cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japonijos finansų ministerija
Istorija
Pirmoji Užsienio reikalų ministerija buvo įkurta iš karto po Meidži revoliucijos, 1869 metais, tačiau panašią funkciją atliekančios institucijos istorija siekia dar VI a. Nuo įkūrimo Finansų ministerijos struktūra mažai keitėsi, didelių reformų nebuvo įvykdyta ir po Antro pasaulinio karo.
Ministerija vaidino svarbų vaidmenį sparčiame Japonijos ekonominiame vystymesi pokariniais dešimtmečiais. Pagrindinės jos funkcijos buvo infliacijos kontrolė, investicijų reguliavimas, bankų sistemos administravimas. Paskutiniais XX a. dešimtmečiais ministerija inicijavo pridėtinės vertės mokesčio įvedimą, kas buvo padaryta 1989 m. Vėliau pasisakė už jo didinimą nuo 3% iki 5%, siekiant užtikrinti didesnes įplaukas į biudžetą ir išlaikyti dėl senstančios visuomenės besiplečiančią socialinės apsaugos sistemą. Nors politiškai labai nepopuliarus, šis pasiūlymas buvo įgyvendintas 1998 metais.
2000 m. ministerija prarado bankų priežiūros funkciją, kuri buvo perleista naujai įkurtai Finansinių paslaugų agentūrai, o monetarinės politikos vykdymas atiteko Japonijos bankui. Po 2001 m. administracinės reformos ministerijos pavadinimas buvo pakeistas iš ilgą istoriją turėjusio 大蔵省 (Ōkura-shō; pažodžiui: „Iždo ministerija“) į dabartinį 財務省 (Zaimu-shō; pažodžiui: „Finansinių reikalų ministerija“).
Struktūra
Ministeriją sudaro:
Ludhiana
Ludhiana – daugiakultūris miestas šiaurės vakarų Indijoje, Pandžabo valstijoje, prie Satledžo (Sutlej) upės ir Delio–Amritsaro kelio. 1,55 mln. gyventojų (2005). Tekstilės, metalo, mašinų gamybos pramonė; klesti amatai. Yra žemės ūkio universitetas.
Kagajanas
Kagajanas  – ilgiausia Filipinų upė. Teka Lusono salos centrinėje dalyje. Prasideda Karbaljo kordiljeroje, 1524 m aukštyje. Teka į šiaurę, aukštupyje slenkstėta. Įteka į Filipinų jūrą ties Apario miestu.
Ruandos frankas
thumb|right|260px|Banknotai Ruandos frankas (ISO 4217:RWF) – Ruandos valiuta. Suskirstyta į 100 sentimų. Frankas oficialia valiuta tapo 1916 m., kai belgai perėmė šią Vokietijos koloniją. Belgų Kongo frankas pakeitė iki tol cirkuliavusią Vokiečių Rytų Afrikos rupiją. 1960 m. pradėti naudoti Ruandos frankai.
Banknotai
Naudojami 100, 500, 1000 ir 5000 frankų vertės banknotai. 1964–1977 m. naudoti 20 ir 50 frankų banknotai.
Santykis
1 litas 2006 m. birželio 28 d. atitiko 201,02 Ruandos franko ir atitiko 552,75 JAV dolerio.
Pietų Afrikos Respublikos istorija
Pietų Afrikos Respublikos istorija - Pietų Afrikos Respublikos teritorijoje egzistavusių tautų ir valstybių istorija.
Ankstyvojoje istorijoje Pietų Afrikoje apsigyveno sanai, kurie iki šiol išsaugojo akmens amžiaus buities likučius. Prieš maždaug 2 tūkstančius metų nuo koisanų atsiskyrė gyvulių augintojai koikojai. Greičiausiai jau nuo II a. iš šiaurės į Pietų Afriką kėlėsi bantų tautos, kurios apgyvendino rytinę Pietų Afrikos dalį. Po to, kai Bartolomeu Dias 1488 m. pasiekė Afrikos pietinę pakrantę, 1652 m. Nyderlandų Ost Indijos kompanija įkūrė Kapštatą ir netrukus išplėtė į Kapo koloniją. Šią koloniją 1806 m. užėmė britai. Nepatenkinti britų valdžia olandų kilmės "būrai" patraukė į šiaurę ir ten įkūrė keletą būrų valstybių.
Senieji gyventojai
Pietų Afrika yra viena iš seniausiai žmonių apgyvendintų pasaulio teritorijų. Čia gyvenanti bušmėnų ir hotentotų rasė pagal kai kurias teorijas yra visų žmonių protėviai. Senaisiais laikais Pietų Afrikos teritorija buvo apgyvendinta bušmenų ir hotentotų, o nuo XVI a. pradėjo skverbtis ir bantų gentys.
Prieš atvykstant pirmiesiems olandų kolonistams dabartinės šalies teritorijos šiaurės rytuose gyveno sėslios chosų ir zulų gentys, o teritorijoje aplink Gerosios Vilties kyšulį – hotentotų (dar žinomi kaip chojai) ir bušmėnų (dar žinomi kaip sanai, tačiau pastarasis terminas yra įžeidžiantis) klajoklių gentys; pastaroji teritorija buvo retai gyvenama.
Ankstyvoji europiečių kolonizacija
1487 m. Bartolomėjas Diazas atrado Gerosios vilties kyšulį.
Olandų kolonistai, vadinami būrais (tiesiogiai išvertus – valstiečiais), ėmė kurtis retai gyvenamose teritorijose aplink Gerosios vilties kyšulį, dabartinės Respublikos pietvakarinėje dalyje. Janas Van Rybekas (Jan Van Riebek) tapo pirmuoju Keiptauno (Kapštato) kolonijos, tuo metu kontroliuojamos Nyderlandų Rytų Indijos Kampanijos gubernatoriumi.
XIX a. pradžioje išsiplėtus Anglijos galybei, ji ėmė pretenduoti į strategiškai svarbų Gerosios vilties kyšulį ir įkūrė tenai Kapo koloniją.
Mfekane
Rytinėje Respublikos dalyje XIX a. pirmoje pusėje vyko vietinių tautų migracijos, vadinamos terminu mfekane. Zulai, chosai, matabeliai ir kitos tautos sukūrė galingas imperijas, kurios stipriai paveikė ir šiaurėje esančias afrikietiškas valstybes dabartinės Zimbabvės, Botsvanos ir kitose teritorijose.
XIX a. kolonizacija
thumb|250px|Būrų kolonizacija
Kapo kolonijos būrai, nepatenkinti jiems primesta valdžia, sukilo į „didįjį žygį“ ir ėmė migruoti į žemyno gilumą šiaurės rytų kryptimi, t. y. į juodaodžių gyvenamas vietoves. To žygio dalyviai vadinami vūrtrekeriais. Čia būrai ėmė steigti valstybes, kurios ilgainiui konsolidavosi į Oranžiją bei Transvalį. Dar būrai bandė steigti Nataliją rytiniame pajūryje, bet iš ten anglai juos išvijo (įsteigė Natalio koloniją) ir taip būrai neteko išėjimo į jūrą, anglai apsupo juos kolonijų žiedu iš visų pusių.
Tiek būrų, tiek anglų santykiai su juodaisiais iki „didžiojo žygio“ buvo menki, nes pastarieji prie Gerosios vilties kyšulio negyveno, tuo tarpu hotentotai ir bušmėnai buvo klajokliai, gyveno retai, nebuvo susiorganizavę į valstybes, tad baltiesiems įtakos iš esmės nedarė. Žygio metu būrams atsikrausčius į juodaodžių gyvenamas žemes prasidėjo konfliktai su jais, ypač su zulusais, nors dėl įsikūrimo kai kuriose teritorijose ir buvo sudaryti susitarimai; nepaisant to, būrai, būdami mažumoje, sugebėjo įtvirtinti savo valstybes.
