cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Felicija Šalkauskaitė
Biografija
1909 m. baigė Šiaulių mergaičių gimnaziją. 1913 m. trumpai dirbo Šiaulių viešojoje bibliotekoje. Pirmojo pasaulinio karo metais mokėsi komercijos kursuose prie Maskvos komercijos instituto. 1917-1923 m. dirbo finansų įstaigose Maskvoje, Kaune. 1923-1941 m. Kauno universiteto bibliotekos bibliotekininkė, kurį laiką buvo direktoriaus pavaduotoja. Susilpnėjus sveikatai, 1941 m. trumpai dirbo Vytauto Didžiojo universiteto bibliotekos Fotografijos skyriuje. Viena iš Lietuvos bibliotekininkų draugijos steigimo iniciatorių, draugijos narė nuo 1931 m. Dalyvavo Pabaltijo bibliotekininkų kongresuose Latvijoje ir Estijoje. Išėjusi į pensiją vėl gyveno Šiauliuose.
Troleibusas
thumb|300px|Troleibusas [[Škoda 14Tr Vilniuje.]] Troleibusas (kitose valstybėse dar vadinamas [laidabraukiu]) – viešojo transporto priemonė, pagrindiniais konstrukcijos ypatumais niekuo nesiskirianti nuo įprasto autobuso, tačiau turinti elektrinį variklį bei maitinama iš kontaktinio tinklo, nutiesiamo virš gatvių, kuriomis turi važiuoti. Kontaktinį tinklą, skirtingai nuo tramvajaus, sudaro du lygiagretūs laidai. Antrasis laidas yra reikalingas todėl, kad troleibusams dažniausiai naudojamos guminės padangos, todėl grįžtamoji srovė negali būti nukreipiama į žemę ar bėgius, kaip tramvajuje.
Istorija
thumb|Pirmasis [[Siemens AG troleibusas (Berlynas, Vokietija, 1882 m.).]] Troleibusų vystymosi istorija prasideda 1882 m. balandžio 18 d., kai daktaras Ernstas Werneris von Siemensas išmėgino savo „elektromotą“ Berlyno priemiestyje. Eksperimentai tęsėsi iki birželio 13-osios, po to buvo apleisti ir užmiršti Europoje. Keli nepriklausomi pamėginimai įvyko ir JAV, tačiau progresas buvo visai menkas.
Žingsniu į priekį tapo Lombardo Gérino po ketverių metų bandymų sukurta eksperimentinė linija Paryžiaus 1900 m. parodoje. Visgi didžiausią pažangą padarė Maxas Schiemannas, 1901 m. liepos 10 d. sukūręs pirmąjį keleivinį troleibusą, veikusį Byletalio (Bielethal) miestelyje netoli Drezdeno, Vokietijoje. Schiemannas buvo pirmasis, kuris sugalvojo nutiesti kontaktinį tinklą, sudarytą iš dviejų lygiagrečių elektros laidų, virš troleibuso, o prie pastarojo pritvirtinti du tvirtus plieninius strypus, vadinamus ūsais, tamprių spyruoklių keliamus į viršų ir šliejamus prie laidų. Nors Byletalio linija gyvavo tik iki 1904 m., tačiau šis elektros tiekimo būdas šiais laikais tapo visuotinai pripažintu standartu. Tiesa, ankstyvajame troleibusų laikotarpyje buvo išmėgintos ir dar kelios sistemos, tačiau jos nesusilaukė tokio pasisekimo. thumb|Troleibusas (XX a. 5-as dešimtmetis) Pirmieji keleiviniai troleibusai Jungtinėje Karalystėje pasirodė 1911 m. birželio 20 d. vienu metu Lydse (Leeds) ir Bredforde (Bradford). Pastaroji troleibusų sistema taip pat pažymėtina tuo, jog buvo paskutinioji veikianti, kai 1972 m. kovo 26 d. užsidarė visi Didžiosios Britanijos troleibusų parkai. Iki tol buvo net 50 miestų su įrengtais kontaktiniais tinklais, iš kurių didžiausias, be abejo, buvo Londonas. Tuo metu, kai troleibusai pasirodė Britų salose, Schiemanno sistema jau buvo pakankamai įsivyravusi, tačiau poroje miestų veikė ir alternatyvios. thumb|Troleibusas Neapolyje, 1996 m. JAV kai kuriuose miestuose buvo nutarta laikytis „visų keturių“ strategijos, į viešojo transporto sistemą įtraukiant ir autobusus, ir tramvajus, ir troleibusus, ir antžeminį bei požeminį metropoliteną. Vieną iš pirmųjų, įgyvendinusių šią koncepciją, buvo Bruklino-Manheteno tranzito korporacija, paskirsčiusi kiekvienos rūšies transporto priemonėms tam tikras trasas priklausomai nuo prieinamumo ir apkrovos. Į autobusus ir troleibusus buvo žiūrima kaip į laikinas priemones, kurią, reikalui esant, būtų galima pakeisti nuolatinėmis bėginėmis. Nors Bruklino sistemoje buvo vos viena troleibuso linija, kiti miestai, iš kurių ypač pažymėtini Filadelfija (Philadelphia, Pensilvanija) ir San Franciskas (San Francisco, Kalifornija), įrengė kur kas daugiau aprėpiančius tinklus ir iki šiol išlaiko visų keturių rušių viešąjį transportą. Galima netgi teigti, kad San Franciskas perėjo į „visų penkių“ strategiją, kadangi lyno keltuvai tarnauja ne tik kaip turistų pramoga, tačiau ir perveža keleivius.
Pirmieji troleibusai į Vilniaus gatves išriedėjo 1956 m. lapkričio mėn 6 d. Tuometinis parkas jų turėjo aštuonis: septyniais buvo dirbama, o vienas – atsarginis, nors pagal savo apimtis ir technines galimybes parkas galėjo aptarnauti 25 troleibusus. Visi buvo „MTB-82“ markės. Kaune pirmieji troleibusai pasirodė 1965 m. gruodžio mėn. 31 d.
Efektyvumo koeficientas
Kadangi visi troleibusai yra aprūpinti regeneracinio stabdymo sistemomis, jų pranašumas pasireiškia ir nuokalnėse, kadangi stabdydami jie gali pagaminti ir grąžinti atgal į tinklą dalį prieš tai suvartotos elektros.
Triukšmas
Skirtingai nei autobusai ar tramvajai, troleibusai neskleidžia beveik jokio garso, kadangi neturi nei dyzelinio variklio, nei kaukši ratais per bėgių sandūras. Pagrindiniai triukšmo šaltiniai troleibuse būna nebent pagalbinės sistemos, tarkim, vairo stiprintuvas ar kondicionierius. Kadangi ankstyvieji troleibusai neturėjo ir tokių sistemų, jie buvo netgi dar tylesni, todėl Didžiojoje Britanijoje buvo praminti „tyliuoju servisu“. Be abejo, kartais tai atsisukdavo ir kita puse, nes nemažas skaičius pėsčiųjų nukentėjo nuo „tyliosios mirties“.
Trūkumai
thumb|Troleibuso laidų šakotuvas.
Manevringumas
Senesnėse sistemose yra nepritaikyti greitam eismui šakotuvai ir kryžmės, kas sumažina troleibusų greitį ir padidina spūstis. Tačiau daugumoje valstybių išskyrus NVS naudojami automatiniai kontaktinio tinklo šakotuvai ir kryžmės.
