cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karolis Juozapas Sapiega
Šeima
Buvo vedęs Mariją Kazimierą Firlejaitę (m. 1737), nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.
Čingdao
Čingdao (kin.: 青岛, pinyin: Qīngdǎo) – miestas rytinėje Kinijoje, Šandongo provincijoje ir pusiasalio pietinėje dalyje, prie įlankos Geltonojoje jūroje. 1,64 mln. gyventojų (2005). Didelis uostas, tekstilės pramonės centras. Išvystyta maisto, chemijos, mašinų pramonė, žuvininkystė.
Karolis Juozapas Sapiega
Šeima
Mirė 1768 metų kovo 20 d. savo valdose, Višnice, Bresto vaivadijoje.
Čingdao
Pavadinimo kilmė
Kinų kalba miesto vardas reiškia „Žalioji sala“.
Barškutis
Barškutis (Rhinanthus) – džioveklinių (Orobanchaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso vienmetės žolės, tarpiniai parazitai. Jų šaknys menkos, su haustorijomis. Lapai su pjūkliškais kraštais, pailgi ar lancetiški. Žiedai sukrauti kekėse. Vainikėlis geltonas. Vaisius – dėžutė.
Gentyje yra apie 45 rūšys, Lietuvoje auga dvi rūšys:
Galios analizės ataka
thumb|300px|Procesoriaus galios svyravimai [[RSA rakto dekodavimo metu. Kairysis pikas – dekodavimo ciklo žingsnis be daugybos operacijos (trumpesnis), dešinysis – su daugybos operacija. Daugybos operacija atliekama tik jei toje rakto pozicijoje yra vienetas, taigi iš kairės į dešinę galima skaityti rakto bitus: nulis, vienas. Taigi šiam pasenusiam algoritmui galima net ir paprasta (ne skirtuminė) ataka]]
Galios analizės ataka yra bandymas sužinoti kompiuterio raktą ar slaptažodį bandant įvairius slaptažodžius bei tuo pat metu tiksliai, dideliu greičiu matuojant, kaip kinta prietaiso suvartojama elektros srovė. Srovė paprastai matuojama skaitmeniniu osciloskopu, tyrimams ir studijoms galima įsigyti ir specialią įrangą. Galios ataka neretai nelegaliai naudojama mokamos televizijos dekodavimo moduliams atrakinti. Ataka pirmąkart aprašyta 1998 m. Tai viena iš daugelio galimų šoninio kanalo atakų.
Paprasto procesoriaus suvartojama galia laikui bėgant nėra vienoda; ji keičiasi priklausomai nuo to, kokios komandos tuo metu vykdomos. Pavyzdžiui, daugiau galios gali būti suvartojama vykdant daugybos operaciją, kuomet aktyviai dirba daugiau loginių elementų nei atliekant, tarkim, sudėtį. Todėl procesoriaus galios suvartojimo kreivė yra savotiškas „kodo parašas“, kažkiek pasakantis, kokios komandos buvo vykdomos.
Jei programa parašyta kriptografiniu požiūriu neprofesionaliai, reakcijos į visai klaidingą slaptažodį „kodo parašas“ gali skirtis nuo reakcijos į slaptažodį, kuriame vienas ar keli simboliai, ar bitai atitinka. Taip atpažinus dalinai teisingą slaptažodį, jį galima toliau kaitalioti, kol vėl pastebimi nauji skirtumai, rodantys, jog dabar atitinka jau didesnė dalis. Taip pamažu bitas po bito galima nustatyti ir visą raktą.
Norint atlikti šią ataką, būtina galėti labai tiksliai matuoti procesoriaus suvartojamą galingumą. Tą padaryti lengviau kreditinei kortelei ar kitam panašiam prietaisui ir nėra paprasta saugykloje nuo pašalinių apsaugotam serveriui. Ataką lengviau surengti, jei slaptažodį galima siūlyti neribotą kiekį kartų, arba jei kodo parašą galima palyginti su parašu kito lygiai tokio pat prietaiso, kurio kodas žinomas. Tokia lyginamoji galios ataka vadinama skirtumine. Nustatyti raktą iš vieno „kodo parašo“ (paprasta ataka) daug sunkiau, nors gerai žinant prietaisą bei naudojamą algoritmą, geram specialistui kai kada gali būti ir įmanoma.
Šią ataką labai apsunkina speciali elektronika ir gerai apgalvoti algoritmai, parengti taip jog klaidingo ir teisingo rakto atveju vykdoma komandų seka žymiai ar ir visai nesiskirtų (skiriasi tik apdorojami duomenys), ribojant bandymų skaičių, neleidžiant tiesiogiai matuoti suvartojamos srovės (prietaisą maitinti galima per nesudėtingą filtrą, kuris išlygina srovės suvartojimą). Kartais pridedami papildomi elementai, kurie persijungia neatlikdami jokios funkcijos vien tam, jog nesikeistų bendra galia. Naujesni procesoriai turi specialias, gerai apgalvotas kriptografines komandas.
Jei programuojant buvo naudoti teisingi algoritmai, galios ataką atlikti gali ir nebūti paprasta. Šios atakos galimybė yra priežastis gerai saugoti įvairias korteles ir kitus panašius prietaisus, deaktyvuoti pamestus, net jei ir yra papildomai apsaugoti slaptažodžiais.
Natto
thumb|right|250px|Natto
Natto – sojos produktas, kilęs ir vartojamas japonų virtuvėje.
Nauda organizmui
Pasižymi vitamino B2 gausa ir kai kuriomis specifinėmis medžiagomis, gerinančiomis kraujo apytaką.
Italijos karalystė (viduramžiai)
Italijos karalystė − istorinė karalystė, egzistavusi dabartinėje šiaurės Italijoje 774−1806 m. Didžiumą savo istorijos ji sudarė dalį didesnės imperijos. Ankstyvuoju laikotarpiu ji buvo valdoma kaip viena Frankų imperijos dalių, po 888 m. tapo suvereni (nors nominaliai išliko imperijos dalimi), o nuo 962 m. tapo Šventosios Romos imperijos dalimi. Tuo metu jai dar prigijo pavadinimas Imperinė Italija
Karolingų valda
Iki 774 m. būsimosios Italijos karalystės teritorijas valdė Langobardų karalystė, kurios valdovai kartais tituluodavosi Italijos karaliais. 774 m. po Pavijos apgulties, Langobardų teritorijas užėmė Karolis Didysis, kuris prie savo titulų prisidėjo Italijos karaliaus titulą. Karalystės teritorijos išlaikytos, o 781 m. ją kaip atskirą valdą Karolis atidavė savo sūnui Pepinui Langobardui, kuris pradėjo atskirą Italijos Karolingų atšaką. Po jo mirties 810 m. sostą paveldėjo jo nesantuokinis sūnus Bernardas.
Po to, kai išaiškintas Bernardo sąmokslas prieš imperatorių Liudviką Pamaldujį, 818 m. jis buvo apakintas ir mirė skausmuose. Ketverius metus karalystė liko be karaliaus, kol 822 m. Liudvikas į sostą paskyrė sūnų Lotaras I. Po 843 m. Verdeno sutarties šis prie Italijos prijungė dideles valdas šiaurėje, suformuodamas Vidurio Frankų karalystę). Bet mirdamas vėl jas padalino, 855 m. Italiją kaip atskirą valdą palikdamas savo sūnui Liudvikui II. Tiek Lotaras, tiek Liudvikas buvo paskelbti imperatoriais, kas padarė Italijos sostą prestižiniu.
