cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrea Mantegna
Darbai Padujoje ir Veronoje
Andrėja Mantenja gimė 1431 m. Izola di Karturo kaime (dabar Pjacolos sul Brentos dalis) netoli Padujos dailidės Badžo šeimoje. Tiksli gimimo diena nežinoma. Būdamas apie 11 metų amžiaus Mantenja įstojo mokiniu į F. Skvarčionės dirbtuves Padujoje. Paduja tuo metu buvo vienas iš ankstyvųjų Renesanso centrų Italijoje, kuriame buvo Donatelo, Učelo ir kt. reikšmingų menininkų darbų. Pats F. Skvarčionė vadovavo vienai didžiausių menininkų mokyklų Šiaurės Italijoje ir buvo, anot Dž. Vazario, pamišęs dėl senovės Romos meno liekanų, rinko ir kolekcionavo antikines skulptūras ir architektūros liekanas po visą Italiją. Mantenja iš savo mokytojo greit perėmė pomėgį antikiniam menui, bei ankstyvojo renesanso menininkų aiškios linijos ir perspektyviojo vaizdavimo patirtį. left|thumb|200px| „Šv. Jokūbas vedamas į mirties vietą“ (neišlikęs, buv. [[Ovetari koplyčia)]]
Kūrybiškai Mantenja subrendo labai anksti, kas suvedė jį į konfliktą su mokytoju, kuriam buvo vienu geriausių mokinių. Būdamas apie 17 metų Mantenja jau atliko San Sofia bažnyčios altoriaus tapybą Padujoje (neišlikusi). Iškart po to F. Skvarčionė nusiuntė jį atlikti Ovetari koplyčios Eremitų bažnyčioje freskas. Tačiau tuo metu Mantenja nutraukė ryšius su mokytoju vėliau motyvavęs, kad F. Skvarčionė neatlygindavo už jo darbą. Ovetari koplyčioje dirbo Džovanis d'Alemanja, Antonijus Vivarinis ir kitas Skvarčionės mokinys Nikolas Pizolas. Ilgainiui, mirus kitiems dailininkams, didžiąją dalį freskų iki 1457 m. atliko Mantenja, kuriose sukūrė savo pirmuosius šedevrus, o vieną sieną Šv. Jokūbo gyvenimo tema atliko vienas pats (visa koplyčia 1944 m. buvo subombarduota Antrojo pasaulinio karo metu).
Apie 1447 m. Mantenja pabuvojo Venecijoje, nuo 1449 m. porą metų dirbo Feraros kunigaikščių giminės d'Este užsakymais. Feraroje Mantenja susipažino su Pjero dela Frančeskos darbais ir nutapė pirmą (išlikusį) reikšmingą darbą „Piemenų pagarbinimas“. Darbai Šiaurės Italijoje Mantenją suvedė su Belinių dailininkų šeimos tėvu Jakopu Beliniu. Kūrybiniai ryšiai galų gale lėmė, kad Mantenja 1453 m. vedė Jakopo dukrą Nikoloziją (Nicolosia Bellini). 1453 m. Mantenja gavo reikšmingą užsakymą Santa Giustina bažnyčioje Padujoje. Jai nutapė Šv. Luko altorių („Šv. Luko poliptikas“).
right|thumb|200px| [[San Zeno altorius, „Madona soste“]] Apie 1457 m. baigęs darbus Ovetari koplyčioje Mantenja gavo užsakymą San Zeno (Šv. Zenono) bazilikoje Veronoje. Dailininkui buvo patikėta didžiojo altoriaus tapyba („San Zeno poliptikas“), kurioje Mantenja pasirodė visiškai susiformavusiu vienu didžiausių Italijos renesanso meistrų. San Zeno altoriuje Mantenja plačiai panaudojo puošybą tapytais vaisiais ir girliandomis.
Maždaug tuo metu datuotas pirmas Šv. Sebastijono paveikslas, kurį Mantenja greičiausiai nutapė po Padują nusiaubusio maro. Mantenja daugiau niekuomet nebegrįžo į Padują, kurioje susiformavo kaip dailininkas. Tuo pačiu laikotarpiu datuotas paveikslas „Pristatymas šventykloje“, kuriame, manoma, Mantenja pavaizdavo save iš dešinės ir savo žmoną kairėje. Paveikslą vėliau savo maniera nutapė Džovanis Belinis.
Darbai Mantujoje
1457 m. Mantenja buvo oficialiai pakviestas Liudoviko II Gonzagos į Mantują. Mantujos valdytojas tuo metu ieškojo pamainos mirusiam Pizanelui, tačiau Mantenja į Mantują persikėlė tik 1460 m., baigęs altoriaus tapybą Veronos San Zeno bažnyčiai. Ryšius su Mantuja rodo apie 1459−60 m. tapytas iš Mantujos kilusio kardinolo Liudoviko Trevizano portretas. Atvykęs į Mantują Mantenja buvo paskirtas oficialiu Gonzagų dvaro dailininku. Pirmas svarbus užsakymas, kurį atliko dailininkas, buvo San Džordžo (Šv. Jurgio) pilies koplyčioje. Čia jis nutapė paveikslą Mergelės Marijos mirties tema (šiuo metu Prado muziejuje) ir dar keliolika darbų, iš kurių buvo vėliau sudarytas vadinamasis Uficių triptikas, bei kt. fragmentų.
Freskose, kurias Mantenja pabaigė tik 1474 m., dailininkas pavaizdavo Gonzagų dvarą. Freskose vaizduojamos natūralios šeimyninės scenos be religinių ar alegorinių poteksčių – labai neįprastas reiškinys to meto Italijoje (greičiausiai dar ir dėl to, kad kambarys buvo nedaug kam prieinamas). Darbus Mantenja pradėjo nuo „akies“ arba okulo kambario lubose, kuriose pavaizdavo iliuzionistinį langą su žaidžiančiais cherubinais − apskritai pirmąjį tokio pobūdžio darbą Italijos, o gal ir visos Vakarų Europos mene. left|thumb|180px| [[Camera degli Sposi (Mantegna)|Camera degli Sposi, detalė − Barbora Gonzaga]]
1466−67 m. Mantenja lankėsi Florencijoje ir Sienoje. Florencijoje tikriausiai nutapė Karlo de Medičio portretą. Po darbų Camera degli Sposi kambaryje Liudovikas II Gonzaga Mantenjai padovanojo namą (šiuo metu Mantenjos memorialinis muziejus Mantujoje). Manoma, kad maždaug tuo metu Mantenja atidarė nuosavą graviūrų dirbtuvę. Mantenjos graverio kūryba sunkiai nustatoma, nes jis graviūrų nepasirašinėjo (išskyrus vieną ir tai ginčytiną). Manoma, kad dažniausiai graviūras kūrė jo mokiniai pagal Mantenjos piešinius arba kopijavo pagal Mantenjos paveikslus. right|thumb|200px| [[Camera degli Sposi (Mantegna)|Camera degli Sposi, detalė − auklė]]
Tuo metu Mantenjos laukė nelabai sėkmingi metai, mirė jo sūnus Bernardinas, o po Liudoviko valdęs nepilnametis sūnus Federikas I Gonzaga nebeužsakinėjo dailės darbų, tačiau pakėlė Mantenjos rangą į riterių (it. kavalierių). Nelabai džiugų laikotarpį rodo majestotinis darbas „Šv. Sebastijonas“ (dabar Luvre) ir, manoma, kad šiuo laikotarpiu Mantenja greičiausiai pradėjo „Kristaus apraudojimą“.
