cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sleeping Dogs
Apžvalga
Po šių misijų žaidėjui suteikiama visiška klaidžiojimo po miestą laisvė. Žaidime koncentruojamasi ties Šeno kovos, šaudymo ir parkour sugebėjimais bei turimais prietaisais, kurie gali praversti kovoje arba žvalgymesi po miestą. Žaidėjai turi vykdyti pagrindines ir šalutines misijas bei užsiimti kitokia veikla, norėdami atrakinti naują žaidimo turinį ir toliau tęsti istoriją, bet jie taip pat gali bastytis po atvirą pasaulį ir užsiimti tiek legalia, tiek nusikalstama veikla. Pastaroji gali pakurstyti policijos atsaką, kurio intensyvumą reguliuoja vadinamoji ('karštis') sistema, kuri rodoma žaidimo sąsajos displėjuje heads-up display (HUD). Jame taip pat matomi įvairūs objektai, svarbiausios vietos (prieglobsčiai, kontaktų punktai ir kt.) bei paties Šeno padėtis miesto minižemėlapyje. Žaidimas pasižymi vaidmenų žaidimams būdinga mechanika, kuri remiasi trijų tipų patirties taškų (XP) rinkimu: Triad XP, Face XP, Police XP. Be misijų vykdymo, jų gaunama užsiiminėjant grumtynėmis, vairuojant ar lenktyniaujant. Atrakindamas naujų veikėjo statistikos taškų, žaidėjas gali tobulinti veikėjo sugebėjimus, bei gauti žaidėjo pasiekimų.
Kūrimas
„Sleeping Dogs“ užsitęsęs kūrimo laikotarpis prasidėjo 2008 m. Apie žaidimą, kaip „True Crime“ serijos tęsinį, viešai pranešta 2009 m., bet 2011 m. projekto kūrimas buvo nutrauktas bendrovės „Activision Blizzard“ dėl pakartotinų išleidimo atidėliojimų ir biudžeto sunkumų. Po šešių mėnesių teises į žaidimo platinimą įsigijo „Square Enix“, bet kadangi nebuvo įsigyta „True Crime“ intelektinė nuosavybė, žaidimą teko pervadinti, pasirinktas „Sleeping Dogs“ pavadinimas. Kūrimo eigoje studijos „United Front“ personalas lankėsi Honkonge su tikslu surinkti miesto vaizdinės ir garsinės medžiagos.
Spin-off
„Triad Wars“ yra „Sleeping Dogs“ spin-off ir antroji „Sleeping Dogs“ serijos dalis. Žaidimą ketinama išleisti 2015 m. pradžioje. Žaidimas pasižymės tradiciniais MMO elementais, pagrindinis tikslas jame bus paimti valdžią triadų kriminaliniame pasaulyje.
Kaišiadorių rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Kaišiadorių rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Kaišiadorių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Veikla
Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 14 d. Koaliciją sudarė Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis, Lietuvos socialdemokratų partija, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga, Darbo partija, ir Liberalų ir centro sąjunga. Savivaldybės meru 19 balsų išrinktas Romualdas Urmilevičius. Mero pavaduotoju paskirtas Romualdas Kubiakas, administracijos direktore – Ligita Pūrienė, direktoriaus pavaduotoju – Česlovas Neviera.
Mozambiko istorija
Mozambiko istorija susijusi su Portugalijos, nes jis buvo Portugalijos kolonija, užjūrio provincija ir šalies dalis. Mozambikas tapo nepriklausomu tik 1975 m.
Ikikolonijinis laikotarpis
2007 m. Julio Mercader iš Kalgario universiteto rado 100 tūkst. metų senumo akmens įrankius giliame urve prie Niasos ežero. Jie rodo, kad buvo auginamas laukinis sorgas. Tai seniausias nedomestikuotų javų auginimo įrodymas pasaulyje.
Pirmieji Mozambiko gyventojai buvo bušmėnų medžiotojai ir gėrybių rinkėjai, koisanų protėviai. I-V a. į regioną atvyko Bantu kalbantys iš šiaurės. Jie persikėlė per Zambezės slėnį ir paplito po plokščiakalnį ir pajūrio sritis. Bantai buvo žemdirbiai ir apdirbo geležį.
Kai portugalas Vasco da Gama tyrinėjo Mozambiką 1498 m., jis aptiko arabų prekybinius postus pakrantėje ir salose, kurie jau buvo kelis šimtmečius. Pajūrį valdė vietiniai sultonai. Ten senai gyveno musulmonai. Garsus arabų istorikas ir geografas Al-Masudi 947 m. mini musulmonus, gyvenančius tarp afrikiečių Sofoje. Mozambiko pavadinimas kilo nuo arabų šeicho Musa bin Ba'ik, kuris valdė regioną, vardo. Daug vietinių perėmė Islamą. Mozambikas buvo pietinis arabų jūrinių kelių taškas.
Neprikausomybė
left|thumb|200px|Mozambiko prezidentas Samora Machel Kai po Antrojo pasaulinio karo Europos šalys suteikė nepriklausomybę Afrikos kolonijoms, o Portugalijos Estado Novo režimas, vadovaujamas António de Oliveira Salazar pervadino Mozambiką ir kitas kolonijas į užjūrio provincijas. Daug portugalų emigravo į kolonijas, 1973 m. Mozambike jų nuvo 300 tūkst., neskaitant mulatų ir kareivių iš Portugalijos. Greitai susiformavo antikolonijinis judėjimas už nepriklausomybę. 1962 m. kelios grupės susijungė į Frontą už Mozambiko išvadavimą (FRELIMO), kuris pradėjo ginkluotą kovą 1964 m. rugsėjį. Šis konfliktas su karais Angoloje ir Pusiaujo Gvinėjoje buvo Portugalijos kolonijinio karo dalis.
Mozambikas tapo nepriklausomu po 10 metų kovos su pertraukomis. Portugalijoje grįžo demokratija po 1974 m. balandžio 25 d. kairių pažiūrų karininkų perversmo, kurį iš dalies sukėlė karai Afrikoje. Po pereinamojo laikotarpio FRELIMO perėmė šalies kontrolę ir priėmė Lusakos akordus, kurie nurodė Mozambiko nepriklausomybės sąlygas. Praėjus mmetams po perversmo dauguma portugalų paliko Mozambiką iš baimės ar ištremti. Mozambikas tapo nepriklausomu 1975 m. birželio 25 d.
FRELIMO tapo Tarybų Sąjungos partnere. Buvo įkurta vienpartinė socialistinė sistema, kurią rėmė Kuba ir Rytų bloko šalys.
Šaltasis karas
right|thumb|200px|Mozambiko prezidentas Joaquim Chissano 1975 m. buvo įkurta RENAMO (Mozambiko nacionalinis pasipriešinimas), kurį rėmė Rodezijos žvalgyba, Apartheidas ir JAV po Zimbabvės nepriklausomybės. Ši organizacija puldinėjo klinikas, mokyklas, transporto mazgus, šaly įsivyravo pilietinis karas. 1984 m. Mozambikas derėjosi Nkomati akordus su PAR vyriausybe: Mozambikas sutiko išvyti Afrikos nacionalinis kongresą, jei PAR nustos remti RENAMO. Po kurio laiko abi pusės pažeidė susitarimą. 1986 m. Mozambiko prezidentas Samora Machel žuvo per aviokatostrofą PAR teritorijoje. Daug kas manė, kad dėl to kalta PAR. Joaquim Chissano tapo nauju prezidentu.
