cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sintetinė genomika
Sintetinė genomika yra nauja mokslo sritis, kuri apima genų, genų rinkinio ar visos chromosomos projektavimą ir surinkimą iš DNR cheminių komponenčių. Remdamiesi kompiuterine analogija, ląstelės genomas traktuojamas kaip operacinė sistema ir ląstelės citoplazma kaip techninė įranga. Citoplazma talpina savyje ribosomas ir kitas komponentes, kurios reikalingos pasireikšti genetinei informacijai, patalpintai genuose. Sintetinės genomikos tikslas yra modifikuoti ląstelės operacinę sistemą, projektuoti naujus genus ir koduoti naujo tipo ląsteles su norimomis iš anksto užduotomis savybėmis, kurias galima pritaikyti įvairiose pramonės šakose, tarp jų ir bioenergijos ar kitose susijusiose naftos chemijos šakose.
Termodinaminė sistema
200px|thumb Termodinaminė sistema – tiksliai apibrėžtas makroskopinis regionas visatoje, dažnai dar vadinamas fizikine sistema, kuris yra tyrinėjamas remiantis termodinamikos principais. Visa erdvė aplink termodinaminę sistemą vadinama aplinka. Sistemą nuo aplinkos atskiria ribos, kurios gali būti tariamos arba realios, bet jos apsprendžia baigtinį tūrį. Darbo, šilumos ar medžiagos mainai sistemoje vyksta tarp ribų. Termodiminės sistemos yra dažnai klasifikuojamos pagal tai, kas yra praleidžiama per jos ribas.
Termodinaminę sistemą apibūdina ir apsprendžia termodinaminiai parametrai, susieti su sistema. Parametrai yra matuojami makroskopiniai dydžiai, tokie kaip tūris, slėgis, temperatūra, elektrinis laukas ir t. t.
Termodinaminių parametrų rinkinys, kuris unikaliai apibrėžia sistemą yra vadinamas sistemos termodinamine būsena. Sistemos būsena yra išreiškiama funkcine priklausomybe, būsenos lygtimi, tarp jos parametrų. Sistema yra termodinaminėje pusiausvyroje, kai sistemos būsena nesikeičia bėgant laikui.
Atvira sistema
kur Uin yra vidinės energijos vidurkis patekęs į sistemą, o Uout yra vidinės energijos vidurkis, kuri paliko sistemą.
Laukesos pelkė
thumb|250px|Laukėsos durpynas Laukesos pelkė – pelkė Tauragės rajone, Gaurės seniūnijoje (didžioji dalis) ir Jurbarko rajono savivaldybių teritorijoje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Smalininkų, į rytus nuo Eičių. Į vakarus nuo pelkės yra kita – Artoji pelkė. Didžiąją dalį pelkės užima Laukėsos durpynas, kurį valdo ir prižiūri bendrovė Laukėsa-WTL. Natūrali pelkė išlikusi tik į šiaurę nuo durpyno.
Pelkė
Plotas 2000 ha, iš jų pramoninis 1812 ha. Laukesos pelkė susidarė Jūros ir Mituvos vandenskyroje. Šiaurės vakarų pakraštyje prasideda Šešuvies intakas Įkojis. Vidaus sausmių 14 ha. Paviršius išgaubtas, vidurys iškilęs 4 m aukščiau nei pakraščiai. 92 % durpių aukštapelkės, kita dalis – žemapelkės durpės. Nenusausinto durpių klodo didžiausias storis 10 m, vidutinis – 4,2 m. Durpių vidutinis susiskaidymas 25 %, vidutinis peleningumas 3,7 %, vidutinis drėgnumas 94 %. Po durpėmis yra iki 0,6 m storio sapropelio sluoksnis. Dugne priesmėlis, priemolis.
Laidavimo draudimas
Laidavimo draudimas – ne gyvybės draudimo rūšis, kuriose draudimo įmonė įsipareigoja išmokėti draudimo išmoką dėl nuostolių, susijusių su apdraustojo prievolių neįvykdymu. Tai viena iš garantijos formų, skirtų prievolei užtikrinti. Laidavimo draudimas atlygina nuostolius nukentėjusiajam dėl apdraustojo prievolių nevykdymo arba dėl netinkamo vykdymo. Laidavimo draudimo objektu negali būti objektas, susijęs su bet kokios rūšies kreditu ar paskola bei jų grąžinimu, profesine bei deliktine civiline atsakomybe. Draudimo įmoka kiekvieną kartą apskaičiuojama individualiai pagal įmonių kreditingumo įvertinimą, draudimo laikotarpį, rūšį bei sumą.
Trempinių apylinkė
Trempinių apylinkė (arba Trampinių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Liubavo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Liubavo apylinkės.
Attila FC Miskolc
Miškolco „Attila“ – buvęs Vengrijos futbolo klubas iš Miškolco.
Erdvėlaivis
Ištakos
Šiuolaikiniams erdvėlaiviams pradžią davė kariniams tikslams gamintos raketos.
Pirmąją pasaulyje knygą, pateikusią daugiapakopės raketos ir raketinės artilerijos sukūrimo teoriją bei brėžinius parašė LDK bajoras, artilerijos inžinierius Kazimieras Simonavičius (1600−1651 m.) Knyga vadinosi „Didysis artilerijos menas“ ir buvo išleista 1650 m.
XX a. pr. mokslininkų susidomėjimą tarpplanetiniais skrydžiais paskatino mokslinės fantastikos rašytojai, kaip antai Jules Verne („Nuo Žemės į Mėnulį“, 1865 m.) ir Herbert George Wells („Pasaulių karas“, 1898 m.).
Pirmasis realus mokslinis darbas kosminių skrydžių srityje buvo 1903 m. paskelbtas rusų mokslininko Konstantino Ciolkovskio straipsnis „Pasaulio erdvės tyrinėjimai reaktyviniais prietaisais“, kuriame pateikti skaičiavimai, kad minimaliai orbitai aplink Žemę būtinas 8000 m/s greitis, kurį galima pasiekti daugiapakope raketa, varoma skystu deguonimi ir skystu vandeniliu.
Kosminių skrydžių inžinerijai pradžią davė Robert H. Goddardo 1919 m. straipsnis „Būdas pasiekti itin didelį aukštį“, kuriame jis pasiūlė ant skysto kuro raketų montuoti Lavalio antgalius. Šiuo darbu savo tyrimus grindė vėlesni erdvėlaivių konstruktoriai Hermannas Oberthas ir Wernheris von Braunas.
Fipai
Fipai, vafipai (wafipa) – Tanzanijos etninė grupė, kuri kalba ičifipa ir ičimambve kalbomis, priklausančiomis bantu kalboms. 1992 m. jų buvo priskaičiuojama 200 tūkst. Nedidelė dalis gyvena gretimose teritorijose Zambijoje ir Malavyje.
Erdvėlaivis
Antrasis pasaulinis karas
Vokietija nuo 1926 m. sėkmingai darbavosi raketų kūrime ir 1941 m. pab. jau turėjo pirmąją pasaulyje balistinę raketą „V-2“ (, „Keršto ginklas-2“), kurią sukonstravo Wernheris von Braunas. Pirmoji raketa buvo paleista 1942 m. kovą, o 1944 m. birželį bandomajam skrydžiui paleista „V-2“ raketa, pirmą kartą pasiekė kosminę erdvę. Nuo 1944 m. rugsėjo šios raketos buvo naudojamos Sąjungininkų miestams bombarduoti. Iš viso į Europos miestus buvo paleistos 3225 šio tipo raketos. 1944 m. Trečiasis Reichas ėmė naudoti ir raketas „V-1“, kurias galėjo greitašauda paleisti iš specialaus įrenginio.