Vėlyvasis periodas
1488 m. Mantenja buvo pakviestas atlikti darbų Vatikane popiežiaus Inocento VIII. Dailininkas atliko freskas Belvederio koplyčioje, tačiau, panašu, kad jo santykiai su popiežiumi nebuvo sėkmingi dėl griežtos religinės tvarkos (šios freskos buvo sunaikintos 1790 m.). Romos periodui priskiriama „Madona prie uolos“. left|thumb|180px| „Madona prie uolos“ 1490 m. Mantenja grįžo į Mantują, kur rado Frančesko II Gonzagos naująją žmoną – vieną iš pačių žymiausių Italijos Renesanso moterų-mecenačių Izabelę d’Este. 1495 m. Mantenja sukūrė vieną iš garsiausių savo paveikslų „Pergalės Madoną“, skirtą pažymėti Italijos kunigaikštysčių lygos pergalei prieš Prancūzijos įsiveržėlius Fornovo mūšyje. Darbe pavaizduotas kunigaikštis Frančeskas II Gonzaga, klūpantis prieš laiminančią Madoną. Paveikslas buvo tai pačiai progai skirtoje atminimo bažnyčioje, kurią irgi suprojektavo Mantenja (šis darbas buvo pagrobtas prancūzų kareivių Napoleono karų metu ir 1798 m. perkeltas į Luvrą).
1497 m. Mantenja sukūrė „Trivulzio Madoną“ Santa Maria in Organo bažnyčiai Veronoje, o tais pačiais metais Izabelė d’Estė užsakė dailininkui nutapyti paveikslų San Džordžo pilyje Mantujoje pagal eiles apie antikinius personažus. Čia Mantenja sukūrė vienus iš pačių įstabiausių savo darbų: 1497 m. – „Parnasą“ (arba „Marsas ir Venera“) ir 1502 m. – „Dorybių triumfą“ (arba „Minerva išveja Nedorybes iš Dorybių sodo“ – dabar abu Luvre). Nebaigtą darbą „Izabelės d’Este karūnavimas“ vėliau baigė Lorencas Kosta. Šiam laikotarpiui priskiriamas „Kristus, prilaikomas dviejų angelų“.
Gyvenimo pabaigoje dailininkas buvo prastos sveikatos, turėjo problemų dėl šeimos (mirė žmona, o vienas iš sūnų buvo ištremtas iš Mantujos už nusikaltimus). Didžiąją laiko dalį skyrė darbams mirusiųjų koplyčioje Sant’Andrea (Šv. Andriaus) bažnyčioje Mantujoje (vėliau šioje koplyčioje buvo palaidotas ir ji pavadinta jo vardu). Nelinksmą dailininko požiūrį į gyvenimą atskleidžia paskutinis Šv. Sebastijono atvaizdas. Andrėja Mantenja mirė 1506 m. rugsėjo 13 d. būdamas 75 metų amžiaus. Po jo mirties buvo rastas vienas garsiausių jo darbų „Kristaus apraudojimas“, kuris tikriausiai buvo skirtas pomirtinei koplyčiai, tačiau jo sūnūs iškart jį pardavė, kad padengti skolas.
Kūryba
right|thumb|200px| [[Camera degli Sposi (Mantegna)|Camera degli Sposi „akis“]] right|thumb|200px| [[Šv. Sebastijonas (Mantegna)|„Šv. Sebastijonas“ (Luvras)]] right|thumb|200px| „Kristaus apraudojimas“ right|thumb|260px| „Jūros dievų mūšis“ (apie 1475 m. [[graviūra)]]
Andrėjos Mantenjos kūrybai būdingas šaltas figūrų ir peizažų vaizdavimas. Žmonių figūros vaizduojamos skulptūriškos, sudarant akmens faktūros įspūdį, peizažuose dominuoja senovės miestų griuvėsiai paįvairinti stūksančiomis uolomis. Tokį vaizdavimą iš dalies lėmė Mantenjos aistra senovės Romos liekanoms. Tačiau vien antikiniais motyvais dailininkas neapsiribojo, pvz., po San Zeno altoriaus Madona vaizduojamas kilimas turi turkiško, musulmoniško piešinio bruožų.
Kaip daugelis to meto italų renesanso dailininkų Mantenja ypač akcentavo perspektyvųjį vaizdavimą siekdamas pabrėžti pirmo plano figūrų reikšmingumą. Jo peizažai, atrodo, driekiasi iki begalybės. Ovetari koplyčios freskoje „Šv. Jokūbas vedamas į mirties vietą“ scenos žiūrovo pozicija pateikta grindų lygyje.
Mantenjos kūryba turėjo platų poveikį Italijos renesanso dailei. Šiaurėje ji paveikė Venecijos dailę, visų pirma, Džiovanio Belinio, o į Pietus, Florencijoje, Leonardas da Vinčis perėmė Mantenjos pomėgį puošti paveikslų erdvę vaisiais ir girliandomis. Mantenjos graviūros turėjo poveikį Albrechto Diurerio vėlesniems darbams, o Koredžas, kuris dirbo pomirtinėje Mantenjos koplyčioje, perėmė iliuzionistinio vaizdavimo idėjas.
Žymesni darbai:
Šiaulėnų apskritis
Šiaulėnų apskritis buvo į pietvakarius nuo Radviliškio. Centras – Šiaulėnai.
Istorija
Apskritis sudaryta 1915 m. rugsėjo 23 d. vokiečių okupacinės valdžios, priskirta Oberosto Lietuvos sričiai. 1915 m. gruodžio 4 d. pertvarkyta į Kuršėnų apskritį.
Šeduvos rajonas
Šeduvos rajonas – 1950–1962 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas tarp Šiaulių ir Panevėžio. Centras – Šeduva.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Radviliškio apskrities 24 apylinkių, Panevėžio apskrities 14 apylinkių ir Kėdainių apskrities 3 apylinkių. 1950–1953 m. rajonas priklausė Šiaulių sričiai. 1954 m. šiek tiek keitėsi rajono ribos. 1962 m. kovo 31 d. Šeduvos rajonas panaikintas, jo teritorija perduota Radviliškio rajonui.
Rajone nuo 1951 m. leistas laikraštis „Spalio vėliava“.
Hensfordas
Hensfordas – miestelis vidurio vakarų Anglijoje. Geležinkelio stotis. Veikia technologijos kolegija. Nuo XIX a. mieste vyravo anglies pramonė, bet ilgainiui ji savo svarbą prarado.
Liaudiškiai (Zarasai)
Liaudiškiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4,5 km į šiaurės rytus nuo Zarasų, už Valiuko miško. Rytuose ribojasi su Laukesos kaimu bei ežerais Laukesu (Smėlyne) ir Baltu, šiaurėje su Kurcumo ežeru ir Latvija, iš pietų ir vakarų supa Valiuko miškas (už jo Raudondvario ir Ažuožeriškių kaimai). Netoliese stūkso Liaudiškių piliakalnis (dar vadinamas gretimo Laukesos kaimo vardu), kaimelio centre išlikęs senkapis.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Alupka
Alupka ( ir ) – miestas pietų Kryme, Juodosios jūros pakrantėje, 17 km į pietvakarius nuo Jaltos. Praeina Sevastopolio-Aluštos plentas.
