cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pirmoji Džeimso Kuko kelionė
Pirmieji kontaktai su maoriais
thumb|right|Dž. Kuko braižytas Naujosios Zelandijos žemėlapis 1769 m. spalio 6 d. Dž. Kukas pasiekė Naująją Zelandiją, praėjus daugiau nei šimtui metų po pirmųjų, olandų keliautojo Abelio Tasmano vadovaujamų, europiečių apsilankymo šiose salose (1642 m.). Dž. Kukas su grupe ekspedicijos dalyvių spalio 7 d. išsilaipino Skurdo įlankos (Poverty Bay) pakrantėje Šiaurės salos šiaurės rytinėje dalyje. Per pirmąsias dvi dienas nuo atvykimo pirmieji susitikimai su maoriais baigėsi keturių ar penkių vietinių mirtimi. Dar trys maoriai žuvo spalio 15 d. per susidūrimą toliau į pietus nuo Pagrobėjų kyšulio (Cape Kidnappers). Aprašydamas šiuos įvykius savo dienoraštyje, Dž. Kukas apgailestavo, kad nepavyko įvykdyti Admiraliteto nurodymų nenaudoti agresijos prieš čiabuvius. Vėlesni susitikimai su maoriais Anauros ir Tolagos įlankose buvo taikesni, abiems pusėms susitarti padėjo Tupaja, mokėjęs maorių kalbą. Maoriai laisvai prekiavo su europiečiais ir leido jiems papildyti vandens atsargas bei rinkti laukinius salierus ir lepidium pleraceum žolę skorbuto profilaktikai.
Merkurijaus įlanka
Toliau į šiaurę, Merkurijaus įlankoje (Mercury Bay), lapkričio 9 d. ekspedicija stebėjo Merkurijaus tranzitą. Santykiai su maoriais buvo gana taikūs, tačiau vienas maoris žuvo per prekybinį ginčą. Vis dėlto tai buvo paskutinis ekspedicijos dalyvių nužudytas maoris – vėliau fatalinių susirėmimų su maoriais ekspedicijai pavyko išvengti. Iškėlęs vėliavą ir oficialiai paskelbęs Merkurijaus įlanką Didžiosios Britanijos nuosavybe, Dž. Kukas lapkričio 15 d. išplaukė iš įlankos.
Aplink Šiaurės salą
thumb|Maorių karo [[kanoja su trikampe bure. H. Spioringo piešinys, 1769 m.]] Tęsdama kelionę Šiaurės salos pakrante, ekspedicija sustojo prie Brimo kyšulio (Bream Head) ir Salų įlankoje (Bay of Islands), siaučiant audrai apiplaukė Šiaurės kyšulį ir vos nesusitiko su Žano Fransua de Survilio (Jean-François de Surville) vadovaujama prancūzų ekspedicija, kuri apiplaukė kyšulį „St Jean Baptiste” laivu maždaug tuo pačiu metu, tik priešinga kryptimi. 1770 m. sausio 6 d. audros aprimo, ir Dž. Kukui pavyko be sustojimų įveikti nemažą atstumą vakarine Šiaurės salos pakrante. Iki sausio vidurio Dž. Kukas atvyko į Karalienės Karolinos įlanką (Queen Charlotte Sound) Pietų salos šiaurinėje pakrantėje – vietą, kurią pamėgo savo antrojoje ir trečiojoje kelionėje.
Sausio 22 d. Dž. Kuko vadovaujama grupė užkopė į Kaitapehos viršūnę gretimoje Arapavos saloje (Arapawa Island), nuo kurios atsivėrė vaizdas į sąsiaurį (kurį Dž. Banksas pavadino Kuko sąsiauriu), skiriantį Šiaurės ir Pietų salą. Sąsiaurio egzistavimas įrodė, kad sala nėra tariamo Pietų žemyno dalis.
Fovo sąsiauris
Rūpestingai kartografuodamas Naujosios Zellandijos pakrantę, Dž. Kukas padarė tik dvi esmines klaidas: dėl laiko trūkumo jis Bankso pusiasalį palaikė sala, o Stiuarto salą – pusiasaliu. Tačiau Australų istorikės Margaretės Kameron-Aš (Margaret Cameron-Ash) nuomone, Dž. Kukas žinojo apie sąsiaurį tarp Stiuarto ir Pietų salos, bet dėl karinių ir politinių priežasčių laikė savo atradimą paslaptyje. Su M. Kameron-Aš nesutinka kiti istorikai – Granvilis Alenas Moeris (Granville Allen Mawer) ir Džefris Bleinis (Geoffrey Blainey), kurie mano, kad Dž. Kukas paprasčiausiai suklydo, nes daugiausia dėmesio skyrė Naujosios Zelandijos pietinės dalies paieškai, o galimam sąsiauriui ištirti neturėjo palankių sąlygų.
Australijos pakrantė
thumb|Dž. Kuko braižytas Naujosios Olandijos rytinės pakrantės žemėlapis tarp Mortono ir Palmerstono kyšulių dabartinėje [[Naujasis Pietų Velsas|Naujojo Pietų Velso valstijoje]] Dž. Kukas iš Naujosios Zelandijos išvyko vakarų kryptimi link Van Dimeno Žemės (dabartinė Tasmanija) nustatyti, ar ji nėra legendinio Pietų žemyno dalis. Tačiau dėl audrų jis buvo priverstas laikytis kurso labiau į šiaurę ir Van Dimeno Žemės nepasiekė. 1770 m. balandžio 19 d. ekspedicija pamatė žemę, kurią Dž. Kukas pavadino Hikso kyšuliu (Hicks Point) – ją pastebėjusio karininko, leitenanto Z. Hikso, vardu. Tai buvo Australijos žemyno dalis, ir „Endeavour” ekspedicijos dalyviai tapo pirmaisiais europiečiais, atvykusiais į Australijos rytinę pakrantę. Savo dienoraštyje Dž. Kukas apie tai rašė: "Piečiausias mūsų matomas sausumos taškas, nutolęs nuo mūsų W1/4S, mano nuomone, yra 38º ..0' pietų platumos ir 211º ..07' vakarų ilgumos nuo Grinvičo dienovidinio. Pavadinau jį Point Hiksu, nes leit. Hiksas buvo pirmasis, kuris atrado šią žemę."
Dž. Kukas apskaičiavo, kad Van Dimeno žemė turėtų būti į pietus nuo laivo padėties, tačiau, pamatęs, kad kranto linija krypsta į pietvakarius, suabejojo, ar jų atrastas krantas susijęs su Van Dimeno žeme.
Botanikos įlanka ir pirmieji kontaktai su Australijos aborigenais
Dž. Kukas ir jo įgula Botanikos įlankoje praleido savaitę, tyrinėjo apylinkes, pasipildė vandens atsargomis, rinko medieną, pašarą ir botaninius pavyzdžius. Vietiniai gyventojai atidžiai stebėjo europiečius, bet dažniausiai atsitraukdavo, kai jie prisiartindavo. Ekspedicijos nariai keletą kartų bandė užmegzti ryšį su čiabuviais, tačiau aborigenai nesidomėjo europiečių siūlomu maistu ir dovanomis ir retkarčiais perspėdami mesdavo į juos savo ietis.
Iš pradžių Dž. Kukas pavadino įlanką Dygliauodegių Rajų Uostu (Sting-Ray Harbour), bet vėliau, botanikams Dž. Banksui ir D. Solanderiui radus gausybę naujų augalų rūšių, persigalvojo ir pakeitė pavadinimą iš pradžių į „Botanikų įlanką”, paskui – į „Botanikos įlanką”. Įlankos pakrantė vėliau buvo siūloma (ypač aktyviai siūlė Dž. Banksas) kaip tinkama vieta pirmąjai britų kolonijai žemyne įkurti.
