cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juodis (Prienų r.)
Juodis – ežeras Lietuvoje, Prienų rajone, 4 km į šiaurės rytus nuo Stakliškių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,73 km, plotis – iki 0,28 km. Altitudė 131,2 m. Krantai aukšti, tik vakarinis žemas. Pietinėje ir rytinėje pakrantėse auga miškeliai, kitose pakrantėse plyti pievos, vietomis apaugusios krūmokšniais. Šiaurės vakaruose išteka upelis link Alšios ežero. Šalia įsikūręs Noreikiškių kaimas. Pietinėje pakrantėje stūkso akmuo vadinamas Raganos kėde.
Jakamai
Gyveno prie Kolumbijos intako Jakimos. Skirstėsi į aukštutinius (Kittitas – „akmenynų žmonės“) ir žemutinius (tikruosius jakimus, Mámachatpam). Jiems labai giminingos buvo klikitatų, mišalpamų, taitnapamų tautelės, kurias jakimai vėliau dalinai asimiliavo. 1855 m. jakimai sudarė 14 tautų (su palusais, skinais, klikitatais ir kt.) sąjungą ir sudarė Jakimos genčių konfederacijos branduolį.
Tradiciškai vertėsi medžiokle, rankiojimu, lašišų žvejyba ir prekyba. 1805–1806 m. susidūrė su baltaisiais. 1855–1858 m. jakamai su kaimyninėmis tautomis sukilo į karą prieš JAV, bet buvo nugalėti ir iškeldinti į rezervacijas.
Dabar gyvena Jakamų indėnų rezervacijoje (su klikitatais, palusais, valavalais, vanapamais, venatčiais ir višramais) Vašingtono valstijos pietuose (centras – Topenišas). Verčiasi žemės ūkiu, žvejyba, miškų ūkiu, baldų gamyba, drėkinimu, smulkiuoju verslu. Rezervacijoje veikia didelis kultūros centras.
Krasausiškių ežeras
Krasausiškių ežeras – ežeras Lietuvoje, Prienų rajone, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Stakliškių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,26 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 95,6 m. Krantai vietomis apaugę krūmynais. Aplinkui plyti kalvotos pievos. Pietuose išteka upelis link Sulingos upelio (Alšios intakas). Šalia įsikūręs Krasaušiškių kaimas.
Danija olimpinėse žaidynėse
Danija olimpinėse žaidynėse debiutavo 1896 m., sudalyvavusi pirmojoje šiuolaikinėje olimpiadoje. Nuo to laiko šalis siuntė savo sportininkus varžytis visose paskesnėse žaidynėse, išskyrus sportiniu atžvilgiu negausias 1904 m. vasaros žaidynes. Danija taip pat nuo 1948 m. keliskart dalyvavo žiemos žaidynėse, o nuo 1988 m. žiemos olimpiados varžosi jose kasmet.
2018 m. duomenimis, Danijos sportininkai vasaros žaidynėse yra iškovoję 179 medalius, daugiausia jų buriavime. Žiemos žaidynėse Danija tėra iškovojusi vos vieną medalį (sidabrą), kurį 1998 m. žiemos olimpiadoje iškovojo Danijos moterų akmenslydžio rinktinė, nužygiavusi iki pat finalo, kuriame 5:7 nusileista Kanadai. Pirmasis šalies medalininkas bei olimpinis čempionas buvo 1896 m. medalius pelnęs Viggo Jensen. Svorių kilnojimo viena ranka rungtyje jis iškovojo sidabrą, o analogiškoje rungtyje abejom rankom tapo čempionu. Sėkmingiausiai šalį atstovavo buriuotojas Paul Elvstrøm. Nuo 1948 iki 1960 m. jis keturiskart tapo Finn Dinghi arba Firefly (1948 m. valčių klasės pavadinimas) regatos čempionu ir tapo pirmuoju sportininku istorijoje, laimėjusiu olimpinį auksą keturis kartus toje pačioje sporto šakoje. Tiesa, daugiausia (po penkis) medalių šaliai yra pelnę irkluotojas Eskild Ebbesen (trys aukso, du bronzos) ir sportinis šaulys Lars Jørgen Madsen (po du aukso ir sidabro, vieną bronzos).
Danijos nacionalinis olimpinis komitetas TOK pripažintas 1905 m.
Nyderlandai olimpinėse žaidynėse
Nyderlandai olimpinėse žaidynėse debiutavo 1900 m. Nuo to laiko šalis dalyvavo beveik visose paskesnėse olimpiadose, išskyrus sportiniu atžvilgiu negausias 1904 m. vasaros olimpines žaidynes Sent Luise. Šalis taip pat boikotavo 1956 m. vasaros žaidynes, vykusias Melburne, taip išreikšdama protestą prieš sovietų įsiveržimą į Vengriją likus kelioms savaitėms iki žaidynių pradžios. (Tačiau vienas olandų raitelis dalyvavo 1956 m. olimpiados jojimo rungtyse, kurios buvo surengtos Stokholme keli mėnesiai prieš žaidynių startą.)
Pirmąjį apskritai aukso medalį šaliai 1920 m. vasaros olimpiadoje vyrų 1000 m sprinto rungtyje iškovojo dviratininkas Maurice Peeters. Pirmąjį šalies aukso medalį žiemos žaidynėse pelnė Sjoukje Dijkstra, 1964 m. žiemos olimpiados dailiojo čiuožimo rungtyse savo pasirodymais nepalikusi vilčių konkurentėms.
Nyderlandai organizavo vieneriais olimpines žaidynes; 1928 m. vasaros olimpiada vyko Amsterdame. Nyderlandai buvo išreiškę norą organizuoti 2028 m. vasaros olimpiadą Amsterdame arba Roterdame, tokiu būdu paminint 100 metų prieš surengtas žaidynes. Galiausiai, nė vienas iš miestų paraiškos nepateikė ir teisė surengti olimpiadą atiteko Los Andželui.
Iki 1992 m. olimpiados šalis buvo pristatoma kaip „Olandija“ su šalies kodu „HOL“. Nuo 1992 m. naudojamas šalies pavadinimas yra „Nyderlandai“, o kodas „NED“ (originalaus pavadinimo Nederland santrumpa).
2018 m. duomenimis, šalies atletai vasaros žaidynėse yra pelnę 285 medalius, kurių daugiausiai iškovota plaukimo ir dviračių sporto šakose. Žiemos žaidynėse iškovota 130 medalių, kurių 121 – greitajame čiuožime.
Rengtos olimpinės žaidynės
Nyderlandai rengė vienerias olimpines žaidynes, kurios vyko vasarą.
Palusai
Palusai (Palus) – indėnų sahaptinų tauta, gyvenanti Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės vakaruose, Vašingtono valstijoje. Vartoja sahaptinų kalbos tarmę, dabar paplitusi anglų kalba.
Gyveno palusai Gyvačių upės žemupyje (dab. Oregonas, Aidahas), skirstėsi į 3 savarankiškus klanus, sudarė apie 40 žieminių gyvenviečių. Pagal juos pavadinta derlinga Paluso sritis šiaurės vakarų JAV. Palusai ilgą laiką atsisakė persikelti į rezervacijas ir iki pat XIX a. pab. gyveno nepriklausomai. Vėliau įjungti į Jakamos indėnų konfederaciją, perkelti į rezervaciją pietų Vašingtone, kur iš esmės asimiliavosi su kitomis tautomis.
LOL (^^,)
LOL <(^^,)> – Švedijos atlikėjo Basshunter debiutinis studijinis albumas, išleistas 2006 m. rugpjūčio 28 d. įrašų kompanijos „Warner Music Sweden“. „Boten Anna“ yra pirmasis singlas iš albumo, kuris pasirodė 2006 m. gegužės 9 d.
