cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ristūnas
Ristūnai Lietuvoje
Iki pat Nepriklausomybės atkūrimo lenktynėse dalyvaudavo išimtinai Rusijos ristūnų veislės žirgai. Pasitaikydavo tik vienas kitas greitesnis Amerikos ristūnų veislės žirgas. Amerikos ristūnai Lietuvoje labiau paplito atkūrus šalies nepriklausomybę.
Vienas garsiausių Amerikos ristūnų veislės žirgų Lietuvoje – Speedy Bandito. Su juo Širvintų žemės ūkio bendrovės vadovas Pranas Navalinskas laimėjo daugybę lenktynių. Lietuvoje šio žirgo palikuonių gausu ir šiuo metu. Apie 2000 m. reproduktoriais buvo ir kiti Amerikos ristūnai – Golden Beats, Demi Crown, Snow Shnaps, Special Envoy.
Briulio terasa
Virš Terrassenufer gatvės iškilusi apie 10 m, plotis svyruoja tarp 10 ir 40 metrų. Atkarpoje tarp Augusto tilto ir Karolos tilto  jos ilgis siekia 500 m. Nutiesta Elbės upės kairiajame krante, ji eina išilgai svarbesnių miesto architektūrinių įžymybių, todėl itin mėgiama turistų. Nuo XIX a. vadinama „Europos balkonu“ ir tuo vardu daug kartų aprašyta grožinėje literatūroje, jos vaizdas ypač efektingai atrodo iš priešingo upės kranto, jį savo garsiame vedute įamžino dailininkas Kanaletas.
Ristūnas
Ristūnai Lietuvoje
Didesnis proveržis ristūnų žirgų lenktynėse atsirado po 1999 m., kai birželio 24 d. Lietuvoje įsikūrė Respublikinė lenktyninių žirgų lyga. Ši organizacija suvienijo geriausius Lietuvos ristūnų veislės žirgų augintojus, atsirado tampresni ryšiai su kolegomis užsienyje – Estijoje ir Skandinavijos valstybėse.
Briulio terasa
Istorija
XVI a. šioje vietoje buvo miesto gynybiniai įrengimai. XVIII a. grafas Heinrichas fon Briulis užsakė architektui Johanui Kristofui Kniofeliui  Dresdene pastatyti rūmus, galeriją, belvederį, taip pat suprojektuoti ir pasodinti parką. Visi šie objektai vėliau buvo pavadinti Briulio vardu. Tarp statinių buvo ir Briulio terasa, kuri po perstatymo prarado savo karinę reikšmę.
Pralaimėjusi Tautų mūšyje Saksonijos karalystė buvo Rusijos imperijos kariuomenės okupuota. Tuometinis krašto valdytojas kunigaikštis Nikolajus Repninas–Volkonskis įsakė leisti Briulio terasą lankyti plačiai visuomenei. Architektui Gotlobui Fridrichui Tormajeriui užsakyta įrengti į terasą laiptus nuo upės pusės, jie buvo papuošti liūtų skulptūromis. XIX a. į pasivaikščiojimų promenadą atidaryti papildomi keliai iš gretutinių gatvių ir aikščių. 1860 m. žemiau terasos nutiesta krantinės gatvė Terrassenufer. Pasivaikščiojimo trasą papuošė keletas skulptūrinių paminklų. 200px|thumb|left|Terasos apsauginė tvorelė. Pasak legendos, įspaudą jos turėkle paliko valdovo [[Augustas Stiprusis|Augusto Stipriojo nykštis. Pasakotojai dažnokai nutyli, kad terasa buvo aptverta gerokai vėliau, jau po monarcho mirties. ]]
Ristūnas
Ristūnai Lietuvoje
Šiuo metu Lietuvoje rengiamose lenktynėse madas diktuoja Amerikos ristūnai.
Literatūra
Ristūnų veislės žirgų selekcinis planas / Respublikinė lenktyninių žirgų lyga, Lietuvos arklių augintojų asociacija;
Karlino nedarna
thumb|350px|Karlino tįsa ir kiti nuosėdinėse uolienose aptinkami aukso telkiniai Nevadoje. Šaltinis: Jungtinių Valstijų geologinė tarnyba Karlino nedarna arba Karlino tįsa (, Carlin Trend) – geologinė nedarna Nevados šiaurės rytuose, Jungtinėse Amerikos Valstijose, susidariusi prieš 350 mln. metų, susidūrus žemės plutos sluoksnio fragmentui su Šiaurės Amerikos tektonine plokšte. Po plokščių kolizijos susidaręs spaudimas ir aukšta temperatūra sukūrė daugybę karštųjų versmių, kurios per plyšius iš žemės gelmių į paviršių iškėlė ištirpdytų mineralų. Tarp šių mineralų buvo ir aukso bei sidabro.
thumb|left|“[[Newmont Corporation|Newmont“ bendrovės Gold Querry kasykla Karlino tįsoje, 2009 m.]] Karlino nedarna – vienas didžiausių pasaulio aukso kasybos regionų. Aukso telkinių zona nusitęsusi 8 km pločio ir 64 km ilgio juosta šiaurės-šiaurės vakarų kryptimi per Karlino miestą. Zonoje rasta virs 40 aukso telkinių ir įrengtos 26 atviros ir požeminės aukso kasyklos. Auksas vietovėje pirmąkart aptiktas XIX a. aštuntajame dešimtmetyje, tačiau iki 1909 m. jo išgauta nedaug. XX a. rasta didesnių telkinių, bet iki 1964 m. išgauta tik 22 tūkst. uncijų aukso. Aukso gavyba paspartėjo XX a. aštuntajame dešimtmetyje, ir iki 2016 m. Karlino nedarnos kasyklose buvo iškasta 84 mln. uncijų aukso – daugiausia visose Jungtinėse Valstijose. 2015 m. duomenimis kasyklų aukso rezervai sudaro 31 mln. uncijų.
Pedirkos dykuma
Pedirkos dykuma  – Pietų Australijos dykuma, esanti apie 100 km į šiaurės vakarus nuo Odnadatos ir 250 km į šiaurės rytus nuo Kuber Pedžio  gyvenviečių. Šiauriau dykumos yra Dyno kalnas ir Witjira nacionalinis parkas.
Dykuma yra palyginti maža, jos plotas apie 1250 km².
Balsasas
Balsasas (isp., ) gali reikšti:
Nemenčinės II tvenkinys
Nemenčinės II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, Nemenčinės miesto pietinėje dalyje, į pietus nuo Neries. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Neries intakas) 0,37 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,18 km, plotis – iki 0,03 km. Altitudė 105,3 m. Krantai žemi, apaugę medžiais. Tai didžiausias iš 5 valstybinės reikšmės Nemenčinės tvenkinių kaskados. Priešsroviui iškart telkšo 0,21 ha Nemenčinės I tvenkinys, pasroviui vienas paskui kitą - 0,25 ha Nemenčinės III tvenkinys, 0,14 ha Nemenčinės IV tvenkinys ir 0,3 ha Nemenčinės V tvenkinys.
Alessandro Scarlatti
Alesandras Skarlatis (it. Alessandro Scarlatti, 1660 m. gegužės 2 − 1725 m. spalio 22 d.) – italų baroko kompozitorius ir muzikantas. Laikomas neapolitietiškos operinės muzikos mokyklos įkūrėju. Šiuo metu labiau prisimenamas kaip vieno garsiausių XVIII a. kompozitorių klavyrui Domenico Scarlatti tėvas.
