienetas 1922-1923 m. Ji buvo ekvivalentiška Vokietijos popierinei markei. Dancigo markę vėliau pakeitė Dancigo guldenas.
Karis (valgis)
Karis yra populiarus tradicinis patiekalas Indijoje, Pakistane, Bangladeše, Šri Lankoje, Pietryčių Azijos šalyse. XVIII a. išpopuliarėjo Anglijoje, XIX a. – Japonijoje, kur tapo vienu dažniausių valgių.
Tikėtinumo funkcija
Pirmuoju atveju tikimybė nusako stebimų ar išmatuotų verčių funkciją esant fiksuotam parametrui (šiuo atveju parametras – moneta tikra). Antruoju atveju tikėtinumas irgi nusako tikimybę, bet tik tikimybę, kad moneta tikra esant stebėjimo/matavimo rezultatui – 10 kartų iš eilės iškrenta herbas.
Pavyzdys
Tarkime, kad turime n kažkokio dydžio matavimų, kurie pasiskirstę pagal normalųjį dėsnį su vidurkiu \mu ir dispersija \sigma^2:
Tikėtinumo funkcija šiuo atveju bus tokio pavidalo:
Tai yra neneigiama funkcija. Kadangi visada patogiau skaičiuoti sumas, o ne sandaugas, dažnai naudojama logaritminė tikėtinumo funkcija:
Ekologinis tyrimas
Ekologinis tyrimas arba koreliacinis tyrimas – tai epidemiologinis stebėjimo tyrimas, kuriuo analizuojami ryšiai tarp ligos ir galimo rizikos veiksnio, lyginant didelių tiriamųjų grupių ar populiacijų rodiklius, pavyzdžiui, tam tikrų administracinių rajonų gyventojų vidutines pajamas ir mirtingumą nuo vėžio.
Vilkytis (Švėtelė)
Vilkytis – nedidelė upė, tekanti Joniškio rajono ribose, Švėtelės upės kairysis intakas. Upelis priklauso Lielupės mažųjų intakų baseinui, hidrologinis nr. – 40010373.
Graikinis kėnis
Graikinis kėnis (Abies cephalonica) – pušinių šeimai (Pinaceae) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi kalnuotose Graikijos teritorijose (Peloponese, Kefalinijoje, Eubojoje ir kt.).
Vilkytis (Švėtelė)
Upelio ištakos – Žagarės miško šiaurės vakarinėje dalyje. Ištekėdamas iš miško, šakojasi į du bendravardžius upelius, srūvančius į skirtingas upes: Vilkytį – Švėtelės intaką ir Vilkytį – Vilkijos intaką (hidrol. nr. 40010358).
Graikinis kėnis
Tai visžalis, spygliuotis medis, kurio aukštis siekia iki 30 m, kamieno skersmuo iki 1 m. Laja piramidiška, plati. Spygliai 1,5-3,5 cm ilgio, apie 2 mm pločio, tamsiai žali. Moteriški kankorėžiai siaurai cilindriški, violetinio atspalvio, 12-16 cm ilgio, 3,8 cm pločio, vyriški – kiaušiniški, 1,4 cm ilgio, 0,4 cm pločio. Sėklos 12-19 mm ilgio.
Vilkytis (Švėtelė)
Beveik visame ilgyje Vilkyčio vaga sureguliuota. Ištekėjęs iš miško ties Šarūnais, kirtęs kelią, toliau srūva šiaurės rytų kryptimi, supamas atvirų dirbamų laukų. Vidurupyje prateka palei ištįsusius gatvinius Veršių (iš vakarų) ir Stungių kaimus (iš rytų pusės). Toliau kerta kelią. Jo žiotys – Švėtelės upėje, į šiaurės vakarus nuo Petraičių, apie 1,2 km žemiau Daukšių tvenkinio. Yra keli smulkūs bevardžiai intakai.
Graikinis kėnis
Seniau graikinio kėnio mediena naudota malkoms ir statyboms, dabar medis auginamas kaip dekoratyvinis augalas.
Vilkytis (Švėtelė)
Gyvenvietės prie Vilkyčio: Šarūnai, Veršiai, Stungiai, Petraičiai.
Upėvardis kilęs nuo gyvūno pavadinimo vilkas.
Maksimovščizna
Maksimovščizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyžų valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Barzdaskučio paradoksas
Barzdaskučio paradoksas – anglų matematikui, logikui ir filosofui Bertranui Raselui (Bertrand Russell) priskiriamas loginis paradoksas. Jis parodo, kad logiškai atrodanti taisyklė iš tiesų gali būti nekorektiška.
Formuluotė
Tarkime, kad mieste yra vienintelis barzdaskutys. Visi miesto gyventojai yra švariai nuskusti – juos nuskuto barzdaskutys arba jie nusiskuto patys. Taip išsivedame empirinę taisyklę: Barzdaskutys skuta tuos, kurie nesiskuta patys.
Paradoksali situacija atsiranda, kai laikantis šios taisyklės bandoma atsakyti į klausimą, ar skutasi barzdaskutys. Jei jis nesiskuta, jis pažeidžia taisyklę. Jei jis skutasi, jis priklauso tai grupei gyventojų, kurie skutasi patys,- vadinasi, taisyklė vis tiek pažeidžiama, nes šios grupės gyventojų barzdaskutys skusti neturėtų.
U
U ir u – dvidešimt pirmoji lotynų abėcėlės ir dvidešimt septintoji lietuvių abėcėlės raidė. Lietuvių kalboje raidės pavadinimas yra u trumpoji.
Lietuvių kalboje vartojamas kiti „U“ raidės pagrindo rašmenys su diakritiniu ženklu nosine – Ų|Ų ir ų (u nosinė) ir brūkšneliu − Ū|Ū ir ū (u ilgoji).
Šia raide žymima:
Omejadų kalifatas
Omejadai, ar Umajadai  – musulmoniška sunitų kalifų dinastija, valdžiusi 661–750 m. iš Damasko. Kaip ir prieš juos buvusius Rašidunus ir vėliau valdžiusius Abasidus, juos pripažino beveik visi sunitai.
