cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HD 169830 c
HD 169830 c yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 4,04 Jupiterio masės, o spindulys – apytikriai 1,16 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę HD 169830 c apskrieja per 5,8 metų, jos orbitos didysis pusašis yra 3,6 av, o ekscentricitetas – 0,33. Apie HD 169830 c atradimą pranešta 2003 m. Planeta atrasta La Siljos observatorijoje (Čilė), taikant radialinių greičių metodą.
Vainotiškė
Vainotiškė – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 9 km nuo Veiviržėnų, 8 km nuo Judrėnų, 7 km nuo Švėkšnos. Ribojasi su Šalpėnų, Jonikaičių, Kidulių, Bareikų, Pakapių kaimais. Vakariniame pakraštyje yra Bareikų miškas, rytiniu pakraščiu teka upė Judrė. Pro kaimą eina kelias iš Švėkšnos į Šalpėnus (4238). Priklauso Šalpėnų seniūnaitijai.
Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąraše, sudarytame 1993 metais įrašyta, kad Vainotiškės senosiose kapinėse buvo valstybės saugomos vertybės: tai koplytėlė prie medžio su Marijos Maloningosios skulptūra (kodas 9397), koplytstulpis su Šv. Antano, Kristaus, nešančio kryžių, Marijos skulptūromis (kodas 14805), koplytėlė prie ąžuolo su Rūpintojėlio skulptūra (kodas 14806), koplytėlė prie ąžuolo su Šv. Juozapo skulptūra (kodas 14807), koplytėlė prie ąžuolo su Šv. Roko skulptūra (kodas 14808) ir koplytėlė prie ąžuolo su Šv. Antano skulptūra (kodas 14809). Jos neišliko, buvo išgrobstytos.
Istorija
XIX a. vykstant pobaudžiavinėms žemės reformoms iš dvaro priklausomybės ištrūko vis daugiau kaimų. Iš buvusių didesnių bajorkaimių susiformavo nauji kaimai. Taip buvo suformuotas ir Vainotiškės kaimas. 1846 m. bažnyčios sudarytame sąraše minimos 4 šeimos su 38 gyventojais: iš jų 25 – šeimos nariai, 8 – samdiniai ir 5 – kampininkai. 1923 m. kaime buvo 7 ūkiai, kuriuose buvo 45 gyventojai. 2001 m. gyveno 37 gyventojai. 2011 m. surašymo duomenimis – 27 gyventojai: 15 vyrų ir 12 moterų.
Iki 1950 m. kaimas priklausė Švėkšnos valsčiui, vėliau – Šalpėnų, Judrėnų, Veiviržėnų apylinkėm. Nuo 1995 metų priklauso performuotai Veiviržėnų seniūnijai.
Vaišvilai (Šakiai)
Vaišvilai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Kudirkos Naumiesčio, 1 km į pietus nuo kelio.
Vaišviliškiai
Vaišviliškiais vadinami kaimai:
Kauno Prisikėlimo bažnyčios terasos koplyčia
Kauno Prisikėlimo bažnyčios terasos koplyčia – veikianti koplyčia Kaune, Žaliakalnyje, įsikūrusi ant Kristaus Prisikėlimo bazilikos stogo įrengtos terasos. Ji vadinama '''Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčia''', skirta žuvusiems už Lietuvos laisvę atminti. Koplyčioje teikiami Santuokos ir Krikšto sakramentai, vyksta šv. Mišios, rekolekcijos nedidelėms grupėms. miniatiūra|240px|left|Koplyčia
Architektūra
Šv. Mišių metu terasoje gali tilpti apie 2000 žmonių. Koplyčia įrengta terasos pietvakariniame gale esančiame mažajame bokšte. Priekiniu fasadu koplyčia orientuota į terasos aikštelę ir didįjį bazilikos bokštą. Koplyčios patalpa yra praeinama, iš jos (altoriaus pusėje) patenkama į kraštinį terasos balkoną.
Bazilikos stogo terasa yra 45x13 m dydžio. Nuo jos atsiveria įspūdinga Kauno miesto panorama. Tai vienas populiariausių Kaune turistų traukos objektų. Į terasą patenkama pro šonines duris į viršų lipant laiptais arba keliantis liftu, kurie įrengti didžiajame bokšte. Terasos aukštis 28 m (kaip 10 aukštų namas), į ją veda 186 laipteliai.
Israel Kamakawiwoʻole
Izraelis Kamakavivoolė (Israel Kamakawiwoʻole, 1959 m. gegužės 20 d. Honolulu, JAV – 1997 m. birželio 26 d. Honolulu, JAV) – havajiečių dainininkas, išgarsėjęs savo dainomis, atliekamomis pritariant ukulelei. Kūriniuose derindavo tradicinę havajietišką muziką su šiuolaikine, įkomponuodavo regio ir džiazo muzikos elementų. Populiariausiu kūriniu laikomas „Somewhere over the rainbow“ ir „What a wonderful world“ derinys, išleistas 1990 m., o tarptautiniu hitu tapęs 1993 m.
Visą gyvenimą kentęs nuo nutukimo, Izraelis Kamakavivoolė mirė nuo jo sukeltų komplikacijų būdamas 38 metų.
Petruliai
Petruliai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 5,5 km į šiaurės rytus nuo Ašmenos, prie Ašmenos baseino upelio. Kaimas gatvinis.
Šičigosan
thumb|right|350px|Japonijoje Shichigosan festivalis yra švenčiamas kiekvienų metų lapkričio 15 dieną Šičigosan – Japonijos šventė, minima kasmet lapkričio 15 d. Šis festivalis yra skirtas trejų ir penkerių metų berniukams bei trejų ir septynerių metų mergaitėms. Sulaukę trejų metų, vaikai, pagal tradiciją, jau nėra laikomi kūdikiais, penkerių metų vaikai jau paprastai nebėra bambliai, o septynerių metų vaikai dažniausiai įvardijami kaip pradėję žengti į suaugusiųjų gyvenimą. Pagal tradiciją penkerių metų berniukai bei trejų ir septynerių metų mergaitės tą dieną meldžiasi vietinėse šintoistinėse šventyklose už saugią ir sveiką ateitį. Buvo tikima, jog šio amžiaus vaikai yra ypač linkę į blogą sėkmę bei gali atsidurti blogų jėgų įtakoje, todėl jiems reikėjo dieviškosios apsaugos iš aukščiau. Net ir šiais laikais kai kuriose Japonijos vietovėse yra tikima, jog vaikai, būdami šio amžiaus (trejų, penkerių ar septynerių metų), jiems tai yra blogos sėkmės metai.
Istorija
Nors Šičigosan šventės kilmė yra neaiški, tačiau išlikę įrašai rodo, kad panašūs festivaliai jau daugiau nei prieš keturis šimtus metų buvo organizuojami įvairiose Japonijos vietovėse. Dauguma šių švenčių buvo kaip apeigos, kurios, tam tikro amžiaus vaikams, buvo privalomos. Japonijos visuomenėje maži vaikai, iki kol sulaukdavo septynerių metų amžiaus, buvo laikomi kaip dovanos, kurios yra pasiųstos dievų.
Heiano laikotarpiu
Modernesnis paprotys minėti Šičigosan prasidėjo Heiano (794 – 1192) laikotarpiu tarp Kuge (Japonijos aristokratų klasė) ir tuometinės samurajų visuomenės. Tuo metu daugelis vaikų nesulaukdavo didelio amžius, dauguma iš jų mirdavo per patį gimdymą ar dėl įvairių ligų, nesulaukdami net trejų metų amžiaus. Todėl žmonės pradėjo tikėti, jog maži vaikai iš tiesų nėra tikri žmonės, bet tam tikri Dievų pranešėjai. Buvo manoma, jog iki tol, kol vaikai sulaukdavo septynerių metų, Dievai gali bet kurią akimirką atimti juos iš tėvų.