Fipai
Geografija
Jų gyvenamas istorinis regionas yra vadinamas Ufipa dab. Tanzanijos pietvakariuose. Apima didžiąją dalį Rukvos administracinio regiono, ypač jo pietinę dalį. Tai - kalnuotas aukštumų regionas, įsiterpęs tarp Tanganikos vakaruose ir Rukvos ežero rytuose. Seniau jis buvo apaugęs miškais, tačiau dėl intensyvaus ūkio miškai buvo iškirsti. Šiaurėje ir šiaurės rytuose leidžiasi į bende ir pimbvių žemes (už jų buvo Buha karalystės). Pietryčiuose ribojasi su vandų ir kitų genčių žemėmis.
Erdvėlaivis
Pokaris
thumb| 180px|Raketos nešėjos „R-7“ pritaikymas.
Fipai
Geografija
Didžiausias regiono miestas - Sumbavanga.
Istorija
Aukštikalnių, vėsesnio klimato ir musei cėcė neprieinamas regionas buvo labai tinkamas žemdirbystei ir gyvulininkystei. Todėl čia jau XVII a. pabaigoje susiformavo gentinė karalystė, kurią vienijo vienas vadas, reziduojantis Milansio gyvenvietėje. Dėl to visa karalystė buvo žinoma kaip Milansis. Valdovui, tituluojamam aeene, pakluso penkių provincijų valdytojai. XVIII a. viduryje, pasak legendų, į regioną atėjo moterys iš šiaurės, kurios paveržė vietos vadų valdžią ir įkūrė naują dinastiją - Tvači (Twachi). Skirtingi autoriai šias atsikėlėles sieja su migrantais iš Buha regiono, ar etniniais tutsiais. Tuo metu Ufipos regione susiformavo dvi stiprios karalystės - Nkansis šiaurėje ir Ljangalilė pietuose. Jų tarpusavio konkurencija lėmė abiejų valstybių centralizaciją, politinių sistemų stiprinimą. Abi valstybės išvystė vieną geriausių geležies lydimo technologijų Didžiųjų ežerų regione, ir buvo technologiškai bei kultūriškai pranašesnės už aplinkines tautas.
Erdvėlaivis
Pokaris
Žinodama apie Vokietijos raketas, TSRS siekė sukurti tokio pat tipo ginklą. Vokietijai pralaimėjus Antrąjį pasaulinį karą TSRS gavo „V-2“ tipo raketų. Pagal šias raketas konstruktorius Sergejus Koroliovas su vokiečių mokslininkų pagalba 1948 m. pagamino „R-1“ raketą. Ši raketa išbandyta 1948 m. spalio 10 d., o 1949 m. rugsėjo 27 d. buvo paleista tobulesnė vienpakopė raketa „R-2“.
Fipai
Istorija
XIX a. III dešimtmetyje Ufipą pasiekė karingos ngonių gentys iš pietų, kurios dalyvavo mfekanės procesuose. Ngoniai dešimtmečiui paėmė kontrolę didžiuliame regione nuo Tanganikos iki Indijos vandenyno, įskaitant ir Ufipą. Tačiau 1848 m. mirus jų valdovui Zwangendabai, jų gentinė "imperija" subyrėjo.
Erdvėlaivis
Pokaris
Tuo pat metu Sergejus Koroliovas ir jo vadovaujama konstruktorių grupė intensyviai dirbo, kurdami tarpžemyninę raketą. Tokia raketa sukurta ir pirmąsyk sėkmingai išbandyta 1957 m. rugpjūčio 21 d. Ji buvo pavadinta „R-7“ ir Šaltojo karo metais panaudota kosmoso varžybose: 1957 m. ji į kosmosą iškėlė pirmąjį dirbtinį Žemės palydovą „Sputnik 1“, o 1961 m. pirmąjį žmogų - Jurijų Gagariną. Šios raketos įvairūs variantai iki šiol į orbitą apie Žemę kelia pilotuojamus ir nepilotuojamus laivus.
Fipai
Istorija
Ši invazija paskatino fipus nutraukti tarpusavio karus ir pradėti stiprinti ekonomiką bei karinę galią. Valstybės, ypač Nkansis, aktyviai įsitraukė į prekybą su Svahilių krantu. Tai lėmė ir strategiškai svarbi padėtis: fipai kontroliavo svarbiausius prekybinius kelius tarp njamvezių pirklių šiaurės rytuose ir Kazembės karalystės pietvakariuose. Prekybos dėka fipai ėmė įsigyti modernių šaunamųjų ginklų. Nkansis buvo viena iš labiausiai išsivysčiusių ir centralizuotų valstybių Didžiųjų ežerų regione. Ji turėjo aiškiai apibrėžtas sienas, provincijas, politinę struktūrą. Jos valdovas mvene net turėjo arabų kilmės ministrą pirmininką.
Erdvėlaivis
Pokaris
thumb|180px|„Redstone“ startas 1958 m.
Fipai
Istorija
Atėjus vokiečiams kolonistams, fipai nesipriešino kolonizacijai, sparčiai priėmė krikščionybę. Jų valdovų dinastijos tęsėsi iki 1962 m, kuomet po Tanganikos nepriklausomybės karalystės buvo panaikintos.
Monarchai
Milansis Nkansis Ljangalilė
Erdvėlaivis
Pokaris
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, amerikiečiai iš nugalėtosios Vokietijos taip pat išsivežė raketų „V-1“ bei „V-2“ ir vokiečių mokslininkų, tarp jų Wernherį von Brauną. 1946 m. JAV pirmą kartą išbandė „V-2“ raketą.
Pavištyčio apylinkė
Pavištyčio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Erdvėlaivis
Pokaris
1950 m. JAV jau turėjo dvigubai didesnį nuotolį įveikiančią raketą „Redstone“. Ši raketa buvo nuolat modifikuojama ir jos pagrindu sukurtos raketos „Jupiter-Redstone“ bei „Mercury-Redstone“.
Pavištyčio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gražiškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. 1954 m. prijungta Kalvarijos rajono Pakalnių apylinkė, o dalis Pavištyčio apylinkės prijungta prie Kalvarijos rajono Dotamų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pavištyčio apylinkė prijungta prie Gražiškių apylinkės ir Vištyčio apylinkės.
Erdvėlaivis
Kosminės lenktynės
right|thumb|180px|„Sputnik 1“. thumb|180px|„Mercury 8“ kapsulė angare.
Kosminės lenktynės prasidėjo 1957 m. birželio 29 d., kai 1957–1958 m. Tarptautiniame geofizikos suvažiavime JAV pranešė apie savo ketinimus iki 1958 m. pavasario paleisti į kosmosą dirbtinį palydovą „Vanguard“. Tų pačių metų liepos 31 d. TSRS pareiškė, kad pirmąjį palydovą paleis 1957 m. rudenį. 1957 m. spalio 4 d. į orbitą aplink Žemę pakilo rusų palydovas „Sputnik 1“. Juo buvo nustatytas Žemės atmosferos sluoksnių tankumas keičiantis orbitai. Taip pat jis suteikė duomenų apie radijo signalų sklaida jonosferoje.
