cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lukas Hofer
Karjera
Biatlonu užsiima nuo 2000 m. Nuo 2006 m. Italijos rinktinėje. 2006–2009 m. dalyvavo IBU taurės varžybose, pasaulio jaunių ir jaunimo čempionatuose, du kartus tapo jaunių čempionu. 2009 m. debiutavo biatlono pasaulio taurės varžybose, 2010 m – olimpinėse žaidynėse, 2011 m. – pasaulio čempionate. 2009–2010 m. sezone iškovojo savo pirmąjį pasaulio taurės medalį – buvo trečias mišrioje estafetėje Kontiolahtyje, o 2010–2011 m. sezone – pirmąjį medalį asmeninėse rungtyse – buvo trečias masinio starto rungtynėse pasaulio čempionate Chanty Mansijske. 2011–2012 m. sezone iškovojo savo pirmąją pasaulio taurės pergalę – tapo čempionu estafetėje Oberhofe, 2013–2014 m. sezone – pirmąją pergalę asmeninėse rungtyse – dalinosi pirmąja vieta su Vokietijos biatlonininku Simonu Šempu sprinte Antholce. 2014 m. olimpinėse žaidynėse Sočyje ir 2018 m. Pjongčane iškovojo bronzą mišrioje estafetėje. Bendroje įskaitoje sportininkui sėkmingiausias buvo 2017–2018 m. pasaulio taurės sezonas – iškovota 5 vieta.
Pasiekimai
Lentelės sudarytos pagal Tarptautinės biatlono sąjungos statistinius duomenis.
Daujočiai (Šiauliai)
Daujočiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 15 km į šiaurę nuo Šiaulių, prie kelio, prie Medeinos miško. Pro kaimą teka Mūšos intakas Vilkvedis.
Luokės valsčius
Istorija
Minimas nuo XIV a. pabaigos. Caro laikais atkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Ubiškės valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Telšių rajonui (1 apylinkė) ir Užvenčio rajonui (8 apylinkės).
Daujočiai (Šiauliai)
Istorija
Kaimo pietinėje dalyje, 0,5 km į pietus nuo Vilkvedžio upės pralaidos, 0,29 km į vakarus nuo kelio Šiauliai–Gruzdžiai yra Daujočių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4552). Į pietus nuo kaimo išlikęs Račių senkapis.
LDK laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Gruzdžių seniūnijai, nuo 1897 m. – Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiui, Račių seniūnijai, nuo 1932 m. – Valdomų seniūnijai, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas. 1953–1991 m. kaimas priklausė Gruzdžių apylinkės Gruzdžių tarybiniam ūkiui.
Peskai (Biaroza)
Pèskai  – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 4 km į šiaurę nuo Belaaziorsko. Apylinkės centras.
Istorija
Anksčiau vadinosi Naujieji Peskai. XIX a. tai buvo kaimas, Slanimo apskrities Peskų valsčiaus centras.
Ragainės Sendvario valsčius
Ragainės Sendvario valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Ragainės Sendvario valsčius įkurtas 1722 m. 1874 m. balandžio 15 d. reformuotas kaip naujas valsčius. 1905 m. Ragainės Sendvaris minimas Ragainės valsčiaus sudėtyje. Netrukus Ragainės Sendvario valsčius atkurtas, o panaikintas II pasaulinio karo pabaigoje.
Indų mitologija
Indų mitologija – mitologinių sistemų (mitų ir juose dalyvaujančių veikėjų) sankaupa, susidariusi senovės Indijoje.
Seniausi religiniai-mitologiniai vaizdiniai, rasti Indijoje, priskiriami mezolito laikotarpiui (Raigarho apylinkėse rasti Singanpuros uolos piešiniai). Akmens amžiaus piešiniuose vaizduojami gyvūnai, kažkokios apeigos (žmonės su kaukėmis, šokiai ir kt.), atskiri simboliniai piešiniai. Kiek tiksliau žinoma senovės dravidų, austroazijiečių (mundų, monų-khmerų), tibetiečių-mjanmų genčių, gyvenusių senovės Indijoje, mitologija, nors tų mitologinių sistemų paveikslas irgi nėra aiškus. Indo slėnio civilizacijos, gyvavusios III–II tūkstm. pr. m. e. mitologija vadinama protoindine. Apie ją žinoma labai mažai.
Iš šių anksčiau paminėtų neindoeuropietiškų mitologijų bei arijų atneštos vedinės mitologijos susiklostė sudėtinga indų mitologija, išsiskirsčiusi į hinduistinę, budistinę, džainistinę, taip pat nebrahmanizuotų tautų mitologijas. Šių mitologijų santykis sudėtingas, nulemtas kultūrinių-istorinių, etnolingvistinių, pasaulėvaizdžio, erdvėlaikio veiksnių. Nors šiose mitologinėse sistemose daugelis mitinių veikėjų bei mitų atsikartoja, tarp jų yra dideli skirtumai, būdingas veikėjų savarankiškumas ir savipakankamumas. Indų mitologiją galima suprasti kaip įvairių mitologemų saugyklą, iš kurios tam tikros religinės grupės vienus mitinius siužetus ir veikėjus paryškina, kitus nustumia į antrą eilę ar visai pamiršta, sudaro naujus tarpusavio saitus, reikšmes.
Vedinė mitologija susiklostė II tūkstm. pab. – I tūkstm. pr. pr. m. e. Ji buvo indoeuropiečių mitologijos atšaka, atnešta arijų tautų. Tradiciškai apibūdinama kaip politeizmas su henoteizmo bruožais. Arijams keliantis į pietus ir rytus jų pasaulėvaizdis mišo su vietinių tautų mitologija – taip susidarė hinduistinė mitologija. Ji, kaip ir vedinė mitologija, pripažino Vedas kaip pirminį religinį autoritetą, tačiau išryškėjo polinkis į monoteizmą, iškelta visatos sutverėjo reikšmė, susiklostė dievų trejybė (trimūrti). Tiesa, ne visa vedinė mitologija pavirto hinduizmu – dalis religinių atšakų siekė toliau tęsti pirminę religinę perdavą ir rėmėsi visų pirma Vedomis, o ne hinduistiniais tekstais. Vedinė tradicija geriausiai išsilaikė ne arijų apgyvendintoje šiaurės Indijoje, o dravidiškoje pietų Indijoje.
Nuo VI a. pr. m. e. pradėjusi kurtis budistinė mitologija nebuvo religiškai priklausoma nuo ortodaksalios brahmanizuotos vedinės ir hinduistinės mitologijos, savo šventraščius kūrė ne sanskritu, o vietinėmis šnekamosiomis kalbomis (prakritais). Dėl to, budizmas apėmė platesnius socialinius sluoksnius ir jų mitologiją. Tiesa, pats budizmas mitologijai skyrė antraeilę reikšmę ir iš paėmęs vedinius-hinduistinius mitologinius siužetus ir veikėjus, juos pervertino savaip. Budistinė mitologija suprasta kaip kompromisas tarp aukštosios teorijos ir liaudies tikėjimų. Tik ten, kur budizmas susidūrė su galingu mitopoetinės stichijos substratu, jis išvystė platesnes ir savitesnes mitologines sąvokas (mahajanoje, tantrizme), kurios dažnai persipynusios su vietinių tautų archajine mitologija ir ezoterika.