1990 m. prasidėjo derybos dėl pilietinio karo nutraukimo. Lapkritį buvo priimta nauja konstitucija, Mozambike įvesta daugpartinė sistema su žmogaus teisėmis ir periodiniais rinkimais.
Demokratija
1994 m. įvyko rinkimai, kuriuos partijos pripažino sąžiningais, bet tarptautiniai stebėtojai - ne. Rinkimus laimėjo FRELIMO, RENAMO liko opozicijoje. 1995 m. Mozambikas prisijugė prie Tautų Sandraugos, tapdama vienintele nare, kuri nepriklausė Britų imperijai. 1995 m. 1,7 m. pabėgelių grįžo į Mozambiką. Dar 4 mln. grįžo namo šalies viduje.
1999 m. gruodį FRELIMO vėl laimėjo rinkimus, RENAMO apkaltino vyriausybę klastojimu ir grasino pilietiniu karu, bet atsitraukė, kai pralaimėjo Aukščiausiojo teismo bylą.
2001 m. Chissano paskelbė, kad nesibalotiruos trečiai kadencijai ir kritikavo už jį ilgiau valdžiusius prezidentus: Zambijos prezidentą Frederick Chiluba, kuris svarstė trečią kadenciją, ir Zimbabvės prezidentą Robert Mugabe, kuris ėjo ketvirtą kadenciją. 2004 m. FRELIMO kandidatas Armando Guebuza tapo prezidentu, gavęs 64% balsų. FRELIMO laimėjo 160 vietų parlamente, RENAMO ir smulkių partijų koalicija - 90. Prezidento inauguracija buvo 2005 m. vasario 2 d.
Esenjurtas
Esenjurtas – miestas šiaurės vakarų Turkijoje, faktiškai Stambulo priemiestis, esantis Europos žemyne.
Aleksandras Lysovas
Aleksandras Lysovas (g. 1947 m. kovo 3 d. Maskvoje – 2009 m. kovo 7 d. Palangoje ) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, poetas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Nuo 1951 m. gyvena Lietuvoje. 1964 m. baigė Kauno 11-ąją vidurinę mokyklą. 1970 m. Vilniaus universitete baigė rusų kalbą ir literatūrą. 1988 m. Leningrado Rusijos mokslų akademijos Literatūros institute apgynė disertaciją apie kultūros koncepciją L. Leonovo kūryboje, filologijos mokslų kandidatas.
Mokytojavo Žemaičių Naumiesčio mokykloje, 1970–1971 m. dirbo dėstytoju Šiaulių pedagoginiame institute. 1971–1991 m. Vilniaus universiteto Filolologijos fakulteto dėstytojas, nuo 1991 m. docentas. Nuo 1996 m. Vilniaus universiteto vyresnysis mokslo darbuotojas. 1996–1999 m. vadovavo Lietuvos rusų literatūriniam susivienijimui „Ruslo“. Nuo 2001 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Parašė apie 130 mokslinių straipsnių apie XX a. žymius rusų rašytojus L. Leonovą, A. Platonovą, XX a. rusų poeziją, veikalą „Beržų meridianas: Leonidas Leonovas ir Sergejus Jeseninas“.
Poezijos rinkiniuose vyrauja natūrfilosofinė ir kosmologinė meditacija, biblinės asociacijos, poetiniai eksperimentai.
Palaidotas Šventosios kapinėse.
Paprastoji uodeguonė
Paprastoji uodeguonė  – uodeguoninių (Hippuridaceae) šeimos, uodeguonių genties augalas.
Daugiametis su šliaužiančiu, dumble įsišaknijančiu šakniastiebiu augalas. Vaisius – kaulavaisis. Žiedai išauga tik virš vandens esančioje stiebo dalyje.
Skrepi liga
thumb|right|Skrepi liga serganti avis. Matyti nukritęs svoris, sukūprinta laikysena thumb|right|Ta pati avis, kaip ir aukščiau. Užpakalinėje kūno dalyje matyti nuo trynimųsi atsivėrusios žaizdos
Paprastoji uodeguonė
Auga stovinčiuose bei lėtai tekančiuose vandenyse, pakrančių dumble. Mėgsta kalkingas vietas.
Skrepi liga
Skrepi liga  – mirtina degeneracinė avių ir ožkų nervų sistemos liga. Tai viena iš ligų, priskiriamų užkrečiamosioms spongiforminėms encefalopatijoms (USE). Kaip ir kitas šios grupės ligas, skrepi ligą sukelia prionas.
Skrepi liga žinoma nuo 1732 m. ir, atrodo, nėra perduodama žmonėms. Tačiau nauji tyrimai rodo ryšį tarp skrepi ligos ir sporadinės Kroicfeldo-Jakobo ligos.
Liga registruojama kai kuriose Europos šalyse, daugiausia Didžiojoje Britanijoje, taip pat Šiaurės Amerikoje. Daugelyje šalių ir kraštų skrepi ligos nėra, tarp jų tokiose svarbiose avinininkystės šalyse kaip Australija ir Naujoji Zelandija.
Priežastys ir patogenezė
Skrepi ir kitas užkrečiamąsias spongiformines encefalopatijas sukelia prionų liga.
Skrepi yra panašių gyvūnų užkrečiama liga, todėl vienas iš įprastų būdų pažaboti jos plitimą (liga yra neišgydoma), yra susirgusių gyvūnų karantinavimas ir sunaikinimas. Tačiau skrepi liga turi ypatybę ilgai išsilaikyti bandose, taip pat ji gali spontaniškai kilti bandose, kuriose anksčiau nepasitaikė šio susirgimo atvejų. Gyvūnų užsikrėtimo šia liga, kaip ir kitomis USE, mechanizmai ir kiti biologiniai aspektai kol kas yra mažai suprantami, vyksta aktyvūs moksliniai tyrimai. Šiuolaikiniuose moksliniuose darbuose spėjama, kad prionai gali plisti su šlapimu ir aplinkoje lieka aktyvūs ištisus dešimtmečius.
Reguliavimas
Baimindamosis GSE grėsmės daugelis Europos šalių uždraudė įvežti tradicinius gaminius iš avių ir ožkų mėsos, kurie pagaminti nepašalinus stuburo smegenų, pvz., smalahove, smokie.
Jungtinėje Karalystėje vyriausybė įgyvendina Nacionalinį kovos su skrepi liga planą, kuriuos siekiama, kad būtų veisiamos genetiškai atsparesnės skrepi ligai avys. Tikimasi, kad tai sumažins gyvulių sergamumą JK avių populiacijoje.
Diagnostika
Šiuo metu gyvulių augintojai gali pasinaudoti šios ligos nustatymo testu, kuriam reikia trupučio trečiojo voko limfinio audinio.
Adalbertas
Adalbertas gali reikšti šiuos asmenis:
Dombruvkai
Dombruvkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vasilkuvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į rytus nuo Vasilkuvo ir apie 12 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Gebzė
Gebzė – miestas šiaurės vakarų Turkijoje, 30 km į rytus nuo Stambulo, šiaurinėje Marmuro jūros pakrantėje. Svarbus pramonės centras.