Anglų santykiai su zulais buvo dar įtemptesni. Zulai, nors ir neturėdami jokių modernių ginklų, neretai sugebėdavo laimėti susirėmimus prieš europiečius dėl savo gausumo. Tačiau vis dėlto atsiradus kulkosvaidžiams nedidelėms anglų įguloms tapo lengviau įveikti didžiules zulų armijas. Po 1879 m. Anglų-zulų karo zulai prarado savo nepriklausomą statusą.
Anglų-būrų karai
Anglai suprato visą pietų Afriką kaip savo teritoriją ir bandė tai įtvirtinti. Taip prasidėjo Pirmasis būrų karas, kuris baigėsi būrų pergale ir anglams teko pripažinti būrų valstybes, nors ir toliau anglai jas laikė savo įtakos zona. Būrų žemėse atradus aukso, į jas ėmė plūsti anglai iš gretimų kolonijų, kai kuriuose miestuose jų skaičius pralenkė būrų skaičių ir tai sukėlė įtampą. Anglai, vadinami atėjūnais, neturėjo pilietybės taigi ir balso teisės.
Anglija pareiškė būrams ultimatumą, kuriuo pareikalavo suteikti visiems anglams atvykusiems į būrų šalis pilietybę, taip iš esmės smarkiai padidinant anglų įtaką būrų šalių politikai. Būrai atsisakė patenkinti šias sąlygas ir taip prasidėjo antrasis būrų karas, įvykęs dvidešimto amžiaus pradžioje, dažniausiai laikomas pirmuoju moderniu karu – tenai pirmą kartą panaudota daug koncepcijų, be kurių šiuolaikinis karas neįsivaizduojamas, tokių, kaip slepiamosios spalvos apranga. Taip pat būrų kare pirmąsyk panaudotos ir koncentracijos stovyklos, į kurias britai uždarė būrus ir kuriose daug jų mirė. Būrai, nepaisant aktyvaus partizaninio pasipriešinimo, karą pralaimėjo ir būrų valstybės tapo Anglijos kolonijomis.
Per antrąjį būrų karą anglai ir būrai iš pradžių susitarė nesamdyti juodaodžių į savo gretas, bet vėliau anglai ėmė samdyti ir vietinius.
Pietų Afrikos Sąjunga
Anglams laimėjus karus, anglų kalba ėmė dominuoti, teritorija tapo viena kolonija – Pietų Afrikos Sąjunga – sudaryta iš keturių kraštų: Kapo, Transvalio, Oranžijos bei Natalio. Vėliau ji tapo dominija. Jau seniau britų teritorijoje įkurtos kolonijos - Basutolandas ir Britų Svazilendas į Sąjungos sudėtį integruotos nebuvo. Po pirmojo pasaulinio karo Vokietijai pralaimėjus, į Sąjungą buvo įjungta buvusi Vokietijos kolonija - Vokietijos Pietų Afrika (dabartinė Namibija).
Į šalį ėmė vykti anglų kolonistai, taip pat imti vežti darbininkai iš kitų Anglijos kolonijų, ypač Indijos ir Malajos. Vietiniai juodaodžiai imti priiminėti dirbti į įvairius darbus, ypač kasyklose, nepaisant dėl to darbų netenkančių būrų darbininkų protestų: beraščiais buvo kur kas lengviau manipuliuoti nei būrais.
Apartheidas
thumb|250px|Pietų Afrikos ir bantustanų žemėlapis
Ilgainiui pagrindinis konfliktas tarp anglų ir būrų pasikeitė į rasinį konfliktą tarp juodaodžių ir baltųjų (anglų bei būrų). Būrų (afrikanų) kalba įgavo daugiau teisių, tad būrai nebesijautė diskriminuojami, tuo tarpu juodaodžiai jautėsi: būdami prasto išsimokslinimo jie gaudavo menkus atlyginimus kasyklose ir kitur, mažai jų buvo turtingi, nepaisant to, kad jie tuo metu sudarė daugiau nei pusę šalies gyventojų (baltieji sudarė 20 %; buvusiose anglų kolonijose buvo ir daug mulatų, kurie kalbėjo angliškai arba būriškai kaip gimtąja kalba, taip pat indų ir malajų; Transvalyje ir Oranžijoje rasių maišymosi būta mažiau).
Prezidentas Hendrikas Verhuerdas bandė reformuoti sistemą steigdamas juodaodžių mokyklas (iki tol jie galėjo mokytis tik pas misionierius). Sykiu jis įtvirtino būrų kalbos dominavimą virš anglų kalbos, pervesdamas švietimo sistemą daugiausia prie būrų kalbos. Šis politikas iki šiol vertinamas labai prieštaringai.
Parlamentas Pietų Afrikoje buvo trijų rūmų, kiekvieni jų atstovavo po vieną rasę: baltuosius, spalvotuosius bei azijiečius. Tačiau daugumoje buvę juodaodžiai savo rūmų neturėjo. Kadangi skirtingai nei prieš tai minėtos bendruomenės, vietiniai gyveno tautomis tam tikrose teritorijose, buvo nutarta suteikti jų tautų teritorijoms nepriklausomybę ar autonomiją (žr. Bantustanas). Buvo įsteigtos keturios valstybės ir dar daugiau autonominių sričių, tačiau vis labiau prieš Pietų Afriką nusiteikiančios užsienio valstybės plano nepripažino, nes jos norėjo, kad visa Pietų Afrika liktų vientisa ir turtingosios baltųjų teritorijos padėtų atkurti neturtingas vietinių žemes – o ne tiesiog pastarosios būtų atskirtos nuo valstybės.
Apartheido panaikinimas
Pietų Afrikai spaudimas dar labiau sustiprėjo, buvo paskelbtas embargas; tad PAR pati ėmė vystyti ginklų pramonę ir netgi Izraelio padedama (Izraelis buvo vienas iš paskutinių PAR likusių sąjungininkų) įsigijo atominių bombų. Tačiau PAR padėtis silpnėjo pasaulio mastu, dauguma Afrikos šalių buvo prieš ją nusistačiusios, Portugalijai netekus savo kolonijų Afrikoje (įskaitant ir gretimą PAR Mozambiką) bei juodaodžiams užėmus valdžią Rodezijoje PAR tapo apsupta priešiškai nusiteikusių kaimynių. Stiprėjo ir jų judėjimas pačioje šalyje. Juodųjų gyventojų skaičius didėjo kur kas greičiau už baltuosius ir pastarųjų dalis ėmė mažėti.
Po ilgos juodųjų daugumos kovos, prie kurios prisidėjo ir daug baltųjų, spalvotųjų ir Pietų Afrikos indų, valdant prezidentui De Klerkui (F.W. de Klerk), nuo 1990 m. imtas naikinti apartheidas, jis galutinai panaikintas po referendumo ir per pirmus rinkimus į bendrą, vienų rūmų parlamentą, atėjus Afrikos Nacionalinio Kongreso pagrinde juodaodžių partijai. 1994 m. nepriklausomos vietinių valstybės buvo grąžintos į PAR sudėtį.