Kamakūros laikotarpiu
thumb|right|180px|Tokugava Tsunayoshi Kamakūros (1185-1333) laikotarpiu šios šventės data buvo paskirta į penkioliktąją dieną, nes šią dieną šiogūnas Tokugava Tsunayoshi šventė savo sūnaus augimą. Japonijoje nebuvo tradicijos švęsti gimtadienius. Vietoj to vaikams, sulaukusiems tam tikro amžiaus, buvo rengiami kokie tai nors ritualiniai sveikinimai ar festivaliai.
Edo laikotarpiu
Edo periodu (1603-1867) Šičigosan adaptavo ir tarp paprastų žmonių. Tuomet visi tėvai linkėjo savo vaikams nugyventi sveiką ir ilgą gyvenimą. Šiuo laikotrpiu, kai vaikas pasiekdavo savo septintuosius gyvenimo metus, buvo tikima, jog jis ar ji turi didesnę galimybę užaugti, todėl tėvai vesdavo vaikus į uji-gami (liet. vietinės švtyklos) ir gaudavo ujiko fuda, kurie paliudydavo, jog nuo šiol vaikai yra visiškai tikri žmonės. Nuo tada vaikai oficialiai būdavo priimti į visuomenę.
Meiji laikotarpiu
Tačiau tik Meiji eroje (1868-1912) Šičigosan šventė susiformavo tokia, kokią mes žinome ir šiandien.
Įdomu tai, kad šis festivalis daugiausiai populiarumo sulaukdavo tik Kanto regione. Ši situacija pasikeitė tik gan neseniai, kada universalinių parduotuvių savininkai, konditeriai ir vaikiškų drabužių gamintojai pradėjo agresyviai skatinti idėją, kad šią Šičigosan šventę paskelbtų visuotine švente. Ši proga yra labai panaši į kitas Japonijoje švenčiamas šventes, tokias kaip: Motinos diena, Valentino diena ir kitas ypatingas dienas. Nors Šičigosan nėra legaliai įteisinta šventė Japonijoje, tačiau daugelis žmonių, o ypač vaikai, laukia šio festivalio su didžiu nekantrumu. Taip pat dažniausiai šią šventę tėvai bei vaikai švenčia savaitgaliais, o ne pačią penkioliktąją mėnesio dieną, jeigu ši diena nėra kuri tai savaitgalio diena.
Legenda
Pagal legendą Šičigosan atsirado labai seniai, kada Japonijoje tėvai bandė išsiaiškinti kodėl – nepaisant visos jų rodomos meilės bei skiriamo dėmesio – jų vaikai kartais pradeda verkti ar dėl ko nors tampa labai pikti. Po kiek laiko tėvai nusprendė, jog atsakymas į šį klausimą privalo būti tai, jog tai įvyksta dėl priimamų išdaigų ar pokštų. Pradėta tikėti, jog deformuoti maži tam tikri kirminai įšliaužia į vaikų kūnus ir sukelia pyktį, nepasitenkinimą ir blogą sėkmę. Tai buvo blogų jėgų įtaka. Dėl šios priežasties tėvai tuomet pradėjo keliauti į vietines šintoistines šventyklas ir melstis, kad jų vaikai spėtų užaugti be jokių problemas keliančių kirminų. Jie tikėjo ir meldė dievų, kad jie apsaugotų jų vaikus ir kad šie spėtų nugyventi gerą bei ilgą gyvenimą.
Kodėl 15-oji diena?
Kai kuriose knygose rašoma, jog Šičigosan yra švenčiama būtent lapkričio penkioliktąją dieną, todėl kad tai yra Ujigami festivalio diena – kada, pagal mėnulio kalendorių, žmonės švenčia rudens derlių.
Taip pat manoma, jog Japonijos šiogūnas Tokugava Tsunayoshi, kuris valdė nuo 1680 iki 1709 metų, minėjo savo sūnaus Tokumatsu trečiąsias sveikatos metines.
Kita teorija teigia, jog sudėjus skaičius, pagal Šičigosan šventės pavadinimą,- tai yra septynis, penkis ir tris, gaunamas skaičius penkiolika. Todėl pagal šį skaičių Šičigosan ir buvo pradėta švęsti būtent mėnesio penkioliktąją dieną.
Taip pat yra teigiama, jog, pagal Yin ir Yang mokymą, penkioliktoji diena yra sėkmingiausia diena.
Kamioki no Oiwai
Šią dieną trejų metų vaikai švenčia Kamioki no Oiwai, išvertus – šventė paliekant plaukus. Senovės laikais berniukams iki trejų metų buvo nukerpami plaukai, sulaukus trejų metų jiems buvo leidžiama pradėti auginti plaukus. Ypač samurajų eros laikotarpiu vaikams iškart buvo nuskutami plaukai, nes buvo tikima, jog ligomis ir bloga energija vaikai užsikrečia būtent nuo plaukų. Tuo laikotarpi šio amžiaus mergaitės ir berniukai gaudavo pluoštą šilko. Tai reprezentavo žilus, suaugusio žmogaus plaukus, ir tėvai tikėjosi, jog būtent jų vaikai sulauks tokio garbingo amžiaus, kada jų tamsūs plaukai nusidažys sidabru. Šis paprotys nebeegzistuoja šių dienų Japonijoje, bet tradicija, kuri žymi šią progą, vis dar gyvuoja. Šio amžiaus berniukai dėvi geriausius ir prabangiausius savo kostiumus bei dažnas segi marškiniuose varlytę.
Hakamagi no Oiwai
Penkerių metų vaikai švenčia Hakamagi no Oiwai. Šis minėjimas yra skirtas tik berniukams ir prasidėjo, kada Šiogūnas Tsunayoshi Tokugawa pirmą kartą aprengė savo sūnų Tokumatsu hakama (tikima, jog tai įvyko būtent lapkričio 15 dieną). Hakama – tam tikri sijonai, kuriuos dėvi vyrai. Nuo šio momento, kada berniukai apsirengia hakama, jie pradedami laikyti mažaisiais vyrais.
Obi-toki
thumb|left|150x|Kimono su obi diržu Septynerių metų mergaitėms Šičigosan dieną yra skirta apeiga „Obi-toki“, kai pradedamas vilkėti platus kimono diržas obi, kurį paprastai nešioja suaugusios moterys. Iki tol mergaitės savo kimono surišdavo siaurų juostų audiniu. Mergaitės šios šventės metu taip pat velkasi gražiausias savo sukneles arba ryškius, spalvotus kimono su ilgu obi aplink juosmenį. Taip pat šią dieną šio amžiaus mergaitės segasi prašmatnius plaukų segtukus su kabančiomis gėlėmis. Taip pat neretai jos avi medinius sandalus, vadinamus pokkuri.
Šiais laikais trejų ir septynerių metų sulaukusios mergaitės, vilkėdamos šventinius kimono, ir penkerių metų berniukai, vilkėdami savo šventinius hakama, keliauja į šventyklas, kur jų tėvai dėkoja už savo vaikus ir meldžia jiems ilgo ir laimingo gyvenimo. Taip pat meldžiasi, kad jų palikuonys ir toliau augtų sveiki ir išvengtų įvairių netikėčiausių bėdų. Japonai tą dieną rodo savo vaikams didelę meilę bei pagarbą. Ilgaamžiškumo vaikams yra linkima ir dovanojant jiems ilgus saldainius, vadinamus chitose ame. Giminaičiai ir draugai šią dieną vaikams, švenčiantiems savo augimo dieną, dovanoja įvairias dovanas ir pinigus.