875 m. Liudvikui mirus ir nepalikus sūnaus, dėl Italijos sosto susikovė Vakarų Frankų karalystė ir Rytų Frankų karalystė. Pergalę šventė Vakarų frankų karalius Karolis Plikasis, tačiau šiam mirus 877 m., Italijos sostą užėmė Rytų Frankų karalius Karlomanas. Šis 779 m. paliko Italijos sostą savo broliui Karoliui Storajam.
Šventosios Romos imperijos valda
951 m. Rytų Frankų karalius Otonas Didysis užėmė Italiją ir titulavosi jos karaliumi. Tuo metu valdę Anskaridai Berengeris II ir Adalbertas tapo jo vasalais, bet išlaikė karalių titulą iki 963 m. 962 m. Otonui tapus Šventosios Romos imperijos imperatoriumi, Italija galutinai inkorporuota į imperiją, o jos karaliais paprastai karūnuodavosi imperatoriai. Tapo tradicija iš pradžių karūnuotis Italijos geležine karūna prieš karūnavimą imperatoriumi Romoje. Todėl Italijos karaliaus titulas buvo daugiau formalus, egzistavo ilgi tarpuvaldžiai nuo buvusio karaliaus mirties iki naujo karaliaus karūnavimo. Kadangi visi tituluotieji karaliai rezidavo Vokietijos karalystėje, jie mažai rūpinosi Italijos valdomis. Tai leido stiprėti vietos kunigaikščiams, Popiežiaus giminaičiams, o ypač miestams, kurie siekė savivaldos. Todėl kuomet XII a. Imperatoriai (Hohenštaufenai) pabandė susigrąžinti realias pozicijas užmirštose Italijos karalystės teritorijose, tai sukėlė ilgus karus su miestiečiais (ypač Lombardų lyga) ir popiežiaus šalininkais (gvelfais). Tai lėmė daugybės nepriklausomų teritorijų Italijos karalystėje (Popiežiaus valstybės, Venecijos respublikos ir kitų) susiformavimą ir karalystės valdų mažėjimą. thumb|left|Nominalios Italijos karalystės likučiai XVIII a. pab.
Nuo XIV a. imperatoriai siekė išlaikyti savo minimalias pozicijas Italijoje kišdamiesi į atskirų kunigaikštysčių reikalus ir remdami jose sau palankias didikų gimines. Tarp jų buvo Viskončiai, Gonzagos, Este, Medičiai, Sforcos. XV a. Imperatorius Karolis V įtvirtino valdžią Italijos karalystės teritorijose, tačiau dauguma tų valdų perėjo Ispanijos karalystės priklausomybėn po jo mirties. Nuo XVI a. Italijos karalystės terminas tebuvo tik teorinis. Formaliai karalystė vis dar buvo viena iš keturių pagrindinių valdų Imperijoje (kitos valdos buvo Vokietijos karalystė, Čekijos karūnos žemės ir Šveicarijos konfederacija), tačiau skirtingai nei Vokietijos karalystėje, čia nebuvo bandymų atlikti administracines reformas ar stiprinti centrinę valdžią.
Kvaitulinis echinopsis
Kvaitulinis echinopsis (Echinopsis pachanoi) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalas. Stiebas iki 5 m aukščio, koloniškas, nuo šviesiai iki tamsiai žalios spalvos, su 4-8 briaunomis. Išilgai briaunų, areolėse išauga 1-4 smulkūs, geltoni ar šviesiai rudi dygliai.
Iljušino kaimo gyvenvietė
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Krasnoznamensko rajono Vesnovo ir Dobrovolsko kaimo gyvenvietėmis, rytuose su Nesterovo rajono Prigorodnojės kaimo ir Nesterovo miesto gyvenvietėmis, pietuose su Čistyjė Prudų kaimo gyvenviete, vakaruose su Gusevo rajono Kalininskojės ir Kubanovkos kaimo gyvenvietėmis. Gyvenvietės teritorija – 30 320 ha, iš jų 21 886 ha žemės ūkio naudmenos, 345 ha – vandenys. Eksploatuojamas 700 ha ploto durpynas.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką. Gyvenvietės administracijai vadovauja konkurso tvarka skiriamas administracijos vadovas.
Kaliningrado srities įstatymu Iljušino kaimo gyvenvietę sudaro:
Romela Begaj
Romela Begaj (g. 1986 m. lapkričio 2 d.) – Albanijos sunkiaatletė, šalies olimpinės rinktinės narė.
Biografija
2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine, Kinijoje Begaj iškovojo šeštąją vietą. Tai aukščiausia 2008 m. Albanijos olimpinės rinktinės iškovota vieta. Tais pačiais metais sportininkė tapo Europos vicečempione. 2009 m. Bukarešte vykusiose Europos pirmenybėse Begaj iškovojo bronzos medalį. 2005 m. Viduržemio jūros žaidynių prizininkė ir 2009 m. žaidynių nugalėtoja. 2014 m. Begaj laimėjo aukso medalį pasaulio čempionate, bet vėliau paaiškėjus, kad sportininkės dopingo mėginyje rasta stanozololo rezultatas buvo anuliuotas, o sportininkė diskvalifikuota dvejiems metams.
Kurkliečiai (Jūžintai)
Kurkliečiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3,5 km į pietryčius nuo Laibgalių. Į vakarus nuo kaimo dunkso Kurkliečių miškas.
Žymūs žmonės
thumb|left|245px|Paminklinis akmuo A. Tumėno gimtinei
Čangčunas
Čangčunas (kin. 长春, pinyin: Chángchūn) – miestas Kinijos šiaurės rytuose, Dzilinas provincijos adm. centras. 3,58 mln. gyventojų (2007). Išvystyta mašinų, chemijos, medžio apdirbimo, maisto, tekstilės pramonė. Amatai.
Johann Deisenhofer
Biografija
1971 m. baigė Miuncheno technikos universitetą, 1974 m. biochemijos daktaras. 1972-1988 m. dirbo Makso Planko biochemijos institute Martinsryde prie Miuncheno. Nuo 1988 m. Teksaso universiteto profesorius.
Čangčunas
Mieste yra mokslų akademijos filialas, universitetas.
Johann Deisenhofer
Veikla
Tyrimų sritis – fotosintezės reakcijos. Išskyrė bakterijos baltymą, kuris dalyvauja saulės šviesos energijos virsmuose ir nustatė tikslią jo struktūrą.
Čangčunas
Istorija
Čangčunas įsikūrė XIX a. pradžioje. Pastačius Rytų Kinijos geležinkelį (1897–1903 m.) tapo svarbiu prekybos ir susisiekimo centru. XX a. pradžioje vadinosi Xīnjīng, japonų okupacijos metu Shinkyō. 2007 m. čia vyko Azijos žiemos žaidynės.
Johann Deisenhofer
Veikla
1988 m. jo veikla kartu su Robertu Huberiu ir Hartmutu Micheliu įvertinta Nobelio chemijos premija.
Archangelskojė
thumb|250px|Dvaro rūmai
Archangelskojė  – rūmų ir parko ansamblis Rusijoje, Maskvos srityje, 20 km į pietvakarius nuo Maskvos, 2 km į pietvakarius nuo Kransnogorsko, prie Maskvos upės. Ansamblį sudaro XVIII a. pab.–XIX a. klasicistinių pastatų kompleksas: dvaro rūmai, Jusupo šventykla, Šventieji vartai, Arkangelo Mykolo šventykla, mažieji rūmai, arbatos namelis, kontoros flygelis, Gonzago teatras, Jekaterinos II šventykla-paminklas, rožinis fontanas, paminklas A. Puškinui. Yra to laikotarpio skulptūros, dailės dirbiniai, baldai, terasos su marmurinėmis baliustradomis. Teritoriją supa parkas.