Džeksono Uostas
1770 m. gegužės 6 d. „Endeavour” išvyko iš Botanikos įlankos ir netrukus praplaukė kitą įlanką, „kuri atrodė saugi inkarui nuleisti”. Dž. Kukas pavadino ją Džeksono Uostu, šiais laikais ji labiau žinoma kaip Sidnėjaus Uostas. Niekas laive neužregistravo, kad būtų matęs kurią nors iš daugelio įlankos salų, nes jas užstojo aukšti Pietų ir Bradlio kyšuliai įlankos žiotyse. Vis dėlto, panašu, kad 1787 m., prieš išvykdamas iš Anglijos, apie jas jau žinojo kapitonas Artūras Filipas (Arthur Phillip), laivų flotilės, atvežusios į Naujojo Pietų Velso koloniją pirmuosius kolonistus, vadovas.
Endevoro upė
thumb|left|Kengūra prie Endevoro upės. S. Parkinsono paveikslas, 1770 m. Dž. Kukas tęsė kelionę į šiaurę, kartografuodamas Australijos krantus. Gegužės 23 d. ekspedicija sustojo Einių įlankoje (Bustard Bay) ir išsilaipino vietoje, kur dabar įsikūrusi Seventin Sevenčio gyvenvietė. Birželio 11 d. „Endeavour” užplaukė ant Didžiojo Barjerinio rifo seklumos. Laivas buvo rimtai apgadintas ir turėjo būti suremontuotas. Paplūdimyje prie Endevoro upės žiočių, šalia dabartinio Kuktauno miesto, ekspedicija praleido beveik septynias savaites, kol sutvarkė laivą tolesnei kelionei. Per tą laiką Dž. Kukas stengėsi papildyti ekspedicijos maisto atsargas, o Dž. Banksas, H. Spioringas ir D. Solanderis tyrinėjo Australijos gamtą ir rinko pavyzdžius. Ekspedicijos dalyviai šioje vietoje pirmąkart pamatė iki tol europiečiams nepažįstamą žvėrį – kengūrą.
Ekspedicijos dalyvių santykiai su vietiniais buvo gana taikūs, išskyrus vieną atvejį, kai kilo ginčas dėl vėžlių. Dž. Kukas įsakė šauti į čiabuvius, ir vienas iš jų buvo lengvai sužeistas.
Nuosavybės sala
Įveikęs Toreso sąsiaurį, Dž. Kukas nutraukė visas spėliones, kad Naujoji Gvinėja ir Naujoji Olandija yra tos pačios sausumos dalys. Taip pat jau anksčiau Dž. Kukas nustatė, kad salos, vėliau pavadintos Naujaisiais Hebridais, nesijungia su Australijos žemynu, kaip buvo manyta anksčiau.
Skorbuto profilaktika
thumb|Dž. Kuko dienoraščio fragmentas: 1770 m. birželio 13 d. įrašas Iki tol savo kelionėje Dž. Kukas nebuvo praradęs nė vieno žmogaus dėl skorbuto – tai buvo žymus ir negirdėtas pasiekimas XVIII a. tolimųjų plaukiojimų istorijoje. Laikydamasis 1747 m. įvestos Karališkojo laivyno politikos, Dž. Kukas įtikino savo vyrus valgyti tokius maisto produktus kaip citrusiniai vaisiai ir rauginti kopūstai. Tuo metu buvo žinoma, kad skorbutą sukelia netinkama mityba, tačiau ligos priežastis dar nebuvo atrasta. Dž. Kukas rėmėsi savo patirtimi ir sugebėjo apsaugoti nuo skorbuto savo įgulą, nors tiksliai nežinojo, kad ligos priežastis yra vitamino C trūkumas. Tikėtina, kad jis žinojo apie Džeimso Lindo (James Lind) 1753 m. „Skorbuto traktatą” (A treatise of the scurvy), kurį mokslininkas buvo pateikęs Admiralitetui.
Visgi du ekspedicijos nariai – astronomas Č. Grinas ir taitietis Tupaja – skorbutu susirgo, bet pasveiko, ir Dž. Kukas galėjo išdidžiai įrašyti į savo dienoraštį, kad pasiekęs Bataviją, jis neturėjo laive nei vieno sergančio žmogaus – retas atvejis tų laikų laivyboje.
Kelionė namo
thumb|„Endeavour” maršrutas iš Toreso sąsiaurio į [[Java (sala)|Javą, 1770 m. rugpjūtį–rugsėjį]] Pakeliui į Bataviją, kur ruošėsi suremontuoti laivą, Dž. Kukas trims dienoms sustojo Savu saloje. Šio sustojimo metu jis atėmė iš ekspedicijos narių visus užrašus ir liepė visiems laikyti paslaptyje žinias apie kelionės metu padarytus atradimus. Spalio 10 d. laivas atvyko į Nyderlandų Indijos sostinę. Batavija tuo metu garsėjo prasta higiena ir epidemijų protrūkiais, ir 30 ekspedicijos dalyvių, laukdami grįžimo namo, susirgo maliarija, dizenterija ir kitomis ligomis. Tarp susirgusiųjų buvo ir taitietis Tupaja, Dž. Bankso sekretorius ir kolega gamtininkas H. Spioringas, astronomas Č. Grinas, iliustratorius S. Parkinsonas. Visi jie mirė 1770 m. gruodžio – 1771 m. sausio mėnesiais. Gegužės 26 d. mirė ir „Endeavour” antrasis leitenantas Z. Hiksas. Savo dienoraštyje Dž. Kukas rašė, kad vyras galbūt jau sirgo dar prieš ekspedicijos pradžią.
Ekspedicijos dienoraščių publikavimas
"KELIONIŲ, įsipareigotų įvykdyti dabartinės Jo Didenybės įsakymu naujoms žemėms Pietų pusrutulyje rasti ir sėkmingai atliktų komodoro Bairono, kapitono Voliso, kapitono Kartereto ir kapitono Kuko „Dolphin”, „Swallow” ir „Endeavour” laivais, APRAŠYMAS: surašyta teisės mokslų dr. Džono Hoksverto, trijuose tomuose, iš dienoraščių, kuriuos rašė atskiri vadai, ir iš p. Džozefo Bankso dokumentų. Iliustruotas graviūromis bei daugybe įvairių jūrinių ir sausumos žemėlapių, susijusių su dabar pirmąkart atrastomis, arba iki šiol nepilnai pažintomis šalimis."
Knyga iškart sukritikuota daugelio kritikų. Apžvalgininkai rašė, kad skaitytojui neįmanoma atskirti, kur Dž. Kuko, kur Dž. Bankso, kur Dž. Hoksverto indėlis; kiti piktinosi keliautojų seksualinių santykių su taitietėmis aprašymais. Prieš knygos publikaciją Dž. Kukas vėl išvyko į kelionę, o grįžęs buvo labai nepatenkintas dėl kai kurių jam Dž. Hoksverto priskirtų minčių. Jis nusprendė ateityje pats redaguoti savo dienoraščius.
Pakeliui į Angliją mirusio ekspedicijos iliustratoriaus S. Parkinsono užrašus išleido jo brolis Stanfildas knygoje „Kelionės į pietų jūras dienoraštis” (A Journal of a Voyage to the Southy Seas). Dėl teisinių priežasčių knyga išleista dvi dienas vėliau nei Dž. Hoksverto leidinys.