Bibliografija
Bibliografija – mokslas bei priemonių, veiklų visuma apie knygų ir kitų šaltinių, dokumentų aprašymą.
Moksliniuose tyrimuose bibliografija padeda nustatyti, kas atitinkama tema padaryta iki tol.
Istoriškai pirmuoju bibliografijos veikalu laikomas Kalimacho sukurtas katalogas „Pinakes“.
Prie bibliografijos pagalbinių disciplinų priskiriamos bibliotekininkystė, paleografija, tipografijos istorija, meno istorija, knygų prekybos istorija.
Bibliografinė medžiaga gali būti pateikiama išvardijant šaltinius tiek abėcėlės tvarka, tiek chronologine tvarka, tiek pagal kokią nors kitą sistemą. Gali būti pateiktas tiesiog įrašų sąrašas, gali būti pateikti komentarai; jei jie labai detalūs, gali būti pereinama prie literatūros istorijos arba mokslo istorijos.
Now You're Gone – The Album
Now You’re Gone – The Album – Švedijos atlikėjo Basshunter studijinis albumas, išleistas 2008 m. liepos 14 d. įrašų kompanijos „Hard2Beat“. „Now You're Gone“ yra pirmasis singlas iš albumo, kuris pasirodė 2007 m. gruodžio 31 d.
Spoldingo metodistų bažnyčia
Spoldingo metodistų bažnyčia – metodistų bažnyčia Spoldinge, Jungtinėje Karalystėje.
Istorija
Bažnyčios vietoje stovėjo kalėjimas. Vėliau XIX amžiaus 3-iame dešimtmetyje pastatyta pirmoji metodistų koplyčia. Dabartinis raudonų plytų maldos namų pastatas iškilo 1887 m.
2014 m. atnaujintas bažnyčios stogas. Maldos namų pastatas įtrauktas į saugomų pastatų registrą.
Tomas Augustinovičius
Tomas Augustinovičius (1809 m. Rusijos imperijos Panevėžio apskrities Kuokiškio kaime (kitais duomenimis Minsko gubernijos Krivičių kaime (prie Medilo)) – 1891 m. birželio 13 d. Švenčionyse) – Rusijos imperijos gydytojas ir botanikas, etnografas.
Biografija
Gimė valstiečių šeimoje. 1830 m. baigė gimnaziją Sviločiuje, po to studijavo Vilniaus Medicinos–chirurgijos akademijoje. Dar bestudijuodamas išleido chirurgo įrankių albumą. Susidomėjo botaniką, Vilniaus ir Gardino apylinkėse surinko 700 augalų rūšių herbariumą.
Buvo vedęs Mariją Bulgariną, jiedu užaugino tris sūnus: matematiką Aleksandrą (1857–1886), Kazimierą (1890-?), gydytoją Stanislovą (1865–1896) ir dukrą Antaniną Juzefiną (Kimbarovą), pastarosios šeimoje T.Augustinovičius leido paskutinius gyvenimo metus.
1835 m. įgijo gydytojo diplomą ir pradėjo tarnauti Rusijos imperijos kaariuomenėje, Briansko pėstininkų pulke. 1840 m. perkeltas vyresniojo gydytojo pareigoms į Septintą artilerijos brigadą. 1842 m. išleistas į atsargą, vertėsi privačia medicinine praktika.
1870 m. dalyvavo Rusijos geografų draugijos surengtoje ekspedicijoje į Uralą. 1871 m. perkeltas darbui Sankt Peterburge, į Vidaus reikalų ministerijos Medicinos departamentą. Tų pačių metų viduryje išvyko į devynių mėnesių mokslinę ekspediciją Sachalino saloje. 1872–1873 m. keliavo po Primorę, Irkutsko ir Tobolsko gubernijas. 1874 m. gydytojų komisijos sudėtyje dirbo Jakutijoje. 1875–1876 m. gyveno Kolymoje, surinko apie 40 tūkst. augalų rūšių apimantį herbariumą (jame buvo ir augalai iš Tolimųjų Rytų, Kinijos ir kitų kraštų). Šią kolekciją perdavė Sankt Peterburgo Imperatoriškajam botanikos sodui, kuriame ją tyrė ir toliau tvarkė žinomi botanikai Ferdinandas Herderis (1828–1896) ir Rudolfas fon Trautfeteris (1809–1889). Maskvoje 1878 m. perskaitė paskaitą apie Kolymoje gyvenančias tautas ir pademonstravo savo surinktą etnografinį rinkinį. 1879–1880 m. vėl pabuvojo Sachaline (gydė katorgininkus), o grįžęs Sankt Peterburgan, surengė to krašto vaisių ir daržovių parodą. Už veiklą medicinos, botanikos ir etnografijos srityse jam buvo suteiktas tikrojo valstybės patarėjo titulas.
1846 m. priimtas į valstybinę medicininę tarnybą, tarnavo Poltavos gubernijoje. Tyrė vietinę augmeniją, 1853 m. paskelbė mokslinį veikalą apie Poltavos gubernijos gamtoje paplitusius gydomosius augalus. Krymo karo metu (1853–1856) vėl tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Vėliau buvo paskirtas Permės gubernijos medicinos inspektoriumi. Išleido „Nurodymus felčeriams gelbstint ligonius, kuriems įkando pasiutęs šuo ar kurie susirgo juodlige“.
Vanapamai
Vanapamai (Wánapam – 'upės žmonės') – indėnų sahaptinų tauta, gyvenanti Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės vakaruose, Vašingtono valstijoje. Vartoja sahaptinų kalbos tarmę, dabar paplitusi anglų kalba.
Gyveno vanapamai prie Kolumbijos upės (nuo Kunigo slenksčio (Priest Rapids) iki Gyvačių upės žiočių). Ilgą laiką išvengė perkraustymo į rezervacijas. XIX a. veikė įtakingas vanapumų pranašas (sapnuotojas) Smohala. Jis gaivino prigimtinę tikybą, siekė, kad indėnai nepasiduotų baltųjų užkariavimui. XX a. 5-ajame dešimtmetyje pradėjus Hanfordo branduolinių tyrimų centro statybą, bei vėliau patvenkus Kolumbijos upę, vanapamai neteko gimtųjų žemių. Kadangi nebuvo pasirašę jokių sutarčių su JAV, negavo žvejybos ir medžioklės plotų. Vėliau šią teisę išsikovojo. Priskirti Jakimų konfederacijos indėnų rezervacijai pietų Vašingtone. Keletas vanapamų šeimų tebegyvena prie Prist Rapidso tvenkinio.
thumb|left|250px|Vanapamų [[petroglifas|petroglifai, saugomi Suakmenėjusio ginkmedžių miško valstijos parke]]
Libano istorija
''Šis straipsnis yra apie Libano istoriją nuo Islamo įsigalėjimo, t. y. 636 m. Apie ankstesnes Sirijos ir Libano teritorijoje klestėjusias civilizacijas, žiūrėkite straipsnį Senovės Sirijos istorija.''
thumb|Finikija thumb|Artimieji Rytai [[1400 m. pr. m. e.]] thumb|Echnumo šventyklos griuvėsiai Libano istorija – Libano, valstybės Artimuosiuose Rytuose, rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje, istorija.
Nepriklausomybės metai
Per 1948–1949 m. Pirmąjį arabų–Izraelio karą Libanas rėmė arabus. Po karo į šalį atsikėlė palestiniečių.
Senovės laikai
Dabartinė Libano teritorija apgyvendinta paleolite. V tūkstantmetyje pr. m. e. susikūrė pirmosios nuolatinės gyvenvietės. IV – III tūkstantmetyje pr. m. e. pajūrio rajonuose jau buvo plėtojamas žemės ūkis (auginamos vynuogės, javai), amatai (gaminamas spalvotas stiklas, apdirbami metalai, statomi laivai). III tūkstantmetyje pr. m. e. finikiečiai Viduržemio jūros pakrantėje įkūrė prekybinių punktų, kurie pamažu virto miestais–valstybėmis – Arvadas, Beirutas, Biblas, Sidonas, Tyras.
