cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valensija (krepšinio klubas)
Istorija
Vėliau Valensijos krepšinio klubas dar kelis kartus laimėjo Europos taurę arba žaidė finale, o 2017 m. vedama Pedro Martineso pirmą kartą istorijoje laimėjo Ispanijos lygą. Tuo tarpu „Eurolygoje“ komanda į aukštesnius apdovanojimus nepretendavo. 2021 m. iškrito į Europos taurę, bet po sezono sugrįžo į „Eurolygą“ (su kvietimu).
Paysera
Incidentai
2023 m. vasarį Alžyro policija suėmė nelegaliai šalyje dirbusius Paysera banko atstovus, kurie vykdė operacijas be šalies licencijos.
Korėja
Korėja (, arba 조선 = Joseon) – bendras pavadinimas Korėjos pusiasalyje egzistavusių istorinių valstybių ir kultūrinės visumos, dar žinomos kaip korėjiečių civilizacija. Šioje teritorijoje po Antrojo pasaulinio karo susikūrė dvi atskiros valstybės: Korėjos Liaudies Demokratinė Respublika (Šiaurės Korėja) ir Korėjos Respublika (Pietų Korėja), kurių riba eina ties 38-ta platuma. Šiaurės Korėjos sostinė yra Pchenjanas, o Pietų Korėjos sostinė – Seulas. Pagrindinė etninė grupė – korėjiečiai.
Pavadinimo etimologija
Tolimuosiuose Rytuose ši šalis vadinama iš kinų kalbos kilusiu pavadinimu 朝鮮 (pinyin:chaoxian, kor.: 조선/choseon, jap.: chōsen). Šis pavadinimas reiškia „ryto gaiva“. Taip nuo XV a. buvo vadinta ir pati valstybė.
Vakaruose vartojamas žodis „Korėja“, spėjama, kilo iš čia X–XIV a. klestėjusios Koryo valstybės pavadinimo.
Korėjai pasidalinus, Šiaurės Korėjoje išliko senasis valstybės pavadinimas (t. y. Choseon), o Pietų Korėjoje priimtinesnis kitas pavadinimas – 韓國/한국 Hanguk, kas reiškia han (korėjiečių) tautos šalis.
Geografija
Korėja išsidėsčiusi Korėjos pusiasalyje, šiaurės rytų Azijoje. Nuo Kinijos Korėją skiria Amnokano upė šiaurėje ir Geltonoji jūra vakaruose. Nuo Japonijos skiria Japonijos jūra. Nedidelę sieną Korėja turi ir su Rusija (skiria Tumangano upė).
Istorija
Per gana ilgą Korėjos istoriją pasikeitė nemaža įvairių valstybių ir dinastijų. Kaip ir kitose Tolimųjų Rytų valstybėse, istorija čia dalinama tam tikrais laikotarpiais, siejamais su valdžiusiomis dinastijomis ir valstybių pavadinimais.
Senovė
thumb|150px|left|Pekče valdovo diadema – karališkos valdžios simbolis IV–V a. pr. m. e. susikūrė Kodžiosono valstybė. 109 m. pr. m. e. Han dinastijos imperatorius Vudi surengė karo žygį į Kodžiosoną, įsteigė čia kinų valdžios punktus, kurie ėmė kontroliuoti dalį Kodžiosono teritorijos. Likusiose srityse susikūrė daug smulkių valstybėlių.
Pirmaisiais mūsų eros amžiais keletas jų sugebėjo iškilti ir pasidalinti Korėją į tris dalis. Taip prasidėjo Samguk laikotarpis. Kogurio (Goguryeo) viešpatavo šiaurėje ir galutinai išvijo kinus, Pekče (Baekje) užėmė Korėjos pietvakarius, o Šilla – pietryčius.
Nors Kogurio buvo didžiausia ir stipriausia, Šilla, pasikvietusi į pagalbą sąjungininkę Tangų Kiniją, 660 m. užėmė Pekče, o 668 m. – Kogurio, tokiu būdu suvienydama Korėją. Visgi, kare padėjusi Tangų armija neskubėjo išeiti iš šalies. Po ilgų derybų Šilla liko valdyti Korėjos pietus, o kinams liko šiaurė (ten ilgainiui įsitvirtino Palhe valstybė). Tai buvo pirmasis Korėjos pasidalijimas į Šiaurę ir Pietus, kurį Korėja išgyvena ir dabar.
Korėjos Imperija
1897 m. paskelbta Korėjos Imperija, gyvavusi iki 1910 m.
Japonijos okupacija
1910 m. japonų armijos okupuota Korėja buvo priversta pasirašyti aneksijos aktą. 1919 m. taikus kovo pirmosios judėjimas, nukreiptas prieš japonų valdžią, buvo žiauriai numalšintas, žuvo per 7000 demonstrantų. Japonijos kolonijinės valdžios metais buvo varžomas korėjiečių kalbos vartojimas, sunaikinta arba išvežta daugybė kultūros paminklų. Siekta susilpninti tautinę tapatybę, žmonės versti keisti vardus ir pavardes į japoniškus. II pasaulinio karo pabaigoje Korėjoje gyveno daugiau kaip 850 tūkstančių japonų, kurių daugelis po karo repatrijavo į Japoniją.
Skilimas
Po Korėjos karo pabaigos 1953 m. Korėjos LDR ir Korėjos Respublika nepasirašė oficialaus taikos susitarimo, jas skiria demilitarizuota zona. Abi šalys viena kitos nepripažįsta ir laiko save vienintelėmis suvereniteto atstovėmis Korėjos pusiasalyje. Nors abiejų šalių politikai dažnai pasisako už Korėjos suvienijimą, tačiau praktinių žingsnių nedaug – didelė įtampa išlieka iki šių dienų. Kai kuriose varžybose korėjiečių sportininkai dalyvauja su viena vėliava.
Kultūra
Didelį vaidmenį turi šeimyniniai ryšiai. Tradicinės religijos yra konfucianizmas, neokonfucianizmas, budizmas, pastaruoju metu populiarėja ir krikščionybė.
Korėja garsi ir savo kovos menais, iš kurių vakaruose žinomiausias yra tekvondo.
Nacionalinė korėjiečių religija – Šinkio
Kuršas (reikšmės)
Žodis Kuršas reiškia:
Sicilija
Sicilija  – autonominis Italijos regionas ir didžiausia sala Viduržemio jūroje. Salos plotas 25 700 km², čia gyvena apie 5 milijonus gyventojų. Sostinė – Palermas.
Geografija
thumb|left|150px|[[NASA Sicilijos nuotrauka iš kosmoso.]]
Siciliją nuo Apeninų pusiasalio skiria Mesinos sąsiauris. Salos rytuose yra Etnos ugnikalnis. 3 320 m aukščio Etna yra aukščiausias Europos ir vienas aktyviausių pasaulio ugnikalnių.
Administraciškai Sicilijai taip pat priklauso smulkios aplinkinės salelės: Eolijos salos ir Ustika šiaurėje, Pantelerijos sala ir Pelagų salos pietvakariuose, Egadijos salos vakaruose. thumb|Sicilijos vėliava
Istorija
Sicilijos autochtonais buvo gentys, graikų vadintos Elymoi, Sikanoi ir Sikeloi. Pastarieji į salą atvyko paskutinieji ir buvo giminingi kitoms pietų Italijos gentims.
