cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anglies ciklas
Anglies apytakos ciklas – biogeocheminis ciklas, apimantis įvairius cheminius, fizinius, geologinius ir biologinius procesus, kuriais anglis juda Žemės biosferoje, geosferoje, hidrosferoje ir atmosferoje (kiti astronominiai kūnai taip pat gali turėti atitinkamus ciklus, tačiau šiuo metu tai nėra žinoma).
Rimantas Vėbra
Rimantas Vėbra (1931 m. lapkričio 25 d. Utenoje – 1999 m. balandžio 15 d. Utenoje) – Lietuvos istorikas.
Centroamerika
Regionas liečiasi tik su Majos regionu šiaurėje. Tai – labiausiai nutolęs į pietus Mezoamerikos regionas, kur, nepaisant atokumo, vis dar siekė Mezoamerikos civilizacijai būdingi kultūros požymiai. Į vakarus ir į pietus nuo jo prasideda kitas istorinis kultūrinis regionas, jau priskiriamas Senovės Peru kultūros arealui, apgyvendintas daugiausia čibčams giminingų tautų.
Geografija
Regionas iš vakarų yra uždarytas Ramiojo vandenyno. Didžiąja dalimi tai – pajūrio žemumos, kurias iš rytų ir šiaurės riboja aukštikalnių zonos ir į jas įsiterpiantys didžiuliai ežerai Nikaragvos ežeras ir Managvos ežeras, einančios išilgai visą Centrinę Ameriką. Šie du natūralūs gamtiniai barjerai suteikė regionui siaurą ir ilgą formą, kuri daro jį panašų į koridorių.
Regionas baigiasi Nikojos pusiasalyje, kuris yra Kosta Rikos šiaurėje.
Regiono klimatas tropinis.
Istorija
Ikiklasikiniu laikotarpiu čia reiškėsi olmekų kultūros įtaka, bet vėliau visi ryšiai su Mezoamerika nutrūko. Klasikiniu laikotarpiu (I mūsų eros tūkstantmetyje) tik pačioje regiono šiaurėje (dabartinio Salvadoro šiaurės vakaruose) majai statė savo stiliaus miestus, kurių svarbiausias – Tasumalis. Likęs Centroamerikos arealas daugiau palaikė ryšius su tuometinėmis Andų kultūromis, iš kur atkeliavo metalų apdirbimo technika: visoje Mezoamerikoje būtent Centroamerikos regione pirmiausia pradėti apdirbti metalai.
Kaip atskiras regionas Centroamerika susiformavo tik maždaug X a., kuomet majų klasikinė civilizacija žlugo. Regione keitėsi etninė sudėtis – jį apgyvendino nauatlių kalba kalbančios tautos – pipiliai, nikarao, kurie dalinai ištūmė senuosius gyventojus – įvairias majų tautas ir čorotegus bei subtiabus (giminingus sapotekams). Susimaišius nauatliškai kultūrai iš Centrinės Meksikos su majų kultūra, susiformavo gana savita Centroamerikos kultūra.
Vietos tautos sukūrė savo valstybes Kuskatlaną (pipiliai), Nachočaną (lenkai), Pajaki ir kt., kurios klestėjo iki pat XVI a., kol jų neužkariavo ispanai.
Anglies ciklas
Anglies ciklas paprastai apibūdinamas kaip keturi anglies rezervuarai, susiję tarpusavyje anglies judėjimu tarp jų: Daugiausiai Žemės paviršiaus anglies yra susikaupę vandenynuose, tačiau anglies kaita tarp atmosferos ir giluminių vandenynų sluoksnių (žemiau temperatūros šuolio slenksčio) vyksta lėtai.
Atmosferoje
Anglis atmosferoje pirmiausiai egzistuoja anglies dvideginio pavidalu (CO2). Nors jis sudaro labai mažą atmosferos dalį (apie 0.04 % bendro molių skaičiaus, bet kiekis didėja), yra labai svarbus gyvybės palaikyme. Kitos anglies turinčios atmosferos dujos yra metanas bei žmogaus veiklos sukurti alkilhalidai (CFC). Visos išvardytos dujos yra šiltnamio dujos, kurių daugėjimas atmosferoje skatina visuotinį atšilimą.
Atmosfera yra kaip tarpinė grandis, susijusi su dauguma anglies judėjimo planetoje procesų. Iš atmosferos anglis paimama keliais būdais:
Anglis grąžinama į atmosferą šiais būdais:
Kasmet atmosfera pasipildo apie 3 milijardais tonų anglies (dėl fosilinio kuro deginimo).
Biosferoje
Biosferoje yra apie 1900 milijardų tonų anglies. Anglis – pagrindinis gyvybės Žemėje elementas, nes yra svarbi ląstelių struktūros, biocheminių bei maitinimosi procesų dalis. Todėl gyvybiniai procesai atitinkamai veikia anglies ciklą:
Bendram anglies kiekiui biosferoje gali turėti įtakos keletas skirtingos trukmės procesų, pvz., bendroji pirminė produkcija kinta cikliškai dienų ar sezonų mastu, tuo tarpu anglis medžiuose gali būti išlaikoma iki kelių šimtų, dirvožemyje – iki tūkstančių metų, uolienose – šimtus milijonų metų.
Vandenynuose
Vandenynuose ir jūrose anglies yra apie 36000 milijardų tonų, daugiausiai bikarbonato jono pavidalu. Neorganiniai anglies junginiai svarbūs reakcijose su vandeniu, nes turi įtakos vandenynų rūgštingumui (pH) ir veikia kaip anglies šaltinis ar „saugykla“. Kasmet vandenynai pasipildo apie 2 milijardus tonų anglies.
Anglies ciklo modeliavimas
Anglies apytakos modeliai gali būti naudojami visuotinio klimato modeliuose, siekiant įvertinti vandenynų bei biosferos pokyčius, atitinkančius CO2 kiekių atmosferoje kitimą. Deja, anglies ciklo modeliai šiuo metu nėra visiškai tikslūs. Bet kokiu atveju, jie parodo, kad yra stiprus ryšys tarp temperatūros didėjimo ir CO2 gausėjimo atmosferoje.
NAIRU
NAIRU – ekonominė nedarbo teorija, stabilizuojanti infliacijos lygį – nedarbo pusiausvyros teorija.
XX a. antroje pusėje Filipso kreivė prarado savo populiarumą. Šalyse vienu metu kilo infliacija ir nedarbas. Daugelis ekonomistų bijojo, kad Filipso kreivė neturi mokslinio pagrindo. Milton Friedman ir Edmund Phelps, kurie palaikė Filipso koncepciją, tvirtino, kad vien tik Filipso kreivė negali būti pagrindu sprendžiant ekonomikos situaciją, nes nurodo ryšį tik tarp nedarbo ir infliacijos. Atsirado NAIRU teorija.
NAIRU nedarbas atsiranda tuomet, kai darbininkų reikalaujamas darbo užmokestis susilygina su ekonomikos realybe, prie stabilaus infliacijos lygio (tada infliacija nėra iššaukiama). Darydami prielaidą, kad ekonomika nepatirs pasiūlos šokų, tai nedarbo atveju, žemesniu nei NAIRU, ekonomikoje pasireiškia didesnis infliacijos tempas. Jeigu nedarbo lygis yra žemesnis už NAIRU, infliacija auga.
NAIRU yra brėžiama Filipso kreivėje (rodo ryšį tarp infliacijos ir nedarbo). Taškas, kuriame Filipso kreivė kryžiuojasi su horizontalia linija ir rodo NAIRU. NAIRU atitinka potencialiam našumui/pajėgumui, t. y. yra lygi maksimaliam BVP lygiui.
