cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indoeuropiečių prokalbė
Morfonologija (žodžio sandara ir balsių kaita)
Ide. retkarčiais pasitaikydavo balsį *a pamatiniame laipsnyje turinčių šaknų. Galbūt tokiu atveju vyko *a ~ *Ø ~ *ā kaita.
Kirčio vieta
Dažniausiai kirčio vieta nustatoma remiantis vedų sanskrito ir senosios graikų kalbos atitikmenimis, kartais atsižvelgiama į germanų, retsykiais – į baltų, slavų ir anatolų kalbų duomenis.
Nepaisant to, kroatų kalbininko M. Kapovičiaus apskaičiavimais, maždaug ketvirtadalio graikų ir vedų sanskrito kalbų gretybių kirčio vieta nesutampa. Pavyzdžiui:
Rekonstruojant kirčio kilnojimąsi daiktavardžio paradigmoje, taip pat remiamasi vedų sanskrito ir senąja graikų kalbomis:
Senosios graikų kalbos ir vedų sanskrito duomenys indoeuropiečių prokalbei leidžia atkurti dvi kirčiuotes: baritoninę (kirtis šaknyje) ir kilnojamąją-oksitoninę (kirtis iš galūnės šokinėja į šaknį ar kamieną).
1926 m. H. Pedersenas indoeuropiečių prokalbės daiktavardžius suskirstė į dvi kirčiavimo-balsių kaitos klases: stipriuosiuose linksniuose (vardininke, galininke ir šauksmininke) kirčiuojamus priesagose, silpnuosiuose linksniuose – galūnėje (pagal dabartinę terminologiją – histerokinetinė klasė), ir stipriuosiuose linksniuose turinčius kirčiuotą šaknį, kituose linksniuose – priesagą (proterokinetinė klasė).
D. Adamsas ir Dž. Meloris dar išskiria akrostatinę (visada kirčiuota šaknis) bei amfikinetinę (stipriuosiuose linksniuose kirčiuota šaknis, silpnuosiuose – galūnė) klases.
M. Mejeris-Briugeris išskiria tris nekilnojamojo kirčio klases – akrostatinę (kirtis šaknyje), mezostatinę (kirtis priesagoje) ir teleutostatinę (kirtis galūnėje) – ir keturias kilnojamojo kirčio klases: proterokinetinę (kirtis šaknyje ir priesagoje), histerokinetinę (kirtis priesagoje ir galūnėje), amfikinetinę (kirtis šaknyje ir galūnėje) bei holokinetinę, t. y. amfikinetinę daugiaskiemeniuose žodžiuose (kirtis šaknyje, priesagoje ir galūnėje).
Tematiniams daiktavardžiams buvo būdingesnis pastovus kirtis, o atematiniams − kilnojamasis.
Rekonstruojant kirčio šokinėjimą veiksmažodžio paradigmoje, daugiausia tenka remtis vien vedų sanskrito duomenimis (senojoje graikų kalboje galioja pirminę sistemą iškreipiantis trijų skiemenų dėsnis). Hetitų kalbos -mi asmenuotei buvo būdingas kilnojamasis kirtis, o -ḫi asmenuotei – baritoninis (šakninis), ir tokį kirčiavimą V. Ivanovas teikia indoeuropiečių prokalbei.
A. Lubockio manymu, indoeuropiečių prokalbėje kirčio vietą lėmė tai, kokiai prozodijos klasei priklausė žodžio morfemos (tokiu būdu jis plėtoja V. Dybo koncepciją, kad baltų ir slavų kalbose neišvestinių žodžių kirčiavimo paradigmos pasirinkimas yra nemotyvuotas, o išvestinių – motyvuotas). A. Lubockis nustato tokią sąsajos tarp šaknies struktūros ir kirčio vietos taisyklę: jei šaknyje nėra uždarumos priebalsių ir jie su šaknimis nesiriboja, tai pamatinis (normalusis) šaknies laipsnis bus kirčiuotas, o nykstamasis (nulinis) – nekirčiuotas; jei šaknyje yra uždarumos priebalsis, šaknis bus kirčiuota tuomet, jei šis uždarumos priebalsis − duslusis, o žodžio šaknis baigiasi balsiu *o, arba jei uždarumos priebalsis – skardusis, o priesaga baigiasi balsiais *i arba *u; jeigu žodžio sandara šių sąlygų neatitinka, šaknis nekirčiuojama.
Kirčio pobūdis
Dėl kirčio pobūdžio nesutariama. Viena vertus, vedų sanskrito, senosios graikų, baltų ir slavų kalbų duomenys rodytų kirtį buvus muzikinį (toninį, melodinį). Kita vertus, balsių kaitos atsiradimas siejamas su balsių redukcija, o ji dažniausiai būdinga dinaminį kirtį turinčioms kalboms. Esama tiek muzikinio (pavyzdžiui, A. Mejė ir R. Bekesas  ), tiek dinaminio ide. kirčio šalininkų. Taip pat yra kompromisinių nuomonių, kad pirmiausiai kirtis buvęs dinaminis, o ide. egzistavimo pabaigoje jis tapęs muzikiniu arba derinęs ir dinaminio, ir muzikinio kirčio ypatybes.
F. Fortunatovas, J. Mikola ir S. Ivšičius indoeuropiečių prokalbei rekonstruoja dvi priegaides − akūtą (kylanti-krentanti intonacija) ir cirkumfleksą (krentanti-kylanti intonacija).
D. Adamso, Dž. Melorio ir T. Olanderio  manymu, kirčiuotas skiemuo buvo tariamas aukštu (ar aukštėjančiu) tonu, o nekirčiuotas – žemu (ar žemėjančiu) tonu.
Grasulfas II
Grasulfas II (, m. apie 653 m. Čividalėje, Cividale) – Friulio hercogas, paveldėjęs sostą po sūnėnų (Gisulfo II sūnų) Taso ir Kako nužudymo 616 ar 617 m. Oderce (Oderze).
Indoeuropiečių prokalbė
Kirčio pobūdis
Lenkų kalbininkas J. Kurylovičius pasiūlė originalią hipotezę, kad senąją būklę išlaikė tik vedų sanskritas, senosios graikų kalbos kirčiavimo sistema yra priešistorinio balsių suliejimo padarinys, o baltų ir slavų sistema susidarė perkėlus kirtį iš senosios vietos. Be to, senosios graikų ir baltų-slavų kalbų kirčio vietos sutapimus Kurylovičius laiko atsitiktiniais ir iš indoeuropiečių prokalbės nekildintinais. Mokslo bendruomenė atmetė J. Kurylovičiaus hipotezę.
L. Hercenbergas pateikė hipotezę, kad ide. buvo keturios priegaidės (tonai), kurios turėjo du skiriamuosius požymius: aukštumą-stiprumą ir laringalizavimą-faringalizavimą. Be to, mokslininko manymu, šios priegaidės galėjo daryti įtaką priebalsiams.
Gramatinės kategorijos
Indoeuropiečių prokalbėje daiktavardžiui buvo būdinga giminės, skaičiaus ir linksnio kategorija. Tradiciškai ide. daiktavardžiui rekonstruojamos trys giminės: vyriškoji, moteriškoji ir bevardė. Pasak A. Mejė hipotezės, pradžioje indoeuropiečių prokalbė buvo aktyvinės-statyvinės (fientyvinės) sandaros kalba ir turėjo dvi gimines – gyvųjų dalykų ir negyvųjų, o, atsiskyrus anatolų kalboms, gyvųjų giminė skilo į vyriškąją ir moteriškąją. M. Viljanuevos Svensono teigimu, pradžioje turėta bevardė ir bendroji giminės, vėliau bendroji giminė skilo į vyriškąją ir moteriškąją, ir, kaip pažymi M. Viljanueva Svensonas, šiuo metu dauguma mokslininkų mano, kad moteriškoji giminė yra po anatolų kalbų atsiskyrimo atsiradusi naujovė, tačiau moteriškosios giminės kilmė dar neišaiškinta.