Nuo VII a. pr. m. e. Sicilija buvo kolonizuota graikų bei finikiečių. Svarbiausioji graikų kolonija – Sirakūzai, įkurta 734 m. pr. m. e. Kitos svarbios kolonijos buvo Džela, Agridžentas, Selinuntė, Himera, Mesina. Šie miestai – valstybės buvo svarbi klasikinės Graikų civilizacijos dalis ir vaidino svarbų vaidmenį jos politikoje. thumb|200px|right|Graikų šventyklos griuvėsiai [[Selinuntėje]]
Šios kolonijos Sicilijoje konfliktavo su kartaginiečių miestais, kurių svarbiausi buvo Marsala, Motja ir Palermas. Po Pirmojo ir Antrojo Sicilijos karų, Kartagina kontroliavo beveik visą salos teritoriją, išskyrus rytinę dalį, kurioje išliko Sirakūzų įtaka.
III a. pr. m. e. Mesanos krizė paskatino romėnų įsikišimą į Sicilijos reikalus ir atvedė prie Pirmojo Pūnų karo. Jo pabaigoje, 242 m. pr. m e., visa sala jau priklausė Romai. Tai buvo pirmoji Romos respublikos teritorija už Apeninų pusiasalio ribų ir pirmoji Romos provincija.
Antrojo Pūnų karo pradžioje Kartaginą lydėjusi sėkmė paskatino daug Sicilijos miestų sukilti prieš romėnų valdymą. Trumpam laikui Kartagina atgavo kai kurių salos sričių kontrolę, tačiau galiausiai romėnų armija nuslopino sukilimus. Šiuo laikotarpiu, 212 m. pr. m. e., Sirakūzuose, romėnams apsiautus miestą, žuvo ir Archimedas. Po karo taip pat buvo nužudyta daug Kartaginą palaikiusių siciliečių. 210 metais pr. m. e. konsulas M. Valerianas pranešė Senatui, kad „Sicilijoje nebeliko kartaginiečių“.
Kitus 6 amžius Sicilija buvo Romos Imperijos provincija, svarbi dėl joje auginamų grūdų. Sicilija buvo pagrindinis Romos grūdų šaltinis, kol šio vaidmens neperėmė Egiptas. Romėnai nesistengė romanizuoti krašto, tad jame išliko graikų kultūra. Paminėtinas nenusisekęs Gajaus Vero valdymas, žinomas iš išlikusios Cicerono kalbos „prieš Verą“, taip pat Seksto Pompėjaus Sicilijos maištas prieš Antrąjį triumviratą.
440 metais Siciliją užgrobė vandalų karalius Geizerikas. Po kelių dešimtmečių sala pateko į Ostrogotų rankas, kur išliko iki 535 m., kai ją užkariavo Bizantijos karvedys Flavijus Belizarijus. Naujasis Ostrogotų karalius Totila vėl užgrobė kraštą 550 metais, bet po dvejų metų buvo nugalėtas ir nužudytas kito Bizantijos karvedžio Narsio (Narses). Valdant Bizantijai, nuo 662 iki 668 metų Konstanto II nužudymo, Sirakūzai buvo imperijos sostinė.
Iki pat X amžiaus siciliečių pagrindinės kalbos buvo graikų ar graikų – italų dialektai.
thumb|200px|right|San Cataldo bažnyčios [[Palerme interjeras, XI a. normanų architektūra]]
Musulmonų valdymas pasižymėjo religine tolerancija, ir šiuo laikotarpiu buvo sukurta daug žymių Sicilijos kultūros paminklų, kuriuose susimaišiusi įvairių kultūrų ir religijų įtaka. 1060 metais kraštas buvo užkariautas normanų, o 1130 gavo karalystės statusą. Šiuo periodu ji buvo viena turtingiausių Europos šalių.
Nuo 1194 m. valdant Hohestaufenų dinastijai, religinės tolerancijos laikotarpis baigėsi ir kartu su Kryžiaus žygiais prasidėjo vidiniai karai. 1224 metais Frydrichas II išvijo paskutinius arabus.
1266 m. salą užkariavo Karolis I, Anžu kunigaikštis, o 1282 Sicilija pateko Aragorno valdžion. Sicilijos ekonomiką beveik monopolizavo Genujos pirkliai.
Nuo 1479 m. Siciliją valdė Ispanijos karaliai, 1656 m. nusmukdė maro epidemija, 1693 m. – žemės drebėjimas rytinėje dalyje. 1713–1720 m. sala pateko Savojos ir Habsburgų įtakon. 1734 m. buvo pasirašyta unija su Burbonų valdomu Neapoliu ir įkurta Abiejų Sicilijų karalystė.
1820 m. ir 1848 m. Sicilijoje vyko dideli revoliuciniai judėjimai prieš Burbonus, šiems atsisakius pripažinti konstituciją. 1848 metų revoliucijai pavyko iškovoti Sicilijai nepriklausomybę, kuri tačiau tetruko 16 mėnesių, ir 1849 metų gegužės 15 Burbonų armija vėl okupavo salą.
1852 m. princas Emanuelis Realmutas įsteigė Sicilijoje naują politinę sistemą, turėjusią atvesti jos ekonomiką į Italijos aukštumas, tačiau 1857 m. metais buvo nužudytas.
1866 m. Palermas sukilo, tačiau buvo subombarduotas Italijos laivyno ir kariuomenės pagalba gražintas į karalystės sudėtį, maištininkai nuteisti mirti. Tačiau vienas po kito Sicilijoje kilo kiti maištų židiniai, ir per visą šį laikotarpį Italijos armija, norėdama išlaikyti salos kontrolę, nuteisė mirti šimtus tūkstančių siciliečių, dar dešimtis tūkstančių įkalino, sunaikino ištisus kaimus, trėmė gyventojus. Sicilijos ekonomika žlugo ir prasidėjo beprecedentinė emigracijos banga.
XIX a. antroje pusėje taip pat beprecedentiškai išaugo organizuoto nusikalstamumo – mafijos įtaka. Laikinam nuslopinta valdant fašistams 1920 m., vėl atgavo galią po sąjungininkų armijos įsiveržimo į Siciliją Antrojo Pasaulinio karo pabaigoje.
Nuo 1946 m. Sicilija tapo autonominiu regionu.
Gyventojai
Sicilijos vieta Viduržemio jūroje lėmė pastovų įvairių tautų atsikraustymą. Šiuolaikiniai genetiniai tyrimai parodė, kad didžiausią įtaką turėjo Siculi, Elymi ir graikų kolonistai, kadangi dabartinių siciliečių genofondas artimiausias kontinentinei Italijos daliai bei Graikijai. Nėra jokių duomenų apie normanų genetinį palikimą, tačiau rasta nemažai afrikiečių bei vidurio Rytų įtakos.
Sicilijos populiacija yra maždaug 5 milijonai gyventojų, dar apie 10 milijonų siciliečių gyvena užsienyje, daugiausia – JAV, Argentinoje, Brazilijoje, Kanadoje, Australijoje, gretimose Europos Sąjungos šalyse.
Siciliečių kalba yra atskira Romanų kalba, išsivysčiusi iš lotynų k., kuriai įtaką padarė graikų, arabų, prancūzų, vokiečių, ispanų, katalonų bei provanso kalbos.
Šiuo metu ši kalba baigia išnykti, dauguma gyventojų kalba itališkai. Kai kuriuose kaimuose dar galima rasti kalbančių albanų kalbos dialektais (Kontesa Entelina), keliuose regionuose vartojama lombardų kalba ar galų-italų kalbos.
Sausumos keliai
thumb|right|200px|A29 autostrada Sicilijoje Per pastaruosius keturis dešimtmečius Sicilijos sausumos keliai smarkiai pagerėjo. Svarbiausi Sicilijos keliai vadinami autostradomis yra A18 (jungiantis Mesinos ir Katanijos miestus, 76 km) ir A19 (jungiantis Palermo ir Mesinos miestus, 181 km), kurie yra mokami. Kiti svarbesni keliai yra nemokami.
