cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plūgas
Istorija
Istorikai mano, kad plūgas išsivystė iš pavažinio arklo pirmaisiais mūsų eros amžiais Vidurio, Pietų ir Pietryių Europoje. Į Lietuvą, kaip ir į kitus Rytų Europos kraštus, kur ilgus amžius buvo ariama žagre, plūgas buvo atgabentas iš Vakarų Europos XVIII a. pabaigoje, kai buvo sukonstruotas ir patobulintas jo geležinis korpusas. Nuo XIX a. pradžios Lietuvos dvarininkai ėmė racionalesnės žemdirbystės, stengėsi trilaukę žemdirbystę pakeisti daugialauke. Daugiau buvo sėjama pašarinių žolių ir sodinama šakniavaisių. Tačiau žagre buvo sunku išplėšti dobilienas, o šakniavaisiams reikėjo giliau suarti žemę. Todėl tuo laiku Lietuvos dvaruose pradėta arti iš užsienio atvežtais geležiniais plūgais.
Valstiečių ūkiuose plūgai labai pamažu pradėjo plisti XIX a. anrojoje pusėje, o sparčiau – paskutiniajame to amžiaus ketvirtyje. Pirmieji plūgai buvo dirbami namie iš medžio, ketaus ir geležies (metalines dalis valstiečiai pirkdavosi). Tokių plūgų rodikliai ir rankenos buvo medinės, kelmas ir balnas – ketiniai, noragai geležiniai.
Klasifikacija
Traktoriniai plūgai skirstomi:
Darbinės dalys
Verstuvinio plūgo darbinės dalys yra:
Agrotechnikos reikalavimai
Arimo gylis ir vagos plotis turi būti vienodas. Suartas dirvos paviršius turi būti lygus.
Petras Pranciškus Potockis
Biografija
Baro konfederacijos metu Petras Pranciškus Potockis palaikė konfederatus, po sukilimo numalšinimo emigravo į Vokietiją, po to grįžo į tėvynę ir gavo karaliaus atleidimą.
1790 metais tapo Baltojo erelio ir Švento Stanislovo ordinų kavalieriumi.
1792 metais dalyvavo ATR-Maskvos kare, kur gavo Karūnos armijos generolo-majoro laipsnį. 1788–1792 metais – Karūnos 7-tоjo pėstininkų pulko vadas. Armijoje niekada netarnavo. Buvo Tado Kosciuškos sukilimo dalyvis. Sukilimo metu buvo generolas-majoras. Petras Potockis valdė Liublino ir Voluinės vaivadijas, Kulmo žemę ir Krasnostavo pavietą. Po sukilimo numalšinimo išvažiavo į užsienį, kur palaikė Italijos nepriklausomybės judėjimą Venecijoje, Bolonijoje ir Bazelyje.
1796 metais po Rusijos imperatoriaus Pavelo I amnestijos paskelbimo Kosciuškos sukilimo dalyviams Petras Pranciškus Potockis grįžo į tėvynę. Nuo 1812 metų – Kijevo gubernijos bajorų maršalka.
Šeima
Iki 1780 metų vedė Kristiną Potocką (m. 1789), Lenkijos armijos generolo-poručiko Joachimo Karolio Potockio (1725–1791) ir Terezes Sapiegaitė dukterį. Vaikai:
Darsūniškio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
'''Darsūniškio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Darsūniškio kaime, Nemuno dešiniajame krante. Klasicistinė, turi baroko bruožų. Parapijoje yra kapinių koplyčia.
Istorija
Manoma, kad pirmoji bažnyčia Darsūniškyje pastatyta 1418 m. Jai 1473 m. dovanotos 6 šeimynos, 1492 m. – pusė dešimtinės iš Jiezno dvaro sodybos, leista pasistatyti smuklę. 1655 m. bažnyčia sudegė. 1694 m. pastatyta nauja.
1702 m. Švedijos kariuomenė sudegino kleboniją ir prieglaudą. XVIII a. veikė parapinė mokykla. Vėlesnė bažnyčia statyta 1780 m. Ji 1818 m. sudegė. Nauja mūrinė bažnyčia pastatyta 1848–1855 m. XIX a. pabaigoje klebonas Jotautas pamaldas laikė lietuviškai. 1910–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
1944 m. patrankų sviediniai bažnyčią apgriovė: įlūžo lubos, įtrūko sienos, sudegė medinės dalys. Klebonas J. Kanoverskis su parapijiečiais iki 1950 m. bažnyčią atstatė.
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, turi baroko bruožų, stačiakampio plano, bebokštė. Vidus 3 navų, jas skiria pilioriai. Skliautai lėkšti. Šventorių juosia akmenų mūro tvora. Į ją įkomponuota varpinė.
Imperatorius Ferdinandas II
Ferdinandas II (, 1578 m. liepos 9 d. Gracas – 1637 m. vasario 15 d. Viena) – 1619-1637 m. Šventosios Romos imperijos imperatorius, Austrijos erchercogas, 1590-1637 m. Štirijos (Vidinė Austrija) kunigaikštis, 1617-1619 ir 1620-1637 m. Čekijos karalius, 1618-1625 m. Vengrijos karalius.
Biografija
thumb|left|150px|Imperatorius Ferdinandas II jaunystėje
Kilęs iš Habsburgų dinastijos. 1590-1595 m. buvo auklėjamas jėzuitų Ingolštadto universitete. Ferdinando II valdymui charakteringos pastangos konsoliduoti Austriją, padarant ją valdžios centru ir katalikybės bastionu. Jo pastangos sukurti vieningą katalikų imperiją žlugo. Nepaisant to, jo sukurta Austrija tapo viena iš pagrindinių Europos valstybių sistemos sudėtinių dalių per vėlesnius 150 metų.
Protestantų dominuojamam Čekijos luomų susirinkimui 1619 m. nuvertus Ferdinandą ir paskelbus savo karaliumi Palatinato kunigaikštį Frydrichą V prasidėjo Trisdešimties metų karas. Ferdinandas 1620 m. sumušė sukilusius čekus ties Baltuoju kalnu ir keletu ediktų (pvz., 1629 m. Restitucinis ediktas) pasmerkė protestantizmą savo valstybėje.
1637 m. Ferdinandas II mirė kovodamas nebe už Vokietijos atvertimą į tikrąjį tikėjimą, bet siekdamas išsaugoti savo palikimą ir Ispaniją.
Šeima
Žmonos:
Švenčiukas
Švenčiukas – ežerėlis Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Naujųjų Kietaviškių, į šiaurę nuo Švenčiaus ežero. Ežerėlio ilgis iš vakarų į rytus – 0,1 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 99,3 m. Krantai žemi, pelkėti, tik rytinis krantas aukštesnis ir sausas. Ežerėlis telkšo ~ 5 ha dydžio medžiais ir krūmynais apaugusios pelkės rytinėje dalyje. Į rytus plyti dirbami laukai. Šalia įsikūręs Šuolių kaimas. Ežerėlis nenutekantis, užankantis, priklauso Strėvos intako Spenglos baseinui.
Dambavos Dievo Apvaizdos bažnyčia
Dambavos Dievo Apvaizdos bažnyčia – bažnyčia, stovinti Dambavoje, Radviliškio rajone.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Sutvirtinta bažnyčios galinė dalis miniatiūra|250px|left|Mini–muziejėlis šventoriuje
Pirmąją bažnyčią Dambavoje 1804 m. pastatydino dvarininkai Goštautai. 1822 m. ji sudegė, 1825 m. pastatyta dabartinė.