Kurį laiką PAR ekonomika kilo dėl atšauktų sankcijų, tačiau vėliau ėmė smukti. Nusikalstamumas išaugo ir PAR pagal daugelį nusikalstamumo rodiklių ėmė pirmauti pasaulyje; rasinė įtampa neatslūgo, kaip buvo tikėtasi, imta vykdyti nemažai rasistinių išpuolių prieš baltuosius. Taip pat šalį ypač rimtai palietė AIDS epidemija – kas aštuntas pasaulio AIDS infekuotasis gyvena PAR, kas penktas PAR gyventojas yra ŽIV nešiotojas. Afrikos nacionalinio kongreso vyriausybė sumažino armiją: vykdė nusiginklavimo politiką, atsisakė branduolinių bombų, pasitraukė iš Namibijos kolonijos ir pastarajai perdavė anksčiau tiesiogiai PAR pavaldų Volvio Įlankos (Volwis Bay) uostą, atsisakė pretenzijų Antarktidoje, smarkiai sumažino išlaidas kariuomenei. Taip pat panaikino mirties bausmę ir mažino bausmes už nusikaltimus, kas, kritikų vertinimu, padidino nusikaltimų problemą – taip pat valdžia kritikuota už tai, kad vietoj lėšų skyrimo AIDS epidemijos stabdymui, ji lėšas iš padidintų mokesčių skyrė pagrinde įvairiems vietinių rajonuose statomiems objektams finansuoti. Kad panaikintų apartheido neva padarytą žalą, vyriausybė įvedė diskriminacinę politiką, pagal kurią buvo nustatytos kvotos, kiek baltųjų galės įstoti į universitetus ar gauti tam tikrus darbus.
Afrikos Nacionalinio Kongreso reikšmė per metus nuo apartheido panaikinimo didėjo, dvi pradžioje buvusios opozicinės partijos – naujoji tautininkų partija ir Inkatos laisvės partija – per pastarąjį dešimtmetį neteko galios, o pirmoji išvis žlugo. Afrikos Nacionalinis Kongresas pagrindinę paramą turi neturtingai gyvenančių juodaodžių gretose, kurių yra dauguma. Po apartheido pabaigos susikūrę judėjimai, siekiantys įkurti nepriklausomą būrų valstybę – Volkštatą, neįgauna pagreičio dėl būrų emigracijos bei jų pasklidimo po šalį; tuo tarpu liaudies parama judėjimui įkurti nepriklausomą zulusų valstybę sumažėjo.
Sigatoka
Sigatoka  – upė Fidžyje, Viti Levu salos vakarinėje dalyje. Prasideda Centrinėse aukštumose, Tomanivio kalno papėdėje. Teka vakarų kryptimi, įteka į Ramųjį vandenyną ties Sigatokos miestu. Laivuojama.
Upės žemupyje yra Sigatokos kopų nacionalinis parkas.
FK Pehčevo
Istorija
Klubo ištakos siekia 2015 m. Tuo metu klubas priklausė vietos verslininkui Kirilui Gogovui ir vadinosi „Kit-Go“. Žaidė žemesniuose divizionuose. 2015–2016 m. sezone tapo 4. MNL Štipo grupės nugalėtojais. 2016–2017 m. pateko į Trečią lygą. 2017–2018 m. tapo Trečios lygos nugalėtojais savo grupėje ir pateko į Antrą lygą
Nuo 2018–2019 m. sezono rungtyniavo Antroje lygoje. Debiutiniame sezone užėmė penktą vietą.
2019–2020 m. čempionatas buvo nutrauktas dėl pandemijos grėsmių.
2020–2021 m. rungtyniavo Antroje lygoje. Rytų grupėje liko trečioje vietoje.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antros lygos Rytų grupėje. Liko septintoje vietoje.
2022–2023 m. žaidė Antroje lygoje.
Klubinė žarna
thumb|right|250px|Klubinės žarnos mikropreparatas Klubinė žarna – plonosios žarnos dalis, kuri 3-4 m ilgio ir 3-4 cm skersmens. Ji yra siauresnė, bet su storesne siena nei dvylikapirštė žarna. Klubinė žarna glūdi apatinėje dešiniojoje pilvo ertmės srityje. Jos raukšlės žemos, gaureliai trumpi ir platūs, išsidėsto rečiau. Klubinės žarnos funkcija – maisto medžiagų įsiurbimas.
Dilogija
Dilogija – dviejų kūrinių (dažniausiai literatūros kūrinių ar filmų) rinkinys, kuriuose rutuliuojasi ta pati tema. Dilogijose dažniausiai būna pasakojama viena istorija, nors neretai jos dalys būna susijusios tik tais pačias veikėjais ar dar mažiau. Retkarčias dilogijomis vadinami ir daugiau nei dvi dalis turintys rinkiniai, bet į dilogiją įeina tik pirmosios dvi dalys.
Trigliceridai
right|thumb|300px|Trigliceridai Trigliceridai – glicerolio ir riebalų rūgščių esteriai. Arba tiesiog riebalai.
Mališevo Linkai
Mališevo Linkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zavadų valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Trigliceridai
Nomenklatūra
Trigliceridų, kurių molekulėse yra vienodos riebalų rūgštys, pavadinimai sudaromi, remiantis riebalų rūgščių pavadinimu. Pavyzdžiui, tristearoilglicerolis, tripalmitoilglicerolis ir t. t. Tačiau gali būti vartojami pavadinimai „tristearinas“, „tripalmitinas“ ir t. t. Jei trigliceride yra skirtingos riebalų rūgštys, pavadinimuose nurodoma, kuris glicerolio hidroksilas (1,2,3) yra esterintas ta ar kita rūgštimi, pvz.1,2-distearoil-3-palmitoilglicerolis.
Saločiai (viensėdis)
Saločiai – viensėdis Pasvalio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Saločių miestelio.
Lukanijos
Lukanijos (Lucania) – fundulų (Fundulidae) šeimos žuvų gentis.
Utpalių dinastija
Utpalių dinastija - dinastija, valdžiusi Kašmyro valstybę 856-980 m. Ši dinastija atgaivino paskutiniųjų korkatų laikais nusmukusią valstybę ir sugrąžino jos buvusią šlovę.
Ją 980 m. pakeitė Loharų dinastija.
Istorija
Iki Utpalių Kašmyrą valdė Korkatų dinastija, kurios paskutinieji valdovai IX a. pradžioje nusmukdė valstybę.
Žymiausias Utpalių valdovas buvo Avantivarmanas, kuris sugebėjo prikelti valstybę iš suirutės. Nors Kašmyras niekuomet nepasiekė tokių teritorijų kaip Korkatų laikais, buvo sudarytos sąlygos vystytis šalies kultūrai ir ekonomikai.
Po Avantivarmano mirties 883 m., prasidėjo lėtas valstybės smukimas. Mirus paskutiniajam Utkalių valdovui Khemguptai, sostą paveldėjo jo našlė, kuri pradėjo Loharų dinastiją
Kultūra
Utpalių dinastija buvo bene brandžiausias Kašmyro kultūros laikotarpis. Buvo pastatyta sostinė Avantipuras (belikę griuvėsiai), o visoje Pietų Azijoje Kašmyras garsėjo kaip kultūros, filosofijos ir meno centras. Tuo metu suklestėjo Kašmyro šivaizmo mokykla. Iš visos Indijos čia traukė piligrimai ir studentai, kurie studijavo pas žymius Kašmyro išminčius. Apie tai liudija tuometiniai bendrabučiai, skirti priimti gausius piligrimus.
Atlikti žymūs inžineriniai darbai, kur daugiausia pasitarnavo inžinierius Suja. Jo dėka buvo pagerinta Kašmyro slėnio irigacija, šalis apsaugota nuo potvynių.
Ievos Simonaitytės memorialinis muziejus
Ievos Simonaitytės memorialinis muziejus – memorialinis muziejus Lietuvoje, Klaipėdos rajono savivaldybėje, Priekulėje, Vingio g. 11. Su muziejumi ribojasi Vingio parkas. Muziejus įkurtas 1979 m. buvusiame rašytojos vasarnamyje. Nuo 1984 m. liepos 6 d. lankytojams prieinamoje ekspozicijoje galima susipažinti su I. Simonaitytės gyvenimu ir kūryba. Joje eksponuojamos nuotraukos, dokumentai, visų jos knygų pirmieji leidimai bei kiti asmeniniai daiktai.
