cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gao Xingjian
Biografija
1950 m. jo šeima persikėlė į Nankiną, Dziangsu sostinę. 1952 m. Gao įstojo į Nankino dešimtąją vidurinę mokyklą (vėliau pervadinta Jinling aukštąja mokykla), kuri prijungta prie Nankino universiteto.
1957 m. jis įstojo, motinos patartas, į Pekino užsienio studijų universitetą, o ne į Menų centrinę akademiją, nors jis manė, kad yra gabus menams.
1962 m. Gao Xingjian baigė prancūzų fakultetą ir įsidarbino Kinų tarptautiniame knygyne (中国国际书店), kur tapo profesionaliu vertėju. Septintame dešimtmetyje dėl judėjimo „Atgal į kaimą“ jis dirbo fermoje Anhui provincijoje, kur trumpai mokė kinų kalbos Gangkou vidurinėje mokykloje. 1975 m. jam buvo leista grįžti į Pekiną ir jis tapo prancūzų vertėjų grupės, vertusios žurnalui Statyba Kinijoje (《中国建设》), vadu.
1977 m. jis dirbo Užsienio ryšių komitete, Kinų rašytojų asociacijoje. 1979 m. jis su grupe, kurioje buvo Ba Jin, lankėsi Paryžiuje ir buvo grupės vertėjas. 1980 m. jis pradėjo rašyti pjeses Pekino liaudies meno teatre.
Gao žinomas kaip absurdo teatro pionierius Kinijoje. Aliarmo signalas (《绝对信号》, 1982 m.) ir Autobuso stotelė (《车站》, 1983 m.) buvo pastatyti jam dirbant Pekino liaudies meno teatre 1981–1987 m. Įtakotas europietiško teatro jis tapo avangardo rašytoju. Jo kitos pjesės Primityvus (1985 m.) ir Kitas krantas (《彼岸》, 1986 m.) atvirai kritikavo vyriausybės politiką.
1986 m. jam neteisingai diagnozuotas plaučių vėžys ir Gao pradėjo 10 mėnesių kelionę palei Jangdzę, kuri įtakojo romano Sielos kalnas (《灵山》) atsiradimą. Tai buvo pusiau memuarai, pusiau romanas, pasakojantis apie kelionę nuo Sičuano iki pakrantės bei Kinijos tautinių mažumų gyvenimą, pirmąkart išspausdintas 1989 m. Taivane.
1987 m. Gao apsigyveno Bangolėje, Paryžiaus priemiestyje. Dėl politinės knygos Bėgliai(1989 m.), kurioje minimi 1989 m. Tiananmenio aikštės protestai, Kinijoje uždrausti visi Gao Xingjian kūriniai.
Danny Fonseca
Dani Fonseka (g. 1979 m. lapkričio 7 d.) – futbolininkas, Kosta Rikos rinktinės ir Cartaginés klubo saugas.
Nacionalinėje rinktinėje žaidė nuo 2003 metų, su rinktine dalyvavo 2006 m. pasaulio čempionate, tapo pirmuoju šio čempionato žaidėju, kuriam parodyta geltona kortelė, per dvejas rungtynes aikštėje buvo 118 minutes.
Karalių knygos
Karalių knygos – Senojo Testamento knygos, priskiriamos istorinių knygų grupei. Jose aprašyta Izraelio istorija nuo karaliaus Dovydo mirties, karalystės padalijimas po karaliaus Saliamono mirties – iki babiloniečių įsiveržimo į Jeruzalę bei šventyklos sugriovimo.
Karalių knygose kiekvienas valdovas įvertinamas pagal jo atsidavimą ir ištikimybę Dievui. Kaip teigiama šiose knygose, kai valdovas ir tauta stengiasi paklusti Dievui, jiems viskas einasi gerai, o kai sąmoningai nepaklūsta – prasideda nelaimės. Dievas siunčia tautai pranašus Eliją ir Eliziejų, kad įspėtų apie gresiančias nelaimes. Tačiau žmonės atsisako paklusti ir pirmiausia Samarija, o paskui ir Jeruzalė patenka į priešų rankas, Judėjos gyventojai ištremiami į nelaisvę.
Turinys
Karalių knygose rašoma apie Saliamono tapimą Izraelio karaliumi, Saliamono išmintį, šventyklos statybą ir pašventinimą, Šebos karalienės apsilankymą, Saliamono nesėkmes ir mirtį. Taip pat kalbama apie šiaurės genčių maištą, Izraelio ir Judėjos karalius, pranašą Eliją ir jo varžymąsi su Baalo pranašais, Izraelio karalių Ahabą ir kitus Izraelio bei Judėjos karalius. Pasakojama apie tai, kaip Eliziejus tampa pranašu, Asirija užima Samariją. Taip pat rašoma apie karaliaus Jošijo reformas. Paskutiniame knygos skyriuje kalbama apie tai, kaip Jeruzalė atitenka babiloniečiams, sugriaunama šventykla.
Veiksmo laikas ir vieta
Karalių knygose aprašytas Saliamono valdymo laikotarpis (apie 970–930 m. pr. m. e.), Judėjos ir Izraelio karalysčių istorija. aprašytas laikotarpis apima maždaug 400 metų laikotarpį (apytiksliai 975–586 m. pr. m. e.). Samarija žlugo 722 m., o Jeruzalė – 586 m. Tais laikais veikė pranašai Amosas, Ozėjas, Izaijas, Michėjas, Nahumas, Habakukas, Sofonijas bei Jeremijas.
Parašymo laikas
Gali būti, kad knygos buvo galutinai sudarytos Babilonijos tremties metu.
Geležies amžius Lietuvoje
thumb|200px|Švedijos geležies amžiaus [[barzdinis kirvis, rastas Gotlando saloje, Švedija]] Geležies amžius Lietuvoje – paskutinis Lietuvos priešistorės laikotarpis. Skirstomas į:
Ankstyvasis geležies amžius
Geležies amžiaus pradžia – kai pradedami vartoti geležies dirbiniai. Lietuvoje jie atsiranda I tūkstantmečio pr. m. e. viduryje. Nors gerai padaryti žalvario įrankiai dar ilgai pralenkė geležinius savo tvirtumu ir naudingumu, tačiau geležies rūda buvo randama Lietuvoje, todėl dažniau naudota tuometinėje metalurgijoje.
Kadangi šiame laikotarpyje geležinių dirbinių buvo labai nedaug, buityje dar plačiai naudoti akmeniniai ir kauliniai įrankiai. Tai mažiausiai pažįstamas laikotarpis Lietuvos archeologijoje. Klimatas buvo toks pat kaip dabar. Lietuvos ankstyvojo geležies amžiaus dirbiniai daugiausia randami piliakalniuose. Piliakalniuose buvo dirbtiniai gynybiniai įrenginiai, tuo pačiu tai buvo bendruomeninės gyvenvietės.
Paprastai išskiriamos dvi kultūros: vakarinių baltų pilkapių kultūra ir rytinių baltų piliakalnių brūkšniuotosios keramikos kultūra. Virvelinės kultūros arealas – Nemuno aukštupis – Mozūrų ežerynas – Šventosios upė – Dauguvos vidurupis (Rytų Lietuva). Virvelinės kultūros plotas siejamas su rytų baltais. M. Gimbutienė jau šiuo laikotarpiu išskiria gentis:
Gyvenvietės
Paprastai įtvirtintos, tik laikotarpio pabaigoje atsiranda ir neįtvirtintų. Kartais išsidėsto lizdais, kas pastebima ir vėlesniais laikotarpiais. Gynybinių įtvirtinimų atsiradimas rodo gamybinių jėgų lygį, nes jiems įrengti reikėjo didelių bendruomenės pastangų. Narkūnų piliakalnyje yra net 3 įtvirtintos juostos – palisados, pylimai. Gan tobuli gynybiniai įrengimai yra ir Aukštadvaryje. Kai kur buvo net vartai (Sokiškės). Gyvenvietės ir piliakalniai atsiranda pradėjus irti pirmykštei bendruomeninei santvarkai. Pastatai antžeminiai, įleisti į žemę pastatai nebūdingi. Pastatų planas stačiakampis. Nikola-Leniveco piliakalnyje atkastas 10 namų kaimas su gana plačia gatve.