Deriniai
Deriniai kombinatorikoje – baigtinės objektų aibės, turinčios n elementų, junginius iš k elementų. Jeigu elementai junginyje nesikartoja ir elementų išdėstymo tvarka nėra svarbi, t. y., sukeitus elementus vietomis, gaunamas tas pats junginys.
Derinių skaičius žymimas C^{k}_{n} ir randamas pagal formulę:
Ši formulė dažniausiai taikoma kai k ir n nedideli skaičiai.
Derinių skaičių patogu rasti ir pagal kitą formulę:
, kur n! – skaičiaus n faktorialas.
Nesunku įsitikinti, kad derinių skaičius lygus gretinių iš n elementų po k elementų skaičiui padalintam iš kėlinių skaičiaus: .
Deriniams teisingos lygybės: Pagal paskutiniąją derinių savybę, sudaromas Paskalio trikampis.
Sahulas
thumb|right|240px| Žemėlapis, rodantis spėjamas Sahulo ir Sundos ribas su šiuolaikinės sausumos kontūrais Sahulas − sausumos masė (žemynas), egzistavęs paskutiniojo ledynmečio metu nusekus vandenyno lygiui.
Sahulas apėmė dabartines Australiją, Naująją Gvinėją, Tasmaniją. Savo dydžiu šis žemynas buvo panašus į dabartinę Europą. Manoma, kad žmonės Sahulą pasiekė iš Pietryčių Azijos Sundos pusiasalio prieš 45 000 metų, nors kai kurių ginčytinų archeologinių vietovių radinių amžius datuojamas 68 000−58 000 metų senumu. Apytikriai prieš 20 000 metų žmonės apgyvendino visą žemyną. Maždaug tuo pat metu išnyko Sahulo megafauna, prie ko tikriausiai prisidėjo žmonių vykdyta medžioklė. Kylant vandenyno lygiui prieš 11 000 metų Tasmanija ir prieš 10 000 metų Naujoji Gvinėja buvo atskirtos nuo Australijos jūros sąsiaurių, buvusios sausumos vietoje susidarė Arafuros jūra.
Temple of Knowledge (Kataklysm Part III)
Temple of Knowledge (Kataklysm Part III) – antrasis Kanados death metalo muzikos grupės Kataklysm studijinis albumas.
Alvydas Baležentis
Alvydas Baležentis (g. 1949 m. sausio 10 d. Straigių kaime, Lazdijų raj.) – socialinių mokslų daktaras, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1967–1970 m. dirbo pedagoginį darbą Balbieriškio kaimo profesinėje technikos mokykloje. 1970–1973 m. – Lietuvos mašinų bandymų stoties inžinierius. 1977–1992 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos asistentas, vyresnysis dėstytojas, prodekanas, docentas, prorektorius, Žemės ūkio akademijos Inovacinio centro direktorius.
Lietuvos žemdirbių sąjūdžio tarybos prezidiumo narys, Lietuvos ūkininkų sąjungos tarybos narys. Lietuvių tautininkų sąjungos narys. Žmona Ligita, dukra Rasa, sūnus Tomas.
Apdovanojimai
2009 m. apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžiumi.
Rojaus paukščiai
Rojaus paukščiai (Paradisaeidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima.
Tai vieni iš įspūdingiausių paukščių. Šios šeimos patinai pasižymi ypač gražiomis ir margomis plunksnomis, kurios demonstruojamos per vestuvinius ritualus. Kai kurių beveik visos plunksnos juodos, tik atskiri ploteliai žėri vaivorykštės spalvomis. Kiti yra puikios mėlynos, raudonos ar geltonos spalvos. Daugelio iš jų uodegas ar galvas puošia ilgos, keistų formų plunksnos. Patelių plunksnos yra neryškios, rusvos spalvos. Prieš 500 metų, pirmą kartą pamatę šių paukščių plunksnas, europiečiai pamanė, kad jos atgabentos iš rojaus. Iš to ir kilo šių paukščių pavadinimas. Šios šeimos paukščiai nevienodo dydžio, ypač skiriasi uodegos ilgis. Vienų rūšių snapas trumpas ir tiesus, kitų ilgas ir lenktas. Daugumos sparnai apvalūs, kojos ir pėdos stiprios. Balsai labai įvairūs – nuo švelnių ištęstų šūksnių iki triukšmingų sprogstančių garsų, panašių į šautuvo šūvį.
Dauguma rojaus paukščių gyvena Naujosios Gvinėjos drėgnuose tropikų miškuose, tačiau kelios rūšys aptinkamos netolimose Molukų salose bei Šiaurės Australijos miškuose. Minta vaisiais ir vabzdžiais. Lizdą suka medžio išsišakojime, dažniausiai iš lapų, paparčių, įvairių šakelių.
Yra apie 46 rūšys, daugumai gresia visiškas išnykimas.
Sistematika
'''Gentis. Lycocorax'''
'''Gentis. Manukodijos (Manucodia)'''
'''Gentis. Paradigalos (Paradigalla)'''
'''Gentis. Astrapijos, arba astrapidos (Astrapia)'''
'''Gentis. Šešiaplunksniai rojaus paukščiai (Parotia)'''
'''Gentis. Pteridophora'''
'''Gentis. Lophorina'''
'''Gentis. Ptiloris'''
'''Gentis. Pjautuvasnapiai rojaus paukščiai (Epimachus)'''
'''Gentis. Pjautuvauodegiai rojaus paukščiai (Cicinnurus)'''
'''Gentis. Seleucidis'''
'''Gentis. Tikrieji rojaus paukščiai (Paradisaea)'''
Didžiagiris
Didžiagiris – miškas Ignalinos rajone, 8 km į rytus nuo Ignalinos tarp Senojo Daugėliškio, Daniūnų ir Viktarinės kaimų. Priklauso Ignalinos urėdijai, Daugėliškio girininkijai, plotas 720 ha.
Pietinis Čakas
Pietinis Čakas  – Gran Čako gamtinės srities Pietų Amerikoje pietinis subregionas. Driekiasi į pietus nuo Bermecho upės, kuri skiria nuo Centrinio Čako. Rytinė riba eina Paranos ir Paragvajaus upėmis, kurios skiria nuo Argentinos Mesopotamijos. Vakaruose remiasi į Pampų kalnbagūbrius. Pietinė regiono riba nėra aiški, dažnai ji vedama Salado upe ir Salinas Grandes druskos lyguma. Toliau į pietus prasideda pampos. Visas Pietinis Čakas yra Argentinos teritorijoje: Čako, Santjago del Estero provincijose, Tukumano provincijos rytuose, Santa Fė provincijos šiaurėje, Saltos pietryčiuose, taip pat apima nedidelę dalį Kordobos ir Katamarkos provincijų. Pietinio Čako plotas siekia ~270 tūkst. km².
Būdingos daugiausia plokščios lygumos, bet vakaruose reljefas kalvotesnis. Dengia žolinė savana, su miškais, augančiais daugiausia rytinėje dalyje. Tektoninėse įdubose susiformavę pelkynai, laikini ežerai, druskos lygumos. Taip pat yra didelė smūginės kilmės įduba – Kampo del Sielo krateris. Dauguma upių laikinos, vandeningos tik liūčių laikotarpiu.
Gluosnis (pogentė)
Gluosnio pogentė (Salix subg. Salix) priklauso gluosnio (Salix) genčiai. Šiai pogentei priklauso medžiai, o karklo pogentei – krūmai.