Šių dienų Japonijoje tėvai vaikus rengia ne tik tradiciškais drabužiais, bet šiuo metu yra populiaru vaikus rengti ir vakarietiško stiliaus formaliais apdarais - tai ypač dabar populiaru tarp berniukų. Net ypatingai atsidavę tėvai šiai šventei supranta, kad suminiatiūrinti bei labai brangūs hakama turi labai mažai praktinės vertės. Taip pat labai populiaru šią dieną daryti įvairias vaikų nuotraukas, todėl Šičigosan šventė pagarsėjo kaip diena, kurios metu visi tėvai fotografuoja savo vaikus, kaip vaikų fotosesijos diena.
Chitose ame
Chitose ame – tiesiogiai išvertus į lietuvių kalbą reiškia tūkstantmečio saldainiai. Tai kieti, ploni ir ilgi, raudonos bei baltos spalvos saldainiai pagaminti iš cukraus. Jie simbolizuoja sveiką augimą bei ilgaamžiškumą. Dažniausiai Šičigosan šventės metu pardavinėjami šintoistinėse šventyklose. Saldainiai yra formuojami pailgi, panašiai kaip ilgos plonos lazdelės bei dažniausiai būna įpakuoti į maišelius. Maišeliuose su saldainiais dažniausiai taip pat būna įpakuotos dvi iliustracijos su gyvūnų vaizdais, dažniausiai su gervėmis bei vėžliais. Tai du gyvūnai, kurie Japonijos kultūroje tradiciškai simbolizuoja ilgaamžiškumą. Šie saldainiai ir pakuotės, tai yra simbolizavimas tėvų išraiškos, kurie linki savo vaikams nugyventi ilgą ir sėkmingą gyvenimą.
Užsieniečiai, būdami Japonijoje šių metų laiku, kai yra švenčiama Šičigosan šventė, visada pasakoja, jog tą dieną yra ypač sužavėti reginio, kada tūkstančiai mažų vaikų, apsirengusių spalvotomis bei ryškiomis kimono ar tamsiais hakama, linksmai keliauja akmenimis grįstais takeliais į šintoistines šventyklas.
Vaišvilčiai II
Vaišvilčiai II – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Upytės.
2020 m. pasaulio bobslėjaus ir skeletono čempionatas
2020 m. pasaulio bobslėjaus ir skeletono čempionatas – Tarptautinės bobslėjaus ir skeletono federacijos organizuojamas geriausių pasaulio skeletono ir ledrogių sporto atletų čempionatas, kuris vyko vasario 21 d. – kovo 1 d. Vokietijos mieste Altenberge.
Kalčiūnų apylinkė
Kalčiūnų kaimiškoji apylinkė  – apylinkė Gudijoje, Ašmenos rajone. Centras – Kalčiūnai.
Skilandiškės
Skilandiškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 12 km į šiaurės rytus nuo Ašmenos, prie Ašmenos–Ašmenos GS kelio ir Kernavės upelio ištakų. Kaimas gatvinis.
Vaišviliškiai (Skiemonys)
Vaišviliškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 13 km nuo Anykščių.
Vaišviliškiai (Anykščiai)
Vaišviliškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Šeimyniškių.
Altenbergas (Saksonija)
Altenbergas – miestas Vokietijos rytuose, Saksonijos žemėje. 2019 m. mieste gyveno 7 934 gyventojai.
Sportas
Altenbergas žinomas dėl savo žiemos sporto infrastruktūros ir renginių. Altenbergo ledo trasoje du kartus vyko pasaulio rogučių sporto čempionatas ir šešis kartus pasaulio bobslėjaus ir skeletono čempionatas.
Šveicarijos vyrų rankinio rinktinė
Šveicarijos vyrų rankinio rinktinė – komanda atstovaujanti Šveicarijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Šveicarijos rankinio asociacija.
Kalčiūnai
Kalčiū́nai  – agromiestelis Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone. Kalčiūnų kaimiškosios apylinkės centras. Įsikūręs 5 km į pietvakarius nuo Ašmenos, prie Ašmenos–Dieveniškių kelio ir Graužės upelio. Veikia žemės ūkio bendrovė, parduotuvė, vidurinė mokykla, vaikų darželis, felčerių-akušerių punktas, kultūros skyrius, biblioteka, paštas, viešoji pirtis.
Altenbergo ledo trasa
Altenbergo ledo trasa  – ledo trasa Altenberge, Saksonijoje, Vokietijoje.
Istorija
Rytų Vokietijai laimėjus šešis olimpinius medalius rogučių sporte priimtas sprendimas pastatyti pirmąją dirbtinę trasą šalyje. 1981 m. pradėti trasos statybos darbai. 1983 m. trasos statybos darbai pabaigti, bet trasos testavimas buvo nesėkmingas. Priimtas sprendimas perstatyti 11 ir 12 posūkius. 1986 m. trasa oficialiai atidaryta.
Vaišviliškiai I
Vaišviliškiai I – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kražių.
Andrius Sakaitis
Andrius Sakaitis (lenk. Andrzej Sakowicz, m. 1465 m.) – vienas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų, Dubingių ir Medilo seniūnas, Smolensko ir Polocko vietininkas, Trakų vaivada. Tėvoninės valdos – Nemenčinė, Hruzdovas, Medilas.
Biografija
Horodlės unijos signataro, Dubingių seniūno Stanislovo Sako vienas iš 7 sūnų.
Pirmą kartą paminėtas 1432 m. Švitrigailos ir Kryžiuočių ordino paliaubų akte. Kovų dėl LDK sosto metu iš pradžių buvęs Švitrigailos šalininku, po Ašmenos mūšio perėjo Žygimanto Kęstutaičio pusėn.
1434 m. mūšyje prie Kopačo (Ašmenos pavietas) tik per stebuklą likęs gyvas ir už tai dėkodamas Dievui, Andrius Sakaitis tais pat metais dotavo Vilniaus katedros šv. Stepono ir šv. Lauryno altorių, o vėliau pastatė dviejus maldos namus: 1443 m. bažnyčią ir 1448 m. cerkvę savo tėvonijoje Hruzdove (Ašmenos pavietas). 1434–1435 m. m. Andrius Sakaitis ėjo Dubingių seniūno pareigas.
1440 m. Žygimantas Kęstutaitis atšaukė Smolensko vietininką Joną Goštautą, o jo vieton paskyrė Andrių Sakaitį.
Kai 1440 kovą kunigaikščio Jono Čartoriskio vadovaujami sąmokslininkai Trakuose nužudė Žygimantą Kęstutaitį, Lietuvos didikai (Jonas Goštautas, Jurgis Alšėniškis, Žemaitijos seniūnas Kęsgaila, Andrius Sakaitis ir kt.), skubiai susirinkę Alšėnuose, nutarė Lietuvos didžiojo kunigaikščio sostą pasiūlyti Lenkijos karaliaus Vladislovo Jogailaičio jaunesniajam broliui Kazimierui, tuo metu teturėjusiam 13 metų. Reali valdžia LDK perėjo Ponų tarybai, kurios nariu buvo ir Andrius Sakaitis.
Tais pačiais 1440 Smolenske kilo maištas, smolenskiečiai savo kunigaikščiu išsirinko Algirdo anūką Jurgį Lengvenaitį. Ponų taryba siuntė kariuomenę maištui numalšinti, tačiau tai pavyko tik antruoju žygiu. Jurgis Lengvenaitis ir smolenskiečiai buvo įveikti, o Andrius Sakaitis vėl tapo Smolensko vietininku.
1445 m., jau po paskyrimo Polocko vietininku (1444–1458 m. m.), buvo vienu iš lietuvių kariuomenės vadų kovose prieš Maskvą, kuri su totorių pagalba tuo metu bandė užimti LDK priklausiusią Viazmą.
1454 m. Andrius Sakaitis pastatė bažnyčią Senajame Medile, nuo 1479 m. atitekusiame Radviloms, Andriaus anūkei Elžbietai ištekėjus už Vilniaus vaivados Mikalojaus Radvilos.
