cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laiko lygtis
Ekliptikos polinkis į dangaus pusiaują
Net jei Žemė skrietų apskritimine orbita aplink Saulę, dėl orbitos (ekliptikos) polinkio į dangaus pusiaują, gaunama dar viena sinusinė laiko lygties komponentė (vidutinis saulinis laikas matuojamas ne tikrosios Saulės padėtimi, o jos projekcija į dangaus pusiaują). Šio judėjimo projekcija yra maksimali saulėgrįžų taškuose ir minimali lygiadienių taškuose. Tokį efektą iliustruoja Saulės šešėlio slinkimo greitis. Net ties Žemės pusiauju jis yra mažesnis lygiadienių metu ir didesnis saulėgrįžų metu. Vien tik dėl šio reiškinio saulėgrįžų metu paros trukmė būtų 24 valandos ir 20,3 sekundžių, o lygiadienių metu 20,3 sekundžių mažiau nei 24 valandos. Dėl šios komponentės įtakos turėsime pusės metų periodo sinusoidę su 9,87 minutės amplitude. Nulinius taškus ši komponentė kerta saulėgrįžų ir lygiadienių momentais.
Rytas Jakimavičius
Rytas Jakimavičius (g. 1959 m. rugpjūčio 10 d. Klaipėdoje) – Lietuvos dailininkas keramikas.
Biografija
Žmona Dalia Laučkaitė-Jakimavičienė. 1984 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1984–1989 m. Vilniaus Dailės kombinato dailininkas keramikas. Nuo 1989 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas (iki 1990 m. Lietuvos dailės institutas), nuo 2000 m. Keramikos katedros vedėjas. Nuo 2000 m. docentas. 1996 m. dailininkas rezidentas Europos keramikos darbų centre Hertogenboše, 2001 m. – Akrono universitete, 2002 m. – Keramikos centre Filadelfijoje.
Kūryba
Sukūrė dekoratyvinių teminių ir skulptūrinių figūrinių kompozicijų, instaliacijų, pano interjerams, servizų, indų. Kompozicijos: „Mergvakaris“ 1984 m., „Šuo“ 1986 m., „Moterys“ 1987 m., „Fontanas“ 1995 m., „Skaičiuotė“ I–X 1998 m., instaliacijos: „Iš daiktų gyvenimo“ 1996 m., „Naujoji šventykla – Lemputė“ 1997 m., „Nedidelės permainos“ 2001 m., „Indas ir kūnas“ 2003 m. Naudoja molį, šamotą, porcelianą. Kūriniai postmodernistinės konceptualiosios keramikos pakraipos. Lakoniškos, stilizuotos, subtiliai modeliuotos formos derinamos su išdidintomis, groteskiškomis, sarkastiškomis.
Nuo 1981 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos surengtos Klaipėdoje 1992 m., 1993 m., Vilniuje 1994 m., 1995 m., 1997 m., 1998 m., 2003 m., Utrechte 1996 m. ir kitur. Nuo 1986 m. dalyvauja tarptautiniuose keramikos ir porceliano simpoziumuose.
Čiužiakampio pagrindinė mokykla
Čiužiakampio pagrindinė mokykla – buvusi valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šalčininkų raj., Čiužiakampyje, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 195003296. Savininko teises ir pareigas įgyvendinanti institucija - Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerija.
miniatiūra|250px|left|Mokykla 2016 m.
Istorija
Steigėjas Vilniaus apskrities viršininko administracija. Uždaryta 2015 m.
Paprastoji gyvavedė vėgėlė
Paprastoji gyvavedė vėgėlė, arba gyvagimdė vėgėlė (Zoarces viviparus) – netikrųjų vėgėlių, arba jūrinių vėgėlių (Zoarcidae) šeimos žuvis. Kūnas iki 30 cm ilgio. Pagimdo iki 400 jauniklių. Paplitusi Europos jūrų pakraščiuose, taip pat Baltijos jūroje.
Pranciškus Ksaveras Oginskis
Pranciškus Ksaveras Oginskis (1742 m. – 1814 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) karinis ir politinis veikėjas.
Giminė ir dvarai
Kunigaikštis, kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Oginskių giminės, tėvas Tadas Pranciškus Oginskis (1711–1783 m.), motina Izabelė Radvilaitė (1711–1761 m.).
Valdė Pervalką, Molodečną ir Zalesę. Šias valdas padovanojo sūnėnui Mykolui Kleopui Oginskiui.
Andakoljas
Andakoljas – miestas Kokimbo regione (Čilė), Elkio provincijoje, Andakoljo komunos centras.
Andakoljo komuna
thumb|left|150px|Andakoljo komunos padėtis Kokimbo regione
Andakoljo komuna ribojasi:
Demografija
Komunos plotas 310 km².
2006 m. gyventojų skaičius – 10 288 gyv. (gyventojų tankis 33,16 žm./km²).
Ekonomika
Paskutiniais metais rūdų gavyba smarkiai sumažėjo, dėl ko suprastėjo miesto gyventojų gyvenimo lygis. 40 % miesto gyventojų gyvena žemiau skurdo ribos.
Sumažėjus dirbančių kalnakasyboje žmonių skaičiui ėmė vystytis paslaugų sfera, amatai, turizmas, susijęs su vietovės istoriniais ir kultūriniais paminklais.
Komunos administracinis suskirstymas
Komuną sudaro 4 rajonai:
Kerkpatriko kalnas
Kerkpatriko kalnas  – ledo nedengiamas kalnas Antarktidoje, Transantarktiniuose kalnuose, Karalienės Aleksandros kalnagūbryje. Aukštis 4528 m. Tai aukščiausia Transantarktinių kalnų vieta. Iki 3000 m šlaitai dengiami ledo, aukščiau – plikos uolos.
1908 m. kalną atrado Didžiosios Britanijos ekspedicija, vadovaujama Ernesto Šekiltono. Kalnas pavadintas ekspediciją parėmusio Glazgo verslininko garbei.
Kerkpatriko kalnas yra svarbi dinozaurų fosilijų radimvietė.
Lachuvka Duža
Lachuvka Duža  – kaimas Lenkijos rytuose, Zalesių valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į rytus nuo Zalesių, apie 19 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 104 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kana (augalas)
Kana arba pipytė (Canna) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, monotipinės kaninių (Cannaceae) šeimos augalų gentis.
Gentyje yra 19 rūšių:
Tukas
Tukas – dvisavaitis spalvotas laikraštėlis vaikams (mažiesiems), ėjęs 1991–1998 m. Kaune.
Istorija
Įsteigė ir leido UAB „Gabija“, nuo 1997 m. Nr. 7 – UAB „Tukas ir TrinTukas“ Kaune. Tiražas 1991 m. – 20 000 egz., 1997 m. – 9100 egz.
Spausdino žaidimus, pasakas, mįsles, vaikų piešinukus ir kūrybą; mokė vaikus abėcėlės raidžių.