Istorija
Jau nuo XVI–XVII a. čia kūrėsi didikų giminės, tačiau Archangelskojės kompleksas galutinai pastatytas, kuomet 1810 m. šias žemes pradėjo valdyti didikas, kolekcionierius Nikolajus Jusupovas. Statybomis rūpinosi prancūzų ir italų architektai. Archangelskojės rūmuose, vadintuose „Pamaskvės Versaliu“ lankydavosi ne tik žymūs Rusijos menininkai, kultūros veikėjai, bet ir Rusijos imperatoriai. 1901 m. rūmai restauruoti. 1919 m. Archangelskojė tapo meno muziejumi, 1934–1937 m. čia veikė kariškių sanatorija, 1945–1980 m. – CSKA klubo poilsio bazė.
Kaišiadorių suaugusiųjų mokykla
Kaišiadorių suaugusiųjų mokykla – savivaldybės dieninė bendrojo ugdymo mokykla Kaišiadoryse, Gedimino g. 118. Įstaigos kodas 191823464. Mokykla veikia Kaišiadorių šv. Faustinos mokyklos patalpose.
Čiobiškis
Čiobiškis – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 22 km į pietvakarius nuo Širvintų, prie Neries ir Musės upių santakos. Seniūnijos, seniūnaitijos ir parapijos centras. Veikia biblioteka, kultūros namai, paštas (LT-19020), išlikęs buvusio dvaro pastatų ansamblis, kur dabar veikia Čiobiškio pagrindinė mokykla ir Čiobiškio specialieji vaikų auklėjimo ir globos namai. Iš šiaurės ir rytų prieina Čiobiškio miškas.
Istorija
miniatiūra|left|Sovietmečio paminklas miniatiūra|Kultūros centras
Prie kaimo, pušyne, yra senųjų apylinkių gyventojų Čiobiškio pilkapynas. Ties Musės ir Neries santaka būta senovės gyvenvietės (rasta daug keramikos šukių, pentinis kirvis, įvairių metalo dirbinių). Išlikęs ~500 metų senumo ąžuolas (5,65 m apimties, už Čiobiškio mokyklos).
Šaltiniuose Čiobiškis (Tiabiszki) minimas nuo 1528 m. XVI a. Čiobiškis jau buvo prekybinis miestelis, turintis Magdeburgo teises, pro čia ėjo vandens ir sausumos keliai, jungiantys Jonavą, Kauną, Kernavę, Vilnių. Vėliau plečiantis Jonavai ir Širvintoms, miestelis sunyko. XIX a. miestelis ir dvaras buvo Vilniaus apskrities Gelvonų valsčiuje.
1947 m. įsteigtas paštas, biblioteka, 1958 m. Kultūros namai, 1960 m. medicinos punktas, specialieji vaikų auklėjimo ir globos namai. 1923 m. dvare įkurta vaikų prieglauda su pradžios mokykla, 1959–1965 m. mokykla internatas, 1965–1995 m. specialioji mokykla. 1927–1949 m. veikė pradžios mokykla, 1950–1994 m. septynmetė, aštuonmetė ir devynmetė, nuo 1994 m. Čiobiškio pagrindinė mokykla.
Architektūra
Išliko sakralinių pastatų ansamblis:
Neries ir Musės slėnyje išliko XVIII a. pabaigos – XIX a. pradžios vėlyvojo klasicizmo dvaro sodyba:
Per Musės upę 1933 m. pastatytas Dariaus ir Girėno tiltas, technikos paminklas. Išlikęs 1900 m. statytas Čiobiškio vandens malūnas.
Dvaras
XVIII a. pabaigoje pastatytas 1794 m. Lauryno Gucevičiaus suprojektuotas dvaras, kuriame nuo 1923 m. įkurta vaikų prieglauda (dabar – specialieji vaikų auklėjimo ir globos namai) ir pradinė mokykla, Antrojo pasaulinio karo metu čia buvo vaikų namai, 1945 m. veikė partizanų štabas.
Keltas
thumb|250px|Namai prie kelio į [[Upninkai|Upninkus]] miniatiūra|250px|right|Nuo [[Musninkai|Musninkų pusės]]
Juozas Tunaitis
Biografija
1950 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, kurią baigęs 1954 m. rugsėjo 12 d. buvo įšventintas kunigu.
Dirbo šiose parapijose: 1954 m. spalio 1 d. – 1960 m. liepos 31 d. administratoriumi Palūšėje, 1960 m. rugpjūčio 2 d. – 1961 m. balandžio 31 d. klebonu Dūkšte, nuo 1961 m. gegužės 2 d. administratoriumi Dubičiuose, nuo 1968 m. kovo 22 d. vikaru-adjutoriumi Vilniaus Šv. Mikalojaus parapijoje, o nuo 1978 m. birželio 6 d. – šios parapijos klebonu.
Nuo 1980 m. birželio 25 d. ėjo Vilniaus arkivyskupijos kurijos notaro, tribunolo teisėjo, o vėliau oficiolo pareigas. 1980 m. vasario 1 d. paskirtas Šventojo Tėvo rūmų kapelionu (monsinjoru). 1989 m. birželio 14 d. tapo Vilniaus arkivyskupijos kurijos kancleriu.
Pal. Popiežius Jonas Paulius II 1991 m. gegužės 8 d. nominavo tituliniu Sasuros vyskupu ir paskyrė Vilniaus arkivyskupo augziliaru. Vyskupu konsekruotas 1991 m. gegužės 19 d. 1992 m. kovo 4 d. Vilniaus arkivyskupas metropolitas Audrys Juozas Bačkis paskyrė vysk. Juozą Tunaitį Vilniaus arkivyskupo generalvikaru. Šias pareigas ėjo iki 2010 m. kovo 4 d. Nuo 2010 m. kovo 4 dienos buvo vyskupas emeritas, bet ir toliau ėjo tribunolo oficiolo pareigas.
Vyskupas Juozas Tunaitis mirė ligoninėje 2012 m. birželio 1 d. Atsižvelgiant į paties pageidavimą, jis buvo palaidotas kapinėse prie Vilniaus Šv. Kryžiaus Atradimo (Kalvarijų) bažnyčios.
Nuorodos
Juozo Tunaičio biografija
Šventas (Molėtų r.)
Šventas – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 3 km į šiaurės vakarus nuo Joniškio. Ežeras vingiuoja iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,3 km, plotis iki 0,28 km. Altitudė 148,1 m.
Į vakarus nuo Švento telkšo Pakamunės (jungiasi upeliu su Švento ežeru) ir Kamanio ežerai. Pietvakariuose išteka Jutonių upė į Nikajo ežerą (Spenglos baseinas).
Ežere sugaunama karšių. Prie Švento susikūrę Antašventės ir Graužinių kaimai. Pietinėje pakrantėje stūkso Graužinių piliakalnis.
Klipas
Klipas gali reikšti:
Igoris Ivanovas (1937)
Igoris Ivanovas (, 1937 m. sausio 16 d. Leningrade) – Lietuvos ir Rusijos scenografas, tapytojas.
Biografija
Buvusi žmona – Ingrida Korsakaitė, duktė – Jurga Ivanauskaitė.