Biografija
Alesandras Skarlatis gimė 1660 m. gegužės 2 d. Palerme. Tėvas Pietro Scarlata buvo tenoras, motina Eleonora d’Amato kilusi iš muzikantų giminės. 1672 m. šeima nuo epidemijos Palerme persikraustė į Romą. Tėvas mirė Pietro mirė arba iškart prieš tai, arba iškart po to. Jo draugas Marc' Antonio Sportonio rėmė šeimą ir Alesandro muzikinį lavinimą. 1678 m. balandžio 12 d. Alesandras vedė Antonia Maria Vittoria Anzaloni. Pora gyveno didžiojo Romos menininko Gian Lorenzo Bernini rūmuose. Tikriausiai tam tarpininkavo tolimas giminaitis Cosimo Scarlatti, kuris dirbo Berniniui. 1679 m. sausio 11 d. porai gimė pirmasis sūnus Pietras. Jo krikštatėviu buvo Berninio sūnus Filipas.
1678 m. Alesandras Skarlatis gavo kapelmeisterio postą San Giacomo degli Incurabili bažnyčioje po kelių mėnesių nuo vedybų. Pirmoji jo opera „Gli equivoci nel sembiante“ buvo atlikta privačiai iškart po to. Opera buvo sėkminga ir pastatyta kituose miestuose (Romoje tuo metu viešieji teatrai buvo uždaryti). Alesandras rašė muziką kilmingiesiems ir rėmėjui kardinolui Benedetto Pamphili. 1680 m., ar dar prieš tai, Alesandras tapo Romoje gyvenusios Švedijos karalienės Kristinos kapelmeisteriu. 1682 m. užėmė kapelmeisterio postą San Girolamo della Carità bažnyčioje.
Alesandras Skarlatis patraukė rėmėjų iš Neapolio, Madalonio hercogo ir Karpijo markizo dėmesį. Tikriausiai su jų parama jis persikėlė į Neapolį, kur po 1684 m. vasario 12 d. mirusio Pietro Andrea Ziani buvo paskirtas karališkosios kapelos kapelmeisteriu. Alesandro kūriniai susilaukė didelės sėkmės Neapolyje, ne be vietinių pavydo. Visgi jam buvo sunku išlaikyti didelę šeimą. Neapolyje jam gimė 5 vaikai, iš kurių pirmasis buvo 1685 m. spalio 26 d. gimęs Domenico Scarlatti. Būdamas Neapolyje Alesandras palaikė ryšius su Roma. 1690 m. Romoje buvo atlikta jo opera. Rėmėju tapo kardinolas Pietro Ottoboni. Alesandro sūnus Pietras tapo kompozitoriumi, Domenikas rodė išskirtinį talentą. Jo dukterys dainavo privačiai. 1701 m. Alesandras bandė trauktis iš Neapolio, tikriausiai dėl prasidėjusio Ispanijos įpėdinystės karo, tačiau vicekaralius jo neišleido. 1702 m. Ispanijos ir Neapolio karaliaus Pilypo V lankymosi Neapolyje proga Alesandras parašė serenadą „Clori, Dorino e Amore“ ir operą „Tiberio Imperatore d’Oriente“.
1708 m. liepos 7 d. Neapolio kontrolė perėjo Austrijai. Alesandras parašė laišką naujajam vicekaraliui kardinolui Vincenzo Grimani, kuriame tikino, kad pasitraukti iš Neapolio turėjo dėl grasinimų savo gyvybei. Vincenzo Grimani tikriausiai pasinaudojo proga susigrąžinti garsų muzikantą atgal. Jo sūnui Pietrui parūpino vargonininko postą. Neapolyje tuo metu buvo išpopuliarėjo komiškos operos, kurių Alesandras nebuvo pratęs rašyti ir šį žanrą išbandė tik 1718 m. pastatytoje operoje „Il trionfo dell’onore“. Jo operos buvo statomos Romoje. 1716 m. popiežius Klemensas XI suteikė jam kavalieriaus titulą (pakėlė į riterius). Skarlatis per savo gyvenimą parašė apie 115 operų (didelės dalies partitūros neišlikusios), bent 600 kantatų ir kitų kūrinių. Nepaisant didelio produktyvumo jis nuolat turėjo finansinių problemų ir mirė 1725 m. spalio 22 d. Neapolyje palikdamas šeimą skurde. Jo garsiausiomis operomis įvardijamos „Mitridate Eupatore“ (1707), „Telemaco“ (1718) ir „Griselda“ (1721). Šiais laikais atliekamos jo „Šv. Secilijos mišios“ (1721). Motetas „Tu es Petrus“ buvo atliktas Napoleono karūnavimo imperatoriumi 1803 m. ceremonijoje. Alesandras Skarlatis palaidotas Santa Maria di Montesanto bažnyčioje Neapolyje.
Čanų dinastija
Čanų dinastija (adaptuotais kiniškais rašmenimis: 家陳; sinovietnamietiškai: 陳朝, Trần triều ) – laikotarpiu tarp 1225 m. ir 1400 m. Daivieto karalystę valdžiusi dinastija. Dinastija įkurta imperatoriui Čan Thai Tongui užėmus sostą po to, kai jo dėdė suorganizavo Ly dinastijos nuvertimą. Paskutiniu dinastijos imperatoriumi buvo Čan Tieu Dejus, kuriam būnant penkerių buvo įsakyta pasitraukti iš sosto, jį užleidžiant motinos broliui Ho Kui Li. Čanų dinastijos laikotarpiu Daivietas atlaikė tris mongolų invazijas. Garsiausias mūšis 1288 m. vyko prie Baikdango upės.
Čanai patobulino kinų paraką ir tai leido dinastijai išplėsti valstybę į pietus bei sumušti ir vasalais paversti Čampą. Dinastijos valdymo metais pirmąkart pradėti naudoti popieriniai banknotai Vietname. Čan laikotarpis laikomas vietnamiečių kalbos, menų ir kultūros aukso amžiumi. Būtent šiuo laikotarpiu pirmąkart čiū nom raštu parašyti kūriniai, šnekamoji vietnamiečių kalba imta vartoti karališkuose rūmuose šalia kinų. Tai padėjo pamatus tolesnei vietnamiečių kalbos ir savasties vystymuisi bei įsitvirtinimui. Nors oficiali religija buvo budizmas, šalyje ėmė plisti konfucianistinis švietimo modelis. Pradžioje budistų šventyklose, o vėliau ir privačiose mokyklose būdavo mokoma konfucianistinių kanonų ir Kinijos istorijos. Praėjus septyneriems metams po Čanų dinastijos įsigalėjimo imperatorius Čan Thai Tongas paskelbė apie pirmuosius imperatoriškuosius egzaminus 1232 metais, kurių tikslas – išrinkti geriausius mokslininkus Daiviete prestižinėms pareigoms karaliaus dvare. Yra išlikę sąrašai su geriausiai pasirodžiusiais studentais 1232–1347 m. laikotarpiu.
Literatūra
thumb|left|Lĩnh Nam chích quái, XIV a. datuojamas vietnamietiškas istorinis traktatas, parašytas [[kinų raštas|kinišku raštu.]] Čan laikotarpio literatūra laikoma tiek kokybe, tiek kiekybe labiau išvystyta, lyginant su Ly dinastijos laikų literatūra. Kita vertus, pačioje dinastijos pradžioje dauguma Čanų klano narių buvo neraštingi žvejai. Čan Thu Do, Čanų dinastijos įkūrėjas to meto rašytiniuose šaltiniuose buvo apibūdintas kaip „paviršutiniško išsimokslinimo“. Tačiau nuvertę Ly dinastiją ir uzurpavę valdžią Čanų imperatoriai ir kiti princai bei markizai šalyje ypatingai rėmė kultūrą ir ypač literatūrą.
