cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Akado imperija
Armija
Tradicinę šumerų sunkiąją falangą karalius įveikė skaitlingais lengvaisiais pėstininkais ir išsklaidyta rikiuote. Plačiai pradėti naudoti lankininkai, anksčiau buvę nežymia jėga, matyt, dėl medienos trūkumo Šumere. Kariuomenė įvairiu laiku buvo komplektuojama iš savanorių, šauktinių ir profesionalių kariais. Ją sudarė lankininkų, ietininkų ir kirvininkų būriai, turėję po vieną rūšį puolamojo ginklo. Gynybai buvo naudojami smailiakraščiai variniai šalmai. Kareivių apranga taip pat buvo paprasta, dažniausiai sudaryta iš lengvos perrištos prijuostės, kartais iš pakankamai ilgo audinio gabalo, kad būtų galima jį persimesti per petį. Valdovo ginkluotė skyrėsi tik juosta, sandalais, apranga iš bachrominio audinio vietoje lygaus.
Ekonomika
miniatiūra|250px|right|Varinės statulos fragmentas iš Bassetki Irake Svarbiausia ekonomikos šaka buvo žemės ūkis. Akado imperijoje mažesnę įtaką negu Šumero laikais turėjo šventyklų žemės nuosavybė, kuri buvo būdinga ankstyvajam ikidinastiniam laikotarpiui. Akivaizdu, jog žemė buvo skirstoma į bendruomeninę ir visuomeninę (karaliaus ir šventyklų, priklausiusią vietos dievui). Didžiausias pajamas duodavo drėkinamoji žemdirbystė, praktikuota žemutinėje Mesopotamijoje, tuo tarpu šiaurėje buvo kultivuojama nedrėkinamoji žemdirbystė. Drėkinimo priemonės apėmė visą kompleksą darbų paskirstant ir kaupiant vandenį, kovojant su upių potvyniais. Kanalų sistema buvo suformuota dar Šumero laikais. Nuo natūralių vandens arterijų šakojosi dirbtiniai magistraliniai ir mažesni kanalai, prie kurių statėsi pagrindiniai miestai. Buvo įrengiamos užtvankos kaupti vandens atsargas tvenkiniuose. Pagrindinė grūdinė kultūra buvo miežiai (kviečiai dėl jautrumo druskingiems dirvožemiams sėti rečiau), aliejinė – sezamas, vaisinė – datulinis finikas, taip pat augintos daržovės, o šiaurėje – vaismedžiai. Svarbios ūkio šakos buvo gyvulininkystė ir žvejyba.
Amatai ir prekyba
Akade buvo paveldėtos anksčiau buvusių įvairių amatų technologijos. Čia buvo pakankamai išvystyta puodininkystė, metalurgija, akmens raižymas, audimas, laivų statyba ir kt. Tačiau daugeliui vertingų gaminių pagaminti buvo reikalinga įvairi žaliava, kurios Mesopotamijoje buvo mažai ar iš viso nebuvo. Todėl labai svarbų vaidmenį atliko tarptautinė prekyba. Senovės prekybai buvo būdingi natūriniai mainai, tačiau palaipsniui atsirado bei vystėsi atsiskaitymai piniginiais ekvivalentais. Mesopotamijoje tai buvo brangiųjų metalų laužas, dažniausiai sidabro. Viena iš pagrindinių vietinių prekių Akade laikyti grūdai, kurie buvo tiekiami į gretimas žemes. Įsiveždavo statybinę medieną (iš Elamo ir Viduržemio jūros pakrantės), varį (iš Magano), uždirbo iš tarpininkavo, nes per Elamą vedė prekybiniai keliai. Jūros keliu (galbūt ir sausuma) buvo pasiekiamos išsivysčiusios civilizacijos Indo upės slėnyje, nes akadinės epochos kultūriniame sluoksnyje atkasta Indo kultūros rašytinių cilindrų. Tarptautinė prekyba buvo valstybinė arba vykdoma per specialius agentus (tamkārum). Tačiau civilizacijos vystymąsi stabdė išteklių ir prekių trūkumas, todėl buvo vykdomi kariniai žygiai į svetimas teritorijas su tikslu jas apiplėšti ar prijungti prie imperijos. Sargonui išplėtus valstybės ribas, taip pat joje įvedus vieningą visai šaliai kalendorių, matų ir svorių sistemą, suklestėjo prekyba. Sargonui priskiriamas nuopelnas sukuriant kelių sistemą ir sąrašą su miestais bei sritimis ir nurodytais atstumais tarp jų. Keliais reguliariai buvo gabenamas paštas.
Architektūra
miniatiūra|180px|left|Vieno iš Akado valdovų pergalės stela
Akado architektūrai būdinga Mesopotamijos tradicinė architektūra su horizontaliu pastatų sienų skaidymu, pakaitomis įrengiant piliastrus ir nišas, šventyklų statyba ant dirbtinių supiltų kalvų ir pan. Valdovai aktyviai statė ar perstatinėjo šventyklas, rūmus, tvirtoves. Tačiau iki šių dienų išliko mažai tos epochos statinių. Tai siejama su anarchija, vykusia po imperijos žlugimo, kuomet daugelis statinių buvo sugriauti. Prie to prisidėjo ir III Ūro dinastijos valdovų vykdoma politika, kuomet atstatant rūmus ir šventyklas buvo specialiai naikinamas buvusios imperijos paveldas. Pvz., 1899–1900 m. Nipūre buvo surasti pamatai zikurato, statyto Sargono Akadiečio laikais, tačiau paslėptais po III Ūro dinastijos epochos zikuratu.
Skulptūra
Akado skulptūros pavyzdžių išlikę labai mažai. Žinomiausias – bronzinis akadų valdovo biustas, kaip manoma, priklausęs Argonui. Rastas Ninevijoje tarp Ištar šventyklos griuvėsių, pažeistas, nes akiduobėse buvo brangakmeniai, kuriuos išimant viena pusė nukentėjo. Saugoma Irako nacionaliniame muziejuje. Kiti pavyzdžiai – Maništušu statula ir juodas obeliskas (rasta Sūzuose), varinė sėdinčio žmogaus statula (150 kg svorio, išlikusi apatinė dalis, rasta prie Bassetki miesto, Irake).
Literatūra ir kalba
Akadų kalba buvo įgavusi lingua franca statusą Viduriniuose Rytuose, nors šumerų kalba išliko kaip šnekamoji ir literatūrinė. Akadų kalba paplito nuo Sirijos iki Elamo, net elamitų kalboje įsigalėjo elamitų dantiraštis, sukurtas akadų dantiraščio pagrindu. Akado tekstai vėliau rasti Egipte (Amarnos periodas), Anatolijoje, Persijoje (Behistune).
Skrodzkiai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Morona Santjago provincija
Morona Santjago provincija  – provincija pietrytinėje Ekvadoro dalyje, Peru pasienyje. Administracinis centras – Makasas.
Provincijos teritorijoje gyvena indėnai šibarai ir ačuarai.
Geografija
Provincijos upės priklauso Amazonės baseinui: Pastasa, Pautė, Santjagas, Upanas, Samora.