Muziejuje išsaugota autentiška (1961–1978 m.) vasarnamio aplinka: baldai, paveikslai, suvenyrai, dovanos. Darbo kambaryje saugoma asmeninė rašytojos namų biblioteka. Kieme auga paminklinis medis – Ievos Simonaitytės bukas.
Veikla
Muziejus mini I. Simonaitytės gimtadienius ir kitas atmintinas datas. Organizuojami susitikimai su I. Simonaitytės literatūrinės premijos laureatais, rengiami naujų knygų pristatymai. Per tarptautines muziejų dienas vyksta renginys „Šviesos naktyje“.
Muziejaus lankytojams suteikiama informacija apie I. Simonaitytės gyvenimą ir kūrybą. Jį aplanko ne tik Lietuvos gyventojai. Būta svečių iš Armėnijos, Australijos, Japonijos, JAV, Lenkijos, Moldovos, Prancūzijos, Rusijos, Slovakijos, Švedijos, Šveicarijos ir kitų šalių.
VfL Benrath
Diuseldorfo „Benrath“ – Vokietijos futbolo klubas, įkurtas Benrate (dabar priklauso Diuseldorfui).
Kastielfabibas
Kastielfabibas  – gyvenvietė pietryčių Ispanijoje, Valensijos regione, Valensijos provincijoje, Rinkon de Ademuso komarkoje. Yra prie Ebrono upės, kalnuotoje vietovėje (prie Trijų Karalių Kryžiaus kalno, 1555 m).
Yra XII a. bažnyčia, XV a. vienuolių namai, konventas, tvirtovė.
Bat Conservation International
Bat Conservation International – tarptautinė nevyriausybinė organizacija, kuri rūpinasi šikšnosparnių išsaugojimu pasaulyje. Organizaciją 1982 m. įkūrė JAV biologas Merlin Devere Tuttle, vadovavęs jai iki 2009 m. Įmonės būstinė yra Ostine.
Šiuo metu Bat Conservation International dirba apie 30 mokslininkų 60-yje skyrių visame pasaulyje.
Sijonas
thumb|180px|Moteriškas sijonas (Auklando drabužių muziejus) thumb|180px|Libano [[kurdai|kurdės su spalvingais sijonais]]
Sijonas – viršutinis drabužis, kurį dažniausiai dėvi moterys: jo viršus yra ties bamba ar žemiau, o apačia gali būti įvairiame lygyje. Sijono pagrindinė paskirtis yra pridengti ir šildyti dubenį bei kojas. Lyginant su kelnėmis, sijonas užtikrina geresnę oro cirkuliaciją tarp kojų, tačiau paprastai labiau varžo judesius nei kelnės, tiek dėl sijono pasiuvimo ypatumų, tiek ir dėl visuomenėje priimtinų normų.
Sijono tipai
Priklausomai nuo ilgio (tiksliau, uždengiamo kūno) sijonai skirstomi:
Vyriški sijonai
Kai kuriose kultūrose sijonus gali nešioti ir vyrai (pvz., škotų kiltas).
Viduramžiais buvo naudojami šarviniai sijonai, kurie buvo šarvų komplekto dalis ir pridengdavo dubens sritį, o kartais – ir šlaunis iki kelių. Aišku, šarviniai sijonai buvo vyriškos aprangos dalis.
Istorija
Nuo 1672 m. Europoje sijonai laikomi beveik tik moterišku drabužiu.
Lietuviški sijonai
thumb|180px|Aukštaičių tradiciniai rūbai Lietuvių sijono prototipas buvo marginė, susidedanti iš 3–4 audeklo palų ir nesusiuvama, o tik apsukama aplink liemenį. Sijonai visuose regionuose buvo naminių audinių arba pirktinės medžiagos. Vasarą jie buvo lininiai, žiemą ir skirti išeigai – vilnoniai, pusvilnoniai. Vasarai ir prastesniems darbams dirbti siuvami pakuliniai sijonai. XVIII–XIX a. visoje Lietuvoje jie buvo siuvami raukti iš trijų–septynių palų. Dažniausiai – keturpaliai. Panašus plotis būna ir sijonų, pasiūtų iš skerso audinio (tokie suvalkiečių ir žemaičių skersadryžiai, išilgadryžiai). Lietuviški sijonai siekė beveik iki žemės. Maždaug trečdalis ir net daugiau medžiagos suraukiama nugaroje, priekyje paraukiama labai mažai (kadangi šią vietą dengia prijuostė). Priekyje sijonas susegamas saga, kabe arba surišamas prisiūtais raišteliais. Sijono pažemiai dažniausiai iš apačios pamušami linine arba medvilnine medžiaga, kartais apsiuvami „šepetuku“ arba iš siūlų nupinta juostele. Sijonai, ypač kai jų būdavo ne vienas, buvo gan sunkus drabužis.
Klostytus sijonus nešiojo tik klaipėdietės, ir tik XIX a. II pusėje. Kitose etnografinėse srityse XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje sijonai kerpami „į klynus“, t. y. siuvami iš kelių į apačią platėjančių dalių.
Audinius sijonams aukštaitės ausdavo languotus ar dryžuotus, kuriuose vyravo raudona, žalia, violetinė, balta, geltona spalvos. Ypač mėgiami buvo balti, pažemiuose raudonais raštais puošti sijonai. Po jais moterys segėdavo dar po 2–3 baltus ar languotus apatinius sijonus. Kelionėje ar šeimininkaujant viršutinį sijoną pasikaišydavo, dėl to apatinio sijono būdavo gražesnė tik apatinė dalis, o viršus būdavo pakulinis.
Dzūkių sijonų audiniai daugiausia languoti su paįvairintais žvaigždučių ar gėlių ornamentais, sodriais raštų ir spalvų deriniais, komponuojant tamsiai mėlyną-juodą arba violetinę–pilką-rudą spalvas. Mėgiami sijonai, kuriuose būdavo ritmiškai išdėstomi ryškūs, kontrastingi spalvoti kvadratai.
Žemaitijoje ir Mažojoje Lietuvoje moterys nešiojo po kelis sijonus. Sijonai daugiausia dryžuoti: išilgadryžiai ir skersadryžiai, rečiau languoti. Vėliau XIX a. II pusėje juos pakeičia vienspalviai sijonai, ir kaip ir kitur, siūti iš „klynų“. Apatiniai sijonai ryškių spalvų, dažniausiai raudoni. Puošniausi matomi sijono pažemiai.
Arakas
Arakas, seniau dar vadintas Sultanabadu – miestas Irano šiaurėje, 260 km į pietvakarius nuo Teherano. Markazio provincijos centras. Virš 510 tūkst. gyventojų (2005 m.). Yra oro uostas, per miestą eina Kumo-Ahvazo geležinkelis.
Tekstilės, cukraus pramonė; aliuminio apdirbimas, mašinų gamyba. Arako apylinkėse išgaunama geležies rūda.
Istorija
Arakas įkurtas XIX a. vid., senovėje egzistavusio Daskeraho miesto vietoje.
Godeliai
Godeliai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Vydeikių, pakeliui į Platelius. Gyvenvietė yra Žemaitijos nacionaliniame parke. Išlikę tradicinių žemaitiškų sodybų, yra privatus Reginos ir Justino Jonušų tautodailės ir etnografijos muziejus (įkurtas nuosavoje sodyboje), kuriame eksponuojami savininkų ir jau mirusio žymaus tautodailininko S. Riaubos medžio drožiniai. Buvusių kaimo kapinaičių vietoje pastatytas koplytstulpis.