Populiarus pajūrio klimato kurortas, veikiantis ištisus metus. Veikia sanatorijos, poilsio namai. Gydoma plaučių ir kaulų tuberkuliozė, praktikuojama ampeloterapija (gydymas vynuogėmis). Žymiausias miesto objektas XIX a. neogotikiniai Michailo Voroncovo rūmai. Juose veikia dailės muziejus, kuriame saugomi XVIII–XIX a. paveikslai, porcelianas, žalvario dirbiniai, unikalių leidinių biblioteka. Taip pat mieste yra vaizdingi peizažiniai parkai. Tuoj virš miesto iškilę Krymo kalnai, stūkso turistų lankoma Ai Petrio viršūnė.
Istorija
Gyvenvietė įkurta graikų, jos pavadinimas kilo nuo žodžio Αλεπού, reiškiančio „lapę“. Rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 960 m. (Bizantijos metraščiuose).
Rusijai užkariavus Krymo chanatą, tapo Rusijos imperijos dalimi, Alupka tapo populiariu kurortu, didikų poilsiaviete.
1938 m. Alupkai suteiktos miesto teisės.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Voroncovo rūmai
Kania
Kania – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajono pietryčiuose, Labanoro girios pakraštyje, 4,5 km į šiaurės rytus nuo Žaugėdų. Ilgis pietvakarių-šiaurės rytų kryptimi 0,86 km, plotis iki 0,48 km. Altitudė 148,7 m. Ežeras gilus, didžiausias gylis siekia 39,4 m. Dubuo rininės kilmės. Kranto linija vingiuota nesmarkiai. Krantai daugiausia žemi, pelkėti, su terasomis, šiaurinis aukštesnis. Šiaurės ir pietų krantuose auga pušynai, kitur – supa raistai. Dugną dengia molingas sapropelis.
Ežerėvardis Kanià visiškai neaiškios kilmės. Bandoma sieti su indoeuropietiškais gyvūnų pavadinimais (pvz., „žąsis“) arba laikyti finišku paveldu (plg.  „dėlė“,  „višta“).
741 m.
741 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Creedence Clearwater Revival
Creedence Clearwater Revival (dažnai vadinama trumpiniu Creedence) buvo amerikiečių roko grupė, išpopuliarėjusi XX amžiaus 7-ojo dešimtmečio pabaigoje. Per 1968, 1969 ir 1970 metus, grupė išleido šešis studijinius albumus bei daugybe sėkmingų dainų iki šių dienų grojamų įvairiose pasaulio radijo stotyse. Paskutinis septintasis Creedence albumas buvo išleistas 1972 metais, kuriam išėjus grupė iširo.
Grupę sudarė vokalistas, gitaristas bei pagrindinis dainų autorius John Fogerty, jo ritmine gitara grojantis brolis Tom Fogerty, bosistas Stu Cook bei būgnininkas Doug Clifford.
Šintoizmas
Šintoizmas (Šinto, Shintō, jap. 神道 – pažodžiui „dievų kelias“) – senoji japonų religija. Garbinimo objektas yra gamta bei ją įkūnyjantys kami, kurie gali būti verčiami kaip dievai, nematomos gamtos dvasios arba tiesiog dvasinės būtybės. Kai kurie kami yra susiję tik su tam tikra vieta ir gali būti laikomi tam tikros vietos dvasiomis, tačiau kiti kami susiję su didesniais gamtiniais objektais ir procesais, pvz., Saulės deivė Amaterasu. Religija susiformavo ankstyvaisiais amžiais iš totemizmo, fetišizmo ir įvairių magijos formų.
Meidži restauracijos metu (1868–1912) šintoizmą siekta paversti valstybine organizuota religija, tačiau iš tikro jis neturi griežtos struktūros, šventų raštų, savo aiškiai išreikštos religinės filosofijos, Dievo sąvokos, savo religinio meno.
Mitologija
Pagrindine knyga šintoistai laiko kojiki mitologinę dalį, kurioje aprašomas pasaulio atsiradimas ir vystymasis. Pagrindinės veikiančios dievybės yra vyriškoji Izanagi ir moteriškoji Izanami. Jie iš tekančio chaoso sukūrė salas ir čia šoko ritualines vestuves ir į pasaulį paleido daug naujų dievybių, kurių viena – ugnies dievybė – sunaikina savo motiną Izanami. Izanagi prausiasi vandenyne ir prausimosi metu nyksta sukurdamas daug naujų dievybių, kurių pagrindinės yra Amaterasu (saulė, šviesa), Tsukiyomi (mėnulis, nakties dangus) ir Susanoo (vandens platybės, vėjas). Konfliktas plėtojasi tarp Amaterasu ir Susanoo, kol pasiekia apogėjų – Amaterasu pasislepia kalno oloje ir pasaulyje tampa tamsu. Siekdamos išvaduoti Amaterasu dievybės atlieka tam tikrus ritualus, bet išvaduoti Amerasu pavyksta tik Uzumei (senatvės pasaulio valdovė). Praėjus kelioms kartoms Amaterasu siunčia į žemę savo proanūkį, kuris tampa pirmuoju imperatoriumi Jimmu (660 m. pr. m. e.).
Pasaulio samprata
Pagrindinės šintoizmo nuostatos: pasaulis yra tobulas, nes atsirado pats iš savęs ir nuolat save atnaujina, taip atmetama pašalinės jėgos idėja. Visuose pasaulio daiktuose įsikūnijusi kami, nemateriali būtybė, todėl nėra skirtumo tarp gyvo ar negyvo. Visi daiktai – kami suartėjimo rezultatai. Lytinis aktas tobulas, nes kami nuolat suartėja ir dalindamiesi sukuria naujas kami. Atmetama nuodėmės sąvoka. Tikima, kad dievai sukūrė tik japonus, nes visų japonų tėvas yra imperatorius – tiesioginis Amaterasu palikuonis. Pradinis šintoizmas neturi nei teologijos, nei išplėtotos etikos koncepcijos ir remiasi tik mirties neigimo ir ritualinio apsivalymo idėja. Mirtį šintoistai vertina visiškai kitaip negu vakariečiai. Šintoistų supratimu, protėvių dvasios niekur neiškeliauja ir nenutolsta nuo gyvųjų. Kai XVI amžiuje japonai sužinojo, kad krikščionys skelbia, jog yra galimybė, kad mirusiųjų dvasios gali iškeliauti į dangų arba pragarą, pradėjo sklisti nepasitenkinimas krikščionimis. Šintoistai tiki, kad protėvių dvasios gyvena šalia ir padeda, kai sunku. Buvimas šintoistu nėra aklas sekimas tikėjimo taisyklių rinkiniu ar religinių nuostatų ir pažiūrų įsisavinimas nuo pat gimimo - tai yra tiesiog gyvenimo principai, vertybių sistema ir mąstymo būdai, kurie buvo ir yra prijungti prie japoniškos kultūros kaip dalis tradicijos.
Ritualai ir šventės
thumb|200px|Torii
Šintoizmo praktinė veikla yra susijusi su žemdirbystės ciklo apeigomis – pirmaisiais pavasario darbais laukuose ir baigiant Naujųjų metų ciklo šventėmis. Šintoistų šventyklos architektūra atitinka sandėlio, klėties architektūrą. Tai dalis haiden, kurioje laikoma šintai – „dieviškasis kūnas“ – šventiko rūbai, amuletai, daiktai, ritualiniai reikmenys. Ant altoriaus – sakė, ryžiai, kitos aukos. Maldos vieta yra šventyklos prieangis – hoden. Čia tikintieji atiduoda aukas, suploja delnais ir mintyse kreipiasi į kami su prašymu. Baigus maldą skambinama varpeliu. Yra ir kita maldos vieta – natūralūs gamtos objektai (medžiai, akmenys ir kt.), apjuosti ryžių virve – sakralumo ženklu. Šventikas melsdamasis atlieka maldą norito – tai maginių užkeikimų ir formulių malda. Šintoistų šventyklos atpažįstamos iš torri (鳥居) - šventyklos vartų. Paprastai vartai yra padaryti iš medžio, bet kartais, ypač dabartiniais laikais, ir iš betono.
