cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Miškastepė
Miškastepė – šiaurės pusrutulio gamtinė sritis, tarpinė teritorija tarp miškų ir bemiškių stepių. Eurazijoje miškastepių juosta plyti nuo rytinių Karpatų prieškalnių vakaruose iki Altajaus kalnų rytuose. Atskiri miškastepių plotai yra Dunojaus vidurupio lygumoje, pietų Sibiro tarpukalnių duburiuose, Mongolijoje, Mandžiūrijos lygumoje. Šiaurės Amerikoje miškastepių juosta driekiasi rytų-pietų kryptimi per Didžiąsias lygumas.
Miškastepėse būdingas vidutinių platumų, žemyninis klimatas su karštomis vasaromis, šaltomis žiemomis ir negausiu kritulių kiekiu.
Miškastepėje auga aukštažolės varpinių augalų pievos, kurios kaitaliojasi su nedideliais, retais ąžuolų, bukų, liepų, uosių miškeliais, pušų giraitėmis, o Sibire – su drebulių ir beržų sąžalynais. Miškastepė neturi savitos gyvūnijos – čia būdingi tiek stepių gyvūnai (švilpikai, starai, einiai ir kt.), tiek miškų juostos gyvūnai (voverės, kiaunės, lūšys ir kt.).
Slavėnas
Slavėnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Slavėnienė (ištekėjusi moteris) ir Slavėnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Raguolis (ežeras)
Raguolis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 10 km į pietvakarius nuo Zarasų, Gražutės miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus - 0,37 km, plotis - iki 0,22 km. Altitudė 153 m. Kranto linija vingiuota. Šiaurinis ir pietrytinis krantai aukšti, kiti žemesni. Pakrantės kalvotos. Ežeras nenutekantis, priklauso Samavo ežero baseinui (Šventosios upės baseinas).
Lyragyvatės
Lyragyvatės (Trimorphodon) – žaltinių (Colubridae) šeimos roplių gentis.
Paplitusios JAV, Meksikoje ir Centrinėjė Amerikoje.
Gentyje yra 2 rūšys.
Karlis Ievinis
Karlis Ievinis (, tikr. Kārlis Viktors Pakuļis, 1888 m. kovo 10 d. Pakuliai, dab. Jelgavos savivaldybė – 1977 m. lapkričio 18 d. Švedija) – latvių žurnalistas, rašytojas.
Biografija
Gimė amatininko šeimoje. Vaikystės namų pravardę „Ievinis“ pasirinko slapyvardžiu. Pats pasirengęs išlaikė mokytojo egzaminus ir 1907–1914 m. mokytojavo Jaunpilyje. Pirmojo pasaulinio karo metais tarnavo Ukrainoje, Kaukaze, Ferganoje. 1916–1921 m. dirbo Raudonajame Kryžiuje Švedijoje, kartu Latvijos konsulas, 1916 m. Stokholme įkūrė Latvijos informacinį biurą. 1921–1941 m. laikraščio „Jaunākās ziņas“ specialusis korespondentas ir žurnalo „Atpūta“ žurnalistas Švedijoje. Bendravo su Selma Lagerlef. Išgarsėjo kaip smuikų meistras ir tapytojas.
Grida
Skandinavų mitologijoje Grida (isl. Gríðr) – milžinė jotunė, kuri su Odinu susilaukė Vydaro. Sužinojusi, kad Lokis ketina pražudyti Torą, įviliodamas šį be kūjo pas milžiną Geirodą, ji Torui padovanojo magiškų dovanų, kurios šį apsaugojo. Girdos dovanos: jėgos diržas, geležinės magiškos pirštinės, stebuklinga lazdelė iš šermukšnio.
Didysis Nimnyras
Istorija
Įkurtas 1929 m. kaip pakelės punktas prie Lenos plento. 1973 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas, bet 2005 m. grąžintas kaimo gyvenvietės statusas.
Rimvydas Petrauskas
Rimvydas Petrauskas (g. 1972 m. spalio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, Vilniaus universiteto rektorius.
Biografija
1990 m. baigė Vilniaus 44-ąją vidurinę mokyklą. 1990–1997 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. Nuo 1998 m. dirba Senovės ir vidurinių amžių istorijos katedroje. Studijavo ir stažavosi Bazelio, Berlyno Laisvajame, Greifsvaldo, Krokuvos universitetuose, Herderio institute Marburge. 2001 m. lapkričio 16 d. Vilniaus universitete apgynė istorijos mokslų daktaro disertaciją „Lietuvos diduomenė XIV a. pabaigoje – XV a.: sudėtis-struktūra-valdžia“.
Tyrinėjimų kryptis – XIII–XVI a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės politinė ir socialinė istorija, Viduramžių recepcija moderniojoje visuomenėje.
Nuo 2007 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto Senovės ir vidurinių amžių istorijos katedros vedėjas, nuo 2010 m. profesorius.
2020 m. išrinktas Vilniaus universiteto rektoriumi (nuo 2020 m. balandžio mėn.).
Liūtagalvė cichlidė
Patinų kūnas iki 16,5 cm ilgio, bet dažniausiai daug mažesnis; patelės mažesnės. Patinų ir patelių galva gumbuota, tačiau patelių sprando gumbas daug mažesnis negu patinų. Laikosi dugne ir gana nedaug plaukioja. Nepakanti savo gentainiams ir kitoms dugne gyvenančioms žuvims. Sudaro poras, kurių ryšiai gali nenutrūkti iki mirties.
Akvariume turi būti daug olų ir kitokių slėptuvių, tačiau be aštrių kraštų, nes šios žuvys ilsisi ant akmenų. Rekomenduojamas gerai nufiltruotas, kiek rūgštokas arba neutralus, vidutinio kietumo vanduo. Temperatūra 24-28 °C. Ikrus išneršia olose; ikrus ir mailių saugo abu tėvai.
Paplitusi Kondo Demokratinės Respublikos centrinėje dalyje.
Sigitas Kasparaitis
Sigitas Kasparaitis (1959 m. kovo 29 d. Šilsodyje, Vilkaviškio raj. – 2010 m. gruodžio 1 d. Vilkaviškio raj.) – Lietuvos ir Vilkaviškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1984 m. baigė Maskvos kooperacijos instituto Vilniaus neakivaizdinį skyrių, ekonomistas, 2003 m. baigė Kauno technologijos universitetą, viešojo administravimo magistras. 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės administracijos direktorius,
Lietuvos socialdemokratų partijos Vilkaviškio rajono skyriaus narys.
2010 m. gruodžio 1 d. žuvo autoavarijoje, įvykusioje netoli Vilkaviškio.
Jonas Šepetys (1885)
Biografija
1903-1904 m. studijavo Briuselio universitete, 1904-1905 m. padėjo V. Kapsukui leisti žurnalą „Draugas“. 1905-1907 m. dalyvavo revoliuciniame judėjime, 1908 m. išvyko į užsienį. 1909-1913 m. faktinis „Rankpelnio“ redaktorius. 1913 m. grįžo i Lietuvą. Už revoliucinę veiklą ištremtas. 1919-1920 m. nelegaliai gyveno Kaune, bendradarbiavo laikraštyje „Darbininkų gyvenimas“. 1922-1924 m. dėstė Vakarų tautinių mažumų universitete Maskvoje, 1927-1938 m. dirbo spaudos ir pedagoginį darbą Baltarusijoje. 1938 m. neteisėtai represuotas.
Skiemuo
Skiemuo – trumpiausias garsinės kalbos vienetas, vienu kartu ištariama garsinė žodžio dalis, kurios pagrindą sudaro balsis arba dvibalsis (grynasis dvibalsis, mišrusis dvibalsis). Skiemuo susideda iš vieno arba kelių garsų.