Nuo 1459 m. Andrius Sakaitis – Trakų vaivada. Mirė 1465 m.
Turėjo dukrą ir 3 sūnus, kurių žymiausias – Bagdonas Andriejaitis, valdovo ir didysis maršalka, Brėslaujos seniūnas, Polocko vietininkas, Trakų vaivada.
Ašmenos GS
Ašmenos GS  – geležinkelio stoties gyvenvietė Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūrusi 15 km į šiaurės rytus nuo Ašmenos, prie Vilniaus–Minsko geležinkelio ir Kernavės upelio (ant jo įrengtas tvenkinys). Keliai į Ašmeną, Žiupronis, Salas.
Yra duonos kepykla („Lidachlebprodukt“), kaimo klubas, biblioteka, Dukurniškių ambulatorija ir mokykla, kelios parduotuvės, paštas, katalikų koplyčia, Šv. Kankinio Metropolito Petro cerkvė.
Laisvės kaina. Partizanai
'''„Laisvės kaina. Partizanai“''' – Lietuvos televizijos istorinis serialas, nuo 2017 m. spalio 1 d. rodomas per LRT televiziją. Tai daugiaserijinio filmo „Laisvės kaina. Savanoriai“ tęsinys. Serialą kuria kompanija „Videometra“. Serialas pasakoja apie praėjusio amžiaus viduryje vykusias tris okupacijas ir masinius trėmimus, holokaustą, terorą, bandymą fiziškai ir dvasiškai sugniuždyti Lietuvą.
Hidraulika
Istoriniu aspektu hidraulikos vystymąsi skatino praktinė žmogaus veikla. Būtinumas aprūpinti senovės gyvenvietes geriamuoju vandeniu, sausringuose regionuose palaistyti augalus, šlapiose pelkėtose vietovėse nuvesti vandens perteklių iš gyventojų veiklos zonos, panaudoti upes laivybai ir energijos gavybai bei panaši veikla reikalavo pagrindinių skysčių (daugiausiai vandens) mechanikos dėsnių žinojimo.
Butkiškės tvenkinys
Butkiškės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 5 km į rytus nuo Kražių. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį 0,4 km nuo jo įtekėjimo į vakaruose esančius pelkynus (Kražantės baseinas). Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,4 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 161,5 m. Krantai neaukšti. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Rytuose įsikūrusi Butkiškės gyvenvietė, į šiaurę – Baublių, į vakarus – Kiaunariškių kaimai. Pietiniu pakraščiu eina kelias.
Vaišviliškiai II
Vaišviliškiai II – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kletiškės.
2016 m. Abu Dabio Grand Prix
2016 m. Abu Dabio Grand Prix (arba 2016 Formula 1 Etihad Airways Abu Dhabi Grand Prix) – 21-asis ir paskutinis 2016 m. Formulės 1 sezono etapas. Jis vyko lapkričio 25–27 dienomis Yas Marina Circuit trasoje Abu Dabyje, Jungtiniuose Arabų Emyratuose.
2015 m. Abu Dabio Grand Prix nugalėtojas Nico Rosberg etapą pradėjo lenktynininkų čempionate turėdamas 12 taškų persvarą prieš komandos draugą Lewis Hamilton. Jų komanda, Mercedes, konstruktorių čempionate turėjo 276 taškų persvarą prieš Red Bull Racing komandą. Norint užsitikrinti čempiono titulą, Rosbergui reikėjo finišuoti pirmose trijose pozicijose. Hamiltonas lenktynes pradėjo iš pole pozicijos ir finišo liniją kirto pirmas. Rosbergas atvažiavo antras ir taip užsitikrino savo pirmąjį pasaulio lenktynininkų čempiono titulą. Trečią vietą lenktynėse užėmė Sebastianas Vettelis.
Kauno šiaurinis aplinkkelis
Kauno šiaurinis aplinkkelis – planuojamas aplinkkelis Kauno pakraštyje, ties šiaurine Domeikavos riba. Aplinkkelis jungs greitkelį A1 Kaunas –– Klaipėda su A1/A6 greitkelių sankryža. LAKD specialistų skaičiavimais, kelias turės 4 eismo juostas, bus 58 metrų pločio ir 12370 metrų ilgio.
Čėsniškės tvenkinys
Čėsniškės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 9 km į šiaurės rytus nuo Kelmės. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Lukojaus intakas, Dubysos baseinas) 0,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,24 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 109,4 m. Krantai neaukšti, išskyrus šiaurinį, apaugę mišku. Į šiaurę plyti pievos. Aplink tvenkinį yra šie kaimai: Antanava, Čėsniškė.
Mugai Njodai
Ši moteris buvo mokinė ir dvasinė įpėdinė tuo metu vizituojančio žymaus Kinų Rinzai Zen mokyklos atstovo vienuolio Wu-hsüeh Tsu-yüan (kin. 無学祖元, Japonijoje dar žinomo kaip Mugaku Sogen arba Bukko Kokushi). Pradėjusi savo dvasinį gyvenimą kaip paprasta vienuolė, patarnautoja, nedideliame vienuolyne, Mugai pavyko išties daug nuveikti. Ji įkūrė net keletą vienuolynų Kiote, tarp jų ir garsųjį Keiiaidži, bei tapo viena išskirtiniausių moterų Japonijos viduramžių periodu.
Pasaulietinis gyvenimas
Dėl patikimų šaltinių stokos, kai kurios detalės apie vienuolės gyvenimą nėra visiškai aiškios, skirtingi šaltiniai pateikia skirtingą informaciją, tačiau bendrai priimta, kad jos pasaulietinis vardas buvo Chiyono. Tėvas, Adachi Yasumori, buvo vidurio Kamakuros laikotarpio samurajus. Gimusi ne itin moterims palankiais laikais, kaip ir buvo tuo metu priimtina samurajų klasės šeimose, Chiyono dar būdama jauna ištekėjo ir susilaukė dukros. Jos vyras buvo kilęs iš Kanezewa Hojo šeimos, kuri tuo metu valdė Ečigo teritoriją, tačiau ar jos vyras buvo Hojo Sanetoki ar Hojo Akitoki, taip ir nėra žinoma.
Dvasinis kelias
Budizmas, kaip ir krikščionybė, bei daugelis kitų to meto religijų, diskriminavo moteris. Moterys buvo matomos kaip ydingos ir nuodėmingos vilioklės ir dėl to net įžengti į pagrindinius vienuolynus joms būdavo draudžiama. Tačiau Mugai Nyodai gimė šiek tiek palankesniais jai laikais, kuomet Budizmas Japonijoje išgyveno daugybę pokyčių. Vis labiau populiarėjančios Zen, Tyrosios Žemės ir Ničiren Budizmo mokyklos pripažino lygiavertį moterų, kaip ir visų kitų gyvų būtybių, vaidmenį Budizme, o tai atvėrė kelią ir Chiyono dvasiniams siekiams.
Yra daugybė versijų, kaip Chiyono pasitraukė į vienuolyną. Vieni šaltiniai pateikia išties dramatišką versiją, pasakodami apie neregėtą Chiyono grožį ir jos atsidavimą budizmui. Pasakojama, kad dėl Chiyono grožio, vienuolynai, vienas po kito atsisakydavo ją priimti, o vienuolyno abatai, bijodami, kad vienuoliai vietoj budizmo praktikos, pamiršę savo dvasinį kelią ims ir akimirksniu įsimylės Chiyono, net neatverdavo jai durų. Supratusi, kad jos išvaizda trukdo jai siekti Zen Budizmo mokymų, užsispyrusi mergina susidegino savo veidą, kad tik galėtų patekti į vienuolyną ir pradėti praktikuoti Budizmą. Sakoma, kad jos veidas tapo tokiu bjauriu, kad negalėjai net atskirti, kad tai moters veidas. Vis dėlto, tokia istorija labiau primena pasaką, nei realybę atitinaknčius įvykius. Tad didžioji dalis šaltinių teigia, kad tik po to, kai Chiyono užaugino dukrą ir po ankstyvos vyro mirties, ji nusprendusi pasitraukti į vienuolyną. Deja, dėl šaltinių trūkumo, mokslininkai vis dar negali išsiaiškinti, kas pastūmėjo Chiyono palikti pasaulietinį gyvenimą ir pasitraukti į dvasinį.