Būdingas indų mitologijos bruožas yra ne tik keleto skirtingų jos atmainų egzistavimas, bet ir jų sambūvis laike, organiškas mitologinių sistemų perimamumas. Todėl indų mitologija nepasiduoda aprašymui – ji nėra vieninga mitologinė sistema.
Kauno Politechnika
Istorija
Komandą 1962 m. įkūrė Kauno politechnikos institutas. Tais pačiais metais „Politechnika“ nugalėjo pirmą kartą surengtame Kauno miesto čempionate. 1963–1991 m. klubas varžėsi Lietuvos regbio čempionate ir 5 kartus tapo varžybų nugalėtoju. „Politechnika“ taip pat 5 kartus iškovojo Lietuvos regbio taurę. Kauniečiai 3 kartus žaidė įvairaus rango TSRS regbio čempionatuose (aukščiausias pasiekimas – 1968 m. aukščiausiajame divizione pasidalinta 5–8 vietos).
1992 m. pavasarį „Politechnika“ nustojo gyvuoti. 1997 m. komanda atkurta pusei sezono, kurio metu sugebėjo prasibrauti į Lietuvos regbio taurės turnyro finalą.
Dimšiai
Istorija
Prie kaimo buvusios senovės gyvenvietės, į pietus – senkapis. Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiui, Valdomų seniūnijai, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas. 1953–1991 m. kaimo žemė priklausė Gruzdžių apylinkės Gruzdžių tarybiniam ūkiui-technikumui.
Gyventojai
1923 m. surašymo metu kaime buvo 32 ūkiai.
Labelis
Labelis – mažas ežerėlis Lietuvoje, Utenos rajone, Tauragnų seniūnijoje, 2 km į vakarus nuo Tauragnų, tarp Labės ežero rytuose ir Jauniškių ežero vakaruose; bendroje rinoje. Ilgis iš vakarų į rytus 0,28 km, plotis iki 0,15 km. Altitudė 165 m. Krantai aukšti, beveik ištisai apaugę medžiais – ežerą supa Tauragnų miškas. Ežerą iš vakarų į rytus prateka L-1 upelis (Tauragno ežero baseinas).
Šalia ežero yra Paakmenio ir Jauniškių kaimai, Tauragnų žydų kapinės. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Lotte World Tower
Lotte World Tower – 123 aukštų dangoraižis, esantis Lotte World pramogų komplekse Seule, Pietų Korėjoje. Stovi Hangano upės krante.
Stainiškė (Šakiai)
Stainiškė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Barzdų.
Kerčės sąsiauris
thumb|Kerčės sąsiauris (palydovo nuotrauka) Kerčės sąsiauris  – sąsiauris, priklausantis Azovo jūros vandens zonai ir jungiantis jį su Juodąja jūra. Vakarinė sąsiaurio pakrantė yra Krymo Kerčės pusiasalis, rytinė – Tamano pusiasalis. Sąsiaurio ilgis 41 km, plotis nuo 4–45 km. Didžiausias gylis – 18 metrų. Krantai vakaruose žemi, smėlėti, limaniniai, rytuose uolėti, statūs (klifai); rytiniame krante yra Tamanės įlanka. Sąsiauris laivuojamas, plaukioja jūrų laivai iki 50 000 t talpos, žiemą vandenyse plaukioja ledai. Svarbiausias uostas – Kerčės miestas.
XVIII–XX amžiais sąsiauris taip pat buvo vadinamas Tauridės, Jenikalskio, Kerčės-Jenikalskio vardais. Senovės graikai vadino Kimerų Bosforu (🇬🇷).
Kerčės sąsiauris yra daugelio rūšių žuvų žvejybos rajonas. Pagrindinis žvejybos sezonas prasideda vėlyvą rudenį ir trunka keletą mėnesių.
2018 m. nutiestas 19 km ilgio tiltas per Kerčės sąsiaurį, jungiantis Rusiją su jos okupuotu Krymu.
Stračnių šv. Povilo koplyčia
'''Stračnių šv. Povilo koplyčia''' – katalikų koplyčia, esanti Kupiškio rajone, Subačiaus seniūnijoje, Stračnių kaimo (Subačiaus) kapinėse, netoli Radviliškio–Daugpilio geležinkelio pervažos. Kapinės įsikūrusios 1,5 km į vakarus nuo Subačiaus geležinkelio stoties, 0,7 km į šiaurės vakarus nuo kelio. Kapinės veikiančios, užima 0,92 ha plotą.
Stračnių koplyčia priklauso Subačiaus šv. Pranciškaus Asyžiečio parapijai.
Istorija
Stračnių kapinėse laidojama nuo XIX a. Medinė koplyčia pastatyta vietinių gyventojų 1821 m. Turėjo liturginius rūbus ir bažnytinį inventorių. Ją retkarčiais aptarnavo kunigai, buvo švenčiami metiniai atlaidai, šarvojami numirėliai.
1909 m. laikraščiuose „Kurjer litewski“ ir „Viltis“ Stračniai buvo išreklamuoti kaip labai tinkama vieta vasarojimui, sveikatos taisymui, nes čia gera gamta, yra stotis, paštas, gyventojai turi paruošę vasarotojams kambarių, be to, tinka poilsiauti ir kunigams, nes yra koplyčia.
Tarpukaryje plečiantis geležinkelio stoties gyvenvietei, šios gyventojai jau maždaug nuo 1930 m. Panevėžio vyskupui ėmė kelti klausimą dėl bažnyčios naujajame Subačiuje steigimo. Tuomet prie geležinkelio augančioje gyvenvietėje gyveno apie 700 žmonių, kuriems buvo nepatogu keliauti į pamaldas senajame Subačiuje. 1934 m. pradžioje buvo apsispręsta dėl naujos bažnyčios statybų. Netrukus, balandžio 12 d., Stračnių koplyčios šventoriuje sušauktas vienas iš Subačiaus tikinčiųjų susirinkimų, kuriame dalyvavo 96 žmonės, buvo išrinktas bažnyčios statymo komitetas. Kol buvo statoma bažnyčia, pamaldos buvo laikomos Stračnių koplyčioje arba stoties mokykloje.
Raudonaičių valsčius
Raudonaičių valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Kattenhof) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. balandžio 15 d. Panaikintas II pasaulinio karo pabaigoje.
Gaidelių karjeras
Gaidelių karjeras – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šilutės rajone, 6 km į pietryčius nuo Šilutės, į pietus nuo Gaidelių gyvenvietės. Sudarytas išeksploatavus žvyro ir smėlio išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,5 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 14,2 m. Krantai neaukšti. Tvenkinys nenutekantis, priklauso Nemuno intako Voryčios baseinui. Šiaurinė pakrantė apaugusi mišku. Į vakarus plyti dirbami laukai, į rytus yra karjeras, kuriame vyksta žvyro ir smėlio kasyba (2016 m. karjero tvenkinio plotas siekė ~ 6 ha).
Gurbai (Šiauliai)
Gurbai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 22 km į šiaurę nuo Šiaulių, prie kelio Gruzdžiai–Rudiškiai, Draskų miško linkyje.