Nuo III tūkstantmečio pr. m. e. didžiausia dalis Libano teritorijos priklausė Finikijai. Plėtojosi ryšiai su Viduržemio jūros baseino šalimis. II tūkstantmečio pr. m. e. viduryje – I tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje Libano teritorija buvo veikiama senovės Egipto politinės įtakos. VIII a. – VII a. pr. m. e. finikiečių miestus–valstybes užkariavo Asirija, VII a. pabaigoje – Babilonija, 538 m. pr. m. e. – Persijos Achemenidai.
Nepriklausomybės metai
XX a. šeštame – septintame dešimtmetyje Libano ūkis suklestėjo, bet didėjo turtinė nelygybė bei socialinė prieštaravimai. Šalis laikėsi provakarietiškos užsienio politikos. Buvo plėtojama demokratija. JAV teikė ekonominę paramą. Šeštame dešimtmetyje Libane ėmė stiprėti opozicija, kritikuojanti suartėjimą su Vakarais. Stiprėjo krikščionių, kurie laikėsi provakarietiškos orientacijos ir musulmonų, kurie siekė suartėti su arabų šalimis, bendruomenių prieštaravimai. 1958 m., įkūrus Jungtinę Arabų Respubliką (Egipto ir Sirijos sąjungą), Libane prasidėję šios sąjungos priešininkų ir šalininkų nesutarimai virto ginkluotu konfliktu. Prezidentas K. Šamunas paprašė JAV pagalbos. 1958 m. liepos mėn. Libane išsilaipino JAV kariniai daliniai. 1958 m. lapkričio mėn. krizę išsprendus ir kovoms nutrūkus, JAV kariai iš Libano pasitraukė.
Osmanų valdymo laikai
1516 m. sumušusi Egiptą Osmanų imperija užėmė Libaną. Šalyje įsigalėjo religinė įvairovė. Sunitai daugiausia kūrėsi miestuose, šiitai – pietuose, Bekaa slėnyje, drūzai – t. p. pietuose, maronitai – šiaurės kalnuose, t. p. kai kuriuose pajūrio rajonuose. Osmanų imperija šalį valdė per vietos drūzų Maanų dinastiją (1516–1697 m.). Fachro ad Dino laikais (1593–1613 m., 1618–33 m.) emyratas suklestėjo ir apėmė visą dabartinę Libano teritoriją. 1697 m., nutrūkus Maanų dinastijai, su Osmanų imperijos pritarimu šalies valdymą perėmė Šihabų dinastija (valdė 1698–1840 m.). thumb|Libano kariai 1914 m. Emyras Bašyras II (valdė 1788 m. ar 1789–1840 m.) sustiprino centrinę valdžią. 1833 m. jis, siekdamas nepriklausomybės ar didesnio savarankiškumo, sudarė sąjungą su Egipto valdovu Muchamedu Alijumi ir su juo pradėjo karą prieš Osmanų imperiją. Per karą išaugo mokesčiai, prasidėjo gyventojų neramumai, sukilimai. Sunerimusios dėl galimo Osmanų imperijos žlugimo į karą jos pusėje įsitraukė Europos valstybės. Bašyras II, malšindamas gyventojų sukilimus, naudojosi jų religinių bendruomenių, daugiausia drūzų ir maronitų, nesutarimais. 1840 m., Egiptui ir jo sąjungininkui Libanui pralaimėjus, Bašyras II neteko valdžios. 1841 m., 1845 m. ir 1860 m. Libane drūzų ir maronitų nesantaika virto ginkluotais susirėmimais. 1860 m., prasidėjus maronitų žudynėms, į Libano reikalus įsikišo Europos valstybės. 1860 m. Prancūzijos imperatorius Napoleonas III į Libaną atsiuntė ekspedicinį korpusą.
Pilietinis karas
1982–1988 m. Libano prezidentu buvo krikščionis maronitas A. Žmajelis, išrinktas remiant Izraeliui. Izraelio intervencija dar labiau paaštrino padėtį. 1982 m. Libane susikūrė šiitų karinė organizacija Hezbola, kuri su Libano vyriausybės neoficialiu leidimu pamažu įsitvirtino šalies pietinėje dalyje. 1985 m. birželio mėn. Izraelio kariuomenė iš Pietų Libano pasitraukė, išskyrus 10–12 km pasienio zoną.
Naujieji laikai
1918 m. spalio mėn. Libaną okupavo Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos kariuomenės. 1920 m. rugsėjo mėn. Prancūzijos valdžia paskelbė apie mandatinės teritorijos – Didžiojo Libano sukūrimą. 1922 m. Tautų sąjunga patvirtino Prancūzijos teisę į Libano mandatą. 1925 m. Sirijoje prasidėjęs drūzų sukilimas persimetė ir į Libaną.
1939 m. rugsėjo mėn. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Prancūzija sustabdė Libano konstitucijos galiojimą. 1940 m. birželio mėn., Prancūzijai kapituliavus, Libano valdymą perėmė Viši režimo administracija. 1941 m. birželio mėn. Libaną užėmė Laisvosios Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos kariuomenės.
Osmanų valdymo laikai
1861 m. tarptautinė komisija (Austrija, Didžioji Britanija, Osmanų imperija, Prancūzija, Prūsija, Rusija) parengė vad. Organinį statutą, kuris suteikė Libanui autonomiją, jį turėjo valdyti Osmanų imperijos skiriamas gubernatorius krikščionis, bet jo kandidatūrai turėjo pritarti statutą pasirašiusios valstybės. Visi gyventojai gavo lygias teises, sukurta milicija. Osmanų imperijai uždrausta Libane laikyti kariuomenę, gyventojai atleisti nuo karo prievolės. Libane pradėjo veikti misionieriai, daugiausia prancūzų jėzuitai ir amerikiečių presbiterionai, kurie įkūrė spaustuvę ir pradėjo leisti pirmuosius vadovėlius arabų kalba. Beirute 1866 m. presbiterionai įsteigė pirmą arabų pasaulyje aukštąją mokyklą (1920 m. pavadinta Beiruto amerikiečių universitetu), 1875 m. jėzuitai – Šv. Juozapo universitetą; tai labai paspartino arabų kultūros raidą.
Gyventojų gausėjimas ir menka pramonės plėtra sukėlė jų emigraciją į Šiaurės Afriką, daugiausia į Egiptą ir į Ameriką. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje didelę įtaką įgijo Prancūzija. Pirmojo pasaulinio karo pradžioje Osmanų imperija panaikino Libano autonomiją.
Šaltiniai
Ливан Líban Λίβανος Libanon Libanon Libano レバノン Libanon Lubnan Libanon Libanon Libanon Либан لبنان
Pilietinis karas
1979 m. arabų valstybės, išskyrus Siriją, iš Libano karinius dalinius išvedė. Pilietinis karas dar labiau sustiprėjo. Tarpusavyje kovojo musulmonai ir krikščionys, drūzai, sunitai ir šiitai, libaniečiai, sirai ir palestiniečiai, įvairių politinių grupuočių kariniai ir suskilusios reguliariosios kariuomenės daliniai. 1982 m. birželio mėn. Izraelis, siekdamas likviduoti PIO arba ją iš Libano išstumti, įsiveržė į Libaną, okupavo jo pietinę ir dalį rytinių rajonų, blokavo Beirutą. Izraelį palaikė Libano falangos daliniai. JAV tarpininkaujant, PIO kariniai daliniai paliko Vakarų Beirutą. Naktį iš rugsėjo 16 į 17 d. Libano falangos daliniai, ieškodami teroristų, įsiveržė į Sabros ir Šatilos pabėgėlių stovyklas ir išžudė nuo 700 iki 3500 žmonių, daugiausia palestiniečių. Rugsėjo mėn. pabaigoje Izraelio kariuomenė iš Beiruto pasitraukė, Jungtinių Tautų pritarimu ten iki 1984 m. pradžios taikai palaikyti buvo JAV, Didžiosios Britanijos, Italijos, Prancūzijos kariniai daliniai.