Indoeuropiečių prokalbei atkuriami trys gramatiniai skaičiai: vienaskaita, dviskaita ir daugiskaita – kaip indoiranėnų, tocharų, senojoje ir tarminėje lietuvių, slavų, senosiose airių ir graikų kalbose.
Ide. daiktavardžių sistemoje ypatinga vieta teko bevardės giminės daugiskaita reiškiamiems kuopiniams daiktavardžiams (kuopinė reikšmė vadinama kolektyvu). Jie rodydavo ne daugybę atskirų dalykų, o jų visumą (kaip  – augalija). Su kuopiniais daiktavardžiais buvo vartojama veiksmažodžių vienaskaita, ne daugiskaita, pavyzdžiui: 🇬🇷 'viskas teka' (pažodžiui 'visi tekąs'), 'pinigai nekvepia' (pažodžiui 'pinigai nekvepiąs').
Grasulfas II
Taso ir Kako broliai Radoaldas ir Grimoaldas paliko Friulį, nes nenorėjo gyventi dėdės Grasulfo II valdžioje, ir persikėlė į Benevento hercogiją, kur valdė jų giminaitis.
Žarnynas
Virškinimas žarnose
Veikiant žarnų gleivinės hormonams išsiskiria žarnų, kasos sultys ir kepenyse pasigaminusi tulžis. Maistas, stumiamas peristaltinių judesių, slenka 5-7 m ilgio žarnų kanalu, susiliesdamas su žarnų gleivinės raukšlėmis bei gaureliais, susimaišo su žarnų sultimis ir virsta panašiu į pieną, neskaidriu šarminės reakcijos skysčiu. Padedant tulžiai, kasos ir žarnų sultims, suvirškinamas visas galimas pasisavinti maistas. Tulžis – tai kepenų išskiriamas šarminės reakcijos skystis, sukaupiamas tulžies pūslėje. Valgant tulžis ima tekėti į dvylikapirštę žarną. Tulžis yra žalsvai geltonos spalvos, kartus skystis, dezinfekuojantis žarnyno mikrobus. Ji neutralizuoja maisto tyrelės rūgštingumą bei emulguoja riebalus. Kasos sultys yra šarminės reakcijos, skaidrus, tirštas lipnus skystis. Jame yra fermentų – lipazės, tripsino, amilazės. Lipazė skaido riebalus į gliceriną ir riebiąsias rūgštis; tripsinas, panašus į skrandyje esantį pepsiną, toliau perdirba į baltyminius peptonus iki aminorūgščių. Amilazė angliavandenius paverčia maltoze, kuri vėliau virsta gliukoze. Be to, cukrų virškinant dalyvauja ir kiti žarnų sulčių fermentai: maltazė, gliukozidazė, sacharozę paverčia gliukoze ir galaktoze; laktazė laktozę (pieno cukrų) irgi paverčia gliukoze ir galaktoze; maltozę paverčia gliukoze.
Grasulfas II
Daugiau nieko apie Grasulfą II nėra žinoma. Mirties data nėra konkrečiai žinoma, bet mirė Čividalėje (Cividale).
Indoeuropiečių prokalbė
Gramatinės kategorijos
Daiktavardžiai buvo tematiniai (tarp kamieno ir galūnės turintys jungiamąjį balsį *o, kai kuriuose linksniuose besikaitaliojantį su *e) ir atematiniai (šio balsio tarp kamieno ir galūnės neturintys).
Galūnių rekonstrukcijos variantai
Toliau nurodomos keturių naujesniųjų laikų indoeuropeistų ide. galūnių rekonstrukcijos. Kai kurių linksnių galūnės įvairuoja, nes dukterinėse kalbose turimi skirtingi galūnių atspindžiai. Probleminiai atvejai aptariami kitame skyrelyje.
E. Sileris (1995) rekonstruoja artimiausias turimiems duomenims galūnes ir pateikia įvairių formų, nes dukterinėse kalbose paliudytos galūnės skiriasi. B. V. Fortsono (2004) rekonstrukcija hipotetiškesnė, skirtingus galūnių atspindžius siekiama kildinti iš vienos pradinės formos. M. Viljanuevos Svensono (2016) ir D. Rindžo  (2006) rekonstrukcijos šiais atžvilgiais užima tarpinę padėtį tarp E. Silerio ir B. V. Fortsono atspirties taškų.
Žarnynas
Sekrecija dvylikapirštėje žarnoje
Kepenų ląstelėse pasigaminusi tulžis daugybe latakėlių išteka iš kepenų gilumos. Visi jie ties kepenų vartais susijungia į bendrąjį kepenų lataką, kuris susijunia su tulžies pūslės lataku ir sudaro bendrąjį tulžies lataką. Didžiajame dvylikapirštės žarnos spenelyje, susijungęs su bendruoju tulžies lataku, atsiveria ir kasos latakas, kuriuo iš kasos išteka kasos sultys. Kitas mažesnis latakas (pridėtinis) prasideda kasos galvoje ir atsiveria mažajame dvylikapirštės žarnos spenelyje.
Indoeuropiečių prokalbė
Kilmininkas
Atematinių daiktavardžių vienaskaitos kilmininkas keblumų nekelia, galūnės *-s ~ *-os ~ *-es terodo balsių kaitą (*e : *o – pamatinis laipsnis, Ø  (*-s) – nykstamasis). Galūnės *-os ~ *-es įprastos priebalsiniuose kamienuose, *-s variantas retas, jis būdingas u ir i kamienams (*suHn-ow-s, -ew-s 'sūnaus', *h₂ow-ey-s,-oy-s 'avies'). Vienaskaitos tematinių daiktavardžių galūnė *-osyo gali būti skaidoma kaip *-os + santykinis įvardis *-yo. Ji paliudyta daugumoje indoeuropiečių kalbų. Manoma, kad ši tematinių daiktavardžių galūnė perimta iš įvardžių.
Sunkiau rekonstruoti daugiskaitos kilmininko galūnę. Dukterinėse kalbose paliudytos tiek formos *-Hom > *-om, tiek *-oHom > *-ōm. Tiksli galūnės rekonstrukcija neišspręsta, bet kalbų duomenys labiau remia ilgąjį variantą *-oHom > *-ōm. Toliau jis ir bus teikiamas.
Abliatyvas
Tik tematiniai vardažodžių kamienai turėjo atskirą vienaskaitos abliatyvo formą, kituose kamienuose vienaskaitoje jis sutapo su kilmininku, daugiskaitoje ir dviskaitoje, kaip ir tematinių, – su naudininku.
Žarnynas
Pasisavinimas
Prieš patekdamos į kraują, maisto medžiagos, suskaidytos į smulkiausias sudėtines dalis, įsiurbiamos. Įsiurbimas prasideda dvylikapirštėje žarnoje, kurioje vyrauja šarminė reakcija (pH 8,5) ir tęsiasi visose kitose plonosios žarnos dalyse: tuščiojoje ir klubinėje žarnose. Čia ypač svarbūs gleivinės gaureliai, padidinantys siurbiamąjį paviršių. Į gaurelius įsiurbiamos suvirškintos maisto medžiagos: į kraujagysles – aminorūgštys ir monosacharidai, o į limfagysles – glicerolis ir riebalų rūgštys. Šias medžiagas kartu su organizmui būtinu deguonimi kraujas išnešioja į visas organizmo ląsteles, kur vyksta oksidacijos bei sudėtingi ląstelių atstatymo procesai. Žarnų gaureliai yra plonytės žarnų gleivinės išaugos, į kurias įteka plonytė kraujagyslė – arteriolė, gaurelyje išsišakojanti į daugybę kapiliarų. Kiekvieno gaurelio viduriu tęsiasi smulkios limfagyslės, kurios, susijungdamos į stambesnes, įsilieja į limfinio latako cisterną. Maisto tyrei patekus į storąją (akląją, gaubtinę ir tiesiąją) žarną, baigiasi svarbiausia virškinimo fazė – įsiurbiamos suvirškintos maisto medžiagos, druskos ir vanduo.