Space Shuttle Challenger
„Space Shuttle Challenger“ (, „Metantis iššūkį“) – buvo antras NASA šatlas po „Columbia“. Jis iš pradžių statytas kaip testavimo maketas, skirtas nuodugniai išbandyti naują, lengvesnę korpuso konstrukciją. Vėliau buvo nuspręsta jį užbaigti į skraidantį erdvėlaivį. Tai buvo lengviau nei būtų buvę perdirbti „Enterprise“ bet visgi prireikė daug ką ardyti ir montuoti iš naujo. Laivas pavadintas pagal Anglijos jūrų tiriamąjį garlaivį–burlaivį HMS Challenger, plaukiojusį apie 1870 m.
Pirmąjį skrydį „STS-6“ atliko 1983 metų balandžio 4 dieną. „Challenger“ buvo pirmasis šatlas, nutūpęs Kenedžio kosminių skrydžių centre (STS 41-B), pirmasis iš kurio astronautai išėjo į atvirą kosmosą, pirmasis kuriuo skrido moteris (Sally Ride).
Kosminiu laivu buvo atliktos devynios sėkmingos misijos, tačiau dešimtos misijos „STS-51-L“ pradžioje, 1986 metų sausio 28 dieną, „Challenger“ buvo suardytas praėjus 73 sekundėms nuo pakilimo. Žuvo visi septyni juo skridę astronautai. Čelendžerį pakeitė naujas laivas – „Endeavour“, pirmą skrydį atlikęs 1992 metais, praėjus šešeriems metams po katastrofos.
Sodinis hamamelis
Sodinis hamamelis (Hamamelis virginiana) – hamamelinių (Hamamelidaceae) šeimos augalų rūšis.
Tai 2-3 m aukščio krūmas su išskėsta šakota laja. Žiedai geltoni, kvapūs. Žydi rugsėjo – lapkričio mėn. Kartais pakartotinai žydi pavasarį. Dauginamas sėklomis, atlankomis. Auga lėtai. Žievėje ir lapuose yra taninų, kurie naudojami kosmetikos preparatams ir vaistams gaminti.
1795 m. Prancūzijos Konstitucija
1795 m. Prancūzijos Konstitucija (kitaip – III respublikos metų) Prancūzijos konstitucija, priimta 1795 m. rugpjūčio 22 d. Nacionalinio Konvento, ratifikuota pirminių susirinkimų. Pakeitė 1793 m. konstituciją, galiojo iki 1799 gruodžio 13 d., kai priimta VIII respublikos metų konstitucija.
Priėmimo aplinkybės
Jakobinai įvykdė svarbias reformas: stabilizavo kainas, padėjo neturtingiesiems, visiškai likvidavo feodalines liekanas, sudarė palankias sąlygas valstiečiams įsigyti žemės. Paskelbę visuotinę mobilizaciją, jie atrėmė vidaus ir išorės priešus. Tačiau nepaisant to jų socialinė atrama sparčiai siaurėjo: gavę žemės valstiečiai pasinėrė į ūkinius reikalus, nebesikišo į politiką, verslininkų netenkino įvairūs apribojimai dėl vykstančio karo, kainų politika. Daugelį gąsdino Revoliucinio tribunolo teroras. Taip pat prasidėjo jakobinų tarpusavio nesutarimai, suaktyvėjo prieštaravimai konvente. Taip konvente subrendo suokalbis prieš jakobinus, pasibaigęs 1794 liepos 27 d. (Termidoro 9-osios) perversmu. Po perversmo konvente įsivyravusių jėgų ir buvo parengta ši konstitucija.
Valstybinė santvarka
Respublika, atstovaujamoji demokratija.
Įstatymų leidžiamoji valdžia
Įstatymų leidybos korpusas iš dviejų rūmų – Penkių šimtų tarybos ir Seniūnų tarybos. Penkių šimtų tarybai pavesta įstatymų leidybos iniciatyvos teisė, Seniūnų taryba tvirtino arba atmetė Penkių šimtų tarybos siūlomus įstatymų projektus.
Įstatymų leidžiamosios valdžios rinkimų tvarka: Abeji rūmai renkami dviejų pakopų rinkimais. Piliečiai (21 m. vyrai, įrašyti į piliečių registrą, mokantys tiesioginius mokesčius, išgyvenę 1 metus) dalyvaudavo kantonų rinkėjų suvažiavimuose, o juose išrinkti rinkikai departamentų rinkimuose rinko abejų rūmų deputatus. Į Penkių šimtų tarybą galėjo būti renkami 30 m. asmenys, pragyvenę šalyje 10 m., į Seniūnų tarybą atitinkamai 40 ir 15 metų, būtinai vedę arba našliai.
Vykdomoji valdžia
Vykdomoji valdžia priklausė Direktorijai, sudarytai iš penkių direktorių, kurie buvo lygiateisiai, kiekvienas jų pirmininkavo po 3 mėnesius. Direktorijai pavesta skirti ministrus, kurie vadovavo valdymo žinyboms, bet kolegijos nesudarė. Įstatymų vykdomosios valdžios rinkimas: kasmet po vieną narį siūlo Penkių šimtų taryba ir renka Seniūnų taryba.
Žmogaus teisių įtvirtinimas
Konstitucija prasidėjo Žmogaus ir piliečio teisių ir pareigų deklaracija. Nuo ankstesnių ji skiriasi ne tik pareigų deklaravimu, bet ir mažesniu dėmesiu teisėms: nebekalbama apie žodžio, spaudos laisvę, teisę sukilti. Pareigų skyriuje įpareigojama laikytis įstatymų, ginti visuomenę, saugoti nuosavybę.
Skelbiamos ir bendro pobūdžio nuostatos, skelbiančios, kad visos pareigos išplaukia iš tokių principų: nedaryti kitiems to, ko nenori, kad būtų daroma tau, daryti gerą, kurį norėtumėte gauti ir patys; „Niekas negali būti geru piliečiu, nebūdamas geru sūnumi, geru tėvu, geru broliu, geru draugu, geru sutuoktiniu“ (Solidarumo principas), “Niekas negali būti doru žmogumi, nebūdamas nuoširdžiu ir dievobaimingu įstatymų saugotoju"
1980 m. Nobelio premijos laureatai
1980 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Puerta del Sol
Puerta del Sol – viena iš Ispanijos aikščių, Madrido centras. Šioje vietoje anksčiau buvo rytiniai miesto vartai. Buvo įrengta pilis, vėliau jos vietą užėmė bažnyčios. XIX a. pabaigoje buvo įrengta aikštė, kuri tapo kavinių centru.
Aikštė turi pusmėnulio formą. Centre yra pastatytas paminklas Karoliui III. Pietų pusėje yra buvęs miesto paštas. Jį buvo pastatęs Karolis III 1760 m. 1808 m. gegužės 2 d. čia vyko sukilimas prieš prancūzų okupacinę kariuomenę. 1847 m. joje įsikūrė Vidaus reikalų ministerija. 1866 m. buvo pastatytas laikrodžio bokštas. Francisco Franco diktatūros metais buvusiose policijos kameruose buvo kankinami režimo priešininkai. Dabar pastate yra įsikūrusi Madrido provincijos savivaldybė. Vyksta renginiai.
Bačiūnai
Bačiūnai – Šiaulių miesto dalis, esanti rytinėje Rėkyvos ežero pakrantėje tarp Margių šiaurėje ir Rėkyvos pietuose. Rytuose nuo Lingailių miško gyvenvietę skiria Šimšos kanalas.
Etimologija
Gyvenvietės pavadinimas kilęs nuo pirmųjų gyventojų pavardės.
