cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andriejus Bobola
Biografija
1611 metais Vilniuje jis įstojo į Jėzaus draugiją, Vilniaus universitete studijavo filosofiją ir teologiją, dirbo įvairiuose Lietuvos jėzuitų provincijos namuose. Vilniuje šv. Andriejus Bobola praleido beveik trečdalį savo gyvenimo. Net dvylika metų jis dirbo Šv. Kazimiero bažnyčioje: buvo pamokslininkas, nuodėmklausys, bažnyčios rektorius, vadovavo miestiečių Marijos sodalicijai. Būtent šioje bažnyčioje 1622 metais jis buvo įšventintas kunigu, o 1630-aisiais davė iškilmingus vienuolio įžadus. Šv. Andriejus Bobola – vienas jėzuitų kankinių, atidavusių gyvybę už tikėjimą. Per 1655 metų Lenkijos ir Lietuvos karą su Maskva Lietuvoje siautėję kazokai rodė ypatingą neapykantą tam, kas katalikiška. Apaštalavimu pagarsėjęs tėvas Bobola buvo jų užkluptas. Atsisakęs atsižadėti katalikų tikėjimo, buvo varomas į Polesės Janovą ir žiauriai kankinamas. Nepaprastai žiaurius kankinimus užbaigė mirtini kardo kirčiai. Tai įvyko 1657-ųjų gegužės 16-ąją.
Kanonizacija
1853 m. spalio 30 d. Romoje, Šv. Petro bazilikoje, popiežius Pijus IX paskelbė Andriejų Bobolą palaimintuoju. Kanonizacijos iškilmės įvyko 1938 m. Romoje, Andriejus Bobola paskelbtas šventuoju. Jo palaikai iš Italijos pervežti į Varšuvą. Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčioje prie altoriaus yra šv. Andriejaus Bobolos paveikslas, o kriptoje saugomos relikvijos.
Jonas Jablonskis (1932)
Jonas Jablonskis (1932 m. birželio 5 d. Gilvyčiai, Padubysio valsčiuje – 2020 m. spalio 1 d. Kaune ) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, geografas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1939–1944 m. mokėsi Gilvyčių pradžios mokykloje, 1952 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą. 1952–1957 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Hidrotechnikos fakultete.
Nuo 1957 m. Energetikos ir elektrotechnikos instituto (nuo 1967 m. Fizikinių-techninių energetikos problemų institutas, nuo 1992 m. Lietuvos energetikos institutas) Hidroenergetikos laboratorijos jaunesnysis mokslinis bendradarbis, konstruktorių grupės viršininkas, vyresn. mokslinis bendradarbis, šio instituto sektoriaus vadovas (nuo 1981 m.), vyriausiasis mokslo darbuotojas, 1981–1986 m. Hidrometeorologinių procesų sektoriaus vadovas.
1977 m. tobulinosi tarptautiniuose UNESCO aukštuosiuose hidrologijos kursuose Maskvoje. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – Lietuvos hidrologija, klimato ir nuotėkio kaita, vandens ir hidroenergijos ištekliai. 1980–2001 m. su Brunonu Gailiušiu ir Milda Kovalenkoviene ištyrė ir apibendrino Lietuvos paviršiaus vandens išteklius, jų kaitą ir naudojimą energetikai bei jūrų transportui. Paskelbė 132 mokslinius straipsnius, padarė per 80 pranešimų mokslinėse konferencijose, parengė 50 mokslinių ataskaitų, su kitais parašė 17 monografijų.
Studentų žodis
miniatiūra|Žurnalo „Studentų žodis“ 1933 m. sausio mėn. viršelis Studentų žodis – JAV lietuvių studentų katalikiškas mėnesinis žurnalas, leistas 1933–1943 m. Tompsone.
Istorija
Leido „Amerikos lietuvių katalikų studentų ir profesionalų sąjunga“.
Redaktoriai: Kazimieras Urbonavičius, Jonas Pilipauskas, Petras Baltis, Juozas Bronius Laučka, Antanas Skirius, Antanas Vaičiulaitis.
Kartago provincija
Geografija
Provincija ribojasi su Limono provincija šiaurėje ir rytuose bei su San Chosė provincija – pietuose ir vakaruose. Paviršius kalnuotas, per provinciją driekiasi Centrinė Kordiljera ir Talamankos Kordiljera, iškilę Irasu ir Turialbos ugnikalniai. Yra Gvajabo nacionalinis paminklas.
Administracinis suskirstymas
Kartago provincija padalinta į 8 kantonus (skliaustuose – administracinis centras, jei jo pavadinimas nesutampa su kantono): thumb|left|240px|Kantonų žemėlapis
Čapelka
Čapelka  – upė rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Dešinysis Kžnos upės intakas. Upės ištakos yra šalia Kodenio upės. Upė teka per Kožanuvkos, Lebiedzevo, Koroščino ir Stažinkos kaimus.
Jorge Videla
Chorchė Videla (Jorge Rafael Videla Redondo; 1925 m. rugpjūčio 2 d. Mersedese – 2013 m. gegužės 17 d. Markos Pase) – faktinis Argentinos prezidentas 1976–1981 m., valdant karinei chuntai.
Biografija
1975 m. prezidentė Isabel Peron paskyrė brigados generolą Videlą į vyriausiojo kariuomenės vado pareigas. Peron, gavusi prezidento postą mirus vyrui – Chuanui Peronui, neturėjo autoriteto ne tik prieš liaudį, bet ir prieš kariuomenę. Tuo pasnaudojęs generolas Videla 1976 m. kovo 24 d. įvykdė karinį perversmą ir suformuota karinė chunta atėjo į valdžią. Chuntą sudarė ne tik sausumos armija, vadovaujama Videlos, bet ir karinės jūrų pajėgos (vad. Emilio Eduardo Massera) bei karinės oro pajėgos (vad. Orlando Ramón Agosti). Po dviejų dienų Videla formaliai tapo faktiniu šalies vadovu.
Chunta pradėjo vadinamąjį „Nešvarųjį karą“ (Guerra Sucia), kurio metu buvo susidorojama su politiniais priešinikais, ribojamos žmogaus teisės, brutaliai malšinami protestai. Pradėtas konfliktas su Čile, dėl trijų negyvenamų salų (Picton, Lennox ir Nueva) Byglio kanale. 1977 m. pašlijo Argentinos ir Pinočeto Čilės santykiai. Tik 1984 m. pasiektas susitarimas (Tratado de Paz y Amistad) tarp kaimyninių šalių. Į Videlos ir karinės chuntos vykdomą politiką JAV nesikišo, kadangi jai buvo naudingi antikomunistiniai režimai Lotynų Amerikoje. 1981 m. kovo 29 d. Videla valdžią perleido Robertui Vjolai.
1983 m. grįžus demokratiniam valdymui generolas Videla su savo bendrininkais buvo teisiamas už daugybę karo nusikaltimų (pagrobimų, kankinimų, pradanginimų be žinios, žmogaus teisių pažeidimų ir t. t.). Tačiau Videla kalėjime praleido tik penkerius metus – prezidentas Karlosas Menemas jam ir daugumai jo bendrininkų pritaikė amnestiją. 1998 m. generolas vėl suimtas ir teistas su karo nusikaltimus. Jam paskirtas namų areštas. 2003 m. karinės chuntos valdymas paskelbtas antiįstatymišku. 2010 m. gruodžio 22 d. nuteistas kalėti iki gyvos galvos.