Rekonstrukcijos
thumb|„Endevour” laivo kopija Sidnėjuje, 2017 m. Nuo 1959 m. Kuktaune, Australijoje, kasmet rengiamos „Endeavour” ekspedicijos 1770 m. išsilaipinimo rekonstrukcijos. Renginį remia ir jame dalyvauja Australijos aborigenų vietinė bendruomenė; renginys skirtas pirmajam susitaikymo aktui tarp europiečių ir vietinių gyventojų atminti: 1770 m. Endevoro žiočių krante išsilaipinusi ekspedicija užmezgė draugiškus santykius su vietiniais žmonėmis, dokumentavo daugiau kaip 130 jų kalbos žodžių. Tačiau, kai ekspedicijos nariai sugavo 12 vėžlių ir atsisakė jais pasidalinti, taip pažeisdami vietinius papročius, kilo incidentas, kurį išsprendė vietinių vyresnysis, įteikdamas Dž. Kukui sulaužytą ietį kaip taikos ženklą. Taip buvo išvengta kraujo praliejimo.
1970 m. austrų biologas ir okeanologas Hansas Hasas (Hans Hass) sukūrė dokumentinį filmą „Mūsų kelionė su Džeimsu Kuku” (Unsere Reise mit James Cook), kuriame pagal Dž. Kuko dienoraštį atkūrė jo kelionę per Didįjį Barjerinį rifą.
2001 m. BBC sukūrė dokumentinį serialą „Laivas: Kuko „Endeavour” kelionės rekonstrukcija” (The Ship: Retracing Cook’s Endeavour Voyage), kurio dalyviai – filmavimo grupė, savanoriai, istorikai – „Edveavour” laivo kopija stengėsi pakartoti Dž. Kuko kelionę nuo Kernso iki Džakartos. Vienas iš filmavime dalyvavusių istorikų, Aleksandras Kukas (Alexander Cook), 2004 m. aprašė savo kelionę straipsnyje „Sailing on The Ship: Re-enactment and the Quest for Popular History”.
1988 m., Australijos kolonizacijos 200-ųjų metinių proga, Frimantle, Vakarų Australijoje, pradėta gaminti ir 1994 m. baigta „Endeavour” laivo kopija. Po 11 metų trukusių kelionių aplink pasaulį laivas 2005 m. perleistas Australijos jūrų muziejui ir prišvartuotas Darlingo Uosto prieplaukoje Sidnėjuje. Kita originalaus dydžio „Endeavour” kopija pagaminta Anglijoje ir stovi Vitbyje. Kopija pagaminta iš plieninio karkaso ir turi vienu deniu mažiau nei originalus laivas.
Pūškoniai
Pūškoniai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Panemunio.
Aukštaičių rūbai
miniatiūra|200px|right|Aukštaičių rūbai
Istorija
Aukštaičių rūbai laikomi pačiais archajiškiausiais Lietuvoje. Dar XIX a. rytinėje Lietuvos dalyje vilkėta senoviškesnių formų drabužiais. Liaudies drabužių tyrinėtojai atkreipė dėmesį į baltų lino audinių gausą ir viduramžius primenančius nuometus. Iki pat XX a. pradžios lininiai drabužiai dar puošti beveik vien tik įaustais geometriniais ornamentais, kurių motyvai ir kompozicijos gana artimos Rytų Lietuvoje aptinkamos neolito keramikos puošybai.
Tautiniai rūbai
Moterų aprangoje būdingi balti marškiniai, balta prijuostė. Puošni liemenė iš pirktinio audinio, raudona, auksinė geltona, sidabrinė. Liemenės būdavo dviejų tipų – keturskvernės ir nuo liemens pridurtais klostytais skvernais. Sijonus moterys nešiojo bent kelis, nes lieknumas nebuvo madingas. Viršutinis – puošniausias, languotas. Pagrindinės spalvos – raudona ir žalia, papildomos – violetinė, geltona, juoda. Juostos – rinktinės arba pintinės, paprasto rašto, neplačios, nešiojamos po liemene.
Ištekėjusios moterys dėvėjo nuometus, vėliau virtusius skaromis, ir kykus – plonas linines ar medvilnines kepurėles, puoštas biseriu ir kaspinais. Merginos galvas puošė gėlėmis, karūnėlėmis ir galionais.
Vyrai nešiojo pilkas ir rudas į apačią platėjančias sermėgas, perjuosiamas margaspalve juosta. Kelnės tos pačios spalvos kaip ir sermėgos, taip pat languotos, dryžuotos. Marškiniai balti, maža stačia arba atverčiama apykakle. Avėjo aulinius batus, dažniausiai su atvartais, parištus odinėmis juostelėmis. Nešiojo avies vilnos veltas skrybėles, kepures.
Ngozio provincija
Ngozio provincija  – viena iš Burundžio provincijų. Yra šalies šiaurinėje dalyje, ribojasi su Ruanda. Administracinis centras – Ngozis.
Administracinis suskirstymas
Provincija yra padalinta į 9 komunas:
Antanas Žievys
Antanas Žievys ( 1886 m. vasario 11 d. Kuodžių kaime, Sintautų parapija – 1949 m. rugpjūčio 30 d. Punske, Lenkija) – lietuvių kilmės Romos katalikų kunigas Lenkijoje ir Lietuvoje, Lenkijos kariuomenės karo kapelionas.
Biografija
Mokėsi Kudirkos Naumiesčio pradinėje mokykloje, vėliau Marijampolės gimnazijoje. 1908 m. baigė Seinų kunigų seminariją, bet dėl jauno amžiaus buvo įšventintas tik diakonu, o 1909 m. vasario 11 d. Varšuvoje – kunigu. Nuo 1909 iki 1911 m. vikaravo Ilguvoje (1909–1912 m.), Teoline (1912–1915 m.), Silvanonyse (1915–1918 m.), Račkose (1918–1919 m.). Klebonavo Kapicėje (1919–1920 m.), Osovėce (1920–1925 m.), Rydzeve (1925–1929 m.). . Susikūrus Lenkijos kariuomenei, tarnavo joje karo kapelionu, jam buvo suteiktas majoro laipsnis. Išėjęs į atsargą, persikėlė į Punską, kur nuo 1936 iki 1949 m. buvo lietuviškos Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios klebonu. Antrojo pasaulinio karo metais vokiečiai bažnyčią uždarė, o vėliau miestelį užėmusi Raudonoji Armija kunigą ištrėmė į Rudaminos parapiją. Pokaryje Antanui Žieviui teko atlaikyti didelį Lomžos vyskupijos kurijos spaudimą panaikinti Punsko bažnyčioje lietuviškas pamaldas.
Jaunystėje buvo aktyvus laikraščio „Šaltinis“ bendradarbis ir rėmėjas.
1971 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1971 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 38-asis Lietuvos vyrų ir 24-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
38-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko 1971 m. balandžio 6 – balandžio 30 d. Vilniuje.
Čempionate žaidė 17 dalyvių: septyni vilniečiai, penki kauniečiai, du klaipėdiečiai ir po vieną žaidėją iš Šiaulių bei Panevėžio ir Plungės. Iš praėjusių praėjusių metų čempionato, prizininkų nedalyvavo tik čempionas A. Butnorius. Buvusiems čempionams čia atstovavo tik vienas V. Mikėnas. Kvalifikaciniu požiūriu turnyras nebuvo labai stiprus: 4 meistrai, 9 kandidatai į meistrus ir 4 pirmojo atskirio žaidėjai.
