cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vydūnas
Biografija
Nuo 1907 m. dalyvavo lietuvių mokslo veikloje. Leido paties ištisai prirašomus žurnalus „Šaltinis“ (1905–1909 m.), „Jaunimas“ (1911–1914 m.), „Naujovė“ (1915 m.), „Darbymetis“ (1912–1925 m.). Bendradarbiavo kitoje Rytų Prūsijos lietuvių ir Lietuvos periodinėje spaudoje. 1923 m. dirbo Telšių mokytojų seminarijoje. Nuo 1925 m. PEN klubo, 1928 m. Lietuvos universiteto filosofijos garbės daktaras, 1933 m. Lietuvių rašytojų draugijos garbės narys.
1938 m. artėjant rašytojo 70-mečiui Vydūnas buvo nacistinės Vokietijos valdžios persekiojamas ir uždarytas į Tilžės kalėjimą. Tačiau pasaulinio masto kultūros veikėjams pareiškus nepasitenkinimą greitai paleistas. 1940 m. buvo pristatytas Nobelio premijai, tačiau tarptautinė situacija sukliudė tapti jos laureatu. 1944 m. su Tilžės gyventojais evakuotas Vokietijos gilumon. Nuo 1946 m. gyveno Detmolde. Įsijungė į kultūrinę evakuotų Rytų Prūsijos lietuvių bei Lietuvos pabėgėlių veiklą, bendradarbiavo jų spaudoje.
Parašė 12 filosofinių veikalų, daugiau negu 30 filosofinio turinio dramų, istoriografinių darbų.
Gyvenimo peripetijos
Kintai Vydūno gyvenime turėjo įtakos tolimesnei jo veiklai. Baigęs Ragainės mokytojų seminariją dvidešimtmetis jaunuolis Vilius Storosta (Vydūno vardas ėmė rodytis vėliau – Tilžėje apie 1907 m.) Atvyko sirgdamas tada neišgydoma plaučių džiova. Naujasis mokytojas, seno gydytojo patartas, darė kvėpavimo pratimus, vaikščiojo po pamario pušynus, tinkamai maitinosi, tapo vegetaru. Noras pasveikti buvo labai didelis. Ir jis pasveiko. Jaunajam mokytojui padėjo šeimininkauti Klara Fülhaz – Kintų pradžios mokyklos rektoriaus giminaitė. Su ja 1891 m. Kintų bažnyčioje Vydūnas susituokė.
Gyvendamas Tilžėje ėmė vadovauti bažnytiniam chorui, kuris ilgainiui tapo žinomas kaip „Tilžės lietuvių giedotojų draugija“. Choristai ne tik giedojo Vydūno rašytas įvairias giesmes, bet ir rengė įvairius vaidinimus, kurių autorius buvo pats Vydūnas. Dažniausia tai buvo lengviausiai suvokiamas žanras – komedijos, kuriose išjuokiamos žmonių ydos, žemi instinktai, nutautėjimas. Taip pat dramos, tragedijos, misterijos, kurios parašytos remiantis jo paties filosofija. Žymiausios tai: „Probočių šešėliai“, „Amžina ugnis“, „Pasaulio gaisras“, „Jūrų varpai“, „Ragana“ ir t. t. Taip pat kūrė chorines dainas apie tėvynę, viena jų – „Lietuva, brangi šalele“.
Mokytojaudamas Kintuose Vydūnas pamatė ir pajuto vietos lietuvininkų gyvenimą ir nuotaikas, atkreipė dėmesį į jų neatsparumą germanizacijai, nuolankumą esamai padėčiai. Tilžėje pasireiškė, kaip kultūrininkas bei švietėjas. Čia gimė svarbiausi filosofiniai veikalai („Visatos Sąranga“, „Mirtis ir kas toliau“, „Mūsų uždavinys“, „Sąmonė“ ir kt.), dramos, čia randami svarbiausi gyvenimo atsakymai.
Turėdamas daugiašakį talentą Vydūnas domėjosi ir praeities žmonių santykiais Mažojoje Lietuvoje. Plačiausiai tai buvo aprašyta vokiečių kalba 1932 m. išėjusioje knygoje „Sieben Hundert Jahre Deutsch – litauischer Beziehungen“ („Vokiečių – lietuvių santykiai per septynis šimtmečius“). Ši knyga dėl parodytų dviejų tautų santykių nepatiko hitlerinei valdžiai, ji 1934 m. buvo uždrausta bei konfiskuota.
1944 m. spalio mėnesį traukdamasis iš Antrojo pasaulinio karo liepsnų apimto miesto, pasiėmė tik didžiausią savo turtą – rankraščius. Po ilgokų ir sudėtingų klajonių Vokietijos keliais pasiekė Detmoldą, į kurį 1946 m. rugsėjį lietuvių buvo pakviestas ir priglaustas. Čia tvarkė savo rankraščius, apibendrino savo gyvenimą.
Vydūno filosofija
Vydūno filosofijos pagrindą sudaro panteizmas, daugiausia perimtas iš indiškojo vedantizmo. Prieš tai jam didelę įtaka padarė teosofijos atšaka antroposofija. Pirmi jo veikalai daugiausia skirti teosofinei būties sampratai aiškinti. Vėlesniuose veikaluose pagrindinis dėmesys skirtas aktualioms istorinėms, socialinio gyvenimo, tautos, kultūros, etikos, estetikos problemoms.
Anot jo, vienintelė tikroji realybė esąs dvasinis absoliutas, kuris pasaulio atžvilgiu esąs imanentinis ir transcendentinis (t. y. pasaulis yra Dieve, bet pasaulis tai ne Dievas). Žmogaus savimonė iš esmės esanti dvasinio absoliuto (Didžiojo Slėpinio) savimonės jo paties sukurtame pasaulyje apraiška. Jo manymu, žmogaus savimonė (ašainė sąmonė) verčia ją ieškoti savo pradžios šaltinio ir atsiradimo priežasčių. Jis teigė, kad tas ieškojimas ir yra pagrindinė religijos atsiradimo prielaida.
Tautiškumo ugdymas nulėmė Vydūno filosofijos kryptingumą bei problematiką. Pagal tai jis sukūrė laisvos, nepriklausomos asmenybės ugdymo programą: žmogus sau, tautai, žmonijai, kuri atskleidžia humaniškumu pagrįstus asmens ryšius su tauta ir žmonija. Kultūros vertės matu Vydūnas laikė žmogiškumo esmės pasireiškimo intensyvumą visuomenės gyvenime. Asmenybės vertė taip pat matuojama indėlio į tautos auginimą mastu.
Vydūno kūrybos tyrinėjimai
Vydūno kūrybą daugiausia yra tyrinėjęs filosofas, daktaras Vacys Bagdonavičius. Taip pat juo domėjosi kiti lietuvių rašytojai ar mokslininkai:
Akano nacionalinis parkas
Akano nacionalinis parkas – nacionalinis parkas Japonijoje, Hokaido saloje. Kartu su Daisecuzano nacionaliniu parku, tai seniausias nacionalinis parkas saloje, įkurtas 1934 m. gruodžio 4 d.
Akano teritorijoje yra ugnikalnių krateriai ir miškai. Parko plotas 904,81 km². Akano nacionalinė parką garsina skaidrūs ežerai, karštos versmės ir dideli morimo dumbliai.
Kavaju
Šalia Io kalno ir Kavaju yra karštos versmės ir fumarolės. Kušaro ežeras yra kraterio dugne. Netoliese yra Bihoro perėja, Mokoto ir Nišibecu kalnai. Prie ežero Vakoto pusiasalis garsėja įdomiai prisitaikiusia gamta. Mašu ežeras irgi yra užgesusio ugnikalnio dugne. Tai vienas skaidriausių ežerų pasaulyje, matomumas siekia iki 40 metrų.