Istorija
Į šiaurę nuo kaimo buvusi senovės gyvenvietė. Nuo 1791 m. Gurbų palivarkas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1897 m. – Gruzdžių valsčiaus Beržėnų seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Saveikių seniūnijai, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimo žemė priklausė Gruzdžių apylinkės Gruzdžių tarybiniam ūkiui-technikumui.
Kipro futbolo varžybos 2015–2016 m.
Kipro futbolo varžybos 2015–2016 m.
Finalo rungtynės
- --- --- --
-
Stainiškė (Vilkaviškis)
Stainiškė – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Pilviškių.
Raudžių valsčius
Raudžių valsčius (, nuo 1936 m. Amtsbezirk Raudschen, nuo 1939 m. Amtsbezirk Rautengrund) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Jean Vallée
160px|miniatiūra|Jean Vallée
Jean Vallée (tikrasis vardas – Paul Goeders; 1941 m. spalio 2 d. Vervjė – 2014 m. kovo 12 d.) – Belgijos dainininkas, dainų autorius. Žinomas dėl dalyvavimo 1970 ir 1978 metų Eurovizijos dainų konkursuose.
1967 metais Vallée atstovavo Belgijai Rio festivalyje, kur Jacques Brel buvo žiuri narys. Jis atstovavo Belgijai 1970 m. Eurovizijoje su daina „Viens l’oublier“, kuri užėmė aštuntą vietą. 1978 m. antrą kartą dalyvavo Eurovizijos dainų konkurse ir su kūriniu „L’amour ça fait chanter la vie“ užėmė antrą vietą.
Diskografija
{| width="100%"
Nevarėnų valsčius
Nevarėnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Nevarėnai.
Istorija
Įkurtas po I pasaulinio karo, panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Telšių rajonui (8 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 4779 žmonės:
Rautenberkio valsčius
Rautenberkio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. balandžio 15 d. Panaikintas II pasaulinio karo pabaigoje.
Stainiškės
Stainiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Degučių.
Stainiškės (reikšmės)
Stainiškėmis vadinami kaimai Zarasų rajone:
Bycenis
Bycenis – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 28 km į šiaurės rytus nuo Ivacevičų. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis Slanimo apskrityje, Bycenio valsčiaus centras.
Šilėnų valsčius
Šilėnų valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Waldheide-Ostpreußen) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. balandžio 15 d. Panaikintas II pasaulinio karo pabaigoje.
Dynatoaetus
Dynatoaetus – vanaginių paukščių (Accipitriformes) būrio išnykusi plėšriųjų paukščių gentis, kurioje žinoma viena rūšis - Gafo erelis (Dynatoaetus gaffae).
Gafo ereliai (Dynatoaetus gaffae) gyveno Australijos žemyne pleistoceno epochoje, galbūt tarp 700 000-50 000 metų.
Apibūdinimas
Už australinius pleištauodegius erelius (Aquila audax) buvo dvigubai didesni, ir abi šios rūšys gyveno vienoje epochoje. Šių erelių skersmuo tarp išskleistų abiejų sparnų galų galėjo siekti iki 3 m ilgį. Turėjo galingus, pakankamai plačius, iki 30 cm ilgio nagus, kuriais galėjo sugriebti mažą kengūrą (Macropodidae) ar koalą (Phascolarctos). Tai buvo stambiausia Australijos žemyne gyvenusi erelių rūšis ir viena stambiausių erelių rūšių pasaulyje, už kuriuos stambesni tik jau išnykę Hasto sakaliniai ereliai (Hieraaetus moorei), ypač jų patelės bei Gigantohierax suarezi. Ši rūšis nebuvo artimai susijusi su jokiais šiuolaikiniais Australijos žemyne gyvenančiais ereliais, bet artimai susijusi su Senojo pasaulio grifais bei gyvatėdžių (Circaetinae) pošeimio rūšimis, kurioms priskiriami Filipinų salose kritiškai nykstantys ereliai beždžionėdžiai (Pithecophaga jefferyi).
Vėlyvajame pleistocene tai buvo pagrindinis paukštis plėšrūnas Australijos žemyne.
Taksonų artumas rementis filogenezine analize:
Istorija
Aprašyta iš esamos ir naujai surinktos medžiagos. Pirmosios fosilijos buvo surinktos 1956 m. ir 1969 m. Pietų Australijoje esančio Flinderso kalnagūbrio Mėrso urvo (Mairs Cave) 55 metrų gylyje. Šias fosilijas sudarė krūtinkaulis, distalinis žastikaulis ir du naginiai pirštakauliai. Dar 28 šio individo kaulai - įskaitant smegeninę, slankstelius, furkulą ir papildomus sparno ir kojos kaulus, iš kurių dauguma buvo nepilni - radimvietėje buvo aptikti 2021 m. gruodžio mėn. Visa tai leido nustatyti ir papildomas tos pačios rūšies fosilijas kolekcijose iš Kuperkriko (Ero ežero baseinas, Pietų Australija), Viktorijos fosilijų urvo (Narakurtas, Pietų Australija) ir Velingtono urvas (Velingtonas, Naujasis Pietų Velsas). Dynatoaetus skirtingais elementais turėjo panašumą į dabar gyvuojančių vapsvaėdžių (Perninae), vanaginių grifų (Gypaetinae), gyvatėdžių (Circaetinae) ir kilmingųjų grifų (Aegypiinae) porūšius.
Iš fosilijų rūšį identifikavo mokslininkų grupė iš Pietų Australijos Flinderso universiteto, kuriai vadovavo paleontologė Elen Mater (Ellen Mather).
Pavadinimo kilmė
Lotynų kalba „Dynatoaetus“ genties pavadinimas kilo iš senovės graikų kalbos žodžio „dynatos“, reiškiančio galingas ar stiprus, ir žodžio „aetos“, reiškiančio erelį. Rūšies pavadinimas „gaffae“ pasirinktas Priscilos Gaf (Priscilla Gaff) garbei, kuri gerokai anksčiau, 2002 m. disertacijoje pirmoji aptarė šio paukščio turėtą fosilinę medžiagą.
Zita Zamžickienė
Zita Zamžickienė (1957 m. lapkričio 3 d. – 2021 m. kovo 16 d.) – lietuvių visuomenininkė.
Stainiškės I
Stainiškės I – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kelpšiškių.
Zita Zamžickienė
Biografija
1983 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1985 m. pradėjo dirbti juridine konsultante Statistikos departamente. Nuo 1992 m. dirbo Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo Sveikatos apsaugos ir socialinių reikalų komisijoje, joje ėjo patarėjos pareigas.
1993–2009 metais buvo Lietuvos Seimo juridinio skyriaus vyresnioji konsultantė, aparato vadovo vyresnioji konsultantė teisės ir personalo klausimais, kanceliarijos Personalo grupės vadovė, kanceliarijos Personalo skyriaus vedėja, Seimo kontrolierė.
2009 m. lapkričio 17 d. Lietuvos Respublikos Seimo nutarimu buvo paskirta žurnalistų etikos inspektore, o 2015 m. birželio 17 d. buvo atleista iš šių pareigų pasibaigus kadencijai.