E005
Europos kelias E005 – 700 km ilgio greitkelis Uzbekijoje, jungiantis Guzą ir Samarkandą. Kelias visiškai nesusijęs su keliu E5.
Skiemuo
Kiek žodyje yra balsių ir grynųjų dvibalsių arba mišriųjų dvigarsių, tiek jame yra skiemenų. Priebalsiai patys vieni negali sudaryti skiemens. Jie į skiemenį įeina tik šliedamiesi prie balsio: a - kis, na - mas, duo - na, lau - kas, kal - nas.
Sleževičius
Sleževičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Skiemuo
Lietuvių kalbos skiemens centrą (pagrindą) sudaro balsiai ir dvibalsiai.
Sleževičius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Sleževičienė (ištekėjusi moteris) ir Sleževičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Chlopkuv Kolonija
Chlopkuv Kolonija – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietryčius nuo Plateruvo, apie 12 km į šiaurės rytus nuo Losicės ir apie 128 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Danutė Stanelienė
Danutė Stanelienė (dar Danutė Markauskienė, 1922 m. balandžio 20 d. Pelucmurgių kaime, dabar Liubavo seniūnija Kalvarijos savivaldybėje – 1994 m. rugpjūčio 8 d. palaidota Vilniuje) – Raudonosios Armijos viršila, viena žinomiausių Raudonosios Armijos kulkosvaidininkų, pilna Šlovės ordino kavalierė (pirmoji taip apdovanota moteris Raudonojoje Armijoje). Kariavo 167-ajame šaulių pulke 16-oje Lietuviškojoje divizijoje Baltarusijoje, Lietuvoje, Rytų Prūsijoje. Apdovanota visų trijų laipsnių Šlovės ordinais (1943, 1944, 1945), kas prilyginama Tarybų Sąjungos Didvyrio vardui, tik retesnis dalykas.
Gimė 1922 m. balandžio 20 d. Pelucmurgių kaime (dabar Liubavo seniūnija Kalvarijos savivaldybėje) valstiečių šeimoje. Baigė 4 klases. Karo pradžioje buvo evakuota į Jaroslavlio sritį, kur dirbo kolūkyje.
1942 m. savanore stojo į Raudonąją Armiją. Baigė kulkosvaidininkų kursus. Fronte nuo 1942 m. gruodžio.
Margeniai
Margeniai (Ctenuchidae) – drugių (Lepidoptera) šeima. Lietuvoje gyvena vienintelė šios šeimos rūšis – margenis (Syntomis phegea). Drugiai skraido birželio – liepos mėn. Vikšras juodai rudas, labai šeriuotas, minta kiaulpienėmis, notrelėmis ir kt. augalais. Paplitęs Europoje ir Sibire. Latvijoje žinoma tik viena radvietė. Lit. šaltiniuose nurodoma, kad Lietuvoje rastas Šakių rajone. thumb|left|210px|Margenis
Danutė Stanelienė
1944 m. liepos 1-10 d. seržantė Stanelienė netoli Polocko (Baltarusija) kulkosvaidžio ugnimi atrėmė 10 vokiečių kontratakų ir sunaikino apie 40 vokiečių kareivių. Už tai ji buvo apdovanota 2-jo laipsnio Šlovės ordinu (Nr. 3968).
1944 m. spalio 8 d. mūšyje dėl Vainuto (Lietuva) sunaikino vokiečių snaiperį, tris automatininkus ir vieną pėstininką paėmė nelaisvėn. Už tai buvo apdovanota 1-iojo laipsnio Šlovės ordinu (Nr. 38) ir tapo pilnu Šlovės ordino kavalieriumi bei pirmąja moterimi, tapusia tokiu kavalieriumi.
MAB
Triraidė santrumpa MAB gali reikšti:
Danutė Stanelienė
Po karo
1945 m. viršila D. Stanelienė buvo demobilizuota. Dirbo LTSR Ministrų taryboje bei Aukščiausioje Taryboje referente.
Mirė 1994 m. rugpjūčio 8 d. Palaidota Vilniuje.
Bogužėlis
Bogužėlis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 10 km į pietvakarius nuo Zarasų, Gražutės miško gilumoje. Ežeras beveik apvalus, jo skersmuo ~ 0,08 km. Altitudė 152 m. Krantai žemi, pelkėti. Pakrantės kalvotos, ištisai apaugusios mišku. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Šventosios upės baseinui.
Statikai
Istorija
Tarybiniais metais Statikai pateko į Deltuvos apylinkę, veikė biofabrikas (įkurtas 1979 m.) ir tarpūkinė gyvulių sėklinimo įmonė.
Jahija ibn Umaras
Jahija ibn Umaras buvo Lemtuna berberų genties vadas. Jahija ibn Umaras buvo Abubakro ibn Umaro brolis.
1053 m. Almoravidų dinastijos vadovas Abdalahas ibn Jasinas Jahiją ibn Umarą paskyrė armijos vadu. Jo vadovaujama armija sėkmingai kovėsi Maroke pietuose prie Dra upės bei šiaurės Sudane. 1054 m. kovojo Ganoje ir užėmė Audagostą. 1056 m. Jahija ibn Umaras mūšyje žuvo.
Koškai
Koškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Orlios valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į vakarus nuo Orlos, apie 10 km į pietus nuo Bielsko ir apie 49 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Richard Linklater
thumb|Richard Linklater
Čuchuvas (Mazovijos vaivadija)
Čuchuvas – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietvakarius nuo Plateruvo, apie 10 km į šiaurės rytus nuo Losicės ir apie 123 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Richard Linklater
Linklateris yra viena iš pagrindinių savo kartos Nepriklausomo amerikiečių kino figūrų. Jis išgarsėjo savo pirmu pilnametražiu filmu Slacker (sukurtu su 23 tūkst. dolerių biudžetu), kuris tapo kultiniu kontrkultūrinėje aplinkoje. Nors nemažai vėlesnių jo filmų buvo prodiusuoti Holivudo kompanijų, jis visada kūrė sąlyginai mažu biudžetu ir išlaikė subtiliai intelektualų stilių.
Didysis Nimnyras (upė)
Didysis Nimnyras  – upė Rusijoje, pietų Jakutijoje; Aldano dešinysis intakas. Prasideda Aldano kalnyne, Vakarų Jangų kalnagūbrio šlaituose, susiliejus Chamas Nimgerkano ir Unga Nimgerkano upėms. Pradžioje teka į rytus, šiaurę, vėliau – į šiaurės vakarus. Įteka į Aldaną 1888 km nuo jo žiočių.
Didesni intakai: Tomotas (dešinysis), Chardogasas (kairysis).
Keimarinė
Keimarinė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Karklėnų.
El Lisickis
El Lisickis (tikr. Lazaris Markovičius Lisickis, pagal žydus − Elizeras Lisickis, 1890 – 1941 m.) – iš žydų kilęs XX a. TSRS avangardinis tapytojas, architektas, grafikas, dizaineris.
Biografija
Lazaris Markovičius Lisickis gimė 1890 m. lapkričio 10 d. Počinoko kaime, apie 50 km nuo Smolensko Rusijoje. 1909 − 1914 m. mokėsi inžinerijos Darmštate Vokietijoje, keliavo po Europą. Prasidėjus Pirmajam pasauliniui karui grįžo į Rusiją. Dėl silpnos sveikatos buvo atleistas nuo karinės tarnybos, 1915 − 1916 m. mokėsi Rygos politechnikos institute (tuo metu evakuotas į Maskvą). Po to dirbo architekto studijoje Maskvoje, kartu su Marku Šagalu iliustravo žydų knygas. 1918 m. M. Šagalas pradėjo vadovauti Vitebsko dailės mokyklai ir paskyrė Lisickį vadovauti mokyklos architektūros ir grafikos skyriui. Vienas iš jo kolegų mokykloje buvo Kazimiras Malevičius, kurio abstrakčiojo meno idėjos paveikė Lisickį. Jis maždaug tuo metu prisiėmė El Lisickio kūrybinį pseudonimą ir pradėjo kurti grupę abstrakcionistinių paveikslų bendru pavadinimu „Proun“ (Naujų meno formų įtvirtinimo projektas). Šie paveikslai priminė trimačius architektūrinius brėžinius.
