cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FK Žalgiris
Vilniaus „Žalgirio“ meistrų komanda
1955–1959 m. Vilniaus „Spartakas“ buvo „B“ klasės vidutiniokas. Kai 1960 m. TSRS futbolo federacija nutarė žymiai padidinti „A“ klasės komandų skaičių ir į stipriausiųjų grupę pakviesti Lietuvos reprezentacinę ekipą, Vilniaus spartakiečiai tam buvo nepasiruošę. 1960 m. ir 1961 m. klubas daug pralaimėjo „A“ klasės senbuviams.
1962 m. pavasarį Vilniaus „Spartakas“ netikėtai tapo „Žalgiriu“. Tai įvyko sezono išvakarėse, Lietuvos komanda net nespėjo įsigyti naujų spalvų aprangų ir rungtynes pradėjo raudonai–balta „Spartako“ draugijos apranga, nors švieslentėje jau degė Vilniaus „Žalgirio“ vardas.
Pirmasis sezonas su „Žalgirio“ vėliava nesusiklostė: paskutinė 22 vieta „A“ klasėje, nusileidimas į silpnesniųjų kompaniją. Kopimą į šlovę teko pradėti nuo papėdės.
1963 m. sezonui, turėjusiam ženklinti „Žalgirio“ komandos atgimimą, treniruoti komandą buvo pakviestas maskvietis Serafimas Cholodkovas, praeityje rungtyniavęs gynėjo pozicijoje Maskvos „Spartako“ pozicijoje, o nuo 1956 m. – sėkmingai treniravęs Dnepropetrovsko „Metalurgą“ („Dneprą“). Jis nutarė kurti naują Lietuvos reprezentacinę komandą, remdamasis jaunųjų Kauno „Bangos“ futbolininkų karta ir kai kuriais „Žalgirio“ veteranais bei perspektyviais jaunuoliais.
Taip komandoje pasirodė buvę kauniečiai B. Zelkevičius, G. Kalėdinskas, V. Žitkus, P. Jegorovas, R. Leščinskas, kurie drauge su S. Rameliu, A. Kulikausku, M. Averbuchu, A. Žilinsku, A. Binkausku, R. Juška, P. Glodeniu ir R. Biliūnu sudarė naujosios komandos branduolį.
1963 m. rūpintasi, kaip neiškristi iš „A“ klasės antrosios grupės.
1964 m. sezoną „Žalgiris“ pretendavo įkopti į stipriausiųjų lygą, pasiekė daug pergalių, puolėjas Romas Juška įmušė 20 įvarčių. Iki vietos pirmajame ketvertuke pritrūko 2 taškų, komanda liko penkta. 1964 m. TSRS taurės turnyre žalgiriečiai nužygiavo iki ketvirtfinalio (Vilniuje 1:0 įveikė stipriąją Maskvos „Torpedo“), kur lygioje kovoje Maskvoje 0:1 pralaimėjo „Spartakui“.
1966 m., komandos pagrindinę sudėtį sustiprino talentingi jaunuoliai E. Liaudanskas, S. Šeibokas, vartininkas V. Kateiva, o treniravo naujas treneris J. Vaškelis, buvo užimta pirmoji vieta savo pogrupyje, kuriame žaidė 17 komandų. Deja, finaliniame trijų pogrupių nugalėtojų turnyre dėl vienintelės vietos aukščiausioje lygoje vienu tašku buvo atsilikta nuo Lugansko „Zarios“. Šiokia tokia paguoda buvo mažieji sidabro medaliai už antrąją vietą ir sporto meistrų vardai, kurie patvirtino aukštą „Žalgirio“ futbolininkų klasę.
1967–1968 m. buvo krizė. Daug žaidėjų perėjo žaisti į kitų respublikų komandas, be jų likęs „Žalgiris“ vilkosi antrosios grupės zoninių turnyrų gale.