Baikonyras
Baikonyras (arba Baikonuras, Baikonūras) – miestas vidurio pietų Kazachstane, dešiniajame Syrdarjos krante, į šiaurės vakarus nuo Kyzylordos. Baikonyras ir jo apylinkės turi išskirtinį valstybinį statusą ir iki 2050 m. nuomuojamas Rusijos. Į šiaurę nuo miesto įsikūręs Baikonuro kosmodromas. Mieste gyvena kosmodromą aptarnaujintis personalas, sustiprintas apsaugos režimas. Šalia eina Kyzylordos-Aktobės plentas ir geležinkelis.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1955 m., aplinkines žemes pradėjus naudoti kaip raketų bandymo poligoną. Iki 1995 m. vadinta Leninsku. Būdingas sovietinis miestų išplanavimas (plačios gatvės, blokiniai daugiabučiai). Žlugus TSRS miestas atiteko Kazachstanui, kosmodromo darbas sustojo, daugelis specialistų emigravo. Tačiau 1994 m. pasirašyta sutartis su Rusija, todėl kosmodromas darbą atnaujino, atsigavo ir Baikonyras.
Kaltinėnų seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 4 seniūnaitijos:
Dead Heart in a Dead World
Dead Heart in a Dead World – ketvirtasis progresyviojo metalo muzikos grupės Nevermore studijinis albumas, išleistas 2000 metais.
Kalero sala
thumb|250px|Kaleros, Bravos ir Portiljoso salos (geltonai pažymėta ginčytina teritorija)
Kalero sala  – upinė sala šiaurės rytų Kosta Rikoje, Limono provincijoje, San Chuano upės deltoje, iš rytų skalaujama Karibų jūros. Plotas – 151,6 km². Drauge su gretima Bravos sala sudaro Bara del Kolorado nacionalinį miško faunos draustinį. Į tą pačią deltą dar įeina Portiljoso sala. Iš šiaurės salą riboja ir nuo Nikaragvos skiria pagrindinė San Chuano vaga, o iš pietų supa Kolorado atšaka.
thumb|left|200px|Džiunglių upė. Bara del Kolorado nacionalinis miško faunos draustinis Paviršius lygus, padengtas aliuvinėmis nuogulomis. Vietomis yra pelkių, šlapynių. Paviršius apaugęs tropinėmis džiunglėmis, pakrantėse – mangrovėmis. Čia prieglobstį randa įvairios retos, saugomos gyvūnų rūšys. Kalero sala negyvenama.
Sala atrasta 1539 m. ir pavadinta ispanų laivo kapitono Alonso Kalero garbei. Dėl į šiaurę nuo Kalero salos esančio Portiljoso salelės 2010 m. kilo diplomatinis Nikaragvos–Kosta Rikos konfliktas.
Michalovo žydų kapinės
Michalovo žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XIX a. Michalovo mieste. Kapinių teritorija 0,1 ha, kurioje išlikę 25 betoniniai antkapiai. Kapinės yra apie 1 km nuo miesto, šalia Krinicos kaimo.
Lukošiūnas
Lukošiūnas:
FK Darbo Rūmai Biržai
Biržų „Darbo Rūmai“ – buvusi Lietuvos futbolo komanda iš Biržų.
Komandos įkūrimas 1935 m.
1935 m. Biržuose susikūrė nauja komanda „Darbo Rūmai“.
1937 m. rungtynės su Pasvalio rinktine
Žinoma, kad su Pasvalio rinktine 1937 m. susitiko du kartus. Abu kartus biržiečiai laimėjo. 2-0 ir 3-1.
John Carew
Pasiekimai
2005, 2007 ir 2009 m. išrinktas geriausiu Norvegijos futbolininku.
Karjera
2007 m. vasario 22 d. pasirašė trijų su puse metų kontraktą su Aston Villa klubu. 2011 m. sausio 21 d. iki sezono pabaigos buvo išnuomotas Stoke City klubui. 2011 m. gegužės 27 d. pasibaigus kontraktui jis nebuvo pratęstas.
Kreivasis
Kreivasis  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Suvalkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Suvalkų ir 108 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra šalia Kreivojo Vygrių ežero, Vygrių nacionaliniame parke, čia yra įsikūrusi Vygrių nacionalinio parko direkcija. Kaimo apylinkėse yra daug eglynų ir pušynų miškų, upių ir ežerų, kuriuose yra nemažai bebrų buveinių.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Abdoulaye Diagne-Faye
Abdulajė Dianje-Fajė (g. 1978 m. vasario 26 d.) – futbolininkas, Senegalo rinktinės ir Stoke City klubo gynėjas.
2008 m. rugpjūčio 15 d. pasirašė trejų metų sutartį su Stoke klubu.
žaidžia nuo 2004 m. Su rinktine dalyvavo 2004, 2006, 2008 m. Afrikos Tautų taurėse.
Turgus (laikraštis)
Turgus – informacinis-reklaminis laikraštis, buvo leidžiamas 1991–1992 m. Šiauliuose.
Istorija
Įsteigė ir leido UAB „MM“. Spausdino nemokamus asmeniškus trumpus skelbimus, informaciją apie perkamas ir parduodamas prekes, teikiamas paslaugas, privačių asmenų ir valstybinių įmonių veiklą. Tiražas 1991 m. – 6900 egz., 1992 m. – 8400 egz. Vietoje „Turgaus“ pradėta leisti „Šiaulių reklama“.
Redagavo Vytautas Cimermonas.
Italijos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Italijos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Dalyviai
Iš viso čempionate dalyvauvo 20 komandų. 17 iš 2013-2014 m. Serie A čempionato, 3 – geriausiai pasirodžiusios Serie B lygoje – tai Palermo, Empoli ir Cesena. Titulą gynė Juventus ekipa, kuri triumfavo tris paskutinius sezonus.
Gruodžio 23 d. buvo žaidžiamos Italijos supertaurės rungtynės tarp Juventus ir Napoli ekipų. Rungtynių pagrindinis laikas baigėsi 2-2, o po baudinių 6-5 laimėjo komanda iš Neapolio.
Likus 4 turams iki sezono pabaigos čempionais ketvirtą kartą iš eilės tapo Juventus futbolininkai.
Finalo rungtynės
---
Juozas Šmulkštys
Juozas Šmukštys (1866 m. kovo 14 d. Sūduvoje – 1931 m. birželio 21 d. Bartininkuose, Vilkaviškio apskritis, palaidotas Bartininkų senosios bažnyčios šventoriuje) – Romos katalikų kunigas, knygnešys.
Biografija
Baigęs Seinų kunigų seminariją, 1889 m. buvo įšventintas kunigu. Sielovados darbą pradėjo Kalvarijos kalėjime kapeliono pareigose, vėliau perkeltas vikaru į Pakuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčią. Pasižymėjo puoselėdamas lietuvybę, platino draudžiamą spaudą, pamokslus skelbė lietuviškai. Klebonas V. Bukontas tam nepritarė ir skųsdavo J. Šmulkštį žandarams. 1898 m. vikaro butas buvo kratomas, jame rasti lietuviškų pamokslų rankraščiai. 1899 m. birželio mėn. 23 d. teismo sprendimu Juozas Šmulkštys dvejiems metams ištremtas į Odesą.
Kartu su ten ištremtu knygnešiu Juozu Rimša skaitė lietuvišką spaudą, prenumeruodavo „Varpą“ ir „Ūkininką“. Po tremties vikaravo Lomžos gubernijoje, Zambrave. Nuo 1907 m. Plutiškių Šv. Juozapo bažnyčios klebonas, o nuo 1915 m. iki mirties klebonavo Bartninkų Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčioje.
Kunigas Juozas Šmulkštys yra pasižymėjęs knygnešys, jo vardas amžiams iškaltas Knygnešių sienelėje Kaune.