Akanas
Akano ežeras yra kaldera, kuri yra 20 km pločio. Ji yra Akano ugnikalnių komplekse, kuriam priklauso aukščiausias nacionalinio parko kalnas Meakanas. Ežere yra verdantis purvas, vadinamas bokke. Čurui sala yra viena iš keturių ežero salų. Čia yra marimo stebėjimo ir parodymo centras. Oneto ežeras yra Meakano papėdėje. Netoli yra karšto vandens krioklys, vadinamas Onneto Yu-no-taki. Nuo Sokodai galima apžiūrėti Penketo ir Panketo ežerus. Panoramos stebimos nuo Hakuto ir Kikino kalnų, Curumi perėjos, Akano paežerės observatorijos. Netoli yra Džiro ir Taro ežerai.
Namibijos doleris
Namibijos doleris – Namibijos valiuta. ISO 4217 kodas – „NAD“. Doleris padalintas į 100 centų. Simbolis – N$.
Januškis
Januškis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Januškienė (ištekėjusi moteris) ir Januškytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
KamAZ-4355
KamAZ-4355 – bortinis vilkikas gaminamas Kamos Automobilių Gamykloje (KamAZ).
Latveliškis
Latveliškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Biržų, į šiaurę nuo kelio, prie kelio Naciūnai–Kauniai.
Vainežerio dvaro parkas
miniatiūra|250px|Vainežerio parkas miniatiūra|250px|Prie įėjimo į parką. E. Pliaterytės skulptūra
Vainežerio dvaro parkas – dendrologinę vertę turintis buvusio Vainežerio dvaro parkas, plytintis Ančios ežero vakarinėje pakrantėje, Vainežeryje, Kapčiamiesčio seniūnijoje, Lazdijų rajone, apie 1 km į rytus nuo kelio. Paskelbtas saugomu gamtos paveldo objektu 2007 m.
Parkas užima 17,79 ha. Į jo teritoriją patenka ir Vainežerio ežeras. Pastatų neišlikę. Didžiąją teritorijos dalį užima įvairių rūšių medžiai ir krūmai, senojo sodo medžiai. Parkas įveistas prieš 200 metų, tačiau jau 50 metų paliktas gamtos globai. Parką pusiau skiria Vainežeris. Pietvakarinėje dalyje yra įėjimas į parką, takai, aplink kuriuos išsidėstę parko želdiniai, automobilių stovėjimo aikštelė, pažintinis stendas. Vakarinėje parko dalyje vyrauja atviros erdvės, kurias skiria medžių ir krūmų grupės. Čia auga nemažai klevų, uosių, vinkšnų, taip pat svetimžemiai medžiai: pilkasis kėnis ir europinis maumedis.
Į šiaurę nuo parko, Ančios pusiasalyje, stūkso Vainežerio senovės gynybinis įtvirtinimas.
Istorija
Nuo XVI a. iki XX a. pradžios Vainežerio dvarą ir jo derlingas žemes valdė keletas didikų: V. Kopočius, M. Oginskis, J. Masalskis, M. Žinevas, Tiškevičius, I. Ablamavičius ir jo dinastija. Vainežerio (Justinavo) dvaro rūmai iškilo XVIII a., šalia užveistas parkas. Ignaco Ablamavičiaus valdymo laikais, 1831 m. Justinavo dvare mirė grafaitė, sukilimo dalyvė Emilija Pliaterytė (dvarvietėje pastatyta jos skulptūra).
1922 m. dvaro žemės buvo išparceliuotos. Rūmuose įsikūrė Seinų apskrities urėdija ir Vainežerio pradinė mokykla. Karo metais dvaras nenukentėjo. 1948 m. dvaro pastatai sudegė, sodai nunyko.
Avirė
Avirė – mažas upelis Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje; Nemuno kairysis intakas. Išteka iš Avirio ežero, telkšančio 3 km į rytus nuo Leipalingio. Teka į pietryčius pro Leipalingio girią. Įteka į Nemuną 449,2 km nuo jo žiočių, priešais Druskininkus.
Ilyrijos karalystė
Ilyrijos karalyste vadinamos:
Avirė
Visa upelio vaga ir slėnis patenka į Avirės hidrografinį draustinį. Šalia upelio yra Kaziulių kaimas.
Vandenvardžiai Avìrė, Avìris labai archajiški – jie laikomas („tekėti, šlapti“) vediniu (plg.  „vanduo“,  „vilnis“ ir kt.).
Raudonosios jūros chirurgžuvė
Raudonosios jūros chirurgžuvė (Zebrasoma desjardinii) – chirurgžuvinių (Acanthuridae) šeimos žuvis.
thumb|left|210px|Raudonosios jūros chirurgžuvė
Radiohead
„Radiohead“ – anglų roko ir elektroninės muzikos grupė, įkurta 1991 m., Abingdone, Oksfordšyre, Anglijoje. Grupę sudaro Thom Yorke (pagrindinis vokalas, gitara, pianinas ir kiti klavišiniai instrumentai) Jonny Greenwood (pagrindinė gitara, pianinas, Ondes Martenot ir kiti klavišiniai instrumentai), Colin Greenwood (bosinė gitara), Ed O’Brien (gitara, pritariantis vokalas) ir Phil Selway (būgnai, perkusija).
Istorija
„Radiohead“ ištakos aptinkamos 1986 m., kai kelių muzikai neabejingų moksleivių iniciatyva susikūrė grupė pavadinimu „On A Friday“, tačiau ji greitai iširo. Grupė sugrįžo 1991 m., kartu su pirmaisiais demo įrašais. Pirmoji daina, kurią įrašė „On A Friday“, buvo „The Manic Hedgehog“. „Curfew“ žurnalas grupę „iš rūsio“ uždėjo ant viršelio. Šlovė artėjo dideliais žingsniais, netrukus buvo pasirašyta sutartis su įrašų kompanija „EMI“. Bet iškilo viena problema, grupės pavadinimas per daug paprastas ir kasdieniškas. Naują pavadinimą jie pasiskolino iš „Talking Heads“. Albume „True Storries“ yra daina „Radio Head“,, kuri labai patiko visiems grupės nariams, taigi „On A Friday“ virto „Radiohead“.
Lygiai po dvejų metų – 1997 m. gegužę – „Radiohead“ išleido sėkmingiausią ir geriausiai įvertintą savo albumą – „OK Computer“, kuris juos iškėlė į tikrą populiarumo viršūnę. Daugybė kritikų ir gerbėjų teigė, jog tai geriausias kada nors įrašytas albumas. Susižėrę krūvą apdovanojimų, „Radiohead“ leidosi į pasaulinį turą. Tik šįkart jau kaip pagrindinė grupė. Po turo grupė išleido pirmąjį savo dokumentinį filmą – „Meeting People Is Easy“ – ir nusprendė šiek tiek pailsėti. Žiniasklaida netgi įtarė, kad „Radiohead“ iširo.
1999 m. grupė grįžo ir pradėjo įrašinėti dainas su nauju prodiuseriu Nigel Godrich. Dainos netilpo į vieną albumą, taigi 2000 m. buvo išleistas albumas „Kid A“, o 2001 m. – „Amnesiac“. Albumai buvo pilni naujo skambesio, kuris nepatiko kai kuriems fanams. Šie darbai susilaukė daugybės prieštaringų vertinimų. Grupė prarado daugybę fanų, bet elektroninės muzikos eksperimentai pritraukė jų dar daugiau. Dainose beveik nebeliko gitarų skambesio. Grupė akivaizdžiai parodė, kad suka kitu keliu. 2001 m. „Radiohead“ patys suorganizavo festivalį Oxford’' South parke, į kurį pakvietė „Sigur Rós“ ir „Supergrass“.