Nepriklausomybės metai
thumb|Australijos kariuomenė Libane 1941 m. Prancūzijai atsisakius mandato teisių, 1943 m. lapkričio 8 d. Libano parlamentas panaikino konstitucijos straipsnius, ribojančius suverenitetą. Maronitai ir sunitai sudarė vad. Nacionalinį paktą dėl valdžios padalijimo. Maronitai įsipareigojo atsisakyti Prancūzijos globos, musulmonai – idėjos kurti Didžiąją Siriją. 1943 m. lapkričio 22 d. Prancūzija pripažino Libano nepriklausomybę, bet išsaugojo vadovavimą jo ginkluotosioms pajėgoms. 1945 m. vasario mėn. Libanas paskelbė karą Vokietijai ir Japonijai. Libaniečiai nesiliovė reikalavę iš šalies išvesti Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos karinius junginius. 1946 m. gruodžio mėn. spaudžiamos JAV ir TSRS, Didžioji Britanija ir Prancūzija buvo priverstos tai padaryti.
Pilietinis karas
1975 m. rugpjūčio mėn. prie falangistų prisijungė kiti krikščionys, palestiniečius parėmė musulmonai ir kai kurios kairiosios organizacijos. 1976 m. gegužės mėn. į Libaną kariuomenę įvedė Sirija, liepos mėn. nedidelius dalinius – ir kitos arabų valstybės (Egiptas, Kuveitas, Saudo Arabija). 1978 m. Sirijos kariuomenė, įsitvirtinusi Libano šiaurinėje dalyje, pradėjo karo veiksmus prieš krikščionis falangistus. 1978 m. kovo mėn. Izraelis, siekdamas sunaikinti PIO karinius dalinius Libano pietuose, okupavo šią Libano dalį ir pasitraukdamas ją perdavė krikščionių karinėms formuotėms.
1992 m. Libano ministru pirmininku tapo sunitų atstovas R. al Hariris, susijęs su Saudo Arabija. Per 6 m. jo vadovaujama vyriausybė iš esmės atkūrė šalies ūkį; R. al Hariris savo rankose sutelkė beveik visą realią valdžią. 1998 m. prezidentu Sirijai remiant išrinktas maronitas E. Lahudas, 2004 m. jo įgaliojimai pratęsti trejiems metams. 1998 m. jis atstatydino R. al Haririo vyriausybę – apkaltino ją dėl itin padidėjusios užsienio skolos (apie 20 mlrd. JAV dolerių). Bet 2000 m. R. al Haririo blokas vėl laimėjo parlamento rinkimus ir E. Lahudas turėjo jį patvirtinti ministru pirmininku. 2000 m. Izraelio kariuomenė pasitraukė ir iš Libano pasienio zonos.
Nuo 1945 m. Libanas yra Jungtinių Tautų ir Arabų lygos narys. Diplomatiniai santykiai su Lietuva nuo 1993.
1989 m. tarpininkaujant Arabų valstybių lygai buvo priimti vadinamieji Taifo susitarimai (Libano nacionalinės santarvės chartija), kurie numatė valstybės valdymo reformas – parlamente atstovavimas musulmonams ir krikščionims buvo suvienodintas. 1990 m. pilietinis karas baigėsi. Per jį apie 60 000 žmonių žuvo, Beirutas buvo smarkiai sugriautas; manoma, šalis patyrė apie 25 mlrd. JAV dolerių nuostolių.
Basshunter
Basshunter, tikrasis vardas Jonas Erik Altberg (g. 1984 m. gruodžio 22 d. Halmstade) – švedų dainininkas, muzikos prodiuseris ir diskžokėjus. Savo dainas priskiria eurodance muzikos stiliui. Labiausiai išgarsėjo savo sukurtais singlais „Boten Anna“ ir „Vi sitter i Ventrilo och spelar DotA“.
Libano istorija
Pilietinis karas
thumb|Libanas 1976 m. Tamsiai žalia spalva – Sirijos okupuota, šviesiai žalia – palestiniečių, purpurinė – krikščionių milicijos kontroliuojama teritorija. thumb|Beirutas 1985 m. Musulmonai vis aktyviau pradėjo reikalauti pertvarkyti valstybės valdymo sistemą jų naudai, tam priešinosi krikščionys (maronitai ir kt.). Libano falanga ir kitos partijos ėmė stiprinti savo karines formuotes. 1975 m. balandžio 23 d. Libane prasidėjęs krikščionių falangistų ir palestiniečių konfliktas virto pilietiniu karu, kuris truko iki 1990 m.
Viduriniai amžiai
637 m. Libaną užėmė arabai; paplito arabų kalba ir islamas. Iki XI a. pabaigoje šalis priklausė (iš eilės) Omejadų, Abasidų, Fatimidų ir Seldžiukidų valstybėms. Dalis gyventojų priėmė drūzų tikėjimą. XI a. pabaigoje Viduržemio jūros rytinę pakrantę užėmus kryžininkams, Libanas priklausė kelioms jų sukurtoms valstybėlėms. Kryžininkus palaikė maronitai. 1291 m. iš Libano teritorijos galutinai išstūmus kryžininkus ji atiteko Egipto mameliukams; išaugo Beiruto uostas.
FC Honka (moterys)
FC Honka – Suomijos futbolo klubas iš Espo. Moterų komanda dalyvauja Kansallinen Liiga.
Libano istorija
Naujieji laikai
1926 m. Prancūzija, siekdama sutvirtinti savo padėtį, suteikė Libanui konstituciją; Libanas tapo respublika, bet protektorato teisėmis – Prancūzija pasiliko jo užsienio santykių ir gynybos kontrolę. Krikščionių ir musulmonų atstovavimas parlamente buvo susietas su jų skaičiumi šalyje (santykis 6:5). Libano prezidentu turėjo būti renkamas maronitas, vyriausybės vadovu – sunitas, parlamento – šiitas. Vyriausybės narių krikščionių ir musulmonų turėjo būti po lygiai. Konfesionalizmas tapo Libano politinės sistemos pagrindu (1943 m. tai patvirtinta vad. Nacionaliniu paktu). 1936 m. Pjeras Žmajelis ir kiti įkūrė pusiau sukarintą krikščionių maronitų partiją Libano falanga, siekiančią Libano nepriklausomybės. Musulmonai pasisakė už susivienijimą su Sirija. 1936 m. lapkričio mėn. Prancūzijoje į valdžią atėjus Liaudies fronto vyriausybei pasirašyta sutartis dėl mandato panaikinimo ir nepriklausomybės suteikimo po 3 metų, bet sutartis liko neratifikuota.