Hersch Lauterpacht
Heršas Lauterpachtas (1897 m. rugpjūčio 16 d. Žovkvoje, tuometinė Austrija-Vengrija (dab. Ukraina) – 1960 m. gegužės 8 d. Londone) – žydų kilmės Jungtinės Karalystės teisininkas, teisėtyrininkas tarptautininkas, teisės filosofas, tarptautinis teisėjas, 1955–1960 m. Tarptautinio Teisingumo Teismo (ICJ), Nuolatinio arbitražo teismo, Tarptautinės teisės komisijos (1951–1954), Tarptautinės teisės instituto (IDI) narys.
Biografija
thumb|left|Studijuoti Lauterpachtas pradėjo Lvovo universitete (dab. Ukrainoje), tačiau studijas jame turėjo nutraukti
Vaikystė
left|thumb|Vienos universitete Lauterpachtas baigė teisės ir [[politologija|politologijos studijas]] Gimė tuometinėje Galicijoje pasiturinčioje viduriniojo sluoksnio žydų ortodoksų šeimoje. 1910 m. šeima persikėlė į netoli esantį Lvovą, kuriame Heršas Lauterpachtas užaugo ir baigė mokyklą. Dar jaunystėje intensyviai domėjosi politologija, ekonomika ir teise, skaitė įvairius darbus anglų, prancūzų, vokiečių ir lenkų kalbomis. Pirmojo pasaulinio karo metais atliko tarnybą Austrijos kariuomenėje, dirbo savo tėvo medienos fabrike, rekvizuotame kariuomenės.
Jaunystė
Tuojau pat po Pirmojo pasaulinio karo pabaigos Lauterpachtas pradėjo studijuoti teisę, filosofiją, istoriją ir politikos mokslus Lvovo universitete, tačiau dėl jame ir gimtojoje Galicijoje stiprėjančių antisemitinių nuostatų Lauterpachtas turėjo nutraukti studijas. Nuo 1919 m. Lauterpachtas jas tęsė Vienos universitete. Jame vienas iš dėstytojų buvo austrų teisės teoretikas Hansas Kelzenas (1881–1973). Lauterpachtas apgynė dvi disertacijas. Iš teisės – „Tarptautinis teisinis mandatas Tautų Sąjungos įstatuose“ (vok. Das völkerrechtliche Mandat in der Satzung des Völkerbundes). Teisės mokslų daktaras (1921 m.), politikos mokslų daktaras (1922 m.). Studijų metais Lauterpachtas simpatizavo sionizmui. Buvo naujai įkurtos Pasaulinės žydų studentų federacijos pirmasis prezidentas. Tuo metu Lauterpachtas pabrėždavo savo žydišką kilmę, tačiau vėliau jam daug svarbiau buvo ne tautinės, o politinės ir socialinės nuostatos bei ideologijos – liberalizmas, individualizmas ir kosmopolitizmas.
Vienoje Lauterpachtas susipažino su savo būsima žmona Rachele Šteinberg, besimokusia muzikos. 1923 m. susituokė, tais pačiais metais persikėlė į Jungtinę Karalystę, kadangi Lauterpachtas siekė pratęsti Vienoje pradėtas tarptautinės teisės studijas pas britų teisėtyrininką Arnoldą Makneirą (1885–1975). Londono ekonomikos ir politikos mokslų mokykloje (LSE) įsirašė kaip studentas tyrėjas. Makneiras tapo akademiniu Lauterpachto mokytoju. Abu po kiek laiko artimai susidraugavo. Tarpusavio ryšius teisininkai palaikė visą gyvenimą, netgi draugavo šeimomis. Draugystė padarė įtakos ir vėlesnei Lauterpachto karjerai. 1928 m. liepos 13 d. gimė sūnus Elihu Lauterpacht, vėliau sekęs tėvo pėdomis – tarptautinės teisės (mokslo ir praktikos) keliu.
1931 m. Lauterpachtas įgijo Jungtinės Karalystės pilietybę. Po studijų Lauterpachtas dėstė LSE (iki 1937 m.). Nuo 1932 m. greta veiklos LSE universitete Lauterpachtas pradėjo dėstyti tarptautinę teisę ir Londono universitete. 1936 m. – baristeris prie Grėjaus namų (advokatų rūmų). Nors Lauterpachtas patsai vargiai domėjosi anglų teise, tačiau visgi išlaikė baristerio praktikai reikalingus egzaminus. Jam tą padaryti patarė Arnoldas Makneiras. Šis atitinkamą profesinę kvalifikaciją laikęs angliško universiteto dėstytojo privalumu.
thumb|[[Kembridžo universitetas|Kembridžo universiteto Trejybės koledžas - akademinės Lauterpachto veiklos vieta 1938-1954 m.]] Be to, Lauterpachtas inicijavo Viešosios tarptautinės teisės teismų rinkinio (angl. Annual Digest and Reports of Public International Law Cases) leidybą, rūpinosi ja iki pat savo gyvenimo pabaigos. Rinkinį sudarė nacionalinių ir tarptautinių teismų sprendimai tarptautinės teisės klausimais. Šiuo metu jis toliau leidžiamas kaip „Tarptautinės teisės apžvalgos“ (angl. International Law Reports). Lauterpachtui XX a. 4 dešimtmetyje talkininkavusiu asistentu dirbo į Angliją taip pat emigravęs kitas buvęs H. Kelseno mokinys Leo Grosas (1903–1990).
Nuo 1938 m. iki 1955 m. Lauterpachtas buvo Kembridžo universiteto Whewell tarptautinės teisės katedros vedėjas (vietoje Arnoldo Makneiro). Ėjo vienas seniausių bei prestižiškiausių pareigų tarptautinės teisės srityje visoje D. Britanijoje. Nuo 1944 iki 1954 m., be to, buvo „Britų tarptautinės teisės metraščio” leidėjas. 1930, 1934, 1937 ir 1947 m. dėstė Hagos tarptautinės teisės akademijoje. 1940 m. spalio mėn. Endriu Karnegio tarptautinės taikos fondo kvietimu iki 1941 m. pradžios kviestinis dėstytojas JAV. Nuo 1941 m. liepos iki 1942 m. kovo mėn. JAV Mary-Whiton-Calkins kviestinis profesorius Wellesley koledže. Studentai – Danielus Patrikas Okonelas (1924–1979), Oksfordo universiteto Chichele tarptautinės teisės katedros vedėjas, vėlesnis Tarptautinio Teisingumo Teismo pirmininkas Stefenas Maironas Švėbelis (g. 1929 m.) bei Derekas Bauetas (1927–2009), vėliau tapęs Kembridžo universiteto Whewell tarptautinės teisės katedros vedėju.
Lauterpachtas buvo Hugo Grocijaus prigimtinės teisės filosofijos atstovas. Jis kritikavo griežtą teisinį pozityvistinį požiūrį tarptautinėje teisėje. Pažiūroms įtakos padarė Pirmasis pasaulinis karas. Tarptautinės teisės teoriją ir praktiką papildė svarbiais darbais apie žmogaus teises, tarptautinę baudžiamąją teisę, tarptautinį teisinį valstybių pripažinimą bei apie tarptautinių sutarčių teisę. Tarptautinės teisės istoriografijoje laikomas vienu žymiausių XX a. teisėtyrininkų.