Omejadų valdoma valstybė, Omejadų kalifatas arba Damasko kalifatas, didžiausio išsiplėtimo laiku VIII a. vid. valdė teritorijas nuo Al-Andalus (dab. Ispanija) ir Magrebo vakaruose iki Sindo (dab. Pakistanas) ir Transoksianos (dab. Uzbekija) rytuose. Tai – penktoji didžiausia vientisa imperija pasaulio istorijoje.
Sufianidai
Arabų kilmės Omejadų dinastija kildinosi iš Mahometo giminaičio Umajo, ir buvo priešiška atšaka tiesioginiams Mahometo palikuonims Hašemitams. Jų atstovas Utmanas buvo išrinktas trečiuoju Rašidunų kalifato kalifu. 656 m. jį nužudžius, Utmaro sūnėnas Muavija I (tuo metu Sirijos vietininkas) pradėjo pilietinį karą su naujai išrinktu (ketvirtuoju) kalifu Ali. Jam pavyko įgyti karinį pranašumą, dėl ko Muavijos armijos užėmė visas Rašidunų kontroliuojamas teritorijas. 661 m. Kufoje nužudžius Ali, Muavija įžengė į buvusio Kalifato sostinę, ir įtikino kitu kalifu išrinkti jį, o ne Ali sūnų Hasaną. Taip jis tapo pirmuoju Omejadų kalifu ir įtvirtino paveldimąją dinastiją. Kalifato sostinę jis įkūrė savo anksčiau valdytame Damaske.
Tiesioginiai Muavijos I palikuonys vadinami Sufianidais. Iš karto po Muavijos I mirties kalifate vėl kilo pilietinis karas (Antroji fitna) dėl kalifo sosto. Sūnus Jazidas I susidūrė su stipriu Ali sūnaus Huseino pasipriešinimu. Pastarasis žuvo Kerbelos mūšyje. Mekoje įsitvirtino kitas pretendentas Abdula ibn al Zubairas.
Marvanidai
Po Jazido I mirties 683 m. trumpam kalifu tapo jo sūnus Muavija II. Tačiau dvi susiklosčiusios politinės grupuotės iškėlė savo kandinatus – pirmojo kalifo palikuonį Abdulą ibn al Zubairą ir tolimą Jazido giminaitį (Omejadą) Marvaną. Pergalę šventė pastarasis, kuris išlaikė Omejadų hegemoniją kalifate, nors ir linija pasikeitė. Jam netrukus mirus, sostą paveldėjo jo sūnus Abd al-Malikas, kuris iš naujo konsolidavo valdžią šalyje, vėl nukariavo Egiptą, Mesopotamiją ir Meką. Nuo tada dinastinių kovų valstybėje sumažėjo ir nusistovėjo paveldėjimo tvarka.
Valdant Marvanidams stabilizavosi vidinė šalies sistema ir kalifatas vėl ėmė plėstis. Buvo nukariauti berberų kraštai vakaruose (Magrebas), ir Kalifato armijos pasiekė Pirėnų pusiasalį, kur 732 m. Tūro mūšyje juos galutinai sustabdė Frankų imperija. 712 m. Kalifato armija pasiekė Indo upę toli rytuose, ir užkariavo Sindą ir Pandžabą. Valdant Hišamui (724–743 m.) vyko karai šiaurės rytuose, kur musulmonai veržėsi į Tocharistaną (Balchą) ir Transoksianą (Samarkandą). Šios tolimos sritys liko menkai kontroliuojamos. Tuo metu visą laiką vyko ir kovos su Bizantijos imperija dėl Mažosios Azijos. Taip apie 743 m. Kalifatas pasiekė savo ekspansijos galybę, tapdamas penktąja didžiausia vientisa imperija pasaulio istorijoje.
Valdant Hišamui kalifo valdžia buvo gana stabili. Jis gerai sutvarkė valstybės aparatą, buvo taupus. Tačiau jo palikuonys sukauptas lėšas greit iššvaistė. Per dvejus metus po Hišamo mirties (743–744 m.) soste pasikeitė trys kalifai. Valstybės aparatas suiro, padėtis kariuomenėje neteko stabilumo. Vienas iš šių trijų kalifų buvo Validas II, kuris nesirūpino valstybės reikalais. Jis garsėjo kaip medžiotojas, poetas ar aktorius. Nesėkmingai konkuruodamas su tikrais menininkais, Validas II švaistė kalifato pinigus. Be to, jis nepaisė tikėjimo reikalavimų, net viešai paniekino Koraną, šaudydamas iš lanko į jo lapus kaip į taikinį. Tokiu jo elgesiu musulmonai pasipiktino ir jį nuvertė.
Hišamo įpėdiniai nebepatenkino visuomenės, vėl suintensyvėjo judėjimai, kurių metu veikė naujai susiformavę sektos, tautiniu (ypač persišku) pagrindu paremtos tapatybės. Vienas svarbiausių tarp jų buvo Hašimijos judėjimas, kurį rėmė daugiausia persai, nepatenkinti arabų kilmingųjų valdymu ir iškėlę naują kandidatą į sostą, Hašemitą Abu al-Abasą. 750 m. Didžiojo Zabo mūšyje Šiaurės Irake Abasidai galutinai nugalėjo Omejadus ir jų paskutinįjį kalifą Marvaną II. Šio giminaitis, Hišamo anūkas Abd ar-Rachmanas pabėgo į vakarus, kur 756 m. įkūrė atskirą dinastinę liniją – Kordobos emyratą.
Valstybės organizacija
thumb|left| [[Uolos kupolo šventykla Jeruzalėje]] Omejadų kalifato visuomenė buvo padalinta į keturias aiškias klases, kurios turėjo skirtingas teises. Tai buvo musulmonai arabai, musulmonai nearabai (mavali), laisvieji kitatikiai (dhimmi: krikščionys, žydai, zoroastristai) ir vergai. Mažėjant dhimi, vis daugėjo už arabus kultūringesnių mavali, kurie įgijo vis didesnę reikšmę šalyje, bet buvo diskriminuojami arabų, kurie valdė svarbiausius postus šalyje. Dėl šių įtampų ir kilo savotiška Abasidų revoliucija ir nuversta Omejadų valdžia.