Pirmasis ratas
Pirmajame rate šeši tų pačių miestų žaidėjai žaidė tarpusavyje. Pirmieji savo partiją baigė klaipėdiečiai V. Baršauskas ir Borisas Rumiancevas. Lygiosioms užfiksuoti jiems prireikė tik 45 min. Kauniečiai J. Čiukajevas ir L. Ambrazaitis savo partijos nebaigė. Pirmą kartą čempionate žaidžiantis Alius Mikėnas (tarptautinio meistro Vlado Mikėno jauniausias sūnus) prieš kandidatą į meistrus V. Milvydą žaidė kruopščiai ir solidžiai. Priimtajame valdovės gambite, Alius ėmė spausti juoduosius valdovės sparne, laimėjo du pėstininkus ir partiją. Kitas debiutantas E. Einorius pralaimėjo V. Mikėnui. Dviejose partijose nukentėjo šeimininkai: kaunietis J. Tamošiūnas nugalėjo vilnietį P. Rubiną, o V. Normantas ceitnote pralaimėjo šiauliečiui J. Bytautui. Kaunietis K. Kaunas įveikė plungiškį R. Ogialą (A.Uogelės brolį) Vilnietis D. Lapienis su kandidatu į meistrus kauniečiu V. Ignaškinu partiją atidėjo, bet sekančią dieną be žaidimo sutiko baigti ją lygiosiomis.
Atidėtos partijos
Prieš šešioliktą ratą buvo sužaistos paskutinių trijų ratų atidėtosios partijos. V. Milvydas be žaidimo pasiūlė P. Rubinui lygiąsias, kurias pastarasis priėmė. Tačiau, kitoje partijoje su klaipėdiečiu B. Rumiancevu, kur V. Milvydas buvo be pėstininko, sužaidė netiksliai ir pralaimėjo bokštų pabaigą. J. Čiukajevas valdovių baigmėje realizavo pėstininko persvarą prieš J. Bytautą. Finalinėje pozicijoje su K. Kaunu, V. Normantas turėjo žirgu daugiau, bet jis nieko padaryti negalėjo, nes lentoje teliko po keitimui paruoštą bokštą.
Šešioliktas ratas
Šešioliktame rate lygiosiomis savo partijas baigė V. Baršauskas su V. Milvydu, Gediminas Rastenis - su P. Rubinu, o V. Mikėnas - su J. Bytautu. R. Ogiala, žaidęs su J. Tamošiūnu, pralaimėjo pritrūkęs laiko. K. Kaunas po labai sunkios kovos nugalėjo D. Lapienį. Partiją su E. Einoriu J. Čiukajevas atidėjo laimėtinoje padėtyje. Taip pat, buvo atidėtos A. Mikėno su Liudu Ambrazaičiu, ir V. Ignaškino su V. Normantu partijos. Pratiškai po šio rato tik K. Kaunas begalėjo rungtis su J. Čiukajevu dėl čempiono vardo.
Lyderių grupėje pakitimų neįvyko K. Kaunas turi 10 taškų iš 15, P. Rubinas 10 iš 16 (jis laimėjo anksčiau žaistą paskutinio rato partiją prieš V. Baršauską), J. Čiukajevas (9,5 tšk. iš 15) ir nebaigtą partiją, V. Mikėnas ir B. Rumiancevas – po 9 tšk. iš 15.
Paskutinis ratas
Paskutiniame, septynioliktajame rate juodaisiais žaidęs G. Rastenis su B. Rumiancevu baigė lygiosiomis ir įgijo teisę vadintis kandidatu į meistrus. Be to, lygiosiomis sužaidė V. Milvydas su J. Tamošiūnu, E. Einorius su V. Ignaškinu ir vilnietis D. Lapienis su kauniečiu J. Čiukajevu. Pastarojoje, labai svarbioje partijoje, juodaisiais žaidęs kaunietis pasirinko Nimcovičiaus gynybą. Jo varžovas gavo gerenę padėtį ir J. Čiukajevui teko labai stengtis, norint išlaikyti lygsvarą. Jis ceitnote žaidė puikiai. Nors D. Lapienis baigmėje vis tik turėjo galimybių nugalėti, bet ceitnote suklydo ir buvo priverstas varžovui pasiūlyti lygiąsias su kuriomis J. Čiukajevas tučtuojau sutiko. Kęstutis Kaunas, juodaisiais žaidęs prieš Liudą Ambrazaitį, siekė pergalės. Mat, tik tokiu atveju, jis būtų taškais pasivijęs J. Čiukajevą ir įgytų teisę su juo žaisti mačą dėl Lietuvos čempiono titulo. Jo pastangos neapsivainikavo sėkme: partiją atidėjo stokodamas kokybės. Po permainingos kovos, juodaisias žaidęs Vladas Mikėnas įveikė ceitnotan patekusį V. Normantą.
Kitą dieną L. Ambrazaitis ir K. Kaunas sėdo žaisti atidėtąją partiją. K. Kaunas žūt būt siekė pergalės, bet Liudas turėtą persvarą lentoje išnaudojo ir privertė Kęstutį kapituliuoti. Po šios pergalės L. Ambrazaitis pakartojo savo kandidato į meistrus titulą.
Tokiu būdu Lietuvos čempionu pirmakart tapo šachmatų meistras kaunietis Jegoras Čiukajevas (11 tšk. iš 16). Trys dalyviai surinko po 10 taškų. Sidabro medalis, dėl geresnių papildomų rodiklių, atiteko Vilniaus čempionui, kandidatui į meistrus Pavelui Rubinui, bronzos medalis – Kauno dirbtinio pluošto inžinieriui meistrui Kęstučiui Kaunui. Ketvirtas, irgi su 10 taškų, liko tarptautinis meistras iš Vilniaus Vladas Mikėnas. Penktą vietą užėmė B. Rumiancevas iš Klaipėdos (9,5 tšk), šeštą – kaunietis G. Tamošiūnas (9 tšk.).
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
24-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1971 m. gegužės 10 – gegužės 27 d.
Jame dalyvavo 12 šachmatininkių: keturios vilnietės, trys kaunietės, ir po vieną žaidėją iš Klaipėdos Šiaulių bei Panevėžio ir Jurbarko. Iš 1970 m. Lietuvos moterų čempionato prizininkių nedalyvavo tik praėjusių metų nugalėtoja Marija Kartanaitė.
Vilhelmina Kaušilaitė ketvirtą kartą iškovojo Lietuvos moterų šachmatų čempionės titulą (9 tšk. iš 11). Pernai buvusi ketvirta, vilnietė Lilija Benensonaitė pirmą kartą tapo čempionato prizininke, sidabro medalio savininke (7,5 tšk.). Trys žaidėjos surinko po 6,5 taško: trečioji vieta atiteko, pirmą kartą tapusiai prizininke, I. Bielskutei, ketvirtąją vietą pasidalijo Natalija Ivanovienė ir Nina Špikienė.
Kirkės šachmatai
Kirkės šachmatai – šachmatų variantas, besiskiriantis nuo tradicinių šachmatų tuo, kad nukirstos figūros iš karto atgimsta laukelyje (jei jis neužimtas), kuriame jos randasi prieš pradedant žaisti tradicinių šachmatų partiją. Jeigu laukelį užima kita figūra, tai nukirstoji yra nuimama nuo lentos.
Nukirtus juodųjų (baltųjų) pėstininką, jis grįžta į septintosios (antrosios) horizontalės laukelį toje pačioje vertikalėje, kurioje jis buvo nukirstas. Karaliams ši taisyklė netaikoma
Grįžusi figūra yra aktyvi: iš karto gali vaikščioti, kirsti, šachuoti karalių.
Kirtimas yra negalimas (nelegalus), kai nukirstajai figūrai grįžus į savo pradinį laukelį, ji šachuoja karalių.