Žymūs žmonės
Godeliuose gyveno žymus medžio drožėjas Stanislovas Riauba, Bukantės dvarelyje yra rašytojos Žemaitės tėviškė – Bukantė.
Gedanonys
Gedanonys – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytuose, prie ribos su Kaišiadorių ir Trakų rajonais, 5 km į pietryčius nuo Nemaitonių. Kaime yra viena aukščiausių pietų Lietuvos kalvų – Gedanonių kalva. Į pietus nuo kaimo telkšo ežeras Veršiukas.
Istorija
1744 m. minima Gedinaičių koplyčia, priklausiusi Užuguosčio parapijai.
Mališevo Perkusai
Mališevo Perkusai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zavadų valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
FC Sankt Gallen
thumb|right|300px|FC St. Gallen ekipa [[1881 m.]] Sankt Galeno FC – Šveicarijos futbolo klubas iš Sankt Galeno.
Stanislovas Moravskis
Stanislovas Moravskis (pilnas vardas Jonas Stanislovas Apolinaras Moravskis) (1802 m. liepos 22 d., Mickūnai – 1853 m. spalio 6 d., Ustronė) – žymus lietuvių  dvarininkas, aristokratas, gydytojas, etnografas, keliautojas, rašytojas, poetas, teisininkas, filantropas, mizantropas.
FC Sankt Gallen
Istorija
Klubo ištakos siekia 1879 m.
Stanislovas Moravskis
Biografija
Gimė 1802 m. liepos 22 d. Mickūnų dvare, netoli Vilniaus. Tuo metu dvaras priklausė jo motinai Marijanai Semaškaitei – Moravskienei, kuri 1801 m. liepos 30 d. Lavoriškių parapijoje, Mickūnuose, ištekėjo už bajoro, Lenkijos karaliaus ir Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Stanislovo Augusto Poniatovskio iždininko, Apolinaro Moravskio - tuomet labai įžymaus žmogaus XVIII a. – XIX a., pažinojusio ir bendravusio su daugeliu to meto šviesuomenės žmonių, 1794 m. sukilimo dalyvio, pažinojusio Tadą Kosčiušką, Jokūbą Jasinskį. Priklausiusį masonų ložei. Tačiau santuoka ilgai netruko. Pora išsiskyrė 1810 m. vyro iniciatyva; siekiant paskubinti skyrybų procesą kreiptasi netgi į imperatorių Aleksandrą I. Įdomu, kad skyrybų priežastys šaltiniuose nenurodomos, apie tai užrašuose neužsimena ir St. Moravskis. Motina apsigyveno Vilniuje, kur, paveikta skyrybų dramos, susirgusi džiova 1813 m. mirė. Ji palaidota Bernardinų kapinėse (kapas neišlikęs). Vienintelis Moravskių sūnus Stanislovas liko gyventi su tėvu ir antrąja jo žmona Juzefa Chrapovicka (1770 - 1842 m.).
Vaikystę ir kai kuriuos prieš mirtį metus praleido Kaune. Lankė Kauno Jėzuitų gimnaziją, kurią baigė 1818 m., o vėliau, tėvo verčiamas, įstojo į Vilniaus Universiteto Medicinos fakultetą, kurį 1823 m. baigė ir apsigynė daktaro laipsnį. thumb|left| Stanislovas Moravskis [[1848 m. autoportretas laiške Elenai Malevskai]] thumb|Stanislovo Moravskio motina Marijana Semaškaitė – Moravskienė Dar besimokydamas universitete bendravo su A. Mickevičiumi, T. Zanu, priklausė filaretų, filomatų draugijoms, masonams. Jam pavyko išvengti filaretų teismo 1824 m. ir tremties. Negalėdamas apsikęsti tėvo tironijos nukreiptos jo atžvilgiu, išvyko į Sankt Peterburgą, kur dirbo mediku, pagarsėjo choleros epidemijos metu už tai gavo Šv. Anos ordiną. Bendravo su pianiste M. Šymanovska, lietuvių tapytojais J. Oleškevičium, V. Smakausku taip pat su A. S. Puškinu bei kitais žymiais rusais. Rusijoje praleistą laiką aprašė savo memuaruose. Viešėdamas Paryžiuje, kur tvarkė testamentu gautą turtą St. Moravskis išpiršo A. Mickevičiui į žmonas kompozitorės M. Šimanovskos jaunesnę dukterį Celiną, o geriausiam draugui teisininkui, Rusijos Senato darbuotojui Pranciškui Jeronimui Malevskiui - vyresnę jos dukterį Eleną, su kuria susirašinėjo iki pat savo mirties.
Po tėvo mirties 1838 m. (A. Moravskis mirė Vilniuje, kartu su antrąją žmona palaidotas Jiezno kapinėse šalia Jiezno Šv. Kryžiaus koplyčios) grįžo atgal į Ustronę ir keturiolika paskutinių savo gyvenimo metų praleido vienatvėje, todėl buvo pramintas „Ustronės atsiskyrėliu“. Tuo metu jis atsidėjo rašymui, sukūrė memuarus, dramas, politinius tekstus, daug leido medicinos populiarinimo straipsnių, atsidėjo etnografiniams stebėjimams. Ypač pasižymėjo lituanistiniais tyrimais. "St. Moravskis tyrinėjo lietuvių etnografiją, rinko lietuvių liaudies dainas, sudarė, savotišką lietuvių - lenkų žodyną." Jo plunksnai priskiriamas vienas gražiausių, patriotiškiausių eilėraščių apie Lietuvą ''"Kas ta šalis?" '' Iš Peterburgo atvežė ir Lietuvoje išpopuliarino jurginus. Sekė įvykius Europoje, domėjosi 1848 m. Prancūzijos įvykiais, kai lankėsi Paryžiuje dalyvavo Furjė paskaitose ir yra laikomas pirmuoju Lietuvos konservatoriumi, taip pat pasisakė socialistinėmis temomis.
Mirė 1853 m. spalio 6 d., 7.00 val. ryto, Ustronėje, nuo vandenligės. Kelias paskutines dienas buvęs be sąmonės. Palaidotas Nemajūnų kapinių koplyčioje, kurią pats pastatė. Sukauptą turtą paveldėjo giminaitis Apolinaras Moravskis, kuris ir apsigyveno Ustronėje. Dalis St. Moravskio rašytinio palikimo buvo publikuota jo draugo Adomo Honorio Kirkoro, kuris gavo leidimą iš velionio giminaičių. Tačiau publikacijos be išsamaus amžininkų įvertinimo, platesnio dėmesio XIX a. Lietuvos visuomenėje nesulaukė ir kai kurių to meto istorikų buvo kritikuota.
Didžioji dalis Stanislovo Moravskio archyvo žuvo Antrojo pasaulinio karo metais, Vermachtui bombarduojant Varšuvą, jo metu sugriauta Krasickių biblioteka, kurioje ir saugota St. Moravskio dokumentacija.
Atminimo įamžinimas
miniatiūra|160px|Atminimo lenta ant [[Nemajūnų koplyčia|Nemajūnų koplyčios]]
Suasonas
Suasonas  – miestas šiaurės Prancūzijoje, Aukštutinėje Prancūzijoje, Enos departamente, 100 km į šiaurės rytus nuo Paryžiaus, prie Enos upės. Pro miestą eina Paryžiaus-Lano greitkelis. Verčiamasi amatais, turizmu.