Chvorošcianai
Chvorošcianai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujadvario valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 25 km į šiaurę nuo Sokulkos ir 63 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo yra Chvorošcianų-Dubnicos pasienio punktas. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW670.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Po II pasaulinio karo kaimas galutinai atiteko Lenkijai 1947 metais. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
2-3-4 medis
thumb|2-3-4 medžio viršūnės 2-3-4 medis – savaime susibalansuojanti duomenų struktūra, naudojama efektyviam žodyno paieškos ir kitų panašių algoritmų programavimui. Tai balansuotas 2-os eilės B-medis. Pirmasis tokį medį 1970 m. pasiūlė Džonas Hopkoftas. Kiekviena 2-3-4 medžio viršūnė turi nuo 2 iki 4 viršūnių, taip pat kiekviena viršūnė gali saugoti 1, 2 arba tris raktus (duomenų elementus).
2016 m. Briuselio sprogdinimai
left|miniatiūra|Briuselio oro usotas '''2016 m. Briuselio sprogdinimai''' – serija sprogimų Briuselyje, Belgijoje, 2016 m. kovo 22 d.
Pirmieji du sprogimai įvyko Briuselio oro uoste. Sprogimų metu oro uoste žuvo daugiau nei 10 žmonių ir dar bent 30 buvo sužeisti. Praėjus maždaug valandai įvykdyti sprogimai Briuselio metro linijos Maelbeek/Maalbeek stotyje. Ten žuvo mažiausiai 20 žmonių, 106 sužeisti.
Dar vienas sprogmuo buvo rastas oro uoste, tačiau buvo detonuotas vietoje. Atsakomybę dėl šių išpuolių prisiėmė Islamo valstybė.
Teroristai priklausė tai pačiai grupei, kuri įvykdė 2015 m. teroristinius išpuolius Paryžiuje. Šie sprogdinimai buvo didžiausi pagal aukų skaičių Belgijos istorijoje. Po šio įvvykio šalyje buvo paskelbtas trijų dienų gedulas.
Chvorošcianų-Dubnicos pasienio punktas
Chvorošcianų-Dubnicos pasienio punktas – Baltarusijos-Lenkijos valstybinės sienos pasienio punktas, šalia Chvorošcianų kaimo, Naujadvario valsčiuje, Sokulkos apskrityje iš Lenkijos pusės ir šalia Dubnicos kaimo iš Baltarusijos pusės. Pasienio punktą nutarta atidaryti 2003 m. gruodžio mėnesį. Ties pasienio punktu baigiasi vaivadijos kelias Nr. 25px|DW670.
Mtvakazis
Mtvakazis (Mthwakazi) – ikikolonijinės Afrikos valstybė gyvavusi XIX a. diddžiojoje dalyje dabartinės Zimbabvės teritorijos. Vakaruose valstybė yra dažniau žinoma ją sukūrusios tautos (ndebelių) pavadinimu: Ndebelė, Matabelė, Matabelelandas. Valstybės dinastija buvo vadinama Khumalo dinastija (Khumalo).
Istorija
thumb|left|150px|Lobengula, Mtvakazio karalius Iki ndebelių atėjimo į Zimbabvės plynaukštę regioną valdė Rozvių karalystė. Tačiau ją nuo XVIII a. pabaigoje siaubė sausra, vidiniai genčių judėjimai bei puolimai iš kaimyninių šalių. Tuo pat metu į pietus nuo Rozvių imperijos (į pietus nuo Limpopo) konsolidavosi ngunių gentys, sukūrę savo valstybes Ndvandvę, Mtetva, o vėliau – Zulu karalystę. Šiuose įvykiuose atsidūrė ngunių Khumalo klanas, vadovaujamas Mzilikazi. Iš pradžių palaikęs Zulu valdovo Šakos pusę, vėliau Mzilikazis išvedė savo klaną (apie 20 tūkst. žmonių) į šiaurę, apie 1838 m. persikeldamas per Limpopo. Iš pradžių jis migravo į dab. Botsvanos teritoriją, vėliau į dab. Zambiją, kol apie 1840 m. iš šiaurės vėl migravo į pietus, t. y. į Rozvių valstybės teritorijas. Čia jis rado nusiaubtą karalystę, kurią prieš keletą metų buvo nusiaubusi kita ngunių grupuotė – Zvengendabos vadovaujami ngoniai.
Mzilikazis įsitvirtino netoli nuo Rozvių sostinės Danamombės, naujai įkurtoje gyvenvietėje, pavadintoje Bulavajo (tai reiškė „skerdynių vieta“) ir čia įkūrė savo karalystę. Iš čia jis kovojo su paskutiniuoju rozvių valdovu Čangamire Tohvečipe, kol jį galutinai nugalėjo 1857 m. Tuo metu khumalo klanas, jau vadinamas ndebeliais, jau turėjo kontrolę visoje buvusioje Rozvių imperijos teritorijose, t. y. apėmė beveik visą dabartinę Zimbabvę. Mzilikaziui pavyko sutvirtinti centrinę valdžią per ypač karingus būrius, kurie rezidavo įtvirtintose gyvenvietėse. Visa karalystė buvo paremta karine jėga ir agresija prieš vietos gyventojus (kalangus ir šonus).
Po Mzilikazio mirties 1868 m. karalystėje prasidėjo pilietinis karas dėl paveldėjimo, kuriame pergalę šventė Lobengula. Jis savo valdymo metu tiesiogiai susidūrė su augančiais europiečių interesais regione, kuriuos ypač domino aukso ištekliai. Mainais už gerovės prekes ir ginklus, jis pasirašė keletą kontroversiškų sutarčių su Britų imperija. Viena jų, 1888 m. Rudo koncesija, suteikė britų atstovui Sesiliui Rodui visas teises į karalystės mineralinius išteklius. Tai leido įkurti Britų Pietų Afrikos kompaniją ir sudarė prielaidas krašto kolonizacijai. thumb|right|Šanganio mūšis pirmajame matabelių kare 1891 m. Britai užėmė šiaurines karalystės teritorijas (Mašonalandą). 1893 m. ndebelių įvykdyti žiaurumai prieš vietos gyventojus šonus tapo britams pretekstu užpulti Lobengulos karalystę, taip pradedant Pirmąjį matabelių karą. Nors jo metu Lobengulos pajėgos buvo apie 100 tūkst., o britų – vos 700 karių, britų pusėje buvo to meto modernios technologijos ir šaunamieji ginklai, dėl ko karas pasibaigė visiška britų pergale. Sunaikinus Bulavają, Lobengulai pavyko pabėgti, tačiau jau 1894 m. jis mirė neaiškiomis aplinkybėmis, palikdamas karalystę be valdovo.
Ndebelių ir šonų bei kalangų pasipriešinimas britams tęsėsi iki 1896 m., tačiau buvo galutinai nuslopintas, ir karalystės teritorijos inkorporuotos į Pietų Rodeziją.
Tafilos muchafaza
Tafilos muchafaza  – muchafaza Jordanijos pietinėje dalyje, vakaruose ribojasi su Izraeliu. Administracinis centras – Tafila.