Jonas Asevičius-Acukas
Jonas Asevičius-Acukas  (1885 m. liepos 29 d. Jiezne – 1976 m. liepos 11 d. Kaune) – Lietuvos kariuomenės pulkininkas, chemikas, docentas.
Biografija
Parašė keletą vadovėlių, iš jų „Prekių mokslo pagrindai“ (1949), „Fizinė ir koloidų chemija“ (1957). 1952 m. suteiktas chemijos mokslų kandidato laipsnis. Apdovanotas DLK Gedimino 3 laipsnio ordinu (1928), Vytauto Didžiojo 3 laipsnio ordinu (1938), Lietuvos nepriklausomybės medaliu (1928).
Žmona – Antanina Domeikaitė (1899), dukterys – Julija Piežienė (1910) ir Elena Danutė Mažeikienė (1934), posūnis – Jonas Acas 1921–1973 (St. Lozoraicio sūnus).
Sauginiai (reikšmės)
Sauginiais vadinami kaimai:
Virtualus ginklas
Pagrindiniai aktoriai
Policininko Maiko vaidmenį filme atlikęs Marvelous Marvin Hagler 1980–1987 m. buvo pasaulio vidutinio svorio bokso čempionu.
Turinys
Policininkas Skimsas po 7 metų grįžta į Majamį, kur vėl susitinka buvusį kolegą Maiką. Vos pasirodžius mieste, jį pradeda medžioti nusikaltėliai. Skimsas priverstas nakvoti policijoje, bet pamažu įsitraukia į vis artimesnius santykius su žuvusio porininko žmona Čelo, kurios dukra Lili puikiai išmano kompiuterius.
Netrukus Skimsui ir Maikui pavyksta išaiškinti nusikaltėlius, turinčius naujos kartos sprogmenis, valdomus ultragarsu. Jiems įsilaužus į sandėlį, nuaidi sprogimas, po kurio išsigelbėja tik Maikas.
Visi gedi žuvusio Skimso, tačiau šis netikėtai pradeda rodytis artimiausiems žmonėms kaip holograma, kuri gali pajudinti daiktus ir, kompiuterio modemo pagalba, persikelti iš vienos vietos į kitą.
Kai nusikaltėliai pagrobia Lili, ši gauna galimybę prisijungti prie kompiuterio ir Skimsas atskuba į pagalbą. Nusikaltimą išaiškinus, Skimsas netikėtai dingsta.
Pasirodo, iš tiesų jis nežuvo, o, gelbėtojams radus kūną ir jį reanimavus, vėl sugrįžo į realų gyvenimą.
Paprastasis jūrų klounas
Paprastasis jūrų klounas, sin. oranžinis jūrų klounas (Amphiprion percula) – vienuolžuvinių (Pomacentridae) šeimos žuvis. Kūnas iki 9 cm ilgio, gelsvai oranžinis, su trimis plačiomis kūna juosiančiomis juostomis, kurių pakraščiai su juodu apvadu.
Sutkūnai (reikšmės)
Sutkūnais vadinami kaimai:
Paprastasis jūrų klounas
Paplitęs Indijos ir Ramiajame vandenynuose. Auginamas akvariumuose.
Nuorodos
thumb|left|210px|Paprastasis jūrų klounas
Šanonas
Šanonas – ilgiausia upė Airijoje. Upės ilgis 386 km. Upė išteka Kulkigo kalnuose Fermanago grafystėje, teka per Šanono urvą, pakylą į Šanono puodą. Upė teka per 13 iš 32 Airijos grafysčių (žr. Airijos administracinis suskirstymas). Upę papildo Inio, Suko ir Brosno  upės. Šanonas prateka pro Aleno, Ri (air. Loch Ré) ir Dergo ežerus. Įteka į Atlanto vandenyną ties Limeriku. Sudaro estuariją.
Upė susiformavo per paskutinį ledynmetį.
Klaudijas Ptolemėjas buvo pirmasis pažymėjęs upę žemėlapyje. Upe laivuojama. Ties Adnakruša (air. Árd na Croise) pastatyta hidroelektrinė.
Brahmanas
Brahmanas  – senovės Indijos filosofijos, ypač vedantos, sąvoka, kuri reiškia visa apimančią substanciją, aukščiausiąją tikrovę, pasaulio esmę ir sielą. Tai beasmenis dvasinis pradas, aukščiausia objektyvi tikrovė, egzistuojanti nepriklausomai nuo erdvės ir laiko. Iš Brahmano viskas gimsta, jame gyvena ir į jį grįžta, kad vėl atgimtų.
Skriogžlė
Skriogžlė – upelis Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje. Jungia Baluošykščio ir Sravinaičio ežerus, seklus.
Brahmanas
Žodžio kilmė
Tradiciškai žodis brahman kildintas iš šaknies br̥ṃh- („augti, bręsti, plėtotis“), nors dabar paprastai kildinamas iš , iš kurios taip pat vedamas „kunigas“, sen. „aukoti“ ir pan.
Skriogžlė
Upėvardis siejamas su žodžiais kriokšti, krioguoti, kriokti.
Brahmanas
Žodžio kilmė
Šis žodis gausiai minimas Rigvedoje ir kitose vedose, bet ten reiškia maldą, šventą ištarmę, žosmę. Kaip ir graikų logosas, brahman palaipsniui iš švento žodžio virsta pasaulį steigiančia dievybe-žodžiu.
Upanišados ir Brahmanas
Upanišadose Brahmanu vadinama aukščiausioji tikrovė. Jis suprantamas ir kaip dieviškoji asmenybė, ir kaip beasmenis principas. Toks beasmenis principas priartėja prie substancinės filosofijos sampratos. Taip suprastas Brahmanas yra genetinis ir substancinis visos esamybės pradas. Jis taip pat ir visos esamybės užbaigimas. Šis pradas skirtas pasiekti aukštesnę, viršlaikinę pasaulio esmę. Dabartinė Brahmano sąvoka reiškia absoliutų dvasinį pradą.
Upanišadose teigiama „Iš tiesų iš ko gimsta tos būtybės, iš ko gyvena gimusieji, į ką jie įeina, kam miršta…tai ir stenkis atpažinti, tai yra Brahmanas“. Jis nuolat sutapatinamas su žmogaus būties pradmeniu, siela – atmanu.
Upanišadų autoriai pakyla iki apibendrinimų, kurie iškyla trumpose formuluotėse: ''„Visa, kas bebūtų, yra Brahmanas“. „Visa yra Brahmanas“. „Brahmanas iš tiesų, tai kas nemirtinga, užpakalyje, iš dešinės ir kairės, jis tęsiasi į viršų ir žemyn; iš tiesų Brahmanas – visa tai, kas didingiausia.“''
Kita vertus, apie Brahmaną dažnai šnekama apofatiniu būdu: jis – nei tai, nei tai (neti neti), tai niekam netapati, o viską pranokstanti būtis.
Nirguna ir saguna brahmanas
Skiriami du Brahmano aspektai: turintis savybes (saguṇa) ir besavybiškas (nirguṇa).
Sporto teisė
Sporto teisė - visuma teisės normų, reguliuojančių sporto ir su juo susijusius visuomeninius santykius; savarankiška teisės šaka.
Sporti teisė apima tiek viešosios, tiek ir civilinės teisės normas; tiek valstybės, tiek ir privačių, viešųjų organizacijų priimtas imperatyvines ar dispozityvines taisykles sporto srityje.