Dinastijos valdymo metais populiariausios literatūros srovės buvo budistinė ir patriotiškoji. Norėdamas paminėti Daivieto pergalę prieš mongolus didysis kancleris Čan Kuang Khai parašė eiles pavadinimu Tụng giá hoàn kinh (Sugrįžimas į sostinę), kurios laikomos vienu charakteringiausiu patriotinės vietnamiečių literatūros dinastijos laikotarpiu pavyzdžiu. Kitas patriotinės literatūros pavyzdys – Hịch tướng sĩ (karių kvietimas), parašytas generolo Čan Kuok Tuano. Be Čanų klano narių, buvo keletas mandarinų ir mokslininkų, rašiusių patriotines eiles.
Budizmas buvo faktinė valstybinė religija, tad budistinė, ypač zen, tematika atsispindėjo to meto literatūroje, pvz., imperatoriaus Čan Nhan Tongo ir kitų parašyti kūriniai, priskiriami taip vadinamai Čuk Lam mokyklai. Be literatūros, kurią kūrė aukščiausieji visuomenės sluoksniai, buvo renkamas ir užrašomas sakytinis folkloras – liaudies pasakojimai, padavimai ir pasakos apie dvasias. Šiuos pasakojimus rinko ir užrašė Ly Te Senas ir Čan Thė Papas. Ši surinkta liaudies literatūra vertinga tuo, kad pasakoja apie ankstyvąją Vietnamo istoriją.
Čan literatūra atliko reikšmingą vaidmenį Vietnamo literatūros istorijoje, nes davė pradžią rašytinei vietnamiečių kalbai – ji nuo šiol buvo užrašoma čiū nom raštu. Manoma, kad imperatoriaus Čan Nhan Tongo valdymo metais ji pirmąkart vartota kaip antroji kalba po kinų oficialiuose karališkojo dvaro raštuose. Poezijos, užrašytos čiū nom raštu pradininku laikomas Han Thujenas, Nhang Tong rūmuose dirbantis tarnautojas, 1282 m. parašęs vietnamietiškas eiles. He was considered the pioneer who introduced chữ nôm in literature. Vėlesniais metais Čanų dinastijos mokslininkai ėmė dažniau vartoti čiū nom raštą rašydami vietnamietiškai.
Smaljanai
Smaljanai  – agromiestelis šiaurės rytų Baltarusijoje, 20 km į šiaurės vakarus nuo Oršos. Apylinkės centras.
Lžedimitrijus
Lžedmitrijus gali reikšti:
Napuka
thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka thumb|240px|Napuka ir aplinkinės salos Tuamotu žemėlapyje
Napuka, dar žinomas pavadinimu Pukaroa – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra pačioje salyno šiaurėje, Nusivylimo salų spiečiuje, 935 km į šiaurės rytus nuo Taičio. Plotas – 8 km², su lagūna – 18 km².
Atolas pailgas, 10,5 km ilgio, 4 km pločio. Atolo žiedas platus, visiškai apsupa lagūną.
2017 m. Napukos atole gyveno 224 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Tepukamaruja. Veikia oro uostas (nuo 1977 m.). Verčiamasi kopros paruošimu, žvejyba, turizmu. Napukos atolas kartu su už 15 km esančia Šiaurės Tepoto sala sudaro Napukos komuną.
Pirmasis Napuką pasiekęs europietis buvo Britanijos jūrininkas Džonas Baironas (1765 m.). Jis Napuką ar aplinkines salas pavadino Nusivylimo salomis, nes vietos gyventojai buvo priešiški atvykėliams.
Antai
Antai – ankstyvųjų rytų slavų genčių sąjunga, VI a. gyvavusi žemutinio Dunojaus, Dono ir Juodosios jūros šiaurės vakarų regione (dabartinė Moldova ir centrinė Ukraina). Dažnai siejami su archeologine Penkovkos kultūra.
VI a. Bizantijos autoriai mini, kad antai gyvenę Juodosios jūros šiaurinėje dalyje tarp Dniepro ir Dniestro.
Grajevas
thumb|right|200px|Švč. Trejybės bažnyčia Grajevas, Graivos  – miestas Lenkijos šiaurės rytuose, Palenkės vaivadijoje, Grajevo apskrityje, į pietvakarius nuo Augustavo; apskrities ir valsčiaus centras. 22 309 gyventojų (2008 m.).
Geografija
Grajevas įsikūręs Bebro upės intako Luko dešiniajame krante, Kolno aukštumoje. Mieste 61% sudaro pastatai, 3% miškai. Miestas užima 1,96% apskrities ploto. Netoli miesto telkšo Braimuros ežeras. Per Grajevą eina geležinkelis ir plentas Lukas – Balstogė, plentas Lomža – Augustavas. Miesto plotas 18,93 km².
Gyventojai
Pagal 2007 m. gruodžio 31 d. surašymą:
Pagal 2002 m. duomenis vieno gyventojo vidutinės mėnesinės pajamos buvo 1273,17 zlotai.
Balsasas (Parnaiba)
Balsasas arba Das Balsasas ( 'plaustų upė') – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjauno valstijoje; Parnaibos kairysis intakas. Prasideda Brazilijos plokščiakalnyje, Šapada do Mangabeiraso masyve, 760 aukštyje, pačiuose valstijos pietuose. Teka į šiaurės rytus plokščiakalniu. Įteka į Parnaibą priešais Urusui miestą.
Upės vaga slenkstėta, yra krioklių. Laivuojama nedidelės grimzlės laivais vandeninguoju laikotarpiu nuo Balsaso miesto (225 km ruože). Miestai prie Balsaso: Balsasas, Sambaiba, Loretas, San Felis das Balsasas, Benedito Leitė.
Aleksandryja
Aleksandryja  – agromiestelis šiaurės rytų Baltarusijoje, 1 km į šiaurę nuo Kopysės, dešiniajame Dniepro krante. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras Oršos apskrities Staraselės valsčiuje.
Stželeckio dykuma
Stželeckio dykuma  – dykuma Pietų Australijos valstijos Tolimosios Šiaurės regione, pietvakarių Kvinslande ir vakarų Naujajame Pietų Velse, į šiaurės rytus nuo Eiro ežero baseino. Eiro ežero baseine yra dvi kitos dykumos – Simpsono dykuma ir Tirario dykuma.
Stželeckio dykumos plotas yra 80 250 km².
thumb|left|250px|Kelias Bore Track Stželeckio dykumoje thumb|left|250px|Dykumos dalis su Dingų tvora po lietaus Dykumą lenkų tyrinėtojo Pavelo Stželeckio (Paweł Edmund Strzelecki) garbei pavadino kitas Australijos tyrinėtojas Čarlzas Stertas (Charles Sturt). P. Sželeckis buvo pirmas to regiono tyrinėtojas, tyręs jį netrukus po nevykusios Burke ir Wills ekspedicijos.
Dykumos šiaurės vakarinėje dalyje yra mažas Birdsvilio miestelis. Dykumą kerta:
Dykumoje yra platūs kopų laukai, trys saugotini nepažeistos gamtos rajonai Dykumoje gyvena šokliapelės Notomys fuscus, kurioms gresia išnykimas.
Cobbler Sandhills vietovė prie Blanche ežero yra Stželeckio dykumos dalis, kurioje kopas pakeitė mažos eroduotos kalvelės, kurių daugelio viršūnės padengtos augalija. Ši vietovė buvo rimta kliūtis bandant pervažiuoti dykumą automobiliais.
Ust Oleniokas
Ust Oleniokas – kaimas Rusijoje, Jakutijos šiaurėje, Buluno uluse. Įsikūręs Olenioko upės dešiniajame krante, netoli jo žiočių Laptevų jūroje. ~80 gyventojų – daugiausia evenkų. Nėra parduotuvių, mokyklų, medicinos punktų, praktiškai nenaudojama valiuta. Verčiamasi žvejyba ir medžiokle.