Tuo metu Japonijoje pasaulietinėms, o ypač kilusioms iš karių šeimos klasės, moterims vis dar nebuvo priimtina pasitraukti į vienuolyną, tačiau dharmos paprotys teigė, kad bet kokia moteris, siekianti Budos mokymo, turi teisę jį gauti, o kadangi griežtai moteris diskriminuojantis laikotarpis buvo jau praėjęs, Chiyono turėjo teisę rinktis. Taigi, būdama maždaug dvidešimties Chiyono pasiryžo likusį gyvenimą praleisti vienuolyne. Nusiskutusi plaukus ir atidavusi visą savo turtą, ji pasirodė ant Wu-hsueh Tsu-yun (jap. Mugaku Sogen) Rinzai zen vienuolyno slenksčio ir tapo jo nuolankiausia mokine. Prieš pat savo mirtį, 1286-ais metais, Mugaku Sogen pripažino Chiyono kaip savo mokymų paveldėtoją ir tęsėją, bei davė jai dvasinį vardą, pagal savąjį (Mu) – Mugai Nyodai. Taip ji tapo pirmąja Zen meistre-vienuole moterimi. Vėliau Nyodai tapo svarbaus Zen moterų vienuolyno Kiote, Keiiaidži, abatė ir įkūrėja. Keiiaidži vienuolynas Muromači laikotarpiu buvo svarbiausias centras Zen Budizmo vienuolynų įkurtam komplekse, dar žinomam kaip Nidži Godzan arba Penkių kalnų vienuolynų asociacija. Mugai Nyodai vadovavimo laikotarpiu, vienuolynų kompleksui priklausė daugiau kaip penkiolika mažesnių vienuolynų. 1298-ais metais Nyodai mirė būdama 76-erių. Jos sudeginti palaikai laikomi Šomjakuin vienuolyne. Po jos mirties Penkių kalnų vienuolynų Kompleksas dar labiau išsiplėtė, tačiau Onino karo (応仁の乱 Ōnin no Ran, vid. XV a.) metu Keiiaidži buvo visiškai sudegintas.
Nušvitimo istorija
thumb|Mugai Nyodai ir įtrūkęs kibiras Šaltiniuose iš Japonijos viduramžių periodo moterys dažniausiai vaizduojamos tik kaip žmonos, motinos ar meilužės įtakingų vyrų šešėliuose. Moteris, kaip stipri, ryški asmenybė pasirodo nedažnai. Tačiau būtent tai ir suteikia Mugai Nyodai istorijai išskirtinumo ir žavesio. Kadangi manoma, jog Mugai Nyodai nušvitimo istorija buvo naudojama pamokyti ir įkvėpti jaunas vienuoles, tai, viso labo, nėra faktais pagrįsta istorija, tačiau būtent toks pasakojimas išgarsino Nyodai ir įkvėpė jos pasekėjus bei pasekėjas siekti nušvitimo.
Chiyono, įsiklausiusi į vienuolės žodžius, stengėsi daryti tai, kas jai priklauso, nesikišdama į kitų reikalus. Ji tęsė savo darbus, tik dabar tai darė labiau atsidavusi ir susikoncentravusi į kiekvieną savo veiksmą: malkų nešiojimą, vandens sėmimą. Tačiau, neduodantys ramybės klausimai vis dar kankino Chiyono. Įvairiausių klasių atstovai, turtingi ir vargšai, vyrai ir moterys, jauni ir seni, sėdėdavo kiekvieną vakarą ir praktikavo zazen, o mergina taip ir negalėjo suprasti, kodėl ji negalinti to daryti kartu su jais. Šį kartą mergina nusprendė paklausti vyriausiosios vienuolės, kaip praktikuoti zazen. Vienuolė pamokino Chiyono kaip sėdėti, kaip sudėti rankas meditacijai, kur žiūrėti ir kaip teisingai kvėpuoti:
Atsidėkodama Chiyono vienuolei už jos skirtą laiką apmokymams, ji apgailestavo, kad dėl pareigų gausos mergina negalinti skirti pakankamai laiko meditacijai. Pasikartodama, ką jaunesnioji vienuolė jau buvo sakiusi, vienuolė jai pasakė:
Chiyono prisižadėjo sau praktikuoti tai, ką vienuolė jai patarė, kiekvieną dieną, kiekviename savo žingsnyje. Mergina daugybę metų kantriai ir stropiai vykdė vienuolės duotus patarimus, kiekvieną veiksmą atliekant Chiyono praktikavo zazen, ji klausinėjo savęs, kas yra mintys, kur tasai šaltinis, iš kurio jos veržiasi. Taip, vieną vakarą, ji ėjo nuo upės link vienuolyno prisisėmusi pilną, jau gerokai nuo darbo pasenusį, iš bambukinių lentelių suręstą kibirą vandens. Nyodai užsižiūrėjo į mėnulio atspindį kibire esančiame vandens paviršiuje, kuomet seno kibiro dugnas netikėtai įtrūko ir visas vanduo iš kibiro staiga išbėgo išsklaidydamas ir visą mėnulio atspindį. Tą akimirką Mugai suprato, kad visos jos mintys apie save ir ją supančią realybę, iš tiesų, yra ne kas kitas, o tik klaidingi atspindžiai, visai kaip ir tas mėnulio atspindys kibiro vandenyje, kuris buvo matomas ten tik suręstų, vos besilaikančių bambukinių lentelių pagalba. Lygiai taip pat, kaip ir jos mintys, laikomos kartu tik jos susikurtų iliuzijų, lūkesčių ir nuomonių pagalba. Supratusi, kad viskas tėra iliuzijos, Mugai pasiekė nušvitimą.
Įtaka
Ši statula yra vienintelė XIII amžiaus statula atvaizduojanti Zen meistrę moterį ir buvo Japonijos vyriausybės paskelbta, kaip svarbus kultūrinis palikimas. Kanadzava Bunko muziejus Japonijoje iš tiesų, išskyrė Mugai Nyodai asmenybę, skirdamas beveik metus laiko atkurti tikslią Hodžin vienuolyne laikomos vienuolės statulos reprodukciją. Šaltiniai teigia, kad kopija buvo atkurta taip tiksliai, kad atvažiavusios atsiimti tikrosios statulos Hodžin vienuolyno vienuolės iš pradžių susimaišė, kuri, iš dviejų statulų, yra originali, XIII amžiaus statula.
Taip pat žinoma, kad Nyodai atliko svarbų vaidmenį Kamakuros periodo samurajų šeimų vaikų švietime. Kadangi pati buvo kilusi iš tokios klasės šeimos, vienuolė ne tik suprato to meto visuomenės problemas, bet ir ėmėsi įvairiausių veiksmų jas spręsti.
Obuolių sultys
Obuolių sultys – sultys, spaudžiamos iš obuolių. Saldus skonis atsiranda dėl obuoliuose esančio natūralaus cukraus. Šiais laikais nemaža dalis produkcijos yra gaminamos pramoniniu būdu, įskaitant pasterizavimą ir aseptinę pakuotę. Taip pat gaminamos obuolių sultys iš koncentrato. Daugelyje šalių, įskaitant JAV, Kiniją, Vokietiją ir Lenkiją, obuolių sultys yra vienas iš labiausiai paplitusių nealkoholinių gėrimų. 2000 m. pasaulyje buvo pagaminta apie 660 tūkst. tonų obuolių sulčių koncentrato.