Ūkis
Auginamos kiaulės, arkliai, ožkos, avys. Dirbti su geležiniais įrankiais buvo lengviau. Žemdirbystė buvo lydiminė - kaplinė, pradėti naudoti arklio traukiami mediniai arklai su metaliniu noragu. Arkliai buvo vartojami mėsai ir jojimui.
Auginami kviečiai, miežiai, pupos. Galbūt buvo naudojamas linų pluoštas. Mozūruose rasta mergaitė susupta į kailius su vilnoniais siūlais.
Laidojimas
Vakarų Lietuvoje ir Prūsijoje kapai pilkapiuose apdedami akmenimis. VII-VI a. pr. m. e. buvo daromas akmeninis namelis urnai, o vietomis net didoki nameliai su sustatytomis urnomis. Semba-Notanga galbūt sudarė vieną kultūrinę sritį.
Pagal laidojimo papročius galime išskirti 6 kultūras:
Šiaurės vakarų Lietuvoje ir Pietvakarių Latvijoje nuo laidojimo pilkapiuose pereinama prie plokštinių kapų. Ant žmogaus pavidalo urnų daug dekoro. Kai kur piešiamos akys, net skulptūriškai išlipdyti veidai, kartais net su ausimis ir auskarais. Labiausiai išsiskiria Gdansko apylinkės urnos. Yra urnų su išpieštais ritualiniais vežimais, saulės diskais. Vienodų urnų nebuvo, jos atspindėjo socialinę padėtį. Brūkšniuotosios keramikos srityje kapų beveik nėra.
Visuomenė
10-20 šeimų sudarydavo didelę patriarchalinę šeimą, su kuria siejami piliakalniai. Laikotarpio pabaigoje didėja mažosios šeimos reikšmė.
Senasis geležies amžius
Dar vadinamas Romėniškuoju periodu.
Lietuvoje senojo geležies amžiaus paminkluose galima aptikti kai kurių magiškų apeigų pėdsakų. Į kapus dėdavo įkapes: ginklus, darbo įrankius, papuošalus, žirgo dantis ar galvas.
Pagal radinius galime spręsti, kad kario ekipuotę sudarė ietys, skydai, kalavijai, pentinai, arklio ekipuotę – žąslai, pakinktai, grandinės, įvairūs odinių diržų žalvariniai apkaustymai, rodantys kaip ištaiginingai buvo puošiami žirgai.
Laikotarpiui būdingas piliakalnių sunykimas, tačiau jo pabaigoje turtingi bendruomenės nariai ima kurtis įtvirtintuose piliakalniuose. Piliakalniai jau turėjo gynybinius įrenginius – pylimus ir griovius. Piliakalnių aikštelės nuo 50 x 50 iki 200 x 100 m.
Mes labai mažai žinome apie senojo geležies amžiaus žmogaus aprangą. Retkarčiais kapuose aptinkami lininių ir vilnonių audinių fragmentai leidžia galvoti buvus austus drabužius. Tačiau nieko nežinome apie jų formą.
Vakarų Lietuvos kapams būdingi akmeniniai vainikai, kurių forma laikui bėgant keitėsi. Manoma, kad jie išsivystė iš kurganų per tarpinę grandį – plokščius kurganus. Centrinei Lietuvai būdingi kapai, kurių duobės pagrindas grįstas akmenimis. Forma dažniausiai stačiakampė.
Vidurinysis geležies amžius
Nuo VI a. vidurio Lietuvoje įsigali mirusiųjų deginimo paprotys. Lavonai orientuoti vyrų į vakarus, pietvakarius ir šiaurės rytus, moterų į rytus, šiaurės rytus ir pietryčius. Vaikų kūnų orientavimas sutampa su suaugusiųjų. Tai galima sieti su Saulės kultu.
Nuorodos
Senasis geležies amžius
Objektas (programavimas)
Objektas – unikalus duomenų rinkinys, atitinkantis to objekto klasėje aprašytą struktūrą, dažnai vadinamas klasės egzemplioriumi. Su objektu taip pat susietas jo klasėje aprašytas funkcionalumas. Klasės metodai manipuliuoja jos duomenimis tam tikru būdu.
Realus objekto pavyzdys galėtų būti „Vikipedija“, kuris yra duomenų tipo (klasės) „Internetinė enciklopedija“ objektas, ši klasė būtų klasės „Enciklopedija“ poklasis. Polimorfizmas leidžia naudoti ne tik klasės „Internetinė enciklopedija“ metodus (pvz., „ieškoti pagal tekstą“), bet ir bendresnės klasės „Enciklopedija“ metodus (pvz., „skaityti straipsnį“). Kai kurie bendresnės klasės metodai gali būti neprieinami (pvz., „puslapių skaičius“, nes elektroninės enciklopedijos neskaičiuojamos puslapiais).
Objektą apibrėžia:
Pavilnys
Pavilniu vadinamos gyvenvietės Vilniuje:
Benas
Benas – vyriškas vardas, moteriška šio vardo forma Benė.
Vardadienis: sausio 4 d.
Juozas Kubilius (1878)
Juozas Kubilius (1878 m. gruodžio 28 d. Tindžiuliai, Panemunėlio valsčius – 1917 m. kovo 17 d. Petrogradas) – Lietuvos visuomenės veikėjas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.
Biografija
Sesuo – visuomenės veikėja Marcelė Kubiliūtė. 1892-1896 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje, tačiau atsisakęs su kitais melstis rusiškai, iš jos buvo pašalintas. Nuo 1894 m. Panemunėlio apylinkėse platino draudžiamąją lietuvišką spaudą. 1897 m. tėviškėje įsteigė švietėjišką „Žiburėlio“ būrelį. Slapta mokė vaikus. Įskųstas ir kratytas, bet įkalčių nerasta. 1900 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, už lietuvišką veiklą pašalintas. 1900 m. Panemunėlio apylinkėse įsteigė slaptą „Žvaigždės“ draugiją. 1905 m. Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis. 1906 m. Rusijos I Valstybės Dūmos deputatas, priklausė trudovikų frakcijai. Su kitais pasirašė Vyborgo atsišaukimą; už tai nuteistas. 1908 m. kalėjo. Vienas iš viltininkų ideologų.
1916 m. su kitais įkūrė Tautos pažangos partiją. Bendradarbiavo lietuvių periodinėje spaudoje. 1915-1917 m. buvo Petrograde veikusios Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti iždininkas. Susirgo džiova, todėl buvo išvykęs gydytis į Krymą. Tačiau sveikatos pagerėjimas buvo trumpalaikis. Grįžusį jį slaugė sesuo Marcelė. Artimiesiems buvo prasitaręs, kad jie grįš į Lietuvą be jo. Mirė Petrograde 1917 m. kovo 17 d. Palaidotas Vyborgo kapinėse.
1929 m. išleistas jo straipsnių rinkinys „Viltininko mintys“.