Pilietinis karas
2006 m. liepos 12 d. Pietų Libane įsitvirtinę Hezbola kovotojai raketomis apšaudė Šiaurės Izraelį ir, slaptai į jį įsiveržę, užmušė 3 ir į nelaisvę paėmė 2 karius. Atsakydamas į tai Izraelis pradėjo bombarduoti Hezbola centrus Libane, blokavo jo oro erdvę ir uostus. Vėliau Izraelis, siekdamas Pietų Libane sukurti buferinę zoną ir sumažinti savo teritorijos apšaudymo raketomis pavojų, pradėjo sausumos operaciją, o Hezbola – reguliariai raketomis apšaudyti Šiaurės Izraelį. Libano ginkluotosios pajėgos į konfliktą nesikišo. Rugpjūčio 14 d. Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos nutarimu karo veiksmai buvo nutraukti, o Pietų Libane numatyta dislokuoti 15 000 Libano ir 15 000 Jungtinių Tautų karių; šalies pietinėje dalyje jie tarp Libano ir Izraelio turi sudaryti buferinę zoną, t. p. įpareigojo Libano vyriausybę nuginkluoti visas nelegalias karines grupuotes. Rugpjūčio 17–lapkričio 1 d. iš Libano visi Izraelio kariniai junginiai buvo išvesti. Pietų Libane pradėta dislokuoti Jungtinių Tautų ir Libano karius. Per 2006 m. liepos – rugpjūčio mėn. konfliktą žuvo apie 1000 ir buvo sužeista apie 3000 libaniečių, sužlugdyta susisiekimo ir ryšių sistemos, sugriauta daug gyvenamųjų namų. Žala sudarė apie 5 mlrd. JAV dol. 2006 m. lapkričio mėn. buvo nužudytas Libano falangos veikėjas Libano pramonės ministras A. Žmajelis. Libano vidaus padėtis lieka labai nestabili – gyventojai susiskaldę į daugybę tarpusavyje besivaržančių grupuočių, vyriausybės valdžia silpna.
FC Honka (moterys)
Istorija
Moterų futbolo klubas susikūrė 1975 m.
2018 m. klubas žaidė su FC Gintra. Tai buvo 2018–19 m. UEFA moterų Čempionų lygos kvalifikacinės rungtynės. Jos baigėsi lygiosiomis 1-1.
Sudėtis
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Istorija
Pirmą kartą į Suomijos moterų elito divizioną klubas iškopė 2002 m.
Jumatilai
Jumatilai (Umatilla) – indėnų sahaptinų tauta, gyvenanti Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės vakaruose, Oregone. Vartoja sahaptinų kalbos tarmę (jumatilų kalbą), dabar paplitusi anglų kalba.
FC Honka (moterys)
Sudėtis
Atnaujinta 2018 m. rugpjūčio 8 d. pagal UEFA duomenis
Jumatilai
Jumatilai laikėsi prie Kolumbijos upės ir jos intako Jumatilos (šiaurės rytų Oregonas). Gyveno kaimynystėje su teninais, višramais ir klikitatais, iš pietų buvo puldinėjami paijutų ir banokų. XIX a. smarkiai nukentėjo nuo epidemijų, o 1855 m. buvo priversti pasirašyti sutartį su JAV ir persikelti į rezervacijas. Sudarė konfederaciją su valavalais bei kaijusais ir gavo rezervaciją šiaurės rytų Oregone (Jumatilos apygarda). Asimiliavosi su kitomis rezervacijos tautomis. Verčiasi miškų ūkiu, pramone.
Pusinis surišimas
Pusinis surišimas – taktinė idėja šachmatų kompozicijoje, kuria įgyvendinamas vienos iš dviejų juodųjų arba baltųjų figūrų, stovinčių tarp karaliaus ir priešininko tolimo veikimo figūros, surišimas, kai viena iš jų išeina iš šios linijos.
FC Honka (moterys)
Istorija
2006, 2007 ir 2008 metais dominavo moterų futbole Suomijoje.
Pusinis surišimas
Istorija
Idėją pasiūlė anglų šachmatų kompozitorius Kominsas Mensfildas 1915 m., patalpinęs savo uždavinį  The Hampshire Telegraph and Post  laikraštyje.
Paplitimas
{|
Pusinio surišimo idėjos uždaviniai
Ši idėja daugiausiai paplito, kuriant dviejų ėjimų šachmatų uždavinius. Jos esmė: kai baltųjų sukurtą mato grėsmę juodiesiems tenka atremti, patraukiant iš pusinio surišimo linijos vieną iš dviejų figūrų, tai pablogina jų poziciją dėl liekančiosios figūros surišimo. Tai gali išnaudoti baltieji, matuodami juodųjų karalių.
Uždavinių pavyzdžiai
Jis sprendžiamas '''1. Ve2, grasinant 2. Vf3#'''. Juodųjų gynybiniai ėjimai vienas po kito suriša savas figūras, esančias tarp jų karaliaus ir toliašaudžių varžovo figūrų, o tai susilpnina jų gynybinį pajėgumą bei sudaro galimybes matuoti juodųjų karalių.
Italų šachmatų kompozitoriaus Džordžo Mirio trijų ėjimų uždavinyje pusinio surišimo figūros yra du juodųjų žirgai yra d vertikalėje. Po baltųjų ėjimo '''1. Rg7 baltieji sukuria grėsmę 2. Vh4+ Žf4 (2…Že4) 3 VxŽ#''' Juodieji ginasi žirgais, bet baltieji antruoju ėjimu atsako naujais grasinimais. Jiems atremti juodieji priversti gražinti žirgus atgal, į surišimo liniją, bet tai jų negelbsti, nes baltieji per tą laiką suspėjo pabloginti juodųjų padėtį.
Nuorodos
Pusinis surišimas
Paplitimas
Šią temą šachmatų kompozitoriai naudoja, kurdami: tiesioginius, atvirkščio mato, sutarto mato, pasakiškus šachmatų uždavinius.
Nuorodos
[https://web.archive.org/web/20180801124932/http://kmoen.people.ua.edu/by-play-blog/revisiting-the-half-pin Kabe Moen. Grįžtant prie pusinio surišimo]
Baltųjų figūrų pusinis surišimas dažniau naudojamas atvirkščio, ar sutarto mato, nei tiesioginiuose šachmatų uždaviniuose.
FC Honka (moterys)
Istorija
2017 m. vėl tapo stipriausia komanda Suomijoje.
Pusinis surišimas
Pusinio surišimo linijoje gali būti naudojamos abiejų spalvų šachmatų figūros. Pagal figūrų spalvą idėja skirstoma į juodųjų figūrų, arba baltųjų figūrų pusinį surišimą.
Uždavinių pavyzdžiai
Pusinio surišimo linijų uždavinyje gali būti ne viena. A. Heselgreno uždavinyje jų net trys: ketvirtojoje horizontalėje, a8-h1 įstrižainėje ir e vertikalėje.
Pelkaviai
Aprašymas
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje dauguma pelkaviečių pasitraukė į Vokietiją, pokaryje Pelkavių vietoje buvo įsteigtas Jakovlevkos kaimas.
Pelkaviai rus. arba Jakovlevka (, (1938–1945 m. )) – kaimas Rusijos šiaurės vakaruose: Kaliningrado srities Nesterovo rajono Čistyjė Prudų kaimo gyvenvietėje.
Piliakalnis
Kaimo šiaurės vakaruose iškilusi 195,0 m aukščio kalva, XX a. pr. žemėlapiuose žymima kaip Schlossberg. Tai – jotvingių piliakalnis. Bene pirmasis duomenis apie jį savo knygoje „Erlaeuterungen zur vorgeschichtlichen Uebersichtskarte von Ostpreussen“ 1908 m. paskelbė vokiečių archeologas Emilis Holakas. Anksčiau piliakalnis buvo žinomas kaip Pelkawen, Pelkauen, dabar – Jakovlevkos vardu.
Aprašymas
Kaimas žinomas nuo 1785 metų, jo pavadinimas greičiausiai yra vedinys ir siejamas su lietuvių kalbos vardažodžiu Pelka, Pelkus arba prūsų kalbos žodžiu pelky. Pelkaviai buvo išsimėčiusi gyvenvietė, jos trobėsiai stovėjo Romintos girioje, į šiaurės vakarus nuo Žydkiemio. Nuo 1874 m. priklausė Žydkiemio prūsiškam valsčiui Geldapės apskrityje. 1910 m. kaime suskaičiuoti 210 gyventojai. 1933 m. jame gyveno 196, o 1939 m. – 189 kaimiečiai. Tikintieji evangelikai liuteronai priklausė Žydkiemio parapijai, veikė Pelkavių girininkija.