Istorija
Rėkyvos dvaro savininkas Mauricijus Pranciškus Karpis šioje apylinkėje buvo įsteigęs ūkį ir malūną. 1923 m. Bačiūnai priklausė Šiaulių apskričiai, čia gyveno 91 gyventojas. 1922 m. išparceliuojant dvarus, ūkio pastatus iš Felikso Karpio nusipirko Amerikos lietuvių akcinė bendrovė, kuri 1923 m. buvusiame tvarte įrengė elektrinę. Iki valstybinio Piktmiškio durpyno, kurį bendrovė gavo panaudai iš Žemės ūkio ir valstybės turtų ministerijos 20 metų, buvo nutiestas siaurasis 600 mm geležinkelis, kuriuo arkliais traukiamais vežimėliais durpės buvo vežamos į Bačiūnus.
1923 m. rugsėjo mėn. 2 km 6 kV įtampos elektros linija buvo nutiesta į Piktmiškio durpynus. Tai buvo pirmasis aukštos įtampos generatorius ir pirmoji aukštos įtampos linija Lietuvoje. Vėliau tokios linijos pasiekė Šilėnus, Radviliškį, Šiaulius. 1929 m. Bačiūnuose jau buvo pagaminta 2230 MWh elektros energijos.
Nuo elektrinės statybos pradžios, o ypač po atidarymo gyvenvietė pradėjo augti, joje įsikūrė elektrinės darbuotojų šeimos. Darbuotojams buvo pastatyti du šešių butų namai. Tačiau, kai 1939–1941 m. pastačius Rėkyvos elektrinę Bačiūnų elektrinės reikšmė sumažėjo, dalis elektrinės darbuotojų persikėlė į Rėkyvą. 1959 m. pirmoji Lietuvoje 6 kilovoltų generatorinės įtampos elektrinė buvo užkonservuota, o vėliau ir išmontuota. Išmontuotas ir siaurasis geležinkelis. Elektrinės pastatai kurį laiką buvo naudojami Šiaulių šilumos tinklų (dabar AB „Šiaulių energija“) ūkio reikalams, vėliau privatizuoti. Dabar juose įsikūrusi baldų gamybos įmonė.
Apie 1965 m. greta Bačiūnų esantys krūmais apžėlę buvusio dvaro laukai buvo pradėti dalyti Šiaulių miesto gyventojų kolektyviniams sodams. Nuo 1990 m. dalis soduose pastatytų vasarnamių pradėti perstatyti į gyvenamuosius namus, todėl gyvenvietės nuolatinių gyventojų skaičius nuolat auga.
Nuo 2004 m. Bačiūnai priskirti įsteigtai Rėkyvos seniūnijai.
Bush
Bush − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
1548 m.
1548 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Saltholmas
Saltholmas ( 'druskos sala') – sala Eresuno sąsiauryje, priklausanti Danijai, Tårnby savivaldybei. Ilgis – 7 km, plotis – 3 km, aukščiausias taškas – 5 m. Sala labai plokščia, todėl kartais per audras didelė jos dalis užtvindoma.
Saltholmas yra gamtos rezervatas. Saloje gyvena trys žmonės, prižiūrintys ganomus gyvulius. Gyvuliai ganomi, kad palaikytų paukščiams priimtiną augmenijos lygį.
Sala yra netoli Kopenhagos, todėl 1709 ir 1711 m. buvo naudojama karantinui per maro ir choleros epidemijas.
1915 m. saloje buvo įrengta pabūklų baterija sostinės gynybai.
1941 m. buvo parengtas Kopenhagos oro uosto Saltholmo saloje projektas, po karo idėja išsamiai nagrinėta, 1979 m. jos atsisakyta.
Šalia Saltholmo supilta Peberholmo sala, Eresuno tilto dalis.
Plokštenis
Plokštenis (Schlumbergera) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis.
Priklauso besidriekiančią krūmišką išvaizdą turintys kaktusai.
Tai tropinių drėgnųjų miškų epifitai, augantys ant medžių šakų.
Gentyje yra 6 rūšys:
Solkai
Solkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 14 km į pietvakarius nuo Raigardo, apie 12 km į rytus nuo Grajevo ir apie 67 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Dūlėjimas
thumb|Sudūlėjęs granitas Dūlėjimas – geologinis procesas, kurio metu uolienos, gruntai ar mineralai yra veikiami fizinių, cheminių ar biologinių veiksnių. Dūlėjimo produktai, susimaišę su organinėmis medžiagomis, sudaro dirvožemį.
Dekarbonatizacija
Dekarbonatizacijos procesas vyksta uolienose, kuriose yra kalcio karbonato, pavyzdžiui, klintyje ar kreidoje. Be to, būtinas lietaus vanduo, praturtintas anglies dioksidu ar organine rūgštimi. Šis silpnai rūgštus skystis reaguoja su kalcio karbonatu ir sudaro kalcio bikarbonatą.
Hidratacija
Tai procesas kai mineralai absorbuoja vandenį ir išsiplečia ar net pasikeičia. Pavyzdžiui, anhidritas absorbavęs dvi vandens molekules virsta gipsu
Kai kurios uolienos, absorbuodamos vandenį, padidėja iki 16 kartų (pavyzdžiui, molio skalūnas, kuriame yra montmorilonito ar bentonito).
Hidrolizė
Hidrolizė vyksta uolienose, kuriose yra tokių mineralų kaip piroksenas, amfibolai ar feldšpatai. Šie mineralai skyla, paveikti rūgštingo vandens ir suformuoja naujus mineralus – kaolinitą ir kvarcą, o ištirpusius vandenyje jonus nusineša vandens srautas.
Oksidacija
Deguoninėje aplinkoje dažnai pasitaiko oksidaciniai procesai. Šio proceso pavyzdys galėtų būti dvivalentės geležies mineralų virtimas trivalentės geležies mineralais (limonitu, getitu ar hematitu).
Mechaninis dūlėjimas
Mechaninio dūlėjimo pagrindinė savybė yra ta, kad jam vykstant, nesikeičia uolienos cheminė sudėtis. Uoliena tik smulkėja ir trupa. Dažniausiai mechaninį dūlėjimą sukelia temperatūros svyravimai. Tai labiausiai pastebima dykumose. Dėl nevienodo šiluminio plėtimosi koeficiento vieni mineralai plečiasi labiau, kiti mažiau. Taip pat mineralų plėtimuisi įtakos turi ir jų spalva – tamsesni mineralai plečiasi labiau negu šviesesni. Dėl šios priežasties mineralai plečiasi nevienodai, todėl atsiranda jėgos, dėl kurių mineralai ima dūlėti. Prie uolienų dūlėjimo prisideda ir vanduo. Jam patekus į uolienų plyšius ir užšalus jo tūris padidėja 9 %. Dėl tokio tūrio pakitimo padidėja ir vandens slėgis į plyšio sieneles. Jis gali siekti net 200 MN/m². Cheminis ir mechaninis dūlėjimas dažnai vyksta tuo pat metu. Todėl kartais sunku nustatyti proceso pobūdį.
Mechaninis dūlėjimas gali vykti dėl:
Dodge Stratus
Dodge Stratus buvo vidutinio dydžio automobilis pristatytas 1995 metais. Jis buvo gaminamas ant Chrysler JAV platformos. Stratus kartu su Chrysler Cirrus ir Plymouth Breeze pakliuvo į 1996 ir 1997 metų Car and Driver žurnalo dešimties geriausių sąrašą. Automobilio gamyba sustojo 2006 metais „Sterling Heights“ gamykloje, kuri nuo 2000 metų pagamino 1,308,123 Dodge Stratus ir Chrysler Sebring automobilius. 2007 metais automobilį pakeitė Dodge Avenger.