1921 m. El Lisickis trumpai dėstė Vkhutemas mokykloje Maskvoje ir buvo pasiųstas į Berlyną, kur organizavo Rusijos abstrakcionistų parodą Van Diemen galerijoje. 1923 m. El Lisickis Berlyno Didžiajai dailės parodai sukūrė „Proun kambarį“. Jis bendradarbiavo konstruktyvistų žurnaluose, turėjo ryšių su Teo van Dusburgu ir De Stijl menininkais. Jo pažįstamu tapo Laslas Mohojus-Nadis, kuris konstruktyvizmo idėjas skleidė Bauhaus mokykloje. Lisickio draugu buvo Naumas Gabo ir 1923 m. jis Veimare susitiko Bauhaus įkūrėją Valterį Gropijų. 1923 − 1925 m. laikotarpyje El Lisickis daugiausiai gyveno Šveicarijoje ir iki 1928 m. − Hanoveryje Vokietijoje. Po to grįžo į Rusiją, apleido tapybą ir labiau koncentravosi ties tipografika ir pramoniniu dizainu. Dirbo tuo metu valstybinės propagandos srityje (pavyzdžiui, žurnalas „TSRS statybose“), prisidėjo prie 1939 m. TSRS paviljono dizaino Pasaulinei parodai Niujorke. Jis kūrė fotomontažo kūrinius.
Lazaris Lisickis mirė nuo tuberkuliozės 1941 m. gruodžio 30 d. Maskvoje. El Lisickis savo gyvenimo metu buvo vienu žinomiausių TSRS menininkų Vakarų Europoje, savo kūryboje jis naudojo suprematizmo (Kazimiras Malevičius), konstruktyvizmo (Vladimiras Tatlinas ir Aleksandras Rodčenka), bei neoplasticizmo (Pitas Mondrianas) idėjas. Jo „Proun kambarys“ buvo atkurtas Van Abbemuseum Eindhovene Nyderlanduose, kur yra didelė El Lisickio tapybos darbų kolekcija.
Vismaro įlanka
thumb|right|250px|Vismaro įlankos vieta [[Meklenburgas|Meklenburgo įlankoje]] Vismaro įlanka – pietvakarių Baltijos įlanka Meklenburgo-Priešakinės Pomeranijos pakrantėje (Vokietija), sudaryta iš kelių smulkesnių įlankų. Pati Vismaro įlanka yra dar didesnės Meklenburgo įlankos pietų centrinė dalis. Vismaro įlanka gerai apsaugota nuo vėjų ir bangų, todėl laikoma vienu geriausių natūralių uostų Baltijos jūroje, kuris seniau buvo daugelio jūrų laivybos maršrutų galutinis taškas. Apie 1910 m. laivyba ėmė menkti, nes šiuolaikiniams transportiniams laivams Vismaro įlanka ėmė darytis per sekli (mažiausias gylis – 5 m). Šiais laikais Vismaro įlanka dėl saugumo ir seklumo patraukli povandeninei archeologijai.
Vismaro įlanka eina iš pietryčių į šiaurės vakarus, jos ilgis šia kryptimi apie 22 km. Vismaro įlanką sudaro platus kanalas ir piečiau jų esančios keturios mažesnės įlankos, atskirtos viena nuo kitos kyšulių: Pėlio salos atžvilgiu Vismaro įlanka yra vakaruose, pietvakariuose ir pietuose.
Pagrindinis Vismaro įlankos uostas yra Vismaras, kuris 20 km ilgio geležinkelio linija sujungtas su Šverinu.
Kipro futbolo varžybos 1967–1968 m.
Kipro futbolo varžybos 1967–1968 m.
Anatolinis leopardas
Anatolinis leopardas (Panthera pardus tulliana) – leopardo (Panthera pardus) porūšis, kurio arealas buvo Mažoji Azija, kitaip vadinama Anatolija (Turkija). Šiuolaikinė taksonominė analizė rodo, kad Mažosios Azijos leopardai genetiškai labai mažai skiriasi nuo kitų vakarų ir centrinės Azijos leopardų, todėl turėtų būti priskiriami persiniams leopardams (Panthera pardus saxicolor).
Šiuo metu nežinoma, ar Anatolijoje laisvėje yra leopardų.
Biologija
Leopardai anksčiau gyveno Egėjo jūros regiono ir Rytų Anatolijos miškų ir kalvų buveinėse.
Suaugę anatoliniai leopardai užaugdavo iki iki 200–250 cm ilgio, sverdavo iki 90 kg. Gyvenimo trukmė būdavo apie 20 metų.
Izraelyje anatoliniai leopardai gyveno iki XX a. 9-ojo dešimtmečio, buvo nepatvirtintų pranešimų, kad leopardus sutikdavo Galilėjoje ir Golano aukštumose.
Laisvėje gyvenantys anatoliniai leopardai maitindavosi laukiniais kanopiniais – elniais, gemzėmis, kalniniais ožiais, kartais – šernais.
Stebėjimai
Paskutinį kartą anatolinį leopardą matė 1974 m. Jis buvo nukautas po to, kai užpuolė moterį Bağözü kaime, už 5 km nuo Beypazarı. Kai kurie mokslininkai teigė, kad porūšis išnykęs, kiti tvirtino, kad laisvėje dar gyvena 10-15 leopardų.
2001 m. leopardą matė Dandi vietovėje netoli Muto miesto Tauro kalnuose (Turkijos Viduržemio regionas) ir apie Muskilio upelį rytinėje Juodosios jūros pakrantėje. 2003 m. nuotolinio stebėjimo kameros nufilmavo leopardą patiną Vašlovanio nacionaliniame parke (Gruzija). 2004 m. buvo pranešta, kad Pokuto plynaukštėje matė leopardą.
Dabar Anatolijos Leopardo Fondas (Anatolian Leopard Foundation) tiria leopardų populiaciją Tauro kalnuose naudodamas automatines kinokameras. Tyrinėtojas Selim Guray ir jo grupė miške aptiko pėdas.
Visuotinis Bažnyčios susirinkimas
Katalikų Bažnyčia pripažįsta 21 Visuotinį Bažnyčios susirinkimą:
Stirbiai
Stirbiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Vėžaičių.
Taivanas
Taivanas, oficialiai Kinijos Respublika  – valstybė Rytų Azijoje, įsikūrusi pagrindinėje Taivano saloje ir keliose mažesnėse aplinkinėse salelėse tarp Taivano sąsiaurio ir Filipinų jūros. Užima 36 197 kv. km plotą, turi beveik 24 mln. gyventojų. Sostinė ir didžiausias šalies miestas – Taipėjus.
Taivanas buvo viena iš JTO steigiančiųjų valstybių ir viena iš penkių nuolatinių Saugumo Tarybos narių iki 1971 m., kai Kinijos Liaudies Respublika buvo paskelbta vienintele Kinijos atstove JTO. Nuo to laiko mažėja valstybių, palaikančių su Taivanu diplomatinius santykius, vis daugiau šalių užmezga ryšius su ekonomiškai ir politiškai stiprėjančia Kinijos Liaudies Respublika. Kadangi tiek Taivano, tiek Kinijos vyriausybės laikosi „Vienos Kinijos politikos“, kitos pasaulio valstybės turi pasirinkti, kurią pusę pripažins kaip „tikrąją“ Kiniją. Dėl šios priežasties, Taivano politinis statusas tarptautiniu mastu yra vertinamas nevienareikšmiškai.