Kiaulinis (Zarasų r., Turmanto sen., Vyšniaukos km.)
Kiaulinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, Turmanto seniūnijoje, šalia Vyšniaukos kaimo, apie 6 km į vakarus nuo Turmanto. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,2 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 152,5 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantės daugiausia miškingos, tik šiaurinėje ir šiaurrytinėje pakrantėse yra pievų. Rytuose išteka upeliukas link Saločių ežero (Vilenkos upės baseinas).
Fokidė
Istorija
Fokidės istorijos pradžia nežinoma. Įsiveržus persams 480 m. pr. m. e. fokiečiai kovėsi graikų pusėje, bet dėl neryžtingumo Termopilų mūšyje graikai nuo jų nusigręžė, o Platėjos mūšyje jie jau kovėsi persų pusėje. 457 m. pr. m. e. kai Fokidė bandė išplėsti savo įtaką į Kefiso ištakas Doridės teritorijoje, atvyko Spartos armija ginti „doriečių miesto“. Panašus bandymas užimti Delfus 448 m. pr. m. e. irgi baigėsi Spartos pasipriešinimu, bet po kurio laiko su Atėnų, kurių sąjungininkais tapo 454 m. pr. m. e., pagalba fokiečiai užėmė šventovę. Smukus Atėnų sausumos armijos galiai ryšiai su Fokide nusilpo. Peloponeso karo metu Fokidė buvo nominali Spartos sąjungininkė ir vasalė, bei praradusi Delfus.
IV a. pr. m. e. Fokidei kėlė grėsmę Bojotija. Padėję Spartai įsiveržti į Bojotiją per Korinto karą (395–394 m. pr. m. e.), fokiečiai turėjo gintis. Jiems padėjo Sparta 380 m. pr. m. e., bet po to jie turėjo nusileisti didėjančiai Tėbų galiai. Fokidė padėjo Epaminondui įsiveržti į Peloponesą, tik nedalyvavo Mantinėjos kampanijoje (370–362 m. pr. m. e.). 323 m. pr. m. e. Fokidė dalyvavo Lamijos kare prieš Antipatrą, o 279 m. pr. m. e. gynė Termopilus nuo galų.
Vėliau mažai žinoma apie Fokidę. III a. pr. m. e. Fokidė atiteko Makedonijai, o dar vėliau Etolijos lygai, kuri 196 m. pr. m. e. galutinai prisijungė Fokidę. Valdant Romos respublikai nacionalinė fokiečių lyga buvo išardyta, bet Augustas ją atgaivino bei grąžino jos balsus Delfų amfiktionijoje, kuriuos ji prarado 346 m. pr. m. e. ir prijungė prie Achajos sinodo. Fokidės lyga paskutinį kartą minima valdant Trajanui.
730 m.
730 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Tipaza
Tipaza (, buv. Tefessedt) – miestas Alžyro šiaurėje, Viduržemio jūros pakrantėje, 70 km į vakarus nuo Alžyro miesto. Vilajos centras. 8,0 tūkst. gyventojų (2007).
Istorija
Tipazos pakrantė apgyvendinta dar finikiečių. Romos imperatoriaus Klaudijaus laikais Tipaza paversta Romos kolonija. Romėnai čia įkūrė svarbų prekybinį miestą. III a. Tipazoje įsigalėjo krikščionybė. 484 m. vandalų karaliaus Huneriko vadovaujami būriai sugriovė miestą. Yra puikiai išlikęs teatras, pastatų, arkų liekanos. Dabartinis miestas įkurtas 1857 m.
Tipaza 1982 m. įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
thumb|left|Senosios Tipazos griuvėsiai
Sudurnesas
Sudurnesas  – vienas iš 8 Islandijos regionų, esantis šalies pietvakarinėje dalyje. Regiono populiacija yra viena didžiausių šalyje – 20 000. Administracinis centras – Keblavikas. Turintis 13 000 gyventojų (2007).
Vestibiulis
thumb|240px|right|Pastato plane – vestibiulis (raudona spalva) thumb|240px|right|Garnier Operos vestibiulis Paryžiuje Vestibiulis (, 'prieangis') – visuomeninio pastato prieangis, pagalbinė patalpa, iš kurios patenkama į pagrindines patalpas.
Terminas susijęs su Senovės Romos namų židinio saugotojos deivės Vestos vardu, kurios garbei buvo įrengiamas nedidelis kiemelis.
Hans von Aachen
thumb|Hansas fon Achenas Hansas fon Achenas (g. 1552 m. Kelne – 1615 m. kovo 4 d. Prahoje) – vokiečių tapytojas manieristas.
Vestibiulis
Vestibiulio patalpa skirta sutikti ir praleisti į pagrindines pastato patalpas dideliam srautui žmonių teatruose, viešbučiuose, stotyse, konferencijų salėse ir pan.
Hans von Aachen
Biografija
Nuo 1574 tapybos mokėsi Venecijoje (Italija). Studijavo Tintoreto (Tintoretto), Koredžo (Correggio), Mikelandželo pasekėjų kūrybą, vėliau persikėlė studijuoti į Romą. Apie 1588 m. grįžo į Vokietiją. Nuo 1592 Prahoje buvo imperatoriaus Rudolfo II rūmų tapytojas. Sukūrė mitologinių kompozicijų (pvz., „Maudymasis“) ir portretų.
Prieangis (reikšmės)
Prieangis – ši sąvoka gali reikšti:
Krokšlės
Krokšlės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 9 km nuo Naujųjų Kietaviškių.
Dundulis
Dundulis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Dundulienė (ištekėjusi moteris) ir Dundulytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Jonas Kuprionis
Jonas Kuprionis (1901 m. rugpjūčio 3 d. Kiaušai, Anykščių valsčius – 1982 m. liepos 8 d. Van Nuys, Kalifornijos valstija) – Lietuvos miškininkas, pedagogas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1928 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1929–1931 m. dirbo Miškų departamente Kaune. 1929 m. vienas Lietuvos miškininkų draugijos steigėjų. 1929–1940 m. žurnalo „Mūsų girios“ redaktorius. Bendradarbiavo laikraščiuose „Lietuvos aidas“, „Rytas“, „Ūkininkas“, Ūkininko patarėjas, „Mūsų laikraštis“, žurnaluose „Skautų aidas“, „Tautos ūkis“ ir kt.
Propagavo medelynų steigimą, medelių sodinimo šventes, Lietuvos miškų atželdinimą. 1931–1934 m. įkūrė Panemunės parką. 1934–1936 m. Dzūkijos miškų urėdas Alytuje. 1936–1939 m. Miškų departamento referentas. 1940–1941 m. dėstė Žemės ūkio akademijoje, 1941–1944 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Miškininkystės katedros vedėjas; nuo 1941 m. docentas. 1941 m. vadovavo Miškų ūkio komisariatui Vilniuje. Įsteigė miškų želdinimo kabinetą, mokomąjį medelyną ir sėklų tyrimo laboratoriją, tyrė sėklingų metų periodiškumą.
1944 m. pasitraukė į Austriją, vėliau į Vokietiją. 1946 m. persikėlė į JAV. 1950 m. Mičigano universitete įgijo magistro laipsnį. 1951–1952 m. Teksaso medelyno vedėjas. 1952–1970 m. Luizianos politechnikos instituto profesorius; įsteigė Miškininkystės kabinetą, medelyną, retų ir egzotinių augalų parką. 1953–1968 m. redagavo Lietuvos miškininkų sąjungos išeivijoje žurnalą „Girios aidas“, bendradarbiavo leidiniuose „Draugas“, „Mūsų Vytis“, rašė „Lietuvių enciklopedijai“.