Šaltiniai
[
Anatolijos plokščiakalnis
thumb|250px|Anatolijos plokščiakalnis, Aksarajaus apylinkės Anatolijos plokščiakalnis  – Mažosios Azijos kalnyno centrinė dalis Turkijoje, tarp Ponto kalnų (šiaurėje) ir Tauro kalnų (pietuose). Ilgis iš vakarų į rytus apie 700 km. Didžiausias aukštis 3916 m (Erdžijo ugnikalnis), vyraujantis 800–1500 m. Yra daugiau, kaip 2000 m aukščio (400–600 m santykinio aukščio) kalnagūbrių. Pietuose yra nenuotakių daubų su druskožemiais ir druskingais ežerais (Tūzo ežeras). Anatolijos plokščiakalnis susidaręs iš paleozojaus, paleogeno ir neogeno uolienų.
Klimatas žemyninis, sausas; vidutinė temperatūra sausį nuo -15 iki 0 °C, liepą 16 – 23 °C. Kritulių plokščiakalnio viduryje iškrenta apie 200 mm, pakraščiuose 350–500 mm; daugiausia pavasarį. Didžiausios upės: Didysis Menderesas, Kyzyl Irmakas ir Sakarija. Būdingos sausosios stepės, pusdykumės, dygių krūmokšnių brūzgynai. Pagrindiniai miestai: Ankara, Konija, Kaiseris, Kirikalė.
Petras Algirdas Čiočys
Petras Algirdas Čiočys (1931 m. rugsėjo 15 d. Pocelonyse, Alovės valsčiuje – 2021 m. vasario 4 d. Vilniuje ) – Lietuvos teisėtyrininkas, socialinių mokslų daktaras, sporto veikėjas, rankinio tarptautinės kategorijos teisėjas.
Biografija
1955 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1978 m. teisės mokslų kandidatas.
1955–1986 m. dirbo Vidaus reikalų ministerijoje. 1978–1979 m. dėstė SSRS vidaus reikalų ministerijos akademijoje Maskvoje. 1986–2005 m. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto Darbo teisės katedros dėstytojas. 1995–2002 m. Lietuvos karo akademijoje tarptautinės humanitarinės teisės dėstytojas, nuo 1995 m. docentas. Teisės teorijos, darbo ir humanitarinės teisės vadovėlių autorius.
1957–1979 m. Lietuvos rankinio federacijos prezidiumo pirmininkas, nuo 1963 m. buvo rankinio tarptautinės kategorijos teisėjas, Europos rankinio federacijos teisėjas, inspektorius.
Vingulmarkas
Vingulmarkas (Vingulmǫrk) – istorinis-geografinis regionas Norvegijoje, Rytų Norvegijos pajūrinėje dalyje (Vikene). Apima dabartines Norvegijos apskritis Akešhiusą (vakarinę dalį), Oslą, Estfoldą ir pietrytinį Biuskeriudą. Didžiausias miestas – Oslas.
Geografija
Į vakarus nuo jo buvo Vestfoldas, o į pietryčius - kitas Vikeno regionas Ranrikė. Šiaurės rytuose regionas perėjo į aukštumas - Romerikę, o šiaurės vakaruose - į Ringarikę. Regionui būdingos pajūrio lygumos. Teka didžiausia Norvegijoje upė - Gloma.
Dabar senajame Vingulmarke Norvegija išskiria mažesnius istorinius-geografinius regionus:
Istorija
thumb|200px|left|Vingulmarkas ir kitos karalystės apie 820 m. Vingulmarkas yra vienas svarbiausių Norvegijos valstybingumo židinių. Iš čia vikingai rengė grobiamuosius žygius. VII a. čia susiformavo atskira Vingulmarko karalystė, kuri turėjo lyderiaujantį vaidmenį kitų Vikeno karalysčių (Vestfoldo, Grenlando, Ranrikės) atžvilgiu. Jų visų atstovų susirinkimo vieta Borgas buvo Vingulmarko teritorijoje. Susirinkimas vadinosi Borgartingas.
Iš pradžių Vingulmarką valdė vietinė dinastija, tačiau nuo VIII a. čia įsitvirtino Inglingai, tuo metu valdę Vestfoldą ir Romerikę. Ingingų atstovas Gudriodas Medžiotojas paveldėjo Vingulmarko sostą. Tačiau po jo mirties jo sūnūs Halfdanas Juodasis ir Olavas Gudriodsonas nebegavo Vingulmarko, nes čia valdžią paėmė Alfgeiras, o po to - jo sūnus Gandalfas Alfgeirsonas. Po šio mirties apie 768 m., jo trys sūnūs kovojo su Vestfoldo Halfdanu ir pralaimėjo. Pastarasis gavo Vingulmarką ir tapo jo karaliumi. Tai buvo nepriklausomos Vingulmarko karalystės pabaiga.
Vestfoldo karalius Haraldas Gražiaplaukis 872 m. suvienijo didžiąją dalį Norvegijos, tačiau netrukus valdas padalijo tarp savo sūnų. Karalystės politinį centrą jis perkėlė į Vakarų Norvegiją, o Vingulmarką gavo jo sūnus Olavas Haraldsonas. Jis vėliau gavo valdyti ir Vestfoldą, kuomet jo karalių Bjorną nužudė Erikas Kruvinasis Krivis. Valdant Norvegijos karaliams Hakonui I ir Haraldui II, Olavo sūnus Trygvė valdė visą Vikeno regioną ir rengė grobiamuosius žygius.
Vėliau Vingulmarkas, kaip ir visas Vikenas, atiteko Danijai, kuri čia viešpatavo tiesiogiai. Norvegijoje XI a. į valdžią grįžus Gražiaplaukio dinastijai, visos karalystės buvo panaikintos ir čia sukurta Vingulmarko apskritis, tačiau jai priklausė tik nedidelės sritys pajūryje. Nuo XII a. perėjus į syssel sistemą, Vingulmarke sukurtos dvi apygardos - Oslo apygarda (Oslosysle) šiaurėje ir Borgo apygarda (Borgarsysle) pietuose.
1308 m. sukūrus lėnus, regionas priskirtas Akešhiuso lėnui (nuo 1662 m. - amtui).
Trys tyrieji
Trys tyrieji (kin.: 三清 Sānqīng) – kinų mitologijos dievybių grupė, aukščiausios dievybės vėlyvojoje mitologijoje.
Ši dievybių triada pradėjo formuotis apie II a., kuomet buvo sudievintas Laodzi (jis tapo vienu tyrųjų), ir galutinai susiformavo iki XI a, t. y. Song dinastijos.
Filosofinis šių dievybių pagrindas remiasi Daodedzingo tekstu, kuris sako: „Dao sukūrė Viena (t. y. Taiči), Vienas sukūrė Du (t. y. In ir Jang), Du sukūrė Tris, Trys sukūrė begalybę būtybių“. Trys tyrieji ilgainiui ėmė būti tapatinami su trinare pasaulio samprata ir ėmė simbolizuoti atskiras laiko, pasaulio, alchemijos ir medicinos sritis. Šios dievybės buvo tapatinamos su atskirais dangaus sluoksniais, kurie tapo dievybių sinonimais.
Iš pradžių svarbiausiu tarp Tyrųjų laikytas Daode Tianzun (Laodzi), o vėliau jį išstūmė Yuanshi Tianzun. Apie XI a. Trijų tyrųjų funkcija Taoizmo panteone sumenko, juos išstūmė Nefrito imperatorius.
Astronomijos enciklopedinis žodynas
Astronomijos enciklopedinis žodynas – aiškinamasis žodynas, talpinantis apie 2300 astronominių terminų. Sudarytojas V.Straižys. Išleido Teorinės fizikos ir astronomijos institutas.