Pažintys internetu
250px|miniatiūra|dešinėje|Nuo 2010 m. išpopuliarėjus išmaniesiems telefonams, vis dažniau pažinčių ieškoma naudojantis programėlėmis.
Vartotojo profilis
Paprastai internetinių pažinčių svetainėse reikalinga vartotojo registracija, kuomet sukuriamas vartotojo profilis nurodant asmeninę informaciją: lytį, amžių, seksualinę orientaciją ar pažinčių tikslą, gyvenamąją vietą bei apibūdinant fizinę išvaizdą: ūgį, plaukų spalvą, akių spalvą, kūno sudėjimą. Taip pat rekomenduojama įkelti bent vieną portretinę nuotrauką. Daugelis šiuolaikinių svetainių turi funkciją registracijai su „Facebook“ paskyra, kuomet vartotojo nuotrauka ir pagrindinė informacija automatiškai perkeliama į pažinčių svetainę taip pagreitinant vartotojo registraciją.
Pažinčių svetainių tipai
Suaugusiųjų pažinčių svetainės dažnai nedaug kuo skiriasi nuo neįpareigojančių pažinčių svetainių. Abiejų tipų svetainėse galima rasti seksualiai provokuojančių nuotraukų ir jų tikslas yra trumpalaikiai seksualiniai santykiai. Nuotraukoms suaugusiųjų pažinčių svetainėse taikoma minimali moderacija, tiek kiek jos yra tikros ir priklauso jas įkėlusiam vartotojui. Dažnai šiose svetainėse siūloma papildomų paslaugų, tokių kaip video pokalbiai. Pažinčių svetainės suaugusiems gali būti pritaikytos konkretiems seksualiniams pomėgiams ar pakraipoms: svingeriams, fetišo gerbėjams, transseksualams, biseksualams, homoseksualams.
Bendrojo pobūdžio pažinčių svetainės skirtos žmonėms, kurie nusiteikę pasimatymams bei turi tikslą užmegzti romantiškus santykius. Dažniausiai tokio tipo svetainėse patalpinta vartotojų informacija bei nuotraukos yra moderuojamos netoleruojant nuogybių bei akivaizdžios seksualinės potekstės. Esant pažeidimams tokia informacija šalinama, o vartotojas patalpinęs šią informaciją perspėjamas arba blokuojamas. Bendrojo pobūdžio pažinčių svetainės gali būti skirtos tam tikrai žmonių grupei, kuriuos vienija panašus gyvenimo būdas ar pomėgiai: sportas, muzika, religija, mitybos įpročiai.
Naudojimasis pažinčių svetainėmis
Registruoti pažinčių svetainės nariai gali naršyti svetainėje, peržiūrėti kitų vartotojų profilius ir rašyti jiems žinutes, diskutuoti internetiniuose forumuose. Paieškos filtrų dėka galima ieškoti narių pagal gyvenamąją vietą (miestą ar šalį), lytį, amžių, ūgį, pomėgius bei kitus svetainėje nurodytus duomenis. Nariai gali susirašinėti žinutėmis pažinčių svetainėje ir sutarti dėl asmeninio susitikimo.
Pažintys internetu – būdas susipažinti su tikslu plėtoti asmeninius, romantinius ar intymius santykius. Internetinių pažinčių bendrovės suteikia įrankius (paprastai interneto svetaines ar programėles) susipažinti internetu naudojant kompiuterį ar mobilųjį telefoną. Nuo 2010 m. išpopuliarėjus išmaniesiems telefonams, vis dažniau pažinčių ieškoma naudojantis programėlėmis. Didžiausią rinkos dalį turi „Tinder“.
Pažinčių svetainių tipai
Neįpareigojančių pažinčių svetainės skirtos ieškantiems trumpalaikių santykių. Tokiose svetainėse paprastai taisyklės yra ne tokios griežtos ir leidžiama talpinti atviresnes, labiau provokuojančio pobūdžio nuotraukas, tačiau dažnai jos rodomos „užrakintos“ ir atidengiamos tik su vartotojo prašymu. Prie neįpareigojančių pažinčių kategorijos gali būti priskiriamos ir pažinčių svetainės vedusiems.
Priklausomai nuo pažinčių tikslo, svetainės gali būti skirstomos į bendrojo pobūdžio, neįpareigojančių pasimatymų ir pažintis suaugusiems.
Teninai
Teninai (Tinainu, Tinaynuɫáma) – indėnų sahaptinų tauta, gyvenanti Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės vakaruose, Oregone. Vartoja sahaptinų kalbos tarmę, dabar paplitusi anglų kalba.
Teninai laikėsi prie Kolumbijos upės, o XIX a. patraukė nuo jos į pietus. Gyveno kaimynystėje su jumatilais, višramais ir klikitatais. Skirstėsi į 4 grupes (Dalzo teninus, Aukštutinio Dešuto teninus, Žemutinio Dešuto teninus, Džono Dėjaus upės teninus), kurios skyrėsi savo ūkine kryptimi bei egzogaminėmis tendencijomis. Nebuvo perėmę žirgų, kaip kiti sahaptinai.
1855 m. kartu su višramais (vaskais) perkelti į Vorm Springso rezervaciją šiauriniame Oregone (Vasko ir Džefersono apygardos). Verčiasi miškų ūkiu ir medienos apdirbimu, elektronikos pramone, žvejyba, dalyvavo statant Dešuto jėgainę.
Paul Elvstrøm
Biografija
miniatiūra|kairėje|P. Elvstrøm 1960 m. olimpiadoje Nuo 1948 iki 1960 m. jis keturiskart paeiliui tapo regatos olimpiniu čempionu ir įėjo į istoriją kaip pirmasis sportininkas, laimėjęs olimpinį auksą keturissyk iš eilės toje pačioje sporto šakoje. Pirmąjį sykį su Firefly, kitus tris su Finn Dinghi klasės burvaltėmis. 1968 m. vasaros olimpiadoje Star klasės burvalčių varžybose vandenyse aplink Akapulką jis per plauką liko nuo medalio ir tenkinosi 4-ąja vieta. Panašiai nutiko ir per 1984 m. Los Andželo olimpiadą, kurioje jis plaukė su Tornado klasės katamaranu. Pastarojoje ir kitoje, paskutinėje, savo olimpinėje regatoje jis plaukė padedamas savo jauniausios dukters Trinės, nors paprastai tuomet tokio tipo valtimis varžybose plaukdavo du jauni vyrai. Paskutiniu savo dalyvavimu užėmė 15 vietą.
Paulas Elvstriomas (1928 m. vasario 25 d. Helerupe, netoli Kopenhagos – 2016 m. gruodžio 7 d. ten pat) – Danijos buriuotojas. P. Elvstriomas yra tituluočiausias regatos buriuotojas skaičiuojant pasiekimus pasaulio taurės varžybose ir olimpiadose. Jis keturiskart iš eilės tapo olimpiniu čempionu Finn Dinghi arba Firefly klasės regatose, taip pat iškovojo dar vienuolika pergalių pasaulio regatos varžybose su klasėmis Snipe, Soling, Star, Flying Dutchman ir Finn.
Biografija
P. Elvstriomas yra vienas iš ne daugelio sportininkų, kurių karjera olimpinėse žaidynėse tęsėsi 40 metų (kiti trys – fechtuotojas Ivan Joseph Martin Osiier bei buriuotojai Magnus Konow ir Durward Knowles). Nuo 1948 iki 1988 m. jis rungtyniavo įvairių burlaivių ir burlenčių klasių regatose.