Pavadinimas
miniatiūra|kairėje|Kinų Taipėjaus (Taivano) olimpinė vėliava Jungtinėse Tautose buvo pripažįstama kaip „Kinija“ iki 1971 m., kai ši vieta užleista Kinijos Liaudies Respublikai. Ilgainiui Kinijos Respublika tapo žinoma kaip „Taivanas“, kadangi 99 % jos valdomų teritorijų apsiriboja Taivano sala. Kai kuriais atvejais, ypač KR vyriausybės leidiniuose, vartojamas pavadinimas „Kinijos Respublika (Taivanas)“, „Kinijos Respublika / Taivanas“ arba kartais „Taivanas (KR)“.
Kinijos Respublika dalyvauja daugelyje tarptautinių forumų ir organizacijų po „Kinų Taipėjaus“ pavadinimu dėl diplomatinio spaudimo iš Kinijos Liaudies Respublikos pusės. Pavyzdžiui, po šiuo pavadinimu šalis varžosi olimpinėse žaidynėse nuo 1984 m. ir yra Pasaulio sveikatos organizacijos narė stebėtoja.
Istorija
thumb|left|Zelandijos forto paveikslas, nutapytas apie 1635 m. Seniausi Taivano salos gyventojai buvo Taivano aborigenai, kalbėję tarpusavyje giminingomis Formozos kalbomis. Iš čia III tūkst. pr. m. e. prasidėjo Austroneziečių migracijos, kurių metu austroneziečiai paplito milžiniškose teritorijose Malajų salyne ir Okeanijoje.
Nepaisant to, kad sala buvo netoli nuo Kinijos ir nuo III a. ji minima Kinijos imperijos šaltiniuose (dažniausiai kaip Yizhou 夷洲), nei kinų kultūra, nei migracijos jos nepasiekė iki pat XVI a. Tik tada atsirado pirmoji reguliaresnė prekyba tarp salos aborigenų ir žemyno. Ji daugiausia vyko per nedidelę gyvenvietę Taioan (vietine aborigenų kalba tai reiškė „svetimšaliai“), dabartinio Tainano vietoje, kas vėliau davė pradžią visos salos pavadinimui.
Amerikos Valstijų Konfederacija
Amerikos Valstijų Konfederacija  – valstybė Šiaurės Amerikoje, gyvavusi 1861–1865 m. Valstybė susikūrė, kai nuo JAV atsiskyrė pietinės valstijos, o likviduota JAV pilietinio karo metu. Konfederacijai priklausė 11 (iš 34) JAV valstijų.
JAV prezidentu išrinkus Abraham Lincoln vergovinės pietų valstijos paskelbė apie išstojimą iš JAV. Pirmoji 1860 m. gruodžio 20 d. apie atsiskyrimą paskelbė Pietų Karolina, vėliau ja pasekė Misisipė, Alabama, Florida, Džordžija, Luiziana, Teksasas, o pilietinio karo metu atsiskyrė Virdžinija, Tenesis, Arkanzasas ir Šiaurės Karolina. Misūryje ir Kentukyje buvo apylygiai sąjungos ir konfederacijos šalininkų, tačiau oficialiai jos taip pat priklausė konfederacijai; tai simbolizuoja ir 13 žvaigždučių Konfederacijos vėliavoje – po vieną kiekvienai valstijai.
Taivanas
Istorija
O olandai 1624 m. įsitvirtino Tainane ir įkūrė čia Zelandijos fortą. Išviję ispanus, jie greitai tapo vienvaldžiais visoje saloje. Olandų vykdomas aborigenų persekiojimas ir išnaudojimas skatino vietos lygumų gentis vienytis. Trumpą laiką, XVII a. viduryje, dabartinio Taidžongo teritorijoje keturios lygumų gentys, vadovaujamos vado Lelian, buvo susivienijusios į valstybę (olandų vadinamą Middago karalyste). Olandų viešpatavimo laikais į salą prasidėjo kinų migracija. Dauguma migrantų kėlėsi iš Fudziano provincijos kitapus sąsiaurio, ir jie vadinami hoklais. Nemažai kinų (hakka) kėlėsi ir iš Guangdongo.
Amerikos Valstijų Konfederacija
thumb|left|Konfederacijos viceprezidentas [[Aleksandras Hamiltonas Stivensas]] thumb|left|Konfederacijos teritorija kairėje|miniatiūra|Konfederacijos vėliava po 1865 m. kovo 4 d. Amerikos Valstijų konfederacijos įkūrimas paskelbtas 1861 m. vasario 4 d. Prezidentu tapo Jefferson Davis. sostine tapo Montgomeris Alabamoje, vėliau Ričmondas Virdžinijoje. Likusios JAV atsiskyrimą laikė neteisėtu ir atsisakė pripažinti Konfederaciją. Nors jokia Europos valstybė konfederacijos oficialiai nepripažino, britai vykdė su ja prekybą ir pardavė Konfederacijai karinių laivų.
Lichtenšteino herbas
Lichtenšteino herbas – Lichtenšteino kunigaikštystės oficialus simbolis. Skyde vaizduojami Europos teritorijų, su kuriomis Lichtenšteinas buvo susijęs simboliai. Pirmasis ketvirtis skirtas Silezijai, antrasis – Kuenringų šeimai, trečiaciasis – Tropau kunigaikštystei, ketvirtasis – Ritenbergui. Apatinė dalis skirta Jogerndorfui. Centrinėje dalyje yra raudonai auksinis skydas. Herbą supa princo karūna ir purpurinis apsiaustas.
Taivanas
Istorija
1662 m. Mingų dinastijai ištikimas karvedys iš Fudziano Dženg Čenggongas, bėgdamas nuo Čingų dinastijos valdžios, persikėlė į Taivaną, išvijo iš čia olandus, paėmė jų Zelandijos tvirtovę. Taip Taivane jis įkūrė Tungningo karalystę. Tačiau 1683 m. karalystę ir visą Taivano salą (pirmą kartą istorijoje) užgrobė Kinijos imperija (Čingų dinastija). Joje Taivanas nesudarė atskiro administracinio vieneto, o buvo administruojamas kaip Fudziano provincijos dalis. Čingų laikais kinų (hoklų ir hakų) migracija į Taivaną toliau augo, buvo galutinai išstumti ar asimiliuoti lygumų aborigenai (pepai), o tapatybę išlaikė tik gyvenusieji kalnuose (gaošaniai).
Amerikos Valstijų Konfederacija
Šalies teritorija buvo apie 2 mln. km², čia gyveno apie 9 mln. gyventojų, iš jų 3,5 mln. juodųjų vergų ir 133 tūkstančiai juodųjų atleistinių.
Taivanas
Istorija
miniatiūra|dešinėje|[[Čiang Kaišekas, kuris perėmė Guomindano vadovavimą mirus Sun Jatsenui]] 1895 m. Šimonoseki sutartimi Kinija buvo priversta atiduoti Taivaną Japonijos imperijai. Japonai skatino vietos gyventojų tapatybę, priešindami juos su žemyno kinais, kartu jų kultūrą artino prie japoniškos. Jie šiuolaikino ir salą darė vakarietiškesnę pagal japonišką modelį: buvo tiesiami geležinkeliai, plėtojama ekonomika, įkurtas universitetas. Tuo metu Taivano provincijos sostine galutinai tapo Taipėjus (japonų vadintas Taihoku).