Yra keli leidimai, antrasis išleistas 2003 metais. Taip pat yra internetinis žodyno variantas, nuolat tobulinamas ir papildomas.
Šaltiniai
V. Straižys. Astronomijos enciklopedinis žodynas. - Vilnius, Teorinės fizikos ir astronomijos institutas, 2003 (2 laida), 333 p. (ISBN 9986-9332-2-6).
Gaičiūniškės
Gaičiūniškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varenavo rajone, prie Žižmos ir Vaišelkos santakos, 14 km į šiaurės rytus nuo Varenavo, 3 km nuo Lietuvos sienos. Yra 1612 m. pastatytas Nonharto namas-tvirtovė (miniatiūrinė rezidencinė pilis; kultūros paveldo objektas ), 1633 m. barokinės koplyčios griuvėsiai, XIX a. parkas.
Istorija
1513 m. kaimas pirmąsyk paminėtas rašytiniuose šaltiniuose. Priklausė Rimšų giminei. XVII a. atiteko Nonhartams, kurie čia įsikūrė rezidenciją.
XIX a. pab. – Lydos apskrities Benekainių valsčiuje.
Matra (reikšmės)
Matra gali reikšti:
Volfo-Rajė žvaigždė
thumb|right| [[Hablo kosminis teleskopas|Hablo Kosminiu Teleskopu padaryta nuotrauka, vaizduojanti M1-67 ūką aplink Volfo-Rajė žvaigždę WR 124.]]
Volfo-Rajė žvaigždės, kartais vadinamos WR žvaigždės – praevoliucionavusios masyvios žvaigždės, sunkesnės nei 20 Saulės masių. Volfo-Rajė tipo žvaigždės sparčiai praranda savo medžiagą dėl labai stipraus žvaigždinio vėjo, kurio greitis gali siekti iki 2000 km/s. Jei Saulė per metus praranda apie 10−14 savo masės kasmet, tai Volfo-Rajė žvaigždė gali netekti iki 10−5 Saulės masių. Šio tipo žvaigždės taip pat pasižymi itin aukšta paviršiaus temperatūra – ji gali siekti nuo 25000 K iki 50000 K.
Stebėjimų istorija
1867 m. astronomai Čarlzas Volfas ir Džordžas Rajė Paryžiaus observatorijoje pastebėjo tris žvaigždes Gulbės žvaigždyne, kurių ištisiniuose spektruose matėsi plačios emisijos linijos. Daugumos žvaigždžių spektruose stebimos sugerties linijos, kadangi cheminiai elementai žvaigždžių atmosferose sugeria tam tikrų energijų fotonus. Emisijos linijų prigimtis Volfo-Rajė žvaigždžių spektruose keletą dešimtmečių buvo neaiški. Edvardas C. Pikeringas iškelė hipotezę, kad linijos atsiranda dėl nežinomos vandenilio būsenos egzistavimo, kadangi šių linijų serijos buvo panašios į Balmerio seriją. Vėliau paaiškėjo, kad šios spektrinės linijos atsiranda dėl helio elemento egzistavimo, kuris 1868 m. buvo patvirtintas. 1929 m. emisijos linijų plotis buvo susietas su Doplerio efektu, atsirandančiu dėl aplink Volfo-Rajė žvaigždes esančių dujų judėjimo link mūsų 300–2400 km/s greičiu. Buvo prieita prie išvados, kad Volfo-Rajė tipo žvaigždė pastoviai išmeta dujas į aplinkinę erdvę, taip įgydama dėl spinduliavimo slėgio besiplečiančių dujų apvalkalą.
Be helio, Volfo-Rajė tipo žvaigždžių spektrinėse linijose identifikuotos anglies, deguonies ir azoto linijos. 1938 m. Tarptautinė astronomų sąjunga suskirstė Volfo-Rajė žvaigždžių spektrus į WN ir WC tipus pagal tai, kokios linijos buvo ryškesnės – azoto ar anglies – deguonies.
Suosto valsčius
Istorija
Valsčius gyvavo trumpai – jis minimas Lietuvos apskričių sienų ir centrų įstatyme, bet 1923 m. Suostas jau buvo Nemunėlio Radviliškio valsčiuje.
Škotijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Škotijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Finalo rungtynės
-
--
Tranosas
Tranosas – miestas šiaurės Švedijoje, Smolando provincijoje, Tranoso savivaldybės centras.
Istorija
Miesto teisės Tranosui buvo suteiktos 1919 m.
Benedikta
Benedikta – moteriškas vardas, vyriška šio vardo forma Benediktas.
Vardadienis: sausio 4 d.
Beržų kompleksas
thumb thumb UAB Beržų kompleksas – kiaulininkystės ir mėsos perdirbimo įmonė Jonavos rajone. 200 darbuotojų (2009 m.). Didžiausia pasiekta apyvarta – 27 mln. (1997 m. ir 1998 m.), pelnas 2,6 mln. Lt (1997 m.).
Istorija
1976 m. įkurta Beržų tarpūkinė gyvulininkystės įmonė. Veiklos pradžioje buvo auginamos tik kiaulės.
1991 m. perregistruota ir pavadinta Beržų gyvulininkystės įmone.
1993 m. privatizuota, įkurta AB „Beržų kompleksas“.
1995 m. pastatyta skerdykla, pradėjo veikti mėsos perdirbimo cechas (gamybiniai pajėgumai leidžia visas komplekse užaugintas kiaules skersti vietoje ir gaminti mėsos gaminius). Nuo 1995 m. vasaros auginama 12 000 kiaulių. Įsigijo pagalbinės gamybos padalinius, kurie padeda mažinti gamybos savikainą. Ne visiškai pasiteisino 1995 m. liepos mėn. nupirkta tuomet sunkiai egzistavusi AB „Jonavos pienas„ (pieninėje ketinta gaminti pieno miltus, o dėl kitos pieno produkcijos tikslingumo abejota), kartu su įmone buvo perimta ir beveik 1 mln. Lt skolų.
1997 m. pastatytas kombinuotųjų pašarų gamybos cechas (padėjo sutaupyti po 80-100 Lt/t). Jame 30 žmonių gamino 60 rūšių virtus ir rūkytus mėsos gaminius. Juos realizuoja 2 nuosavose parduotuvėse Jonavoje, taip pat prekybos centruose Vilniuje, Marijampolėje, Utenoje, Panevėžyje.
1998 m. investuota 1,2 mln. Lt, o įmonės pelnas – 522 000 Lt.
1999-2000 m. į įmonės automatizavimą investavo beveik po 0,5 mln. Lt. 1999 m. kompiuterizavo kiaulių šėrimą – įrengė vokiečių gamybos „Raifeisen“ šėrimo liniją (kaina 427.000 Lt). Kompiuteris pakeitė 5 šėrikus. Taupiau naudojami pašarai. 1999 m. įsirengė ir suomišką katilinę (372 000 Lt). 2000 m. įsigijo modernią pakavimo, etikečių klijavimo ir mėsos pjaustymo įrangą. 1999 m. apyvarta sumažėjo nuo 16 mln. Lt iki 12 mln. Lt (nors produkcijos parduota tiek pat, kaip ir 1998 m. – 1 945 tonų).
2004-2005 m. modernizavo kiaulių skerdyklą ir mėsos perdirbimo cechą. Atlikus bendrovės rekonstrukciją buvo gautas ES veterinarijos priežiūros numeris (sertifikatas), suteikiantis teisę parduoti produkciją ES šalyse. Modernizuota įmonė pilnai atitinka nacionalinius ir Europos Sąjungos keliamus higienos, veterinarijos, sanitarijos, maisto kokybės, gyvulių gerovės ir aplinkosaugos reikalavimus bei standartus.