Nors ir turi platesnę veiksmų laisvę nei tramvajai, troleibusai visgi yra priklausomi nuo kontaktinio tinklo ir negali apvažiuoti didelių kliūčių, tarkime, remontuojamos gatvės. Aplinkkeliai egzistuoja labai retai ir tik centrinėse miesto dalyse, kur troleibusai gali pasukti linijomis, kuriomis kursuoja kiti maršrutai. Kadangi operatyviai pertiesti tinklą kitu keliu yra praktiškai neįmanoma arba labai brangu, tai yra labai didelis suvaržymas. Todėl labai daug miestų užsako naujus troleibusus su super-kondensatoriais, akumuliatoriais, rečiau – vidaus degimo varikliais.
Negana to, kontaktinio tinklo defektai gali sukelti didelių problemų, viena iš kurių gali būti didžiuliai transporto kamščiai, susidarę dėl negalinčių pravažiuoti troleibusų. Nors gerai prižiūrimose sistemose taip nenutinka dažnai, tačiau tokie įvykiai visgi pasitaiko ir sukelia begales nemalonumų.
Įrengimo kaina
Vėlgi, lyginant su tramvajais, įrengti troleibuso liniją yra kur kas pigiau, tačiau, lyginant su autobusais, kainos visgi yra didelės. Be to, ne kiekvienoje gatvėje galima įrengti kontaktinį tinklą, pavyzdžiui, ten, kur šlaitai yra ypač statūs (kaip, tarkime, Velingtone, Naujojoje Zelandijoje) to padaryti neįmanoma. Taip pat negalima įrengti troleibuso laidų ten, kur važinėja ypač aukšti sunkvežimiai.
Kontaktinis tinklas
Daugelyje sistemų anksčiau kontaktinis tinklas nebuvo pritaikytas greitam eismui – kai kurios specialiosios dalys reikalaudavo sumažinti greitį iki 10 kilometrų per valandą. Tačiau aštuntajame praeito amžiaus dešimtmetyje Vakarų Europoje atsirado greitaeigiai iešmai ir kryžmės. Šiuo metu jos naudojamos beveik visose Vakarų ir Vidurio Europos šalyse (tarp jų Vokietija, Čekija, Prancūzija, Lenkija), Šiaurės Amerikoje bei kai kuriuose Kinijos miestuose. Visos kitos šalys, tarp jų ir Rusija, Baltarusija, Bulgarija bei Baltijos šalys tokių dalių nenaudoja arba jos yra vienietinės. Dėl šios priežasties labai dažnai pastarosiose šalyse troleibusai yra lėti ir nemanevringi, dėl to jie yra naikinami.
kairėje|miniatiūra|266x266px|Senasis, negreitaeigis iešmas miniatiūra|Troleibusas San Franciske
Dabartis ir ateitis
Kadangi troleibusų efektyvumas yra gan akivaizdus, nemažai Europos miestų planuoja išplėsti ar įrengti naujus troleibusų tinklus. Be to, vis populiaresni darosi hibridiniai troleibusai, kurie gali veikti ir atskirti nuo kontaktinio tinklo, nes turi atsargines akumuliatorių baterijas (naudojami San Franciske ir Vankuveryje) arba sumontuotą prie elektrinio ir dyzelinį variklį (naudojami Bostone ir Rygoje). Atėnuose, kur troleibusai ypač populiarūs, 2003 ir 2004 m. visi troleibusai buvo pakeisti tokiais hibridiniais aparatais, kurie gali be elektros, naudodami savo dyzelinį variklį, be vargo nuvažiuoti nemažus atstumus. Kinijoje 2005 m. Šanchajuje buvo vykdomi dar toliau pažengę eksperimentai, kuriuose mėginami prototipai apskritai nesinaudojo kontaktiniu tinklu, o buvo pakraunami kiekvienoje stotelėje.
Debed Alaverdi
Alaverdi „Debed“ – buvęs Armėnijos futbolo klubas iš Alaverdi miesto.
Bibliotekos ąžuolas
Bibliotekos ąžuolas – Klaipėdos savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Medis paskelbtas saugomu 2006 m. vasario 23 d., siekiant išsaugoti įspūdingų matmenų paprastąjį ąžuolą (Quercus robur L.). Bibliotekos ąžuolas auga Klaipėdoje, H. Manto g. 25, šalia Klaipėdos apskrities viešosios I. Simonaitytės bibliotekos.
Duomenys
Klaipėdos savivaldybė 2022 m. patikslino gamtos paveldo objekto duomenis, buferinės (fizinės ir vizualinės) apsaugos zonas:
Debed Alaverdi
Istorija
1992 m. dalyvavo aukščiausioje lygoje. Liko tarp blogiausiųjų. 1993 m. žlugo.
Sezonai
Šaltiniai:
Goriovka
Goriovka  – buvusi sakų rinkėjų gyvenvietė apie 70 km į šiaurės rytus nuo Nižnij Ingašo Nižnij Ingašo rajonas, Krasnojarsko kraštas, Rusija.
Lietuviai
1948 m. gegužės mėn. į Goriovką iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremta apie 160 žmonių. Tremtiniai rinko sakus, į darbą kasdien eidavo apie 10 km, kirto mišką, dirbo statybose. Badavo, daug žmonių sirgo, mirė, iš jų 9 palaidoti kapinėse. Lietuviams 1958 m. grįžus į Lietuvą gyvenvietė sunyko. 6 mirusiųjų palaikai 1989 m. parvežti į Lietuvą.
Fidžiai
Fidžiai – vietiniai Fidžio salų gyventojai, kurių daugiausiai gyvena Melanezijoje. Į Fidžio salas fidžiai atkeliavo maždaug prieš 3 500 metų iš vakarų Melanezijos. Vėliau jie išplito ir toliau už Fidžio salas (įskaitant ir Rotumo salą).
2005 m. fidžiai sudarė daugiau nei pusę visų Fidžio salų gyventojų.
Didelę fidžių gyventojų dalį turi ir Naujoji Zelandija. 2001 m. fidžiai sudarė penktą pagal dydį etninę grupę šalyje.
Pasaulyje fidžių suskaičiuojama apie 700 000. Be Fidžio ir Naujosios Zelandijos didesnės fidžių grupės gyvena Australijoje, Jungtinėse Valstijose bei Jungtinėje Karalystėje.
Fidžiai kalba fidžių kalba, kuri priklauso austronezinių kalbų grupei.
Apie 70 % fidžių užsiima žemdirbyste. Fidžiai pagarsėję dėl savo puikiai gaminamų kanojų, kuriomis jie prekiauja su Tonga.
66,6 % fidžių priklauso krikščionių Fidžio ir Rotumos metodistų bažnyčios tikėjimui. 13,3 % teigia esantys Romos katalikai, 6,2 % priklauso vienai iš sekmininkų Dievo draugijai, 5,1 % – Septintosios dienos adventistų draugijai. Apie 8 % fidžių gyventojų priklauso kitoms įvairioms pasaulio religinėms draugijoms.
Jurgėnų apylinkė
Jurgėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pumpėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškėlio rajonui. 1954 m. prijungtos Talkonių apylinkė ir Rimkūnų apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Jurgėnų apylinkė prijungta prie Pumpėnų apylinkės.
Braškiai (Šakiai)
Braškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 18 km nuo Kudirkos Naumiesčio, 2 km į pietus nuo kelio.
Fekete Sereg
thumb|right|250px|Viena iš Juodosios kariuomenės vėliavų, su kuria Matijaus Korvino sūnus Korvinas Janošas 1485 m. įžengė į Vieną. Juodosios vėliavos dalys pradžioje buvo sidabrinės spalvos, bet vėliau sidabras oksidavosi ir šios dalys pajuodo.