Rezonansas
Rezonanso pasireiškimas
Šis reiškinys pasitaiko gana dažnai kasdieniame gyvenime. Rezonansas gali būti tiek naudingas, tiek žalingas. Naudingas jis esti tada, kai reikia padidinti svyravimų amplitudę, pavyzdžiui, specialiais vibratoriais kalant polius, ardant kelio dangą, plūkiant gruntą. Nenaudingas – mašinų, pastatų, tiltų bei kitokių įrenginių suirimo priežastis. Elektros variklių arba garo turbinų greitai besisukančios detalės gali subyrėti, jeigu bus blogai centruotos, nes dėl to jų savųjų svyravimų dažnis gali atsitiktinai sutapti su variklio ar turbinos svyravimo dažniu. Siekdami išvengti pavojingų rezonanso padarinių, konstruktoriai iš anksto apskaičiuoja mašinų bei įrenginių savąjį dažnį, kad, eksploatuojant tuos įrenginius, rezonansas nepasireikštų. Kariniams daliniams draudžiama per tiltus žygiuoti koja kojon.
Taivanas
Istorija
1945 m., pasibaigus karui, Japonija sugrąžino Taivaną Kinijos Respublikai. 1949 m. po Kinijos pilietinio karo dešinieji (apie 2 mln. žmonių), vadovaujami Kinijos armijos generalisimo Čang Kaišeko, pasitraukė iš žemyninės Kinijos dalies į Taivano salą ir tęsė 1912 m. žemyninėje dalyje įkurtos Kinijos Respublikos tradicijas. Į Taivaną perkelta žymi dalis Kinijos kultūros kilnojamojo paveldo. JTO 1949–1971 m. Taivanas atstovavo Kinijai kaip Kinijos Respublika.
Taivanas, nors ir turi daugelį nepriklausomos valstybės bruožų, nėra JTO narys ir yra oficialiai pripažįstamas tik 22 valstybių. Tiek Taivanas, tiek Kinijos Liaudies Respublika viena kitos nepripažįsta ir save laiko vienintelėmis nepriklausomos Kinijos atstovėmis. Nors pastaruoju metu daugėja pasisakančiųjų už formalų salos nepriklausomybės paskelbimą, KLR valdžia Pekine tokį žingsnį laikytų iššūkiu ir yra grasinusi panaudoti karinę jėgą.
Politinė sistema
miniatiūra|kairėje|Prezidento rūmai Taipėjuje Kinijos Respublika yra demokratinė valstybė su pusiau prezidentine sistema. Pagrindinis įstatymas yra Konstitucija (priimta 1947 m.).
Vykdomoji valdžia priklauso Vykdomajam Juaniui (Xingzhung Yuan), kurį sudaro prezidento skiriami ministras pirmininkas, ministro pirmininko siūlymu – ministro pirmininko pavaduotojas, ministrai.
Teisminę valdžią įgyvendina teismai. Veikia Konstitucinis Teismas, Aukščiausiasis Teismas, aukštesnieji, pirmosios instancijos, administraciniai teismai. Teisėjus parlamento pritarimu skiria prezidentas.
Politinis statusas
Taivano politinis statusas tarptautiniu mastu išlieka neaiškus. Tiek Taivano, tiek Kinijos vyriausybės laikosi „Vienos Kinijos politikos“. KLR laiko Taivaną savo teritorijų dalimi, atsisako diplomatinių santykių su KR pripažįstančiomis valstybėmis ir toliau kelia grėsmę KR, grasindama karine invazija, jeigu KR oficialiai paskelbs nepriklausomybę, pakeisdama savo pavadinimą į Taivano Respubliką ir įgydama tarptautinį pripažinimą. KR abipusiai teigia, jog yra teisėta žemyninės Kinijos valdžia. Spaudimas pasireiškia politiniame ir ekonominiame frontuose abipus sąsiaurio santykių forma; tačiau dvi atskiras de facto valstybes sieja glaudūs ekonominiai ryšiai. Taivanas taip pat palaiko oficialius ryšius su 14 iš 193 JTO valstybių narių ir Šventuoju Sostu.
Tarptautinės organizacijos, kuriose dalyvauja KLR, atsisako suteikti narystę Taivanui arba leidžia jai dalyvauti tik nevalstybiniu pagrindu. Taivanas įvairiais pavadinimais yra Pasaulio prekybos organizacijos, Azijos ir Ramiojo vandenyno šalių ekonominio bendradarbiavimo ir Azijos plėtros banko narys. Netoliese esančios ir didelę ekonomiką turinčios šalys palaiko neoficialius ryšius su Taivanu per atstovybes ir institucijas, kurios faktiškai veikia kaip ambasados ​​ir konsulatai. Šalies viduje regimas didžiulis politinis susiskaldymas tarp partijų, kurios palaiko galimą Kinijos suvienijimą ir propaguoja kinų identitetą, ir jiems kontrastuojančiųjų nepriklausomybės siekėjų ir Taivano identiteto propaguotojų, visgi abi pusės saikingai laikosi savo pozicijos, nenorėdamos sumažinti savo ideologijų patrauklumo.
2021 m. lapkričio 18 d. Lietuvoje Vilniuje atidaryta Taivaniečių atstovybė.
Administracinis suskirstymas
Pasak 1947 m. konstitucijos, sudarytos ir paskelbtos tuomet, kai Kinijos Respublika (KR) dar kontroliavo žemyninę Kiniją, KR teritoriją sudarė provincijos ir išskirtieji miestai, taip pat ir Mongolija bei Tibetas. 1949 m. KR pasitraukus į Taivano salą, ji teigė esą jai atitinkamai priklauso 35 provincijos, 12 išskirtųjų miestų, 1 specialųjį statusą turintis regionas bei Mongalija su Tibetu. Tačiau nuo vyriausybės pasitraukimo į Taivaną, KR kontroliuoja tik Taivano provinciją ir keletą Fudziano provincijos salų. KR taip pat kontroliuoja Dongša ir Taipingo salas, priklausančias Spratlio salų grupei.
Taivano teritorinį vienetą sudaro keturi pagrindiniai salynai: Taivanas, Penghu, Dzinmenas, Macu ir keletas mažesnių salų. Visa valstybė padalinta į dvi žemesnio lygmens provincijas (Taivano provincija ir Fudziano provincija) ir šešis išskirtuosius miestus (Gaosiongas, Sinbėjus, Taidžongas, Tainanas, Taipėjus ir Taojuanas). Dvi provincijos savo ruožtu dalinamos į 3 provincijos miestus ir 13 apskričių. Visi išskirtieji miestai, provincijos miestai ir apskritys yra tiesiogiai pavaldūs centrinei valdžiai (t. y. Juano vykdomajai institucijai).
Geografija
thumb|right|Taivano nuotrauka iš palydovo Taivanas yra Rytų Azijoje. Salos ribojasi su Rytų Kinijos jūra šiaurėje, Filipinų jūra rytuose, Pietų Kinijos jūra pietvakariuose, Taivano sąsiauriu šiaurės rytuose, Luzono sąsiauriu pietuose. Taivano sala yra atskirta Taivano sąsiauriu nuo pietrytinio Kinijos kranto, iki kurio atstumas – apie 200 km. Taivano salos plotas 35 883 km². Sala savo forma primena batatą, t. y. ištįsusi iš pietų į šiaurę.
Sala pasižymi kontrastingu kraštovaizdžiu, dviejuose rytiniuose trečdaliuose daugiausia driekiasi raižytų kalnų sistema, kalnagūbriais (Žongjango, Jušano, Suešano, Ališano) atsišakojanti į salos pietus ir šiaurę, o vakaruose plyti derlinga aliuvinė Dzianano lyguma. Aukščiausia vieta virš jūros lygio saloje yra Jušano k. (3952 m), taip pat yra dar penkios viršukalnės, viršijančios 3500 m aukštį. Ilgiausia šalyje yra Žošuji upė. Didžiausias vandens telkinys – Nantou apskrityje telkšantis Zijuetano ežeras.