Artimiausi kaimai – Ystanach Chočo (už 58 km), Taimylyras (82 km).
Netoliese yra rusų poliarinio keliautojo Vasilijaus Prončiščevo, žuvusio 1736 m., ir jo žmonos kapas.
Sterto dykuma
thumb|Sterto dykuma, Australija Sterto dykuma  – dykuminė sritis šiaurrytinėje Pietų Australijos valstijos dalyje.
Pavadinta Australijos tyrinėtojo keliautojo Čarlzo Sterto (Charles Sturt) garbei. 1844 m. Sterto ekspedicija, ieškodama Australijos centro, kirto šią dykumą. Dėl akmenų arkliai šlubavo, o ekspedicijos pasiimti galvijai ir avys nutrynė nagas.
Į vakarus nuo Sterto dykumos yra didesnė Simpsono dykuma, į pietryčius – Stželeckio dykuma, į pietvakarius – Tirario dykuma.
Nukutavakė
thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka thumb|240px|Nukutavakė ir aplinkinės salos Tuamotu žemėlapyje
Nukutavakė arba Nukutuvakė – koralinė sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra pietrytinėje salyno dalyje, 1100 km į rytus nuo Taičio. Plotas – 5,5 km².
Sala 5 km ilgio, 1,3 km pločio. Salą juosia koralų rifas. Išnykusios lagūnos vietoje likusi šlapynė.
Pirmasis Nukutavakę pasiekęs europietis buvo Britanijos jūrininkas Samuelis Volisas (1767 m.). Jis salą pavadino Karalienės Šarlotės vardu. Tuo metu sala buvo gyvenama, joje augo kokospalmės, bet 1826 m. Nukutavakę aplankęs Frederikas Bičis čia nerado nei gyventojų, nei augmenijos.
Andrezinho
André Francisco Williams Rocha da Silva arba tiesiog Andrezinho (g. 1986 m. vasario 12 d. Igarapėje, Mino Žeraise) – Brazilijos futbolininkas, žaidžiantis saugo pozicijoje. Nuo 2014 metų vasario mėnesio žaidė Vilniaus Žalgirio klube, tačiau tarpsezonyje, sugrįžus išnuomotiems Mantui Kukliui ir Pavelui Komolovui, su brazilu sutartis buvo nutraukta.
Pasiekimai
VMFD Žalgiris Vilnius
Daiva Batytė
Daiva Batytė (g. 1980 m. rugpjūčio 22 d. Plungėje) – Lietuvos šachmatininkė, moterų FIDE meistrė (MFM), Lietuvos moterų šachmatų čempionė (2004, 2015 m.) ir vicečempionė (2006, 2007, 2016 ir 2018).
Biografija
Plungės sporto mokyklos trenerio Vitaliaus Vlado Andriušaičio auklėtinė. Plungės visuomeninio šachmatų klubo „Bokštas“ narė. 2000, 2004–2006 metais dalyvavo Moterų šachmatų olimpiadoje, 2007 m. – Europos moterų komandiniame šachmatų čempionate. Nuo 2009 m. Moterų FIDE meistrė (MFM). Nuo 2018 m. Moterų tarptautinė meistrė (MTM).
Šiuo me­tu D. Ba­ty­tė gy­ve­na, mo­ko­si, žai­džia šach­ma­tais Vie­no­je (Austrija). Nuo 2013 m. dir­ba šachmatų pratybų vadove ir trenere moterų šachmatų klube “Frau Schach”. Atstovauja šachmatų klubui „SV Stockerau“.
Utrakvistai
Utrakvistai arba kalikstinai – nuosaiki Čekijos husitų atšaka, reikalavusi, kad tikintiesiems komunija būtų dalinama abiem pavidalais. Iš čia šios religinės srovės pavadinimas ( – „dviem pavidalais“).
Utrakvistai siekė nuosaikių socialinių ir politinių Bažnyčios gyvenimo reformų, griežtai pasisakė už tai, kad būtų panaikinta pasaulietinė dvasininkų valdžia, Bažnyčios dvarai, įvesta pamokslų laisvė. Didžiuma narių buvo miestiečiai, riteriai. Utrakvistų santykiai su Katalikų bažnyčia buvo taikūs, užtat Bazelio susirinkimas 1433 m. juos paskelbė esant tikrais krikščionimis. Utrakvistų priešininkai – radikalioji husitų atšaka taboritai. 1434 m. utrakvistai su katalikų grupuote sudarė sutartį (Prahos kompaktus) ir drauge įveikė taboritus prie Lipanų.
Galiausiai susiformavo atskira bažnyčia. Po Baltojo kalno mūšio drauge su kitomis protestantiškomis religinėmis srovėmis 1620 m. Bohemijoje ji buvo uždrausta.
Ladogos šcherų nacionalinis parkas
Ladogos šcherų nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis šiaurės Rusijoje, Karelijoje (Lachdenpochjos, Pitkjarantos ir Sortavalos raj.), apima šiaurines ir šiaurės vakarines Ladogos ežero pakrantes. Įsteigtas 2017 m. (nuo 2009 m. veikė kaip gamtos parkas).
Šiame nacionaliniame parke saugomos Ladogos ežero pakrantės ir prie jų išsibarsčiusios mažytės salelės – šcherai. Šis šcherų krantas tęsiasi nuo Kilpolos salos vakaruose iki Pitkjarantos miesto rytuose. Iš viso parke yra ~650 šcherų; didžiausi – Riekalansaris (53,5 km²), Kilpola (32,1 km²), Kuchka, Sorolansaris, Lauvatsaris, Putsaris. Būdingi uolėti, akmenuoti paviršiai, apaugę pušynais, tankiais maumedynais. Krantai daug kur skardingi, salų kalnai iškyla iki 92 m aukščio. Aukščiausia parko vieta – Piotsiovaros kalnas (187 m) – yra žemyne, apsupta gilių ežerų ir sengirių. Salose ir pakrantėse peri reti paukščiai – paprastoji gaga, jūrinė šarka, pilkoji antis, dryžagalvė kryklė. Skurdžiose dirvose, šilainėse auga labiau pietų kraštams, negu Karelijai būdingi augalai – smiltyninis gvazdikas, linijinis česnakas, taip pat tundrai būdinga snieginė uolaskėlė arba alpinė glažutė. Į šiaurę nuo Ladogos veši tankūs eglynai, kurių pomiškyje veši šiaurinė kuprelė, sibirinė salota. Upių slėnius apžėlę beržynai ir drebulynai.
Ladogos vandenyse gyvena vietinis žieduotųjų ruonių porūšis, 58 žuvų rūšys.
Alkos I tvenkinys
Alkos I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, Druskininkų miesto pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Ratnyčios upę (Nemuno intakas) 2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis pietų-šiaurės-vakarų kryptimi – 0,8 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 92,5 m. Krantai daugiausia apaugę mišku (Ratnyčios miškas), tik vakarinėje pakrantėje stūkso miesto pastatai. Pasroviui iškart telkšo Druskininkų HE tvenkinys, šiaurėje atiteka upelis iš už 20 m telkšančio Alkos II tvenkinio.
Tvenkinys įrengtas 1981 m.
Adriaen van der Werff
Adrianas van der Verfas (, 1659 m., Kralingenas, Nyderlandai – 1722 m., Roterdamas) buvo XVII a. pb. − XVIII a. pr. Nyderlandų tapytojas.