P. Elvstrøm taip pat buvo žymus burvalčių ir buriavimo įrangos kūrėjas. Obenro mieste įkūrė savo įmonę „Elvstrøm Sails“, kurios logotipe vaizdavosi raudona trikampė karūna. Kartu su kitu danų jachtų dizaineriu Jan Kjaerulff jis sukūrė itin nusisekusią greitą, lengvasvorę ir sportiškai nedidelę jachtos klasę Aphrodite 101, kurią užsakė danų buriuotojas entuziastas Jörgen Juul Rasmussen.
Elvstrøm parašė nemažai knygų, kuriomis perdavė savo buriavimo žinias, ypač apie buriavimo taktiką ir reguliariai vykstančias buriavimo regatas. Jis taip pat buvo vietos jachtklubo „Kongelig Dansk“ narys. 1996 m. išrinktas „Danijos amžiaus sportininku“. 2007 m. tapo vienu iš šešių pirmųjų asmenų, išrinktu į ISAF buriuotojų šlovės muziejų. Paskutiniais savo gyvenimo metais gyveno Helerupe, netoli Kopenhagos, kur po kelerius metus trukusios kovos su alzheimeriu ir mirė, būdamas 88 metų.
Kentauro proksima b
thumb|320px|Kentauro proksima b egzoplaneta – dailininko vizija. Kaip atrodo ši planeta iš tikrųjų nėra žinoma. Kentauro proksima b (dar vadinama Proksima b arba Kentauro alfa Cb) – egzoplaneta, skriejanti aplink artimiausią Saulės sistemai žvaigždę, raudonąją nykštukę Kentauro proksimą. Ši planeta skrieja gyvybei tinkamoje zonoje. Nuo Žemės nutolusi 4,2 šviesmečio ir yra artimiausia žinoma rasta egzoplaneta.
Kentauro proksimos b planetą nuo žvaigždės skiria 6,9 mln. km, ji aplink žvaigždę apsisuka per 11,2 Žemės dienas, jos masė yra 1,3 Žemės masės. Tinkamumas gyvybei nėra patvirtintas, nes žvaigždinis vėjas šiai planetai daro 2000 kartų didesnį poveikį, nei Saulės vėjas Žemei. Šios planetos atradimas buvo paskelbtas 2016 m. rugpjūčio mėn. Pietų Europos observatorijoje. Planeta buvo atrasta naudojantis radialinio greičio metodu.
Sahaptinai
Sahaptinai (Sħáptənəxw – iš sališų k., sav. Ni Mii Puu) – Šiaurės Amerikos indėnų tautų grupė, gyvenanti Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės vakaruose, į rytus nuo Kaskadinių kalnų (Vašingtone, Aidahe, Oregone). Dauguma sahaptinų (nezpersai, jakimai, jumatilai, valavalai, tenainai, palusai, vanapamai, skinai, klikitatai ir kt.) gyveno Kolumbijos upės vidurupio baseine, palei Gyvačių upę bei jos intakus. Modokai ir klamatai sudarė atskirą spiečių šiaurės Kalifornijoje. Vartoja sahaptinų kalbas (plynaukščių penučių šeima), dabar paplitusi anglų kalba. Tikintieji – krikščionys (katalikai, protestantai (daugiausia presbiterionai, metodistai, taip pat šeikeriai)), tradicinės tikybos puoselėtojai.
thumb|250px|Sahaptinų vadai ir amerikiečiai. ~1890 m.
Sahaptinai atstovauja plokštikalnių indėnų kultūrą. Iki sąlyčio su europiečiais jų skaitlingumas buvo apie 18 tūkst. žmonių. Nuo XIX a. pradžios susidūrė su baltaisiais. 1855 m. Vola Volos slėnyje dauguma sahaptinų genčių sudarė sutartį su JAV ir buvo perkelti į rezervacijas. Daug kartų buvo prieš atėjūnus sukilę: 1848 m. Kajuso kare, 1855–1856 m. jakimų ir Pjudžeto užutėkio karuose, 1877 m. nezpersų kare ir 1872–1873 m. modokų kare. XIX a. tarp sahaptinų ėmė plisti naujos religijos atmainos, mesianizmas (ypač įtakingas pranašas buvo Smohala). Rezervacijose, kur sahaptinai dažniausiai gyvendavo mišriai, prasidėjo tarpgentinė integracija, susiklostė naujos konfederacijos. Dalis smulkesnių tautų buvo asimiliuotos stambesnių.
Klamatus ir modokus žirgai bei Didžiųjų lygumų kultūros įtaka pasiekė vėliau, nei kitus sahaptinus. Su baltaisiais susidūrimai prasidėjo 1820–1840 m. Jie mažiau nukentėjo nuo epidemijų, smarkiai nekariavo. 1864 m. modokai, klamatai ir dalis šiaurės paijutų sudarė sutartį su JAV ir perkelti į rezervaciją. 1873 m. dalis modokų buvo išsiųsta į Oklahomą, kai kurie jų grįžo. XX a. modokai iš esmės susimaišė su klamatais.
Pagrindinė visuomeninė ląstelė – daugiašeimis namų ūkis, sudarytas iš kelių branduolinių šeimų. Ūkių šeimininkai sudarydavo kaimo tarybą. Būta visuomeninės nelygybės, vergovės (karo belaisvių). Turtus (žirgus, vergus) paveldėdavo vyriausiasis sūnus. Santuokos dažniausiai būdavo patrilokalinės, nors kai kuriose gentyse matrilokalinės ar neolokalinės. Religijai būdingas šamanizmas.
Paryžiaus Šv. Severino bažnyčia
thumb|right|250px|Išorinis vaizdas Paryžiaus Švento Severino bažnyčia  – vėlyvosios gotikos Romos katalikų bažnyčia Paryžiaus Lotynų kvartale. Tai viena seniausių Prancūzijos sostinės katalikų šventovių. Ji stovi kairiajame Senos upės krante, de Pratr-Sen-Severin gatvėje.
Istorija
Šeštame amžiuje šiose apylinkėse gyveno ir veikė katalikų vienuolis atsiskyrėlis, vėliau paskelbtas Šventuoju Severinu iš Paryžiaus. Iškilo koplyčia, kurioje Šv. Severinas buvo palaidotas. Vėliau šventovę sugriovė šalyje siautėję normanai. XI a. toje vietoje išmūryta bažnyčia, kuri, kiek pakeitusi formas, tebestovi ir mūsų dienomis.
1448 m. pastatas išdegė, todėl turėjo būti perstatytas. Dalinai išliko fasadai, trys perdengimai ir varpinė. Bažnyčioje tebeskamba 1412 m. išlietas varpas. 1487 m. iškilo bokštas, 1489–1495 m. – apsidė, o 1498–1520 m. išmūrytos šoninės koplyčios. Dar viena koplyčia (ovalinė) atsirado 1763 m., ją suprojektavo architektas Jules Hardouin-Mansart. Prancūzų revoliucijos metu pamaldos nevyko, patalpos buvo naudojamos parako ir pašarų gyvuliams sandeliavimui. Tikintiesiems durys vėl buvo atvertos 1802 m. thumb|left|150px|[[Vilniaus Aušros Vartų Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo Motinos, koplyčia|Vilniaus Aušros Vartų Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo Motinos, koplyčios paveikslo kopija bažnyčioje]]
Abiejų Tautų Respublikoje pralaimėjus 1831 m. sukilimą, daug jo dalyvių pasitraukė į Vakarų Europą. Paryžiuje apsigyvenę lietuvių ir lenkų sukilėliai pamėgo melstis Šv. Severino bažnyčioje. Vienoje iš jos šoninių koplyčių dvarininko iš Antašventės (dab. Molėtų rajone) Andriaus Tovianskio rūpesčiu 1841 m. gruodžio 8 d. buvo pakabinta Vilniaus Aušros Vartų Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo Motinos, koplyčios paveikslo kopija. Virš paveikslo – Lietuvos vytis ir Lenkijos erelis. Tai – dailininko Valentino Vankovičiaus kūrinys.