1969 m. buvę žaidėjai grįžo ir, treniruojami neseniai „Žalgiryje“ žaidusio A. Vosyliaus, sužaidė puikų sezoną. Sklandžiai į komandą įsiliejo L. Žukauskas, V. Brivinskas, jaunieji J. Jurgelevičius, K. Latoža. Pirmoji vieta savo pogrupyje tarp 21 komandos ir daug vilčių sėkmingai pasirodyti finaliniame keturių pogrupių nugalėtojų turnyre Simferopolyje. Deja, tik ketvirtoji vieta.
1970 m. po geros sezono pradžios sekė vangi pabaiga ir 10 vieta naujai įkurtoje Pirmojoje lygoje (stipriausių lyga pavadinta Aukščiausiąja).
1971 m. vieni liūdniausių „Žalgirio“ istorijoje. Komandoje pykosi treneriai ir žaidėjai. Baigiantis sezonui, gelbėti padėties pakviestas anksčiau puikiai pasidarbavęs treneris S.Cholodkovas, nesėkmingai. 20 vieta ir pirmą kartą – kelionė žemyn į trečią pagal pajėgumą TSRS čempionato pakopą.
Joje komanda žaidė 1972–1977 m. Nors 1975 m. laimėta pirmoji vieta savo zonoje, bet vėliau sekęs turnyras Ašchabade nesusiklostė.
1977 m. pradėję treniruoti komandą buvę „Žalgirio“ žaidėjai B. Zelkevičius ir S. Ramelis pakvietė jaunimo. Komanda nuo sezono starto stengėsi atkovoti Lietuvai vietą Pirmoje lygoje. Taip ir įvyko: zoninės varžybos laimėtos dideliu pranašumu, o atkrintamajame etape įveiktas Nalčiko „Spartakas“, kai po žalgiriečių pralaimėjimo svečiuose 0:1 ir nervingos pergalės namie 1:0 viską lėmusiose papildomose rungtynės Kišiniove 2:1 triumfavo Lietuvos futbolininkai.
Pakilti į Pirmąją lygą tame sezone padėjo V. Dirmeikio (18 įvarčių), E. Riabovo (23 įvarčiai), J. Jurgelevičiaus („auksinis“ įvartis Kišiniove), A. Mackevičiaus, G. Paberžio, K. Latožos, A. Puodžiūno, G. Žarkovo, K. Gražulio, S. Baranovo, vartininko A. Ulevičiaus ir kitų pasiaukojantis, sėkmingas žaidimas.
1978 m. komanda įsitvirtino Pirmoje lygoje (7 vieta). Iki 1981 m. žalgiriečiai buvo joje tvirti vidutiniokai, o 1982 m. įkopė į Aukščiausiąją lygą, užėmė Pirmoje lygoje pirmąją vietą (papildomose rungtynėse Simferopolyje 1:0 po S. Jakubausko gražaus įvarčio nugalėjo Kišiniovo „Nistru“ ekipą).
Mažaisiais aukso medaliais už pirmąją vietą buvo įvertinti ne tik treneriai B. Zelkevičius, S. Ramelis, G. Kalėdinskas, bet ir puikiai žaidę S. Danisevičius, S. Jakubauskas (23 įvarčiai), V. Rasiukas, K. Latoža, V. Kasparavičius, vartininkas V. Jurkus, R. Turskis, A. Janonis, A. Mackevičius, E. Malkevičius, S. Baranauskas, K. Gražulis ir kiti.
Prieš 1983 m. sezono Aukščiausioje lygoje startą Lietuvą supurtė konfliktas „Žalgiryje“: grupė žaidėjų pareikalavo atsistatydinti trenerį B. Zelkevičių, apkaltintą paėmus sau per didelę dalį komandinių dovanų ir apdovanojimų. Treneriu tapo A. Liubinskas.
Rezultatais 0:0 sužaista Taškente su „Pachtakoru“, Leningrade su „Zenitu“, Vilniuje su Tbilisio „Dinamo“. Ketvirtose rungtynėse namie su Baku „Neftči“ K. Gražulis įmušė pirmą „Žalgirio“ įvartį, atnešusį pergalę 1:0. Žalgiriečiai tapo pirmojo rato nugalėtojais, įsiminė darniu, apgalvotu ir korektišku žaidimu.