Fekete Sereg (tariama fekete šereg), Juodoji Vengrijos kariuomenė - Vengrijos karaliaus Matijo Korvino suformuota profesionali Vengrijos karalystės kariuomenė, kuri buvo viena pirmųjų nuolatinių kariuomenių Europoje. Egzistavo 1458-1490 m. Juodąja ji buvo pavadinta dėl juodų šarvų.
Juodoji kariuomenė reguliariai gaudavo algą. Ji buvo pirmoji Europos kariuomenė, nepralaimėjusi nė vieno mūšio valdant vienam karaliui, nuo Aleksandro Makedoniečio laikų.
Kariuomenės branduolį sudarė 8-10 tūkstančių samdinių, kurių skaičius padvigubėdavo karo metu. Vėliau jų skaičius padidintas iki 30 000. Kareiviai daugiausiai buvo čekai, vokiečiai, lenkai, o nuo 1480 m. - ir vengrai.
Kariuomenę sudarė keturios rūšys - pėstininkai, artilerija, lengvoji ir sunkioji kavalerijos.
Mirus Matijui Korvinui netrukus suiro ir Juodoji kariuomenė, kadangi silpnas karalius Vladislavas II Jogailaitis nesugebėjo finansiškai išlaikyti šios kariuomenės.
thumb|right|250px|1490 m. Vengrijos karalystės žemėlapis. Matijaus Korvino ir Juodosios kariuomenės užkariautos teritorijos pažymėtos melsvai.
Vilja Geselis
Vilja Geselis – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijos rytuose, vandenyno pakrantėje, 105 km į šiaurės rytus nuo Mar del Platos. Partido administracinis centras. 24 tūkst. gyventojų.
Miestas pavadintas dono Carlos Gesell, imigrantų šeimos iš Vokietijos sūnaus garbei. 1931 m. jis nusipirko 16 km² smėlio kopų plotą vandenyno pakrantėje ir pasistatė namą, kuriame įsikūrė su šeima (dabar namas yra muziejus). Geselis apsodino kopas medžiais. Palaipsniui pakrantėje imta statyti vis daugiau namų. Nuo 1940 m. Vilja Geselis tapo populiariu pajūrio kurortu. Miestą pamėgęs jaunimas. Šeštajame dešimtemtyje buvo išplitusi hipių kultūra. Ir šiomis dienomis Vilja Geselis nusileidžia tik Mar del Platai pagal poilsiautojų prie vandenyno skaičių.
Serbijos himnas
Bože pravde (serb. „Teisusis Dievas“) – Serbijos Respublikos valstybinis himnas. Jį taip pat naudojo Bosnijos ir Hercegovinos Serbų Respublika. Parašytas 1872 m. Jovano Džordževičiaus pagal Davorino Jenko muziką.
Istorija
Pradžioje buvo Serbijos karalystės himnu ir sukurtas karaliaus įsakymu. Serbų Respublika išlaikė originalų monarchinį tekstą, o Serbija žodį karalystė pakeitė į žemės. Tarp 1945–1992 m. (Jugoslavijos SFR laikotarpiu) Bože pravde pakeistas į Hej, Sloveni (Хеј Словени). Dažniausiai grojami pirmi du, rečiau keturi posmai. Eilutės Боже спаси, Боже храни, српске земље, српски род! kartojamos 2 kartus.
Bilundas
Bilundas – nedidelis miestas Danijoje, Pietų Danijos regione. Miestas gerai žinomas dėl jame esančios pagrindinės Lego grupės būstinės. Mieste taip pat yra antras didžiausias šalyje Bilundo oro uostas.
Kvarneris
250px|miniatiūra|dešinėje|Kvarnerio įlanka 250px|miniatiūra|dešinėje|Vaizdas į Kvarnerio įlanką iš Rijekos Kvarneris, Kvarnerio įlanka – įlanka šiaurinėje Adrijos jūros dalyje, tarp Istrijos pusiasalio ir žemyninės Kroatijos pajūrio dalies. Įlanka priklauso Kroatijos vidiniams vandenims.
RKL 2010–2011 m. sezonas
RKL 2010–2011 metų sezonas – 6-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 40 klubų, regionų principu suskirstytų į keturias grupes. Antrus metus iš eilės čempionų taurę į viršų kėlė Molėtų „Ežerūno-kario“ ekipa.
Kvarneris
Didžiausios salos Kvarnerio įlankoje yra Cresas, Krkas, Pagas, Rabas ir Lošinis. Kvarnerio įlankos dalis tarp Creso, Krko, Rabo ir Pago dar vadinamas 'mažasis Kvarneris'), ). Dalis į rytus nuo Krko ir Rabo vadinama Senio sąsiauris (Senj Channel).
Įlanka žinoma savo gyliu, todėl Rijekos miestas šiauriausioje dalyje turi jūros uostą, į kurį gali įplaukti Capesize dydžio laivai.
Salas jungia keltų linijos. Creso ir Lošinio salas ir Krką su žemynu jungia tiltai. Įlankoje išvystyta žvejyba. Kvarnerio įlankos ir įlankos salų pakrantės mėgstamos turistų.
Juozas Karosas
Juozas Karosas (1890 m. liepos 16 d. Spragučio k., Leliūnų vls., Utenos aps. – 1981 m. birželio 6 d. Vilniuje) – kompozitorius, vargonininkas, dirigentas ir pedagogas.
Biografija
miniatiūra|250px|right|[[Klaipėdos Juozo Karoso muzikos mokykla| Juozo Karoso muzikos mokykla Klaipėdoje]] Iš pradžių muzikos mokė tėvas, vargonininkai K. Treinys ir A. Tamošiūnas, o vėliau – kompozitorius Juozas Gruodis. 1912–1913 su J. Gruodžiu vargonininkavo ir vadovavo chorams Kuktiškėse, o 1913–1915 m. – Alantoje.
1915 m. išvyko į Maskvą ir įstojo į J. Slavianskio vadovaujamą chorą. Su šiuo kolektyvu visą sezoną gastroliavo po įvairius Rusijos miestus. Paskui penkerius metus vargonininkavo, dirbo mokytoju, koncertmeisteriu ir chorų vadovu Jarceve. Iš čia nuvykdavo į Smolenską pas pianistą J. Engelį mokytis skambinti fortepijonu.
1921–1927 m. Rygos konservatorijoje studijavo vargonavimą (prof. P. Juozaus (Jozuus) klasė), kompoziciją (prof. J. Vytuolio (Vitols) klasė) ir dirigavimą (P. Juozaus ir E. Kuperio klasės). Studijuodamas dėstė muziką ir dainavimą Rygos lietuvių gimnazijoje, vadovavo lietuvių ir latvių chorams, rengė koncertus Rygoje ir kitur. Ypač kūrybiškai dirbo su Rygos lietuvių jaunimo mišriuoju choru „Šviesa“ (1921–1930 m.). Choras turėjo parengęs didelį lietuviškų kūrinių repertuarą ir nemažai koncertavo, dalyvavo Latvijos dainų šventėse, 1923 ir 1927 m. koncertavo Kaune.