Lenkijos Respublikos pilietybė
Lenkijos Respublikos pilietybės įstatymas paremtas Ius sanguinis principu. Paprastai vaikai, gimę lenkų tautybės šeimoje, įgyja Lenkijos pilietybę nepriklausomai nuo vietos, kurioje jie gimė. Tuo tarpu asmenys, kurių tėvai neturi Lenkijos pilietybės, automatiškai negali tapti Lenkijos piliečiais.
Lenkijos pilietybės įstatyme nėra akcentuojama dviguba pilietybė. Teisės aktai nedraudžia dvigubos pilietybės, tačiau ją turintys asmenys Lenkijoje traktuojami vien tik kaip Lenkijos piliečiai.
Įgijimas
Lenkijos Respublikos pilietybė įgyjama gimstant, atkūrimo, grąžinimo, natūralizacijos ir suteikimo tvarka.
Asmuo turi teisę įgyti Lenkijos pilietybę gimimu, Ius sanguinis (lot. kraujo teisė) principu, kai:
Lenkijos pilietybė gali būti "paveldėta“, net jeigu asmuo ir negimė Lenkijos teritorijoje. Pilietybės gali reikalauti Lenkijos piliečių palikuonys, kurie paliko šalį prieš jai tampant nepriklausomai 1918 metais.
Volubilis
Volubilis (arab.: Walili) yra Maroko istorinis miestas, esantis netoli Mekneso, tarp Feso ir Rabato. Artimiausias miestas – Moulay Idris. Volubilis yra geriausiai išsilaikęs Romos imperijos miestas Šiaurės Afrikoje. 1997 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Lenkijos Respublikos pilietybė
Įgijimas
Vaikui, gimusiam Lenkijos teritorijoje, nežinant tėvų pilietybės, taip pat automatiškai suteikiama Lenkijos pilietybė (ius soli, gimimo vietos principas).
Volubilis
Istorija
Kasinėjimai parodė, kad ši vietovė buvo apgyvendinta neolito periodu. III a. pr. m. e. čia egzistavo gyvenvietė, kurioje gyveno berberai, žydai ir kartaginiečių palikuonys. 40 m. Romos imperatorius Kaligula prijungė Volubilį prie Romos imperijos žemių. Miestas tapo tolimiausios imperijos provincijos Mauretania Tingitana administraciniu centru. Miestiečių pagrindinis verslas buvo žemdirbystė ir alyvuogių aliejaus eksportas. Volubilio klestėjimo laikais mieste gyveno 20 tūkstančių gyventojų.
Architektūra ir miesto pastatai
Miestas pastatytas pagal tipišką romėniškos architektūros pavyzdį: Bazilika (ant jos kurios stogo dabar lizdą susuko gandras), kuri tarnavo kaip tribūna garbingų svečių sutikimui, taip pat romėniškos vilos su grindų mozaikomis, forumo aikštė, Kapitolijus, baseinai ir termos (romėniškos pirtys). 217 m. Romos imperatoriaus Karakalos ir jo motinos Julijos Domnos garbei pastatyta triumfo arka. Ji dekoruota itališko marmuro kolonomis, o jos viršų puošė bronzinis šešių arklių kinkinys.
Lenkijos Respublikos pilietybė
Įgijimas
Asmuo gali tapti Lenkijos piliečiu natūralizacijos (Ius domicilli) būdu, jei:
Volubilis
Mūsų laikai
thumb|250px|Tingiso vartai
Lenkijos Respublikos pilietybė
Įgijimas
Vaikams automatiškai suteikiama Lenkijos pilietybė (iki 16 m.), jei jų tėvai įgijo pilietybę šiuo būdu. Vaikui sulaukus 16 m. reikalingas jo sutikimas dėl Lenkijos pilietybės įgijimo.
Lenkijos pilietybė gali būti suteikta itin išskirtiniais ir teisiškai pagrįstais atvejais, net jeigu jis/ji ir neatitinka anksčiau išvardintų kriterijų, pvz.: žymiems sportininkams.
Volubilis
Mūsų laikai
XIX a. pabaigoje du Europos diplomatai, keliaudami po Volubilio apylinkes, atsitiktinai pastebėjo romėnų senovės statinių liekanų fragmentus ir triumfo arką. 1915 m., kai Marokas jau buvo Prancūzijos protektoratu, Volubilyje prasidėjo kasinėjimo darbai. 1997 m. pagal pasaulio kultūrinių – istorinių paminklų paveldo konvenciją Volubilis paskelbtas archeologiniu miestu ir įtrauktas į UNESCO saugomų objektų sąrašą.
Lenkijos Respublikos pilietybė
Dviguba pilietybė
thumb|right|200px|„Lenko korta“ Lenkijos teisės aktuose nėra aiškiai apibrėžta dviguba pilietybė, tačiau kitos pilietybės turėjimas yra toleruojamas. 2007 m. gruodžio mėn. priimta „Lenko korta“ suteikia tam tikras Lenkijos pilietybės teises lenkų kilmės žmonėms,  kurie neturi Lenkijos pilietybės ir kurie gyvena Rytų Europoje (pvz., Ukrainoje, Baltarusijoje). „Lenko korta“ yra dalinis Lenkijos piliečio paso pakaitalas iki 1939 m. buvusiems Lenkijos piliečiams, atsidūrusiems už Lenkijos valstybės ribų. „Lenko kortos“ savininkas neprivalo būti lenku. Jis privalo būti vienos iš 15 valstybių – buvusių SSRS respublikų – pilietis. Įstatymas orientuotas tik į tas žemes, kurių Lenkija neteko 1939 m., ir į jose gyvenančius buvusius Lenkijos piliečius. Turintys „Lenko kortą“ asmenys gali laisvai dirbti Lenkijoje, bei turi kitas teises į švietimą, kultūrą, sveikatos apsaugą. Turintiems „Lenko kortą“ asmenims (ne Europos Sąjungos piliečiams) reikalinga viza įvažiuojant į Lenkijos teritoriją.
2007 metais Lenkijos Seimui buvo pateiktas naujas Pilietybės įstatymo projektas. Jis žymiai liberalizavo Lenkijos pilietybės įgijimo klausimą. 2009 m. Seimo priimta naujoji įstatymo redakcija liberalizuoja Lenkijos pilietybės įgijimo tvarką ir užtikrina neribojamą teisę į dvigubą pilietybę. Iš Lenkijos piliečio, kaip ir anksčiau, negali būti atimta Lenkijos pilietybė prieš jo valią. Norint atsisakyti pilietybės nepakanka vien prašymo, būtinas Prezidento sutikimas.
Naujausia Lenkijos pilietybės įstatymo redakcija, kuri perduota Konstitucinio teismo nagrinėjimui, skelbia, kad Lenkijos pilietis, be apribojimų gali būti ir kitos valstybės pilietis, tačiau Lenkijoje jis laikomas tik Lenkijos piliečiu. Taip pat buvo atsisakyta reikalavimo išsižadėti kitos pilietybės įgyjant Lenkijos pilietybę. Pilietybę besąlygiškai įgyja kiekvienas vaikas gimęs Lenkijos teritorijoje, o už jos ribų – jei nors vienas iš tėvų yra Lenkijos pilietis. Anksčiau įstatymas numatė, kad jeigu vaikas gimė mišrioje šeimoje, tėvai gali jam parinkti pilietybę. Nuo šiol mišrioje šeimoje gimęs vaikas automatiškai taps Lenkijos piliečiu, tačiau galės įgyti taip pat antrojo sutuoktinio pilietybę.