Už savo veiklą apdovanotas įvairiais aukštais akademiniais ir valstybiniais apdovanojimais. Nuo 1947 m. Tarptautinės teisės instituto, nuo 1948 m. Britų akademijos narys. 1956 m. pakeltas į riterius.
Po Antrojo pasaulinio karo
1948 m. Lauterpachtas 3 mėnesius dalyvavo naujai sukurtos JTO Tarptautinės teisės komisijos darbo programoje Niujorke. Nuo 1951 iki 1954 m. būdamas Komisijos nariu, parengė 2 pranešimus iš tarptautinių sutarčių teisės. Be to, daugelį kartų buvo Jungtinės Karalystės užsienio reikalų ministerijos (angl. Foreign and Commonwealth Office) teisės patarėjas, 1948-1952 m. Anglo-Persian Oil Company ir kitų naftos perdirbimo bendrovių patarėjas tarptautinio tarpininkavimo bylose.
Svarbiausios akademinės publikacijos po II pasaulinio karo be 1945 m. pasirodžiusio darbo „Tarptautinis žmogaus teisių bilis” (angl. An International Bill of the Rights of Man) bei 1950 m. išleisto „Tarptautinė teisė ir žmogaus teisės” (angl. International Law and Human Rights), sulaukusiu daug dėmesio teismų praktikoje ir teisėtyroje įvairiose užsienio valstybėse (pvz., Vokietijoje ir kt.) buvo veikalai žmogaus teisių klausimais.
1954 m. išrinktas į Tarptautinio Teisingumo Teismo (ICJ) Hagoje teisėjus. Atsistatydinęs iš pareigų Kembridžo universitete, 1955-1960 m. teisėjavo. Vokiečių ir amerikiečių teisininko Volfgango Frydmano (1907–1972) nuomone, Lauterpachto išrinkimas stabdė Tarptautinio Teisingumo Teismo vardo „kritimą” (nuo pat įkūrimo daug bylų baigdavosi ginčais dėl teismo jurisdikcijos ir kompetencijos vietoj dalykiško klausimų aiškinimosi . Jo pasekėju, Whewell profesoriumi tapo su juo draugiškus santykius palaikęs teisininkas Robertas Dženingsas (1913–2004), nuo 1982 m. ICJ teisėjas. Lauterpachtu Teisme buvo sekama kaip ir anksčiau Kembridže jo ankstesniuoju mokytoju Arnoldu Makneiru. Lauterpachtas prisidėjo prie daugybės esminių Tarptautinio Teisingumo Teismo sprendimų. Pasižymėjo atskirosiomis nuomonėmis (iki šiol svarbiais tarptautinės teisės teorijos tyrimo objektais). Žymiausios bylos, kuriose dalyvavo, 1955-1957 m. vykęs Certain Norwegian Loans (France v. Norway) procesas bei 1957-1959 m. nagrinėta Interhandel (Switzerland v. United States of America) byla. Ginčo dalykas Norwegian-Loans byloje (šalys – Prancūzija ir Norvegija) buvo auksu padengtų obligacijų, Norvegijos bankų išduotų 1885–1909 m., konvertabilumas. Interhandel byloje Šveicarija iš JAV reikalavo grąžinti turtą bendrovės Interhandel, vokiečių chemijos pramonės bendrovės I.G. Farben šveicariškos maskuojamosios firmos, Sąjungininkų Kontrolės Tarybos likviduotos dėl ryšių su nacistine Vokietijos Vyriausybe. Pagrindinis ginčo dalykas abejose bylose buvo Teismo jurisdikcija, kuri buvo ginčijama atsakovo pagal tarptautines teisines išlygas. Lauterpachtas savo nuomones ICJ sprendimuose pagrįsdavo išsamiai, jie būdavo didelės apimties. Tuo siekė ne tik tinkamai išspręsti bylą, bet ir kartu išaiškinti susijusius bendruosius teisinius aspektus, juos patikslinti ir tuo prisidėti prie tarptautinės teisės plėtojimo.
Paskutiniai gyvenimo metai ir mirtis
1959 m. spalio mėn. Hagoje patyrė sunkų širdies infarktą ir po pusmečio (1960 m.) Londone mirė vėžio sąlygotos operacijos metu, būdamas 62 m. amžiaus. Prieš pat mirtį ICJ Teisme rengė išvadą dėl Tarptautinės Jūrų Organizacijos, kuri paskelbta po mėnesio nuo jo mirties. IMCO konsultacine išvada (IMCO Advisory Opinion) vadinamo sprendimo tema – Tarptautinės jūrų organizacijos komiteto sukūrimo teisėtumas. Sprendime buvo įtvirtinti svarbūs sutarčių aiškinimo principai.
Lauterpachtui mirus, liko jo nebaigta išsami bendro pobūdžio tarptautinės teisės studija bei Oppenheimo vadovėlio naujas (9-asis) leidimas, pasirodęs tik 1992 m. Robert Yewdall Jennings (1913–2004) dėka. Lauterpachtą Teisme pakeitė britas Žeraldas Ficmoricas (1901–1982), 6 metus prieš tai perėmęs Lauterpachto vietą Tarptautinės teisės komisijoje (Ficmoricas išrinktas pagal Teismo tradiciją, pagal kurią įprasta vietoj teisėjo, mirusio neišbuvusio visos kadencijos, išrinkti asmenį iš tos pačios valstybės).
Filosofija
thumb|[[Hugo Grotius|Hugo Grocijaus (1583−1645) prigimtinės teisės idėjos padarė įtakos Lauterpachto teisės filosofijai]] Lauterpachto pažiūroms ir darbams padarė įtakos Pirmasis pasaulinis karas bei po jo sekęs pokaris. Savo 1933 m. pasirodžiusioje knygoje „Teisės funkcija tarptautinėje bendruomenėje” (angl. The Function of Law in the International Community) postulavo, kad tarptautinė teisinė tvarka (sistema) turi būti pagrįsta valstybės jėgos (naudojimo) atsisakymu, Lauterpachto vadinama pirmaprade teisės pareiga. Pirmąjį pasaulinį karą, jo priešistorę ir poistorę, agresyvųjį nacizmą laikė tarptautinių santykių plėtros lūžiu ir degradavimu, nors jie, Lauterpachto nuomone, iki XIX a. pabaigos daugiausiai klostęsi taikiai ir pažangiai. Tam priešpastatomas Moderno paveiktas požiūris, jog Pirmasis pasaulinis karas padėjęs įveikti pasenusias socialines ir kultūrines normas ir paskatinęs kultūroje ir visuomenėje plėtotis naujam mąstymui, plisti mintimis, idėjoms. Vienas žymiausių modernistinio požiūrio atstovų teisėje buvo Hansas Kelzenas, Lauterpachtas garbintas, nepaisant skirtumų tarp Kelzeno pažiūrų bei asmeninių tradicinių bei prigimtinės teisės paveiktų nuostatų, nežiūrint to, kad Lauterpachtas studijavo teisę Vienoje. Lauterpachtas nesutiko su tam tikrom Kelzeno pažiūromis. Jis buvo skeptiškai nusiteikęs, pavyzdžiui, dėl teisės tinkamumo ginant(is) nuo savivalės. Nepasitikėjo dėl Pirmojo pasaulinio karo įkurta Tautų Sąjunga (TS), skatinti jėgos nenaudojimą TS propaguotą tarptautinės teisinės sistemos pagrindą, kadangi TS Chartija, Lauterpachto nuomone, buvo „skylėta“, neužkertanti kelio agresoriams. Taip pat ir po Antrojo pasaulinio karo susikūrusia pasauline tvarka jis, nepaisant pažangos tarptautinės sistemos srityje (pasiektos, pavyzdžiui, įsteigiant Jungtines Tautas), buvo nusivylęs, visų pirma, dėl tarptautinės valstybių bendruomenės pasidalijimo į du blokus.