2002 m. vasarą grupė vėl išvyko į gastroles ir koncertuodama Portugalijoje ir Ispanijoje sugrojo kelias dainas, kurios pasirodė 2003 m. birželį išleistame albume „Hail To The Thief“. Šiame darbe eksperimentų ir elektronikos buvo jau mažiau. Po 2003 m. turo, į kurį įėjo ir pasirodymas didžiausiame pasaulyje festivalyje „Glastonbury“, grupės nariai nusprendė kuriam laikui palikti muziką nuošalyje ir daugiau dėmesio skirti artimiesiems.
2006 m. „Radiohead“ vėl pradėjo koncertuoti, O 2007 m. birželį pasirodė trejų metų darbo vaisius, albumas „In Rainbows“. Grupė sukėlė revoliuciją įrašų pasaulyje, kadangi albumą pardavinėjo tik skaitmeniniu formatu ir kiekvienam norinčiam jį nusipirkti leido pačiam nuspręsti, kiek „In Rainbows“ vertas.
2009 m. gegužę Colin Greenwood patvirtino, jog „Radiohead“ vėl užsidarė studijoje kurti naujas dainas. 2009 m. rugpjūčio 5 d. išleido dainą „Harry Patch(In Memory Of)“, skirtą paskutinio mirusio Pirmojo pasaulinio karo veterano atminimui paminėti. Ją gerbėjai galėjo nusipirkti už 1 svarą, juo paremdami karo veteranų draugiją. 2009 m. rugpjūčio 12 d. pasirodė dar viena nauja bei iškart pasisekimo sulaukusi „Radiohead“ daina – „These Are My Twisted Words“, kurią gerbėjai gali parsisiųsti nemokamai.
2011 m. vasarį „Radiohead“ išleido albumą „The King of Limbs“, kuris pasižymėjo eksperimentiniu skambesiu, nuolat besikartojančiais garsais, melodijomis. Grupės gitaristas ir klavišininkas Jonny Greenwood šio albumo įrašinėjimui pats kūrė kai kurią programinę įrangą.
Zachiejus
thumb|250px|Zachiejus. Nielso Larseno pav.
Zachiejus (🇬🇷, Zakchaios, „Tyrasis“ arba „Teisingasis“,, aram. „Tasai, kurį Dievas atsimena“. ) – Jericho muitininkų viršininkas. Jis minimas Luko evangelijoje (Lk 19,1-10) kaip Jericho muitininkų viršininkas ir turtuolis, gyvenęs Jėzaus laikais. Miesto žmonės jį laikė nusidėjėliu – nesąžiningai elgėsi rinkdamas mokesčius, o nuolat liesdamas pagonių monetas, religiniu požiūriu buvo nešvarus.
I m. e. amžiuje Jerichas buvo turtingas ir svarbus miestas, įsikūręs Jordano upės slėnyje. Jis kontroliavo pagrindinius kelius, vedančius į Jeruzalę bei į rytinį Jordano upės krantą. Šalia miesto augo palmės bei plačiai žinomi balzaminiai medžiai (bosvelijos), kurių kvapas pripildydavo orą kelis kilometrus aplinkui. Ten augo ir evangelijoje minimas šilkmedis (sikomoras), kuris buvo atvežtas iš Egipto ir gerai pritapo šiltame Jericho, esančio 300 metrų žemiau jūros lygio, klimate. Ir šiuo metu Jeriche auga galingas šilkmedis, į kurį neva ir buvo įlipęs Zachiejus. thumb|150px|left|Zachiejaus šilkmedis (sikomoras) Jeriche
Yra kelios tolesnio Zachiejaus likimo versijos. Pasak Pseudo Klemenso, jis draugavo su šv. Petru, kuris Zachiejų paskyrė pirmuoju Cezarėjos vyskupu. Klemensas Aleksandrietis savo knygoje Stromata jį sutapatino su evangelistu Matu, kuris po Jėzaus įžengimo į dangų pakeitė Judą Iskariotą. Viduramžių legenda teigia, kad Jėzui išsiuntus apaštalus Dievo karalystės skelbti Zachiejus nuvyko į Galiją ir ten pasivadinęs Amaduru skelbė evangeliją Rokamadure, vėliau pavadintame jo vardu.
Dombrova Tvorkai
Dombrova Tvorkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šepetovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 6 namai ir 46 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 6 namai ir 44 gyventojai, iš kurių 22 vyrai ir 22 moterys, 39 lenkai ir 5 žydai.
Milda Budrienė
Milda Budrienė (1916 m. sausio 14 d. Lavrensas, Masačiusetso valstija) – lietuvių gydytoja, JAV lietuvių visuomenės veikėja, medicinos istorijos tyrinėtoja.
Biografija
Vyras gyd. Stasys Budrys. 1923 m. su tėvais atvyko į Lietuvą. 1940 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1946 m. grįžo į JAV. Įgijo teisę verstis medicinos praktika Ilinojaus (1950 m.), Floridos ir Indianos (1975 m.) valstijose. 1958–1984 m. dirbo Ilinojaus universiteto Alergijos klinikoje, nuo 1960 m. klinikinė instruktorė, 1971–1984 m. klinikinė profesorė asistentė.
1965–1970 m. Lietuvių gydytojų biuletenio redaktorė. Nuo 1985 m. S. Budrio lietuvių fotoarchyvo valdybos pirmininkė, rėmė kultūrinius renginius, fotografijų parodas. Nuo 1988 m. Lituanistikos tyrimo ir studijų centro Lietuvių medicinos muziejaus Čikagoje, įkurto jos iniciatyva ir pastangomis, direktorė. Dar 1950 m. pradėjo rinkti duomenis apie senosios emigracijos lietuvius gydytojus. Tai buvo pati pradžia, iš kurios vėliau atsirado Lietuvių medicinos muziejus.
Vuris
Vuris  – upė pietvakarių Kamerūne, Pakrantės regione. Susidaro susiliejus Nkamo ir Makombė upėms 32 km į šiaurės rytus nuo Jabasio. Upė teka į pietvakarius. Įteka į Atlanto vandenyno Biafros įlanką ties Duala, sudaro didelę Vurio estuariją.
Upė laivuojama 64 km aukštyn nuo Dualos. Po 1950 m. per Vurį pastatytas svarbus tiltas, jungiantis Dualą ir Bonaberį.
1472 m. Vurio estuariją pasiekė pirmasis europietis – portugalas Fernandas Po. Jis čia išvydo daugybę krevečių (Lepidophthalmus turneranus), todėl upę pavadino „krevečių upe“. Nuo jos kilo Kamerūno pavadinimas.
Poteronys
Poteronys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Alovės, prie kelio. Kaime stūkso Milžinų kalnas (arba Poteronių piliakalnis), spėjama, naudotas jau prieš 2000 metų. Pro kaimą teka dešinysis Nemuno intakas Alovė.
thumb|left|265px|Šiaurinė kaimo pusė nuo piliakalnio
Istorija
Kaimas pirmą kartą minimas 1744 m.
Ceikiniai
Ceikiniai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 12 km į pietryčius nuo Ignalinos, 9 km nuo kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Ceikinių Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia (pastatyta po I pasaulinio karo; liaudies architektūros paminklas), paštas (LT-30015), Ignalinos Česlovo Kudabos pagrindinės mokyklos Ceikinių skyrius.