Pagal Kirkės taisykles galima žaisti ir šachmatų partijas, bet dažniausiai jos naudojamos, sudarant uždavinius.
Kirkės šachmatų sąlygos gali būti naudojamos, kuriant visokius šachmatų uždavinius.
Tai populiari pasakiškų šachmatų rūšis. Ji turi visą eilę, besiskiriančių taisyklėmis, atmainų. Pavadinta graikų mitologinės deivės Kirkės vardu.
Uždaviniai sudarinėjami ne tik su tradicinėmis, bet ir pasakiškomis figūromis. Dalyvauja konkursuose. Geriausi įtraukiami į FIDE albumus.
Užrašai
Kirkės uždaviniai pažymimi žodžiu Kirkė kuris užduotyje rašomas po uždavinio tipo ir ėjimų skaičiaus. Pav., '''SerH#7. KirKė.''' reiškia serijinis septynių ėjimų Kirkės sutartas matas. Pato atveju rašomas lygybės ženklas '''SerH=7. Kirkė). Serijinis 19 ėjimų atvirkščio mato užrašas: SerS#19. Kirkė., o refleksinio mato atveju – SerR#19. Kirkė.'''
Užrašant ėjimus, figūros spalvą ir atgimimo vietą pažymime tarp laužtinių skliaustelių prieš parašydami pliusą. Pav., jei baltųjų žirgas nukirstų juodųjų valdovę laukelyje h1, nepakanka paprasto užrašo 1.Žxh1, bet laužtiniuose skliausteliuose dar pridedame valdovės atgimimo vietąː Žxh1 [̹̹̟+jVd8].
Sudėtingesnis užrašas naudojamas, kai pėstininkas kerta paskutinėje horizontalėje figūrą. Pav., atvejis, kai pėstininkas iš laukelio g7 kertą juodųjų valdovę laukelyje h8 ir paaukština pėstininką į bokštą, kuris šachuoja juodųjų karalių, užrašomasː gxh8B [+jVd8]+.
Figūros savigyna
Vienas iš Kirkės ypatumų, lyginant su tradiciniais šachmatais, yra tai, kad figūros, kai kuriai atvejais, turi galimybę pačios ginti save. Tai įvyksta tada, kai mes perkeliame nukirstą figūrą į jos pradinę vietą lentoje ir po atgimimo ji iš karto šachuoja. Tokiu atveju, pagal Kirkės taisykles, figūros kirtimas yra nelegalus – kas reiškia, kad figūra save apsigynė.
Taisyklių taikymas
2. Diagramoje analogiškas atvejis: po 1.Vd4, karaliui nukirtus valdovę, ji atgimsta laukelyje d1 ir šachuoja karalių – tad kirtimas yra negalimas. Kadangi karalius kitų legalių ėjimų neturi – jam matas.
3. Diagramoje po 1. Bxh7 kiek kitoks atvejis: čia atgimstančioji juodųjų figūra, taip pat, daro įtaką rezultatui. Nukirstasis baltajame laukelyje juodųjų žirgas privalo atgimti pradiniame baltajame laukelyje g8, užblokuodamas laukelį, kuriuo karalius galėtų pasitraukti nuo šacho, be to, karalius baltųjų bokšto kirsti negali, kadangi atgimęs laukelyje h1 bokštas šachuotų karalių. Taigi juodiesiems – matas.
Teisingas sprendimas yra 1.Kb4ǃ. Jis atrodo, kad nieko negraso, tačiau atlaisvina a vertikalę ir, juodiesiems nukirtus baltųjų bokštą juodame laukelyje e1, jis atgims juodame laukelyje a1 ir suriš juodųjų rikį.
Baltieji skelbia matą po 1…dxe1V 2.Žxe1# (juodųjų valdovė turi atgimti laukelyje d8, o juodųjų rikis negali užstoti karaliaus, nes yra surištas).
Po 1…dxe1B baltieji nekerta bokšto žirgu, bet matuoja užstodami savo rikį ėjimu 2.Žf3g1#
Po 1…dxe1R+ baltieji negali rikio kirsti žirgu f3, nes rikis, nukirstas juodame laukelyje, turėtų atgimti, šachuodamas baltųjų karalių iš juodojo f8 laukelio. Bet baltieji gali matuoti, užstodami savo karalių ėjimu '''2.Žd2# Po 1…dxe1Ž seka 2. Ve4#'''. ir čia baltieji taip pat negalėjo kirsti žirgu f3, nes nukirtus žirgą juodame laukelyje, jis turėtų atgimti juodame b8 laukelyje ir žirgu atvėrus įstrižainę, juodieji nuo rikio šacho galėtų dengtis ėjimu 2…Žc6.
Juodiesiems pirmu ėjimu paėjus rikiu, baltieji pasinaudoja Kirkės uždavinių ypatumu, kad kai kuriais atvejais, figūra gali ginti save. Tad po 1…R∞ seka 2.Ba7#ː juodieji negali kirsti bokšto, nes jis turėtų atgimti juodame a1 laukelyje su šachu, kas pagal Kirkės uždavinio taisykles neleidžiama.
Hartmano Lauės atvirkščio mato uždavinio sprendimas yra 1.Be8!. Ėjimo tikslas yra aštuntoje eilutėje iš anksto bokštu užimti laukelius, kuriuose turėtų atgimti juodųjų figūros, o nesant atgimimui tinkamų laukelių, juodųjų figūros neatgims, o bus nuimamos nuo šachmatų lentos.
Iš visų juodųjų figūrų žaisti gali tik c2 pėstininkas. Ėjimas 1…dxc3 yra negalimas nes nukirstas baltųjų žirgas turėtų atgimti laukelyje g1 ir duoti šachą juodųjų karaliui, o taip daryti juodieji negali. Dėl tos priežasties negalimas ir ėjimas 1….cxd1R.: baltųjų rikis atgimtų laukelyje f1 ir taip pat šachuotų juodųjų karalių.
Lieka 1…c1 arba 1….cxb1. Tačiau jie nuo mato negelbsti, nes kiekvieną kartą baltųjų bokštas iš anksto užima tą laukelį kurioje turėtų atgimti nukirsta juodųjų figūra.
Baltieji naudojasi Kirkės uždavinio taisykle, kuri sako, kad jei laukelis, kuriame turėtų atgimti nukirstoji figūra yra užimtas, tai nukirstoji figūra nuimama nuo lentos. Tad, nukirtę visas naujai atsiradusias juodųjų figūras, juodieji, neturėdami kuo vaikščioti, priversti skelbti matą baltųjų karaliui ėjimu 3…Vxh1# (nukirstas bokštas negali atgimti, nes jo atgimimo laukelį h1 užima juodųjų valdovė).
Kauno sporto mokykla Tauras
Mokyklos uždavinys – ieškoti talentingų sportininkų, ugdyti ir rengti sportininkus mokyklą ir miestą reprezentuojantiems klubams, Lietuvos rinktinėms. Šalia, Neries krantinės parke, pastatytas įvairios paskirties sporto mokyklos stadionas, treniruočių aikštelės, prie Nemuno – pripučiamas Vilijampolės futbolo maniežas.
Kalu
Kalu (Calu) – požemio pasaulio dievas etruskų mitologijoje; siejamas su vilkais.
Kortonoje (netoli Florencijos) aptikta bronzinė apžadinė vilko arba šuns statulėlė (datuojama III a. pr. m. e.); ant jos įrašyta ''ś. caluśtla'', iš to sprendžiama, kad ši statulėlė dedikuota Kalu.