Prancūzijos provincijos
thumb|Prancūzijos provincijos. Prancūzijos provincijos − Prancūzijos karalystės teritoriniai-administraciniai vienetai, egzistavę iki 1790 m. Jų teritorijos buvo pagrįstos XI−XVII a. Prancūzijos teritorijoje egzistavusiomis feodalinėmis valstybėmis, kurias prijungiant prie karalystės, buvo kuriamos provincijos. Dėl ilgalaikės egzistencijos, šios provincijos tapo Prancūzijos istoriniais regionais su tam tikrais kalbiniais ir kultūriniais skirtumais.
Raida
thumb|left|Prancūzijos feodalinės valstybėlės 1030 m. 987 m. į valdžią atėjus Prancūzijos Kapetingų dinastijai, karaliaus kontroliuojamos teritorijos apėmė tik nedideles žemes šiaurinėje Prancūzijoje. Jų pagrindu sudaryta pirmoji provincija − Il de Fransas. Visas kitas teritorijas kontroliavo de facto nepriklausomi grafai, kunigaikščiai ir vikontai. Nuo tada karaliai siekė plėsti savo teritorijas, vedybų ar karų pagalba perimdami feodalines valstybes į tiesioginę kontrolę.
1101 m. pasiekti pirmieji teritoriniai laimėjimai, kai prie karūnos prijungta Buržė vikontija (Bery provincija). Valdant Pilypui II (1180−1223 m.), prijungta Vermandua grafystė, Turenas, Overnė. Liudvikas VIII (1223−1226 m.) prijungė Tulūzą (Langedokas). Šimtamečio karo metu Prancūzijos karaliai išplėtė savo teritorijas, užimdami didelę dalį teritorijų ir čia kurdami vis naujas provincijas. thumb|Senosios provincijos ir dabartiniai departamentai. Per XIV−XV a. karaliai plėtė valdas ir už buvusių Vakarų Frankų karalystės teritorijų, daugiausia Burgundijos (Arelato) karalystėje. 1312 m. jie paėmė Lionę, 1349 m. − Dofinę, vėliau − Provansą. 1477 m. sunaikinta ir prijungta Burgundijos kunigaikštystė, 1482 m. − Pikardija.
1552 m. prie karalystės prijungti trys Šventosios Romos imperijos miestai − Mecas, Tulis ir Verdenas, kurie tapo Trimis vyskupystėmis. 1532 m. prijungta Bretanės kunigaikštystė, galiausiai 1589 m. į karūnos žemes įjungti regionai Bearnas, Limuzenas ir Armanjakas.
XVII a. žymėjo Prancūzijos ekspansiją į rytus. 1648 m. ji gavo Elzasą, 1659 m. − Rusijoną ir Artua, 1668 m. − pietinę Flandriją, 1678 m. − Franš Kontę ir Hainautą. XVIII a. teritorijos irgi plėtėsi: 1766 m. aneksuota Lotaringija, 1768 m. Genujos respublika už skolas atidavė Korsiką.
1790 m. visos provincijos buvo panaikintos kaip feodalinė atgyvena. Vietoj jų sukurti departamentai.
Zanzibaro sultonatas
Zanzibaro sultonatas  – istorinė valstybė, egzistavusi 1856–1964 m. Rytų Afrikoje su centru Zanzibare, kurios hegemonija klestėjimo laikotarpiu apėmė dabartinių valstybių Tanzanijos, Kenijos, pietinio Somalio, iš dalies Komorų teritorijas.
Nepriklausomas sultonatas
Zanzibaro sultonatas susidarė Omano imperijai suskilus į dvi dalis. Pastarasis valdė didelę dalį Arabijos ir Rytų Afrikos, o 1840 m. perkėlė savo sostinę iš Maskato į Zanzibarą. Mirus sultonui Sa'id ibn Sultan, du jo sūnūs ėmė kovoti dėl valdžios, kas galiausiai lėmė sultonato skilimą. Majid ibn Sa'id 1856 m. užvaldė pietines buvusios Omano imperijos teritorijas (Svahilių krantą) ir įkūrė Zanzibaro sultonatą, kuris kontroliavo visas rytinės Afrikos pakrantes.
Pirmojo sultono laikais buvo labai stipriai vystoma vergų prekyba, ir Zanzibaras tapo pagrindiniu vergų tiekėju tuometiniame pasaulyje. Yra paskaičiuota, kad kasmet iš Zanzibaro buvo išvežamas apie 50 000 vergų. Siekdamas užtikrinti sėkmingą vergų prekybą, Zanzibaras turėjo plėsti savo įtaką į Afrikos gilumą ir įtvirtinti prekybinius kelius per retai gyvenamas savanas į Viktorijos ežero valstybes ir Savanų valstybes. Čia į vergų prekybą įsijungė kitos etninės grupės. Sultonato hegemonija vakaruose siekė iki pat Kongo džiunglių rytinio pakraščio, čia išplito svahilių kultūra ir kalba.
Vėlesni sultonai mažino vergų prekybos apimtis ir siekė vergovės panaikinimo. Jie gana sparčiau modernizavo šalį, įdiegdami naujas technologijas, vystydami infrastruktūrą. Tuometinis Stoun Taunas tapo moderniu miestu, turinčiu telegrafą, vandentiekį, gerus kelius. Buvo uždaryta daugybė vergų turgų
Protektoratas
1886 m. Britų imperija ir Vokietija sudarė slaptą sutartį, pagal kurią iki 1890 m. pasidalino Zanzibaro valdomas žemynines teritorijas. 1890 m. pasirašius Heligolando-Zanzibaro sutartį, Zanzibaras tapo Britų protektoratu ir jam beliko tik Zanzibaro sala. Tačiau sultonato valdovų linija išlaikyta. 1896 m. įvyko trumpiausias užfiksuotas istorijoje 38 minučių karas, kuomet po sultono mirties įvyko perversmas ir valdžią užgrobė Khalid ibn Barghash, nepalankus britams. Britams pradėjus karo veiksmus, sultonas pasidavė iš karto.
1963 m., prasidėjus dekolonizacijai, sultonatas buvo paskelbtas nepriklausomu, o sultonas Jamshid bin Abdullah Al Said įtvirtintas naujuoju sultonu. Tačiau jau kitais metais jame įvyko Zanzibaro revoliucija, kuri nuvertė sultono valdžią ir paskelbė Zanzibaro ir Pembos Liaudies Respubliką. Jai buvo lemta egzistuoti tik keletą mėnesių, nes 1964 m. balandžio mėnesį ji sujungta su Tanganika, taip suformuojant Tanzaniją.
Nuorodos
Svahilių krantas
Dainius Razauskas
Dainius Razauskas (literatūrinis slapyvardis Daukintas; g. 1960 m. Vilniuje) – lietuvių mitologas, religijotyrininkas, rašytojas, vertėjas.
Biografija
Gimė Vilniuje, Antakalnyje, muzikologės, choro dirigentės Birutė Razauskienės-Daukintaitės šeimoje. Mokėsi Vilniaus 22-ojoje vid. mokykloje. Pradžioje domėjosi fizika, astronomija, bet neturėdamas galimybės studijuoti šių mokslų, pasirinko Vilniaus universiteto Matematikos ir informatikos fakultetą, kuriame baigė bakalauro studijas. Vėliau dirbo programuotoju (su skaičiavimo mašinomis), paskui – 17-a metų dirbo sargu Nacionalinio dailės muziejaus saugykloje, rašė straipsnius į kultūrinę spaudą.
