cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atmos laikrodis
Atmos laikrodžio energijos šaltinis yra jo viduje įtaisyta hermetiškai užsandarinta kapsulė, pripildyta etilo chlorido dujų ir skysčio pavidale. Temperatūrai kylant, etilo chloridas plečiasi ir suslegia spyruoklę; temperatūrai krentant, dujos kondensuojasi ir spyruoklė atpalaiduojama. Šis judėjimas prisuka eigos spyruoklę. Temperatūrai pakitus tik vienu laipsniu (tarp 15 ir 30 laipsnių Celsijaus) ar slėgiui pakitus 3 mmHg, laikrodžio mechanizmas gauna pakankamai energijos, kad galėtų veikti dvi dienas. Norint, kad Atmos laikrodžiui užtektų tiek mažai energijos, mechanizmo veikime turi susidaryti kuo mažiau trinties. Laikas matuojamas sukamojo judesio švytuokle, kuri sunaudoja mažiau energijos nei įprasta švytuoklė. Sukamojo judesio švytuoklė atlieka tik du svyravimus per minutę, o tai yra 1/60-oji svyravimų, atliekamų įprastame laikrodyje.
Istorija
Eksperimentiniai laikrodžiai, veikiantys dėl atmosferos slėgio ir temperatūros pakitimų, vėl buvo kuriami Švietimo amžiuje. Ankstyvieji tokių laikrodžių pavyzdžiai yra Pierre de Rivaz 1740 m. sukurtas laikrodis ir Cox laikrodis, 1760-aisiais sukurtas James Cox bei John Joseph. Seniausias kūrinys, kuris veikia iki šiol, yra 1864 m. Beverly laikrodis.
Pirmąjį Atmos laikrodį 1928 m. sukonstravo Jean-Léon Reutter, technikas iš Nešatelio, Šveicarijos. Šis nekomercinis prototipas, kuris pasirodė anksčiau už Atmos vardą, bet dabar yra neoficialiai žinomas kaip Atmos 0, veikė gyvsidabrio plėtimosi stikle principu. Mechanizmas veikė vien dėl temperatūros kaitos.
1929 m. birželio 1 d. Compagnie Générale de Radio (CGR) Prancūzijoje pradėjo pirmojo komercinio modelio, pavadinto Atmos 1, gamybą. Šio laikrodžio energijos šaltinis buvo gyvsidabrio ir amoniako dumplės. 1935 m. liepos 27 d. Jaeger-LeCoultre perėmė Atmos 1 gamybą, tuo pat metu plėtodami naują mechanizmą, kuris rėmėsi etilo chlorido energijos šaltiniu (naudojamu ir šiuolaikinių Atmos laikrodžių gamyboje). Šis modelis, vėliau pavadintas Atmos 2, buvo pristatytas 1936 m. sausio 15 d., tačiau įvairios problemos nukėlė masinės gamybos datą iki 1939 m. vidurio. Vėlesni modeliai rėmėsi Atmos 2 mechanizmu. Iki šiol yra pagaminta virš 500 000 Atmos laikrodžių.
Vidgiriai
Vidgiriais vadinami kaimai:
UTC+12
thumb|400px|UTC+12 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
UTC+12 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti dvylika valandų anksčiau už pasaulinį laiką. Driekiasi per Rusijos Tolimuosius Rytus ir Ramiojo vandenyno salas.
Išskiriamos šios UTC+12 laiko juostos zonos:
Kaip standartinis laikas, visus metus
Kaip standartinis laikas, pietų pusrutulio žiemą
Huso horario
Padotnuvio apylinkė
Padotnuvio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Dotnuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dotnuvos apylinkės ir Mantviliškio apylinkės.
289 m.
289 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Menonitai
Menonitai – krikščionių anabaptistų judėjimas, kurio vardas kilo dėl bendruomenėse paplitusio Menno Simmons’o (1496–1561) mokymo įtakos. Menonitai laikomi pacifizmo ir neginkluoto pasipriešinimo pradininkais.
Nepasitenkindami protestantų įvykdytomis reformomis, kai kurie krikščionys nusprendė siekti didesnių. Taip gimė radikalioji reformacija, dar kitaip vadinama anabaptistų judėjimu, kurio viena šaka yra laikomi menonitai. Nors menonitai savęs ir nelaiko protestantais, prie jų dažnai priskiriami.
Menonitai išplito Šveicarijoje, Pietų Vokietijoje, Elzase, Nyderlanduose, tuo metu daugiausia vokiškai kalbančiuose regionuose ėmus liaudžiai studijuoti gimtąja kalba Bibliją ir grįžti prie to, ką jie suprato kaip ankstyvosios krikščionybės idealus. Apibendrintai juos imta vadinti derogatyviškai „anabaptistais“, t. y. „perkrikštytojais“, o jie save dažniau vadino broliais, Kristaus mokiniais.
Anabaptistai nelaikė savo krikšto nauju, kadangi jie atmetė sąmoningai neapsisprendusiųjų, t. y. kūdikių, krikštą kaip neturintį pakankamo pagrindo Šv. Rašte. Tačiau savo teologija jie liko ortodoksiški ir ortopraksiški.
Iš pradžių judėjime buvo ir dalis militaristiškai nusiteikusiųjų valstiečių, kuriems Vokietijos valstiečių karo metu ėmėsi vadovauti vokiečių katalikų kunigas Tomas Miunceris. Juos Vokietijos feodalams žiauriai išnaikinus, dauguma anabaptistų palaipsniui visiškai perėmė pacifistinį (taikos) mokymą, išdėstytą kito į anabaptistų pusę perėjusio olandų kunigo Menno Simmons’o gausiuose raštuose, todėl beveik visi (išskyrus huteritus ir kitas smulkias grupes: filipitus, adamitus ir kt.) vėliau ėmė vadintis menonitais pagal Menno Simmons. Menno Simmons bene vienintelis iš anabaptistų lyderių nebuvo nužudytas valdžios ir oficialios religinės viršūnėlės, kadangi po atsivertimo į Kristų visą laiką slapstėsi padedamas bendraminčių.
Menonitai daugiausia paplitę Šiaurės Amerikoje ir pastaraisiais metais vis dažniau vyksta į misijas kitur. Daug menonitų yra Etiopijoje ir kitose Afrikos valstybėse.
Laisvųjų krikščionių bažnyčia 2014 metais prisijungė prie Tarptautinės broliškųjų menonitų bendrijos.
Knysa
Knysa – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Kriaunų.
Knitiškiai
Knitiškiais vadinami kaimai:
Orlaivio važiuoklė
Važiuoklės tipai
Ratinės važiuoklės yra dviejų pagrindinių tipų: Dauguma modernių orlaivių turi trirates važiuokles. Tradicinė važiuoklė laikoma sudėtingesne ir reikalauja didesnio piloto pasirengimo kilimui ir leidimuisi.
Dideliuose sunkiasvoriuose lėktuvuose, pvz., Airbus A340 ar Boeing 747, tiek po sparnais ar/ir fiuzeliažu, tiek priekyje montuojamos papildomos ratų grupės, nes standartinė važiuoklė nesusidoroja su dideliu orlaivio svoriu.