Valdant Omejadams buvo sukurta daugiau ar mažiau stabili kariuomenės, politinio administravimo sistema, nusistovėjo provincijos, atsirado centrinės valdžios struktūros. Kalifui valstybę administruoti padėjo 6 ministerijos (divanai).
Omejadai buvo puikūs statytojai, puoselėjo menus ir kultūrą. Jų viešpatavimo laikotarpis priklauso Islamo aukso amžiui. Svarbiausi išlikę Omejadų paminklų yra Uolos kupolo šventykla Jeruzalėje, Omeijadų mečetė Damaske, Pranašo mečetė Medinoje ir kt.
Žadavainių apylinkė
Žadavainių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Juozas Kunskas
Juozas Kunskas (1909 m. sausio 20 d. Daniūnai, Ramygalos valsčius – 1980 m. sausio 17 d. Baisogala) – Lietuvos agronomas zootechnikas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1935 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1958 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1935–1948 m. Žemės ūkio akademijos dėstytojas. 1948–1952 m. Gyvulininkystės mokslinio tyrimo stoties (Baisogaloje) Gyvulių šėrimo skyriaus vedėjas. 1952–1980 m. dirbo Gyvulininkystės institute, 1952–1976 m. Gyvulių šėrimo ir pašarų technologijos skyriaus vedėjas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo sritis – gyvulių šėrimas, pašarų gamybos ir paruošimo technologijos, gyvulininkystės produkcijos kokybė. Kartu su kitais sukūrė efektyvią žolės miltų gamybos ir naudojimo gyvuliams šerti sistemą.
Yaser Al-Kahtani
Jaseras Al Kahtani (g. 1982 m. spalio 10 d.) – futbolininkas, Saudo Arabijos rinktinės ir Al Ain klubo puolėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2002 m. gruodžio 17 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur pirmosiose rungtynėse įmušė įvartį į Tuniso vartus.
Koordinačių sistema
Koordinačių sistema – metodas kiekvienam erdvės taškui priskirti jį atitinkančią skaičių seką. Koordinačių sistemos pagalba galima spręsti atstumo tarp dviejų taškų, taško priklausymo duotai geometrinei figūrai, naujos taško padėties jį perkėlus duotu atstumu žinoma kryptimi ir kitus panašius uždavinius. Koordinačių sistema taip pat yra įvairių sudėtingesnių matematinių bei modeliavimo metodų dalis. Taškas, kurį atitinka iš nulių susidedanti skaičių seka, paprastai vadinamas koordinačių pradžia.
Paprastai skaičių sekos ilgis koordinačių sistemoje lygus erdvės, su kuria sistema dirba, matmenų skaičiui. Tačiau iš principo įmanomos sistemos, vienu skaičiumi nusakančios taško padėtį ir daugiamatėje erdvėje. Vietoje paprastų skaičių sekoje gali būti kompleksiniai skaičiai ar vektoriai.
Vieno matmens
Skaičių tiesė (ašis) – nusako taškų padėtį vienmatėje erdvėje, remdamasi taško atstumu nuo koordinačių pradžios.
Vaizdas:Real Number Line.svg
Stačiakampė koordinačių sistema (Dekarto plokštuma)
Ši sistema nusako taško padėtį dvimatėje erdvėje, remdamasi šio taško atstumu nuo dviejų tarpusavyje statmenų tiesių. Į kairę ir žemyn nuo koordinačių pradžios atstumai žymimi neigiamais skaičiais. Stačiakampės koordinačių sistemos pradžios taškas žymimas 0. Tiesė Ox vadinama abscisių ašimi (x ašimi), tiesė Oy vadinama ordinačių ašimi (y ašimi). Galimos alternatyvios sistemos, kuriose šios dvi tiesės nėra statmenos. Dar bendresnis atvejis yra kreivinė koordinačių sistema, kuomet vietoj tiesių naudojamos dvi bet kokios sutampančios kreivės.
315px
Polinė koordinačių sistema
Polinė sistema nusako taško padėtį dvimatėje erdvėje, remdamasi dviem skaičiais. Pirmasis šių skaičių yra taško atstumas iki koordinačių pradžios. Antrasis yra kampas tarp dviejų tiesių, kurių viena kerta nusakomą tašką bei koordinačių pradžią, o antroji yra sutarta koordinačių pradžią kertanti „nulinio kampo“ tiesė. Šią sistemą naudoja bitės.
Pereinant iš dekarto kordinačių sistemos (x; y) į polinę, pakeičiame Be to  Kur r yra „spindulys“, o \theta – įprastas kampas sukamas nuo teigiamos x ašies prieš laikrodžio rodyklę.
Vaizdas:Polar coordinates.PNG
Stačiakampių koordinačių sistema
Sistema nusako taško padėtį trimatėje erdvėje, remdamasi šio taško atstumu nuo trijų tarpusavyje statmenų tiesių. Ji iš esmės nesiskiria nuo dviejų matmenų stačiakampės koordinačių sistemos. Irgi galimos sistemos, kai naudojamos nelygiagrečios tiesės arba ir kreivės.
Vaizdas:3D coordinate system.svg
Cilindrinė koordinačių sistema
Cilindrinė koordinačių sistema panaši į polinę dvimatę, pridėdama papildomą aukščio koordinatę.
Pervedant iš stačiakampės koordinačių sistemos (x; y; z) į cilindrinę, keičiame  z=z.
Sferinė koordinačių sistema
Sferinė koordinačių sistema taip pat panaši į polinę dvimatę, tačiau skirtingai nuo cilindrinės ji aprašo tašką dviem kampais ir atstumu nuo koordinačių pradžios.
Sferinėje koordinačių sistemoje
Geografinė koordinačių sistema
Geografinė koordinačių sistema naudojama taško padėčiai sferos paviršiuje (tarkim, ant Žemės rutulio) nurodyti. Ši sistema naudoja du kampus (geografinę ilgumą ir geografinę platumą).