Traukiniai
Pirmoji traukinių linija Sicilijoje buvo įrengta 1863 m. Šiuo metu visi pagrindiniai Sicilijos miestai yra aptarnaujami traukinių sistemų. Jas prižiūri valstybinė Italijos įmonė Trenitalia. Bendras traukinių sistemos ilgis yra 1378 km, iš kurių apie 60 % yra elektrifikuoti, kiti aptarnaujami dyzelinių traukinių.
Oro transportas
Iš viso saloje yra 6 pagrindiniai ir keli mažesni oro uostai. 2010 m. visi Sicilijos oro uostai aptarnavo 12 372 086 keleivius. Pirmasis oro uostas įkurtas saloje buvo Katanijos–Fontanarozos oro uostas (1924 m.).
Planai
Sicilijos transporto sistemos gerinimo planuose yra Mesinos sąsiaurio tiltas ir Sicilijos sąsiaurio tunelis.
Sequoyah
Sekvoja (Sequoyah, ᏍᏏᏉᏯ arba ᏎᏉᏯ; g. ~1770 – 1843 m.), angliškas vardas George Gist – indėnų čerokių sidabrakalys, sukūręs čerokių raštą. Jis tapo vieninteliu žmogumi rašytinėje istorijoje, kuris būdamas beraštis sukūrė pilnai funkcionuojančią rašto sistemą.
Biografija
Sekvoja vedė Sally Waters, su kuria susilaukė 4 vaikų. Su kita žmona Utiyu susilaukė 3 vaikų. Vėliau išvyko į Vilstauną (dab. Alabama), kur pradėjo verstis sidabrakalio amatu. 1813 m. kartu su kitais čerokių, čoktavų ir krikų kariais amerikiečių pusėje dalyvavo kovoje prieš raudonųjų lazdų krikus.
Raštas
Būdamas kalviu, Sekvoja dažnai bendravo su europiečiais. Jis susidomėjo jų raštu – „kalbančiais lapais“. 1809 m. jis nusižiūrėdamas į lotynų raidyną pradėjo kurti čerokių raštą. Pradžioje jis siekė sukurti po atitikmenį kiekvienam garsui, tačiau to padaryti nepavyko. Jis taip įsitraukė į naują veiklą, kad paliko nesėtus laukus, o kaimynai ėmė jį įtarinėti burtininkavimu. Sekvoja sugalvojo, kad ženklas turi žymėti ne raidę, o skiemenį. Jis sukūrė 86 ženklų skiemeninį raštą, kurio ženklus sudarė įvairios lotyniškos ar graikiškos raidės bei arabiški skaitmenys, tačiau jie visai neatitiko savo įprasto tarimo.
Po 1825 m. Sekvoja persikėlė į Arkanzasą, ten tęsė kalvio darbą bei mokė rašto visus norinčius. 1828 m. jis kartu su čerokių delegacija lankėsi Vašingtone, kur dalyvavo sutarties dėl žemių pasirašyme. Ten susitikęs su kitų tautų indėnais, Sekvoja panoro sukurti raštą, kurį galėtų vartoti visi indėnai. Jis iškeliavo į pietus (Arizoną, Naująją Meksiką), kur bandė mokinti rašto kitas gentis. Tarp 1843–1845 m. pakeliui į Meksiką Sekvoja mirė.
Atminimas
1938 m. surengta ekspedicija į Meksiką ieškant Sekvojos kapo. Tiksli žūties vieta nerasta, tačiau viena iš versijų yra, kad jis palaidotas prie vieno šaltinio Koahuiloje. Sekvojos garbei pavadinti sekvojos medžiai.
Žukai
Žukai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Vilkyškių, prie Giluvės upės, 1,5 km į šiaurę nuo plento Šilutė-Jurbarkas, prie kelio į Tauragę. Seniūnaitijos centras. Veikia Žukų pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1952 m.), paštas (LT-99020), stovi Žukų evangelikų liuteronų bažnyčia. Rytinis kaimo pakraštys yra riba tarp Pagėgių ir Jurbarko rajono savivaldybės.
1465 m. pr. m. e.
'''1465 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Žukai
Etimologija
Žukuose 1736 m. ūkius turėjo Kristupas Šilevardis, Abrys Šusteraitis, Liudkus ir Brožis Žukai. Iš pastarosios kaime vyravusios pavardės ir kilo jo pavadinimas (asmenvardinis vietovardis). 1796–1802 m. kaimas dar vadintas Hohenwalde.
Istorija
Kaimas pažymėtas 1665 m. braižytame Ragainės apskrities žemėlapyje kaip maža salelė girioje. XVIII a. Žukai buvo eilinis Viešvilės parapijos kaimas, tačiau per XIX a. pastebimai ūgtelėjo. Jau valsčiaus centru vadinamoje gyvenvietėje 1905 m. surašyti 237 žmonės, iš jų 41 lietuvis. Žukų valsčiuje tada priskaičiuota 1318 gyventojų, iš jų 433 gimtoji kalba lietuvių. 1905 m. liepos 25 d. įsteigtas paštas „prie karčiamininko pono Hesse“.
Žukų evangelikų liuteronų bažnyčia pastatyta ir pašventinta 1907 09 27, tačiau parapija kurti pradėta daug anksčiau. Dar 1845 m. nupirktas 27,5 ha žemės plotas būsimam kunigui įkurdinti, ieškota tinkamos vietos laikiniems maldos namams įrengti. Tačiau pamaldas čia laikyti imta tik nuo 1869 m. Į jas nustatytą dieną žukiškius kviesdavo atvykęs Viešvilės kunigas, melstasi mokykloje. 1897 m. pabaigoje laikraštyje „Nauja lietuviška ceitunga“ rašoma dėl bažnyčios reikalingumo Žukuose. 1900 m. atkėlus kunigą Johaną Lozereitą (Ločeraitį?), 1900 balandžio 1 d. nuo Viešvilės parapijos atskirti 22 kiemai, įkurta savarankiška Žukų parapija. 1903 m. pastatyta klebonija. 1907 m. Žukų evangelikų liuteronų bendruomenėje užrašyta 2300 žmonių, iš jų 1000 lietuvininkų, 1912 m. – 2250, 1921 m. – 1500, 1926 m. – 2316, 1936 m. – 2250. 1947 m. bažnyčia uždaryta, vietos valdžia joje įrengė tarybinio ūkio sandėlį.
Šalia bažnyčios yra senosios neaptvertos, bet tvarkomos liuteronų kapinės, kuriose dauguma antkapių sunykę. Prie pat Tauragėn vedančio kelio, šalia naujojo mokyklos pastato, yra senosios mokyklos raudonų plytų pastatas, spėjama, kad pastatytas tuoj po 1833 m., kai tik buvo įsteigta pati mokykla. Tikriausiai jame 1866-1870 m. mokytojavo poetas ir publicistas Kristupas Kropaitis (1843-prieš 1911 m.), parašęs daina virtusį eilėraštį „Nemuno kelionė“. 2005 m. prie pastato sienos pritvirtinta memorialinė lenta skelbianti, kad bažnytkaimio pašonėje, nedideliame Naujienos kaime gimė, o 1877 m. Žukų liaudies mokyklą lankyti pradėjo vienas iškiliausių lietuvininkų – būsimasis Mažosios Lietuvos visuomenės, kultūros, evangelikų liuteronų bažnyčios veikėjas, politikas, triskart išrinktas Prūsijos karalystės landtago deputatu, kunigas, prof. dr. Vilius Gaigalaitis (1870–1945 m.).
