cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kazys Šalkauskis
Biografija
1912–1915 m. dirbo advokatu Samarkande (Uzbekija). Pirmojo pasaulinio karo metais 1915–1917 m. buvo Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti įgaliotiniu Šiauliuose, steigė maitinimo punktus visoje Šiaurės Lietuvoje, Žemaitijoje, Rygoje, Mintaujoje, Daugpilyje. 1918–1920 m. – Lietuvos prekybos ir pramonės ministerijos reikalų valdytojas, ministro pavaduotojas. Paskirtas Lietuvos vyriausybės komisaru perimti iš bermontininkų jų paliekamą teritoriją ir turtą.
1919–1960 m. dirbo advokatu. 1921–1922 m. – Aukštųjų kursų dėstytojas, 1922–1936 m. Vytauto Didžiojo universitete dėstė teisę, 1936 m. – profesorius. 1940–1950 m. – Vilniaus universiteto profesorius. 1944–1945 m. – dar ir Lietuvos mokslų akademijos reikalų valdytojas.
Daugelio mokslo darbų teisės klausimais autorius. 1935 m. sudarė įstatymų rinkinį „Lietuvos novelos“.
Jurgis Gilvydis
Jurgis Gilvydis (1904 m. gruodžio 27 d. Žaliojoje, Troškūnų valsčiuje – 1978 m. Buenos Airėse, Argentinoje? ) – Argentinos lietuvių veikėjas, kino kronikininkas.
Biografija
Baigė Panevėžio gimnaziją. 1929 m. išvyko į Argentiną, apsigyveno Buenos Airėse. Laikraščio „Švyturys“ ir knygyno administratorius. Vienas „Vilniaus klubo“ steigėjų, jo pirmininkas; Vilniui vaduoti sąjungos veikėjas. Nuo 1940 m. ilgą laiką – Lietuvai išlaisvinti centro vykdomojo komiteto sekretorius. Tautos fondo, Argentinos lietuvių bendruomenės, Argentinos lietuvių organizacijų ir spaudos tarybos (ALOST) veikėjas. Iškėlė Pietų Amerikos lietuvių kongresų (PALK) idėją; I PALK organizacinio komiteto sekretorius, kongreso, įvykusio 1960 m. Buenos Airėse, prezidiumo narys, vyr. tvarkytojas. 1932 m. baigęs kino technikos kursus, kūrė dokumentinius filmus apie Argentinos, Urugvajaus, Brazilijos lietuvių gyvenimą ir veiklą, įkūrė kino teatrą „Vytis“, jame rodė savo, kitų kraštų lietuvių emigrantų ir Lietuvos menininkų sukurtus filmus. Bendradarbiavo laikraščiuose „Argentinos žinios“, „Dirva“ (leistas JAV).
2 eurų moneta
2 eurų moneta – moneta, kurios bendrųjų pusių dizainą sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Jose pavaizduota Europos Sąjunga arba Europa – šie atvaizdai simbolizuoja ES vienybę. Lietuviškųjų 2 eurų monetos averse pavaizduotas Vytis.
Istorija
thumb|kairėje|Pirmosios laidos 2 eurai thumb|kairėje|Antrosios laidos 2 eurai Moneta į apyvartą išėjo 2002 m., kai eurų monetos ir banknotai buvo pradėti naudoti 12 euro zonos ir su ją susijusių valstybių. Bendrąją pusę (reversą) sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Monetos nuo 1 iki 5 centų vaizdavo Europos Sąjungos vietą pasaulyje (tarp Afrikos ir Azijos), o monetos nuo 10 centų iki 2 eurų vaizdavo ES narių teritorijas iki 2004 m. išsiplėtimo.
Tuo metu 15 šalių (euro zonos + Monako, San Marino ir Vatikano) monetų nacionalinės pusės buvo sukurtos pagal nacionaliniu mastu įvykusius konkursus, tačiau tam tik reikalavimai buvo privalomi ir nacionalinėms pusėms (pvz., turi būti pavaizduota 12 žvaigždžių, daugiau žr. eurų monetos). Iki 2008 m. buvo draudžiama keisti nacionalines puses, išskyrus monarcho (kurio portretas būdavo dažnai vaizduojamas) mirties ar sosto perdavimo atveju. Taip nutiko Monakui ir Vatikanui (Vatikanas turėjo dar ir tarpinį dizainą, kol buvo išrinktas naujas Popiežius). Dėl naujų taisyklių, kuriose buvo reikalaujama, jog ant monetų nacionalinės pusės būtų užrašytas šalies pavadinimas, įvyko keletas pokyčių (Suomijos ir Belgijos monetose nebuvo užrašyti šalių pavadinimai). Po 2004 m. ir 2007 m. ES išsiplėtimo bei numanomų kitų išsiplėtimų monetų nuo 10 centų vertės dizainas 2007 m. buvo pakeistas taip, kad vaizduotų visą Europos žemyną. Šis naujesnis dizainas Italijos, San Marino, Vatikano, Austrijos ir Portugalijos monetose vaizduojamas nuo 2008 m. 1, 2 ir 5 centų monetų dizainas keičiamas nebuvo, nes senųjų narių kontūrai buvo išryškinti labai blankiai, taigi nuspręsta, jog keisti dizainą neverta.
Dizainas
miniatiūra|2 eurų briauna 2 eurų monetos yra pagamintos iš nikelio, žalvario ir vario. Jų skersmuo yra 25,75 mm, storis – 2,20 mm, o svoris – 8,50 g. Monetų briauna smulkiai rantuota.
Bendroji pusė (reversas)
Bendrosios pusės dizainą sukūrė Luc Luycx. Monetos dešinėje, vaizduojama Europos Sąjunga iki jos išsiplėtimo 2004 m. gegužės 1 d. arba nuo 2007 m. sausio 1 d. – geografinis Europos atvaizdas. Šešios plonos linijos vertikaliai eina už Europos arba Europos sąjungos ir abejose linijų pusėse yra po vieną žvaigždę (iš viso 12 žvaigždžių kaip ir Europos Sąjungos vėliavoje). Viduryje, kairėje, pavaizduotas didelis skaičius 2, o šalia jo mažomis raidėmis tekstas „EURO“. Dešinėje pusėje galima įžiūrėti autoriaus inicalus LL.
Nacionalinė pusė (aversas)
Monetų aversas kiekvienoje šalyje skiriasi. Visuose aversuose turi būti pavaizduota 12 žvaigždžių (dažniausiai – ratu aplink nacionalinį dizainą), šalies inicialai bei kaldinimo metai. Nacionalinėje pusėje negalima pakartoti monetos vertės užrašo, nebent šalies kalboje naudojama ne lotynų abėcėlė (šiuo metu tik ant Graikijos ir Austrijos monetų nacionalinės pusės užrašyta monetos vertė. Ant graikų monetų yra užrašas „2 EYPΩ“, o ant austrų – „2 EURO“).
2 eurų proginės monetos
miniatiūra|200px|Pirmoji lietuviška 2 eurų proginė moneta
Šios monetos nuo įprastinių eurų skiriasi tik aversu, kuriame dažniausiai pavaizduojamas koks nors istorinis įvykis ar kita proga. Šios eurų monetos galioja visoje euro zonoje kaip legali mokėjimo priemonė.
2015 m. gruodžio 14 d. Lietuvos bankas vieno milijono tiražu į apyvartą išleido pirmąją lietuvišką 2 eurų proginę monetą. Ji skirta lietuvių kalbai – averse įdėtas žodis „Ačiū“.