Indoeuropiečių prokalbė
Abliatyvas
Abliatyvo galūnės atspindžiai sunkiai suvedami į vieną pirminę formą: lotynų -ō ir keltiberų kalbų -uz leistų rekonstruoti ide *-ōd, lietuvių kilmininko galūnė -o < balt. prok. *-ā, latvių kalbos įvardžiuotinių formų -ā, kilusios iš abliatyvo, rodytų ide. galūnę *-ād, o slavų taip pat iš abliatyvo kilusi kilmininko galūnė -a, indoiranėnų abliatyvo -āt galėjo atsirasti ir iš *-ōd, ir iš *-ād. Priebalsis *-d žodžio pabaigaje galėjo suduslėti ir tapti *-t. Abliatyvo galūnė *-ād gali būti kildinama iš *-eh₂d. Z. Zinkevičius abliatyvo galūnę *-ōd skaido kaip teminį balsį *-o- + *-ed ~ *-od (ilgasis balsis *ō susidarė dėl dviejų balsių suliejimo). Tikėtina, kad šios galūnės yra postpozicinės kilmės. Toliau bus pateikiama tematinių daiktavardžių galūnė *-ōd.
Žarnynas
Nesuvirškintų maisto dalių pašalinimas
Storojoje žarnoje suvirškintas maistas baigiamas įsiurbti.
Indoeuropiečių prokalbė
Naudininkas ir įnagininkas
Vienaskaitos naudininko galūnės *-ey rekonstrukcija didesnių sunkumų nekelia. Tematiniame kamiene ji sutraukiama – *-o-ey > *-ōy, o i kamiene galūnė dėl kamiengalio dvibalsio sudvigubėja (*-ey-ey).
Daugiskaitos naudininko ir įnagininko galūnių rekonstrukcija yra probleminė ir dėl galūnių pradžios, ir dėl pabaigos priebalsių. Pagal daugiskaitos (ir dviskaitos) naudininko ir įnagininko galūnių pradžios priebalsį indoeuropiečių kalbos skyla į vadinamąsias „m ir bʰ kalbas“: baltų, slavų, germanų kalbos turėjo daugiskaitos naudininką *-mos, įnagininką *-mis, o visos kitos – atitinkamai *-bʰo(s) ir *-bʰi(s). Baltų, slavų ir germanų kalbos sudaro vieną arealinį vienetą, todėl galūnės su *-m- galbūt yra šių kalbų naujovė. Kaip arealinis variantas, toliau bus pateikiamos ir šiųdviejų linksnių galūnės su *-m-.
Tikėtina, kad *-bʰ- (turbūt ir *-m-) yra postpozicinės kilmės. Tik anatolų kalbos turi daugiskaitos naudininko-vietininko galūnę be *-bʰ- ~ *-m-, kilusią iš ide. *-os. Tai gali būti šios kalbų šakos archaizmas.
Žarnynas
Nesuvirškintų maisto dalių pašalinimas
Storosios žarnos atliekamos funkcijos:
Žarnyno bakterijos
Ne visos bakterijos gyvūnams ir žmogui būna žalingos. Pavyzdžiui, žmogaus žarnyne esanti E. coli leidžia virškinti maistą ir net formuoja vitaminus.
Pontiac Grand Prix
Pontiac Grand Prix yra automobilis, kurį gamino koncerno General Motors dukterinė markė Pontiac. Grand Prix 1962 metais buvo pradėtas gaminti, kaip didelės klasės asmeninės prabangos automobilis, tačiau 1988 metais automobilis buvo sumažintas iki vidutinės klasės ir buvo gaminamas iki 2008 metų. 250px|thumb|left|1997 m. Pontiac Grand Prix GTP
Indoeuropiečių prokalbė
Naudininkas ir įnagininkas
Kadangi daugiskaitos naudininko galūnę su pusbalsiu *-y- turi tik indoiranėnų kalbos (*-bʰyos), toliau į tai nebus atsižvelgiama – kaip ir į tik indoiranėnų kalboms būdingą, iš įvardžių paradigmos šiame linksnyje perimtą, tematinių daiktavardžių dvibalsį *-oy- vietoj *-o- (*-oy-bʰyos).
Tematinių daiktavardžių daugiskaitos įnagininkas turėjo, matyt, iš įvardžių perimtą galūnę *- ōys (< *-o-eys, *-oy-is?). Vėliau pagal atematinių kamienų analogiją kai kurios kalbos ją pakeitė galūnėmis *-o-bʰis, *-oy-bʰis, *-o-mis. Toliau bus teikiama tematinė galūnė *-ōys.
Vienaskaitos įnagininko galūnes su priebalsiais *-m- ~ *-bʰ įsivedė tik baltų (-mi, išskyrus tematinį o kamieną), slavų (-mь < *-mi), armėnų (-w/-b) ir galbūt dakų-trakų (-m) kalbos. Visos kitos kalbos šiais priebalsiais prasidedančias galūnes turi tik daugiskaitoje ir dviskaitoje, todėl toliau bus teikiamos vienaskaitos įnagininko galūnės *-eh₁ ~ *-h₁.
Vietininkas
Kaip ir daugiskaitos įnagininke, daugiskaitos vietininke tematiniai daiktavardžiai turi dvibalsį *-oy- iš įvardžių paradigmos – *-oy-su. (Rytų baltų kalbos turi variantą su kitu balsių kaitos laipsniu *-ey-su, plg. liet. tarm. keturiesu < *ketureysu 'keturiese (keturiuose)'.)
Problemiškesnė vienaskaitos vietininko rekonstrukcija. Dukterinėse kalbose gerai paliudyta galūnė *-i, tačiau manoma, kad ji yra postpozicinės kilmės ir vėlesnė. Senesnėmis laikomos formos be galūnės, kurioms buvo būdinga savita apofoninė (balsių kaitos) struktūra – vienaskaitos vietininkas turėjo vienu laipsniu aukštesnį už kitus silpnuosius linksnius kamiengalį, priesagą arba šaknį (šakniniuose nepriesaginiuose vardažodžiuose), pvz.: u kamieno vns. kilm. *suHn-ew-s, -ow-s 'sūnaus' (kamiengalio dvibalsio *-ew-, *-ow- pamatinis laipsnis + galūnė *-s) – vns. viet. *suHn-ēw-ø, -ōw-ø 'sūnuje' (kamiengalio dvibalsio *-ew-, *-ow- pailgintasis laipsnis *-ēw, *-ōw; galūnės nėra); vns. kilm. *ph₂-tr-es 'tėvo' (priesagos *-ter- nykstamasis laipsnis *-tr- (be balsio *-e-) + galūnė *-es) – vns. viet. *ph₂-ter-ø 'tėvè' (priesagos *-ter- pamatinis laipsnis; galūnės nėra); vns. kilm. *dem-s 'nãmo' (šaknies pamatinis laipsnis *-e- + galūnė *-s) – vns. viet. *dēm-ø 'namè' (šaknies balsio *-e- pailgintasis laipsnis *-ē-; galūnės nėra). Vienaskaitos vietininkas be galūnės išlikęs kaip archaizmas, geriau išsaugotas tik u ir i kamienuose. Toliau bus teikiamos formos ir su galūne *-i, ir be jos.
Tematinių vardažodžių vienaskaitos vietininke teminis balsis su galūne *-i sudarydavo dvibalsį, paliudytos formos su teminio balsio kaita – *-oy ir *-ey.
Direktyvas ~ aliatyvas (?)