Pirmoje vietoje išsilaikyta trumpai, nes traumą gavo pagrindinis vartininkas V.Jurkus, o tinkamos pamainos jam tada dar nebuvo. Vis dėlto galutinė penktoji vieta – aukščiausias ligi tol Lietuvos futbolo pasiekimas ir didelė viltis ateičiai. Tame sezone komandoje sėkmingai debiutavo A. Narbekovas, R. Mažeikis, V. Buzmakovas. Paskutines, 515 rungtynes „Žalgiryje“ sužaidė Kęstutis Latoža (Kutaisyje). Jis iki šiol išlieka pirmasis pagal sužaistų Vilniaus reprezentacinėje komandoje rungtynių skaičių.
1984 m. sezoną žalgiriečiai baigė devinti tarp 18 komandų. Nudžiugino pergalėmis prieš Kijevo „Dinamo“ (1:0 namie), Maskvos „Spartaką“ (du kartus po 2:1), Maskvos „Dinamo“ (1:0 namie, 2:1 Maskvoje). Komandoje debiutavo V. Ivanauskas.
1985 m. sezonas vėl prasidėjo maištu. Ta pati žaidėjų grupė, neseniai atstatydinusi B. Zelkevičių, reikalavo jį grąžinti vietoje A. Liubinsko. Sezono pradžia prisvilo.
Grįžus B. Zelkevičiui žaidimas palaipsniui pagerėjo. Teko pergyventi 11 turą, kai „Žalgiris“ namie pralaimėjo 1:5 Maskvos „Dinamo“ ir buvo paskutinis lentelėje. Po pergalės dvyliktame ture prieš Donecko „Šachtiorą“ 1:0 prasidėjo „Žalgirio“ atgimimas. 12 rungtynių be pralaimėjimo, ir „Žalgiris“ – jau šeštas. Galutinė septintoji vieta atrodė visai gražiai.
1986 m. pagrindinis akcentas – lapkričio 17 d. pergalė 3:0 Kijeve prieš „Dinamo“, kovojusį dėl čempionų vardo. A. Mackevičiaus, K. Ruzgio, I. Pankratjevo įvarčiai leido pasiekti reikšmingą pergalę. Galutinė vieta – aštuntoji.
Sėkmingiausio Lietuvos futbolo istorijoje sezono didvyriai: treneriai B. Zelkevičius, G. Kalėdinskas, E. Riabovas, V. Jančiauskas, vartininkai V. Jurkus ir A. Kalinauskas, aikštės žaidėjai A.Narbekovas (16 įvarčių čempionate), V. Rasiukas, S. Jakubauskas, A. Janonis, R. Mažeikis, V. Sukristovas, S. Baranauskas, I. Pankratjevas, V. Ivanauskas, V. Buzmakovas, K. Ruzgys, A. Mackevičius. Ryškiausi akcentai – pergalės Vilniuje prieš Maskvos „Spartaką“ (5:2), Maskvos CSKA (3:0) ir Maskvos „Dinamo“ (4:0).
1988 m. leido „Žalgiriui“ aukščiausiai klubo istorijoje įkopti TSRS taurėje – į pusfinalį. Kelią į finalą užtvėrė Charkovo „Metalistas“, laimėjęs Vilniuje rezultatu 2:1, o vėliau iškovojęs ir taurę.
TSRS čempionate „Žalgiris“ penktas. Debiutas UEFA taurėje gerai prasidėjo Vilniuje (2:0 prieš „Austria“ ekipą), bet liūdnai baigėsi Vienoje (2:5).
1988 m. keli žalgiriečiai pelnė medalius TSRS rinktinių sudėtyje: V.Sukristovas – Europos čempionato sidabrą, o A. Narbekovas ir A. Janonis parsivežė iš Seulo olimpinį auksą.