Dodge Stratus buvo gaminamas dviem katomis:
Iaras Elterusas
Iaras Elterusas (tikroji pavardė – Igoris Tertyšnis (g. 1966 m. kovo 4 d.) – rusų rašytojas fantastas, rašantis daugiausia maginės fantastikos romanus.
Biografija
Gimė 1966 m. kovo 4 d. Kužorskaja stanicoje Krasnodaro krašte (Rusija). Motina – poetė Raisa Gladun.
Nuo 5 metų gyveno Ukrainoje, Dniepropetrovsko srityje. Vidurinė mokyklą baigė Zaplavkos kaime (Dniepropetrovsko srities Magdalinovkos rajonas).
Nuo 1986 iki 1990 m. mokėsi Dniepropetrovsko universiteto Radiofizikos fakultete.
1992–1994 m. vadovavo leidyklai „Daimon“. Šiai bankrutavus persikėlė į Orską (Orenburgo sritis, Rusija).
1995 m. repatrijavo į Izraelį.
I. Elteruso knygos leidžiamos nuo 2006 m.
2008 m. pabaigoje grįžo į Rusiją, dabar gyvena Sankt Peterburge.
Devynkalavijė
Iaras Elterusas sugalvojo ciklą „Devynkalavijė“, kuriame parašė dvi serijos „Pilkasis kalavijas“ knygas. Knygas apie kitus aštuonis kalavijus rašo kiti rašytojai, tačiau leidyklos reikalavimu ant šių knygų užrašomas ir Iaro Elteruso pavardė.
Vaičiūnų klevas
miniatiūra|250px|right|Vaičiūnų klevas rudenį
Vaičiūnų klevas (Vincentavo klevas) – išvaizda ir amžiumi išsiskiriantis medis, esantis Kauno rajone, Zapyškio sen., Vincentavo kaime, 0,2 km į rytus nuo kelio. Medis auga pamiškėje, šalia Audriaus Vaičiūno sodybos.
Klevas auga sodyboje, esančioje tarp buvusio senojo ir naujojo kelio Kaunas–Šakiai. Sodyba pastatyta sudegusio Vincentavos dvaro vietoje. Iš buvusio dvaro išlikęs pasivaikščiojimų tako fragmentas, du apleisti tvenkinukai ir prie senojo kelio tebeaugantis klevas. Juo rūpinasi Vaičiūnų giminė, kurios atstovai ir inicijavo medžio įtraukimą į saugomų gamtos objektų sąrašą, norint apsaugoti klevą nuo sužalojimų ar nukirtimo.
Duomenys
Medis yra 21 m aukščio, daugiau nei 3 m apimties. Apimtis 1,3 m aukštyje yra 3,12 m. Spėjama, kad klevo amžius siekia 150 metų.
Byron
Byron − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Antanas Mačiuika
Antanas Mačiuika (1901 m. gruodžio 6 d. Gelvonėliai, buv. Gelvanka, Gelvonų valsčius – 1940 m. kovo 25 d. Kaunas) – Lietuvos teisininkas, karinis veikėjas, aviacijos pulkininkas leitenantas. Jo sūnūs mokslininkas Benediktas Vytenis Mačiuika ir skulptorius Vytautas Mačiuika.
Biografija
1919 m. Vilniuje baigė Vilniaus gimnazijos 6 klases, nuo gegužės mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, dalyvavo kautynėse su lenkais Širvintose, buvo sužeistas. 1920 m. baigė Karo mokyklą, 1920–1922 m. tarnavo Pirmajame savanorių ir Aštuntajame pėstininkų pulke. 1922–1926 m. Lietuvos karo aviacijos II eskadrilės lakūnas. 1925 m. baigė Karo aviacijos mokyklą, kapitonas.
1921 m. vienas Slaptosios karininkų sąjungos įkūrėjų ir vadovų. Aktyviai dalyvavo 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversme. Įsiveržė su keliasdešimt karininkų į Seimo posėdį, įsakė Seimui išsiskirstyti.
1927 m. baigė J. Tumėno brandos kursus. 1927–1934 m. I eskadrilės vadas. 1927–1929 m. Geležinio Vilko organizacijos narys. 1929 m. prezidentui A. Smetonai pašalinus iš vyriausybės A. Voldemarą, siekė sutaikyti jų šalininkus. Apkaltintas vadovavęs kariniams daliniams per rengiamą karinį pučą, suimtas, 1930 m. rugpjūčio – rugsėjo mėn. kalintas, 1931 m. išteisintas.
Studijavo istoriją Lietuvos universitete, 1934–1938 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė teisės studijas. 1935 m. lapkričio 23 d. suteiktas pulkininko leitenanto laipsnis. 1935–1936 m. naikintuvų antrosios grupės vadas ir karo aviacijos aerodromo komendantas. Valstybės saugumo departamento duomenimis, buvo 1935 m. pab. opozicijos grupių rengto valstybės perversmo vienas voldemarininkų vadovų. Dėl to 1935 m. gruodžio mėn. suimtas, 1936 m. pr. Karo lauko teismo išteisintas, bet 1936 m. sausio mėn. paleistas į atsargą.
1937–1940 m. JAV bendrovės „United Aircraft Corporation“ atstovas Lietuvoje. Karininkų ir puskarininkių karo lakūnų mokyklų lektorius. 1937 m. gegužės mėn. 15-20 d. dalyvavo Aix-les-Bains miestelyje Prancūzijos kombatantų sušauktame Tarptautiniame taikos kongrese kaip Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių sąjungos atstovas.
Nuo 1937 m. gruodžio 17 d. iki 1940 balandžio mėn. slaptai veikiančios voldemarininkų Lietuvių nacionalistų partijos valdybos pirmininkas. Lietuvių nacionalistų partija pirmą kartą viešai paminėta Antano Mačiuikos laidotuvių metu.
Visuomeninė veikla
1918 m. vienas iš skautų organizacijos kūrėjų Vilniuje. Kaune atgaivino skautus ir iki 1928 m. buvo pirmasis Kauno apygardos tuntininkas. Apdovanotas Skautų lelijos ordinu, pakeltas į vyr. skautininkus. 1927 m. vienas Lietuvos aeroklubo steigėjų, vienas korporacijos „Neo-Lithuania“ steigėjų. Šaulių sąjungos, Atsargos karininkų sąjungos veikėjas. 1938–1939 m. Kūrėjų – savanorių sąjungos centro valdybos pirmininkas.
Bendradarbiavo spaudoje, karo aviacijos, kultūrinėmis, politinėmis temomis rašė žurnaluose „Kardas“, „Karys“, „Trimitas“, „Mūsų sparnai“, „Mūsų žinynas“, „Savanorių žygiai“, „Lietuvos aidas“, „Vairas“, „Lietuvis“, „Mūsų Viltis“, „Skautas“, „Teisė“, „XX amžius“.
Asdrė
Asdrė − upė pietryčių Lietuvoje, Vilniaus rajone, Vokės dešinysis intakas. Upė teka pro Skurbutėnų kaimą. Prie žiočių Asdrė užtvenkta.
Šiaulėnų dvaras
Šiaulėnų dvaras priklauso privatiems asmenims. Griūvančio dvaro kaimynystėje – danų kapitalo kiaulininkystės kompleksas, kiek toliau medienos perdirbimo cechas.