Nuo 2012 m. kiekviena euro zonos valstybė per metus gali išleisti iki 2 tokių monetų ir iki 5 procentų visų monetų apyvartos.
Dažnai 2 eurų proginės monetos yra kolekcionuojamos, o kai kurios iš jų net gaminamos iš brangesnių metalų, tuo pačiu jų vertė padidėja.
Ban Ki-Moon
Ban Ki Munas (g. 1944 m. birželio 13 d. Jimsonge, Š. Čungčongo prov.) – Pietų Korėjos diplomatas, buvęs JTO Generalinis sekretorius nuo 2007 m. sausio 1 d. iki 2016 m. pabaigos.
Biografija
Gimė mažame Haengchi kaimelyje prie Čungdžu miesto, į kurį vaikystėje persikraustė. Korėjos karo metu Ban Ki Munas su tėvais nuo vykusio karo veiksmų buvo pasitraukę iš Čungdžu į atokesnes Korėjos vietoves. Baigė Čungdžu vidurinę mokyklą. 1970 m. baigė tarptautinių santykių bakalauro studijas Seulo universitete ir pradėjo dirbti P. Korėjos užsienio reikalų ministerijoje. 1979 m. paskirtas Užsienio reikalų ministerijos Jungtinių Tautų departamento direktoriumi. 1985 m. baigė viešojo administravimo magistro studijas Harvardo universiteto Dž. Kenedžio valdymo mokykloje. Nuo 1992 m. iki 1994 m. dirbo P. Korėjos ambasadoje JAV. 1995 m. paskirtas P. Korėjos užsienio reikalų viceministru. 1996 m. tapo P. Korėjos prezidento patarėju nacionalinio saugumo klausimais. 1998 m. paskirtas P. Korėjos ambasadoriumi Austrijoje ir Slovėnijai. 2001 m. P. Korėja pirmininkavo Jungtinių Tautų Generalinei Asamblėjai, o Ban Ki Munas buvo paskirtas pirmininko Han Seung-soo štabo vadovu. 2003 m. naujai išrinktas Pietų Korėjos prezidentas Roh Moo-hyun Ban Ki muną paskyrė užsienio politikos patarėju. 2004 m. Ban Ki Munas paskirtas P. Korėjos užsienio reikalų ministru. 2006 m. spalio 13 d. Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja paskyrė jį organizacijos generaliniu sekretoriumi. Šiose pareigose Ban Ki Munas dirbo nuo 2007 m. pradžios, pakeitęs Kofį Ananą. Generalinio sekretoriaus pareigose didelį dėmesį skyrė klimato kaitos klausimams bei Darfūro krizės sprendimui. 2011 m. birželio 21 d. Jungtinių Tautų Generalinė asamblėja vienbalsiai paskyrė Ban Ki Muną antrajai Generalinio sekretoriaus kadencijai. Jos metu Ban Ki Munas kvietė užtikrinti taiką Artimųjų Rytų regione, organizavo Sirijos pilietinio karo taikos derybas, kvietė taikiai spręsti konfliktą Ukrainos rytuose. Ban Ki Munas teigiamai vertintas už didelį dėmesį, skirtą globalinio atšilimo problemoms. Kritikuotas už gausų P. Korėjos piliečių skyrimą į vadovaujančias pareigas Jungtinėse Tautose.
2016 m. pabaigoje baigęs Jungtinių Tautų generalinio sekretoriaus kadenciją, buvo laikomas rimtu kandidatu 2017 m. gegužės 10 d. vykusiuose P. Korėjos prezidento rinkimuose, tačiau tų metų vasario 1 d. savo kandidatūrą atsiėmė.
2017 m. rugsėjo 14 d. Tarptautinis olimpinis komitetas Ban Ki Muną išrinko organizacijos Etikos komisijos pirmininku.
Daugelis šalių jam yra skyrusios valstybinius apdovanojimus, Ban Ki Munas yra kelių dešimčių pasaulio universitetų garbės daktaras.
Novodvorai
Novodvorai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į vakarus nuo Cechanoveco, apie 27 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 69 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime stovi 1876 m. pastatytas svirnas. 1921 m. kaime buvo 13 namų ir 174 gyventojai, iš kurių 86 vyrai ir 88 moterys, 156 lenkai ir 18 žydai.
Giovanni Pisano
Džovanis Pizanas (, g. apie 1248 m. – m. 1314 (?) m.) – XIII a. pb. – XIV a. pr. italų protorenesanso skulptorius ir architektas.
Biografija
Džovanis Pizanas gimė apie 1248 m. Pizoje. Jis buvo skulptoriaus ir architekto Nikola Pizano sūnus. Tėvas ir sūnus dažnai dirbo kartu, tačiau jų individualūs stiliai buvo labai skirtingi. Džovaniui būdingas rėmimasis gotikinės stilistikos formomis, kai jo tėvui − antikinėmis, su kuriomis jis susipažino per romėniškų sarkofagų skulptūrą. Džovanis mokėsi tėvo dirbtuvėse ir pirmąkart paminėtas 1265 m. kontrakto dėl Pizos katedros sakyklos projekto dokumentuose. Tėvo asistentu Džovanis paminėtas Didžiojo fontano inskripcijoje Perudžoje (fontanas pastatytas 1278 m.). Dėl įrašų trūkumo 1270-76 m. periodu, manoma, kad Džovanis šiuo laikotarpiu buvo išvykęs į Prancūziją, nes vėlesnė jo kūrybos stilistika tampriai susijusi su prancūziškos gotikos bruožais.
1285 m. Džovanis atsisakė Pizos pilietybės ir priėmė Sienos. Sienoje Džovanis Pizanas dirbo iki 1299 m. 1285–1295 m. periodu skulptorius sukūrė Sienos katedros apatinės dalies papuošimus. Jis minimas architektu apie 1287 m. Masa Maritima mieste, kur prižiūrėjo vietos katedros statybas, suprojektavo S. Quirico d’Orcia kolegijos šoninius vartus. Apie 1302 m. datuojamas vienas įspūdingiausių jo kūrinių – Madonos su Kūdikiu skulptūra Prato katedroje. 1301 m. jis sukūrė Šv. Andriaus bažnyčios Pistojoje sakyklą. 1302 m. pradėjo Pizos katedros sakyklą. Maždaug tuo metu, kai Džotas dekoravo Arenos koplyčią Padujoje, Pizanas šiai koplyčiai sukūrė tris statulas, tarp kurių Madonos skulptūrą. Apie 1313 m. sukūrė Margaritos Liuksemburgietės monumentą San Francesco di Castelletto bažnyčioje Genujoje (išlikę fragmentai). Džovanis Pizanas paskutinį kartą paminėtas 1314 m. Sienoje, tikriausiai tuo metu ir mirė (vėliausia siūloma data – 1320 m.).
Sakinio dalis
thumb|300px|Sakinio dalys Sakinio dalys – pagrindiniai sakinio sintaksinės sandaros vienetai. Reiškiamos įvairiais savarankiškos reikšmės žodžiais, kartais tik vienu, tačiau dažniausiai dviem arba daugiau. Vien tarnybinės kalbos dalys (prielinksniai, jungtukai, dalelytės) sakinio dalių gretos nesudaro, netinka ir su kitomis sakinio dalimis nesusiję savarankiški sakinio žodžiai.