Naujajame įstatyme naują galią įgijo „Lenko korta“. Garantiniu raštu, kuris užtikrina Lenkijos pilietybę, tapo „Lenko korta". Pagal pilietybės įstatymo 4 skyriaus 30 straipsnio 1 punkto 7 pastraipą užsienietis „Lenko kortos" savininkas įgyja teisę į Lenkijos pilietybę, neprarasdamas turimos pilietybės, jei teisėtai mažiausiai metus nuolat gyveno Lenkijos teritorijoje. Įstatymas taip pat suteikia galimybę atkurti ir grąžinti Lenkijos pilietybę visiems jos netekusiems nuo 1920 ųjų iki 1999 metų, išskyrus asmenis, kurie II pasaulinio karo metais savanoriškai tarnavo vadinamosios Ašies valstybių kariuomenėse, kenkė arba kenkia Lenkijos valstybei.
Vaizdo klipas
miniatiūra|Vaizdo klipo ikona Vaizdo klipas, videoklipas ( 'susijęs su televiziniu vaizdu' + 'iškarpa') – dažniausiai neilgas (trumpametražinis), turintis siužetą video kūrinys, pvz., reklamos klipas, dainos klipas.
Įprastai vaizdo klipai dažniausiai kuriami iliustruoti muzikos atlikėjų kūrybą, t. y., dainai (ar pagal ją) kuriamas trumpas „filmas“. Tokius muzikinius vaizdo klipus rodo muzikiniai televizijos kanalai, tokie kaip MTV, VIVA, MCM. Tačiau plačiąja prasme vaizdo klipas apima bet kokį trumpą filmuotą siužetą.
Skaitmeninio formato vaizdo klipai dažnai platinami internete. Paprastai juose pateikiama trumpa filmuota medžiaga iš sporto rungtynių, istorinių įvykių, ištraukos iš televizijos laidų, koncertų, linksmos istorijos, naujų filmų reklama.
Kūpolis
Kūpolis (Melampyrum) – džioveklinių (Orobanchaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso vienmetės žolės – tarpiniai parazitai su menkai išaugusiu šaknynu. Pavadinimas kildinamas iš – juodas ir pyron – kviečiai; miltai nuo patekusių šių augalų sėklų būna tamsesni. Žiedai sukrauti kekėse arba varpose. Vainikėlis dvilūpis. Vaisius – dėžutė.
Gentyje yra apie 25 rūšys, Lietuvoje auga trys rūšys:
thumb|left|210px|[[Pievinis kūpolis (Melampyrum pratense)]]
Adzopė
Adzopė – miestas Dramblio Kaulo Kranto pietryčiuose, Anjebio regione, 90 km į šiaurę nuo Abidžano. Departamento centras. Pro miestą eina plentas Abidžanas-Kumasi.
Auginama ir prekiaujama kava, bananais, kakava. Apylinkėse kertama raudonmedžių mediena ir eksportuojama per Abidžano uostą. Veikia katalikų ir protestantų misionierių rezidencija, žemdirbystės institutas (įkurtas 1964 m.), raupsuotųjų ligoninė.
Sojų pasta
thumb|250px|Sojų pasta thumb|200px|Miso parduodamas plastikiniuose induose Sojų pasta, dar gali būti vadinama miso ( arba 味噌 = miso,, ) – Tolimųjų Rytų virtuvėse gaminamas sojų produktas, naudojamas kaip pagardas sriubų sultiniams, padažams, daržovių ir mėsos fermentavimui, užtepėlėms.
Tradiciškai miso gaminamas fermentuojant sojų pupeles su druska ir specialiu grybeliu Aspergillus oryzae, užaugintu ant ryžių, miežių, sojų pupelių ar kt., Japonijoje vadinamu kōji (麹). Nuo 1 mėnesio iki keletą metų trunkančios fermentacijos metu gaunama tiršta pasta, kurioje gausu vitaminų, mineralų, baltymų. Miso labai paplitęs Japonijoje ir tampa vis populiaresnis pasaulyje.
Miso yra sūrus, tačiau jo skonis ir aromatas gali būti labai skirtingas priklausomai nuo sudedamųjų dalių ir fermentacijos proceso. Skirtingose rūšyse gali atsiskleisti sūrus, saldus, „žemės“, vaisių, umami skonis.
Istorija
Ankstyvoji miso forma – Hishio, tai sūrus pagardas pagamintas iš grūdų.
Tiksli miso kilmė Japonijoje nėra labai aiški. Kamakura laikotarpyje (1192–1333 m.) pagrindinis patiekalas buvo dubenėlis ryžių, patiekiamas su džiovinta žuvimi, miso ir šviežiomis daržovėmis. Iki Muromači laikotarpio (1337–1573 m.) miso buvo ruošiamas nesmulkinant pupelių, panašiai kaip natto. Muromači laikotarpyje budistų vienuoliai pradėjo trinti pupeles ir gardinti fermentuota pasta kitus patiekalus. Viduramžiais pradėtas vartoti terminas Temaemiso, reiškiantis namuose pagamintą miso. Miso gaminimas paplito visoje Japonijoje.
Edo laikotarpiu (1603–1868) miso buvo vadinamas hishio arba kuki ir paplito miso variacijos atitinkančios vietos klimatą ir auginamas kultūras.
Šiomis dienomis miso gaminamas dideliais kiekiais ir naminis miso tapo retenybe. Taip pat atsirado naujos, „sveikesnės“ rūšys, praturtintos kalciu ar su sumažintu druskos kiekiu.
Skonis
Miso skonis, aromatas, tekstūra ir išvaizda labai priklauso nuo gaminimo metų laiko ir vietovės. Kiti labai darantys įtaką veiksniai: temperatūra, fermentavimo trukmė, druskos kiekis, koji rūšis ir fermentavimo indas. Dažniausiai sutinkamos šios miso rūšys: Nors baltasis ir raudonasis (shiromiso ir akamiso) dažniausiai sutinkami miso tipai, populiarumas kinta priklausomai nuo Japonijos regiono. Rytiniame Kanto regione (jam priklauso ir Tokijas) populiaresnis tamsus rudasis akamiso, o vakariniame Kansai regione (įtraukiant Osaką, Kijotą ir Kobę) – šviesusis shiromiso.
Sudedamosios dalys
Miso gamyboje galimos įvairios sudedamųjų dalių ir jų mišinių variacijos. Naudojamos sojos pupelės, miežiai, ryžiai, grikiai, soros, rugiai, kviečiai, kanapės. Pastaruoju metu kitų šalių gamintojai pradėjo gaminti miso iš avinžirnių, kukurūzų, adzuki pupelių, burnočių, bolivinės balandos. Fermentacija trunka nuo keleto dienų iki keleto metų. Dauguma regionų turi sau būdingas miso rūšis. Pavyzdžiui, sojų pupelės Sendai miso daug grubiau sutrintos negu tradiciniame miso.
Tipai
Daugybę Japoniško miso rūšių sunku suklasifikuoti, dažniausiai rūšys skirstomos pagal sudedamąsias dalis, spalvą, skonio savybes.
Maistinė vertė ir sveikata
Ekspertai nurodo, jog miso yra Lactobacillus acidophilus šaltinis.
Korėjietiška sojų pasta
Korėjietiška doenjang turi šiek tiek stipresnį kvapą ir skonį. Prieš fermentuojant, pupelių masė (dažnai įmaišoma ir kvietinių miltų) yra džiovinama saulėje, dėl ko ir prasideda fermentacijos procesas. Pagrindinė fermentacija vykdoma ne medžio, o molio induose. Korėjietiškoje doenjang dažnai įeina ir smulkios žuvelės. Iš fermentacijos metu susidarančio skysčio gaminamas sojų padažas.