1989 m. sezonas tapo paskutiniu, per kurį komanda TSRS čempionate sužaidė iki galo. Galutinė ketvirtoji vieta, kurią žalgiriečiai užsitikrino įveikdami paskutinėse rungtynėse Vilniuje 2:1 naujuosius čempionus Maskvos spartakiečius. „Žalgiris“ savo stadione nepralaimėjo nė vienerių čempionato rungtynių: 10 pergalių, 5 lygiosios.
UEFA taurėje įveiktas pirmasis barjeras – Geteborgo IFK klubas (2:0 Vilniuje, 0:1 svečiuose), įvarčius įmušė R. Fridrikas. Pralaimėta Belgrado „Crvena Zvezdai“ (1:4 ir 0:1).
1990 m., po vienerių rungtynių Odesoje (kovo 9 d. 0:1 pralaimėta „Černomorecui“), klubas pasitraukė iš SSRS pirmenybių.
Grįžimas į Lietuvos pirmenybes
Atkūrus Nepriklausomybę, klubas persikėlė rungtyniauti į Lietuvos čempionatą.
1990 m. pasitraukė dauguma pajėgiausių žaidėjų. Liko tik Valdemaras Martinkėnas ir Gintautas Kvitkauskas, 1991 m. žaidė ir Virginijus Baltušnikas. Bet klubas nuo pirmojo sezono aukščiausioje Lietuvos lygoje neužleido prizinių vietų. Pirmajame sezone komanda nesunkiai tapo Baltijos čempione, tačiau LFF taurės finale po baudinių serijos 3-4 nusileido Klaipėdos „Sirijaus" (buvęs „Atlantas") ekipai.
Iki 2002 m. Vilniaus „Žalgiris“ tris kartus pasidabino lygos aukso medaliais (1991, 1992 ir 1999 m.), net septynis kartus – sidabro (1993–1995, 1997–1998, 2000–2001 m.), bei tris kartus – bronzos medaliais (1990, 1996 ir 2002 m.). 5 kartus iškovojo šalies taurę (1991, 1993–1994, 1997 ir 2003 m.), dar 5 kartus žaidė LFF taurės turnyro finale (1990, 1992, 1995, 2000 ir 2001 m.). 2003 m. „Žalgiris" pirmą kartą klubo istorijoje iškovojo šalies Supertaurę.
2004–2008 m. klubas neiškovojo nė vieno titulo, dažniausiai užimdamas 4 čempionato vietą.
Prisikėlimas iš pelenų (VMFD Žalgiris)
2009 m. žaidėjai, treneriai ir „Pietų IV“ sirgaliai, siekdami išsaugoti „Žalgirio“ vardą, atsiskyrė nuo FK „Žalgiris“ ir 2009 m. vasario 23 d. įkūrė Vilniaus miesto futbolo draugiją (VMFD) „Žalgiris“. Nors 2009 m. žalgiriečiai I lygoje liko priešpaskutiniai (6-oji vieta), padidėjus A lygos komandų skaičiui, 2010 m. klubas buvo priimtas į aukščiausią šalies futbolo divizioną.
2010 m. sezone A lygoje Vilniaus „Žalgiris“ iškovojo bronzos medalius. Paskutiniame ture norint iškovoti sidabrą reikėjo nugalėti tiesioginius konkurentus dėl 2-osios vietos Marijampolės „Sūduvos“ komandą, tačiau buvo sužaista lygiosiomis 0:0. Rezultatyviausiu komandos žaidėju tapo Artūras Jeršovas, per sezoną A lygoje pasižymėjęs 11 kartų. 2010 m. sezone komanda pripažinta korektiškiausia A lygoje.
2011–2012 m. sezonuose klubas kilo ant A lygos pjedestalo, 2 metus iš eilės iškovodamas sidabrą, o 2012 m. vienu įskaitiniu tašku atsilikęs nuo čempiono Panevėžio „Ekrano“.