Sugrįžęs į Lietuvą, nuo 1930 m. dėstė muziką ir vadovavo chorams Kauno „Saulės“ gimnazijoje ir mokytojų seminarijoje, dirbo E. Laumenskienės liaudies konservatorijoje, vadovavo „Dainos“ chorui (1931–1936 m.) ir dirigavo Kauno radiofono simfoniniam orkestrui. Dalyvavo Filharmonijos draugijos veikloje, nemažai rašė „Muzikos baruose“, „Muzikoje ir teatre“ ir kitur. 1937–1939 m. ir 1945–1956 m. – Klaipėdos muzikos mokyklos, 1939–1945 m. – Šiaulių muzikos mokyklos direktorius, choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas bei chorų vadovas. 1946–1956 m. vadovavo Klaipėdos mokytojų instituto studentų mišriajam chorui, dėstė muziką fakultatyviniuose būreliuose. Kurį laiką vadovavo muzikos mokyklos moksleivių chorui ir dirigavo „“„“v j0 simfoniniam orkestrui, rengė koncertus, organizavo dainų šventes ir buvo jų vyr. dirigentas.
Nuo 1956 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos choro dirigavimo ir kitų muzikos disciplinų vyr. dėstytojas, docentas (1965 m.) ir profesorius (1977 m.). Taip pat 1956–1964 m. dėstė muzikos teorijos disciplinas Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje, o 1957–1961 m. buvo Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Muzikos katedros choro dirigavimo dėstytojas. Buvo Kauno, Klaipėdos, Vilniaus miestų ir daugelio rajonų dainų švenčių dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas ir vyr. dirigentas (1950, 1955, 1975 m.). Lietuvos miestuose ir miesteliuose surengė daug savo kūrybos autorinių koncertų, buvo chorų apžiūrų bei konkursų žiuri pirmininkas arba narys.
Parašė muzikos vadovėlį „Garsų keliais“ (1937 m.), atsiminimų knygą „Nueitas kelias“ (1976 m.), daug muzikinių straipsnių, chorų koncertų recenzijų ir mokslo darbų. Sukūrė dainų chorams, solistams ir vaikams, stambių vokalinių ir instrumentinių kūrinių. Harmonizavo lietuvių liaudies dainų, parašė muzikos fortepijonui ir kitiems instrumentams bei ansambliams. Jo harmonizuota lietuvių liaudies daina „Augo kieme klevelis“ skambėjo 1978 m. 5-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėje Toronte.
Buvo Lietuvos kompozitorių sąjungos narys, ne kartą rinktas ir į valdybą. 1954 m. kompozitoriui suteiktas nusipelniusio meno veikėjo, o 1960 m. – liaudies artisto garbės vardas, 1972 m. apdovanotas Lietuvos valstybine premija. Kompozitoriaus vardu pavadinta Klaipėdos 1-oji vaikų muzikos mokykla. Išaugino sūnų Algirdą bei dvi dukteris: Rimą ir Jūratę – abi pianistės ir pedagogės.
1967 m. išleista muzikologo J. Spigelglazo knyga „Juozas Karosas“.
San Rafelio rezervatas
San Rafelio rezervatas yra rytų Paragvajuje, Itapujos ir Kasapos departamentuose, San Rafaelio Kordiljeroje. Įkurtas 1992 m. kaip nacionalinis parkas, o 2002 m. tapo rezervatu. Užima 78 tūkst. ha plotą.
Rezervato teritorijoje saugomi subtropiniai drėgnieji miškai (Aukštutinės Paranos Atlanto miškai). Tai vienintelis šalyje išlikęs vientisas miškų masyvas. Būdingas tankus upių tinklas, dirvožemiai lateritiniai, raudonos spalvos. Tai taip pat daugiakultūris regionas dėka didelio imigrantų skaičiaus bei 34 indėnų bendruomenių.
Ekologiniu požiūriu San Rafelio miškai yra viena turtingiausių sričių. Yra daug endeminių faunos ir floros atstovų. Suskaičiuotos 282 augalų rūšys, čia auga 52 % saugomų vaistinių augalų rūšių šalyje. Rezervato teritorijoje gyvena 329 paukščių rūšys (trupialai, harpijos, tarškučiai), gausu varliagyvių, roplių, žuvų. Žinduolių suskaičiuota 61, tarp jų: tapyras, jaguaras, puma, kapibara, šarvuotis, lapė, kiškis.
Nuorodos
Reserva de recursos manejados San Rafael
1492 m.
1492 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Engurės ežeras
Engurės ežeras – ežeras Latvijoje, Talsų ir Tukumo savivaldybėse, į šiaurės vakarus nuo Rygos, prie Rygos įlankos. Pagal plotą trečias didžiausių Latvijoje.
Tai lagūnos tipo ežeras. Nuo Rygos įlankos jį skiria 1,5–2,5 km pločio kopų juosta. Plotas – 41,3 km², ilgis – 17,9 km, didžiausias plotis – 4,4 km, didžiausias gylis – 2,1 m.
Išteka Mėrsrago kanalas, iškastas 1842 m., pažeminant ežero lygį 1,5 metro. Vakariniame krašte – Grebių pusiasalis. Didžiausi intakai – Dzedrupė, Dursupė, Jurgiupė. Ežeras stipriai užžėlęs. Veisiasi 16 rūšių žuvų. Daug vandens paukščių. Ornitologinis rezervatas. Latvijos mokslų akademijos biologijos instituto ornitologijos laboratorijos bazė. Visas ežeras ir jo apylinkės įtraukti į draustinio zoną.
Airijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Airijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Fazinis portretas
right|300px|thumb|[[Potencinė energija ir švytuoklėss fazinis portretas. Pastaba: x ašis, būdama kampinė, susisuka kas 2π radianų.]]
right|300px|thumb|Fazinis [[Van der Polio generatorius|van der Polo lygties portretas, ]]
Airijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
1979–1980 m. Lygos taurė
Airijos futbolo lygos taurė yra vienas pagrindinių taurės turnyrų Airijoje, jame dalyvauja dviejose stipriausiose lygose žaidžiantys klubai ir kai kurios žemesniųjų lygų komandos.
Fazinis portretas
Fazinis portretas – geometrinis dinaminių sistemų trajektorijų atvaizdavimas fazinėje plokštumoje. Kiekviena pradinė sąlyga atspindi skirtingą kreivę arba tašką.
Faziniai portretai yra neįkainojami studijuojant dinamines sistemas. Jie sudaryti iš tipinių trajektorijų diagramų padėties erdvėje. Tai rodo informaciją apie tai, kaip vaizduojamas parametras, pvz., atraktorius.
Fazinių portretų grafikas dinaminei sistemai brėžia sistemos trajektorijas (su rodyklėmis), stabilumo būsenas (su taškais) ir nestabilumo būsenas (su apskritimais). Ašys yra būsenų kintamieji.
1859 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Ramužių apylinkė
Ramužių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Saločių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pasvalio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Raubonių apylinkės, o dalis Ramužių apylinkės prijungta prie Saločių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. visa Ramužių apylinkė prijungta prie Saločių apylinkės.
Karine Vanasse
Karina Vanas (, g. 1983 m. lapkričio 24 d. Kvebekas) – Kanados kino aktorė, dažniausiai vaidinanti filmuose prancūzų kalba.
Biografija
Karina gimė Drumonvilyje, Kvebeke, tarnautojo Konrado ir vadybininkės Renee šeimoje. Ji taip pat turi brolius Vincentą ir Alexis bei seserį Elodie.
Būdama 9, ji išreiškė savo norą tapti dainininke arba aktore. Motinos padedama, ji sėkmingai sudalyvavo vaikų televizijos konkurse „Club des 100 watts“, po kurio sulaukė kvietimų į kitas laidas. Suvaidinusi keliose reklamose, vėliau Karina gavo keletą epizodinių vaidmenų prancūzų kalba kuriamuose filmuose.