Pelyša
Pelyša – upė Kupiškio ir Anykščių rajone, Šventosios dešinysis intakas, įteka 106,5 km nuo žiočių. Prasideda netoli Butkūnų. Pelyšos ilgis 19,3 km. Baseino plotas 110,3 km². Pelyša teka daugiausia į pietvakarius per Šimonių girią.
miniatiūra|250px|left|Pelyša Žliobiškiuose Intakai:
3,1 km nuo Pelyšos žiočių yra užtvanka, prie kurios įrengtas Pelyšų tvenkinys. Ši upės dalis patenka į unikalius biologinės įvairovės kompleksų bei vertingas buveines reprezentuojančių upių ir jų ruožų sąrašą. Ši teritorija priklauso Pelyšos geologiniam draustiniui.
Gyvenvietės prie Pelyšos: Butkūnai, Šimonėliai, Šimonys, Juodžiūnai, Pelyšiai, Žliobiškiai, Sedeikiai, Pelyšos dvaras.
Upėvardis bandomas sieti su žodžiais palios („užakusių ežerų pelkės, tyrumai“), („pelkėtas ežero krantas“),  („potvynis, poplūdis“),  („žemuma, slėnis“). Plg. dak. pala („bala, raistas, pelkė“), („pelkė“) ir kt.
Grumiškės
Grumiškės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurės rytus nuo Daugų, 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Sarapiniškių, Dusmenų miškuose. Eina keliukas Vėžionys–Ūta.
Šventalerikas
Šventalerikas arba Šventalierkis – ežerėlis Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 5,5 km į pietryčius nuo Vievio. Ežerėlio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,11 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 111,7 m. Krantai žemi, pelkėti, pelkės pakraščiai apaugę krūmais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šiaurėje per pelkę išteka upeliukas link netoliese tekančios Bražuolės upės (Neries intakas). Netoliese įsikūrę Keliakiemio ir Vilūniškių kaimai.
Taninas
Taninas – rauginė augalinė medžiaga, naudojama kailiams dirbti, audiniams dažyti ir kaip vaistas ar priešnuodis. Tai grupė fenolių, turinčių daug hidroksigrupių.
Taninas kaupiasi įvairiose augalo dalyse – žievėje, medienoje, lapuose, vaisiuose. Taniną kaupiantys augalai yra ąžuolas, kaštainis, akacija, eglė, maumedis, eukaliptas, arbatmedis, granatmedis, chininmedis, žagrenis, kvebrachas ir kt.
Indoarijų kalbos
Indoarijų kalbos arba indų kalbos – daugiausia Pietų Azijoje paplitusi indoeuropiečių kalbų šeima. Kartu su iranėnų ir nuristaniečių kalbomis, indų kalbos sudaro indoiranėnų kalbų pogrupį. 2005 metais atliktais tyrimais (SIL International) iš viso egzistuoja 209 indų kalbos. Jomis šiuo metu kalba apie 1 milijardą gyventojų Šiaurės ir Vidurio Indijoje, Pakistane, Bangladeše, Nepale, taip pat Šri Lankoje ir Maldyvų salose. Daugiausia kalbos vartotojų turi hindi, artimai su ja susijusios urdu (hindi ir urdu kartu – 540 mln. kalbančiųjų), bengalų kalba (200 mln. kalbančiųjų), marathų kalba (70 mln.) bei klasikinė kalba – sanskritas. Su Pietų Indijoje paplitusiomis dravidų kalbomis indų kalbos nėra susijusios, tačiau dėl tūkstančius metų trukusių artimų kalbinių kontaktų turi tam tikrų bendrų bruožų.
Kalbų istorija
Indų kalbos turi beveik keturių tūkstančių metų istoriją. Šių kalbų istorija dalinama į tris istorines pakopas: senosios indų kalbos (vedų kalba, klasikinis sanskritas), vidurinės indų kalbos, naujosios indų kalbos, kurioms priklauso nuo maždaug 1000 m. susiformavusios ir iki šiol naudojamos indų kalbos.
Seniausia iš indų kalbų laikomas sanskritas, kurį V a. pr. m. e. kodifikavo ir standartizavo gramatikas Paninis. Taip apie 200 m. pr. m. e. susiformavo vadinamasis „klasikinis“ sanskritas. Šnekamoji kalba vystėsi toliau ir VI a. sanskritas retai bebuvo naudojamas kaip šnekamoji kalba, jį daugiausia išstūmė prakritais vadinamos kalbos variacijos.
Seniausioms indoarijų kalboms būdingos aspiratos, sprogstamųjų retrofleksinių fonemų (modifikuotos išliko) klasė, kokybinė balsių kaita šaknyje ir priesagose, sintetinės žodžių formos. Vardažodis turi 8 linksnius, 3 skaičius, veiksmažodis – 3 asmenis, 3 skaičius, 6–7 laikus, 4–6 nuosakas, 3 rūšis. Archajiškiausia iš vidurinių indų kalbų yra pali, vėliau suklestėjo prakritai (maharaštri, magadhi, šauraseni, ardhamagadhi, paišači), iš kurių V a. susiklostė apabhramšos (nagara, upanagara, vračada apabhramšos) – tarpinės tarmės tarp prakritų ir naujųjų indų kalbų. Dėl fonetinių pokyčių (dvibalsiai suvienbalsėjo) vidurinių indų kalbose išnyko kokybinės balsių kaitos sistema, susilpnėjo fleksijos reikšmė, supaprastėjo linksniavimo paradigma, išnyko dviskaita, padidėjo polinksninių ir tarnybinių žodžių įtaka.
Vidurinėse indų kalbose prasidėję gramatikos pokyčiai toliau vyksta ir naujosiose indų kalbose: sutrumpėjo arba išnyko žodžio galo balsiai, įsigalėjo analitinės formos. Liko 2 giminės (3 išsaugojo tik vakarų ir pietvakarių arealo kalbos) arba jos visai išnyko. Sintaksei būdinga fiksuota veiksmažodžio vieta (sakinio gale) ir prie jo siejami žodžiai (vakarų kalbų areale – polinksniai, rytų – dalelytės), ergatyvinės konstrukcijos (daugiau būdingos vakarų kalboms).
Iranėnų kalbos
Iranėnų kalbos – indoeuropiečių kalbų šeimos šaka. Šiomis kalbomis daugiausia kalbama Irane, Afganistane ir Pakistane bei kaimyninėse šalyse, taip pat emigrantų bendruomenėse kitose šalyse. Iranėnų kalbomis kaip gimtosiomis kalba apie 150–200 mln. žmonių. Kartu su indoarijų ir nuristaniečių kalbomis sudaro indoiranėnų kalbų grupę.
Kalbos vadinamos iranėnų, nes pagrindinėmis šios grupės kalbomis, įskaitant ir persų, senovėje buvo kalbama Irano kalnyne.