2005 m. Rusijos mokslų akademijoje pas žymų baltistą Vladimirą Toporovą apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Mitologinių sąvokų leksinė-semantinė analizė: „žuvies“ simbolika baltų-slavų tradicijoje (atsižvelgiant į indų-iranėnų duomenis)“.
Vilniaus universitete dėsto Lietuvių religijos ir mitologijos kursą. Nuo 2007 m. dirba Lietuvių literatūros ir tautosakos institute, Lietuvos nacionaliniame kultūros centre. Žurnalo „Būdas“ (buvusi „Liaudies kultūra“) vyresnysis redaktorius.
Dainiaus Razausko straipsniai spausdinami „Būde“ (buvusi „Liaudies kultūra“), „Literatūroje ir mene“, „Respublikoje“, „Šiaurės Atėnuose“, Alkas.lt svetainėje, „Acta Orientalia Vilnensia“ ir kt. leidiniuose. Mokslininkas skaito viešas paskaitas kultūros reginių metu (pvz., per festivalį Mėnuo Juodaragis).
2016 m. Dainiui Razauskui skirta Jono Basanavičiaus premija.
Prancūzijos moterų krepšinio rinktinė
Prancūzijos moterų krepšinio rinktinė – tarptautinėse varžybose Prancūzijai atstovaujanti nacionalinė moterų krepšinio komanda.
Henri Rousseau
Anri Ruso (pranc. Henri Rousseau, 1844 m. gegužės 21 d. – 1910 m. rugsėjo 2 d.) – prancūzų savamokslis dailininkas, primityvistas. A. Ruso pasižymėjo, iš pirmo žvilgsnio, vaikiškos piešimo technikos lygio ir įvairiais fantastiniais egzotiškų tropinių džiunglių paveikslais.
Gyvenimo metu A. Ruso buvo pramintas Muitininku Ruso dėl jo, iki tapimo tapytoju, buvusios profesijos. Ši pravardė prigijo ir vėlesnėje literatūroje apie dailininką. Ilgainiui A. Ruso buvo pripažintas vienu unikaliausių postimpresionizmo meistrų. Žymiausiu jo kūriniu įvardijamas paveikslas „Mieganti čigonė“ (1897).
Biografija
Anri Ruso (piln. pranc. Henri Julien Félix Rousseau) gimė 1844 m. gegužės 21 d. Lavalyje, Prancūzijoje, smulkioje vietinių prekijų šeimoje. Nuo pat mažens A. Ruso parodė potraukį menui ir įgavo įvairių menų pradmenis Lavalio licėjuje. 1851 m. A. Ruso tėvai bankrutavo ir pradėjo keltis iš vieno miesto į kitą, bet tai nesutrukdė A. Ruso baigti licėjų neakivaizdžiu būdu. 1862–1867 m. A. Ruso savanoriškai tarnavo Prancūzijos kariuomenėje, kad išvengtų baudžiamojo persekiojimo dėl vagystės. 1868 m. mirė A. Ruso tėvas ir būsimasis dailininkas persikėlė į Paryžių, kur tais pačiais metais vedė Klemensiją Boitar, su kuria susilaukė 7 vaikų, tačiau tik 2 vaikai išgyveno vaikystę. Sūnus mirė 18 metų ir vienintele palikuone liko duktė Julija, gimusi 1876 m. 1871 m. A. Ruso įsidarbino Paryžiaus muitinėje, dėl ko vėliau buvo pramintas „Muitininku“.
thumb|left|280px| „Mieganti čigonė“ (1897) Maždaug tuo pat metu A. Ruso pradėjo intensyviai piešti. Manoma, kad tam jį paskatino akademinis dailininkas Feliksas Klementas, gyvenęs kaimynystėje. F. Klementas taip pat parūpino A. Ruso laisvą prieigą prie Luvro salių, kuriose buvo galima perpiešti pasaulinių tapybos meistrų darbus. Be akademinių tapybos ir piešimo pagrindų A. Ruso neturėjo šansų patekti į Prancūzijos akademijos organizuojamas parodas, nors ir bandė. Tikru išsigelbėjimu dailininkui tapo 1886 m. įsteigta Nepriklausomų dailininkų draugija. Už simbolinį mokestį įsigiję narystę, dailininkai įgydavo teisę eksponuoti darbus Draugijos parodose be meninės cenzūros. Ilgainiui A. Ruso tapo Draugijos parodų žvaigžde, o dar svarbiau, Draugijos parodos A. Ruso suvedė su visa ne akademinės mokyklos Paryžiaus dailininkų „grietinėlės“ tapyba. Draugijos parodose eksponavo V. van Gogas, Ž. Sera, A. de Tulūz Lotrekas ir kiti.
1888 m. mirė A. Ruso žmona Klemensija. 1889 m. A. Ruso parašė pjesę „Apsilankymas 1889 m. parodoje“ Pasaulinės parodos Paryžiuje atidarymo proga, bet ji buvo atmesta teatro. 1893 m. A. Ruso metė darbą ir išėjo į pensiją tam, kad atsidėti dailei. Dažniausiai A. Ruso tapyba sulaukdavo pajuokos ne tik iš publikos ir kritikų, bet ir iš kitų menininkų pusės. 1898 m. A. Ruso siūlė parduoti gimtojo Lavalio miesto merui paveikslą „Mieganti čigonė“, tačiau jam buvo atsakyta. 1899 m. A. Ruso vedė Žozefiną Noury, kuri mirė vos po 4 metų. Tais pačiais metais parašė pjesę „Rusijos našlaičio kerštas“, kuri vėl buvo atmesta teatro. Skolų spaudžiamas dailininkas 1900 m. pradėjo dėstyti muziką ir tapybą savo namuose. Tuo metu pradėjo didėti dėmesys dailininko kūrybai. A. Ruso surado draugų, tarp kurių P. Pikasas ir G. Apolineras (pastarasis pavaizduotas paveiksle „Poetas ir jo mūza“). 1907 m. tapytojas apkaltintas finansinėmis machinacijomis ir suimtas, tačiau po kiek laiko paleistas įtikinus tyrėjus jo nekaltumu. A. Ruso mirė 1910 m. rugsėjo 2 d. dėl infekcijos, patekusios į sužeistą koją. Dailininkas palaidotas Cimetière de Bagneux kapinėse, tarp menko būrelio draugų – Polis Sinjakas ir Roberas Delonė, epitafiją parašė G. Apolineras. 1947 m. dailininko palaikai perkelti į gimtąjį Lavalį.
Tapybos darbai
Žymiausi darbai:
Valikaimis
Valikaimis arba Dolgorukovas (, nuo 1907 m. Waldkeim, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dolgorukovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas Valikaims prūsiškos kilmės. 1411 m. minimas Walkaymen. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Pumpikų. 1910 m. buvo 110 gyventojų. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Čiapajevo apylinkės kaimas. 1946 m. iškeldinus ar sunaikinus vietinius gyventojus, sujungti ir vienu Dolgorukovo pavadinimu pervardyti: Stablaukis, Domtuva, Laisai, Pumpikai ir Valikaimis.
Ostrublis
thumb|Ostrublis thumb|Kartu su ostrubliu cirkuliavusi ostmarkė Ostrublis – piniginis vienetas, kuris buvo apyvartoje okupuotose Rusijos imperijos teritorijose ir kurį 1916 m. išleido Vokietija. Piniginis vienetas oficialiai vadinosi rublis, jo šimtojo dalis – kapeika. Pradžioje ostrublis buvo lygus Rusijos rubliui.