Po kelių nesėkmingų bandymų paleisti „Vanguard“, JAV savo pirmąjį palydovą „Explorer 1“ pakėlė į orbitą 1958 m. vasario 1 d. Šiame palydove, kurį į kosmosą nugabeno nešančioji raketa „Juno-1“, buvo sumontuota mokslinių tyrimų įranga, kuri patvirtino Van Aleno radiacijos juostos egzistavimą.
Po audringos visuomenės reakcijos į „Sputnik 1“ paleidimą, 1958 m. liepos 29 d. JAV Kongresas performavo Nacionalinį patariamąjį aeronautikos komitetą į Nacionalinę aeronautikos ir kosmoso administraciją (NASA) ir suteikė jai įgaliojimus vykdyti nacionalines civilines kosmoso programas. 1959 m. NASA pradėjo „Merkurijaus projektą“, kuriuo buvo siekiama į Žemės orbitą nuskraidinti vienvietes kosmines kapsules.
1961 m. balandžio 12 d. TSRS paskelbė pirmą kartą pasaulyje sėkmingai nuskraidinusi ir sugrąžinusi Žemėn „kosmonautą“ Jurijų Gagariną, kuris apskrido Žemę erdvėlaiviu „Vostok 1“. 1961 m. gegužės 5 d. JAV pakėlė į kosmosą savo pirmąjį astronautą Alaną Shepardą kapsulėje „Freedom 7“, tačiau tai tebuvo suborbitinis skrydis.
JAV visuomenei vis labiau nerimaujant dėl TSRS pirmavimo kosminių skrydžių srityje, JAV prezidentas John F. Kennedy 1961 m. gegužės 25 d. paskelbė planą iki 1970 m. nuskraidinti žmogų į Mėnulį ir pradėjo trijų asmenų erdvėlaivio programą „Apollo“. 1962 m. sausį NASA paskelbė dviviečių erdvėlaivių projektą „Gemini“.
Nikita Chruščiovas ėmė spausti S. Koroliovą paspartinti TSRS kosmoso programą, kad šalis galėtų konkuruoti su JAV paskelbtomis „Gemini“ ir „Apollo“ programomis. Konstruktoriui teko sustabdyti pilotuojamo erdvėlaivio „Sojuz“ programą ir imtis „Vostok“ kapsulės modifikavimo, siekiant į ją sutalpinti du arba tris kosmonautus. Šio projekto rezultatas buvo pavadintas „Voschod“. Buvo paleisti tik du šie erdvėlaiviai. Dėl vietos ir masės apribojimų „Voschod 1“ skridusi trijų žmonių įgula netgi negalėjo dėvėti skafandrų. 1965 m. kovo 8 d. Aleksejus Leonovas iš erdvėlaivio „Voschod 2“ pirmą kartą išėjo į atvirą kosmosą.
Pilotuojamų „Gemini“ erdvėlaivių programa vėlavo maždaug metus, bet 1965–1966 m. buvo atlikti keli sėkmingi skrydžiai, kurių metu kosmose erdvėlaiviai suartėjo („Gemini 6A“), prisišvartavo vienas prie kito („Gemini 8“) ir išbuvo kosminėje erdvėje 8 ir 14 dienų (atitinkamai „Gemini 5“ ir „Gemini 7“), astronautai išėjo į atvirą kosmosą ir išorėje atliko tikslingus veiksmus („Gemini 12“).
Tuo laikotarpiu TSRS plėtojo „Sojuz“ programą ir neoficialiai konkuravo su J. F. Kennedy paskelbta Mėnulio programa: buvo kuriami „Sojuz“ variantai orbitiniam skrydžiui aplink Mėnulį ir nusileidimui jo paviršiuje, taip pat raketa „N1“, galinti pakelti pilotuojamą erdvėlaivį į trajektoriją Mėnulio link.
1967 m. abiejų šalių programos sulaukė pirmųjų aukų. Metų pradžioje bandymo metu kilusiame gaisre žuvo „Apollo 1“ trijų žmonių įgula. Balandžio 24 d., sudužus besileidžiančiam erdvėlaiviui „Sojuz 1“, žuvo rusų kosmonautas Vladimiras Komarovas
1969 m. liepos 20 d. JAV pavyko įgyvendinti prezidento J. F. Kennedy pažadą: „Apollo 11“ įgula Neilas Armstrongas ir Buzzas Aldrinas tapo pirmaisiais žmonėmis, išsilaipinusiais Mėnulyje. 1972 m. įvyko šeši tokie sėkmingi nusileidimai, o viena misija nepavyko („Apollo 13“).
TSRS bandymai paleisti raketą „N1“ 1969–1972 m. baigėsi keturiomis katastrofiškomis nesėkmėmis. Sovietinė pilotuojamų skrydžių į Mėnulį programa buvo oficialiai nutraukta 1974 m. birželio 24 d., kai S. Koroliovą generalinio erdvėlaivių inžinieriaus pareigose pakeitė Valentinas Gluško.
Miklusėnai
Miklusėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, Alytaus šiaurės vakarinis priemiestis, prie kelio. Alytaus seniūnijos ir Miklusėnų seniūnaitijos centras. Yra apie 350 gyvenamųjų namų, veikia biblioteka, medicinos punktas.
miniatiūra|220px|left|Riboženklis (į Alytaus pusę) miniatiūra|220px|left|Įmonė „Gumos gaminiai“ miniatiūra|220px|left|Kryžkelė miniatiūra|220px|left|Kaimo kryžius
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Miklusėnai paminėti 1744 m. XIX a. buvo kaimas ir palivarkas Kalvarijos apskrities Alytaus valsčiuje, priklausė Rumbonių parapijai.
Sovietmečiu buvo Luksnėnų sodininkystės ūkio pagalbinė gyvenvietė. Kaime veikė pradžios mokykla, 2003–2008 m. Ūdrijos pagrindinės mokyklos filialas. Mokyklą uždarius senosiose mokyklos patalpose įkurta biblioteka ir seniūnija. 2010 m. pradėtas tiesti vandentiekis ir kanalizacija.
2019 m. spalio mėn. gyvenvietė buvo patekusi į nuodingų dūmų, atneštų iš Alytaus padangų perdirbimo gamyklos gaisro, zoną, buvo smarkiai užterštas oras.
Sakaiminatas
Sakaiminatas  – miestas šiaurinėje Totorio prefektūros dalyje, Japonijoje. Čia gyvena apie 35,9 tūkst. gyventojų.
Istorija
Oficialiai miestas įkurtas 1956 m. balandžio 1 d. Neseniai buvo pasiūlyta miestą prijungti prie Jonago, tačiau dauguma gyventojų nesutikus, Sakaiminatas išliko autonomine savivaldybe.
Simboliai
Oficiali miesto gėlė – skaistažiedė, medis – Tunbergo pušis.
Rimantas Zizas
Rimantas Zizas (g. 1948 m. rugsėjo 8 d. Kluoniškiuose, Kauno apskritis) – Lietuvos istorikas.
Biografija
Mokėsi Zapyškio septynmetėje mokykloje. 1967 m. baigė Kačerginės vidurinę mokyklą, 1975 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1988 m. humanitarinių mokslų daktaras, disertacija „Lietuvos KP(b) veikla 1944–1948 m. likviduojant vokiečių fašistinės okupacijos padarinius respublikoje“.