Įtraukiamoji važiuoklė
Siekiant sumažinto oro pasipriešinimą skrydžio metu, važiuoklė gali būti įtraukiama į tam paruoštas vietas sparnuose ar fiuzeliaže. Tokia važiuoklė vadinama įtraukiamąja.
Pirmoji įtraukiamoji važiuoklė buvo pademonstruota 1876 m. Alphonse Pénaud ir Paul Gauchot sukonstruotame amfibiniame lėktuve monoplane. Tačiau orlaiviai su įtraukiama ar iš dalies įtraukiama važiuokle išpopuliarėjo tik trečiajame ir ketvirtajame XX amžiaus dešimtmečiuose, kai atsirado tokios važiuoklės poreikis (pasipriešinimo mažinimui skrydžio metu ir kt.)
Vairavimas ant žemės
thumb|250px|Northrop YC-125B su tradicine važiuokle. Vairavimo mechanizmai kinta priklausomai nuo orlaivio tipo, tačiau išskiriami keli pagrindiniai variavimo būdai:
Walter Lippmann
Volteris Lipmanas (Walter Lippmann, 1889 m. rugsėjo 23 d. – 1974 m. gruodžio 14 d.) buvo JAV intelektualas, reporteris bei politikos apžvalgininkas. Išgarsėjo pirmasis apibūdinęs „Šaltojo karo“ sąvoką. V. Lipmanas du kartus (1958 ir 1962 m.) laimėjo Pulicerio premiją už laikraščio rubriką pavadinimu „Šiandien ir rytoj“ („Today and Tomorrow“).
Mocarela
thumb|right|250px|Šviežias mocarelos sūris Mocarela  – šviežių sūrių rūšis, gaminama pietų Italijoje. Šio sūrio gamybai naudojamas sukimo ir pjaustymo metodas.
Išskiriamos šios mocarelos rūšys:
Šviežias mocarelos sūris dažniausiai būna baltos spalvos, kartais šiek tiek geltonas, priklausomai nuo gyvūno pašaro. Dėl sūrio gamybos technologijos, jis neišsilaiko daugiau nei 12–24 valandas. Tinkamai įpakuotas mocarelos sūris gali laikytis ir iki savaitės. Dažniausiai šis sūris naudojamas įvairioms picoms, makaronų patiekalams, taip pat patiekiamas kartu su pomidorais ir bazilikais Kaprio salotose.
Uemė
Uemė arba Vemė  – upė Vakarų Afrikoje, ilgiausia Benine. Prasideda Atakoros kalnuose, teka į pietus savanomis. Įteka į Gvinėjos įlanką netoli Kotonu, sudaro deltą. Viena deltos atšakų teka į Porto Novo lagūną.
Mocarela
Mocarelos sūris patiekiamas šviežias arba sausas. Šviežias sūris dažniausiai būna susuktas į 80–100 gramų kamuoliukus įmerktus sūdytame vandenyje. Sauso mocarelos sūrio gaminiai būna labiau kompaktiški, jų formos dažniausiai būna skirtos picoms ar lazanijoms ruošti.
Uemė
Didžiausi intakai: Okpara (kairysis), Zu (dešinysis).
WSG Tirol
WSG Swarovski Wattens Fußball arba kitaip WSG Swarovski Tirol – Austrijos futbolo klubas iš Vatenso.
Istorija
Šį klubą remia Swarovski šeimyna. Klubo vadovė Diana Langes-Swarovski – viena iš šio klano narių.
290 m.
290 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
UTC+12:45
thumb|400px|UTC+12:45 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
UTC+12:45 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti dvylika valandų ir 45 minutes anksčiau už pasaulinį laiką. Driekiasi per Ramiojo vandenyno salas.
Išskiriamos šios UTC+12:45 laiko juostos zonos:
Kaip standartinis laikas, pietų pusrutulio žiemą
Baimainių piliakalnis
left|250px|thumb|Baimainių piliakalnis iš pietvakarių pusės
Baimainių piliakalnis (arba Vilkų piliakalnis) – piliakalnis Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Vilkų kaimo netoli Baimainių, Krekenavos seniūnija. Pasiekiamas keliu Krekenava–Pociūnėliai Rūtakiemyje, ties dideliu sandėliu pasukus į kairę pietvakarių kryptimi, į Vilkus, jų pradžioje pasukus į dešinę šiaurės vakarų kryptimi, keliu pavažiavus 680 m link laukuose stovinčio klojimo, ties juo, palei kanalizuotą upelį pasukus į dešinę šiaurės kryptimi, paėjus pagrioviu per laukus 400 m – ties piliakalniu yra tiltelis per kanalą.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Liaudės dešiniajame krante, prie santakos su bevardžiu upeliu. Aikštelė trapecinė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 42 m ilgio, 42 m pločio vakaruose, 30 m pločio rytiniame gale. Jos vakariniame krašte supiltas tiesus 30 m ilgio, 1,7 m aukščio, 6 m pločio pylimas, už kurio iškastas 57 m ilgio griovys, dab. užslinkęs. Rytiniame aikštelės krašte yra 0,3 m aukščio, 2 m pločio pylimas, už kurio iškastas 10 m pločio, 4 m gylio griovys, už jo supiltas 2 m aukščio, 9 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 6 m aukščio.
Piliakalnį apardė aikštelėje XVII a. – XVIII a. buvusios kapinės. Vakarinis pylimas pietinėje ir centrinėje dalyje nukastas, rytiniu grioviu teka upelis, įsigraužęs į jį per 2 m. 1968 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 7700 m², fizinės apsaugos zonos pozonio plotas 10000 m².
291 m.
291 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Jaugilių apylinkė
Jaugilių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Krakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dovydiškių apylinkės ir Krakių apylinkės.
Bajoriškės (Kaišiadorys)
Bajoriškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Vilūnų.
Pilkasis baltasprindis
Pilkasis baltasprindis (Lithostege griseata) – spirndžių (Geometridae) šeimos drugys. Dydis 29-31 mm. Sparnai pilki. Skraido naktimis gegužės – birželio mėn. smėlėtose miškų aikštelėse, dykvietėse, sausose pievose.
Vikšras žalias, aptinkamas ant pikulės. Lietuvoje labai reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
ITunes Live from SoHo (Adele EP)
iTunes Live from SoHo – debiutinis Anglijos atlikėjos ir dainų autorės Adele EP, išleistas 2009 m. vasario 3 d. JAV. EP pasiekė aukščiausią – 105 – vietą Billboard 200.
Ginklas
Ginklas – žmogaus naudojamas įrankis kovai arba medžioklei. Teoriškai, bet koks daiktas gali būti naudojamas kaip ginklas, tačiau ginklais vadinami tik specialiai šiam tikslui sukurti įrankiai.
Klasifikacija
Rankiniai ginklai skirstomi į šaltuosius ir parakinius.
Pagal veikimo nuotolį jie skirstomi į:
Parakiniai ginklai atsirado XIV-XV a., išradus paraką. Pagrindinės parakinių ginklų grupės – šaunamieji ginklai (patranka, arkebūza, muškieta, pistoletas), raketos, granatos, minos.