Etimologija
Kaimo vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Ceikinės upelio. XVII a. kaimas vadinosi Keiziai, Keizai, o dvarvietė vadinta Ceikiniais. Vėliau kaimas imtas vadinti Didžiaisiais Ceikiniais, o dvaras – Mažaisiais Ceikiniais, kol galiausiai 1954 m. dvarvietė priskirta kaimui. Vietovė dar vadinta ir suslavintais vardais – Ceikin-Kozičyn, Lipovčizna, Jakovščizna, Keizai minimi iki XIX a. pabaigos.
Geografija
Kaimas įsikūręs Ceikinės ir Kretuonos santakoje. Jį supa pušynai, kalvos. 4 km į šiaurę nuo miestelio yra 289 m Nevaišių kalva, ketvirtoji pagal aukštį Lietuvoje.
Istorija
Ceikiniai minimi 1510 m. Tada čia buvo Ceikinių dvaras, kuriame gyveno ir pats dvaro savininkas Andriejus Butrimas Nemierovičius. Po dvarininko mirties Ceikiniai testamentu buvo užrašyti Švenčionių bažnyčiai. LDK Žygimantas Augustas šį dovanojimą patvirtino. 1542 m. Stanislovas Dovaina nusipirko Ceikinius iš Švenčionių dvasininkų už keturias baudžiauninkų šeimas ir 10 kapų grašių.
1621–1700 m. prie evangelikų reformatų bažnyčios veikė pradžios mokykla. 1773 m. pastatyta medinė Ceikinių bažnyčia, kuri 2016 m. balandžio 5 d. visiškai sudegė. 1831 m. kunigas A. Labutis suorganizavo sukilėlių būrį ir puolė Rusijos imperijos kariuomenės įgulą Švenčionyse. XIX a. Ceikiniai – miestelis Švenčionių apskrityje, Zablatiškės valsčiaus Ceikinių seniūnijos centras.
1921 m. įsteigta parapija. Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos Tigro partizanų rinktinės partizanai. 1947 m. įsteigta biblioteka, 1961 m. pastatyti kultūros namai.
Gyventojai
miniatiūra|left|Kultūros centras
Chodovas
Chodovas  – miestas Karlovi Varų krašte, Čekijoje. Priklauso Sokolovo rajonui. 14 045 gyventojai (2014 m. duomenys). 1938–1945 m. buvo viena iš Sudetų savivaldybių.
Istorija
Miesto pavadinimas kilęs iš senovės slavų termino „choda“, reiškiančio 'kelią'. Viduramžiais buvo apgyvendintas vokiečių. XII–XIII a. Chodau priklausė Valdšteteno vienuolynui. 1894 m. suteiktos miesto teisės bei teisė į miesto herbą. Iki 1945 m. gyventojų daugumą sudarė vokiečiai, kurie po karo buvo priversti išsikelti iš buvusios Čekoslovakijos. XX amžiaus 7-ajame dešimtmetyje 4 km už miesto buvo pastatyta chemijos gamykla, skirta Čekijos ir Slovakijos naujakuriams.
Vilniaus balsas
Istorija
Leistas vietoje uždaryto laikraščio „Lietuvos rytai“. Leido ir redagavo Mykolas Luneckas. Ėjo triskart per savaitę. Spausdino spaustuvė „Ruch“. Išėjo 26 numeriai. Lenkų valdžios uždarytas. Nuo 1924 m. gruodžio 18 d. vietoje „Vilniaus balso“ pradėtas leisti „Vilniaus aidas“.
Rašė apie sunkią lietuvių padėtį Vilniaus krašte, kėlė lietuvybės išsaugojimo klausimus, kritikavo lenkų valdžios polonizacijos politiką, informavo apie Nepriklausomos Lietuvos gyvenimą.
Faktiškasis redaktorius Povilas Karazija.
Max Euwe
Maksgilis (arba Maksas) Euvė (kitaip Eivė,, 1901 m. gegužės 20 d. Amsterdame − 1981 m. lapkričio 26 d.) − Olandijos šachmatininkas, tarptautinis didmeistris, buvo penktuoju šachmatų pasaulio čempionu 1935−1937 m. Euvė 1970−1978 m. buvo Pasaulio šachmatų federacijos FIDE prezidentu.
Ankstyvieji metai
Euvė gimė Amsterdame, jis buvo antrasis vaikas šešių vaikų šeimoje. Turėjo tris brolius ir dvi seseris. Makso Euvės tėvai buvo Elizabet ir Kornelijus Euvės. Kornelijus buvo muzikos mokytojas ir su žmona, kuri labai mėgo šį žaidimą, dažnai žaisdavo šachmatais. Kai Maksui buvo penkeri metai, tėvai išmokė jį žaisti šachmatais. Netrukus Maksas pradėjo prieš tėvus laimėti. Mokykloje jam puikiai sekėsi matematika. 1911 m., kai jam buvo 10 metų, jis pirmą kartą dalyvavo vienos dienos kalėdiniame šachmatų turnyre, kur laimėjo visas partijas.
Studijavo Amsterdamo universitete matematiką, baigęs studijas toliau jas tęsė doktorantūroje ir 1926 m. apsigynė matematikos mokslų daktaro disertaciją. Vėliau mokė matematikos Roterdame, dar vėliau − mergaičių licėjuje Amsterdame, kur dėstė matematiką nuo 1926 m. iki 1940 m.
Pasaulio čempionas
Pasaulio čempionu tapo 1935 m. gruodžio 15 d., pasibaigus 30 partijų mačui, kuris vyko Amsterdame ir trylikoje aplinkinių miestų ir tęsėsi 80 dienų. Euvė nugalėjo mače A. Aliochiną 15½–14½ ir tapo penktuoju pasaulio čempionu. Mačo pradžioje Aliochinas pirmavo dviem taškais, tačiau nuo 13 partijos Euvė laimėjo du kartus daugiau partijų už Aliochiną. Pasaulio čempiono titulas davė didelį impulsą šachmatų vystymuisi Olandijoje. Šis pasaulio čempionato mačas buvo pirmasis, kuriame buvo leista dalyvauti padėjėjams, kurie padėdavo analizuoti atidėtąsias partijas.
Euvės sėkmė buvo vertinama, kaip netikėtumas – jis pats manė, kad nugalėti A. Aliochiną vargu ar pavyks – kai kas siejo tai su Aliochino silpnybe alkoholiui. Bet buvę pasaulio čempionai Vasilijus Smyslovas, Borisas Spaskis, Anatolijus Karpovas ir Garis Kasparovas analizuodami mačą priėjo išvadą, kad Euvė nusipelnė pergalės ir kad žaidimo lygis atitiko pasaulio čempionato lygį. Taip pat, buvęs pasaulio čempionas Vladimiras Kramnikas yra pasakęs, kad Euvė pasaulio čempionatą laimėjo pelnytai ir, kad Aliochino alkoholio vartomas iki mačo, ar mačo metu, rezultatui neturėjo įtakos.
Tapęs pasaulio čempionu, naudodamasis savo, kaip pasaulio čempiono teise, padarė svarbų sprendimą: perdavė FIDE teisę organizuoti tolimesnius pasaulio šachmatų čempionatus: atrinkti pretendentą ir pravesti mačą tarp pretendento ir pasaulio čempiono. Taip pat pateikė pasaulio čempionato nuostatų projektą, kuriame buvo numatyta, kad ateityje FIDE rengia mačus dėl pasaulio čempiono vardo kas ketverius metus. Projektas turėjo įsigalioti po mačo revanšo su Aliochinu ir sekantis čempionatą FIDE turėjo pravesti 1940 m. Projektas sukėlė daug karštų diskusijų, bet pati idėja, kad FIDE rengia pasaulio čempionato mačus liko įtvirtinta.