Iki 1990 m. buvo Partijos istorijos instituto prie LKP CK vyr. bendradarbiu. Nuo 1990 m. dirba Lietuvos istorijos institute.
Nalibokų giria
thumb|Nalibokų giria pavasario metu.Nalibokų giria  – didžiausias Baltarusijos miškų masyvas. Dunkso šalies šiaurės vakaruose, tarp Minsko ir Ašmenos aukštumų, daugiausia Minsko srities vakarinėje dalyje. Plotas 140 tūkst. ha. Užima vakarinį Nemuno aukštupio žemumos pakraštį. Reljefas kalvotas, su moreninėmis aukštumomis ir pelkėtomis įdubomis. Priklauso Nemuno baseinui; svarbiausios per girią tekančios upės yra Beržūna, Isločė, Volka, Usa. Masyvo šiaurėje telkšo Kromanės ežeras.
Pelkėtuose upių slėniuose ir įdubose auga beržynai ir alksnynai, o sausesniuose tarpupiuose būdingi spygliuočiai medžiai. Yra ąžuolynų, o pietvakariuose – skroblynų. Būdingi gyvūnai: elniai, briedžiai, lokiai, stumbrai, usūriniai šunys, šernai, bebrai, kurtiniai, tetervinai, slankos.
Senovėje Nalibokų giria atliko svarbų vaidmenį saugodama baltų gentis, o vėliau Lietuvą nuo slavų ir Aukso Ordos antpuolių. Lietuviški kaimai girioje išsilaikė iki pat XIX a. vidurio. II pasaulinio karo metais čia vyko lenkų ir žydų žudynės.
Pagrindinės girios gyvenvietės – Nalibokai, Ivanecas.
Pandėlio valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas 1861 m. Kauno gubernijoje. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Pandėlio rajonui (8 apylinkės).
Gyvenvietės
1923 m. surašymo metu valsčiuje buvo šios gyvenvietės:
Cenzinis vadovavimas
Cenzinis vadovavimas – privalomas darbas rikiuotės vado pareigybėje siekiant gauti aukštesnį laipsnį ir aukštesnes pareigas.
Rusijos imperijos kariuomenėje Generalinio štabo karininkas norintis gauti pareigas Generaliniame štabe galėdavo tik metus atitarnavęs kuopos vadu. Pulko vadu buvo galima tapti tik turint keturių mėnesių bataliono vado stažo.
Generalinio štabo karininkai
Generalinio štabo karininkai ( – karininkų kategorija carinės Rusijos kariuomenėje paskutinį XIX a. trečdalį – XX a. pradžioje. Tai buvo karininkai, baigę visą Nikolajaus Generalinio štabo akademijos kursą ir priskirti Generaliniam štabui. Tai reiškė, kad šie karininkai ateityje galės būti paskirti į pareigas Rusijos Generaliniame štabe.
Generalinio štabo karininkas būdavo tituluojamas prie laipsnio pridedant žodžius „Generalinio štabo“, pvz., Generalinio štabo kapitonas. Gavus aukštesnį laipsnį priedėlis „Generalinio štabo“ būdavo perkeliamas naujam laipsniui, t. y., Generalinio štabo kapitonas tapdavo Generalinio štabo papulkininkiu. Šis titulavimas likdavo tol, kol karininkas likdavo Generalinio štabo sąrašuose.
Štabuose (nuo divizijos iki karinės apygardos) ir atskirų brigadų bei tvirtovių štabuose būdavo pareigybės, kurias užimti galėdavo tik Generalinio štabo karininkai. Vienu iš Generalinio štabo karininkų štabuose uždavinių būdavo karo veiksmų žurnalų (ar kelio žurnalų, apgulties žurnalų ir kt.) vedimas.
Generalinio štabo karininkams paprastai trūkdavo rikiuotės karininko patirties, kuriai papildyti Rusijos kariuomenėje egzistavo cenzinio vadovavimo principas.
1851 m. į Generalinio štabo akademiją įstojo tik 7 karininkai, todėl karininkų skatinimui stoti mokytis buvo suteikiama daug lengvatų. Po to į akademiją ėmė stoti vidutiniškai po 36 karininkus per metus.
Dekis
Dekis – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Vievio. Ežeras ovalios formos: ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,64 km, plotis iki 0,47 km. Altitudė 112 m. Giliausia vieta siekia 8 m. Krantai žemi, pelkėti, tik šiaurinis sausas. Iš rytų ir pietų prieina Vievio miškas. Ežeru iš pietų į šiaurės vakarus prateka Neries intakas Bražuolė.
Spėjama, kad ežerėvardžio pirminė lytis – *Degis (šis būtų susijęs su „degiu, degimu, išdegusia vieta“).
Gobiatai
Gobiatai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į rytus nuo Grudeko ir apie 48 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Žemaičių Naumiesčio šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
'''Žemaičių Naumiesčio šv. arkangelo Mykolo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Žemaičių Naumiesčio gyvenvietėje, prie kelio. Liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų.
Istorija
Medinę bažnyčią 1782 m. pastatė Mykolas Ronikeris. Ji 1790 m. konsekruota, dovanotas valakas žemės. Bažnyčiai priklausė Degučių ir Gardamo filijos.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų, kryžminio plano, su bokšteliu. Yra 5 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame palaidotas Žemaičių Naumiesčio klebonas, vėliau altarista Petras Bernotas (1910–1988).
Kaimkalnių kapinynas
Tyrimai
XIX a. antroje pusėje kasant smėlį Aismarių pakrantėje buvo aptikti 2 kapai, iš viršaus apdėti mažų akmenukų grindinėliais, po kuriais buvo mirusiųjų palaikai su įkapėmis – žalvariniais papuošalais ir ginklais. Pirmajame kape ant mirusiojo kaukolės pastebėta metalo patina, greičiausiai žalvarinės monetos žymės. Kitame kape rasti diržų apkalai. Kapai datuojami II amžiumi.
Per 1933 m. archeologinius tyrinėjimus Karlas Engelis ištyrė apie 100 sudegintų V a. – VI a. mirusiųjų kapų. Mirusieji laidoti urnose ir be jų su skurdžiomis įkapėmis. Daugiausia rasta gintarinių karolių ir pakabukų, segių, diržų sagčių, keli trumpi kalavijai ar kovos peiliai. Kapinyne taip pat aptikta žirgų kapų, rasta griaučių, žąslų ir sagčių. Viename žirgo kape buvo geležinis skambalas.
Boleslovas Piekarskis
Boleslovas Piekarskis (1911 m. sausio 12 d. Peterburge, Rusija – 1971 m. gegužės 19 d. Vilniuje) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Ketverius metus mokėsi Peterburgo darbo mokykloje, o 1925 m. su tėvais persikėlė į Panevėžį, kur 1933 m. baigė Panevėžio lenkų gimnaziją. 1933–1937 m. Kauno Vytauto Didžiojo universitete studijavo biologiją, o 1934–1942 m. Kauno konservatorijoje mokėsi dainuoti, vargonuoti ir diriguoti, dėstė muziką ir dainavimą lenkų gimnazijoje. 1940–1942 m. dėstė muziką ir vadovavo chorams Utenoje, vėliau dvejus metus dirbo Vilkaviškyje. 1944–1949 m. dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo chorams Kauno 8-ojoje ir 3-ojoje gimnazijose.