Čilės armijos daliniai
Čilės armijos sudėtis - 45 tūkst. armijos karių yra organizuoti į septynias divizijas, specialiųjų operacijų ir oro brigadas, kitus dalinius.
Čilės armijoje yra: Armijos vyriausiojo vado štabas - Santjage. Ten pat yra:
Armijos sausumos operacijų vadovybė - štabas Konsepsjone, kur stovi ir Čakabuko 7-asis sustiprintas pulkas.
I armijos divizija
Saugo II ir III regionus. Štabas Antofagastoje. Divizija sudaryta iš 3 pulkų ir 1 logistikos bataliono.
II armijos divizija
Saugo IV, V, VI, VII ir Santjago metropolinį regionus. Štabas - Čilės Santjage (Santiago de Chile). Tai stambiausia iš visų Čilės divizijų, apimanti 5 regionus. Divizijos srityje Santjago regione yra armijos štabas dalis karo akademijų. Santjage yra 6 pulkai ir armijos generolo įgulos vadovybė.
III armijos divizija
Saugo VIII, IX, XIV ir X regionus. Štabas - Valdivijoje. Diviziją sudaro 9 pulkai, 1 logistikos batalionas ir 3 atskirosios kuopos.
V armijos divizija
Saugo XII regioną. Štabas - Punta Arenase. Divizija saugo antarktines Čilės valdas. Divizijoje yra 5 pulkai, logistikos batalionas, specialiųjų pajėgų kuopa ir oro būrys.
VI armijos divizija
Saugo I ir XV regionus. Štabas Iquique. Diviziją sudaro 3 pulkai ir 2 šarvuočių brigados (2002-2006 m. buvusios 24-uoju sustiprintu pulku „Lautaro“ bei logistikos batalionas.
Armijos aviacijos brigada
Armijos aviacijos brigados (Brigada de Aviación del Ejército) štabas - Rancagua. Brigadą sudaro 4 batalionai ir logistikos kuopa.
Specialiųjų operacijų brigada „Lautaro“
Specialiųjų operacijų brigados „Lautaro“ (Brigada de Operaciones Especiales "Lautaro") štabas - Peldehue.
2000 m. klasikinis pasaulio šachmatų čempionatas
'''2000 m. klasikinis pasaulio šachmatų čempionatas''' vyko 2000 m. spalio 10 d. – lapkričio 4 d. Londone, JK. Tai buvo mačas tarp Gario Kasparovo ir Vladimiro Kramniko. Sąlygos: nugalėtoju tampa tas, kas surenka daugumą taškų iš 16 partijų. Pasibaigus mačui lygiosiomis 8 : 8, čempionas išlaiko titulą. Mačas baigėsi V. Kramniko pergale 8½ : 6½ (+2 -0 =13) – jis tapo klasikiniu pasaulio šachmatų čempionu.
Mačo organizavimas
Po to, kai Intel kompanija nustojo remti PŠA, neliko pinigų pretendento įprastinei atrankai.
Bandymas sujungti titulus
Pagal susitarimą tarp FIDE ir PŠA numatytasis mačas dėl „absoliutaus pasaulio čempiono“ vardo vis buvo nukeliamas. Po to, kai A. Karpovas mače apsigynė titulą prieš G. Kamskį, 1996 m. rugsėjo mėn tarp G. Kasparovo ir A. Karpovo buvo pasirašytas memorandumas, kad netrukus surengs iš ne mažiau kaip 16, bet ne daugiau, kaip 20 partijų, mačą. Dalyvių statusas buvo apibrėžtas: „pasaulio čempionas“ (G. Kasparovas) ir „FIDE pasaulio čempionas“ (A. Karpovas). Tačiau laukiant „vertingų“ finansinių pasiūlymų (A. Karpovas manė, kad priziniame fonde turėtų būti 3-4 milijonai JAV dolerių), praėjo pusė metų. Per tą laiką A. Karpovo, po to, kai jis Las Palmo varžybose, kuriose žaidė šeši geriausi šachmatininkai, pasidalijo 5-6 vietą, varžybų rezultatai staigiai pradėjo smukti ir galimybės surengti titulų apjungimo mačą tarp dviejų čempionų buvo prarastos.
Grįžimas į praeitį
G. Kasparovui neliko kitos išeities, kaip prisiminus pirmųjų pasaulio čempionų praktiką priiminėti kvietimus iš „vertų varžovų“.
Pasaulinė šachmatų taryba
Per Linareso turnyro atidarymo ceremonija, organizatorius Luis Rentero ir Garis Kasparovas pranešė apie pasaulio šachmatų tarybos (PŠT) įkūrimą. Abu pažadėjo remti Kazorloje vyksiantį 10 partijų mačą tarp V. Kramniko ir V. Anando, kuris turėtų prasidėti gegužės 20 d,
Mačo Kazorloje nugalėtojas turėtų spalio mėn susitikti 18 partijų mače, kuris vyktų Kazorloje ir Linarese su pasaulio čempionu. G. Kasparovas lygiųjų atveju liktų čempionu. Mačo prizinį fondą (1,3 mil. JAV dolerių) L. Rentero, kuris rūpinosi finansavimu, teigimu turėjo garantuoti Andalūzijos vietinė vyriausybė.
PŠT – po Didmeistrių asociacijos (DMA), Europos šachmatų sąjungos (EŠS) ir Profesionalių šachmatų asociacijos buvo G. Kasparovo ketvirtasis bandymas sukurti atsvarą FIDE. Be L. Rentero, G. Kasparovo, viceprezidentu tapo Viljamas Virtas iš Šveicarijos.
Kandidatų parinkimas
Tuo metu į antrąją reitingų eilutę (po G. Kasparovo) iškopė Vladimiras Kramnikas, trečias buvo V. Anandas. Tam, kad išaiškintų pretendentą, PŠT pasiūlė tarp jų surengti mačą. Bet V. Anandas atsisakė – jis buvo įsipareigojęs „nedalyvauti ne FIDE rengiamuose kandidatų mačuose“. Jis sakė: „Aš pasirašiau kontraktą su FIDE, mano parašas mane įpareigoja, aš laikausi duoto žodžio“.
Kai tapo aišku, kad V. Anandas nepriims PŠT pasiūlymo, žaisti mačą buvo kviečiamas Aleksejus Širovas, kuris, tuo metu, puikiai pasirodė Linareso turnyre iki paskutinio rato, kovojęs dėl pirmosios vietos.
Mačas tarp Kramniko ir Širovo
Linareso turnyro pabaigoje L. Rentero ir V. Virtas patvirtino, kad V. Kramnikas ir A. Širovas žais mačą. Pralaimėjęs turėjo gauti 100000 JAV dolerių, o nugalėtojas susitkti su G. Kasparovu. Prizinį fondą taip pat garantavo vietinė Andalūzijos vyriausybė.
PŠT organizuotas V. Kramniko – A. Širovo mačas buvo žaidžiamas 1998 m. gegužės 24 – birželio 5 d., kurortiniame mieste Kazorloje (į pietus nuo Linareso).
22-metų V. Kramnikas pagal reitingą buvo antras pasaulyje ir net kartą pirmas. Jis buvo G. Kasparovo mokinys ir vienas iš jo padėjėjų 1995 m. PŠA mače su V. Anandu.
Mačo sąlygos buvo tokios: dvi dienos žaidžiamos – trečioji laisva. Jei dešimties partijų mačas baigtųsi lygiosiomis, būtų žaidžiami greitųjų partijų mačai.