Biografija
Adrianas ven der Verfas gimė 1659 m. Kralingeno kaime netoli Roterdamo. Jis mokėsi Roterdame pas Cornelis Picolet ir Eglon Hendrik van der Neer. Adrianas van der Verfas buvo vienas iš olandų tapytojų, kurie persiėmė Prancūzijos akademinio tapybos mokymo principais. Jis atmetė XVII a. olandų tapybos natūralistinę tradiciją, iš kurios perėmė tik šviesos ir šešėlių vaizdavimo bruožus, įtakotus Gerito Dau. Adrianas van der Verfas daugiausiai tapė religines, mitologines, erotizuotas scenas, kuriose dominuodavo iš anksto kruopščiai nupiešti ir po to perkelti į paveikslus herojų modeliai, panašūs į antikines skulptūras. Jis yra nutapęs portretų, žanrinių buities scenų. Brolis Pieter van der Werff buvo Adriano mokiniu ir padėjėju.
Adrianas van der Verfas sparčiai išpopuliarėjo ir tapo vienu iš labiausiai pripažinčiausių olandų tapytojų, bei išliko aukštai vertinamu visą XVIII a. 1697 m. jis priėmė pasiūlymą iš elektoriaus palatino Johann Wilhelm von der Pfalz tapti dvaro tapytoju ir daug keliavo tarp Roterdamo ir Diuseldorfo. Už savo kūrybą jis buvo apdovanotas aukso grandinėle ir pakeltas į riterius (gavo ševaljė titulą). Iki 1717 m. Adrianas van der Verfas gaudavo 4000 guldenų išmoką už 6 pirmus metų mėnesius ir atskirą užmokestį už paveikslus. Palyginimui, Rembranto paveikslų kainos tuo metu buvo smukusios žemiau 100 guldenų. 1721 m. olandų tapytojų kronininkas Houbraken išgyrė Adrianą van der Verfą, kaip patį geriausią iš Olandijos tapytojų. Dailininkas mirė 1722 m. Roterdame. Jo autoritetas dramatiškai smuko XIX a. Žinomi 156 Adriano van der Verfo paveikslai.
Čalbio dykuma
miniatiūra|250px|Čalbio dykuma Čalbio dykuma  – maža molinga druskožemių dykuma šiaurės Kenijoje ir pietų Etiopijoje, susidariusi išdžiūvusio ežero vietoje. Tai karščiausia ir sausringiausia Kenijos vietovė.
Dykuma yra į pietus nuo Turkanos ežero, didžiausio nuolatinio dykumų ežero pasaulyje.
Čalbio dykumoje yra Šiaurinio Horo gyvenvietė. Artimiausias didelis miestas – Marsabitas.
Alkos II tvenkinys
Alkos II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, Druskininkų miesto pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Ratnyčios intakas) 20 m nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,65 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 93,5 m. Krantai aukštoki, sausi, apaugę mišku – vakarinėje pakrantėje stūkso Alkos parkas, rytinėje – Balainės miškas. Pasroviui telkšo Alkos I tvenkinys, priešsroviui yra dar 2 Alkos tvenkiniai: 0,12 ha ir tolėliau – 1,5 ha.
Marina Nichișenco
Marina Ničisenco (, Marina Soslanovna Margieva; g. 1986 m. birželio 28 d.) – Moldaviją atstovaujanti kūjo metikė. Jos asmeninis rekordas – 71,50 m. (pasiektas 2009 m. Kišiniove). Taip pat yra buvusi pasaulio rekordininkė.
Ničisenco turėjo dalyvauti 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, tačiau Nacionalinis olimpinis komitetas ją išbraukė iš dalyvių sarašų po teigiamo A-mėginio dopingo testo, kurio metu buvo aptiktas stanozololas. Ji buvo suspenduota dvejiems metams.
Anužių kalva (Pylimas)
Anužių kalva, vadinama Pilale, Pylimu (saugotinas kultūros paveldo objektas, senasis kultūros paminklų sąrašo Nr. AR498) – kalva rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Anužiuose (Kartenos seniūnija), 0,36 km į rytus – šiaurės rytus nuo bevardžio upelio pralaidos kelyje, Alanto kairiajame krante.
Vieta
Tai į slėnį įsiterpusi 60 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 25 m pločio ties pagrindu moreninė kalva, kurios šiaurės rytinis galas remiasi į Alanto upę, o pietvakarinį galą nuo gretimos aukštumos skiria apie 40 m pločio ir 4,5 m gylio dauba. Iš šiaurės vakarų ir pietryčių ją juosia pelkės.
Šlaitai 4–6 m aukščio. Viršuje yra 40 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 5–6 m pločio aikštelė, išvagota apkasų.
Teritorijos plotas – 0,15 ha.
100–150 m į pietus – pietryčius stūkso kalva vadinama Pilale, Pilimi, Kalno Ragu.
Istorija
Vietos gyventojai aukštumos kyšulį laiko piliakalniu, vadina Pilale, Pylimu.
Pasak vieno padavimo, ant kalvelės senovėje stovėjusi medinė pilis. Jai sunykus, išliko plytų mūro rūsiai, į kuriuos galima patekti pro geležinius vartus, retsykiais atsiveriančius kalvos gale ties upe.
Kitas padavimas mena, kad kalvelę XVII–XVIII a. supylė švedų kariai, užkasę po ja Žemaitijoje prisigrobtus pinigus.
Prie kalvos vaidendavosi įvairios pabaisos. Sykį, 1900 m. vasaros sekmadienį, Alante besimaudančios merginos 12 valandą dienos pamatė nuo kalvelės pareinančią į bjauriausią rupūžę (🇬🇸) ar vabalą panašią šmėklą. Iš siaubo joms ėmus šaukti ir cypti, pabaisa pranyko. Nuo to laiko sekmadieniais vidurdienį kaimiečiai vengė ten eiti maudytis.
1944 m. vokiečių kareiviai išilgai kalvos viršūnės išsikasė apkasus tiltui per Alanto upę saugoti. Pasakojama, kad pokariu Kardo rinktinės Buganto kuopos partizanai kalvelėje buvo įsirengę žeminę.
1959 m. vietovę žvalgė Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1966 m. – Lietuvos mokslų akademijos istorijos instituto archeologinė ekspedicija (vadovas Adolfas Tautavičius). Piliakalniams būdingų įtvirtinimų ir kultūrinio sluoksnio neaptikta, tačiau kalva buvo įrašyta į Lietuvos archeologijos atlasą, o 1972–1977 m. buvusi registruota Lietuvos kultūros paminklų sąraše kaip respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR498) – Anužių kaimo piliakalnis.
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Maskaradas
thumb|250lx|right|[[Venecijos karnavalas|Venecijos karnavalo maskaradas]]
Maskaradas ( < < maschera 'kaukė') – pokylis, kurio metu dalyviai dėvi kaukes, charakteringus kostiumus (pvz., Venecijos karnavalo maskaradas). Istorinis šiuolaikinio kosplėjaus analogas.
Anksčiau žaismingų liaudies personažų, mitinių būtybių ir pan., persirengėlių su kaukėmis liaudies papročių švenčių (užgavėnių, helovino, mirusiųjų dienos, bušojaro ir kt.) ritualas. Nunykus ritualų reikšmei tapo pokylių dalimi, šventiniu atributu.
Nemėžio tvenkinys
Nemėžio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, į rytus nuo Nemėžio gyvenvietės. Sudarytas užtvenkus N-7 upelį (Nemėžos intakas, Rudaminos baseinas) 1,25 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus - 0,85, plotis - iki 0,29 km. Altitudė 184 m. Krantai aukštoki, statūs. Rytinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Aplinkui daugiausia plyti pievos. Į pietus už kelio įsikūręs Daržininkų kaimas, į šiaurę ir rytus - Didžiasalio kaimas. Nuo 2016 m. veikia vandens pramogų parkas.