1998 m. prodiuserių kompanija „Motion International“ pakvietė ją į televizijos vaikų šou „Les Débrouillards“, kur ją pastebėjo prodiuserė Lorraine Richard ir režisierė Lea Pool. 1999 m. Karina nusifilmavo jų juostoje „Emporte-moi“ apie savęs ieškančią paauglę. Juosta buvo demonstruota eilėje kino festivalių bei dvidešimtyje šalių, o Karina, sulaukusi pagyrų savo darbui, 2000 m. pelnė „Jutra Awards“ apdovanojimą.
Valevas
Valevas  – miestas vakarinėje Serbijoje, apie 100 km į pietvakarius nuo Belgrado, 185 m aukštyje, prie Kolubaros upės. Kolubaros apygardos centras.
Istorija
Valevas istoriniuose šaltiniuose minimas nuo 1393 m.
Karine Vanasse
Biografija
2011 m. pasirodė trileris „Switch“, kuriame su ja vaidino buvęs garsus Prancūzijos futbolininkas Eric Cantona. Tais pačiais metais Karina įkūnijo prancūzę stiuardesę JAV prodiusuotame seriale „Pan Am“, kurio demonstravimas buvo nutrauktas po pirmojo sezono.
Nuo 2013 m. ji vaidino serialuose „30 Vies“ (Kvebeko televizija) ir „Revenge“ (kanalas ABC).
Asmenins gyvenimas
Aktorė nuo 2006 m. artimai bendrauja su verslininku iš Kvebeko Maxime Remillard.
Pelėjas
Pelėjas, graikų mitologijoje, buvo Eginos karaliaus Ajako ir nimfos Endėjos (kentauro Chirono duktės) sūnus.
Nuo Euritiono žmogžudystės Pelėją Jolke apvalė Akastas. Čia Pelėjas pralaimėjo imtynes Atalantai, per Akasto tėvo Pelijo laidotuvių proga surengtas varžybas. Akasto žmona Astidemija įsimylėjo Pelėjas, tačiau šis ją atstūmė. Iš keršto Astidemija nusiuntė pasiuntinį pas Antigonę, kuris jai pranešė, kad Pelėjas ruošiasi vesti Akasto dukterį; Antigonė pasikorė.
Tuomet Astidemija Akastui pasakė, kad Pelėjas bandė ją išprievartauti. Akastas pasiėmė Pelėją į medžioklę, prieš tai paslėpęs jo kardą, ir paliko jį prieš grupę puolančių kentaurų. Protingasis kentauras Chironas grąžino Pelejui kardą ir jam pavyko pasprukti. Pelėjas nusiaubė Jolką, sukapojo į gabalus Astidemiją ir pražygiavo per jos kūno dalis su savo kariauna.
Po Antigonės mirties Pelėjas vedė jūrų nimfą Tetidę, kuri nuo jo susilaukė Achilo. Kaip vestuvių dovaną Poseidonas Pelėjui padovanojo du nemirtingus žirgus: Balijų ir Ksantą. Jų vestuvėse prasidėjo dievų ginčas, kuriame Paris priėmė sprendimą Afroditės naudai.
Šaltiniai: Apolodoras. „Biblioteka“ I, ix, 16 ir III, ix,2 ir xii, 6- xiii,7; Apolodoras. Epitomė vi, 13; Apolonijus Rodijus. „Argonautika“ IV,805- 879; Ovidijus. „Metamorfozės“ VIII, 299-381; Homeras. „Iliada“ XVIII, 78-87; Euripidas. „Andromachė“.
Jonas Kasnauskas
Jonas Kasnauskas (1932 m. lapkričio 12 d. Didkiemio k., Šilalės r. – 2018 m. gegužės 24 d. Klaipėdoje) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
1950–1954 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. K. Griauzdė), 1955–1960 choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. A. Budriūno ir vyr. dėstytojo J. Vadausko klasės).
1954–1960 muzikos mokytojas ir moksleivių chorų vadovas Klaipėdos 5-ojoje vidurinėje mokykloje, metus buvo direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams. 1960–1966 muzikos dėstytojas Klaipėdos pedagoginėje mokykloje, buvo muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas. 1966–1992 Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) direktorius, tuo laikotarpiu ir vėliau choro dirigavimo dėstytojas, parengė būrį jaunųjų chorvedžių. Vadovavo Klaipėdos žemės ūkio technikumo, 18-osios proftechnikos mokyklos, „Trinyčių" fabriko, alaus daryklos ir kitiems mėgėjų chorams.
J. Kasnauskas buvo Klaipėdos miesto liaudies deputatų tarybos deputatas (švietimo ir kultūros komisijos pirmininkas), uostamiesčio meno mėgėjų apžiūrų ir chorų konkursų žiuri pirmininkas arba narys, respublikinių dainų švenčių konsultantas. 1973 jam suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas.
Palaidotas Lėbartų kapinėse (Klaipėdos raj.).
Lenktynės su velniu
Lenktynės su velniu  – 1999 m. sukurtas vesternas apie JAV pilietinį karą pagal Daniel Woodrell romaną „Woe to Live On“.
Interneto svetainėje „Rotten Tomatoes“ juosta vertinama 63 % teigiamų atsiliepimų, tačiau finansiškai buvo labai nesėkminga.
Turinys
Čia jis netiktai patiria spaudimą ją vesti, nes visi mano, kad Sju laukiasi jo vaiko. Rodelas ilgai svarsto, tačiau, manydamas, kad tai jo šansas pradėti normalų gyvenimą, sutinka. Jiedu susituokia, tačiau Rodelas negali pamiršti nebaigtų sąskaitų su Pytu Makesonu ir nebejoja, kad vieną dieną šis apsireikš, ketindamas jį nužudyti…
Konstantinas Juonas
thumb|250px|Konstantinas Juonas thumb|250px|Konstantinas Juonas. Žiema Rostove Konstantinas Juonas (, 1875 m. spalio 24 d. Maskva – 1958 m. balandžio 11 d. ten pat) – rusų tapytojas peizažistas, meno teoretikas, nuo 1947 m. TSRS Meno akademijos akademikas.
Biografija
Brolis kompozitorius Pavelas Juonas. 1894−1898 m. studijavo Tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje, kur jo mokytojais buvo Abramas Archipovas, Nikolajus Kasatkinas, Konstantinas Korovinas ir kiti. 1899−1900 m. dirbo Valentino Serovo studijoje Maskvoje, čia jį sužavėjo impresionizmas. 1900 m. Maskvoje įkūrė dailės mokyklą, kurioje dėstė iki 1917 m. Joje mokėsi daug būsimųjų avangardistinės dailės kūrėjų, tokių, kaip Vladimiras Favorskis, Vytautas Kairiūkštis, Aleksandras Kuprinas, Vera Muchina, L. Petrova, Varvara Stepanova, N. Udalcova ir kt.)
1903 m. vienas Rusų dailininkų sąjungos steigėjų, dailininkų susivienijimo „Meno pasaulis“ (Мир искусства) narys. 1903 m. ir 1906 m. dalyvavo „Meno pasaulio“ parodose. 1913 m. priimtas į „Paryžiaus Rudens“ salonus. 1925 m. Revoliucinės Rusijos dailininkų asociacijos narys, dalyvavo kuriant spektaklių scenografiją. 1948-1950 m. TSRS mokslų akademijos Vaizduojamųjų menų teorijos ir istorijos mokslinio tyrimo instituto direktorius. 1952−1955 m. Maskvos V. Surikovo meno instituto profesorius. Nuo 1957 m. TSRS dailininkų sąjungos valdybos pirmasis sekretorius.