1950 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje įgijo choro dirigento specialybę (doc. Konrado Kavecko klasė). 1950–1971 m. Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje dėstė choro dirigavimą ir kitas chorvedybos disciplinas. 1950–1953 m. buvo direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams. Kurį laiką mokė muzikos ir dainavimo Vilniaus 8-ojoje vidurinėje mokykloje, vadovavo miesto mėgėjų chorams. Daug prisidėjo prie sostinės meno mėgėjų apžiūrų ir dainų švenčių organizavimo, buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas ir sumanus metodininkas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kristupas Gudaitis
Kristupas Gudaitis (1898 m. kovo 19 d. Žemaičių Naumiestis – 1972 m. rugpjūčio 26 d. Varenas, Ilinojaus valstija) – Lietuvos gydytojas chirurgas, medicinos daktaras, evangelikų liuteronų veikėjas.
Biografija
1912–1914 m. mokėsi Evangelijos misijos seminarijoje Sankt Peterburge. 1920 m. baigė Karo mokyklą Kaune. Dalyvavo kovose dėl Lietuvos nepriklausomybės, ties Širvintomis buvo sunkiai sužeistas. 1930 m. baigęs Vytauto Didžiojo universitetą iki 1934 m. dirbo jo Chirurgijos katedroje, 1934–1938 m. Klaipėdos miesto ligoninėje. 1939–1940 m. Kauno kalėjimo ligoninės vyr. gydytojas. Nuo 1938 m. Lietuvių evangelikų liuteronų sąjungos pirmininkas, Lietuvos evangelikų konsistorijos prezidentas. 1941 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo įvairiose ligoninėse, 1946–1949 m. pabėgėlių stovyklose ir sanatorijose. 1948 m. medicinos daktaras. 1948–1949 m. dėstė Pabaltijo universitete Hamburge-Pineberge, profesorius. 1949 m. atvyko į JAV. Čikagoje vertėsi privačia praktika.
Stanaičių apylinkė (Vilkaviškis)
Stanaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kybartų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kybartų rajonui. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Lygumų apylinkės.
Alomia
Alomia – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Mičiurinskis (Ragainės Sendvaris)
Ragainės Sendvaris, Ragainės Senadvaris arba Mičiurinskis (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, į vakarus nuo Nemano, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas skalviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) valstybinis dvaras, 1928 m. rugsėjo 30 d. įjungtas į Ragainės miestą, palivarkas. 1946–2008 m. Rakitino apylinkės gyvenvietė.
Gyventojai
Kaime 2010 m. buvo 55 gyvenamieji namai.
Latvijos TSR vėliava
thumb|right|250px|1953-1990 m. Latvijos TSR vėliava. thumb|right|250px|1940 m. imta naudoti Latvijos TSR vėliava. Latvijos TSR vėliava  – vienas Latvijos TSR valstybės simbolių. Latvijos TSR turėjo dvi vėliavas – viena buvo naudojama 1940–1953 m., kita – 1953–1990 m.
Želvos šv. Ignaco Lojolos bažnyčia
'''Želvos šv. Ignaco Lojolos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Želvos miestelyje, Želvos upelio dešiniajame krante. Pastatyta 1892 m. kunigo Antano Stapulionio ir parapijiečių rūpesčiu. Savo forma primena gyvenamąjį namą.
Latvijos TSR vėliava
Paskutinė vėliava
Vėliava priimta 1953 m. sausio 17 d., pakeista į dabartinę Latvijos vėliavą 1990 m. vasario 19 d.
Želvos šv. Ignaco Lojolos bažnyčia
Istorija
Želva 1586 m. dovanota Vilniaus universitetui (jėzuitams). Jėzuitai 1753 m. pastatė bažnyčią, kuri 1755 m. sudegė. Bažnyčios metrikų knygos buvo išlikusios nuo 1778 m. 1849 m. Želva prijungta prie Telšių (Žemaičių), 1926 m. – prie Kaišiadorių vyskupijų. 1881 m. bažnyčia sudegė. Atstatyta ir jau baigiama įrengti bažnyčia 1887 m. vėl sudegė. Kunigas Antanas Stapulionis su parapijiečiais 1892 m. pastatė dabartinę medinę. Senosios bažnyčios medžiaga buvo parduota Žemaitkiemio katalikams.
Latvijos TSR vėliava
Pirmoji vėliava
Nuo 1940 m. rugpjūčio 25 d. iki 1953 m. sausio 17 d. Latvijos TSR vėliava buvo raudona, kairiajame viršutiniame kampe – auksiniai pjautuvas ir kūjis, virš jų lankeliu išgaubtas auksinis užrašas LPSR ( 'Latvijos Tarybų Socialistinė Respublika').
Želvos šv. Ignaco Lojolos bažnyčia
Istorija
Bažnyčioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Apie 1922 m. įsteigta parapija. 1932 m. klebonas Stanislovas Švėgžda bažnyčią perdažė. 1953–1954 m. kunigas Jonas Mintaučkis su parapijiečiais ją atnaujino. Klebonas Pranas Cibulskas 1949 m. areštuotas ir ištremtas. Po 10 m. grįžo į Lietuvą invalidas. Nuo 1968 m. iki mirties klebonavo Jonas Tomkus (1924–1989; palaidotas šventoriuje).
Architektūra
Bažnyčia savo forma primena gyvenamąjį namą, su 2 bokšteliais (vienas fasade, kitas ant apsidės stogo). Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Prieš bažnyčią stovi akmenų mūro klasicistinė varpinė su aukštu kryžiumi. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra kapinės.
Želvos parapijos klebonas aptarnauja gretimame kaime esančią Skuolių koplyčią.
Karadagas
Karadagas − užgesęs vulkaninis masyvas Kryme, pietiniame pusiasalio krante, Krymo kalnų pietiniame pakraštyje. Sudaro kupolo formos kalnas – Didysis Karadagas (577 m), ir Pakrantės kalnagūbris su įvairiomis erozinėmis formomis. Pakrantėje išraižytas įlankų.
Laukininkų centras
Laukininkų centras – Klaipėdos krašto lietuvių politinė partija, veikusi 1934–1939 m.
Karadagas
Geologų tvirtinimu maždaug prieš 160 mln. metų veikė didžiulis ugnikalnis Čoba Tepė. Iš pradžių jis veržėsi jūros dugne, o vėliau iš lavos susidaręs kalnas iškilo virš jūros. Tada beveik nustojo tekėjusi lava, o prasidėjo vulkaniniai sprogimai. Taigi šiuolaikinis Karadagas − senovinio juros periodo laikų ugnikalnio liekanos. Pats ugnikalnis buvo sugriautas, palaidotas po uolienomis, o vėliau Žemės tektoninių procesų vėl iškeltas į paviršių.
Laukininkų centras
Istorija
Susikūrė susivienijus Mažųjų laukininkų susivienijimui ir Ūkinės autonomijos partijai. Rūpinosi lietuvių valstiečių ūkiniais reikalais, siekė neleisti, kad valstiečiai pasiduotų vokiečių dvarininkų ir nacių partijų įtakai. Reikalavo, kad visų įstaigų tarnautojai mokėtų lietuvių kalbą, siekė, kad centrinėse administracinėse įstaigose ir lietuvių įmonėse dirbtų daugiau lietuvių.