Įdomi sojų pastos atmaina yra cheonggukjang, kurioje yra daug nesmulkintų pupelių. Specifinė fermentacija suteikia šiai pastai gana stiprų kvapą ir skonį, primenantį natto.
Teleičiai
Teleičiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, tarp Garliavos ir pietinės Kauno miesto ribos, prie kelio. Prateka Sąnašos upelis. Vietovė urbanizuota vienaaukščiais namais. Yra Teleičių globos namai, futbolo aikštelė. Šiauriniame kaimo pakraštyje, ties riba su Naugardiškės kaimu, yra Teleičių I pasaulinio karo aukų kapinės.
Istorija
thumb|left|[[Teleičių I pasaulinio karo aukų kapinės: paminklas ir kapai]]
Kupstis (Šilalės r.)
thumb|left|250px|Kupsčio ežero pakrantė Kupstis – ežeras vakarų Lietuvoje, Šilalės rajone, apie 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Pajūrio, šiauriau Jomantų, dešiniajame Tenenio krante. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,53 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 78,6 m. Krantai žemi, tik šiaurinis aukštesnis, apaugę ištisai medžiais. Pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai, šiaurės rytuose auga miškelis. Ežeras labai užžėlęs vandens augalija. Pietvakariuose išteka upelis į Tenenio upę. Anksčiau Tenenys tekėjo per ežerą. Šalia įsikūręs Paežerio kaimas, į pietus – Jomantų kaimas.
Max Delbrück
Maksas Delbriukas (, 1906 m. rugsėjo 4 d. Berlynas – 1981 m. kovo 9 d. Pasadena, Kalifornija) – vokiečių kilmės JAV fizikas, genetikas, virusologas, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.
Biografija
1932–1937 m. Berlyne dirbo Kaizerio Vilhelmo institute. 1937 m. emigravo į JAV. 1937–1939 m. ir 1947–1981 m. dirbo Kalifornijos technologijos institute, 1940–1947 m. Vanderbilto universitete. Nuo 1947 m. profesorius.
Veikla
Tyrė savaiminę ir indukuotąją mutagenezę, jutimo organų fiziologiją, bakteriofagus, išaiškino virusų rekombinaciją.
1969 m. jo veikla kartu su Alfredu Heršu ir Salvadoru Lurija įvertinta Nobelio fiziologijos ir medicinos premija.
Norkūnai (Rokiškis)
Norkūnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Laibgalių. Netoliese yra Norkūnų pilkapynas.
Svetingumo klubas
Svetingumo Klubas (Hospitality Club) yra antroji pagal dydį (po CouchSurfing tinklo) tarptautinė apsikeitimo svetingumu bendruomenė pasauliniame tinkle, turinti apie 553'000 narių visame pasaulyje. Jos paslaugų vartotojai naudoja <tt>HospitalityClub.org</tt> svetainę nemokamų nakvynių ir gido paieškoms, tarpkultūriniams susitikimams bei naujoms pažintims.
Istorija
Šios idėjos pradininkas yra vokietis Veit Kühne, įkūręs Svetingumo Klubą 2000 metais su šeimos bei draugų pagalba. Bendra koncepcija buvo įkvėpta Veit Kühne įsitraukimu į SIGHT apsikeitimo svetingumu tinklą, priklausantį Mensa bendruomenei. Vėliau šio tinklo greito paplitimo sėkmę nulėmė aktyvus atsakingų savanorių komandos darbas, kuris viešinimo žiniasklaidoje (televizijoje, radijo stotyse, žiniatinklyje bei laikraščiuose) dėka  padėjo Svetingumo Klubui greitai išaugti iki vieno didžiausių apsikeitimo svetingumu tinklų pasaulyje.
Tikslai bei funkcionavimas
Pagrindinis Svetingumo Klubo uždavinys yra skatinti taiką ir toleranciją pasaulyje, sujungiant ir supažindinant įvairių kultūrų žmones – šeimininkus ir svečius, keliautojus ir vietinius. Tinklo veikla grindžiama alternatyviu požiūriu į turizmą, kuomet keliautojai atranda bei susipažįsta su tam tikra vietove „iš vidaus“, susitinkant su draugiškai bei svetingai nusiteikusiais kitais nariais - vietiniais gyventojais. Viena pagrindinių tinklo įkūrėjo idėjų yra „Keliaujama ne dėl vietovių - keliaujama dėl žmonių“.
Svetingumo Klubo nariai visame pasaulyje padeda vienas kitam suteikdami laisvu abipusiu susitarimu nemokamą nakvynę tam tikram laikotarpiui; narys - šeimininkas taip pat gali pasisiūlyti aprodyti svečiui miestą, pakviesti vakarienei, suteikti papildomą turistinę informaciją arba pagelbėti kitose nenumatytose situacijose. Įsijungimas bei dalyvavimas tinklo veikloje yra nemokamas ir grįstas savanoriškumu. Prašyti pinigų iš kitų narių už nakvynę yra draudžiama bendruomenės taisyklėse. Kitų narių apnakvindinimas nėra būtinas (nors rekomenduojamas) - tinklo narys pats gali pasirinkti, ar jis gali suteikti tokią paslaugą kitiems tinklo nariams. Kaip ilgai vienas narys gali svečiuotis kito nario namuose, koks turi būti įnašas į bendrai valgomą maistą, bei kitos apnakvindinimo sąlygos yra bendro šių narių susitarimo reikalas.
Gudupiai
Gudupiai – buvęs kaimas Marijampolės savivaldybėje, 4 km nuo Padovinio.
Svetingumo klubas
Tikslai bei funkcionavimas
Klubo savanoriai diskusijų forumo pagalba gali organizuoti narių susitikimus arba stovyklas.
Kiekvienas norintis užsiregistruoti Svetingumo Klube turi užpildyti anketą pateikiant asmeninius duomenis, informaciją apie save bei apie apnakvindinimo galimybę ir sąlygas. Informacija nėra viešinama nariui to pageidaujant. Tinklo saugumas užtikrinamas vienų narių komentarais kitiems, paso duomenų įrašymu bei pusiau automatiniu brukalų kontrolės mechanizmu.
Arcyzas
Arcyzas  – miestas pietų Ukrainoje, Odesos srities pietvakariuose, prie Kohylnyko ir Čahos santakos. Rajono centras. Stotis prie Odesos–Izmailo geležinkelio ir atšakos į Besarabką. Metalo apdirbimo, statybinių medžiagų (gelžbetonio), maisto (duonos, mėsos, vyno, sūrio) pramonė.
Gudupiai
Istorija
Liudvinavo apylinkės Gudupių kaimas 1984 m. liepos 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Svetingumo klubas
Kritika
Svetingumo Klubo vadovybė yra dažnai kritikuojama aktyvių apsikeitimo svetingumų tinklų savanorių bei narių. Vienas populiariausiu kritikos objektu yra šio tinklo pusiau automatinis žinučių tikrinimo mechanizmas, kurio tikslas yra neleisti įvairių tipų brukalams pasiekti tinklo nario ateinančių žinučių dėžutę; kadangi šio mechanizmo funkcionavimas reikalauja patikimų tinklo savanorių įsikišimo ir patvirtinimo, žinutės dažnai vėluoja; be to, yra keliamas asmeninio privatumo klausimas.
Arcyzas
Istorija
Arcyzą 1816 m. įkūrė vokiečių kolonistai iš Viurtembergo. Jie gyvenvietę pavadino Prancūzijos miesto Arsi garbei, prie kurio 1814 m. jungtinė Austrijos–Prūsijos–Rusijos armija nugalėjo prancūzus. Verstasi daugiausia žemės ūkiu ir vynininkyste. Miesto statusas suteiktas 1963 m.