Kūryba
Ankstyvuosiuose kūriniuose vaizduojama Rusijos gamta, bažnyčios, vienuolynai (Serija „Švč. Trejybės vienuolynas“: „Kovas“, 1903 m., „Žiema“, 1910 m., „Kovo saulė“ 1915 m.). Po 1917 m. Spalio perversmo sukurtuose paveiksluose aukštinama nauja santvarka („Nauja planeta“, 1921 m., „Pamaskvio jaunimas“, 1926 m.). Vėliau nutapė daug pompastiškų paveikslų („Paradas raudonojoje aikštėje 1941 m. lapkričio 7 dieną“, 1949 m.), netgi prasilenkiančių su realia istorija („Kremliaus šturmas 1917 m.“, 1947 m.)
Sukūrė scenografijų ir kostiumų teatrams (M. Musorgskio „Borisas Godunovas“, 1912-1913 m., „Chovanščina“, 1940 m.).
Braškiškės
Braškiškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Mindūnų.
Jonas Grinius (1877)
Jonas Grinius (1877 m. vasario 27 d. Selemos Būda, Sasnavos valsčius – 1954 m. gegužės 24 d. Filadelfija, 1955 m. perlaidotas Čikagoje) – Lietuvos knygnešys, visuomenės veikėjas.
Biografija
Spaudos draudimo metais platino lietuvišką spaudą, dalyvavo Artojų draugijos veikloje. Suvalkijoje organizavo lietuviškus renginius, pirmuosius lietuviškus vaidinimus. 1905 m. įsteigė apsaugos nuo caro žandarų būrius, jiems vadovavo. Persekiojamas Rusijos imperijos valdžios pasitraukė į Vokietiją. Vėliau persikėlė į JAV, apsigyveno Filadelfijoje. 1909–1911 m. laikraščio „Kova“ administratorius. JAV organizavo lietuvių visuomeninę veiklą, lankė išeivių kolonijas, sakė kalbas. Bendradarbiavo „Naujienos“, „Tėvynė“, „Kova“. Lietuvai tapus nepriklausoma valstybe rūpinosi lėšų jai paremti rinkimu, rėmė S. Dariaus ir S. Girėno, F. Vaitkaus skrydžius per Atlantą. Prieš Antrąjį pasaulinį karą savo biblioteką padovanojo Vytauto Didžiojo universitetui.
Arka
thumb|220px|Arka
Arka – kreivinė sąrama virš angos, nišos ar skliautuotos patalpos. Savo forma gali būti pusapskritės, segmentinės, smailiosios, trilapės, elipsinės, liepsninės ir kt.
Lietuvos architektūroje arkos atsirado XIII–XIV a. (Krėvos, Medininkų, Lydos, Kauno pilys). Pirmosios arkos buvo segmentinės, pusapskritės. Gotikos architektūros laikotarpiu išplito smailiosios ir liepsninės arkos, renesanso–biforinės, elipsinės.
Farerų salų vyrų futbolo rinktinė
Farerų salų vyrų futbolo rinktinė – futbolo komanda, atstovaujanti Farerų saloms. Viena silpnesniųjų UEFA narių. Farerų salų rinktinė niekada nėra patekusi į pasaulio ar Europos futbolo čempionatą. Nors rinktinė egzistuoja nuo 1930 metų, tačiau FIFA ir Farerų salų futbolo asociacija oficialiomis laiko tik nuo 1988 metų sužaistas rungtynes.
Didžiausia Farerų salų rinktinės pergalė buvo pasiekta 2021 m. birželio 7 d. Torhavne, (Farerai). Farerų salų rinktinė rezultatu 5–1 sutriuškino Lichtenšteino rinktinę.
Dar verta paminėti šiuos pasiekimus: pergalę 1:0 prieš Austriją ir pergalę prieš Lietuvą rezultatu 2:1.
Mosėdžio tvenkinys
Mosėdžio tvenkinys (arba Mosėdžio I tvenkinys) – tvenkinys šiaurės vakarų Lietuvoje, Skuodo rajone, Bartuvos upės slėnyje. Susidarė 1973 m., patvenkus Bartuvos upę 77,3 km nuo jos žiočių, ties Mosėdžiu. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę - 2,52 km, plotis - iki 0,39 km. Rytuose yra 0,6 km ilgio įlanka (su 6 a sala), į kurią įteka Bartuva. Tvenkinio gylis iki 5 m. Altitudė 48 m. Krantai daugiausia neaukšti. Pietinė tvenkinio dalis plačiai apaugusi mišku, užpelkėjusi. Šiaurinėje pakrantėje, šalia užtvankos, įrengta poilsiavietė su apžvalgos bokšteliu ir paplūdimiu. Tvenkinys skirtas laukų drėkinimui.
Tvenkinys įeina į Salantų regioninį parką, 1976 m. paskelbtas ornitologiniu draustiniu. Greta įsikūrusios gyvenvietės: Mosėdis, Naujukai, Šerkšniai, Šaukliai, Paeiškūnė. Tvenkinio 0,79 ha saloje, vadinamoje Žydsaliu, yra Mosėdžio žydų kapinės.
Aurela Gaçe
Aurela Gačė (g. 1974 m. spalio 16 d., Vliorėje) – albanų dainininkė. Tris kartus tapo konkurso „Festivali i Këngës“ nugalėtoja. Šiuo metu ji gyvena Niujorke, JAV.
Aurela atstovavo Albanijai 2011 m. Eurovizijoje Diuseldorfe su daina „Feel the passion“.
Peugeot 202
Peugeot 202 – Peugeot markės modelis, pradėtas gaminti 1938 m. ir pakeitęs Peugeot 201. Automobilis, pagamintas Peugeot 1938–1940 m. Antrojo pasaulinio karo metu gamyba buvo nutraukta ir vėl pradėta 1945–1949 m. Pagrindinis šio automobilio išskirtinumas – priekiniai žibintai buvo patalpinti už radiatoriaus grotelių. Automobilis buvo varomas 1133 cm³ vandeniu aušinamu varikliu, išvystančiu 30 AG esant 4000 aps/min, o didžiausias greitis siekė 100 km/h. Iš viso buvo pagaminti 104126 automobiliai.
Puodžių apylinkė (Pasvalys)
Puodžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Peugeot 202
Nuorodos
thumb|left|Peugeot 202 logotipas
Puodžių apylinkė (Pasvalys)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pasvalio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pasvalio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Saudogalos apylinkės, o dalis Puodžių apylinkės prijungta prie Tetirvinų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Puodžių apylinkė prijungta prie Vaškų apylinkės.
Kudzys
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kudzienė (ištekėjusi moteris) ir Kudzytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Telšių Germanto progimnazija
Telšių „Germanto“ pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Telšiuose, Žemaitės g. 37, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190554559.
Istorija
1961 m. rugsėjo 9 d. duris atvėrė Telšių 3-oji vidurinė mokykla. 1084 mokiniai džiaugėsi erdviomis klasėmis, puikiomis dirbtuvėmis, gražiais kabinetais. 1961/1962 mokslo metais susibūrė ir pirmasis sporto klubas, kuris pasiekė gražių pergalių ne tik rajoninėse, bet ir respublikinėse varžybose. 1962 m. pavasarį brandos atestatus gavo ir išleistuves šventė 37 abiturientai. Per septynerius direktoriaus P. Beresnevičiaus vadovavimo metus mokykla pasiekė žymių rezultatų, o molėtas mokyklos kalnas pavirto žydinčiu gėlių kilimu, džiuginančiu kiekvieno praeivio akį.