Nuo 1918 m. ostrubliai cirkuliavo kartu su ostmarke, viena ostmarkė buvo lygi 2 ostrubliams.
Ostrublių įvedimas buvo pavestas Rytų prekybos ir pramonės bankui, turėjusiam centrą Poznanėje. Šis bankas sukūrė specialią kredito kasą – Rytų skolinamąją kasą, kuri turėjo veikti kaip emisijos bankas vokiečių okupuotuose rytiniuose kraštuose (išskyrus Lenkiją).
1916 m. birželio 26 d. buvo įkurtas Rytų skolinamosios kasos Kauno skyrius, įpareigotas išleisti į apyvartą naujųjų pinigų 100 mln. rublių sumai. Rugpjūčio 6 d. ostrubliai buvo paskelbti vienintele teisėta valiuta Lietuvoje. Ostrublis buvo prilygintas vokiečių markei santykiu 1:2. Apyvartoje šalia popierinių ostrublių kursavo geležinės kapeikos.
Trirema
thumb|250px|right|Triremos modelis
Ostrublis
Ostrubliai buvo dvipusiai, su vienodomis parašų faksimilėmis. Smulkesnių nominalų ženklai nenumeruoti. Trijų, dešimties ir dvidešimt penkių rublių vertės ženklai buvo pažymėti serijos raide ir šešiaženkliais numeriais. 100 rub. vertės ženklų numeriai buvo šešiaženkliai ir septynženkliai, be serijų raidžių. Ženkluose įrašai buvo keturiomis kalbomis: averse – vokiečių, reverse – lietuvių, lenkų ir latvių.
Trirema
Trirema ( 'triirklis') – VI–IV a. pr. m. e. paplitęs galeros tipo irklinis karo laivas, labiausiai naudotas Viduržemio jūros pakrančių senovės civilizacijų, ypač Graikijos, Romos, Finikijos laivynuose. Triremos buvo svarbios graikų-persų karų mūšiuose, iškylant ir Peloponeso kare žlungant jūrinei Atėnų imperijai.
Virginija Pažėrienė
Virginija Pažėrienė (g. 1952 m. rugsėjo 2 d. Šaukote) – gydytoja, Lietuvos ir Anykščių rajono savivaldybės politinė veikėja.
Trirema
Triremos pavadinimas siejamas su trimis irklų eilėmis, kurios buvo išdėstytos viena virš kitos trimis aukštais. Kiekvieną irklą valdė vienas asmuo. Irklų ilgis skirtingas: viršutinių ir vidurinių – apie 4 m, apatinių – apie 3 m. Be to, jie išdėstyti šachmatų tvarka. Irklavimui palengvinti buvo iškeliamos burės. Laivo priekyje turėjo įrengtą taraną. Laivo vandentalpa buvo apie 200 t, turėjo iki 200 žmonių įgulą.
Ostrublis
Ostrublių ženklai buvo nesudėtingos spaudos ir ornamentikos, popierius – prastos kokybės. Tai labai palengvino ostrublių klastojimą. Kaip netikrų ostrublių centrai garsėjo Minskas, Vilnius, Kaunas, Šiauliai, Ryga, Liepoja.
Virginija Pažėrienė
Biografija
1959–1967 m. mokėsi Šaukoto aštuonmetėje mokykloje, 1967–1970 m. – Šiaulėnų vidurinėje mokykloje. 1976 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja gastroenterologė.
Ostrublis
1917 m. kovo mėn. Rytų skolinamoji kasa buvo atskirta nuo Rytų prekybos ir pramonės banko ir tapo atskira kredito įstaiga. Ji buvo perkelta iš Poznanės į Kauną, kur ir toliau tęsė popierinių pinigų emisiją: iš pradžių ostrublių, nuo 1918 m. ostmarkių. Rytų skolinamoji kasa popierinius pinigus leido nesirūpindama jų padengimu. Ostrubliai ir ostmarkės buvo padengti rusų rubliais, vertybiniais popieriais bei kt. vertybėmis ir prekėmis. Šie pinigai neturėjo brangiųjų metalų ir tvirtos valiutos pagrindo.
Lietuvoje
Lietuvoje ostrublis cirkuliavo iki 1922 m., kai jis buvo pakeistas litu. Įvedus litą ostrubliai ir ostmarkės turėjo būti iki 1923 m. sausio 1 d. pakeisti į litus.
Virginija Pažėrienė
Biografija
2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narė.
Lietuvos hipertenzijos specialistų lygos narė. Sutuoktinis Edmundas Benjaminas, vaikai Artūras, Eglė.
731 m.
731 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kauno valsčius
Kauno valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje. Centras – Kaunas.
731 m.
Įvykiai
Kovas
Kauno valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas per LDK administracinę reformą 1565 m. Gyvavo ir carmečiu, minimas XIX a. pabaigoje, tačiau po I pasaulinio karo nebebuvo atkurtas.
Haris Poteris ir Mirties relikvijos (video žaidimas)
„Haris Poteris ir Mirties Relikvijos“ tai dviejų dalių nuotykių ir veiksmo žaidimas kurį sukūrė EA's Bright Light Studio ir išleido Electronic Arts. Pirma žaidimo dalis buvo išleista 2010 m. lapkričio 16 d. Antra žaidimo dalis bus išleista tada, kada bus išleista antra Hario Poterio ir Mirties Relikvijų filmo dalis.
Aprašymas
Žaidimas Haris Poteris ir mirties relikvijos (pirmoji dalis) jau nuo pat pradžių pasižymi veiksmu ir kovomis. Žaidėjai bus priversti bėgti, kovoti, vykdyti duotas užduotis išvengiant mirties valgytojų ir kitokių galingų magų. Žaidėjus į šį veiksmo pilną žaidimą įtraukia herojai tiesiai iš didžiojo ekrano. Jiems reikia įvaldyti pačią stipriausią magiją. Šį kartą nebėra jokių pamokų ar treniruočių. Šį kartą pavojus yra tikras. Laikas kautis už herojų gyvybes.
Belogorskas (Krymas)
Bilohirskas arba Belogorskas, iki 1944 m. Karasubazaras  – miestas Kryme, 43 km į rytus nuo Simferopolio, prie Bijuk Karasu upės. Rajono centras. Praeina Simferopolio–Feodosijos plentas. Maisto, statybinių medžiagų pramonė. Yra XV a. Taš Chano karavansarajaus griuvėsiai, netoliese stūkso vaizdinga Ak Kajos uola, Kok Asano kanjonas, veikia safario parkas „Taigan“.
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo XIII a., jos pavadinimas totorių kalba reiškia „juodosios upės turgus“. Čia buvo svarbi karavanų sustojimo vieta. XVI a. Karasubazarą ne kartą nusiaubė Zaporožės kazokai. 1736 m. rusams sunaikinus Bachčisarajų, į Karasubazarą persikėlė chanas Fetichas II Girėjus, bet netrukus ir šis miestas suniokotas. Iki XX a. vid. Karasubazaras buvo krymčiakų kultūrinis centras. Nacių okupacijos metu jie buvo išžudyti. 1926 m. oficialiai suteiktas miesto statusas. Iki 1944 m., kai dauguma Krymo totorių buvo ištremta iš Krymo, absoliuti Karasubazaro gyventojų dauguma buvo totoriai.
Antaplaštakio apylinkė
Antaplaštakio apylinkė (arba Antaplaštakių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Balninkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kavarsko rajonui. 1954 m. prijungta dalis Dapkūniškių apylinkės ir dalis Kunigiškių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Antaplaštakio apylinkė prijungta prie Staškūniškio apylinkės.