A. Širovas laimėjo mačą 5½ : 3½. Jis iškovojo teisę žaisti su G. Kasparovu mačą, kurio prizinis fondas turėjo būti 1,9 mil. JAV dolerių, iš kurių 65% atitenka nugalėtojui. Mačas turėjo prasidėti 1998 m. spalio 16 d. Sevilijoje.
Kasparovo mačo su Širovu žlugimas
Spaudos konferencijoje prieš draugišką mačą su J. Timanu G. Kasparovas pranešė, kad PŠT mačas su A. Širovu atšaukiamas dėl nepakankamo jo finansavimo, kuris buvo paremtas žodiniu susitarimu tarp L. Rentero ir Andalūzijos vietinės vyriausybės (Andalūzijos turizmo ir sporto ministerijos). L. Rentero buvo politinės partijos, kuri kontroliavo ministeriją narys, bet, kai atėjo laikas mačui, politinės aplinkybės pasikeitė – ministeriją pradėjo kontroliuoti kita partija, o naujoji ministerijos vadovybė nesiruošė remti PŠT varžybų.
Nuomonės dėl mačo suirimo
Vasario pradžioje A. Širovas paskelbė pareiškimą apie savo požiūrį „kas vyksta aplink PŠT pasaulio čempionatą“…. Kai aš laimėjau mačą (prieš V. Kramniką) iškart supratau, kad reikalai yra nekokie ir mano mačas su Kasparovu kabo ore. Oficialiai apie tai buvo pranešta 1998 m. spalio mėn… Liūdna tiesa paaiškėjo dar rugpjūčio mėn, kai L. Rentero galų gale pripažino, kad raštiško susitarimo su Andalūzijos valdžia niekados ir nebuvo… PŠT nenustojo veikusi ir galų gale ciniškai pasiūlė man žaisti mačą Kalifornijoje, kur piniginis fondas 600 tūkstančių JAV dolerių, iš kurių 400 tūkstančių atitektų nugalėtojui, o 200 tūkstančių pralaimėjusiam ir kad G. Kasparovas sutinka… 200 tūkstančių už du mačus (turiu galvoje ir Kazorlą)… tad natūralu, kad aš atsisakiau. Mano pasiūlymas buvo vienas milijonas priziniame fonde: iš kurių 600 tūkstančių nugalėtojui, o 400 tūkstančių pralaimėjusiam… Aš niekados nemačiau oficialaus vieno milijono pasiūlymo… Aš bandžiau (ir net gavau žodinius patikinimus!)) surinkti prizinį fondą Katalonijoje, kur dabar gyvenu, bet iki šiol niekas dar neaišku. Žinoma, G. Kasparovo pareiškimas, kad jis norėtų žaisti su V. Anandu, situacijai nepadeda…. Aš manau, kad mano pretendento teisės yra ne žemesnės, už Kasparovo, kaip pasaulio čempiono teises… mano mačas su Kasparovu turėtų būti surengtas…“
Interviu „Europe chess“ V. Kramnikas sutiko su A. Širovu, kad G. Kasparovas turėtų vykdyti įsipareigojimus ir žaisti pažadėtą mačą su juo.
Anando kandidatūra
Bet G. Kasparovas nustojo kalbėti apie mačą su A. Širovu ir pareiškė norįs žaisti mačą su V. Anandu. Kai per interviu jo paklausė „kokiai organizacijai vadovaujant?“, jis atsakė:
„ … manes nedomina organizacija. Gal kas pamena, kam vadovaujant buvo žaidžiamas mačas tarp R. Kapablankos ir A. Aliochino? … Anandas turi apsispręsti, jei jis nori žaisti su manim dėl tikro titulo, ar ne.“
Po Linareso turnyro G. Kasparovas spaudos konferencijoje pranešė, kad jis pasitraukia iš „Šiuolaikinių šachmatų“ mačo su V. Anandu turėjusiu birželio mėn vykti Leono mieste Ispanijoje. Jis pareiškė: „Aš noriu organizatoriams pateikti pamoką, kaip reikia elgtis su pasaulio čempionu“. Jis turėjo galvoje ispanų derybininkų frazę „visiškai nepriimtina“ rašytinėje korespondencijoje dėl mačo sąlygų jo derybininkui. „Aš buvau sukrėstas išgirdęs šiuos žodžius“,- sakė jis.
Po kelių savaičių Kanados renginių organizatorius S. Grimauksas (S. Grimaux) pasiūlė surengti pasaulio čempionato mačą tarp G. Kasparovo ir V. Anando. Jis turėjo prasidėti 1999 m. spalio mėn. Sutikimą žaisti dalyviai turėjo duoti iki 1999 m. balandžio 23 d. Prizinis fondas būtų buvęs 3 milijonai JAV dolerių: du milijonai nugalėtojui ir vienas pralaimėjusiam.
G. Kasparovas iš karto sutiko, bet iki nustatytos datos nebuvo V. Anando sutikimo. 1999 m. birželio 6 d. S. Grimauksas pranešė, kad V. Anandas sutinka žaisti mačą su G. Kasparovu. Prieš tai, V. Anandas atsisakė pasirašyti su FIDE kontraktą žaisti Las Vegase, tam kad tai netrukdytų mačui su G. Kasparovu.
1999 m. rugsėjo 14 d., V. Anando vadybininkas K. Abrahamas pranešė Indijos laikraščiams, kad mačas su G. Kasparovu dėl nepakankamo finansavimo 1999 m. nebus surengtas, nes Silikono slėnio korporacija, kuri turėjo finansuoti mačą, paskutinę minutę pasitraukė, dėl to, kad G. Kasparovas remiamas IBM kompanijos žaidė interneto mačą. S. Grimauksas per mėnesį nespėjo rasti kito rėmėjo, todėl mačas buvo atšauktas. V. Anandas, kuris dėl būsimo mačo praleido Las Vegaso FIDE čempionatą, pareiškė: „Liūdna, kad čempionatas šiais metais neįvyks…“
1999 m. G. Kasparovo vadybininkas V. Ouvensas kritikavo šį K. Abrahamo pranešimą:
„Misteris Abrahamas klysta, teigdamas, kad Silikono slėnio korporacija pasitraukė paskutinę minutę dėl interesų konflikto kilusio dėl G. Kasparovo – Mikrosofto mačo. Tai išsigalvojimas! Potencialus rėmėjas žinojo apie mačą… Mačas su Mikrosoftu jiems nebuvo problema“.
1999 m. spalio 1 d. lemiamą žodį tarė S Grimauksas :
„Deja, po daug mėnesių vykusių derybų su keliomis pagrindinėmis informacinių technologijų korporacijomis, kurios rodė norą remti pasaulio šachmatų čempionatą, nepavyko pasiekti susitarimo…. todėl organizacinis komitetas aptars su mačo dalyviais kaip galimą laiką – 2000 m. pradžią… Šiuo metu vyksta derybos su alternatyviais rėmėjais.“ Taip žlugo ir šis mačas.
Kasparovas pasirenka Kramniką
2000 m. pradžioje čempionas pasiūlė dėl titulo žaisti mačą V. Kramnikui. Šis iš karto, be kalbų, sutiko. Per porą dienų visi dokumentai buvo paruošti.
Pretendentas
Kaip apie galimą ateities pretendentą apie V. Kramniką pradėta kalbėti 1994 m., kai jis greitaisiais šachmatais Intel Didžiojo prizo „Kremliaus taurės“ ketvirtfinalyje nugalėjo G. Kasparovą. Tuo metu 19-metis Botviniko-Kasparovo mokyklos auklėtinis jau buvo tvirtas Rusijos rinktinės narys ir nuolat dalyvaudavo superturnyruose (1994 m. Linareso turnyre nugalėjo G. Kasparovą).
