cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vladimir Korobov
Baigė Vilniaus 5-ąją vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Maskvos valstybinį M. V. Lomonosovo universitetą. Sovietinėje spaudoje publikavo keletą straipsnių apie budizmą (laikraštyje „Sovetskaja Litva“), vedė filosofijos paskaitas Vilniaus pedagoginiame institute, dirbo „Dinamo“ stadiono sargu. Taip pat dirbo psichologu-konsultantu Respublikiniame psichologinių konsultacijų ir profesinės orientacijos centre.
1991 m. Vladimir Korobov tapo Lietuvos budizmo studijų instituto (dab. Vilniaus budizmo studijų centras) direktoriaus pavaduotoju. 1998–2000 m. buvo „Infortechnika“ sistemų administratoriumi. Nuo 1999 m. dalyvavo interneto projektuose „Indoeuropiečių diktantas“, „Baltijos archyvas“ ir kt.
Nuo 2001 m. dirba Vilniaus universiteto Orientalistikos centre. Dėstomi kursai – tibetiečių kalba, Tibeto istorija, tibetiečių literatūra, Indijos religija ir filosofija, religijotyros metodologijos ir kt.
2004 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Esamybės topologija: Pradžnaparamitos tekstų intencinės struktūros rekonstrukcija“. Tyrinėjo tibetietiškus rankraščius Rusijos MA Buratijos skyriaus rankraščių archyve.
Publikavo straipsnių mokslinėje periodikoje („Acta orientalia Vilnensia“, „Kultūrologija“ ir kt.).
1991 m. Vilniuje išleido eilėraščių rinkinį „Permainų knyga“ (Книга перемен, Aleksandro Veleckio pseudonimu). Vladimir Korobov dabar rašo prozos kūrinius. Daugiausia kūrinių publikuota internetiniame žurnale „Indoeuropiečių diktantas“ (Индоевропейский диктант). 2000 m. konkurse „Ulov“ užėmė 3 vietą.
Publikacijos
thumb|200px|V. Korobovas 1991 m.
Chubsugulis
Chubsugulis (Chuvsgulas, ) – ežeras šiaurinėje Mongolijoje, tarpukalnių įduboje prie pietinių Sajanų šlaitų, 1645 m aukštyje virš jūros lygio. Ilgis 136 km, plotis iki 36,5 km.
Chubsugulio ežere sukaupta ~70 % Mongolijos gėlo vandens. Krantai daugiausia aukšti, skardingi. Ežere yra keletas salų. Užšąla nuo gruodžio iki gegužės. Laivuojamas. Iš Chubsugulio išteka Selengos intakas Egin Golas, jungdamas šį ežerą su Baikalu.
Ežero pavadinimas tuvių kalba reiškia 'mėlyno vandens ežeras'. Chubsugulis yra vienas seniausių ir švariausių pasaulio ežerų. Jo vanduo tinkamas vartojimui be jokio apdorojimo. Vandens skaidrumas vietomis siekia 18 m. Ežeras ir jo apylinkės paskelbtos nacionaliniu parku.
Vaiskis
Vaiskis – vienas iš vidutiniųjų Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos žemietijų valdžios pareigūnų.
Įgaliojimai
Iš pradžių vaiskis buvo kašteliono pavaduotojas karo reikalams. Vėliau vaiskis buvo atleistas nuo karo tarnybos karo veiksmų zonoje ir rūpinosi į karą išvykusių bajorų žmonomis ir vaikais.
Kraujo donorystė
thumb|Kraujo donorystė Kraujo donorystė – socialinis reiškinys, kai žmogus (vad. kraujo donoras) savanoriškai suteikia savo kraujo:
Istorija
Kai I pasauliniame kare sužeistiems kareiviams ypatingai reikėjo kraujo, mokslininkai pradėjo tyrinėti kraujo saugojimo ir transportavimo galimybes. Bet tai buvo įgyvendinta tik II pasaulinio karo metu. Nuo tada buvo žengiama į priekį vis sparčiau: atrandamos Rh kraujo grupės, kraujas pradedamas laikyti plastmasiniuose maišeliuose ir t. t.
Kraujo ląstelių užšaldymas, skirtingų kraujo komponentų atskyrimas centrifūguojant, aferezė (vieno kraujo komponento išgavimas ir likusių gražinimas donorui) ir daugelis kitų atradimų bei techninių sprendimų įgalina visiškai panaudoti kiekvieną kraujo dovanojimą. Kiekvienas kraujo elementas gali būti panaudojamas gydyti skirtingas ligas.
Niežinė erkė
Niežinė erkė (, sin. Acarus siro) – epidermio raginiame sluoksnyje parazituojanti erkė. Patelė 0,4, patinas – 0,3 mm ilgio. Įsiskverbia odos ploniausiose vietose: tarpupirščiuose, pažastyse, ant pilvo, tarpvietėje. Per dieną patelė odoje išrausia apie 2-3 mm ilgio takus, kur padeda kiaušinius. Patinai takų nerausia. Suaugusios erkės gyvena 40-45 dienas, patelė per visą savo gyvenimą padeda 20 ir daugiau kiaušinių.
Kraujo donorystė
Istorija
Šiandieną pasaulyje plintant ŽIV, hepatitui C ir kitoms užkrečiamoms ligoms, vyriausybė atidžiai kontroliuoja kraujo tikrinimo testų kokybę, kad užtikrintų kraujo saugumą ir sumažintų su perpylimu susijusią riziką. Papildomas kraujo saugumo garantas yra neatlygintina kraujo donorystė.
Niežinė erkė
Niežinės erkės suaktyvėja naktį, kai sušyla kūnas, tuomet pažeistos vietos ima niežėti. Kasantis atsiveria erkių takai. Tada erkės ir jų nimfos patenka ant kūno, baltinių ir aplinkinių daiktų. Tokiu būdu susidaro užkratas, kuriuo gali apsikrėsti sveikas žmogus.
Kraujo donorystė
Istorija
Lietuvos respublikos vyriausybė 1999 m. patvirtino Garbės donoro vardo suteikimo tvarką. Šis vardas suteikiamas donorui, ne mažiau kaip 40 kartų nemokamai davusiam kraujo ar 200 kartų – plazmos ir ne mažiau kaip 10 metų aktyviai dalyvavusiam nemokamos donorystės veikloje.
Žmogaus kraujas yra unikalus. Iki šiol jam nėra sukurta dirbtinio pakaitalo. Lietuvoje per metus reikia tūkstančių litrų kraujo, kad būtų išgelbėti žmonės, sergantys įvairiomis ligomis ar papuolę į avarijas.
Niežinė erkė
Niežinių erkių sukeliama liga vadinama niežais (scabies).
left|260px|thumb|Niežinės erkės takai odoje
Kraujo donorystė
Pasiruošimas donorystei
Likus keletui dienų iki kraujo davimo, daugelis kraujo bankų rekomenduoja donorui pasiruošti šiam procesui, kuris gali susilpninti kūną. Donorai turi tikrinti savo vietinio kraujo banko nurodymus, kadangi reikalavimai ir rekomendacijos keičiasi. Potencialūs donorai būtinai turi gerti pakankamai skysčių – vandens ar sulčių, vengti produktų su kofeinu. Keletą dienų prieš kraujo davimą draudžiama vartoti alkoholinius gėrimus. Maistas taip pat turi didelę reikšmę: likus dienai siūloma nevalgyti riebaus, aštraus maisto (riebios mėsos, silkių, keptų bulvių, tarkuotų bulvių patiekalų, traškučių, majonezo, aštrių padažų, svogūnų ar česnakų). Maisto produktai su dideliu geležies kiekiu yra naudingi, tuo tarpu mažas hemoglobino kiekis gali laikinai padaryti donorą netinkamu. Tai ypač svarbu moterims, kurioms neseniai buvo mėnesinės – dėl geležies praradimo per jas. Kraujo duoti nepatartina po įtempto darbo ar po naktinės pamainos – žmogus turi būti pailsėjęs. Kraujo davimo dieną rekomenduojama nerūkyti.