Juozas Aleksandravičius (1920)
Juozas Aleksandravičius (1920 m. lapkričio 30 d. Būbeliai, Kretingos valsčius – 2007 m. lapkričio mėnesį) – Lietuvos filologas, pedagogas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Baigė Kretingos pranciškonų gimnaziją, 1949 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968 m. filologijos mokslų kandidatas.
Protokolas
Protokolas – visuma tarptautinių etiketo taisyklių, reglamentuojančių oficialiąją komunikaciją, susitikimų ir derybų vedimo tvarką, priėmimų organizavimą, aprangą ir t. t. Žodis „protokolas“ kilo iš graikų kalbos ir reiškė dokumentų įforminimo ir archyvų tvarkymo taisyklių visumą. Ilgainiui į sąvoką įtraukta bendravimo etika ir ceremonialas. Protokolas apima griežtą elgesio reglamentaciją, o etiketas labiau grindžiamas patarimais.
Juozas Aleksandravičius (1920)
Veikla
Parengė mokomąsias knygas:
Protokolas
Protokolo rūšys
Karališkasis protokolas – griežtų taisyklių sistema ir jų vykdymo formos, priimtos monarchų rūmuose.
Juozas Aleksandravičius (1920)
Veikla
Lietuvių kalbos vadovėlių ir pratimų (įvairioms klasėms) mokykloms dėstomąja rusų kalba (1972 m., 1973 m., 1974 m., 1976 m., 1977, 1981 m., 1983 m., 1990 m.) ir dėstomąja lenkų kalba (1975 m., 1976 m., 1977 m., 1982 m., 1984 m.) autorius.
Parengė vadovėlius:
Protokolas
Protokolo rūšys
Karinis protokolas – kariuomenėje visuotinai priimtų elgesio normų, manierų ir taisyklių kodeksas, taikytinas visose karinėje srityje dirbančių žmonių gyvenimo ir darbinės veiklos sferose, taip pat ir laivyne.
Diplomatinis protokolas – elgesio taisyklės, kurių privalo laikytis diplomatai ir kiti oficialūs valstybių atstovai įvairiuose oficialiuose diplomatiniuose renginiuose, taip pat bendraudami tarpusavyje.
Tarnybinis protokolas – visuma taisyklių, tradicijų ir susitarimų, kuriais grindžiamas bendravimas įvairaus darbo sferoje.
Dubininkas
Dubininkas  – etnografinis gatvinis kaimas Dzūkijos nacionaliniame parke, Varėnos rajono savivaldybės pietvakariuose, 8 km į šiaurės vakarus nuo Marcinkonių, prie Merkio intako Skroblaus upelio. Netoli kaimo į Skroblaus upę įteka Duburių upelis. Greta įsteigtas Skroblaus rezervatas. Šalia yra Laumių bala, į Skroblų suteka keli šaltiniai.
Kaimas padrikasis su gatvinio kaimo bruožais (tokio plano kaimų Lietuvoje mažai). Sodybos išsidėsčiusios aplink stačiakampio plano aikštę, į kurią sueina 4 gatvės.
Viešasis transportas į kaimą nevažiuoja. Kartą per savaitę autobusas užsuką tik į šalia esantį Puvočių kaimą. Arčiausia geležinkelio stotis – Marcinkonyse. Populiariausia transporto priemonė – dviratis, anksčiau – arkliai. Į kaimą atvažiuoja grybų supirkėjai ir porą kartų per savaitę autoparduotuvė.
XVII–XIX amžius
thumb|left|Dubininko ąžuolas
Kada tiksliai įsikūrė Dubininko kaimas nežinoma. 1637 m. Varėnos, Perlojos ir Merkinės girių ordinacijos metu, taip pat ir 1712 m. Varėnos girininkijos inventoriuje Dubininko kaimas neminimas. Jo nėra ir 1738 m. Merkinės seniūnijos inventoriuje, nors gretimai esantis Margionių kaimas ten jau įrašytas. Istoriniuose šaltiniuose Dubininko kaimo vardas pirmą kartą paminėtas 1742–1748 m. sudarytose Merkinės parapijos metrikų knygose. Jose nurodoma, kaime gimė tik vienas žmogus, o tuo pačiu laiku gretimuose kaimuose gimimų užregistruota daugiau (Puvočiuose – 42, Kapiniškėse – 15). Tai rodo, kad tuo metu kaimas buvo tik pradėjęs kurtis.
Išsamesnių žinių randama nuo 1785 m. Tais metais sudarytame Varėnos seniūnijos, Margionių palivarko inventoriuje nurodoma, kad kaime gyveno 4 baudžiauninkų šeimos: Karlono, Kielės, Akstino ir Šibailos. Žmonių, turinčių šias pavardės, kaime būta ir XX a. pab.
Nuo XVII a. pabaigos iki XX a. pradžios sodybų kaime padaugėjo nuo 4 iki 6. Jose gyveno kelios tos pačios šeimos kartos – 5-12 žmonių. 1823 m. inventoriuje nurodoma, kad kiekviena sodyba kas savaitę turėjo eiti 2 dienas lažo, per metus dalyvauti 6 talkose, 2 kartus per metus atlikti pastotes, mokėti 2,1 rublių činšo, duoti dvarui 2 vištas, 30 kiaušinių, 2 kapas grybų, vežimą šieno, numegzti svarą tinklo, pagaminti 2 kapas skiedrų stogams dengti.
1856 m. liustracijos dokumentai rodo, kad kaime buvo 6 sodybos. Kiekvienai iš jų buvo skirta po 100 dešimtinių ariamosios žemės, 5 dešimtinės pievų ir sodybinės žemės sklypų. Tais pačiais metais sudarytame inventoriuje nurodoma, kad valstiečių šeimos turėjo po 1-2 arklius, 4-6 jaučius, 2-5 karves, laikė nuo 3 iki 15 avių, 1-5 kiaules.
XX a. 1-oji pusė
Valakų dalybos Dubininke prasidėjo XX a. pradžiose, t. y. truputį vėliau nei kituose Pietryčių Lietuvos kaimuose. 1907 m. kaime tebebuvo 6 sodybos, nors žemę dalinosi 12 atskirų šeimų. Žemių dalybos vyko iki Antrojo pasaulinio karo, atskirų sodybų tuo metu padaugėjo nuo 6 iki 16.