Šiaulėnų dvarui apsauga nėra paskelbta nei valstybiniu, nei regioniniu lygiu, nors į nekilnojamųjų vertybių registrą jis įrašytas. Keliolika pastarųjų metų dvaras priklausė privatiems asmenims. Vienas valdė 90 procentų dvaro, kitas – likusius 10, vėliau atiteko Kultūrinių iniciatyvų centrui.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Pastatus jungė lenkta oranžerija Dvaras pirmą kartą buvo paminėtas 1492 m., kai priklausė Žemaitijos seniūnams Kesgailoms. XV–XVI a. sandūroje dvarą paveldėjo Butrimaičiai, o iš jų valda perėjo Šemetoms.
1619 m. Žemaitijos vėliavininkas Jurgis Šemeta Šiaulėnus perleido tuo metu Upytės seniūnui Jeronimui Valavičiui, vėliau tapusiam Žemaitijos seniūnu. Po J. Valavičiaus mirties 1636 m. dvaras vėl grįžo Šemetoms.
Manoma, kad rūmus galėjo projektuoti iš Prūsijos atvykęs architektas Voleris. Arkadinė galerija savo bruožais primena Raudondvario dvaro (Kauno raj.) oranžeriją, projektuotą minimo architekto.
Tikėtina, kad dvaro rūmai galėjo būti pastatyti XIX a. viduryje. Gali būti, kad Šiaulėnų dvarą statė ir jį valdė Jonas Šemeta apie kurį žmonėse iki šiol sklinda įvairūs pasakojimai. Jis neva turėjo apie 2200 baudžiauninkų. Jeigu kuris prasikalsdavo, ponas tuoj liepdavo nuplakti. Tačiau vos baudžiauninkas po pirmųjų smūgių imdavo rėkti, ponas bausmę tuoj sustabdydavo. Pasakojama, kad baudžiauninkai tuo naudodavosi, o savo poną jie vadindavo geruoju seneliu.
1857 m. J. Šemeta fundavo dabartinės Šiaulėnų bažnyčios statybą.
Aleksandras Stanislovas Potockis
Grafas Aleksandras Stanislovas Potockis (1778 m. gegužės 4 d., Vilianuvas – 1845 m. kovo 14 d., Varšuva) – Lenkijos aristokratas, Prancūzijos imperatoriaus Napoleono Bonaparto kameregeris, Lenkijos kongreso kunigaikštystės senatorius-kaštelionas (1824).
Biografija
thumb|left|150px|Aleksandras Stanislovas Potockis jaunystėje thumb|150px|Aleksandro Stanislovo Potockio pirmoji žmona Ana Tiškevičiūtė Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Karūnos artilerijos generolo Stanislovo Kostkos Potockio (1755–1821) ir Aleksandros Liubomirskos (1760–1831) vienintelis sūnus.
Vilianuvo rūmų valdytojas. Šiuose rūmuose 1805 metais gyveno su pirma žmona Ana Potocka (Tiškevičiūte), kurią vedė sugrįžęs iš užsienio. 1802 metais tapo Maltos ordino riteriu. 1809 metais – Šveto Stanislovo, 1829 m. gegužės 24 d. – Baltojo erelio ordinų kavalierius.
Rusijos-Prancūzijos 1806–1807 m. karo metu įėjo į Prancūzijos imperatoriaus Napoleono Bonaparto palydos sudėtį ir 1807 metais Napoleono Varšuvoje vizito metu nuo jo gavo kamergerio titulą. 1812 metais tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Laikinosios vyriausybės švietimo komisijos nariu.
Vėliau Potockis įstojo į Rusijos tarnybą ir 1815 metais buvo pervestas iš Ukrainos pėstininkų pulko, kur tarnavo praporščiku raitųjų leibgvardijoje korneto laipsnyje. Tame pačiame laipsnyje nuo 1823 m. birželio 2 d. tarnavo kaip armijos vado Petro Kristinovičiaus Vitgenšteino adjutantas. 1826 metų kovą pervestas į pulkininkus ir pervestas į Kuršo dragūnų pulką, bet, įsižeidęs dėl to, kad ne jam patikėjo vadovauti pulkui, pasitraukė iš karinės tarnybos.
Nuo 1824 metų – Lenkijos kongreso kunigaikštystės senatorius-kaštelionas. 1830 metais Aleksandras Potockis 1831 metų sukilime nedalyvavo ir nedalyvavo maištingo parlamento, kuris 1831 metais atmetė iš senato sudėties, posėdžiuose. Vis dėlto po galutinio sukilimo pralaimėjimo jis išvažiavo į užsienį ir grįžo tik 1830-ųjų metų pabaigoje po to, kai jo prašymas buvo patenkintas imperatoriaus Nikolajaus I. Grįžęs, 1838 metais, Potockis gavo Rusijos imperatoriškųjų rūmų oberštalmeisterio laipsnį ir buvo paskirtas Janovo gamyklos valdytoju; šias dvi pareigybes jis užėmė iki pat mirties 1845 metais. 1843 m. balandžio 12 d. gavo grafo titulą.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. 1805 m. gegužės 27 d. Vilniuje vedė Aną Tiškevičiūtę (1776–1867), Lietuvos lauko etmono ir Lietuvos didžiojo maršalkos Liudviko Skumino Tiškevičiaus (1748–1808) ir Konstancijos Poniatovskos (1759–1830) dukterį. Vaikai:
1821 metais išsiskyrė su pirma žmona ir antrą kartą vedė (1823 metais) Izabelę Mostovską (1807–1897), Lenkijos politiko ir rašytojo, grafo Tadeušo Antonijaus Mostovskio (1766–1842) ir Marianos Potockos (1780–1837) dukterį. Vaikai:
1829 metais Aleksandras Potockis išsiskyrė su antra žmona. Gyvenimo pabaigoje užmezgė santykius su Aklekandra Stokovska, kuri, deja, netapo jo trečiąja žmona.
Sibiro lietuvių žinios
Sibiro lietuvių žinios – Centralinio lietuvių biuro Sibire organas, informacinio pobūdžio laikraštis, leistas 1919 m. liepos 1 d – gruodžio 17 d. Tomske.
Istorija
Leido Centrinis Sibiro lietuvių biuras. Ėjo kartą per dvi savaites. Spausdino Tomsko kooperatinė spaustuvė. Išėjo 9 numeriai.
Rašė apie lietuvių organizacijų veiklą, spausdino lietuviškų laikraščių apžvalgas, naujienas iš Lietuvos, iš lietuvių kolonijų gyvenimo.
Redagavo Kazys Pabrėža, Kazimieras Būga.
Fight Like a Brave
Kartu single buvo pridėta Jimi Hendrix dainos „Fire“ koveris, kuris vėliau pasirodė „The Abbey Road E.P.“ ir „Mother's Milk“ albume.
Dainos žodžius parašė Anthony Kiedis, norėdamas paskatinti kitus narkomanus pradėti reabilitacijos programą, kadangi kaip tik tuo metu pats buvo ją pabaigęs ir metęs narkotikus.
Flock
Flock  – laisvosios programinės įrangos naršyklė, kuriama Mozilla Firefox kodo pagrindu. Dar kitaip vadinama socialinių tinklų naršykle, kadangi sudaromos galimybės paprasčiau naudotis socialiniais tinklais.
Priešingai nei Firefox naršyklės atveju, naršyklės vystymą remia ne Google, o Yahoo!, todėl standartinė paieškos sistema Flock naršyklėje yra Yahoo.