Antanas Dailidė (1888)
Antanas Dailidė (1888 m. gruodžio 19 d. Barandų kaime, Sintautų valsčius, Šakių apskritis – 1949 m. kovo 31 d. Kudirkos Naumiestyje) – Romos katalikų kunigas, kanauninkas, publicistas.
Biografija
1904 m. baigė Marijampolės gimnaziją, o 1909 m. – Seinų kunigų seminariją. Studijavo Šveicarijoje: Fribūro universitete įgijo teologijos licenziato laipsnį. 1911 m. gegužės 7 d. įšventintas kunigu. Grajevo, vėliau Virbalio bažnyčios vikaras. 1921-1926 m. lietuvių kalbos mokytojas ir kapelionas Marijampolės valstybinėje gimnazijoje, 1922-1926 m. – šios gimnazijos vicedirektorius. Nuo 1926 m. buvo Vilkaviškio kapitulos kanauninkas, Vilkaviškio kunigų seminarijos vicerektorius, o nuo 1944 m. – Kudirkos Naumiesčio Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčios klebonas.
Nuo 1907 m. A. Jonučio ir A. Lakūnėlio slapyvardžiu bendradarbiavo „Šaltinyje“, „Ateityje“, „Draugystėje“, „Viltyje“. Tolimas poeto Prano Vaičaičio giminaitis.
Tadžikijos futbolo varžybos 2020 m.
Tadžikijos futbolo varžybos 2020 m.
Keisti nutikimai (filmas)
Keisti nutikimai – 1976 m. Italijoje sukurta komedija, sudaryta iš trijų atskirų istorijų.
Turinys
Antroje dalyje Antonijus, turintis daugybę seksualinių baimių, išleidžia žmoną su dukra atostogų, o pats lieka vienas namuose. Netrukus į jo duris pasibeldžia kaimynystėje gyvenančio draugo duktė, gražuolė Kristina, ir Antonijus supranta nepajėgiantis jai atsispirti.
Trečioje dalyje vyskupas Askanijus įstringa lifte su dailia moterimi. Jis vyko slapta susitikti su savo meiluže, tačiau dabar priverstas diskutuoti apie žmonių seksualinius santykius...
Gėlužis
Gėlužis arba Gilužis – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 1,5 km į pietryčius nuo Pakalnių. Ežero ilgis iš pietų į šiaurės rytus – 0,53 km, plotis – iki 0,27 km. Altitudė 163,1 m. Šiaurinis ir rytinis krantai aukšti, kiti krantai žemi ir pelkėti. Pakrantės kalvotos – vietomis plyti pievos, vietomis pelkės, kai kur auga miškeliai. Pietuose įteka upelis iš Anglinio ežero, o vakaruose išteka upelis link Dumblyno ežero (Vastapo ežero intako Gulbės baseinas). Šiaurine pakrante eina kelias.
Gudalių apylinkė
Gudalių apylinkė (arba Gudelių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Barstyčių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Sedos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Barstyčių apylinkės.
Mujingos provincija
Mujingos provincija  – viena iš Burundžio provincijų. Yra šalies šiaurės rytinėje dalyje, ribojasi su Ruanda ir Tanzanija. Administracinis centras – Mujinga.
Administracinis suskirstymas
Provincija yra padalinta į 7 komunas:
Puškonys
Puškonys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Naujamiesčio.
Dzūkų rūbai
miniatiūra|250px|right|Dzūkų rūbai
Dzūkų tautiniai rūbai – tarp dzūkų paplitęs istorinių lietuvių drabužių stilius. Tautiniais drabužiais laikomi XIX a. pabaigos – XX a. vidurio valstiečių išeiginiai rūbai. Nederlingomis žemėmis žinomo Dzūkijos krašto gyventojai ilgai vilkėjo tradiciniais kaimo drabužiais, atskirus drabužius tebedėvėjo ir po Antrojo pasaulinio karo.
Dzūkių moterų tautiniams drabužiams būdingas spalvų, dryžių ir langelių margumas. Stambieji audeklų langai pasmulkinti spalvotais matmenų ar ataudų siūleliais. Platieji dryžiai dalijami į vis smulkesnius. Žvaigždučių raštai išmėtyti po visą audeklo plotą. Jiems pasiūti reikėjo daug smulkaus, kruopštaus rankų darbo.
Marškiniai iš plonos drobės, plačia apykakle. Liemenės keturskvernės, dažniausiai su priekyje nesusieinančiais skverneliais. Prijuostės ir sijonai languoti, dryžuoti. Per liemenį persijuosiama kaišytine juosta. Dzūkių nešiotos juostos neplačios, sudėtingo rašto, audžiamos derinant dvi kontrastingas spalvas. Be rinktinių juostų būdavo ir kaišytine technika išaustų juostų. Dzūkės audė ypač daug juostų ir iki pat XX a. ryšėdavo jas vilkėdamos šventadieniu kostiumu. Dzūkių dėvimas apavas – iš virvučių vąšeliu nertos čempės. Žiemą dėvima rudinukė.
Dzūkų vyrai nešiojo šiaudinę skrybėlę arba siūtinę kepurę. Marškiniai drobiniai, jų rankogaliai, krūtinė ir perpetės papuoštos raudonais raštais. Ant marškinių apsivilkdavo trumpus trinyčius su stačia apykakle. Drobinės kelnės įvairių atspalvių, smulkiai languotos, jų apačios užaustos tamsiau. Iš spalvotų virvelių nunertas apavas, o po padu prisiūta oda.
Puteikiai
Puteikiais vadinami kaimai:
Paparčių apylinkė (Seda)
Paparčių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Barstyčių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Sedos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Barstyčių apylinkės.
Vidurinioji Egipto karalystė
Vidurinioji karalystė – antrasis Senovės Egipto valstybės klestėjimo laikotarpis apie 2040−1640 m. pr. m. e. valdant 11−13 faraonų dinastijoms.
Istorija
Viduriniosios karalystės pradžia laikoma, kai faraonas Mentuhotepas II suvienijo Aukštutinį ir Žemutinį Egiptus po Pirmojo suirutės laikotarpio (apie 2170−2040 m. pr. m. e.). Viduriniosios karalystės laikotarpis skirstomas į dvi fazes: ankstyvąją, prasidėjusią su Mentuhotepo II valdymu, ir vėlyvąją, prasidėjusią su Senusreto III valdymu. Gausiai šiuo laikotarpiu Egipte paplitusi „išminties“ literatūra leidžia tyrinėti to meto socialinius ir politinius santykius, nors analizę sunkina tai, kad nežinoma klasikinių tekstų („Sinuhės istorija“, „Neferti diskursas“) paskirtis ir jų auditorija. thumb|left|220px|Mentuhotepo II laidojimo šventyklos liekanos [[Deir al Bachri]] Mentuhotepas II buvo Aukštutinio Egipto valdovas prieš suvienijimą ir daug kariavo Nubijoje. Jis pastatė savo šventyklą ir kapą Deir al Bachri prie Tėbų ir šis monumentas yra vienas reikšmingiausių laikotarpio palikimų. Tėbai pirmą kartą tapo Egipto sostine ir kultūriniu centru. Mentuhotepo IV valdymo metai atitinka Turino karalių sąraše paminėtus septynis „nežinomus“ metus, kas gali rodyti, kad tuo metu vyko kova dėl sosto. Jo pirmasis viziris Amenemis, beveik tikra, tapo sekančiu faraonu. Tikėtina, kad ne visas Egiptas mėgo 11 dinastijos valdovus Mentuhotepus, nes jų palikimas išskirtinai koncentruotas apie Tėbus.