Geografija
Muchafazos teritorija kalnuota, ja driekiasi Moabo kalnai, iškylantys virš 1500 m. Vaizdingiausia kalnų dalis įtraukta į Danos biosferos rezervatą. Vakaruose paviršius leidžiasi į tektoninį Vadi Arabos slėnį.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|250px|Nahijų žemėlapis Muchafaza padalinta į 3 nahijas (skliaustuose – administracinis centras).
Puožas (ežeras)
Puožas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Kupiškio rajone, apie 8 km į šiaurę nuo Šimonių, 2,5 km į vakarus nuo Juodpėnų. Ilgis iš rytų į vakarus 1,08 km, plotis iki 0,31 km. Altitudė 102,4 m. Telkšo rinoje. Krantai žemi, lėkšti, vakaruose supelkėję, vietomis apaugę miškeliais. Pakrantėse plyti dirbami laukai.
Vakaruose iš Puožo išteka bevardis upelis (Voškilio intakas, Kupos upės baseinas) į už 0,21 km telkšantį Keginių tvenkinį.
Prie ežero įsikūrę Puožo ir Keginių kaimai. Pietine pakrante eina kelias.
Vandenvardis siejamas su („uola, granito plokštė“) bei finougrizmu latvių kalboje pāzis („uola“).
Markas Antonijus Oratorius
Markas Antonijus Oratorius (mirė 87 m. pr. m. e.) buvo Antonijų giminei priklausęs politikas ir vienas įžymiausių to meto oratorių.
Markas Antonijus 113 m. pr. m. e. tapo kvestoriumi, o 102 m. pr. m. e. buvo išrinktas Kilikijos pretoriumi su prokonsulo įgaliojimais. Ten jis taip sėkmingai kovojo su piratais, kad Senatas balsavo už jūrinį triumfą jo garbei.
Jis buvo išrinktas konsulu 99 m. pr. m. e. su Aulu Postumijum Albinu, o 97 m. pr. m. e. – cenzoriumi. Jis buvo vienas iš karo vadų per Italų karą 90 m. pr. m. e. Per pilietinį karą tarp Gajaus Marijaus ir Lucijaus Kornelijaus Sulos palaikė pastarąjį. Marijus ir Lucijus Kornelijus Cina jį už tai nužudė, kai užėmė Romą 87 m. pr. m. e.
Savo politinės karjeros metu jis dažnai teismo bylose buvo tarpininkaujantis apkaltintajam. Šių laikų nuomonė apie Marko Antonijaus iškalbos sugebėjimus susidarė dėl Marko Tulijaus Cicerono, nes nė viena Marko Antonijaus kalba neišliko. Jis yra vienas svarbiausių kalbėtojų Cicerono veikale De Oratore.
Jis turėjo du sūnus, Marką Antonijų Kretietį ir Gajų Antonijų Hibridą. Antonijus Hibrida buvo žymaus generolo ir Antrojo triumvirato nario Marko Antonijaus tėvas.
Inegiolis
Inegiolis – miestas šiaurės vakarų Turkijoje. Išvystyta baldų pramonė.
Mineikiškių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Nikajaus kairiajame krante. Aikštelė apvali, 50 m skersmens. ŠR šlaite, 3 m žemiau aikštelės yra 10 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 16 m aukščio, viršutinėje apie 6 m aukščio dalyje buvę pastatinti.
Grabava
Grabava – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 12 km į pietus nuo Garliavos.
Mineikiškių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis labai apardytas arimų. Aikštelės šiauriniame krašte iškastas apkasas. Apie 1975 m. jis apsodintas eglėmis ir pušimis.
Vengrijos moterų rankinio rinktinė
Vengrijos moterų rankinio rinktinė – komanda atstovaujanti Vengrijai tarptautinėse moterų varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Vengrijos rankinio federacija.
Mineikiškių piliakalnis
Tyrimai
1949 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Aikštelėje rasta akmeninių įtveriamųjų ir su skyle kotui kirvių, kaulinių įrankių, brūkšniuotos ir lygios keramikos. Radinius saugo Rokiškio krašto muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 38000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1432000 m².
Izaokas Trakietis
Izaokas Trakietis (1533 m. Trakuose, Lietuvos Didžioji kunigaikštystė – 1594 m.) – Lietuvos karaimų kilmės mokytojas, teologas, filosofas. Europoje žinomas kaip 1593 m. parašyto poleminio kūrinio Tikėjimo stiprinimas autorius. Parašė veikalą, nagrinėjantį Senąjį Testamentą – pagrindinį karaimų religijos tekstą. Taip Lietuvoje XVI a. antrojoje pusėje buvo padėti pagrindai Biblijos studijoms, vertimui ir interpretavimui. Parašė didaktinį eilėraštį Kai lietus nuplaus (Jamhur juvsa), kur visi žodžiai prasideda raide j.
Mineikiškių piliakalnis
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Izaokas Trakietis
Kūrinyje Tikėjimo stiprinimas pateikė Karaimų nuomonę ir net savarankišką krikščionių ir jų religijos vertinimo koncepciją. Tai vienintelis žinomas LDK sukurtas ir iš čia paskleistas anlikrikščioniškos religinės polemikos veikalas. Jį sudaro dvi viena kitą papildančios dalys. Pirma – poleminė, sudaryta klausimų ir atsakymų forma bei skirta mozaizmui ginti nuo krikščionių priekaištų ar jų teiginių interpretacijai. Antra – kritiška krikščionybės dogmų analizė remiantis Naujuoju Testamentu. Izaokas Trakietis perėmė reformatų polemikos su žydais taktiką.
Boras (Rusija)
Boras  – miestas Rusijoje, Žemutinio Naugardo srityje, Volgos kairiajame krante, priešais Žemutinį Naugardą. Su Žemutiniu Naugardu Borą jungia bendras geležinkelio ir automobilių tiltas bei keltuvų linija. Yra 3 geležinkelio stotys (svarbiausia „Mochovyje Gory“, į ją atvyksta elektrinis traukinys iš Maskvos). Veikia vandens taksi tinklas. Stiklo gamybos, mašinų gamybos (laivų, įrengimų), statybinių medžiagų, medienos apdirbimo pramonė.
Veikia 5 pravoslavų cerkvės ir 1 sentikių cerkvė, krašto muziejus.
Istorija
Boras žinomas nuo XIV a. Miesto statusas suteiktas 1938 m. Prie Boro 2004 m. prijungta keletas aplinkinių gyvenviečių.
Juozas Kralikauskas
Biografija
miniatiūra|180px|right|Koplytstulpis rašytojo atminimui Kareivonyse 1928 m. baigė S. Daukanto mokytojų seminariją Kaune. Mokytojavo Veprių, Žiežmarių ir Vaiguvos pradinėse mokyklose bei Kauno Marijos Pečkauskaitės gimnazijoje. 1931–1932 m. mokėsi Karo mokykloje. Dirbo žurnale „Lietuvos mokykla“. 1940 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. 1940–1941 m. Vilkaviškio gimnazijos mokytojas. 1942–1944 m. Kauno 10-osios gimnazijos direktorius. 1942 m. mirė žmona ir vienas iš dvynių, 1944 m. sūnų Virgilijų palikęs globoti senelei, pasitraukė į Vakarus. Nuo 1948 m. gyveno Kanadoje, dirbo „Pickle Crow“ (Ontarijo provincija) aukso kasyklose. 1994 m. grįžo į Lietuvą. Nuo 1992 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Kūryba
Literatūroje debiutavo apsakymų apie mokyklos gyvenimą rinkiniu „Septyni kalavijai“ 1937 m. Asmenine patirtimi grįstoje apysakoje „Urviniai žmonės“ vaizduojama atšiauri, individo dvasią alinanti kasyklų aplinka, vyrauja žmogaus vienišumo motyvai. Istorijos romanų cikle iš Mindaugo epochos remdamasis kronikomis ir kitais istoriniais dokumentais siekė atkurti XIII a. Lietuvos buitį, papročius, atskleisti epochos pagrindinius konfliktus – kovą dėl centralizuotos valdžios, senovinių tikėjimų ir krikščionybės sankirtą, valstybės stiprinimą. Tradicinis istorinis romanas, kurio intriga grindžiama fabula, nuotykių, paslapties elementais, papildomas psichologine analize, veikėjų metafiziniais išgyvenimais ir originaliu, stilizuotais archaizmais grįstu pasakojimu.