Pienionių tvenkinys
Pienionių tvenkinys – tvenkinys Anykščių rajone, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Kavarsko. Sudarytas užtvenkus Pienios upę (Šventosios intakas) 6,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis (iš rytų į vakarus) 3,12 km, plotis iki 0,5 km. Altitudė 80,5 m. Krantai aukšti, apaugę medžiais ir krūmais. Žemiau pasroviui už 2,85 km yra mažesnis Pienios tvenkinys. Į šiaurės rytus nusitęsia 0,75 km ilgio įlanka, iš kurios dalis tvenkinio vandens nuteka Pienios kanalu į Šunykštos upelį. Tvenkinio vakarinė dalis labai užžėlusi vandens augalija, krantai užpelkėję. Tvenkinio pakrantėse vietomis auga miškeliai, daug kur plyti dirbami laukai.
thumb|left|250px|Tvenkinys žiemą, šalia Marijampolio piliakalnio
Šalia Pienionių tvenkinio įsikūrę Pienionių, Piktagalio, Šovenių, Narbutų kaimai. Šalia stūkso Marijampolio piliakalnis (šiaurinėje pakrantėje) ir Šovenių piliakalnis (pietinėje pakrantėje).
Viludzinas
Viludzinas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į šiaurės rytus nuo Piontnicos, apie 15 km į šiaurės rytus nuo Lomžos ir apie 62 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Lojeveko upė.
El Miradoras
El Miradoras  – senovės majų miesto archeologinė vietovė Gvatemaloje, Peteno baseine, 13 km į šiaurės vakarus nuo Nakbės, netoli Meksikos sienos. Tai vienas didingiausių ir seniausių majų miestų Petene.
Pirmieji gyventojai čia apsigyveno tarp VII ir IV a. pr. m. e., tada vakarinėje grupėje pastatyti pirmieji statiniai bei prasidėjo centrinio akropolio statybos. Jame buvo politinis ir religinis miesto centras. Ikiklasikiniu laikotarpiu El Miradoras buvo be išlygų pats didžiausias Peteno miestas. Spėjama, kad jo tikrasis pavadinimas – Kanalis. Miestą sudarė dvi dalys, sujungtos šventuoju keliu („sakbe“).
El Miradoro išplanavimas nulemtas trijų piramidinių kompleksų (Tigrės, Monoso ir Dantos), įsikūrusių lygiakraščio trikampio viršūnėse, ir centrinio akropolio. Nors miestas statytas jau nuo IV–III a. pr. m. e., didžiausius mastus statybos įgavo apie 150 m. pr. m. e., kai pradėta statyti Tigrės piramidė. Vėliau, apie 100 m. pr. m. e., pradėtas statyti Monosas bei centrinis akropolis. Rytinė miesto grupė išaugo vėliau.
Didžiausias klestėjimo laikotarpis buvo tarp II a. pr. m. e. ir II a. m. e. Tai buvo vienas didžiausių majų monumentalios architektūros kūrinių. Tigrės piramidė buvo 55 m aukščio ir užėmė 19 600 m², statinio tūris buvo 380 000 m³, t. y., 6 kartus daugiau nei I šventykla Tikalyje. Dar didesnė yra Dantos piramidė rytiniame komplekse: ji pastatyta ant tikros kalvos, turi terasas, estradas. Danta virš apylinkių iškyla per 72 m, jos bendras tūris 2 mln. m³. Nuo jos viršūnės galima užvysti Kalakmulį. Vakarų akropolis sudėtingos struktūros, sudarytas iš keleto piramidžių, ir pailgų karališkųjų statinių, pastatytų ant 8 m platformos. Greta rasta stelų liekanų. Visa vakarinė grupė buvo gerai įtvirtina, ją supo 1270 m ilgio, 20 m pločio ir 4–6 m aukščio siena. Anapus sienos iškastas 5–6 m pločio, 2,5 m gylio gynybinis griovys. Įrengtas specialus praėjimas sakbei.
200–250 m. El Miradoras, kaip ir Nakbė, prarado savo reikšmę. Miestas palaipsniui apleistas, o Petene ėmė vyrauti Tikalis, Kalakmulis, Uašaktunas. Miestą užgožė džiunglės. Jis buvo atrastas 1926 m., o nuodugnūs tyrinėjimai pradėti nuo 1978 m. Rasta daug Vukub Kakišo atvaizdų, 3 m aukščio ir 4 m ilgio frizas, datuojamas 300 m. pr. m. e. su Išbalankės ir Hunahpu atvaizdais (seniausias majų frizas).
Vietovė yra pavojuje dėl intensyvaus miškų kirtimo, plėšikavimo, gaisrų.
Žinomi valdovai
Kan dinastija:
ULIM Chișinău
Kišiniovo ULIM – buvęs Moldavijos futbolo klubas iš Kišiniovo.
Istorija
Klubas įkurtas 1992 m. Codru Călăraşi.
Iki 1998 m. žaidė Kelerašyje.
2002 m. komanda buvo išformuota.
Reinas
Reinas  – upė Vakarų Europoje. Nuo ištakų iki žiočių upės ilgis yra maždaug 1 230 kilometrų, iš jų 883 km tinkami laivybai. Upės baseino plotas užima 198 735 km² (Duomenys pagal „International River Network“ (IRN)). Vidutinis debitas prie deltos siekia 2330 m³/s, kas yra tik šiek tiek mažiau nei Nilo debitas. Netoli Emericho (Šiaurės Reino-Vestfalijos žemė) didžiausias apskaičiuotas upės srovės debitas (1926 m. duomenys) yra 12 000 m³/s, o mažiausias debitas (1947 m. duomenys) 600 m³/s.
Vardas
Reino vardo kilmė panašiai į Ronos upės pavadinimo arba antikinio Volgos pavadinimo Rha kilmę. Jie tikriausiai kilę iš indoeuropietiško veiksmažodžio re arba ri, reiškiančio 'tekėti' atgal. Iš šito šakninio žodžio kilo, pvz., 'tekėti' arba senovės graikų žodis rhëin, kuris taip pat reiškia tekėti. Taip pat kilo romanų kalbose pasitaikantis žodžiai, reiškiantys 'upė' (pvz.: ). Pavadinimas taip pat gali būti kildinamas iš keltiško ro-ean, reiškiančio 'tekantys vandenys' bei 'platūs vandenys'. Galai šią upę vadino Reinos (vėliau: Rēnos), taigi tikėtina, kad šį pavadinimą romėnai pasiskolino iš jų – Rhēnus. Airių kalboje iki šiol išlikęs šis archajiškas žodis – rian – jis reiškia 'jūra, marios'.
Reino vandens kelias
thumb|left|130px|555 Reino kilometras šalia [[Lorelei uolų]]
Reino kilometražas
Žymėjimai abiejuose upės krantuose parodo kilometražą, pagal kurį orientuojasi laivyba ir vyriausybė. Reino žymėjimai prasideda Konstanco miesto tiltų viduryje ir baigiasi 1032,8 kilometru Hoek van Holland‘e (Roterdamo priemiestis). Pirmas toks Reino sužymėjimas įvyko 1939 Balandžio 1, pradedant žymėti išilgai nuo Konstanco. Dėl kai kurių žymėjimų reto išdėstymo atsirado papildomi žymėjimai, vadinami „trumpaisiais kilometrais“. Jie yra netoli km 22-23 (-0,400 km) Roksheimo, km 436-37 (-0,365 km) ir virš Binger Locho km 529-30 (-0,475 km). Pagal šį žymėjimą Reino ilgis yra maždaug 1,2 km per didelis. Matuota buvo dešiniu krantu palei srovės kryptį ir čia matavimo žymės stovi maždaug šiek tiek daugiau nei kas 100 m viena nuo kitos.
Taip pat Reino kilometrų galima rasti ir kitokiuose kelio ir upės žymėjimuose.