2007 m. apyvarta – 22,238 mln. Lt. Ikimokestinis pelnas 0,224 mln. Lt. Darbuotojų skaičius – 180.
2011 m. Beržų komplekso kiaulių fermą nusiaubė kiaulių maras. Įmonė buvo priversta uždaryti vardinę parduotuvę. 2012 m. atnaujinta įmonės veikla.
Liudvikas Žukauskas
Liudvikas Žukauskas (g. 1952 m. gruodžio 15 d. Bolšaja Kosul, Bogotolo rajonas, Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos ir Skuodo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1975–1976 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1976–1977 m. Skuodo melioracijos statybos ir montavimo valdybos technikas, meistras. 1977–1986 m. Akmenės melioracijos statybos montavimo valdybos Gamybinio techninio skyriaus viršininkas, viršininko pavaduotojas gamybos reikalams. 1986–1992 m. Skuodo melioracijos statybos montavimo valdybos viršininko pavaduotojas gamybos reikalams, viršininko pavaduotojas ekonomikai. 1992–1997 m. UAB „Pleištas“ direktorius.
1995–2021 m. Skuodo rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai Skuodo rajono skyriaus narys, Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys.
Gabesas
Gabesas, taip pat Kabesas, Gabsas, antikoje Takapė – Gabeso vilajeto administracinis centras, Tuniso miestas. Jis yra įsikūręs šalia Gabeso įlankos. Gabese gyvena apie 116 tūkst. žmonių, miestas yra šeštas pagal gyventojų skaičių Tunise.
Istorija
Strabonas nurodo Takapę kaip svarbų tranzitinių krovinių sandėlį Gabeso įlankoje (Lesser Syrtis). Plinijus pastebėjo, kad vanduo iš gausaus fontano Takape buvo paskirstytas žemdirbiams tokia sistema, kur kiekvienas galėjo naudoti vandenį tam tikrą laiko tarpą. Piutingerio žemėlapis vaizduoja Takapę tarp Markomadeso ir Sabratos.
Švietimas
Mieste yra Gabeso universitetas.
Ekonomika
Gabesas yra vienas didžiausių pramonės centrų Tunise. Dauguma pramonės šakų yra susijusios su chemija, todėl miestas siūlo vieną didžiausių chemijos mokslinių laipsnių visoje Afrikoje (Gabeso Universitete).
Pagrindinės pramonės šakos:
Greitai kylantis gamyklų skaičius gana stipriai teršia miestą bei Gabeso įlanką. Pastaruosiu metus vyriausybė kuri naujus projektus ir įstatymus, kurie sumažintų taršos kiekį.
Transportas
Mieste yra Gabeso-Matmatos tarptautinis oro uostas.
Geležinkelis
Gabese yra siauros geležinkleio (1 000 mm) atšakos nuo sostinės galutinė stotelė ir artimiausia geležinkelio linija prie Libijos sienos. Gabese taip pat yra vienas didžiausių uostų Tunise; jis dažniausiai naudojamas mineralinių medžiagų iš Gafsos pakrovimui.
Keliai
Gabesas greitu metu turėtų būtį įjungtas į autostradą A4 (Tunisas – Ras Aždyras).
Klimatas
Gabese vyrauja šiltas vasariškas Viduržemio jūros klimatas, kuriam būdingas karštas ir sausas sezonas bei vėsus ir sausas sezonas.
Pasaulio paveldo sąrašas
Miestas buvo įrašytas į UNESCO Pasaulio paveldo kandidatų sąrąšą kultūros kategorijoje 2008 m. gegužės 28 d..
Turizmas
Gabesas žymus savo tradiciniais sukais Džarahe, savo paplūdimiu ir neįprasta pajūrio kurorto oaze. Geriausios paplūdimio vietos yra miesto pietuose (kelias į Džerbą). Geriausias yra Lemawa, arba Lemaya, paplūdimys. Per ateinančius metus vyriausybe planuoja čia pastatyti zoną turistams. Gabesas turi unikalią savybę visame pasaulyje: čia gali pamatyti kalnus, jūrą, oazę ir dykumą.
Jurgis Juozapas Radvila
Jurgis Juozapas Radvila (1668 m. kovo 10 d. Palenkės Bialoje – 1689 m. sausio 3 d.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
thumb|left|180px|Jurgio Juozapao Radvilos žmona Eleonora Anhalt-Desau Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos, tėvas Mykolas Kazimieras Radvila, motina Kotryna Sobieskytė Radvilienė. Brolis Karolis Stanislovas Radvila. Žmona Eleonora Anhalt-Desau, duktė Kotryna Henrika mirė kūdikystėje.
VII Nesvyžiaus valdytojas, IV Bialos ponas, 1686 m. Lietuvos pataurininkis, nuo 1688 m. Trakų vaivada.
Šeima
1687 metų rugsėjo 3 d. Desau mieste vedė princesę Mariją Eleonorą Anhalt-Desau (1671–1756), kunigaikščio Johano Jurgio Anshalt-Desau (1627–1693) ir Henrietės Katerinos Hasau-Oranietės (1637–1708) dukterį. Jiems gimė duktė Katerina Henrika Radvilaitė.
Kęstutis Kubilius
Kęstutis Kubilius (1953 m. kovo 18 d. Vilniuje) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
Tėvas Jonas Kubilius. 1976 m. baigė Vilniaus universitetą. 1981 m. matematikos mokslų daktaras, 1993 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1976 m. Matematikos ir kibernetikos instituto (nuo 1990 m. Matematikos ir informatikos institutas) inžinierius – matematikas, nuo 1977 m. jaunesnysis mokslinis bendradarbis, nuo 1983 m. vyresnysis mokslinis bendradarbis, nuo 1997 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas, nuo 2003 m. instituto tarybos pirmininkas. Nuo 1995 m. dar dėsto Vilniaus Gedimino technikos universitete, nuo 2003 m. – Vilniaus pedagoginiame universitete, nuo 2000 m. profesorius.
Tyrimų svarbiausios sritys: ribinės teoremos semimartingalams, atsitiktinių procesų teorija, stochastinės diferencialinės lygtys, integralinės lygtys.
Koncernas
Koncernas – daugelio teisiškai nepriklausomų įmonių susivienijimas (įmonių grupė), tampant atskiru ūkinės veiklos vienetu, esant bendram vadovavimui.
Koncerno valdomos įmonės vadinamos dukterinėmis įmonėmis.
Motininė bendrovė (holdingas) turi dukterinės įmonės (arba dar kitaip vad. kontroliuojamos įmonės) akcijų, suteikiančių daugiau kaip 30 procentų bendro balsų skaičiaus.
Motinines bei dukterines įmones sieja glaudus ryšys. Tarp juridinių asmenų jis pasireiškia kontrole arba dalyvavimu. Jei asmuo kontroliuoja du ar daugiau asmenų, laikoma, jog pastarieji taip pat yra susiję glaudžiu ryšiu.
Apibrėžimas
Koncernas yra tokia įmonių grupė, į kurią įeina:
Mišrūs koncernai
Mišrios veiklos kontroliuojančioji (holdingo) įmonė (koncernas) yra patronuojanti įmonė, kita negu prižiūrima įmonė, kuri kartu su savo dukterinėmis įmonėmis, iš kurių bent viena yra prižiūrima įmonė, kuri turi buveinę užsienio valstybėje, ir su kitomis įmonėmis sudaro įmonių konglomeratą (koncerną).