1994 m., nors ir būdamas tarp kandidatų, abejose „atšakose“: FIDE ir PŠA, dideliems žygiams dar nebuvo pasiruošęs: iš abiejų organizacijų rengiamų kandidatų mačų iškrito ketvirtfinaliuose. Bet per sekančius dvejus metus jis pateko į stipriausių pasaulio žaidėjų tarpą. 1996 m. pagal reitingą pavijo G. Kasparovą (2775) Bet iki 1997 m. pabaigos, nei jam, nei bet kuriam kitam, nebuvo galimybių kovoti dėl pasaulio čempiono titulo. Tačiau, kai FIDE nusprendė pasaulio čempionatą rengti, kaip trumpų mačų atkrentamąsias varžybas, jis į 1997 m. Groningeną nevyko – nesiruošė jose dalyvauti.
Po to, kai pralaimėjo A. Širovui atrankos į pretendentus mačą, iš karto visi apie jo pretenzijas į „karūną“ užmiršo. V. Kramnikas toliau sėkmingai dalyvavo turnyruose. Pastoviai laimėdavo turnyrus Dortmunde, 1997 m. Dos Hermane, greitųjų šachmatų turnyre Monake, Frankfurte, taip pat pirmąjį Intel Didyjį prizą. Vladimiras visados buvo viršutinėje turnyrų dalyje, tarp favoritų, tiesa, jam trūko tos didžiulės G. Kasparovo energijos, troškimo visur ir visada nugalėti.
Tam tikra prasme, pasiūlymas žaisti mačą dėl titulo, jam buvo „likimo dovana“. V. Kramnikui teko išgyventi galingą šachmatų visuomenės, kuri manė, kad pralaimėjęs mačą A. Širovui, jis nebeturi moralinės teisės žaisti mačo su G. Kasparovu, spaudimą.
Nežiūrint to, V. Kramnikas buvo pasiryžęs iškovoti pasaulio čempiono vardą ir visas jėgas atidavė pasiruošimui būsimajam mačui.
Prognozės prieš mačą
Prieš mačą G. Kasparovas ne kartą pažymėdavo, kad į pretendentus pasirinko sau nepatogiausią varžovą. V. Kramnikas buvo vos ne vienintelis šachmatininkas, kuris jo „nebijojo“ ir turėjo su juo lygų tarpusavio pergalių rezultatą klasikiniais šachmatais 3 : 3. greitųjų šachmatų turnyruose V. Kramnikas ne kartą sėmingai kovojo su juo ir laimėdavo. Be to, kai Vladimiras padėjo Gariui 1995 m. mače prieš V. Anandą, galėjo stebėti kovos aukštame lygyje metodus ir gerokai studijuoti G. Kasparovo žaidimą. 1998 m. pabaigoje G. Kasparovas ir V. Kramnikas žaibo mačą Maskvoje, kuris baigėsi 12 : 12. Jame pasaulio čempionui teko pasistengti pabaigoje, kad pasivytų išėjusį į priekį varžovą. Jau tame mače V. Kramnikas iš dalies parodė kovos su G. Kasparovu būdus: be sąžinės graužimo iškeisdavo valdoves ir žaisdavo ilgas baigmes, kuriose čempiono fantazijai nebebuvo kur išsiskleisti.
Iš kitos pusės, prieš mačą G. Kasparovas pareiškė, kad yra savo formos viršūnėje. Apie tai liudijo jo rezultatai ir reitingas – laimėjo iš eilės šesis superturnyrus, o 1998 m. laimėjo prieš Izraelio rinktinę (vidutinis reitingas 2600), surinkęs 7 taškus iš 8 galimų.
Moralinė abiejų varžovų būklė buvo skirtinga. Jei V. Kramnikas turėjo tikslą, dėl kurio jis buvo pasiruošęs aukoti bet ką, tai G. Kasparovui mačas buvo eilinis įvykis. 37-mečiui čempionui buvo nusibodę užsiiminėti organizacine veikla, kur vietoj dėkingumo išgirsti tik pretenzijas. Tarp kurių ir tokias, kad penkerius metus negina titulo. Buvo dar ir asmeninių nemalonumų.
Mačas dėl čempiono vardo
Jau 1-oje partijoje V. Kramnikas parodė savo debiutinės strategijos pagrindus žaidžiant ispaniškąją partija juodosiomis figūromis pasirinkti nuobodžią „berlynietišką baigmę“, kurioje juodieji gauna „buką“, užtat be valdovių, truputį blogesnę padėtį. G. Kasparovas baltosiomis nesugebėjo iš pirmo karto joje sudaryti varžovui sunkumų – lygiosios.
Bet jau 2-oje partijoje pretendentas išėjo į priekį, kai paėmė pėstininką, „kurio geriau neimti“ ir išvedė čempioną iš pusiausvyros…. Jis buvo tikras, kad po debiuto įgijo persvarą, bet iš karto savo pagrindiniame variante nepastebėjo puikios juodųjų idėjos. Baigmėje V. Kramniko pozicija buvo tik truputį geresnė, bet G. Kasparovas gynėsi ne geriausiu būdu, be to dar ir prarado figūrą.
3-ioje ir ketvirtoje partijose vaizdas kartojosi: pretendentas juodosiomis lengvai išlaikydavo pusiausvyrą, o čempionas vaikščiojo ant bedugnės krašto. Vladimiras puikiai žaidė partiją, laimėjo figūrą, bet paskutiniu momentu atsitraukė ir Garis sugebėjo išsaugoti pustaškį. Matėsi, kad mačas vyksta su V. Kramniko, kuris žaidžia pilna jėga, persvara.
7-ojoje partijoje V. Kramnikas tiek nustebino savo debiuto pasirinkimu varžovą, kad šis jau 7-ajame ėjime nustojo kovojęs. Bet 8-ojoje jis privertė pretendentą pajusti su kuo turi reikalų: čempiono puiki naujovė privertė Vladimirą lįsti į aklą gynybą, bet eilinė grubi klaida sugadino paveikslą – lygiosios.
Devintoje vėl „Berlynas“ ir vėl lygiosios. Bet 10 –oji tapo bene prasčiausia iš visų čempiono mačuose dėl „karūnos“ žaistų partijų: jis juodaisiais, rinkosi ne geriausius tęsinius, o po to, grubiai suklydęs, pateko į beviltišką padėtį. Jau po 21 ėjimo juodieji drąsiai galėjo stabdyti laikrodį. V. Kramnikas padidino savo persvarą iki 6 : 4. Jam iki pergalės mače iš likusių 6 partijų reikėjo surinkti 2½ taško. Bet čia G. Kasparovas „prabudo“…
11 – partijoje jis ilgai kankino varžovą (pretendentas šioje partijoje nežaidė „Berlyno“), tačiau lemiamo pozicijos pagerinimo jam nepavyko surasti. 12-osios partijos viduryje pretendentas sužaidė per daug optimistiškai ir čempionas, elegantiškai nukenksminęs jo iniciatyvą, įgijo rimtų šansų laimėti. Tačiau jo eilinė, vieno ėjimo, klaida iš karto privedė prie lygiųjų – mačo skirtumas nepakito – 5 : 7.