Antanas Pšezdzieckis
Antanas Pšezdzieckis (, 1718 m. Trakuose – 1772 m. kovo 28 d. Varšuvoje) – 1764–1773 m. Lietuvos pakancleris, 1752–1764 m. Lietuvos referentas, 1750–1752 m. Lietuvos pataurininkiai, 1739–1750 m. Lietuvos didysis raštininkas, 1752 m. Minsko vaitas.
Biografija
Gimė 1718 m. Trakuose. Baigė Vilniaus universitetą. 1733 m. dalyvavo Stanislovo Leščinskio rinkimuose. Vėliau tapo Vyriausiojo Lietuvos Tribunolo deputatu. 1740, 1744, 1748, 1750, 1752 ir 1754 m. buvo ATR seimo narys. 1757 m. rugpjūčio 3 d. apdovanotas Baltojo erelio ordinu. Buvo Čartoriskių šeimos remėjas. 1764 m. prisidėjo prie Čartoriskių konfederacijos ir dalyvavo konvokaciniame seime, dalyvavo Stanislovo Augusto Poniatovskio rinkimuose. Priklausė Baro konfederacijai. 1770 m. rugpjūtį buvo pagrobtas rusų. Mirė 1772 m. kovo 28 d. Varšuvoje.
Šeimair vaikai
Vedė kunigaikštytę Kateriną Oginskaitę, Trakų vaivados, kunigaikščio Juozapo Tado Oginskio (1700–1736) ir Anos Višnioveckos dukterį. Vaikai:
Po tėvo mirties vyresnysis sūnus Mykolas Pšezdzieckis išvažiavo į Podolę, o jaunesnysis – Augustas Dominykas liko Lietuvoje.
Tabaras
Tabaras – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Zarasų, prie sienos su Latvija. Pietuose ir vakaruose plyti miškas, kuriame yra I pasaulinio karo vokiečių karių kapinės.
Pakačinių piliakalnis
Pakačinių piliakalnis, Dembai – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5690; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1480; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A984P) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Pakačinėse, Antazavės seniūnija. Pasiekiamas iš plento Zaduojoje pasukus į dešinę rytų – pietryčių kryptimi link Dumblynės, už 1,7 km miške pasukus pirmu keliuku į kairę šiaurėn, už 300 m yra dešinėje į rytus nuo keliuko.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė apskrita, 35 m skersmens, per 0,5 m iškiliu viduriu. Šiaurinėje pašlaitėje, 2 m žemiau aikštelės iškastas 20 m ilgio, 6 m pločio, 1 m gylio griovys, už kurio supiltas 0,5 m aukščio, 4 m pločio pylimas. Už jo iškastas antras 2,5 m pločio, 0,2 m gylio griovys. Šiaurės vakarų šlaite, 2 m žemiau griovio yra trikampė 21 m ilgio, 20 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 10-11 m aukščio, šiaurinis šlaitas – tik 3,5 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs praretintomis eglėmis.
Tyrimai
1933 m. Petras Tarasenka aikštelės vakariniame pakraštyje ištyrė 30 m² bendrą plotą, aptiko iki 1,5 m storio kultūrinį sluoksnį su akmeniniu įtveriamuoju ir su skyle kotui kirviais, galąstuvu, kauline yla, adikliu, smeigtuku, brūkšniuota, gludinta, lygia ir grublėta keramika, geležies gargažėmis, gyvulių kaulais. 1949 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio viduriu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 11000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1199000 m².
center|800px|Pakačinės piliakalnis iš vakarų pusės
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Kontradmirolas
Kontradmirolas – pirmasis admirolo laipsnis daugelyje valstybių, kai kuriose – antrasis admirolo laipsnis. Paprastai žemesnis už viceadmirolą. Dažniausiai atitinka armijos generolą majorą, kai kuriose valstybėse atitinka brigados generolą.
Kontradmirolo laipsnis atsirado burlaivių taktikos laikais. Admirolai vadovaudami būdami laivų kolonos centre, viceadmirolai – būdami laivų kolonos priešakyje (avangarde), o kontradmirolai – gale (ariergarde). Tai atspindi ir angliškas termino counter admiral sinonimas (pažodžiui – 'užpakalinis admirolas').
Australija
Australijos Karališkasis karinis jūrų laivynas turi kontradmirolo (rear admiral) laipsnį.
Alis Vidūnas
Alis Vidūnas (1934 m. lapkričio 8 d. Reketijoje, Marijampolės raj. – 2009 m. vasario 19 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinėse) – Lietuvos politikas.
Kontradmirolas
Australija
Nuo XX a. 10-to dešimtmečio vidurio kontradmirolo antpetis turi dvi aštuonkampes žvaigždes išilgai antpečio, virš kurių sukryžiuoti abordažinis kardas ir lazda, o virš šių – šv. Edvardo karūna. Ties peties kraštu baltas užrašas AUSTRALIA. Iki 1995 m. Australijos kontradmirolo antpetis buvo analogiškas D. Britanijos kontradmirolo antpečiui.
Alis Vidūnas
Biografija
1952–1958 m. studijavo Kauno politechnikos institute, Hidrotechnikos fakultete įgijo inžinieriaus specialybę. 1995 m. balandžio 10 d. – 1997 m. sausio 21 d. – Vilniaus miesto meras. 1997 m. sausio 15 d. – 2000 m. lapkričio 15 d. – Vilniaus apskrities viršininkas. Nuo 2001 m. dirbo UAB „Greitkelis“ direktoriumi rinkodarai.
Žmona Gražina Vidūnienė – ekonomistė. Sūnus Vytis Vidūnas – sanskritologas.
Dūkšto mokykla
Dūkšto mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Dūkšte (Ignalinos raj.), Vilniaus g. 53, vykdžiusi pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290241120, steigėjas – Ignalinos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Didžiasalio Ryto gimnazijos skyrius.
Vakarų Australija
Vakarų Australija  – valstija Australijos vakaruose, prie Indijos vandenyno. Didžiausia valstija šalyje ir antras pagal dydį administracinis vienetas pasaulyje (po Jakutijos Rusijoje). Plotas 2 527 013 km², apima apie trečdalį Australijos žemyno. Ribojasi su Pietų Australijos valstija ir Šiaurės teritorija. Valstijoje gyvena 2,68 mln. arba 10,4 % visų šalies gyventojų (2021 m.). Dauguma (92 %) gyvena pietvakariniame valstijos kampe – daugiausia Perto aglomeracijoje; likusioji valstijos dalis gyvenama retai.