Kunčina
Kunčina − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kunčinienė (ištekėjusi moteris) ir Kunčinaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Armėnijos kalnynas
thumb|250px|Armėnijos kalnynas, Ararato kalnas Armėnijos kalnynas – kalnynas Turkijoje, Armėnijoje, Azerbaidžane, Gruzijoje ir Irane. Vakaruose susisiekia su Anatolijos plokščiakalniu, šiaurėje – su Ponto ir Mažojo Kaukazo kalnais, pietuose – su Tauro ir Kurdistano kalnais. Plotas 400 000 km².
Vyrauja plokščiakalniai; būdingas aukštis 1000–1800 m. Virš jų iškilę ugnikalnių kūgiai; didžiausi: Didysis Araratas (5165 m), Sgbslanas (4821 m), Sūphanas (4434 m), Aragacas (4090 m). Vietomis vulkanai sudaro kalnų grandines: Džavacheto, Gebamo, Arsijano, Agn Dagi. Didžiausi nevulkaniniai kalnagūbriai: Zangezūro, Bingolo, Palandokeno. Dažni žemės drebėjimai.
Kalnyną iškėlė paleoceno, neogeno, kvartero tektoniniai judesiai; susidarė luistikalnių, tektoninių įdubų; vyko vulkanizmas. Armėnijos kalnynas susidaręs iš suraukšlėtų mezozojaus bei kainozojaus vulkaninių, nuosėdinių uolienų ir viršutinės kreidos, paleogeno ir neogeno granitoidų bei hiperbazitų intruzijų. Yra chromo, vario, geležies, polimetalų, mangano rūdų, aukso, akmens druskos, akmens anglių.
Klimatas žemyninis, sausas; vidutinė temperatūra sausį nuo -3 (įdubose) iki -15 °C (kalnuose), liepą atitinkamai nuo 25 iki 16 °C. Kalnuose per metus iškrinta 500–800 mm kritulių, įdubose 150–300 mm. Prasideda Kura, Araksas, Eufratas. Tektoninėse ir lavos patvenktose įdubose telkšo Vano, Sevano, Urmijos ežerai. D. Ararato ir Stiphano viršūnės apledėjusios. Įdubose – stepės ir pusdykumės, 800–1400 m aukštyje – kalnų stepės; drėgnesniuose kalnų šlaituose iki 2200 m auga ąžuolynai, pušynai, sausesniuose – kadagynai, dygūs krūmai. Iki 3000 m aukščio – kalnų pievos, aukščiau – plikos uolos, daugiau, kaip 4000 m – ledynai.
Rimantas Žylius
Rimantas Žylius (g. 1973 m. birželio 24 d. Klaipėdoje) – Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas, buvęs Lietuvos ūkio ministras ir viceministras.
Biografija
1991 m. baigė Klaipėdos Ievos Simonaitytės vidurinę mokyklą, Vilniaus universiteto Filosofijos fakultete baigė psichologijos studijas, psichologijos bakalauras bei organizacinės psichologijos magistras.
2000–2001 m. Ministro Pirmininko patarėjas informacinės visuomenės plėtros klausimais, 2001–2002 m. Seimo Informacinės visuomenės plėtros komiteto vyr. patarėjas. Buvo verslo konsultacijų ir IT sprendimų bendrovės „Metasite“, tarptautinės IT bendrovės „Hewlett-Packard“ darbuotojas. Žinių ekonomikos forumo tarybos narys ir steigėjas, Elektroninės valdžios koncepcijos sukūrimo iniciatorius ir vienas autorių. Nuo 2009 m. sausio 8 d. iki sausio 26 d. LR ūkio ministro Dainiaus Kreivio visuomeninis konsultantas verslo plėtros klausimais.
2009–2011 m. kovo Lietuvos ūkio viceministras, 2011–2012 m. – ministras.
2014–2018 m. Norway Registers Development AS vykdomasis direktorius. 2018–2021 m. Norway Registers Development AS valdybos narys.
Nuo 2021 m. ministrės pirmininkės Ingridos Šimonytės patarėjas.
Sėjamasis žirnis
Sėjamasis žirnis (Pisum sativum) – pupinių (Fabaceae) šeimos žirnių (Pisum) genties augalų rūšis.
Kilmė
Žirnis labai senas kultūrinis augalas. Mažojoje Azijoje jis buvo auginamas akmens ir žalvario amžiuose. Sėklų rasta prie Alpių esančių sričių poliniuose statiniuose. Žirniai buvo vienas svarbiausių senovės graikų ir romėnų, ypač liaudies, maistinių augalų. Centrinėje Europoje jie paplito vėlai – VIII – X a. ir buvo auginami grūdams. XVIII a. žirnius maistui jau plačiai vartojo Prancūzijoje ir Anglijoje.
Šis augalas kažkada buvo svarbus genetinių tyrimų objektas, iš jo atrasti Mendelio dėsniai. Šiuo metu žirnis yra modelinis augalas chloroplastų importo sistemoms tirti.
Sudėtis
Žirniuose baltymų daugiau nei kitose daržovėse ir nemažiau negu mėsoje. Žirnių baltymus sudaro labai svarbios aminorūgštys (cistinas, lizinas, triptofanas, argininas, metioninas), kurias sintetina tik augalai. Jos gyvybiškai svarbios tiek žmonėms, tiek gyvuliams.
Grūduose yra cukraus, 122 mg% fosforo, krakmolo, 285 mg% kalio druskų, riebalų, vitaminų A, B1, B2, C.
Žalieji žirneliai yra 1,5-2 kartus kaloringesni už kitas daržoves ir bulves. Juose iki 20 % baltymų, karotino, ląstelienos, 25 mg% vitaminų B, C.
Pritaikymas
Po derliaus nuėmimo antžeminė žirnių dalis gali būti šeriama gyvuliams žalia ar iš jos gaminamas silosas, o iš grūdų koncentruotieji pašarai.
Mityba
Žalieji žirneliai dažnai vartojami dietinei mitybai.
Subrendę žirniai valgomi virti. Iš virtų žirnių gaminami konservai. Galima dėti į miltus, kepant kvietinę duoną.
Nesubrendusios žalios sėklos – žalieji žirneliai – valgomi švieži, džiovinti ir konservuoti.
Šiva
thumb|230px|Šivos statula [[Bengalūras|Bengalūre]] Šiva (sanskritu: शिव, oficialioje IAST transliteracijoje: Śiva, „geradaris“, „atnešantis laimę“) – vienas populiariausių hinduizmo dievų.
Šiva yra vienas iš hindų dievų trejybės, vadinamasis naikintojas. Kiti trejybės dievai Brahma ir Višnus yra laikomi atitinkamai kūrėju ir sergėtoju. Šiva – naikintojas ne blogąja prasme, jis yra blogio naikintojas, vaizduojamas teigiama prasme. Šivos pasekėjai vadinami šaivais (šivaitais). Šiva drauge su kitais dviem hindų dievais sudaro trejybę, vadinamą Trimūrčiu.
Hinduizmo panteone Šivos pati yra deivė Parvatė. Pirmoji Šivos pati buvo Satė, vėliau atgimusi kaip Uma, kuri atsidavė ilgai askezei ir Šiva ją vedė; tada ji tapo antrąja Šivos pačia ir ją imta vadinti Parvate. Tačiau dažnai vartojami ir kiti žmonos vardai.