Britų Priešvėjinės salos
Britų Priešvėjinės salos  – D. Britanijos kolonija, egzistavusi 1833–1960 m.
1871–1956 m. kolonija oficialiai vadinosi Federacinė Priešvėjinių salų kolonija, o 1956–1960 m. – Priešvėjinių salų teritorija.
Britų Priešvėjinių salų koloniją sudarė:
1871–1885 m. kolonijos sostinė buvo Bridžtaunas (Barbadosas), o vėliau – Sent Džordžas (Grenada).
Britų Priešvėjinės salos buvo ne atskira kolonija, o atskirų kolonijų federacija su bendru vyriausiuoju gubernatoriumi. Kiekviena sala turėjo savo valdžios institucijas, jos neturėjo bendros įstatymų leidybos, bendrų įstatymų ar mokesčių. tačiau sudarančios kolonijos turėjo bendra apeliacinį teismą, sudarytą iš kolonijų vyriausių teisėjų, taip pat bendrą audito sistemą ir kai kurias kitas bendras institucijas.
Hamė
Hamė – miestas vakarų Belgijoje, 23 km į pietvakarius nuo Antverpeno. Yra kelios bažnyčios, koplyčia, malūnas.
Sportas
Хаме Ama
Gegužlinis
Gegužlinis (Polytrichum) – (Polytrichales) eilės gegužlinių (Polytrichaceae) šeimos augalų gentis.
Stiebas dažniausiai būna 10-20 centimetrų ilgio, bet gali pasiekti iki 40. Apatinėje dalyje aptrauktas rizoidų sluoksniu. Lapai lancetiški, su dantytais pakraščiais.
Lietuvos rūšys
Žinomos 4 rūšys, iš jų:
Andrius Kandelis
Andrius Kandelis (g. 1981 m. lapkričio 23 d., Vilniuje) – Lotynų Amerikos šokių šokėjas.
Iki 2000 m. Andrius Kandelis šoko su Rūta Stasevičiūte, nuo 2000 m. šoko su Egle Visockaite. 2000 m. baigė Vilniaus Pilaitės vidurinę mokyklą. 2000–2004 m. studijavo Klaipėdos universiteto menų fakultete sportinius šokius. 2005 m. vedė savo šokių partnerę Eglę Visockaitę. 2008 m. pora išsiskyrė.
2020 m. nuteistas už smurtą.
Sati (hinduizmas)
Mite apie Sati atskleista pirminė priešprieša tarp brahmanizmo ir Šivos kulto. Pasak šio mito, Dakša, savo dukros svayaṃvara („vyro išrinkimo“) apeigos metu, nepakvietė Šivos, nes nepripažino jį esant dievu. Tačiau Sati nenorėjo kito vyro ir, kai ji metė į orą girliandą, skirtą savo vyrui, ši pagal jos norą nukrito ant netikėtai pasirodžiusio Šivos kaklo. Nesusitaikydamas su Sati pasirinkimu, Dakša neprileido Šivos prie aukojimo, kuriame dalyvavo visi likę dievai. Įsižeidusi Sati pareikalavo, kad Šiva sutrukdytų aukojimui, o pati, neatlaikiusi pažeminimo, metėsi į šventąją ugnį ir sudegė (būtent dėl to terminu „sati“ Indijoje buvo vadinamos našlės, susidegindavusios savo vyro laidojimo lauže). Šiva, kartu su apdegusiu Sati kūnu, ilgai klaidžiojo po pasaulį, kol Višnus nesukapojo jo į daugybę gabalų ir neišbarstė palaikus, ir ten, kur jie nukrito, susiformavo vietos, kurias lanko piligrimai.
Po kurio laiko Sati užgimė kaip Uma (Juma), kalnų valdovo Himavato ir apsaros Menakos duktė. Tam, kad užkariautų Šivos širdį, Uma apsigyveno netoli jo, ant Kailašo kalno ir atsidavė Šivą aukštinančiai askezei. Šiva, sužavėtas jos atsidavimo ir grožio, nutarė ją vesti. Po ištisus metus trukusios vestuvinės nakties Umą imta vadinti Parvati, naująja Šivos žmona.
Prieangis (patalpa)
thumb|right|240px|Svirno prieangis thumb|200px|left|Prieangis Prieangis – atviras priestatas, per kurį patenkama į pastatą. Prieangiai pabrėžia pastato fasado vaizdą ir pagrindinį įėjimą. Tai fasadų dekoratyvinė dalis, turinti ir praktišką paskirtį – apsaugo pagrindines įėjimo duris nuo kritulių, suteikia pavėsį poilsiui.
Prieangiai gali būti:
Sati (hinduizmas)
(Linga Purana I 100; Bhagavata purana IV 5 ir kt.)
Šiam mitui įtakos galėjo turėti nearijų genčių sakmės apie kalnų deivę. Jis susiklostė epiniu (V a. pr. m. e. – V a.) ir puranų (350–XIII a.) laikotarpiu.
Kadiso įlanka
miniatiūra|Palydovinė Kadiso įlankos nuotrauka Kadiso įlanka  – Atlanto vandenyno įlanka prie Pirėnų pusiasalio pietvakarinių krantų, Ispanijos ir Portugalijos pakrantėje. Driekiasi tarp San Visentės ir Trafalgaro kyšulių. Krantai žemi, mažai raižyti. Gylis iki 100 m. Potvynių aukštis 3 m. Įteka Gvadianos ir Gvadalkiviro upės. Pagrindiniai uostai: Vila Real de Santo Antonijus (Portugalija), Kadisas (Ispanija).
Petru Chiril Lucinschi
Petru Chiril Lucinschi (rus. Пётр Кириллович Лучинский; g. 1940 m. sausio 27 d.) buvo Moldavijos politikas, antrasis šalies prezidentas (nuo 1997 iki 2001 m.).
Biografija
Nuo 1971 m. buvo Moldavijos TSR komunistų partijos biuro narys. Tuo metu jis buvo vienintelis šios partijos biuro narys kilęs iš Moldavijos.
1977 m. baigė filosofijos daktaro laipsnio mokslus.
1993–1997 m. buvo Moldavijos parlamento vadovas. 1997 m. sausio 15 d. buvo išrinktas antruoju šalies prezidentu, poste pakeisdamas Mircea Snegurą. Šiame poste išbuvo iki 2001 m., kuomet didžioji dalis parlamento balsavo už Vladimirą Voroniną.
Aktyvioji galaktika
right|thumb|235px|[[Hablo kosminis teleskopas|Hablo kosminiu teleskopu nufotografuota Mesjė 87 eliptinė radijo aktyvioji galaktika, esanti už 5000 šviesmečių]]
Aktyvioji galaktika – galaktika, kurios šviesis keliuose ar visuose elektromagnetinių spindulių diapazonuose yra didesnis nei normalus.
Aktyviosios galaktikos yra šių tipų: kvazarai, radijo galaktikos ir Seiferto galaktikos. Kvazarai yra labai aktyvūs galaktikų branduoliai, jų šviesis nustelbia pačią aplinkinę galaktiką. Radijo galaktikos pasižymi stipria radijo bangų spinduliuote, sklindančia iš dviejų čiurkšlių, nukreiptų priešingomis kryptimis nuo centro. Seiferto galaktikų branduoliuose yra daug jonizuotų dujų, kurios sukuria stiprias emisijos linijas. Galimas dalykas, kad skirtingų tipų aktyviosios galaktikos atitinka tos pačios rūšies objektų evoliucines stadijas.