Laukininkų centras dalyvavo Klaipėdos krašto seimelių ir apskričių savivaldybių rinkimuose ir veikloje, bendradarbiavo su kitomis Klaipėdos krašto lietuvių organizacijomis. Laukininkų centras buvo palankus tautininkams, jį rėmė Lietuvos Respublikos vyriausybė. Jam daugiausia priklausė lietuviai mažažemiai ir vidutiniai valstiečiai. Turėjo 12 narių tarybą, 1936 m. buvo 55 skyriai, apie 1490 narių; 1938 m. – 54 skyriai ir 1318 narių.
1939 m. kovo 23 d. Vokietijai užėmus Klaipėdos kraštą Laukininkų centras nustojo veikęs. Pirmininkai: Mykolas Žvilius, Jurgis Reisgys.
Karo veiksmų žurnalas
Karo veiksmų žurnalas  – karo veiksmuose dalyvaujančio carinės Rusijos kariuomenės junginio (korpuso, divizijos) ar atskirojo dalinio štabe vestas žurnalas, kuriame aprašydavo visus vykstančius karo veiksmus.
Karo veiksmų žurnalus rašydavo štabuose dirbę Generalinio štabo karininkai, o kur jų nebūdavo – pulkų adjutantai ar juos pakeičiantys asmenys.
Dabar Rusijos kariuomenės karo veiksmų žurnalai yra labai svarbus istorinių žinių apie dalinių organizaciją, ginkluotę, ekipuotę, aprūpinimą maistu ir kt. šaltinis.
Karo metu visi transportai vesdavo kelio žurnalus. Apgultose tvirtovėse būdavo vedami specialūs apgulties žurnalai, kuriuos rašydavo tranšej-majoras.
Karadagas
Viena žymiausių Karadago uolų − Auksiniai (Šaitano arba Pragaro) vartai. Šaitano vartai − tai jūros vandenyse stovinti uola, primenanti arką. Kita žymi uola − tai Šaitan Barmakas ('Velnio pirštas'), primenanti milžinišką akmeninę liūto figūrą su žmogaus galva.
Karadago pavadinimas iš turkų ir Krymo totorių kalbų verčiamas kaip „juodasis kalnas“.
Kairėnėlių kapinynas
Kairėnėlių kapinynas – plokštinis kapinynas Radviliškio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Kairėnėlių kaimo (Grinkiškio seniūnija) bei Šušvės ir Kiaunytės santakos.
Tyrimai
Apardytas. Ariant lauką ir kasant žvyrduobes buvo randama žmonių kaulų bei žalvarinių papuošalų. 1977–1978 m. Istorijos institutas (tyrimų vadovas Jonas Stankus) ištyrė 1539 m² plotą. Rasta 30 nedegintų ir vieno sudeginto mirusiųjų kapai, datuojami V a. – VI a. Nedeginti mirusieji laidoti aukštielninki su įkapėmis. Moterų kapuose rasta darbo įrankių (pjautuvų, įtveriamųjų peilių, ylų), papuošalų (gintaro karolių, lankinių žieduotųjų segių, juostinių ir storagalių apyrankių, įvijinių žiedų, apgalvis). Vyrų kapuose rasta geležinių siauraašmenių pentinių kirvių, peilių, dalgių, žalvarinių lankinių ilgakojų segių, storagalių apyrankių, diržo apkalų ir sagčių. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Cicėniškė
Cicėniškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Naujojo Daugėliškio.
Olga Kaniskina
Olga Kaniskina (, g. 1985 m. sausio 19 d.) – Rusijos lengvaatletė, kuri specializuojasi sportinio ėjimo rungtyse.
Miežių arbata
thumb|200px|Japoniška miežių arbata mugicha
Miežių arbata – skrudintų miežių arba miežių salyklo užpilas. Šis gėrimas yra švelnaus duonos – riešutų skonio, jį galime gerti tiek karštą, tiek šaltą.
Miežių arbata daugiausia vartojama Japonijoje, kur ją vadina Mugicha ir Korėjoje – Boricha. Tradiciškai ji ruošiama apie 10 minučių verdant specialiai skrudintus miežius. Priklausomai nuo metų laiko gėrimas patiekiamas karštas arba jau atvėsintas. Kadangi salyklas lengvai išbrinksta vandenyje, miežių salyklo arbata gali būti paruošiama vakariečiams įprastu būdu – užplikius puodelyje verdančiu vandeniu.
Korėjoje Boricha paprastai parduodama biri ir ruošiama tradiciniu būdu. Japonijoje Mugicha nuo devintojo dešimtmečio įgijo daug įvairių pavidalų: ją galima įsigyti birią, dideliuose arbatos maišeliuose, skirtuose supaprastinti tradicinį paruošimo būdą, maltą mažuose maišeliuose arba jau paruošta buteliuose.
Manoma, jog ši arbata valo organizmą, mažina cholesterolį, padeda nuo skrandžio ir žarnyno uždegimų, bronchito.
Taip pat miežių arbatoje yra antioksidantų. Tai nustatyta biocheminiais tyrimais, aprašytais 2004 m. Gruodžio mėnesį pasirodžiusiame darbe „Biomokslas, Biotechnologija ir biochemija“.
Amerikos mitybos koledžo 2008 m. birželio mėnesio žurnale aprašytas eksperimentas atliktas su padidintą cholesterolio kiekį turinčiais suaugusiais. Skrudinto salyklo miežių gėrimo ekstraktas sumažino jų cholesterolio kiekį kraujyje ir nuslopino apetitą be šalutinio poveikio.
Kitas eksperimentas buvo aprašytas Mitybos mokslo ir Vitaminologijos žurnale 2002 m. balandžio mėnesį. Vienas puodelis skrudintų miežių salyklo arbatos per dieną suaktyvino eksperimento dalyvių kraujotaką.
Miskolci VSC
Miškolco VSC – Vengrijos futbolo klubas iš Miškolco.
Ušće bokštas
Ušće bokštas – dangoraižis Naujojo Belgrado rajone, Belgrade, Serbijoje. Vienas aukščiausių Serbijos pastatų. Projekto autorius – Michailas Jankovičius.
Istorija
1964–1990 m. pastate buvo įsikūręs Jugoslavijos komunistų lygos Centro Komitetas. Panaikinus Jugoslavijos komunistų lygą, jos patalpas užėmė Serbijos socialistų partija. Taip pat pastate buvo įvairių įmonių biurai. 1999 m. balandžio 21 d. pastatą bombardavo NATO kariniai naikintuvai. Dangoraižis stipriai nukentėjo: išdužo nemažai stiklų, išdegė interjeras. 2003–2005 m. pastatas rekonstruotas: atnaujintas fasadas, pristatyti du papildomi aukštai. 2009 m. šalia pastatytas Ušće prekybos centras.
Vilkabalių apylinkė
Vilkabalių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Bartninkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Menkupių apylinkės ir Rasių apylinkės.
Juozas Laukaitis
Juozas Laukaitis (1873 m. vasario 3 d. Giniūnai, Klebiškio valsčius – 1952 m. rugpjūčio 15 d. Vladimiras, Rusija) – Romos katalikų kunigas, spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas, Lietuvių liturginės terminijos kūrėjas, poetas.
Biografija
Mokėsi Seinų kunigų seminarijoje. 1897 m. baigęs Sankt Peterburgo dvasinę akademiją, įšventintas kunigu.