Intakai
thumb|right|320px|Reino baseinas
Aukštutinis Reino vidurupio slėnis
Aukštutinis Reino vidurupio slėnis yra Šiaurinėje Vestfalijoje. Reinas išteka iš Šveicarijos Alpių kalnų ir plukdo savo vandenis į žiotis Šiaurės jūroje prie Roterdamo. Reino slėnis kerta Reinlando plokščiakalnį ir Reino skalūno kalvas. Pačioje siauriausioje ir giliausioje slėnio vietoje Reino slėnio ilgis siekia 130 km (nuo Bingeno iki Bonos). Palei Reino slėnį yra 50 pilių. 2002 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Venesuelos valstijos
Venesuela administraciškai suskirstyta į 23 valstijas, sostinės apygardą (Distrito Capital) ir federalines valdas (Dependencias Federales). Šalis taip pat reiškia pretenzijas į vakarinę Gajanos dalį – Guajana Esekibą. Valstijos savo ruožtu padalintos į savivaldybes.
Iki federalinio karo (1859–1863 m.), šalis buvo padalinta į provincijas. Federacijos rėmėjams laimėjus karą, Venesueloje sudarytos valstijos, kurioms suteikta platesnė autonomija. Valstijų teritorijos ir skaičius ne kartą kito. XX a. paskutiniame dešimtmetyje sudarytos naujausios valstijos – Amakuro Delta (1991 m.), Amazonė (1994 m.) ir Vargasas (1998 m.).
Domos
Domos (Biotodoma) – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvų gentis. Paplitusios Pietų Amerikoje, Amazonės, Orinoko upių baseinuose.
Rūšys
Gentyje išskiriamos dvi rūšys:
Jaugiliai
Jaugiliai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 4 km į šiaurę nuo Krakių. Ties kaimu yra kelių ir  sankirta. Pietvakariniu pakraščiu teka Jaugila, telkšo Jaugilių ežeras.
thumb|left|250px|Jaugiliai ir Jaugilių ežeras
Istorija
XX a. pr. Jaugiliai buvo dvaro valda ir okolica Krakių valsčiuje. Dvaro valda priklausė Liudkevičiams, o okolicos žemės – Malinavičiams, Valatkoms ir Savičiams.
Orientalistika
Orientalistika (oriente - rytai) – tarpdisciplininės vakariečių Artimųjų, Indijos, Tolimųjų Rytų ir kitų Rytų (Azijos žemyno pietinės dalies ir jai kultūriškai artimos Šiaurės Afrikos) kultūrų, visuomenių, kalbų studijos.
1963 m. Nobelio premijos laureatai
1963 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Orientalistika
Dabar šis terminas kritikuojamas dėl savo eurocentristiško skambesio. Vis dažniau linkstama jį pakeisti tiesiog Azijos studijomis. Tačiau tarp šių terminų esama šiokio tokio neatitikimo. Dažniausiai terminas Azijos studijos naudojamas turint omenyje dabartines Azijos kultūras, valstybes ir visuomenes, tuo tarpu orientalistika - tradicines kultūras, istoriją. Dėl tos priežasties į Azijos studijas neįtraukiamos tokios istorinės disciplinos, kaip šumerologija, asirologija, hetitologija, egiptologija, kurios paprastai įtraukiamos į orientalistikos sampratą.
Istorija
Orientalistikos kaip mokslinės disciplinos pradžia galėtų būti laikoma švietėjų (pvz., Voltaire (Voltero)) susidomėjimas Rytų kultūromis, bei Napoleono Ekspedicija į Egiptą.
Kryptys
Įsibėgėjus Rytų kultūrų tyrinėjimams, išryškėjus jų tarpusavio skirtumams atsirado poreikis siauresnėms specializacijoms.
Armbrusterio vilkas
Armbrusterio vilkas (Canis armbrusteri) – išnykusi šuninių žinduolių rūšis, kuri buvo endeminė Šiaurės Amerikoje ir gyveno Pleistoceno epochos Irvingtono periode (prieš 1,8 – 0,3 mln. metų), egzistavo apie 1,5 mln. metų.
Kairiai
Vakariniame pakraštyje telkšo Kairių ežeras, iš jo išteka Šiladis. Auga saugomas Kairių uosis. Netoliese įsikūręs Kairių kaimas.
Armbrusterio vilkas
Kilmė
Manoma, kad Canis armbrusteri galėjo išsivystyti iš C. chihliensis Azijoje (Tedford, Wang, 182). Spėjama, kad C. armbrusteri pirmą kartą pasirodė ankstyvajame pleistocene (Irvingtono periodas) dabartinės pietvakarių JAV teritorijoje. Šių vilkų likučiai dažnai randami uolienų sluoksniuose kartu su mamutų liekanomis. Manoma, kad C. dirus išsivystė iš C. armbrusteri Šiaurės Amerikoje. Vidurinėje žemyno dalyje rūšį C. armbrusteri išstūmė C. dirus, C. armbrusteri pasitraukė į pietryčius, kur gyveno Floridoje iki vėlyvojo pleistoceno (Rančo La Brea periodas).
Taksonomija
Rūšiai pavadinimą Canis armbrusteri 1913 m. suteikė Džeimsas Gidlis (J. W. Gidley). Pirmos šio vilko fosilijos aptiktos Kamberlando kaulų urve (Cumberland Bone Cave) Merilande, Irvingtono kloduose. Rūšies fosilijos aptinkamos plačiai pasklidusios JAV teritorijoje.
Kairiai
miniatiūra|left|Lietuvos vardo 1000-mečio akmuo
Etimologija
Spėliojama, kad Kairių pavadinimas kilęs todėl, kad gyvenvietė kūrėsi kairiajame upelio krante, arba todėl, kad Kairių dvaras buvo kairėje pusėje nuo bažnyčios.
Armbrusterio vilkas
Morfologija
Vienas individas, įvertintas Legendre ir Roth svėrė 63,1 kg, o kitas individas pagal įvertinimus svėrė 54,4 kg.
Seserinės rūšys
Armbrusterio vilkas laikomas seserine vilko C. dirus rūšimi, kuri yra vienas evoliuciškai artimiausių dabartinio pilkojo vilko giminaičių. Armbrusterio vilkas nuo pilkojo vilko ir C. dirus skiriasi siauresne kaukole. thumb|right|350px|Armbrusterio vilko padėtis kitų vilkų rūšių tarpe
Kairiai
Istorija
Šiaulių ekonomijai priklausęs Kairių kaimas minimas nuo XVII a. vidurio. Pradėjo augti XVIII a. antrojoje pusėje, ypač suklestėjo XX a. antrojoje pusėje. 1792 m. pastatyta bažnyčia, 1904 m. išplėsta, per Antrąjį pasaulinį karą apgriauta, 1959 m. atstatyta, 2006 m. liko be bokšto. 1820 m. įkurtas Kairių dvaras, kuris 1820–1917 m. priklausė Zubovams, vėliau A. Štrauchmanui. 1831 m. dvarą buvo užėmę sukilėliai. XIX a. pabaigoje Kairiai tapo vienu Šiaulių apskrities draudžiamosios lietuvių spaudos platinimo centrų, spaudą čia platino Jonas Krikščiūnas-Jovaras ir kiti. Tuo metu Kairiai kaimas Šiaulių valsčiuje.
1903 m. veikė „Mužikėlio“, 1903–1905 m. – „Vienybės valstiečių“ spaudos rėmėjų draugijos. 1904 m. birželio 12 d. Kairių dvare, prisidengus gegužine, sušauktas slaptas lietuvių visuomenės veikėjų susirinkimas lietuvių spaudos draudimo panaikinimui paminėti. Atvyko apie 300 dalyvių, tarp jų Jonas Ambrozaitis, Jonas Jablonskis, M. Pečkauskaitė – Šatrijos Ragana, Juozas Tumas-Vaižgantas, Povilas Višinskis.