Parakiniai šaunamieji ginklai priskiriami prie tolimojo veikimo ginklų. Didelę įtaką šaunamųjų ginklų tobulinimui turėjo balistikos tyrimai. Šaunamieji ginklai, kuriuos naudoja vienas žmogus vadinami rankiniais (šautuvas, pistoletas, revolveris). Pabūklai, kurių kalibras didesnis nei 20 mm, priskiriami artilerijai. Šaunamieji ginklai, kuriuose parako dujų energija be kulkos ar sviedinio išmetimo dar panaudojama tūtelės išmetimui ir užtaisymui, vadinami pusiau automatiniais (užsitaisantys būna pistoletai, šautuvai). O jei ta energija panaudojama ir iššovimui – tai ginklas yra automatinis (pvz., kulkosvaidis).
Cheminės medžiagos (dujos), vartojamos kare prieš gyvąsias pajėgas, vadinamos cheminiu ginklu. Po Antrojo pasaulinio karo vienu iš pagrindinių didžiųjų valstybių ginklų tapo atominė bomba, kuri naudota atgrasinimui nuo puolimo. Cheminis, branduolinis ir biologinis ginklai vadinami bendru masinio naikinimo ginklų pavadinimu.
Ginklams neretai priskiria ir šarvus, tuomet jie vadinami gynybine ginkluote.
Mercenary
Mercenary – metalo muzikos grupė iš Danijos, susikūrusi 1991 metais. Nors dažniausiai apibūdinama kaip melodingojo death metalo grupė, savo kuriamoje muzikoje Mercenary taip pat naudoja power metalo elementus.
Hedvigijiniai
Hedvigijiniai (Hedwigiaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima, kurioje vienintelė Lietuvoje auganti rūšis – blakstienuotoji hedvigija (Hedwigia ciliata). Samana 2-10 cm aukščio, stiebas kylantis, su padrikomis šakomis. Filoidai (lapus primenančios struktūros) lancetiški, jų viršūnė baigiasi bespalviu šereliu. Auga ant akmenų. Lietuvoje dažna rūšis.
thumb|left|210px|Blakstienotoji hedvigija (Hedwigia ciliata)
Adamovas
Adamovas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Melniko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės rytus nuo Mielniko, apie 19 km į rytus nuo Semiatičės ir apie 84 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW640.
Industrinė muzika
Industrinė muzika arba tiesiog industrial – muzikos stilius ir subkultūra. „Industrial“ terminas kilęs iš legendinės grupės Throbbing Gristle leidyklos „Industrial Records“ pavadinimo. Šios subkultūros gerbėjai vadinami „industrialistais“ ar „rivethead“.
Kamianki Lackiai
Kamianki Lackiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Pžesmikų, apie 28 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 109 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Zigmantas Gudžinskas
Zigmantas Gudžinskas (g. 1966 m. rugpjūčio 28 d. Gliebiškis, Kaišiadorių rajonas) – Lietuvos botanikas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1991 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1994 m. biomedicinos mokslų daktaras.
Nuo 1987 m. dirba Botanikos institute, nuo 2002 m. Šiaulių universiteto dėstytojas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptis – induočių augalų įvairovė, taksonomija, nomenklatūra, svetimžemiai augalai ir ją poveikis aplinkai, botanikos terminija. Paskelbė daugiau kaip 80 mokslo straipsnių, parašė mokslo populiarinimo knygų, knygų vaikams.
Mokslo žurnalo „Botanica Lithuanica“ atsakingasis redaktorius nuo 1995 m., nuo 1996 m. Europos floros kartografavimo komiteto narys, nuo 2004 m. Tarptautinės augalų taksonomijos asociacijos narys, nuo 2007 m. Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narys. Iš anglų, italų ir rusų kalbų išvertė apie 20 mokslo populiarinamųjų knygų.
292 m.
292 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Sen Svaja
„Sen Svaja“ – lietuvių eksperimentinio postfolkloro grupė iš Vilniaus, įsikūrusi 2010 m. Senąsias lietuvių liaudies melodijas ir sutartines grupė praturtina rytų, slaviškais ir džiazo elementais. Kuriamos muzikos žanrai varijuoja nuo eksperimentinio neofolkloro iki meditacinio atspalvio muzikos.
Grupės pavadinimas kilęs iš prūsų kalbos frazės sen swajjais ir reiškia 'su savais'. Šia prasme sujungdami baltų bei kitų kultūrų tradicijas ir muzikinį skambesį, atlikėjai tiki, kad „savas“, yra nebūtinai vien tas, kuris yra šalia, bet ir tas „kitas“, kurį paverti savu.
Sota
Sota  – upė šiaurės Benine; Nigerio dešinysis intakas. Prasideda Atakoros kalnuose, Borgu departamente, Ndali apylinkėse. Teka į šiaurę, kerta Alibori departamentą. Įteka į Nigerį ties Malanviliu.
Upė vandeningiausia būna nuo liepos iki spalio, maksimumą pasiekia rugsėjį (139,6 m³/s). Žiemą ir pavasarį būna labai nusekusi (debitas ~4 m³/s).
Mnijiniai
Mnijiniai (Mniaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima. Tai puriomis vejomis augančios samanos, turinčios statų, rizoidais apagusį stiebą. Viršutiniai lapai yra stambesni už apatinius. Lapų gysla stambi, pasibaigia viršūnėje arba netoli jos.
Lietuvoje auga šios gentys:
Liepa Motinėlė
Liepa „Motinėlė“ – viena seniausių iš liepų Lietuvoje. Valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Tai vieno kamieno medis, pagal kurio apimtį (8,4 m) – storiausia liepa Lietuvoje. Ji auga vidury Braziūkų kaimo (Zapyškio seniūnija, Kauno rajonas), šalia pagrindinės gatvės, atskirai nuo kitų medžių. Ši liepa – neatskiriama kaimo dalis, augusi kartu su juo.
Istorija
Liepa „Motinėlė“ paskelbta gamtos paminklu 1960 m., respublikinės reikšmės paminklu – 1987 m.
Kai prieš 300 metų miške kūrėsi Braziūkų kaimas, medelis buvo dar visai mažas. Kaime augo ir daugiau liepų, jose perėdavusios pelėdos. Tačiau išlikusi tik viena – liepa „Motinėlė“. Vietos gyventojai į ją keldavę kryžius, prie kamieno tvirtindavę lenteles su reikšmingomis datomis. Prie jos rinkdavosi 1863 m. sukilėliai (gretimame miške yra išlikę jų kapai). Liepos kiaurymėje galėdavę pasislėpti net septyni žmonės. Įlindus į drevę ir joje pakilus į viršų, galima buvo pro skylę iš aukštai apžvelgti vietovę. Vėliau kiaurymė buvo užbetonuota.