Svetingumo klubas
Kritika
2006 m. pabaigoje - 2007 m. pradžioje suaktyvėjusi Svetingumo Klubo vadovybės bei didelės grupės šio tinklo savanorių priešprieša pasibaigė naujo apsikeitimo svetingumu tinklo, BeWelcome, įkūrimu, bei kiek vėliau - kelių ypač aktyvių savanorių pašalinimu iš Klubo. Naujas tinklas gimė iš idėjos patobulinti ir demokratizuoti Svetingumo Klubą; jį įkūrę buvę Svetingumo Klubo savanoriai liko nepatenkinti pastarojo tinklo vadovybės darbu ir principais: pvz., jie nesutiko su nuostata, kad tokio tipo tinklui reikalingas vienas lyderis, kuris kontroliuotų savanorių komandas; taip pat buvo pasigesta atviro programavimo, finansinių reikalų aiškumo ir viešojo jų matomumo, bei legalaus organizacijos pagrindo.
Ridzevo Gozdai
Ridzevo Gozdai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Miastkovo valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Petras Povilas Tryzna
Petras Povilas Tryzna (m. 1639 m. gegužės 15 d.) – Lietuvos pastalininkas 1638 metais, Lietuvos didysis stovyklininkas 1633 metais, Starodubo vaitas, Starodubo seniūnas 1630-1636, karalaičio Vladislovo Vazos rūmininkas.
Prigorodnojės kaimo gyvenvietė
Prigorodnojės kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Nesterovo rajone. Centras – Prigorodnojė.
Petras Povilas Tryzna
Buvo Vladislovo Vazos elektorius nuo Smolensko vaivadijos 1632 metais.
Prigorodnojės kaimo gyvenvietė
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenviete, rytuose su Lietuvos Respublikos Vilkaviškio rajono savivaldybės Kybartų seniūnija ir Vištyčio seniūnija, pietuose su Čistyjė Prudų kaimo gyvenviete, vakaruose su Iljušino kaimo ir Nesterovo miesto gyvenvietėmis.
Kaliningrado srities įstatymu Prigorodnojės kaimo gyvenvietę sudaro:
Boakas
Boakas  – miestas vidurio vakarų Nikaragvoje, kalnuotoje vietovėje 88 km į rytus nuo Managvos. Departamento centras. Plentai į Managvą, Rio Blanką. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (galvijai, pieno produkcija).
Istorija
Miesto pavadinimas yra sumų-actekų kilmės. Senasis miestas buvo ~20 km į rytus nuo dabartinio miesto, bet 1749 m. jį nusiaubė karibai ir miskitai, remiami britų. Išlikę gyvi miesto gyventojai naują gyvenvietę įkūrė prie Malakatojos upės, o 1752–1772 m. dėl potvynių ir ligų tą vietą apleido ir persikėlė į dabartinę Boako vietą. Nuo 1935 m. Boakas tapo departamento centru.
San Džovanis
San Džovanis – kaimas vidurio San Marine, į pietus nuo Titano kalvos. Majano archeologinė radimvietė.
Istorija
Pavadintas Šv. Jono Krikštytojo garbei.
Sportas
Kaimą garsina SS San Giovanni futbolo klubas.
JMS
Komunikacijos pranešimais (Messaging) principai
Kaip ir kiekvienoje komunikacijoje, komunikacijoje pranešimais, dalyvauja dvi ar daugiau programų sistemos ar jų dalys vadinamos klientinėmis programomis. Komunikacija pranešimais (messaging) - tai silpnai surišanti klientines programas, paskirstyta (angl. distributed), asinchroninė komunikacija. Čia žodis komunikacija yra suprantamas kaip apsikeitimas pranešimais. Sąsaja tarp klientų yra susilpninama specialia tarpine programų sistema, kuri dažnai vadinama pranešimų eile.
Jei klientinė programa siuntėjas nori perduoti pranešimą klientinei programai gavėjui, tai siuntėjas pranešimą padeda į eilę. Gavėjas tikrina ar yra eilėje naujų pranešimų. Jei eilėje yra naujas pranešimas, tai jis yra nuskaitomas ir apdorojamas. Nuskaityta žinutė iš eilės yra ištrinama.
JMS komponentai
Žemiau yra pateikiami JMS komponentai:
Komunikavimo modeliai
JMS API sąsaja palaiko du komunikavimo modelius:
Modelis vienas su vienu yra pagrįstas JMS eilės, pranešimo, siuntėjo ir gavėjo sąvokomis. Kiekvienas pranešimas yra priskiriamas tam tikrai eilei. JMS klientas siuntėjas, norėdamas perduoti pranešimą, jį padeda į kliento gavėjo pranešimų aptarnavimui sukurtą eilę, iš kurios klientas gavėjas tuos pranešimus nuskaito. Eilėje yra saugomos visos žinutės, kurios buvo išsiųstos, bet nenuskaitytos ir kurių galiojimo terminas yra nepasibaigęs. Už eilių valdymą yra atsakingas JMS teikėjas.
Vienas su vienu komunikavimo modelis pasižymi šiomis savybėmis:
Modelis publikuoti/prenumeruoti yra pagrįstas JMS temos, pranešimo, siuntėjo ir gavėjo sąvokomis. Naudojant šį apsikeitimo pranešimais modelį, visi siuntėjo pranešimai yra adresuojami tam tikrai temai. Gavėjas turi užsiprenumertuoti (užsiregistruoti sistemoje) tam tikros temos pranešimus, kad juos gautų. Nei siuntėjas nei gavėjas nieko nežino vienas apie kitą. Siuntėjo pranešimas temoje yra saugomas tol, kol visi tuo momentu užsiprenumeravę gavėjai jo negauna. Publikuoti/prenumeruoti bendravimo modelį būtų galima palyginti su anonimine pranešimų lenta. Už temų valdymą yra atsakingas JMS teikėjas.
Publikuoti/prenumeruoti komunikavimo modelis pasižymi šiomis savybėmis:
API sąsaja
JMS API yra aprašyta Java pakete javax.jms. Žemiau yra pateikta keletą pagrindinių sąsajų:
JMS teikėjo realizacijos
Norint naudoti JMS yra būtina turėti JMS teikėja, kuris valdytų sesijas, eiles, temas ir pranešimus. Yra keletas atvirojo kodo ir komercinių JMS teikėjų realizacijų.
Atvirojo kodo realizacijos:
Ferfildas
Ferfildas  – miestas JAV, Kalifornijos valstijos centrinėje dalyje. Solano apygardos administracinis centras. Išsidėstęs tiesiai į šiaurę nuo Sesuno įlankos ir į šiaurės rytus nuo San Pablo įlankos. Ferfildas dažnai laikomas pusiaukele tarp Sakramento ir San Fransisko, nuo pastarojo yra nutolęs apie 70 km atstumu į šiaurės rytus. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, turi 108 tūkst. gyventojų. Yra Traviso karinė oro bazė.
JMS
JMS teikėjo realizacijos
Komercinės realizacijos:
Ferfildas
Miestas garsėja savo vynais ir alumi.
Istorija
Teritorijoje gyventa Šiaurės Amerikos indėnų genties Suisun (Patwin). 1810 m. indėnus užpuolė čia atsidanginę ispanų konkistadorai. XIX a. 4-ajame dešimtmetyje Meksikos gubernatorius vietiniams indėnams suteikė žemės dotaciją, bet šie neišgalėjo išsimokėti, todėl žemė buvo parduota kitiems.