Be pagrindinės salos, Taivanui priklauso keletas salynų (Penghu, Dzinmenas, Macu, Dongša) ir pavienių salų (Lan Ju, Liučiu, Liu Dao).
Klimatas
Taivano klimatas yra atogrąžų jūrinis. Šiaurinėje salos dalyje vyrauja lietingasis sezonas, trunkantis nuo sausio iki vėlyvo kovo. Visoje saloje birželio–rugsėjo mėn. vyrauja karštas bei drėgnas klimatas. Centrinėje ir pietinėje dalyse lietingasis sezonas trunka iki žiemos. Liepos–spalio mėnesiais siaučia taifūnai.
Ekonomika
Viena pažangiausių pasaulio pramoninių šalių. Į visą pasaulį Taivanas siunčia elektronikos ir elektros prekes, mašinas, tekstilę, avalynę, sporto įrangą, televizorius ir laikrodžius. Taivane žemės ūkis labai derlingas, nors dėl konkurencijos pastaruoju metu auginama mažiau. Pagrindinis žemės ūkio produktas yra ryžiai, taip pat auginamos cukranendrės, kukurūzai, vaisiai, arbata. Salos turi gan didelį žvejybos laivyną.
Gamyba šalyje sudaro 25 % BVP produkto. Pramonė, anksčiau susitelkusi į ryžių ir cukranendrių malimą, dabar gamina įvairius elektronikos prietaisus, įvairius įrenginius, plataus vartojimo prekes, apdoroja žemės ūkio produktus ir plieną. Dauguma pramonės šakų valdomos privačiai, bet plieno ir elektronikos pramonę valdo valstybė.
Pagrindiniai eksporto produktai yra kompiuteriai, metalas, tekstilės, gumos, plastiko produktai, chemikalai. Importuojamos gamtinės iškasenos, įvairūs įrengimai, elektrotechnika. Pagrindiniai mainų partneriai yra Japonija, Kinija, JAV, Honkongas.
Gyventojai
Taivane yra apie 24,3 mln. gyventojų, kurie lingvistiškai skirstomi į dvi pagrindines grupes: etniniai kinai haniai (98 %) ir Taivano aborigenai (2 %) – senieji salos gyventojai austroneziečiai. Aborigenai dalijami į keliasdešimt genčių, kalbančių atskiromis kalbomis, 14 genčių yra oficialiai pripažintos. Haniai tarpusavyje skirstosi į dvi pagrindines grupes. 86 % gyventojų yra kilę iš istoriškai nuo XVII a. į salą atsikėlusių kinų kolonistų. Jie įvardijami kaip benšengženai, arba etniniai taivaniečiai, ir pagal kilmę bei kalbą skirstomi į dvi grupes: hoklai (70 %), kilę iš Fudziano provincijos, ir hakai (15 %), kilę daugiausia iš Guangdongo. Antroji pagrindinė hanių grupė yra atsikėlusieji iš Kinijos po 1945 m., vadinamieji vaišengženai, sudarantys 12 % gyventojų.
Etninė grupė nulemia ir kalbą. Daugumai gyventojų (15 mln. šalies gyventojų) gimtoji kalba yra hokien dialektas (vienas iš pietų minų kalbos dialektų, Taivane dar vadinama tiesiog taivaniečių kalba), yra kalbančiųjų hakų kalba (dialektu), aborigenų (Formozos) kalbomis. Vaišengženai, nors kilę iš įvairių Kinijos vietų, linkę naudoti standartinę kinų mandarinų kalbą – putonghua. Kadangi ilgą laiką jie šalyje turėjo pagrindinę politinę valdžią, putonghua buvo įtvirtinta kaip vienintelė valstybinė kalba, ji naudojama švietime ir žiniasklaidoje. Ilgą laiką taivaniečių kalba buvo draudžiama, tačiau dabar jos neprivalomai mokoma mokyklose, ši kalba sparčiai plinta kultūros srityje. Šalyje vartojamas tradicinis kinų raštas (Kinijos Liaudies Respublikoje – supaprastintas).
Kaip ir kitose Rytų Azijos šalyse, Taivanui būdingas religinis sinkretizmas, kai kartu išpažįstamos kelios religijos: daoizmas, budizmas, konfucianizmas, kinų liaudies religija (šį religijų mišinį išpažįsta 93 % šalies gyventojų). Daoizmo reguliuojamas kultas šių religijų komplekse vyrauja: iš 14 993 šventyklų visoje šalyje (2009 m.) net 9 202 buvo daoistinės. 4,5 % gyventojų yra krikščionys (krikščionybė ypač paplitusi aborigenų tarpe), 2,5 % išpažįsta kitas religijas. Dėl religinės laisvės gana įtakingos ir įvairios krikščionybės ar sinkretinių religijų sektos, pavyzdžiui, Iguandao.
Nuorodos
Bendros nuorodos: Žemėlapiai:
Amerikos Valstijų Konfederacija
Kai Robert E. Lee ir kiti konfederatų generolai 1865 m. pavasarį pasidavė, konfederacija žlugo, o pilietinis karas pasibaigė. Pietinės valstijos vėl buvo prijungtos prie JAV.
Konfederacijos susikūrimo priežastimi istorikai laiko tai, kad buvo bijoma, kad respublikonai apribos arba panaikins vergovę, arba tai, kad valstijų teisių apribojimai vergvaldystės klausimais paskatino pietines valstijas pasitraukti iš Jungtinių Valstijų.
Atsiskyrimą palaikė ir kai kurie Pietų dvasiniai lyderiai. Benjamin M. Palmer (1818–1902), Pirmosios Presbiterių Bažnyčios Naujajame Orleane pastorius, 1860 m. skelbė apie tai, kad palaiko atsiskyrimą, nes baltieji pietiečiai esą turį teisę ir pareigą išlaikyti vergovę dėl savo ekonominio ir socialinio išlikimo, kad galėtų veikti kaip „bejėgių“ juodųjų „globėjai“, apsaugotų pasaulinius ekonominius interesus ir apgintų religiją nuo „ateistinio“ abolicionizmo.
Čuchuv Penkai
Čuchuv Penkai – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Plateruvo, apie 9 km į šiaurės rytus nuo Losicės ir apie 121 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Bardėnai
Bardėnai (arba Bardinai) – kaimas Pagėgių savivaldybės pietryčiuose, 2 km į pietvakarius nuo Lumpėnų, Rambyno RP. Pietryčiuose plyti Rambyno miškas, kuriame stūkso Rambyno kalnas. Vakaruose teka Malūnkalnis, pietuose – Nemunas.
Pavadinimas
Kaimas vadintas 1540 m. Barden, 1802 m. Bardihnen. XX a. sunorminta lytis Bardinai, tačiau 2014 m. patikslinta Bardėnai (laikantis priesaginės analogijos su gretimais Bitėnais ir Lumpėnais). Bardinai liko kaip antras galimas pavadinimas.
Daržinė žliūgė
Daržinė žliūgė (Stellaria media) – gvazdikinių (Caryophyllaceae) šeimos, žliūgių (Stellaria) genties augalas.