Visuomeninė veikla
Baigusi eiti inspektorės pareigas, Z. Zamžickienė tapo onkologinėmis ligomis sergančių pacientų asociacijos „Onkologija.lt“ prezidente, buvo Vėžio gydymo paramos fondo tarybos narė. Aktyviai kovojo už vėžiu sergančiųjų teises gauti geresnes sąlygas gydytis, ragino politikus ir visuomenę atkreipti dėmesį į vėžio gydymo spragas. Ji devynerius metus sirgo kiaušidžių vėžiu, kurio išgyvenamumo trukmė yra mažiausia ir savo kova prieš ligą ją paneigė.
Tičkų valsčius
Tičkų valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Tischken) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. balandžio 15 d. Panaikintas II pasaulinio karo pabaigoje.
Lietuvos salės futbolo varžybos 2019–2020 m.
Lietuvoje salės futbolo, arba futsalo, veiklą organizuoja Lietuvos salės ir paplūdimio futbolo asociacija bei LFF.
2019–2020 m. Lietuvos salės futbolo A lygos varžybos prasidėjo lapkričio mėnesį.
Nuo 2020 m. kovo 12 d. visi renginiai tiek uždarose, tiek atvirose erdvėse buvo sustabdyti dviem savaitėms kaip COVID-19 viruso pandemijos prevencija. Kovo 20 d. neeilinės vaizdo konferencijos metu buvo nutarta stabdyti A lygos čempionatą ir skelbti nugalėtojus iki šio momento pasiektų rezultatų pagrindu. Likusias Taurės varžybų rungtynes buvo nutarta nukelti į rudenį.
2020 m. kovo 16 d. atsistatydino Lietuvos salės futbolo asociacijos direktorius Remigijus Daugėla, pareigas perėmė Vytenis Kazlauskas. Lietuvos salės futbolo asociacija buvo pervadinta ir tapo Lietuvos salės ir paplūdimio futbolo asociacija. Asociacijos prezidentas yra Vidmantas Butkevičius.
Futsal A lyga
Futsal A lyga yra aukščiausia lietuvos vyrų salės futbolo lyga. 2019-2020 m. sezono varžybos vadinosi Optibet Futsal A lyga, jose dalyvavo 9 komandos pernai metų dalyvės, bei nauja komanda - FA Šiauliai. Alytaus „Dainava“ taip pat bandė licencijuotis, tačiau nesėkmingai. Varžybos buvo transliuojamos tiesiogiai per SPORT1 televiziją. Taip pat išliko ir youtube bei facebook platformos.
Varžybos prasidėjo 2019 m. lapkričio 2 d., ir numato baigėsi 2020 m. vasario mėn. Varžybos vyko dvejais etapais. Pirmąjame etape visos komandos sužaidė tarpusavyje po dvejas rungtynes. Antrasis etapas vyko atkrintamuoju formatu tarp 8 geriausių komandų. Čempionais tampa finalo nugalėtojas.
Gruodžio 13 d. „Bekentas“ pranešė LFF kad traukiasi iš pirmenybių dėl žaidėjų trūkumo. Į dvejas paskutiniąsias rungtynes nesusirinko pakankamai žaidėjų. Komanda sužaidė ir pralaimėjo visas 7 rungtynes, tačiau visi rezultatai buvo anuliuoti.
Atkrintamasis etapas
Runtynėms pasibaigus lygiosiomis žaidžiami pratęsimai ir, o prireikus, baudinių serijos. Žaidžiama iki 2 pergalių.
Pusfinaliai
Finalas
Pirmosios rungtynės įvyko 2020 kovo 8 d. Kovo 12 d. dėl koronaviruso protrūkio buvo sustabdytos visos sporto varžybos. Kovo 20 d. buvo paskelbta kad salės futbolas stabdomas, nugalėtojai išaiškinami iki šiol pasiektų rezultatų pagrindu.
Dėl 3-os vietos
Futsal I lyga
Futsal I lygos pajėgumo pirmenybės vyksta visose Lietuvos apskrityse, jas organizuoja apskričių futbolo federacijos (AFF). Pirmenybių pavadinimai, formatas ir taisyklės nėra unifikuotos tarpusavyje. Kai kurios pirmenybės turi LFF futsal I lygos statusą, kitos tiesiog vyksta kaip vietinės pirmenybės.
Kauno apskritis
Prasidėjus COVID-19 pandemijai sezonas buvo sustabdytas, ir kovo 20 d. nutrauktas. Galutine lentele tapo iki tol pasiekti rezultatai.
Vilniaus regionas
Vilniaus regione I lygos varžybas organizavo VRFS. Varžybos vyko dvejais etapais, pirmąjame 13 komandų sužaidė tarpusavyje po vienerias rungtynes. Antrąjame etape stipriausios 7 komandos žaidė tarpusavyje A grupėje, o silpnesnės 6 komandos B grupėje. Taškai pelnyti pirmąjame etape dalinami pusiau. Sužaidus po 2-3 rungtynes pirmenybės buvo sustabdytod kovo 12 d. dėl kilusios COVID-19 pandemijos. Pasibaigus karantinui varžybos buvo pratęstos stipriojoje A grupėje birželio 18 d., o B grupėje varžybos buvo nutrauktos, galutiniais rezultatais tapo iki kovo 12 d. surinkti taškai.
Šiaulių apskritis
Šiaulių apskrities I lygos pirmenybes organizavo ŠAFF. Varžybos prasidėjo 2019 m. lapkričio mėn., pirmenybės vyko dvejose vertikaliose lygose "A lyga" ir "B lyga". "B lygą" sudarė du horizontalūs pogrupiai. Pirmenybės vyko vienu ratu po kurių vyko atkrintamosios rungtynės. Vasario 20 d. "A lygos" finale „ŠSPC-Radviliškis“ nugalėjo FC „Saulininkas“. "B lygos" finale FK „Venta“ nugalėjo FK „Savanoris“.
Marijampolės apskritis
Marijampolės apskrities futsal pirmenybės prasidėjo ir baigėsi.
Telšių apskritis
Telšių apskrities futsal pirmenybės prasidėjo ir baigėsi. Mažeikių miesto futsal pirmenybės prasidėjo ir baigėsi.
Klaipėdos apskritis
Klaipėdos apskrities futsal pirmenybės buvo nutrauktos kilus COVID-19 pandemijai, ir laikomos neįvykusiomis.
Futsal taurė
Registracija į 2019-2020 m. LFF salės futbolo taurės varžybas vyko iki 2019 m. gruodžio 11 d. Salės futbolo taurės varžybose privalo dalyvauti OPTIBET Futsal A lygos komandos, dalyvauti gali Pirmos lygos bei žemesnių lygų komandos.
I etapas
II etapas
Dalyvavo 13 komandų: keturios I etapo porų nugalėtojos ir devynios Optibet Futsal A lygos komandos.
Burtai lėmė kad automatiškai į III etapą pateko:
III etapas - 1/4 finalo
Dalyvavo 3 burtų keliu patekusios komandos bei 5 porų nugalėtojai.
Pusfinaliai
Rungtynės turėjo vykti kovo mėn., tačiau dėl COVID-19 protrūkio nukelta į rudenį. Rungtynės galiausiai įvyko spalio 9 d.