Draugas (laikraštis)
thumb|250px|Draugo redakcija Čikagoje Draugas – lietuvių kalba už Lietuvos valstybės ribų leidžiamas krikščioniškos krypties pasaulio dienraštis, prenumeruojamas ir skaitomas JAV, Kanadoje, Pietų Amerikoje, Australijoje ir Europoje.
Istorija
„Draugas“ – seniausias pasaulyje be pertraukos leidžiamas lietuviškas laikraštis, pradėtas leisti 1909 m. liepos 12 d. Vilks Bare, Pensilvanijos valstijoje, nuo 1912 m. liepos 4 d. Čikagoje, Ilinojaus valstijoje. Iki 1916 m. leistas kas savaitę, nuo 1916 m. kovo 31 d. – kiekvieną dieną išskyrus sekmadienį. Iki 1916 m. pabaigos lygiagrečiai ėjo ir savaitinis „Draugas“. Nuo 1917 m. pradžios, "dienraštis" toliau ėjo 6 kartus per savaitę. Dažnumas 1982 m. sumažėjo iki 5 kartus per savaitę, o nuo 2011 m. iki dabar (2017 m.) laikraštis leistas tris dienas per savaitę. Iš pradžiu, nuo 1909–1916 m. leido Kunigų sąjunga, 1916–1918 m. „Draugo spaudos bendrovė“, nuo 1920 m. – vienuoliai marijonai, o nuo 1941 m. iki dabar – Lietuvių katalikų spaudos draugija (Lithuanian Catholic Press Society), kurios taryba susideda iš 10 vienuolių marijonų bei 9 pasauliečių.
„Draugas“ spausdina įvairius straipsnius politinėmis, ekonominėmis, religinėmis, visuomeninėmis, kultūrinėmis temomis. Šiuo metu „Draugo“ trys laidos susideda iš 12 psl. antradienį, 12 psl. ketvirtadienį, ir 16 psl. šeštadienį. Šeštadienį 8 iš tų psl. skirti priedui „Kultūra“. Tas kultūrinis priedas, anksčiau buvo vadinamas „Mokslas, Menas, Literatūra“ ir leidžiamas nuo 1949 m. liepos 27 d.
2006 m. balandžio mėn. sukurtas nauja „Draugo“ internetinė svetainė. Svetainė atnaujinta 2016 m. pradžioje. 2017 m. pradėta kurti visų „Draugo“ numerių bei kultūrinių priedų skaitmeninį archyvą.
Bendradarbiai
Laikraštyje dirbo žymūs Lietuvos išeivijos rašytojai ir visuomenės veikėjai: Aloyzas Baronas, Kazys Bradūnas, Česlovas Grincevičius, Bronius Kviklys, kun. Vaclovas Bagdanavičius, Aušrelė Liulevičienė, kun. Juozas Prunskis, Stasys Džiugas, Nijolė Jankutė-Užubalienė.
Redaktoriai
„Draugo“ redaktoriais dirbo Antanas Civinskas, Kazimieras Urbonavičius, Konstantinas Vasys, Vincas Kulikauskas, Vytautas Bagdanavičius, Viktoras Rimšelis.
Stočekas (Grajevo apskritis)
Stočekas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Raigardo, apie 15 km į rytus nuo Grajevo ir apie 70 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kaimanų salų futbolo čempionatas
Laimėtojai
Šaltinis:
Flakfortetas
thumb|Flakfortet
Fortas pastatytas 1910–1915 m., nenaudojamas nuo 1968 m., iki 2001 m. priklausė Danijos gynybos ministerijai, parduotas Švedijos kompanijai Malmökranen. Fortas yra Danijos saugoma teritorija, todėl naujieji savininkai privalo ją prižiūrėti ir padaryti viešai prieinama.
Mažieji Trakėnai
Mažieji Trakėnai  – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Iljušino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1929 m. rugsėjo 30 d. prijungti Matiškiemiai, Gudino palivarkas (Gestütsvorwerk Guddin, 1905 m. 99, 1910 m. 104 gyventojai), Juodžlaukių palivarkas (Jodszlauken, 1905 m. 96, 1910 m. 86 gyventojai), Jonastalio palivarkas (Gestütsvorwerk Jonasthal, 1905 m. 210, 1910 m. 204 gyventojai, nuo 1946 m. ) ir Valdhauzas (Waldhaus, nuo 1938 m. Domhardtshof, 1905 m. – 5 gyventojai) 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 1993 m. Čkalovo apylinkės teritorija.
Calderón
Calderón − pavardė.
Tišitas
Tišitas  – miestas rytinėje Mauritanijoje, oazėje Sacharoje, Taganto plynaukštės papėdėje, Taganto regione.
Miestas įkurtas 1150 m. ir yra žinomas savo unikalia architektūra. 1996 m. kartu su kitais gretimais miestais įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Verčiamasi datulių auginimu. Yra nedidelis muziejus.
Džeimso Vebo kosminis teleskopas
Džeimso Vebo kosminis teleskopas (NGST teleskopas) – didelis infraraudonųjų spindulių kosminis teleskopas.
Istorija
NASA planuotas paleisti 2019 m., dėl techninių trukdžių startas atidėtas. 2021 m. gruodžio 25 d. pakeltas į kosmosą.
Planuojama, kad šis NASA, Europos kosmoso agentūros ir Kanados kosmoso agentūros teleskopas pakeis Hablo kosminį teleskopą. Jo kurio galimybes viršyja 3 kartus.
Pavadintas buvusio NASA vadovo garbei. Turi didelį 6,5 metrų skersmens veidrodį ir teniso aikštelės dydžio skydą nuo Saulės. Iškeltas į orbitą, kuri yra ~1,5 mln. km nuo Žemės.
2022 m. sausio 9 d. teleskopas išskleidė veidrodžius bei įrangą, pasiruošė moksliniams tyrimams. Planuota, kad teleskopas pirmąsias nuotraukas atsiųs po 5 mėnesių.
2022 m. liepos 11 d. paviešinta pirma padaryta nuotrauka. Joje užfiksuotas 4,6 milijardų metų galaktikų spiečius SMACS 0723.
Taikaus plaukimo teisė
right|thumb|300px|[[Gibraltaro sąsiauris: plaukimo teisę sąsiauriu reguliuoja ir tarptautinė teisė]] Taikaus plaukimo teisė - tiek pakrantės, tiek ir neturinčių priėjimo prie jūros valstybių laivų teisė naudotis taikaus plaukimo teritorine jūra galimybe. Vienas pamatinių jūrų teisės principų.
Reguliuoja 1982 m. Jūrų teisės konvencija (3 skyrius „Taikus plaukimas teritorine jūra“, 17-19 straipsniai). Plaukimas yra laikomas taikiu, jei jis nekelia grėsmės pakrantės valstybės taikai, tvarkai ir saugumui. Toks plaukimas turi būti vykdomas vadovaujantis Jūrų teisės konvencija ir kitomis tarptautinės teisės normomis.
Grėsmė pakrantės valstybės taikai
Laikoma, kad kitos valstybės laivo plaukimas kelia grėsmę pakrantės valstybės taikai, tvarkai ar saugumui, jei teritorinėje jūroje jis dalyvauja viename iš šių veiksmų:
Dotnuvos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia
'''Dotnuvos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Dotnuvoje, Dotnuvėlės dešiniajame krante. Vėlyvojo baroko stiliaus.