Daugirdas Šemiotas
Daugirdas Šemiotas (g. 1983 m. gegužės 20 d.) – Lietuvos boksininkas, olimpietis.
Biografija
1999 m. Daugirdas Šemiotas dalyvavo pasaulio jaunimo čempionate, kuriame užėmė penktąją vietą, 2000 m. Europos jaunimo čempionate (Sarajeve) užėmė antrą vietą ir pelnė sidabro medalį. 2004 m. Europos olimpiniame atrankiniame turnyre, užėmė trečią vietą ir į olimpiadą nepateko. 2007 m. JAV vykusiame pasaulio čempionate Šemiotas pelnė bronzos medalį. Po metų boksininkas debiutavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse ir pralaimėjo Kazachstano atstovui.
Palėvenėlės pagrindinė mokykla
Kupiškio rajono Palėvenėlės pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Palėvenėlėje (Kupiškio raj.), vykdanti pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190051675. Steigėjas Kupiškio rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|220px|left|Mokykla 2013 m.
Istorija
Pradėjo veikti nuo 1992 m. rugsėjo 1 d. Įkurta rekonstravus buvusio vaikų darželio patalpas. Likviduota 2012 m.
2014 m. uždarytas Alizavos pagrindinės mokyklos Palėvenėlės pradinio ugdymo skyrius.
Juozas Raistenskis
Juozas (Josifas) Raistenskis (g. 1953 m. sausio 1 d. Stunžiškėje, Vitebsko srities Breslavo rajonas, Baltarusija) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1977–1979 m. Švenčionių centrinės ligoninės gydytojas pediatras, 1982–1994 m. Vilniaus universitetinės Raudonojo kryžiaus ligoninės vyr. gydytojas, Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto docentas. 1995–1997 m. Vilniaus universitetinės Raudonojo kryžiaus ligoninės Netradicinės medicinos ir vertebroneurologijos centro vadovas.
1997–2000 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys (Lietuvos piliečių aljanso ir rusų sąjungos koalicija), Vilniaus miesto mero pavaduotojas. 2000–2004 m. Seimo narys, išrinktas Justiniškių apygardoje. 2004–2007 m. Vilniaus teritorinės ligonių kasos direktorius. 2007–2020 m. Vilniaus universiteto vaikų ligoninės direktorius.
2000–2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys. Nuo 2002 m. LSDP Vilniaus skyriaus narys.
1997 m. buvo Lietuvos žmonių su negalia sporto federacijos prezidentas. Žmona Vilhelmina, sūnūs Ervinas ir Evaldas.
Ljanganateso nacionalinis parkas
Ljanganateso nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija Ekvadore, Andų rytinėje dalyje. Driekiasi per šias provincijas: Kotopaksio, Napo, Pastasos, Tungurahvos.
Pasak legendos, parko teritorijoje inkų paslėptas gausus Ljanganateso lobis.
Parkas apima dvi gamtines sritis: Andų aukštikalnių pievas paramas bei rūko miškus, kurie auga kalnų šlaituose. Parko teritorija sunkiai pasiekiama, išvagota sraunių upių.
Temburongo rajonas
Temburongo rajonas (MS Daerah Temburong) – vienas iš keturių Brunėjaus valstybės rajonų. Yra šalies rytinėje dalyje; eksklavas. Iš visų pusių supamas Malaizijos (Saravako), šiaurėje prieina prie Brunėjaus įlankos. Administracinis centras – Pekan Bangaras.
Geografija
Didelę dalį teritorijos užima džiunglės. Rajoną kerta Temburongo upė, vakariniu pakraščiu srūva Pandaruanas. Rajone yra vienintelis šalyje Ulu Temburongo nacionalinis parkas. Pietuose, Malaizijos pasienyje, stūkso aukščiausia Brunėjaus vieta – Bukit Pagono kalnas.
Gyventojai
Rajone gyvena virš 8 tūkst. gyventojų. Gyvena malajai, kinai, dusunai, ibanai. Tikinčiųjų dauguma – musulmonai.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|240px|Temburongo rajono mukimai
Temburongo rajonas padalintas į 5 mukimus:
Pakuonis
Pakuonis – miestelis Prienų rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, netoli Nemuno. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Yra Pakuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1883 m.), kraštotyros muziejus, Pakuonio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-59040).
Dalianas
Dalianas (Dàlián) – miestas šiaurės rytų Kinijoje, Liaoningo provincijoje. 2,04 mln. gyventojų (2005 m.). Didelis uostas prie Geltonosios jūros Dalianwan įlankos – metinės krovinių apyvarta siekia 50 mln. tonų. Gerai išvystyta laivybos ir mašinų pramonė, chemijos, naftos, tekstilės, maisto pramonė, žuvininkystė.
Istorija
Miestą įkūrė rusai ( – tolimasis) teritorijoje, kurią Rusija laikinai išsinuomojo iš Kinijos pagal 1898 m. konvenciją. 1904–1905 m. karo metu buvo okupavusi Japonija (vadino Dairen). Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, 1945 m. rugpjūtį čia įžengė Raudonoji armija. Tais pačiais metais TSRS ir Kinija sudarė sutartį, pagal kurią kinai miestą pripažino laisvuoju uostu. Prieplaukos ir aplinkinės patalpos perduotos sovietams 30 metų, tačiau 1950 m. šie objektai vis tiek buvo perduoti kinams be jokio mokesčio.
Pakuonis
thumb|left|[[Pakuonio bažnyčia]]
Etimologija
Miestelis yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančio Kuonės upelio.
Istorija
Kaimas minimas 1744 m., pirmoji Pakuonio bažnyčia pastatyta 1792 ar 1794 m. Aplink ją ėmė augti miestelis.
Spaudos draudimo metais vietos gyventojai aktyviai gabendavo Lietuvon lietuviškas knygas, tarp kurių pasitaikydavo ir antirusiškų proklamacijų, skatinusių Pakuonio gyventojų pasipriešinimą priespaudai. XIX a. Pakuonis – kaimas ir du palivarkai Marijampolės apskrities Pagirmuonio valsčiuje.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1974 m. prie miestelio esančioje Daukšiagirėje užveisti didžiuliai sodai, pastatyta vaisių saugykla.
2004 m. patvirtintas Pakuonio herbas.
Monų kalba
Monų kalba – austroazinė kalba, kuria kalba monų tauta, gyvenanti Mianmare ir Tailande. Mianmare dauguma kalbančiųjų gyvena Monų valstijoje, Tanintairio provincijoje ir Kajinų valstijoje. Paskutiniais metais monų kalbos naudojimas sparčiai mažėjo, ypač tarp jaunesniosios kartos. Daug etninių monų, tokių kaip šanai, kalba tik mjanmų kalba. Monų kalba, skirtingai nei dauguma kitų Pietų Azijos regiono kalbų, nėra toninė.
Monų kalba labai vertinama Mianmaro istorijoje. Tai buvo lingua franca besikuriant Pagano karalystei XI amžiuje. Vėliau, senoji mjanmų kalba, pradėjo keisti monų ir pju kalbas kaip lingua franca. Monų kalba buvo globojama Mianmaro karaliaus Kjanzito (valdė 1084–1112 m.). Jis paliko daug įrašų monų kalba. Bet po Kjanzitos mirties monų kalbos naudojimas sumažėjo.
Tarmės
Monų kalba Mianmare turi tris pagrindines regionines tarmes. Tai centrinė, Bago ir Jė tarmės. Jų vartotojai tarpusavyje susišneka. Tailando monų kalbos dialektas kiek skiriasi nuo Mianmarao monų kalbos dialekto, bet tarpusavyje jie yra beveik suprantami.
Priebalsiai
1 pasitaiko tik skoliniuose iš mjanmų kalbos.
Tamprioji šalmabudė
Tamprioji šalmabudė – šalmabudinių (Mycenaceae) šeimos, šalmabudžių (Mycena) genties grybų rūšis.
Miškai, parkai, ant supuvusių lapų, spygliuočių, šakelių. Ruduo, dažnai net po šalnų. auga vėlai rudenį. Kepurėlė ir kotas gleivėti.
Vaisiakūniai mažyčiai. Kepurėlė užauga 0,5–2 cm skersmens, varpeliška, sena – beveik paplokščia, su gūbreliu, gleivėta, luobelė tampri, lengvai nusilupanti, baltai kreminė, citriniškai geltona ar net pilkai rusva. Lakšteliai balti, gelsvi, lipnūs, tamprūs, priaugtiniai. Kotas 5–10×0,1–0,3 cm, jaunas – citriniškai, vėliau – baltai geltonas, apgaubtas storu gleivių sluoksniu. Trama plona, tampri, miltų, žolių kvapo, nekarti. Sporos 7–12×4–6 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai tamprūs, citriniškai, baltai geltoni.
Auga pavieniui, po kelis vaisiakūnius. Dažna. Paklotės saprotrofas. Nevalgoma.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 186 psl.
Linas Jablonskis
Linas Jablonskis (g. 1959 m. sausio 27 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas.
Biografija
1982 m. baigė dailės istoriją ir teoriją Lietuvos dailės institute. Nuo 1977 m. dirba Vilniaus universiteto bibliotekos Grafikos kabinete.
Kūryba
Kuria lakštinę grafiką, piešinius, autorinius atvirukus, dailininko knygas. Ankstyvieji kūriniai, atlikti daugiausia oforto ir sausosios adatos technika – galantiški vaizdai su stilizuotais, baroko ar rokoko dailės motyvais. Kompozicijos dažnai papildytos raižytais tekstais, natomis. Vėlesni kūriniai – pastele, spalvotais pieštukais, akvarele atlikti piešiniai; juose pabrėžiama siluetinė linija. Kūriniuose svarbi žmogaus figūra, galima įžvelgti erotinę potekstę.
Svarbiausi kūriniai: dailininko knygos „Laiškai“ 1989 m., „Gabrielio D'Anuncio laiškai arba Sentimentalios meilės istorijos“ 1991 m., estampai, „Besimaudanti“ 1992–1994 m., „Du personažai“ 1993 m., „Venecijietiškos figūros“ 1994 m. Surengė individualių parodų (Kaunas 1989 m., Osnabriukas 1990 m., Paryžius 1993 m., Vilnius ir Gdanskas 1996 m.), dalyvavo apie 20 grupinių parodų Lietuvoje ir užsienyje. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Nikolajus Švernikas
Nikolajus Švernikas (, 1888 m. gegužės 19 d. Sankt Peterburge – 1970 m. gruodžio 24 d. Maskvoje) – sovietinis politinis veikėjas, paskutiniaisiais Josifo Stalino valdymo metais (1946–1953) – nominalus SSRS vadovas (SSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininkas).
Biografija
1917 m. gamyklos darbininkų komiteto pirmininkas, miesto tarybos pirmininkas Samaroje. 1918–1921 m. politinis darbuotojas Raudonojoje armijoje. 1921–1923 m. profsąjungų darbuotojas.
1924 m. partijos Centrinės kontrolės komisijos narys, Rusijos darbininkų ir valstiečių inspekcijos liaudies komisaras. 1925–1926 m. partijos Leningrado srities komiteto sekretorius. 1926–1927 m. VKP(b) CK sekretorius. 1927–1929 m. partijos Uralo srities komiteto sekretorius. 1929–1930 m. SSRS metalurgijos darbuotojų profsąjungos vadovas.
1953 m. kovo 15 d., praėjus dešimčiai dienų po Josifo Stalino mirties, vėl gražintas į profsąjungų vadovo postą. 1953 m. gruodžio 23 d. N. Švernikas buvo Specialaus teismo, nuteisusio Lavrentijų Beriją mirties bausme, narys. 1956 m. paskirtas Partinės kontrolės komisijos pirmininku ir atsakingu už J. Stalino laikais represuotų partijos narių reabilitavimą (taip vadinama „Šverniko komisija“).
Stenografija
thumb|right|Gabelsbergerio stenografija užrašytas eilėraštis (apie 1905 m.)
Stenografija, tachigrafija (, stenos 'siauras' + γράφειν, graphein 'rašyti') – greitraštis; rašymo būdas, trumpinant žodžius ir garsus, naudojant specialius simbolius, ženklus vietoje žodžių. Tikslas – greitai užfiksuoti, užrašyti norimą informaciją. Užrašytas tekstas vadinamas stenograma. Stenografija naudoja tam tikras savitas kiekvienai kalbai taisykles (pvz., viename iš metodų, jei angliškas žodis baigiasi ing, ing nerašoma ir vietoj to pabraukiama paskutinė raidė), tad metodai, taikomi vienoms kalboms, dažnai negali būti taikomi kitoms.
Stenografai gali užrašyti tokiu pačiu greičiu, kokiu kalbama. Buvo paplitusi iki kompiuterių ir skaitmeninių diktofonų atsiradimo. Stenografiją iki šiol naudoja žurnalistai, (konferencijų, vertimo žodžiu) vertėjai, (parlamento, teismo ir kt.) posėdžių sekretoriai, referentai, raštininkai.
Egzistuoja nemažai skirtingų stenografijos metodų. Jie yra sukurti įvairiomis kalbomis.
Lietuvišką sistemą 1926 m. Rygoje pagal latvišką Janio Ruozės sistemą sudarė Jurgis Stabinis, A. Dagienė ir Teodoras Ruozė.
ColecoVision
ColecoVision – bendrovės „Coleco Industries“ sukurta antrosios kartos kompiuterinių žaidimų konsolė, išleista 1982 m. ColecoVision gebėjo perteikti arkadinių žaidimo mašinų grafiką ir žaidimo stilių. Konsolės gyvavimo laikotarpiu buvo išleistos 145 šiai konsolei skirtos žaidimų kasetės.
2009 m. IGN ColecoVision išrinko 12 geriausia visų laikų žaidimų konsole iš 25.
Džeimsas (upė)
Džeimsas yra šios upės JAV:
Lao Army FC
„Lao Police FC“ – Laoso futbolo klubas iš Vientiano.
Namų rungtynes žaidžia KMS stadione, kuris talpina 1 000 žiūrovų.
Istorija
Klubas susietas su Laoso kariuomene.
Vidutinio nuotolio bėgimas
600 m
Netradicinė distancija ir dažnai naudojama bėgikų ištvermei patikrinti ilgesnėms distancijoms. 600 m distancijos varžybos vykdomos sezono pradžioje, kol bėgikai specializuojantys 800 m bėgime dar nepasiekė savo tinkamos fizinės būklės.
800 m
800 m distancijos bėgimo rungtyje lengvaatlečiai turi įveikti du ratus standartinio 400 m stadiono takeliu. Šis nuotolis visuomet buvo olimpinių žaidynių rungtis. Moterų bėgimas į žaidynės buvo įtraukas 1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, bet vėliau išbrauktas ir atnaujintas tik 1960 m. žaidynėse, dėl moterų patirto išsekimo įveikiant distanciją.
1000 m
Tai netradicinė distancija ir dažniausiai vykdoma žiemos sezono vyrų septynkovės varžybose.
1500 m
Paplitęs nuotolis, kurio metu sportininkas turi įveikti tris ratus ir trys ketvirtąsias rato tradiciniame stadione. Distancija dar vadinama metrine mylia. Pastaraisiais metais ši distancija tapo „pailgintu sprintu“, nes lengvaatlečiai stambiausiose varžybose vidutiniškai ratą įveikia per 55 sekundes. Tokio ilgio trasoje sportininkams yra ganėtinai sunku varžytis psichologiškai, nes šioje distancijoje bėgikai naudoja daug taktinių sprendimų. Tokioje trasoje čempiono vardas dažniausiai užsitikrinamas tik paskutiniuosiuose metruose.
3000 m
Tarpinis atstumas tarp vidutinio nuotolio ir ilgo nuotolio bėgimų. Standartiniame stadione tokia trasa sudaro pusaštunto rato. Tokios varžybos yra standartinės JAV.
3000 m kliūtinis
Standartinė kliūtinio bėgimo distancija yra 3000 m. Nuo įprasto bėgimo tokia rungtis skiriasi tuo, kad lengvaatlečiai turi įveikti barjerus ir vandens kliūtį. Ši rungtis įtraukta į IAAF čempionatus ir olimpinę programą.
Lietuvos totoriai
miniatiūra|Lietuvos totorių ekspozicija Trakų pilyje
Lietuvos totoriai – etninė grupė, gyvenanti Lietuvos Respublikoje ir istorinėse Lietuvos žemėse, laikoma viena seniausių jos tautinių mažumų.
Kilmė
Lietuvos totoriai yra tiurkų ir mongolų genčių palikuonys. Jų protėviai buvo išeiviai iš Aukso ir Didžiosios (Pavolgio) Ordų ir Krymo chanato. Lietuvos totoriai priklausė įvairioms grupėms, kalbėjo kipčiakų kalbų tarmėmis. Nors Lietuvos totoriai gyvena apsupti kitų tautų bei religijų ir gimtąją kalbą prarado 16 amžiuje, tačiau išlaikė savo etninę kultūrą, tautinį ir religinį identitetą,
Dauguma Lietuvos totorių yra musulmonai sunitai. 1998 m. buvo atkurtas Lietuvos musulmonų dvasinis centras-muftijatas. Lietuvos totorių mečetės veikia Nemėžyje ir Keturiasdešimt totorių kaime, Raižiuose ir Kaune. Iš prieškaryje Lietuvoje buvusių šešių mečečių dvi buvo sunaikintos: Vinkšnupių Vilkaviškio rajone – Antrojo pasaulinio karo metu ir Vilniaus (Lukiškių) – sovietmečiu. Manoma, kad LDK įvairiais laikotarpiais buvo apie 60 Lietuvos totorių mečečių arba maldos namų.
Atvykimas į Lietuvos teritoriją
XIV a. Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė apėmė didelę teritoriją, todėl jos žemės rytuose ribojosi su totorių valdomomis žemėmis. Tarp abiejų tautų vyko komunikacija. Totorių chanų pasiuntiniai lankydavosi tuometinėje sostinėje Trakuose. Pirmieji totoriai kaip sąjungininkai kovose su kryžiuočiais į LDK atvyko dar 1319–1320 m. valdant didžiajam kunigaikščiui Gediminui.
Po 1506 m. Klecko mūšio, kurį Krymo chanato totoriai pralaimėjo LDK kariuomenei, belaisviai buvo apgyvendinti Ostrogiškių, Radvilų ir kitų didikų privačiose valdose, miestuose ir kaimuose. XVII a. totorių gyvenviečių buvo Biržų kunigaikštystėje. Paskutinysis Didžiosios (Pavolgio) ordos chanas Šeich-Achmetas su nemaža palyda 20 metų gyveno LDK kaip diplomatinis įkaitas. 1527 m. jis buvo paleistas, bet LDK liko jo šeimos narių, tapusių kelių totorių kunigaikščių giminių pradininkais. Vilniaus priemiestyje Lukiškėse totoriai apsigyveno ne anksčiau kaip XVI a. viduryje.
Lietuvoje kilmingieji totoriai daugiausia gyveno bajorkaimiuose, viensėdžiuose. Lietuvos didžiajam kunigaikščiui priklausantys totoriai paveldėjimo teise iš jo gaudavo žemės. Totoriai turėjo atlikti karinę prievolę, taip pat ir papildomas prievoles (vežioti paštą, tiesti kelius, eiti sargybą). Totoriai, kaip ir bajorai, turėjo žemėvaldos teisę, bet neturėjo politinių teisių. Totoriai buvo atleisti nuo mokesčių, nes atliko karo tarnybos prievolę už duotą žemę. Tie, kurie nėjo karo tarnybos, mokėjo pagalvės mokestį, mokėjo ir kitus mokesčius, kai valstybei prireikdavo. Už gerą tarnybą būdavo apdovanojami žeme ir dvarais.
Pagrindinė LDK totorių veikla buvo karyba ir diplomatinė tarnyba. Totorių bendruomenės teritorinis administracinis ir mokestinis vienetas buvo vėliava, vadovaujama ulono (kunigaikščio). Vėliavomis iš pradžių buvo vadinami ir  totorių kariniai daliniai, kurie vėliau įsiliejo į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės priešakinę sargybą (sudarė totorių pulkus). Miestuose nekilmingi totoriai vertėsi daržininkyste, odų dirbimu, arklininkyste, vežėjavimu.
Savo teises totoriai išsaugojo ir po 1795 m., Lietuvą prijungus prie Rusijos imperijos. Įrodę bajorystę totoriai ėjo karo ir administracinę tarnybą, neįrodę – perėjo į vienkiemininkus, mokėjo pagalvės mokestį. Totoriai tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, iki 1803 m. joje buvo atskiras lietuvių ir totorių pulkas. Dalis totorių 1812 m. dalyvavo lietuvių Napoleono rėmimo kampanijoje, 1831 m.ir 1863 m. sukilimuose, rėmė lietuvių tautinį išsivaduojamąjį judėjimą. Nuo XVII a. pabaigos iki XX a. vidurio įvairiuose kariuomenėse – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Lenkijos Karalystės, Rusijos imperijos - tarnavo iki 50 generolų - Lietuvos totorių. Išlaikydami lojalumą kraštui, kuris tapo jiems antrąja Tėvyne, Lietuvos totoriai dalyvavo visuose be išimties LDK karuose, 1794, 1831 ir 1864 m. sukilimuose. Taip pat Lietuvos nepriklausomybės kovose 1918-1920 m. Aukštas Lietuvos totorius karininkas pulkininkas Aleksandras (Suleimanas) Chaleckis buvo vienas iš atgimstančios Lietuvos kariuomenės kūrėjų.
XX amžius
Bėgant laikui keitėsi Lietuvos totorių profesija. XIX a. pabaigoje XX a. pradžioje tarp totorių atsirado gydytojų, mokslininkų, menininkų, laisvųjų profesijų atstovų. Kai kurie jų tapo plačiai žinomi pasaulyje.
XX amžiaus pradžioje pradėjo kurtis totorių tautinės organizacijos. 1909 m. Vilniuje susikūrė Lietuvos musulmonų bendrija, 1917–1923 m. (pirma Petrograde, nuo 1921 m. – Vilniuje) veikė Lenkijos, Lietuvos, Baltarusijos ir Ukrainos totorių sąjunga. Lietuvos Respublikoje 1923–1936 m. veikė Kauno totorių draugija. Lenkijos okupuotoje Rytų Lietuvoje 1925–1940 m. veikęs Lenkijos totorių kultūros švietimo sąjungos skyrius leido mokslinę, grožinę ir religinę literatūrą, 1934–1939 m. Vilniuje – laikraštį „Życie tatarskie“, 1929–1940 m. Vilniuje veikė totorių tautinis muziejus, nuo 1931 – archyvas, nuo 1934 – Jaunimo ratelis.
1925 12 28 Vilniuje buvo įkurtas musulmonų religinis centras – muftijatas (muftijus J. Šinkevičius), 1936 m. įteisinta musulmonų konfesijos autokefalija. Totoriai turėjo atskirą karinį dalinį – totorių eskadroną (priklausė Vilniaus 13 ulonų pulkui).
Tarpukariu Lietuvos Respublikoje gyveno apie tūkstantis Lietuvos totorių. Apie dešimt tūkstančių šios bendruomenės narių tuo laikotarpiu gyveno už Lietuvos ribų – Lenkijoje ir Baltarusijoje. Lietuvoje jie turėjo dvi parapijas su centrais Kaune ir Raižiuose. 1930 metais minint Žalgirio mūšio 520-ąsias metines laikinojoje Lietuvos sostinėje Kaune buvo atidaryta nauja mūrinė mečetė, kurios statybai ženklią paramą skyrė tuometinė Lietuvos Vyriausybė.
1939 m. pabaigoje Lietuvoje veikė Kauno, Raižių (Alytaus apskritis), Vinkšnupių (Vilkaviškio apskritis), Vilniaus Keturiasdešimt Totorių ir Nemėžio (abi Vilniaus apskrityje) musulmonų parapijos. 1940 06 15 SSRS okupavus Lietuvą, totorių organizacijos buvo uždarytos.
Šiandieninėje Lietuvoje
miniatiūra|Raižių mečetė. Alytaus rajonas 1988 m. įsikūrė Lietuvos totorių kultūros atgimimo draugija. Jos tikslas buvo koordinuoti visuomeninį Lietuvos totorių gyvenimą, rūpintis maldos namų atstatymu, kultūros puoselėjimu. Dabar Lietuvoje veikia apie 20 Lietuvos totorių visuomeninių organizacijų (asociacijų).
1995 m. lietuvių, rusų ir lenkų kalbomis pradėtas leisti laikraštis „Lietuvos totoriai“[5].
1996 m. įkurta Lietuvos totorių bendruomenių sąjunga. Jos veikla apima Lietuvos totorių kultūros puoselėjimą, pažinimą ir sklaidą. Sąjunga organizuoja renginius, palaiko ryšius su valstybės institucijomis, savivaldos įstaigomis ir giminingomis Lietuvos totorių organizacijomis Lenkijoje ir Baltarusijoje, Krymo totorių Medžlisu (tautiniu parlamentu).
2009 m. įsteigtas Vytauto Didžiojo paminklo pastatymo fondas, kuris užsiima istorinės atminties įamžinimo ir paveldo išsaugojimo darbais. Lietuvoje veikia kelios Lietuvos totorių sekmadieninės mokyklos.
Bagva
Bagva (isp. ir ) – miestas Peru, Amazonės departamento vakaruose, prie Utkubambos upės (netoli jos santakos su Maranjonu), 162 km nuo Čačapojo. Provincijos centras.
Lietuvos totoriai
Šiandieninėje Lietuvoje
Lietuvos totorių folkloro atkūrimas prasidėjo 1997 m. įsikūrus pirmajam kolektyvui „Alije“. 2011 m. Vilniuje įkurtas Lietuvos totorių folkloro ansamblis „Ilsu“ („Tėvynė“), 2018 m. – folkloro kolektyvas „Efsane“ („Legenda“), kurie puoselėja ir visuomenei pristato tradicinę Lietuvos totorių ir kitų tiurkų tautų kultūrą.
Trakų istorijos muziejuje veikia Lietuvos totoriams skirta nuolatinė ekspozicija.
Kulinarinis paveldas
Lietuvos totoriai išlaikė savo kulinarinę tradiciją. Garsiausias jų patiekalas Lietuvoje ir už jos ribų yra sluoksniuotas pyragas su aguonų įdaru „Šimtalapis“. Taip pat plačiai žinomi Lietuvos totorių koldūnai su aviena ir jautiena, moliūgų pyragas su mėsa (anksčiau tradiciškai naudota žąsiena), apeiginiai apvalūs paplotėliai – džaima, saldumynas chalva.
Eurovizijos dainų konkursas 2002
thumb|250px|right|Žalia: 2002 m. konkurse dalyvavusios šalys. Geltona: Šalys, 2002 m. Eurovizijos dalyvavime padariusios pertrauką. thumb|250px|Saku Suurhall '''2002 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – keturiasdešimt septintasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 2002 m. Taline, Estijoje. Konkurso nugalėtoja tapo Latvijos atstovė Marija Naumova su daina „I wanna“.
12 taškų
Po 12 taškų surinkusios šalys
Tarpupio sėklalesis
Tarpupio sėklalesis (Sporophila zelichi) – tanagrų (Thraupidae) šeimai priklausanti paukščių rūšis. Sutinkama Argentinoje (Mesopotamijoje), Urugvajuje ir Paragvajuje.
Gyvena subtropinėse ir tropinėse sausose lygumų pievose, bei laikinai užliejamose pievose. Reta rūšis, įtraukta į tarptautinę raudonąją knygą.
Čongčingas
Čongčingas – miestas Kinijos Liaudies Respublikoje. Išsidėstęs Jangdzės ir Dzialingo upių santakoje. Urbanizuotoje dalyje priskaičiuojama 18,384 mln. gyventojų, visoje aglomeracijoje 30,4 mln (2016 m.).
Čongčingas yra administracinis provincijos lygio Kinijos vienetas, tiesiogiai pavaldus vyriausybei. Laikomas vienu iš keturių išskirtųjų miestų kartu su Pekinu, Šanchajumi ir Tiandzinu. Didžiausias pagal plotą ir gyventojų skaičių miestas pasaulyje. Kinijos ekonomikos strategijoje priskiriamas Vakarų trikampio ekonominei zonai.
Upių uostas. Išvystyta metalurgijos, mašinų, chemijos, naftos, lengvoji, maisto pramonė. Apylinkėse išgaunama akmens anglis. Yra dvi šiluminės jegainės, vandens jėgainių kaskada. Daug universitetų.
Geografija
Čongčingo miestas įsikūręs didžiausios Kinijos upės Jangdzės ir jos intako Dzialingo santakoje, rytiniame Sičuano baseino pakraštyje. Kadangi per ilgą istoriją susisiekimas tarp Sičuano ir kitų Kinijos dalių vykdavo per upes, Čongčingas visada buvo svarbioje strategiškai padėtyje ir tarnavo kaip vartai į Sičuaną. Miestui būdinga ypač didelė gamtinė įvairovė. Jis įsikūręs kalnuotoje vietoje prie dviejų upių, čia gausu miškų, šaltinių, krioklių, tarpeklių.