Finalas
Station to Station
„Station to Station“ – dešimtasis britų atlikėjo David Bowie studijinis albumas, kurį išleido 1976 m. sausio 23 d. kompanija „RCA Records“. Dažniausiai šis albumas yra laikomas vienu svarbiausių Bouvio darbų. Tai buvo varomasis albumas jo naujam sceniniam personažui pasireikšti – The Thin White Duke (liet. Liesasis baltasis kunigaikštis). Albumas buvo įrašytas po Nicolas Roeg’o filmo „The Man Who Fell to Earth“, kuriame Bouvis atliko pagrindinį vaidmenį. Įdomu tai, kad paties albumo viršelio nuotrauka yra paimtas kadras iš filmo. Įrašinėdamas albumą, Deividas buvo kaip niekad pasinėręs į priklausomybę nuo narkotikų, daugiausiai kokaino. Dėl to jis vėliau netgi tvirtino neprisimenąs albumo kūrimo detalių.
Lietuvos salės futbolo varžybos 2019–2020 m.
Futsal taurė
Finalas įvyko spalio 11 d.
{{footballbox }}
Station to Station
Vedinas singlo „Golden Years“, albumas sugebėjo užkopti į top penketuką tiek JAV, tiek Jungtinės Karalystės pardavimuose. 2020 m. albumui buvo skirta 52–oji vieta žurnalo „Rolling Stone“ geriausių 500 visų laikų albumų sąraše.
Lietuvos salės futbolo varžybos 2019–2020 m.
Futsal taurė
{| width=92%
Station to Station
Dainų sąrašas
Visas dainas parašė David Bowie, išskyrus kur pažymėta.
Kūrybinė grupė
Techninis personalas
Lietuvos salės futbolo varžybos 2019–2020 m.
Vyrų rinktinė
2019 m. rugpjūčio mėn. duomenimis, Lietuvos rinktinė užimą 88-ą vietą pasaulyje reitingų lentelėje.
2019 m. Baltijos futsal taurė
Nuo 2008 m. vyksta kasmetinės Baltijos Futsal taurės (Baltic Futsal Cup) varžybos. Paskutinį kartą Lietuvos rinktinė iškovojo taurę 2017 metais. Buvo planuota kad 2019 m. varžybos vyks Narvoje rugsėjo 28–29 dienomis, tačiau varžybos buvo atidėtos ir vyko gruodžio 2-3 d. Talino priemiestyje. Lietuvos rinktinė laimėjo prieš Estiją, bet pralaimėjo Latvijai, ir užėmė antrąją vietą.
2020 m. FIFA pasaulio futsal čempionatas
2020 m. pasaulio futsal čempionatas turėjo vykti Vilniuje, Kaune ir Klaipėdoje 2020 m. rugsėjo 12–spalio 4 d. Dėl COVID-19 pandemijos čempionatas buvo nukeltas į 2021 m. ir oficialiai pervadintas į 2021 m. FIFA salės futbolo pasaulio taurė. Kaip ir planuota, čempionatas vyks Lietuvoje. Lietuvos vyrų salės futbolo rinktinė dalyvaus šeimininko teise.
Lietuvos vyrų salės futbolo rinktinė aktyviai ruošėsi renginiui, 2019 m. balandžio 16 ir 17 d. Radviliškyje žaidė kontrolines rungtynes su Gruzijos rinktine, o spalio pabaigoje svečiavosi Katalonijoje bei Andoroje, kur sužaidė trejas kontrolines rungtynes. Pasiruošimo programos dalis buvo ir 2019 m. gegužės 18–19 d. dalyvavimas naujai įkurtame Futsal Baltijos lygos (Baltic Futsal League) klubiniame turnyre, kur užėmė 3 vietą. Turnyre taip pat dalyvavo „Cosmos“ (Estija), „Sokil“ (Ukraina), „Rezekne“ (Latvija) ir „Agio“ (Rusija) klubai.
Atranka į UEFA Futsal EURO 2022
Pirminiame atrankos etape į UEFA Futsal EURO 2022 čempionatą Lietuvos rinktinė pateko į E grupę su Šiaurės Airija, Turkija ir Vengrija. Pirminio etapo grupių nugalėtojai pateko į elitinį atrankos etapą, o 9 antrą vietą ir 5 trečią vietą užėmusios komandos pateko į sekantį etapą - atkrintamąsias varžybas. Rungtynės vyko 2020 m. sausio 29 d. – vasario 1 d., Lietuva užėmė antrąją vietą.
Burtai į antkrintamąjį etapą buvo ištraukti vasario 13 d., Lietuvai kliuvo Juodkalnija. . Rungtynės turėjo vykti 2020 m. balandžio 8 ir 15 d., bet dėl COVID-19 pandemijos protrūkio buvo nukelta į lapkričio 2-8 d. (žr. 2020–2021 m. sezono varžybos ) Laimėtojai pateks į finalinį atrankos etapą.
Vyrų rinktinės sudėtis
2019 m. gruodžio 2-3 d. Lietuvos futsalo rinktinė Baltijos Taurės varžybose žaidė šia sudėtimi:
(FK „Vytis“) (FK „Akmenė“) (FA „Šiauliai“) (FK „Vytis“) (FA „Šiauliai“) (FK „Vytis“) (FC „Turbotransfers“)
(SMK „Vikingai“) (FK „Vytis“) (FK „Vytis“) (Gargždų „Pramogos-SC“) (FK „Vytis“) (FK „Vytis“)
Atrankos varžybose į Euro 2022 - Europos futsalo čempionatą 2020 m. sausio pabaigoje rinktinė žaidė šia sudėtimi:
(Manchester Futsal Club, Anglija) (Helvecia Futsal Club, Anglija) (FK Vytis) (FK Vytis) (FK Vytis) (Gargždų Pramogos) (SMK Vikingai)
(FK Vytis) (Beaucaire Futsal, Prancūzija) (FA Šiauliai) (FK Vytis) (FK Vytis) (SMK Vikingai) (FK Vytis)
Treneris: Jevhenas Ryvkinas
UEFA Futsal čempionų lyga
Kauno „Vytis“ žaidė pagrindiniame 2019-2020 m. UEFA Futsal čempionų lygos etape, kurio 3-os grupės varžybos vyko spalio 8 – 11 dienomis Jonavos arenoje. Kartu grupėje žaidė „Barcelona“ (Ispanija), „Tyumen“ (Rusija) ir AYAT (Kazachstanas). „Vytis“ užėmė IV vietą grupėje.
Baltijos futsal lyga (Baltic Futsal League)
atnaujinta 2020 m. vasario 24 d.
2020 m. LMFA Lietuvos moterų salės futbolo čempionatas
Čempionatas vyko sausio 18 - vasario 29 dienomis. Pirmajame etape komandos kovojo Pietų-Rytų ir Šiaurės-Vakarų regioninėse grupėse. Antrasis etapas vyko finalo ketvertuose dėl 1–4, 5–8, 9–12 vietų.