1907 m. įsteigta grafų Zubovų pradinė mokykla, nuo 1952 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1993 m. pagrindinė mokykla. 1914 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla. 1949 m. atidarytas vaikų darželis, kultūros centras, biblioteka.
Po II pasaulinio karo Kairių apylinkėse veikė Prisikėlimo apygardos Žaliosios rinktinės partizanai. Sovietinės okupacijos metais Kairiai buvo apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė. 1956 m. prie gyvenvietės atidarytas Šiaulių miesto sąvartynas, galutinai uždarytas 2008 m.
1999 m. patvirtintas Kairių herbas.
Šarkauščinos rajonas
Šarkauščinos rajonas – antro lygmens Baltarusijos administracinis vienetas, esantis vakarinėje Vitebsko srities dalyje. Administracinis centras – Šarkauščina.
Geografija
Rajono plotas – 1 189 km². 19 % rajono ploto dengia miškai. Ribojasi su Breslaujos, Miorų, Gluboko ir Pastovių rajonais. Rajonas yra Polocko žemumoje. Iš vakarų į rytus teka Dysna. Rajone telkšo 11 ežerų. Aukščiausia vieta – 172 m.
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Gyvenvietės
Vienintelė miesto tipo gyvenvietė – Šarkauščina.
Junior Agogo
Manuel "Junior" Agogo (1979 m. rugpjūčio 1 d. – 2019 m. rugpjūčio 22 d.) – futbolininkas, Ganos rinktinės puolėjas.
Per savo karjerą rungtyniavo Anglijoje (žemesnių lygų klubuose), JAV, Egipte, Kipre.
žaidė 2003–2009 m. Su rinktine dalyvavo 2008 m. Afrikos Tautų taurėje.
Tiesinis operatorius
Matematikoje tiesinis operatorius – funkcija tarp dviejų vektorių erdvių, kuri saugo vektorių sudėties ir skaliarinės sandaugos operacijas.
Niyaz
Niyaz – JAV-Irano muzikos grupė. Atlieka tradicinę Persijos ir kitų Artimųjų Rytų šalių muziką, perpintą su elektronikos ritmais. Muzika įkvėpta sufizmo idėjų, dalyje dainų naudojamos XIII a. persų sufijaus Rumi eilės. Pavadinimas „niyaz“ persų ir urdų k. reiškia „ilgesys, troškimas“.
Grupę sudaro diskžokėjus, muzikos programuotojas Carmen Rizzo, dainininkė Azam Ali (buv. Vas narė) ir Loga Ramin Torkian (buv. Axiom of Choice narys).
Teapacks
thumb|right|240px|Teapacks Eurovizijoje Teapacks – Izraelio roko muzikos grupė. Susibūrė 1988 m. Sderote. Pradžioje vadinosi Tipp-Ex, bet vėliau pakeitė pavadinimą į Teapacks, kad nesidubliuotų jau su esama kita grupe. Išpopuliarėjo tradicinę rytų muziką papildydama ironiškais, humoristiniais tekstais. Teapacks nekartą įvairių Izraelio radio stočių buvo išrinkta metų grupe. Yra išleidusi 7 albumus.
2007 m. sausio 7 d. Teapacks grupė išrinkta atstovauti Izraelį 2007 m. Eurovizijos dainų konkurse Suomijoje. Ten jie pristatė dainą „Push the Button“ (spausk mygtuką). Dainoje pateikiamos ironiškos užuomenos apie atominį karą ir terorizmą. Tačiau pusfinalyje užėmė tik 24 vietą ir nepateko į finalą.
Chabad Lubavitč
thumb|right|Chabad Lubavitč centras
Chabad Lubavitč (taip pat Chabad, Habad arba Lubavitč) – tai viena didžiausių Hasidinio judaizmo judėjimo krypčių bei pats didžiausias pasaulyje ortodoksų judėjimas. Manoma, kad pasaulyje yra apie 200 000 šio ortodoksinio judaizmo krypties pasekėjų. Judėjimo pavadinimas kilo iš baltarusiško žodžio  Любавичи, (Liubaviči)  reiškiančio „broliškos meilės miestas“.
Vehandu
Didžiausi intakai: Silaotsa, Reugė, Iskna, Miadajegis.
Cullin–La–Ringo žudynės
Cullin–La–Ringo žudynės – didžiausios Australijos istorijoje aborigenų atliktos baltųjų kolonistų žudynės, įvykusios Kvinslende 1861 m. spalio 17 dieną. Jų metu buvo nužudyta 19 žmonių.
Horatio Willis vadovaujama dvidešimt penkių žmonių grupė su furgonais, 10 000 avių banda ir įvairia įranga vasario mėnesį išvyko iš Brisbeno į Cullin–La–Ringo – 260 km² dydžio vietovę, norėdami joje įkurti fermą. Keliaujanti grupė savo dydžiu patraukė daugelio aplinkinių kolonistų bei vietinių gyventojų dėmesį.
Pagal John Moore, vieno iš dalyvių, pasakojimą, atvykus į vietą tarp jų pradėjo rinktis aborigenai, vaikščioti, apžiūrinėti. Kai jų susirinko apie 50, be jokio įspėjimo kolonistai buvo užpulti ir visi, įskaitant moteris bei vaikus, išžudyti nula–nulomis. Kai kurie bandė gintis pistoletais ir palapinių kartimis. Pats John Moore sugebėjo nepastebėtas pasislėpti ir išvengti mirties. Dar penki žmonės, tarp jų – vadovo sūnus Thomas Wills, liko gyvi, nes įvykio metu jų nebuvo stovykloje.
Atsakydama policija, aborigenų policija bei susirinkę civiliai surado šiomis žudynėmis įtartus aborigenus ir maždaug 60–70 jų iššaudė.
Išdagai (Berestovas)
Išdagai (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Groß Brandenau, Brandenau, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Berestovas, ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas, 1914 m. buvo prijungtas prie Peleninkų, 1939 m. balandžio 1 d. prijungtas prie Budviečių. 1947–2008 m. Zagorskojės apylinkės kaimas.
Kairo konferencija
thumb|right|330px|Generalisimas [[Čiang Kai-ši, prezidentas Franklinas Ruzveltas ir premjeras Vinstonas Čerčilis Kairo konferencijos metu, 11/25/1943.]]
Kairo konferencija (kodiniu pavadinimu SEXTANT) vyko 1943 metų lapkričio 22-26 dienomis Egipto sostinėje Kaire. Susitikime dalyvavo JAV prezidentas Franklinas Ruzveltas, Jungtinės Karalystės premjeras Vinstonas Čerčilis ir Kinijos respublikos generalisimas Čiang Kai-ši.
Sovietų Sąjungos lyderis Josifas Stalinas atsisakė dalyvauti konferencijoje dėl Čiang Kai-ši dalyvavimo, kas būtų per anksti komplikavę Rusijos ir Japonijos santykius. Stalinas susitiko su Čerčiliu ir Ruzveltu po dviejų dienų vykusioje Teherano konferencijoje.
Konferencijoje buvo priimta bendra deklaracija (lapkričio 26 d.), kurioje išreikšta sąjungininkų pozicija dėl pokarinės tvarkos Tolimuosiuose Rytuose ir Ramiojo vandenyno regione po sąjungininkų pergalės prieš Japoniją. Dokumente buvo numatyta grąžinti teritorijas, kurias Japonija okupavo po Pirmojo pasaulinio karo pabaigos. Jame garantuota Korėjos laisvė ir nepriklausomybė, taip pat numatyta, kad Mandžiūrija, Taivanas (tuometinė Formoza) ir Peskadorų salos bus grąžintos Kinijai.
Taivano nepriklausomybės šalininkai deklaracijos reikšmę neigia ir vadina ją tiesiog "pranešimu spaudai". Kinijos Liaudies Respublikoje Kairo deklaracija laikoma teisiškai galiojančiu istoriniu dokumentu, nes jis buvo įtrauktas į Potsdamo deklaraciją.
Eiga
Konferencijos pradžioje pagrindinė tema buvo Kinijos kova su Japonija. Nepasaint Čerčilio nuomonės, kuris šį karo teatrą laikė antraeiliu, F. Ruzveltas pažadėjo Kinijos generalisimui didelę išsilaipinimo operaciją Bengalijos įlankoje. Britų premjeras bijojo, kad taip bus susilpnintos išsilaipinimo operacijos Viduržemio jūroje ir Normandijoje, tačiau tik Teherano konferencijoje jam pavyko dėl to sutarti su JAV prezidentu.
Lapkričio 24 d. amerikiečių ir britų štabų vadai susitiko aptarti tolimesnius veiksmus šiaurės vakarų Europoje bei Viduržemio jūroje; Kinijos atstovas susitikime nedalyvavo. Čerčilis patvirtino išsilaipinimo Normandijoje reikšmę bei Jungtinės Karalystės pasiryžimą dalyvauti šioje operacijoje, taip pat išdėstė savo strategiją Viduržemio jūros regione, kuri numatė išsilaipinimą Rodo saloje, taip pat greitą Romos užėmimą; taip pat didesnę paramą turėjo gauti Jugoslavijos partizanai. Tą pačią dieną britų užsienio reikalų ministras Anthony Eden pranešė, kad Turkija nesirengia įstoti į karą prieš Vokietiją, o tai gerokai trukdė Čerčilio planams.
1943 metų lapkričio 27 dieną buvo pasirašyta Kairo deklaracija. Tų pačių metų gruodžio 1 dieną deklaracija buvo paskelbta per radiją. Deklaracijoje skelbiama, kad Sąjungininkai ir toliau pasiruošę dislokuoti savo karines galias iki kol Japonija besąlygiškai pasiduos. Trys pagrindinės deklaracijos išlygos yra, kad „iš Japonijos turi būti atimtos visos Ramiojo vandenyno salos, kurias Japonija užėmė ir okupavo nuo Pirmojo pasaulinio karo pradžios, 1914 metais”, „visos teritorijos, tokios kaip Mandžiūrija, Taivano sala, ir Penghu, pagrobtos japonų iš Kinijos turi būti sugrąžintos Kinijos respublikai” ir „laikui bėgant Korėja turi būti laisva ir nepriklausoma”. Konferencijos dalyvės taip pat atsisakė kelti savo teritorines pretenzijas Japonijai.
Konferencijos dalyvės laikėsi šių susitarimų, tik Riūkiū salos Japonijai buvo grąžintos tik 1971 m.
Statistinis signalų apdorojimas
Statistinis signalų apdorojimas yra taikomosios matematikos ir signalų apdorojimo sritis, kuri nagrinėja signalus tarsi atsitiktinius procesus.
Daugelyje sričių signalai yra modeliuojami kaip funkcijos, kurios susideda iš deterministinių ir stochastinių komponentų.
Vilniaus šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia
miniatiūra|Ansamblis su [[Vilniaus šv. Onos bažnyčia|Onos bažnyčia (2020)]] miniatiūra|Ansamblis su [[Vilniaus šv. Onos bažnyčia|Onos bažnyčia (2005)]]
'''Vilniaus šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia (vad. Vilniaus Bernardinų bažnyčia''') stovi Vilniaus senamiestyje, kairiajame Vilnios krante šalia Sereikiškių parko, tradiciškai vadintu Bernardinų sodu. Priklauso bernardinams. Mišios laikomos lietuvių, lotynų ir anglų kalbomis.
Su Šv. Onos bažnyčia ir vienuolyno pastatais sudaro reikšmingiausią Lietuvoje gotikos stiliaus pastatų ansamblį. Bažnyčios gotikinės dalies architektu laikomas Mykolas Enkingeris.
Istorija
miniatiūra|Tadeušo Makovskio nupieštas Vilniaus miesto panoramos vaizdas (1600 m.). Greta Žemutinės pilies rūmų nupiešti didiko Kirdiejaus rūmai su aukštais bokštais. Į dešinę nuo šių rūmų nupiešta gotikinė Bernardinų bažnyčia ir prie jos prigludusi šv. Onos bažnyčia. Dalį Bernardinų bažnyčios piešinyje užstoja tuo metu priešais Katedrą stovėjusi Marijos Magdalietės bažnyčia 1469 m. Kazimiero Jogailaičio įsteigta Bernardinų bažnyčia iš pradžių buvo pastatyta medinė, ji stovėjo buvusios senovės lietuvių šventyklos vietoje. Bažnyčia tikriausiai turėjo varpinę. Tai buvo septintoji Vilniuje tuo metu pastatyta bažnyčia. Šalia buvo įkurtas vienuolynas su ūkiniais pastatais. 1468 m. pačią vietą Vilnios vingyje bažnyčios statybai paskyrė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos Karalystės valdovas Kazimieras Jogailaitis. Šios bažnyčios statyba, gavus 1468 m. Popiežiaus leidimą, rūpinosi vienuoliai. Medinė bažnyčia sudegė 1475 m. gaisro metu. Netrukus pradėtą atstatinėti naują bažnyčią dėl blogų medžiagų suardė pavasarį užtvindžiusi Vilnia: nusėdo bažnyčios pamatas, atsirado sienose plyšiai, įgriuvo pastato skliautai. Iki 1480 m. sumūryta bažnyčios presbiterija išliko. Taip pat išliko zakristija.
Iki 1512 m. atliktas remontas: sumūrytas prieangis, bažnyčia perdengta skliautais, papuoštos sienos. Bažnyčia pašventinta 1520 m. Iki 1525 m. atnaujinimo darbai buvo užbaigti. Ši bažnyčia bernardinų kronikose pavadinta „Trečiosios konstrukcijos“ vardu.
Šiaurinėje pusėje prie bažnyčios šliejosi vienuolynas. Jis pastatytas kaip ir bažnyčia – XVI a. pradžioje. Vienuolynas daug kartų buvo rekonstruotas.
XVI a. II pusėje bažnyčia padidinta, buvo pastatytas trijų navų pastatas ir tuomet varpinė įaugo į bažnyčios korpusą.
Bažnyčia ne kartą nukentėjo nuo karų ir gaisrų. Po 1564 m. gaisro sumūryti šias dienas pasiekę šoninių navų rytinėje dalyje išlikę krištoliniai ir tinkliniai skliautai, kuriuose matyti aštuoniakampės žvaigždutės. XVI a. jie dengė visą bažnyčią. Iš XVI a. iki šių dienų išliko ir Nukryžiuotasis, kuris yra šv. Florijono bažnyčios altoriuje. Taip pat iš XVI a. išlikusi tapyba ant bažnyčios šiaurinės sienos. 1530 m. Vilniuje posėdžiavusi kapitula paskelbė apie Lietuvos bernardinų provincijos įkūrimą. XVI amžiaus pradžioje bažnyčia buvo įkomponuota į Vilniaus gynybinės sienos statybas, todėl sienose yra šaudymo angų. 1564 m. Bernardinų bažnyčia ir šv. Onos bažnyčia degė gaisro metu. Degant, įgriuvo dalis Bernardinų bažnyčios skliautų.