Pirmasis 12 dinastijos faraonas Amenemis I perkėlė sostinę į Idži Tavi (dab. Lištas) tarp Memfio ir Meidumo. 12-os dinastijos valdymo pradžia pažymėta nomų administracinių ribų nustatymu, Fajumo žemdirbystės regiono vystymu ir egiptiečių įsigalėjimu Žemutinėje Nubijoje. Amenemis I tikriausiai buvo nužudytas, kai jo sūnus Senusretas I buvo karinėje kampanijoje Nubijoje. 12 dinastijos faraonai pastatė piramides Lahune (Senusretas II), Dahšūre (Amenemis II, Senusretas III ir Amenemis III) ir Havaroje (Amenemis III). Dalis diduomenės laidojosi vietos kapinynuose (Deir el Berša, Asjutas, Bani Hasanas, Meiras). Šiuo laikotarpiu pasirodė pirmosios viduriniosios karalystės šventyklos: anksčiausia Amono šventykla Karnake ir Amenemio III Sobeko šventykla Medinet Madi. Tikėtina, kad kitos šventyklos buvo perstatytos ar jų liekanos sunaudotos Naujosios karalystės statyboms. Šiuo laikotarpiu išaugo Abydoso piligrimavimo vietovės reikšmė augant Ozirio kultui, nes egiptiečiai tikėjo Ozyrį esant palaidotą vietovės Džer kape. thumb|right|160px| Senusreto III skulptūrinė galva Senusreto III valdymo metu įvyko ženklus pokytis Egipto administracijoje. Buvo sustiprintos tvirtovės Nubijoje, pirmajame Nilo slenkstyje iškastas kanalas, kuris leido valtims netrukdomai plaukti nuo antrojo Nilo slenksčio iki Viduržemio jūros. Senusretas III surengė karinę kampaniją į Palestiną ir Semnoje (Nubija) buvo garbinamas kaip dievas. Senusreto III ir Amenemio III laikais įvyko pasikeitimas egiptietiškajame mene vaizduojant faraoną − jie abu buvo vaizduojami tarsi pavargusiais, susenusiais, susirūpinusiais veidais. Panašu, kad faraono valdžia buvo palaikoma centralizuoto biurokratinio aparato, o ne mažos elitinės, turtingos ir galingos diduomenės grupės kaip Senosios ir Naujosios karalysčių laikais. Tai gali paaiškinti faraono vaizdavimą ir tai, kad toks vaizdavimas nebepasitaikė Naujosios karalystės metu. Paskutinė 12 dinastijos valdovė buvo Sobekneferu − pirmoji dokumentuota Senovės Egipto moteris-faraonė.
13-oji Egipto dinastija prasidėjo apie 1755 ir baigėsi apie 1630 m. pr. m. e. Per šiuos kiek daugiau negu 100 metų Egipte valdė apie 70 faraonų, kai kurie jų vos po kelis mėnesius. Panašu, kad šiuo laikotarpiu faraono valdžia visgi buvo gana tvirta ir sostinė išliko Idži Tavyje. Dėl trumpo valdymo nei vienas iš šių faraonų nepaliko reikšmingų statinių. Tokia dažna faraonų kaita negalėjo garantuoti valstybės stiprybės ir laikotarpio pabaigoje Žemutiniame Egipte valdžią iš vietos valdytojų paveržė svetimšalių įsiveržėliai, kurie graikų buvo vadinami hiksais. Taip prasidėjo Antrasis suirutės laikotarpis.
Kirundo provincija
Kirundo provincija  – viena iš Burundžio provincijų. Yra šalies šiaurės rytinėje dalyje, ribojasi su Ruanda. Administracinis centras – Kirundas.
Provincijos teritorijoje telkšo 3 didoki ežerai – Kohohos, Rveru ir Rvihindos.
Rajevka (Smolenskas)
Istorija
XIX a. buvo Mstislavlio apskrities Šiškovo valsčiaus centras. Kaime buvo katalikų koplyčia ir parapija, du malūnai, gyveno nemažai žydų.
Rotinėnų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alsėdžių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Sedos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gegrėnų apylinkės.
Putauskai
Putauskai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 18 km nuo Karsakiškio, prie kelio.
Venera su kailiniais
Venera su kailiniais – 1969 m. režisieriaus Jesus Franco sukurtas erotinis trileris.
Avangardizmas
Avangardizmas – XX a. literatūros ir meno srovė, kuriai būdinga tradicinių, ypač realizmo, kūrybos principų neigimas, naujų, neįprastų meninės raiškos priemonių naudojimas.
Venera su kailiniais
Turinys
Džimis dažnai keičia savo gyvenamąją vietą, kol galiausiai apsistoja Rio de Žaneire kartu su dainininke Rita. Šios padedamas jis vėl pradeda groti, kol kartą privačiame vakarėlyje vis vėl pastebi Vandą – moterį su kailiniais, kurios kūną jis kažkada rado pajūryje...
Avangardizmas
Plačiąja prasme avangardizmas – sąmoningas priešiškumas meno akademizmui, kūrybos tradicijoms, maištingas senųjų vertybių perkainojimas, naujų raiškos priemonių įvedinėjimas.
Siauresne prasme avangardizmas – tai XX a. 2–4 deš. literatūros ir meno modernistinės kryptys ir tendencijos, kurioms būdingas estetinis radikalizmas, antimiesčioniškos nuotaikos, tradicinių moralės ir meno normų parodijavimas, demonstratyvus neįprastų meninės raiškos priemonių naudojimas, polinkis į formalistinius eksperimentus. Literatūroje avangardizmui būdingų požymių turi tokios srovės kaip futurizmas, ekspresionizmas, siurrealizmas, dadaizmas.
Rašytojai, poetai, plėtoję avangardizmo koncepciją: Šarlis Bodleras, Artūras Rembo, Polis Verdenas. Avangardizmo estetikos principai ryškūs Gijomo Apolinero, Polio Eliuaro, Džeimso Džoiso, Marselio Prusto kūryboje. Avangardizmo apraiškų yra ir XX a. pab. postmodernizmo literatūroje.
Girmuo
Girmuo (Girmuonys) – upelis Lietuvoje, Prienų rajone ir Kauno rajone; Jiesios dešinysis intakas. Prasideda laukuose Dvylikių kaime. Teka dirbamais laukais į vakarus, šiaurės vakarus. Žemupyje juosia Išlaužo žuvininkystės tvenkinių kompleksą. Įteka Jiesion 18,1 km nuo jos žiočių, prie Kairiūkščių.
Intakai – Šunupė, Motera (kairieji).
Vaga daugelyje vietų ištiesinta. Prie upelio įsikūrę Dvylikiai, Žuvinta, Dankstytė, Girininkai, Kairiūkščiai.
Upėvardį bandoma kildinti iš žodžių germė ('senas miškas, giria'), germėti ('augti, vešėti').
Kadinas (Smolenskas)
Kadinas  – kaimas Rusijos vakaruose, 25 km į pietvakarius nuo Monastyrščinos, pasienyje su Baltarusija.
Istorija
XIX a. buvo miestelis, Mstislavlio apskrities Kadino valsčiaus centras, vėliau priklausė Bochoto valsčiui.