Dabar G. Kasparovui, norint išlaikyti titulą, reikėjo dviejų pergalių likusiose dviejose partijose – 15-ojoje ir 16-oje. Toks iššūkis nežiūrint to, kad iki tol pastoviai išleisdavo šansus, jo negąsdino. Čempionas ėmėsi darbo: pretendentas leido jam įgyti inciatyvą ir, po to, pateko į visai strategiškai beviltišką padėtį… Bet G. Kasparovas, kelintą jau kartą, vienu ėjimu praranda persvarą. Mačas baigėsi: Vladimiras Kramnikas surenka reikalingus pergalei 8½ taškus ir tampa klasikinių šachmatų pasaulio čempionu.
Po mačo
Po Londono V. Kramnikas mačo rezultatus apibendrino taip: „Pagrindinė priežastis buvo paitikėjimo praradimas, matėsi, kad G. Kasparovas jaučiasi nepatogiai, o tai atsitiko dėl to, kad pirmą kartą per savo mačus (išskyrus mačą 1984 m. su A. Karpovu), jis suprato, kad šiuo metu šachmatais žaidžia blogiau… Tai jį labiausiai slėgė. Manau, kad jis nuo to jausmo neišsilaisvino iki mačo pabaigos. Jis nei vienoje mačo partijoje pilnai manęs neapžaidė!“
G. Kasparovas, be kitko, visų pirma matė iš pasaulio vedančiųjų šachmatininkų pusės – „suokalbį“ ir pasiruošusius padėti varžovui vos ne už dyką…. „ Pagrindinė mano pralaimėjimo priežastis buvo blogas pasiruošimas mačui lyginant su iš tikro puikiu (vertu nuostabos) mačo nugalėtojo pasiruošimu, pasakė mačo uždarymo metu G. Kasparovas. – Mano varžovas pasirinko keletą labai puikių strateginių sprendimų ir taip išmušė mane iš tų pozicijų, kuriose aš geriausiai žaidžiu. Mačas iš pat pradžių man susiklostė nepalankiai. Man teko dirbti po 10 val. per dieną, kad pilnai peržiūrėti debiutinį pasiruošimą…“
Lokomotivi T'bilisi
Tbilisio „Lokomotivi“ – Gruzijos futbolo klubas iš Tbilisio.
Istorija
Įkūrimo data laikoma 1936 m. Tai geležinkeliečių futbolo klubas.
Štefeneštis
Štefeneštis miestas Ardžešo apskrityje, Valakijoje, Rumunijoje. Miestas administruoja septynis kaimus: Enculești, Golești, Izvorani, Ștefăneștii Noi, Valea Mare-Podgoria, Viișoara ir Zăvoi.
Kalifornijos universitetas Berklyje
Kalifornijos universitetas Berklyje arba Berklio universitetas  – vienas didžiausių valstybinių JAV ir vienas prestižiškiausių pasaulyje universitetų, Kalifornijos universiteto sistemos centras. Daugiau kaip 33 000 studentų, apie 8000 dėstytojų.
Istorija
Įkurtas 1868 m. kovo 23 d. vietoje 1855 m. Oklende įkurto Kalifornijos koledžo, pradėjo veikti 1869 m. 1873 m. perkeltas į Berklį.
Universiteto mokslininkams dalyvaujant sukurta atominė bomba, vandenilinė bomba, lazeris, išrastas ciklotronas, paaiškinti fotosintezės procesai, atrasti cheminiai elementai berklis, laurencis, kalifornis, plutonis, syborgis, sukurta operacinė sistema BSD ir BSD licenzija.
Pajūris (Rietavas)
Pajūris – kaimas Rietavo savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Rietavo, kairiajame Jūros upės krante, piečiau vietos kur į ją įteka Kumelupis.
Waclaw Szukiewicz
Vaclav Šukievič (Šuškievič) (1896 m. rugsėjo 5 d. Alytuje, Rusijos imperija – 1992 m. Fort Loderdeile, JAV) – Lenkijos ir JAV chemikas, inžinierius. Vienas iš katalizatorinio sintetinio kaučiuko gaminimo iš etanolio produkcijos metodo bendraautorių.
Biografija
Gimė 1896 m. rugsėjo 5 d. Alytuje. Baigęs gimnaziją Vilniuje išvyko mokytis į Sankt Peterburgo jūrų kadetų mokyklą. Vėliau mokėsi Odesos karininkų mokykloje, kurią baigęs 1914–1917 m. liko tarnauti Odesoje. 1917 m. Rusijoje į valdžią atėjus bolševikams pasitraukė į Lydą, kur dalyvavo kovose prieš bolševikų atakas. 1921 m. gavo kapitono laipsnį, tais pačiais metais, baigęs karinę tarnybą pradėjo studijuoti chemiją Varšuvos Politechnikos universitete. 1925 m. baigęs mokslus tapo inžinieriumi ir dvejiems metams išvyko dirbti į Paryžių, kur atlikinėjo įvairius mokslinius tyrimus medicininės chemijos srityje.
1927 m. grįžęs į Lenkiją toliau tęsė įvairius mokslinius tyrimus. 1929 m. pradėjo vykdyti mokslinius tyrimus susijusius su kaučiuko gamyba. 1933 m. pradėjo dirbti naujai atidarytame sintetinio kaučiuko tyrimų institute. 1936 m. Dembicoje įkūrė sintetinio kaučiuko gamyklą, kurioje 1937 m. kartu su bendradarbiais išrado katalizatorinio sintetinio kaučiuko gaminimo iš etanolio produkcijos metodą pavadintą KER. 1939 m. rugsėjo 8 d. vokiečiai subombardavo kaučiuko gamyklą. 1939 m. rugsėjo 19 d. Šukevičius pasitraukė į Rumuniją, iš kur nuvyko į Paryžių. 1940 m. vokiečiams užpuolus Prancūziją, pasitarukė į Portugaliją, o iš ten į Braziliją. 1941 m. iš Brazilijos persikėlė gyventi į JAV, kur ir toliau dirbo mokslinį darbą tiriant sintetinio kaučiuko gamybą. Mirė 1992 m. Fort Loderdeile.
Berlyno Humboldtų universitetas
thumb|Berlyno Humboldtų universitetas thumb|Universitetas 1850 m. thumb|Paminklas Vilhelmui fon Humboldtui thumb|Paminklas Aleksandrui fon Humboldtui Berlyno Humboldtų universitetas (,, iki 1949 m. Frydricho Vilhelmo universitetas (Friedrich-Wilhelms-Universität) – aukštoji mokykla Dorotejenštadte, (Vidurio apskritis, (Bezirk Mitte), Berlynas), Unter den Linden gatvėje. Antrieji universiteto rūmai yra Adlershofe. Seniausias Berlyno universitetas.
Istorija
1828 m. universitetas pavadintas Prūsijos kunigaikštystės valdovo Frydricho Vilhelmo III vardu, 1831 m. įkurta biblioteka.
1948 m. padalijus Berlyną universitetas liko Rytų Berlyne, Vakarų Berlyne buvo įsteigtas Berlyno laisvasis universitetas, į kurį perėjo dauguma dėstytojų ir studentų. 1949 m. pavadintas universiteto steigėjo Vilhelmo ir jo brolio Aleksandro fon Humboldtų vardu.
Fakultetai
Veikia 11 fakultetų:
Lietuviai
Berlyno universitete studijavo nemažai lietuvių, Mažosios Lietuvos lietuvininkų ir Lietuvoje gimusių žmonių. Tarp jų: Kazys Binkis, Ernst Boerschmann, Juozas Bulavas, Vilius Gaigalaitis, Viktoras Gailius, Albertas Gerutis, Veronika Janulaitytė-Alseikienė, Vladas Jurgutis, Butkų Juzė, John Lekschas, Max Emmanuel Mandelstamm, Hermanas Minkovskis, Juozapas Montvila, Jonas Smilgevičius, Vanda Daugirdaitė-Sruogienė, Arvydas Stiklorius, Fricas Richardas Šaudinis, Vincas Vilkaitis, Mykolas Žilinskas ir kiti.