Pirmasis etapas
Antrasis etapas
Dėl 9–12 vietų, varžybos vyko Tauragėje: 31) 10:30 val. Kauno SM „Tauras“ – FK „Babrungas“ 32) 11:30 val. Tauragės SC – Marijampolės FC 33) 12:30 val. 31 rungtynių pralaimėtoja – 32 rungtynių pralaimėtoja 34) 13:30 val. 31 rungtynių laimėtoja – 32 rungtynių laimėtoja
Dėl 5–8 vietų varžybos vyko Ukmergėje: 36) 11:00 val. „SC-Ukmergė“ – Nemenčinės MFK 35) 12:00 val. Vilniaus FM – FK „Banga“ 37) 13:00 val. 35 rungtynių pralaimėtoja – 36 rungtynių pralaimėtoja 38) 14:00 val. 35 rungtynių laimėtoja – 36 rungtynių laimėtoja
Dėl 1–4 vietų varžybos vyko Prienuose: 1/2 finalo: MFA „Žalgiris-MRU“ – ŠSG-FA „Šiauliai“ 5:1 1/2 finalo: FA-FK „Panevėžys“- PRSSG – FK „JL Stars“ 2:1 Dėl 3 vietos: ŠSG-FA „Šiauliai“ - PRSSG – FK „JL Stars“ 2:1 Finalas: MFA „Žalgiris-MRU“ - FA-FK „Panevėžys“ 4:3
Lietuvos moterų salės futbolo rinktinė
Lietuvos moterų salės futbolo rinktinė dalyvauja antrosiose moterų Europos salės futbolo čempionato atrankos varžybose, kurios vyks 2022 m. kovo 24-27 d. (buvo planuota 2021 m. vasario 11-14 d., bet atidėta dėl COVID-19 pandemijos).
Lietuvaitės žais preliminariniame etape kuris vyks Lietuvoje 2021 m. gegužės 4-9 d. (turėjo vykti 2020 m. gegužės 5-10 d.), kuriame 3 grupėse viso žais 13 rinktinių. Trys grupių nugalėtojos pateks į pagrindinį atrankos etapą, kuriame prisijungs prie 13 koeficiento pagrindu nustatytų stipriausių rinktinių. Preliminarinio etapo burtai buvo ištraukti 2020 m. vasario 13d. Nyone:
2020 m. pradžioje koeficientų lentelėje Lietuvaitės užėmė 18 vietą tarp 23 Europos moterų salės futbolo rinktinių. Rinktinę treniruoja Donatas Gražulis.
Povilnio rezervatas
Povilnio gamtinis rezervatas – ypač saugoma gamtos teritorija Varėnos rajone, Marcinkonių seniūnijoje, Dzūkijos nacionaliniame parke, 2 km į pietryčius nuo Zervynų. Apima Povilnio upelio (Ūlos intakas) slėnį ir baseiną nuo ištakų iki vidurupio bei Pavilnio ežerėlį.
Įsteigtas siekiant apsaugoti raiškiu dubakloniu tekantį Povilnio upelį, būdingas slėnio miško ir pelkių ekosistemas, saugomų augalų, grybų, gyvūnų rūšių buveines.
Beveik visą rezervato plotą dengia Dainavos giria: kopų viršūnėse vyrauja kerpšiliai, žemiau – saliaviniai pušynai, upelio slėnio šlaituose – eglynai, plačialapių medžių bendrijų sklypai, šlapi juodalksnynai. Palei upelį yra viksvynų, aukštapelkių fragmentų. Iš viso rezervate yra 11 augalų bendrijų.
1999 m. Povilnio gamtiniame rezervate užregistruota 80 samanų rūšių (dauguma – šlapiuose eglynuose ir juodalksnynuose), tarp jų reta – pūkuotoji apuokė. Taip pat auga 305 aukštesniųjų augalų rūšys iš 73 šeimų, tarp jų – retos rūšys: virgininis varpenis, svogūninė dantažolė, kalninė arnika, plačialapė klumpaitė, statusis atgiris, širdinė dviguonė, vienalapis gedutis, miškinė monažolė, retažiedė miglė; apyretės rūšys – pietinė stumbražolė, siauralapė drėgmenė, šakotasis šiaudenis. Čia auga Dzūkijoje retos triskiautės žibuoklės, pavasariniai pelėžirniai, kvapiosios krunės.
Toliara
Toliara (, seniau –, ) – miestas pietvakarių Madagaskare, netoli Fiherenanos upės žiočių, Mozambiko sąsiaurio pakrantėje. Buvo Toliaros provincijos sostinė, nuo 2007 m. – Acimo-Andrefanos regiono centras. Jūrų uostas (išvežamas sizalis, muilas, kanapių pluoštas, medvilnė, ryžiai, žemės riešutai), oro uostas, plentas į Fianarancoa. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (galvijai, ožkos, kukurūzai, ryžiai, manijokas). Garinama druska. Apylinkėse išgaunama nafta. Veikia universitetas, arboretumas, Pietų Madagaskaro kultūros muziejus, jūrų muziejus, katalikų katedra. Gaminami rankdarbiai iš kriauklių.
Istorija
Toliarą XVII a. įkūrė prancūzai. Pradėjo augti po 1897 m.
Joan Miró
Choanas Miro (Žoanas Miro,, 1893 m. balandžio 20 d., Barselona – 1983 m. gruodžio 25 d. Maljorkos Palma) – XX a. ispanų tapytojas, grafikas, piešėjas, skulptorius, teatro dizaineris, tapytojas-monumentalistas. Vienas garsiausių siurrealizmo meno srovės atstovų.
Biografija
Choanas Miro (Žoanas Miro kataloniška tarme) gimė 1893 m. balandžio 20 d. Barselonoje. Jo tėvas Migelis buvo auksakalys ir laikrodžių meistras. Motina Dolors buvo baldų gamintojo duktė. 1907 m. Ch. Miro įstojo mokytis į verslo mokyklą Barselonoje ir lankė užsiėmimus meno ir amatų mokykloje. Po mokslų įsidarbino biuro tarnautoju. Po 2 metų patyrė psichologinį lūžį ir apleido tarnybą. Jo tėvai pervežė jį Mont-Roč poilsio vietovę prie Taragonos. 1912 − 1915 m. Ch. Miro pratęsė dailės studijas Francesc Galí mokykloje Barselonoje. Jį rėmė meno kūrinių dileris José Dalmau, kurio galerijoje 1918 m. įvyko pirmoji Ch. Miro paroda. 1917 m. dailininkas susitiko Fransį Pikabiją. Šiuo laikotarpiu tapė Katalonijoje ir Maljorkoje peizažus, portretus, aktus fovistine maniera, buvo įtakotas P. Sezano ir kubistų geometrinių formų naudojimo.
1920 m. Ch. Miro keliavo į Paryžių, kur sutiko P. Pikasą. Laiką leido tarp Katalonijos Mont-Roč ir Paryžiaus. Susipažino su literatais Max Jacob, Pierre Reverdy ir Tristan Tzara. Dalyvavo dadaistų renginiuose. Buvo įtakotas P. Klė. José Dalmau 1921 m. suorganizavo Ch. Miro pirmą personalinę parodą Paryžiuje, La Licorne galerijoje. 1923 m. jo darbai eksponuoti Paryžiaus Rudens salone. 1924 m. Ch. Miro prisijungė prie Paryžiaus siurrealistų grupės, pasirašė po siurrealistų manifestu. 1925 m. Pjero galerijoje įvyko jo kapitalinė paroda ir tais pat metais jis dalyvavo bendroje pirmojoje Paryžiaus siurrealistų grupės parodoje toje pačioje galerijoje. 1928 m. Ch. Miro viešėjo Nyderlanduose ir pradėjo seriją paveikslų, įkvėptų senųjų olandų tapytojų; sukūrė pirmuosius savo koliažus.