Saločių ežeras
Saločių ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 4,5 km į vakarus nuo Turmanto. Ežeras rininis, netaisyklingo pavidalo. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,9 km, plotis iki 0,6 km. Altitudė 136,3 m. Gylis siekia 6,2 m. Kranto linija labai vingiuota, daug įlankų, iš pietų giliai įsiterpia pusiasalis. Yra dvi salos, kurių bendras plotas 0,36 ha (0,25 ha ir 0,11 ha). Krantai aukštoki, tik vakarinis krantas žemas ir pelkėtas – plyti ~ 18 ha Saločių pelkė. Šiaurinėje ir pietinėje pakrantėse auga miškas, kitur plyti dirbami laukai, pievos, miškeliai.
Į Saločių ežerą iš Ildiko įteka S-1 upelis, šiaurėje išteka Vilenkos upelis (Laukesos intakas, Dauguvos baseinas).
Prie ežero įsikūrę Saločių, Zatokų, Rataniškių kaimai.
Aleksandras Liubomirskis
Aleksandras Dominykas Liubomirskis (, 1693–1720) – lenkų aristokratas ir kunigaikštis, 6-sis Ostrogiškių ordinatas (1709–1720 m.), Sandomiežo, Zatoro, Ryko seniūnas.
Biografija
Vyresnysis kunigaikščio Juozapo Karolio Liubomirskio (1638–1702), didžiojo karūnos maršalkos, ir kunigaikštienės Teofilės Liudvikos Zaslavskės (1654–1709), Ostrogiškių ordinacijos valdytojos, sūnus.
1709 metais po savo motinos mirties Aleksandras Dominykas Liubomirskis paveldėjo plačią Ostrogiškių ordinaciją Ukrainoje. Taip pat jam priklausė Sandomiro, Zatoro, Rysko seniūnijos.
Nebuvo vedęs ir neturėjo palikuonių.
1720 metais po bevaikio Aleksandro Liubomirskio mirties Ostrogiškių ordinacija perėjo Povilui Karoliui Sanguškai, vedusiam jo seserį Marianą Liubomirską.
Spirit They're Gone, Spirit They've Vanished
Spirit They're Gone, Spirit They've Vanished - pirmasis eksperimentinio roko grupės Animal Collective albumas, išleistas 2000 metų rugpjūčio mėnesį po dviejų Animal Collective grupės narių Avey Tare and Panda Bear vardu. Albumas, ribotu tiražu, buvo išleistas pačios grupės įkurtoje įrašų kompanijoje Animal (dabar žinomoje, kaip Paw Tracks). Albumas buvo perleistas 2003 metais FatCat Records įrašų kompanijoje, kartu su Danse Manatee albumu.
Kilmė
Visos albumo dainos buvo parašytos Avey Tare (David Portner) laikotarpiu nuo 1997 iki 1999, išskyrus kūrinį "Penny Dreadfuls", kurį jis parašė, kai jam buvo 16 metų. Avey Tare ir Panda Bear (Noah Lennox) akustinės gitaros ir būgnų garso takelius įrašė Avey Tare miegamajame, Merilende 1999 metais, tuo tarpu pianino garsai buvo įrašyti Avey Tare namų svetainėje.
Krokšliai
Krokšliai – viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Jašiūnų.
732 m.
732 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Arlaičizna
Arlaičizna (arba Ožiškis) – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, prie Ožiškio ežero.
Svalinė
Skandinavų mitologijoje Svalinė – deivė, stovinti tarp Saulės ir pasaulių apačioje, sauganti Žemę nuo viso Solės, Saulės personifikacijos, karščio.
Svalinė vaizduojama skydu, saugančiu nuo Solės karščio. Buvo manoma, kad jei Svalinė pasitrauks iš savo vietos, visi devyni pasauliai (išskyrus Muspelheimas) sudegs liepsnose.
Valensijos įlanka
thumb|210px|Valensijos įlanka paryškinta
Valensijos įlanka − Viduržemio jūros šiaurės vakarinės dalies − Balearų jūros įlanka prie šiaurės rytinių Ispanijos krantų.
Įlanka tęsiasi nuo Nao kyšulio Alikantės provincijoje iki Ebro deltos Taragonos provincijoje. Kranto linijos ilgis ~400 km. Krantai žemi, smėlingi. Įteka šios upės: Micharesas, Palansija, Turija, Chukaras, Serpisas. Pagrindiniai uostamiesčiai − Valensija ir Kasteljon de la Plana.
Antroji Azarovo vyriausybė
Antroji Nikolajaus Azarovo vyriausybė buvo suformuota 2012 m. gruodžio 24 d., po to, kai VII šaukimo Ukrainos Aukščiausioji Rada 2012 m. gruodžio 13 d. Regionų partijos ir Ukrainos komunistų partijos balsais patvirtino Nikolajaus Azarovo kandidatūrą į premjerministro postą. Vyriausybė veikė iki 2014 m. vasario 27 d., kai ją pakeitė Arsenijaus Jaceniuko vyriausybė.
Vidurio Hemė
Vidurio Hemė (SV Egentliga Tavastland) – Suomijos regionas, besiribojantis su Tikraja Suomija, Pirkanma, Peijenės Heme ir Usima.
Hemenlina didžiausias miestas regione. Yra dvi kitos savivaldybės, kurios turi miestelio statusą: Rihimekis ir Forsa.
Savivaldybės
Vidurio Hemėje yra 11 savivaldybių. Miestai ir miesteliai paryškinti.
Dėmėtoji plaušabudė
Dėmėtoji plaušabudė (Inocybe maculata) – tai nuosėdinių šeimos nevalgomas grybas.
Sinonimai: Inocybe fastigiella.
Išvaizda
thumb|left|200px| Dėmėtosios plaušabudės vaizdas iš apačios Kepurėlė 2 – 7 cm skersmens, iš pradžių kūgiška, vėliau varpeliška ir galiausiai paplokščia arba įdubusi, su labai ryškiu gūbreliu per vidurį. Jaunų grybų kepurėlės kraštai užsilenkę žemyn, senų dažnai sutrūkinėję. Dažnai ant rausvos luobelės, ypač per vidurį, matyti balkšvos dėmės. Kotas 5 – 8 cm ilgio, cilindriškas baltas, ties pagrindu dažnai gumbiškai storėjantis, išvagotas plonyčių išilginių vagelių. Lakšteliai tankūs, beveik laisvi, vingiuotais pakraštėliais; kraštuose šviesesni, bemaž baltos spalvos. Trama pliaušinga tampri, turi vos juntamą vaisių kvapą, beskonė. Sporos yra žalsvai rudos spalvos, 9-11 x 4,5-5 μm dydžio.
Spalvos ir formos kaita: kepurėlė būna įvairių rausvai rudų atspalvių. Kotas iš pradžių baltas, vėliau įgauna rusvą atspalvį. Jaunų vaisiakūnių lakšteliai balsvi, vėliau tampa žalsvai rudi.
Augavietė
Dėmėtoji plaušabudė labai dažnai sutinkama lapuočių miškuose, kur kartais auga didesnėmis grupėmis.
Sezonas: liepa – spalis.
Panašios rūšys: Jį galima supainioti su stačiąja plaušabude (Inocybe fastigiata), kuri dėl joje esančio didelio muskarino kiekio yra labai nuodingas grybas.
Įspėjimas: dėmėtoji plaušabudė yra nevalgoma, be to, ją galima supainioti su keliomis kitomis nuodingosiomis plaušabudėmis.