Euvės puikūs pasirodymai stambiuose turnyruose Notingeme 1936 m. ir Amsterdame 1936 m. rodo, kad jis vertas čempiono vardo, net jei jis ir nepirmaudavo tiek, kiek ankstesnieji čempionai. R. Fainas rašė „Likus dvejiems metams iki atsakomojo mačo, Euvės pajėgumas išaugo. Tačiau jis niekada nesipuikavo persvara prieš varžovus, kaip tai kartais darydavo jo pirmtakai“.
Euvė neteko titulo po 1937 m. pasaulio čempionato atsakomojo mačo su A. Aliochinu. Mačą didele persvara 15½–9½ laimėjo A. Aliochinas, kuris rimtai ruošėsi atsakomajam mačui: net atsisakė alkoholio vartojimo. Jis tuo metu buvo atgavęs sportinę formą, kurią demonstruodavo 1927–1935 m. Mačas pradžioje vyko įtemptai, bet artėjant mačo pabaigai Euvė palūžo pralaimėdamas keturias iš penkių paskutiniųjų partijų. R. Fainas, kuris buvo Euvės padėjėju mače, šitokį lūžį siejo su didele įtampa Euvės nervų sistemoje.
Du mačai su A. Aliochinu buvo viršūnė Euvės karjeroje. Viso tarpusavyje jie sužaidė 86 partijas, kurių rezultatai +28 −20 =38 Aliochino naudai. Dauguma A. Aliochino laimėtų partijų buvo Euvės karjeros pradžioje, kai Aliochinas, būdamas 9 metais vyresnis turėjo daugiau patyrimo. Be to, rezultatui įtakos turėjo ir 10 paskutiniame mače pralaimėtų partijų.
Po pasaulio čempiono titulo praradimo
Po A. Aliochino mirties 1946 m. Euvė turėjo moralinę teisę pretenduoti į atsilaisvinusią vietą dalinai remiantis ir jo užimta antrąja vieta (po Botvinniko) Groningeno turnyre 1946 m. Bet, kai 1948 m. buvo organizuotas penkių žaidėjų mačas-turnyras naujo čempiono išaiškinimui, Euvė sutiko jame dalyvauti. Tačiau jo laikai jau buvo praėję, nes būdamas 47 metų jis buvo žymiai vyresnis už varžovus ir turnyre liko paskutinis. Paskutinį kartą kandidatų turnyre Ciuriche dalyvavo 1953 m., kuriame užėmė priešpaskutinę vietą.
Už Nyderlandų rinktinę, prie pirmos lentos, M. Euwe žaidė septyniose šachmatų olimpiadose nuo 1927 m. iki 1962 m. Jo rezultatai buvo: 1927 m. Londone 10½ iš 15, 1937 m. Stokholme 9½ iš 13 (III vieta), 1950 m. Dubrovnike 8 iš12, 1954 m. Amsterdame 7½ iš 13, 1958 m. Miunchene 8½ iš 11 (II vieta), 1960 m. Leipcige 6½ iš 16 ir paskutinį kartą 1962 m. Varnoje 4 iš 7. Iš viso žaisdamas olimpiadose prie pirmos lentos surinko 54½ iš 87 arba 62,6 % galimų taškų. Per savo karjerą Euvė laimėjo 102 pirmos vietos prizų. Nors ne visi jie buvo gauti stambiuose turnyruose, bet skaičius įspūdingas, turint galvoje, kad Euvė niekada nebuvo tikras profesionalus žaidėjas. Pabaigęs šachmatininko karjerą, Euvė susidomėjo elektroniniu duomenų apdorojimu ir 1954 m. pradėjo dirbti moksliniu konsultantu olandiškajame amerikiečių firmos „Remington Rand“ filiale, kuris specializavosi skaičiavimo technikos panaudojimu valdymo srityje, ir vėliau vyko į JAV studijuoti kompiuterių technologiją. Ten jis sužaidė du neoficialius susitikimus su jaunuoju Bobiu Fišeriu, iš kurių vieną laimėjo, antrą baigė lygiosiomis. 1959 m. buvo paskirtas duomenų automatizuoto apdorojimo mokomojo centro direktoriumi. Nuo 1961 m. iki 1963 m. vadovavo Euratomo sudarytam komitetui, kuris turėjo nagrinėti galimybę žaisti šachmatais kompiuteriu, naudojančiu specialią programą. Po to, 1964 m. buvo pakviestas į Roterdamo universitetą vadovauti informacijos automatinio apdorojimo katedrai. Po to pakviestas į Tilburgo universitetą, kur būdamas profesoriumi 1971 m. išėjo į pensiją.
FIDE prezidentas
Nuo 1970 m. iki 1978 m. jis buvo FIDE prezidentu. Būdamas prezidentu Euvė paprastai teikė prioritetą moralinei teisei prieš politinį tikslingumą. Dėl to jam tekdavo ypač konfliktuoti su Sovietų šachmatų federacija, kuri manė, kad turi teisę dominuoti, nes įneša labai didelį indėlį į FIDE biudžetą ir jų žaidėjai dominuoja pasaulio reitinguose. Konfliktai kilo šiais klausimais:
Tačiau Euvei keletą konfliktų teko ir pralaimėti: 1973 m. jis nusileido sovietų reikalavimui, kad du stipriausi ne sovietiniai pretendentai B. Larsenas ir R. Hiubneris žaistų Leningrado tarpzoniniame turnyre, o ne silpnesniame pagal sudėtį Petrópolio turnyre. Taip B. Larsenas ir R. Hiubneris buvo eliminuoti iš tolimesnės kovos dėl pasaulio čempiono vardo, nes Leningrado tarpzoniniame turnyre pirmąsias dvi vietas laimėjo V. Korčnojus ir A. Karpovas. Kai kurie komentatoriai abejojo, ar Euvė padarė viską ką galėjo, kad sutrukdytų 1975 m. atimti iš R. Fišerio pasaulio čempiono vardą. Nežiūrint laikotarpio sudėtingumo, dauguma Euvės, kaip FIDE prezidento, veiklą vertina palankiai:
M. Euvė mirė nuo širdies smūgio 1981 m. lapkričio 26 d. Amsterdame, būdamas 80 metų. Buvo gerbiamas šachmatų pasaulyje dėl indėlio į šachmatų populiarinimą, nes būdamas FIDE prezidentu plačiai keliavo ir į FIDE pritraukė daug naujų narių: jo kadencijos pabaigoje FIDE narėmis buvo jau 106 valstybės. Euvės prezidentavimo metu Elo koeficientų sistema buvo primta, kaip pagrindinė FIDE kvalifikacinė sistema.
Euvės šachmatai
Žaidimo stilius pozicinis, paremtas logika planingas žaidimas, geras debiutų teorijos žinojimas – tai Euvės žaidimo kertiniai akmenys. Išimtis – jo du mačai dėl pasaulio čempiono vardo su A. Aliochinu, kur iš abiejų pusių buvo demonstruojamas aštrus taktinis žaidimas. H. Kmochas tai aiškino taip: „Euvė drasiai pasirinkdavo kai kuriuos ypatingai sudėtingus variantus, jei jis galvodavo, kad logika jo pusėje; be to jis ypatingai gerai apskaičiuodavo variantus. Iš kitos pusės jam dažnai nepakakdavo atkaklumo ginant blogesnes pozicijas“. A. Aliochinas manė, kad Euvei, kaip pasaulio čempionui, trūksta originalumo ir kietumo. Didmeistris Genadijus Sosonko mano, kad Euvei trukdė jo kuklumas, nors pats Euvė gerai žinojo kiek jis stipresnis už „eilinius“ didmeistrius.