Duomenys
Saugomo medžio duomenys pagal Saugomų teritorijų valstybės kadastrą:
Medžio duomenys Lietuvos arboristikos centro svetainėje:
Būklė
Medis prižiūrimas, aptvertas medine tvorele. Prie jos pastatyti du informaciniai ženklai: viename iš jų meniškai išraižytas objekto pavadinimas, kitame – pritvirtinta lentelė su išsamiais duomenimis. Ant kamieno pritvirtintas nedidelis kryžius.
Medis yra viršijęs savo gamtinę brandą ir yra stagnacijos fazėje. Jo atžalos auga iš kamieninių šakų. Yra ertmių kamieno pagrinde ir virš jo. Arčiau žemės matyti grybelio pėdsakai. Akivaizdūs paviršiaus pažeidimai pačiame kamiene bei aukščiau lajoje, kur matyti plyšiai.
Graboviecas (Semiatičės apskritis)
Graboviecas  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Melniko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Taškuotoji kerpytė
Taškuotoji kerpytė (Setina roscida) – meškučių (Arctiidae) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. sausuose viržynuose.
Vikšras rausvai rudas, apaugęs pilkai juodais plaukais. Minta kerpėmis. Lėliukė geltona, blizganti.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Rasta Rūdninkų girioje.
Archibald Jacob Freiman
Arčibaldas Džeikobas Freimanas (1880 m. birželio 6 d. Virbalyje, Rusijos imperijoje – 1944 m. birželio 4 d. Otavoje, Kanada) – Lietuvos žydų kilmės Kanados verslininkas ir sionistas. Anot rašytojo Bernard Figler Freimanas buvo įtakingiausias savo kartos Kanados žydas.
Biografija
Gimė 1880 m. birželio 6 d. Virbalyje, kaip Aharon Yaacov Freiman. Tėvai Hersh ir Hanna Freimanai išvyko iš gimtojo Virbalio į Kanados Hamiltono miestą 1893 metais. Atvykę pasikeitė savo vardus ir pavardes Hersh tapo Harris Freiman, o Aharon Yaacov tapo Archibald Jacob Freiman.
Jaunam vaikinui gerai sekėsi mokslai, jis buvo priimtas į Hamiltono verslo koledžą, nors tėvas norėjo kad sūnus taptų gydytoju, šis pasirinko, jo manymu, daug perspektyvesnę verslininko karjerą. 1899 m. tapo Moses Cramer verslo partneriu, su kuriuo Otavoje įsteigė buitinių prekių įmonę. Jie pardavinėjo kilimus, rankšluosčius bei kitus namų apyvokos reikmenis. 1900 m. jau turėjo tris parduotuves. Verslas sekėsi dėl patogios parduotuvių vietovės, kurios buvo įsikūrusios miesto centre bei dėl agresyvios rinkodaros ir mažų kainų. Freimanas daugiausia vertėsi spekuliacija, savo prekes reklamuodavo didžiuosiuose miesto laikraščiuose, bet tai nepatiko jo verslo partneriui. Po kiek laiko Cramerio ir Freimano keliai išsiskyrė. Naujuoju Freimano verslo partneriu tapo jo tėvas, o įmonė pavadinta H. Freiman & Son.
1917 m. Freimanas išpirko tėvo akcijas ir tapo vieninteliu savininku. Tapęs vieninteliu savininku nusprendė kurti prekybos tinklą. 1918 m. parduotuvės pavadintos Freimans vardu, o 1923 m. A.J. Freiman Limited. Kelios parduotuvės pavadintos Freimart vardu. Būdamas sėkmingu verslininku aktyviai dalyvavo ir finansiškai rėmė miesto ir visos Kanados žydų benruomenę. Finansiškai prisidėjo prie sinagogos statybų. Taip pat finansiškai rėmė įvairias savanoriškos pagalbos organizacijas. Pirmojo ir antrojo pasaulinio karo metais finansavo Kanados kariuomenę, taip pat daug padėjo per šiuos karus nukentėjusiems žydų tautybės žmonėms. 1921–1944 m. buvo Kanados sionistų organizacijos prezidentas. Būdamas aktyvus sionistas labai pergyveno dėl Europos žydų padėties, 1939 m. rugsėjį sužinojęs, kad Trečiasis Reichas užpuolė Lenkiją gavo širdies smūgį. Mirė 1944 m. birželio 4 d. Otavoje skaitydamas pamokslą sinagogoje. Freimano laidotuvėse dalyvavo Kanados ministras pirmininkas William Lyon Mackenzie King, taip pat Otavos meras bei įvairių visuomeninių organizacijų atstovai.
Mirus Freimanui, jo verslą perėmė jo sūnus Lawrence. 1972 m. Freimanų verslą nupirko Hudson's Bay Company įmonė. Freimanų vardu pavadinta viena gatvė Otavos centre, taip pat išlikęs vienos parduotuvės pavadinimas.
Vladimiras Jermolajevas
Biografija
Vadovaujamas R. Bartinio dalyvavo lėktuvo Stal-7 kūrime. Areštavus R. Bartinį ėmė vadovauti jo konstruktorių biurui, buvusiam civilinės aviacijos gamykloje Nr. 89. Vadovavo baigiamiesiems tolimojo bombonešio DB-240 projektavimo darbams. Šis lėktuvas vėliau buvo pavadintas Er-2.
Didžiojo Tėvynės karo metais konstruktorių biuras buvo evakuotas į Irkutską, į gamyklą Nr.39, kur ėmė gaminti Er-2.
1942 m. ėmėm vadovauti bandomajai gamyklai Nr. 134 Maskvoje, kur toliau modernizavo bombonešį Er-2.
1944 m. mirė nuo šiltinės. Po jo mirties konstravimo biurui ėmė vadovauti P. Suchojus.
Giokčeada
thumb|250px|Giokčeados kraštovaizdis Giokčeada, Imbras, Imrozas  – sala Egėjo jūroje, prie Galipolio pusiasalio ir įėjimo į Saroso įlanką. Priklauso Turkijai, Čanakalės provincijai. Plotas 279 km². 9,4 tūkst. gyventojų (2019 m.), dauguma jų gyvena Giokčeados mieste. Sala kalnuota, yra miškų. Ilgis 31 km, didžiausias plotis 13 km. Aukštis iki 673 m (Elijo k.).
Verčiamasi vynuogininkyste ir vyno gamyba, turizmu.
Orenburgas
Orenburgas – miestas Rusijoje, Orenburgo srities, priklausančios Pavolgio federalinei apygardai, centras. 2005 m. pagal gyventojų skaičių buvo 28-tasis Rusijos miestas. 2021 m. duomenimis, pagal gyventojų skaičių 78-as Europos žemyno miestas.
thumb|right|260px|Orenburgo geležinkelio stotis thumb|right|260px|Pėsčiųjų tiltas per [[Uralas|Uralo upę]] thumb|right|260px|Bulvaras Uralo upės pakrantėje
Istorija
Įkurtas 1734 m. prie Orės žiočių ( – „Orės pilis“; dabar šioje vietoje yra Orskas), vėliau perkeltas už 300 km į šiaurės vakarus ir dabartinėje vietoje įkurtas 1743 m. balandžio 30 d. 1744 m. Orenburgas tapo Orenburgo gubernijos centru. Nuo 1773 m. spalio 5 d. iki 1774 m. kovo 23 d. Orenburgą buvo apgulę Jemeljano Pugačiovo sukilėliai.
1920 m. Orenburgas tapo pirmąja Kazachijos (kuri tada vadinosi Kirgizijos ATSR) sostine. Netrukus, 1925 m. Kazachstano sostinė buvo perkelta į Kzyl-Ordos miestą (dabar Kyzylorda), o Orenburgas įjungtas į Rusijos TFSR sudėtį. 1934 m. gruodį Orenburgas tapo Orenburgo srities centru. 1938–1957 m. miesto pavadinimas buvo Čkalovas, taip pavadintas garsaus tarybinio lakūno bandytojo Valerijaus Čkalovo garbei.
Administracinis suskirstymas ir geografija
Orenburgas padalintas į dvi administracines apygardas, kurių kiekviena apima du miesto rajonus:
Miestas yra 1468 km nuo Maskvos, abipus Uralo upės, netoli Sakmaros upės įtekėjimo.
Gyventojų skaičius
Teatrai ir filharmonija
Orenburge veikia ir filharmonija.
Pramonė
Orenburge vyrauja dujų gavybos ir perdirbimo, mašinų gamybos, metalo apdirbimo pramonės. Išvystyta ir chemijos, maisto, lengvoji pramonė.
Įmonės:
Susisiekimas
thumb|right|250px|Siaurojo geležinkelio šilumvežis TU2-008 Orenburgo vaikų geležinkelio linijoje Orenburgas – stambus geležinkelio mazgas, iš kurio šakojasi linijos į Samarą, Orską, Aktiubinską. Orenburgo mazgo geležinkelio stotys yra Pietų Uralo geležinkelio dalis.
Uralo upės pakrantėje nuo 1953 m. veikia Orenburgo vaikų geležinkelis.
Orenburge yra du aerodromai:
Miesto transportas
Mieste veikia:
Apatitas
Apatitai – fosfatų mineralų grupė, kuriai priklauso hidroksilapatitas, fluorapatitas, ir chlorapatitas. Mineralai pasižymi didele OH-, F-, ar Cl - jonų koncentracija kristalinėje gardelėje. Trijų dažniausiai pasitaikančių atmainų formulė yra Ca3(PO4)3(F, Cl, OH).
Skilimo kelias apatite paprastai naudojamas apskaičiuoti nuosėdų šiluminį kitimą vandens telkiniuose.
Taikymas
Apatitas – vienas iš nedaugelio mineralų, kuris yra gaminamas ir naudojamas biologinėse sistemose. Hidroksilapatitas yra pagrindinis dantų emalio komponentas ir viena iš pagrindinių kaulo sudedamųjų medžiagų. Fluorapatitas yra šiek tiek kietesnis už hidroksilapatitą, taigi fluoruotas vanduo, kuris gali pakeisti dantų emalyje hidroksilo jonus į fluorido jonus, šiek tiek stiprina mūsų dantis.
Vytautas Eidukaitis (1923)
Vytautas Eidukaitis (1923 m. birželio 4 d. Kaunas – 1989 m. rugpjūčio 28 d. Kaunas) – lietuvių aktorius.
Biografija
Mokėsi Vytauto Didžiojo universiteto Chemijos inžinerijos fakultete. Už antinacinę veiklą buvo išvežtas į Vokietiją priverstiniams darbams, pateko į sovietų nelaisvę ir buvo išvežtas į Donbaso kasyklas. Grįžo į Lietuvą 1948 m. Lankė Vilniaus, Kauno dramos teatrų studijas. 1952 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje. Nuo 1952 m. Kauno dramos teatro (iki 1959 m. Kauno muzikos dramos teatras) aktorius.
Žmona – aktorė Regina Varnaitė.
Kūryba
Sukūrė charakterinių, daugiausia komiškų, vaidmenų, iš jų svarbesni:
Vaidino TV spektakliuose („Frankas Krukas“ 1974 m., pagal P. Cvirką). Vaidyboje meistriškai išryškindavo personažo vidinius ir išorinius komiškus bruožus.
Naujaūlyčis (Varėna)
Naujaūlyčis – buvęs gatvinis kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, dabar Varėnos miesto dalis, 1 km nuo Senosios Varėnos, prie Varėnės upelio. Pro kaimą ėjo plentas Alytus–Eišiškės.
Istorija
Sovietmečiu kaime veikė malūnas, lentpjūvė, stalių dirbtuvė, ambulatorija. 1980 m. prijungtas prie Varėnos miesto.
293 m.
293 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kamianki Čabajė
Kamianki Čabajė  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Pžesmikų, apie 28 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 110 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pilkiškės (Zarasai)
Pilkiškės – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Kelpšiškių, Dūburio pietinėje pakrantėje.
Apolinaras Sinkevičius
Biografija
Baigė Papilės Simono Daukanto vidurinę mokyklą, 1958 m. Šiaulių pedagoginį institutą, įgijo lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo specialybę.
1957 m. su kitais įsteigė Šiaulių pedagoginio instituto laikraštį „Tarybinis pedagogas“. Nuo 1963 m. Lietuvos televizijos ir radijo apžvalgininkas tarptautinės politikos temomis. 1970–1975 m. laikraščio „Moscow News“ ir „Tiesos“ korespondentas JAV, akredituotas prie Jungtinių Tautų Organizacijos (JTO), 1977–1979 m. Lietuvos radijo laidų užsieniui vyriausiasis redaktorius. 1979–1982 m. telegramų agentūros ELTA direktoriaus pavaduotojas. 1982–1990 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto pirmininko pavaduotojas televizijai, pirmasis pavaduotojas. Nuo 1982 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedros televizijos žurnalistikos dėstytojas valandininkas.
Bendradarbiavo Lietuvos laikraščiuose ir žurnaluose, rašė tarptautinio gyvenimo klausimais. Parašė keletą scenarijų televizijos dokumentiniams filmams. 1971–1975 m. buvo JTO žurnalistų asociacijos narys.
Juodkotė ugniabudė
Juodkotė ugniabudė, žieminis kelmutis – šalmabudinių (Mycenaceae) šeimos, ugniabudžių (Flammulina) genties grybų rūšis.
Miškai, parkai, sodai, pakelės, gyvi ir apmirę lapuočiai. Vasara (retai), ruduo, žiema (retai). Kepurėlė liepsnos, geltonai rudos, kotas juodos spalvos.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–10 cm skersmens, jauna - gaubta, vėliau - paplokščia, su gūbreliu, lygi, gleivėta, kaštono spalvos, gelsvai ruda, oranžiškai ruda, išblunkanti iki geltonos, gelsvos. Lakšteliai tankūs, storoki, balti gelsvi, priaugtiniai. Kotas 5–10×0,5–1,5 cm, kremzliškas, kartais suktas, prie lakštelių gelsvas, gelsvai rusvas, žemiau juodai rudas, aksomiškas. Trama minkšta, gelsva, malonaus skonio, be ypatingo kvapo. Sporos 6,5–10×3,5–5,5 μm.
Būdingi požymiai: kepurėlė gliti, lygiu paviršiumi, kotas aksomiškas.
Auga rudenį, netgi šiltomis (kai oro temperatūra +5 °C), grupelėmis, pažeistoje lapuočių medžių, krūmų vietoje. Valgoma, kai kuriose šalyse auginama dirbtiniu būdu. Labai dažna.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 200 psl.
Eleronas
thumb|250px|Eleronų inicijuoto [[lėktuvas|lėktuvo šoninio supimo demonstracija.]] Eleronas (iš 'mažasis sparnas') – atlenkiamas valdymo paviršius, pritvirtintas galiniame orlaivio sparno krašte. Jais keičiama sparno keliamoji galia, kiekvienam sparnui atskirai ir nepriklausomai nuo kito. Naudojami šoniniam orlaivio sukimui (aplink išilginę orlaivio ašį).
Veikimo principas
Prireikus lėktuvą pasukti aplink išilginę ašį, vienas eleronų nuleidžiama, o kitas pakeliamas. Aukštyn nulenkto elerono pusėje sparnas kelia mažiau, o žemyn nulenkto elerono pusėjo jo sparnas kelia daugiau. Taip sukuriama jėga, sukanti lėktuvą aplink skridimo ašį reikiama kryptimi. Palenkti eleroną žemyn reikia daug daugiau jėgos nei palenkti aukštyn, todėl jie sujungiami mechaniškai, kad abu palinktų panašiai, arba aukštyn linkstantis eleronas palinktų šiek tiek daugiau.
Pasukant abu eleronus į tą pačią pusę, juos galima panaudoti kaip atvartus. Taip pat skrendant viršgarsiniu greičiu kartais eleronų funkciją perima arčiau sparno šaknies, standesnėje vietoje esantys atvartai. Tinkami atvartais naudoti eleronai vadinami flaperonais.
Istorija
Vėliau nepriklausomai eleronus išrado Aerial Experiment Association ('Oro bandymų asociacija'), vadovaujama Alexander Graham Bell ir prancūzų orlaivių statytoju Robert Esnault-Pelterie.
Mažeikių rajono savivaldybė
Mažeikių rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje, Žemaitijoje, prie Ventos upės. Administracinis centras – Mažeikiai.
Mažeikių rajono savivaldybėje veikia 52 biudžetinės kultūros įstaigos: 19 kaimo kultūros namų, Savivaldybės kultūros centras, Viešoji biblioteka ir 25 jos filialai, Mažeikių muziejus ir muziejaus filialai (Renavo dvaras, Viekšnių vaistinė, rašytojos Marijos Pečkauskaitės-Šatrijos Raganos muziejus Židikuose, B. Pundziaus muziejus Pievėnuose, A. Griškevičiaus muziejus Viekšniuose).
Geografija
Mažeikių rajono savivaldybės teritorijos didesnė dalis yra Ventos vidurupio lygumoje, vakarinė – Vakarų Kuršo aukštumos pakraštyje (altitudė iki 123 m, prie Petraičių), pietinė – Rytų Žemaičių plynaukštės pakraštyje (joje, prie Dagių, yra aukščiausia vieta – 146,9 m). Sausio vidutinė temperatūra – 4,5 °C, liepos 16,5 °C. Per metus iškrinta 630–740 mm kritulių.
Savivaldybės teritorija teka Venta su intakais: Šerkšne, Varduva, Vadakstimi. Telkšo 6 Mažeikių rajono ežerai, 27 tvenkiniai, didžiausi – Varduvos tvenkinys, Renavo HE tvenkinys, Tulnikų tvenkinys.
Didžiausi miškai – Sedos giria, Žalgirio miškas, Balėnų miškas, Mažeikių miškas. Vyrauja eglynai, pušynai, beržynai. Dirvožemiai daugiausia balkšvažemiai, smėlžemiai, ypač pietinėje ir vidurinėje dalyje, šiaurėje ir rytuose – išplautžemiai, Didžlaukių pelkėje – durpžemiai. Svarbiausios naudingosios iškasenos – žvyras, smėlis, durpės.
Gamtos paminklai: botaniniai – Storasis ąžuolas, Storoji eglė, geologiniai – Geidžių akmuo, Juodasis akmuo.
Istoriniai paminklai: Griežės kapinynas, Kukių kapinynas, Pavirvytės kapinynas, Mažeikių rajono piliakalniai.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Mažeikių apskrities 33 apylinkių ir Mažeikių miesto. 1950–1953 m. priklausė Klaipėdos sričiai. 1959 m. prijungta panaikinto Sedos rajono 5 apylinkės ir Seda, 1962 m. prijungtas buvęs Akmenės rajonas. 1963 m. dalis gyvenviečių perduota Skuodo, Šiaulių, Telšių rajonams. 1965 m. Akmenė, Naujoji Akmenė, Viekšniai ir 8 apylinkės perduotos naujai sudarytam Akmenės rajonui. 1972 m. šiek tiek pakeistos rajono ribos.
1995 m. įsteigta Mažeikių rajono savivaldybė. 1999 m. gruodžio 21 d. per savivaldybių reformą Mažeikių rajonui atiteko vakarinė dalis Akmenės rajono – Viekšnių seniūnija (kadastrinės vietovės Kapėnai, Pakalupis, Santekliai, Svirkančiai, Viekšniai). 2008 m. gruodžio 19 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T1-364 nuo 2009 m. sausio 1 d. įsteigtos 52 seniūnaitijos.
Gyventojai
Miesto gyventojų 66,4% (2007 m.). Gyventojų vidutinis tankumas 54 žmonių/km2. 83,1% gyventojų yra katalikai, 1,4% – stačiatikiai, 0,3% evangelikai liuteronai, kiti: evangelikai reformatai, sentikiai (2001 m.).
Gyvenvietės
Savivaldybės teritorijoje yra:
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Administracija
Savivaldybės atstovaujamoji valdžia – Mažeikių rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Mažeikių rajono savivaldybės administracija.
Seniūnijos
thumb|300px|Savivaldybės seniūnijos
Savivaldybėje yra 9 seniūnijos (skliausteliuose – seniūno būstinė):
thumb|right|230px|Stogastulpis, žymintis [[Santekliai|Santeklių dvarvietę. Past. 1999 m. Santeklių dvaro šeimininkių atminimui]]
Partnerystės ryšiai
Miestai, su kuriais Mažeikių rajonas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
thumb|230px|Lėlaičiuose (Šerkšnėnų sen.) gimė rašytojas, kultūros veikėjas [[Dionizas Poška (1765-1830 m.). Jo gimtinėje pastatytas baublys.]]
Švietimas ir ugdymas
Mažeikių rajono savivaldybėje yra šios mokyklos:
Ekonomika
Visoje Mažeikių rajono savivaldybėje pagaminama 21,6% Lietuvos pramonės produkcijos (2003 m.). Pramonės svarbiausia šaka – naftos perdirbimas (bendrovė „Mažeikių nafta“). Yra metalo apdirbimo, konditerijos gaminių, maisto, baldų, medicininio, techninio deguonies gamybos, statybos įmonių. Pramonės įmonių daugiausia sutelkta Mažeikiuose.
Žemės ūkio naudmenos užima 60,4% savivaldybės ploto, iš jų 91,6% ariamoji žemė, 7,1% – pievos ir natūralios ganyklos, 1,3% – sodai ir uogynai (2005 m.). 54,8% pasėlių užima javai, 28,4% – daugiametės žolės, 3,1% – bulvės. Savivaldybės teritorijoje užauginama 1,9% visų Lietuvos javų, 1,8% -bulvių, 1,4% – lauko daržovių (2005 m.). 2005 m. pagaminta 1,6% Lietuvos gyvulininkystės produkcijos (1,7% pieno). Veisiama 1,9% visų Lietuvoje veisiamų galvijų (1,9% karvių), 1,2% kiaulių, 1,2% avių ir ožkų, 1,0% arklių (2006 m.).
Savivaldybės teritorija eina geležinkelis Vilnius–Liepoja (Latvija). Yra Šerkšnėnų oro uostas.
294 m.
294 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gencijoninis melsvys
Gencijoninis melsvys (Maculinea alcon) – melsvių (Lycaenidae) šeimos drugys.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Bajoriškės (Rokiškis)
Istorija
Minimos nuo 1596 m.
Akmenių pilkapynas
Pilkapynas
Išliko 5 apardyti pilkapiai, apjuosti akmenų vainikais. Sampilai 12–13 m skersmens, 0,9–1,2 m aukščio. Keliolika II a. – IV a. dirbinių iš suardytų kapų 1934 m. pateko į Kauno miesto muziejų. 1967–1968 m. Akmenių pilkapyną tyrė Istorijos instituto archeologai (vadovas Mykolas Michelbertas).
Mirusieji laidoti nedeginti, iki 8 kapų sampile. Ištirta 21 II a. – VI a.ir 39 XV a. – XVIII a. kapai. Pirmuosiuose rasta geležinių kirvių, vedegų, ietigalių, peilių, žalvarinių, stiklinių ir emalio papuošalų, antruosiuose – monetų, žalvarinių segių, gintarinis žiedas su herbu. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Vytauto Didžiojo karo muziejus.
Meironiškių apylinkė
Meironiškių apylinkė (arba Meironiškio apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Krakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Krakių apylinkės.
Kochanovka (reikšmės)
Kochanovka vadinami kaimai Švenčionių rajone:
Pliusniniai
Pliusniniai (Neckeraceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima. Stiebas plokščias, 1-3 kartus plunksniškai šakotas. Lapai asimetriški, šoniniai skiriasi nuo priekinių ir nugarinių. Tai gana stambios samanos.
Lietuvoje auga šios gentys:
Knitiškiai (Anykščiai)
Knitiškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Džiugų, kairiajame Šventosios krante.
Istorija
Iki XX a. vidurio čia buvo Girlaukio dvaras. Iki 1974 m. veikė pradinė mokykla.
Aukščio vairas
thumb|250px|Aukščio vairo inicijuojamo [[lėktuvas|lėktuvo kilimo - leidimosi demonstracija.]] Aukščio vairas arba elevatoriai – valdymo paviršiai, įgalinantis valdyti orlaivio orientaciją, keičiant orlaivio nuolydį ir tuo pačiu sparnų atakos kampą. T.y., padidėjęs sparnų atakos kampas padidina lėktuvo kilimą (tuo pačiu ir stabdymą, jei nenaudojama jokia varomoji jėga). Elevatoriai dažniausiai įrengiami galinėje orlaivio dalyje, vadinamoje stabilizatoriumi.
Kai kuriuose lėktuvuose elevatoriai įrengiami priekyje, prieš sparnus. Tokia aukščio vairo konfigūracija daug efektyvesnė.
Elevatorių neturi viršgarsiniai lėktuvai, nes ankstyvojoje šių lėktuvų vystymo stadijoje buvo pastebėta, jog dėl horizontalaus stabilizatoriaus sukuriamų smūginių bangų elevatoriai pasirodė esantys visai neefektyvūs.
Sutkūnų apylinkė
Sutkūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Simas Kudirka
Biografija
1952 m. baigė Klaipėdos jūreivystės mokyklą. 1956–1970 m. Klaipėdos žvejybinio laivyno jūreivis radistas. 1970 m. lapkričio 23 d. per JAV ir TSRS žvejybos organizacijų vadovų susitikimą, vykusį JAV teritoriniuose vandenyse Klaipėdos refrižeratorių laivyno plaukiančiojoje bazėje „Tarybų Lietuva“ perėjo į JAV kranto apsaugos laivą „Vigilant“ ir paprašė politinio prieglobsčio. JAV kranto apsaugos pareigūnų į laivą įleistų TSRS pareigūnų sulaikytas ir prievarta grąžintas į TSRS laivą. JAV ir sovietinių pareigūnų veiksmus smerkė didžiausi JAV dienraščiai, JAV lietuviška spauda, televizijos ir radijo stotys, ypač „Amerikos balsas“, vyko protesto demonstracijos.
Ilgą laiką jis buvo kovos dėl Lietuvos laisvės simbolis. 1971 m. gegužės mėn. nuteistas 10 m. kalėti. Kalėjo Pskove, Mordovijos lageriuose. Jo motinai, gimusiai JAV, atgavus JAV pilietybę, JAV administracijos pastangomis 1974 m. iš kalėjimo išleistas, su šeima išvyko į JAV. Dalyvavo JAV lietuvių organizacijų veikloje, skaitė paskaitas apie komunistinį režimą Sovietų sąjungoje. Lietuvai 1990 m. atkūrus nepriklausomybę, 2007 m. grįžo į Lietuvą. Po mirties palaidotas Gabriškės kapinėse prie Pilviškių.
Įamžinimas
Apie Simo Kudirkos gyvenimo istoriją yra parašytos kelios knygos, sukurti filmai.
Horos
Horos – Dzeuso ir Temidės dukros graikų mitologijoje, metų laikų deivės. Dažniausiai mituose yra minimos trys pirmosios kartos horos.
Pirmoji karta
Antroji karta
Trečioji karta
Valandos Horų sąrašas
Marmara
thumb|250px|Marmara Marmara  – didžiausia sala Marmuro jūroje. Priklauso Turkijai, Balikesyro provincijai. Plotas 130 km². Paviršius kalvotas, aukštis iki 699 m. Marmuro telkiniai (nuo to kilo salos ir jūros vardas).
Antikoje sala vadinta Prokonesu.
Voluinės sritis
Geografija
left|thumb|145px|Voluinės srities upės thumb|left|145px|[[Styrės upė]] thumb|left|145px
Plotas
Srities plotas 20143 km², kas sudaro 3,3 % Ukrainos teritorijos ir užima 19 vietą tarp šalies sričių.
Vandens telkiniai
Voluinės turtas – ežerai (daugiau negu 220). Jie susitelkę pačioje srities šiaurės vakarinėje dalyje – Šacko ežeryne. Didžiausi ežerai: Svitjazio (Світязь), Pulemeco (Пулемецьке), Tursko (Турське), Lukai (Луки), Liucimiras (Люцимир).
Šiaurine srities dalimi teka Pripetė (Dniepro baseinas). Į ją šiaurės rytų kryptimi teka intakai – Styrė, Stochidas, Turija. Vakariniu pasieniu teka Vakarinis Bugas, priklausantis Vyslos baseinui. Voluinės sritimi eina Baltijos ir Juodosios jūrų vandenskyra.
Iš viso per sritį teka 130 upių, kurių bendras ilgis apie 3000 km lgiausios:
Reljefas
Vyraujantis reljefas – lygumų. Beveik trys ketvirčiai Voluinės srities teritorijos yra pelkėta Polesės žemuma (aukštis 140–150 m), mažesnė dalis pietuose apima šiaurės vakarinę Voluinės aukštumos dalį (220–290 m). Aukščiausia srities vieta yra ties Bužankos kaimu Horochivo rajone – 292 m, tuo tarpu žemiausia vieta yra pri Stohido upės, šalia jo santakos su Pripete (139 m).
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė sausio temperatūra -4,5 °C, liepos – 18,6 °C. Per metus iškrenta 550–600 mm kritulių. Vegetacinis periodas – apie 200 dienų.
Dirvožemiai
Dirvožemiai pilkieji jauriniai ir juodžemiai (miškastepėje), vėlėniniai jauriniai, pelkiniai (Polesėje).
Augalija ir gyvūnija
Miškai užima 32,5 % visos srities teritorijos. Didžiausi miškų masyvai plyti srities šiaurės rytuose. Būdingi mišrieji ir plačialapiai miškai (pušys – 60 %, ąžuolai – 13 %, alksniai – 13 %, beržai – 10 %, taip pat auga eglės, skroblai, uosiai, klevai). Yra ir regionui unikalių rūšių – sibirinių kedrų, piramidinių tujų, raudonųjų ąžuolų. Miškuose gyvena briedžiai, stirnos, šernai, barsukai, lūšys, lapės, voverės, stumbrai, bebrai; miškastepės zonoje kiškiai, lapės, graužikai; aklimatizuota ondatra. Ežeruose ir upėse veisiasi 35 rūšių žuvys (karpiai, karosai, raudės, lydekos, lynai, starkiai, unguriai, šamai, ešeriai).
Batas (mitologija)
Graikų mitologijoje Bato vardu yra du personažai:
Voluinės sritis
Augalija ir gyvūnija
Reliktinė augalija ir gyvūnija bei laukiniai kraštovaizdžiai saugomi Šacko nacionaliniame parke.
Istorija
[[Luckas|Lucko pilis|thumb|230px|Lucko pilis]] [[Olyka|Olykos gotikos stiliaus bažnyčia|thumb|230px|Olykos gotikos stiliaus bažnyčia]]
Ipatijaus metraštyje apie 981 metus, žymima, kad voluiniečių žemė įeina į Kijevo Rusios sudėtį. Kunigaikštis Vladimiras Didysis įkūrė Vladimiro miestą, netoli Velinės. 988 m. miestas Vladimiro perduotas savo sūnui kunigaikščiui Vsevolodui. Vladimiro miestas tapo ne tik politiniu, be ir religiniu regiono centru.
Voluinės kraštui klestint kūrėsi nauji miestai. Ipatijaus metraštyje 1085 m. minimas Luckas, 1097 m. Turijskas, Šepelis, Bužskas, 1150 m. Ustilugas. 200 metų kraštą valdo Monomahovičių dinastija. 1157 m. Voluinę pradeda valdyti Mstislavo dinastija. Kraštas buvo puldinėjamas lietuvių, jotvingių, lenkų. 1199 m. Romanas Mstislavovičius sujungė Voluinę su Haliču į Haličo-Voluinės kunigaikštystę. 1340 m. valstybės valdovu tapo kunigaikštis Liubartas, priklausęs Gediminaičių dinastijai ir Voluinė pajungta prie LDK.
Po Liublino unijos 1569 m. Voluinė atiteko lenkams ir šie čia įkūrė Voluinės vaivadiją. Jie stačiatikius bandė versti katalikais todėl Voluinėje kilo neramumai ir sukilimai. 1648–1654 m. vyko kazokų sukilimai, vadovaujami Bogdano Chmelnickio. Sukilimų dėka, voluiniečiai išlaikė stačiatikių tikėjimą. 1793 m. Voluinė drauge su kitomis rytų Lenkijos žemėmis įėjo į Rusijos imperiją. Joje sudaryta Voluinės gubernija. Caro valdymo metais drausta ukrainietiška literatūra, uždarytos lenkų katalikų bažnyčios. XIX a. antroje pusėje Voulinėje pradėta vystyti pramonė. 1873 m. nutiestas geležinkelis Zdolbunivas-Kovelis, 1877 m. Liublinas-Kovelis.
Per pirmąjį pasaulinį karą per Voluinę keletą kartų praėjo fronto linija tarp rusų iš vienos pusės, ir austro-vokiečių karių, iš kitos. 1916 metų birželį rusų kariai perėję frontą užėmė Lucką ir nuvijo autro-vokiečių kariuomenę už Stohido upės. Per metus buvo sunaikinta daug gyvenviečių.
1917 metais susikūrė Ukrainos Liaudies Respublika. Voluinė įeina į respublikos sudėtį, dalyje istorinių Voluinės žemių įkuriamas ULR administracinis vienetas Voluinės žemė. 1918 m. – okupuota vokiečių karių, o po metų aneksuota lenkų. Sukurta Voluinės vaivadija. Visi gyventojų sukilimai numalšinti.
Po Molotovo-Ribentropo pakto atiteko SSRS. 1939 m. gruodžio 4 d. įtvirtinta Voluinės sritis – tačiau jau be istorinių Rivnės, Šepetivkos, Chelmo ir daugelio kitų žemių.
1941 m. Voluinė tapo viena iš pirmųjų Ukrainos dalių į kurią įžengė vokiečių armija. Karo eigoje srityje svarbių mūšių nevyko, todėl sritis architektūrinių paminklų prarado nedaug.
Kamianki Nickai
Kamianki Nickai  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Voluinės sritis
Istorija
1991 m. gruodžio 1 d. įvyko istorinis referendumas. Visiška dauguma 92 % pasisakė už Ukrainos pasitraukimą iš SSRS. Šiandien Voluinės sritis – viena Ukrainos sudedamųjų dalių.
Gyventojai
thumb|250px|Žuravnykų kaimas Horochivo rajone 2007-ųjų sausio 1 d. srityje gyveno 1 036 891 gyventojas ir tai sudarė 2,2 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
Srities vidutinis gyventojų tankumas – 66,9 žm./km². Tankiausiai gyvenama centrinė srities dalis, apie Lucką. Taip pat tankiai gyvenama visa pietinė dalis. Rėčiausiai gyvenama pelkėtoje Polesė Voluinės šiaurėje, ypač į šiaurę nuo Pripetės. Retai gyvenami ir miškingi rytai.
Administracinis suskirstymas
Voluinės sritis padalinta į 16 rajonų ir 4 srities pavaldumo miestus.