Istorija
Senovėje Suasonas buvo keltų gyvenvietė. Romėnų šaltiniuose minima Noviodunum pavadinimu. Tuo metu tai buvo belgų genties suesionų sostinė. Ją užkariavo Julijus Cezaris. Jau IV a. čia buvo įsteigta vyskupija. 457–486 m. miestas buvo nuo Romos imperijos atsiskyrusio Suasono domeno sostine. Ją 486 m., po Suasono mūšio, užėmė Chlodvigas I. Merovingų laikais Suasaonas buvo vienos iš karalysčių sostine, tačiau 613 m. prijungta prie Prancūzijos.
Šventojo Nikolajaus katedra
Šventojo Nikolajaus katedra – pagrindinė viduramžių šventykla rytinėje Kipro pakrantėje, Famagustos mieste. XIV a. katedrą pastatė Kipro karaliai iš Lusignanų dinastijos. Šventykla pastatyta pagal Reimso katedros išvaizdą vėlyvosios gotikos stiliumi. Turistiniuose bukletuose ją vadina „Kipro Reimsu“.
Katedra pašventinta 1328 m. ir nuo to laiko Lusignanų buvo naudojama vainikuojant į Jeruzalės sostą. 1571 m. Famagustą apgulus turkams, stipriai nukentėjo nuo patrankų apšaudymo. Turkai sunaikino šventyklos skulptūrų dekorą ir pavertė ją mečete. Nemažai pastatui pakenkė ir dažni žemės drebėjimai. 1954 m. šventykla pervadinta į Lala Mustafa Paši mečetę. Šis pavadinimas parinktas 1571 m. Famagustos apgulties karvedžio garbei.
Aung San Suu Kyi
Aung San Su Dži (MY အောင်ဆန်းစုကြည် (aung hcan: cu. krany), g. 1945 m. birželio 19 d.) – Mianmaro opozicijos politikė ir Nacionalinės Demokratijos Lygos generalinė sekretorė.
1990 m. rinkimuose nacionalinė demokratijos lyga pelnė 59 % balsus ir 81 % vietų parlamente. Dar prieš rinkimus Aung San Su Dži buvo paskirtas namų areštas. 1989 m. liepos 20 d.- 2010 m. lapkričio 13 d. laikotarpiu politikė praleido iš viso 15 metų namų arešte.
1990 m. Aung San Su Dži pelnė Sacharavo premiją, 1991 m. jai skirta Nobelio taikos premija. 1992 m. apdovanota specialiais Indijos ir Venesuelos vadovybių prizais.
Politikės tėvas buvo žymus Mianmaro nacionalistas Aung Sanas.
2021 m. vasario 1 d. karinio perversmo Mianmare metu suimta ir įkalinta.
Kritika
Su Dži, garsėjusi susikurtu žmogaus teisių gynėjos įvaizdžiu, sulaukė aršios kritikos dėl atsisakymo padėti šalyje persekiojamai rohinjų tautai, o 2017 m. – netgi raginimų atšaukti Nobelio taikos premiją. Būdama faktine šalies lydere, Su Dži nedarė nieko, kad užkirstų kelią rohinjų krizei, ypač po 2017 m. rugpjūčio 25 d. vykusio konflikto su Rohinjų išvadavimo armija. Ši problema buvo įvardijama kaip viena didžiausių pabėgėlių krizių ir etninio valymo atvejų po II pasaulinio karo.
Gisulfas II
Jis buvo Friulio hercogo Gisulfo I sūnus ir įpėdinis.
Gisulfas II ir Trento hercogas Gaidoaldas konfliktavo su karaliumi Agilulfu, su kuriuo 602 ar 603 m. sudarė taikos sutartį. Gisulfas buvo sudaręs sąjungą su avarais karui Istrijoje.
Gisulfas buvo įsipynęs į bažnytinę politiką. Pagal Paulių Djakoną „Istrijos ir Venetijos schizmatikai“ pabėgo pas Gisulfą ieškoti prieglobsčio. Gisulfas dalyvavo 606 m. įtvirtinant Kandidianą (Candidianus) patriarchu Akvilėjos (Aquileia) patriarchate.
Gisulfas žuvo kare su avarais. Manoma, kad 611 m. avarai įsiveržė į Italiją, pirmiausia įžengdami į Gisulfo II žemes. Gisulfas surinko didelę kariuomenę ir išžygiavo pasitikti avarų kariuomenės. Tačiau avarų kariuomenė buvo didesnė, ir jie netrukus įveikė lombardus. Gisulfas žuvo, o jo hercogija buvo nuniokota. Valdžia hercogijoje perėmė du sūnūs Tasas ir Kakas (dvivaldystės atvejis). Du jaunesnieji sūnūs pabėgo pas giminaitį Benevento hercogą Arechį I, kuris vėliau juos įsūnijo.
Antikūnas
miniatiūra|Kiekvienas antikūnas susijungia su tam tikru antigenu. Antikūnai (Ak, arba imunoglobulinai Ig) − sudėtiniai baltyminiai glikoproteinai, kurie susidaro gyvūnų ar žmogaus organizme. Antikūnai yra sintetinami organizme, kai į jį ne pro virškinamąjį traktą patenka antigenų. Antikūnų gamyba − dalis organizmo imuninio atsako, kai infekcijos ar imunizacijos metu, dalyvaujant antigeną pateikiančioms ląstelėms ir T limfocitams stimuliuojamos B ląstelės, iš kurių vystosi plazminės ląstelės. Antikūnai nulemia humoralinį imunitetą.
Kai į kūną patenka patogeninis mikroorganizmas, antikūnai prisitvirtina prie mikroorganizmo paviršiuje esančių svetimų medžiagų (antigenų). Ši imuninė reakcija padaro įsibrovėlį nekenksmingą. Prieš savas medžiagas susidarę antikūnai vadinami autoantikūnais, jie sukelia autoimunines ligas.
Tipai
Pagal būdingas fizines, chemines, struktūrines, funkcines ir antigenines ypatybes skiriamos penkios antikūnų klasės (taip pat yra ir šių klasių poklasiai):
Juodkalnijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Juodkalnijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Antikūnas
Tipai
Aktyviausiai antikūnus gamina limfocitai ir monocitai. Kraujo plazmoje esantys antikūnai įvairiai veikia į organizmą prasiskverbusius svetimkūnius: vieni juos sulipdo, kiti sulipdytas daleles nusodina, o treti tirpdo, ardo. Antikūnų yra labai įvairių, ir kiekvienas iš jų naikina tik tuos mikroorganizmus, jų nuodus ar svetimus baltymus, dėl kurių jis susidarė. Antikūnai koduojami sudėtingos antikūnų genų sistemos.
Antikūnų preparatai vartojami ligoms diagnozuoti ir gydyti, jų išvengti. Antikūnai svarbūs transplantologijoje, kraujo grupėms nustatyti.
Juodkalnijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Finalo rungtynės
-
Guna
Guna ( „gija, styga, virvė“) – sanskrito sąvoka, svarbi hinduistinėse samkhjos, jogos ir vedantos filosofinėse srovėse. Guna laikomas medžiaginės prigimties pradas ar kokybė. Išskiriamos 3 gunos – vaiskumas (sattvá-), veiklumas (rájas) ir nepaslankumas (támas), jos sąveikauja tarpusavyje. Gunoms esant pusiausvyroje vyrauja rimtis, pusiausvyros praradimas lemia kuriamąjį tapsmą.
Samkhjos mokykloje šios kokybės apibrėžiamos taip:
Pasak samkhjos filosofijos, nė viena iš šių kokybių nepasireiškia grynu pavidalu, o yra sandermėje su kitomis.
Trijų gunų teorija išdėstoma ir „Bhagavadgytoje“. Ji padariusi didelę įtaką indų etikai.