Donoro anketa, kraujo testai
Donoras turi užpildyti sutikimo formą, taip pat kaip atsakyti į didelę anketą, kad padėtų nustatyti savo tinkamumą donorystei. Į anketą įtraukiami tokie klausimai kaip donoro amžius, svoris, sveikatos būklė, paskutinis aukojimas ir įvairūs rizikos veiksniai, pvz., tatuiruotės, neteisėtas intraveninių vaistų vartojimas, ilgalaikis gyvenimas užsienyje, nesena tarptautinė kelionė ir seksualinė istorija.
Paaukotas kraujas išbandomas daugelio metodų, specialistų grupė tiria jį šiais testais:
Dažnai kraujo tyrimai būna neteisingai teigiami. Kraujo donorams dažnai sakoma pasitikrinti sveikatos priežiūros centruose, kad sužinotų tikrą diagnozę, kadangi šie testai yra naudojamai saugumui, o ne diagnostiniais tikslais. Jei šių testų rezultatai rodo esamą infekciją, donoro kraujas yra pašalinamas iš banko. Pakartotinai ištyrus kraują patikimesniais metodais ir nebelikus jokių abejonių dėl kraujo tinkamumo, žmogus vėl pripažįstamas tinkamu donoru.
Procedūros laboratorijoje
Laboratorijoje laborantai paima iš piršto kraujo ir, naudodami įvairius cheminius preparatus, maišomus su kraujo lašais, nustato AB0 kraujo grupę, rezus faktorių, Kell antigeną ir hemoglobino kiekį. Po kiekvieno kraujo davimo kraujas taip pat ištiriamas ir dėl virusinių hepatitų B ir C, viruso ŽIV bei sifilio.
Po šios procedūros einama pas gydytoją. Pašnekesio metu užduodami klausimai, kurie svarbūs tiek pačiam donorui, tiek kraują gaunantiems ligoniams. Gydytojas įvertina bendrą sveikatos būklę (apžiūri išoriškai, pamatuoja kraujospūdį, įvertina širdies bei plaučių veiklą. Jei sveikatos būklė atitinka reikalavimus, leidžiama duoti kraują. Visa informacija apie donorą yra konfidenciali ir niekur neskelbiama.
thumb|Kraujo donorystei naudojama palyginti didelė adata thumb|Kraujo surinkimas į talpą
Kraujo davimo procedūra
Donoras guli ant nugaros ant patogaus suolo. Vidinė alkūnės pusė dezinfekuojama, ir adata įvedama į veną. Kraujo davimo procedūra trunka nuo 6 iki 15 minučių. Jos metu patariama atsipalaiduoti ir rankoje spaudyti minkštą kamuoliuką, kuris pagreitina patį procesą. Kraujas teka iš venos per adatą ir vamzdelį į specialų renkamąjį maišelį, kur automatiškai matuojamas paimto kraujo kiekis. Standartinė fiziologinė kraujo davimo dozė – 450 ml. Dar apie 15 – 20 ml kraujo paimama tyrimams. Kraujas surenkamas kraujo maišelyje, kuris savyje turi citrinų rūgšties druskos dekstrozę, kuri trukdo kraujo krešėjimui ir išsaugo kraują ilgą laikotarpį.
Atsigavimas
Po procedūros, venos dūrio vietoje, uždedamas sterilus spaudžiamasis tvarstis, kurio negalima nuimti 2 valandas. Žmogus turi pailsėti nuo 10 iki 15 minučių. Kraujo centre gali būti pasiūlyti gėrimai ir užkandžiai, kad atkurtų kraujo ir cukraus kiekį kraujyje. Kai kuriose šalyse donorams duodami atminimo lipdukai, kad donoras galėtų pasidžiaugti savo poelgiu ir kartu padrąsintų kitus duoti kraujo.
Kraują galima duoti ne dažniau nei kas 60 dienų.
Tapus donoru 40 kartų ir ne mažiau kaip 10 metų aktyviai dalyvavusiam nemokamos donorystės veikloje suteikiamas Garbės donoro vardas.
Galimos komplikacijos
Piršto dūris ir adatos įdūrimas sukelia tiktai smulkų nepatogumą. Neigiamos medicinos reakcijos į kraujo aukojimą yra retos, bet kraujo banko darbuotojai yra apmokyti, kaip elgtis tokiais atvejais. Problemas galima suskirstyti į tris grupes:
Nauda donorams
Kraujo donorystė trukdo geležies kaupimuisi. Taip pat kraujo dovanojimas gali sumažinti pavojų širdies ligomis sergantiems žmonėms ir paskatinti raudonų kraujo ląstelių atsinaujinimą. Paaukodami vieną pintą kraujo, donorai efektyviai sudegina apytiksliai 650 kalorijų. Kraujo centrai taip pat kartais prideda papildomų stimulų, pvz., draudimas, prizai, apdovanojimai (kraujo duodant neatlyginant).
Kaukysa
Kaukysa – nedidelis upelis Vilniuje; Vilnios kairysis intakas. Prasideda kalvose ties Ribiškėmis. Giloku slėniu teka į šiaurę. Upelį kerta kelias (Didžioji Ribiškių g.) ir Vilniaus–Naujosios Vilnios geležinkelio atkarpa. Toliau Kaukysa teka pro Markučius. Įteka į Vilnią ~4 km nuo jos žiočių, ties šios vingiu tarp Subačiaus g. daugiabučių ir Markučių dvaro parko.
Visas baseinas patenka į Pavilnių regioninį parką.
Etimologija
Upėvardis nuo XVIII a. minimas kaip Каукиса, Коукииса. Kildinamas iš šaknies kauk-, siejamos su kauku.
Senkaimis (Ylava)
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. Smedyčių valsčiaus kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Orechovo apylinkės (Ореховский cовет) centras.
Melanezijos istorija
Melanezijos istorija – Melanezijos regiono istorija nuo seniausių laikų iki dabar.
Senkaimis (Ylava)
Apylinkė
Orechovo apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Melanezijos istorija
Apgyvendinimas
Melanezija pirmą kartą buvo apgyvendinta prieš maždaug 50000 metų. Kadangi regiono dabartinė rasinė sudėtis labai mišri, spėjama, kad senieji gyventojai čia kėlėsi per kelias bangas, tapdami dabartinių negritų, papuasų protėviai.
Austroneziečiai atsikėlė į šias žemes vėliau, maždaug 1500 m. pr. m. e., austroneziečių migracijos laikais. Šie žmonės, apsigyvenę Melanezijoje, žinomi Lapita vardu. Lapitos atstovai buvo keramikos gamintojai, gerai įgūdę jūrininkai bei žemdirbiai, naujai apgyvendinę visą Melaneziją. Jie pakeitė vietos gyventojų tautinę sudėtį, suformuodami melaneziečių tautas ir kalbas.
Tik Naujoji Gvinėja liko gyvenama senųjų gyventojų.
Archeologinės kultūros
Dėl specifinių vietos gamtinių sąlygų Melanezijoje nesusiformavo aukštesnio lygio kultūra. Regionas išliko akmens amžiuje. Vieninteliai archeologiniai paminklai yra megalitai, statyti atskirose salose.
Vanuatu yra išlikę legendų apie priešistorinį karalių. Vienintelė istorinė karalystė (Tui Viti karalystė) Melanezijos regione įsikūrė Fidžyje XIX a. Bet jos įsikūrimas buvo nulemtas daugiau įtakos iš Polinezijos.
Atradimas ir tyrinėjimai
Melanezijos salas pirmieji „atrado“ Malajų salyno atstovai. Molukų salų Ternato imperija, nuo XV a. išplėtusi prekybinį tinklą, pasiekė vakarinę Naująją Gvinėją. Jie su vietos gyventojais užmezgė prekybinius santykius, o tik šioje saloje aptinkamų rojaus paukščių plunksnas padarė egzotine preke.
Nuo XVI a. Melaneziją pasiekė ir ją tyrinėjo europiečiai. Taip jie atrado atskiras salas. Pirmieji tyrinėtojai buvo ispanai, juos sekė olandai, anglai, prancūzai. XVIII a. čia plaukojo britų keliautojas Džeimsas Kukas.
Kadangi Melanezijos salose buvo paplitęs kanibalizmas, salos ilgai buvo viena menkiausiai žinomų pasaulio dalių, kurios Vakarų šalys vengė.
Nepaisant to, nuo XIX a. pradžios europiečiai mainė alkoholį ir tabaką į būtiniausias sau prekes – santalmedį, rojaus paukščių kailiukus. Jie taip pat atnešė ir naujas ligas: raupus, tymus, dizenteriją, gripą, sifilį ir raupsus. Nuo šių ligų žuvo nemažai vietinių gyventojų. Kai santalmedžio paklausa sumažėjo, susiformavo nauja prekybos forma: buvo pavergiami žmonės iš Naujosios Kaledonijos, Lojalumo salų, Vanuatu, Naujosios Gvinėjos ir Saliamono salų darbui cukraus plantacijose Fidžyje ir Kvinslande. Ši prekyba žmonėmis sustojo tik XX amžiaus pradžioje.
Kolonizacija
thumb|200px|Padalinta Naujoji Gvinėja 1884-1919 m. XIX a. Melaneziją politiškai dalinosi kolonijinės imperijos. Regiono dalybose dalyvavo keturios valstybės. Pirmieji įsitraukė Nyderlandai, tuo metu jau valdę Malajų salyną vakaruose. Jie prisijungė prie savo kolonijos Naujosios Gvinėjos vakarinę dalį. 1853 m. Napoleonui III bandant konkuruoti su britų kolonijomis Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje, Prancūzija paskelbė savo kolonija Naująją Kaledoniją, kuri tapo Prancūzijos nuteistųjų pataisos vieta.
Konkuruodama su prancūzais 1883 m. Britų imperija nuo Australijos pakrančių prisijungė Naujosios Gvinėjos pietrytinę dalį, kur įkurta Papua kolonija (vėliau atiduota Australijai). Iš ten jie plėtė įtaką aplinkinėse salose, kolonizuodami Fidžį, Vanuatu (sutarė jį valdyti kartu su Prancūzija). Pačioje XIX a. pabaigoje į dalybas įsijungė ir Vokietija, kuri pareiškė teises į likusį neokupuotą Naujosios Gvinėjos šiaurės rytų trečdalį. Iš ten ji kolonizavo Bismarko salyną, o su Britų imperija pasidalino Saliamono salyną, sukurdama Vokietijos Naująją Gvinėją.
Nepriklausomybė
1945 m. buvusios Nyderlandų kolonijos Malajų salyne (Nyderlandų Rytų Indija) išsikovojo nepriklausomybę kaip Indonezija. Nepaisant to, Vakarų Naujoji Gvinėja liko Nyderlandų kolonija. Olandai ėmė ruošti vietos gyventojus savivaldai. 1959 m. išrinkta papuasų taryba ir 1961 m. pradėjo veikti Naujosios Gvinėjos Taryba (Nieuw Guinea Raad). Naujai valstybei buvo išrinktas pavadinimas Vakarų Papua, sukurta vėliava (Bintang Kejora).
Šių procesų metu Indonezija pagrasino karu, siekdama prisijungti naująją valstybę. 1962 m. Nyderlandai perdavė teritoriją laikinajai JT administracijai (UNTEA). Nepaisant to, 1963 m. Indonezija užgrobė valdžią buvusioje Olandijos kolonijoje. 1969 m. Indonezija buvo priversta suorganizuoti balsavimą dėl papuasų apsisprendimo (pepera). Dėl Indonezijos armijos grasinimų, balsavimas 100 procentų pripažino Indonezijos valdžią Vakarų Naujojoje Gvinėjoje.
Vėliau, dekolonizacijos metu (daugiausia XX a. VIII dešimtmetyje) dauguma buvusių kolonijų tapo nepriklausomos:
Vienintelė priklausoma teritorija yra likusi Naujoji Kaledonija, kurią vis dar valdo Prancūzija.
Aleksandras Zacharčenka
Aleksandras Zacharčenka ( 1976 m. birželio 26 d. Donecke, Ukrainos TSR – 2018 m. rugpjūčio 31 d. Donecke) – rytų Ukrainos separatistas, karinis veikėjas.
Biografija
Baigęs su pagyrimu Donecko pramoninės automatikos technikumą (6–tos kategorijos technikas–elektromechanikas), pradėjo dirbti šachtoje elektromechaniku. Vėliau verslavo akmens anglies pramonėje, vadovavo. Mokėsi Ukrainos Vidaus reikalų ministerijos Donecko Juridiniame institute, turėjo nebaigtą aukštąjį išsilavinimą.
Vadovavo Charkovo visuomeninės organizacijos „Oplot“ (liet. „Tvirtovė“) Donecko padaliniui. Vykstant 2014 m. pavasario prorusiškiems neramumams, 2014 m. balandžio 16 d. vadovavo septynių ginkluotų žmonių grupei, užėmusiai Donecko administracijos pastatą. Jis tai paaiškino nepasitikėjimu Ukrainos Regionų partija ir siekiu pareikalauti iš Kijivo valdžios surengti vietos referendumą.
2014 m. gegužę paskirtas Donecko karo komendantu, vėliau – DLR "vidaus reikalų ministro" pavaduotoju. Vadovavo DLR karinių pajėgų „Oploto“ padaliniui. Dalyvavo mūšiuose prieš Ukrainos ginkluotąsias pajėgas, buvo sužeistas į ranką. 2014 m. liepos 23 d. Rusijos kariuomenė suteikė majoro laipsnį.
2014 m. rugpjūčio 8 d. DLR "aukščiausioji Taryba" paskyrė A. Zacharčenką DLP "Ministrų Tarybos" pirmininku (už – 50 deputatų, 6 – susilaikė, 1 – prieš).
2014 m. rugpjūčio 30 d. prieš A. Zacharčenką įvykdytas pasikėsinimas. Jis nenukentėjo, jo automobilio vairuotojas buvo sužeistas.
2014 m. lapkričio 3 d., po visuotinių rinkimų DLR, Vyriausioji rinkimų komisija paskelbė apie A. Zacharchenkos pergalę: už jį balsavo 765 tūkst. gyventojų (75% balsavusiųjų). Savo priešrinkiminėje kampanijoje jis potencialiems rinkėjams kalbėjo, jog jis nori, kad gyventojų pensijos būtų aukštesnės nei Lenkijoje, o pensininkai turėtų pinigų bent kartą į metus nuvykti į Australiją pamedžioti kengūrų. Pasak A. Zacharčenkos, tai visiškai įmanoma, nes jų regionas yra kaip Jungtiniai Arabų Emyratai, labai turtingas, turintis anglį, metalurgiją, dujas, tik, skirtingai nuo Emyratų, vyksta karas. Žadėjo sukurti normalią valstybę, už kurią mirė kovotojai ir tebežūna civiliai.
Rusijos Užsienio reikalų ministerija pareiškė gerbianti Donecko regiono žmonių pasirinkimą, o ES, JAV, Ukrainos vyriausybės, taip pat JT Generalinis Sekretorius Ban Ki Munas pareiškė laikantys įvykusius rinkimus negaliojančiais ir pažeidžiančiais 2014 m. rugsėjį pasiektus Minsko susitarimus. A. Zacharčenka Minske buvo DLR pusės derybininkas.
2014 m. lapkričio 4 d. Donecko Akademiniame muzikos ir dramos teatre įvyko A. Zacharčenkos inauguracija. Prisiekė, padėjęs ranką ant Biblijos.
2018 m. rugpjūčio 31 d. susprogdintas Donecko kavinėje „Separ“. Joje susitiko su DLR „finansų ministru“ Aleksandru Timofejevu ir dar vienu asmeniu.
Krinki Miklasai
Krinki Miklasai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Grodzisko, apie 26 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 66 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Thiago Alcantara
Tiagas Alkantara (Thiago Alcântara do Nascimento; g. 1991 m. balandžio 11 d.) – ispanų futbolininkas, žaidžiantis Anglijos Liverpool klube ir Ispanijos rinktinėje.
Biografija
Gimė Italijoje, tėvai kilę iš Brazilijos. Būdamas 14-likos metų prisijungė prie FC „Barselonos“ jaunimo komandos, kurioje debiutavo 2009 m.
Su Barcelona laimėjo du Ispanijos La Ligos čempiono titulus, UEFA čempionų lygą ir FIFA Pasaulio futbolo klubų taurę. 2013 m. pasirašė 25 mln. € sutartį su Miuncheno Bayern klubu. Su Bayern laimėjo septynis Vokietijos Bundeslyga čempionų titulus, UEFA čempionų lygą. 2020 m.pasirašė 20 mln. £ sutartį su Liverpool klubu.
2011 m. debiutavo šalies rinktinėje. Žaidė 2018 m. pasaulio futbolo čempionatuose, taip pat 2016 m. bei 2020 m. Europos futbolo čempionatuose.
Karjera
2009 m. būdamas 18-likos metų debiutavo savo pirmajame klube „FC Barcelona“. 2010 m. pelnė pirmąjį įvartį prieš „Racing de Santander“ komandą.
2013 m. liepos 14 d. pasirašė ketverių metų sutartį su Miuncheno „Bayern“ klubu. Per septynis sezonus Bayern klube sužaidė 150 rungtynių ir pelnė 17 įvarčių.
2020 m. pasirašė ketverių metų sutartį 20 mln. £ sutartį su Liverpool klubu. Sužaidė 57 rungtynes ir pelnė 2 įvarčius.
Šeima
Tėtis Mazinho buvęs Brazilijos futbolininkas, laimėjęs 1994 m. FIFA pasaulio čempionatą. Motina buvusi tinklinio žaidėja Valéria Alcântara, jaunesnysis brolis Rafinha žaidžia Paris Saint-Germain klube ir Brazilijos rinktinėje.
Europinė kuoduotoji zylė
Europinė kuoduotoji zylė (Lophophanes cristatus / Parus cristatus) – zylinių (Paridae) šeimos paukštis, kuris lengvai atpažįstamas iš smailaus kuoduko. Dydis – 11-12 cm. Kūno viršutinė pusė rusvai pilka. Skruostai balsvi. Snapas juodas, kojos rusvos.
Plačiai paplitusi pušūnų miškuose Vidurio ir Šiaurės Europoje, taip pat lapuočių miškuose Prancūzijoje ir Pirėnų pusiasalyje. Didžiojoje Britanijoje sutinkama tik senuosiuose pušynuose Škotijoje. Lietuvoje dažna, aptinkama ištisus metus, spygliuočių miškuose.
Lizdą krauna uoksuose, kartais inkiluose. Deda 5-7 balsvus kiaušinius, išmargintus raudonai rudomis dėmėmis. Peri 15-18 dienų. Jaunikliai lizdą palieka po 19 dienų. Išveda dvi vadas. Minta smulkiais vabzdžiais, taip pat lesa pušų ir eglių sėklas (dažniausiai žiemą).
thumb|left|Giesmė
Kolombas
Istorija
Senasis miesto pavadinimas buvo Kalan-totta (rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo V a. Fasiano), tačiau uoste įsivyravę arabai jį pavertė Kolambu (Ibn Batuta XIV a. mini Kalanpu), o 1517 m. atvykę portugalai K. Kolumbo garbei pavadino Colombo. 1656 m. miestą užėmė olandai, 1796 m. jis atiteko britams.
1815 m. tapo Didžiosios Britanijos kolonijos Ceilono administraciniu centru. Nuo 1948 m. – Šri Lankos sostinė.
Pavadinimo kilmė
Yra dvi miesto pavadinimo versijos:
Fritz Graebner
Robertas Fricas Grėbneris (Robert Fritz Graebner, 1877 m. kovo 4 d. – 1934 m. liepos 13 d.) – Vokietijos etnologas, geografas, muziejininkas. Etnologijos kultūrinės istorinės mokyklos atstovas, pats iškiliausias difuzionizmo atstovas, istorinės etnografijos išvystytojas.
Biografija
1899–1911 m. dirbo Berlyno etnografiniame muziejuje. Nuo 1911 m. dėstė Bonos, nuo 1926 m. Kelno, nuo 1928 m. Berlyno universitete; profesorius (1911 m.). Nuo 1909 m. – žurnalo Ethnologica redaktorius. 1925–1928 m. Fricas Grėbneris buvo Kelno Rautenstrauch-Joest etnografinio muziejaus direktorius.
Idėjos
Fricas Grėbneris sprendė kultūrų kaitos, jų įtakų ir perdavimo klausimus. Jo nuomone, kultūros istorija yra tam tikri kultūrinių reiškinių kompleksai, plintantys į kitas teritorijas dėl tautų kraustymosi; tautų kultūros bendrumus aiškino jų kilme iš vieno centro. Postulavo kultūros ciklų teorijos metodinius principus; vienas pirmųjų etnografiniams tyrimams taikė istorinį metodą.
Perėmęs Leo Frobenijaus kultūros ratų sąvoką, 1904 m. Grėbneris įkūrė kultūros ratų studijų (Kulturkreislehre) mokyklą ir nuo 1906 m. kultūros rato bei kultūros sluoksnio (Kulturschichten) sąvokas pradėjo taikyti viso pasaulio kultūrų analizei. Kritikuodamas evoliucionistus, iš dalies ir Frydrichą Racelį, jis bandė atsakyti į klausimą, kas gali įrodyti ryšio tarp kultūrų glaudumą ir ilgalaikiškumą. Fricas Grėbneris įvedė Beziehungskriterien, t. y. kriterijų, nusakantį tautų giminystę, chronologinius bei kultūrinių formų sutapimus, juos susiejant su gausybe kiekybinių sutapimų įvairiausiose geografinėse srityse. Pasak jo, svarbiausi kriterijai, įrodantys kultūrų giminystę, yra kultūrinių elementų formos panašumas ir jų gausa.
Fricas Grėbneris teigė, kad difuzijos būdu sklinda ne elementariosios idėjos ir etnografiniai objektai, įrankiai ar priemonės, o kultūrinių pasiekimų – išradimų visuma, tai yra kultūrinis ratas. Pastarasis plėtodamasis susimaišo su kitais kultūriniais ratais, tokie kultūriniai ratai užsikloja vienas ant kito, ir tokiu būdu skirtinguose regionuose susidaro įvairios kultūrinių elementų kombinacijos, taip vadinami kultūriniai sluoksniai. Pateikdamas kultūros ratų sistematiką, XX a. pradžioje egzistavusias kultūras Grėbneris laikė kilusiomis iš devynių pagrindinių ankstyvųjų kultūros ratų.
Eugenijus Cukermanas
Eugenijus Antanas Cukermanas (g. 1935 m. rugsėjo 19 d. Kaunas) – Lietuvos tapytojas abstrakcionistas, architektas.
Biografija
1960 m. baigė architektūrą Kauno politechnikos institute. 1960–1981 m. dirbo architektu Baldų projektavimo konstravimo biure, 1963–1965 m. Komunalinio ūkio projektavimo institute, 1967–1974 m. Vilniaus Dailės kombinate. 1981–1990 m. Eksperimentinio taros ir įpakavimo biuro dailininkas dizaineris.
Lietuvos dailininkų sajungos narys. Grupės „24“ narys.
Žmona Valerija Cukermanienė.
Darbai
Tapo nuo 8 dešimtmečio pradžios. Sovietinės okupacijos metais buvo vienas pagrindinių nonkonformistų lietuvių dailėje, valdžios ignoruotas iki 9 dešimtmečio pabaigos. Surengė apie 10 individualių parodų Lietuvoje, dalyvavo parodose užsienyje.
Tapyba grindžiama savitai interpretuojamais abstrakčiojo ekspresionizmo principais, kolorito, ritmikos, tapysenos požiūriu ryškiai išsiskiria iš visos lietuvių tapybos. Paveikslų kompozicija konstruojama iš gelmę dengiančių arba atveriančių stambių spalvinių arealų (ciklas „Zonos“, nuo 1979 m.), koloritas prislopintas, asketiškas („Magma“ 1998 m.).
Paviršiai traktuojami kaip esminis kūrinio komponentas: savita daugiasluoksnė tapysena, įbrėžimai, gramdymas, papildomi drobės sluoksniai („Klodai“ 2000 m.). Kūriniams būdinga kosminio vyksmo sugestija, stoiška atmosfera, interkultūriškumas.
Jo kūrinių turi Lietuvos, JAV muziejai, privatūs asmenys Europoje, JAV, Japonijoje.
Gudžionys
Gudžionys – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Totoriškių, Aukštadvario RP. Šiauriniame pakraštyje telkšo Gudžionių ežeras, vakariniame – Stankio ežeras.
Nomarchas
Dabartinė Graikija
Dabartinėje Graikijoje nomarchais vadina nomų vadovus.
Senovės Egiptas
Nomarchais vadinami ir Senovės Egipto regionų nomų valdovai. Nomarchai Egipte savo nomuose turėjo didelę valdžią. Nomarchai būdavo faraono atstovai, jie valdė ir prižiūrėjo savo nomus. Nomarchai rinkdavo mokesčius, vykdė teismo funkcijas, rinkdavo ir aprūpindavo kariuomenę, valdydavo nomų ūkinę veiklą.
Nomarchu paskirdavo faraonas, nors kartais šį titulą tiesiog paveldėdavo. Nomarcho titulas būdavo paveldimas paprastai laikotarpiais, kai centrinė valdžia nusilpdavo, ir nomarchai imdavo dėl valdžios konkuruoti su faraonais. Tokiais laikais būdavo atvejų, kai ambicingi nomarchai, pasitaikius progai, įgaudavo daug savarankiškumo ir savo nomą atskirdavo nuo Egipto ar net nuversdavo faraoną. Žinomi atvejai, kai nomarchai perimdavo Egipto valdovo karūną. Kartais tuo prasidėdavo naujos dinastijos, kurios atstatydavo centralizuotą valdžią Egipte.
Helenistinis laikotarpis
Helenistiniame Egipte nomarchų valdžia silpo, ją vis labiau periminėjo į nomus skiriami strategai. Strategų pareigas įvedė Ptolemėjus I (valdė 323–283 m. pr. m. e., po to, kai Egiptą užkariavo Aleksandras Makedonietis). Strategai buvo karinė administracinė Prolemėjaus atrama, jie nomuose palaikė tvarką ir normalią nomų žinybų veiklą. Ptolemėjus II (valdė 285–246 m. pr. m. e.) galutinai perskirstė administracines funkcijas, nomų valdininkai formaliai buvo pavaldūs karaliui, o iš tikro – karaliaus paskirtam strategui, kuris perėmė karinę administracinę valdžią nome. Nomarchai tapo karaliaus valdų valdytojais, jie faktiškai tapo žemės ūkio reikalus tvarkančiais valdininkais. Jie prižiūrėdavo karaliaus žemių įdirbimą ir prižiūrėjo nomarchijas, kurių ribos dažnai nesutapdavo su nomų ribomis.
Detective Comics
300px|right|thumb|Detective Comics pirmasis numeris
Detective Comics yra JAV komiksų knyga, leidžiama bendrovės „DC Comics“ nuo 1937 m. Žymi tuo, jog jos #27 numeryje pirmą kartą buvo pristatytas superherojaus personažas – Betmenas. Ši komiksų knyga buvo leidžiama kartu su Action Comics, kurioje debiutavo Supermenas. 2011 m. duomenimis, Detective Comics jau išleido 881 numerį ir yra ilgiausiai leidžiama komiksų knyga Jungtinėse Valstijose.
Betmenas
1939 m. gegužę Detective Comics #27 numeryje pirmą kartą pristatė superherojų Betmeną (kaip „Žmogų-Šikšnosparnį“). Herojus akimirksniu tapo Detective Comics žvaigžde, žurnalo viršelyje taip pat buvo dažnai rašoma Detective Comics featuring Batman. Kadangi #27 numeris yra pirmasis Betmeno pasirodymas, tai jis yra laikomas pačia vertingiausia komiksų knyga pasaulyje, kurios viena kopija 2010 m. vasarį aukcione buvo parduota už 1 075 000 JAV dolerių
Arch Enemy
400px|thumb|right|Grupės pasirodymas 2015 metais. (Iš kairės į dešinę: Michael Amott, Sharlee D’Angelo, Daniel Erlandsson, Alissa White-Gluz, and Jeff Loomis)
Arch Enemy – Švedijos Melodic Death Metal grupė, kuria įkūrė Michael Amott ir Johan Liiva 1995 m.
1993–2001
Grupę įkūrė gitaristas Michael Ammott, 1993 metais išėjęs iš grupės Carcass ir surinkęs atlikėjus Arch Enemy grupei. Pirmasis albumas „Black Earth“ pasirodė tik 1996 metais. Grupei išpopuliarėti padėjo ir tai, kad Michael Ammott buvo žinomas gitaristas, prieš tai grojęs grupėse Carcass, Carnage, ir Spiritual Beggars. Nors grupę sudarė gitaristas Michael, brolis Christopher, vokalistas Johan Liiva ir laikinai priimtas būgnininkas Daniel Erlandsson, tačiau visos dainos pirmame albume buvo parašytos Michael. Grupė labiausiai išpopuliarėjo Švedijoje ir Japonijoje. 1998 metais grupė išleido antrąjį savo albumą, pavadinimu „Stigmata“, taip pat prie grupės prisidėjo bosistas Martin Bengtsson. Būgininką pakeitė kitas būgininkas Peter Wildoer, tačiau po metų grupė susigrąžino būgnininką Daniel Erlandsson, kuris grupėje groja iki šiol. Bosistą Martin pakeitė naujas bosistas Sharlee D’Angelo. Tais pačiais 1999 metais išeina ir trečiasis Arch Enemy albumas, pavadinimu „Burning Bridges“. 2000 metais Michael išmetė vokalistą John Liiva, argumentuodamas tokį savo žingsnį planais priimti į grupę vokalsitę moterį. Po atrankos Michael išsirinko Angela Gossow naująja grupės vokaliste. Pirmasis albumas su Angela buvo „Wages of Sin“. 2002 metais pasirodė pirmasis Arch Enemy grupės EP „ Burning Angel“.
2003–2010
2003 metais pasirodė naujas ir iki šiol vienas sėkmingiausių Arch Enemy albumas, pavadinimu „Anthems of Rebellion“, kitais metais pasirodė ir antrasis grupės EP „Dead Eyes See No Future“. 2005 metais po albumo „Doomsday Machine“, Christopher Ammott laikinai išėjo iš grupės dėl asmeninių problemų. Jį pakeitė laikinai priimtas gitaristas Gus G, kurį vos po kelių mėnesių pakeitė gitaristu Fredrik Åkesson. Christopher grįžo tik po dvejų metų. 2007 metais pasirodė trečiasis EP „Revolution Begins“ ir septintasis albumas „Rise of the Tyrant“, tais pačiais metais grupė sudalyvavo dideliame sunkiosios muzikos festivalyje „Bloodstock Open Air“ ir prisidėjo prie turo „Black Crusade“, kartu su grupėmis Machine Head, Trivium, DragonForce ir Shadows Fall. 2009 metais pasirodė iki šiol paskutinis Arch Enemy albumas „The Root of All Evil“, kuriame Angela perdainuoja kai kurias populiariausias dainas iš pirmųjų trijų albumų, kuriuose vokalą atliko John Liiva.
Buvę
Martin Bengtsson − bosistas (1997−1998). Peter Wildoer − būgnininkas 1997 metais. Fredrik Åkesson − gitaristas (2005−2007).
Diskografija
Albumai: EP:
Gyvų pasirodymų albumai:
Gyvų pasirodymų klipai:
Muzikiniai klipai:
Algis Krupavičius
Algis Krupavičius (g. 1961 m. rugsėjo 13 d. Ožkasviliuose, Kapsuko rajonas) – Lietuvos politologas, istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1979 m. baigė Vilkaviškio S. Nėries vidurinę mokyklą. 1979–1984 m. studijavo VU Istorijos fakultete. 1986–1989 m. SSRS mokslų akademijos Pasaulinės ekonomikos ir tarptautinių santykių instituto aspirantas. 1989 m. istorijos mokslų kandidatas.
Nuo 1989 m. KTU dėstytojas, 1999–2015 m. KTU Politikos ir viešojo administravimo instituto (nuo 2014 m. Viešosios politikos ir administravimo instituto) direktorius. Nuo 2001 m. KTU Socialinių mokslų fakulteto profesorius.
Nuo 1994 m. atlieka tyrimus Karaliaus koledže (Londono universitete). 1995–1996 m. dėstė Šiaurės vakarų (Northwestern) universitete (Čikaga).
Nuo 2021 m. MRU profesorius. 2021 m. rugsėjo 2 d. tapo Politikos mokslų instituto dekanu, rugsėjo 17 d. viešoje erdvėje kilus diskusijoms, pasitraukė.
1991–1995 m. Lietuvos politologų asociacijos prezidentas. Nuo 2003 m. Europos rinkimų studijos atstovybės Lietuvoje direktorius, nuo 2004 m. Lietuvos aukštojo mokslo tarybos narys. 1992–2020 m. VDU dėstytojas, 2015–2020 m. VDU SMF dekanas.
Nuo 2015 m. Kauno mero Visvaldo Matijošaičio visuomeninis patarėjas viešosios politikos ir administravimo klausimams, 2016–2020 m. Seimo pirmininko V. Pranckiečio visuomeninis patarėjas vidaus politikos, švietimo ir mokslo klausimams.
2020 m. Seimo rinkimuose dalyvavo su partija „Lietuva – visų“, bet mandato nepelnė.
Plagiatas ir baudžiamoji byla
2018 m. vasarį kartu su KTU dėstytoja Vitalija Simonaityte akademinės etikos ir procedūrų kontrolieriaus pripažintas neetiškai citavęs buvusio doktoranto tekstą. 2020 m. birželį sprendimą patvirtino Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.
2020 m. liepą už VDU Etikos kodekso pažeidimą nuo pareigų nušalintas, darbo sutartis nutraukta.
2003–2020 m. LMT ekspertas. Dėl akademinės etikos pažeidimo nušalintas.
2021 m. kovą jam iškelta baudžiamoji byla dėl autorystės pasisavinimo. 2022 m. lapkritį nuteistas (pripažintas kaltu) ir nubaustas pagal Baudžiamojo kodekso 191 str.
Mokslinė veikla
Akademiniai interesai: lyginamoji ir viešoji politika, partijos, partinės sistemos ir rinkimai, kiekybiniai ir kokybiniai socialinių tyrimų metodai.
Šiaulių dviračių gamykla
Šiaulių dviračių gamykla (Šiaulių valstybinė dviračių ir vidaus degimo variklių gamykla „Vairas“, Valstybinė įmonė „Šiaulių vairas“) – įmonė, 1948–1998 m. veikusi Šiauliuose. Pagrindinė įmonės produkcija buvo dviračiai paaugliams „Ereliukas“, „Kregždutė“. Nuo 1961 m. įmonėje pradėti gaminti vidaus degimo varikliai mopedams.
Istorija
thumb|right|250px|1962 m. gamintas modelis В-72 „Ereliukas“ Valstybinė Šiaulių dviračių gamykla įsteigta 1948 m. gruodžio 23 d. vietoje traktorių remonto gamyklos „Žaizdras“ bei fabriko „Šiaulių vinis“. Pirmoji produkcija – dviračiai paaugliams „Ereliukas“ pradėti gaminti 1951 m. kovo 21 d. Dviračių „Kregždutė“ gamyba prasidėjo 1952 m. Gaminami dviračiai buvo eksportuojami į Vokietiją, Meksiką, Suomiją, Rumuniją, Graikiją, Indiją, Egiptą, Belgiją, Vengriją, Turkiją. Dviračiai buvo pirmoji eksportuojama produkcija Šiaulių mieste. 1958 m. gamykloje dirbo 1 000 darbuotojų, tuo metu ji buvo didžiausia Šiaulių įmonė. Nors medžiagos, žaliavos, detalės ir įrengimai buvo tiekiami blogai, iki 1960 m. pagamintas pirmasis milijonas dviračių.
Nuo 1961 m. pirmąkart TSRS pradėti rinkti, vėliau ir gaminti vidaus degimo varikliai „Š-50“ mopedams. 1982 m. gamykloje dirbo 3 500 žmonių, pagaminta 266 100 mopedų variklių, 59 500 dviračių paauglėms „Kregždutė“, 381 000 dviračių paaugliams „Ereliukas“, 6 100 universalių dviračių „Dubysa“ iš viso už 43 mln. rublių.. 1990 m. produkcija buvo tiekiama į visas TSRS respublikas ir daugiau kaip 70 užsienio šalių.
Gamykloje 1960 m. susibūrė ansamblis „Vairas“, 1977 m. – regbio komanda (dab. „Vairas-Jupoja“). Nuo 1975 m. leistas savaitraštis „Vairas“, 1980 m. įsteigtas Dviračių muziejus, kuris 1985 m. perduotas Šiaulių miestui. Nuo 1955 m. gamykla pradėjo organizuoti respublikines moksleivių lenktynes dviračiais „Ereliukas“ ir „Kregždutė“, nuo 1976 m. gamykla pradėjo organizuoti dviračių šventes, kurios nuo 1980 m. tapo miesto šventėmis. Rengtos meninės fotografijos parodos „Dviratis – sportas, sveikata, transportas“, tarptautinės karikatūrų parodos „VeloCartoon“.
Lietuvai atgavus nepriklausomybę gamykla neteko žaliavų tiekimo ir produkcijos realizavimo rinkų. 1991 m. vyriausybė nusavino įmonės apyvartines lėšas, todėl įmonė išgyveno sunkų laikotarpį. 1993 m. kovo 18 d. įsteigta bendra Lietuvos–Vokietijos įmonė UAB „Baltik vairas“. Į ją iš valstybinės dviračių ir variklių gamyklos „Vairas“ buvo perkelta 320 darbuotojų, kurie gamino įvairių modelių dviračius. 1993 m. gruodžio 1 d. valstybinė dviračių ir variklių gamykla „Vairas“ reorganizuota į dvi savarankiškas įmones: valstybinę įmonę „Šiaulių vairas“, kuri tęsė vidaus degimo variklių gamybą, ir UAB „Baltik vairas“, perėmusią likusius su dviračių gamyba susijusius padalinius. Joje darbą tęsė 550 iš valstybinės dviračių ir variklių gamyklos perėjusių darbuotojų.
1997 m. užmezgus ryšius su Kinijos valstybine įmone „Qing qi“ valstybinėje įmonėje „Šiaulių vairas“ pradėti gaminti mopedai „Mulan“ (50 cm³) ir motociklai su 90 cm³ „Suzuki“ varikliu, tačiau prasidėjus ekonominei krizei įmonei paskelbtas bankrotas. 1998 m. rugpjūčio 3 d. vietoj valstybinės įmonės „Šiaulių vairas“ įsteigta įmonė „Šiauliai Qinqgi“. Ši įmonė taip pat bankrutavo, jos likvidavimo procedūra baigta 2003 m. gegužės 2 d. Didžioji dalis senųjų gamyklos pastatų nugriauta, kiti privatizuoti. Buvusiame administraciniame korpuse veikia elektroninių paslaugų kompanija „Splius“. Buvusios gamyklos vardu pavadinta buvusioje jos teritorijoje nutiesta gatvė.
Tirkiliškiai
Tirkiliškiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, prie pietvakarinio Kauno miesto pakraščio, 2 km į šiaurės vakarus nuo Garliavos. Vakaruose eina magistralinis kelias. Šiaurinė kaimo dalis yra prijungta prie Kauno.
Istorija
XX a. pradžioje minimas Tirkiliškių dvaras, 1996 m. prijungtas prie miesto.
Viterbas
Viterbas  – miestas Italijoje, Lacijuje, Viterbo provincijos centras. Jis yra 80 km į šiaurę nuo Romos, o jį supa Kiminų ir Volsinų kalnai. Senovinį centrą supa viduramžių sienos, pastatytos XI–XII a. Į centrą patenkama pro senovinius vartus. 2021 m. mieste gyveno 66113 gyventojų.
Be žemės ūkio vietiniai gyventojai plėtoja puodininkystę, marmuro gavybą ir miško pramonę. Mieste yra saugomos Italijos aukso atsargos, veikia Tuskijos universitetas (įkurtas 1979 m.), svarbi Meno akademija, praeina piligrimų kelias Via Francigena.
Istorija
Miestas pirmąkart paminėtas kaip Castrum Viterbii VIII a. Jį sustiprino lombardų karalius Deziderijus 773 m., kai nesėkmingai bandė užimti Romą. Kai popiežiai gavo frankų paramą, Vitebras tapo Popiežiaus valstybės dalimi, bet su tuo nesutiko Šventosios Romos imperatoriai, kol 1095 m. miestas tapo nepriklausoma komūna.
Kai popiežiams iškildavo sunkumų Romoje, Viterbas buvo jų mėgstama rezidencija pradedant Eugenijumi III (1145–1146 m.), kuris buvo nesėkmingai apsiaustas. 1164 m. imperatorius Frydrichas I Barbarosa paskelbė miestą antipopiežiaus Paskalio III sostine. Po trejų metų jis suteikė Viterbui miesto statusą ir jo karius pasitelkė kovoje prieš Romą. 1172 m. miestas pradėjo plėstis: sugriovė Ferento miestą ir užėmė daug žemių. Tuo metu tai buvo vienas labiausiai klestinčių ir svarbiausių miestų Centrinėje Italijoje, o jame gyveno beveik 60 tūkst. žmonių.
1207 m. popiežius Inocentas III Viterbo katedroje surengė susirinkimą, bet vėliau miestas buvo ekskomunikuotas kaip eretikų mėgstama vieta ir romėnų nugalėtas.
XIII a. miestą pamainom valdė Gatti ir Di Vico šeimų tironai. Frydrichas II patraukė Viterbą į savo pusę 1240 m., bet kai vokiečių kariai buvo išvyti po trejų metų, imperatorius nesėkmingai bandė apsiausti miestą. Nuo to laiko miestas visada buvo popiežiaus pusėje. 1257–1261 m. mieste gyveno ir mirė popiežius Aleksandras IV. Viterbe buvo išrinktas jo įpėdinis Urbonas IV.
1266–1268 m. popiežius Klemensas IV išsirinko Viterbą baze nuožmioje kovoje su Hohenštaufenais: iš Popiežiaus rūmų jis eksmomunikavo Konradino Švabo armiją, kuri artinosi prie miesto. Kiti mieste išrinkti popiežiai buvo Grigalius X (1271 m.) ir Jonas XXI (1276 m., jis mirė Viterbo popiežiaus rūmuose, kai įgriuvo nesenai pastatytos bibliotekos lubos jam miegant), Mikalojus III ir prancūzas Martynas IV. Viterbiečiai pasipiktinę svetimšalio rinkimams, kuriems vadovavo Neapolio karalius Karolis I Anžu, įsiveržė į katedrą, kur buvo susirinkusi konklava ir suėmė du kardinolus. Po to jie buvo ekskomunikuoti, o popiežiai 86 metus vengė rodytis mieste.
Be popiežiaus miestas pateko į Di Vico rankas. XIV a. Giovanni di Vico be Viterbo valdė Čivitavekiją, Tarkviniją, Bolseną, Orvjetą, Todį, Narnį ir Ameliją. Jį sutriuškino kardinolas Gil de Albornoz 1354 m., pasiųstas Avinjono popiežių atgauti jiems priklausančias žemes, ir pastatė pilį. 1375 m. miestas atidavė raktus Francesco Di Vico, buvusio tiro sūnui, bet po trylikos metų miestiečiai jį nužudė. Po to Viterbas kreipėsi į popiežių Urboną VI, o vėliau į Giovanni di Sciarra di Vico, Frančesko pusbrolį. Tačiau popiežiaus Bonifaco IX kariai jį išvijo 1396 m. ir įvedė tvirtą popiežiaus valdžią. Paskutinis di Vico, valdęs Viterbą Džakomas buvo nugalėtas 1431 m.
Tapęs Popiežiaus valstybės dalimi Viterbas prarado savo reikšmę. XVI a. mieste gimė renesanso humanistas Latino Latini. 1871 m. miestas atiteko Italijai.
II pasaulinio karo metu miestą okupavo Vermachtas ir jis buvo smarkiai bombarduojamas priešininkų jėgų. Šių įvykių metu mieste žuvo 1017 gyventojų.
Niat-Nam
thumb|right|Niat-Nam emblema Niat-Nam (, iš simbolių 一南) - senovinis, tradicinis Vietnamo kovos menas, kurio esmė - kvėpavimo ir judesių pratimai. Anksčiau ši sporto šaka buvo prieinama tik elitinėms šeimoms Vietname ir iki šiol vis dar nėra gerai žinoma sporto specialistams.
Istorija
Niat-Nam kovos menas atsirado Tiau - choan ir Tiau - ai teritorijose Vietname. Dėl tamsių istorinių laikotarpių sudėtinga pasakyti tikslų šio kovos meno atsiradimo laiką ir jo pirmųjų įkūrėjų vardus, bet jis buvo minimas dar XIII-XIV amžiuje. Tuomet Niat-Nam kovos meno paslaptis žinojo tik kelios žmonių grupės, nes jos buvo stipriai saugomos, bet XX amžiaus pabaigoje dabartinio Niat-Nam mokyklos vadovo Ngo Suan Bin dėka atsirado galimybė susipažinti su šiuo kovos menu. 1990 m. Niat-Nam mokyklos buvo įkurtos Minske ir Maskvoje. 1994 m. Lietuvoje atsirado Vilniaus "Niat-Nam" klubas, o 1999 m. Vilniuje jau buvo įkurtos keturios Niat-Nam mokyklos. Šiuo metu Niat-Nam mokyklos plėtoja sportinį pasirengimą, sveikatingumo projektus ir kovines kryptis.
Pratimų esmė
Niat-Nam pratimų sistema siekia tobulinti psichofizines žmogaus savybes, panaudojant raumenų, sąnarių ir raiščių sistemos judėjimo mechanizmą. Pratimų esmė - apgalvoti judesiai, leidžiantys savo tikslams panaudoti priešininko jėgas, mobilizuoti savo jėgas puolant arba ginantis. Pratimais taip pat siekiama ir kitų rezultatų: ryžtingo charakterio, teisingo mąstymo, greitos reakcijos, laisvų, bet tikslių judesių. Labai svarbūs yra kvėpavimo pratimai, kurie padeda žmogui išmokti atsipalaiduoti, maksimaliai mobilizuoti savo jėgas kritiniu metu, lengvai ištverti monotonišką treniruočių procesą, peržengti savo ribas.
Lietuvos Niat-Nam federacijos veikla
Lietuvos Niat-Nam federacijos tikslai yra plėtoti tradicinį Vietnamo kovos meną Niat-Nam, organizuoti šventes ir parodomosios programos, treniruoti vaikus ir suaugusius, rengti seminarus ir stovyklas.
Jiesios piliakalnis
Jiesios (Pajiesio) piliakalnis, dar vadinamas Napoleono kalnu yra Kaune, prie Piliakalnio gatvės, kairiajame Nemuno krante, tarp Panemunės ir geležinkelio tiltų. Aukštis 63,6 m. Šlaitai statūs, apaugę lapuočiais. Į pietryčius nuo piliakalnio į Nemuną įteka Jiesia.
Istorija
Piliakalnis datuojamas I tūkst. Tai natūrali kalva, pritaikyta gynybai. Pietinėje ir šiaurinėje papėdėse buvo senovės gyvenvietė, joje rasta grublėtosios ir žiestos keramikos, XIV–XVII a. kultūrinis sluoksnis.
Pasak amžininkų atsiminimų, 1812 m. birželio 23 d. ''Napoleonas Bonapartas atvyko prie Nemuno, šalia Panemunės, kur stovėjo Juozapo Niemojevskio brigados 6-asis lenkų kavalerijos pulkas. Apsivilkęs pulkininko Mykolo Pongovskio surdutą ir užsidėjęs jo skrybėlę, karvedys išžvalgė upę nuo Panemunės iki Aleksoto. Didžiosios armijos tiltų statybos daliniui vadovavo generolas Žanas Baptistas Eble. Jam buvo įsakyta pastatyti tris tiltus per Nemuną, 300 metrų vieną nuo kito. Iš jų du turėjo būti pastatyti tarp Panemunės ir Jiesios upės, o vienas - į kairę nuo šios upės, priešais kalną, nuo kurio imperatorius pasirinko vadovauti perkėlai. 22 val. vakaro prasidėjo perkėlos per Nemuną operacija.''
Įamžinimas
|thumb|200px|1812 m. karo įamžinimas ant Napoleono kalno 1913 m. Napoleono žygio 100 metų sukakties proga čia lankėsi Rusijos caras Nikolajus II ir ketino pastatyti šiam įvykiui pažymėti paminklą, tačiau dėl istorinių aplinkybių tai padaryta nebuvo.
Piliakalnis priklauso 1960 m. įsteigtam Jiesios kraštovaizdžio draustiniui. Ant kalno švenčiamos senovinės baltų šventės. 1997 m. gruodžio 31 d. Jiesios piliakalnis įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašą. 2019 m. kovo 19 d. Prancūzijos ambasadorė Lietuvoje Claire Lignières-Counathe bei Kauno miesto meras Visvaldas Matijošaitis oficialiai atidengė informacinį stendą piliakalnio viršutinėje, apžvalgos aikštelėje, bylojantį apie vieną sėkmingiausių Prancūzijos armijos persikėlimo operacijų per upę karybos istorijoje. Be to, sumontuoti nauji 127 m. ilgio laiptai į kalno viršūnę. Atvykusius prie piliakalnio lankytojus pasitinka didžiulė 6 metrų pločio ir 3 metrų aukščio garsaus paveikslo reprodukcija. Dailininkų Ignaz Sebastian Klauber ir Giuseppe Pietro Bagetti kūrinio "Imperatorius Napoleonas stebintis per Nemuną persikeliančia Didžiąją Armiją, 1812 m. birželio 12 (24) d." (1814 m.) kopija.
Barstyčių pagrindinė mokykla
Skuodo rajono Barstyčių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Barstyčiuose (Skuodo raj.), Salantų g. 14, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190893239.
Istorija
1908 m. Barstyčiuose nuomojamame bute pradėjo veikti pradinė mokykla. Pirmasis mokyklos pastatas pastatytas 1912 m. Mokyklą lankė 40-50 mokinių. 1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui mokykla buvo uždaryta.
1918 m. po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo, veikė trikomplektė mokykla, kurią lankė apie 150 vaikų. 1925 m. žiemą kilęs gaisras sunaikino mokyklos pastatą. 1932 m. vietos ūkininkai pastatė naują mokyklą.
1949 m. pradėjo veikti septynmetė mokykla. 1956 m. mokykla perorganizuota į vidurinę. 1959 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1967 m. pastatyta trijų aukštų mūrinė mokykla. 1992 m. iškilo trijų aukštų mūrinis priestatas.