Istorija
Dotnuvoje pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1636 m. Kitą, medinę, 1699–1701 m. pastatė Mlečkai.
thumb|left|240px|Bažnyčios fasadas su pastatymo data (1773 m.)
1701 m. Jonas Vladislovas Bžostovskis ir jo žmona Konstancija Mlečkaitė (Žemaičių seniūno Viktorino Konstantino Mlečkos duktė) įsteigė bernardinų vienuolyną. 1727 m. jų sūnus Juozapas Bžostovskis vienuolynui skyrė 3 valakus ir 4 margus žemės, 10 000 auksinų.
1768 m. vienuoliai pastatė mūrinį vienuolyną, o 1773–1810 m. – mūrinę bažnyčią. Iš senosios bažnyčios perkelti 5 altoriai.
XVIII a. antrojoje pusėje įsteigta parapinė mokykla. Nuo 1796 m. prie vienuolyno veikė triklasė mokykla, vėliau išaugusi į šešiaklasę. 1806 m. veikė teologijos studijos.
Kunigas Antanas Daukša dalyvavo 1831 m. sukilime. Už tai nubaustas 4 m. rekolekcijų Kolainių karmelitų vienuolyne.
Po 1863 m. sukilimo, 1864 m. rugsėjo 12 d. įsakyta vienuolyną uždaryti. Vienuoliai kunigai Jurgis Reichenbachas išsiųstas į katorgą, N. Svolkenas ištremtas į Tobolsko guberniją, Fortūnatas Prokopovičius uždarytas į kalėjimą. Nenaudojamus ir apirusius tris mūrinius buvusio vienuolyno pastatus caras leido parduoti klebonui už 400 rublių.
1911 m. rugpjūčio 14 d. per miestelio gaisrą sudegė bažnyčia, nukrito varpai. Vėliau bažnyčia suremontuota.
1948 m. Dotnuvos vikaras Mykolas Buožius (1911–1991) suimtas, nuteistas 10 m. kalėti (į Lietuvą grįžo 1956 m.).
1990 m. Dotnuvoje įsikūrė vienuoliai kapucinai (1991 m. gyveno 3). thumb|250px|Vaizdas nuo Daumantų gatvės
Architektūra
Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus, turi ir ankstyvojo klasicizmo bruožų, halinė, dvibokštė. Vidus 3 navų.
Pinjaisas
Pinjaisas  – miestas pietryčių Brazilijoje, Paranos valstijoje, Kuritibos metropolinėje teritorijoje. 116,9 tūkst. gyventojų (2008 m.). Chemijos (šampūnų gamyba), maisto pramonė, turizmas.
Istorija
Pinjaisas pradėjo kurtis 1920 m. kaip keramikos pramonės centras. 1932 m. prijungtas prie Pirakuaros savivaldybės, o 1992 m. nuo jos atsiskyrė ir tapo savarankišku miestu.
thumb|left|150px|Gerosios Vilties bažnyčia
Balys Macutkevičius
miniatiūra|Balys Macutkevičius Balys Macutkevičius (, 1905 m. lapkričio 10 d. Barvoniškės prie Šumsko – 1964 m. gruodžio 3 d. Vilnius) – Lietuvos tapytojas modernistas, grafikas, V. Kairiūkščio mokinys.
1930–1934 m. Vilniaus universitete studijavo dailę, 1936–1937 m. Vytauto Didžiojo universitetas ekonomiką. 1935 m. su kitais įkūrė Lietuvos dailininkų sąjungą; 1949 m. už simbolistinę ir formalistinę kūrybą iš LTSR dailininkų sąjungos pašalintas. Nuo 1940 m. dirbo paminklų apsaugos įstaigoje, 1949–1950 m. – Valstybinės politinės ir grožinės literatūros leidyklos meninis redaktorius.
Biografija
1919 m. priimtas į Vilniaus Vytauto Didžiojo lietuvių gimnaziją, kurioje lankė Vytauto Kairiūkščio vadovaujamą dailės būrelį. Gyveno mokinių bendrabutyje Filaretų gatvėje.
1926 m. subūrė laisvamanių moksleivių organizaciją „Laisvieji vergai“. Būrelio nariai žavėjosi antikos demokratija ir graikų dievais, kurie, pasak Macutkevičiaus, gyvenę kaip žmonės. Meilę antikos kultūrai išsaugojo visą gyvenimą – graikų mitus savo vaikams sekė vietoje pasakų, nuolat skaitinėjo rusiškus „Odisėjos“ ir „Iliados“ vertimus.
1929 m. kartu su bendramoksliais Vaclovu Kosčiuška ir Antanu Butkūnu eksponavo mokiniškus dailės darbelius Vilniaus amatininkų parodoje. Gimnazijoje pagarsėjo kaip gabus piešėjas, dainininkas ir sportininkas – ypač sekėsi plaukimas, bėgimas ir futbolas.
1930 m. baigė gimnaziją ir įstojo į Stepono Batoro universiteto (dabar: Vilniaus universitetas) Dailės fakultetą.
1937 m. nuo gegužės 1-osios pradėjo karo tarnybą priešlėktuvinės apsaugos rinktinės trečios zenitinės baterijos prožektorių kuopoje. Tarnaudamas kariuomenėje dirbo taikomosios grafikos srityje: sukūrė iliustracijų ir vinječių žurnalui „Mūsų Vilnius“, knygų viršelių, pakuočių.
1938 m. paleistas iš kariuomenės į atsargą; pagal rugpjūčio 1 d. išduotą demobilizacijos pažymėjimą ketino apsigyventi Klaipėdoje. Visgi 1939 m. grįžo į Vilnių ir apsigyveno Basanavičiaus g. 19 daugiabutyje.
1940 m. pradėjo dirbti Paminklų apsaugos įstaigoje: registravo Vilniaus ir apylinkių kultūros paminklus, vežė nacionalizuotų dvarų turtą į Vilniaus miesto muziejų. Sielojosi dėl gabenamų iš Lietuvos vertybių. Kaip dauguma dailininkų, mėgino derintis prie naujos valdžios reikalavimų: 1940 gruodžio 27 d. dienraštyje „Vilniaus balsas“ reprodukuotas stilizuotas Macutkevičiaus piešinys „Keturi komunarai“, vaikų žurnale „Genys“ – Mečio Gedvilo ir Viačeslavo Molotovo portretai.
1947 m. atleistas iš Kultūros paminklų apsaugos įstaigos. Vedė žmoną Eugeniją ir persikėlė gyventi į medinį krosnimis šildomą namelį tuometinėje Ukmergės g. 108 (dabar Lvovo g.).
1949 m. susilaukė dukros Ramutės. Pradėjo dirbti Valstybinės politinės ir mokslinės literatūros leidyklos vyriausiu dailininku. Už „simbolizmą“ ir „formalizmą“ išmestas iš LTSR dailininkų sąjungos, dėl to labai išgyveno, nors sunkiai taikstėsi su nauja tvarka. Pašalintas iš vadovaujančių pareigų leidykloje, ir toliau apipavidalindavo knygas, gaudamas užsakymus pagal sutartis. Pradėjo bendradarbiauti su Kinofikacijos valdyba – projektavo ir tapė filmų afišas.
1953 m. gimė sūnus Gediminas.