Eglytė
Eglytė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Mukulių.
Marilkai
Marilkai  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Zavadų valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Gedanonių kalnas
Gedanonių kalva – viena aukščiausių kalvų pietų Lietuvoje (257,4 m), Dzūkų aukštumoje, Aukštadvario kalvyne, už 5 km į pietryčius nuo Nemaitonių, Gedanonių kaime. Už kelių kilometrų į pietryčius yra Velnio duobė, į pietvakarius – ežeras Antaveršis.
Susidarė per paskutinįjį ledynmetį iš morelinio priemolio, riedulių ir gargždo.
Nacionalinės vėliavos monumentas
thumb|right|210px|Monumento bokštas Nacionalinės Vėliavos Monumentas yra Argentinos mieste Rosarijuje. Sudaro kompleksas, pastatytas šalia Paranos upės kranto. Inauguruotas 1957 m. birželio 20 d. – Manuelio Belgrano mirties dieną. Žymi 1812 m. vasario 27 d. Manuelio Belgrano sukurtą ir pirmą kartą iškeltą Valstybinę Argentinos vėliavą, priešais dabartinį monumentą esančioje upės saloje.
thumb|left|210px|Monumentą supantis parkas thumb|left|210px|Propilijus Kompleksas užima 10 000 m² plotą. Sudaro statiniai iš Andų akmens. Architektai ir skulptoriai: Ángel Guido ir Alejandro Bustillo; José Fioravanti, Alfredo Bigatti ir Eduardo Barnes.
Monumentą sudaro 3 dalys: bokštas (70 m aukščio), Liaudies kiemas (Patio Cívico) ir Triumfo propilijus (Propileo Triunfal). Po propilijumi yra Amerikos žemyno vėliavų salė. Monumentą supa parkas.
Jessica Jaymes
Džesika Džeims (tikrasis vardas – Jessica Redding; 1976 m. kovo 8 d. – 2019 m. rugsėjo 17 d.) buvo JAV pornografinių filmų aktorė.
Biografija
left|thumb|140px Džesika Džeims gimė Ankoridže, Aliaskoje. Jos motina yra čekų ir prancūzų kilmės, o tėvas – seminolų genties indėnas, slaptasis agentas, dirbantis kovos su narkotikais skyriuje.
Džesikai sulaukus 10, šeima persikėlė į Arizoną, vėliau dar kelis kartus keitė gyvenamąją vietą ir jai teko mokytis pačiose įvairiausiose mokyklose. Džesika nuo vaikystės domėjosi menu, šokiais ir mokėsi skambinti pianinu. Be to, ją traukė darbas su vaikais, todėl ilgainiui ji apsisprendė tapti mokytoja.
Sulaukusi 15, ji išsikėlė iš namų ir nuo tada gyveno savarankiškai. Baigusi mokyklą, Džesika įstojo į Rio Salado Community koledžą, kurį baigusi, būdama 18, pradėjo dirbti mokytoja. Tai buvo Montesori principais besivadovaujanti mokymo įstaiga, kurioje Džesikai teko dirbti su 9–12 metų amžiaus vaikais.
Mokytojos karjera truko 3 metus. Apie posūkį į pornografiją Džesika sakė: „Jei mokytojams pakankamai mokėtų, manęs greičiausiai čia nebūtų“.
Pradžioje ji ėmė šokti naktiniame klube, įsikūrusiame netoli mokyklos. Čia kartais užsukdavo jos mokinių tėvai, tačiau jie niekam neskelbė apie mokytojos užsiėmimą, bijodami, jog ši pati juos apskųs jų žmonoms.
Ji debiutavo 2002 metais filme „Seven Sexy Strugglers“ ir iki 2013 metų pradžios nusifilmavo daugiau kaip 90 juostų. Jos pseudonimą sudaro tikrasis vardas (Džesika) ir jos tuomečio draugo (James) pavardė.
Karjeros pradžioje Džesika filmavosi Playboy TV šou „Totally Busted“, vėliau – muzikinio kanalo VH1 realybės šou „Celebrity Rehab Sober House“ ir dviejuose serialo „Weeds“ epizoduose.
2004 metais ji laimėjo PPV televizijos realybės šou „Can You Be A Porn Star?“ ir 100 000 dolerių. Po šio konkurso ji tapo pirmąja „Hustler“ kontrakto mergina ir tais pačiais metais laimėjo „Hustler Honey of the Year“ titulą.
2008 metų rugpjūtį ji tapo „Penthouse“ mėnesio mergina.
Apdovanojimai
right|thumb|140px
Dmitrijus Donietis
Biografija
Dmitrijus Donietis gimė 1350 m. Maskvoje. Ivano I Kalitos vaikaitis, tėvas Ivanas II Gražusis, motina Aleksandra Ivanovna. Žmona Jevdokija Dmitrijevna, vaikai Vasilijus I, Jurijus, Andrejus, Petras, Konstantinas.
Valdymas
1367 m. Maskvoje pastatydino pirmąjį mūrinį kremlių. 1368 m., 1370 m. ir 1372 m. atrėmė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo žygius, pirmuosius du – į Maskvą, paskutinį – į jos valdas. 1372 m. su juo sudarė Liubutsko sutartį.
Jam valdant Maskva ėmė vyrauti Rusioje, galutinai pajungta Rostovo kunigaikštystė, sustiprinta įtaka kitoms. Naudodamasis suirute Aukso ordoje jis nustojo jai mokėti mokesčius. Kilus kariniam konfliktui 1378 m. sumušė Aukso ordos kariuomenę prie Vožos upės. 1380 m. Kulikovo mūšyje prie Dono, dėl to pramintas Doniečiu. Šiame mūšyje Dmitrijus buvo sunkiai sužeistas.
Šeima
Dmitrijaus vienintelė žmona buvo Jevdokija Dmitrijevna, Suzdalės didžiojo kunigakščio Dmitrijaus Konstantinovičiaus duktė. Pas Dmitrijų ir Jevdikiją buvo dvylika vaikų:
Adinijos
Adinijos (Adinia) – fundulų (Fundulidae) šeimos žuvų gentis.
Kalnaberžės miškas
thumb|250px|Beržai Kalnaberžės miške
Kalnaberžės miškas – miškas Kėdainių rajone, 2 km į vakarus nuo Kalnaberžės. Auga sunkiuose, drėgnuose Vidurio lygumos dirvožemiuose. Būdingi medžiai – beržai, eglės, alksniai, drebulės. Mišką kerta Kruosto baseino upės. Per Kalnaberžės mišką eina Kalnaberžės-Šlapaberžės kelias. Priklauso Panevėžio miškų urėdijos Krekenavos girininkijai.
Senovėje miškas užėmė kur kas didesnę teritoriją. Pagal ten vešinčius beržynus pavadinti jo pakraščiuose buvę kaimai: Kalnaberžė, Šlapaberžė, Berželė, Beržai, Naujaberžė. Dabar iš šio miško didžiausia likusi dalis – Kalnaberžės miškas, mažesni miškai – Sosių, Šlapaberžės, Zacyšių, Žilvičių.
Dingti per 60 sekundžių (1974 filmas)
Dingti per 60 sekundžių  – 1974 m. kriminalinis filmas, kurį parašė, režisavo, prodiusavo ir atliko pagrindinį vaidmenį H.B 'Toby' Halicki. Filmas yra apie automobilių vagis turinčius pavogti 48 automobilius, per kelias dienas ir yra garsus tuo, kad per 40 minučių gaudynių sceną buvo sudaužyti 93 automobiliai. 2000 m. buvo išleista nauja Dingti per 60 sekundžių filmo versija. Visi automobiliai turėjo moteriškus vardus.