Istorija
Šis dievas į hindų dievų panteoną buvo įtrauktas pakankamai vėlai, 200 m. pr. m. e., nors jo kulto ištakos yra labai senos. Atspauduose, rastuose kasinėjant Indo upės slėnio miestus (2-3 tūkst. pr. m. e.), randami triveidės ir raguotos dievybės atvaizdai, kurį supa žvėrys ir kuriame galima įžvelgti Šivos, kaip „žvėrių valdovo“ (Pašupati), prototipą (žr. Pašupačio antspaudas). Daugelis Šivos atributų buvo būdingi ir vedų laikų Rudrai. Vėliau, pagrindinis iš Rudros eufemistinių epitetų – Šiva, tapo pagrindiniu dievo vardu, o jo buvęs vardas Rudra – epitetu. Apie vėlyvąjį Šivos pasirodymą hinduizmo panteone pasakojama ir mite apie Dakšos organizuotą aukojimą. Pagal vieną iš šio mito versijų (Mahabharata XII 283-4; Vaju – purana 30; Višnu – purana I 8, ir kt.) Šivos neprileido prie aukojimo, kuriame dalyvavo dievai, bet vieną kartą, kai jo nepakvietė į Dakšos aukojimą, jis iš įniršio sunaikino auką ir sutiko atstatyti ją tik po to, kai jam bus garantuota pastovi aukos dalis.
Po ilgo Šivos asimiliacijos proceso, jam buvo suteikti įvairių arijų ir ne arijų dievų bruožai (su jų kultais ir funkcijomis). Šie bruožai Šivos atvaizde kartais prieštaringai persipina vienas su kitu ir atsispindi jo epitetuose. Šiva – „įtūžęs“ (Ugra) ir „gailestingas“ (Šambhu), laiko įsikūnijimas (Kala) ar vandens stichijos personifikacija (Džalamurti); jam aukojami žmonės (Mahabharata II 20), ir jis – demonų naikintojas, sunaikinęs viena strėle asurų tvirtovę Tripurą („Šatapadha – brahmana“ III 4, 4; Mahabharata VIII 24; Matsja – purana 125, 40; „Šiva – purana“ II 5). Šaivų adeptams Šiva – aukščiausioji būtybė, įasmeninanti visatos kuriančiąsias ir naikinančiąsias jėgas: Mahadeva („didysis dievas“), Mahešvara („didysis viešpats“), Bhava („tas, kuris tampa“) ir t. t.
Apibūdinimas
Šiva dažniausiai yra vaizduojamas kaip šokio valdovas (Nataradža). Energingas šokis „tandava“ yra Šivos kosminės energijos, reguliuojančios pasaulio tvarką, išraiška. Šį šokį Šiva atlieka kartu su savo žmona Devi ant užmušto asuros Apasmaro kūno (plg. su Dioniso kultu).
Pagal vieną iš puranų mitų, slibinas Šeša paliko Višnų ir daug metų atgailavo, kad patektų į Šivos šokį. Pagal kitą mitą, Šiva pakerėjo 10 tūkst. jam priešiškai nusiteiksusių asketų. Pastarieji iš pradžių priešinosi ir sukūrė įniršusį tigrą, puolusį Šivą, bet Šiva nudirė jam kailį ir pasidarė iš jo skraistę; jie užsiundė ant jo gyvatę ir antilopę, bet Šiva užsimetė gyvatę ant kaklo, kaip karolius, o antilopę negyvai suspaudė savo kairioje rankoje. Tada asketai ir visi dievai ėmė pripažinti Šivos valdžią.
Kūrybinę Šivos energiją įkūnija lingas – falas, akmens kolona besiremianti į jonę – moteriškumo simbolį. Šis atvaizdas plačiai paplitęs po visą Indiją ir laikomas pagrindiniu Šivos kulto objektu. „Mahabharatoje“ (XIII 14, 33) išminčius Upamanju kalba, kad kūrinijos ženklas – ne lotosas (Lakšmi simbolis), ne čakra (Višnus), ne vadžra (Indra), bet lingas ir joni, ir todėl Šiva – aukščiausiasis dievas ir pasaulio kūrėjas. Pasak kito mito, ginčijantis Brahmai ir Višnui apie tai, kurį iš jų reikėtų garbinti kaip kūrėją, prieš juos staiga pasirodė neapžvelgiamo dydžio ugininis lingas. Bandydami surasti jo galą ir pradžią, Višnus šerno pavidalu nusileido po žeme, o Brahma žąsies pavidalu pakilo į orą, bet nei vienas, nei kitas nepasiekė tikslo. Tada jie pripažino Šivą, kaip didingiausią iš dievų („Linga – purana“ I 17; „Šiva – purana“ II 5; „Vaju – purana“ 55, 21-61). Panašus Šivos kulto aspektas sutinkamas ir tikėjime apie jį, kaip apie dvilytę būtybę Ardhanarišvarą; iš dešinės – vyriška pusė, iš kairės – moteriška („Matsja – purana“ 260, 1-10 ir kt.).
Viduryje Šivos kaktos – trečioji akis, kuri atsirado po to, kai jo žmona Parvatė, prisėlinusi iš nugaros uždengė jam rankomis abi akis. Ši trečioji Šivos akis turi ypatingą naikinančią galią: jos ugnimi jis sudegino aistros ir geismo dievą Kamą, kai šis bandė jį atitraukti nuo asketinių darbų. Šivos plaukus dabina mėnulio pjautuvas ir tarp jų prateka upė Ganga, kurią Šiva pasigavo, kai ji krito iš dangaus, kad ši neprispaustų savo vandenų svoriu ir nesunaikintų žemės. Nuo to laiko, kai dievai plakė pasaulinį vandenyną, Šiva išgėrė nuodų, vadinamų kalakuta ir galinčių apnuodyti ir sudeginti Visatą, jo kaklas tapo mėlynos spalvos, o kūną supa ugninis puslankis. Daugelyje Šivos atvaizdų jis turi penkis (arba keturis) veidus ir keturias rankas. Rankose jis laiko tridantį (trišulą), mažą smėlio laikrodžio formos būgnelį (damarą), karo kirvį arba kuoką su kaukole prie pagrindo (khavangą), lanką (adžagavą), tinklą (pašu), antilopę ir t. t.
Šivos vardai
Puranose yra išvardinti 1008 jo vardai, arba epitetai. Be anksčiau išvardintų, dažniausiai žinomi: Bhutešvara („bhutų šeimininkas“), Višvanatha („visų valdovas“), Gangadhara („nešantis Gangą“), Giriša („kalnų valdovas“), Džatadhara („nešiojantis kuokštus plaukų“), Išana („valdovas“), Išvara („šeimininkas“), Kapalmalinas („su girlianda iš kaukolių“), Mahešvara („didysis valdovas“), Nilakantha („mėlynakaklis“), Pančanana („penkiaveidis“), Sthanu („tvirtas“), Triločana („triakis“), Čandrašekhara („padabintas mėnuliu“), Hara („nunešantis“), Šankara („geradaris“), Tryambakam („triakis“) ir t. t.
Nuorodos
(anglų kalba)
José Mourinho
Žozė Morinijas (pilnas vardas José Mário dos Santos Mourinho Félix; gimė 1963 m. sausio 26 d.) – futbolo treneris, nuo 2019 m. treniruojantis Tottenham Hotspur klubą. 2004 ir 2005 m. Tarptautinė futbolo statistikos ir istorijos federacija jį išrinko geriausiu metų treneriu.