Vasilijus Lanovojus
Vasilijus Semionovičius Lanovojus (🇷🇺; 1934 m. sausio 16 d. – 2021 m. sausio 28 d.) – Rusijos aktorius.
Biografija
Gimė Maskvoje. 1953 m. įstojo į Maskvos valstybinio universiteto Žurnalistikos fakultetą, vėliau įstojo į B. Ščiukino teatro mokyklą, kurią baigė 1957 metais. Toje pačioje mokykloje jis pradėjo dėstytojauti 1985 m. (2002 m. mokykla tapo B. Ščiukino teatro institutu), nuo 1996 m. buvo Scenos kalbos katedros vedėjas.
Vaidino daugiausia stiprius, valingus, temperamentingus, romantiškus herojus. Parašė atsiminimų knygų. Mirė nuo COVID-19.
Vanduo (mitologija)
thumb|240px|Srūvantis vanduo simbolizuoja gyvybę, atgimimą, dvasios tyrumą thumb|240px|Tamsios vandens gelmės – chaosas ir mirtis
Vanduo mitologijoje – vienas iš kertinių visatos gaivalų. Įvairių pasaulio tautų mitologijose vanduo yra visko pradžia, pirminė visos esaties būklė, pirmykščio chaoso atitikmuo. Daugelyje pasaulio kosmogoninių mitų pasaulis (žemė) atsiranda iš pirminio vandenyno dugno. Vandens būtybė iškyla kaip dievo-demiurgo sąjungininkas kuriant pasaulį ir tuo pačiu tampa medžiaga sukūrimui (plg. šumerų mitą apie Tiamat). Vanduo – visuotinio prasidėjimo ir gimimo terpė, agentas ir principas. Tačiau kadangi pradžia reikalauja ir vyriško, ir moteriško prado, atsiranda dvejopa vandens mitologema. Moteriškam pradui vanduo atstovauja kaip motinos įsčių, vidurių, apvaisinto pasaulio kiaušinio atitikmuo. Biblijos Pradžios knygoje pasaulio sutvėrimas aprašomas panaudojant labai archajišką įvaizdį: atgaivinantis dievo dvasios įsiskverbimas į pasaulinį vandenyną vaizduojamas paukščio, perinčio kiaušinį, metafora.
Vanduo gali būti tapatinamas su žeme kaip kitas moteriško prado įasmeninimas. Taip atsiranda galimybė vandens ir žemės pradus atvaizduoti vienu asmeniu, pvz., iranėnų Ardvisura Anahita ir Armata, skitų Api ir kt. Vestuvinė dangaus kaip vyriško prado ir žemės arba vandens kaip moteriško prado sąjunga yra plačiai paplitęs indoeuropiečių mitologinis motyvas. Kinų kategorija in ir jang įtraukia savin ir vandenį kaip moterišką pradą ir priešybę ugniai. Meilės deivės, tokios kaip Ištar, Afroditė ir kt., betarpiškai susijusios su vandeniu; su tuo susijęs plačiai paplitęs vandens mitologemos erotizavimas.
Kita vertus, vanduo – tai apvaisinanti vyriška sėkla, priverčianti žemę gimdyti. Ši simbolika ryški Baalo mitologijoje pas finikiečius. Tokia pat simbolika sutinkama ir graikų mitologijoje, kur upių dievai (potamai) iškyla kaip mirtingųjų moterų eržilai ir sutuoktiniai. Vyriškas ir moteriškas vandens pradai organiškai susilieja tokiuose įvaizdžiuose kaip Ardvisura Anahita: „ji daro man labą vandenį, ir vyrų sėklą, ir moterų įsčias, ir moters krūtinės pieną“. Podraug su tuo susijęs ir vandens androginizmas, atvirai arba slaptai pasireiškiantis per vaisingumo dievybes. Kita vertus, vandens paskirties dvilypumas neretai reiškėsi kaip vandens dievybių pora (pvz., tėvas Okeanas ir motina Tetidė ).
Vanduo kaip „drėgmė“ apskritai, kaip elementariausias skysčio pavidalas iškilo kaip visų gyvybinių žmogaus syvų atitikmuo: ne tik tų, kurie siejasi su lytimi ir vaisingumu, bet ir kitų, visų pirma – kraujo (būdingas Pietų Amerikos indėnų mitologinis motyvas). Su vandens kaip prado motyvu siejasi apsiplovimo apeiga – tai žmogaus grąžinimas į pirmykštį būvį, antrasis gimimas, naujas išėjimas iš motinos įsčių (plg., krikščionių krikšto apeiga). Vedose rasa įkūnija gyvybę palaikančią esmę. Tuo pat metu vandens gelmė ar ją įkūnijanti pabaisa – pavojaus įasmeninimas, mirties metafora (plg., Apopas, Jormundgandas, vandeniai, undinės ir kt.). Patekimas į vandens būtybės nasrus lygus nusileidimui į pragarą, o išlindimas iš jų – atgimimas (plg., Šv. Jono Krikštytojo motyvą).
Gimdančio ir marinančio vandens skirtybė daugelyje mitologijų atsispindi per skirtį tarp bėgančio ir stovinčio vandens: tekantis vanduo (upė, šaltinis, lietus) yra dangiškas, gyvasis, tinkamas gerti, o stovintis, sūrus (liūnas, jūra, bala) yra miręs vanduo, visokių baidyklių buveinė. Vanduo kaip chaoso bedugnė priešinasi dievo-demiurgo valdžiai, stovinčius, užvertus vandenis demiurgas pralaužia (plg. Indros ir Vritros mitologema). Galiausiai, vanduo būdamas viso ko pradu yra ir viso ko baigtis – daugelyje eschatologinių mitų kalbama apie tvano motyvą.
Pietų Afrikos plėtros bendrija
Pietų Afrikos plėtros bendrija  – Afrikos šalių regioninė tarpvyriausybinė politinė, saugumo ir socioekonominė organizacija. Įkurta 1980 metais Angolos, Botsvanos, Lesoto, Malavio, Mozambiko, Namibijos, Esvatinio, Tanzanijos, Zambijos ir Zimbabvės iniciatyva. Turi būstinę Gaborone (Botsvana). 1994 m. prisijungė Pietų Afrikos Respublika, 1995 m. – Mauricijus, 1997 m. – Kongo Respublika ir Seišeliai, 2005 – Madagaskaras (2009 pasitraukė iš bendrijos veiklos, bet narystės nenutraukė), o 2017 m. – Komorai.
Narės
Priklauso 16 šalių:
Puškinas (Maskva)
Pùškinas  – miestas Rusijoje, Maskvos srityje. Geležinkelio stotis. Išvystyta tekstilės, elektromechanikos, chemijos pramonė.
Istorija
thumb|left|Vasaros teatras [[1896 m.]]
Ikaznė
Ìkaznė  – agromiestelis šiaurės Baltarusijoje, Vitebsko srityje, 15 km į rytus nuo Breslaujos, prie Ikaznės ežero.
Istorija
Pirmą kartą Ikaznė paminėta 1499 m., kai ją nusipirko Jonas Sapiega. 1504 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras suteikė Sapiegoms privilegiją Ikaznėje statyti pilį ir kurti miestelį. XVI a. pradžioje pastatyta mūrinė Ikaznės pilis (sunyko XVIII a., išlikę griuvėsiai) buvo svarbi per XVI a. – XVII a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos karus su Maskva. 1561 m. čia buvo įkurdinta gausi algininkų įgula. 1509 m. pastatyta cerkvė, 1515 m. ji sudegė.