Bažnyčia atstatyta ir vėl pašventinta 1594 m.  Baigus bažnyčios atnaujinimo darbus, pastatyti nauji laikini altoriai, buvo dekoruojamos ir tapomos bažnyčios sienos. Iki XVII a. jos išpuoštos itališka tapyba. Bažnyčios gotikos stilių šiek tiek pakeitė XVII a. naujai sumūrytos trys koplyčios: šv. Mykolo koplyčia, šv. Florijono koplyčia, kurioje pastatyti trys altoriai, ir vyskupo Benedikto Vainos koplyčia prie pietinės sienos netoli pagrindinio fasado. XVII a. buvo pratęstas Bernardinų vienuolyno koridorius ir suformuotas tiesioginis praėjimas į šv. Onos bažnyčią.
1617 m. ties pagrindiniu Bernardinų bažnyčios fasadu pastatyta Kristaus laiptų koplyčia. Bažnyčios presbiterijoje buvo įrengti pirmieji vargonai.
1655 m. karo metu bažnyčia ir vienuolynas išgyveno sunkius laikus. Rusų kariuomenė, įsiveržusi į miestą, išžudė daug bažnyčioje pasislėpusių vienuolių. Sudegusi bažnyčia apleista išstovėjo šešerius metus. 1677 m. Vilniaus vaivada Mikalojus Pacas fundavo Bernardinų bažnyčios atstatymą. Buvo suremontuoti bokšteliai, rekonstruoti skliautai, perdirbti frontonai, restauruoti vargonai. Tais pačiais metais pastatytas naujas didysis baroko stiliaus altorius. Iki šių dienų jis neišlikęs. Presbiterija iš lauko pusės ištinkuota. Atstatymo darbai baigti iki 1677 m.
XVIII a. pradžioje pertvarkyta bažnyčios presbiterija, taip pat bažnyčioje buvo įrengta trylika barokinių medinių altorių, pastatyta sakykla ir klausyklos, kurios ištapytos, nauji ąžuoliniai suolai. Išpuoštas didysis altorius naujomis sidabrinėmis plokštėmis. Pagal kitus šaltinius XVIII a. viduryje bažnyčioje buvo ne mažiau kaip dvidešimt vienas altorius. Presbiterijoje buvo du šoniniai simetriški altoriai, centrinėje dalyje du didieji altoriai. Kairėje bažnyčios pusėje stovėjo vienuolika altorių, dešinėje – septyni altoriai.
1794 m. sukilimo malšintojų bažnyčia buvo apšaudyta. Bažnyčia degė. Nukentėjo dalis jos pastatų, bokštai. Buvo sudegintas Bernardinų vienuolynas. Tuomet perstatytas bažnyčios priekinis fasadas.
XIX a. pirmaisiais dešimtmečiais bažnyčia buvo tapusi slaptų susirinkimų prieš Rusijos imperijos valdžią vieta.
Šlavantų seniūnija
Šlavantų seniūnija – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Lazdijų rajono savivaldybės vidurinėje dalyje.
Vilniaus šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia
Istorija
Po 1863 m. sukilimo Bernardinų bažnyčia tapo parapine. Buvo uždarytas Bernardinų vienuolynas ir paverstas rusų kariuomenės kareivinėmis. 1869–1870 m. priešais šv. Onos ir Bernardinų bažnyčias nutiesta nauja gatvė (dab. Maironio), gavusi Aleksandro vardą.
Šlavantų seniūnija
Istorija
Įsteigta 1995 m. XXI a. pradžioje dalis kaimų perduota Seirijų seniūnijai, keli – Šventežerio seniūnijai. 2017 m. gruodžio 31 d. seniūnija panaikinta, jos teritorija priskirta Seirijų seniūnijai ir Veisiejų seniūnijai.
Vilniaus šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia
Istorija
Po I pasaulinio karo buvusiuose Bernardinų vienuolyno pastatuose įsikūrė Vilniaus universiteto Dailės fakultetas, pati bažnyčia toliau veikė kaip parapijinė. Sovietų valdžia vienuolyno patalpose paliko Vilniaus valstybinį Dailės institutą, Bernardinų bažnyčią uždarė ir atidavė minėtam institutui. Šv. Pranciškaus mažesnieji broliai į Bernardinų bažnyčią sugrįžo 1994 metais.
Išorė
thumb|2007 m.
Šlavantų seniūnija
Gyvenvietės
2001 m. seniūnijai priklausė šios gyvenvietės:
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 2 seniūnaitijos:
Vilniaus šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia
Išorė
Bažnyčia raudonų plytų mūro, trijų navų, stačiakampė, pastatas masyvus, pagrindinio fasado kampuose yra po aštuoniakampį bokštelį, viršuje išlikusios šaudymo angos. Prie pietrytinio kampo stovi varpinės bokštas. Prie pietinės sienos prigludusios renesansinė ir barokinė koplyčios, prie šiaurinės sienos – vienuolyno galerija.
Pagrindinio fasado vidurinę dalį įrėmina didelis balto tinko langas ir smailių arkų nišos. Fasado kraštuose – kampiniai bokštai. Stogo frontone yra freska su Nukryžiuotojo atvaizdu ir baltai tinkuotų arkų eilės. Kai kurie tyrinėtojai svarstė, jog Nukryžiuotojo Kristaus freskos autorius Kanutas Ruseckas. Bažnyčios frontono ir fasado bokšteliai barokiniai. Fasade yra ornamentinė kvadratėliais išpuošta frizo juosta.
Presbiterija tinkuota, jos langai su arkomis. Pietinė navos siena netinkuota, su smailių arkų langais. Svarbiausias bažnyčios pietinės pusės akcentas – varpinės bokštas. Varpinė aštuoniakampė, jos apačia kvadratinė. Seniau bokštą dengė šalmas, dabar yra žemas piramidinis skardinis stogelis. Šiaurinio fasado apačią užstoja vienuolyno galerija. Viršuje yra smailių arkų langai, po karnizu – šaudymo angos. Bažnyčią puošia keturi metaliniai kryžiai, varpinę – saulės pavidalo viršūnė.
Šiaurinėje pusėje prie bažnyčios yra vienuolynas, išlaikęs daug autentiškų fasadų bei interjero elementų. Prie vienuolyno pietryčių kampo glaudėsi erdvi salė. Vienuolyno fasadai buvo netinkuoti, sienų paviršiai lygūs. Kiemą supo dviaukščiai fasadai ir galerija antrame aukšte. Vėliau atvira arkada užmūryta, kai kurie korpusai paaukštinti. Prie šiaurinio bažnyčios fasado, kiemelio dešinėje prigludusi dviaukštė vienuolių galerija.
Vidus
thumb|150 px|left|Centrinė nava, priekyje - didysis altorius thumb|150 px|right|Interjeras ir gotikinė sienų tapyba thumb|150 px|right|Gotikiniai skliautai thumb|150 px|left|Gotikiniai skliautai ir tapyba