Sakinio dalys skirstomos į pagrindines ir antrininkes sakinio dalis. Pagrindinių grupėje yra tik veiksnys ir tarinys, jos sudaro sakinio gramatinį centrą ir negali priklausyti nuo kitų sakinio dalių. Šį centrą dažnai išplečia antrininkės sakinio dalys (papildinys, aplinkybės ir pažyminys). Antrininkės dalys visada priklauso kitoms sakinio dalims.
Trasa Fair Park
Trasa Fair Park – Formulės 1 trasa Dalaso miesto parke Teksaso valstijoje, JAV. Joje vienintelį kartą 1984 vyko Formulės 1 JAV Grand Prix lenktynės.
Istorija
Trasa sudaryta, sujungus miesto parko kelius.
Adresas
Dallas
USA
Vainiškiai
Vainiškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Kupiškio, už 6 km į vakarus nuo Skapiškio.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Vainiškiai minimi 1596 m.
Vladas Andriukaitis
Vladas Andriukaitis (1903 m. rugpjūčio 18 d. Kaune – 1936 m. liepos 31 d. ten pat) – prozininkas.
Biografija
Mokėsi Kaune pradinių mokyklų mokytojų kursuose ir Mokytojų profesinės sąjungos suaugusiųjų gimnazijoje, nuo 1926 m. studijavo Lietuvos universitetas humanitarinių mokslų fakultete. 1920–1922 m. mokytojavo, po to dirbo Šaulių sąjungos štabe, Trimito redakcijoje.
Akmena
Akmena vadinama:
Škotijos futbolo varžybos 1895–1896 m.
Škotijos futbolo varžybos 1895–1896 m.
Zavisiškė
Zavisiškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kimbartiškės.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Bulgarijos futbolo varžybos 1950 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1950 m.
Katlėriai
Katlėriai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Skiemonių, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
Etimologija
Manoma, jog kaimo pavadinimas kilo nuo pavardės (asmenvardinis vietovardis). Anksčiau kaimas buvo vadinamas Kotliarcais (Katlėrėliais).
Istorija
Minimi nuo 1765 m.
Europos Sąjunga
Europos Sąjunga (ES) – dvidešimt septynių Europos valstybių ekonominė bei politinė bendrija. Europos Sąjunga buvo sukurta sudarius Mastrichto sutartį 1992 m. (įsigaliojo 1993 m. lapkričio 1 d.). Jos pirmtakė buvo 1957 m. Romos sutartimi šešių Europos valstybių sukurta Europos Ekonominė Bendrija (EEB).
20-yje ES šalių galioja bendra valiuta – euras. Visos Europos Sąjungos narės, išskyrus Airiją, Bulgariją, Kiprą, ir Rumuniją, yra Šengeno zonoje, kurioje yra panaikinta pasų kontrolė. Standartizuotų įstatymų, galiojančių visose Sąjungos šalyse narėse, pagalba yra sukurta bendroji rinka, kurioje užtikrinamas laisvas žmonių, kapitalo, prekių ir paslaugų judėjimas.
Bendras Europos Sąjungos šalių gyventojų skaičius – 447 mln. Europos Sąjungos dalis pasaulio bendrajame vidaus produkte 2012 m. buvo apie 23 proc. pagal nominaliąją vertę (16,6 trln. dolerių) ir apie 19 proc. pagal paritetinę perkamąją galią (16,1 trln. dolerių).
Sąjunga priima įstatymus (direktyvas, įstatyminius aktus ir nutarimus) teisingumo ir vidaus reikalų srityse, taip pat formuoja bendrą politiką prekybos, žemės ūkio, žvejybos ir regioninio vystymosi srityse.
Cukraus pudra
miniatiūra|Cukraus pudra Cukraus pudra, miltelinis cukrus – smulkiai sumalta sacharozė, paprastai skirta maisto gamybai.
Europos Sąjunga
Jungtinė Karalystė 2017 m. kovo 29 dieną aktyvavo Lisabonos sutarties 50-ąjį straipsnį ir pradėjo oficialias derybas dėl išstojimo iš Europos Sąjungos. Tai yra pirmoji valstybė, pasitraukianti iš Bendrijos po to, kai referendume 52 proc. britų išreiškė norą tai padaryti. 2020 m. sausio 31 d. Jungtinė Karalystė galutinai pasitraukė iš sąjungos.
Cukraus pudra
Cukraus pudros panaudojimas
Dažnai cukraus pudroje būna įmaišyta nedaug sulipimą mažinančių medžiagų, kurios apsaugo, kad pudra nesušoktų į gumulus. Kaip sulipimą mažinančios medžiagos naudojamas kukurūzų krakmolas, kartais – kvietiniai miltai, kalcio fosfatas. Dėl šių priemaišų cukraus pudra su sulipimą mažinančiomis medžiagomis netinka gėrimams saldinti.
Europos Sąjunga
Šalys narės
left|thumb|{{Legend|#3d46cd|Valstybės narės (27)}} {{Legend|#46cd3d|Kandidatės, su kuriomis vyksta derybos (4)}} {{Legend|#71f268|Kandidatės (3)}} {{Legend|#ffd930|Potencialios kandidatės (2)}} {{Legend|#ff5c5c|Kandidatės, su kuriomis derybos sustabdytos (1)}}
Katlėriai (reikšmės)
Katlėriais vadinami kaimai:
Cukraus pudra
Cukraus pudros panaudojimas
Pramonėje plačiai naudojama ir gryna cukraus pudra be priemaišų.
Cukraus pudros galima pasidaryti iš paprasto cukraus, kurį tereikia sumalti kavamale ar sutrinti piestele grūstuvėje.
Europos Sąjunga
Šalys narės
Dabartinės ES narės:
Sąjungoje dalyvaujančių valstybių skaičius nuo pirmųjų šešių – Belgijos, Vakarų Vokietijos, Italijos, Liuksemburgo, Nyderlandų ir Prancūzijos – iki dabartinių 27 išaugo per keletą plėtimosi etapų: prisijungdamos prie sutarčių, šalys ribojo savo suverenitetą mainais į galimybę būti atstovaujamomis Sąjungos institucijose, kurios veikia bendrų interesų labui.
Norinti įstoti į Europos Sąjungą valstybė–kandidatė turi atitikti Kopenhagos kriterijus, kurie buvo priimti 1993 m. Europos Tarybos posėdyje Kopenhagoje ir patvirtinti 1995 m. gruodį Europos Sąjungos posėdyje Madride. Šie kriterijai apima reikalavimus, kad valstybėje veiktų konkurencinga rinkos ekonomika, būtų pripažįstamos bendros ES taisyklės ir standartai.
1985 m. Europos Bendriją paliko Danijos autonominė teritorija Grenlandija. 2016 m. surengto referendumo valia, Jungtinė Karalystė iš Europos Sąjungos pasitraukė 2020 m. (žr. Brexit). Valstybės išstojimo iš ES procedūrą ir sąlygas nustato Lisabonos sutartis.