Didžiąją valstijos teritorijos dalį apima Vakarų Australijos plokščiakalnis su vietomis iškilusiais pakraščiais – Kimberlio plynaukšte šiaurėje, Hamerslio kalnagūbriu vakaruose, Darlingo ir Sterlingo kalnagūbriais pietvakariuose. Valstijos vidurinėje dalyje plyti Didžioji Smėlio, Gibsono ir Didžioji Viktorijos dykumos. Šiaurinėje valstijos dalyje klimatas tropinis jūrinis, vidurinėje dalyje – tropinis žemyninis, sausas, pietuose – subtropinis jūrinis. Upės trumpos, beveik visos – laikinos. Daug druskingų ežerų. Valstijos gamta saugoma 100 nacionalinių ir 17 jūrų parkų. Ryklių įlanka, Purnululu nacionalinis parkas ir Ningalu rifas įtraukti į Pasaulio paveldo sąrašą.
Pirmieji europiečiai – olandų keliautojo Dirko Hartogo vadovaujama ekspedicija – Vakarų Australijos krantus pasiekė jau 1616 m., tačiau žemyno vakarinės dalies kolonizacija susidomėta tik XIX a. pradžioje. 1826 m. įkurtas britų karinis postas prie Karaliaus Jurgio užutėkio, o 1829 m. – Gulbių upės kolonija, nuo 1832 m. vadinama Vakarų Australija. 1890 m. kolonija gavo savivaldą, o 1901 m. prisijungė prie Australijos Sandraugos, tapo valstija. Po Antrojo pasaulinio karo sparčiai daugėjo gyventojų, radus naudingųjų iškasenų – augo ekonomika ir gerovė. XXI a. pradžioje Vakarų Australija – viena sparčiausiai augančių ir turtingiausių Australijos valstijų.
Taboras
Taboru vadinama:
Dūkšto mokykla
Istorija
1864 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, 1914–1944 m. pradinė, nuo 1944 m. septynmetė, nuo 1952 m. vidurinė.
Vakarų Australija
Pagrindinė ūkio šaka – kasyba, sudaranti beveik pusę valstijos bendrojo vidaus produkto. Vakarų Australijoje iškasama daugiau nei trečdalis pasaulio geležies rūdos, ketvirtadalis deimantų ir beveik pusė ličio rūdos metinio kiekio. Port Hedlande veikia didžiausias pasaulyje birių krovinių uostas. Valstijoje pagaminama produkcija sudaro beveik pusę viso Australijos eksporto.
Dūkšto mokykla
Istorija
Pirmoji mokykla Dūkšto apylinkėse buvo įkurta apie 1890 m. Pažemiškių kaime. Tuomet mokyklose buvo mokoma rusų kalba, o 1921–1939 m. lenkų užimtoje Rytų Lietuvoje – lenkų kalba. 1936 m. pradėtas statyti pagrindinis Dūkšto mokyklos pastatas, kuris iki Antrojo pasaulinio karo nebuvo pabaigtas. 1945 m. Dūkšto dvare atidaryta pirmoji progimnazijos klasė. 1946 m. Dūkšte atidarytos 3 progimnazijos klasės. 1947 m. mokykla persikėlė į dabartines patalpas. 1953 m. brandos atestatus gavo pirmieji 17 abiturientų. 1976 m. pastatytas pirmasis, o 1988 m. antrasis priestatas su erdvia sporto sale, valgykla, naujais kabinetais. 1997 m. išleista paskutinioji rusiškos mokyklos laida. 2003 m. mokyklą baigė 50-oji abiturientų laida. Vėliau mokykla iš vidurinės tapo paprasta, o 2020 m. tapo Didžiasalio Ryto gimnazijos skyriumi.
Vakarų Australija
Dėl žydinčių laukinių gėlių gausos Vakarų Australija kartais vadinama „Laukinių gėlių valstija“ (The Wildflower State).
Pirmieji gyventojai ir europiečių atvykimas
thumb|Vilemo de Vlaminko ekspedicijos laivai prie Gulbių upės žiočių, 1697 m. XVIII a. graviūra Iki europiečių atvykimo Australijos žemyne gyveno Australijos aborigenų gentys. Manoma, kad į Australijos pietvakarinę dalį pirmieji žmonės atsikėlė apytikriai prieš 40 tūkst. metų, o prieš pasirodant europiečiams jų skaičius siekė 50–100 tūkstančių.
1616 m. Vakarų Australijos krantus pasiekė pirmieji europiečiai – Dirko Hartogo (Dirk Hartog) vadovaujamos olandų ekspedicijos nariai, spalio 25 d. išsilaipinę Dirko Hartogo salos Įrašo kyšulyje. Iki XVII a. pabaigos Vakarų Australijos pakrantėje apsilankė daugiau olandų ir anglų jūrininkų, daugiausia atsitiktinai, nukrypus laivo kursui nuo Brauerio maršruto. Dėl audrų ir prastos navigacijos nemažai laivų suduždavo – viena pirmųjų ir garsiausių katastrofų prie vakarinių žemyno krantų buvo laivo „Batavia” avarija 1629 m., o iš viso suskaičiuota daugiau kaip 100 laivų nuolaužų.
Nematydami galimybių prekybai ir kolonizacijai, olandai Vakarų Australija nesidomėjo. Panašios nuomonės po Viljamo Dampiro ekspedicijų 1688 ir 1699 m. laikėsi ir britai, todėl iki pat XIX a. pradžios europiečiai Vakarų Australijoje nesikūrė. XVIII a. pabaigoje vakarinius žemyno krantus tyrinėjo prancūzų ekspedicijos, lankėsi amerikiečių banginių medžiotojų laivai. XIX a. pradžioje britai sunerimo dėl galimo prancūzų kolonijos įsteigimo Australijos vakaruose, todėl 1826 m. Naujojo Pietų Velso gubernatorius Ralfas Darlingas (Ralph Darling) nusiuntė majorą Edmundą Lokjerį (Edmund Lockyer) su nedideliu kareivių būriu ir keletu katorgininkų įkurti karinį postą Vakarų Australijos pietinėje pakrantėje prie Karaliaus Jurgio užutėkio, dabartinio Olbanio teritorijoje.
Kolonija
thumb|180px|Pirmasis Vakarų Australijos ministras pirmininkas Džonas Forestas, ~1898 m. 1835 m. kolonija jau sugebėjo pasigaminti pakankamai maisto ir pradėjo eksportuoti vilną. 1840–1841 m. apie 160 km į pietus nuo Perto Londono verslininkai įkūrė Ostralindo gyvenvietę, tikėdamiesi prekybos su Indija, tačiau jų sumanymas žlugo: Vakarų Australija buvo pernelyg izoliuota nuo pasaulio, turėjo mažai gyventojų ir lėšų. 1847 m. Niu Noršoje ispanų benediktinai įsteigė misiją. XIX a. penktajame dešimtmetyje kolonijos ūkis pradėjo stiprėti: buvo įkurtas bankas, plėtojosi gyvulininkystė, pradėtas santalo medienos, arklių eksportas. Išaugus ekonomikai, trūko darbo rankų. Turtingų žemvaldžių reikalavimu, valdžia 1850–1868 m. į koloniją nusiuntė beveik 10 tūkst. katorgininkų vyrų, dėl ko padaugėjo socialinių problemų, tačiau suintensyvėjo kelių tiesimas ir visuomeninių pastatų statyba. XIX a. septintajame dešimtmetyje gyvulininkystė plėtėsi į šiaurinius Vakarų Australijos regionus – Gaskoiną, Pilbarą. Nuo 1868 m. pradėta perlų žvejyba.