Vladimiras Kramnikas taip pat sako, kad Euvė dar iki M. Botvinniko parodė teorinio pasiruošimo varžyboms svarbą, ir Euvė paprastai būdavo geroje fizinėje būklėje, nes žavėjosi sportu.
Ulunguras
Krantai sausringi, vietomis plyti druskynai, veši nendrynai. Vanduo lengvai druskingas. Ežeras žiemą užšąla.
Ulungure gausu žuvies (lynai, karosai, ešeriai, meknės, kuojos, strepečiai, gružliai). Vystoma pramoninė žvejyba.
1906 m. į rytus nuo Ulunguro keliautojas Vladimiras Obručevas atrado „eolinį miestą“.
Savaiminis žmogaus užsidegimas
Savaiminis žmogaus užsidegimas  – tariamas reiškinys, kuomet žmogaus kūnas užsidega be išorinės liepsnos poveikio.
Nėra nei vieno patikimai dokumentuoto tokio atvejo, o mokslo požiūriu šis fenomenas nėra įmanomas. Tačiau savaiminio žmogaus užsidegimo koncepcija labai paplitusi populiariojoje kultūroje, eskaluojama įvairiuose mistiniuose filmuose ir serialuose (pvz., Psi Factor ar The X-Files), o jai paaiškinti yra pasiūlytos kelios pseudomokslinės hipotezės. Mokslinės teorijos pasiūlytos tik paaiškinti atvejams, kai žmogaus užsidegimo priežastis nėra visiškai aiški, tačiau jose atmetama „savaiminio“ užsidegimo idėja ir figūruoja išoriniai liepsnos šaltiniai, pavyzdžiui, cigaretė.
Daugumoje šiuolaikinių istorijų figūruoja policininkai ar gaisrininkai, radę kambaryje visiškai sudegusį kūną ir nesuprantantys, kaip tai galėjo atsitikti, nes pats kambarys yra sveikas.
Iš tiesų žmogaus kūnas yra labai nedegus. Didžiąją jo dalį sudaro vanduo, o iš likusios dalies degios medžiagos yra tik dujos ir riebalai. Kremavimui reikalinga bent 870 laipsnių Celsijaus temperatūra, kurioje kūnas laikomas apie dvi valandas.
Savaiminio užsidegimo reiškinys buvo parodijuotas serialo South Park serijoje „Spontaneous Combustion“.
Janušonis
Janušonis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Janušonienė (ištekėjusi moteris) ir Janušonytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Fernão do Pó
Fernandas Po  – XV a. portugalų jūrininkas ir keliautojas, tyrinėjęs vakarinius Afrikos krantus.
Apie keliautoją žinoma nedaug. Jis plaukiojęs su Fernanu Gomešu, Žuanu de Santarenu, Peru Eskobaru, Peru de Sintra, prekiavęs tarp Lisabonos ir Afrikos. Fernandas Po išgarsėjo tuo, kad 1472 m. tapo pirmuoju europiečiu, pasiekusiu Biafros įlankos pakrantes. Jis atrado Bioko salą bei Vurio estuariją. Pastarąją jis pavadino „krevečių upe“ (Rio dos Camarões), o nuo šio pavadinimo išsivystė Kamerūno pavadinimas. Kolonijiniais laikais Bioko sala vadinta Fernando Po sala.
Italo dance
thumb| Italų grupė Eiffel 65 sulaukė didelio populiarumo su 1998 m. išleistu singlu „Blue (Da Ba Dee)“ Italų dancas (Italo dance) − italų kurta šokių eurodance muzika.
Istorija, apibūdinimas
Eurodance šokių muzikos stilius paplito Europoje (ir kartu Italijoje) 1990-ųjų pradžioje. Italų projekto U.S.U.R.A. singlas „Open Your Mind“ ir Cappella singlas „U Got 2 Let The Music“ 1993 m. pasiekė JK topo dešimtuką. Po to keli italų šokių muzikos atlikėjai sulaukė didelio populiarumo Europoje bei pasauliniu mastu. Iš Šveicarijos kilusio italo ir Italijoje dirbusio Robert Miles kūrinys „Children“ 1996 m. savaitėmis dominavo Europos bendrajame hitparade. Po 2000 m. italų dancas neišnyko, tačiau populiarių kūrinių nebesukurta.
Atlikėjai ir dainos
Kai kurie italų danco ir susijusių stilių atlikėjų ir jų dainų (atlikėjas/grupė − dainos pavadinimas (metai)):
Kiti atlikėjai: Datura, Playahitty, Joe T. Vanelli.
Žandarmerija (Belgija)
thumb|200px|right|Belgijos žandaras (1947 m.) Žandarmerija  – buvusios sukarintos Belgijos policinės pajėgos. 1992 m. žandarmerija tapo civiline policijos organizacija. 2001 m. sausio 1 d. panaikinta kartu su visomis kitomis Belgijos policinėmis pajėgomis. Po to suformuotos naujos policinės pajėgos – federalinė ir vietinė policija.
Jarrett
Jarrett − pavardė.
Žandarmerija (Belgija)
Iki Belgijos nepriklausomybės
1795 m. Belgijos provincijas ėmė valdyti Prancūzija. Tuo metu ir buvo įkurta žandarmerija. Karinė žandarmerija buvo neseniai įkurta Prancūzijoje, kur pakeitė iki tol egzistavusią instituciją – ankstesnės monarchijos raitųjų maršalų korpusą. Belgijos žandarmerijos įkūrimas buvo pagrįstas 1798 m. balandžio 17 d. įstatymu, kuris galiojo iki 1957 m.
1814 m. Belgijos provincijos vėl tapo Nyderlandų, kuriuos valdė Viljamas III Oranietis, dalimi. Olandai žandarmeriją pervadino į Marechaussee ir reorganizavo.
Belgija
1830 m. įvyko Belgijos revoliucija. Gavusi nepriklausomybę nauja Belgijos valstybė sukūrė savo nacionalinę žandarmeriją pasiremdama jau egzistavusia konstabuliarija. Žandarai veikė visoje šalyje. Nuo pat sukūrimo žandarmerija oficialiai buvo Belgijos armijos dalimi.
Dideli streikai ir įtempta socialinė padėtis XX a. 4-tą dešimtmetį inicijavo pokyčius žandarmerijoje – buvo išplėsti 1913 m. įkurti mobilūs žandarmerijos daliniai.
Antrojo pasaulinio karo metais žandarmerija veikė kaip administracinės ir teisinės policinės pajėgos, daugiausia užsiiminėjo eismo saugumu. Dauguma žandarų atsisakė bendradarbiauti su vokiečiais okupantais. 1942 m. iš žandarmerijos atėmė daug jų pareigų.
Po karo žandarmerija buvo reorganizuota. Buvo sukurti nauji daliniai, 1957 m. buvo išleisti nauji įstatymai, reguliavę žandarmerijos veiklą. Šis įstatymas patvirtino žandarmerijos funkcijas ir nepriklausomumą nuo administracinės valdžios. Žandarmerija buvo atskirta nuo Belgijos teritorinės gynybos pajėgų ir tapo ketvirtąją ginkluotųjų pajėgų šaka. Žandarmerijai buvo leista sukurti savo mokomąsias struktūras.
7-tą dešimtmetį pagausėjo rimtų nusikaltimų (narkotikai, terorizmas ir kt.). Buvo sukurtas Centrinis tyrimų biuras (BCR), centralizuotas radijo tinklas. Pirmą kartą ėmė naudoti šunis pėdsekius.