Jeppe Aakjær
Jepė Okeris-Akjaris (, tikrasis vardas Jensen Aakjaer, 1866 m. rugsėjo 10 d. Jutlandijoje – 1930 m. balandžio 22 d. Jenle, Jutlandijoje) – danų rašytojas. Buvo regionalistas, kadangi dauguma jo darbų yra apie Jutlandiją.
Rašė kaimo buities tematikos romanus, kuriuose aukštino senąja valstiečių kultūrą, publicistiniu agitaciniu stiliumi reiškiamos senovės danų idėjos. Jo romanas Rūstybės laikai (Vredens børn, išleistas 1904 m.) apie sunkią samdinio dalią sukėlė visuomenės diskusiją. 20 metų buvo nuteistas už savo laisvą nuomonės išsakymą apie jam rūpimus dalykus, kurie vietinei valdžiai nerūpėjo. Prisijungė prie Socialdemokratų partijos. Vėliau persikėlė į Kopnehagą ir korektoriumi ir žurnalistu.
Kūryba
Parašė romaną „Rūstybės vaikai“. Jo vertingiausia kūrybos dalimi laikoma neoromantinė poezija, tai rinkinys „Rugio dainos“ (Rugens sange išleista 1906 m. Eilėraščiams danų kompozitoriai sukūrė muziką, kai kurie tapo liaudies dainomis.
Schuckert & Co.
Schuckert & Co. – buvusi Vokietijos elektrotechnikos pramonės įmonė iš Niurnbergo.
Istorija
Įmonę 1885 m. gruodžio 31 d. įsteigė Sigmund Schuckert. 1903 m. susijungusi su „Siemens & Halske“ įmonė tapo „Siemens-Schuckert“. Pirmojo pasaulinio karo metais gamino ir lėktuvus, pavyzdžiui, Lietuvos karo aviacijos turėtą, tačiau nenaudotą naikintuvą Siemens-Schukert D.IV.
Lietuvoje
„Schuckert & Co.“ elektrotechnikos įranga naudota pirmosiose Lietuvos šiluminėse elektrinėse: Vilniaus elektrinėje bei brolių Nurokų odos apdirbimo fabrike Šiauliuose.
733 m.
733 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Karas
220px|right|thumbnail|[[JAV numesta atominė bomba virš Japonijos miesto Nagasakio, 1945 m. rugpjūčio 9 d. Vienu pagrindinių atominio bombardavimo tikslų buvo laivų statybos pramonė, nes didelė dalis Japonijos laivyno laivų naudotų Antrajame pasauliniame kare buvo pastatyti Nagasakio dokuose.]]
Karas – konfliktas tarp valstybių, tautų ir kt. etninių, politinių ar socialinių grupių, kuriame organizuotai naudojami ginklai ir fizinė jėga. Kariaujančios pusės paprastai užima tam tikrą teritoriją, kurią gali laimėti ar prarasti, be to, kiekviena pusė turi lyderį arba vadovaujančią organizaciją, kuri gali pasiduoti arba žlugti, taip užbaigiant karą. Karas dažniausiai susideda iš karinių kampanijų serijos, kuriose kovojama dėl suvereniteto, teritorijos, išteklių, religijos, ideologijos ar kitų prieštaravimų. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos kariaujančios šalys paprastai karą priešininkui paskelbdavo oficialiai.
Karas paprastai baigiasi taika, kuri reiškia karo nebuvimą arba prieštaravimų pašalinimą.
Didžiausi karai (pagal žūtis)
Karai beveik visada pareikalauja daugelio žmonių gyvybių. XX a. karuose ir konfliktuose žuvo apie 130–142 milijonai žmonių, iš kurių 51 milijonas žuvo po Antrojo pasaulinio karo pabaigos.
Dabar vykstantys karai ir ginkluoti konfliktai
Šiame sąraše pateikti pagrindiniai dabar vykstantys konfliktai pagal aukų skaičių einamaisiais metais.
Samoa vyrų futbolo rinktinė
Samoa vyrų futbolo rinktinė – Samoa atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Samoa futbolo federacija (Samoa Football (Soccer) Federation). Iki 1997 metų rinktinė žaidė Vakarų Samoa vardu. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio čempionate. Yra viena silpniausių OFC rinktinių ir dalyvauja FIFA „Goal“ projekte.
Mircea Snegur
Mircea Snegur (g. 1940 m. sausio 17 d.) – pirmasis Moldavijos prezidentas. Šias pareigas ėjo nuo 1990 iki 1997 m.
Karas
Dabar vykstantys karai ir ginkluoti konfliktai
miniatiūra|Žemėlapis, kuriame pavaizduoti vykstantys ginkluoti konfliktai (su kariniais veiksmais susijusių mirčių skaičius einamaisiais arba praėjusiais metais).
Mircea Snegur
Biografija
1967–1990 m. buvo Tarybų Sąjungos komunistų partijos narys. 1990 m. daug prisidėjo prie Moldavijos nepriklausomybės paskelbimo ir aktyviai dirbo, kad ji būtų pripažinta. 1996 m. prezidento rinkimuose politikas pralaimėjo kovą parlamento vadovui Petru Lucinschi.
Karas
Didelio masto karai (10 000 ar daugiau aukų pastaraisiais metais)
Šeši žemiau pateikti kariniai konfliktai pareikalavo bent 10 000 mirčių dėl karinių veiksmų tarp nustatytų grupių einamaisiais arba praėjusiais kalendoriniais metais.
Vidutinio masto karai (1000–9999 mirčių pastaraisiais metais)
17 žemiau pateiktų karinių konfliktų pareikalavo tarp 1000 ir 10000 tiesioginių smurtinių mirčių einamaisiais ar praėjusiais kalendoriniais metais. Konfliktai, nusinešę mažiausiai 1000 mirčių per vienerius kalendorinius metus, Upsalos konfliktų duomenų programos jau laikomi karais.
Nedidelio masto kariniai konfliktai (100–999 mirčių pastaraisiais metais)
19 žemiau pateiktų karinių konfliktų pareikalavo tarp 100 ir 1000 tiesioginių smurtinių mirčių einamaisiais ar praėjusiais kalendoriniais metais.
Susirėmimai (mažiau nei 100 mirčių pastaraisiais metais)
Dar 21 konflikto metu dėl karinių veiksmų žuvo ne daugiau nei 100 žmonių einamaisiais ar praėjusiais kalendoriniais metais.
Baltojo erelio ordinas
200px|right|thumb|Baltojo erelio ordinas thumb|200px|[[Augustas II|Augusto Stipriojo Baltojo erelio ordinas 1730 m.]] thumb|200px|Ordino žvaigždė XVII a. thumb|200px|Baltojo erelio ordinas XVIII a.
Karas
Karų klasifikacija
Karai pagal tikslus skirstomi į du tipus – gynybos ir puolimo. Karas gali vykti tiek tarp valstybių, tiek vienos valstybės viduje (toks karas vadinamas pilietiniu karu).
Tarptautinis karas gali būti:
Karai gali būti:
Baltojo erelio ordinas
Seniausias ir garbingiausias Abiejų Tautų Respublikos ir Lenkijos apdovanojimas, suteikiamas už ypatingus nuopelnus, nepriklausomai nuo tautybės ar kilmės. Į klases nedalijamas.
Nešiojamas ant per kairįjį petį permestos žydros juostos prie dešiniojo šono. Ordino žvaigždė segama kairėje krūtinės pusėje. Kasdien gali būti nešiojama ordino juostelė.
Istorija
1705 m. lapkričio 1 d. ordiną įsteigė Lenkijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovas Augustas II Tikocine (miestas dabartinėje Lenkijoje, Balstogės apskrityje).