Lauterpachtas buvo viktorianizmo idealų šalininkas. Save laikė teisininku, pažangiai keliančiu iššūkius ortodoksiškam teisės mokslui. Siekė išplėsti kritikuodamas egzistuojančią tarptautinę teisę bei jos teorijas. Jo esminiams teisės filosofiniams principams įtakos padarė Grocijaus ir Kanto (1724–1804) raštai. Dėl to Lauterpachtas laikomas vienu iš pagrindinių Grocijaus prigimtinės teisės teorijos pagyvinimo XX amžiuje atstovų, net jeigu ir jis pripažino, kad kitų teisės šaltinių ir teisės principų visiškai neįtakotos prigimtinės teisės nebūtų. Jis teisę laikė mokslu, panašiu gamtos mokslams dėl „tuščių erdvių atatrankos”, bei dėl loginės konsistencijos ir atitikimo realybei siekio.
Provalstybinį teisinį pozityvizmą atmetė, kadangi toksai nepateisintų tiek minėtų mokslinių reikalavimų, tiek esąs kliūtis universalios teis(in)ės tvarkos ir sistemos vystymuisi. Prigimtinę teisę Lauterpachtas laikė vienu iš pirminių tarptautinės teisės šaltinių. Pasak Lauterpachto, prigimtinė teisė nebūtinai esanti savivaliaujanti, o daug daugiau gali veikti kaip progresyvi jėga. Lauterpachtas savo raštuose ir veikloje formalųjį ir materialųjį tarptautinės teisės sistemos „pilnumą“ laikė prielaida. Šią idėją ypač išplėtojo savo darbe „The Function of Law in the International Community“. Pagrindinė atitinkamo „pilnumo" sąlyga, Lauterpachto nuomone, esąs leistinumas privatinės teisės analoginių išvadų, prigimtinės teisės argumentų bei sprendimų bendrųjų teisės principų pagrindu tokiose srityse, kuriose sutartimis (su)norminta tarptautinė teisė turi spragų. Ypač dėl privatinės teisės principų taikytinumo tarptautinės teisėje Lauterpachtas yra laikomas pirmuoju teisėtyrininku, pasišventusiu sisteminiams tyrimams šioje srityje . Remdamasis savo nuostata dėl tarptautinės teisės sistemos pilnumo, tvirtino, kad tarptautinėje teisėje negali būti vad. Non liquet situacijos, t. y. tarptautinio teismo atsisakymo nagrinėti bylą dėl trūkstamos kompetencijos ar neaiškios teisinės padėties . Tai, kad teisės tam tikroje srityje gali visiškai trūkti, laikė absurdu. Ryšium su tuo visgi pripažino, kad griežtas teisės pozityvistinis požiūris tarptautinėje teisėje iš esmės turėtų kitas pasekmes nei kitose teisės disciplinose, akceptuojančiose teisės pozityvizmo principus. Jeigu tai, jo nuomone, tarptautinės teisės srityje vestų prie spragų teisėje, privatinėje ir viešojoje teisėje, priešingai, uždara ir spragų neturinti teisės sistema būtų teisinio pozityvizmo „esencija”. Lauterpachto keliamas pilnos teisės sistemos tarptautinėje teisėje reikalavimas bei to pagrindu esanti metodologija kyla iš jo akademinio pobūdžio, lemiamo Vokietijos teisinių tradicijų pozityvistinių mąstymo krypčių. .
Lauterpachtas kritiškai vertino kitų teisininkų nuomonę, kad teisės moksluose esą egzistuoja fundamentalūs skirtumai tarp anglosaksų (angl. Common Law) ir kontinentinės Europos filosofinių mokyklų. Tokia pozicija stovinti skersai kelio vieningam teisės ir teisingumo supratimui bei bendram tarpvalstybinės teisės sistemos pagrindui ir tuo pačiu tarptautinei teisei kaip visos žmonijos teisei. Lauterpachtas savo teorijose bei raštuose bandė kombinuoti abi teisės šeimas. Tai ypač pasireiškė jo redaguotuose Openheimo „International Law: A Treatise“ leidimuose. Jų turinį, rengdamas naujus leidimus, jis išplėsdavo; juose atsispindėdavo Lauterpachto pozicija. Be to, jis buvo domestinės analogijos atstovas. Pagal šią teoriją nationalinės ir tarptautinės teisės pagrindais esantys moraliniai ir teisiniai principai yra ir turėtų būti tie patys. Raštuose po 1945 m. nukrypo nuo vyraujančios pozityvistinės nuomonės, kad tik valstybės esančios tarptautinės teisės subjektai. Be to, jis, būdamas Tarptautinio Teisingumo Teismo teisėju, remdamasis minėti požiūriu, pakartotinai kritikavo jo paties „automatine rezervacija” (angl. automatic reservation) pavadintą JAV ir kitų valstybių išlygą, kuria remiantis, Tarptautinis Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos, kad valstybės nuomone, ginčas patenkąs nacionalinių teismų jurisdikcijai. Tarptautinės teisinės sistemos kertiniame taške Lauterpachtas matė tarptautinį teismą kaip ir iki 1945 metų egzistavusį Nuolatinį teisingumo teismą bei po Antrojo pasaulinio karo pabaigos sukurtą Tarptautinį Teisingumo Teismą. Laikė, kad šių tarptautinių teismų kompetencija neribota. Dar daugiau: Lauterpachtas buvo įsitikinęs, kad tokie teismai patys savo iniciatyva turėtų nagrinėti tiek daug klausimų, kiek tiktai jų įmanoma. Kertinis Lauterpachto pažiūrų momentas buvo principas, kad sutarčių reikia laikyti. Jį Lauterpachtas pabrėždavo daugelyje savo išvadų, rašytų Tarptautiniame Teisingumo Teisme.
Veikalai
thumb|„Private Law Sources And Analogies of International Law“, pirmoji svarbi Lauterpachto [[monografija anglų kalba]] 1927 m. anglų kalba išleido savo pirmąjį darbą – knygą „ Privatinės teisės šaltiniai ir analogijos tarptautinėje teisėje arbitražo pavyzdžiu“ (Private Law Sources and Analogies of International Law with Special Reference to Arbitration). Joje iš dalies rėmėsi savo disertacija iš teisės srities.
Daugiau kaip 15 metų vadovaudamas vienai žymiausių Tarptautinės teisės katedrų visoje Anglijoje, Lauterpachtas parašė 5 monografijas, itin reikšmingas teisės mokslui bei per 70 dalykinių straipsnių, leido du tarptautinės teisės periodinius leidinius, iš kurių vieno leidimą pats inicijavo. Dirbdamas dvejose tarptautinėse institucijose, paveikė tarptautinės teisės teorijos bei praktikos, mokslinių tyrimų ir teisės dėstymo vystymąsi. Akademiniai darbai bei išvados Tarptautiniame Teisingumo Teisme iki šiol cituojami mokslo darbuose, teismo sprendimuose, politinėse diskusijose (pvz., JT Generalinėje Asamblėjoje ). Per penkis darbo Tarptautiniame Teisingumo Teisme Lauterpachto įtaka Teismui visgi nebuvo tokia didelė, kokios buvo tikimasi jo teisėjavimo pradžioje. Lauterpachtas nagrinėjo bene kiekvieną XX a. I pusėje svarbią tarptautinės teisės temą.