Šintoizmas skiriasi nuo daugelio religijų tuo, kad neturi šventų raštų ir knygų, bet turi senovines maldas - nori (祈り), kurios buvo perduodamos žodžiu daugelį amžių. Vienas iš šintoizmo elementų, kuriuo tiki žmonės, yra tai, kad gražiai ir teisingai tariant maldas galima sulaukti sėkmės. Su šintoistine tradicija glaudžiai siejasi mirusiųjų paminėjimo šventė o–bon. Ji švenčiama rugpjūčio 14-15 dienomis. Prisilaikant šintoistinės tradicijos mirusieji buvo nelaidojami, bet išnešami į nuošalius kalnų slėnius. Pavasario sezono metu, liūčių laikotarpiu ypatingai padaugėdavo mirčių. Po mirties žmogaus kami 45 dienas ieško vietos persikūnyti į kitą daiktą. Tai apytiksliai atitinka nurodytą datą. Vanduo nuo pavasario iki o–bon šventės buvo laikomas negyvu, mirtį nešančiu ir tik po šios šventės jis būdavo laikomas išvalytu, švariu, nes valymo ritualus atlieka budizmo ir šintoizmo šventikai. Šintoistai skiria dviejų tipų kapines – kūno (kalnuose) ir dvasios (namai, kaimas). Mirusįjį palikus kalnų slėniuose senovėje iš jų būdavo parnešamas sasaki medis ir sodinamas aukštyn šaknimis prie namų. Atėjus budizmui, sasaki medis nebesodinamas, o prie namų statoma medinė lentelė su mirusiojo tikru ir pomirtiniu vardais. Vėliau lentelė sumažėjo ir dabar yra dedama namo viduje, virš pagrindinio įėjimo ant kamidana lentynos. Dieną prieš o–bon šventę japonas turi sugrįžti prie tėvų kapų, išsimaudyti pirtyje, palikti ją karštą ateinančiai kami paskutinį kartą nusiprausti. Po to žmonės eina į kūno kapines, ten uždega žvakę ir palieka, o kitą uždegtą žvakę neša namo, taip rodant kami kelią į namus. Grįžus į namus čia deginamas laužas. Vidurnaktį iš budistų ir šintoiztų šventyklų eina tikinčiųjų eisena prie artimiausios upės, kur leidžiami plaustai–žibintai ir į dangų šaudomi fejerverkai. Po to visi eina į aikštes ir šoka ritualinius šokius ar kitaip linksminasi.
Šintoizmo formos
Valstybinė
Po 1889 m. Japonijos konstitucijos, valstybė suteikė  paramą 110 tūkst. šintoistinių šventyklų ir 16 tūkst. šventikų, kurie rūpinosi šiomis šventyklomis ir tokiu būdu platino šintoizmą visoje šalyje. Kiekviena šventykla turėjo savo relikviją, kuri buvo dedikuota vietinei dievybei, herojui ar įvykiui. Tipinė šventykla susidarė iš dviejų dalių - prieangio ir vidinės salės. Visos šventyklos pagal taisykles turėjo būti nedažytos ir perstatomos kas  20 metų. Į šventyklos vidų įžengti galėjo tik šventikai ir valstybės pareigūnai, o visi likę turėdavo likti prieangyje. Kiekvienas atėjęs žmogus atnešdavo kuklią auką ir esant poreikiui sukalbėdavo maldą. Šventyklų lankymas nebuvo privalomas, bet, kaip nerašyta taisyklė, egzistavo suvokimas, jog kiekvienas japonas turi aplankyti šintoiztinę šventyklą bent kartą gyvenime. Valstybinė šintoizmo forma buvo sukurta kaip atsvara sektoms,  su išsikeltu tikslu skatinti Japonijos žmonių patriotizmą apeinant visas religines dogmatikas ir funkcijas. Konstitucijoje buvo iškeltas punktas, skelbiantis, kad šventikai negali atlikinėti jokių religinių praktikų. Po konstitucijos išleidimo kariuomenė ir visi karo vadai tapo tiesiogiai pavaldūs imperatoriui. Kadangi šintoizmas taip pat buvo neatsiejama valstybės dalis,  jis tapo instrumentu, kuris teikė parama Japonijos kariams artimoje ateityje vykusiose karuose. Šintoizmas tapo neatskiriama militarizmo dalimi, todėl amerikiečiai, laimėję antrąjį pasaulinį karą ir 1945 m. užėmę Japoniją, nutraukė valstybės finansavimą šintoizmui. Šventyklos nebuvo nugriautos ir tęsė savo egzistavimą, bet neturėdamos valstybės finansavimo liko apleistos ir prarado didžiąją dalį pasekėjų.
Sektantinis šintoizmas
Meiji erai besivystant ir šintoizmui tampant institucine įstaiga, kuri skatina patriotizmą, religinio šintoizmo sekėjai buvo priversti atsiskirti ir ieškoti paramos kitur. Iš trylikos pagrindinių šintoizmo atšakų atsirado trys pagrindinės sektos, kurių pagrindiniai bruožai buvo gamtos garbinimas ir asketiškas gyvenimo būdas. Pirmoji sekta priklausė žmonėms, kurie garbina kalnus. Japonijoje kalnai nuo pat istorijos pradžios buvo garbinami ir laikomi kone dievais. Laikui bėgant atsirado tradicija atlikinėti piligriminius žygius, į kuriuos įeidavo ir kopimai į kalnus, taip pabrėžiant nuolankumą gamtai ir asketiškumą. Antroji sekta - Tenrikyo  (天理教 Tenrikyō) sukurta Nakayama Miki  (中山 みき) ir tai yra didžiausia pasaulyje pasekėjų skaičių turinti religinė atšaka sukurta moters. Ši šaka buvo sukurta, kai Nakayama buvo 41-erių, išgyvenusi sunkią ligą, moteris pradėjo tikėti, jog į ją įsikūnijusi kami dvasia. Ši šaka rėmėsi Japonijos šamanizmo ir vudu religijų elementais, tokiais kaip bandymas pasinerti į ekstazę ir tikėjimu, kad dieviškoji galia gali išgydyti viską. Šiomis dienomis ši sekta vis dar išlikusi ir savo mokymuose akcentuoja žmogiškąjį gerumą, savanoriavimą, pagalbą kitiems. Trečioji grupė - šiai grupei priklauso visos likusios sektos, kurias galima laikyti tyrojo šintoizmo sekėjais. Kai Japonijos valdovai perimė šintoizmą į savo rankas Meiji eroje ir viešai paskelbė, jog šintoizmas praranda religinį statusą, tai beveik pražudė šintoizmą, nes žmonės visiškai apleido tradicijas ir pamiršo apie mitologiją ir ritualus. Išsivysčius trims sektoms vyko spartus šintoizmo atgavinimas ir senųjų Japonijos tradicijų integravimas į kultūrą. Šių sektų kūrėjai ir atstovai tikėjo, jog į visuomenę turi grįžti religinės ir etinės tradicijos. Šiomis dienomis auganti sekta yra tik Tenrikyo, kol likusios dvi praktiškai nebeturi pasekėjų.