Dabartiniu metu išdidintas pastatas yra 50 m ilgio ir 34 m pločio, tarp turistų jis išlieka itin populiariu. Lankytojai kreipia dėmesį į XV a. vitražus languose, Žano Polio Flandrinio ir kt. žinomų tapytojų darbus. Dveji vargonai, naujai sumontuoti XX a. antrojoje pusėje: didieji 1963 m. ir mažesni 1966 m. Muzikantai vargonininkai noriai koncertuoja šventovėje, čia rečitalį buvo surengęs žinomas virtuozas JAV lietuvis Albinas Prižgintas.
Nuo 1977 m. prie bažnyčios priskirta dalis gretimos Šv. Mikalojaus bendruomenės (kita pastarosios parapijos dalis pasirinko katalikiško tradicionalizmo kryptį).
Adomas Lastauskas
Adomas Lastauskas (1866 m. gruodžio 23 d. Rudaminoje, Kalvarijos apskritis, Rusijos imperija – 1938 m. liepos 5 d. Šilavote, Lietuvos Respublika) – Romos katalikų kunigas Lietuvoje ir Lenkijoje.
Biografija
1909 m. paskirtas Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo parapijos administratoriumi (klebonu). Krašto lietuviai 1917 m. jį pasiuntė deputatu į Vilniaus konferenciją, kuri išrinko Lietuvos Tarybą, paskelbusią šalies Nepriklausomybę. 1919 m. rugsėjo 24 d. Lenkijos administracinių organų buvo trumpam suimtas Seinuose, o vėliau iškeldintas į Lietuvos Respubliką. Iki 1935 m. liepos 1 d. tarnavo klebonu Šilavoto Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje, vėliau – altarista Šilavote.
Juozapas Marma (1857)
Juozapas (Juozas) Marma (1857 m. rugsėjo 7 d. Mergbūdyje (dab. Šakių rajonas) – 1938 m. Griškabūdyje (dab. Šakių rajonas)) – Romos katalikų kunigas, politikas Lietuvoje ir Lenkijoje.
Biografija
1908 m. paskirtas Veisiejų Šv. Jurgio bažnyčios administratoriumi (klebonu). Parapijiečių įgaliotas 1917 metais dalyvavo Vilniaus konferencijoje, kuri išrinko Lietuvos Tarybą, paskelbusią šalies Nepriklausomybę.
Mokėsi Varšuvoje, o nuo 1876 m. – Seinų kunigų seminarijoje. Kunigu įšventintas 1881 m. vasario 20 d. 1881–1883 m. skiriamas medinės koplyčios kapelionu Kaletnike. 1883–1890 m. buvo vikaru Prienuose, o 1890–1897 m. – Suvalkuose (1896–1897 m. šiame mieste kartu dirbo ir tikybos mokytoju). Vėliau buvo parapijų administratoriumi (klebonavo): penkerius metus Vištyčio Švč. Trejybės bažnyčioje; 1902–1904 m. – Romanų Švč. Mergelės Marijos bažnyčioje, 1904–1908 m. – kamendulių vienuolyno bažnyčioje Vygriuose.
Niujorko viešoji biblioteka
thumb|300px|Centriniai bibibliotekos rūmai su liūtų skulptūromis [[Manhatanas|Manhatano parke]] Niujorko viešoji biblioteka (, santrumpa NYPL) – viena didžiausių JAV ir pasaulio bibliotekų, lankytojus aptarnauja Niujorko mieste įkurdintuose 88 padaliniuose. Tai pelno nesiekianti organizacija, finansuojama tiek valstybės, tiek ir fizinių bei juridinių asmenų. Fondus sudaro 51 mln. saugomų vienetų, tame tarpe 14 mln. knygų. Nuo 2012 m. dalį savo digitalizuotų rinkinių biblioteka pateikia internete.
Istorija
XIX a. pab. Niujorke jau veikė dvi viešosios bibliotekos: 1849 m. įkurta Astor Library (knygų į namus neišduodavo) ir Lenox Library, šiuo metu labiau žinoma kaip meno muziejus Frick Collection. 1886 m. Niujorko meras ir kandidatas į valstybės prezidentus Samuelis Džonas Tildenas dalį savo palikimo (apie 2,4 milijonus dolerių) paskyrė būsimai miesto bibliotekai steigti. Kitu mecenatu tapo niujorkietis verslininkas Robrtas Uotsas. 1892 m. Astor Library ir Lenox Library susidūrė su finansiniais sunkumais ir Niujorko advokatas Džonas Bigelou pasiūlė sujungti aukščiau paminėtas bibliotekas su abiejų mecenatų lėšomis. 1895 m. gegužės 23 d. atsiradęs privatus fondas buvo pavadintas Niujorko viešąja biblioteka.
1901 m. ji apsijungė su New York Free Circulating Library. Filantropas Endriu Karnegi paskyrė 5,2 milijonus dolerius filialams steigti, su sąlyga, kad juos finansiškai išlaikys miestas. 1911 m. gegužės 23 d. atidaryti Centriniai rūmai, jų įėjimą papuošė skulptoriaus Edvardo Klarko Potterio sukurti liūtai. Pradžioje skulptūros pavadintos Leo Astor ir Leo Lenox, taip primenant bibliotekos ištakas, o 1930 m. miesto meras juos oficialiai pervadino į Kantrybę ir Tvirtumą. Būtent šios savybės, krikštatėvio nuomone, turėjo padėti niujorkiečiams į veikti Pasaulinės ekonominės krizės poveikį. Vardai prigijo ir dabar liūtų povyzos tapo bibliotekos simboliu. thumb|right|300px|Pagrindinė skaitykla Pagrindinė skaitykla įsikūrusi didžiulėje salėje (23,8 m X 90,5 m), patalpų aukštis taip pat įspūdingas ir siekia 15,8 m. Knygų eilės apima pirmojo aukšto sienas, taip pat sustatytos stelažuose balkone. Aukšti langai ir masyvios liustros skleidžia reikiamą šviesą, skaityklos lankytojams paruoštos patogios kėdės ir tvirti stalai su papildomomis lempomis. Jau dabartiniais laikais įrengtos internetinės prieigos ir atskiros vietos noutbukams prisijungti, o garsiems mokslininkams ir profesoriams atidarytos atskiros skaityklos.
XX a. aštuntame dešimtmetyje biblioteka įgavo naują knygų saugyklą, su 12 000 m² ploto sandėliavimo patalpomis. Prieš ją pastatant, buvo nupirktas gretimas Brianto parkas, medžiai buvo iškasti ir tame plote įrengtas požeminis pastatas knygoms saugoti, o jo viršuje vėl atsodintas visuomenei skirtas parkas.
Modokai
Modokai ir klamatai pasitraukė į pietus nuo kitų sahaptinų ir apsigyveno ties Plokščiakalnių, Kalifornijos, Didžiojo Baseino ir šiaurės vakarų pakrantės kultūrinių erdvių sandūra. Modokai gyveno įpiečiau klamatų, šiaurės Kalifornijoje ir pietų Oregone, į šiaurės vakarus nuo dabartinio Šastos miesto, apie Tulės ežerą ir Prarastąją upę (Lost River), rytuose siekė Žąsų ežerą (Goose Lake). Gyveno kaimynystėje su šastais, jurokais, ačomaviais, karukais, šiauriniais paijutais, tekelmais.