1917 m. Lietuvių tautos katalikų sąjungos įkūrėjas. 1917 m. kovo – balandžio mėn. Lietuvių tautos tarybos ir Laikinojo Lietuvos valdymo komiteto narys. 1919 m. grįžo į Lietuvą. Seinų, vėliau, iki 1930 m. gruodžio mėn. Vilkaviškio kurijos kancleris ir oficiolas. 1930–1940 m. Seirijų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčios klebonas. 1936–1940 m. Ketvirtojo Seimo atstovas. TSRS okupavus Lietuvą 1947 m. gegužės 26 d. suimtas, 1947 m. rugsėjo 13 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas kalėti, išvežtas į Vladimiro kalėjimą.
Buvo aktyvus katalikų spaudos bendradarbis. 1935 m. paskelbė atsiminimus apie vyskupą A. Baranauską. Rašė eiles, jas vertė. Kūrybą skelbė „Šaltinyje“.
Konsulas (reikšmės)
Konsulas gali reikšti:
Kybeikiai
Istorija
Kybeikiai įsikūrė apie 1547 m. 1561 m. kaime gyveno Punios girios sargai. XVIII a. antroje pusėje šalia Kybeikių įsikūrė dvaras. 1950–1992 m. buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Vaivorykštinis upėtakis
Vaivorykštinis upėtakis, arba plienagalvė lašiša (Oncorhynchus mykiss) – lašišažuvių žuvis, priklausanti lašišinių (Salmonidae) šeimai.
Ilgis iki 1,2 m, svoris iki 25 kg. Kūnas verpstės formos, iš šonų kiek plokščias, išmargintas apvaliomis tamsiomis dėmėmis. Galva ir nugara plieno spalvos. Šonai sidabriški, dėmėti. Pilvas pilkšvai baltas. Neršiančių žuvų, ypač patinų, kūno šonuose išryškėja rožinė juosta, kuri pakraščiuose yra blyškesnė. Žvynai nedideli.
Būna praeivės ir sėslios gėlavandenės formos. Praeiviai vaivorykštiniai upėtakiai vadinami plienagalvėmis lašišomis, sėslieji – vaivorykštiniais upėtakiais. Įvairios vaivorykštinio upėtakio formos skiriasi tik augimu, vislumu, neršto laiku, atsparumu ligomis, o morfologiškai jie visi gana panašūs.
Natūraliai paplitęs Ramiojo vandenyno šiaurinėje dalyje. Ramiojo vandenyno baseine JAV ir Kanadoje nuo Aliaskos iki Kalifornijos, įskaitant vieną rūšį aptinkamą Kolumbijos upėje ir jos intakuose, Boforto jūroje. Piečiausia rūšis sutinkama palei Šiaurinės Meksikos krantus. Dar viena rūšis veisiasi Beringo jūroje palei Aleutų salų krantus, Kamčiatkos pusiasalyje, Rusijoje. Pastarajame pusiasalyje sutinkama rūšis kartais nuklysta į Ochotsko jūrą, Amūro upės žiotis.
Tai svarbios verslinės žuvys, įveistos Didžiuosiuose ežeruose, Misisipės, Rio Grandės baseinuose bei kitose JAV, Kanados upėse (tarp jų Arktinėse zonose ir Atlanto vandenyno baseino upėse). Daugelyje ežerų bei upių įveisti upėtakiai sėkmingai prisitaikė ir dabar dauginasi be žmogaus pagalbos. Tačiau kai kuriose ekologinės sistemose stebima jų daroma žala.
Sėslūs gėlavandeniai upėtakiai Lietuvoje auginami tvenkiniuose nuo XIX a.
Teisinių išlaidų draudimas
Teisinių išlaidų draudimas - ne gyvybės draudimo rūšis, kuri apdraustajam atlygina išlaidas, susijusias su bylos nagrinėjimu. Teisinių išlaidų draudimo sutartis suteikia draudėjui galimybę įvykus draudžiamajam įvykiui ginti savo teises teisme. Draudimo bendrovė įsipareigoja atlyginti (neviršijant draudimo sutartyje nustatytos draudimo sumos bei atsižvelgiant į frančizę) teismo išlaidas.
Teisinių išlaidų draudimo sutartimi draudžiamos teismo išlaidos: civilinėse, administracinėse ar baudžiamosiose bylose; ikiteisminio ginčų nagrinėjimo procese (žr. pvz., Administracinių ginčų komisija).
SKA Rostov-na-Donu
Rostovo prie Dono SKA – Rusijos futbolo klubas iš Rostovo prie Dono.
Klubo komanda 2020/21 m. sezone žaidžia Rusijos antrajame divizione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1937 m. Pastaruoju metu žaidė trečioje pakopoje.
2020–2021 m. sezone rungtyniavo Antrame divizione ir liko penktoje vietoje.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antrame divizione ir užėmė antrą vietą.
Sezonai
Šaltiniai:
Žaidėjai
Atnaujinta: 2021 m. rugpjūčio 16 d.
Akivaras
thumb|230px|Akivaras pelkėje thumb|230px|Šaltiniuotas akivaras Akivaras (akivara, akis) – pelkės vieta, kur telkšo atviras vanduo, pelkių ar baigiančių užaugti ežerų nedidelis vandens plotas; neužėlusi, klampi vieta pelkėje, neturinti tvirto pagrindo. Akivarai susidaro pelkėjant ežerui – tai tos vietos, kur buvęs ežero paviršius nėra užaugęs. Akivaru taip pat vadinama šaltiniuota, žiemomis neužšąlanti vieta.
Guogų piliakalnis
Guogų piliakalnis arba Piliuonos piliakalnis – piliakalnis Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, Guogų kaime, apie 2 km į pietryčius nuo Piliuonos, Nemuno kairiajame krante, prie Kauno marių (vidutinėje jų atkarpoje, tarp Strėvos žiočių ir Darsūniškio). miniatiūra|240px|left|Rodyklė į piliakalnį, 1600 m
Piliakalnis
Dalis piliakalnio nuplauta Nemuno. Jo pietinę dalį dar iki Kauno marių įrengimo, XX a. pirmoje pusėje, nuplovė upė. Erozija labai sustiprėjo po marių atsiradimo, kai XX a. 7-­9 dešimtmečiuose nugriuvo didžioji piliakalnio dalis. Šiuo metu stūkso medžiais ir krūmais apaugęs šiaurinis kraštas. Pietvakarinė dalis nestabili, griūna į Nemuną.
Piliakalnį, aukštumos kyšulį (aukštis 8–10 m) iš pietryčių, iš rytų ir šiaurės vakarų juosė Nemuno slėnis, iš pietų ir pietvakarių, už gilių daubų, yra gretimos aukštumos. Piliakalnio aikštelės pietiniame ir pietvakariniame pakraštyje išliko 4 m aukščio pylimas, šiaurės, šiaurės rytų ir šiaurės vakarų papėdėse rasta senovės gyvenvietės liekanų (apardyta statant sodybas).
Tyrimai
Piliakalnį 1953 m. aprašė Petras Tarasenka. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus, kai buvo pradėta statyti Kauno hidroelektrinė, atliko Lietuvos istorijos institutas 1955–1956 m., tyrimų vadovai Ona Kuncienė ir Adolfas Tautavičius, ir vėliau, 1989 m., tyrimų vadovas Gintautas Zabiela. 1955–1956 m. ištirta dalis pylimo ir 660 m² gyvenvietės plotas, 1989 m. – pylimo ir aikštelės liekanos.