Aliatyvą (arba galbūt direktyvą, dar vadinamą iliatyvu ) turėjo tik hetitų kalba (rytų baltų kalbos aliatyvą ir iliatyvą, tocharų kalbos aliatyvą pasidariusios naujai). Tam tikri prieveiksmiai galėtų rodyti šį linksnį buvus ir kitose kalbose, pvz.: 'kur? kuria kryptimi?', eō 'ten, į tą pusę', porrō 'pirmyn', 🇬🇷 (ánō) 'aukštyn', κάτω (kátō) 'žemyn'. Šie prieveiksmiai ir hetitų kalbos aliatyvo (direktyvo) formos agnā 'į žemę', kišrā 'į ranką', parna 'namõ' galbūt leistų manyti ide. galūnę buvus *-ō. Tačiau dėl šio linksnio buvimo ide. ir galimybės jį rekonstruoti diskutuojama, tiek duomenų nepakanka.
Dviskaitos linksniai
Dviskaitos rodiklis yra laringalas *h₁. Dviskaitos linksnius rekonstruoti sudėtinga, nes dalyje kalbų ji išnyko, o kitose kalbose linksnių galūnės galėjo būti lengvai perdirbtos pagal analogiją.
Mažiausiai problemiškas dviskaitos vardininkas-galininkas–šauksmininkas (visų trijų linksnių galūnės buvo sutapusios): priebalsiniams vardažodžiams būdinga galūnė *-h₁e, bet i, u ir o kamienams – sutrumpintas variantas *-h₁, bevardei visų kamienų giminei – galūnė *-ih₁.
Vienodą linksnio formą turintis naudininkas–abliatyvas–įnagininkas, matyt, baigėsi galūne *-bʰoh₁ ~ *-moh₁ (dėl pradžios priebalsio žr. skyrelį „Naudininkas ir įnagininkas”), nors, lygia greta su daugiskaitos galūnėmis, esama bandymų rekonstruoti naudininką–abliatyvą *-bʰoh₁ ~ *-moh₁, bet įnagininką – *-bʰih₁ ~ *-mih₁.
Indoiranėnų kalbose dviskaitos kilmininkas ir naudininkas–abliatyvas–įnagininkas turi kamiengalio dvibalsį *-oy- (pvz., *-oy-bʰoh₁). Šis dvibalsis įsivestas iš įvardžių ir daugumai kitų kalbų nebūdingas, todėl toliau bus teikiamos tematinių daiktavardžių galūnės tik su reguliariu teminiu kamiengalio balsiu *-o- (pvz., *-o-bʰoh₁).
Kamienų galūnių rekonstrukcija
Bevardės giminės daiktavardžiai nuo to paties kamieno vyriškosios ir moteriškosios giminių skyrėsi tik vienodą formą turinčiais vardininko-galininko-šauksmininko linksniais. Atskira vyriškosios ir moteriškosios giminių šauksmininko forma turėta tik vienaskaitoje, o dviskaitoje ir daugiskaitoje šauksmininkas sutapo su vardininku. Skirtingą abliatyvo galūnę turėjo tik o kamieno daiktavardžių vienaskaita, kitų kamienų vienaskaitos abliatyvas sutapo su kilmininku. Dviskaitoje ir daugiskaitoje visų kamienų abliatyvas sutapo su naudininku.
Ide. daiktavardžiai, tarp galūnės ir šaknies (ar kamieno) turintys balsį *o, besikaitaliojantį su *e, vadinami tematiniais. Šie daiktavardžiai daugiausia buvo vyriškosios ir bevardės giminių (moteriškosios – vienas kitas). Balsio *o : *e tarp šaknies ir galūnės neturintys daiktavardžiai vadinami atematiniais („betemiais“). Skirstant kitaip, visi tarp šaknies (ar kamieno) ir galūnės turėję jungiamąjį balsį arba dvibalsį (pvz., *-u-, *-i-, *-ow-) kamienai vadinami balsiniais, o jo neturėję – priebalsiniais. Pastarieji skirstomi į priesaginius priebalsinius (turėjusius priesagą) ir šakninius priebalsinius (priesagos neturėjusius).
Indoeuropiečių kalbų ā kamieno daiktavardžiai (pvz., sen. < balt. prok. *ešwā < ide. *h₁éḱweh₂ 'kumelė') ir kiti vardažodžiai yra kilę iš eh₂ kamieno, tad baigėsi priebalsiu, priklausė atematiniams priebalsiniams kamienams. Visose indoeuropiečių kalbose, išskyrus anatolų šaką, šio kamieno vardažodžiai yra moteriškosios giminės ir sudaro poras su vyriškosios giminės tematiniais (o kamieno) daiktavardžiais, pvz.: *h₁éḱwos 'arklys' – *h₁éḱweh₂ > *éḱwā 'kumelė (ašva)'. Išnykus laringalui *h₂, vyko balsių kontrakcija (suliejimas), pvz., vns. naud. *h₁éḱw-eh₂-ey (> *-ah₂-ay > *-aay> *-āy) > *éḱw-āy 'kumelei (ašvai)' (kaip laringalai išnykdami keitė balsius, žr. skyrelį „Laringalų skaičius”). Ide. buvo ir kita moteriškosios giminės priesaga *-ih₂- ~ *-yeh₂-, abu moteriškosios giminės linksniavimo tipai veikė vienas kitą. Vienaskaitos vardininkas *eh₂ be galūnės *-s, dviskaitos vardininko galūnė *-ih₂, būdinga bevardei giminei, tikriausiai rodo, kad moteriškoji giminė kilo iš kolektyvų (bevardės giminės kuopinių daiktavardžių, žr. „Gramatinės kategorijos”).
Be lentelėje nurodytų kamienų, ide. buvo ir besibaigiantys dvibalsiais ew, aw, ow (paligintasis laipsnis ēw, āw, ōw) bei u ir i su laringalais (uH, iH > ū, ī) kamienai. Dvibalsiniai pasižymėjo balsių kaita, pvz.: vns. vard. *gʷōw-s 'karvė', vns. kilm. *gʷew-s 'karvės', vns. naud. *gʷew-ey 'karvei'. Dvibalsiniams ir uH, iH kamienams priklausė vyriškosios ir moteriškosios giminių daiktavardžiai, o kiti kamienai, išskyrus minėtąjį eh₂ > ā, galėjo būti visų trijų giminių.
Galūnių pokyčiai po balsių kontrakcijos (susiliejimo), laringalų išnykimo ir kai kurių kitų virsmų pateikiami už ženklo „daugiau kaip” (>).
Pastabos:
Būdvardis
Ide. būdvardžiai linksniuoti taip pat, kaip daiktavardžiai ir galėjo priklausyti tokiems pat kamienams (kai kurių kamienų būdvardžiai buvo labai reti). Iš esmės būdvardžiai nuo daiktavardžių skyrėsi tuo, kad buvo kaitomi giminėmis, jomis derinami su daiktavardžiais ir buvo laipsniuojami. Dažniausiai būdvardžiai turėdavo tematinį o, atematinį u ir atematinį su priesaga nt kamienus. Greta o kamieno vyriškosios ir bevardės giminių, moteriškoji įgydavo eh₂ > ā kamieną, o atematinių kamienų moteriškoji giminė turėdavo ih₂ > ī ~ yeh₂ > yā kamienus. Tačiau seniausių laikų indoeuropiečių būdvardžiai, kol nebuvo susiformavusi moteriškoji giminė, skyrė tik bendrąją ir bevardę gimines, pvz.: bendr. g. *sh₂eldus 'saldus, saldi' : bev. g. *sh₂eldu 'saldu'. Išskyrus eh₂ kamieną, tokia tik dviejų morfologiškai diferencijuotų giminės formų sistema būdinga ir visiems daiktavardžiams (žr. daiktavardžio galūnių lentelę).