Žiedai smulkūs, kiek prasiskleidę, penkianariai, primena mažas žvaigždutes. Išilgai giliai įskelti balti vainiklapiai − visoms žliūgių rūšims būdingas požymis. Iš pirmo žvilgsnio gali atrodyti, kad vainikėlio 10 lapelių, o jų tėra 5. Kuokelių skaičius nepastovus − nuo 3 iki 10. Mezginė su 3 liemenėliais. Žydinčių augalėlių galima rasti vos ne ištisus metus, net po sniegu. Vaisius − dėžutė. Augalas gležnas, trapus. Stiebas visada labai išsikerojęs, šakotas, gali nusidriekti pažemiu iki pusės metro, aukštyn pakyla nedaug. Lapai platūs, kiaušiniški, jų viršūnėlė nusmailėjusi. Daugumos žliūgių rūšių lapai siauri, lancetiški arba linijiški, bekočiai, tuo tarpu daržinės žliūgės apatiniai lapai visada su gana ilgokais kotais. Augalai dažniausiai vienmečiai, bet kai kurie žiemoja ir išgyvena antrus metus. thumb|left|200px Auga daržuose, laukų pasėliuose, pakelėse, panamėse, bergždynuose, inspektuose ir šiltnamiuose. Geriau tarpsta drėgnesnėse ūksmėtose vietose. Turi savybę kaupti stiebų audiniuose vandenį. Paplitusi visoje Lietuvoje. Su šia įkyria piktžole kova sunki. Daržus būtina kruopščiai ravėti ir visas žliūges sunaikinti, nes kiekviena šakelė geba įsišaknyti ir vėl išsikeroti, o palikta tarplysvėse žolėj subrandina ir išbarsto sėklas.
Almatos paraiška 2022 m. žiemos olimpinėms žaidynėms
Almata 2022 yra Almatos ir Kazachstano Respublikos Nacionalinio olimpinio komiteto paraiška organizuoti 2022 m. žiemos olimpines žaidynes. Miestas-rengėjas bus išrinktas 2015 m. liepos 31 d., 127-ojoje TOK sesijoje Kvala Lumpūre, Malaizijoje.
Jogaila
Jogaila (1352 m. – 1434 m. birželio 1 d.) – Lietuvos didysis kunigaikštis (1377–1401), taip pat tituluotas „Rusios valdovu ir tėvoniu“, ir Lenkijos karalius (1386–1434) Vladislovas II Jogaila. Algirdo sūnus. Pradėjo Lenkijos ir Lietuvos valdovų Jogailaičių dinastiją.
Almatos paraiška 2022 m. žiemos olimpinėms žaidynėms
Istorija
thumb|230px|right|[[Medeu, galima vieta čiuožinėjimui šalia Almatos.]] thumb|230px|right|[[Šimbulak, planuojama kalnų slidinėjimo arena.]] thumb|230px|right|„Sunkar“ šuolių su slidėmis kompleksas. 2011 m. lapkričio 29 d. Almata buvo išrinkta organizuoti 2017 m. žiemos universiadą. Kartu su sostine Astana miestas organizavo 2011 m. Azijos žiemos žaidynes. Šie renginiai gali būti pasiruošimas būsimai žiemos Olimpiadai.
Jogaila
Jogailos atliktas Lietuvos krikštas, skirtingai nuo trumpalaikio krikščionybės periodo Mindaugo valdymo laikais, buvo nebegrįžtamas, šalis galutinai pasuko vesternizacijos keliu. Drauge Jogailos valdymo laikotarpis dalies istorikų vertinamas kaip lenkiškosios kultūros plitimo Lietuvoje pradžia, o Lenkijoje Jogailos valdymas buvo Lenkijos „Aukso amžiaus“ pradžia.
Almatos paraiška 2022 m. žiemos olimpinėms žaidynėms
Istorija
2013 m. rugpjūčio 17 d. Almata patvirtino savo kandidatūrą 2022 m. Olimpiadai. Almata buvo pirmasis miestas patvirtinęs kandidatūrą.
Almaty will be bid 2026 Winter Olympics or 2030 Winter Olympics Almaty 2026 or Almaty 2030
Ankstesnės kandidatūros
Almata pretendavo tapti 2014 m. žiemos olimpinių žaidynių rengėja, tačiau nepraėjo į kandidatų etapą. Konkursą 2007 m. liepos 4 d. nugalėjo Sočis (Rusija).
Arenos
Arenų planą sudaro:
Jogaila
Biografija
thumb|left|Jogaila Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir Tverės kunigaikštytės Julijonos Aleksandrovnos sūnus Jogaila gimė Vilniuje. Paveldėjęs sostą po Algirdo mirties (1377 m.), valdžią iš pradžių, kaip ir jo tėvas, dalijosi su dėde Kęstučiu. 1380 m. kilo ginkluotas konfliktas tarp Jogailos ir Kęstučio. Pastarasis Jogailą 1381 m. suėmė ir pašalino iš valdžios. Konflikto priežastis buvo Jogailos ir Vokiečių ordino 1380 m. sudaryta Dovydiškių sutartis, kurioje nepaisyta Kęstučio interesų. 1382 m. Jogaila buvo išlaisvintas ir jam savo ruožtu pavyko suimti dėdę. Kalėjime Krėvoje Kęstutis greitai mirė, Jogaila buvo įtariamas jį nužudęs. Tuo tarpu Kęstučio sūnus Vytautas mirties išvengė. Jogaila tuo metu svarstė galimybę vesti Maskvos kunigaikščio dukterį ir priimti stačiatikybę, tačiau greičiausiai jis nusprendė, kad stačiatikybės priėmimas nesustabdys Teutonų ordino puolimų prieš Lietuvą.
1384 m. atsirado nauja alternatyva – iš Mažosios Lenkijos ponų Jogaila gavo pasiūlymą vesti Lenkijos karaliaus (Rex Poloniae) titulą turinčią Jadvygą, kuri dar vaikystėje buvo ištekinta už keleriais metais už ją vyresnio Vilhelmo Habsburgo, ir tapti Lenkijos karaliumi. Lenkijos feodalų siūlymu Jogaila 1385 m. rugpjūčio 14 d. sudarė Krėvos sutartį, sujungdamas Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę su Lenkija. 1386 m. vasario 15 d. Krokuvoje jis buvo pakrikštytas Vladislovo vardu ir, pats būdamas 35 m. amžiaus, vedė 12 m. amžiaus Jadvygą. 1386 m. kovo 4 d. Jogaila Krokuvoje buvo karūnuotas ir su Jadvyga tapo lygiateisiu Lenkijos valdovu. 1387 m. pradėjo Lietuvos krikštą. Krikštijant Žemaitiją, nė vienas dvasininkas, atvykęs į Žemaitiją kartu su karaliumi Jogaila, negalėjo susikalbėti su žemaičiais, todėl pats karalius Jogaila mokė žemaičius apie katalikybę, taigi jis gebėjo bendrauti žemaičių tarme. Taip pat yra žinoma, kad Jogaila su Vytautu Didžiuoju bendravo lietuviškai. Pasak Vokiečių ordino liudijimo, Jogaila negebėjo nei skaityti, nei rašyti, todėl turėjo klausytis, kaip kiti jam perskaito tekstus.
Po Jadvygos ir jos naujagimės dukters mirties 1399 m. Jogaila išliko Lenkijos valdovu dar 35 metus. Jogailos priešininkai Lenkijoje tvirtino, kad po Jadvygos mirties Jogaila neteko teisių į sostą, tačiau tiesioginių jos palikuonių nebuvo, o visi kiti pretendentai tebuvo tolimi Piastų giminės. Po Jadvygos mirties Jogaila vedė dar kelis kartus – Oną (Celjės grafaitė), Elžbietą Granovską, Sofiją Alšėniškę. Paveldėtojai Jogailai gimė tik iš ketvirtos santuokos su Sofija, kilusia iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, o ne Lenkijos, dėl to Jogaila už sūnų pripažinimą paveldėtojais turėjo padaryti nuolaidų Lenkijos didikams.
Jogaila buvo pirmasis iš Lietuvos valdovų, kuris kartu tapo ir Lenkijos karaliumi. Jogaila mirė eidamas devintą dešimtį 1434 m., palikdamas Lietuvą valdyti jaunesniajam sūnui Kazimierui, o Lenkiją vyresniajam Vladislovui. Jo mirties metu abu sūnūs buvo nepilnamečiai. Po Vladislovo III mirties Varnos mūšyje, Lenkijos sostą paveldėjo Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras.