9-tą dešimtmetį žandarmerija turėjo daug rimtų problemų. Dauguma įrangos buvo pasenusi, personalo buvo per mažai, finansavimas buvo per mažas. Tuo metu veikė Komunistų kuopelės, žudančios kriminalinė gaujos (pvz., Nijvelo gauja, kurios byla taip ir liko neišspręsta), chuliganizmas. Kelios parlamentinės komisijos apkaltino žandarmeriją blogai tyrus ir prižiūrėjus teisėtumą. Buvo grasinta žandarmeriją panaikinti, buvo iš pagrindų reorganizuoti kai kurie daliniai, tobulinti viešieji ryšiai.
Demilitarizacija
1992 m. sausio 1 d. žandarmerija buvo demilitarizuota, dėl ko pasikeitė veiklos procedūros, personalo santykiai. Iki tol žandarmerija buvo pavaldi ir atskaitinga gynybos, vidaus reikalų ir justicijos ministrams. Reorganizuota žandarmerija tapo visiškai civiline organizacija, visos karinės jos funkcijos buvo panaikintos kartu su pavaldumu Gynybos ministerijai.
Panaikinimas
Parlamentas, tiek dauguma, tiek opozicija, nutarė panaikinti tuometines policines pajėgas ir sukurti naują policiją, kurią sudaro du departamentai – federalinė policija ir vietinė policija. 2001 m. žandarmerija buvo panaikinta.
Kariniai laipsniai
Žandarmerijos karininkų laipsniai buvo tokie patys kaip armijos, o puskarininkių ir žemesni – skirtingi:
Uniformos
Didžiąją dalį žandarmerijos istorijos nuo XIX a. žandarai dėvėjo tamsiai mėlyną ir raudoną uniformą su aukšta apykakle, baltus akselbantus ir kepį plokščiu viršumi. Ši uniforma buvo naudojama iki 7-to dešimtmečio antros pusės, kai ji buvo pakeista į šiuolaikinę. Imta dėvėti tamsiai mėlynas furažkas raudonais apvadais, tamsiai mėlynas kitelis atvira apykakle ir raudonais žandarmerijos skiriamaisiais ženklais, šviesiai mėlynais marškiniais su kaklaraiščiu, tamsiai mėlynomis kelnėmis su raudonu siauru apvadu lampasų vietoje. Ant pečių – antpečiai.
Kauno šv. Sergijaus Radonežiečio cerkvė
Pagrindinis fasadas atgręžtas į vakarus. Sienos sumūrytos iš plytų, tinkuotos. Durys medinės, dekoruotos geometrinių formų įrantomis. Stogas buvo dengtas cinkuota skarda. Pastatas apsuptas vešlios augmenijos, šventoriuje išlikusios senosios Fredos kapinės, veikusios 1880–1952 m. (nuo 1995 m. istorijos ir kultūros paminklas).
Istorija
Pastatyta Kauno tvirtovės komendantūros iniciatyva artilerijos pulko įgulai, kaip manoma, katalikų koplyčios vietoje. Šv. apaštalų Petro ir Povilo katedros (Kauno soboras) filija.
Cerkvė pašventinta 1891 m. lapkričio 8 d., talpino apie 200 maldininkų. Šalia cerkvės esančiose kapinėse palaidotas pirmasis Kauno tvirtovės komendantas generolas Oskaras Klemas, išlikę statybų metu mirusių stačiatikių, per Pirmąjį pasaulinį karą žuvusių rusų bei vokiečių kareivių kapai. Vėliau čia laidoti ir civiliai.
Po Pirmojo pasaulinio karo buvo nenaudojama. 1919 m. į cerkvę pretendavo besikuriančios Aleksoto katalikų parapijos komitetas. Vėliau pastatas iš stačiatikių bendruomenės išpirktas, paverstas sodininkystės-daržininkystės mokyklos ir karo aviacijos pulko bažnyčia.
1948 m. nacionalizuota, uždaryta, apleista – nugriuvo varpinės ir kupolo viršūnės. Apie 6-tąjį dešimtmetį pradėta naudoti Sodininkystės-daržininkystės technikumo ūkio reikmėms, vėliau – kaip sporto salė. 1982 m. remontuota, perdengtas stogas. Rengtas projektas restauruoti ir pritaikyti botanikos muziejui. 2003 m. planuota perduoti armėnų religinei bendruomenei.
2001 m. kovo 20 d. pastatas įrašytas į LR nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą.
Cerkvės privatizacija
2013 m. Šv. Sergijaus Radonežiečio cerkvę iš bažnyčios atstovų (Vilkaviškio vyskupijos) yra nupirkęs privatus asmuo. Pasak naujojo savininko, pastatas konservuojamas, ruošiami dokumentai renovacijos darbams. Numatomas pastato paskirtis neatskleidžiama. KPD Kauno skyrius neturi duomenų apie cerkvės naudojimo planus.
Architektūra
Pastato architektūra, dekoras yra stipriai sunykę. Pseudobizantinės architektūros statinys yra centriško kvadratinio plano tūrio, perdengtas masyviu kupolu. Jis išorėje akcentuojamas aštuoniomis kylinėmis arkomis, kurių kiekvienos viduryje komponuojamas apskritimas su graikišku kryžiumi. Prie pagrindinio tūrio vakaruose glaudžiasi varpinės bokštas, pastato vertikalioji dominantė. Jį su pagrindine statinio erdve jungia nedidelis prieangis, o rytuose – apsidė. Neišlikęs stogas, cerkvės varpinės bokštelio šalmas, kuris, manoma, buvo „svogūno“ formos. Sienų apdailoje derinami klasicistinės ir bizantinės architektūros elementai. Pastato cokolis – aukštas, padailintas imituojant rustiką. Sienas skaido sudvigubinti rustikuoti piliastrai, dėstomi pusapskritės arkos langų tarpulangėse. Vertikalų skaidymą statiniui suteikia ir išraiškingas dantukų ornamentu puoštas karnizas, esantis virš piliastrų.
Savitumu išsiskyrė cerkvės eksterjero polichrominis sprendimas. Jis buvo paremtas oranžinio atspalvio ochrinės ir baltos spalvos deriniu. Fasadų plokštumos buvo nudažytos ochrine spalva, o išsikišusios architektūrinės detalės – karnizai, lipdiniai, kapiteliai – balta.
Kailio ežeras
Kailio ežeras arba Kailis  – ežeras šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Suvalkų apskrities Vižainio valsčiuje, netoli Kleščuveko ir Smolnikų kaimų. Lenkijoje paplitusi nuomonė, net mokiniai yra mokomi, kad ežero vardas kilęs nuo lietuviško žodžio kailis. Kaip ir greta esantys Jačnos ir kt. ežerai yra priskiriamas Lenkijos Baltijos aukštumų (Jezioro Pojezierza Litewskiego) makroregionui ir Rytų Sūduvos aukštumos (Jezioro Pojezierza Wschodniosuwalskie) mezoregionui, jis telkšo Suvalkų kraštovaizdžio parko teritorijoje. Kažkada su šalia esančiu Perto ežeru sudarė vieną vandens telkinį, dabar yra atskirtas neaukšta grunto juosta. Kailis priskiriamas prie eutrofinių vandens telkinių.
Ežero forma – užapvalintas keturkampis su rytinėje ir vakarinėje dalyse esančiais dviem pusiasaliais, o pietinėje jo dalyje yra nedidelis užutekis. Vandens paviršiaus yra 149,2 m virš jūros lygio. Krantai apaugę nendrėmis, dugnas molingas. Iš greta esančio 1,3 ha dydžio Purvinio ežero (, dar vadinamo ) įteka bevardis upelis.