Laukuvos tvenkinys
Laukuvos tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Šilalės rajone, Laukuvos miestelio pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Lokystos intakas, Jūros upės baseinas) 3 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus - 0,5 km, plotis - iki 0,14 km. Altitudė 150,3 m. Rytinis krantas aukštokas, pietinis krantas apaugęs medžiais. Pietinėje pakrantėje yra miestelio žydų pirmosios senosios kapinės. Rytine pakrante eina kelias.
Tvenkinys įrengtas pagal 1976 m. parengtą miestelio generalinį planą.
Piršenas
Piršenas – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, Balninkų miestelio pietinėje dalyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,82 km, plotis – iki 0,28 km. Altitudė 114,8 m. Pietinis krantas aukštas, kiti – žemesni, sausi. Pietinėje pakrantėje auga miškelis, plyti dirbami laukai, pievos, šiaurinėje stovi gyvenamieji namai. Iš rytų į vakarus ežerą prateka A-1 upelis link čia pat telkšančio Alaušų ežero (Siesarties intako Plaštakos baseinas). Prie ežero yra kaimo turizmo sodyba. Vakarine pakrante eina kelias.
Vaišviliškiai (Kelmė)
Vaišviliškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Liolių, prie Šlaunies upelio (Kražantės intakas). Iš pietų supa Senliolių miškas. Keliai į Liolius, Rikantus, Kuzokus. Ties kryžkele yra koplytėlė medyje.
Gyventojai
thumb|left|200px|Koplytėlė prie kelio į Kuzokus
Vaitaičiai
Vaitaičiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Naudvario.
Idzanagis
Idzanagis – dievas kūrėjas, gimęs iš septynių dieviškųjų kartų Japonijos mitologijoje. Jo vardas verčiamas, kaip „Traukiantis į Save Dievas“. Jį taip pat vadina Lordu Idzanagiu (Izanagi-no-mikoto), kartais Didžiuoju Dievu Idzanagiu (Izanagi-no-Okami).
Idzanagis geriausiai žinomas iš Japonijos sukūrimo mitų. Visi japonų mitologijos mitai yra kildinami iš žodinės tradicijos. Iki mūsų dienų jie išliko kaip užrašai ateinančioms kartoms, užrašyti dviejose knygose: Nihon šioki (日本書紀 Nihon shoki, liet. „Japonijos kronikos“) (720 m.) ir Kodžiki (古事記 Kojiki, liet. „Užrašai apie senus dalykus“) parašytas imperatorės Genmei tarnautojo (708–714 m.). Ten aprašytas Idzanagio vaidmuo pasaulio kūrime.
Pirmieji dievai – Dangiškieji dievai
Lygumoje Takama-no-hara (Aukštojo Dangaus) pasirodė pirmieji trys dievai. Pirmasis buvo Amė-no-minaka-nusi-no kami (Šventojo padangių vidurio dievas valdytojas), antrasis Taka-mi-musubi-no kami (Aukštojo šventojo kūrimo dievas) ir triečiausioji Kamimu-subi-no kami (Dieviškojo kūrimo deivė).
Kol žemė dar neturėjo aiškios formos pasirodė dar du dievai Umasiasikabi-hikodzi-no-mikoto (Nuostabių nendrių ūglių dievas jaunuolis) ir Amėno-tokotati-no kami (Amžinai įsitvirtinęs padangėse dievas). Pirmieji penki dievai buvo labiausiai gerbiami ir ypatingi. Po penketo atsirado dar du dievai Kuni-no-tokotati no kami (Amžinai įsitvirtinęs žemėje dievas) ir Tojokumono-no kami (Gausių debesų virš lygumų dievas). Visi pirmieji septyni dievai turėjo viena bendrą požymį, jie tarpusavyje nesirodydavo. Po jų pradėjo jau rodytis dievų poros. Geriausiai žinoma iš porų buvo Idzanagi-no-kami (Traukiantis į save dievas) ir Idzanagio jaunesnioji sesuo Idzanami-no-kami (Traukianti į save deivė).
Pirmoji dievų santuoka ir salų gimdymas
Nužengę iš padangių į Onogoro salą, Idzanagis su Idzanami pastatė dangiškąjį stulpą ir erdvų pastatą. Tuomet Idzanagis paprašė savo jaunesnios sesers rankos. Jų santuoka buvo įtvirtinta įvykdžius tam tikrą ceremoniją, kuriuos metu abu apėjo apie dangiškąjį stulpą. Taip abu dievas ir deive pirmieji atliko vedybines apeigas. Deja, jau susitarus ir beeinant aplink stulpą pirmoji prabilo Idzanamė. Užbaigus vestuvinę ceremoniją Idzanagis perspėjo savo sesę, kad moteriai nederėtų prabilti prieš vyrą, nes to reikalavo tuometiniai papročiai ir toks jų pažeidimas reiškė blogą ženklą. Nepaisydami šios klaidos abu dievai sulaukė savo pirmojo kūdikio gimimo, gimęs jis buvo panašus į dėlę, neturėdamas nei rankų, nei kojų šis kūdikis buvo pasodintas į nendrinę valtelę ir paleistas pasroviui.
Vėliau gimė ir antrasis sūnus Avasimas (Putų sala). Deja, abu dievai nei vieno iš savo vaikų nepripažino kaip savo. Pasitarę abu dievai nusprendė, paklausti dangiškųjų dievų pagalbos. Dangiškieji dievai nurodė, kad vaikai gimė nevykę, nes Idzanamė, moteris prabilo pirmoji ir norint, kad vaikai gimtų sveiki pora turės iš naujo pakartoti vestuvines apeigas taisyklingai. Idzanagis ir Idzanamė paklausę dangiškųjų dievų pakartojo savo vestuvines apeigas. Toks vestuvinės ceremonijos apibūdinimas gerai apibūdina to meto moters lygį Japonijos visuomenėje, vyras privalo tarti žodį pirmas. Toks to meto požiūris parodo, jog didesnė nuodėmė buvo moteriai prabilti pirmai negu svarbiems šalies asmenims – broliui ir sesei kartu susituokti. Vėl apeidami dangiškąjį stulpą Idzanagis prabilo pirmasis taip užtvirtindamas sėkmingą ir papročių besilaikančią santuoką. Po sėkmingų vedybų Idzanamė pagimdė salą vardu, Avadzino Honosavakė (Ankstyvųjų ryžių salą Avadzyje). Vėliau gimė sala Ijo-no-futana (Dvivardė sala), ši sala buvo su vienu kūnu ir keturiais veidais, kurių kiekvienas turėjo po vardą, ši sala dabar yra vadinama Sikoku, kalnagūbrių suskaldyta į keturias provincijas. Vėliau gimė Okinomicugo (Trivardė sala), taip pat Cukusio salą, su vienų kūnu ir vėl keturiais vardais. Po to buvo pagimdytos dar keturios salos (Iki, Cusima, Sado ir Oo-jamato-tojoakidzusima). Šios pirmosios aštuonios salos turėjo vieną bendrą vardą Oo-jasimaguni (Aštuonių didelių salų šalis). Vėliau jiems gimė dar šešios kitos salos.
Dievų gimdymas
Baigę kurti salas Idzanagis ir Idzanamė pradėjo gimdyti dievus, kurie atitiko tam tikras gamtines ir žmogiškąsias veiklas. Pirmasis gimė Didžiųjų darbų vyras, po jo Akmeningosios žemės jaunuolis, Akmeningo smėlio deivė ir t. t. Taip jiems gimė šešiolika dievų ir deivių. Gimdymai buvo visi sėkmingi iki tol kol Idzanamė pagimdė Hi-no-jagihajao-no-kami (Deginančiosios ir greitos ugnies vyrą dievą, dar kitaip vadinamą Švenčiausios ugnies jaunuoliu dievu – Hi-no-kagucuti-no kami). Begimdant Švenčiausios ugnies jaunuolį dievą Idzanamės įsčios smarkiai apdegė.