Ferfildą 1856 m. įkūrė kliperio kapitonas Robertas H. Votermanas (Robert H. Waterman) ir pavadino pagal savo gimtąjį miestą Ferfildą Konektikute. 1903 m. suteiktas miesto statusas.
Sparčiau miestas pradėjo augti per Antrąjį pasaulinį karą, kai čia JAV karinės oro pajėgos atidarė Traviso karinę oro bazę. 1957 m. apylinkėse buvo pastatyta Montičelo užtvanka, leidusi upės vandenį panaudoti pasėlių drėkinimui, gyvulininkystei.
Panevėžio Naujoji apaštalų bažnyčia
Panevėžio Naujoji apaštalų bažnyčia  – Naujoji apaštalų bažnyčia Panevėžyje, A. Mackevičiaus g. 3.
Naujosios apaštalų bažnyčios Panevėžio bendruomenė pradėjo gyvuoti nuo 1992 m. – 20-čio jubiliejus iškilmingai paminėtas šventinėse pamaldose 2012 m.
Rauškas (ežeras)
Rauškas – ežeras Šilalės rajone, 8 km į pietvakarius nuo Šilalės, Šilalės kaimiškojoje seniūnijoje. Ežeras ovalus, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,27 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 92,7 m. Krantai žemi. Ežerą supa Didkiemio miškas. Vakaruose išteka Juodšakos upelis (Nemylo intakas, Jūros upės baseinas).
Rauško ežero pavadinimas kilo nuo tokio pat kaimo pavadinimo, kuris buvo aplink ežerą iki melioracijos. Iš kaimo teritorijos atvežtas Rauško akmuo žymi aukščiausią A1 magistralės vietą.
Šaltiniai
Rauškos
Kaišiadorių Vaclovo Giržado progimnazija
Kaišiadorių Vaclovo Giržado progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaišiadoryse, Paukštininkų g. 5, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190596323.
Istorija
Mokykla įsteigta 1978 metais. 1993 m. spalio 28 d. mokykla pavadinta buvusio direktoriaus Vaclovo Giržado vardu. 2009 m. rugsėjo 1 d. Kaišiadorių Vaclovo Giržado vidurinė mokykla tapo pagrindine mokykla. 2011 metų spalio 3 d. mokyklai suteiktas progimnazijos statusas. Tais pačiais metais mokyklos pastatas buvo renovuotas.
Rimyongsu SK
„Rimyŏngsu sporto klubas“ – Pietų Korėjos futbolo klubas iš Sarivono.
Namų rungtynes žaidžia Sarivono miesto stadione, Sarivone, kuris talpina 35 000 žiūrovų.
Istorija
Klubas 1995, 1996, 2002 m. sezonuose buvo antras pagal pajėgumą šalyje.
Komanda žaidžia elito divizione.
Skėstukas
Skėstukas (Odontites) – džioveklinių (Orobanchaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso tarpiniai parazitai, turintys haustorijas. Jų stiebas stačias, dažniausiai šakotas. Žiedai sukrauti kekėse arba varpose.
Gentyje yra apie 23 rūšys, Lietuvoje auga dvi rūšys:
Berlyno arkivyskupijos Švento Petro kunigų seminarija
Berlyno arkivyskupijos Šventojo Petro kunigų seminarija  – taip vadinamoji Pastoralinė seminarija, kurios pradinis studijų etapas – kaip ir kitų vyskupijų, t. y. be Berlyno, Dresden-Meißen, Erfurto, Magdeburgo ir Görlitz – organizuojamas Erfurto kunigų seminarijoje. Tik po teologijos studijų bei gavus akademinį kvalifikacinį laipsnį Berlyne galimas taip vadinamasis pastoralinis išsilavinimas, po kurio įšventinama į kunigus. Berlyno arkivyskupijos Šventojo Petro kunigų seminarijos vadovas – katedros vikaras Matthias Goy. Seminarijos adresas – Oldenburger Str. 46, 10551 Berlynas.
Nuorodos
Erfurto kunigų seminarijos tinklalapis
Janovas (Kijevo sritis)
1986 m. balandžio 27 d., dėl padidėjusios radiacijos įvykus Černobylio AE avarijai, kaimo gyventojai iškeldinti. Dėl negalimos efektyvios dezaktyvacijos, didžioji dalis pastatų nugriauti ir palaidoti. Kaimas iš registro pašalintas 2003 m. balandžio 1 d.
Geografija
Išsidėstęs į pietus nuo Pripetės. Kaime stovi Janovo geležinkelio stotis.
Istorija
Janovas, kaip gyvenvietė, istoriniuose dokumentuose minimas nuo XVIII a. 1986 m. kaime gyveno apie 100 žmonių.
1943 m. spalio 3-15 d. Janovo kaimo apylinkėse vyko kruvini Černigovo-Pripetės operacijos mūšiai. Gyvenvietėje pastatytas memorialas kariams-išvaduotojams. Tarp jų buvo Tarybų Sąjungos Didvyris, gvardijos kulkosvaidininkas, seržantas Nikolajus Petrovas.
Kotoro įlanka
thumb|Kotoro įlanka
Eliphas Lévi
thumb|right|Elifas Lévi prancūzų magas thumb|right|Elifo Lévio sukūrtas [[Bafometas]] Elifas Levi Zahedas (tikras vardas Alphonse Louis Constant 1810 vasario 8 d.– m. 1875 gegužės 31 d.) – Prancūzijos rašytojas, laikomas šiuolaikinio okultizmo pradininku.
Kotoro įlanka
Kotoro įlanka  – giliai į Dinarų pakrantės kalnynų karstinę zoną įsiterpusi Adrijos jūros įlanka Juodkalnijos ir Kroatijos pakrantėje; sudaro vieną geriausių Europos natūralių uostų. Plotas 87 km², gylis iki 60 m. Prie įlankos įsikūrę miestai: Kotoras, Herceg Novis, Tivatas, Risanas, Dobrota, Perastas.
Kaišiadorių Algirdo Brazausko gimnazija
miniatiūra|265px|right|Gimnazijos priekis
Istorija
Įkurta 1924 m. Mokykloje buvo dvi klasės, kuriose mokėsi apie 50 mokinių, dirbo 9 mokytojai. 1933 m. įkurta Trakų (Kaišiadorių) apskrities švietimo draugija, inicijavusi Kaišiadorių gimnazijos kūrimą. 1936 m. baigta statyti mūrinė pradžios mokykla šalia dabartinės Miesto salės. 1937 m. Kaišiadorių progimnazija tapo gimnazija. 1939 m. išleista pirmoji Kaišiadorių gimnazijos 14 abiturientų laida. Iš viso gimnazijoje mokėsi 301 mokinys.
1948 m. Kaišiadorių gimnazijoje buvo 12 klasių, mokėsi 322 mokiniai, dirbo 22 mokytojai. 1953 m. Kaišiadorių 1-joje vidurinėje mokykloje mokėsi 700 moksleivių. 1964 m. prie Kaišiadorių 1-osios vidurinės mokyklos prijungta 2-oji vidurinė (rusų) mokykla. 1969 m. prasidėjo mokyklos bendrabučio statyba. 1972 m. mokykla pradėjo dirbti kabinetine sistema. 1974 m. gegužės 19 d. Kaišiadorių 1-oji vidurinė mokykla paminėjo 50-metį. 1978 m. dalis moksleivių ir mokytojų persikėlė į naują Kaišiadorių 2-ąją vidurinę mokyklą (dab. Kaišiadorių Vaclovo Giržado progimnazija).