Kadangi kaime nebuvo pelningo darbo, tai XX a. pradžioje daugelis dubininkiečių patraukė uždarbiauti į Ameriką. Vieni jų grįžo, o kiti – ten įsikūrė nuolatos. 1907 m. iš visų 92 Dubininko gyventojų kitur dirbo 20, t. y. 22 proc.
Tarpukariu Dubininkas buvo valdomas lenkų (priklausė Gardino apskrities Marcinkonių valsčiui).
Sovietmetis
thumb|Dubininke
Pokario metais kaimas neišvengė represijų, pora šeimų buvo ištremtos į Sibirą. Dubininko kaimo gyventojų sąlygos sovietinės santvarkos metais pasikeitė. Kaimas priklausė Puvočių kaime esančiam „Raudonojo spindulio“ kolūkiui, kuris gyvavo nepilnus dvejus metus.
Daugiausiai pajamų gyventojai gaudavo iš darbo ūkyje, o papildomai, kaip ir seniau, – iš miško gėrybių bei sodybinių sklypų. Nors gyvenimo sąlygos ir gerėjo, bet kaimas tuštėjo – žmonės emigravo į miestus. Gerokai pasikeitė ir kaimavietės planas. Nusenę tėvai apleido savo sodybas ir išvažiavo gyventi pas vaikus į miestus. Mirus savininkams, buvo nugriaunami likę pastatai.
Sodybų plano struktūrą lėmė ir pasikeitę gamybiniai santykiai – nemaža dalis ūkinių pastatų per paskutinius dešimtmečius buvo perstatyti į mažesnius, o likę – ne visuomet naudojami pagal buvusią paskirtį. Dubininkas – nykstantis kaimas, neturįs realių galimybių atgimti. Girininkija, kuriai sovietiniais laikais priklausė kaimas, buvo įsikūrusi tik už pusantro kilometro, Puvočių kaime. Tačiau miškų ūkis nesirūpino netoli girininkijos esančiu kaimu. Šalia buvo daugiau ir patogesnėse vietose įsikūrusių gyvenviečių, todėl joms ir buvo skiriama daugiau dėmesio.
Kaimavietės išsidėstymas
thumb|left|260px|Kaimo kapinaitės
Kompaktiškos netolygiai išsidėsčiusios gyvenvietės užuomazgos galėjo susiformuoti jau XIX a. pabaigoje, kai pradėjo irti nuo seno egzistavusios bendrės. Iš pradžių naujos šeimos statydinosi pastatus tėvonijos sodybose, sodams ir daržams tinkamiausioje žemėje. Jos buvo mažai, todėl statybai tekdavo ieškoti naujų teritorijų už senųjų ribų. Būdinga tai, kad naujieji plotai naudoti ne naujoms sodyboms kurti, o tik kluonams, kurių funkciniai ryšiai su gyvenamuoju namu nebuvo tokie glaudūs kaip tvartų, statyti. Taip kairėje, pro kaimą einančio Margionių–Merkinės keliuko pusėje susiformavo daugumos sodybų kluonai.
Vis dėlto per palyginti trumpą laiką pasikeitė tiek pastatų vietos, tiek patys pastatai. Nuo XX a. pradžios iki 1974 m. senose vietose išliko tik trys gyvenamieji namai, vienas svirnas ir vienas tvartas. Toks greitas ir smarkus gyvenvietės bei sodybų keitimasis – retas reiškinys, todėl Dubininkas yra etalonas savaimingai susiklosčiusių kaimo plano struktūros kaitai pažinti ir gamybinių bei socialinių santykių plėtojimosi poveikiui nustatyti.
Nadavkai
Nadavkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Augustavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietvakarius nuo Augustavo ir 79 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Telerin
Telerin yra dirbtinė kalba sukurta J. R. R. Tolkino. Tai viena iš Tolkino sukurtų kalbų kurios naudojamos fantastiniame Viduržemio pasaulyje.
Dubininkas
Kaimavietės išsidėstymas
Šiuo metu Dubininkas turi architektūros paminklo statusą. Kaime yra vis dar žaliuojantis, žymusis Dubininko ąžuolas.
Telerin
Telerin kalba susiformavo iš ankstesnės šios kalbos formos – Bendrosios Telerin. Tai buvo pirmykštė Telerinų (tuo metu vadinamų Lindarų) genties, atstovaujančios Elfų rasę, kalba. Didžiosios Kelionės metu, ši kalba nutolo nuo Bendrosios Eldarin, kuri savo ruožtu kilo iš Primityviosios Quendian, visų Elfų prokalbės.
Dubininkas
Kaimavietės išsidėstymas
thumb|250px|Kaimo vaizdas
Telerin
Iš šios prokalbės kilo daugybė kalbų, įskaitant Valinoro Telerinų kalbą, Sindarin bei Nandorin kalbas.
Dubininkas
Pastatų išsidėstymo ypatumai
Visoms kaimo sodyboms būdinga tai, kad jų trobesiai suskirstyti į dvi funkcines grupes: gyvenamieji namai bei svirnai ir ūkiniai pastatai. Pirmoji grupė nuo antrosios atskirta tvoromis. Ūkiniai pastatai sodybose arba už jos ribų (kluonai) statyti be kokio nors bendro plano. Gyvenamieji namai, ūkiniai pastatai kartu su želdiniais formuoja įvairaus kontūro ir dydžio atitvaras arba pusiau uždaras kiemų erdves, kurių ribas paryškina daugybė tvorų.
Telerin
Valinoro Telerinų kalba buvo paveikta Noldoriečių Quenya kalbos, todėl šios dvi kalbos išliko tarpusavyje artimai susijusios. Vienas iš Telerin kalbos pokyčių buvo nulemtas Bendrosios Eldarin kalbos – /*kw/ pakito į /p/; Tai tarsi realybėje egzistuojančių kalbų atspindys, nes britų-keltų kalbos, įskaitant ir valų kalbą, yra iš dalies panašios į Sindarin kalbą, ir tikriausiai įkvėpė Tolkiną šią kalbą sukurti.