Automobilių sąrašas
217px|right|thumb|Eleanora ir sudaužytas [[Cadillac'as]]
Pagirių valsčius
Pagirių valsčius (arba Pagirio valsčius, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Pagiriai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. 2-ojoje pusėje Kauno gubernijoje. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Ramygalos rajonui (4 apylinkės) ir Ukmergės rajonui (2 apylinkės).
Ruandos himnas
Rwanda Nziza (iš kinjaruanda k.: „Nuostabi Ruanda“) – Ruandos Respublikos valstybinis himnas. Naudojamas nuo 2002 m. sausio 1 d. Pakeitė Rwanda Rwacu, naudotą nuo 1962 m. Pakeista kartu su kitais nacionaliniais simboliais, siekiant pamiršti kruviną praeitį. Melodija sukurta pagal afrikietiškų liaudies melodijų motyvus. Dažniausiai grojama tik pirma strofa.
Žodžiai kinjaruanda kalba (pirma strofa)
tekstą galite rasti čia''
Mikoliškis (reikšmės)
Mikoliškis yra:
Margos kalnas
Margos kalnas arba Margos piliakalnis – piliakalnis Sėloje, Viesytės savivaldybės teritorijoje, Ritės valsčius, Latvija. Iš esmės tai yra piliakalnis, tačiau taip pat dažnai vertinamas kaip senovės kulto vieta. Jau 1882 m., kai A. Bylenšteinas pirmą kartą aprašė, jis pripažįstamas kaip senovės garbinimo ar maldos namai. A. Bylenšteinas nurodė, kad kuklus kultūrinis sluoksnis susidaręs ne vietinių gyventojų, o dėl Stupelių piliakalnio kulto vietos veiklos.
1926 m. tyrinėtojas Ernestas Brastinis jį pripažino kaip tikrą piliakalnį ir ėmėsi jo tyrimo bei aprašymo. Piliakalnis yra 21 metrų aukščio, kalno aikštelės dydis yra 30 x 24 m.
Chiroptofobija
Chiroptofobija – šikšnosparnių baimė, dažniausiai kylanti iš neteisingos informacijos ir išankstinių nusistatymų.
Šikšnosparniai yra naktiniai gyvūnai, dėl to dažnai siejami su įvairiais nakties pavojais ir kitomis nepagrįstomis baimėmis. Taip pat didelė dalis šikšnosparnių baimių siejamos su tuo, jog šie gyvūnai geria kraują, nors iš tikrųjų tokių šikšnosparnių yra viso trys rūšys, gyvenančios Pietų Amerikoje.
Dažnai šikšnosparniai įtariami nešiojant pasiutligę, tačiau tik 0,5 % vampyrų šikšnosparnių yra šios ligos nešėjai.
Kadangi ši baimė nėra pavojinga žmogaus gyvybei, ji gali būti ir negydoma.
SpVgg 1899 Leipzig
Leipcigo SpVgg – Vokietijos futbolo klubas iš Leipcigo.
Liktėnai
Liktėnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybės rytuose, prie kelio.
miniatiūra|200px|left|Gamybos pastatai miniatiūra|200px|left|Buvusio dvaro statinio fragmentas miniatiūra|200px|left|Sodyba prie dvarvietės
Istorija
Buvo Liktėnų dvaras (išlikusi medžių alėja). Jo valdose buvo išplėstos Betygalos (Pilkalnio) kapinės.
Saločiai (Zarasai)
Saločiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Smalvų.
Istorija
1794 m. liepos 29 d. šalia kaimo įvyko Saločių kautynės tarp ATR ir Rusijos imperijos kariuomenių.
Tim Burton
thumb|Timothy William Burton Timothy Walter Burton (g. 1958 m. rugpjūčio 25 d.) – amerikietis yra Akademiniams apdovanojimams ir Auksiniui Gaubliui nominuotas filmų režisierius, rašytojas ir dizaineris, įsimintinas dėl neeilinės tamsios ir gotiškos atmosferos savo filmuose.
Vaikystė
Burton gime Burbanke, Kalifornijoje. Jis yra pirmagimis iš dviejų sūnų Bill Burton ir Jean Erickson šeimoje. Vaikystėje berniukas buvo uždaras, mėgo vienatvę bei buvo lakios vaizduotės. Jis nemėgo eiti į mokyklą, jam nepatiko kasdieninis ramus priemiesčio gyvenimas, todėl dažnai bėgdavo nuo realybės žiūrėdamas senoviškus, mažo biudžeto siaubo filmus, piešdamas. Kita figūra, smarkiai paveikusi Tim Burton, buvo Vincent Price, kurio filmai ryškiai paveikė būsimojo režisieriaus karjerą. Taip pat Burton buvo įkvėptas Ray Harryhausen kūrybos. Devintoje klasėje jo talentą pripažino vietinė šiukšlių išvežimo kompanija, kai jis laimėjo prizą už jo sukurtą nešiukšlinimo plakatą. Kompanija pakabino plakatus ant šiukšliavežių metams.
Po vidurinės Tim Burton laimėjo „Disney“ stipendiją ir studijavo trejus metus animaciją Kalifornijos Menų institute. Burton pirmas darbas animacijoje buvo piešti „Žiedų valdovo“ iliustracijas. Tuomet Burton buvo pasamdytas „Disney“ kompanijos piešti filmuką, tačiau „Disney“ nepriėmė jo darbo, motyvuodami, jog tai pernelyg žiauru ir nepriimtina rodyti vaikams. Burton nebuvo laimingas darbo „Disney“ periodu, tačiau tuo metu jis parašė ir nupiešė didžiąją dalį žymiojo savo animacinio filmuko „Košmaras prieš Kalėdas“.
Ankstyvoji karjera
1980-aisiais Burton sukūrė pirmą savo trumpametražį animacinį filmą, šešių minučių trukmės, apie berniuką, kuris fantazuoja apie tai, jog yra jo garbinamas idealas Vincent Price. Šis filmukas yra puikiai įvertintas kritikų ir tai buvo vienas iš pirmųjų dalykų, privertusių žmones pastebėti Burton ir jo kūrybą. Vėlesni jo darbai, kaip „Frankeweenie“, nors buvo orientuoti į vaikus, buvo uždrausti Disney kompanijos, kaip netinkami ir baisūs rodyti vaikams. Ir nors Burton darbai nebūdavo išleidžiami, jis vis vien buvo pastebėtas filmų industrijos ryklių. Neilgai trukus aktorius Paul Reubans paprašė Burton režisuoti filmą „Pee-wee Herman“. Šis savo ruožtu uždirbo 40 mln. dolerių, nors į jį tebuvo investuoti 7 mln. dolerių. Šiam filmui Burton paprašė #REDIRECT Danny Elfman parašyti muziką, kadangi buvo didelis jo grupės Oingo Boingo gerbėjas. Nuo tada Danny Elfman kūrė muziką visiems, išskyrus dviem(„Svynis Todas“, „Edas Vudas“), Tim Burton filmams.
„Vabalų sultys“
Po režisavimo televizijos projektų „Alfredas Hitčkokas pristato“ ir „Pasakų teatras“, Burton gavo naują svarbų projektą. Vabalų sultys tai komedija apie porelę, atsidūrusią tarp gyvenimo ir mirties. Vaidina jame tokios įžymybės, kaip Alec Baldwin, Geena Davis ir Michael Keaton, uždirbo 80 milijonų dolerių, nors pats filmas buvo mažo biudžeto, bei gavo Oskarą už Geriausią Grimą. Vėliau jis buvo perkurtas į animacinį filmą tuo pačiu pavadinimu, kurio prodiuseris buvo Tim Burton ir kurį rodė keturis sezonus ABC ir FOX televizijos.