1929 m. Ch. Miro Palmoje vedė Pilar Juncosa (1904−1995), sekančiais metais gimė vienintelis poros vaikas, duktė Maria Dolors. 1929 m. jis pradėjo eksperimentuoti su litografija ir 1933 m. sukūrė pirmuosius savo ofortus. Dešimtmečio pradžioje kūrė siurrealistines skulptūras iš atsitiktinai rastų daiktų ir dažytų akmenų. 1936 m. Ch. Miro dėl Ispanijos pilietinio karo paliko Tėvynę ir ją grįžo 1941 m. Jo kūriniai 1936 m. buvo įtraukti į parodą Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje ir 1937 m. dailininkas buvo užsakytas sukurti monumentaliąją tapybą Ispanijos paviljone Paryžiuje vykusiai Pasaulinei parodai.
1941 m. Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje įvyko pirmoji retrospektyvinė Ch. Miro paroda muziejuje. 1944 m. Ch. Miro pradėjo dirbti su keramika kartu su Josep Lloréns y Artigas, skyrė daugiau laiko grafikai. 1954 − 1958 m. Ch. Miro dirbo beveik vien šiomis dailės formomis. 1954 m. jis laimėjo Didįjį prizą už grafiką Venecijos bienalėje. 1958 m. Ch. Miro buvo apdovanotas Gugenheimo tarptautiniu prizu už sienų tapybą UNESCO pastate Paryžiuje. 1959 m. Ch. Miro atnaujino paveikslų tapybą didelio formato drobėse. Po 1960 m. intensyviai dirbo skulptūros srityje. Jo retrospektyvinės parodos įvyko: 1962 m. Paryžiaus nacionaliniame šiuolaikinio meno muziejuje ir 1974 m. − Gran Palė (Didžiuosiuse rūmuose) Eliziejaus laukuose Paryžiuje. 1978 m. Paryžiaus nacionaliniame šiuolaikinio meno muziejuje buvo eksponuoti daugiau nei 500 dailininko piešinių.
1980 m. Ch. Miro apdovanotas Ispanijos aukso medaliu už tapybą. Jo vardu pavadinta aikštė Madride, parkas Barselonoje. Choanas Miro mirė 1983 m. gruodžio 25 d. Palma de Maljorka mieste. Palaidotas Montjuïc kapinėse Barselonoje. 1975 m. Ch. Miro Barselonoje įsteigė savo vardo fondą-muziejų. Maljorkoje įkurtas kitas muziejus 1981 m. Ch. Miro ir jo žmonai padovanojus kūrinių.
Jarichas
Jarichas (Yarikh, taip pat Yareah) – Mėnulio dievas vakarų semitų mitologijoje. Ugarite jo sutuoktine laikyta Mėnulio deivė Nikalė – iš Mesopotamijos kilusi dievybė, atitinkanti šumerų Ningalę ( – „karalienė“).
Manoma, kad buvo laikomas Jericho miesto globėju. Be to, Jarichas tikriausiai buvo tapatus kanaaniečių-amoritų dievui Amu (Ammu), o šis savo ruožtu susijęs su jemeniečių dievybe tokiu pat vardu (Ammu).
Jarichas minimas įvairaus pobūdžio ugaritų įrašuose: legendose, užkalbėjimuose, ritualiniuose tekstuose (jam aukojama), dievų sąrašuose. Dievavardis sutinkamas ir kaip asmenvardžių dėmuo (pvz., 'bdyrh – „Mėnulio dievo tarnas“).
Mituose
Išlikusi ugaritų poema, pasakojanti apie Jaricho ir Nikalės vestuves. Anot jos, Jarichas Harhabio („vasaros vaisių viešpaties“) paprašęs dukters Nikalės rankos. Už dukterį jis pažadėjęs atsilyginti gausiomis dovanomis. Visgi Harhabis nenorėjęs sutikti ir pasiūlęs Jarichui verčiau vesti vieną iš Balu (Alijanu-Balu) dukterų – Padarai. Dar pasiūlęs vesti Jabardamai (galbūt Astaro duktė). Galiausiai, Jarichui primygtinai reikalaujant, Harhabis turėjęs nusileisti. Už nuotaką Jarichas turėjęs sumokėti didžiulę išpirką. Ją sudarę tūkstantis šekelių sidabro, miriadas šekelių aukso, brangakmeniai, taip pat laukai, sodai ir vynuogynai. Tuomet Jarichas vedęs Nikalę. Ją palaiminusios Kotarat (šios dievybės padedančios gimstant vaikui), Nikalė turėjusi pagimdyti sūnų.
Teigiama, jog, ugaritų supratimu, šių šventųjų vedybų (hierogamija) tikslas buvo užtikrinti kosmoso harmoniją, vaisingumą, mėnesių kaitą, kai Mėnulis kaskart atgimsta (jaunatis).
Neretai manoma, kad ši poema išversta iš huritų kalbos. Huritiškos kilmės gali būti ir poemoje minimo Harhabio vardas.
Vorupėnai (Pilkalnio apskritis)
Vorupėnai, Kunigiškiai (, nuo 1928 m. Lindenhof, ) – buvęs kaimas ir dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 20 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 5 km į šiaurės vakarus nuo Kudirkos Naumiesčio.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Vorupėnų kaimo bendruomenė 1934–37 m. Įkurti 1685 m. valstybinio miško žemėse, šatulinės kolonizacijos metu. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Warrupöhnen, Warrupönen 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 19 ugniakurų, 1823 m. – valstiečių kaimas su 101 gyventoju. 1852 m. minimi jau du kaimai: Didieji ir Mažieji Vorupėnai, kurie kiek vėliau sujungti į vieną kaimo bendruomenę. 1905 m. Didžiuosiuose Vorupėnuose buvo 174, Mažuosiuose – 27 gyventojai.
1723–1818 m. kaimas priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Širvintos valsčiui. Tikintieji priklausė Širvintos evangelikų liuteronų parapijai. 1901 m. per kaimą nutiestas siaurasis geležinkelis, įrengta stotelė. 1928 m. prie kaimo prijungtas Vorupėnų dvaras, Kaime buvo mokykla, kaimo rytiniu pakraščiu tekėjo Upelis, Šešupės intakas. XX a. trečiajame dešimtmetyje Vorupėnuose veikė Pauliaus Bonkaičio spaustuvė, išspausdino lietuviškų knygų, laikraščių. Po Antrojo pasaulinio karo kaimas išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Gyventojai
Be to, Vorupėnų dvare 1905 m. buvo 53, 1910 m. – 48 gyventojai.
Vorupėnų dvaras
Minimas nuo XIX a. aštunto dešimtmečio. 1879 m. dvaras valdė 138 ha žemės, iš jų 105 ha ariamos ir 29 ha pievų ir ganyklų, dvare buvo spirito varykla. 1905 m. dvare buvo 3 gyvenamieji pastatai.