Vidinis šintoizmas
Šalia augančių ir organizuotų sektų susikūrė ir viena paprastesnių šintoizmo formų, kurios pasižymėjo tuo, kad praktikos buvo atliekamos, tiesiog, namuose. Pagrindinis simbolis kami-dana - altorius namie. Kiekvieno altoriaus centre padėtas daiktas, kuris dažniausiai turi simbolinę prasmę Japonų šeimai ir yra pavadintas protėvio vardu. Meldimasis arba pagarbos atidavimas yra labai paprastas procesas. Kiekvieną dieną šalia altoriaus paliekamos gėlės, smilkalai, žibintai, maistas, gėrimai. Prieš atliekant maldą nusiplaunamos rankos, paliekama auka, ir suplojama rankomis taip žmogus parodo jog yra pasiruošęs komunikuoti su dvasiomis. Esant specialioms progoms kaip: vestuvės, šventės, sukaktuvės, jubiliejai dažniausiai aukojama daugiau ir sukalbama malda. Ši šaka yra patyrusi sinkretizmą su Budizmu. Pavyzdžiui vykstant laidojimo ceremonijai yra kreipiamasi ne į šintoizmo dievybes, bet į budizmo vienuolius, kurie gali atlikti šią ceremoniją. Sakoma jog šintoizmas yra skirtas mūsų gyvenimui dabar, o Budizmas - gyvenimui anapus. Todėl neretai šalia kami-dana stovi ir butsu-dan, kas yra Budiztinis altorius, kur taip pat garbinama ir budizmo dievybės.
Šintoizmas turi daug reikšmių Japonijos žmonėms. Kai kuriems tai mitų ir ritualų rinkinys, kuris primenta jiems šalies istoriją ir gilias, isišaknijusias tradicijas, kurios taip pat yra nuolatos primenamas žmonėms per nacionalines šventes ar paveldą. Religinė pusė patyrusi sinkretizmą ir fokusuojasi į dievybių garbinimą ir nuolatine abejone žvelgiant į ateitį. Na ir galiausiai kas priklauso sektoms, šie žmonės linkę tikėti dievu, kuris juos išgelbės, taip pat praktikuoti asketizmą ir tyro kūno sukūrimą. Ir galiausiai valstiečiams tai kaip įtraukta papildoma tradiciją į kasdienį gyvenimą, kuri reikalauja aukojimų protėviams, bei parodo, kad šintoizme egzistuoja animiztinių elementų.
Praktikos
Omairi
Šventyklų lankymo tradicijos ir atlikimo būdai skiriasi priklausomai nuo metų laiko ir švenčių. Omairi yra taisyklių ir tradicijų rinkinys, kuriomis turi vadovautis kiekvienas kitatikis, kuris nori aplankyti šintoizmo šventyklą. Šios taisyklės:
Misogi
Misogi - apsivalymas. Tai yra apsivalymo ritualas naudojant vandenį. Tradicija reikalauja sakyti ir kartoti konkrečias maldas bei trupučio fizinio aktyvumo. Ritualas gali būti atliekamas šventykloje ir, bet kur, kur teka švarus šaltinio vanduo. Labiausiai atsidavę šintoiztai atlieka ritualus po kriokliais.
Amuletai ir talismanai
Ema - tai mažos, medinės plokštės, kurios paliekamos prie altoriaus su užrašytu noru ar troškimu. Lentelės būna su piešinuku.
Tarptautinis konfliktas
Tarptautinis konfliktas – prieštaravimų tarp kelių ar keleto valstybių vystymosi fazė.
Šintoizmas
Amuletai ir talismanai
Ofuda - talismanas, padarytas ir metalo, popieriaus ar akmens. Ant kiekvieno iš talismanų išgraviruoti kami vardai. Pagrinde naudojami kaip namų apsaugos simbolis. Galima laikyt, bet kurioje erdvėje namie, svarbu, kad talismanas visada būtų apsauginiame krepšelyje. Juos galima gauti šventyklose. Turi būti atnaujinami kiekvienais metais.
Orchanas I
Orchanas I (turk.: اورخان غازی, Orhan Gazi; 1281 – 1362 m. kovas) buvo antrasis Otomanų emyrato (vėliau Osmanų imperija) bėjus 1326-1362 m. Jis gimė Söğüte, tėvai - Osmanas I.
Šintoizmas
Amuletai ir talismanai
Omamori - tai asmeninės apsaugos amuletai, parduodami šventyklose. Naudojami kaip sėkmės talismanai.
Tarptautinis konfliktas
Tarptautinis konfliktas skiriasi nuo prieštaravimų kylančių tarptautinėje arenoje. Prieštaravimai gali tapti konflikto objektyvia priežastimi. Prieštaravimai ir konfliktai yra skirtingo lygio fenomenai. Skirtingi dalykai yra ir tarptautiniai konfliktai bei tarptautinės krizės, kurios yra besivystančio konflikto fazė. Krizė yra kritinė konflikto išsivystymo riba. Šioje vietoje konfliktas gali peraugti į ginkluotą susirėmimą.
Orchanas I
Valdymas
Savo valdymo pradžioje jis bandė užkariauti šiaurės vakarų Anatoliją. Daugumą tų sričių valdė Bizantija ir jis laimėjo pirmą mūšį Pelekanone prieš Androniką III Paleologą. Orhanas taip pat užėmė Balikesyrą, kurį valdė Karasidai ir Ahio (religingų pirklių brolijos) Ankarą.
Pipietiniai karai, prasidėję Bizantijoje devynmečiui Jonui V tapus imperatoriumi, pasitarnavo Orchanui. Regentas Jonas Kantakouzenas išleido dukrą Teodorą už Orchano ir panaudojo jo turkus karius prieš karalienę Aną Savojietę, leisdamas jiems užimti Trakiją. Po to Kantakouzenas panaudojo turkus prieš patį Joną V ir atidavė jiems Çimpe pilį Europoje apie 1352 m. Žemės drebėjimas nusiaubė Galipolį (dabar Gelibolu) po dvejų metų ir miestą užėmė Orchano sūnus Suleimanas Paša, suteikdamas turkams atramos punktą Europoje.
Šintoizmas
Amuletai ir talismanai
Daruma - apvali, popierinė lėlė, atėjusi iš Hinduizmo. Pagal tradiciją žmogus gavęs lėlę susikuria tikslą ir nuspalvina vieną lėlės akį. Kai tikslas pasiektas - nuspalvinama kita akis. Tradicija pritaikyta šintoizmui, lėlės pardavinėjamos ir sugalvojus norą, tikslą paliekamos šventyklose.
Omikuji - popieriaus gabaliukai ant kurių užrašomi asmeniniai turtai, gali būti tiek materialus, tiek ne ( kaip pvz: šeima). Didžiosios ir pagrindinės šintoizmo šventyklos turi specialias sienas skirtas laikyti šiems popieriaus gabaliukams. Taip pat naudojami kaip apsaugos simbolis.
Tarptautinis konfliktas
Krizė nėra neišvengiama konflikto išdava. Konfliktų ir krizių susipynimas būdingas Artimiesiems Rytams.
Tarptautinių konfliktų priežastys:
Bojano kultūra
Bojano kultūra – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal Bojano gyvenvietę į pietus nuo Bukarešto.
Tuvalu vyrų futbolo rinktinė
Tuvalu vyrų futbolo rinktinė – Tuvalu atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Tuvalu Soccer Association. Rinktinė nėra priimta į FIFA, tačiau yra asocijuota OFC narė. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate.
Bojano kultūra
Arealas
Bojano kultūra 6 tūkstantmečio pabaigoje – 4 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi dab. Rumunijoje, Bulgarijoje ir Moldavijoje.
Kultūra
Susiformavo Starčevo-Koroso kultūrai susiliejus su juostinės keramikos kultūra. Žmonės vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, iš dalies medžiokle ir žvejyba. Rasta gyvenviečių liekanų, vario dirbinių (ylų, įvijinių apyrankių, karolių, kirvių, amuletų), gausiai – ornamentuotos keramikos. Kapinynai įrengti už gyvenviečių ribų. Mirusieji laidoti grupiniuose kapuose, giminei skirtame sklype. Bojano kultūros veikiama susiformavo Gumelnicos kultūra ir Tripolės kultūra.
Tuvalu vyrų futbolo rinktinė
Rinktinė žaidė Fidžyje 1979 m. rengtose Pietų Ramiojo Vandenyno žaidynėse. Čia rinktinė sužaidė sėkmingiausias ir blogiausias rungtynes – laimėjo 5-3 prieš Tonga ir pralaimėjo Taičiui 0-18.
2003 m. Fidžyje surengtose Ramiojo Vandenyno žaidynės Tuvalu rinktinė įveikė Kiribatį, bet pralaimėjo likusiose trejose rungtynėse.
Martynas Mikalojus Radvila
Martynas Mikalojus Radvila (, 1705 m. lapkričio 11 d. Ciemkovičiuose – 1782 m. sausio 11 d. Slucke) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės veikėjas.
Biografija
Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos Klecko šakos, tėvas Jonas Mikalojus Radvila, motina Henrika Darata Pšebendovskytė.
Liubeko teisė
Liubeko teisė − miestų teisės atmaina, susiformavusi XII–XIII a. Liubeke po to, kai jis 1226 m. tapo laisvuoju miestu. Liubeko teisė reiškia savivaldos suteikimą miestui. Liubeko teisė keitė asmeninį monarchų valdymą ar vietinių kunigaikščių valdymą atsiradusį dar Karolio Didžiojo laikais.
Martynas Mikalojus Radvila
Šeima
Duktė Antanina Radvilaitė (1730–1764 m.) ištekėjo už Juozapo Masalskio.
Liubeko teisė
Liubeko teisė buvo perimta dar apie 100 miestų Baltijos jūros regione. Privilegijos sudarė vokiečių pirkliams ir amatininkams feodaliniuose teisiniuose santykiuose išimtinį statusą, palankų prekybos ir amatų plėtotei. XIII a. Liubeko teises turėję miestai sudarė galingą prekybos bendriją – Hanzos Lygą, kurios centras buvo Liubeke. Oficialaus Liubeko teisės kodekso nebuvo iki 1586 m., kai jis buvo išspausdintas leidėjo Johann Balthorn. Nepaisant to, Liubeko teisė buvo pavyzdys ir kitiems Vokietijos miestams, kurie siekė atsikratyti aristokratų valdymo. Liubeko teisė buvo pagrindas Dortmundo kodeksui Vestfalijoje, Goslaro kodeksui Saksonijoje ir Magdeburgo teisėms Rytų Europos miestuose. Nuo kitų miestų teisių Liubeko teisė šiek tiek skyrėsi šeimos ir turto reikalus reguliuojančių normų ypatybėmis.
Martynas Mikalojus Radvila
Šeima
Sūnus Dominykas Radvila (1747–1803 m.), nors ir buvo protiškai atsilikęs, vedė Marijoną iš Čechinskių ir turėjo dvi dukteris. Marija (1791–1875 m.) ištekėjo už Aleksandro Bninskio. Ona Elžbieta (1792–1879 m.) ištekėjo už Atanazo Račinskio. Sūnus Aloyzas Aleksandras (1793–1801), mirė mažas.
Liubeko teisė
Lietuvoje Liubeko teisė buvo įvesta Livonijos ordino įkurtoje Klaipėdoje 1258 m.
Martynas Mikalojus Radvila
Šeima
Sūnus Jokūbas Radvila (1748–1808 m.), nors ir gavo raikytojo titulą, bet sirgo psichine liga ir visą gyvenimą buvo globojamas šeimos.
Kalvinis lubinas
Kalvinis lubinas (Lupinus albifrons) – pupinių (Fabaceae) šeimos augalas. Auga Kalifornijoje ir Oregone. Aptinkamas pakrantėse, sausose ir atvirose pievose, prerijose ir miško proskynose.
Liubeko teisė
Pagrindiniai principai
Pagal Liubeko teisę miestas turėjo būti valdomas tarybos, kurią sudarė 20 tarybos narių. Jie nebuvo renkami miestiečių, tačiau naujus narius skyrė iš miesto prekybos gildijų, stengdamiesi, kad gildijos būtų tinkamai atstovaujamos taryboje. Tarybos nariai paprastai tarnavo 2 metus, tačiau taryba galėjo prašyti tarybos nario pasilikti tarnyboje ilgiau. Kadangi dažniausiai taip ir buvo daroma, tai faktiškai tarybos nariai tarnaudavo iki gyvos galvos. Taryba iš savo tarpo rinko iki keturių burmistrų, kurie dalinosi vykdomąją valdžią. Pirmasis burmistras, paprastai vyriausiasis, veikė kaip primus inter pares.
Vokietijos futbolo varžybos 1903–1904 m.
Turnyrinė padėtis
Pirmenybės nebaigtos, kadangi liko nesužaistas finalas.
Martynas Mikalojus Radvila
Dvarai
Paveldėjo motinos kraičio dvarą Ostrave, iš tėvo jam atiteko Nieboruvas ir Pšigodzicė.
Asmenybė
Gavo gerą išsilavinimą, jį domino medicina, fizika, alchemija, savo laboratorijoje ieškojo filosofinio akmens, išmokęs hebrajų kalbos studijavo Talmudą, netgi aiškino jį žydams. Tačiau vaikystėje persirgta, matyt, iš tėvo paveldėta psichinė liga vis progresavo.
Savo antrąją žmoną su vaikais uždaręs į kalėjimą, savo dvare įsteigė haremą, į kurį jėga atimdavo savo pavaldinių dukras arba nusipirkdavo jų iš kitų dvarininkų. Vaivada Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė 1748 m. netgi buvo jį suėmęs už bajorų užpuldinėjimą viešuose keliuose ir kaimynų sodybų padegimus. Tačiau kiti Nesvyžiaus Radvilos apsiėmė jį globoti, kad jo žmoną ir vaikus apsaugotų nuo turto arešto. Jį globojo Jeronimas Florijonas Radvila, vėliau sūnus Mykolas Jeronimas.
Nepaisant to, karalius Augustas III jam suteikė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės raikytojo titulą.
Slaptas ratas
Slaptas ratas  – amerikiečių televizijos kompanijos „The CW Television Network“ produktas. Veiksmas vyksta išgalvotame miestelyje Chance Harbor, Vašingtono valstijoje. Visas veiksmas vystosi apie šešis paauglius, susibūrusius į slaptąjį ratą, raganų ir raganių bendruomenę.