Šiuo metu kandidačių statusą turi Albanija, Islandija, Šiaurės Makedonija, Serbija, Turkija, Juodkalnija, Moldova ir Ukraina, nors Albanija ir Šiaurės Makedonija dar nėra pradėjusios stojimo derybų. Bosnija ir Hercegovina įeina į oficialią plėtros programą. miniatiūra|Europos Sąjungos raida iki 2020 m. vasario 1 d. thumb|right|Iškilmės Briuselyje 2004 m. gegužės 1 d., į Europos Sąjungą priėmus dešimt naujų narių
Istorija ir plėtra
1950 m. gegužės 9 d. R. Šumanas (Prancūzijos užsienio reikalų ministras) pateikė idėją apie dviejų Europos valstybių ekonominę sąjungą (Prancūzijos ir VFR). Tai buvo Europos anglių ir plieno bendrijos (EAPS) pradžia. Europos sąjungos pirmtaką – EAPS – įkūrė šešios valstybės 1951 m. balandžio 18 d., Paryžiuje pasirašiusios sutartį, kuri įsigaliojo 1952 m. liepos 23 d. 1957 m. kovo 25 d. šios valstybės pasirašė Romos sutartis (Europos ekonominės bendrijos ir Euratomo), kurios įsigaliojo 1958 m. sausio 1 d. 1967 m. įsteigiamos šios bendros institucijos – Europos parlamentas (asamblėja), Europos komisija ir Europos taryba.
1973 m. sausio 1 d. prie Bendrijos prisijungė, ,. 1981 m. sausio 1 d. – . 1986 m. sausio 1 d. –,.
1995 m. sausio 1 d. į ES įstojo, ir.
2004 m. gegužės 1 d. ES narių gretas papildė, , , , , , , , ir. Dar po trejų metų, 2007 m. sausio 1 d., –,.
Paskutinė 2013 m. liepos 1 d. prisijungė.
Komisija
Europos Komisija yra Sąjungos vykdomasis organas, įstatymų leidžiamoji valdžia, atsakinga už kasdienę jos politiką. Komisija atstovauja visai Europos Sąjungai ir oponuoja Vadovų Tarybai, kurią sudaro Sąjungai priklausančių šalių vadovai, ginantys savo valstybių nacionalinius interesus. Komisija taip pat reguliuoja Europos integraciją, jai atstovauja po vieną eurokomisarą iš kiekvienos šalies narės, taigi jų šiuo metu yra 27.
Parlamentas
miniatiūra|dešinėje|Europos Parlamento salė [[Strasbūras|Strasbūre]]
Europos Parlamentas sudaro pusę Sąjungos įstatymų leidžiamojo organo. 751 jo narius (europarlamentarus) kas penkeri metai tiesiogiai renka ES piliečiai. Nors Europos Parlamento nariai yra renkami nacionaliniu pagrindu, Parlamente jie sudaro daugiau politines nei tautines grupes. Kiekviena ES priklausanti valstybė turi atitinkamą vietų skaičių Parlamente (jis priklauso nuo šalies dydžio, neoficialiai – ir dėl įtakos). Parlamentas ir Taryba kuria bei leidžia įstatymus bendradarbiaudami, o atskirose politinėse sferose – vieningu sutarimu. Parlamentas taip pat turi teisę atmesti Komisijos sprendimus ar netvirtinti Europos Sąjungos biudžeto. Europos Parlamentui vadovauja ir jam atstovauja Parlamento pirmininkas. Pirmininką ir vicepirmininkus kas 2,5 metų renka Parlamentas.
Deputatų skaičiaus pasiskirstymas
thumb|right|Atminimo ženklas, skirtas Lietuvos priėmimui į Europos Sąjungą. [[Bernotai (Vilnius)|Bernotai, Vilniaus rajonas]] thumb|right|Europos parlamento iškaba Europos Sąjungos kalbomis
Vadovų taryba
Europos Sąjungai politiškai vadovauja Europos Vadovų Taryba, kurią sudaro Sąjungai priklausančių šalių vadovai ir Komisijos pirmininkas. Šalis narė gali pasirinkti, ką išrinkti sau atstovauti – valstybės ar vyriausybės vadovą – pavyzdžiui, prezidentą arba ministrą pirmininką. Taryba susitinka mažiausiai keturis kartus per metus viršūnių susitikimuose, jai vadovauja pirmininkaujančios ES valstybės atstovas. Šios ES institucijos nereikėtų painioti su Europos Taryba, kuri yra tarpvyriausybinė organizacija, nepriklausoma nuo Europos Sąjungos.
Politika
Du pagrindiniai Europos Sąjungos tikslai yra šalių integracija ir plėtra. Pastarasis uždavinys – labiausiai politikuotas dalykas, mat jos rėmėjai, pavyzdžiui, Europos Komisija, teigia, jog Sąjunga skatina demokratinę santvarką ir atskirų valstybių ekonomiką, o priešininkai baiminasi, kad ES gali tapti sunkiai valdoma dėl skirtingų kultūrų poveikio ir politinės sistemos galimybių. Viešoji ir kai kurių politinių partijų nuomonė šiuo klausimu tapo gana skeptiška po 2004-ųjų, kai per metus, tiesiog impulsyviai ir mažai teatsižvelgiant į teisės aktus bei kitus kriterijus, buvo priimta dešimt naujų narių. Norinčios įstoti į Sąjungą Turkijos atžvilgiu, tai komplikuota situacija.
Euroskeptikai nerimauja ir dėl paties integracijos proceso, mat pasak jų, ilgainiui, Sąjungą sudarančios šalys galėtų prarasti suverenumą.
2004 m. valstybių vadovai ir ES institucijos priėmė Europos Konstituciją. Tačiau ji neįsigaliojo dėl referendumų Nyderlanduose bei Prancūzijoje, kai viešoji tų šalių gyventojų nuomonė jai nepritarė. Tuomet ratifikavimo procesas buvo nutrauktas. 2007 m. spalį Europos lyderiai parengė naują Lisabonos sutartį, kurią praktiškai sudaro buvusios Europos Konstitucijos turinys, tik pašalinti kai kurie konstituciniai terminai ir kiti smulkūs elementai. Jos ratifikavimas numatomas baigti 2009-aisiais. Priėmus Reformų sutartį, ji suteiktų Tarybai didesnės galios balsuojant, o Parlamentui – daugiau įgaliojimų. Sutartis taip pat pakeistų ES kolonų struktūrą. Europos Sąjunga vaidintų didesnį pasaulinį vaidmenį, t. y. pagalba bei kitais klausimais padėtų ne tik tarpvyriausybiniu Sąjungos narių lygiu.
Gyventojai
Europos Sąjungoje gyventojų skaičius 2021 m. buvo 447 milijonai žmonių, arba kiek mažiau nei 5,7% viso pasaulio žmonių. 2015 m., dar JK esant ES nare, registruota 5,1 mln. 000 gimimų. Migracijos neto 2013 metais ES siekė +653 100. 2010 m. gyveno 47,3 milijonų žmonių, kurie gimė ne savo gyvenamoje ES šalyje. Tai sudarė 9,4 % visos ES populiacijos. Iš jų 31,4 milijonai (6,3 %) gimė ne ES, o 16 milijonų (3,2 %) gimė kitoje ES šalyje. Daugiausiai gyventojų, kurie gimę už ES ribų, 2011 m. gyveno Vokietijoje (6,4 mln.), Prancūzijoje (5,1 mln.), Ispanijoje (4,1 mln.), Italijoje (3,2 mln.) ir Nyderlanduose (1,4 mln.). 2017 m. apie 825 000 asmenų įgavo Europos Sąjungos šalies piletybę. 2017 m. daugiausia migrantų atvyko iš Maroko, Albanijos, Indijos, Turkijos ir Pakistano. – iš viso 2,4 milijonų imigrantų iš ne ES šalių.