Telerin kalbą vartojo Telerinai, kurie pasiekė Amano regioną. Kartais ši kalba vadinama Lindalambë (Lindarų kalba).
Apie Telerin kalbą buvo dažnai kalbama kaip apie Quenya kalbos tarmę, tačiau Telerinai teigė, jog jų kalba yra nepriklausoma. Ši kalba išlaikė senąją formą, todėl buvo panašesnė į Bendrąją Telerin (iš kurios kilo Sindarin ir Nandorin kalbos). Buvo netgi galima pastebėti panašumų tarp Telerin ir Bendrosios Eldarin kalbos, kurią vartojo vėlesnioji Elfų rasė.
Taip pat skaitykite
Języki Śródziemia
646 m.
646 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
C sharp
C# (tariama sy šarp) – objektiškai orientuota programavimo kalba, sukurta Microsoft kompanijoje kaip dalis .NET iniciatyvos. Kalba paremta C++ bei Java kalbomis. Kalba kurta balansuojant tarp galingumo (C++ įtaka) bei greito programavimo (Java, Visual Basic įtaka).
Kalbos kūrėjai – Anders Hejlsberg ir Scott Wiltamuth (abu iš Microsoft).
Istorija
Microsoft pateikė kalbos specifikaciją standartų organizacijai Ecma International (buvusiai ECMA) 2000 metais. 2000 m. liepos 11 dieną Microsoft išplatino pranešimą spaudai, skelbiantį apie naujas apibendrintas NET programavimo kalbas.
Versijos
Nuo to laiko, kai Microsoft 2002 metais išleido pirmąją .NET Framework versiją, buvo atlikti du nedideli pataisymai ir vienas didelis, pateikiami su Windows atnaujinimais (Service Packs). Su pirmąja .NET versija išleista ir pirmoji C# kompiliatoriaus versija. Vėlesnės C# versijose šiek tiek praplėsta sintaksė.
Stačiūnų šv. Lauryno bažnyčia
'''Stačiūnų šv. Lauryno bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Stačiūnų kaime, Obelės (Kamajos dešiniojo intako) kairiajame krante. Liaudies architektūros formų.
Parapijoje veikia Vismantų koplyčia.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su bokšteliu ir pusapvalia apside. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė. Stačiūnų kapinėse palaidotas kunigas, istorikas Petras Veblaitis.
Mindaugas Tamošiūnas
Mindaugas Tamošiūnas:
Atvejo ir kontrolės tyrimas
Atvejo ir kontrolės tyrimas – tai analitinis tyrimas, kurio tikslas – nustatyti galimas ligų priežastis, lyginant tam tikra liga sergančius (atvejai) ir nesergančius žmones (kontrolė). Toks tyrimas yra gana nebrangus, reikalaujantis sąlyginai nedaug tiriamųjų, tačiau nustatytas ryšys tarp spėjamo rizikos veiksnio ir susirgimo gali būti tik statistinis, bet ne priežastinis.
Zoofilija
Istorija
Senovės graikų legendoje pasakojama, kad Minotauro motina Pasifajė susilaukė Minotauro po to, kai turėjo lytinių santykių su jaučiu.
Teisėtumas
Praeityje kai kurie zoofiliją draudžiantys įstatymai buvo kuriami iš baimės, kad gims gyvūnų ir žmonių hibridai. Šiais laikais pagrindine priežastimi drausti lytinį santykiavimą su gyvūnais yra nuogąstavimai dėl gyvūnų gerovės. Daugelyje valstybių bet koks zoofiliškas aktas yra draudžiamas, o kitur įstatymais neleidžiama blogai elgtis su gyvūnais neužsimenant apie lytinį santykiavimą su jais. Rusijoje bei Japonijoje zoofilinė seksualinė veikla leidžiama, bet ne pornografija su gyvūnais. Vengrija, Rumunija ir Suomija – paskutinės šalys Europos Sąjungoje, kur zoofilija yra teisėta.
Psichologinis požiūris, moksliniai tyrimai
Psichologijoje vyrauja požiūris, kad zoofilija yra psichikos sutrikimas. Tai gali atspindėti vaikystės eksperimentus arba neturėjimą kitų būdų išreikšti savo seksualinės energijos. Išskirtinis potraukis gyvūnams, nesidomint žmonėmis, yra laikomas retu lytiniu nukrypimu. Dauguma zoofilų turi arba yra turėję ilgalaikius lytinius santykius ir su žmonėmis. Zoofilai retai prašo profesionalios pagalbos dėl savo nukrypimo.
Pasak keleto tyrimų, dalis gyvūnų mėgaujasi zoofiliniais santykiais, jei prieš juos nėra naudojamas smurtas. Mokslininkai taip pat pabrėžė, kad zoofilijos nereiktų per daug susieti su zoosadizmu (mėgavimusi gyvūnų kankinimu). Dalis zoofilų netgi užmezga gilų emocinį ryšį su savo gyvūnu.
Kritika
thumb|left|250px|Zoofilijos scena iš [[Khajuraho]]
Viena pagrindinių zoofilijos kritikų yra, kad gyvūnai negali duoti aiškaus sutikimo santykiauti, todėl visi atvejai gali būti interpretuojami kaip išprievartavimai. Zoofilijos gynėjai atkerta, kad gyvūnai sutikimą duoda, tik kitokiu, savotišku būdu, o kartais ir patys imasi iniciatyvos (pvz., šunys apglėbiantys žmogaus koją ir bandantys poruotis). Be to, naminių gyvūnėlių laikymas nėra laikomas pagrobimu, nors gyvūnai taip pat neduoda tam jokio sutikimo. Taip pat kai kurie kritikai mano, kad zoofilai naudojasi įgimtu gyvūnų instinktu daryti viską, kad įtiktum savo būrio lyderiui.
Daugeliui žmonių santykiavimo su gyvūnais idėja atrodo pasibjaurėtina. Tą galima laikyti požymiu, kad zoofilija turėtų būti laikoma neetiška. Bet intuityvūs sprendimai gali ne visada būti teisingi. Taip pat egzistuoja požiūris, kad tokia praktika degraduoja žmonijos orumą, nes žmogus yra išskirtinė, aukštesnės moralės būtybė. Sakyti, kad zoofilija yra nenatūralu, nebūtų teisinga, nes skirtingų rūšių santykiavimo gamtoje pasitaiko.