Nors Lenkijoje Jogailaičių dinastija teoriškai nebuvo paveldima (Lietuvos didžiojo kunigaikščio titulas buvo paveldimas), faktiškai kaskart mirus dinastijos atstovui sostą užimdavo jo sūnus arba brolis. Mirus paskutiniam Jogailaičių dinastijos vyriškosios lyties atstovui Lenkijos karaliai ir Lietuvos didieji kunigaikščiai imti rinkti šlėktų seimuose.
Santykiai su Vytautu
thumb|left|Vytautas kviečia Jogailą į Žalgirio mūšį. ([[Janas Mateika|Jano Mateikos paveikslas)]] thumb|right|260px|[[Lenkija–Lietuva valdant Jogailai]] Jogailai esant Lenkijos karaliumi, valdžią Lietuvoje jam pamažu (1392–1401) teko perduoti Vytautui, nors savo vietininku jis buvo paskyręs ir brolį Skirgailą. Nepaisydamas Lenkijos bajorijos, Astravos sutartimi pusbroliui Vytautui grąžino Trakų kunigaikštystę ir pavedė iki gyvos galvos valdyti LDK. Nepaisant pusbrolių varžymosi, valdant Jogailai susiformavo Lenkijos-Lietuvos sąjunga. Jogaila ir Vytautas vykdė bendrą užsienio politiką, kuri greitai davė rezultatų. Pirmiausia atsisukta prieš Vokiečių ordiną: karą su juo vainikavo 1410 m. Žalgirio mūšis, baigęsis Lenkijos ir Lietuvos kariuomenių pergale. Ordinas prarado nenugalimumo aureolę, tačiau dar ilgą laiką išliko stiprus. Tik 1422 m. Melno taika buvo pasiektas ilgalaikis santykių sureguliavimas.
Santykių su Vytautu pagrindus apibūdino 1413 m. sudaryta Horodlės unija. Pagal ją ateityje Lietuvos didieji kunigaikščiai ir Lenkijos karaliai turėjo būti renkami abiejų valstybių sutarimu. Lenkijos bajorai Lietuvos bajorams suteikė savo herbus.
Lenkijos didikai pasipriešino vėlesnėms Vytauto pastangoms 1430 m. karūnuotis Lietuvos karaliumi. Vytauto siekį palaikė Šventosios Romos imperijos imperatorius Zigmantas, nors Jogailos pozicija šiuo klausimu buvo neaiški.
Navasiolka (Prienai)
Navasiolka – kaimas Prienų rajono savivaldybės pietvakarinėje dalyje, 2 km į vakarus nuo Balbieriškio, prie kelio ir Vaičiukupio upelio. Stovi kryžius.
thumb|left|180px|Kaimo kryžius
Šiaulių getas
Šiaulių getas buvo sudarytas iš dviejų dalių: Kaukazo priemiestyje ir tarp Ežero ir Trakų gatvių. 1943 m. abu getai perduoti SS žinion ir tapo koncentracijos stovyklomis, o 1944 m. liepos 15 d. buvo pradėti likviduoti, apie 3000 žydų buvo pervežta į Štuthofo koncentracijos stovyklą, kur 1945 m. gegužės 2 d. likusius gyvus žydus išlaisvino amerikiečių kariuomenė. Iš viso po karo Šiauliuose liko tik 350–500 žydų.
Įsteigimas
Geto steigimu Šiauliuose okupacinė vokiečių valdžia ėmė rūpintis 1941 m. liepos pirmoje pusėje. Nurodymus organizuoti mieste getą davė Šiaulių miesto vokiečių karo komendantas, o geto steigimą ir žydų perkėlimą organizavo įgaliotiniu žydų reikalams paskirtas Šiaulių miesto burmistro pavaduotojas Antanas Stankus. Vykdydamas užduotį, A. Stankus pasitelkė žinomus miesto žydus – buvo įsteigtas žydų komitetas. Nuo 1941 m. liepos 19 d. iki 22 d. paskelbta registracija, kurios metu visi miesto žydai turėjo registruotis savivaldybėje. Getui buvo parinktos dvi vietovės: Kaukazo priemiestis ir ruožas tarp Ežero ir Trakų gatvių. Iš pradžių buvo apgyvendintas Kaukazo, paskui Ežero–Trakų getas. Galutinai žydų perkėlimas baigtas 1941 m. rugpjūčio 15 d. Abiejuose getuose atsidūrė apie 4 000–5 000 žydų. Žydų komitetas buvo reorganizuotas į Žydų tarybą; pirmininku tapo M. Leibavičius.
Likvidavimas
Iki 1943 m. spalio Šiaulių getas priklausė apygardos komisaro Hans Gewecke valdžiai, o nuo 1943 m. spalio 1 d. Šiaulių getą ėmė kontroliuoti SS. Getas tapo koncentracijos stovykla, jos viršininku buvo paskirtas SS oberšarfiureris Hermanas Schlöfas. Vidaus administracijai nuo 1944 m. balandžio 1 d.
1943 m. spalio viduryje Kaukazo getas panaikintas, liko tik Ežero–Trakų getas ir darbo stovyklos.
Rob Zombie
thumb|Rob Zombie Rob Zombie (tikras vardas Robert Bartleh Cummings; g. 1965 m. sausio 12 d.) – JAV sunkaus metalo, groove metalo ir industrinio roko atlikėjas, muzikantas, režisierius ir rašytojas. Buvęs grupės White Zombie lyderis, dainininkas ir dainų rašytojas. Užsiėmė kino režisūra, pradėjo nuo siaubo filmų House of 1000 Corpses, kuris susilaukė tęsinio 2005 m. The Devil's Rejects.
Keiniškė
Keiniškė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, už 7 km nuo Pavandenės.
Ieva Iltnerė
Ieva Iltnerė (, 1957 m. balandžio 19 m. Ryga) – latvių tapytoja, grafikė.
Biografija
Tėvas tapytojas Edgaras Iltneris. 1982 m. Latvijos dailės akademijoje baigė tapybą.
Kūryba
Daugiausia kuria simboliškus figūrinius paveikslus, jie apibendrintų formų, santūraus kolorito, nerimastingos, niūrokos nuotaikos („Vėjas“ 1983 m., „Juoda mergaitė, balta mergaitė“ 1996 m., „Angelas“, „Jis ir aš“, abu 1997 m.) Nutapė abstrakcijų, sukūrė sienų tapybos kūrinių, knygų grafikos. Parodose dalyvauja nuo 1977 m., individualios parodos surengtos Rygoje, kituose Latvijos miestuose, Geteborge, grupinės Latvijoje, JAV, Prancūzijoje ir kitur.
Karunas
Karunas  – vandeningiausia ir vienintelė laivuojama Irano upė; Šat el Arabo kairysis intakas. Prasideda Zagroso kalnuose, daugiau kaip 3000 m aukštyje (į šiaurės vakarus nuo Šurabo), teka siaurais giliais tarpekliais keliskart keisdamas tekėjimo kryptį (teka į pietryčius, pasuka į vakarus, šiaurės vakarus). vėliau teka Mesopotamijos žemuma. Deltoje skyla į dvi atšakas (viena teka į Šat al Arabą, kita – tiesiai į Persijos įlanką) ir suformuoja Abadano salą, kurioje įsikūręs Abadano miestas.
Kiti dideli miestai prie Karuno: Šuštaras, Ahvazas, Choramšehras.
Didžiausias intakas – Dizas (dešinysis).
Ant upės pastatytos keturios hidroelektrinės. Vanduo naudojamas Isfahano oazės drėkimimui. Laivuojamas iki Ahvazo.