Net smarkiai nukentėjus Idzanamė ir toliau gimdė, tik dabar gimdymas ėjosi kitu būdu. Vaikai gimė įvairiais būdais, vėmimu atsirado Rūdingų kalnų dievas ir deivė. Iš išmatų atsirado Klaumpaus molio dievų pora it t. t.
Iš viso Idzanagis ir Idzanamė pagimdė keturiolika salų ir trisdešimt penkias dievybes. Po ugnies dievo Idzanamė pasitraukė iš gyvųjų pasaulio. Taip ir baigėsi tam tikras šalies kūrimo etapas. Dievai ir deivės ėmė apgyvendinti upes ir jūras, kalnus ir slėnius, atsirado javai, namai ir viskas kas yra svarbu žmogaus žemėje.
Idzanamės mirtis
Po deivės Idzanamės mirties Idzanagis palaidojo Idzanamę Hiba-no–jama kalne. Tuomet Idzanagis išsitraukęs savo dešimties delnų ilgio kardą iš pykčio savo sūnui Kagucuti-no-kami (Dievui švytinčios ugnies jaunuoliui) nukirto galvą. Iš kraujo, kuris nutekėjo nuo šventojo kardo ašmenų, atsirado trys dievai: Ivasaku-no kami (Griaustinio, skaldančio uolas, dievas), Nėsaku-no kami (Griaustinio, skaldančio uolų pamatus, dievas) ir Ivacucu-no-o-no kami (Akmeninio kūjo dievas).
Dar trys dievai atsirado kraujui nutekėjus nuo kardo kriaunų: Bauginančios greitos ugnies dievas, Ugninis greitos ugnies dievas ir Narsusis bauginantis vyras. Galiausiai iš kraujo kuris nutekėjo Idzanagio rankomis atsirado dar dvi dievybės: Tarpeklių drakonas dievas ir Slėnių srautų dievas. Vien iš šventojo Idzanagio kardo gimė aštuoni dievai ir dar aštuoni gimė iš mirusiojo Kagucučio kūno: Stačių skardžių dievas dvasia, Šlaitų dievas dvasia, Kalnų gelmių dievas dvasia, Priekalnių dievas dvasia, Tarpeklių dievas dvasia, Miškingų kalnų dievas dvasia, Plokštikalnių dievas dvasia ir Priešakinių šlaitų dievas dvasia. Šios dievybės yra svarbios Japonijos mitologijoje, nes Japonijoje kalnai yra labai reikšminga kraštovaizdžio ir strateginės padėties dalis žmonių gyvenimuose.
Kelionė į Jomi-no kuni (Geltonųjų Vandenų šalį)
Dievas Idzanagis nesusitaikęs su savo žmonos Idzanamės mirtimi nusprendė, nuvykti į Jomi no kuni (Geltonųjų Vandenų šalį dar ši šalis buvo vadinama Tamsos šalimi, Dugno šalimi, Motinos šalimi, į kurią iškeliauja mirusieji). Susitikus su Idanami, Idzanagis pakvietė ją grįžti atgal su juo ir toliau kurti šalį. Deja Idzanamė buvo jau paragavusi Geltonųjų Vandenų šalies maisto. Visi senovės žmonės žinojo, kad tas, kuris yra paragavęs mirusiųjų maisto, visam laikui tampa šalies gyventoju ir sugrįžti į gyvųjų pasaulį jau nebeįmanoma.
Senovėje yra tikėta, kad mirtis yra didžiausia nešvara, mirusiųjų maistais taip pat buvo laikomas nešvaros maistu, kurio paragavus Idzanamė, nebegalėjo sugrįžti į gyvųjų pasaulį. Po pokalbio su Idanagiu Idzanamė išėjo pasitarti su Geltonųjų Vandenų šalies dievais ar ji dar gali grįžti į gyvųjų pasaulį. Po ilgo laukimo Idzanagis neištvėrė laukimo ir nuėjo ieškoti savo žmonos į jos naują buveinę, tai buvo nederamas elgesys įžengt į mirusiųjų pasaulį. Idzanagis išvydo Idzanamę aplipusią kirminais, vikšrais ir pūvančią, tokio vaizdo išsigandęs jis pabėgo taip užtraukęs didelę gėdą Idzanamei, kuri užsiundė Geltonųjų Vandenų šalies furijas, dar žinomas kaip Jomi šalies moteris. Idzanagis bėgdamas nuo furijų nusimetė savo juodą kadzuros tinklelį, kuris gobia plaukus ir iš jo išaugo laukinių vynuogių kekės, kurias staigiai pradėjo ryti furijos. Deja, tai nesustabdė furijų ir jos toliau pradėjo gaudyti Idzanagį ir šį kartą Idzanagis išsitraukė savo šukas ir numetus jas ant žemės. Iš šių išaugo bambuko ūgliai. Kol furijos juos rovė, Idzanagis ir toliau bėgo. Staiga Idzanagį pradėjo vytis aštuoni griausmo dievai su savo Galtonųjų Vandenų armija, kurioje buvo tūkstantis penki imtai karių. Išsitraukęs kardą Idzanagis toliau bėgdamas pradėjo už nugaros juo mosikuotis (senovėje buvo manoma, kad toks mosikavimas už nugaros padėjo atsikratyti nenorimu asmeniu). Idzanagį persekiojo iki Jomochiros perėjos, kur jis nuskynė tris persikus ir sulaukęs armijos puolė ir visus išvaikė. Tada Idzanagis tiems persikams liepė saugoti žmones, gyvenančius Nendrių Lygumoje – Viduriniojoje Šalyje, nuo sielvarto, vargų ir kitų gyvenimo sunkumų. Taip Idzanagis trims jam padėjusiems persikams davė vardą Ookamudzumi no mikoto – Didieji dieviškieji dievai dvasios.
Tačiau persikiojimas vis dar tesėsi, Idzanagį pradėjo persekioti deivė Idzanamė ir jis Jomocuhiros perėją užvertė uola, kurią galima nuversti tik su tūkstančiu žmonių. Taip Idzanagis užvėrė kelią į Jomos šalį (Požemių valdovo šalį).
Idzanagio ir Idzanamės skyrybos
Idzanagiui stovint vienam gale uolos, o Idzanamei kitam, dievų pora pradėjo atrišinėti vienas kito santuokos saitus. Idzanamė skyrybų metu pagrasino Idzanagiui, kad kiekvieną dieną nužudys po tūkstantį žmonių, o Idzanagis atsiliepė, kad tokiu atveju pastatys per dieną po tūkstantį penkis šimtus namelių ubujų (namelis gydymui; patalpa, kur moterys turėjo gimdyti. Senovėje buvo manoma, kad gimdymas yra toks pats nešvarus kaip ir mirtis).
Idzanagio apsivalymas
Po pabuvimo nešvaros šalyje Idzani-no oo-kami nusprendė apsivalyti. Atvykęs į Akihabaros lygumą prie upės žiočių dievas Idzanagis atliko apsivalymo apeigą misogi. Misogi – yra aksetinės dvasios, kūno apsivalymo apeigos, kurios nuo senovės buvo praktikuojamos Japonijoje. Dar prieš apsivalymą Idzanagis numetė savo kelioninę lazdą, iš kurios atsirado nauja dievybė, tai yra Dievas vedlys, iš numestų rūbų atsirado Dievas nelaimių valdytojas kelyje, iš Idzanagio plačių kelnių (hakamos) atsirado Kryžkelių dievas ir t. t. Iš viso dar prieš Idzanagio apsivalymą gimė dvylika naujų dievybių. Idzanagiui pradėjus plautis kairiąją akį gimė Amaterasu oo-mi kami (Didžioji šventoji deivė, apšviečianti dangų). Plaunantis dešiniąją akį iškilo Cukujomi-no-mikoto (Mėnulių slaičiavimo dievas). Idzanagiui besiplaunant nosį gimė Takėhaja-Susa-no-o-no mikoto (Narsusis greitasis aršusis vyriškis dievas, trumpiau Susanoo). Apsivalymo su šiomis trimis dievybėmis gimė keturiolika dievybių.