Kalando būdvardžių sistema
Dalis būdvardžių šaknų priklauso Kalando sistemai, taip pavadintai pagal olandų indologą Vilemą Kalandą, kuris pirmasis suformulavo šios sistemos principus. Iš šių šaknų išvestų būdvardžių daryba dukterinėse kalbose dažnai skiriasi, tačiau yra tam tikrų dėsningumų:
Laipsniavimas
Esama prielaidos, kad ide. nebuvo aukštesniojo būdvardžių laipsnio (pvz., kaip ), tačiau dukterinėse kalbose dvi priesagos turi aukštesniojo laipsnio reikšmę. Praindoeuropietiška šių priesagų išraiška būtų tokia:
Senesniuoju laikotarpiu aukščiausiasis laipsnis (kaip ) ide., matyt, buvo reiškiamas prie paprasto būdvardžio pridedant daiktavardžio daugiskaitos kilmininką. Vadinasi, užuot sakius „didingiausias valdovas”, buvo sakoma „didingas valdovų”. Vis dėlto dukterinėse kalbose paliudytos dvi aukščiausiojo laipsnio priesagos:
Asmeniniai įvardžiai
Indoeuropiečių prokalbėje turėti du asmeniniai įvardžiai – pirmojo ir antrojo asmenų, o trečiajam asmeniui nurodyti vartoti parodomieji įvardžiai. Asmeniniai įvardžiai buvo kaitomi linksniais ir skaičiumi (vienaskaita, dviskaita, daugiskaita), bet ne giminėmis. Jų linksniavimas gerokai skyrėsi nuo daiktavardžių, vartotos supletyvinės linksnių formos, ypač – pirmojo asmens vienaskaitoje, kur turimi du kamienai, pavyzdžiui, kaip lietuvių kalboje aš ir mane. Kilmininkas, naudininkas ir galininkas turėjo du variantus: kirčiuotąjį ir bekirtį enklitinį. Dviskaita sunkiai rekonstruojama.
Pasak Z. Zinkevičiaus, asmeninių įvardžių linksnių paradigma susidarė vėliau ir ankstyvuoju ide. laikotarpiu turėtos tik dvi formos – vardininko ir netiesioginio linksnio, kuris vartotas visų kitų linksnių vietoje.
Toliau pateikiama R. Bekeso ir E. Silerio  rekonstrukcijos variantai.
''Pastabos: Kitų kalbininkų (pavyzdžiui, B. V. Fortsono) rekonstrukcijos nuo R. Bekeso ir E. Silerio teikiamų formų paprastai skiriasi nežymiai.
Parodomieji įvardžiai
Indoeuropiečių prokalbėje turėti du pagrindiniai parodomieji įvardžiai: artimojo rodymo *so (mot. g. *seh₂, bev. g. *tod) 'tas' ir tolimojo rodymo *is ~ *h₁e (mot. g. *(h₁)ih₂, bev. g. *(h₁)id) 'anas'. Šie įvardžiai turėjo supletyvines paradigmas, tai siejama su ankstesniu gyvųjų ir negyvųjų daiktų skyrimu (plg. bev. g. *tod). Daugiskaitoje dauguma linksnių turi kamieną su dvibalsiais *-oy- (= *-oi-) ~ *-ey- (= *-ei-). Vienaskaitoje abliatyvas, naudininkas ir vietininkas turi intarpą *-sm-. Dėl jo kilmės daug ginčijamasi, linkstama sieti su ide. skaitvardžiu *sems 'vienas', tad šis intarpas galėjo turėti pabrėžiamąją (emfatinę) paskirtį. Pasakytina, kad išnykdamas laringalas *h₂ pailgino ir pakeitė prieš jį buvusį balsį *e, todėl vėliau susidarė formos vard. *seh₂ > *sā 'ta', naud. *h₁esieh₂ei (= *h₁esyeh₂ei) > *esyāi 'anai; jai' ir t. t. Išnykdamas po kitų balsių, laringalas *h₂ juos pailgino, pvz., vard. *(h₁)ih₂ > *ī 'ana'.
Dėl sunkumų nerekonstruodami dviskaitos, R. Bekesas ir E. Sileris  teikia tokią parodomųjų įvardžių paradigmą: Pastabos:
Klausiamieji ir santykiniai įvardžiai
Toliau pateikiama E. Silerio rekonstrukcija (dviskaitos linksniai dėl atkūrimo sunkumų nenurodomi): Pastabos: Įvardis *kʷos linksniuotas taip pat, kaip parodomasis *so, ir, sekant M. Viljanueva Svensonu, vienaskaitos vyr.-bev. g. įnagininkas būtų *kʷoh₁ (> *kʷō), mot. g. – *kʷeh₂eh₁ (> *kʷā). Iš tos pačios šaknies buvo sudaryti tokie vediniai:
Vėliau, galbūt jau indoeuropiečių prokalbei skylant, buvo įsivestas specialus santykinis įvardis *yos (bev. g. *yod, mot. g. *yeh₂ > *yā), tikriausiai kilęs iš parodomojo įvardžio *is. Linksniuotas taip pat, kaip santykinis-nežymimasis įvardis *kʷos.
Sangrąžinis ir savybiniai įvardžiai
Sangrąžinis įvardis ėjo papildiniu ir reiškė, kad sakinio veiksmo objektas pats yra veiksmo subjektas. Šio įvardžio reikšmė tolygi. Indoiranėnų, baltų ir slavų kalbose sangrąžinis įvardis pasitelkiamas su visais trimis asmenimis, graikų, italikų ir germanų – tik su trečiuoju. Sangrąžiniam įvardžiui būdinga tai, kad nėra vardininko ir skaičiaus skirties (tos pačios formos vartojamos vienaskaitai, daugiskaitai ar dviskaitai). Linksniuojama panašiai, kaip įvardis *tuH 'tu'. Kaip ir pirmajam bei antrajam asmeniniams įvardžiams, sangrąžiniam nebūdinga gramatinė giminė.
R. Bekeso ir E. Silerio  rekonstrukcija: Pastabos:
Iš sangrąžinio įvardžio išvestas savybinis įvardis *s(w)os 'savas; savo' pasižymėjo tuo, kad galėjo būti vartojamas su visais asmenimis – kaip, užuot sakius aš einu į mano sodą, tu eini į tavo sodą, jis eina į jo sodą.
Būdvardiniai įvardžiai
Be tikrųjų įvardžių, indoeuropiečių prokalbei rekonstruojami pagal gimininių (pvz., parodomųjų) įvardžių paradigmą kaityti du būdvardiniai įvardžiai: Abu reiškė 'kitas'.
Įvardžių dviskaita
Be E. Silerio nurodytos asmeninių įvardžių dviskaitos, gimininių (parodomųjų, santykinių-klausiamųjų) įvardžių dviskaita taip pat susiduria su dideliais rekonstrukcijos sunkumais. Gimininiai įvardžiai linksniuoti panašiai kaip atitinkamų kamienų daiktavardžiai, tačiau daugiskaitoje ir dviskaitoje turėjo dvibalsius *-oy-, *-ey-. V. Oilerio apžvalgoje atskleista, kad geriausiai tarpusavyje derinasi baltų, slavų ir indoiranėnų įvardžių dviskaitos formos. Greta vyr.–bev. g. o kamieno, vienaskaitoje ir daugiskaitoje dėsningai turimas eh₂ > ā kamienas, tačiau minėtose kalbose mot. g. dviskaitos vardininkas sutampa su o kamieno bevarde gimine, kiti linksniai bendri visoms trims giminėms ir taip pat yra o kamieno. Lieka atviras klausimas, kodėl greta vyr.–bev. g. o kamieno dviskaitoje nėra mot. g. eh₂ > ā kamieno. (Lietuvių kalbos mot. g. dviskaita tomdviem, šalia giminių neskiriančių skaitvardžių ir įvardžių dviem, abiem, laikoma antriniu dariniu). Toliau moteriškosios giminės eh₂ kamieno formos pateikiamos skliausteliuose kaip hipotetinės: Taip pat turėjo būti linksniuojamas ir įvardis *kʷos. Dar sudėtingiau rekonstruoti i kamieno įvardžių *kʷis ir *is (*h₁e) dviskaitą. Šio kamieno vardažodžių dviskaita, išskyrus vardininką-galininką-šauksmininką, giminėmis nediferencijuota. Galbūt vardininkas buvo vyr.-mot. g. *kʷeh₁ (*kʷih₁), bev. g. *kʷyih₁; vyr. g. *h₁eh₁ (*ih₁), mot.–bev. g. *yih₁. Kiti šiųdviejų įvardžių visų giminių linksniai, matyt, buvo sudaromi iš kamienų *kʷey-, *h₁ey- + dviskaitos galūnės.