Nustatyta, kad pylimas piltas 4 kartus, manoma, kad paskutinės trys rekonstrukcijos vykdytos XIII a.- XIV a. Aikštelė lyginta ir didinta. Pylime rasta sutvirtinimų iš akmenų ir molio. Po pylimu aptiktos dviejų kapų liekanos. Viename jų buvo kaukolė ir stuburo slankstelių, kitame – dalis kaulų. Kapai datuojami II a. pr. m. e. – I a. m.e. Aikštelės pakraštyje aptikta 7 m ilgio sudegusios medinės gynybinės sienos liekanų – išilginių rąstų sienas jungė skersinės.
Petro Tarasenkos 1953 m. aprašymas
Ariamoje dirvoje į rytus nuo piliakalnio, iki einančio į Piluonos kaimą keliuko yra sodybvietė. Ji ypač ryškiai pastebima 2 ha plote palei Nemuną. Čia visas laukas padengtas juodos spalvos kultūriniu sluoksniu, kuris, kaip matyti apgriuvusiame pietiniame krašte, siekia 0,8-1,2 m gylio. Apatinėje dalyje vietomis matomi 0,2-0,4 m skersmens akmenų lizdai. Čia buvo surinkta daug šukių, akmeninių trintuvų ir sutrūkusių akmenų, rastas ir titnaginis skaldytinis nukleusas.
Luksnėnai
Luksnėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, prie kelio, 7 km į vakarus nuo Alytaus miesto centro, prie Luksnėnų ežero. Seniūnaitijos centras.
Yra Luksnėnų pradinė mokykla (Santaikos pagrindinės mokyklos skyrius), biblioteka, Luksnėnų koplyčia, bendrosios praktikos gydytojo kabinetas, laisvalaikio salė. Veikia kaimo bendruomenė „Spindulys“ (įkurta 2002 m.), vaisių (obuolių ir kriaušių) auginimo įmonė UAB„Luksnėnų sodai“, (įkurta 1992 m.), akmens apdorojimo („Dzūkijos granitas“) bendrovė.
3 km į šiaurės vakarus nuo Luksnėnų yra Aniškio piliakalnis.
Istorija
XX a. viduryje imta kurti kolūkio gyvenvietė. 1958 m. kolūkis perorganizuotas į tarybinį ūkį ir pavadintas Luksnėnų vaismedžių medelynu. Sovietmečiu Luksnėnai buvo sodininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1968 m. pastatytas visuomeninis pastatas (ūkio kontora, paštas, medicinos punktas, biblioteka, kultūros namai). Vėliau pastatyta parduotuvė, vaikų darželis, bendrabutis.
1992 m. įsteigta pradinė mokykla.
Jonagas
Jonagas  – miestas Japonijoje, Honšiū salos pietvakariuose, prie Japonijos jūro, šiaurės vakarinėje Totorio prefektūros dalyje. Tai antras iš didžiausių prefektūros miestų po Totorio ir komercinis vakarinės prefektūros dalies centras.
Kumba Ialá
Kumba Jala (Kumba Ialá arba Kumba Yala; g. 1953 m. kovo 15 d. – 2014 m. balandžio 4 d.) – Bisau Gvinėjos politikas, Afrikos partijos už Gvinėjos ir Žaliojo Kyšulio nepriklausomybę ilgametis narys. Bisau Gvinėjos prezidentas (2000 m. vasario 17 d. – 2003 m. rugsėjo 14 d.).
Jonagas
Yra jūrų ir oro uostai. Juodoji metalurgija, mašinų gamyba, plaušienos ir popieriaus, tekstilės, maisto (daugiausia žuvų) pramonė. Veikia Totorio universiteto medicinos fakultetas, dailės (įkurtas 1983 m.), istorijos (1984 m.) muziejai.
Kumba Ialá
Baigė Portugalijos katalikiškąjį universitetą Lisabonoje, įgijo teologo diplomą, mokėsi filosofijos. Mokėjo portugalų, anglų, kreolų, ispanų, prancūzų kalbas, skaitė tekstus lotyniškai, graikiškai, hebrajiškai. Tapo filosofijos dėstytoju.
Jonagas
Istorija
Miestas įkurtas 1927 m. balandžio 1 d.
Kumba Ialá
2000 m. prezidento rinkimuose Jala surinkęs 72 % rinkėjų palaikymą tapo šalies vadovu. Jo valdymo laikotarpis pasižymėjo politiniu nestabilumu, konfliktais su opozicija. 2003 m. kariuomenė įvykdė perversmą, kurio metu Jala buvo priverstas atsisakyti savo pareigų. Vėliau Kumba Jala vėl dalyvavo rinkimuose, bet jų nelaimėjo.
Jonagas
Simboliai
Oficiali miesto gėlė – rododendras, paukštis – mažoji gulbė.
Miklaševas-Planta geležinkelio linija
Miklaševas-Planta geležinkelio linija - geležinkelio linija šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Linija jungia Miklaševo ir Plantos geležinkelio stotis. Ši linija yra 1520 mm geležinkelio vėžės ir ja gali važiuoti prekiniai traukiniai iš buvusių Tarybų Sąjungos šalių.
Dalia Pilipavičienė-Greičiunaitė
Dalia Pilipavičienė-Greičiunaitė (1954 m. gegužės 12 d. Vilniuje), choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
1961–1968 M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje mokėsi smuikuoti (dėst. T. Šernas ir J. Dvarionas), o 1968–1972 choro dirigavimo (dėst. J. Svirskienė). 1972–1977 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Griauzdės klasė).
Nuo 1977 Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Chorvedybos katedros dėstytoja (nuo 1989 vyr. dėstytoja), parengė būrį chorvedžių. 1981–1985 berniukų choro „Gintarėlis“ chormeisterė. 1984–1988 Klaipėdos šiluminių tinklų moterų ir Kretingos komunalinio ūkio moterų vokalinių ansamblių vadovė. 1987–1989 Klaipėdos moksleivių namų vyresniųjų klasių merginų vokalinio ansamblio vadovė. Ansamblis 1988 respublikinio „Dainų dainelės" konkurso laureatas.
Nuo 1988 Klaipėdos 14-osios vidurinės mokyklos (Ąžuolyno gimnazija) muzikos mokytoja, vaikų choro ir vokalinio ansamblio vadovė. Ansamblis 1992 respublikinio „Dainų dainelės“ konkurso laureatas. Choras pasirodo koncertuose, dalyvauja miesto ir Klaipėdos krašto dainų šventėse bei festivaliuose. Jaunių chorą „Gilė"parengė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Manhva
180px|right|thumb|Vienas pirmųjų manhva paveikslėlių, datuojamas 1908 m. Manhva ( 'komiksai', taip pat 한국 만화 'korėjietiški komiksai') – plačiai paplitęs terminas Vakaruose, skirtas apibūdinti korėjietiškiems komiksams ir piešinėliams. Už Korėjos ribų terminas paprastai vartojamas kalbant apie komiksus iš Pietų Korėjos.
Korėjietiškų komiksų vaizdavimui įtaką padarė dramatiška šiuolaikinės Korėjos istorijos raida, dėl ko radosi didžiulė komiksų žanrų ir formų įvairovė, tarp jų ir į manga panašus mainstream stilius. Savito stiliaus korėjietiškų komiksų galima išvysti komiškose leidinių piešinių serijose, meniškuose kūriniuose ir internetinių komiksų serijose.
Istorija
Manhva ištakos siekia klasikinės kinų dailės menus. Senovės dailės piešiniai, korėjiečių raštas, romanai ir poemos davė pradžią korėjietiškiems komiksams.