Kaunetiškiai
Kaunetiškiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės pietvakarinėje dalyje, 5 km į pietvakarius nuo Šaukoto.
Makedonijos karalystė
Makedonija – senovinė karalystė, kilusi iš Makedonijos istorinio regiono (dab. Graikijos šiaurės rytuose). Trumpu ekspansijos laikotarpiu IV a. pr. m. e. yra vadinama Makedonijos imperija ir valdė milžinišką teritoriją nuo Adrijos jūros iki Indo upės.
Argeadų dinastija
thumb|250px|left|Makedonijos plėtra
Makedonijos valstybė susiformavo I tūkst. pr. m. e. I pusėje derlingame Makedonijos Botijos subregione. Turbūt VIII a. pr m. e. pabaigoje ar VII a. pradžioje čia įsitvirtino Argeadų dinastija, kuri kildino save iš Argolidės regiono. Tuo metu buvo įkurta senoji Makedonijos sostinė Aigai. Pamažu valdovų įtaka konsolidavo visą Botiją. VI a. pr. m. e. karalystė buvo trumpam nukariauta Achemenidų Persijos, bet Aleksandras I (495–450) sugrąžino nepriklausomybę.
Jau V a. pr. m. e. Makedonijos karalystė ėmė plėsti savo teritorijas į kalnuotas sritis rytuose ir pietuose, iki 431 m. pr. m. e. užimdama Migdoniją, Krestoniją, Bizaltiją, Pieriją. Po šios plėtros, apie 400 m. pr. m. e. sostinė buvo perkelta į Pelą. Šiek tiek vėliau, valdant Amynthas III (393–370), Makedonija išplėtė teritorijas į Vakarus, užimdama visą Aukštutinę Makedoniją. Taip susikūrė Makedonijos lyga – makedonų genčių konfederacija, valdoma iš Pelos.
Makedonijos karalystė buvo toli nuo kitų graikų miestų valstybių, todėl mažai kišosi į Klasikinės Graikijos karus ir sąjungas. Nepaisant to, IV a. pr. m. e. ji palengva įsitraukė į graikų pasaulio įvykius.
Ekspansija
thumb|250px|Makedonija 336 m. pr. m. e.
Valdant Pilypui II (359–336 m. pr. m. e.) Makedonijos karalystė pertvarkė savo armiją ir pradėjo sparčią ekspansiją. 358 m. pr. m. e., mirus Pajonijos (šiaurėje) karaliui, Makedonija pradėjo su ja karą ir privertė Pajoniją tapti jos vasale. Tais pačiais metais sumušusi Ilyriją, Makedonija užsitikrino saugumą šiaurėje ir Epyro paramą. Tais pačiais metais Pilypas II sudarė sąjungą su Tesalija. Ši, priklausiusi Tėbų hegemonijai, paprašė Makedonijos pagalbos vidiniuose nesutarimuose, ir Pilypas II palaikė Lariso valdančiosios dinastijos prašymą.
357 m. pr. m. e. Pilypas II plėtė šalį į rytus, kur užėmė trakų gyvenamus Sintikės, Edomantikės, Edonio, Pierio regionus. Jiems vėliau prigijo pavadinimas Macedonia adjecta. Tai pavyko padaryti nugalėjus vietos pajūrio graikų miestus, ypač didžiausią jų – Amfipolį.
Iki 354 m. pr. m. e. susikirto Pilypo II ir Antrosios Atėnų imperijos interesai dėl kito susivienijimo Makedonijos regione: Chalkidikės lygos. Šis susikirtimas paskatino neramumus Atėnų imperijoje (Sąjungininkų kąrą) ir jos suirimą. Chalkidikės lygos miestai perėjo į Makedonijos pusę, ir šalis užsitikrino priėjimą prie jūros. Chalkidikės miestai-valstybės buvo nusiaubti per Olinto karą (349–348) ir galutinai prijungti prie Makedonijos.
356–352 m. pr. m. e. Graikijoje vykstantis Trečiasis Šventasis karas leido Makedonijai pirmą kartą aktyviai įsikišti į Graikų reikalus. 346 m. pr. m. e. Makedonija tapo lemiama jėga, pabaigusia graikų karus, ir tokiu būdu įgijusia čia sprendžiamąją galią. Netrukus po to Makedonijos vasale tapo Trakija. Pilypo II užkariavimus pabaigė 339 m. pr. m. e. Graikijoje kilęs Ketvirtasis Šventasis karas, kurį Makedonija pabaigė kitais metais, per 338 m. pr. m. e. Cheronėjos mūšį. Šio mūšio metu beveik visa Graikija tapo pavaldi Makedonijai, ir čia sukurta šiai pavaldi Korinto lyga.
Pasinaudodamas tuo metu Artimuosiuose Rytuose buvusiu politiniu vakuumu, kuris susiformavo nusilpus Achemenidų imperijai, Pilypo II sūnus Aleksandras Makedonietis (356–323 m. pr. m. e.) išplėtė Makedonijos valdas, trumpam sukurdamas galingą imperiją, rytuose siekiančią Indo upę.
Makedonija po Aleksandro
miniatiūra|250px|Makedonija II a. pr. m. e.
Sulig Aleksandro Makedoniečio mirtimi baigėsi Argeadų dinastija, ir jo generolai pradėjo kovoti dėl valdžios, suardydami jo imperiją į keletą naujai įkurtų karalysčių. Makedonija, valdžiusi visą Balkanų pusiasalį, su sostine Tesalonikuose, buvo viena jų. Šioje karalystėje tarpusavyje kovojo dviejų dinastijų, Antipatridų ir Antigonidų atstovai, iš kurių galutinai įsitvirtino pastarieji. Antigonidai Makedonijos soste buvo iki 146 m. pr. m. e.