Kiekiniai skaitvardžiai
Indoeuropiečių prokalbei rekonstruojami tokie kiekiniai skaitvardžiai: Kitų kalbininkų rekonstrukcijos nuo R. Bekeso ir E. Silerio  teikiamųjų paprastai skiriasi nežymiai, pvz., K. Brugmanas  XIX a. rekonstravo formą *tūsḱmtiə 'tūkstantis'. Skaitvardžių '20–90' antrasis dėmuo *-dḱomt- ir skaitvardžio '100' šaknis *dḱm̥t- rekonstruojami darant prielaidą, kad šie skaitvardžiai išvesti iš *deḱm̥(t) 'dešimt'. V. Lėmano manymu, didesni už dešimt skaitvardžiai buvo sudaryti jau atskiruose indoeuropiečių dialektuose, o ide. *ḱm̥tóm pradžioje reiškęs 'didelis skaičius', o ne tiksliai 'šimtas'. Tradiciškai teigiama, kad skaitvardis *ḱm̥tóm yra sutrumpinta iš *dḱm̥t dḱm̥tóm 'dešimt dešimčių' (arba 'dešimta dešimtis').
Skaitvardis *Hoinos pradžioje reiškė ne 'vienas', o 'vienintelis'. Jis kilęs iš būdvardinio įvardžio. Tikrasis, senasis skaitvardžio '1' pavadinimas yra *sem-.
Tik skaitvardžiai '1–4' ir '100' turėjo gimines ir buvo linksniuojami: vyr.g. *Hoinos, bev. g. *Hoinom (o kamienas), mot. g. *Hoineh₂ (eh₂ > ā kamienas) '1'; vyr. g. *d(u)woh₁, bev.-mot. g. *d(u)woih₁ (o kamieno dviskaita) '2'; vyr. g. *treies, bev. g. *tríh₂ (i kamienas), mot. g. *tisres ~ *trisres (priebalsinis kamienas) '3'; vyr. g. *kʷetwores, bev. g. *kʷetwṓr, mot. g. *kʷétesres (priebalsinis kamienas) '4'; bev. g. *ḱm̥tom (o kamienas) '100'. Dėl linksnių galūnių žr. skyrelį „Kamienų galūnių rekonstrukcija“.
Skaitvardžiai '11-19', matyt, buvo nusakomi žodžių junginiais su vienetais ir dėmeniu *deḱm̥ 'dešimt'. Slavų kalbose vartojami junginiai su prielinksniu na 'ant' (pavyzdžiui, *edinъ na desęte 'vienuolika („vienas ant dešimt“)'), germanų kalbose (tik '11' ir '12') ir lietuvių kalboje šie skaitvardžiai sudaromi su šaknimi *leikʷ- 'lieka' (baltų prokalbėje tikriausiai buvo vartojamos frazės „vienas lieka po dešimties“ 'vienuolika', iš kurių lietuviai pasiliko dalį „lieka“ (vienuo-lika), o latviai – „po dešimties“, pvz., ).
Eidami dūrinių pirmaisiais dėmenimis (kaip ), kaitomieji skaitvardžiai '1–4' galėjo turėti tokias formas:
Kelintiniai skaitvardžiai
Kelintinius skaitvardžius rekonstruoti sunkoka, nes jų daryba dukterinėse kalbose įvairuoja. Vis dėlto gali būti teikiamos tokios ide. formos:
Kelintiniai skaitvardžiai buvo kaitomi giminėmis ir linksniuojami kaip o (vyr. g. ir bev. g.) ir eh₂ (mot. g.) kamienų daiktavardžiai (žr. „Kamienų galūnių rekonstrukcija“).
Gramatinės kategorijos
Dukterinėse kalbose veiksmažodžių sistemos ir formos skiriasi labiau negu linksniuojamųjų kalbos dalių, todėl įvairių kalbininkų rekonstrukcijos gali gerokai skirtis. Sakykime, visų seniausiuose iš indoeuropiečių kalbų hetitų tekstuose matyti gana nesudėtinga laikų ir nuosakų galūnių sistema – kaip ir vėlai paliudytose, bet labai senoviškose baltų kalbose. Veiksmažodžių, kaip ir linksniuojamųjų žodžių, sistemos rekonstrukcija tradiciškai labiausiai remiasi sanskrito, senovės graikų ir kiek mažiau germanų bei lotynų kalbų duomenimis. Rekonstruota veiksmažodžio sistema priskirtina vėlyvajam ide. laikotarpiui.
Asmuo. Ide. veiksmažodis turėjo tris asmenis: pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį. Būta penketo galūnių: veikiamosios rūšies pirminės, veikiamosios rūšies antrinės, vidurinės rūšies pirminės, vidurinės rūšies antrinės, perfekto galūnės. Žvelgiant kitaip, išskiriama ketvertas galūnių rinkinių: veikiamosios rūšies esamojo laiko-aoristo, vidurinės rūšies esamojo laiko-aoristo, perfekto, liepiamosios nuosakos. Istorinės kalbotyros priešaušryje antrinėmis pavadintos galūnės iš tiesų yra senesnės, todėl dabar šis terminas vartojamas tik iš tradicijos. Dėl to O. Semerenis antrines galūnes teikia vadinti senovinėmis.
Yra dvi veiksmažodžio asmenų galūnių atsiradimo teorijos: agliutinavimo (F. Bopp) – galūnės kilusios iš asmeninių įvardžių, ir pritaikymo – veiksmažodžių galūnės kilusios iš vardažodžio galūnių.
Kaip ir linksniuojamieji žodžiai, veiksmažodžiai buvo tematiniai arba atematiniai. Tematiniams veiksmažodžiams po kamieno būdingas balsis *o : *e, o atematiniai jo neturėjo, galūnės buvo jungiamos tiesiai prie šaknies. Veiksmažodžių kaityboje svarbus vaidmuo teko balsių kaitai.
Skaičius. Ide. veiksmažodis turėjo tris skaičius: vienaskaitą, dviskaitą ir daugiskaitą. Dviskaitą rekonstruoti sunkiau, nes dalis kalbų jos seniai neteko, pavyzdžiui, anatolų, italikų, salų keltų, armėnų. Kitose kalbose dviskaita išnyko jų istoriniu laikotarpiu.
Veikslas ir laikas. Manoma, kad pradžioje buvo svarbiau ne tiek laikas ( : skaičiau), kiek veikslas ( : perskaitau), ir laiko kategorija išryškėdavo iš veikslo. Ide. rekonstruojami trys pagrindiniai veikslo reikšmę turintys laikai: esamasis, t. y. prezensas (tebetrunkantis veiksmas – eigos veikslas), aoristas (bet koks baigtas, netęstinis veiksmas – įvykio veikslas) ir perfektas (įvykęs veiksmas arba aiškios laiko kategorijos neturinti iš veiksmo rezultato kilusi būsena). Rečiau rekonstruojami imperfektas (nebaigtinis būtasis laikas) ir pliuskvamperfektas. Visi laikai buvo vientisiniai.