1933 m. Lauterpachtas paskelbė vieną žymiausių savo teorinių veikalų – „Teisės funkcija tarptautinėje bendruomenėje“. Išeities taškas ir teminis darbo pagrindas, kas kalbiškai bei argumentacijos požiūriu atitiko vokiškųjų teisės tradicijų filosofiją, buvo mėginimas sukurti Vokietijos-Austrijos muitų sąjungą ir atitinkamas ginčas Nuolatiniame Teisme dėl jos teisėtumo. Šioje knygoje jis išdėstė savo požiūrį apie „pilną“, daug ką apimančią tarptautinę teisės sistemą be reikšmingos įtakos iš politikos ir diplomatijos pusės. Teigė, kad tarptautinės politikos ir tarptautinių santykių problemos gali būti išspręstos išimtinai teisės. Tokią savo nuostatą savo veikale jis grindė istoriniais metodais priešpastatydamas priešingai doktrinai, kad yra tiek politinių, tiek ir teisinių konfliktų, o tuo pačiu ir tarptautinių nestuarimų, kurie nėra „justiciabilūs“ (t. y. negali išspręsti teismo keliu) Nuostatą, kad yra skirtingų konfliktų rūšių, jis laikė praktiškai ne visiškai įgyvendinamą ir logiškai arba teisiškai nepagrindžiamą.
Nuo 1935 m. leido Lasos Openheimo (1858–1919) sudarytą vadovėlį „Tarptautinė teisė: Traktatas“ (angl. International Law: A Treatise) leidėjas. Lauterpachtui vadovaujant, iki 1955 m. išėjo pirmojo tomo „Taika“ (angl. Peace) 5-8 leidimai, o 1935-1952 m. – antrojo tomo „Karas ir neutralitetas“ (angl. War and Neutrality) 5-7 leidimai.
Svarbiausi darbai žmogaus teisių tema surinkti 1950 m. veikale „Tarptautinė teisė ir žmogaus teisės” (angl. International Law and Human Rights). Jo šioje srityje keltos idėjos pasitarnavo pagrindu kuriant šiuolaikinę žmogaus teisių apsaugos sistemą Europoje (t. y. tokias institucijas kaip Europos Žmogaus Teisių Teismą ir jo pirmtakę Europos Žmogaus Teisių Komisiją . Kai ir ankstesnėms nuostatoms kitais tarptautinės teisės klausimais Lauterpachto pozicijai šiuose darbuose įtakos padarė Grocijaus prigimtinės teisės filosofija 1945 m. (JT įkūrimo metais) pasirodęs veikalas „An International Bill of the Rights of Man“ yra vienintelis išsamus tyrimas apie visuotinių žmogaus teisių gynimą . JT Generalinės Asamblėjos priimtą Visuotinę žmogaus teisių deklaraciją vertino kritiškai dėl jos per daug bendrų, nekonkrečių formuluočių ir to sąlygojamų neveiksmingo teisių įgyvendinimo galimybių. Iš kitos pusės, 1950 m. išleistoje knygoje tvirtino, kad JT žmogaus teisių konvencija, pavyzdžiui, turėjusi esminę įtaką kelims  JAV Aukščiausiojo Teismo sprendimams dėl rasių atskyrimo bei lygių galimybių.
1940–1945 m. parašė svarbių straipsnių, darbų iš tarptautinės baudžiamosios teisės. Tvirtino, kad požiūris, jog „įsakymas yra įsakymas" (angl. Superior Orders) įstatymui prieštaraujantiems kariniams veiksmams pateisinti neturįs jokio tinkamo teisinio pagrindo, dėl ko padarė įtakos britų karinei teisei (angl. British Military Manual). Lygiai taip pat esmingai prisidėjo kuriant koncepciją sąvokai „nusikaltimai žmonijai“, įtvirtintos 1945 m. Londono Statute, vėliau padėjusio teisinius pagrindus Niurnbergo procesų kariniams tribunolams.
Tarptautinėje sutarčių teisėje pasižymėjo dėl kontinentinio šelfo sąvokos. Dėl valstybių pripažinimo teorijos jis konstitutyviąją Suvereniteto teoriją iš esmės laikė prielaida. Pagal ją koks nors darinys tampąs tarptautinės teisės subjektu tik esant kitų valstybių pripažinimui. ŠĮ požiūrį jis vėliau išplėtojo kaip vad. „Lauterpachto doktriną“ – principą, kad egzistuoja įsipareigojimas pripažinti egzistuojančius darinius („entitetus“) kaip valstybes, jeigu šie atitinka pagal deklaratyviąją suvereniteto teoriją apibrėžtus valstybės požymius. Jie pagal Montevideo konvencijoje apibrėžtas savybes yra politinė (valstybės) tauta, valstybės teritorija ir valstybinę valdžią įgyvendinanti stabili Vyriausybė. Lauterpachto postuluota pareiga pripažinti sudaro, pavyzdžiui, Jungtinės Karalystės užsienio politikos pagrindą ir yra priešinga pripažinimo praktikai remiantis unilateraline diskrecija, „unilateralitetu”. Siekiant išvengti prieštaravimų dėl šios pripažinimo pareigos bei nacionalinių interesų jis pasiūlė pripažinimą perleisti tarptautiniam organui (kaip, pvz., ICJ Teismas). Lauterpachtas tokia teorija, esančia tarp konstitutyviosios ir deklaratyviosios teorijos bei apjungiančia abiejų teorijų elementus, siekė kolektyvinio ir teisiškai reguliuojamo valstybių pripažinimo proceso. Visgi tokia nuostata buvo kritikuojama, kadangi jos pagrindinimas, pavyzdžiui, austrų-amerikiečių teisėtyrininko Jozefo Kunco (1890–1970) nuomone, sekąs ne iš loginių argumentų, bet iš etinių momentų, etinių pamąstymų, ir todėl nuvertinąs pozityviosios teisės reikšmę. Be to, Kunco nuomone, Lauterpachto pasiūlyta doktrina neatitinka valstybių bendruomenės praktikos.