Žvaigždžių interferometras
Žvaigždžių interferometras arba SUSI interferometras – teleskopų sistema kampiniams žvaigždžių skersmenims ir dvinarių žvaigždžių narių kampiniams atstumams matuoti. Jis priklauso Australijos Sidnio universitetui. Pats pavadinimas SUSI reiškia Sidnio universiteto žvaigždžių interferometras.
Sistemą sudaro dvylika 14 cm skersmens teleskopų, išdėstytų 640 m ilgio linijoje. Žvaigždės šviesa iš bet kurių teleskopų gali būti sukoncentruota viename židinyje ir interferuoti. Skiriamoji geba lygi 0,0001″. Teleskopas pradėjo veikti 1992 m.
Futbolo taisyklės
Dabartinės žaidimo taisyklės
Dabartinės taisyklės susideda iš septyniolikos atskirų taisyklių:
Šiandieninės aukščiau išvardintos taisyklės užima mažiau nei 50 puslapių.
Lietuvoje futbolo taisykles verčia ir publikuoja Lietuvos futbolo federacija.
Istorija
2012 m. leista naudoti vartų linijos technologiją.
Nuo 2016 m. kamuolio išmušimas galimas į bet kurią aikštės pusę.
2018 m. leista naudoti VAR sistema. Taip pat pratęsimo metu leidžiama keisti ketvirtąjį žaidėją.
Ilja Frankas
thumb|Ilja Frankas
Ilja Michailovičius Frankas (1908 m. spalio 23 d. Sankt Peterburge – 1990 m. liepos 22 d. Maskvoje) – sovietų fizikas ir Nobelio premijos laureatas.
Biografija
Matematikos profesoriaus Michailo Liudvigovičiaus Franko ir jo žmonos Jelizavetos Michailovnos Grazijanovos sūnus. Po Maskvos Valstybinio Universiteto baigimo 1930 m. dirbo iš pradžių pas profesorių Aleksandrą Tereniną (1896-1967) Leningrade, o 1934 m. persikėlė š Rusijos Mokslų Akademijos Lebedevo institutą. 1935 m. apsigynė daktoaro laipsnį ir 1944 m. tapo profesoriumi. 1941 m. jam patikėta vadovauti Atomo branduolio laboratorijai, o 1957 m. papildomai paskirtas Branduolio tyrimų instituto neutronų laboratorijos direktoriumi.
1937 m. vedė istorikę Elą Abramovną Beilichis, su ja turėjo sūnų Aleksandrą.
1958 m. kartu su Pavelu Čerenkovu ir Igoriu Tamu gavo Nobelio fizikos premiją už Čerenkovo efekto atradimą ir interpretaciją.
Dono arkliai
thumb|260px|Dono arklys
Dono arkliai – jojamųjų arklių veislė. Išvesta XVIII amžiuje Dono baseino stepėse iš P. Rusijos stepių arklių, sukryžmintų su Turkmėnijos, Persijos, Karabacho, vėliau su grynakraujų jojamųjų veislių arkliais.
Dono eržilo aukštis ties gogu 163 cm, įstrižasis liemens ilgis 165, krūtinės apjuostis 192, plaštakos 21 cm (kumelių atitinkamai 161–164, 195, 20 cm), masė 550–600 kg. Šios veislės arklių galva nedidelė, kaklas vidutinio ilgio, nugara ir juosmuo tiesūs, strėnos apvalios, krūtinė gili ir plati, kojos storos be šepetėlių (kartais užpakalines kojas stato kardiškai), mentė trumpa ir stati, riešo sanariai silpni.
Dažniausiai sarti ir bėri su auksiniu atspalviu. Ištisus metus ganosi stepių ganyklose (papildomai šeriami tik blogo oro sąlygomis). Užsigrūdinę, ištvermingi, atsparūs ligoms. Naudojami ne tik jojimui, bet ir ž. ū. darbams.
Veislė paplitusi Š. Kaukaze, Kazachijoje, Kirgizijoje, Ukrainoje ir Moldavijoje.
Smiltyninė druskė
Smiltyninė druskė (Salsola kali) – burnotinių (Amaranthaceae) šeimos vienmetis augalas.
Tai nedidelis, iki 60 cm aukščio užaugantis krūmokšnis. Lapai linijiški arba linijiškai yliški. Augalas pilkai žalios spalvos, kartais su raudonu atspalviu. Lietuvoje neretai sutinkama pajūrio smėlynuose.
Iš smiltyninės druskės pelenų išgaunamas natrio karbonatas.
Šaltiniai
thumb|left|180px|Augalo požymiai
KrAZ
thumb|KrAZ savivarčiai [[MIMS porodoje, Maskva 2006 m.]]
Kremenčuko automobilių gamykla  – sunkvežimių gamykla Kremenčuko mieste, Poltavos srityje, Ukrainoje.
Istorija
thumb|Bortiniai sunkvežimiai [[KrAZ-6322, Irakas 2004 m.]] 1945 m. rugpjūčio 31 d. buvo priimtas nutarimas Kremenčuko mieste statyti tiltų gamyklą. Jau 1946 m. buvo pradėta statyba. Per sekančius 8 metus gamykloje buvo pagaminta apie 600 tiltų, kurių bendras ilgis siekė per 27 kilometrus. Tiltai buvo įrengti virš Maskvos, Dniepro, Dniestro, Volgos, Dauguvos ir kitų upių. Nuo 1956 metų gamykloje buvo gaminami kukurūzų derliaus nuėmimo kombainai bei kita žemės ūkio technika. Per 2 savo gyvavimo metus Kremenčuko kombainų gamykla išleido per 11 tūkst. žemės ūkio technikos vienetų.
1961 metais gamykla eksportavo virš 500 sunkvežimių į 26 pasaulio šalis – Argentiną, Afganistaną, Bulgariją, Kiniją, Indiją ir kt.
1971 m. sausio 22 d. gamykla apdovanota Lenino ordinu.
1979 m. buvo pasiektas didžiausias pagaminamų automobilių kiekis – 1,66 automobilio, tenkantis vienam darbuotojui. Šis rodiklis ir kitais metais buvo aukščiausias Tarybų Sąjungoje tarp sunkiųjų automobilių gamintojų.
1984 metais nuo konvejerio nuriedėjo 500 000 – asis sunkvežimis, o per 1986 m. išleisti 30 665 krovininiai automobiliai.
1994 m. įmonė buvo užregistruota kaip akcinė bendrovė.
1996 m. įmonė užregistruota kaip holdingo kompanija „AvtoKrAZ“.
Gamyklos privatizacija prasidėjo 1999 metais. Pagrindinį akcijų paketą įsigijo bendra Ukrainos-Vokietijos bendrovė „Mega-Motors“.
2004-aisiais bendrovė pasirašė kontraktą 2200 sunkvežimių KrAZ-6322 tiekimui į Iraką.
Jūra Laivytė-Kvasienė
Jūra Laivytė-Kvasienė (g. 1977 m. sausio 5 d. Klaipėdoje) – Lietuvos sportinių šokių šokėja, trenerė.
Biografija
1984-1992 m. mokėsi Klaipėdos 14-ojoje vid. mokykloje, 1992-1995 m. – Klaipėdos politechnikos mokykloje, 1995-2000 m. studijavo Klaipėdos universiteto Menų fakultete.