Ne visi veiksmažodžiai turėjo visus veikslus ar laikus, todėl būta trūkstamųjų (defektinių) paradigmų – kai kuriems veiksmažodžiams buvo būdingi: tik prezensas be aoristo ar perfekto; prezensas ir aoristas be perfekto; aoristas ir perfektas be prezenso. Kiti veiksmažodžiai turėjo ne vieną esamojo laiko (prezenso) arba aoristo kamieną – pasižymėjo polimorfizmu. Dalies veiksmažodžių veikslai ar laikai reikšti skirtingais kamienais – buvo supletyvūs.
Nuosaka. Rekonstruojamos keturios nuosakos: tiesioginė (indikatyvas), liepiamoji (imperatyvas), konjunktyvas ir optatyvas. Diskusijų objektu lieka injunktyvas. Tiesioginė nuosaka nežymėta, kitos trys nuosakos turi žymenis. Visos nuosakos buvo sudaromos iš esamojo laiko, aoristo ir perfekto kamienų. Tikriausiai konjunktyvo ir optatyvo skirtumas buvo tas, kad konjunktyvu reikštas labiau tikėtinas veiksmas negu optatyvu: optatyvas reiškė kalbėtojo pageidavimą arba ketinimą, o konjunktyvas – jo valią arba siekį.
Rūšis. Indoeuropiečių prokalbės veiksmažodžiui buvo būdingos dvis rūšys: veikiamoji (aktyvas) – paprastas veiksmažodis (kaip ), ir vidurinė (t. y. medijas, mediumas, mediopasyvas), reiškianti savaiminį veiksmą (liet. k. jį atitiktų sangrąžiniai veiksmažodžiai, pvz., ratas sukasi). Neveikiamosios rūšies (kaip ) nebuvo – ją atstodavo vidurinė rūšis. Veikiamoji rūšis specialaus žymens neturėjo.
Esamasis laikas
Esamasis laikas reiškė nebaigtą (eigos, tęstinį) dabar vykstantį veiksmą. Esamajam laikui (prezensui) būdingos vadinamosios pirminės galūnės, kurios iš tiesų yra naujesnės už vadinamąsias antrines. Kai kurių senoviškų kalbų, pavyzdžiui, senosios graikų, baltų, iš dalies slavų (III asmuo) tematinių veiksmažodžių vienaskaitos II ir III asmenys turi galūnes *-ei, *-e, kurias sunku vesdinti iš ide. *-si, *-ti, ir dalis kalbininkų, sakykime, R. Bekesas, jas nukelia į indoeuropiečių prokalbę. Toliau pateikiama keturių autorių esamojo laiko galūnių rekonstrukcija: Esamojo laiko (prezenso) daryba buvo gana sudėtinga, vartotos tiek atematinės, tiek tematinės galūnės (po šaknies arba kamieno su balsiais *o : *e). Esamojo laiko šaknys galėjo būti sudaromos šiais būdais:
Atematinių veiksmažodžių vienaskaitoje buvo kirčiuojama šaknis, ji paprastai turėdavo pamatinį balsių kaitos laipsnį. Dviskaitoje ir daugiskaitoje atematiniai veiksmažodžiai įgydavo nykstamojo arba silpnojo laipsnių šaknis, tuomet jos būdavo bekirtės. Tematinių veiksmažodžių kamiengalis turėjo balsių *e: *o kaitą. Veiksmažodžių *h₁ésmi 'esu' ir *bʰéroh₂ 'nešu' asmenavimas, išryškinant minėtąsias ypatybes:
Aoristas
Aoristas reiškė netęstinį, baigtinį veiksmą (įvykio veikslą). Tikėtina, kad aoristas būtojo laiko reikšmę įgavo ne iš karto, pradžioje jis reiškė veiksmą apskritai, veiksmą kaip faktą (skirtingai nuo esamojo laiko (prezenso), reiškusio tęstinį veiksmą). Aoristas ir esamasis laikas kilę iš vienos formos – veiksmą reiškusio „primityvo“, kuris priešinamas su būseną žyminčiu perfektu.
Buvo trys aoristo tipai: šakninis, tematinis ir sigamatinis. Šakninis aoristas buvo sudaromas su vadinamosiomis antrinėmis prie šaknies jungiamomis galūnėmis, vienaskaitoje šaknies balsis turėdavo pamatinį balsio laipsnį, o kituose skaičiuose – nykstamąjį (kaip būdinga ir esamajam laikui; žr. aukščiau). Tematinis aoristas skyrėsi tuo, kad tarp šaknies ir galūnės turėjo teminį balsį. Sigmatinis aoristas buvo sudaromas iš aoristo kamieno su priesaga *-s- ir antrinėmis galūnėmis. Sigmatinio aoristo daryba buvo dažna vėlyvuoju ide. laikotarpiu, senoviškesniais laikomi kiti darybos tipai. Aoristo šaknies balsio laipsnis neretai skirdavosi nuo esamojo laiko (prezenso), pavyzdžiui: es. l. *ǵí-ǵṇh₁-e-ti (reduplikuota) 'gamina; gimdo' – aor. *ǵénh₁-t 'pagamino; pagimdė'.
Rekonstruojamos tokios aoristo galūnės:
Perfektas ir pliuskvamperfektas
Ide. perfektas išliko sanskrite, senojoje graikų kalboje, o germanų kalbose – vadinamuosiuose esamojo-būtojo laikų veiksmažodžiuose. Iš dalies perfektas išsaugotas lotynų kalbos perfekte, germanų kalbų stipriųjų veiksmažodžių būtajame laike (preterite), hetitų kalbos -ḫi asmenuotėje bei senosios rytų slavų kalbos liktinėje formoje vĕdĕ 'žinau'.
Perfektas būdavo sudaromas iš jo paties kamieno, ir jam buvo būdingos ypatingos galūnės – matyti, tai senųjų ide. asmenavimo laikų palaikas. Dauguma veiksmažodžių šaknų buvo dvigubinamos (reduplikuojamos).
Paliudytose kalbose perfektas reiškė aiškios laiko kategorijos neturinčią, iš veiksmo rezultato kilusią būseną (plg. 🇬🇷 (oîda) ir  'esu žinojęs', 🇬🇷 (bébēka) 'esu atėjęs',   'esu atsisėdęs'), taip pat – veiksmo intensyvumą. K. G. Krasuchino manymu, perfekto kamiene slypi iš veiksmažodinių prieveiksmių kilusios statinės formos.
Pradžioje buvo vartojamas tik veikiamosios rūšies perfektas ir tik vėliau galėjo būti pritaikytos vidurinės rūšies formos. Pasak M. Viljanuevos Svensono, atskiros perfekto galūnės buvo vartojamos tik tiesioginėje nuosakoje, o kitose formose perfektas įgydavo esamajam laikui ir aoristui būdingas vadinamąsias pirmines arba antrines galūnes (žr. aukščiau).
Nėra visuotinai pripažinta, bet tikėtina, jog indoeuropiečių prokalbėje galėjo būti vartojamas senesnę būseną negu perfektas reiškiantis laikas – pliuskvamperfektas, pavyzdžiui: ide. *h₁ge-h₁gór-e 'yra pabudęs' – *h₁ge-h₁gór-t 'buvo pabudęs'. Tokia daryba būtų grįsta perfekto kamienu, prie jo jungiant vadinamąsias antrines galūnes.