Kartu su savo draugu ir mokytoju Arnoldu Makneiru Lauterpachtas prisidėjo prie to, kad Didžiojoje Britanijoje tarptautinė teisė taptų akademine disciplina, lygiavarte kitoms teisės mokslų disciplinoms. Dėl savo veiklos, dėstymo stiliaus kaip dėstytojas turėjo nepaprastai gerą vardą. Jo paskaitos buvo gausiai lankomos tiek jo studentų, tiek ir jo kolegų, iš paskaitų besitikinčių paskatų savo darbams. Akademinius užsiėmimus Lauterpachtas paprastai vesdavo vėlyvą popietę, kad rytą galėtų skirti pasiruošimui bei medžiagos atitinkamai temai parengimui. Seminarų diskusijoms jis pateikdavo problemas iš savo laikmečio tarptautinės teisės praktikos ir su kurioms dažnai jis pats asmeniškai buvo susidūręs ar nagrinėjęs. Pasak jo draugo Robert Jennings, paskaitų ir seminarų metu jis savo kalbose bei pranešimuose tinkamai panaudodavo pauzes, naudodavo retorines priemones, kaip, pavyzdžiui, karts nuo karto, pakartodamas klausimą „Ar (iš tikrųjų) taip yra?“ (angl. Is that so?), kai, jo nuomone, jį netenkindavo mažai apgalvotas ir vadovėlinėmis žinomis paremtas studento arba kolegos teiginys ir jis norėdavęs ta tema paskatinti gilesnę diskusiją. Be studijų būdavo aktyvus ir savo studentų gyvenime, jiems padėdavo, pavyzdžiui, ieškant gyvenamosios vietos, jų atžvilgiu būdavo geranoriškas bei paslaugus. Iš asmeninių santaupų įsteigė Arnoldo Makneiro stipendijos fondą, kurio lėšomis Kembridžo universitetas iki šiol skiria stipendiją tarptautinės teisės srities studentams. Kaip „Britų tarptautinės teisės metraščio” leidėjas vengdavo parinkti laikinai svarbias temas ir problemas. Didelį dėmesį kreipė darbams, iš kurių tikėjosi ilgalaikės įtakos tarptautinės teisės vystymuisi. Jis kryptingai skatino visų pirma, jaunuosius teisėtyrininkus, siūlydamas jiems galimybę skelbti savo publikacijas.
Artimai Lauterpachtą pažinoję žmonės jį laikė oriu, išskirtiniu bei turinčiu humoro jausmą žmogumi, kas pasireikšdavo tiek jam viešai kalbant, tiek ir bendraujant privačiai; be to, maloniu, bendraujant su kitais žmonėmis. Lauterpachtas buvo energingas, reiklus savo studentams ir kolegoms. Visą gyvenimą jo anglų kalbos tartyje buvo juntamas kalbos akcentas, būdingas kilusiems iš kontinentinės Europos. Juo Lauterpachtas išsiskirdavo iš savo kolegų teisininkų, skaitydamas savo paskaitas bei pranešimus, taip pat bendraudamas privačiai. Šalyje, į kurią išvyko neturėdamas reikšmingų pažinčių arba pinigų, jis mažiau nei per 15 metų pasiekė aukštą statusą savo profesinėje aplinkoje bei buvo aukštai pagerbtas bei apdovanotas akademinėje bei valstybinėje srityse. Vienas iš sėkmės veiksnių buvo jo draugo ir mokytojo Arnoldo Makneiro draugystė, parama bei jo užtarimas bei asimiliavimasis britų akademiniame elite einant atitinkamai aukštas pareigas. Lauterpachto veikalai laikomi pavyzdiniais, paradigma, iki šiol veikiančia tarptautinės teisės supratimą D. Britanijoje. Jo veiklai – palyginti su kitų teisėtyrininkų veikla – būdinga tai, kad jis daug ir išsamiai dirbdavo gilindamasis į filosofiją, praktines problemas, tyrė tarptautinės teisės ribas. Daugelyje darbų nagrinėjo fundamentalius klausimus, argumentuodamas plačiai pasisakydavo teisės filosofijos aspektais; pasikartojanti kritika būdavo nukreipta į nelankstųjį teisinį pozityvizmą. Veikalams būdingos enciklopedinės teisės, politinės teorijos, diplomatijos istorijos ir praktikos žinios.
1983 m. Kembridžo universiteto Teisės fakultete buvo įsteigtas „Lauterpachto tarptautinės teisės centras (angl. Lauterpacht Centre for International Law). Jis yra laikomas viena reikšmingiausių tarptautinės teisės tyrimų įstaigų visoje Jungtinėje Karalystėje. Nuo pat Centro atidarymo Kembridžo universitete kasmet Lauterpachtui atminti skaitoma paskaita, į kurią kviečiami pasaulyje žinomi tarptautinės teisės ekspertai, paskutiniais metais be kita ko švedų diplomatas Hansas Bliksas (g. 1928 m.) ir suomių teisėtyrininkas Martis Koskeniemis (g. 1953 m.). Jeruzalės hebraiškojo universiteto viena iš teisės katedrų buvo pavadinta Lauterpachto vardu.
Dar gyvas būdamas Lauterpachtas buvo vienas ryškiausių savo laiko teisininkų tarptautinės teisės srityje. Austras Alfredas Verdrosas-Drosbergas (1890-1980), Tarptautinės teisės komisijos narys bei Europos Žmogaus Teisių Teismo teisėjas Lauterpachtą, paskelbus apie jo mirtį, apibūdino kaip „didžiausią šių laikų autoritetą tarptautinės teisės srityje“. Lauterpachtas iki šiol dėl savo teorinių darbų bei teisinės praktikos kaip teisėtyrinininkas, dėstytojas bei teisėjas yra laikomas vienu iškiliausių teisininkų tarptautinės teisės istorijoje per visą XX amžių ir greta prancūzo Georges Scelle (1878–1961) – vienu įtakingiausių savo laikmečio teisėtyrininkų tarptautininkų. Stephen Myron Schwebel (g. 1929 m.), tarptautinės teisės profesorius, Tarptautinio Teisingumo Teismo narys, vienas žymiausių Lauterpachto mokinių, savo mokytojo darbų rezultatus, pasiekimus apibūdino „nepralenkiamu palyginti su kitais XX amžiaus teisėtyrininkais tarptautininkais“. Vėliau Tarptautinio Teisingumo Teismo teisėjais tapusių Philip Jessup (1897–1986) ir Richard Reeve Baxter (1921–1980) nuomone, padarė įtakos kitaip nei jo mokytojas Hansas Kelzenas, kuris visų pirma tyręs tarptautinės teisės struktūrą ir sistematiką, ypač jos vystymąsi ir funkciją. Martis Koskeniemis jo 1933 metais paskelbtą „The Function of Law in the International Community“ apibūdino kaip svarbiausia XX amžiaus anglų kalba išėjusia knyga tarptautinės teisės srityje. Visi Lauterpachto rašai, išleisti 1970-2004 m. jo sūnaus 5 tomais, apima 7860 puslapius. Jo palikimas saugomas Kembridžo universiteto Trejybės koledže.
Kurlandas
Kurlandas arba Vasiljevka (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Васильевка) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Novostrojevo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Ernstburgo valsčiaus palivarkas, nuo 1818 m. dvaras. Priklausė Trempų parapijai. 1907 m. prijungtas prie Trempų. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Novostrojevo apylinkės kaimas.
Konstantas II
Konstantas II (,, 630 m. lapkričio 7 d. Konstantinopolis – 668 m. rugsėjo 15 d. Sirakūzai) – 641–668 m. Bizantijos imperatorius
Biografija
Kilęs iš Heraklėjo dinastijos. Imperatoriaus Konstantino III sūnus. Sūnus Konstantinas IV.
Valdymas
thumb|left|Bizantijos imperija 670 m. Paveldėjo sostą po tėvo mirties. Jo mažametystės laikotarpiu valdė Konstantinopolio senatas. Tuo metu valstybė nesėkmingai priešinosi arabų veržimuisi, 647 m. Bizantija prarado Egiptą.
Vidaus politikoje Konstantas II siekė jėga suvienyti Bažnyčią. 648 m. uždraudė diskusijas dėl dieviškosios ir žmogiškosios Jėzaus Kristaus prigimties, 653 m. ištrėmė jam nepritariantį popiežių Martyną I. 656 m. imperatoriumi bendravaldžiu paskelbė sūnų Konstantiną, kitą sūnų Teodosijų nužudė. Kaip sūnaus žudikas buvo nemėgstamas pavaldinių, 663 m. apsigyveno Sirakūzuose, čia nužudytas.