Regionui būdingas drėgnas ir karštas subtropinis klimatas, kraštą siaubia musonai, gausūs lietūs ir rūkai. Jis pasižymi viena karščiausių vasarų Kinijoje taip pat vienu mažiausių saulėtų dienų rodiklių.
Čongčingas ribojasi su penkiomis provincijomis: Hubėjumi (rytuose), Hunanu (pietryčiuose), Guidžou (pietuose), Sičuanu (vakaruose) ir Šansi (šiaurėje).
Istorija
Čongčingo administracinio vieneto teritorijos istorija yra neatskiriama nuo Sičuano istorijos. Svarbiausia neolito laikų kultūra čia buvo Dasi, V–III tūkst. pr. m. e. suklestėjusi Trijų tarpeklių regione.
Dėl svarbios strateginės padėties gyvenvietė Čongčingo vietoje egzistavo nuo labai senų laikų. Laikoma, kad miestas įsikūrė maždaug prieš 3000 metų ir siejamas su senovine Ba karalyste. Ba tautai migruojant iš savo ankstyvosios sostinės Ičengo rytiniuose kalnuose, ji nusileido į žemumas ir įtvirtino savo naują sostinę Jangdzės ir Dzianlingo santakoje, t. y. dabartinio Čongčingo vietoje, ir pavadino ją Dziangdžou (江州).
Čongčingo ankstyvasis klestėjimas buvo susijęs su Ba karalystės istorija. Ši karalystė viešpatavo Dzialingo baseine, taip pat kontroliavo prie jo prisiglaudusias rytines ir pietines aukštumas. Nuo II tūkst. pr. m. e. pabaigos Ba dalyvavo Vidurio Lygumoje vykusiuose įvykiuose, todėl buvo minima to meto kinų šaltiniuose. I tūkst. pr. m. e. viduryje Ba kovojo su savo galingesne kaimyne Čin, kol 316 m. pr. m. e. buvo galutinai nugalėta. Taip teritorija ir miestas tapo Kinijos imperijos dalimi.
Miestas ne kartą keitė pavadinimus. Pirmasis žinomas pavadinimas Ba karalystės laikais buvo Dziangdžou. IV a. jis gavo vardą Čudžou (楚州), 581 m. pervardintas Judžou (渝州), 1102 m. – Gongdžou (恭州). Galiausiai, 1189 m. Songų princas Džao Dunas, sėsdamas į imperatoriaus sostą, suteikė miestui privilegiją pavadindamas jį „Dviguba švente“, kas sutrumpintai skamba kaip Čongčing.
Kinijos imperijos suirimo laikotarpiais Čongčingą valdė šios valstybės Šu (Trijų karalysčių laikotarpiu), Pietinės dinastijos, Šiaurės Džou, Ankstyvoji Šu (907–925), Vėlyvoji Šu (934–965) ir kt.
Du kartus istorijoje Čongčingas pats tapo vietinės valstybės sostine. Pirmą kartą tai įvyko 1362 m., kuomet valstietis Ming Yuzhen čia paskelbė Dasia imperiją, kuri išsilaikė iki 1371 m. Antrą kartą tai įvyko 1621 m., žlungant Mingų dinastijai, kuomet sukilėlis Še Čongmingas įkūrė Dalian valstybę su sostine Čongčinge. Kitas sukilėlis, Zhang Xianzhong 1644 m. nusiaubė Dalian ir visą Sičuaną, išžudydamas didelę dalį gyventojų.
Nuo 1937 m. lapkričio iki 1946 m. pradžios buvo laikinoji Kinijos sostinė.
thumb|250px|left|Buvusi koncentracijos stovykla Zhazidong
Administracinis suskirstymas
Čongčingas yra provincijos lygio miestas, turintis išskirtojo statusą, ir yra tiesiogiai pavaldus centrinei vyriausybei. Administraciškai miestas padalintas į 38 vienetus, iš kurių 26 yra rajonai, 8 apskritys ir 4 autonominės apskritys. Čongčingo savivaldybės ribos yra gerokai didesnės nei kitų provincijos lygmens miestų (Pekino, Šanchajaus ir Tiandzino), o didžioji jos administracinės teritorijos dalis, užimanti daugiau nei 80 000 kv. km, yra kaimo tipo. 2017 m. pabaigoje aglomeracijoje iš viso gyveno 30,75 mln. gyventojų.
Vytautas Petkevičius (reikšmės)
Vytautas Petkevičius:
Čistyjė Prudų kaimo gyvenvietė
Čistyjė Prudų kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Nesterovo rajone. Centras – Čistyjė Prudai.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Iljušino kaimo gyvenviete, rytuose su Prigorodnojės kaimo gyvenviete, pietuose su Lenkija, vakaruose su Oziorsko rajono Gavrilovo kaimo gyvenviete ir Gusevo rajono Kalininskojės kaimo gyvenviete. Gyvenvietės teritorija – 16074 ha, iš jų 1731 ha žemės ūkio naudmenos.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką. Gyvenvietės administracijai vadovauja konkurso tvarka skiriamas administracijos vadovas.
Kaliningrado srities įstatymu Čistyjė Prudų kaimo gyvenvietę sudaro:
Kerstin Norborg
Išleido poezijos rinkinius „Nemieganti žemė“ (Vakenlandet, 1994), „Kai tik išeisiu“ (Så fort jag går ut, 1998), romaną „Mano tėvo namas“ (Min faders hus, 2001). Šiuo metu gyvena Stokholme ir dirba Elando saloje mokytoja.
Victor Boucquey stadionas
Stade Victor Boucquey – įvairios paskirties stadionas Lilyje, Prancūzijoje. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Pastatytas 1902 m. Jame telpa 15 000 žiūrovų. 1938 m. birželio 12 d. vyko III pasaulio futbolo čempionato varžybos tarp Vengrijos ir Šveicarijos rinktinių.
Sandra (dainininkė)
Sandra Ann Lauer (taip pat Sandra Cretu; g. 1962 m. gegužės 18 d. Sarbriukene) – Vokietijos dainų atlikėja ir autorė, šiuo metu gyvenanti ir dirbanti Ispanijoje.
Muzikinę karjerą pradėjo grupėje „Arabesque“ kaip pagrindinė vokalistė. Nuo 1984 m. koncertuoja kaip solo dainininkė. 1988 m. susituokė su Michael Cretu (iki 2007 m.). Su juo ir dar keliais muzikantais Sandra sudarė garsią naujojo amžiaus muzikos grupę „Enigma“. Joje Sandra buvo pagrindine vokaliste, tačiau tuo pat metu vystė ir solinę karjerą.
Diskografija
Studijiniai albumai:
Nuosavybė
Nuosavybė – fiziniam ar juridiniam asmeniui priklausantis turtas (kilnojami, nekilnojami daiktai, materialus arba nematerialus turtas), kuriuo teises juo laisvai disponuoti, naudotis bei valdyti nustato teisės normos. Savininkas gali leisti ar drausti nuosavybe naudotis kitiems asmenims, reikalauti grąžinti daiktą iš neteisėto svetimo valdymo (plačiau žr. daiktinė teisė).
Formos
Nuosavybė pagal jos subjektą gali būti:
Pagal materializacijos formas – materiali arba nemateriali (žr. intelektinė nuosavybė).