Serialą sukūrė Andrew Miller pagal L. J. Smith parašyto to paties pavadinimo romaną. 2011 m. gegužės 17 d. The CW kanalas parodė pristatomąjį filmuką. 2011 m. rugsėjo 15 d. oficialiai pradėtas rodyti trečiadieniais per THE CW kanalą. Tų pačių metų spalio 12 d. kompanija pranešė pabaigusi filmuoti pirmąjį serialo sezoną, kurį sudaro 22 serijos. Kritikai serialo pristatomąjį filmuką įvertino ne itin gerai, Metacritic svetainė serialui davė 55 iš 100 galimų balų. Žiūrovai serialą sutiko geriau, toje pačioje svetainėje įvertinę 7 iš 10. Po pirmosios serijos kritikai įvertino serialą kaip gana neblogą.
2012 m. Žmonių pasirinkimo apdovanojimuose serialas buvo nominuotas kategorijoje Mėgstamiausia nauja televizijos drama.
Siužetas
Po motinos žūties gaisre, jaunoji Kesi Bleik persikelia gyventi į Chance Harbor miestelį Vašingtono valstijoje, kur gyvena jos močiutė. Našlaitė bando atsigauti po nelaimės, o ja susidomėjimą pradeda rodyti penki mokyklos mokiniai: Adamas Konatas, Diana Meade, Fei Čemberlain, Melisa Glaser ir Nikas Amstrongas. Jie pasako esą raganomis ir raganiais, o ji tokia pati kaip ir jie. Kesi netiki iki kol Adamas jai tą įrodo. Netrukus Kesi randa savo motinos šešėlių knygą…
Frenologija
thumb|right|XIX a. Frenologinė galvos schema Frenologija – pseudomokslas, paremtas idėja, kad iš žmogaus kaukolės formos galima gauti žinių apie jo charakterį, pomėgius, protinius gabumus ir pan. Frenologija teigia, kad smegenyse egzistuoja atitinkami organai, atsakingi už visas šias žmogaus savybes, apie kuriuos galima spręsti, vien apžiūrėjus matomą galvos dalį.
Frenologijos pradininkas buvo Franz Joseph Gall, XIX amžiaus vokiečių chirurgas. Ši teorija turėjo didelį populiarumą XIX amžiuje, vėliau buvo pripažinta pseudomokslu.
F. J. Gall visiškai nepagrįstai manė, kad kiekvienas kaukolės paviršiaus iškilimas atitinka po juo esančio smegenų regiono padidėjimą ir kad beveik bet kuris iškilimų derinys gali būti susietas su tam tikra charakterio savybe ar psichiniu sutrikimu. Paryžiaus Mokslų Akademija pasmerkė F. J. Gall nemokslinį požiūrį ir, remiantis fiziologo Marie Jean Pierre Flourens eksperimentais, jo darbas buvo diskredituotas.
Suvalkų Šv. Benedikto ir Romualdo dekanatas
'''Suvalkų Šv. Benedikto ir Romualdo dekanatas''' - tai vienas iš 21 katalikų, Luko vyskupijos dekanatų. Dekanas ks. Krzysztof Kaczyński, vicedekanas ks. Lech Łuba. Suvalkų apskrityje taip pat dar yra Pilypavo dekanatas, Suvalkų Šv. Dvasios dekanatas ir Suvalkų Dievo gailestingumo dekanatas.
Parapijos
Dekanate yra 7 parapijos:
742 m.
742 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Liberijos doleris
Liberijos doleris – Liberijos valiuta. ISO 4217 kodas – „LRD“. Doleris padalintas į 100 centų. Simbolis – L$.
Istorija
Liberijos doleris įvestas 1847 m., 1907 m. pakeistas Vakarų Afrikos svaru, 1943 m. JAV doleriu, 1960 m. vėl įvestas.
Pavarėnis
Pavarėnis – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Varėnos ir apie 12 km į vakarus nuo Valkininkų gel. stoties, prie keliouko Sarapiniškės–Kirklionys. Kaime yra kapinės.
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilęs nuo netoliese tekančios Varėnės upės. Tos pačios kilmės ir kito kaimo, esančio Alytaus rajone netoli Varėnės ištakų, pavadinimas – Pavarėnys.
Istorija
Kaime rasta akmeninių kirvių ir titnaginių strėlių.
Sovietmečiu kaimas buvo Pavarėnio apylinkės centras, veikė ryšių skyrius.
El Hieras
thumb|250px|El Hiero vakarinis kyšulys
El Hieras  – sala Atlanto vandenyne, labiausiai į pietus ir vakarus nutolusi bei mažiausia Ispanijai priklausančiame Kanarų salyne. Plotas 278 km² Paviršius kalnuotas. Aukštis iki 1501 m (Malpaso k.). Yra retų endeminių gyvūnų rūšių.
Saloje gyvena 10,2 tūkst. gyventojų (2003 m.). Gyventojų tankumas – 37 žm./km². Pagrindinis miestas – Valverdė.
Rinijūnai
miniatiūra|Rinijūnų (Rhyniophyta), pirmųjų Žemės augalų atkurta vizualizacija Rinijūnai – pirmieji sausumos augalai (Rhyniophyta), Žemėje atsiradę maždaug prieš 450 milijonų metų paleozojaus eros devono periode. Rinijūnams priklauso tik išnykę iškastiniai sausumos augalai. Mokslinėje literatūroje plačiausiai aprašyti Rhyniophyta atstovai – rinija (Rhynia) ir kuksonija (Cooksonia).
Kilmė
Egzistuoja keletas aukštesniųjų sporinių augalų kilmės hipotezių. Viena iš jų teigia, kad augalai tiesiogiai kilo iš dumblių (greičiausiai žaliadumblių). Tai rinijūnai, įvardyjami kaip sausumos augalų protėviai. Kita hipotezė teigia, kad rinijūnai, samanūnai ir dumbliai kilo iš protėvio, panašaus į dumblį.
Paleontologiniai duomenys rodo, kad dumbliai iš tiesų augo Žemėje dar prieš atsirandant pirmiesiems sausumos augalams. Dabar tik fosilijose aptinkami, archaijiškiausi sausumos augalai, savo išvaizda buvo ganėtinai panašūs į kai kuriuos dumblius. Vienas svarbiausių bruožų, grindžiančių hipotezę, yra tai, kad dumblių ir archegoninių bei žiedinių augalų chloroplastai sandaros prasme yra analogiškos struktūros ir atlieka tas pačias funkcijas. Yra manoma, kad visų šiuolaikinių sausumos augalų protėviai į sausumą išlipo vieną kartą ir buvo panašūs į makroskopinius dumblius iš skyriaus Charophyta.
Lietaratūroje minima, jog pirmieji sausumos augalai buvo įsikūrę gėlų ir druskingų vandens telkinių pakrantėse, tačiau bėgant laikui, vis daugiau jų prisitaikė augti su vandens telkiniais nesusijusiose gamtinėse sausumos sistemose.
Klasifikacija
XX amžiaus pradžioje buvo paskelbta apie iki tol niekam nežinomus, ypač primityvios sandaros sausumos augalus. Anglų botanikas, D. H. Skotas pasiūlė išskirti naują iškastinių augalų skyrių, kuris pradžioje buvo pavadintas psilofitūnų (Psilophytophyta), o vėliau rinijūnų (Rhyniophyta) vardais.
Pats pavadinimas Rhyniophyta, kildamas iš Škotijos šiaurinėje dalyje, Aberdyšyro srityje esančio, Rhynie Chert kaimelio, kur pirmą kartą ir buvo aptiktos augalo fosilijos.
Augalo struktūra
Aukštesniųjų augalų protėvių persikėlimas į kokybiškai naujas gyvenimo sąlygas buvo galimas tik atsiradus specializuotiems organams, padedantiems transportuoti mineralines medžiagas ir apsirūpinti vandeniu, apsisaugoti nuo išdžiūvimo ir sąlygoti lytinį procesą.
none|miniatiūra|336x336px|Aukštesniųjų augalų protėvių rinijūnų (Rhyniophyta) modelis
Augalams iš Rhyniophyta skyriaus buvo būdinga dichotomiškai šakota ašis, kurios viršūninės šakutės vadinamos telomais, o dalys, išsidėstę tarp šakojimosi zonų – mezomais. Sporofito šakojimasis vyko tiek augalo apatinėje, tiek viršutinėje dalyse. Apatinėje dalyje susidarė į šaknis panašios šakelės – rizomoidai ir siūliški rizoidai. Rizomoidas buvo pirminis paprasčiausias organas, šaknies pirmtakas, o rizoidai – šakniaplaukių prototipai. Šiems augalams nebuvo būdingi tikrieji lapai, tik išaugos, neturinčios apytakos audinių - enacijos. Kiekviena ašis baigdavosi sporangėmis, sutelktomis į strobilus. Gyvenimo ciklą sudarė dviejų nepriklausomų kartų - sporofito ir gametofito - kaita.
Jau išnykusiems, pirmiesiems Žemės sausumo augalams rinijūnams (Rhyniophyta), manoma, buvo būdingos haplostelės tipo apytakos audinių sistemos. Evoliuciniu požiūriu, iš jų pradėjusios formuotis sudėtingesnės stelių struktūros, aprūpinusios augalus reikalingomis mineralinėmis medžagomis bei vandeniu.
Topiluvka
Topiluvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Augustavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Augustavo ir 89 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimelis yra šalia Rospudos upės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Pirmą kartą kaimas paminėtas 1604 m., nors tikėtina, kad jau buvo žinomas ir 1562 metais. Kaimas priklausė Dauspudos dvaro teritorijai, kurį valdė Pacų giminė. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Irako Kurdistano demokratinė partija
Irako Kurdistano demokratinė partija (KDP, kurdiškai – Partî Dêmokratî Kurdistan / Irak , arabiškai – Hizb al – Dimuqrati al – Kurdistani 'Iraq) – Kurdistano socialinės demokratijos krypties partija, veikianti Irake, Irane (Irano Kurdistano demokratinė partija), Sirijoje ir Libane.
Istorija
Įsteigta 1946 m. rugpjūčio 16 d. Mahabade (Iranas) Mahabado respublikos generolo Mulos Mustafos Barzanio ir jo draugų iniciatyva. Irano kariuomenei užėmus Mahabadą M. Barzanis su 520 kovotojų pabėgo į TSRS, vėliau atkūrė partijos grupes visame Irako Kurdistane. 1953 m. susiformavo partijos marksistinė ideologija.
1958 m. nuvertus Irake monarchiją KDP legalizuota, jos nariai dalyvavo kuriant arabų ir kurdų valstybės konstituciją. Tačiau 1961 m. Irako armija pradėjo kovą prieš kurdus, pareikalavusius didesnės autonomijos. KDP pradėjo kurti savo Revoliucinę armiją. 1963 m. partija skilo, vadinamoji Politbiuro grupė pradėjo derybas su Irako prezidentu, o 1966 m. ir ginkluotą kovą su KDP. 1970 m. buvo pasiekta taika, tačiau kurdų susipriešinimą Irako valdžia toliau skatino.
1991 m. su PUK sudarė Kurdistano vyriausybę, dalyvavo renkant demokratinę Nacionalinę asamblėją. 1994 m. pašlijus santykiams su PUK tęsė ginkluotą kovą prieš Iraką visame krašte. 1998 m. Vašingtone buvo pasirašyta PUK ir KDP taikos sutartis, leidusi sustiprinti kovą prieš S. Huseino režimą.
2003 m. nuvertus S. Huseino režimą partija buvo legalizuota, dalyvavo Irako valdančiosios tarybos darbe. 2005 m. parlamento rinkimams su PUK ir mažesnėmis Kurdai|kurdų partijomis sudarė Kurdistano demokratinį patriotinį aljansą, kuris laimėjo 25,6 % balsų ir 53 vietas iš 275 parlamento vietų.
Turuvka
Turuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Augustavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kaponė
Iki XX a. pr. su kapone kapota mėsa, kopūstlapiai, vėliau – buroklapiai, bulvės, pašarinės žolės.
Prezumpcija
Prezumpcija – tam tikros prielaidos, faktų laikymas įvykusiais, tikrais, kol neįrodoma kitaip. Pavyzdžiui, baudžiamojoje teisėje laikoma, kad kaltinamasis yra nekaltas, kol jo kaltės neįrodo teismas (nekaltumo prezumpcija): kaltintojai turi pareigą įrodinėti, kad asmuo kaltas. Mokesčių bei civilinėje teisėje galioja pažeidimo prezumpcija: laikoma, kad asmuo yra pažeidęs teisę (pvz., sutartiniuose santykiuose, esant sukeltai žalai), kol neįrodoma kitaip.
Andinis flamingas
Andinis flamingas (Phoenicoparrus andinus) – flaminginių paukščių (Phoenicopteriformes) būrio, flaminginių (Phoenicopteridae) šeimos paukščių rūšis.
Andinio flamingo kūno ilgis nuo snapo galo iki uodegos galo 110 cm, ūgis apie 136 cm, skersmuo tarp išskleistų dviejų sparnų 1-1,6 metrai. Sveria 2-2,4 kg. Ši rūšis glaudžiai susijusi su Džeimso flamingu, kuris šiek tiek smulkesnis.
Andiniai flamingai maitinasi smulkiais vėžiagyviais ir dumbliais, snapo pagalba filtruodami vandenyje esantį smulkų maistą.
Andinio flamingo plunksnos rožiškai baltos spalvos, kurią lemia specialus pigmentas, gaunamas su maistu, daugiausiai iš įvairių vėžiagyvių. Paukščio kojos geltonos. Snapas gelsvas, kaip ir puna flamingo, bet jo juodas galiukas yra didesnis.
Lizdus suka netoli ežerų, dažnai turinčių kaustinės sodos, gipso ir vandenilio sulfido. Kaip ir visi flamingai, ši rūšis deda vieną baltą kiaušinį į purvo kauburėlį.
2000 m. duomenimis, andinių flamingų populiaciją sudaro maždaug 34 tūkst. individų.
Juozas Deltuva
Juozas Deltuva (g. 1933 m. vasario 10 d. Lizdeikiai, Veiverių valsčius) – Lietuvos statybinių medžiagų technologas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1958 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1966 m. technikos mokslų kandidatas.
1958–2002 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1969–1979 m. ir 1988–1994 m. Statybinių medžiagų katedros vedėjas, 1995–2002 m. Statybinių medžiagų ir konstrukcijų mokslo laboratorijos vedėjas; nuo 1967 m. docentas.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: statybinių mišinių sandaros ir struktūros tyrimai, betono ir gelžbetonio technologija, nerūdinių statybinių medžiagų savybės, gavyba ir perdirbimas. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių, vadovėlių, mokomųjų knygų, informacinių leidinių autorius.
Lyduvėnų tiltas
Lyduvėnų tiltas – ilgiausias (599 m) ir aukščiausias (42 m) Lietuvoje tiltas, esantis prie Lyduvėnų (Raseinių rajonas). Tiltas pastatytas Radviliškio-Pagėgių geležinkelio ruožo 50,7 kilometro, nutiestas per Dubysą ir jos slėnį.