Kontradmirolas
D. Britanija
thumb|right|200px|D.Britanijos kontradmirolo vėliava
Vakarų Australija
Kolonija
1879 m. australų tyrinėtojas Aleksandras Forestas (Alexander Forrest) rado ganykloms tinkamos žemės Kimberlio regione, į kurį 1883–1885 m. persikėlė dalis Kvynslando gyvulių augintojų. 1879 m. pradėti tiesti geležinkeliai. 1886 m. Kimberlyje rasta aukso, 1887–1888 m. – Pilbaroje ir Jilgarne (Yilgarne). Ekonominis aktyvumas skatino vakarų australus siekti konstitucinės autonomijos, ir 1890 m. Vakarų Australijos kolonija įgijo savivaldą. Pirmuoju ministru pirmininku išrinktas kolonijoje gimęs tyrinėtojas Džonas Forestas. Jo kadencijos metu Vakarų Australijoje rasta didelių aukso telkinių (1891 m. prie Merčisono, 1892 m. Kulgardyje, 1893 m. Kalgurlyje), pritraukusių į koloniją imigrantų iš ekonominę krizę išgyvenančių rytinių Australijos kolonijų. Aukso karštinės dėka Vakarų Australijos gyventojų iki 1900 m. padaugėjo kone keturgubai (iki 180 tūkst.), o ekonomika išaugo dešimteriopai.
Kontradmirolas
D. Britanija
Karališkasis D. Britanijos laivynas tebeturi kontradmirolo laipsnį.
Vakarų Australija
Australijos Sandraugos sudėtyje
thumb|Vakarų Australijos secesionistų delegacija Londone, laikanti jų siūlytos Vestralijos (Westralia) dominijos vėliavą Po 1900 m. referendumo Vakarų Australija 1901 m. sausio 1 d. prisijungė prie Australijos Sandraugos, tapo valstija su sostine Perte. Iki 1905 m. susiformavo dvipartinė politinė sistema. XX a. pirmajame dešimtmetyje nusilpo valstijos pramonė, sumažėjo aukso gavyba, tačiau sparčiai augo kviečių produkcija. Įdiegus naujus ūkininkavimo metodus, kviečių auginimo arealas plėtėsi į sausesnius rytinius regionus, darbą praradę aukso ieškotojai įsidarbindavo žemės ūkyje. Konkurencijai skatinti vyriausybė kūrė valstybines įmones: laivybos bendrovę, lentpjūves, skerdyklas ir kitas. 1911 m. Perte atidarytas Vakarų Australijos universitetas su nemokamomis studijomis. 1917 m. nutiestas Transaustralijos geležinkelis, sujungęs Vakarų Australiją su kitomis valstijomis.
Kontradmirolas
D. Britanija
D. Britanijos kontradmirolo laipsnis skiriasi nuo garbės pareigų, kokias atlieka Jungtinės Karalystės kontradmirolas.
Vakarų Australija
Australijos Sandraugos sudėtyje
thumb|250px|left|Valstijos sostinė Pertas ~1955 m. XX a. ketvirtajame dešimtmetyje Vakarų Australija vis dar buvo priklausoma nuo kviečių ir vilnos eksporto. Didžioji depresija Vakarų Australiją pasiekė kiek vėliau nei rytines valstijas, tačiau jos įtaka valstijos ekonomikai buvo milžiniška. Staiga nukritus eksporto kainoms, daugeliui ūkininkų teko palikti savo žemę, o likusiesiems – skursti. Nedarbo lygis miestuose 1932 m. pasiekė 30 %, nemažai bedarbių įsidarbindavo vyriausybiniuose projektuose atokiose valstijos vietovėse. Tokia padėtis skatino secesionistines nuotaikas. 1933 m. surengtame referendume du trečdaliai balsavusiųjų pasisakė už valstijos išstojimą iš Australijos Sandraugos, tačiau, pasikeitus vyriausybei, klausimo sprendimas atidėliotas, kol, pagerėjus ekonomikai, secesionistinės nuotaikos atslūgo.
Antrojo pasaulinio karo metais baimintasi japonų įsiveržimo, ypač po Olandų Indijos (Indonezijos) okupacijos 1942 m., kai japonai bombardavo Brumą ir Vindamą. Po karo padidėjo imigracija iš Europos, sparčiai daugėjo gyventojų, augo ekonomika. Vystėsi pramonė (pastatyta naftos perdirbimo gamykla Kvinanoje, plieno, aliuminio, nikelio gamyklos, elektros jėgainės, chemijos fabrikai), kasyba. XX a. septintajame dešimtmetyje rasta geležies rūdos (Pilbaroje), boksito (Darlingo kalnagūbryje), nikelio rūdos (Kambaldoje, netoli Kalgurlio), urano, naftos. Vakarų Australijos ekonomikos ir gerovės augimą nuo XX a. devintojo dešimtmečio skatino Azijos šalių augančios ekonomikos ir su tuo susijusi žaliavų ir žemės ūkio paklausa. 1969 m. valstijos gyventojų skaičius viršijo milijoną, 2005 m. – du.
Kontradmirolas
JAV
JAV nuo 1984 m. yra du kontradmirolo laipsniai:
Vakarų Australija
Geografija
thumb|Vakarų Australijos gamtinis žemėlapis Vakarų Australija užima trečdalį Australijos žemyno į vakarus nuo 129º dienovidinio. Tiesi 1862 km ilgio siena rytuose skiria valstiją nuo Šiaurės Teritorijos ir Pietų Australijos; šiaurėje valstijos krantus skalauja Timoro jūra, šiaurės vakaruose ir vakaruose – Indijos vandenynas, pietuose – Indijos vandenyno dalis, Australijoje vadinama Pietų vandenynu. Kranto linija vingiuota, gausu nedidelių salų. Pakrantėje vyrauja stiprios srovės, vyksta dideli potvynių ir atoslūgių svyravimai (iki 12 m). Kranto linijos ilgis – 12 889 km (su salomis 20 781 km). Didžiausios įlankos – Didžioji Australijos, Juozapo Bonaparto, Kingo ir Ryklių.
thumb|left|Smiltainio uolos [[Purnululu nacionalinis parkas|Purnululu nacionaliniame parke Kimberlyje]] Didžiąją valstijos teritorijos dalį apima Vakarų Australijos plokščiakalnis – apie 300–600 m virš jūros lygio pakilusi lyguma. Plokščiakalnio pakraščiai vietomis iškilę: šiaurėje plyti gilių slėnių išraižyta Kimberlio plynaukštė (didžiausias aukštis 936 m, Ordo kalnas), vakaruose stūkso Hamerslio kalnagūbris su aukščiausiu Vakarų Australijoje Mehario kalnu (1251 m), pietvakariuose – Darlingo (582 m, Kuko kalnas) ir Sterlingo (1096 m, Blaf Nolo kalnas) kalnagūbriai. Plokščiakalnio vidurys valstijos rytuose įdubęs: į pietus nuo Kimberlio plynaukštės plyti Didžioji Smėlio dykuma, toliau – akmeninga Gibsono dykuma, už jos – smėlinga Didžioji Viktorijos dykuma. Plokščiakalnio pietūs pereina į klintinę Nalarboro lygumą, kuri žemėja Didžiosios Australijos įlankos link ir užsibaigia stačiais aukštais krantais (klifais). Pakrantėse yra žemumų.
Kontradmirolas
Lietuva
thumb|left|75px|Lietuvos jūrų pajėgų kontradmirolo antpetis Lietuvos jūrų pajėgose yra trys admirolų laipsniai, iš jų antrasis yra kontradmirolas.
Vakarų Australija
Geografija
Kimberlio plynaukštėje vyrauja raudonžemiai ir geltonžemiai, vietomis su priemolio ir smėlio gruntais, kai kur pasitaiko suaižėjusio molio ir akmeningi dirvožemiai. Pilbarai būdingi smėlio ir priemolio gruntai, daugiausia raudoni. Dykumose vyrauja smėlingi raudonžemiai, Nalarboro lygumoje ir valstijos pietinės dalies viduryje – kalkiniai priemoliai ir akmeningi dirvožemiai. Žemės ūkiui tinkamoje pietvakarinėje valstijos dalyje vyrauja išdūlėję kaolino, žvyro ir smėlio dirvožemiai su skurdžiomis maistingomis medžiagomis. Didesnė dalis laukinės augmenijos išvalyta žemės ūkio reikmėms, dėl to padidėjęs dirvožemio ir upių vandens druskingumas. Kai kur dirvožemiai dėl didelio druskingumo nebetinkami javų auginimui.
Didesnė dalis valstijos teritorijos – nenuotaki. Upės trumpos, dauguma – laikinos (krykai). Didžiausios upės, Ficrojus ir Ordas, teka valstijos šiaurėje – Kimberlio plynaukštėje. Užtvenkus Ordą prie Kananaros, įrengtas didžiausias Vakarų Australijoje gėlo vandens telkinys – Argailo ežeras. Pilbaroje yra De Grėjaus, Forteskju ir Ašbertono upės, dažniausiai sausos, vandeningos tik drėgnuoju metu. Į pietus nuo Pilbaros drėgnuoju sezonu teka Gaskoinas. Valstijos pietvakariuose yra nuolat tekančių upių; didžiausios jų – Gulbių, Blakvudo ir Franklando, prasideda intensyvios žemdirbystės Vitbelto regione, todėl jų vanduo sūrokas. Vidurinėje valstijos dalyje ir rytuose daug druskingų ežerų.
Klimatas
thumb|Vakarų Australijos klimato tipai pagal V. Kepeną Valstiją beveik per vidurį kerta Ožiaragio atogrąža. Šiaurėje klimatas tropinis jūrinis, vidurinėje dalyje – tropinis žemyninis, sausas, pietuose – subtropinis jūrinis.
Valstijos klimatą ir oro sąlygas daugiausia lemia anticiklono judėjimas. Pietų pusrutulio žiemą anticiklonas pasislenka į šiaurę, atogrąžose sukurdamas rytų vėjus ir giedrą, saulėtą orą; anticiklono pietuose vakarų vėjai ir su „riaumojančiais keturiasdešimtaisiais” susiję šaltieji frontai atneša vėsų, debesuotą orą, pietinėje pakrantėje – lietų ir stiprius vakarų vėjus. Vasarą anticiklonas pasislenka į pietus, beveik visoje valstijoje vyrauja rytų vėjai; anticiklono šiaurėje susidaro žemas atmosferos slėgis, šiaurės vakarinėje pakrantėje ir vietomis Kimberlyje įsivyrauja vakarų musonai. Gruodžio–kovo mėnesiais valstijos šiaurėje trunka drėgnasis sezonas, kurio metu virš vandenyno susidaro tropiniai ciklonai, retkarčiais pasiekiantys ir Perto apylinkes. Daugiausia kritulių per metus (virš 1400 mm) iškrinta Mičelio plokščiakalnyje Kimberlyje ir valstijos pietvakariuose tarp Pembertono ir Volpolo, mažiausiai – Nalarboro lygumos šiaurėje (150–200 mm). Daugiausia kritulių per metus, 2461,8 mm, užfiksuota 2011 m. Dungane valstijos šiaurėje.
thumb|left|Nalarboro lygumos šiaurinė dalis – sausiausia vieta Vakarų Australijoje Karščiausias mėnuo Kimberlyje – lapkritis, piečiau Kimberlio – gruodis, likusioje valstijos dalyje – sausis/vasaris. Šalčiausias mėnuo visoje valstijoje – liepa. Aukščiausia oro temperatūra Kimberlio plynaukštėje per metus svyruoja nuo 28 ºC iki 35 ºC, žemiausia – nuo 15 ºC iki 25 ºC, valstijos vidurinėje dalyje aukščiausia – nuo 18 ºC iki 38 ºC, žemiausia – nuo 5 ºC iki 25 ºC, pietuose aukščiausia – nuo 15 ºC iki 30 ºC, žemiausia – nuo 10 ºC iki 15 ºC. Valstijos pietvakariuose vasaros popietėmis karštį švelnina nuo vandenyno pučiantis brizas, pagal Perto uostamiestį vadinamas „Frimantlo daktaru“ (Freemantle Doctor). Aukščiausia temperatūra, 50,7 ºC, užfiksuota Onslove valstijos šiaurės vakaruose 2022 m. sausio 13 d. (pakartotas 1962 m. Pietų Australijoje užfiksuotas Australijos rekordas). Pietų pusrutulio žiemą valstijos vidiniuose regionuose piečiau Ožiaragio atogrąžos oro temperatūra retkarčiais nukrenta žemiau nulio. Šalčių dažniau pasitaiko valstijos pietinėje dalyje liepą ir rugpjūtį. Sninga retai, tik pietuose, dažniausiai Sterlingo kalnagūbryje. Sniegas išsilaiko tik kelias valandas. Žemiausia oro temperatūra, -7,2 ºC, užfiksuota Ero paukščių stebėjimo stotyje valstijos pietryčiuose 2008 m. rugpjūčio 17 d.
Gyvoji gamta
thumb|Eukaliptų miškas valstijos pietvakariuose netoli Pembertono Vakarų Australijoje gausu endeminių augalų ir gyvūnų rūšių; ypač didele biologine įvairove pasižymi daugiausia pastovios drėgmės gaunanti pietvakarinė valstijos dalis su kietalapių miškais ir aukštais (iki 85 m) eukaliptais. Kitur valstijoje tikrų miškų nėra. Kimberlyje vyrauja savanų augalija su eukaliptų ir endeminių baobabų retmiškiais, gausu spinifeksų. Pilbarai būdingi akacijų krūmynai su eukaliptų retmiškiais ir spinifeksų savanomis. Dykumose auga varpinės žolės, akacijos, žemaūgiai eukaliptai. Nalarboro lygumoje auga druskės ir kitos žolės, arčiau vandenyno yra akacijų, eukaliptų krūmynų.