Atsiradimo momentas
Nuosavybės teisė atsiranda:
Objektas
Nuosavybės objektas – daiktai, kitas turtas; istorijoje anksčiau nuosavybės objektu buvo pripažįstamas ir žmogus (žr. straipsnius vergovė, baudžiava).
Nuosavybės teisinį režimą nustato teisės normos. Kai kurių nuosavybės teisės objektų civilinė apyvarta yra ribojama. Pavyzdžiui, gali būti draudžiama įsigyti vienus ar kitus daiktus (ginklus, narkotikus).
Nuosavybės teisės
Nuosavybės teisės yra valdymas, naudojimas ir disponavimas.
fa:حقوق مالکیت
Neoklasicizmas
300px|thumb|[[Kauno karininkų ramovė – vienas lietuviško neoklasicizmo pavyzdžių]]
Neoklasicizmas (neo + klasika, iš – „pirmaeilis“) – XIX–XX a. meno, literatūros, muzikos, architektūros įvairių tendencijų sambūris, jungiantis klasiką, baroką, rokoką.
Architektūra
thumb|left|[[Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 1958 m., Vilnius]]
Neoklasicizmo architektūroje taikyta orderinė sistema, papildyta renesanso ir baroko elementais. I etapas klestėjo Rusijoje ir JAV. II etapas truko XX a. 1-ojoje pusėje, buvo susijęs su laisva orderinės sistemos interpretacija, klasicizmo formos derintos su moderniomis konstrukcijomis ir medžiagomis. Klasicizmo formas architektūroje pritaikė totalitariniai režimai (stalinizmas SSRS, nacizmas Vokietijoje ir fašizmas Italijoje).
Lietuvos architektūroje I etapui priskiriami Trakų Vokės dvaro rūmai (1880), Užutrakio dvaro rūmai (1901), dabartinė Lietuvos mokslų akademija (1908). II etapas labiausiai išryškėjo XX a. tarpukariu Kaune – Lietuvos banko rūmai (1928), Kauno filharmonija (1930), Karininkų ramovė (1937) ir kt. Sovietmečio neoklasicizmas dar vadintas socialistiniu realizmu – tarp jų vienas didžiausių yra Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka (1958).
Skulptūra
XX a. sovietmečio Lietuvoje plito neoklasicistinis Motinos Tėvynės įvaizdis – J. Mikėno „Taika“ (1960) ir „Pirmosios kregždės“ (1964, 1987), G. Jokūbonio „Motina“ Pirčiupių kaime (1960).
Muzika
thumb|[[Lietuvos bankas|Lietuvos banko rūmai, Kaunas, 1928 m.]]
Neoklasicizmas muzikoje plėtojo daugiausia baroko tradicijas. Kai kurių šalių (dažniausiai Rusijos) muzikologai reikšmingai neoklasicizmo stiliaus atmainai apibūdinti vartoja dar ir neobaroko terminą. Tarp lietuvių neoklasicizmo muzikos bruožų turėjo Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, Balys Dvarionas, Julius Juzeliūnas ir kt.
Literatūra
Prancūzų literatūroje neoklasicizmo atstovai yra Paulas Valerys ir Džeimsas Tisotas, Rusijoje taip pat priskiriamas vadinamasis akmeizmas, o lenkiškoje – Mečislovas Jastrunas. Taip pat vadinamas kraštutine estetika.
Plieniškių koplyčia
Plieniškių koplyčia – veikianti kapinių koplyčia, esanti Plieniškių kaime, Šakių rajone, apie 5 km į šiaurę nuo Šakių, šalia kelio.
Istorija
miniatiūra|left|Ant galinės sienos pakabintas altorėlis Plieniškių kapinėse koplyčia pastatyta XIX a. Aplink ją yra įsikūrusios pirmosios Šakių miesto krikščionių kapinės, kuriose buvo laidojami šakiečiai, išpažįstantys Romos katalikų tikėjimą. Šakiuose kapines turėjo tik žydai ir liuteronai. Krikščionys buvo laidojami 5 km už miesto esančiose Plieniškių kapinaitėse. Velionį į kapines veždavo arkliais traukiamu vežimu, kurį lydėdavo būgnininkai. Ritmingas būgnų mušimas girdėdavosi toli, todėl apylinkėse visi žinodavo, kad vyksta laidotuvės.
Elena Gaigalaitė
Elena Gaigalaitė-Gaidienė (1933 m. gruodžio 17 d. Dotnuvoje, Kėdainių apskritis – 2015 m. gruodžio 3 d. Klaipėdoje) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.
Biografija
1953 m. baigė Kaišiadorių vidurinę mokyklą. 1953–1957 m. studijavo LSSR konservatorijoje. 1956–1962 m. Kapsuko, 1963–2015 m. Klaipėdos dramos teatro aktorė. Scenoje suvaidino per 120 vaidmenų. Lietuvos teatro sąjungos narė.
Palaidota Lėbartų kapinėse.
Žymesni vaidmenys
Teatre:
Kine:
Butkiškė
Butkiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Ariogalos, į pietus nuo kelio magistralės, prie Dubysos. Seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Butkiškės Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta XVIII–XIX a.), yra biblioteka.
Istorija
Nedidelis Butkiškės dvaras minimas 1593 m. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1979 m. prie gyvenvietės prijungti Kunigiškiai II.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Kaime gyveno:
Albinas Čepaitis
Albinas Čepaitis (g. 1934 m. rugpjūčio 9 d. Biržuose) ─ stalo teniso sporto meistras (1961), sąj. (1961) ir nac. (2001) kategorijos teisėjas, daugkartinis (8 k.) Lietuvos stalo teniso čempionas.
Biografija
1939 m., XIII pasaulio čempionate Egipte, plačiai nuskambėjo lietuvių stalo tenisininkų: Vlado Dzindziliausko, Chaimo Duškeso, Eugenijaus Nikolskio ir Viliaus Variakojo pasirodymas. Užimta ketvirtoji vieta įžiebė ne vieno jaunuolio širdyje pasididžiavimo savo tėvynainiais jausmą. Šeduvos vidurinės mokyklos kūno kultūros mokytojas Vyt. Balčiūnas anksti sudomino jauną moksleivį A. Čepaitį stalo tenisu. Po pamokų, su savo jaunesniu broliu Kęstučiu, ilgai užtrukdavo mokyklos sporto salėje prie stalo teniso stalo, kartu su mokytojais V. Balčiūnu ir D. Kazlausku tobulino savo įgūdžius.
Studijos
Baigdamas Šeduvos vidurinę mokyklą, 1953 metais, A. Čepaitis jau buvo stalo teniso jaunių čempionas ir be konkurso pateko į Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą, dabar vadinamą Lietuvos sporto universitetu. Dar studijų metais dalyvavo įvairiose stalo teniso varžybose, užimdamas aukščiausias vietas, buvo sąjunginės rinktinės narys. Baigdamas studijas (1958) m. tapo Lietuvos vyrų dvejeto ir mišraus dvejeto čempionu.
A. Čepaitis nuo 1960 m., su pertraukomis, dirbo ir trenerio darbą, yra daugkartinis Lietuvos veteranų turnyrų nugalėtojas. Aktyvus stalo teniso propaguotojas, išugdęs sporto meistrų, čempionų ir prizininkų, nacionalinės kategorijos teisėjas.
Pasiekimai
thumb|240px|A. Čepaičio gauti apdovanojimai
Apdovanojimai
thumb|240px|Iš Albino Čepaičio kolekcijos