Marcelo Rebelo de Sousa
Marselu Rebelu de Soza (, TFA:[mɐɾˈsɛlu ˈnunu ˈdwaɾtɨ ʁɨˈbelu dɨ ˈsozɐ]; g. 1948 m. gruodžio 12 d. Lisabonoje, Portugalijoje) – portugalų teisininkas, žurnalistas, politinis ir valstybės veikėjas, nuo 2016 m. – Portugalijos prezidentas.
Biografija
M. Rebelu de Soza gimė Lisabonoje. Jo tėvas Baltasar Rebelo de Sousa (1921-2001) buvo žinomas Portugalijos politikas, ministras, Mozambiko gubernatorius. Motina - Maria das Neves Fernandes Duarte (1921-2003).
Baigė teisės studijas Lisabonos universitete. Jis yra teisės profesorius ir publicistas, specializavosi administracinėje teisėje Lisabonos universiteto Teisės fakultete, kur dėstė „Įstatymo“ kursą.
Politinė karjera
Savo karjerą pradėjo kaip juristas, valdant autoritariniam „Naujosios valstybės“ (Estado Novo) režimui, vėliau – žurnalistas, politikos apžvalgininkas.
1974 m. įstojo į Portugalijos socialdemokratų partiją. 1975–1976 m. buvo šalies parlamento narys. Nuo 1981 m. – ministrų tarybos valstybės sekretorius, nuo 1982 m. - parlamento reikalų ministras.
1996–1999 m. – socialdemokratų partijos lyderis. 1998 m. sukūrė dešiniųjų centristų koaliciją „Demokratinis aljansas“ su Liaudies partija. 1997–1999 m. buvo Europos liaudies partijos viceprezidentas.
Turėjo sekmadienines politikos apžvalgos laidas visuomeninio transliuotojo RTP kanale, taip pat komerciniame TV1.
2016 m. sausio 24 d. nugalėjo Portugalijos prezidento rinkimų pirmajame ture, surinkęs 52 % balsų. Prezidento pareigas užėmė 2016 m. kovo 9 d.
Padievaičio akmuo
'''Padievaičio akmuo, vad. Velnio sostu''' – mitologinis riedulys, esantis Šilalės rajono savivaldybėje, Kvėdarnos seniūnijoje, Padievaičio kaime, Padievaičio piliakalnio su priešpiliu ir gyvenviete teritorijoje, 2 km į pietus nuo Kvėdarnos. Jis slūgso pietrytinėje piliakalnio papėdėje, kairiajame Druskio (kitaip – Druskinės, Vėžos) upelio krante. Vieta pritaikyta lankymui, pažymėta nuorodomis, pastatytas informacinis stendas. Nuo piliakalnio pusės per upelį permestas medinis tiltelis. Akmuo su gilia paviršiaus įduba primena vietą, tinkamą sėdėjimui. Šalia išsidėstę keli kiti mažesni akmenys. miniatiūra|left|240px|Velnio sostas su akmenų grupe miniatiūra|200px|Šventvietės informacija
Paskelbtas regioninės reikšmės kultūros paveldo objektu.
Akmuo
Padievaičio akmuo – rausvo smulkiagrūdžio ar vidutinio grūdėtumo granitas, netaisyklingos trapecijos formos, šiek tiek išgaubtu paviršiumi. Jis maždaug 1,85 m ilgio ir 1,6 m pločio, 0,65 m aukščio. Akmens viršuje yra natūrali, pusapvalė, kiek nuožulniais šonais, apie 0,72x0,52 m ploto, 0,30 m gylio įduba, vadinama „Velnio sostu“, „Velnio krase“.
Iki 3 m atstumu nuo „Velnio sosto“ akmens išsidėstę daugiau, iki 1,2 m skersmens dydžio akmenų. 1971 m. atliekant archeologinius tyrimus nustatyta, jog paminklinis akmuo stūksojo ant mažesnių akmenų pakylos. Šalia atkasti akmenys, tyrėjų nuomone, sudarė puslankį. Akmenų puslankio ribose aptikta apie 1,3 m skersmens ir iki 1,5 m gylio duobė su degėsiais, angliukais, gyvulių kaulais ir žiestos keramikos šukėmis. Tuomet aplink akmenį ištirtas bendras 36 kv. m plotas. Archeologas Vytautas Urbanavičius, tyrinėjęs akmenį prie Druskinės upelio, nurodo, kad atkasta duobė su radiniais byloja apie aukojimo pėdsakus. Stebėtina, kad ši vieta išliko iki mūsų dienų sveika, nepaliesta. Spėjama, kad XIV a. pradžioje ant Padievaičio kalno stovėjo žemaičių pilis, kurią 1329 m. vasario mėn. sunaikino kryžiuočiai. Pilis vėliau, rodos, nebuvo atstatyta, piliakalnis apleistas. Jeigu puolimo metu kitapus upelio buvusi šventykla nebuvo sugriauta, tai ji, kaip ir piliakalnis, taip pat buvo apleista. XVI–XVII a. veikiančios žemaičių šventyklos buvo naikinamos, tuo tarpu apleista Padievaičio šventykla niekam neberūpėjo. Ilgainiui ji buvo užnešta nuo kalno plaunama žeme, todėl taip ir išliko iki šių dienų.
Stainiškis
Stainiškis – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Leliūnų.
Samuilas Leščinskis
Samuilas Leščinskis (1637–1676) – Lenkijos magnatas, karaliaus rotmistras (1659), karaliaus pulkininkas (1665), Karūnos didysis stovyklininkas (1667–1676), Dorpato vaivada (1670–1676), Lucko ir Korsunės seniūnas. Panegirininkas ir poetas.
Biografija
Nuo gimimo išpažino kalvinizmą, bet po savo tėvo mirties perėjo į savo dėdės, Karūnos didžiojo iždininko Boguslavo Leščinskio globą, kuris įtikino jį atsisakyti protestantizmo ir pereiti į katalikybę. Protestantų bažnyčia Barnuve buvo perduota katalikams, kurie išmetė Samuilo tėvo, senelio ir senelės palaikus.
Baimindamasis kunigaikščių Koreckių reidų, Samuilas Leščinskis 1657–1658 metais pastatė kazokų įgulas savo valdose, ir Koriaziachuose ir Mežiričiachuose ir spaudžiant bajorams ir miestelėnams kreipėsi pagalbos pas Ukrainos etmoną Ivaną Vigovskį.
1667 metais Samuilas Leščinskis gavo Karūnos didžiojo stovyklininko pareigybę, jam taip pat priklausė Lucko ir Korsunės seniūnijos. ATR-Maskvos (1654–1667 m.) karo dalyvis. 1659 metais turėjo karaliaus rotmistro titulą. 1660 metais dalyvavo sutriuškinant Rusijos armiją Čiudnovo mūšyje. 1665 metais gavo pulkininko titulą. 1670 metais gavo Dorpato vaivados pareigybę ir tapo ATR senatoriumi. 1673 metais dėl silpnos sveikatos Chotyno mūšyje su turkais nedalyvavo.