Po 1793 m. Abiejų Tautų Respublikos II padalijimo Ikaznė priklausė Rusijos imperijos Minsko gubernijai, vėliau Vilniaus gubernijai. 1812 m. miestelį sudegino prancūzų kariuomenė. XIX a. buvo miestelis Dysnos apskrityje. Nuo 1921 m. priklausė Lenkijai, nuo 1939 m. – Baltarusijos TSR. 1940–1970 m. apylinkės, kolūkio centras.
Lietuviai
XVI a. Ikaznė buvo lietuvių kalbos areale, tolimiausia LDK lietuviškai kalbančiųjų parapija. 1596 m. Leonas Sapiega pageidavo, kad Ikaznės klebonas ar vikaras mokėtų lietuvių kalbą. Dar iki Antrojo pasaulinio karo lietuvių gyveno gretimuose kaimuose. XX a. pabaigoje į vakarus nuo Ikaznės buvo išlikusi lietuvių kalbos sala palei Druveto ežerą, į šiaurės rytus nuo Pelekų ir Apso.
Mezėkevešdas
Mezėkevešdas − miestas Vengrijos šiaurės rytuose. Nutolęs 50 km nuo Miškolco ir 15 km nuo Egerio.
Istorija
Mezėkevešdas nuo XIII a. priklausė Vengrijos karalystei. Per Vengrijos ir Osmanų karus 1544 m. buvo užimtas turkų. 1552 m. kai turkai užėmė netoli buvusią Egerio pilį, nukentėjo ir Mezėkevešdas. Miestelis buvo atstatinėjamas, bet dar kartą nusiaubtas turkų 1596 m.
Bradzeco valsčius
Bradzeco valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Bradzecas, kurį laiką – Berazino.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Švediškoji Vikipedija
Švediškoji Vikipedija (SV Svenskspråkiga Wikipedia) – švedų kalba kuriama laisvosios internetinės enciklopedijos Vikipedijos versija. Ši versija buvo pradėta leisti 2001 m. gegužės 23 d.
Šiuo metu ji yra ketvirta pagal dydį Vikipedija pagal straipsnių skaičių su 2 551 266 straipsniais. Daugumą jų sukūrė „Lsjbot“, botas arba programinė įranga.
Švediškos Vikipedijos administratoriai (šiuo metu 66) yra renkami terminuotam vienerių metų laikotarpiui ir po to turi būti perrinkti.
Naujosios Zelandijos vyrų regbio-7 rinktinė
Naujosios Zelandijos vyrų regbio-7 rinktinė – komanda atstovaujanti Naująją Zelandiją tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Naujosios Zelandijos regbio sąjunga.
Danakilių dykuma
thumb|right|250px|[[Erta Alės skydiškasis ugnikalnis Danakilių dykumoje]] Danakilių dykuma  – dykuma šiaurės rytų Etiopijoje, pietų Eritrėjoje ir Džibutyje. Dykumoje yra Danakilių įduba, esanti 100 m žemiau jūros lygio.
Dykuma yra afarų tėvynė. Pagrindinė pramonė Danakilo dykumoje – druskos kasyba. Dykumoje gyvena afrikiniai asilai.
Danakilių dykumoje yra Erta Alės ir Dabahu ugnikalniai.
Tadas Sedekerskis
Tadas Sedekerskis (g. 1998 m. sausio 17 d.) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis lengvojo arba sunkiojo krašto puolėjo padėtyje.
Baigė Nidos vidurinę mokyklą. Karjerą pradėjo 2012–2013 m. sezone RKL Neringos „Kuršių“ komandoje. Kitą sezoną perėjo į NKL Klaipėdos „Naftos-Universiteto“ komandą, o 2013 m. sudarė sutartį su viena pajėgiausių Ispanijos komandų – Vitorijos „Baskonia“. 2014–2015 m. rungtyniavo dublerių komandoje su kuria laimėjo Primera divizioną (5-ąją Ispanijos lygą). 2015 m. septyniolikmetis Tadas Sedekerskis debiutavo pagrindinėje „Baskonijos“ komandoje ACB lygos varžybose. Žaidėjas buvo skolinamas įvairiems kitiems Ispanijos klubams, o vėliau – LKL komandoms: „Nevėžiui“ ir „Neptūnui“.
2017 m. Sedekerskis pratęsė sutartį su „Baskonia“ iki 2022 m. Nuo 2020 m. tapo nuolatiniu pagrindinės komandos žaidėju.
Sedekerskis atstovavo Lietuvos jaunimo (U-16, U-18) rinktines.
Gojaus Dievo Motinos Ligonių Sveikatos koplyčia
miniatiūra|250px|right|Koplyčios interjeras
Gojaus Dievo Motinos Ligonių Sveikatos koplyčia – katalikų koplyčia, stovinti Trakų rajone, Rūdiškių seniūnijoje, Gojaus kaime. Pasiekiama nuo kelio pavažiavus per Gojaus mišką 3 km į vakarus. Koplyčia priklauso Paluknio šv. Jono Krikštytojo parapijai. Laikomos sekmadieninės šv. Mišios.
Relikvijos
Prižiūrėta, švytinti koplyčia yra vienas iš turistinių traukos objektų Trakų rajone. Tikinčiuosius į atokiai įsikūrusį kaimelį traukia koplyčioje esančios relikvijos. Viena iš jų yra Dievo Motinos Ligonių Sveikatos paveikslas, kuris priskiriamas prie Dievo malonėmis garsėjančių paveikslų. Tai Vilniaus Šv. Kryžiaus bonifratrų vienuolyno bažnyčios (dabar Marijos vargdienių seserų vienuolynas) paveikslo kopija. 1936 m. paveikslą nutapė Romuald Varachovski. Taip pat koplyčioje saugomas originalus 36 cm aukščio relikvijorius - monstrancija, kuriai sukurti panaudotos kulkos, išimtos iš Austrijos, Prūsijos ir Rusijos kariuomenių kareivių kūnų. Bonifratrų ligoninė Pirmojo pasaulinio karo metu buvo tapusi karo ligonine. Iš mūšio laukų čia buvo atvežami sužeisti kareiviai. Vienuolis Vlodimiežas (tikr. Aleksandras Andžejevskis) rinko iš kareivių kūnų išimtas kulkas, iš kurių vėliau buvo sukurtas monstrancijos pavidalo relikvijorius. Koplyčioje saugoma ir apie 200 puslapių Gojaus kaimo ir pačios koplyčios istorijos kronika, senas laikrodis, ant kurio tėvas Vlodimiežas savo ranka užrašė: „Viena iš tų valandų gali būti tavo“.
Istorija
1938 m. parapijiečiai nutarė padidinti koplyčią, tam pritarė klebonas K. Packevič. Tais pačiais metais gautas leidimas iš Vilniaus arkivyskupo statyti koplyčią. 1939 m. klebonas K. Packevič pašventino koplyčios pamatus. Pašventinimo aktas užmūrytas pagrindinio altoriaus sienoje.
Gojaus koplyčios paveikslas traukė žmones, kurie turėjo skundų dėl sveikatos problemų, tikėta stebuklingais išgijimais. 1940 m. liepos 9 d. speciali komisija patvirtino stebuklingą Konstansijos Trombačik iš kaimyninio Vištelionių kaimo išgijimą. 1940 m. Vilniaus arkivyskupo raštu pritarta Paluknio parapijos prašymui rengti Dievo Motinos Ligonių Sveikatos garbei atlaidus.
Nuo 1940 m. koplyčia turėjo nuolatinį kunigą, kuris buvo apgyvendinamas Gojaus kaimo gyventojo Piotro Trusevič namuose. Kunigo iš Vilniaus Edvardo Koreckio, vadinto Gojaus koplyčios rektoriumi, dėka Gojaus koplyčioje buvo pabaigti statybos darbai, suburtas choras, nupirkta fisharmonija, taip pat šventoriuje pastatyta Dievo Motinos Nekalto Prasidėjimo statula. Aplink koplyčią tėvo Vlodimiežo sumanymu pasodintos 22 liepos (tuo metu Gojuje gyvenusių vaikų skaičius). Medelius sodino patys vaikai, pasižadėję jais toliau rūpintis.
Čurapčos ulusas
Čurapčos ulusas  – ulusas vidurio Jakutijoje. Administracinis centras – Čurapča.
Geografija
Teritorija išsidėsčiusi daugiausia Palenės plynaukštėje. Uluso teritorija teka Amgos, Tatos upės, gausu ežerų (didžiausias – Čurapča). Klimatas kontrastingas: vidutinė sausio temperatūra -42 °C, liepos +16 °C, vidutinis metinis kritulių kiekis 200–250 mm.
Gyventojai
Tautinė sudėtis (2002 m.):
Gyvenvietės
Pagrindinės uluso gyvenvietės:
Bilsinyčios III tvenkinys
Bilsinyčios III tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Druskininkų. Sudarytas užtvenkus Bilsinyčios upelį (Nemuno intakas) 0,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,24 km, plotis – iki 0,05 km. Altitudė 90,5 m. Krantai žemi. Aplinkui stūkso Mizarų miškas. Pasroviui iškart telkšo greta vienas kito Bilsinyčios I tvenkinys ir Bilsinyčios II tvenkinys. Į pietus įsikūręs Mizarų kaimas. Rytine pakrante nutiestas kelias.
Briedžių salos nacionalinis parkas
Briedžių salos nacionalinis parkas – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Maskvos miesto šiaurės rytuose bei Maskvos srityje (Balašichos, Koroliovo, Ščiolkovo ir Mytiščių miestų apygardos). Įsteigtas 1983 m. ir kartu su Sočio nacionaliniu parku yra seniausias Rusijoje.
Briedžių sala šaltiniuose minima nuo 1406 m. Čia buvo rusų carų ir didikų medžioklės plotai. XIX a. miškas buvo prižiūrimas profesionalių miškininkų. Per II pasaulinį karą didelė dalis miško buvo iškirsta.
FIDE meistras
FIDE meistras (, sutr. FM) – šachmatų srities sporto vardas (titulas), kurį nuo 1978 metų už pasiekimus suteikia Pasaulio šachmatų federacija (FIDE). FIDE meistras yra žemesnis už didmeistrio ir tarptautinio meistro vardus. Būtinas 2300 taškų Elo reitingas.
Dov Ber Abramowitz
Dovas Beras Abramovičius (1860 m. Vabalninke, Rusijos imperija – 1926 m. Jeruzalėje, Palestina) – rabinas, visuomenės veikėjas.
FIDE meistras
2011 metais titulą turėjo apie 6000 šachmatininkų visame pasaulyje.
Dov Ber Abramowitz
Biografija
Gimė 1860 m. Vabalninke, 1870 m. su tėvais emigravo į Jeruzalę. Mokėsi pas rabiną Shmuel Salant, o vėliau dirbo rabinu vienoje iš Jeruzalės sinagogų. 1894 m. emigravo į JAV. Po kelerių metų paskirtas rabiniškojo teismo atstovu Sent Luise. Jo iniciatyva įkurta JAV ir Kanados rabinų ortodoksų sąjunga. Taip pat jo iniciatyva įkurtas pirmas sionistinis Mizrahi judėjimo filialas Amerikoje ir jis tapo pirmuoju filialo vadovu. Mirė 1926 m. Jeruzalėje. Jo vaikaitis Abram L. Sachar (1899-1993) buvo JAV istorikas.
FIDE meistras
Platesnis vartojimas
Atskiras FIDE meistro titulas suteikiamas ir šachmatų kompozicijų kūrėjams bei sprendėjams,  o taip pat, ir šaškių žaidėjams.
WFCC nuo 2010 m. suteikia atskirus  šachmatų kompozicijų sprendimo ir kompozicijų kūrybos FIDE meistro titulus. Iki tol juos suteikdavo FIDE.
Tarptautinė šaškių federacija (FMDJ), šaškininkams, taip pat, suteikia panašų FMJD meistro titulą.
FIDE meistrai iš Lietuvos
Lietuvos šachmatininkai, kuriems buvo suteiktas FIDE meistro vardas:
Sutrumpinimai: g. - gimimo, s. - titulo suteikimo metai.
Balingrado tiltas
Balingrado (Punžonių) tiltas – automobilių kelių tiltas per Neries upę, jungiantis Vilniaus ir Švenčionių rajonus, kelio atkarpoje į kelią. Tiltas yra pirmasis pasroviui per Nerį Lietuvos teritorijoje. Atidarytas 2005 m. lapkričio 24 d. Lietuvoje tai buvo jau aštuntasis tiltas per Nerį valstybinės reikšmės keliuose.
miniatiūra|250px|left|Tiltas 2016 m. Vaizdas iš Vilniaus raj. pusės Tiltas stūkso mišku apaugusioje teritorijoje. Artimiausios gyvenvietės: šiauriniame krante – Balingradas (Švenčionių raj., 0,7 km), pietiniame – Punžonys (Vilniaus raj., 1,3 km). Artimiausias tiltas pasroviui – Santakos geležinkelio tiltas Nemenčinės seniūnijoje, aukštyn upe – kabantis pėsčiųjų tiltas Buivydžiuose Lietuvoje ir automobilių tiltas Baltarusijos Astravo rajone, ties Varonos kaimu.
Iki šiol iš Švenčionių rajono seniūnijos centro Magūnų į Vilnių 60 km nuotolį reikėdavo važiuoti per Pabradę. Kelias iki sostinės sutrumpėjo apie 20 km.
2004 m. rudenį trasoje buvo atlikti archeologiniai žvalgomieji darbai, kurių metu archeologinių objektų nerasta. Statybos darbai truko 14 mėn. Juos vykdė UAB „Tilsta“, talkino subrangovas UAB „Viadukas“. Statinys kainavo 5,9 mln. Lt, jis buvo finansuojamas iš Kelių priežiūros ir plėtros programos lėšų.
Konstrukcija
Statinį projektavo UAB „Kelprojektas“. Tiltas metalinis, 3 tarpatramių. Atramos pastatytos iš surenkamų gelžbetoninių elementų, įrengtos ant polinių pamatų. Tilto perdangą sudaro dvi skersiniais ryšiais sujungtos metalinės sijos. Tilto ilgis – 136,6 m, plotis (važiuojamoji dalis ir šalitilčiai) – 9,33 m.
Beličanų valsčius
Beličanų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Beličanai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Beringijos nacionalinis parkas
Beringijos nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas Rusijoje, Čiukčių autonominėje apygardoje („Chukotka“), vakarinėje Beringo sąsiaurio pusėje. Tai yra labiausiai į šiaurės rytus nutolęs regionas Rusijoje.
Iki 11 000 m. pr. m. e. parko teritorija buvo sujungta su Šiaurės Amerika sausumos ruožu – Beringija. Rytinėje Aliaskos dalyje yra Beringo sausumos tilto nacionalinis draustinis, jį valdo Nacionalinė parkų tarnyba. JAV ir Rusija derėjosi dėl galimybės sujungti parkus į vieną tarptautinį parką, tačiau oficialus sprendimas nebuvo priimtas. Parko teritorijoje gyvena vietiniai čiukčiai ir jupikai.