Karjera
Mourinho kaip žaidėjo karjera nesusiklostė sėkmingai. Ėmęs dirbti treneriu Mourinho dirbo sero Bobby Robsono asistentu. Savarankišką darbą pradėjo 2000 m. su SL Benfica, tačiau neilgai trukus paliko klubą. 2001–2002 metų sezone Mourinho vadovavo vidutiniokei UD Leiria ekipai, kurią atvedė iki 4 vietos turnyro lentelėje. 2002 sausį jis perėjo į FC Porto klubą. 2003 m. Porto laimėjo Portugalijos čempionatą, UEFA Taurę ir Portugalijos taurę. 2004 m. komanda laimėjo UEFA Čempionų lygą, dar vieną Portugalijos čempionų titulą ir pasiekė Portugalijos taurės finalą. Pasibaigus sezonui Mourinho persikėlė į Chelsea FC ir su šia komanda 2005 ir 2006 m. laimėjo Anglijos čempionatą bei 2005 Lygos taurę. 2007 rugsėjį „abipusiu sutarimu“ buvo nutraukta sutartis su Chelsea FC klubu.
2008 birželį Mourinho pasirašė trejų metų kontraktą su FC Internazionale Milano klubu. 2010 m. gegužės 31 d. buvo pristatytas kaip Real Madrid vyr. treneris.
2011 m. išrinktas geriausiu 2010 metų treneriu.
Keltai
right|135px
Keltais (,, galatai) vadinama Vidurio Europos ankstyvojo geležies amžiaus kultūrų grupė (maždaug 500–50/1 m. pr. m. e.), kuriai būdinga panaši materialinė kultūra ir susijusios kalbos. Šios kultūros gentys buvo paplitusios plačiose teritorijose Vakarų ir Centrinėje Europoje. Su keltais siejamos Halštato ir Lateno kultūros, kurių pastaroji laikoma „klasikine“ keltų kultūra.
Pavadinimas
Anglų kalboje "keltų" sąvoka atsirado XVII a. Oksforde dirbęs Velso kalbininkas Edvardas Luidas (Edward Lhuyd) atkreipė dėmesį į panašumus tarp kalbų, kuriomis kalbama Airijoje, Škotijoje, Velse, Kornvalyje ir Bretanėje. Jis tas kalbas pavadino "keltų" kalbomis ir šis pavadinimas prigijo. Keltišku taip pat vadinimas specifinis ir nesunkiai atpažįstamas ornamentinis stilius, turintis sudėtingą hierarchinę sistemą ir skirtingo dydžio elementus: spiralių, supintų juostų, žmonių figūrų ir fantastinių gyvūnų. Tuo pačiu nėra jokių įrodymų, kad toks stilius buvo sukurtas etniškai vienalytės žmonių grupės.
Keltų kultūros paplitimas
[[Vaizdas:Celts 800-400BC.PNG|thumb|250px|Keltai Europoje.
geltona: Halštato kultūra (apie 750–500 m. pr. m. e.)
žalia: Lateno kultūros paplitimas oranžinė: keltų kalbų papltimas III a. pr. m. e.]] Keltų protėvyne laikoma pietvakarių Vokietija – sritis, esanti tarp Reino, Maino ir Dunojaus. Iš šio centro vyko keltų ekspansija įvairiomis kryptimis.
Didžiausio išplitimo laikotarpiu keltų materialinė kultūra vyravo teritorijoje nuo pietryčių Anglijos, šiaurės Ispaniją ir Prancūziją vakaruose iki vakarinės Vengrijos rytuose ir šiaurinės Italijos pietuose. Keltų kalbos taip pat buvo paplitusios Airijoje ir visose Britų salose. Be to, keltų gentis galatai gyveno Anatolijoje (dabartinė Turkija). Galatijoje randamos Lateno segės, tačiau keltiškos kultūros Lateno prasme ten nebuvo.
Pietuose keltų kultūra ribojosi su etruskais, vėliau – graikų – romėnų kultūriniu regionu, šiauriau keltų gyveno germanai.
Marie Tussaud
Madame Tussaud (Madam Tiuso, tikras vardas Marija Grosholtz; 1761 m. gruodžio 1 d. Strasbūre –  1850 m. balandžio 16 d. ) – prancūzų skulptorė.
Keltai
Keltų kalbos
Keltų kalbos kalbotyroje priskiriamos vakarinei indoeuropiečių kalbų grupei. Keltų kalbos šiuo metu vartojamos Velse (valų kalba) bei Airijoje (airių kalba; nuo 1922 m. oficiali valstybinė kalba kartu su anglų kalba), Škotijoje (škotų gėlų kalba Aukštutinėje Škotijoje) ir Bretanėje (bretonų kalba, paplitusi čia kartu su atvykėliais iš Britų salų V a.). Meno salos kalba išnyko XX a. 8-ame dešimtmetyje, kornų kalba Kornvalyje – XVIII a. Pastaruoju metu vyksta bandymai atgaivinti Meno salos kalbą ir kornų kalbą. Iberijos pusiasalyje buvo kalbama keltiberų kalba, kuri išnyko dėl romanizacijos.
Marie Tussaud
Ji mokėsi vaško modeliavimo iš F. Curtius – daktaro, kuris įdarbino Marijos motiną. Marija tarnavo teisme, kuriame 1793 metais per Prancūzijos revoliuciją Liudvikas XVI kartu su Marija Antuanete buvo pasmerkti. Marijai reikėjo padaryti mirčiai pasmerktų žmonių vaškines figūras. Ji taip pat paveldėjo Filypo Curtius vaškinių darbų kolekciją ir su šia kolekcija nukeliavo į D. Britaniją. 1835 metais Londone buvo atidaryta Madam Tiuso vaškinių darbų kolekcija (žr. Madam Tiuso muziejus). Nuo tada šis muziejus yra nuolatos atnaujinamas ir papildomas.
Keltai
Istorija
Keltų lokalizacija pagal rašytinius šaltinius sutampa su geležies amžiaus vėlyvosios Halštato kultūros paplitimu Vidurio Europoje. Ši su keltais siejama kultūra išsivystė apie 750 m. pr. m. e. regione tarp rytų Prancūzijos, Šveicarijos, pietų Vokietijos, Austrijos iki Slovėnijos iš ankstesnių vėlyvojo žalvario amžiaus vietinių kultūrų.
Akivaizdžiausi Halštato kultūros paminklai yra teritorijoje nuo Rytų Prancūzijos iki Šveicarijos ir Pietų Vokietijos gausiai randamos įtvirtintos gyvenvietės kalvose. Ši kultūra žinoma savo turtingais „kunigaikščių kapais“ pietų Vokietijoje ir Burgundijoje (pvz., Hochdorf ir Vix). VI a. pr. m. e. antroje pusėje į Halštato kultūros įtaką papuolė jos vakaruose ir šiaurėje buvusios gentys, kurios perėmė dalį papročių ir faktiškai buvo įjungtos į Halštato kultūros erdvę.
Keltų kontaktai su Antikos civilizacijomis
thumb|220px|„[[Mirštantis galas“ − antikinė skulptūra]] Graikų pasaulis apie keltus pirmiausia sužinojo per savo koloniją Masiliją (dabartinis Marselis, įkurtas apie 600 m. pr. m. e.). Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose keltai paminėti 400 m. pr. m. e. viename pranešime, kuriame kalbama apie barbarų, persikėlusių per Alpes, susidūrimą su etruskais.
Indoeuropiečių kalbų tarpe keltų kalbai tenka tarpinė vieta tarp germanų ir italikų kalbų. Iš to kai kurie tyrinėtojai daro išvadą, kad senovės keltai kurį laiką bus gyvenę tokioje teritorijoje, kuri siekėsi su germanų ir italikų užimtomis teritorijomis. Senovės keltų gimininės bendruomenės buvo vadina­mos klanais, kuriuos valdė renkami vadai. Žemė buvo bendra viso klano nuosavybė. Keltai vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, medžiokle ir miško teikiamų gėrybių rinkimu. Laikui bėgant, iš klanų vadų susidarė didikų luomas. Pasenę klanų vadai valdžią perduodavo savo įpėdiniams.