Kalbos, turinčios daugiausia šnekančiųjų – anglų, vokiečių, prancūzų, italų ir ispanų. Kitomis kalbomis šneka mažiau nei 10% ES gyventojų.
Sutartyje dėl Europos Sąjungos veikimo 17 straipsnyje rašoma, kad ES „gerbia ir nepažeidžia valstybių narių bažnyčių ir religinių asociacijų ar bendruomenių statuso, nustatyto pagal nacionalinę teisę“ ir „filosofinių ir nereliginių organizacijų statusą, nustatytą nacionalinėje teisėje.“ Taip pat Europos Sąjungos sutarties preambulėje yra žodžiai: „Semdamiesi įkvėpimo Europos kultūrinio, religinio ir humanistinio paveldo“, neminint konkrečios religijos ar Dievo. Kita vertus, absoliuti dauguma ES gyventojų (71,6%) priklauso krikščionių bažnyčiai (tarp jų daugiausia katalikų (45,3%) ir protestantų (11,1%)). Antra pagal dydį grupė – netikintys, įskaitant agnostikus ir ateistus.
Socialinė ir aplinkosauginė politika
Europos Sąjunga nuo seno stengėsi amortizuoti laisvosios rinkos poveikį užtikrindama darbuotojų teises ir stengdamasi apsaugoti Europos Sąjungą nuo socialinio dempingo ir aplinkosauginio dempingo. Europos Sąjungoje priimti įstatymai (Darbo laiko direktyva ir Poveikio aplinkai direktyva), kuriais siekiama užtikrinti adekvačius darbo ir aplinkosaugos standartus. Europos Sąjunga taip pat koordinuoja šalių narių socialinės apsaugos ir sveikatos sistemas tam, kad būtų palengvintas laisvas piliečių judėjimas ir būtų prieiga prie socialinės apsaugos ir sveikatos paslaugų kitose šalyse narėse. Socialinę apsaugą reguliuoja šios direktyvos: Direktyva dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo įgyvendinimo profesinėse socialinės apsaugos sistemose (86/378/EEB), Direktyva dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje (79/7/EEC), Direktyva dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (1408/71/EC) ir and kitos.
Europos socialinė chartija yra pagrindinė organizacija, atsakinga už socialines Europos piliečių teises.
Europos Sąjungos struktūriniai fondai remia vystymąsi tuose Europos Sąjungos regionuose (daugiausia pietinėje ir centrinėje Europoje), kurie išsivystymu atsilieka nuo bendrijos vidurkio. Taip pat fondai teikia skubią pagalbą, paramą kandidatėms šalims, su tikslu padėti pasiekti atitikti standartus (tarp jų PHARE, Pasirengimo narystei struktūrinės politikos programa ir Specialioji žemės ūkio ir kaimo plėtros programa), paramą Nepriklausomų valstybių sandraugai (per Techninę pagalbą Nepriklausomų valstybių sandraugai). Iš pastarosios išsivystė „EuropAid“ bendradarbiavimo tarnyba, teikianti paramą ne tik Europoje esančioms valstybėms.
Europos Sąjunga skiria vis didesnį dėmesį aplinkosaugai. Tai iš esmės skiriasi nuo laikotarpio, kai buvo įkurta Europos ekonominės bendrija ir kuomet nebuvo jokios aplinkosauginės politikos. Teisinė ES aplinkosaugos politikos bazė buvo įsteigta priėmus Suvestinį Europos aktą 1987 m. Nuo to laiko sukurta didelė įstatyminė bazė, apimanti aplinkosaugą ir tokias ekologines problemas, kaip oro užterštumas, vandens kokybė, atliekų tvarkymas, aplinkos saugojimas ir cheminių junginių, pramonės sukeliamų pavojų ir biotechnologijos reguliavimas. Europos aplinkosaugos politikos instituto skaičiavimais, aplinkosauginę teisę sudaro daugiau nei 500 direktyvų, reglamentų ir sprendimų, o aplinkosaugos politika tampa kertine Europos Sąjungoje.
Klimato kaitos mažinimas yra vienas prioritetų ES aplinkosauginėje politikoje. 2020 m. išsikėlė tikslą tapti klimatui neutraliu žemynu iki 2050 metų, drastiškai mažinant iškastinio kuro vartojimą energetikoje ir pramonėje, užtikrinant pastatų energetinį efektyvumą ir panaudojant moderniąsias technologijas. Diskusijos dėl tokio tikslo išsikėlimo vyko dar 2018–2019 metais, tačiau pradžioje tam priešinosi Čekija, Estija, Vengrija ir Lenkija.
ES veikia taršos leidimų prekybos sistema, taip siekiant sumažinti anglies dvideginio emisijas ekonomikoje. Kasmet skelbiama Europos žalioji sostinė – apdovanojami miestai, didelį dėmėsį skiriantys aplinkai, energetiniam efektyvumui, gyvenimo kokybei ir siekiantys tapti išmaniaisiais miestais.
2021 m. ES kartu su JAV pažadėjo iki 2030 m. sumažinti metano emisijas 30%. Šio pažado įgyvendinimas būtų reikšmingas klimato kaitos mažinimui.
2017 m. ES buvo atsakinga už 9,1% šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijų pasaulyje, nors ES gyventojų skaičius sudarė kiek daugiau nei 6,7% viso pasaulio gyventojų.
Antanas Ramutis Jankūnas
Antanas Ramutis Jankūnas (g. 1937 m. liepos 25 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1961 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1968 m. apgynė disertaciją „Cikliškai tempiamų kompleksinių siūlų nuovargio tyrimas ir įvertinimas“, technikos mokslų kandidatas. 1978 m. apgynė disertaciją „Verpimo mašinų pagrindinių mazgų tyrimas ir tobulinimas“, technikos mokslų daktaras.
Dvejus metus pagal paskyrimą dirbo Kretingos fabrike „Laisvė“ įrengimų meistru, gamybos viršininku. Čia pasiūlė ir įdiegė apie 20 racionalizacinių naujovių. 1963–1998 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) aspirantas, asistentas, vyr. dėstytojas, docentas, nuo 1981 m. profesorius.1995–1996 m. Inžinerinės mechanikos katedros vedėjas.
Dalyvavo Probleminės mokslinės tarybos prie Lietuvos mokslų akademijos darbe. Vienas iš nedaugelio KTU darbuotojų buvo išrinktas ir 10 metų dirbo vieno Sankt Peterburgo universiteto specializuotoje mokslinėje taryboje, suteikiančioje daktaro ir habilituoto daktaro mokslinius laipsnius. Apie 20 metų Universiteto senato (tarybos) narys. 1992 m. išrinktas Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kauno technologijos universiteto tarybos pirmininku. Dalyvavo rengiant pirmąjį Universiteto statutą.
Žmona Kazimiera – gydytoja. Vaikai Laimonas ir Antanas – inžinieriai, Vytautas – gydytojas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – mašinų, mechanizmų ir dangaus kūnų mechanika. 90 išradimų autorius ir bendraautoris.
Paraudžiai
Paraudžiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Raudėnų.
Andreikiškis
Andreikiškis – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Šešuolių.
Kazimieravas
Kazimieravu vadinami kaimai:
Zavytiškis
Zavytiškis – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Sidabrinių.