1957 m. apdovanotas Kutūros ministerijos garbės raštu už meniškai apipavidalintus Valstybinės politinės ir mokslinės literatūros leidyklos leidinius. Nuolat gaudavo užsakymų kaip puikus šrifto meistras ir dėl to, kad gerai sutarė su redaktoriais, kuriems mokėdavo „duoklę“ – atiduodavo dalį honoraro. Skaudžiai išgyveno negalėdamas dalyvauti parodose, į kurias buvo priimami tik dailininkų sąjungos nariai, tačiau grįžti į sąjungą Macutkevičiui nepadėjo net draugystė su įtakingomis sovietų kultūros veikėjomis Monika Mironaite, Galina Jackevičiūte ar Liuda Vaineikyte. Po pinigų reformos smarkiai sumažėjus dailininkų pajamoms, nebesitenkino knygų apipavidalinimu, pradėjo ieškoti smulkesnių užsakymų – projektavo atvirukus, stengdamasis prisitaikyti prie socrealizmo temų ir stiliaus normų. Laisvalaikį praleisdavo piešdamas savo malonumui ir skaitydamas literatūros klasiką bei romanus. Vilniuje pasirodžius lenkiškai spaudai, Centrinio pašto kioske pirkdavo visus lenkiškus dienraščius ir žurnalus, dažnai kartodamas, kad lietuvišką literatūrą galima sudėti į vieną kišenę, o lenkiška netilptų ir į lagaminą.
1964 m. apdovanotas Spaudos komiteto antro laipsnio diplomu už Lukrecijaus knygos „Apie daiktų prigimtį“ (Vilnius: Mintis, 1964) apipavidalinimą. 60-mečio proga ketino surengti kūrybos parodą ir pamėginti vėl įstoti į dailininkų sąjungą, bet ištiktas sunkaus infarkto, gruodžio 3 d. mirė Vilniaus I tarybinės (Šv. Jokūbo) ligoninės priėmimo kambaryje. Palaidotas Vilniaus Saltoniškių kapinėse.
Kūryba
Tapė aliejumi, guašu, pastele simbolines bei religines kompozicijas, portretus, peizažus, natiurmortus, apipavidalino knygas ir žurnalus, kūrė plakatus, atvirukus, grafinį dizainą. Kūriniams būdinga konstruktyvizmo ir art deco stiliaus tendencijos, dekoratyvi, ornamentinė kompozicija, ryškios spalvos.
Sukūrė tapybos („Prie aukuro“ 1925 m., „Nukryžiuotasis“, apie 1929 m., „Moteris su gėlėmis“ 1934 m., „Vilniaus vizija“ 1939 m.), grafikos (J. Stalinas, 1945 m., Levas Tolstojus, 1949 m., Justas Paleckis, 1960 m., piešti portretai) kūrinių, nutapė portretų (Stasys Šilingas, 1936 m., Jonas Basanavičius, 1937 m., Antanas Smetona, apie 1938 m., Elena Šikšnytė-Kruopienė, 1943 m.), iliustravo knygų (Petras Babickas. Aš karys 1937 m., Vytautas Sirijos Gira. Jūra 1937 m., Vladas Suchockis-Audronaša. Gongo dūžiai: Antroji lyrikos knyga 1940 m.).
Nuo 1929 dalyvavo parodose – 1932 m. (su V. Drėma) ir 1934 m. (su J. Kazlausku) Vilniuje; 2005–2006 m. surengta pomirtinė paroda Kaune ir Vilniuje.
Nuorodos
https://www.limis.lt/greita-paieska/perziura/-/exhibit/preview/20000002110304
https://www.limis.lt/detali-paieska/rezultatai/-/exhibitList/detailed?authorId=1464918&backUrl=%2fpersonaliju-zodynas%2f-%2fpersonFastSearch%2fview%2f1464918&searchInExhibits=true
Camara
Camara − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Alsėdžiai
Alsėdžiai – miestelis šiaurės rytinėje Plungės rajono savivaldybės dalyje, prie Sruojos upės, 20 km į šiaurės rytus nuo Plungės. Seniūnijos ir parapijos centras. Miestelis radialinio plano, padalintas į 4 seniūnaitijas – Alsėdžių pietinę, Alsėdžių rytinę, Alsėdžių šiaurinę ir Alsėdžių vakarinę, kurioms priskirti ir aplinkiniai seniūnijos kaimai.
Veikia Alsėdžių vidurinė mokykla, paštas (LT-90042), biblioteka. Alkos kalno kalvoje stovi Alsėdžių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia (1793 m.) ir varpinė (XVIII a. pab.). Miestelyje yra kapinės, stūkso Alsėdžių piliakalnis (vadinamas Žvėrinyčia), aptiktas X–XIII a. kapinynas. Už 5 km į pietus telkšo Alsėdžių ežeras. Prie Alsėdžių yra molio telkinys.
Etimologija
Manoma, kad Alsėdžiai – kuršiškas vietovardis, XIII a. tartas *Alisē(i)dei. Miestelio pirmasis dėmuo al- greičiausiai sietinas su veiksmažodžio „alėti“ (tekėti, varvėti) šaknimi, kuri būdinga kai kuriems vandenvardžiams (ežeras Alys, upė Alantas ir kt.). Antrasis dėmuo -sėdžiai siejamas su veiksmažodžiu „sėdėti“ (kaip ir Medsėdžiai, Traksėdžiai ir kt.), kuris be savo pagrindinės reikšmės dar gali reikšti ir „būti kur nors, kur nors laikytis ar gyventi“. Todėl pirminė Alsėdžių reikšmė galėjo būti „gyvenantys prie kokio vandens (ežero ar upės), kurio pavadinimas panašus į Alys“ arba tiesiog „gyvenantys prie vandens (balos, upės ar ežero)“.
Liaudies etimologija mena savąjį padavimą apie miestelio vardo kilmę. Kartą į Alsėdžius atsitiktinai užklydęs keliauninkas. Norėdamas sužinoti, kur atsidūrė, pastarasis paklausė pakelėj sėdinčio senuko: „Kuokė če vėita?“, kas bendrine kalba reikštų – kokia čia vieta? Senukui gi pasigirdę, kad teiraujamasi, ką jis čia veikiąs: „Kon če veiki?“. Į tai senolis atsakęs: „Al siedu“, kas reiškia – nagi sėdžiu. Nuo to laiko miesteliui prigijęs Alsiediu (Alsėdžių) vardas. Čia reikėtų paminėti, kad vietiniai žemaičiai miestelio pavadinimą taria – Alsiedē.
Istorija
Archeologiniai radiniai rodo žmones šioje vietoje gyvenus mezolito laikais. Gyvenvietė išaugo iš papilio prie piliakalnio, pirmą kartą paminėta kryžiuočių kronikose 1253 m. (kaip Aliseiden, Alizeyde), buvo istorinėje Ceklio žemėje. Manoma, kad pagrindinė gyvenvietės vieta buvo į pietus nuo piliakalnio, vakariniame Sruojos krante, prie kelio į Žarėnus, Medininkus (Varnius), Gandingą.
1421 m. Alsėdžių valsčių Vytautas priskyrė Medininkų vyskupui, nuo 1465 m. Žemaičių vyskupo pagrindinė rezidencija, tik 1850 m. vyskupas Motiejus Valančius ją perkėlė į Varnius. XIX a. viduryje vyskupų rezidenciją nusavino carinės Rusijos valdžia. 1475–1476 m. vyskupas Baltramiejus Svirenkavičius pastatė bažnyčią, įkūrė parapiją. XV a. pabaigoje – XVI a. prie rezidencinio dvaro išaugo miestelis.