Half-Life: Alyx
Half-Life: Alyx – virtualios realybės akiniais veikiantis pirmojo asmens šaudyklės žanro kompiuterinis žaidimas, sukurtas ir išleistas 2020 m. kovo 23 d. kompanijos „Valve“. Žaidimas prieinamas Windows ir Linux platformoms su VR akinių palaikymu. Kitaip nei ankstesnėse „Half-Life“ žaidimų serijos dalyse, ši naudoja naujesnį, Source 2 varikliuką, kurį imta naudoti nuo 2016 m. žaidimo kūrimo pradžios. Kūrimo metu dirbo bene didžiausia komanda, kokią „Valve“ turėjo, įskaitant ir studijos „Campo Santo“ darbuotojus, kurių kompaniją „Valve“ įsigijo 2018 m. VR technologija paveikė didžiąją dalį žaidimo kūrimo aspektų, turint omeny tiek kovų mechanikas, tiek judėjimą ir lygių apipavidalinimą.
„Half-Life: Alyx“ siužetas vyksta 5 metai iki „Half-Life 2“ istorijos. Pagrindinis personažas – Alyx Vance, kurią jau žinome iš antrosios dalies. Jos tikslas yra perimti superginklą, kurį turi invaziniai ateiviai Combine. Kaip yra būdinga „Half-Life“ žaidimams, Alyx tenka grumtis su įvairios rūšies sutvėrimais, kurie nuolatos lydi kiekviename žingsnyje. Kai kur reikia pasukti galvą sprendžiant galvosūkius, kruopščiai tyrinėti aplinką ir būti pasiruošus netikėtumams. VR technologija atlieka fatališką vaidmenį, nes žaidime tenka gravitacinėmis pirštinėmis liesti ir kelti nuo žemės įvairius daiktus, kai kurie iš jų gyvybiškai svarbūs. Gravitacinės pirštinės žaidime iš esmės veikia panašiai kaip ir gravitacinis ginklas iš „Half-Life 2“.
Kaip ir ankstesnės „Half-Life“ serijos dalys, šis žaidimas taipogi sulaukė pagyrų iš kritikų, kurie teigiamai vertino žaidimo grafikas, įgarsinimą, siužeto atpasakojimą ir atmosferą. Ne gana to, „Alyx“ smarkiai padėjo išpopuliarinti VR technologiją, kurio pardavimai išaugo dėka šio žaidimo.
Gilužis (Utenos r., Kuktiškių sen.)
Gilužis – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 2 km į pietryčius nuo Kuktiškių miestelio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,57 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 155,2 m. Krantai neaukšti, sausi. Pietinėje pakrantėje stūkso Kuktiškių miškas, eina Švenčionėliai – Utena geležinkelis, šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai, įsikūręs Buitūnų kaimas, veikia kaimo turizmo sodyba. Rytuose upeliu jungiasi su netoliese telkšančiu Striūpio ežeru, pietuose išteka upeliukas link Vyžintos upės (Žeimenos baseinas).
Girbys
Girbys – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 4 km į šiaurės rytus nuo Vyžuonų, Vyžuonų miško rytuose. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,46 km, plotis – iki 0,32 km. Altitudė 107,8 m. Krantai žemi, tik rytinis krantas aukštas, ištisai apaugę medžiais. Pietuose išteka upelis link Šventosios upės intako Girbio. Į rytus įsikūręs Gaižiūnų kaimas.
Kalvaičių apylinkė
Kalvaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Giršupis
Aukštupio ir vidurupio vaga ištiesinta. Vidurupyje sudarytas Juozapavo tvenkinys. Prie Giršupio įsikūrę Niurkiai, Juozapavas, Trimėsėdis, Mitkaičiai.
Etimologija
Upėvardis kildinamas iš žodžio geršė ('gęžė, garnys').
Žemaičių rūbai
miniatiūra|250px|right|Žemaičių rūbai miniatiūra|250px|right|Žemaičių folkloro ansamblis „Taduja“
Žemaičių moterų drabužiai vieni ryškiausių, dominuoja raudona spalva ir išilgi dryžiai, brangių skarų ir karolių gausa.
Marškiniai papuošti ornamentas, išdėstytais ant rankogalių, ties užsegimu, apykakle. Sijonai dryžuoti, ryškiaspalviai, dažniausiai vyraujančios raudonos spalvos. Prijuostės taip pat išilgai dryžuotos. Buvo nešiojama iki 5 sijonų vienu metu. Tarp jų ir apatinis sijonas būdavo spalvotas siuvinėtas arba skersadryžis, būdavo ir balti kiauraraščiu siuvinėti sijonai. Liemenės – iš tamsaus languoto ar skersadryžio naminio audinio, su paaukštintu liemeniu, klostytos arba parauktos.
Ištekėjusios moterys nešiodavo skaras, o po skaromis dažnai dėvėjo kykus. Skaros buvo užrišamos su mazgu virš kaktos. Ryšėdavo vienu metu ir kelias skaras, naudojo vienu metu kelis užrišimo būdus. Merginos galvas puošė iš kaspinų išlankstytomis karūnėlėmis – rangėmis, rytų Žemaitijoje – galionais.
Gytis Chasažyrovas
Gytis Chasažyrovas (g. 2003 m. gruodžio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos gimnastas, nacionalinės rinktinės narys.
Treneris – T. Butautas, atstovauja „Sporto startas“ klubui.
Biografija
2021 m. Gytis Chasažyrovas tapo Europos jaunimo čempionu laisvųjų pratimų programoje, bei pelnė sidabrą pratimuose ant arklio.
Cezūra
Poezijoje
Cezūra dažniausiai būna ilgose eilutėse ir dalija jas pusiau. Padeda intonuoti eilutę, individualizuoti jos skambesį. Po kirčiuoto (antikinėje eilėdaroje – po ilgo) skiemens einanti cezūra vadinama vyriškąja, po kirčiuoto ir vieno nekirčiuoto (antikinėje eilėdaroje – po trumpo) – moteriškąja, po kirčiuoto ir dviejų nekirčiuotų – daktiline. Cezūra žymima ||. Pavyzdžiui, Kristijono Donelaičio „Metai“ parašyti hegzametru kuriame yra cezūra: Jau saulelė vėl atkopdama || budino svietą.
Gytis Chasažyrovas
Biografija
2021 m. pasaulio sportinės gimnastikos čempionate Chasažyrovas užėmė 39-ą vietą daugiakovės rungtyje, bei 27-ą vietą pratimuose ant arklio. 2022 m. Europos vyrų sportinės gimnastikos čempionate dalyvavo Lietuvos nacionalinės komandos sudėtyje. Kartu su nacionaline rinktine užėmė 22-ą vietą komandų varžybose, o individualioje daugiakovės rungtyje liko 46-oje vietoje bei iškovojo asmeninį pakvietimą į pasaulio čempionatą. 2022 m. pasaulio sportinės gimnastikos čempionate lietuvis liko 79-as.
Cezūra
Muzikoje
thumb|70px|Žymėjimas muzikoje Muzikoje cezūra yra neilga pauzė kurios metu metronomo laikas griežtai neskaičiuojamas. Čia ji taip pat žymima dviem lygiagrečiais brūkšneliais.
Gytis Chasažyrovas
Biografija
2023 m. Lietuvos atskirų prietaisų nacionaliniame čempionate iškovojo keturis sidabro medalius ir pakviestas į nacionalinę rinktinę. 2023 m. Europos sportinės gimnastikos čempionate kartu su Lietuvos nacionaline rinktine užėmė 17-a vietą, o individualioje daugiakovės rungtyje liko 35-oje vietoje.
Puteikiai (Pasvalys)
Puteikiai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Daujėnų.
Naškavičai
Naškavičai – buvęs kaimas rytų Baltarusijoje, 9 km į vakarus nuo Mstislavlio.
Istorija
XIX a. buvo Mstislavlio apskrities Naškavičų valsčius. XX a. kaimas sunyko.
Stripinių apylinkė
Stripinių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ylakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Sedos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ylakių apylinkės.