Galimi perfekto galūnių rekonstrukcijos variantai:
Pastabos:
Imperfektas
Imperfektas, būtasis nebaigtinis laikas, indoeuropiečių prokalbei teikiamas tik dalies kalbininkų. Jis galėjo būti sudaromas prie esamojo laiko kamieno jungiant vadinamąsias antrines galūnes ir augmentą *(h₁)e, kuris galbūt buvo neprivalomas. Jei veiksmažodis prasideda balsiu, augmentas su juo susilieja ir susidaro ilgasis balsis (*(h₁)e + *esṃ > *(h₁)ēsṃ 'buvau'). Imperfektas sutinkamas tik indoiranėnų ir senojoje graikų kalbose, o kaip tiesiog būtasis laikas (preteritas) – hetitų kalboje. Lotynų, baltų, slavų, armėnų ir keltų kalbų imperfektai – vėlyvi dariniai.
O. Semerenis teikia tokį imperfekto asmenavimą: Laikantis imperfekto darybos principų (augmentas + esamojo laiko kamienas + antrinės galūnės), šių veiksmažodžių dviskaita turėtų tokias formas: I a. *ēswe, *(e)bʰerowe, II a. *ēstom, *(e)bʰeretom, III a. *ēstām, *(e)bʰeretām.
Būsimasis laikas
Tradiciškai teigiama, kad indoeuropiečių prokalbėje būsimojo laiko (futūro) dar nebuvo. Ne vienoje indoeuropiečių kalboje: graikų, lotynų, indoiranėnų, keltų, baltų kalbose – vartojamas sigmatinis būsimasis laikas, turintis priesagą *-s- (🇬🇷 'atsilaisvinsiu', 'padarysiu', sen.  'bus',  < balt. prok. *dōsyō,  'duosiu'). Istorikai jo ištakomis laiko esamojo laiko dezideratyvą – veiksmažodžio formą, reiškiančią kalbėtojo norą atlikti veiksmą. Priesagos *-s- kilmė ta pati, kaip ir sigmatinio aoristo (žr. aukščiau).
A. Savčenkos manymu, modalumą reiškiančių formų virtimas būsimuoju laiku ide. dialektuose bus prasidėjęs dar iki prokalbės skilimo.
Tiesioginė nuosaka
Visi aukščiau nurodyti veiksmažodžio laikai ir veikslai priklauso tiesioginei nuosakai, kuri nurodo tam tikru laiku vykstantį, vykusį ar vyksiantį veiksmą. Žemiau pristatomos kitos indoeuropiečių prokalbės nuosakos.
Injunktyvas
Injunktyvo vieta indoeuropiečių prokalbės veiksmažodžio sistemoje neaiški: vieni mokslininkai jį laiko atskira nuosaka, kiti – senųjų būtojo laiko formų liekana, kai jos dar neturėjo augmento. Injunktyvas buvo vartojamas indoiranėnų kalbose, jo daryba atitiko aoristą ir imperfektą (žr. aukščiau) be augmento ir išreiškė kalbėtojo požiūrį į išsakomą dalyką (rodė modalumą). Pasak K. Hofmano, injunktyvas buvo neutralus laiko ir nuosakos kategorijų atžvilgiu, taigi jis reiškė tik veiksmažodžio veiksmą. R. Bekeso manymu, pagrindiniame sakinyje injunktyvo reikšmė buvo artima konjunktyvui ir liepiamajai nuosakai.
Optatyvas
Optatyvas – tai nuosaka, reiškianti galimą veiksmą („galėtų daryti“). Optatyvas buvo sudaromas prie šaknies jungiant priesagą *-yeh₁- ~ *-ih₁- (be laringalų tampa *-yē- ~ *-ī-; žr. skyrelį „Laringalų skaičius“).
Ilgasis (Šilutės r., Juknaičių sen., Paleičių km.)
left|120px
Indoeuropiečių prokalbė
Optatyvas
Optatyvo galūnių rekonstrukcija:
Konjunktyvas
Konjunktyvas – norą reiškianti nuosaka („noriu, kad darytų“), dažnai turinti ir būsimojo laiko reikšmę. Konjunktyvas buvo sudaromas prie šaknies jungiant teminį balsį *-e- ~ *-o- ir vadinamąsias pirmines galūnės. Susiliejus su tematinių veiksmažodžių kamiengaliu *-e- ~ *-o-, prieš galūnę susidarydavo ilgasis balsis (*bʰérōh₂ (su ilguoju *-ō-), *bʰérēsi, *bʰérēti), ir tuo konjunktyvo nuosakos galūnės skyrėsi nuo esamojo laiko galūnių. Atematiniai veiksmažodžiai asmenuoti kaip tematiniai esamajame laike: *h₁ésoh₂, *h₁ésesi, *h₁éseti. Visoms konjunktyvo formoms taikomas pamatinis šaknies laipsnis.
Ilgasis (Šilutės r., Juknaičių sen., Paleičių km.)
Ilgasis – ežeras vakarų Lietuvoje, Šilutės rajone, Juknaičių seniūnijoje, šalia Paleičių kaimo, apie 10,5 km į pietvakarius nuo Juknaičių. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,64 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 0,5 m. Krantai vietomis apaugę krūmais. Aplinkui plyti pievos ir telkšo keli maži senvaginiai ežeriukai. Į vakarus už 50 m teka Nemunas. Šalia įsikūręs Paleičių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Nemuno baseinui.
Indoeuropiečių prokalbė
Liepiamoji nuosaka
Pasak Z. Zinkevičiaus, ankstesniu ide. laikotarpiu liepiamoji nuosaka (liepinys) galūnių neturėjo, ji buvo reiškiama gryna šaknimi arba kamienu, ir tik vėliau imta jungti įvairias dalelytes. Be to, liepimui galėjo būti pasitelktos ir tiesioginės nuosakos formos. Antrajam asmeniui ir toliau galėjo būti vartojamas grynas veiksmažodžio kamienas (ø). Kiti asmenys įgaudavo ypatingų liepiamosios nuosakos (imperatyvo) galūnių.
Pabrėžtina, kad buvo dvi liepiamosios nuosakos rūšys – esamoji ir būsimoji. M. Viljanueva Svensonas jas iliustruoja tokiu pavyzdžiu:  'Tu paimk šį laišką iš manęs [dabar – liep. n. accipe] ir atiduok jam [vėliau – būsimoji liep. n. dato]'. Būsimoji liepiamoji nuosaka su visais asmenimis ir abiem veiksmažodžio rūšim turėjo priesagą *-tōd. Pažymėtina, kad neigiamasis liepimas („nedaryk!“) buvo reiškiamas neiginiu *méh₁ + injunktyvo veiksmažodis (žr. „Injunktyvas“).
Vidurinė rūšis
Be veikiamosios rūšies (žr. laikus ir nuosakas aukščiau), ide. veiksmažodžiai galėjo turėti ir vidurinę rūšį, dar vadinamą mediumu, mediju, mediopasyvu. Vidurinė rūšis reiškė savaime vykstantį arba į save nukreiptą veiksmą ir atitinka lietuvių kalbos sangrąžinius veiksmažodžius: (veik. r.) – dangus apsiniaukė (sangrąž. veiksm.). Atskiros neveikiamosios rūšies (kaip ) indoeuropiečių prokalbėje nebuvo – prireikus ją atstodavo vidurinė. Vidurinė rūšis išsaugota anatolų, indoiranėnų, graikų ir tocharų kalbose, o lotynų, salų keltų ir gotų kalbose vidurinės rūšies galūnės buvo pritaikytos neveikiamajai rūšiai sudaryti. Baltų, slavų ir armėnų kalbose vidurinė rūšis visai išnykusi.
Dukterinėse kalbose vidurinės rūšies galūnės gerokai skiriasi, jos sunkiai kildinamos iš vienos pradinės formos. Vadinamosios pirminės galūnės vartojamos esamajame laike ir konjunktyve, antrinės – aoriste ir optatyve, o liepiamosios nuosakos vidurinė rūšis turėjo savitesnių galūnių. Kaip matyti, vidurinės rūšies formos primena perfektą (laikas, veikslas):