Pareigų palikimas
Idzanagis sukūręs apsivalymo metu tris aukštuosius dievus: Amaterasu oo-mi kami (Didžioji šventoji deivė, apšviečianti dangų), Cukujomi-no-mikoto (Mėnulių skaičiavimo dievas) ir Takėhaja-Susa-no-o-no mikoti (Narsusis greitasis aršusis vyriškis dievas, trumpiau Susanoo). Šiom trim dievybėm buvo suteiktos valdos. Deivei Amaterasuatiteko Aukštojo Dangaus Lyguma, Cukujomiui atiteko Nakties Šalis ir galiausiai Dievui Susanoo atiteko jūros lyguma. Amaterasu ir Cukujomis taikiai ir ramiai valdė duotas žemes, o Susanoo nesugebėjo susitvarkyti su sau duotomis pareigomis, iš sielvarto jo žemės tapo apleistos ir apsėstos piktųjų dvasių, kurios visur kėlė įvairias nelaimes. Dievui Idzanagiui paklausus sūnaus kodėl šis nesusitvarko su savo valdom, Susanoo pareiškė, kad jis turi gyventi su savo motina Idzaname ir jos šalyje. Už tokį pasisakymą Idzanagis ištrėmė savo sūnų Susanoo iš jam duotų žemių. Tuomet dievas Idzanagis persikėlė ramiai gyventi Tagoje, Omi žemėje.
''Vėliau Amaterasu įsakė sūnui valdyti žemę, bet šis atsisakė, nes ji buvo per daug chaotiška, tad vietoj sūnaus buvo pasiųstas jos anūkas Ninigis (瓊瓊杵尊 Ninigi-no-mikoto), gavęs iš deivės tris dovanas: brangenybių vėrinį Magatamą, veidrodį Jata-no-kagami ir kardą Kusanagi. Tai tapo Ninigio jėgos simboliais ir imperijos regalijos palikuonimis. Prasidėjo dievų amžiaus pabaiga ir žmonių amžiaus pradžia. Pirmasis Japonijos Imperatorius Džimu (神武天皇 Jimmu) 660–585 m. pr. m. e. suvienijo gentis ir įkūręs Japonijos valstybę 660 m. pr. m. e. teigė esąs tiesioginis Amaterasu palikuonis. Šis tikėjimas leido imperatoriams sėkmingai valdyti iki šių dienų).''
Plynas
left|120px
Plynas – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 7 km į šiaurės rytus nuo Toliejų, Poviliškio miške ir Poviliškio pelkėje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,32 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 155,1 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurėje išteka upelis link netoliese telkšančio Miruolio ežero (Aiseto ežero baseinas).
Vaitai
Vaitai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Pilviškių, tarp Pilvės upelio ir kelio.
Albanijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
'''Albanijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
Nevočių tvenkinys
Nevočių tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Šilalės rajone, 5 km į šiaurę nuo Šilalės. Sudarytas užtvenkus Lokystos upę (Jūros intakas) 24,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus - 1,02 km, plotis - iki 0,24 km. Yra 2 salelės (0,05 ha ir 0,04 ha). Altitudė 107 m. Krantai vietomis aukštoki, daugiausia apaugę siauru medžių ruožu. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šalia įsikūręs Nevočių kaimas, į vakarus - Kadžygos kaimas. Rytinėje pakrantėje, šalia užtvankos, įrengtas paplūdimys.
Tvenkinys įrengtas 1979 m. Prie tvenkinio yra įsikūrusi kaimo turizmo sodyba.
Ján Figeľ
Ján Figeľ (g. 1960 m. sausio 20 d.) – Slovakijos politikas, buvęs Europos Komisijos narys švietimui ir kultūrai nuo 2004 iki 2009 m. Jo atsakomybės sritis taip pat apėmė sporto, jaunimo temas bei santykius su pilietine visuomene.
Józef Peszka
Biografija
thumb|150 px|left|Trys mūzos: Mazarakova, Lekczynska, Vendova (J.Peška, apie 1800 m.) Varšuvos nacionalinis muziejus. Paveiksle dvi panelės, dailininko dukterėčios ir panelė Mazarakova pavaizduotos kaip Apolono mūzos.
Senosios Varšuvos magistrato užsakymu 1790–1792 m. nutapė švietėjo, Edukacinės komisijos pirmininko Hugo Kolontajaus portretą. Taip pat tapė kitų Lenkijos visuomenės veikėjų ir politikų portretus. 1793–1812 m. Juozapas Peška daug keliavo. 1794–1798, 1802–1803, 1807 ir 1812 m. gyveno Vilniuje, 1798–1799 m. apsistojo Maskvoje, 1800–1801 m. kartu su Smuglevičiumi išvyko į Sankt Peterburgą, taip pat keliavo po dabartinės Baltarusijos teritoriją: Vitebską, Mogiliovą, Minską, Nesvyžių. Nesvyžiuje apie 1807–1810 m. buvo Dominyko Jeronimo Radvilos rūmų dailininku.
1813 m. Juozapas Peška grįžo į Krokuvą. Tapė miestiečių portretus. Krokuvos universitete 1816–1818 m. dėstė meno teorijos kursą. Nuo 1818 m. vadovavo Krokuvos menų akademijos dailės ir piešimo katedrai.
Kūryba
Kelionių metu tapė akvarele ir sepija peizažus. Pranciškaus Smuglevičiaus įtakoje nutapė keletą paveikslų istorine tematika. Taip pat daug tapė tušu ir sepija Lenkijos istorijos scenas. su P.Smuglevičium 1787 m. dekoravo Vilniaus katedrą, 1800-1801 m. - Šv. Mykolo rūmų interjerą. Žinomiausi Juozapo Peškos kūriniai: Pranciškaus Smuglevičiaus portretas (1790–1800 m.), (saugomas Lvovo paveikslų galerijoje, ir paveikslas „Trys mūzos“ (apie 1800 m.), saugomas Varšuvos nacionaliniame muziejuje.
Juozapo Peškos kūryboje portretai užėmė svarbią vietą. Juos tapė ir Varšuvoje, ir keliaudamas po Abiejų Tautų Respubliką. Nutapyti portretai klasicistinio stiliaus.
Žinoma dvylika Vilniaus vaizdų, kuriuos nutapė Juozapas Peška akvarele. Šiuose darbuose matyti, kaip Vilnius keitėsi, dėl to Peškos Vilniaus vaizdai turi dokumentinę vertę.
Vaitakarčmis
Vaitakarčmis – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Valkininkų, 2 km nuo Naujųjų Valkininkų. Kaimas yra miškų apsuptyje, Spenglos dešiniajame krante, šalia Vilniaus–Gardino geležinkelio. Šalia eina kelias.
Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Trakų apskrities Valkininkų valsčių, buvo apylinkės centras.
Orvydiškės tvenkinys
Orvydiškės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šilalės rajone, 2 km į rytus nuo Kaltinėnų. Sudarytas užtvenkus Akmenos upę (Jūros intakas) 62,1 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,64 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 133,1 m. Krantai aukštoki, ištisai apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Į rytus įsikūręs Orvydiškės, į vakarus – Pelkių kaimai. Šiaurinį galą kerta kelias.