1968 m. sausio 27 d. juridiškai įteisintas trečiasis respublikoje vidurinių mokyklų sporto klubas „Džiugas“, kuriam vadovavo mokytojas Vytautas Giedraitis. Septynerius metus iš eilės mokykla iškovojo Telšių rajono moksleivių spartakiados nugalėtojos vardą, šešis kartus iš eilės šokių ratelis pelnė pirmąsias vietas tarp tautinių šokių kolektyvų. Mokyklą garsino ne tik chorai bei šokių rateliai, bet ir estradinis ansamblis „Bildukai“, pučiamųjų orkestras.
1971 m. mokykla pirmoji rajone įvedė kabinetinę sistemą. 1973 m. mokinių skaičius siekė bemaž 1800. Mokykloje, statytoje mokytis 920 mokinių, pasidarė ankšta. 1984 m. mokykloje prasidėjo kapitalinis remontas. Pusantrų metų mokykla buvo uždaryta, o mokiniai mokėsi kitose vidurinėse mokyklose.
2001 m. mokyklai suteiktas „Germanto“ vardas. 20 buvusių auklėtinių grįžo dirbti į savo mokyklą. 2012 m. jai perduota Gedrimų pagrindinė mokykla kaip skyrius. Vėliau pagrindinė mokykla tapo progimnazija.
Kelias
thumb|[[Via Baltica ties Nociūnais]] thumb|Kelias [[Nida|Nidoje]] Kelias – inžinerinis statinys, skirtas transporto priemonių ir pėsčiųjų eismui. Kelio konstrukciją sudaro žemės sankasa, pagrindas, kelio danga ir papildomi kelio statiniai. Keliai, atsižvelgiant į transporto priemonių eismo laidumą, socialinę ir ekonominę jų reikšmę, skirstomi į valstybinės reikšmės ir vietinės reikšmės kelius. Valstybinės reikšmės keliai išimtine nuosavybės teise priklauso valstybei, o vietinės reikšmės viešieji keliai ir gatvės – savivaldybėms, o vidaus keliai – valstybei, savivaldybėms, kitiems juridiniams ir fiziniams asmenims.
Bendras Lietuvos automobilių kelių tinklas siekia apie 70 tūkst. km. Valstybinės reikšmės keliai, už kuriuos atsako Lietuvos automobilių kelių direkcija prie Susisiekimo ministerijos, sudaro apie 21,3 tūkst. km. Vietiniai keliai sudaro 59,7 tūkst. km, beveik 3 kartus daugiau negu valstybinės reikšmės kelių ilgis.
Skirstymas
thumb|Pėsčiųjų kelias – Senoliai [[Šiauliai|Šiauliuose vaikšto Salduvės parku nuo piliakalnio link Talšos ežero]] Valstybinės reikšmės keliai skirstomi į magistralinius, krašto ir rajoninius.
Vietinės reikšmės keliai skirstomi į viešuosius ir vidaus kelius.
Pagal parametrus, eismo sąlygas ir eismo intensyvumą valstybinės reikšmės keliai skirstomi į AM (automagistrales) ir I–V kategorijos kelius, vietinės reikšmės keliai – į Iv – IIIv kategorijos kelius.
Pagal dangas, keliai Lietuvoje skirstomi į asfalto, cementbetonio, žvyro ir grindinio dangos kelius. Lietuvos valstybinės reikšmės keliuose daugiausia yra asfalto ir žvyro dangų.
Vieškūnų piliakalnis
thumb|250px|Piliakalnis iš vakarų pusės
Vieškūnų piliakalnis (arba Šuneliškių kalnas) stūkso Kauno miesto rytuose, Palemone, prie Kauno marių, buvusioje Vieškūnų kaimo teritorijoje. Išsidėstęs tarp Lakštingalų slėnio (šiaurėje) ir Pažaislio jachtų klubo (pietuose), šalia yra Geležinkelio (Palemono) forto įtvirtinimų liekanos (išlikę bunkeriai), iš vakarų prieina Šuneliškių Ravo upelis. Tai vienas geriausiai išlikusių Lietuvos piliakalnių, kadangi ilgą laiką buvo nežinomas ir atrastas tik 1992 m.
Piliakalnio papėdėje stūkso paminklinis akmuo Kauno marių nuplautiems piliakalniams atminti.
thumb|left|Piliakalnis pavasarį
Istorija
Kalno papėdėje buvo kaimas Vieškūnai. Gynybiniai įrengimai rodo, kad piliakalnis buvo svarbus kovų su kryžiuočiais centras. Piliakalnis aptiktas 1992 m. Pasakojama, kad čia vaidenasi.
Legendos
Pasakojama, kad kadaise ant piliakalnio nusižudžiusi vietos dvarininko duktė ir nuo tada čia ėmę vaidentis. Dažniausia neva vaidenasi visokie šunys, nuo jų toks ir kalno vardas – Šuneliškių. Vieškūnų piliakalnis. Pamatyklietuvoje.lt (tikrinta 2023-05-21).
Upelis (reikšmės)
Žodis upelis reiškia:
Bratoniškės
Bratoniškėmis vadinami kaimai Vilniaus rajone:
Sahelis
thumb|right|240px|Sahelio regionas driekiasi per visą Afrikos žemyną beveik 6 tūkst. km ilgio ir iki 1 tūkst. km pločio ruožu nuo Atlanto vandenyno iki Raudonosios jūros thumb|right|240px|Apytikslės Sachelio zonos [[Krituliai|kritulių pasiskirstymas per metus, milimetrais (iš šiaurės į pietus – 50, 100, 150, 200, 300, 400, 500, 600, 700 mm). Bet Sahelio, kaip ekoklimatinio regiono supratimą geriausiai apibūdina tik pilkšvos ir melsvos linijos, bei kritulių kiekis nuo 100 mm iki 600 mm per metus]] thumb|right|240px|[[Bandiagaros skardis (Malio pietryčiai)]]
Sahelis (arab. ساحل, sahil) – biogeografinis ir ekoklimatinis regionas šiaurinėje Afrikoje, į pietus nuo Sacharos, kuris neretai laikomas jos dalimi.
Geografija
Sahelis kerta šį žemyną siauru ruožu iš vakarų į rytus, nuo Atlanto iki Raudonosios jūros. Tai yra pereinamoji zona tarp Šiaurės Afrikoje esančios Saharos dykumos ir Sudano savanos, esančios Užsachario Afrikoje.
Sahelis eina per šiaurinį Senegalą, pietinę Mauritaniją, centrinį Malį, Burkina Faso šiaurinį pakraštį, Alžyro patį pietinį pakraštį, per vidurio Nigerį, Nigerijos šiaurės rytų pakraštį, Kamerūno šiaurinį pakraštį, vidurio Čadą, Pietų Sudano šiaurinį pakraštį, beveik per visą Sudaną, išskyrus Sudano pačius pietų pakraščius ir šiaurės vakarus, Etiopijos visai nedidelį šiaurinį pakraštį, šiaurės vakarų Eritrėją, nesiekdamas Raudonosios jūros, bei Egipto pietryčių pakraštį.
Gamta
Sahil arabiškai reiškia „krantas“. Būtent taip pavadintas Saharos dykumos pietinis pakraštys, mat ši dykuma arabų kultūroje dažnai tapatinama su jūra.
Gamta čia yra pereinamoji iš dykuminio (Saharos) į atogrąžų (Gvinėjos) klimatą, ir pačiame Sahelyje išilgai išskiriami tam tikri ruožai su skirtingomis gamtinėmis sąlygomis: sahelo – saharinis, sahelinis, sudano – sahelinis ir sudaninis.
Prieš 12 500 metų šis regionas buvo Saharos dalis, smėlis bei vėjas suformavo vietos reljefą. Kuriam laikui dykuma buvo atsitraukusi, todėl čia atsirado galimybės susikurti įvairioms valstybėms. Šiuo metu vėl jaučiamas dykumėjimo procesas.