Juodelis
Juodelis tai:
Juodelis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Juodelienė (ištekėjusi moteris) ir Juodelytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Girstučio baseinas
„Girstučio“ baseinas – vienas iš didžiausių ir moderniausių Lietuvos plaukimo kompleksų Kaune, kuris atitinka tarptautinius standartus ir yra įsikūręs „Girstučio“ kultūros ir sporto rūmuose.
Tai vienintelis Kaune 50 metrų ilgio baseinas, po rekonstrukcijos atidarytas 2013 m. Vietoje buvusio lengvosios atletikos maniežo, kuris nebeatitiko tarptautinių reikalavimų, įrengtas 25 metrų baseinas. Jis skirtas treniruotis plaukikams, vandensvydininkams, penkiakovininkams ir kitų vandens sporto šakų atstovams.
miniatiūra|250px|right|Baseinas įsikūręs „Girstučio“ rūmuose Sportinę „Girstučio" komplekso dalį valdo biudžetinė įstaiga „Kauno plaukimo centras“, kuriame iš viso dirba 42 darbuotojai, tarp kurių 12 – plaukimo treneriai. Plaukimo centras organizuoja vaikų ir jaunimo papildomą ugdymą, plėtoja kūno kultūrą ir sportą, organizuoja gyventojų poilsį. Pirmuoju centro vadovu paskirtas buvęs profesionalus plaukikas, olimpietis Mindaugas Špokas.
Sportinėje dalyje įrengtas 50 m ilgio 8 takelių baseinas, sportininkų treniruočių zona. Antroji komplekso dalis skirta pramogoms: čia veikia sūkurinės vonios, 25 m ilgio baseinas, nusileidimo į vandenį takelis, pirčių zona, baras. Sportininkai užima apie 30 proc. viso laiko, o likusi dalis skirta visuomenės poreikiams. Įprastas, dviejų valandų apsilankymas centre apima lankymąsi pirčių zonoje, laiko leidimą vandens pramogų zonoje bei plaukiojimą didžiajame baseine.
Varžybos
Girstučio baseine 2013 m. birželio 27–29 d. surengtas atviras Lietuvos plaukimo čempionatas, įtrauktas į Europos plaukimo lygos (LEN) kalendorių.
Rusijos kraštai
Rusijos kraštai – 9 Rusijos Federacijos subjektai iš 83 turi krašto statusą. Šiuo metu Rusijos Federacijos subjektai kraštai ir sritys neturi juridinių skirtumų išskyrus pavadinimą.
Vaizdas:Krais of Russia.png
Naujai sudaryti kraštai
Jungiant Federacijos subjektus buvo sudaryti nauji stambesni subjektai:
Gaižaičiai
Gaižaičiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 12 km į pietvakarius nuo Žagarės, 6 km į pietryčius nuo sienos su Latvija. Per kaimą teka Švėtė, jis įsikūręs vakarinėje Joniškio rajono dalyje, netoli ribos su Akmenės rajonu. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Gaižaičių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-84016).
miniatiūra|250px|left|Seniūnija miniatiūra|250px|left|Ištuštėję daugiabučiai
Etimologija
Kaimo vardas – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės Gaižiūnas.
Trimitas (žurnalas)
Trimitas – Tėvynės gynėjų laikraštis, savaitinis šaulių žurnalas, ėjęs 1920–1940 m. ir nuo 1990 m. Kaune.
Gaižaičiai
Istorija
XIX a. Gaižaičiai buvo kaimas Šiaulių apskrities Kriukų valsčiuje.
Trimitas (žurnalas)
Istorija
1920–1940 m. leido Lietuvos šaulių sąjungos Centro valdyba. Išėjo 1021 numeris. Leido priedus „Mūsų Vilnius“, „Vasario 16“, „Žalgiris“. Tiražas 1939 m. – 25 000 egz.
Gaižaičiai
Istorija
1918 m. Gaižaičių dvaro rūmuose įsteigta pradžios mokykla. 1964 m. atidaryti kultūros namai, 1988 m. biblioteka. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
2008 m. patvirtintas Gaižaičių herbas.
Trimitas (žurnalas)
Istorija
Nušvietė šaulių organizacijos tikslus, uždavinius, veiklą, rašė apie Lietuvos ekonominį, politini ir kultūrinį gyvenimą, spausdino grožinės literatūros kūrinius.
Žurnalas vėl leidžiamas nuo 1990 m. liepos 15 d. Kaune kaip atkurtas 1920–1940 m. ėjęs to paties pavadinimo leidinys. 1990–1991 m. ėjo kaip Lietuvos šaulių laikraštis. Tiražas 1990 m. – 11 800 egz., 1997 m. – 2000 egz.
Bendradarbiai
Žurnale bendradarbiavo Vaclovas Alksninis, Pranas Alšėnas, Vytautas Augustinas, Petras Babickas, Vladas Bakūnas, Juozas Kazys Beleckas, Jonas Dereškevičius, Adomas Dundzila, Juozas Eretas, Viktoras Jasaitis, Stanislovas Kuizinas, Antanas Mačiuika, Jonas Martinaitis, Simas Miglinas, Janis Rainis, Aleksandras Šimkus, Antanas Vienuolis, Balys Vosylius, Juozas Žukauskas ir kt.
AMC Ambassador
AMC Ambassador buvo automobilis, kurį gamino American Motors Company (AMC) nuo 1958 iki 1974 metų. Automobilis yra žinomas kaip AMC Ambassador, Ambassador V-8 pagal Rambler ir Rambler Ambassador. Automobilio vardas atsirado Nash markėje ir buvo naudojamas nuo 1932 iki 1974 metų. Tuo metu tai buvo ilgiausiai naudojamas automobilio pavadinimas istorijoje. Automobiliai buvo parduodami JAV ir Kanados rinkoje.
Automobilis buvo gaminamas penkiomis kartomis:
Miško pažymų patvirtinimo programa
thumb|right|180px|PEFC logotipas
Organizacijos būstinė įsteigta Ženevoje.
Istorija
PEFC buvo įkurta 1999 m. gegužės 30 d. 11 Europos valstybių iniciatyva kaip Europos miškų sertifikavimo taryba. Po dvejų metų prie jos prisijungė pirmosios už Europos ribų esančios šalys - JAV ir Kanada. 2003 m., išsiplėtusi iki pasaulinio masto, organizacija pakeitė savo pavadinimą į dabartinį.
Mastas
2011 m. pabaigoje PEFC sertifikuoti miškai apėmė 245 mln. ha.
Organizacija
PEFC valdoma per generalinį narių susirinkimą, kuris renka direktorių tarybą, o kasdienes organizacijos funkcijas užtikrina generalinio sekretoriaus vadovaujama administracija.
Sertifikavimo procesas
Miškų sertifikavimą vykdo ne pati PEFC, bet PEFC standartus atitinkančios ir organizacijos narėmis tapusios valstybinės ir regioninės sertifikavimo agentūros. Šios samdo nepriklausomas miško ūkių tikrinimą atliekančias organizacijas, atliekančias miškų auditą. Procesas susideda iš 9 žingsnių: