cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Captain Toad: Treasure Tracker
Apie žaidimą
„Captain Toad: Treasure Tracker“ yra vieno žaidėjo žaidžiamas galvosūkių ir nuotykių žaidimas, priklausantis „Nintendo“ sukurtai „Mario“ žaidimų franšizei. Jame valdomas Mario žaidimų herojus grybžmogis Toad ir kartais − jo moteriškasis atitikmuo Toadette. Tai pirmasis „Nintendo“ žaidimas, kuriame Toad yra pasirinktas pagrindiniu herojumi. „Captain Toad: Treasure Tracker“ paremtas minižaidimo lygiais, kurie buvo 2013 m. žaidime „Super Mario 3D World“. Iš tikro chronologiškai „Captain Toad: Treasure Tracker“ pabaiga atitinka anksčiau išleisto „Super Mario 3D World“ pradžią, kur nuotykiai tęsiami su Mario.
Žaidimo metu iš trečiojo asmens perspektyvos valdomas Toad su kuprine ant nugaros ir žibintuvėliu ant kaktos, imituojantis ieškotojo/keliautojo įvaizdį. Dėl kuprinės sunkumo Toad žaidime negali pašokti. Žaidimas žaidžiamas verčiant virtualią knygą, kurios puslapiuose atidaromi žaidimo lygiai. Žaidime yra apie 80 lygių. Lygių aplinka sudaryta rubiko kubo principu: žaidėjas gali sukioti 3D modelio vaizdą taip padėdamas savo herojui ieškoti trofėjų: deimantų, monetų, grybų. 3D konstrukcijos modelis sudarytas iš judančių platformų, tunelių ir kitokių kliūčių, per kurias reikia rasti kelią pasiekti žvaigždę, kas užbaigia lygį. Žaidimo lygiuose pasitaiko judančių priešininkų, kuriuos reikia įveikti arba jų išvengti. thumb|left|240px| „Captain Toad: Treasure Tracker“ žaidimo lygio 3D modelį galima sukinėti ir sekti žaidimo eigą iš įvairių matymo kampų
Kolumbijos universitetas
Istorija
Įkurtas 1754 m. kaip Karališkasis koledžas. 1776 m. per Amerikos revoliuciją uždarytas. 1784 m. vėl atidarytas, pavadintas Kolumbijos koledžu. Nuo 1896 m. Kolumbijos universitetas. Universitete studijavo ar dėstė 92 Nobelio premijos laureatai.
Šiaulių universitetas (laikraštis)
thumb|160px|„Pedagogas“ 1990 m. thumb|„Šiaulių universitetas“ 2002 m. thumb|„Šiaulių universitetas“ 2004 m. Šiaulių universitetas – iki 2021 m. sausio 1 d. veikusio Šiaulių universiteto (iki 1997 m. – Šiaulių pedagoginio instituto) savaitraštis, ėjęs nuo 1957 m. rugsėjo 12 d. Šiauliuose.
Istorija
Iki 1961 m. kovo 23 d. vadinosi „Tarybinis pedagogas“, iki 1998 m. – „Pedagogas“. 1961–1977 m. laikraštis nebuvo leidžiamas. 1981 metais tiražas buvo 1500 egz., 1993 m. – 600–1000 egz., 1997 m. – 1000 egz. 1991–1992 m. laikraštis leido ketvirtinį priedą „Po paskaitų“ (tiražas: 1000–1500 egz.). 2005 m. pradėta elektroninė laikraščio versija.
Redakcijoje dirbo S. Vilimienė, Algirdas Musneckis.
Mediškiai
Mediškiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Viešvėnų.
Ingrida Valinskienė
Išsilavinimas, veikla
1973–1981 m. mokėsi Kybartų K. Donelaičio vidurinėje mokykloje, 1981–1984 m. – Klaipėdos 22-oji vidurinėje mokykloje. 1988 m. įstojusi į Klaipėdos universitetą, neakivaizdiniame skyriuje baigė kultūros vadybos studijas.
1984–1987 m. dirbo Klaipėdos miesto teisme ir prokuratūroje, įgijo įstaigos organizatorės patirties. 1992 m. pradėjo dirbti tuometinėje „Litpoliinter“ televizijoje (dabar – LNK) filmų garsintoja iki 2008 m. lapkričio mėn. (darbo Seime pradžios). Nuo 1988 m. aktyviai koncertuoja, įrašė 4 kompaktines plokšteles.
Ištekėjusi, vyras – Arūnas Valinskas, politikas, LR Seimo narys (2008-2012), buvęs televizijos laidų prodiuseris. Sūnūs – Arūnas ir Šarūnas.
TV veikla
1999 m. vedė BTV laidą „Adomo obuolys“, nuo 2018 m. veda šią laidą Lietuvos ryto televizijoje.
2009 m. kartu su šokėju Andriumi Butkumi dalyvavo TV3 šokių projekte „Šok su manimi“.
2010 m. tapo LNK muzikinio projekto „Žvaigždžių duetai 4“ komisijos nare ir šokių projekto „Kviečiu šokti“ vedėja kartu su Rolandu Vilkončiumi.
Nuo 2012 m. UAB „Valius“ direktorė.
Politika
2008 m. spalio 12 d. daugiamandatėje apygardoje pagal Tautos prisikėlimo partijos sąrašą, kuriame buvo įrašyta 23 numeriu, Ingrida Valinskienė išrinkta į LR Seimą, 2008-2012 m. kadencijai 4 numeriu (kandidatavo Utenos rinkimų apygardoje Nr. 51).
Armėnijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Armėnijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Komandų rikiuotė po I etapo
🛡️ PASTABOS: Lernayin Arcax Erewan pasitraukė iš varžybų po 11 turų.
Silpnųjų grupė
🛡️ PASTABOS: Lernayin Arcax Erewan pasitraukė iš varžybų po 11 turų.
Finalo rungtynės
---
Supertaurė
Dėl trofėjaus varžėsi 2005 m. pavasario taurės laimėtojas ir rudens pirmenybių čempionas.
MAZ-525
MAZ-525 (nuo 1958 m. – BelAZ-525 ) – didelės keliamosios galios tarybinis sunkvežimis, kuris buvo gaminamas Minsko automobilių gamykloje. Sunkvežimis pradėtas projektuoti 1949 m., Jaroslavlio automobilių gamykloje, vadovaujant didelės keliamosios galios automobilių konstrukcijos biurui prie TSRS automobilių pramonės ministerijos. Projektas pavadintas „JAZ-225“. Automobilio kairėje pusėje buvo planuojama sumontuoti kabiną nuo sunkvežimio „JAZ-200“. Automobilio konstrukcija buvo visiškai išbaigta perdavus techninę dokumentaciją MAZ gamyklai. Serijinė gamyba truko nuo 1950 iki 1958 m. „MAZ“ markės automobilių buvo pagaminta apie 800 vienetų.
1952 m. ant sunkvežimio bazės buvo sukurtas balninis vilkikas „MAZ-E-525D“, kuris buvo skirtas darbui su 15 m³ skreperiu „D-189“. 1954 m. buvo sukurtas unikalus sunkvežimis-troleivežis, kuriame buvo sumontuoti du troleibuso elektros varikliai „D-202“, kurių bendra galia 172 kW.
1959 m. ant bazinių „MAZ-525“ mazgų buvo pagaminti 3 ratiniai oro uosto vilkikai „MAZ-541“.
Nuo 1958 m. lapkričio 1 d. sunkvežimio gamyba perduota Baltarusijos automobilių gamyklai, kurioje toliau gamintas iki 1967 m., pavadinimu „BelAZ-525“. At variklio gaubto nebeliko stumbro atvaizdų, o vietoje jų atsirado užrašai „BELAZ“. Tais pačiais metais ant automobilio bazės, Žodzinoje, buvo sukonstruotas balninis vilkikas „BalAZ-525A“, kuris buvo skirtas 45 tonų keliamosios galios puspriekabės „BelAZ-5271“ vilkimui. Tačiau serijinei gamybai nebuvo paleistas.
Automobiliai buvo naudojami iki aštunto dešimtmečio pradžios. „MAZ-525“ buvo naudojami didžiausiose tarybinėse statybose, vykusiose šeštajame-septintajame dešimtmečiuose, taip pat statybose užsienyje (pvz.: Asuano užtvakos, Egipte statyboje). Vienintelis išlikęs egzempliorius, kaip paminklas, stovi Krasnojarsko hidroelektrinėje.
Turkmėnijos istorija
Šis straipsnis aprašo Turkmėnistano istoriją. Turkmėnistano teritorija turi ilgą ir permainingą istoriją – šias žemes įvairių imperijų armijos viena paskui kitą užkariaudavo pakeliui į labiau klestinčias teritorijas. Teritorija su dabartinėmis sienomis suformuota tik XX a. II pusėje.
Senovė
Didžiąją dalį Turkmėnijos teritorijos sudaro Karakumų dykuma, skirianti 3 istorinius regionus, kurie per istoriją vystėsi atskirai vienas nuo kito. Turkmėnijos šiaurėje (prie Amudarjos upės) yra Chorezmas (svarbiausia gyvenvietė Dašoguzas), kurio didžioji dalis yra gretimose Uzbekijos teritorijose. Pietrytinėje šalies dalyje prie Murgabo yra oazių sankaupa Margiana, kur svarbiausias miestas buvo Mervas. Dabar čia didžiausias miestas yra Maras. Pietvakariniame pasienyje yra dalis Partos istorinio regiono (didžiausias miestas Ašchabadas). thumb|left|Margianos civilizacijos kūrinys III-II tūkst. pr. m. e. pietinėje Turkmėnijos teritorijoje (Margianoje) suklestėjo senovinė civilizacija, žinoma kaip Baktrijos-Margianos archeologinis kompleksas. Jos svarbiausios gyvenvietės buvo Mervas ir Gonur Tepė. Civilizacijos teritorija driekėsi tolyn į rytus (dab. pietakarių Tadžikija), o jos įtaka siekė ir Kopetdago kalnus vakaruose (Džeitunas). Nėra žinoma, kokios kilmės kalba kalbėjo šios civilizacijos kūrėjai, tačiau jų šiauriniai kaimynai stepėse ir Chorezme buvo indoeuropiečiai, čia sukūrę Andronovo kultūrą.
II tūkst. pr. m. e. viduryje Baktrijos-Margianos civilizaciją pakeitė Jazo kultūra, kurios kūrėjai buvo sėslūs iranėnai. Jie gyveno Margianos oazėse (Jaz Depė, Aravali Depė, Takhirbay Depė) bei Koptedago šiaurinėse priekalnėse (Ulug Depė, Namazga Depė). Tai, kad nerandama kapaviečių, stiprina hipotezę, jog jos kūrėjai propagavo zoroastrizmo praktiką laidoti ore. Seniausios rašytinės žinios apie šį regioną mini, kad regioną VI a. pr. m. e. užkariavo senovės Persijos Achemenidų imperija ir regionas buvo dalintas į Margianos, Chorezmo ir Partos satrapijas (provincijas). Archeologiniai kasinėjimai Margianos oazėse patvirtina, kad apie VII ar VI a. pr. m. e. čia klestėjusios gyvenvietės buvo sunaikintos. Šis faktas gali būti siejamas su Behistuno įraše minimu Frados sukilimo numalšinimu, kuomet išžudyti ir pavergti daugiau nei 60 tūkstančių Margianos gyventojų. Turkmėnijos vakaruose, Kaspijos jūros žemumose tuo metu gyveno klajokliai indoeuropiečiai dahai.
IV a. dabartinio Turkmėnistano teritoriją pakeliui į Indiją užkariavo Aleksandras Makedonietis. 330 m. pr. m. e. jis Margianoje įkūrė Margianos Aleksandriją, kuri ilgainiui išaugo į Mervo miestą. Į regioną buvo atnešta helenistinė kultūra. Netrukus po Aleksandro mirties Margianą ir Partą valdė Seleukidų imperija.
Rytinėse Seleukidų žemės stiprėjo iaranėniška opozicija, kuriai vadovavo iš pakaspijo stepės migravusi parnų gentis (kilusi iš dahų). III a. pr. m. e. viduryje jie įsitvirtino Kopetdago kalnų regione. Dabartinės Turkmėnijos sostinės Ašgabato vietoje buvo įkurta Persijos Partų karalystės sostinė Nisa. Iš čia partai valdė iki III a. Tuo pat metu Turkmėnistano šiaurėje klestėjo Chorezmo valstybė. Turkmėnijos teritorijos įsijungė į aktyvią Šilko kelio prekybą su Kinija ir Persija, augo prekybiniai miestai, tokie kaip Mervas, suklestėjo šilkininkystė.
Islamo laikotarpis
Arabų Kalifate Partos ir Margianos regionai buvo administruojami kaip dalis Chorasano provincijos, o Chorezmas - kaip dalis Maveranachro. Chorezme X a. vietinė Afrigidų dinastija buvo nuversta Mamunidų, kurie savo sostine padarė Urgenčą (dab. Turkmėnistano teritorijoje), kurie valdė iki XI a.
VIII a. teritorijas į rytus nuo Aralo jūros ir Pakaspijo stepes jau buvo apgyvendinę tiurkų gentys ogūzai, čia atsiklėlę anksčiau, kartu su Tiurkų kaganato plėtra. Tai buvo stepių nomadai, pasidalinę į daug smulkių genčių. X a. dalis jų buvo suvienyti vieno klano lyderio Seldžiuko, ir jo vadovaujami migravo į pietus, t. y. dabartinę Turkmėnijos ir šiaurės Irano teritoriją. Susimaišę su vietiniais iranėnais, perėmę sėslų gyvenimo būdą ir islamo religiją, jie davė pradžią turkmėnų tautai. Kitas jų lyderis, Togrulas, sunaikino Gaznevidų imperiją, įsikūrė Nišapūre ir sukūrė trumpalaikį Seldžiukų sultonatą, nusidriekusį iki pat Mažosios Azjos vakaruose. Seldžiukų užkariavimų dėka turkmėnų tauta išplito į vakarus ir ilgainiui davė pradžią dabartinėms azerių bei turkų tautoms. Seldžiukų valdžia netrukus dezintegravosi, ir Partą bei Margianą valdė atskiros dinastinės jų linijos. Chorezmą prisijungė Karakitajai, o 1077 m. čia į valdžią atėjo Chorezmšachų dinastija. XII amžiuje Chorezmšachai pakeitė seldžiukus Turkmėnijos teritorijoje. 1225 m. Mongolijos imperatorius Čingischanas verždamasis į vakarus užėmė regioną Kaspijos jūros rytuose.
Mongolų invazijos nusiaubė klestėjusį Vidurinės Azijos regioną. Buvo sunaikintas Mervas, kai kurie Chorezmo miestai. Senieji sėslūs gyventojai iranėnai masiškai naikinti, ir į jų vietas iš stepių kėlėsi turkmėnai. Laikoma, kad XIII – XVI amžiais turkmėnai galutinai susiformavo kaip atskira etninė grupė. Turkmėnams migruojant iš Mangyšlako pusiasalio, esančio dabartinio Kazachstano teritorijoje, Irano sienos ir Amudarjos baseino link vystėsi turkmėnų genčių bendruomenės kultūrinės tradicijos, kurios tapo turkmėnų tautinės savimonės pamatu.
Po Mongolų imperijos padalinimo Chorezmą Turkmėnijos šiaurėje valdė Čagatajaus chanatas, kurį pakeitė Timūridai, o vėliau susiformavo atskiras Chyvos chanatas, kuris valdė didžiąją dalį dabartinės Turkmėnijos teritorijos. Pietinėje Turkmėnijoje (Kopetdago kalnyne]] valdė Persijos dinastijos.
Rusija ir Sovietų Sąjunga
thumb|Rusijos Vidurinė Azija 1900 m. XIX a. didžioji vidurinės Azijos teritorijos dalis buvo neištyrinėta ir nežinoma Europai bei vakarų pasauliui. Dėl šios teritorijos kontroliavimo konkuravo Britanijos imperija ir Rusijos imperija. 1869 m. Rusija pradėjo krašto kolonizaciją, Kaspijos pakrantėje pastatydama pirmąją tvirtovę Krasnovodską. Nepaisant to, kad verždamasi į centrinę Aziją, Rusija susidūrė su dideliu turkmėnų pasipriešinimu, iki 1894 metus ji užkariavo visą dabartinės Turkmėnijos teritoriją ir prijungė prie savo imperijos. Beveik disa dabartinės Turkmėnijos teritorija (taip pat dalis Kazachijos ir Uzbekijos) buvo administruojama kaip Užkaspijo sritis.
Naujoji Turkmėnistano TSR perėjo tolesnį per europizacijos procesą. Turkmėnistano gentys buvo paragintos tapti pasaulietiškesnėmis ir pradėti nešioti europietiško stiliaus drabužius. Turkmėnų raštas iš arabiško buvo pakeistas į lotynišką, galiausiai į kirilicą. Tačiau turkmėnus atitraukti nuo jų įprasto klajoklių gyvenimo buvo ne taip paprasta, komunizmas Turkmėnistane galutinai įsigalėjo tik 1948 m. pabaigoje. 1920–1930 metais Turkmėnistane aktyviai veikė nacionalistinės organizacijos.
Naujausioji istorija
Sovietų Sąjungai ėmus byrėti, Turkmėnistanas, kaip ir kitos centrinės Azijos valstybės, palaikė reformuotą šios sąjungos versiją, nes jų klestėjimui reikėjo ekonominės valdžios ir bendros SSRS rinkos. 1991 m. spalio 27 dieną Turkmėnistanas paskelbė nepriklausomybę – tai viena iš paskutinių valstybių, išstojusių iš Sovietų Sąjungos.
Saparmurato Nijazovo valdymas
Saparmuratas Nijazovas|200px|left|thumb
Sužlugus Sovietų Sąjungai, jos vadovas Saparmuratas Nijazovas (vadovavo nuo 1985 m.) liko valdyti šalį. 1991 metais jis buvo išrinktas pirmuoju Turkmėnistano prezidentu. Jis save laikė tradicinių musulmonų ir turkmėnų kultūros rėmėju (save vadino „turkmenbaši“ – „turkmėnų tėvu“ arba „turkmėnų lyderiu“). Tačiau netrukus dėl savo diktatoriško valdymo ir ekstravagantiško asmenybės kulto vakaruose jis pagarsėjo iš blogosios pusės. Jo galios mastas labai išaugo 1991 metų pradžioje, o 1999 metais pasivadino prezidentu visam gyvenimui. Opozicija buvo vis labiau slopinama, ypatingai po 2002 m. lapkričio 25 dienos (gali būti, kad surežisuoto) pasikėsinimo į Nijazovą. Nijazovo valdymo pabaigoje visos opozicinės partijos buvo uždraustos, pagrindiniai opozicijos politikai buvo pabėgę į užsienį.
Savo valdymo metu Nijazovas uždraudė teatrus ir operas, taip pat rūkymą viešose vietose bei laisvą studijuosimo dalyko pasirinkimą. Viena iš jo knygų – Ruhnama – tapo privaloma turkmėnų literatūra. Visur buvo pristatyta jo, jo tėvo ir jo mamos statulų. Sostinėje iškilo prabangūs reprezentaciniai pastatai ir didžiulės aikštės.
Tuo pačiu metu Nijazovas sumažino valstybės socialines išlaidas. 2004 metais buvo atleista 15 000 ligoninių darbuotojų. Jie buvo pakeisti šauktiniais į karo tarnybą. Nijazovas planavo uždaryti visas šalies ligonines. 2006 metų pradžioje buvo drastiškai sumažintos pensijos ir neįgaliųjų pašalpos.
Gurbangulio Berdymuchamedovo valdymas
Gurbangulis Berdimuhamedovas|200px|right|thumb
2006 m. gruodžio 21 d. Nijazovas netikėtai mirė nepalikdamas jokio aiškaus įpėdinio ir jokio aiškaus paveldėjimo proceso. Laikinai eiti prezidento pareigas ėmė buvęs premjero ministro pavaduotojas Gurbangulis Berdimuhamedovas (apie jį sklido gandai, kad jis nesantuokinis Nijazovo sūnus), nors pagal Konstituciją šį postą turėjo užimti medžliso (parlamento) pirmininkas Ovezgeldy Atajevas. Tačiau Atajevui buvo iškelta baudžiamoji byla ir jis buvo suimtas. Medžliso nutarimu deputato O. Atajevo įgaliojimai sustabdyti.
2007 m. vasario 11 d. rinkimuose Berdymuchamedovas buvo išrinktas prezidentu. Rinkimuose dalyvavo 89 % rinkėjų, iš jų 99 % balsavo už Berdymuchamedovo. Be jo, į prezidento postą kandidatavo dar penki kandidatai – visi jie buvo valdančiosios partijos nariai. Opozicija ir tarptautiniai organizacijos paskelbė šiuos rinkimus inscenizuotais ir nesąžiningais.
Tuojau po rinkimų rezultatų paskelbimo vasario 14 d. Berdymuchamedovas prisiekė kaip valstybės ir vyriausybės vadovas.
Dar prieš rinkimus ir per inauguraciją Berdymuchamedovas paskelbė apie reformas. Jis pažadėjo visiems piliečiams laisvą priėjimą prie interneto bei padidinti medicininio bei statybinio išsilavinimo pasiūlymus. Be to jis pridūrė, kad nori išsaugoti Nijazovo užsienio politikos kursą bei lengvatas gyventojams (dujos, vanduo, elektra ir druska yra nemokami, duona ir benzinas labai pigūs).
Vytautas Mockaitis
Vytautas Mockaitis (1958 m. lapkričio 18 d. Saulažoliai, Klaipėdos rajonas – 2011 m. vasario 24 d. Telšiai) – Lietuvos skulptorius, medalininkas, juvelyras.
Biografija
1984 m. baigė Telšių taikomosios dailės technikumą, 1990 m. – Talino dailės universitetą.
1992–1998 m. Telšių aukštesniosios taikomosios dailės mokyklos dėstytojas, 1994–1996 m. Metalo skyriaus vedėjas, nuo 1998 m. Vilniaus dailės akademijos Telšių dailės fakultete (iki 2003 m. Vilniaus dailės akademijos Telšių taikomosios dailės skyrius) dėstytojas, nuo 2004 m. Metalo skyriaus vedėjas, nuo 2003 m. docentas. 1996–1997 m. stažavo Kautokeino Norvegija.
Kūryba
Kurdamas metalo plastiką naudoja geležį, spalvotuosius brangiuosius metalus, didinamuosius, mažinamuosius stiklus, veidrodžius, vabzdžius, augalus ir jų sėklas. Svarbesni kūriniai: „Memento mori su vynu Caberne“ (2001 m.), „Tualetinis stalelis su naktiniu drugiu“, „Motina ir sūnus“, „Skraidantis objektas su varle“ (visi 2002 m.), „Rėtis“, „Gelmė“, „Šulinys“ (visi 2005 m.). Sukūrė medalių: „St. Darius, St, Girėnas. Atlanto nugalėtojai“ (2003 m.), „Kino meno pradininkai. Ogiustas ir Louisas Liumjerai“, „Baltosios lazdelės diena. Spalio 15“ (abu 2004 m.), „Pasaulinė Žemės diena. Kovo 23“, „Žudynės Rainiuose. 1941 m. birželio 24–25“ (abu 2005 m.), „Mėnulyje pateka Žemė“, „Marionetė“ (abu 2007 m.), „Autoportretas“, „Vl. Montvydas–Žemaitis. Žemaičių apygardos vadas“, „Lietuva iš paukščio skrydžio“ (visi 2008 m.).
Nuo 2000 m. Tarptautinės medalininkų federacijos (FIDEM) narys. Nuo 1990 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; individualios parodos: Nida – 2000 m., 2001 m., Telšiai – 2001 m., 2003 m., 2004 m., 2008 m., Plungė – (2001 m., Klaipėda – 2002 m., Šiauliai – 2003 m., 2006 m., Palanga – 2003 m., Vilnius – abi 2005 m. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Žemaičių muziejus Alka Telšiuose, Žemaičių dailės muziejus Plungėje. Išleido metodinių leidinių.
TCP/IP
TCP/IP (Transmission control protocol/Internet Protocol) – standartinis duomenų perdavimo protokolų rinkinys, kurio pagrindu veikia internetas bei daugelis privačių komercinių tinklų. Svarbiausi šio protokolo komponentai – TCP ir IP protokolai.
Šis, kaip ir daugelis kitų protokolų, aiškaus suvokimo sumetimais gali būti skirstomas į tam tikrus abstrakcijos lygius, kurių kiekvienas yra atsakingas už savo problemų sprendimą ir už patikimą duomenų perdavimą aukštesniam arba žemesniam lygiui. Aukštesni lygiai yra tarsi artimesni vartotojui, kadangi pateikia labiau žmogui suprantamą informaciją, tačiau jų pagrindas yra žemesnieji lygiai, kurių užduotis yra paversti duomenis į tokį formatą, kuriuo fiziškai būtų galima lengviau manipuliuoti (perduoti tinklu).
Interneto protokolo lygiai
Interneto protokolo lygiai su tam tikromis išlygomis atitinka OSI modelio lygius, tačiau tikslaus atitikimo nėra dėl kai kurių šio protokolo savybių. Palyginimui pateikiami OSI modelio lygiai:
Interneto protokolas į lygius skirstomas apjungiant pirmus tris OSI modelio lygius į vieną, kadangi sesijos ir pristatymo lygiai šiame protokole palyginus su kitais yra gana rudimentiniai. Likusieji lygiai yra taip pat nežymiai pakeisti atsižvelgiant į interneto protokolo struktūrą:
Kanalo lygis
Kaip ir OSI modelyje, taip ir čia, šis lygis nusako metodus, kuriais informacija perduodama iš vieno tinklo mazgo į kitą. Tai gana nesudėtingas lygmuo, kai kalbama apie tinklo įrangos tvarkykles, tačiau šiam lygiui taip pat priskiriamas VPN protokolas, kurio specifika leidžia visus likusius lygius sutalpinti į pastarąjį. Nereikia pamiršti, kad bet kokiu atveju nuo šio lygio veiksnumo tiesiogiai priklauso ir visų kitų aukščiau esančių lygių veiksnumas.
Tarptinklinis lygis
Šiame lygyje sprendžiama duomenų perdavimo problema tarp tinklo mazgų, kai jau žinoma ryšio lygmens metodika. Tarptinklinis lygis nusako taisykles, kuriomis vadovaujantis duomenys perduodami vienam ar kitam tinklo komponentui. Tai vadinama maršrutizavimu. Tokie protokolai kaip ICMP yra aukštesnio lygio, tačiau atlieka tarptinklines funkcijas, todėl taip pat yra priskiriami šiam lygiui.
Perdavimo lygis
TCP priskiriamas patikimų protokolų kategorijai, kadangi jo veikimo mechanizmą sudaro tam tikri patikros algoritmai, kurių tikslas – užtikrinti, kad duomenys būtų pristatyti tikslūs, laiku ir reikalinga eilės tvarka.
UDP protokolas naudojamas tokiose srityse kaip vaizdo ar garso perdavimas gyvai, kadangi šiose srityse sparta dažniausiai yra svarbiau negu tam tikrų pavienių kadrų ar garso fragmentų nebuvimas.
Taikymo lygis
Dažniausiai tinklo programinės įrangos naudojamas lygis, skirtas tinklu bendrauti su kito tinklo mazgo programine įranga. Naudojami protokolai – HTTP, FTP, SNMP, SMTP, POP3, DNS, taip pat daugelis kitų. Standartiniams protokolams yra gana griežtai išskiriami prievadų numeriai, tačiau šiuolaikinės programinės įrangos autoriai savo produktams savarankiškai priskiria prievadų numerius.
Istorija
Interneto protokolo ištakos siekia aštuntąjį dešimtmetį. DARPA užsakymu 1972 m. Robertas Kahn'as pradėjo dirbti ties patikimo duomenų perdavimo modeliu, prie kurio 1973 m. pavasarį prisijungė Vintas Cerf'as, kuris lig šiol tituluojamas „interneto tėvu“. 1975 m. buvo atlikti pirmieji sėkmingi TCP/IP protokolo testai, o dabar plačiai naudojama TCP/IP protokolo ketvirtoji versija pasirodė 1978 m. 1984 m. Amerikos gynybos departamentas paskelbė TCP/IP kaip standartinį visų karinio pobūdžio tinklų protokolą, kuris vėliau sėkmingai išplito ir akademiniuose tinkluose.
Rodonitas
thumb|Rodonitas
Rodonitas – silikatų klasės, piroksenų grupės mineralas, sudarantis mangano inosilikatus (Mn, Fe, Mg, Ca)SiO3. Kristalizuojasi triklininėje sistemoje.
Mineralo sudėtyje esantis manganas gali būti pakeistas dideliais geležies, magnio, kalcio, o kartais cinko kiekiais.
Mineralas turi tobulą prizmišką skalumą, skylantį beveik lygiais kampais. Kietumas pagal Moso skalę 5.5-6.5. Specifinis tankis 3.4-3.7.
Paprastai aptinkamas rožinės, raudonos spalvos, tačiau dėl mineralo paviršiaus oksidacijos dažnai sutinkamas rudos spalvos. Blizgesys stiklinis, o skilimo paviršiuje – perlinis. Pilkšvai ruda atmaina, talpinanti apie 20 % kalcio oksido vadinama bustamitu, o fovleritu vadinama cinko atmaina turinti apie 7 % cinko oksido.
1818 m. pr. m. e.
'''1818 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Siponys
Siponys – kaimas Birštono savivaldybės pietvakariuose, 10 km į pietus nuo Birštono, dešiniajame Nemuno krante. Seniūnaitijos centras. Siponių biblioteka yra Šaltinėnuose. Atsiveria Siponių atodanga, yra Siponių dvaro liekanos.
miniatiūra|250px|left|Alėja į dvarvietę
Etimologija
Manoma, kad Siponys yra dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo čia gyvenusių Sipovičių (Sipavičių) pavardės.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Sodyba Siponyse miniatiūra|250px|left|Pamiškės sodyba
Siponys minimi nuo XVI a.
Berdo stotis
Berdo stotis  – buvusi Jungtinių Amerikos Valstijų antarktinė tyrimų stotis, įkurta vakarų Antarktidoje, Merės Berd žemėje, Berdo lygumoje, 1553 m aukštyje virš jūros lygio, 660 km nuo vandenyno kranto. Įkurta 1957 m., minint tarptautinius geofizikos metus. Stotis pastatyta naudojant apleistų Litl Amerikos bazių medžiagas. Pirmajai bazei sugriuvus, 1960 m. pastatyta nauja. Ji stovėjo iki 1972 m., kol dėl per storos sniego dangos, užgulusios statinius, apleista. Nuo tada Berdo stotis tebuvo vasaros stovyklaviete, o 2004 m. visiškai apleista.
Berdo stotis yra tiesiai ant Vakarų Antarktidos ledo skydo, kurio tyrimas labai svarbus stebint klimato pokyčius. Vidutinė temperatūra čia yra -28,5 °C (rugpjūčio vidutinė -36,3 °C, sausio -14,6 °C). Per stebėjimų laikotarpį temperatūra sparčiai kilo (viena sparčiausiai šylančių Žemės vietų).
Stotis pavadinta JAV poliarinio tyrinėtojo Ričardo Berdo vardu. Berdo stotis vaizduojama siaubo filme „Padaras“.
Špindlerūv Mlynas
Špindlerūv Mlynas  – Čekijos miestas šalies šiaurėje, Krkonošių kalnagūbryje, Hradec Kralovės krašte. Miesto pavadinimas reiškia Špindlerio malūnas. Tai buvusi vieta, kur miestelio žmonės rengdavo susitikimus. Gyvena 1 175 žmonės (2013 m. duomenys).
Geografija
Špindlerūv Mlynas įsikūręs 715–1310 m aukštyje virš jūros lygio, prie Elbės ir Dolský potok upių santakos, iš visų pusių apsuptas Kozi, Plan, Mt. Medvedin viršukalnių. Miestelio atskiros dalys yra Přední Labská, Labská, Bedřichov, Svatý Petr.
Kalnų kurortas
Kalnų slidinėjimo kurorte išvystyta infrastruktūra, gaminamas dirbtinis sniegas ir pan. Pagrindiniai duomenys:
Pelėda (Čikaga)
Pelėda – humoro ir satyros žurnalas, leistas 1951–1954 m. Čikagoje.
Istorija
Leido knygų leidykla „Nemunas“ su 1954 m. balandžio – spalio mėn. pertrauka. Iliustruodavo B. Vešota. 1953 m. išėjo „Pelėdos“ kalendorius.
Redagavo Albinas Valentinas (iki 1952 m. balandžio mėn.), Adomas Vilainis-Šidlauskas.
Viekšniai
Viekšniai – miestas Mažeikių rajono savivaldybėje, dešiniajame Ventos krante, 13 km į pietryčius nuo Mažeikių. Seniūnijos centras, Viekšnių seniūnaitija. Yra Viekšnių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta 1854 m.) ir parapija, senosios kapinės, veikia Viekšnių gimnazija, biblioteka, Ventos regioninio parko direkcija. Viekšniuose yra aviacijos pradininko Lietuvoje Aleksandro Griškevičiaus, vaistininko Vincento Aleksandravičiaus muziejai, paštas, įsikūrusi Viekšnių bendruomenė. Mieste stovi Viekšnių Šv. Sergijaus Radonežiečio cerkvė (pastatyta 1875 m.), Vytauto Didžiojo paminklas, paminklas broliams Biržiškoms (nuo 1995 m.), vandens malūnas (XIX a. pabaigos technikos paminklas).
thumb|left|[[Vytauto Didžiojo paminklas]] thumb|left|Viekšnių malūnas
Etimologija
Viekšnių pavadinimo kilmė nėra aiški. Veikiausiai tai yra vandenvardinis vietovardis, ir, nors šiuo metu vandenvardžio su šaknimi viekšn- neaptinkama, tačiau J. Sprogio XVI a. surinkta informacija rodo, kad būta ežero Viekšnas (ar panašiu vardu). Be to, kitose Lietuvos vietose yra ne vienas vandenvardis su šia šaknimi.
Liaudies etimologija byloja, kad visas plotas buvo apaugęs vinkšnomis. Čia apsigyvenę žmonės ir ėmė miestelį vadinti šiuo vardu. Nuo vinkšnų vietovę kildino ir Motiejus Valančius.
Geografija
Miestas įsikūręs dešiniajame Ventos krante, Ventos vidurupio žemumoje. Į šiaurę nuo miesto plyti Kamanų pelkė. Rytuose yra įkurtas Ventos regioninis parkas. Viekšnių geležinkelio stotis yra Rekečiuose. Per miestą eina keliai: ir.
Istorija
miniatiūra|left|[[Biržiškos|Biržiškų namai]]
Viekšnių žemė rašytiniuose šaltiniuose minima IX amžiuje. Viekšniai minimi nuo 1253 m., XVI a. istoriniuose šaltiniuose minimas Viekšnių miestelis (1528 m.) ir Viekšnių dvaras. 1634 m. pastatyta Viekšnių bažnyčia. 1656 m. miestelį visiškai sunaikino švedai. Pats miestelis išaugo XVI–XVIII amžiuje. XVII a. pabaigoje Viekšniai buvo nemažas šiaurės Lietuvos prekybos centras.
1725 m. spalio 25 d. Vabalninko ir Viekšnių seniūnas Martynas Leopoldas Ščiuka suteikė miesto teises ir herbą, bet savivaldos nepatvirtino valstybės vadovas, todėl 1792 m. gegužės 15 d. suteikta nauja savivalda (pasirašė Lietuvos didysis kunigaikštis Stanislovas Augustas). Miestelį dažnai niokojo įvairios nelaimės: marai, badas, gaisrai, ligos.
XVII a. Viekšniuose apsigyveno žydai. Jie buvo įsikūrę teritorijoje nuo dabartinio tilto per Ventą link malūno. Dabartiniame miestelio centre ir Akmenės gatvėje buvo daugiausia žydų parduotuvių, amatininkų dirbtuvėlių. 1766 m. Viekšnių žydų Kahalas jau priskaičiavo 271 savo bendruomenės narius. 1775 m. inventorinėje knygoje yra minima per dešimt žydiškų pavardžių. 1847 m. miestelyje jau gyveno 1120 žydų.
Buvo pastatyta sinagoga. Apie 1860 m. rabinas Aba Joffe pastatė vaistinės pastatą. 1858 m. Viekšnių valsčiaus žydų bendruomenės sąraše užregistruoti 612 moteriškos lyties ir 498 vyriškos lyties žydai. 1897 m. Rusijos carinės vyriausybės atlikto gyventojų surašymo duomenimis, miestelyje gyveno 2951 gyventojas, tarp jų – 1646 žydai. Tai sudarė 56 proc. visų gyventojų.
Veikė net kelios chedros – pradinės mokyklos 7–13 metų berniukams, „Toros“ ir jos komentarams mokyti ir aukštesnioji „Ješivos“ mokykla. Vieni šaltiniai teigia, kad buvo dvi sinagogos. Viena – žiemai, kita – vasarai. Kiti šaltiniai teigia, kad buvo net trys sinagogos, veikė žydų labdaros draugija „Linat Hazedek“.
1871–1873 m. nedideliu atstumu nuo miestelio buvo nutiestas Liepojos–Romnų geležinkelis. XIX a. pabaigoje Viekšniai – Šiaulių apskrities miestelis, valsčiaus centras, Viekšnių dvaras ir ferma.
1918 m., sekdama „madą“, Viekšniuose įsikūrė komunistinė kuopelė. Jai vadovavo Ch. Zarcinas. Grįžę po karo žydai skubiai ėmėsi darbo. Atstatė gerokai nuo karo nukentėjusius Viekšnius. Vėl ėmėsi prekybos, turgaus verslo. 1924 m. įsteigė žydų liaudies banką. Jame buvo 31 narys. Pradėjo veikti žydų vaikų mokykla. Susikūrė dramos būrelis. Pradėjo burtis įvairūs jaunimo judėjimai.
XVI a. pabaigoje miestelyje jau stovėjo Viekšnių bažnyčia, kurią pasisavino evangelikai reformatai. Po 1863 m. sukilimo į Viekšnius ir jų apylinkes pradėjo keltis rusakalbiai stačiatikiai. Čia pradėta statyti Viekšnių Šv. Sergijaus cerkvė, kuri 1875 m. buvo pašventina. 1941 m. čia ėmė kurtis partizanų būrys.
thumb|right|260px|Viekšniai (Winxnia) pavaizduoti 1706 m. [[Frederikas de Vitas|Frederiko de Vito Livonijos ir Kuršo žemėlapyje]]
1922 m. įkurta biblioteka. Nuo 1958 m. gegužės 15 d. iki nepriklausomybės atgavimo Viekšniai buvo miesto tipo gyvenvietė, 1995 m. tapo miestu. Sovietmečiu veikė profesinė technikos mokykla.
1998 m. patvirtintas dabartinis Viekšnių herbas.
Žymūs žmonės
Mykolas Biržiška kaip Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras per žemės reformą gavo valstybinio fondo žemės kaip dovaną, tačiau turtą pardavė ir pridėjęs savų pinigų pastatydino Viekšiuose ligoninę, kurią atidavė savivaldybei.
Sioni Bolnisi
Bolnisio „Sioni“ – Gruzijos futbolo klubas iš Bolnisio.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1935 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Erimanto šernas
Erimanto šernas graikų mitologijoje - būtybė, milžiniškas laukinis ugnimi alsuojantis šernas. Šernas gyveno ant Erimanto kalno, kuris buvo šventas jo šeimininkei Artemidei. Deivė pasiųsdavusi šerną niokoti šalies, ūkininkų laukų. Kartą Apolonas šerną pasiuntė užmušti Afroditės favoritą jaunuolį Adonį, keršydamas už tai, kad Artemidė apakino mirtingą Apolono sūnų, Erimantą, kuris deivę užtiko besimaudančią. Pagal Robertą Graves, vėliau Afroditę šioje istorijoje perpasakojant pakeitusi Artemidė. Šerną nukovė Heraklis vykdydamas ketvirtą žygdarbį (plačiau žiūrėkite dvylikoje Heraklio žygdarbių).
Indijos civilinis kodeksas
Indijos civilinis kodeksas ( - 'Indijos vieningasis civilinis kodeksas') - pagrindinis Indijos privatinės teisės šaltinis, civilinis kodeksas. Jame vienodai traktuojami skirtingų religijų asmenys bei gyvenantys skirtinguose regionuose. Tuo Civilinis kodeksas skiriasi nuo reguliavimo, pagal kurį asmens teisės pirklauso nuo religijos bei etnijos. CK reguliuojamas asmenų statusas, nuosavybės įgijimo ir valdymo teisės, santuoka, ištuoka, įvaikinimas ir kiti civilinės bei šeimos teisės klausimai.
Palana
Palana  – miesto tipo gyvenvietė Rusijos tolimuosiuose rytuose, Kamčiatkoje, buvusios Koriakų autonominės apygardos centras. Gyvenvietė yra 7 km nuo Ochotsko jūros Šelikovo įlankos kranto, prie Palanos upės žiočių. 3,9 tūkst. gyventojų (2002 m.).
Yra jūrų uostas, oro uostas, žiemos keliu galima pasiekti Eso, Anavgajų.
Ambersail
Ambersail – lietuvių valdoma Whitbread 60 tipo sportinė jachta.
Varžybos
Jachta Ambersail atstovavo Lietuvai daugelyje žymių regatų:
Skutimas bikiniui
Skutimas bikiniui – depiliacijos būdas, kurio metu nuo gaktos yra skutami gaktos plaukeliai. Jie yra nuskutami ne visiškai, bet tik palei moters trikampio kraštus. Tai atliekama paprastai dėl estetinių priežasčių. Pavadinimas kilo iš to, kad kai kurios moterys, turinčios vešlius gaktos plaukus, juos skuta tam, kad viešose vietose, kur jos apsinuogina pasirodydamos su bikiniais (paplūdimyje, baseine, soliariume ir kt.), nesimatytų iš intymių vietų kyšantys plaukeliai.
Mediškiai (Varniai)
Mediškiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Pavandenės.
Dramblio Kaulo Kranto herbas
thumb|right|250px|Dramblio Kaulo Kranto herbas Dramblio Kaulo Kranto herbas – Dramblio Kaulo Kranto valstybės simbolis, patvirtintas 2001 m.
Herbo aprašas
Skydininkai – dvi palmės natūraliais kamienais ir žaliais lapais. Po skydu – nacionalinės vėliavos spalvų juosta (dešinė dalis oranžinė, centrinė – balta, kairė – žalia), kurioje devizas juodomis didžiosiomis raidėmis.
Bačiškė
Bačiškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, kairiajame Jūros upės krante, 2 km į pietryčius nuo Pajūrio, į šiaurės vakarus nuo Didkiemio miško. Pro kaimą teka ir į Jūrą įteka Trumpės upelis. Ties kaimu, Jūros upės pakrantėje stūkso išskirtinis konglomerato luitas. Saugomos Bačiškės liepos.
Gaktos plaukai
Gaktos plaukai – plaukai, pradedantys augti lytinio brendimo pradžioje ant gaktos, vienas iš antrinių lytinių požymių. Moteriai daugiausia auga ant vulvos, vyrui – virš varpos. Plaukų ir jų augimo savybes lemia paveldimieji ir hormoniniai veiksniai (androgenai ir iš dalies estrogenai).
Gaktos plaukų funkcija nėra aiški. Spėjama, kad jie padeda skleisti feromonų kvapą, kuris labai jaudina priešingos lyties atstovus. Galbūt šie plaukeliai taip pat sušvelnina odos trintį tarp partnerių sueities metu. Visgi įrodyta, kad gaktos plaukai neleidžia patogenams, ypač bakterijoms patekti į kūną per lytinius organus.
Manoma, kad skusti gaktos plaukus Vakaruose moteris paskatino bikinio populiarumas, o vėliau tam įtakos turėjo ir pornografijos industrija. XX a. 8-ajame dešimtmetyje, seksualinės revoliucijos metu Vakarų pasaulyje pornografija sparčiau ėmė plisti po to kai „Playboy“ pradėjo varžytis su nešvankesniais leidiniais tokiais kaip „Penthouse“, vaizduojančiais moters kūną ir jų lytinius organus be gaktos plaukų. Iki tol plačiosios visuomenės moters kūnas su gaktos plaukais laikytas patraukliu. Pastaruoju metu gaktos plaukus vis dažniau šalina ne tik moterys, bet ir vyrai dėl estetinių ar praktinių priežasčių. Tačiau pati praktika siekia senovės Graikijos ištakas. Jau tais laikais moterys dalinai šalindavo ir formuodavo gaktos plaukus. O islamo šalyse daugelį amžių gaktos plaukų skutimas yra religijos skatinama higieninė praktika (tiek tarp vyrų, tiek tarp moterų).
Augimas
Gaktos plaukeliai ima augti pradėjus funkcionuoti lytinėms liaukoms – dėl androgenų kiekio padidėjimo (todėl gaktos plaukų atsiradimas dar yra vadinamas adrenarche). Odos, apaugančios gaktos plaukais, plotas didėja palaipsniui, iš pradžių užauga pūkeliai, tik po to plaukai. Prasidedant mėnesinėms, mergaitėms dažnai jau būna susiformavęs moters trikampis, kurio formą lemia estrogenai. Berniukams gaktos plaukai pradeda augti ties sėklidžių kapšeliu ir kiek aukščiau varpos, bambos link. Vyro gaktos plaukai auga kitokia forma nei moters (vyro trikampis). Šį skirtumą lemia androgenų kiekio skirtumas. Vyro trikampis galutinai susiformuoja apie 17–19 metus, tuo tarpu moters – apie 13–15. Nors gaktos plaukų augimas yra tiesiogiai susijęs su lytine branda, tačiau jis tik netiesiogiai priklauso nuo sėklidžių ir kiaušidžių brandos, kuri yra visų pirma susijusi su vaisingumu.
Plaukelių tankumas ir kietumas tarp žmonių skiriasi, bet aktyviausiu lytiniu laikotarpiu (nuo 15–20 iki 45–50 metų) jie dažniausiai būna banguoti, garbanoti. Po menopauzės ir andropauzės gaktos plaukų banguotumas pradeda nykti.
Moters trikampis
Moters trikampis – ant vulvos augančių gaktos plaukų suformuotas trikampis, esantis smaigaliu į apačią (priešingai nei pas vyrus), su horizontalia linija virš gaktos. Tokį plaukų augimą lemia mažesnis vyriškų hormonų androgenų kiekis nei pas vyrus. Moterų trikampis paprastai būna labiau išreikštas (aiškesnės formos) nei vyrų, nors plaukų tankumas būna įvairus. Kadangi moters trikampis yra vulvos zonoje (dengia ją), jis priskiriamas intymioms vietoms, tad daugelis moterų reguliuoja savo trikampio formą (pakirpdamos arba skusdamos gaktos plaukelius) ir renkasi atitinkamą apatinį trikotažą ar maudymosi kostiumą.
Vyro trikampis
Vyro trikampis – virš varpos šaknies augančių gaktos plaukų suformuotas trikampis, esantis smaigaliu į viršų, link bambos (priešingai nei pas moteris). Tokį plaukų augimą lemia didesnis androgenų kiekis nei pas moteris. Vyrų trikampis paprastai būna ne taip aiškiai išreikštas kaip moterų, kadangi paprastai būna šiek tiek retesni plaukai.
Skutimas
Kai kurie žmonės linkę gaktos plaukus skusti, ir toks gaktos plaukelių skutimas yra viena iš depiliacijos rūšių (moterys dažniau skuta nei vyrai). Skutimo priežastys dažniausiai būna estetinės, kartais – higieninės. Stilius gali būti įvairus:
Hohencolernai
thumb|Hohencolernų šeimos herbas thumb|Hohencorelnų pilis Hešingene
Hohencolernai – iš Švabijos kilusi 1415–1701 m. Brandenburgo markgrafų ir kurfiurstų, 1701–1918 m. – Prūsijos karalių, 1871–1918 m. – Vokiečių imperatorių dinastija. Katalikiškoji Hohencolernų šaka Hohencolernai-Zigmaringenai 1866-1947 m. valdė Rumunijoje.
Giminės istorija
Pirmasis tiksliai žinomas giminės atstovas buvo Burkhardas I fon Colernas, kuris valdė Colerno ( pilį pietvakarių Švabijoje, piečiau Tiubingeno. Šventosios Romos imperijos imperatorius Frydrichas I Barbarosa 1191 m. grafui Friedrichui I iš Zolerno (m. 1201 m.) suteikė Niurnbergo burggrafo titulą, po to Hohencolernai skilo į frankoniškają ir švabiškają linijas.
Frankoniškosios linijos valdose buvo Niurnbergas, Kulmbachas, vėliau nusipirkti Ansbachas, Bairoitas. 1415 m. Niurnbergo burggrafas Fridrichas VI (1371-1440 m.) iš Hohencolernų gavo Brandenburgo marką, tapdamas kurfiurstu Fridrichu I. Nuo 1525 m. faktiškai ir Prūsijos hercogystę, nuo 1701 m. Prūsijos karaliai, 1871–1918 m. ir visos Vokietijos imperatoriai.
Švabiškoji šaka
Švabiškoji šaka, kurios pradininku buvo Fridrichas IV, paveldėjo giminės valdas Švabijoje. Ši šaka 1576 m. skilo į Hohencolernų-Hechingenų ir Hohencolernų-Zigmaringenų linijas. Hohencolernai-Hechingenai išmirė 1869 m. ir Hohencolernai Zigmaringenai 1866–1947 m. tapo Rumunijos karaliais, XIX a. 7 dešimtmetyje pretendavo į Ispanijos sostą; dėl to kilo Prūsijos–Prancūzijos karas (1870–1871 m.).
Jacinto Benavente
Jacinto Benavente y Martínez (1866 m. rugpjūčio 12 d. – 1954 m. liepos 14 d.) buvo vienas svarbiausių XX a. ispanų dramaturgų. Jis laimėjo Nobelio literatūros premiją 1922 m.
Biografija
Jis gimė Madride, garsaus pediatro šeimoje. Jis sugrąžino dramai realybę per socialinį realizmą: eiles pakeitė proza, melodramą – komedija, formules – patirtis, impulsyvius veiksmus – dialogai ir žodžių žaidimai. Benavente domėjosi estetika, o vėliau – etika.
Būdamas liberaliu monarchistu ir socializmo kritiku, jis nenoriai rėmė Franko diktatūrą kaip vienintelę alternatyvą jo nuomone katastrofiniam respublikos eksperimentui 1931–1936 m. Benavente mirė 87 metų. Jis niekada nevedė. Daugelis šaltinių nurodo, kad jis buvo homoseksualus
Svarbiausi kūriniai
Jacinto Benavente parašė 172 kūrinius. Svarbiausi iš jų yra:
Pelėda (Velandas)
Pelėda – humoro ir satyros iliustruotas žurnalas, leistas 1950–1966 m. Velande (Kanada).
Istorija
Ėjo kas 3 mėnesiai. Bendradarbiavo L. Virbickas, K. Strikaitis, P. Jaras ir kt.
Redaktorius-leidėjas K. Žukauskas.
Defliacija
Defliacija – bendrojo kainų lygio mažėjimas, arba pinigų vertės didėjimas prekių ir paslaugų atžvilgiu. Defliacija paprastai yra sulėtėjusio ekonomikos augimo arba recesijos, susijusios su mažėjančia prekių ir paslaugų paklausa, blogėjančiais įmonių finansiniais rodikliais, didele perprodukcija, mažėjančiomis žmonių pajamomis, požymis.
Defliacijai priešinga sąvoka yra infliacija. Skirtingai nuo infliacijos, kurios metu nukenčia turintys grynųjų pinigų, defliacijos metu nukenčia turintys įvairų kitokį turtą, nes pinigų vertė padidėja, ir jų savininkai atsiduria palankesnėje padėtyje. Kaip ir infliacija, defliacija ne visada laikoma naudingu ekonomikos reiškiniu. Jeigu infliacija sumažina realiąsias gyventojų pajamas, tai defliacija padidina nedarbą rinkoje. Krentant prekių ir paslaugų kainoms, gyventojai yra linkę atidėti savo poreikių patenkinimą, nes tikisi tolesnio kainų sumažėjimo. Įmonės, bandydamos atgaivinti vartojimą, toliau mažina kainas, o tai skatina vartotojus dar labiau atidėti prekių ir paslaugų pirkimą. Galų gale tai veda prie mažesnio vartojimo, mažėjančių įmonių investicijų ir atitinkamai – mažėjančio darbo vietų poreikio.
2003 m. pirmą kartą Lietuvoje buvo užfiksuota vidutinė metinė defliacija, t. y. buvo neigiamas kainų augimo lygis (-1,1 %).
San Fransisko Gotera
San Fransisko Gotera – miestas Salvadoro šiaurės rytuose, 169 km nuo San Salvadoro, 420 m aukštyje, prie Rio Grande de San Migelio upės. Morasano departamento centras. 21,0 tūkst. gyventojų (2006 m.). Žemdirbystės centras. Maisto, tekstilės pramonė.
San Fransisko Gotera įkurta kaip indėnų gyvenvietė kolonijiniu laikotarpiu. 1877 m. gavo miesto statusą. Salvadoro pilietinio karo metu miesto centras paverstas karine baze.
Berdo lyguma
Berdo lyguma arba Berdo baseinas – poledinė lyguma vakarų Antarktidoje, Merės Berd žemėje. Iš pietų ribojama Transantarktinio kalnagūbrio, iš rytų – Elsvorto kalnų, iš šiaurės – Amundseno jūros pakrantės kalnų, vakaruose palaipsniui pereina į Roso šelfinį ledyną. Ledo dangos storis 1500–3000 m.
Atrasta XX a. 6–7 dešimtmetyje JAV antarktinės ekspedicijos. Pavadinta poliarinio tyrinėtojo Ričardo Berdo (Richard Evelyn Byrd) garbei.
FK Zemun
Belgrado „Zemun“ – Serbijos futbolo klubas iš Zemuno (Belgradas).
Oberšenkas
Oberšenkas ( 'vynų saugotojas') – Rusijos imperatoriaus dvaro rūmininko laipsnis, įsteigtas 1723 m. ir priskirtas Rangų lentelės II rangui.
Oberšenko žinioje buvo rūmų vynai ir kitokie gėrimai. Jam buvo pavaldūs:
Per XVIII a. buvo 5 oberšenkai, 1915 m. sausio 1 d. – buvo 1 oberšenkas.
Nuorodos
Обер-шэнк Обер-шенк
1837 m. pr. m. e.
'''1837 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Bakeu
Bakeu – miestas rytų Rumunijoje; apskrities centras. Išvystyta popieriaus, medienos, tekstilės, mašinų pramonė.
Azijinis dramblys
Azijinis dramblys arba indinis dramblys  – straublinių (Proboscidea) būrio, dramblinių (Elephantidae) šeimos labai stambus žinduolis, paplitęs Pietų ir Pietryčių Azijoje.
Nuo afrikinio savaninio dramblio skiriasi žymiai mažesnėmis ausimis ir straublio galas turi vieną į pirštą panašią išaugą. Tik patinai turi nedidelius durklus (nespecialistų vadinamus iltimis), o patelės iš viso jų gali neturėti. Kūno ilgis iki 3,5 m, jų aukštis iki 4 m, masė iki 5 tonų.
Lengvai prijaukinamas, tačiau nelaisvėje beveik nesiveisia. Visi porūšiai nuo seno prijaukinti ir tarnauja žmonėms. Laukinis išliko Indijoje, Sumatroje, Kalimantane, Indokinijoje.
Porūšiai
Išskiriami išlikę 3, kartais 4 porūšiai. Daug neaiškumų yra dėl 3 išnykusių populiacijų ar porūšių. Manoma kad sirinis azijinis dramblys (Elephas maximus asurus), kininis azijinis dramblys (Elephas maximus rubridens) ir javinis azijinis dramblys (Elephas maximus sondaicus) istorijos tėkmėje galbūt galėjo būti introdukuotas žmonių ir jie yra dabartinių egzistuojančių porūšių populiacijų dalys.
Nove Zamkai
Nove Zamkai  – miestas pietvakarių Slovakijoje, Nitros krašte, ~100 km į pietryčius nuo Bratislavos, prie Nitros upės. Geležinkelių mazgas, praeina Nitros–Komarno plentas. Yra XVII a. barokinis pranciškonų vienuolynas, XIX a. sinagoga, liuteronų, kalvinų, katalikų bažnyčios, keli laikrodžio bokštai, tvirtovės liekanos.
Istorija
1573–1581 m. buvo pastatyta gerai įtvirtinta Noihoizelio (Neuhäusel) tvirtovė, skirta gynybai nuo turkų antpuolių. Kitados ji buvo viena moderniausių tvirtovių Europoje. Osmanai ją nesėkmingai bandė užimti dešimt kartų. 1663 m. po taktinės pilies gynėjų klaidos, osmanai ją užėmė. Miestas tapo osmanų provincijos centru. 1685 m. pilis buvo atkovota, bet jos reikšmė greitai sumenko, nes į pietus ir pietryčius nuo Nove Zamkų esantys kraštai perėjo į Habsburgų valdžią, o turkai buvo išstumti iš regiono.
1871 m. Nove Zamkus pasiekė geležinkelis, miestas tapo pramoniniu centru.
Ekohidrogeologija
Ekologinė hidrogeologija (gr. oikos – namas, hydōr – vanduo, gē – žemė, logos – mokslas) – hidrogeologijos mokslo šaka nagrinėjanti antropogeninius hidrosferos pokyčius, turinčius neigiamos įtakos ekosistemų funkcionavimui ir žmonių sveikatingumui.
Svarbiausi uždaviniai:
Vermikompostas
Vermikompostas – pūdinys iš sliekų perdirbtų organinių atliekų.
Sudėtis
Vermikomposte yra makro- ir mikroelementų, vitaminų, natūralių antibiotikų, fermentų, 18 aminorūgščių bei naudingos mikrofloros.
Nustatyta, kad jame būna 40 - 60 % sausos organinės medžiagos, iš kurios 10-12 % humuso, 0,9 - 3 % azoto, 1,3 - 2,5 % fosforo, 1,2 - 2,5 % kalio, 4,5 - 8 % magnio, 0,5 - 5,1 mg/kg vario, 0,5 - 2,5 % geležies, 60 - 80 mg/kg magnio, 28 - 25 mg/kg cinko, ne mažiau kaip 2 mg/kg kobalto. Be to, 1 g vermikomposto būna iki 20000 milijardų bakterijų.
Augalininkystė
Vermikomposto rūgštingumas yra artimas neutraliam – pH 6,5 – 7,2. Tad įterptas į dirvožemį, trukdo plisti augalų įvairių ligų sukėlėjams.
Vermikompostas – ekologiškai švari trąša, neleidžianti susikaupti nitratams. Jame nėra piktžolių sėklų arba jų kiekis sudaro mažiau nei vieną sėklą litre. Vermikompostas gerina agrochemines, fizines ir biologines dirvos savybes. Jis 10-15 kartų veikmingesnis už kitas organines trąšas. Tad vietoje 30-60 t mėšlo užtenka 2 - 4 tonų vermikomposto. Jo užtenka 250 - 300 kg/ha, kai tręšiamas ne visas laukas, o tik eilutės, kur auga augalai.
Tręšimo bandymai rodo, kad vermikompostas 15-20 % padidina žieminių kviečių, 30-40 % kukurūzų, iki 20 % cukrinių runkelių, 25-30 % daržovių, 45-50 % bulvių derlių.
Sliekų auginimo technologija
Organinių atliekų perdirbimo sliekų pagalba, technologija priklauso nuo gamintojo pasirinkto tikslo: