cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tamplieriai
XII-XIII a. ordinas buvo labai turtingas, jam priklausė plačios žemės valdos tiek kryžiuočių įsteigtose valstybėse Palestinoje ir Sirijoje, tiek Europoje. Popiežius, kuriam ordinas tiesiogiai buvo pavaldus, templieriams suteikė plačias bažnytines ir juridines privilegijas. Neretai ordinas atliko kryžiuočių įsteigtų Rytuose valstybių karinės apsaugos funkcijas, nors jo įsteigimo metu pagrindiniu tikslu buvo deklaruotas į Šventąją žemę atvykstančių maldininkų gynimas. 1291 m. kryžiuočiai iš Palestinos buvo išvyti Egipto sultono, o tamplieriai ėmėsi prekybos ir lupikavimo, sukaupė didelius turtus. Jų santykiai su popiežiumi ir Europos monarchais suprastėjo.
1307-1314 m. Prancūzijos karalius Pilypas IV, stambūs feodalai ir katalikų bažnyčia ėmėsi ordino narius suiminėti, kankinti ir žudyti, o 1312 m. popiežius Klemensas V ordiną panaikino.
Istorija
1119 m. Kryžiaus žygių į Šventąją žemę metu prancūzų riteris Hugues de Payns ir aštuoni jo giminaičiai riteriai davė neturto ir priklausomybės įžadus Jeruzalės patriarchui, prisiimdami atsakomybę už keliaujančiųjų maldininkų saugumą. Karalius Balduinas II paskyrė jiems vietą būstinei Saliamono šventyklos pietrytiniame sparne. Riterius vienuolius imta vadinti „Jeruzalės šventovės neturtingaisiais Kristaus broliais“. Riteriai vienuoliai vilkėjo baltais apsiaustais, papuoštais aštuonkampiais raudonais kryžiais (kankinystės simbolis) ir nešiojo baltą lininį diržą (tyros širdies simbolis).
Apie ordiną ir jo veiklą mažai kas žinoma iki 1128 m., kai popiežius Honorijus II Trua susirinkime oficialiai pripažino ordiną ir paskyrė didįjį magistrą. Trua susirinkime dalyvavę vienuoliai Prancūzijoje ir Anglijoje pradėjo aktyviai ir sėkmingą verbavimo į ordiną kampaniją. Tuo tikslu daugelis jų grįžo į tėvynę, pats Hugues de Payns aplankė Šampanę, Anžu, Normandiją ir Flandriją, taip pat Angliją ir Škotiją. Ordinas greit plėtėsi, į jį įstojo daug kilmingų bajorų. Krikščioniško pasaulio galingieji ordinui skyrė didžiules dovanas. Tai užtikrino stabilią ordino ekonominę padėtį Vakaruose, ypač Prancūzijoje, dėl to jis buvo laikomas prancūzišku ordinu.
1139 m. kovo 29 d. popiežius Inocentas II išleido bulę, pavadintą Omne Datum Optimum, pagal kurią tamplieriai galėjo laisvai kirsti bet kokias sienas, buvo atleidžiami nuo mokesčių ir nebuvo pavaldūs niekam išskyrus patį Romos popiežių.
Ordino klestėjimas
XIII a. antroje pusėje Ordinas tapo savarankiška valstybe su savo kariuomene, teismais, policija, finansais. Jis susidėjo iš provincijų, kurioms vadovavo komtūrai. Ordino broliai skirstėsi į riterius, kaplanus ir tarnaujančiuosius brolius. Tamplieriais galėjo tapti tik nevedę vyrai, kilę iš kilmingų šeimų ir nepriklausantys kitiems ordinams. Tamplierių ordino įtaka ir turtai kėlė pavydą ir nepasitikėjimą kitų ordinų ir net karalių tarpe. Ordino riteriai sėkmingai vertėsi ūkine, bankine bei prekybine veikla, jiems priklausė didžiulės latifundijos. Jie turėjo savo bankus Londone ir Paryžiuje.
Ordino žlugimas
thumb|250px|left|Tamplierių deginimas ant laužo (Sent Deni Prancūzijos kronika, XIV a.) 1187 m. tamplieriai patyrė skaudų pralaimėjimą prieš saracėnų sultoną Saladiną mūšyje prie Hatino. Daug riterių žuvo. Jeruzalė buvo užimta saracėnų. Po keleto metų tamplieriai buvo priversti pasitraukti iš Sirijos. Jie persikėlė į Kiprą, o vėliau iš ten dalis grįžo į Prancūziją. Didžiojo magistro pavedimu tamplierių turtas buvo pargabentas į Paryžių ir padėtas į centrinį tamplierių banką. Jį sudarė 150 000 aukso lydinių ir gausybė sidabro. Į šį didžiulį turtą XIV amžiaus pradžioje sumanė pasikėsinti Prancūzijos karalius Pilypas IV Gražusis, nurodęs ordino didžiajam magistrui paklusti ir jam tarnauti. Tačiau didysis magistras Žakas de Molė (Molay) šį karaliaus reikalavimą atmetė. Prasidėjo užkulisinė ir atvira kova su tamplieriais, kaltinant juos įvairiomis nedorybėmis bei erezija, Kristaus mokslo paniekinimu, kenkimu Bažnyčiai, vaikų tvirkinimu ir pan. Iš pradžių ordiną šioje kovoje rėmė popiežius, turėjęs savo sąskaitų su Prancūzijos karaliumi. Vėliau Prancūzijos karaliui pavyko įkalbėti Romos popiežių Klemensą V stoti jo pusėn. 1307 m. karaliaus nurodymu Žakas de Molė ir Prancūzijoje esantys tamplieriai buvo suimti, o jų turtas konfiskuotas. Žiaurių kankinimų metu tamplieriai buvo priversti prisipažinti nebūtomis nuodėmėmis. 1312 m. balandžio 5 d. popiežius Klemensas V išleido bulę, nukreiptą prieš ordiną. Ordinas buvo uždraustas. Paryžiuje buvo surengtas 540 tamplierių teismo procesas. Nepaisant riterių pareiškimų, kad jų prisipažinimai buvo išgauti kankinimais, jų nebuvo pasigailėta. Daugelyje Prancūzijos miestų tamplieriai buvo sudeginti ant laužų. Ordiną uždraudus, didysis magistras ir dar keturi aukšti ordino pareigūnai iš pradžių buvo nuteisti kalėti iki gyvos galvos. Bet kadangi po to didysis magistras staiga viešai atsisakė savo parodymų, jis, kaip neatgailaujantis eretikas, buvo sudegintas 1314 m. kovo 19 d. Paryžiuje, Notre Damo aikštėje. thumb|150px|Tamplierių antspaudas. Pasak legendos, apgaubtas laužo liepsnos paskutinis Ordino didysis magistras pakvietė karalių ir tamplierių neapgynusį popiežių susitikti Dievo teisme, o valdovo palikuonis prakeikė iki septintos kartos. Prakeiksmas išsipildė: po dviejų savaičių mirė popiežius, rudenį – Prancūzijos karalius. Manoma, kad juos nunuodijo gyvi likę Ordino nariai – nuodų paslapčių žinovai. Netrukus, nepalikę vyriškos lyties įpėdinių, vienas po kito mirė ir Pilypo Gražiojo sūnūs. Į Prancūzijos sostą įžengė nauja valdovų dinastija.
Všeborai (reikšmės)
Všeborais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Maja Jošida
Maja Jošida (, g. 1988 m. rugpjūčio 24 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2010 m., su ja dalyvavo 2014, 2018 ir 2022 m. pasaulio futbolo čempionatuose, 2011 m. laimėjo Azijos taurę, o 2019 m. – antrąją vietą.
Kaunas (Klaipėda)
Kaunas – Klaipėdos miesto dalis, mikrorajonas pietinėje miesto dalyje. Šiaurėje ribojasi su Paryžiaus Komunos, pietuose su Kauno gatvėmis, rytuose – su Šilutės plentu, o vakaruose – su Taikos prospektu
Istorija
Nuo Sendvario į pietus ėjo Rumpiškės dvaro valdos. XX a. pradžioje prie dvaro veikė nedidelis mašinų fabrikas. Nuo dvaro centro buvo nutiestas kelias į miestą, vėliau tapęs Rumpiškės gatve. Prie šios gatvės stovėjo visa eilė nedidelių namukų, kuriuose gyveno dvaro darbininkai.
XX amžiaus pradžioje miestas nupirko dvaro centrą ir prie jo esantį lauką ir pritaikė aerodromui. Per jį nuo 1921 m. balandžio 1-os iš Gdansko per Karaliaučių į Klaipėdą pradėtas skraidinti paštas. Ši linija liepos 29 buvo pratęsta iki Rygos, o rugsėjo 20 – iki Talino.
1923 m. lėktuvai keleivius pradėjo skraidinti maršrutu Karaliaučius – Klaipėda – Ryga – Talinas, o 1924 m. – Berlynas – Klaipėda – Kaunas. Bandyta skraidinti keleivius ir į Tilžę, bet norinčių skristi nebuvo daug. 1927 m. Klaipėdos oro uostas buvo uždarytas.
Ugdymo įstaigos
Mikrorajone yra Ąžuolyno gimnazija, Aitvaro gimnazija, Klaipėdos Adomo Brako dailės mokykla. Yra ikimokyklinių auklėjimo įstaigų: lopšelis darželis „Žiogelis“, mokykla darželis „ Saulutė“ , privatus lopšelis-darželis „Vaikų Giraitė“ (Giraitės g. 8, Klaipėda), vaikų ugdymo ir priežiūros centras „Pas Betę“ (Debreceno g. 61, Klaipėda).
Jurgis Kazlauskas (1914)
thumb|Vienas dirba, penki rašo Jurgis Kazlauskas (1914–1987 m.) – Lietuvos tautodailininkas drožėjas.
Biografija
Gimė ir gyveno Vosgėlių kaime, Anykščių rajone. Dirbo kolūkyje sandėlininku. Drožinėti ėmė apie 1966 m., gydydamasis sanatorijoje. Sukūrė drožinių ciklus „Lino pasaka“, „Žmogaus gyvenimas“, „Duona“ ir kitus. Surengė ne vieną parodą. 1980 m. tapo Respublikinės dainų šventės liaudies meno parodos laureatu.
1992 m. J.Kazlausko namuose atidarytas jo darbų muziejus, kurį prižiūrėjo drožėjo sesuo Ona Kazlauskaitė. Po jos mirties 2000 m. drožiniai perkelti į Arklio muziejų.
Būtingės naftos terminalas
thumb|260px|Būtingės naftos terminalo statyba. Tiesiamas jūrinis vamzdynas, 1998 m. miniatiūra|260px|Talpyklų parkas
Būtingės naftos terminalas – naftos terminalas Baltijos jūroje ir Būtingėje, ties Lietuvos valstybės siena su Latvija, skirtas importuoti ir eksportuoti naftą. Terminalas pradėjo veikti 1999 m. ir šiuo metu priklauso lenkiško kapitalo įmonei „AB ORLEN Lietuva“.
Šalia talpyklų parko auga saugomas Būtingės ąžuolas.
Terminalo veikimo principas
Tai vienataškio švartavimosi tipo SPM naftos terminalas. Tanklaiviai švartuojasi prie SMP plūduro, plūduriuojančio jūroje apie 7,5 km atstumu nuo kranto. Žarnomis nafta perpumpuojama iš tanklaivio per SPM plūdurą į jūros dugne nutiestą naftos vamzdyną, kuriuo pasiekia terminalo talpas krante.
Istorija
1999 m. liepos 22 d. Būtingės naftos terminalas buvo atidarytas pripildant pirmąjį naftos tanklaivį. Iki 2006 m. liepos mėn. Būtingės naftos terminalas eksportavo rusišką Urals (arba R.E.B.C.O.) naftą. 2006 m. liepos mėn., nutrūkus naftos tiekimui „Draugystės“ vamzdynu, terminalas pradėjo dirbti importo režimu, aprūpindamas Mažeikių naftos perdirbimo gamyklą žaliava. 2013 m. rugpjūčio mėn. aptarnautas tūkstantasis tanklaivis terminalo istorijoje.
Incidentai
2001 m. kovo 6 d., įvykus avarijai, į jūrą išsiliejo 0,3 t naftos. Tų pačių metų lapkričio 23 d. įvyko didžiausias incidentas per terminalo veiklos istoriją, kai kraunant naftą į Norvegijos tanklaivį „Catherine Knutsen" trūko povandeninė transportavimo žarna. Incidento metu į Baltijos jūrą iš viso išsiliejo 59 t naftos ir buvo užteršta 4 760 m² jūros paviršiaus.
Charakteristika
Svarbiausius Būtingės naftos terminalo veiklos ir valdymo principus nustato LR Vyriausybės nutarimu patvirtinti Būtingės naftos terminalo nuostatai. Naftos terminalą sudaro:
Per metus terminalas gali eksportuoti iki 14 mln. t, importuoti – iki 12 mln. t naftos, o įmanoma aptarnauti iki 150 000 t talpos tanklaivius. Nuo 2006 m., sustojus naftos tiekimui „Draugystės“ vamzdynu, terminalo krova susieta su Mažeikių naftos perdirbimo gamyklos produkcijos apimtimis. Nuo terminalo atidarymo per pirmuosius keturiolika veiklos metų iš viso jame perkrauta apie 95,4 mln. t naftos.
Pastačius terminalą, jo plūduro apsaugos zona tapo siena, skirianti Lietuvos ir Latvijos teritorinius vandenis. Plaukiant į Latviją plūdurą privaloma aplenkti daugiau nei 15 km spinduliu, o prie plūduro negalima priplaukti arčiau kaip 1 km.
Povilas Šverebas
Povilas Šverebas (g. 1958 m. gegužės 4 d. Padvarninkuose, Mažeikių raj.) – Lietuvos istorikas, pedagogas, redaktorius.
Biografija
1976 m. baigė Sedos vidurinę mokyklą, 1981 m. – Vilniaus pedagoginį institutą, įgijo istorijos mokytojo specialybę.
Vilniaus dailės akademijos lektorius ir leidyklos redaktorius.
Tiriamoji veikla
Tyrinėja Žemaitijos bažnyčių varpus, iškilių kraštiečių biografijas, tarpukario švietimo raidą.
Paskelbė per 100 straipsnių mokslo ir populiariuosiuose leidiniuose. Su kitais parengė monografijas „Seda“ (1997 m.), „Renavas“ (2001 m.), „Žemalė – D. Poškos gimtasis kraštas“ (2007 m.), „Salantų bažnyčia“ (2011 m.), sudarė leidinį „Rokitai ir Kęstaičiai“ (2010 m.).
Apdovanojimai
Už kultūrinę ir švietėjišką veikla 2005 m. paskirta Mažeikių krašto kultūros premija.
Bulgarijos Respublikos pilietybė
right|200px Bulgarijos Respublikos pilietybė – Bulgarijos nacionalinė pilietybė. Reglamentuoja Bulgarijos Respublikos Konstitucija, Bulgarijos pilietybės įstatymas (1998 m.) ir tarptautiniai susitarimai, susiję su pilietybe. Bulgarijos pilietybės įstatymas nustato Bulgarijos pilietybės įgijimo, netekimo bei grąžinimo sąlygas ir tvarką.
Įgijimas
Bulgarijos Respublikos pilietybė, kaip ir didžiojoje daugumoje šalių gali būti įgyjama trimis būdais: pagal kilmę, pagal gimimo vietą bei natūralizacijos būdu.
Pagal kilmę (Ius sanguinis):
Bulgarijos pilietybę, kilmės kontekste, kaip ir daugelyje valstybių, įgija asmenys, kurių bent vienas iš tėvų yra Bulgarijos pilietis arba kurių biologiniai tėvai yra (buvo) Bulgarijos piliečiai. Taip pat Bulgarijos piliečiais pagal kilmę laikomi asmenys, kurie teismo sprendimu patvirtina, jog jie kilę iš Bulgarijos piliečių.
Pagal gimimo vietą (Ius soli):
Bulgarijos Respublikos pilietybės įstatyme įteisintas pilietybės suteikimas, atsižvelgiant į asmens gimimo vietą. Bulgarijos Respublikos piliečiu pripažįstamas asmuo, gimęs Bulgarijos Respublikos teritorijoje, jeigu gimdamas jis neįgijo kitos šalies pilietybės pagal kilmę. Bulgarijos pilietybės įstatyme, kaip ir Lietuvos, Latvijos bei kitų valstybių Pilietybės įstatymuose, numatyta, kad asmuo rastas Bulgarijos Respublikos teritorijoje ir kurio tėvai nėra žinomi, yra Bulgarijos Respublikos pilietis. Tačiau Bulgarijos Respublikos pilietybės įstatyme pateiktas Ius soli pilietybės įgijimo būdas yra ginčytinas, kadangi šiuolaikinėje mokslinėje literatūroje teigiama, kad Ius soli principas (A02 - pilietybės įgijimas gimus, šiuo atveju, Bulgarijoje) negalioja. A03 (įgijimas gimus, jei asmuo yra pamestinukas, nežinomos pilietybės arba kitu atveju būtų bepilietis) pilietybė suteikiama automatiškai.Taigi, galima teigti, kad grynasis Ius soli Bulgarijoje negalioja. Tai yra lyg tarpinis variantas arba išimtys.
Natūralizacijos būdu (Ius domicilli):
Bulgarijos Respublikos pilietybės natūralizacijos būdu įgijimas aktualus asmenims, kurie nėra Bulgarijos piliečiai, tačiau dėl atitinkamų priežasčių (pavyzdžiui: noro tapti Europos Sąjungos (ES) piliečiais ir kt.) siekia jais tapti. Tokie asmenys Bulgarijos Respublikos Pilietybės įstatymo nustatyta tvarka gali įgyti Bulgarijos pilietybę, jei nuo tos datos, kai pildė paraišką dėl natūralizacijos taikymo, atitinka šias pagrindines sąlygas:
– Natūralizacijos procesas gali būti minimaliai palengvintas, jeigu asmuo atitinka aukščiau išvardintus pagrindinius natūralizacijos reikalavimus ir, ne mažiau kaip trejus metus nuo paraiškos natūralizacijai pateikimo, turi nuolatinį leidimą gyventi Bulgarijos Respublikoje. Šiuo atveju asmuo turi tenkinti bent vieną iš šių reikalavimų: mažiausiai trejus metus buvo ir šiuo metu yra legaliai vedęs/ištekėjusi Bulgarijos pilietę (-į); yra gimęs (0usi) Bulgarijos Respublikoje; jam/jai buvo suteiktas leidimas nuolat gyventi šalyje prieš jam/jai tampant pilnamečiu.
– Bulgarijos Respublikos įstatyme, numatytas specialus skyrius, reglamentuojantis pilietybės įgijimą natūralizacijos būdu, pabėgėlio statusą turinties asmenims. Jeigu asmeniui buvo suteiktas pabėgelio statusas ne mažiau kaip prieš trejus metus prieš paraiškos natūralizacijai pateikimo datą, gali įgyti Bulgarijos pilietybę, jeigu jis/ji: yra pilnametis; nėra susijęs su tyčiniais nusikaltimais, moka bulgarų kalbą, kurios mokėjimas yra įvertintas kompetentingų Bulgarijos Respublikos institucijų ir gauna pastovias pajamas. Teisę gauti Bulgarijos pilietybę turi ir bepiliečiai asmenys tenkinantys tokias pačias sąlygas, kaip ir pabėgėlio statusą turintys asmenys, tačiau iš bepiliečių reikalaujamas nuolatinio gyvenimo Bulgarijoje leidimas, kuris įgytas bent prieš trejus metus iki paraiškos gauti pilietybę natūralizacijos būdu pateikimo.
– Bulgarijos, kaip ir daugelio šalių, Vyriausybė gali savo nuožiūra suteikti pilietybę natūralizacijos tvarka su didelėmis išimtimis asmenims, jeigu Bulgarijos Respublika yra susidomėjusi/suinteresuota jo/jos natūralizacija arba jeigu atitinkamas asmuo padarė specialų įnašą Bulgarijos Respublikos socialinėse, ekonominėse, mokslo, technologijų, kultūros ar sporto srityse.
– Vaikai iki 14 metų amžiaus gali įgyti Bulgarijos pilietybę, jeigu jo tėvai ar globėjai įgijo Bulgarijos pilietybę arba kurio vienas iš tėvų įgijo Bulgarijos pilietybę, kadangi kitas iš tėvų yra Bulgarijos pilietis. Esant tokioms pačioms aplinkybėms, vaikas nuo 14 iki 18 metų amžiaus taip pat gali įgyti Bulgarijos pilietybę, jeigu jis pats pageidauja. Na, o jeigu vaikas iki 14 metų, kurio vienas iš tėvų yra Bulgarijos pilietis, neturi Bulgarijos pilietybės, jis gali tapti Bulgarijos piliečiu nepaisant 12 skyriaus reikalavimų, jeigu abu tėvai arba abu globėjai (patėviai) sutinka tuo tikslu duoti raštišką sutikimą. Neturėtų būti reikalaujama sutikimo iš tėvų, kuriems buvo atimtos tėvystės teisės. Vaikai nuo 14 iki 18 metų gali įgyti Bulgarijos pilietybę tokiomis pačiomis sąlygomis, jeigu patys pageidauja.
– Žinoma, Bulgarijos Respublikos Vyriausybė pasilieka teisę atmesti asmens paraišką natūralizacijai gauti (nepaisant to, kad asmuo atitinka visas sąlygas), jeigu yra rimtų priežasčių manyti, kad dėl jo/jos elgesio jis/ji gali kelti grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės moralinėms normoms, visuomenės sveikatai arba viešajam saugumui.
Netekimas
Pilietybės atsisakymas
Natūralizacijos atšaukimas
Remiantis Bulgarijos Respublikos pilietybės įstatymu, Bulgarijos pilietybė gali būti atimta, jei asmuo yra kaltinamas padaręs sunkų nusikaltimą prieš respubliką, su sąlyga, jog jis netaps bepiliečiu. Bulgarijos Respublikos pilietybės įstatymas numato, jog jei pilietybė yra atimama vienam iš sutuoktinių, ji nėra atimama iš kito sutuoktinio ar jų vaikų.
Dviguba pilietybė
1968 m. teisė, kaip ir 1940 metų teisė Bulgarijoje netoleravo dvigubos pilietybės: buvo pasirašyta daugybė dvišalių tarptautinių susitarimų, kurių turinyje minima prevencija nuo dvigubos pilietybės. 1968 m. teisė aiškiai nereikalavo pirmosios pilietybės atsisakymo iš imigrantų, kurie siekė natūralizuotis ir tapti Bulgarijos piliečiais. 1991 m. Konstitucijoje numatomas dvigubos pilietybės pripažinimas Bulgarijos turkams ir Bulgarija tampa viena iš keleto Rytų Europos valstybių, pripažinusių dvigubą pilietybę. Iki šių dienų Bulgarijoje pripažįstama dviguba pilietybė. „Dvigubi piliečiai“ traktuojami kaip Bulgarijos piliečiai, jeigu jie yra Bulgarijos teritorijoje ir priima Bulgarijos piliečių teises ir pareigas. 1991 m. Konstitucijoje išskiriamos dvi Bulgarijos piliečių grupės: Bulgarijos piliečiai pagal kilmę ir Bulgarijos piliečiai (kuriais gali būti laikomi nebūtinai Bulgarijos piliečiai, o etniniai bulgarai: moldovai, makedonai, vengrai, turkai). Pastariesiems Bulgarijos Respublikos pilietybės teisė atlaidžiausia dvigubos pilietybės tolerancijos atžvilgiu.
Įdomus faktas
Viena iškiliausių Lietuvos asmenybių Jonas Basanavičius (1851-1927) taip pat susijęs su Bulgarija ir jos pilietybe. Jonas Basanavičius 1899-1903 m. dirbo Varnos miesto taryboje. 1891 m. buvo suteikta Bulgarijos pilietybė. 1892 m. buvo apdovanotas Bulgarijos IV laipsnio ordinu „Už pilietinius nuopelnus“. Taigi J. Basanavičius yra glaudžiai susijęs su Bulgarijos Respublika, pilietybe, šios šalies praeitimi.
Bastille
„Bastille“ (stilizuojama kaip BΔSTILLE) – Anglijos roko grupė, 2010 m. suformuota Londone. Iš pradžių „Bastille“ buvo solinis vokalisto bei dainų autoriaus Dan Smith projektas, vėliau tapęs grupe. Keturių narių grupę sudaro Daniel Smith, Chris Wood, William Farquarson ir Kyle Simmons. Grupės pavadinimas kilo nuo Bastilijos dienos – istorinės datos, minimos per Daniel Smith gimtadienį, liepos 14 d.
2010 m. gruodį įrašų kompanija „EMI Music Records“ pranešė, jog pasiūlė „Bastille“ įrašų kontraktą su „Virgin Records“. Debiutinis grupės singlas „Overjoyed“ buvo išleistas vėliau, 2012 m. balandį. Pirmasis grupės studijinis albumas, pavadinimu „Bad Blood“, buvo išleistas 2013 m. kovą ir debiutavo Jungtinės Karalystės Albumų topo viršūnėje. 2014 m. grupė buvo nominuota keturiems Brit Awards apdovanojimams Geriausios britų grupės, Geriausio britų singlo, Geriausio britų albumo ir Geriausio naujo atlikėjo kategorijose, pastarąjį apdovanojimą laimėjo. 2014 m. vasarį „Bastille“ įrašų pardavimai siekė 2,07 milijono vien Jungtinėje Karalystėje.
„Bastille“ lyderis Dan Smith atskleidė, kad „Bastille“ nori išleisti savo naująjį albumą kaip įmanoma greičiau, tačiau tai padaryti sunku dėl įtempto turų tvarkaraščio. Dan Smith taip pat pasakojo, jog naujajame albume varijuos įvairaus stiliaus dainos – vienose iš jų skambės daugiau gitaros, kitos bus labiau elektroninės arba net įkvėptos R&B.
Susiformavimas ir pirmieji įrašai
Iš pradžių į grupės sudėtį įėjo dar du atlikėjai, groję smuiku ir violončele, tačiau galiausiai joje liko tik keturi dabartiniai nariai. Smith, Wood, Farquarson ir Simmons grojo kartu dar prieš grupei susiformuojant, bet visas jų pirmąsias dainas parašė ir įrašė Smith.
„Bastille“ debiutavo 2010 m. birželį, išleidę riboto kiekio vinilinį singlą, į kurio sudėtį įėjo takeliai „Flaws“ ir „Icarus“. Nepriklausoma Londone įsikūrusi įrašų kompanija „Young & Lost“ išleido šį singlą tik 300 kopijų tiražu. Kiek vėliau, 2011 m., buvo išleistas nedidelės apimties albumas (EP) „Laura Palmer“. Titulinis EP takelis buvo perrašytas žaidimo „The Sims“ kalba ir įtrauktas į „The Sims 3: Supernatural“ garso takelį, išleistą 2012 m. spalį. Paviešinus kelis takelius tokiuose internetiniuose puslapiuose kaip YouTube ir MySpace, grupė sulaukė didelio žiniasklaidos dėmesio bei įgijo gerbėjų. Grupė atidarė kelių atlikėjų koncertus, o vėliau pasirodė tokiuose žymiuose Jungtinės Karalystės festivaliuose kaip Glastonbury, the Isle of Wight ir Blissfields. 2013 m. didelė dalis jų muzikos, ypač dauguma dainų iš albumo „Bad Blood“, taip pat buvo panaudota kaip TV serialo „Hollyoaks“ garso takelis.
Grupė taip pat įrašė ir skaitmeniniu formatu nemokamam atsisiuntimui išleido dviejų dalių perdainuotų dainų rinkinį pavadinimu „Other People’s Heartache“. Į įrašo sudėtį įeina perdainuotos tokių atlikėjų kaip David Guetta, Frank Ocean, Florence + the Machine, Lana del Rey, TLC bei Fleetwood Mac dainos.
„Bad Blood“ ir „All This Bad Blood“ (2012–dabar)
miniatiūra|dešinėje|Bastille koncertas Queens' College May Ball renginyje 2013 m. Kaip gegužės 1 d. patvirtino „EMI“, 2012 m. balandžio 27 d. įrašų kompanija „Virgin Records“ išleido pirmąjį oficialų grupės singlą „Overjoyed“. 2011 m. lapkritį pasirodžius dainos vaizdo klipui, 2012 m. kovą populiarus muzikinis žurnalas „Q Magazine“ pristatė ją kaip „Dienos takelį“. Antrasis singlas, turimas būti išleistas iš ateinančio albumo, buvo bendrą pavadinimą besidalijantis kūrinys „Bad Blood“. 2012 m. birželį šios dainos vaizdo klipas pasirodė oficialiame grupės VEVO kanale, o skaitmeniniu pavidalu „Virgin Records“ išleido dainą 2012 m. rugpjūčio 20 d. Tų pačių metų liepą britų laikraščio „The Guardian“ „Bastille“ taip pat buvo pavadinta „Naująją dienos grupe“. Daina pasiekė vidutinę sėkmę – pakilo į 90 vietą Jungtinės Karalystės tope ir tapo pirmuoju grupės singlu, atsidūrusiu jame. 2012 m. rugpjūtį grupė pasirodė Jungtinės Karalystės festivaliuose, tokiuose kaip Reading and Leeds, bei atidarė britų atlikėjos Emeli Sandé koncertus. 2012 m. spalį jie surengė nedidelį asmeninį turą, pavadintą 'Flaws Tour', kuriame jų atidarančiuoju atlikėju buvo grupė Swiss Lips. Trečiasis grupės singlas, perleistas iš jų pirmojo nealbuminio vinilinio singlo, „Flaws“, pasiekė komercinį pasisekimą ir tapo pirmuoju grupės kūriniu, atsidūrusiu Jungtinės Karalystės Top 40 ir debiutavęs dvidešimt pirmoje vietoje. Daina „Oblivion“ 2012 m. gruodį buvo įtraukta į serialo „The Vampire Diaries“ 4 sezono 9 serijos garso takelį
180px|miniatiūra|kairėje|Pagr. vokalistas Dan Smith Provinssirock festivalyje 2013 m. birželį 2013 m. vasarį „Bastille“ patvirtino ketvirtojo singlo iš albumo „Bad Blood“ išleidimą. „Pompeii“ buvo teigiamai įvertintas kritikų, pasiekė antrąją Jungtinės Karalystės bei pirmąją Škotijos singlų topų vietas. Debiutinis grupės albumas pasirodė savaitę po jų „Bad Blood Tour“ turo pabaigos ir pakilo į pirmąją Jungtinės Karalystės Albumų topo vietą. Kovo 11 d. buvo pranešta, jog „Bastille“ 2013 m. rugpjūtį pasirodys Leeds and Reading festivalyje. Interviu su „Digital Spy“ metu 2013 m. kovą grupės vokalistas Dan Smith atskleidė, kad „Laura Palmer“ bus penktasis albumo singlas. Jis pasirodė 2013 m. birželio 3 d. kartu su vaizdo klipu grupės VEVO kanale 2013 m. balandžio 12 d. 2013 m. gegužę bei liepą „Bastille“ prisijungė prie anglų roko grupės Muse turo The 2nd Law Tour kaip jų atidarantieji atlikėjai. 2013 m. gegužę JAV „iTunes“ puslapyje „Bastille“ išleido nedidelės apimties albumą „Haunt EP“. 2013 m. rugpjūčio 24 d. pasirodė šeštasis ir paskutinis albumo „Bad Blood“ singlas, pavadinimu „Things We Lost In The Fire“. Dainos vaizdo klipas buvo nufilmuotas Lietuvoje, Vilniuje bei Kėdainiuose. 2013 m. spalio 3 d. „Bastille“ albumas „Bad Blood“ buvo išleistas JAV „iTunes“ puslapyje.
2013 m. spalio 9 d. „Bastille“ išleido naują singlą „Of The Night“, kuris yra devinto dešimtmečio hitų „The Rhythm of the Night“ ir „Rhythm Is a Dancer“ junginys. Jis įeina į kolekcinį grupės albumą „All This Bad Blood“, kuris buvo išleistas šių metų lapkritį. Daina debiutavo antroje Didžiosios Britanijos singlų topo vietoje ir tapo antruoju tokią poziciją užėmusiu grupės kūriniu. 2014 m. sausį Will Farquarson interviu „Billboard“ žurnalui atskleidė, jog grupė jau pradėjo įrašinėti antrąjį albumą tarp turo koncertų. 2013 m. sausį Bastille pasirodė Emerentia Dam parke, Johanesburge, Pietų Afrikos Respublikoje. Koncerto metu pagr. vokalistas Dan Smith atskleidė, jog jo tėvai yra kilę iš PAR. Koncertas buvo vienas didžiausių kada nors surengtų Emerentia Dam parke.
2014 m. sausį Will Farquarson interviu „Billboard“ žurnalui metu atskleidė, kad tarp turo koncertų grupė jau pradėjo įrašinėti antrąjį albumą. 2014 m. sausio 25 d. grupė pasirodė „Saturday Night Live“ laidoje. 2014 m. vasarį „Bastille“ laimėjo BRIT apdovanojimą Geriausio naujo atlikėjo kategorijoje ir ceremonijoje kartu su „Rudimental“ atliko dainų „Pompeii“ bei „Waiting All Night“ remiksuotą versiją. Po dviejų valandų nuo jų pasirodymo „Bad Blood“ pardavimai išaugo 132 %, o „Pompeii“ singlų tope pakilo aukštyn 29 vietomis. Tų pačių metų balandžio 1 d. „Official Charts Company“ paskelbė, jog „Bad Blood“ tapo daugiausiai skaitmeninių kopijų pardavusiu 2013 m. albumu ir pasiekė 11 vietą 2013 m. „Official Charts Company“ Top 40 albumų sąraše. Balandį Bastille taip pat pasirodė Coachella slėnio muzikos ir menų festivalyje Empire Polo klube, Indio mieste, Kalifornijoje.
Antrasis albumas (2013–dabar)
2014 m. rugsėjį jie išleido paskutinį singlą iš „Bad Blood“, „Oblivion“, kurio antroji pusė buvo „bad_news.“ 2014 m. spalio 20 d. buvo paskelbta, jog Bastille bei kitos indie grupės bei atlikėjai įrašė dainas BBC Radio 1 didžėjaus Zane Lowe 2011 m. filmo „Drive“ garso takelio perkūrimui. Filmo premjera įvyks spalio 30 d. per kanalą BBC Three. Spalio 21 d. grupės kūrinys „Torn Apart“, įrašytas kartu su Grades ir Lizzo, taip pat pirmasis trečiojo grupės neoficialaus albumo „VS. (Other People’s Heartache, Pt. 3)“, buvo pirmą kartą pagrotas Zane Lowe laidos BBC Radio 1 metu. Dainų rinkinys bus išleistas 2014 m. gruodžio 8 d.
Gandrališkės
thumb|Minijos gatvė, tolumoje matosi statomas Gandrališkių „dangoraižis“ Pilsotas
Gandrališkės – naujai statomas Klaipėdos mikrorajonas centrinėje miesto dalyje, netoli Antrosios (Naujosios) perkėlos, tarp Taikos prospekto ir Minijos gatvės. Plotas – apie 9 ha. Jame pastatytas aukščiausias gyvenamasis pastatas Baltijos šalyse Pilsotas (34 a.). Ateityje planuojama statyti 170 metrų aukščio pastatą Kuršą, kuris pretenduotų tapti aukščiausiu pastatu Lietuvoje.
Lėvuo
thumb|250px|Lėvuo Lietuvos žemėlapyje. thumb|250px|Lėvuo ties [[Gegobrasta.]] Lėvuõ – upė šiaurės Lietuvoje, 140 km ilgio (12-oji pagal ilgį Lietuvos upė), Mūšos dešinysis intakas.
Prasideda Kupiškio rajone – išteka iš Lėvenaičio ežero, 8 km į šiaurės rytus nuo Skapiškio. Teka vakarų kryptimi pro Palėvenėlę, Kupiškį (užtvenkta upė sudaro Kupiškio marias), Subačių. Tekėdamas į šiaurę nuo Panevėžio, Lėvuo pasuka vagą šiaurėn, prateka tarp Pumpėnų ir Pušaloto, o už Pasvalio įteka į Mūšą 50 km nuo jos susiliejimo su Nemunėliu. miniatiūra|right|250px|Santaka su Svalia (priekyje) Pasvalyje
Lėvens kraštovaizdžio draustinyje, tarp Kupiškio ir Kunčių, yra raiškus fliuvioglacialinis (susijęs su tirpstančio ledyno tekančių vandenų veikla) slėnis, jame yra gamtos paminklas – Stirniškių dolomito atodanga.
Savybės
Vaga nuo ištakos iki Naniškių reguliuota ir tiesi, apie 5–6 m pločio, o nuo Naniškių iki Kupiškio tvenkta ir sudaro minėtas Kupiškio marias – ketvirtą pagal dydį dirbtinį vandens telkinį Lietuvoje. Nereguliuota upės vaga vingiuota, plotis kinta nuo 16 iki 35 m, gylis – nuo 0,7 iki 3,1 m. Vidutinis nuolydis – 0,52 m/km, o srovės greitis – 0,2–0,3 m/s. Vidutinis vandens debitas ties Kupiškiu – 1,79 m³/s, didžiausias – 92 m³/s; ties Pasvaliu vidutinis – 6,5 m³/s, o didžiausias – 274 m³/s. Vandens debitas žemiau Bernatonių sumažėja perpus, nes ties Sanžilės kanalu iš Lėvens į Nevėžį vidutiniškai nuteka vidutiniškai 3,29 m³/s. Vidutinis debitas žiotyse – apie 7 m³/s. Upės vandens lygis per metus svyruoja nuo 1,6 iki 3,7 m.
Intakai
Dešinieji:
Kairieji:
Etimologija
Žodis „lėvuo“ taip pat reiškia šlapią, pelkėtą, klampią vietą, tikrinis vardas giminingas latvių kalbos bendriniam žodžiui lēvenis 'liūnas, klampynė'.
Vidaus pinigai
Vidaus pinigai – pinigų kiekis, paremtas privačių ūkio subjektų įsiskolinimu. Neto vidaus pinigų kiekis makroekonomikoje yra lygus nuliui.
Akmenės laisvoji ekonominė zona
alt=Akmenės laisvoji ekonominė zona|miniatiūra|Akmenės LEZ|261px Akmenės laisvoji ekonominė zona (LEZ) – laisvosios ekonominės zonos statusą turinti 98,6 ha pramoninės plėtros teritorija, kur klientams yra nustatytos mokesčių, muitų, kvotų lengvatos ir specialiosios veiklos taisyklės, siekiant investuotojams sudaryti palankesnes veiklos sąlygas. Akmenės laisvoji ekonominė zona įsteigta 2012 metais 49 metams. Aktyvią veiklą Akmenės LEZ pradėjo vystyti 2019 m. Akmenės laisvoji ekonominė zona specializuojasi medienos pramonės, statybų, energetikos, logistikos ir įrangos priežiūros sektoriuose, tačiau yra atvira bei derasi ir su kitų verslo sričių atstovais.
Akmenės LEZ valdo ir administruoja UAB "Akmenės laisvoji ekonominė zona", įregistruota 2018 m. pabaigoje.
Investuotojai
Akmenės LEZ 2019-2023 m. įsikūrė ir plečiasi investuotojai, veiklą vykdantys medienos, statybų, energetikos ir įrangos priežiūros srityse. Per šį laiką į teritoriją pritraukta daugiau kaip 300 mln. EUR privačių investicijų. 2022 m. bendra Akmenės LEZ investuotojų apyvarta sudarė 62,1 mln. EUR arba 57% daugiau nei 2021 m. LEZ investuotojų eksportas 2022 m. sudarė 18,8 mln. EUR, o sumokėti Sodros ir gyventojų pajamų mokesčiai - daugiau kaip 2,2 mln. EUR.
Akmenės LEZ šiuo metu veikia:
Parametrai
Plotas: 98,6 ha
Nuomojami sklypai: 0,9 - 26,3 ha
Mokestiniai paskatinimai: 10 metų neapmokestinamas pelnas ir 50% mokesčio nuolaida kitus 6 metus, neapmokestinami dividendai, neapmokestinamas NT
Infrastruktūra: geležinkelio linija, elektros energija, dujos, vandentiekis, nuotekų sistema, vidinės gatvės, stovėjimo aikštelė, dviračių takas iki miesto
Kelmė
thumb|left|[[Kelmės dvaras|Kelmės dvaro rūmai]]
Geografija
thumb|left|Kelmės malūnas
Miestas įsikūręs į rytus nuo kelio, 42 km į pietvakarius nuo Šiaulių, kairiajame Kražantės krante. Per miestą teka Kražantės intakas Vilbėnas. Šiaurinėje miesto dalyje yra Kelmės pušynas, rytinėje – kolektyviniai sodai.
Istorija
Senesnėje mokslinėje literatūroje galima užtikti, kad Kelmė pirmą kartą paminėta 1294 ar 1295 m. kaip Kymel ar Kimel Petro Dusburgiečio „Prūsijos žemės kronikoje“ – taip minima pilis, kurią išgriovę kryžiuočiai. Tačiau lietuviškojo kronikos vertimo leidėjas ir komentatorius Romas Batūra įrodė, kad Kimel buvo prie Nemuno ir tai gali būti dabartinis Kaimelio kaimas Šakių rajone. Pagal kitą versiją, Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose 1386 m. minima vietovė Stabuncaln, Stabekalne, 1395 m. Stabekalmen, buvusi dabartinės Kelmės apylinkėse ir galėtų būti laikoma pirmu gyvenvietės paminėjimu. Pirmasis šią gyvenvietę su Kelme susiejo Teodoras Hiršas 1863 m. Prūsijos istorijos šaltinių rinkinyje.
Kelmė istorijos šaltiniuose pirmą kartą paminėta 1416 m., kai čia buvo pastatyta bažnyčia. 1511 m. gavo teisę rengti turgus. XV a. minimas Kelmės dvaras, kuris nuo 1591 m. iki Pirmojo pasaulinio karo priklausė Gruževskiams. 1526 m. minimas miestelis. 1615 m. pastatyta Kelmės evangelikų reformatų bažnyčia, prie kurios veikė mokykla. Bažnyčios mecenatais buvo dvi giminės – Gruževskiai ir Urbanavičiai. Šių giminių iškilūs atstovai buvo laidojami bažnyčios koplyčioje. 1655 m. ir 1701 m. miestą sudegino Švedijos kariuomenė.
1830 m. įsteigta spirito varykla, 1833 m. – odų apdirbimo įmonė, 1860 m. – alaus darykla. Veikė kahalas. 1831 m. dvarininkas Julius Gruževskis sudarė sukilėlių I ulonų pulką (550 žmonių), sukilėliai buvo užėmę Kelmę. Miestas pradėjo sparčiai plėstis per jį 1858 m. nutiesus plentą Ryga–Tilžė. Kelmė tapo stambia pašto diližanų stotimi, prekyviete, ypač garsėjo arklių turgumis. 1860 m. įkurta Kelmės ješiva. 1863 m. birželio 19 d. prie Kelmės P. Šimkevičiaus ir R. Krasausko sukilėlių būriai kovėsi su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. Draudžiamąją lietuvišką spaudą Kelmėje platino D. Gotautas, S. Samuilis, K. Stanaitytė ir kiti knygnešiai. 1866 m. pradėjo veikti realinė dviklasė mokykla, 1904 m. – mergaičių pradžios mokykla. 1919 m. pradinė mokykla pertvarkyta į progimnaziją, ši 1938 m. – į vidurinę.
XIX a. pabaigoje Kelmė buvo dvaras Raseinių, iš dalies – Šiaulių apskrityje, veikė dvi odų dirbtuvės, dvare – vandens ir garo malūnai, spirito varykla. 1905 m. vyko mitingai ir demonstracijos, išvaikyta carinė valsčiaus valdyba, uždarytos degtinės varyklos, reikalauta leisti vaikus mokyti lietuvių kalba. Per I pasaulinį karą 1915 m. Kelmė sudegė.
XX a. tarpukariu miestelis vystėsi – 1921 m. atidaryta progimnazija, 1936 m. įkurtas šaulių muziejus, 1937 m. įkurta Kelmės biblioteka. 1941 m., 1948–1949 m. ir 1951 m. SSRS okupacinė valdžia ištrėmė 45 Kelmės gyventojus. 1941 m. liepos 26 d. Paverpenio kaime prie Kelmės vokiečių okupacinės valdžios nurodymu nužudyta ir užkasta apie 480 miesto ir apylinkių gyventojų žydų. Kelmė nukentėjo per II pasaulinį karą – po karo liko 15-20 proc. pastatų.
1945 m. liepos 19 d. Kelmės valsčiaus Virtukų miške įvyko Virtukų mūšis – Lietuvos partizanų Žebenkšties rinktinės (54 žmonių) kautynės su NKVD kariniu daliniu. Vėliau apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Birutės rinktinės, Jūros srities partizanai. 1953 m. sausio 17 d. netoli Kelmės sunaikintas Jūros srities štabas, Antanas Bakšys, A. Jurkūnas, E. Gendrolytė-Jurkūnienė nusišovė.
1947 m. Kelmei suteiktos miesto teisės. Sovietmečiu veikė trikotažo ir linų fabrikai, pieninė, pastatytas prekybos centras (archit. E. Beinortas), daug liaudies meistro J. Liaudansko skulptūrų („Skalbėja“ miesto centre ir kitos). 1949 m. mieste atidarytas Kelmės kultūros centras. 1966 m. įkurta Kelmės muzikos mokykla, 1970 m. – vaikų ir jaunimo sporto mokykla. 1978 m. įsteigti nauji Kelmės kultūros centro rūmai.
1990 m. spalio 3 d. Kelmės 2-ojoje vidurinėje mokykloje buvo įkurta skautų skiltis, kurios pagrindu įsteigta Didžiūno Mansto skautų draugovė. Ji vykdė skautišką veiklą iki 1993 m. birželio mėn. 1995 m. rugsėjo 14 d. Kelmės rajono savivaldybės švietimo skyriaus vedėjo Giedriaus Vaičiulio iniciatyva, Moksleivių kūrybos centre buvo įsteigta skautų tuntininko pareigybė. Įsteigus minėtą pareigybę, buvo atkurta Didžiūno Mansto skautų draugovė ir buvo suformuotos 5-ios skautų skiltys Kelmės ir Kražių vidurinėse mokyklose. Didžiūno Mansto skautų draugovė baigė skautišką veiklą 1996 m. rugpjūčio 18 d.
2023 m. sausio 12 d. kilo gaisras Kelmės kultūros centre dėl netvarkingos elektros instaliacijos. Miestas patyrė 1 mln. eurų žalą.
Ekonomika
Pramonės svarbiausios šakos – duonos ir pyrago gaminių (bendrovė „Kelmės duona“), pieno („Kelmės pieninė“), mėsos, linų pluošto („Kelmės akcinė linų apdirbimo bendrovė“) gamyba, medienos apdirbimo ir baldų („Nuošalė“) pramonė.
Švietimas ir kultūra
Mieste vyksta šie tarptautiniai renginiai: festivalis „Kelmės scena“, Tradicinė liaudies meno šventė. Leidžiami laikraščiai „Bičiulis“ (nuo 1948 m.), „Šiaulių kraštas“ (nuo 1990 m.), „Kelmės kraštas“ (nuo 2000 m.) Šiaurinėje miesto dalyje yra Kelmės pušynas, rytinėje – kolektyviniai sodai.
Miestų partnerystė
Lynene (Vokietija) veikia Partnerystės su Kelme sąjunga.
Laisvosios imtynės
Laisvųjų imtynių skyrius atidarytas 1976 m. Klubas įsteigtas 2011 01 04. Steigėjai: Nerijus Peleckis, Saulius Jurčys, Kęstutis Kuoris, Vytautas Leščiauskas. Klubo pirmininkas Nerijus Peleckis. Treneriai Nerijus Peleckis ir Saulius Jurčys. Kelmės imtynių sporto klubas organizuoja ir rengia laisvųjų imtynių sportininkus, ruošia laisvųjų imtynių varžyboms. Taip pat užsiima imtynių sporto populiarinimu Kelmės rajone ir Lietuvos valstybėje.
Leonas (Nikaragva)
Leonas  – miestas šiaurės vakarų Nikaragvoje, į šiaurės vakarus nuo Managvos, prie Čikito upės, apie 20 km nuo Ramiojo vandenyno, antras pagal dydį šalyje, Leono departamento sostinė. Departamento centras. 174,1 tūkst. gyventojų (2005 m.). Maisto, baldų, odos pramonė. Yra universitetas.
Architektūra
Mieste gausu kolonijinės architektūros: barokinė 1747–1814 m. Leono katedra, XVII–XVIII a. Sutiava, La Merced, San Francisco, La Recolección, San Nicolás de Tolentino del Laborío, Nuestra Señora de Guadalupe ir kt. bažnyčios, savivaldybės rūmai, Senojo Leono griuvėsiai. Leono architektūrinis paveldas 2000 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio sąrašą.
Yra poeto ir diplomato R. Dario, legendų ir tradicijų, meno muziejai.
Istorija
Miestą, pavadintą Santiago de los Caballeros de León 1524 m. įkūrė konkistadoras Franciskas Hernandesas de Kordoba, apie 30 km nuo dabartinės vietos. 1610 m. miestas buvo sugriautas po Momotombo ugnikalnio išsiveržimo. Vėliau Leonas atstatytas į vakarus nuo senojo miesto griuvėsių. 1821–1855 m. Nikaragvos sostinė. 1978–1979 m. miestas labai nukentėjo per sandinistų ir vyriausybės kariuomenės mūšius. 1812 m. įkurtas Leono universitetas.
Ekonomika
Per Leoną eina geležinkelis Managva–Činandega ir Panamerikos plentas. Medienos apdirbimo, odos ir avalynės, tekstilės, chemijos, maisto (alaus, cukraus, konservų) pramonė. Leono apylinkėse auginami vilnamedžiai, cukranendrės ir kavamedžiai. Išplėtoti dailieji amatai.
Ozerkų kaimo gyvenvietė
Ozerkų kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Gvardeisko rajone. Centras – Ozerkai. 2011 m. 5 020 gyventojų.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2005 m. Ribojasi šiaurėje su Gurjevsko rajono Nizovjės kaimo gyvenviete, Gvardeisko rajono Slavinsko kaimo ir Gvardeisko miesto gyvenvietėmis, rytuose su Znamensko kaimo gyvenviete, pietuose su Pravdinsko rajono Pravdinsko miesto gyvenviete, vakaruose su Bagrationovsko rajono Gvardeiskojės kaimo gyvenviete.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką.
Kaliningrado srities įstatymu Ozerkų kaimo gyvenvietę sudaro:
Šaltiniai
Oserki (Kaliningrad, Gwardeisk)
Kultuvė
miniatiūra|250px|right|Ornamentuota kultuvė
Kultuvė – praeityje plačiai naudotas buityje medinis įnagis, lentelė su kotu skalbiniams (drabužiams, audeklams, baltiniams) upėse, ežeruose velėti. Skalbimo metu kartu naudojo ir medines rintes skalbiniams trinti. Pasitiesusios skalbinius ant lentos ar liepto, skalbėjos kultuve juos velėdavo – daužydavo, kad būtų minkštesni. Drabužiams užmerkti ir skalbti pasitelkdavo skobtines geldas.
Aprašymas
Kultuvė primena kiek išlenktą lentelę su rankena. Ji sudaryta iš pleišto formos lentelės ir koto (rankenos). Skalbimui eketėse žiemą buvo naudojamos su ilgesniu (iki 1 m) kotu. Lentelė būna prie koto siaurėjanti ir storėjanti. Kad skalbėjai kultuvė neišsprūstų iš rankų, padarydavo ją su pakreiptu kotu. Lentelės viršutinė ir jungiančioji su kotu dalis neretai buvo puošiama ornamentais geometriniais, augaliniais, gyvūniniais motyvais – geometriniu raštu, atliekamu kontūrinio įpjovimo linijomis. Jie būna labai įvairūs: nedideli įpjovimai ir sudėtingos segmentinės žvaigždės. Kartais būdavo išpjaustomi padarymo metai, inicialai. Praeityje daugelį buities darbų moterims tekdavo atlikti talkų metu, todėl reikėjo turėti išsiskiriantį įnagį, kad nepasimestų. Kultuvę darydavo iš gluosnio, ievos, klevo.
Be skalbimo, kultuves naudodavo ir linų galvutėms nukulti, pupų, žirnių ankštims aižyti.
Kultuvė pavaizduota Kulautuvos herbe. Kauno rajono miestelio vardas siejamas su šiuo įnagiu, kadangi pasakojama, kad nuo seno moterys Nemune triukšmingai velėdavo skalbinius.
Vantlaužiai
Vantlaužiai (, nuo 1936 m. rugsėjo 16 d. Wandlaudßen, Wandlaudschen, nuo 1938 m. birželio 3 d. Rotenkamp, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Osinovka, ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Majakovskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos-vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1993–2008 m. Majakovskojės apylinkės teritorija.
Puruša sūkta
Puruša sūkta  – vienas plačiausiai nagrinėjamų indų šventųjų tekstų rinkinio – Rigvedos – himnų. Yra 10-ojoje mandaloje, pažymėtas 90-uoju numeriu. Priskiriamas rišiui Narajanai.
Himne aprašomas kosminio pirmažmogio Purušos aukojimo ritualas. Himno pradžioje (1-4 posmai) Puruša apibūdinamas kaip uždengęs visą Žemę, esąs viskuom, iš jo viskas kilę. Toliau (5-6) aprašomas Purušos aukojimo ritualas (jadžna), kurį atlikę dievai, sadhjai ir rišiai. Vėliau himne pasakojama, kaip iš Purušos radosi įvairūs gyvūnai, šventosios giesmės, iš skirtingų Purušos kūno dalių atsirado varnos (luomai): iš burnos – brahmanai, iš rankų – kšatrijai, iš šlaunų – vaišijai ir iš pėdų – šudros. Paskutiniuose posmuose aprašyta kaip iš Purušos radosi kosminiai elementai.
Puruša sūkta laikoma pirmuoju indų tekstu, kuriame apibrėžtos skirtinga hinduistų socialinė hierarchija.
Steigiamasis Seimas
thumb|Kauno miesto teatras, kuriame 1920 m. gegužės 15 d. vyko pirmasis Lietuvos Steigiamojo Seimo posėdis. Lietuvos albumas thumb|Steigiamojo Seimo rūmai, dab. [[Kauno Maironio universitetinė gimnazija.]] Lietuvos Steigiamasis Seimas – pirmasis nepriklausomos Lietuvos valstybės parlamentas išrinktas tiesioginiuose, demokratiniuose, visuotiniuose, slaptuose rinkimuose. Jis savo veiklą pradėjo 1920 m. gegužės 15 d. ir baigė 1922 m. spalio 6 d.
Teisinis pagrindas
1917 m. rugsėjo 18–23 dienomis Vilniuje buvo sušaukta Lietuvių konferencija, kuri nutarė, kad norint padėti nepriklausomos Lietuvos valstybės pamatus ir sureguliuoti jos santykius su kaimynais turi būti sušauktas Steigiamasis seimas Vilniuje, demokratiniu būdu visų jos gyventojų išrinktas. Konferencijos nutarimams įgyvendinti buvo išrinktas vykdomasis organas – 20 asmenų Lietuvos Taryba (1918 m. liepos 11 d. tapusi Lietuvos Valstybės Taryba). Pastaroji 1918 m. vasario 16 d. priėmė Nepriklausomybės aktą, kuriame numatyta kaip galima greičiau sušaukti Steigiamąjį Seimą. 1918 m. lapkričio 2 d. Lietuvos Valstybės Taryba priėmė „Lietuvos valstybės laikinosios Konstitucijos pamatinius dėsnius“, kuriuose buvo pasakyta, kad būsimą Lietuvos valstybės formą nustatys būtent Steigiamasis Seimas. 1919 m. spalio 30 d. priimtas Steigiamojo Seimo rinkimų įstatymas.
Rinkimai
Lietuva buvo padalinta į 11 rinkimų apygardų iš kurių 5 tuo metu nebuvo lietuvių rankose. Bendras numatytas mandatų skaičius buvo 229, bet rinkimuose negalėjo dalyvauti lenkų kontroliuojamas Vilniaus kraštas bei prancūzų kontroliuojamas Klaipėdos kraštas. Lietuvos žinioje esančios apygardos galėjo išrinkti 112 atstovų, po vieną nuo 15 000 gyventojų. Balsuoti teisę turėjo visi piliečiai, sulaukę 21 metų amžiaus, o kariai nuo 17 metų. Buvo pakeistas Laikinosios Konstitucijos paragrafas skelbęs, kad Steigiamasi Seimas turi susirinkti Vilniuje. Taip pat numatytos partijų teisės, pareigos, baudos ir bausmės už susirinkimų trukdymą, valstybės tarnautojų agitaciją darbo metu, rinkimų vaizdinės agitacijos bei sąrašų naikinimą, prievartos ar papirkimo naudojimą rinkėjams, agitaciją ne vietoje ir ne laiku.
1920 m. balandžio 14–15 d. vyko rinkimai. Juose daugumą balsų gavo Lietuvos krikščionių demokratų partija užsitikrindama teisę Seime turėti 59 atstovus. Antri liko Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos ir Lietuvos valstiečių sąjungos blokas, laimėję 28 mandatus. Socialdemokratai gavo 13 vietų, o tautinėms mažumoms teko 10 mandatų (6 žydai, 3 lenkai, 1 vokietis). 2 atstovai nepriklausė jokioms partijoms. Vėliau seimo nariai kito. Rotacijos principu vietoj pasitraukusių atstovų, į parlamentą buvo inkorporuojami kiti. Todėl iki seimo darbo pabaigos jo nariais spėjo būti 150 asmenų. Dauguma seimo atstovų buvo labai jauni. 26 jų nebuvo peržengę 30 metų slenksčio, ir tik 12 narių jau buvo sulaukę 50 ar daugiau metų. Iš jų 4 priklausė žydų frakcijai Daugiausia buvo baigusių aukštąjį mokslą (37 iš 150), tačiau antrą skaitlingiausią grupę sudarė savamoksliai (26 iš 150). Septyni atstovai mokslus baigė dvasinėse akademijose arba kunigų seminarijose. Seime buvo 8 moterys. Kaip vyriausia Seimo narė Gabrielė Petkevičaitė–Bitė pirmininkavo iškilmingame pirmame posėdyje. Jam sekretoriavo jauniausia Seimo narė Ona Muraškaitė–Račiukaitienė. Tuo metu tai buvo didelis moterų pasiekimas.
Profesiniu požiūriu daugiausia parlamento narių buvo ūkininkai – 21. Ganėtinai didelę dalį sudarė mokytojai – 18, valdininkai, kooperatininkai ir savivaldybininkai – 18, amatininkai ir darbininkai – 17, teisininkai – 13, kunigai ir rabinai – 12, kariškiai – 13.
Seimo veikla
thumb|[[LSDP|Lietuvos socialdemokratų partijos frakcija Steigiamajame Seime: Jurgis Daukšys, Vladas Požela, Pranas Šemiotas, Jeronimas Plečkaitis, Steponas Kairys, Vladas Sirutavičius, Antanas Purėnas, Jonas Pakalka, Kazys Lekeckas, Vincas Čepinskis, Stasys Digrys, Bronislovas Cirtautas]] thumb|Lietuvos Steigiamojo Seimo atstovės moterys katalikės
Pirmas Steigiamojo Seimo posėdis įvyko 1920 m. gegužės 15 d. tuometinėje sostinėje Kaune, miesto teatro salėje. Seimo pirmininku išrinktas krikščionis demokratas Aleksandras Stulginskis. Pirmajame posėdyje Steigiamasis Seimas paskelbė esant atstatyta nepriklausomą demokratinę Lietuvos Respubliką. Jau gegužės 21 d. pradėtas svarstyti naujos konstitucijos projektas. 1920 m. birželio 10 d. buvo paskelbta antroji laikinoji Konstitucija, kurioje pirmą kartą deklaruota parlamentinė santvarka. Lietuvos piliečiams buvo garantuota asmens, buto ir korespondencijos neliečiamybės bei tikybos, sąžinės, spaudos, žodžio, streikų, susirinkimų ir draugijų laisvė. Įteisintas mirties bausmės panaikinimas.