Gausu paprastųjų kuojų, lynų, seliavų ir kt. Nuo 1996 m. gegužės 21 d. ežere veisiamos lašišinių šeimos žuvys. Vandenplūkinių šeimos elodėjos  genties vandens augalai bei gausus planktonas sudaro geras sąlygas žuvims maitintis. Ežerą išsinuomavo privatus asmuo, jame draudžiama plaukioti motorinėmis valtimis. Šalia Kailio eina 7,0 kilometrų ilgio
Šveicarijos vėliava
Šveicarijos vėliava – baltas kryžius raudoname fone. Šis kryžius originaliai yra krikščioniškos kilmės. Jo tiksli istorija yra nežinoma, labiausiai paplitusi Tebų legiono hipotezė. Šis romėnų legionas 286 m. masiškai atsivertė į krikščionybę. Visi keli tūkstančiai legiono kareivių už tai buvo nubausti mirties bausme. Šveicarijoje, kur ta istorija buvo gana gerai žinoma, toks kryžius visos valstybės mastu pirmąkart naudotas 1339 m. Laupeno mūšyje. Iš pradžių ženklas naudotas tik kare. Kantonai buvo suverenūs, jų vėliavos skyrėsi, tačiau greta vėliavų rūbai ir ginklai buvo žymimi taip pat ir šiuo kryžiumi. Jis buvo ir ant 1512 m. popiežiaus Julijaus II kantonams padovanotų vėliavų. Rašoma, jog vėliava su šiuo kryžiumi nuo seno naudota Švico kantone, bet oficialūs šaltiniai to labai neakcentuoja: panašius kryžius naudojo ir kiti gretimi kantonai ir šių sąjungos, vienybės jie nesimbolizavo.
Pirmoji iš tiesų visai Šveicarijai vienoda vėliava egzistavo Helvetijos respublikos laikais (1798–1803 m.). Tai buvo trispalvė vėliava be šio kryžiaus. Variantas su kryžiumi tapo oficialus nuo 1814 m. ir galutinai apibrėžtas 1889 m. kaip „tiesus, laisvai stovintis baltas kryžius raudoname fone, kurio šakų ilgis vienu šeštadaliu didesnis nei jų plotis“.
Tūringasis saldiklis
Tūringasis saldiklis – mažo saldumo, maždaug atitinkančios sacharozės saldumą, saldiklis, naudojamas maistui saldinti ir keisti jo faktūrą bei tūrį.
Saldžiuosiuose maisto produktuose ir patiekaluose sacharozė ne tik saldina, bet ir keičia struktūrą, padidina gaminio tūrį. Naudojant cukraus pakaitalus stipriuosius saldiklius becukriuose gaminiuose dažnai pristinga šio cukraus poveikio, gaminys vartotojams neretai tampa nepatrauklus. Cukrus keičiamas tūringaisiais saldikliais.
Tūringieji saldikliai naudojami tiek kaip saldikliai, tiek kaip konservantai, tiek kaip tūrį didinančios medžiagos. Organizme jie įtraukiami į medžiagų ir energijos apykaitą, iš jų organizmas išgauna energiją. Šie saldiklių saldis svyruoja nuo 0,3 iki 2,0 (sacharozės saldumo lygių). Jie į daugelį maisto produktų dedami be apribojimų – tiek, kiek jų reikia. Cukrų keičiant kitais tūringaisiais saldikliais svarbu, kad tai kuo mažiau keistų technologines operacijas. Tūringieji saldikliai naudojami konditerijos gaminiuose, šokolado gaminiuose, saldainiuose, drebučiuose, džemuose ir kt.
Tūringieji saldikliai:
Eitvydas Bajarūnas
Eitvydas Bajarūnas (g. 1963 m. kovo 23 d. Vilniuje) – lietuvių diplomatas, Lietuvos Respublikos ambasadorius Didžiojoje Britanijoje.
Biografija
1981–1986 m. studijavo taikomąją matematiką Vilniaus universiteto Matematikos fakultete, 1986–1991 m. – Lietuvos mokslų akademijos Matematikos ir informatikos instituto aspirantūroje. Londono Karališkajame koledže 2001 m. apsigynė tarptautinių santykių magistro laipsnį. Stažavosi Centrinės Europos universitete Prahoje. Karališkajame gynybos studijų koledže Dž. Britanijoje.
1991–1994 m. buvo Krašto apsaugos ministerijos Tarptautinių ryšių skyriaus vedėjas, 1994–1995 m. – URM Daugiašalių santykių skyriaus vedėjas.
1996–1999 m. dirbo patarėju Lietuvos misijoje prie NATO. 1999–2000 m. E.Bajarūnas vadovavo URM Užsienio politikos planavimo skyriui, vėliau – Pirmajam dvišalių santykių departamentui.
2005–2008 m. buvo LR Generalinis konsulas Sankt Peterburge, 2009–2011 m. – URM ambasadorius ypatingiems pavedimams, Politikos direktorius.
2011 m. spalio mėn. – 2016 m. liepos mėn. - Lietuvos ambasadorius Švedijoje. Nuo 2020 m. - Lietuvos ambasadorius Rusijos Federacijoje, tačiau 2022 m. gegužės viduryje buvo paskelbta, kad E. Bajarūnas birželio 1 d. bus atšauktas iš šių pareigų.
E.Bajarūnas 2003 m. apdovanotas Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžiumi, KAM medaliu „Už nuopelnus išvedant Rusijos armiją“, taip pat Estijos ir Portugalijos valstybiniais apdovanojimais.
Venera (deivė)
Romėnų mitologijoje Venera  – meilės, aistros ir sodų deivė. Amoro motina. Identifikuojama su graikų Afrodite, etruskų Turane, egiptiečių Izide, finikiečių Astarte, babiloniečių ir asirų Ištara.
Seniausia žinoma šventykla pastatyta 293 m. pr. m. e., rugpjūčio 18. Tą pačią dieną buvo švenčiama Vilia Rustica šventė, o balandžio 1 d. buvo švenčiama svarbiausia Venerai Vertikordijai skirta šventė Veneralija. 215 m. pr. m. e. pastatyta Veneros šventykla įamžinant romėnų pralaimėjimą Trasimenės upės mūšyje. Julijus Cezaris įvedė Veneros Genetriksės kultą, kur ji buvo motinystės ir šeimos deivė.
Europoje Renesanso epochos metu Venera tapo vienu populiariausių tapybos ir skulptūros objektų. Vaizduojama nuoga, natūrali. Dažnai gulinti ar stovinti ant kriauklės. Laikui bėgant žodis venera įgavo nuogos moters prasmę, visai nesiejant su romėnų deive (pvz., Venerinės ligos).
Venera vadinta Akidalija, pagal Bojotijos šaltinį, kuriame maudydavosi jos palydovės gracijos.
Dombrova Vilkai
Dombrova Vilkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šepetovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 19 namų ir 159 gyventojai, iš kurių 85 vyrai ir 74 moterys.
Katė ir šuo
Katė ir šuo – 1983 m. režisieriaus Bruno Korbuči sukurta veiksmo komedija, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko Badas Spenceris.
Turinys
Tonis Roma – profesionalus žigolo, tačiau tuo pačiu jis nevengia ir „apšvarinti“ savo suvedžiotų moterų. Keblumų kyla tuomet, kai, suviliojęs senatoriaus Andersono žmoną, jis nugvelbia šio žiedą, dovanotą mafijos vadeivos Salvatorės Likuti.
Gaudyti Tonio Romos pasiunčiamas leitenantas Parkeris. Pastarasis dirba po priedanga apsimesdamas buitinės technikos prekybos agentu ir net jo gausi šeimyna nežino, kad Alanas iš tiesų yra policininkas.