Pobikrai
Pobikrai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į pietryčius nuo Cechanoveco, apie 33 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 64 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
1504 m. kaime pastatyta medinė ''Šv. Onos'' bažnyčia. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1704 m. pastatyta nauja bažnyčia, 1743 m. sudegė. 1814 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. 1921 m. kaime buvo 30 namų ir 211 gyventojų, iš kurių 103 vyrai ir 108 moterys, 178 katalikai ir 21 stačiatikiai. 1942 m. gruodžio 2 d. kaime buvo nužudyti 106 žydai. 1952-1954 m. kaimas buvo Pobikrų valsčiaus centras.
Cigarsukiai
Cigarsukiai (Attelabidae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Vabalai smulkūs, labai panašūs į straubliukus. Kūno paviršius ryškaus metalo blizgesio, ar juodas, kartais apaugęs retais plaukeliais. Antenos buožiškos. Antsparniai platesni už priešnugarėlę.
Lietuvoje gyvena apie 20 rūšių: ir kt.
Žvaigždė (laikraštis)
Žvaigždė – JAV lietuvių vienuolių jėzuitų mėnesinis laikraštis, leistas 1943–1967 m.
Istorija
Pradėtas leisti Bostone, 1949 m. perkeltas į Čikagą.
Redaktoriai: A. Mėšlys, Bronius Krištanavičius, Algimantas Kezys.
Tango
Tango – Lotynų Amerikos šokis, sukurtas Argentinoje ir Urugvajuje. Šokis šokamas pagal tango muziką.
Šiuo metu yra oficialūs Urugvajaus ir Argentinos tango.
Šokant tango poroje būtinas artimas kontaktas.
Ilgai
Ilgai – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 10 km į vakarus nuo Trakų. Siauras ir ilgas, išsidriekęs šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 5,16 km, plotis iki 0,48 km. Altitudė 147,3 m. Ežeras gilus, jo gylis siekia iki 35,5 m. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 11,5 km. Pietuose ežeras išsišakoja į dvi įlankas. Pagal Lietuvos upių, ežerų ir tvenkinių kadastro duomenis (2019 m.), rytinė pietinės ežero dalies įlanka (4,5 ha ploto su 0,23 ha sala), kuri šiaurėje per pelke virtusia protaka jungiasi su ežeru, nebelaikoma Ilgų ežero dalimi. Ežero dubuo rininis. Krantai statūs, aukšti, šiaurėje auga Daugirdiškių miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, vietomis – dirbami laukai, miškeliai. Atabradas siauras, padengtas žvyru. Negausiai auga nendrės ir meldai. Dugnas padengtas sapropeliu, yra 3 duobės. Ilgų ežeras nenutekantis, priklauso Strėvos baseinui. Šiaurės rytuose įteka upelis iš Viesų ežero. Ežere sugaunamos lydekos, kuojos, ešeriai, karosai, lynai, seliavos. 1998 m., 1999 m., 2008 m., 2011 m. ir 2017 m. atlikti ichtiologiniai tyrimai parodė gausėjančius seliavų ir ešerių išteklius ežere ir kad nebeliko karšių.
Prie Ilgų įsikūrę kaimai: Subartėnai, Padvarionys, Padumblė (šiaurės rytuose), Užilgiai (rytuose), Bagdononys, Stareinė (pietvakariuose). Veikia kaimo turizmo sodyba.
Europos geografinis centras
thumb|200px|Europos geografinis centras thumb|200px|Aikštė prie Europos centro Europos geografiniu centru vadinama keletas vietovių. Tai yra dėl to, kad nustatant Europos geografinį centrą naudojami skirtingi metodai, be to, nėra vienareikšmiškai nustatyta riba tarp Europos ir Azijos.
1989 m. Prancūzijos nacionalinio geografijos instituto mokslininkai nustatė Europos žemyno geografinio centro vietą pagal naujus nustatytus kontinento ribų taškus. Naudodami gravitacijos centrų metodą jie nustatė, kad Europos geografinis centras yra 54 laipsniai 54 minutės šiaurės platumos ir 25 laipsniai 19 minučių rytų ilgumos. Šito taško tiksli vieta yra Lietuvoje, 26 km į šiaurę nuo Vilniaus, prie Purnuškių kaimo. Ūkio ministerijos Valstybinis turizmo departamentas ir kitos Lietuvos administracinės įstaigos parėmė geografinio centro turistinį paženklinimo projektą. 1997 m. gegužės 24 d. už 25 km į šiaurę nuo Vilniaus, tarp Purnuškių ir Bernotų kaimų atidengtas Europos geografinį centrą žymintis akmuo. 2004 m. skulptoriaus Gedimino Jokūbonio sukurtas paminklas buvo pastatytas Europos geografinio centro vietoje. Paminklas – balto granito kolona su žvaigždžių karūna viršūnėje. Teritorija aplinkui geografinį centrą 1992 m. buvo pažymėta kaip draustinis. Šiam draustiniui priklausė Girijos ežeras, Bernotų piliakalnis, alkakalnis, gretimas miškas ir kitos vietovės. 2010 m. LR Vyriausybės nutarimu pakeistos draustinio ribos, jis pavadintas Girijos kraštovaizdžio draustiniu, ir nuo šiol jam priklauso iš esmės tik Girijos miškas, o kitur galima vystyti rekreacinę ir kt. veiklą.
Twiggy
Twiggy Lawson (gimė kaip Lesley Hornby, žinoma tiesiog kaip Twiggy, g. 1949 m. rugsėjo 19 d.) – britų modelis, aktorė ir dainininkė. 16 metų tapo pirmąją išgarsėjusia manekene paaugle. Twiggy sulaukė didelės komercinės ir kultūrinės sėkmės ir tapo vienu populiariausiu visų laikų modeliu. Dėl savo populiarumo vadinama „šešiasdešimtųjų veidu“.
Biografija
Twiggy gimė ir augo Londono priemiestyje. 1966 m. pasirašė pirmąjį modelio kontraktą su Nigel Davies. 1967 m. Twiggy išvyko į Niujorką ir pradėjo tarptautinę karjerą. Sulaukė itin didelio populiarumo spaudoje dėl savo mažo svorio. 2005 – 2007 m. teisėjavo realybės šou America's Next Top Model.
Laisvasis imperijos miestas
thumb|250px|Šventosios Romos imperijos laisvieji miestai 1648 m. thumb|250px|Laisvasis imperijos miestas nuo [[1226 m. Liubekas]] Laisvasis imperijos miestas  – Šventosios Romos imperijos miesto bendruomenė, keletas vyskupijų miestų (Bischofsstadt), buvę pavaldūs tik Šventosios Romos imperijos imperatoriui ar Vokietijos karaliui ir turėję tam tikrą autonomiją (pvz., neprivalėjo imperatoriui atlikti karinės tarnybos); miesto statusas. Pirmieji istoriškai buvo vadinami imperijos miestais (Reichsstadt), paskesnieji – laisvaisiais miestais (Freie Stadt). Visi šie miestai nuo XV amžiaus bendrai vadinami laisvaisiais ir imperijos miestais („Freie und Reichsstädte“), iš ko šnekamojoje kalboje susiformavo laisvojo imperijos miesto sąvoka (Freie Reichsstadt), nors tik dalis šių miestų buvo ir laisvieji, ir imperijos miestai. Terminas laisvieji imperijos miestai dažniausiai vartotas pakaitom su terminu imperijos miestai, bet formaliai pirmųjų buvo tik 7: Bazelis, Strasbūras, Špejeris, Vormsas, Maincas, Kelnas ir Regensburgas, t. y. tie, kurie išsikovojo nepriklausomybę ir nuo bažnytinių senjorų. Kiti vadinti imperijos miestais.
Istorija
Viduramžiais laisvojo miesto statusą gaudavo dėl įvairių priežasčių: gavo jį kaip dovaną, išsipirko, išsikovojo ginklu ar uzurpavo per anarchijos laikus. Daug imperijos miestų buvo Vokietijos pietuose ir šiaurėje. Jų vidaus savivalda skyrėsi, bet visus valdė miesto taryba (Rat). Imperijos miestas turėjo daug privilegijų, kai kurie (Liubekas, Niurnbergas, Augsburgas) faktiškai buvo valstybės valstybėje: skelbė karus, sudarydavo taiką. Imperijos miestai susivienydavo į sąjungas, kurios darė didelę įtaką XIII–XV a. Vokietijos istorijai. 1489 m. Frankfurto suvažiavime jiems pripažinta teisė siųsti atstovus į imperijos suvažiavimus.
Pagal 1648 m. Vestfalijos taiką imperijos miestai pripažinti trečiuoju imperijos luomu. 1422 m. minimi 75 imperijos miestai, 1521 m. – 84, 1789 m. jų sumažėjo iki 51. Ilgainiui daug imperijos miestų pakliuvo į imperijos įvairių kunigaikščių valdžią, kai kurie atsiskyrė nuo imperijos, pvz., Bazelis prisijungė prie Šveicarijos konfederacijos, Strasbūrą, Kolmarą, Hagenau ir daugelį kitų užkariavo Prancūzijos karalius Liudvikas XIV).
1866 m. Frankfurtas prie Maino jėga prijungtas prie Prūsijos Heseno-Nasau provincijos. 1867 m. susikūrus Vokietijos konfederacijai laisvaisiais miestais pripažinti tik Hamburgas, Liubekas ir Bremenas, Liubeką A. Hitleris prijungė prie Prūsijos provincijos (nuo 1946 m. Šlėzvigo-Holšteino žemė). Autonomiją išsaugojo tik Hamburgas ir Bremenas, kurie turi VFR žemės statusą.
Pžibišinas
Pžibišinas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietryčius nuo Cechanoveco, apie 32 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 68 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 59 namai ir 454 gyventojai, iš kurių 216 vyrai ir 238 moterys, 448 lenkai ir 6 gudai.
Kruonio Švč. Mergelės Marijos Angelų Karalienės bažnyčia
'''Kruonio Švč. Mergelės Marijos, Angelų Karalienės, bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kruonio miestelyje. Turi renesanso bruožų, būdingas stačiatikių kupolas. Yra renesansinių antkapinių paminklų.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinis fasadas thumb|left|Teodoro Bogdano Oginskio (1568–1640) antkapinis paminklas Kruonio bažnyčioje Dabartinė Kruonio bažnyčia įsikūrusi buvusiame stačiatikių cerkvės pastate, kurį iki 1626 m. pastatė LDK pulkininkas, Trakų pakamaris Bohdanas Oginskis. Pirmąją bažnyčią Kruonyje įkūrė Kazimieras Jogailaitis 1472 m. Medinė bažnyčia buvo pastatyta katalikų kapinėse.1866 m. ši bažnyčia uždaryta ir nugriauta.
1906 m. patvirtintas mūrinės bažnyčios projektas, bet jo atsisakyta ir 1907 m. pastatyta medinė bažnyčia (tada ir atkurta katalikų parapija). 1910–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, kuris rengdavo viešus vaidinimus. 1910 m. vargonininkas P. Mažylis subūrė bažnytinį chorą, rinko liaudies dainas, užrašinėjo melodijas. 1913 m. įsteigtas Lietuvių katalikių moterų draugijos skyrius. 1919 m. pavasarį Kruonio cerkvę perėmė vietos katalikai. Medinės bažnyčios medžiaga 1925 m. panaudota parapijos salės ir prieglaudos statybai. Klebonas Petras Leskauskas (1903–1988) su parapijiečiais bažnyčią 1953–1956 m. suremontavo.
Architektūra
Bažnyčia (buvusi stačiatikių cerkvė) turi renesanso bruožų, stačiakampio plano, su penkiasiene apside, 2 bokštais. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Yra Bohdano Oginskio ir jo sūnaus Samuelio Levo Oginskio antkapiniai paminklai, iškalti XVII a. iš violetinio atspalvio marmuro. Pirmasis yra renesansinio, antrasis – pereinamojo baroko stiliaus.
Tikrasis titulas
Tikrasis titulas  – aristokrato titulas, kuris gautas paveldint arba jį suteikiant (pvz., suteikė karalius). Priešinga titulų grupė yra pagarbumo titulai, gaunami kaip pagarbumo ženklas iš sutuoktinio arba tėvo, jei šis turi papildomų žemesnio rango titulų.
D. Britanijos ir kai kurių Europos šalių perų sistemose titulus turi atskiri asmenys, bet ne visa šeima ar giminė. Pvz., titulus grafas de Clermont ar Leinsterio hercogas turi konkretūs žmonės, bet ne jų šeimų nariai. Šiuos titulus gali paveldėti tik vienas iš galimų paveldėtojų. T.y., tikrąjį titulą vienu metu turi tik vienas žmogus.
Tuo tarpu kai kuriose Europose šalyse tą patį titulą naudoja visi šeimos nariai, pvz.: hercogas von Sachsen, grafas Danneskiold-Samsoe, baronas Mannerheim, grafas Oxenstierna, princas von Liechtenstein. Tokiais atvejais paprastai tas visų tokios šeimos narių titulas laikomas pagarbumo titulu, o tik šeimos galvos titulas – tikruoju titulu.
Titulai Vesekso erlas (Earl of Wessex), Orange princas (Prince of Orange), Lježo princas (Prince of Liege), Orleano hercogas (Duke of Orleans), Velso princas (Prince of Wales), Brabanto hercogas (Duke of Brabant), Asturijos princas (Prince of Asturias) laikomi tikraisiais titulais, tuo tarpu titulai Belgijos princesė, Ispanijos infanta, Švedijos princesė dabar yra pagarbumo titulai. Paprastai karūnos princo titulas laikomas tikruoju titulu.
Tikrųjų titulų užrašymo ypatumai
Anglų aristokratų titulų sistemoje tikrieji titulai rašomi pradedant artikeliu the, o pagarbumo titulai – be šio artikelio:
VILIBOR
VILIBOR – anksčiau nustatynėtos vidutinės tarpbankinės palūkanų normos, kuriomis Lietuvos komerciniai bankai pageidavo ar buvo pasiruošę paskolinti lėšų litais kitiems bankams. Nuo šio 6 mėnesių rodiklio dydžio tiesiogiai priklausė litais paimtų paskolų palūkanos. VILIBOR skaičiuodavo ir skelbdavo Lietuvos bankas. Kadangi nuo 2015 m. sausio 1 d. oficialia Lietuvos valiuta tapo euras, VILIBOR palūkanų normos nebenustatinėjamos ir nebeskelbiamos. Jį pakeitė EURIBOR, LIBOR.
Vakarų Sajanas
Vakarų Sajanas  – kalnų sistema Rusijoje, Pietų Sibire, Krasnojarsko krašte ir Tuvoje; Sajanų kalnų dalis. Nusitęsęs 600 km šiaurės rytų kryptimi, nuo Mažojo Abakano aukštupio iki susidūrimo su Rytų Sajanu ties Udos aukštupiu. Šiaurėje ribojasi su Minusinsko, pietuose – su Tuvos dubuma.
Kalnai sudaryti iš skalūnų, kvarcitų, klinčių. Įdubose – nuosėdinės uolienos. Geležies, vario, kobalto rūdų, nikelio, chromo, švino, cinko, molibdeno, asbesto telkiniai.
Vakarų Sajano vakariniai daliai būdingi siauri aštriaviršūniai kalnagūbriai, suskaidyti upių slėnių. Dauguma kalnagūbrių priklauso vidutinkalniams. Aukštikalnių reljefas būdingas Sajano kalnagūbriui, Kyzyl Taigos masyvui (aukštis 3121 m – aukščiausia Vakarų Sajano vieta), Ergaki kalnagūbriui. Pietuose charakteringos tarpukalnių dubumos (Usos ir Turano-Ujuko).
Klimatas ryškiai kontinentinis, su būdinga ilga ir šalta žiema bei trumpa vėsia vasara. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra (1000–1400 m aukštyje) nuo -20 °C iki -25 °C, dubumose iki -30 °C. Vidutinė liepos temperatūra 10-12 °C, dubumose iki 20 °C. Kritulių kiekis priklauso nuo šlaitų padėties: šiauriniuose šlaituose 400–1200 mm per metus, pietiniuose šlaituose ir dubumose – iki 400 mm.
Upės priklauso Jenisėjaus baseinui: Abakanas, Kantegiras, Alašas, Usas, Ujukas.
Kalnų pašlaitėse vyrauja tamsioji taiga (sibirinės pušys, kėniai, eglės), 1500–1800 m aukštyje – kedrų ir maumedžių retmiškiai. Pietiniai Vakarų Sajano šlaitai padengti kalnų miškastepe. Aukštikalnėms būdingos kalnų tundros, subalpinės ir alpinės pievos, akmenynai.
Skaistis
Skaistis turi keletą reikšmių:
Anaris
Gamyba
Anario gamyboje naudojamos išrūgos, gaunamos gaminant kitų rūšių sūrius, tokius kaip haloumį ar kefalotyrį. Išrūgos kaitinamos iki 65 °C. Pasiekus šią temperatūrą kartais įpilamas nedidelis kiekis pieno (5−10 %), pagerinant sūrio kokybę. Tada, padidinus temperatūrą iki 80−85 °C sūris ima formuotis nedidelių gabaliukų pavidalu.
Rūšys
Sūris pagamintas pagal paprasčiausią receptą yra baltos spalvos ir labai minkštos struktūros, panašios į varškės sūrio ar rikotos. Dažnai sūris pagardinamas druska ir džiovinamas šildytuve (seniau sūrius džiovindavo saulėkaitoje), taip jis tampa labai tvirta ir ilgai šviežia išliekančia sūrio rūšim.
Maistinė vertė
Maistinė vertė 100 g produkto:
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Europa – E grupė
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos Europos zonos, E grupės rezultatai.
Niufaundlendas (šuo)
Niufaundlendas  – šunų veislė. Pagal FCI klasifikaciją, priklauso II grupei (pinčeriai ir šnauceriai, molosiniai šunys), 2 sekcijai (molosinio tipo šunys).
Kilmė
Niufaundlendo kilmė – neaiški. Daugelis ekspertų laikosi nuomonės, kad niufaundlendas kilęs iš Tibeto mastifo, kuris savo laiku per Beringo sąsiaurį ir Aliaską papuolė į šiuolaikinės Kanados teritoriją, kur kryžminosi su aleutų ir eskimų šunimis. X a. iš Norvegijos vikingų laivų į Niufaundlendą papuolė „meškų šunys“, kurie kryžminosi su vietiniais salos šunimis ir 500 metų veisėsi visiškoje izoliacijoje. Apie 1600 metus Europos žvejai į salą įvežė daug kitų šunų, kurie padėjo formuoti veislę, tačiau pagrindiniai bruožai išliko.
Naudojimas
Salos gyventojams jų šunys buvo nepamainomi pagalbininkai: veždavo prekes, traukė tinklus, plaukdavo kartu su žvejais į jūrą, padėjo medžioti. Šie šunys žinomi kaip puikūs plaukikai, galintys plaukti labai žemoje vandens temperatūroje ir nepalankiomis oro sąlygomis, todėl jie buvo beveik visų laivų komandų nariais. O išgarsėjo niufaundlendas visų pirma, kaip puikus šuo – gelbėtojas. Pirmieji rašytiniai šaltiniai apie juodus vandens šunis siekia 1639 metus, o pirmasis išsamus aprašymas su šuns atvaizdu padarytas 1779 metais.
Išvaizda
Niufaundlendas – masyvus, stipraus kūno sudėjimo šuo, gerai koordinuojantis judesius. Kūno ilgis nuo keteros iki uodegos pagrindo, lygus atstumui nuo keteros iki žemės. Kompaktiško kūno sudėjimo. Galva masyvi, kaukolė plati, su šiek tiek išgaubtu viršugalviu ir gerai išvystytu pakaušio gumburu. Perėjimas nuo kaktos link snukio ryškus, bet ne staigus. Nosis didelė, pigmentuota, šnervės gerai išsivysčiusios. Niufaundlendas turi vandeniui atsparų dvigubą kailį. Apsauginiai plaukai pakankamai ilgi ir tiesūs, be garbanų.
Bulgarijos futbolo varžybos 1951 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1951 m.
Kirdeikiai (reikšmės)
Kirdeikiais vadinami:
Margis
Margis – ežeras pietryčių Lietuvoje, Trakų rajone, apie 6,5 km į pietvakarius nuo Trakų. Nusidriekęs iš rytų į vakarus 3,87 km, plotis iki 0,48 km. Altitudė 145,6 m. Ežeras telkšo rininiame duburyje. Vidutinis ežero gylis 8,6 m, didžiausias – 20,4 m. Kranto linija vingiuota, krantai daugiausia aukšti, statūs, sausi, o pietinis ir rytinis galai žemi ir užpelkėję. Rytuose yra 0,26 ha ploto sala. Dugną dengia molingas dumblas. Į Margį suteka 4 upeliai, vakaruose, per Juodikio ežerą, išteka Margio upelis (Strėvos baseinas).
Ežere yra kuojų, lydekų, lynų, ešerių, karšių.
Prie Margio įsikūrę kaimai: Markininkai, Penkininkai, Markutiškės, Malūniai. Veikia 3 kaimo turizmo sodybos. Pietine pakrante eina kelias.
Žvaigždė (žurnalas)
Istorija
Redaktoriai:
Zbaras
Zbaras – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Šiluvos.
Sala (2005 filmas)
Sala – 2005 m. mokslinės fantastikos filmas klonavimo ir utopijos tematika. Filmas išėjo 2005 m. liepos 22 d., išleido „DreamWorks“. Filmą režisavo Michael Bay. Scenarijaus autoriai: Caspian Tredwell-Owen, Alex Kurtzman ir Roberto Orci. Filmas pastatytas JAV, kainavo 122 mln. JAV dolerių. Bendros filmo pajamos iš teatrinio pastatymo – 160 mln. dolerių.
Siužetas
Filmo veiksmas vyksta XXI amžiuje. Pagrindinis veikėjas Linkolnas yra utopinio miesto gyventojas. Jis tikėjosi, kad loterijos dėka bus perkeltas į „Salą“, kaip buvo teigiama paskutinę išlikusią ekologiškai švarią pasaulio vietą.