Kultūra
Sahelis nėra vien tik geografinė sąvoka. Gana panašios gamtinės sąlygos nuo seno vienijo čia gyvenusias įvairias tautas. Visos jos dalyvavo transsacharinėje prekyboje, o I mūsų eros tūkstantmetyje, veikiant islamo kultūrai iš šiaurės, užgimė ir suklestėjo Sahelio civilizacija.
Paprastasis gumenis
Paprastasis gumenis (Manilkara zapota, ) – medžių rūšis, priklausanti sapotinių (Sapotaceae) augalų šeimai. Natūraliai auga Meksikoje, Karibų salose ir Centrinėje Amerikoje, ypač dažnas Jukatano ir Peteno mangrovėse. Įveistas Pietryčių Azijoje, Indijoje, Pietų Amerikoje.
Tai iki 30 m užaugantis visžalis ilgaamžis medis (įprastas dydis 9-15 m). Kamieno skersmuo paprastai neviršija 50 cm (nors užauga iki 1,5 m skersmens). Žievėje gausu latekso. Lapai priešiniai, elipsiški arba kiaušiniški, 7-15 cm ilgio. Žiedai neišvaizdūs, balti.
Vaisius, dar vadinamas sapodilija – 4-8 cm skersmens valgoma uoga, primenanti bulvę plona žievele. Viduje yra 2-5 juodos sėklos su kabliukais. Minkštimas geltonas arba rudas, mėsingas. Vaisiuose gausu latekso, jie neprinoksta kol nenukrenta ar nėra nuskinami. Skonis labai saldus, primena karamelę. Neprinokusiuose vaisiuose esantis saponinas džiovina burną.
Paprastojo gumenio lateksas naudojamas gumos gamybai.
Crédit Agricole
Crédit Agricole S.A. – didžiausia bankininkystės grupė Prancūzijoje ir antra pagal dydį Europoje bei penkta pasaulyje turimo turto atžvilgiu 2009 metais. Crédit Agricole turi virš 20 milijonų klientų, o savo padalinius yra įsteigusi 60 šalyse.
Veikla
Crédit Agricole savo veiklą skaido į šias sritis:
1493 m.
1493 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Rotumai
Rotumai – Rotumos salos gyventojai. Ši sala priklauso Fidžio salynui. Sala yra tarp Mikronezijos, Melanezijos ir Polinezijos, tad saloje yra susimaišiusių šių kultūrų įvairovė.
Iš viso pasaulyje suskaičiuojama apie 10 000 rotumų. Be Rotumos salos jie gyvena Fidžyje, Samoa, Naujojoje Zelandijoje, Australijoje bei Jungtinėse Valstijose.
Rotumai kalba rotumų ir anglų kalbomis.
Mikalojus Konstantinas Čiurlionis
Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875 m. rugsėjo 22 d. Varėnoje (šiuo metu Senoji Varėna) – 1911 m. balandžio 10 d. Pustelnike, netoli Varšuvos, palaidotas Vilniaus Rasų kapinėse) – lietuvių kompozitorius, dailininkas, chorvedys, kultūros veikėjas.
XX a. tekstuose randami keli Čiurlionio pavardės variantai: Čiurlianis, Čiurlionis, Czurlanis ir t. t.
Vaikystė ir ankstyvosios muzikos studijos
Čiurlionis gimė 1875 m. rugsėjo 22 d. Varėnoje (šiuo metu Senoji Varėna) Adelės ir Konstantino Čiurlionių šeimoje. Motina Adelė Marija Magdalena Radmanaitė (1854-1919, vok. Radmann) gimė Vileikių kaime (Lazdijų raj.), buvo kilusi iš Bavarijos vokiečių evangelikų liuteronų giminės. Tėvas Konstantinas Čiurlionis (1851–1914, gimė Guobiniuose) buvo vargonininkas ir chorvedys, trumpai vargonininkavęs Liškiavoje, kur ir susipažino su būsima žmona. Jaunoji paskui šeima iš Liškiavos persikėlė į Senąją Varėną, kur ir gimė jų pirmagimis. Šeimoje iš viso buvo 9 vaikai: Mikalojus Konstantinas (1875-1911), Marija (1879-1969), Juzė (1882-1969), Povilas (1884-1945), Stasys (1887-1944), Petras (1890-1924), Jonas (1891-1955), Valerija (1896-1982) ir Jadvyga (1898-1992). Šeimoje buvo kalbama lenkų kalba, Mikalojus Konstantinas niekuomet neišmoko taisyklingai kalbėti ir rašyti lietuviškai (tačiau suprato tiek šnekamąją, tiek rašytinę kalbą ir pats galėjo susišnekėti).
1878 metais šeima su pirmagimiu persikėlė į kurortinį Druskininkų miestelį. Čia tėvas Konstantinas dirbo vargonininku. Mikalojus Konstantinas, šeimos vadinamas tiesiog Konstantinu ar Kastuku, greitai atskleidė savo muzikinius gebėjimus: 5-erių metų jau mokėjo skambinti iš klausos, o 7-erių – skaityti iš natų. Jaunasis Konstantinas nevengdavo ir tėvo pavaduoti: mišiose skambindavo vargonais, o namuose – pianinu. Šiuos gabumus pastebėjo ir tėvų draugas gydytojas Jozefas Markevičius, kuris M. K. Čiurlioniui baigus Druskininkų liaudies mokyklą (1885), parašė Mykolui Oginskiui laišką su prašymu leisti M. K. Čiurlionį į Plungės dvaro orkestro mokyklą.
1889-1893 m. Mikalojus Konstantinas praleido Plungės dvaro orkestro mokykloje. Čia grojo fleita, gavo pirmąją orkestro uniformą bei muzikos teorijos pagrindus. Su orkestru dažnai vykdavo koncertuoti į Rietavą, Palangą, Rygą. Su kunigaikščiu Mykolu Oginskiu siejo šilti santykiai, jis suteikė jaunajam kompozitoriui stipendiją, kuri leido tęsti muzikos studijas Varšuvoje.
Gyvenimas užsienyje
1894 m., gavęs Mykolo Oginskio stipendiją, M. K. Čiurlionis išvyko gilinti muzikos žinių į Varšuvos muzikos institutą. Čia fortepijono mokėsi pas Antonį Sygietinskį, kompozicijos – pas Zygmuntą Noskovskį, susipažino su būsimu žymiu Lenkijos kompozitoriumi ir Varšuvos konservatorijos direktoriumi Eugenijumi Moravskiu. Su draugu diskutavo muzikos ir dailės temomis, kritikavo vienas kito kūrinius, kartu vyko atostogauti į Eugenijaus tėvų namus Zakročyme. Čia susipažino su šio seserimi Marija Moravska. Tėvas, pastebėjęs jaunos dukters ir kol kas nežinomo menininko meilę, įsikišo ir Mariją ištekino už našlio. M. K. Čiurlionis atsidavė darbui: rašė preliudus, fugas, kanonus, variacijų ciklus fortepijonui. 1899 m. pabaigė savo baigiamąjį darbą – kantatą mišriam chorui ir simfoniniam orkestrui „De Profundis“ ir įgijo kompozicijos specialybės diplomą. Pasiūlius M. K. Čiurlioniui Liublino muzikos draugijos choro orkestro vadovo vietą, šis jos atsisakė ir toliau pasinėrė į kūrybinį gyvenimą – 1900 metais pasaulį išvydo simfoninė poema „Miške“, dedikuota E. Moravskiui.