Karai su Roma
Nuo 215 m. pr. m. e. Roma kišosi į Graikijos reikalus. Dėl to kilo Pirmasis Makedonijos karas, o 198 m. pr. m. e. – Antrasis Makedonijos karas. 171 m. pr. m. e. Roma paskelbė Makedonijai dar vieną karą. Makedonijos armija neprilygo romėnams, o karalius Persėjas nesugebėjo graikų miestų įtikinti jam padėti. 168 m. pr. m. e. Makedonija buvo nugalėta, Persėjas buvo pagautas ir nugabentas į Romą. Nuo tada Makedonija buvo įjungta į Romos imperiją, joje įkurta Makedonijos provincija.
Dulių apylinkė
Dulių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Daugailių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dusetų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Daugailių apylinkės ir Steponiškių apylinkės.
Juodasis smiltžygis
Juodasis smiltžygis (Pterostichus niger) – žygių (Carabidae) šeimos vabalas. Kūnas 15 - 21 mm. Juodas. Antsparniai su išilginėmis vagutėmis.
Gyvena lapuočių ir mišriuose miškuose, įvairių tipų drėgnokuose dirvožemiuose, vandens telkinių krantuose po medžiais arba krūmais.
Paplitęs Europoje ir Azijoje. Labai dažnas centrinėje Europoje, neretas ir Lietuvoje.
Aktyvus naktį. Medžioja smulkius vabzdžius.
Livno laukas
Livno laukas  – didžiausias pasaulyje karstinis laukas. Plyti Bosnijos ir Hercegovinos pietvakariuose, greta sienos su Kroatija. Plotas 458,7 km², būdingas plotis 6 km. Plyti vidutiniškai 720 m aukštyje virš jūros lygio. Apsuptas karstinių kalnų: Dinaros ir Kamešnicos – pietuose, Tušnicos – rytuose, Cincaro ir Goljos – šiaurėje bei Šatoro ir Staretinos – vakaruose. Šiaurės vakaruose Livno laukas Ždralovačo koridoriumi jungiasi su Grahovo lauku. Pietinėje dalyje telkšo Buško Blato ežeras.
Livno lauke gyvena apie 15 tūkst. gyventojų, didesnės gyvenvietės – Livnas, Čelebičius, Kazanicai, Podhumas ir kt.
Auditas
Auditas – ūkio subjekto patikrinimas, analizė, įvertinimas.
Audito atsiradimas
Ypatingai XIX a. pradėjo steigtis daug akcinių bendrovių. Akcinių bendrovių vadovai kartu su buhalteriais specialiai atskaitomybėje nurodydavo padidintą savo vadovaujamų akcinių bendrovių vertę ir pelną siekdami daugiau pritraukti kapitalo. Tą kapitalą kartais tiesiog pasisavindavo.
Kaskart bankrutuojant akcinėms bendrovėms valstybės, akcinių bendrovių vadovai ir akcininkai pradėjo siekti kontroliuoti akcinių bendrovių atskaitomybę.
Galiausiai reiškinys, kaip auditas susiformavo XIX a. pabaigoje. Tada kaip tik padaugėjo bendro kapitalo įmonių, skolinimasis. Tada norint pritraukti kapitalą praktiškai buvo privaloma pateikti auditorių patvirtintą savo finansinę atskaitomybę. Pirma atskaitomybę tvirtinantys buhalteriai buvo vadinami viešaisiais buhalteriais (angl. – public accountants), o vėliau pradėti vadinti auditoriais (angl. – auditors). Galiausiai jie pradėjo kurti įvairias profesines sąjungas, reikalauti valstybių įteisinti jų veiklą, reikalauti, kad asmenys, norintys užsiimti auditine veikla, tam gautų leidimus, praeitų kvalifikacinį patikrinimą.
Pirmosios profesinės buhalterių organizacijos pradėjo kurtis (Škotijoje). Audito atsiradimo data laikoma 1854 m. spalio 23 d., kai Edinburgo buhalterių sąjungai buvo suteiktas karališkasis statusas (angl. – royal charter), o jos nariai pradėti vadinti privilegijuotais auditoriais (angl. – chartered accountants).
Škotijos buhalterių pavyzdžiu greitai pasekė ir Anglijos buhalteriai, paskui tai paplito ir kitose pasaulio šalyse. Buhalterių sąjungos buvo vadinamos skirtingai.
Iki XX a. pradžios buvo įkurtos tokios buhalterių organizacijos:
Rusijoje 1894 m. buvo iškelta prisiekusių buhalterių instituto įkūrimo idėja, parengti dokumentai prisiekusių buhalterių institutui steigti, bet tuo metu jis nebuvo įkurtas.
Audito privalomumas
Įvairiose pasaulio valstybėse dalis įmonių privalomai turi pateikti savo atskaitomybės auditinį patvirtinimą. Tai dažniausiai registruotos akcijų biržoje, bendro kapitalo, galinčios imti paskolas, leisti vertybinius popierius. Taip pat įmonės atskaitomybės auditoriaus patvirtinimo reikalauja ir kai kurios valstybinės institucijos suteikiančios kokius nors leidimus. Į auditinį patikrinimą įmonių vadovų žiūrima skirtingai. Vieni siekdami išlaikyti akcininkus ir pakelti pasitikėjimą įmonę, patvirtinti atskaitomybę samdosi garsias audito paslaugas teikiančias įmones, kiti – daugiausiai kelis ar net vieno akcininko įmonių vadovai, kuriem nereikia išlaikyti akcininkų ir net neplanuojantys imti paskolas samdosi auditorius tik dėl to, kad tai reikalauja valstybė. Dažniausiai tai būna laisvai samdomas, mažai žinomas.
Rūšys
Pagrindinė audito funkcija buvo atskaitomybės patvirtinimas. Vėliau, o gal ir tuo pačiu metu kai auditoriai atlikdavo auditus, jie kartu konsultuodavo ūkio subjektų vadovus ir darbuotojus apie apskaitą ir kitais klausimais. Palaipsniui auditorių konsultavimo reikšmė išaugo ir atsirado kitos auditorių veiklos sritys. Auditas gali būti:
Audito atlikėjai
Dažniausiai audito atlikėjai klasifikuojami taip:
Auditas Lietuvoje
Plačiau skaitykite Audito istorija Lietuvoje