2012 m. klubas atgimė, iškovota trofėjų. 2013–2016 m. iš eilės 4 kartus laimėtas A lygos čempionatas, 2012–2016 m. rekordinius 6 kartus iš eilės iškovota LFF taurė, 2012–2016 m. laimėta 5 kartus iš eilės LFF Supertaurė.
2013–2014 m. Europos lygos atrankoje žalgiriečiai tapo pirmaisiais Lietuvos futbolininkais, eliminavusiais 3 ekipas – St Patrick’s Athletic FC iš Airijos, Pyunik FC iš Armėnijos bei Lech Poznań iš Lenkijos. Ketvirtajame etape „Žalgiris“ pralaimėjo austrams Red Bull Salzburg (0:5 ir 0:2). 2014–2015 m. čempionų lygos atrankoje pirmame etape pralaimėta Zagrebo „Dinamo“, o 2015–2016 m. rezultatu 0:1 klubas pripažino Švedijos „Malmo“ FF pranašumą. 2016–2017 m. UEFA Čempionų lygos atrankos varžybų antrajame etape „Žalgiris“ paskutinėmis sekundėmis 1:2 nusileido „Astana“ ekipai.
Dabartis
2014 m. lapkričio 25 d., išsprendus teisinius ginčus, VMFD „Žalgiris“ tapo FK „Žalgiriu“.
2022–2023 m. UEFA Europos konferencijų lygoje komanda pateko į grupių etapą. Iki tol jokiam Lietuvos klubui to padaryti nepavyko. 2022 m. rugsėjo 8 d. išvykoje kovojo prieš Bratislavos „Slovan“ (Slovakijos čempionai). Istorinės rungtynės baigėsi 0-0.
Apranga
Sovietmečiu naudojo įvairias spalvas: raudoni/balti, mėlynai/balti, buvo ir oranžiniai marškinėliai. Vėliau atrastas žaliai/baltas derinys.
Atkūrūs Nepriklausomybę, klubo spalvos – žaliai/balta. Marškinėliai buvo žaliai balti su vertikaliais dryžiais, o šortai buvo žalios arba baltos spalvos, kojinės baltos, žalios arba žaliai/baltos. 2016 m. klubas pasirašė bendradarbiavimo sutartį su „Nike“ aprangų gamintojais. 2016 m. komanda žaidė languotais („šachmatiniais“) žalios/baltos marškinėliais. Išvykos rungtynių aprangos dažniausiai būdavo baltos arba žalios. 2017 m. grįžta prie vertikalių žaliai/baltų dryžių, baltų šortų ir baltų kojinių (namuose) ir baltos aprangos (svečiuose).
Spalvinė gama
Žalia ir balta spalvos.
Sudėtis
{|
Pagrindinė komanda
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
12px
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" | ! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" | Išnuomoti / paskolinti žaidėjai (skol.„Sūduva“ klubui) (skol.„Bangos“ klubui) (skol.„Džiugo“ klubui) (skol.„Sūduva“ klubui)
2022 m. išvykę žaidėjai
2023 m. išvykę žaidėjai
Dubleriai
Dublerių komanda Žalgiris B dalyvauja LFF I lygos pirmenybėse.
Jaunimo komanda Žalgiris C dalyvauja LFF II lygos pirmenybėse.
Stadionas
Iki 2011 metų Vilniaus „Žalgiris“ savo namų rungtynes žaisdavo „Žalgirio“ stadione, kuris buvo didžiausias Lietuvoje, talpinęs 15 030 žiūrovų (6530 sėdimų vietų). Šis stadionas buvo pradėtas statyti iškart po II pasaulinio karo, o buvo užbaigtas 1948 m. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę jame žaidė Lietuvos vyrų futbolo rinktinė, tačiau vėliau stadionas prarado nacionalinio stadiono statusą.
2010 m. stadiono savininkai (ŪBIG) siūlė jį griauti ir vietoje jo pastatyti gyvenamuosius daugiabučius. Sulaukus pasipriešinimo, buvo svarstoma įtraukti stadioną į Kultūros vertybių registrą, tačiau tam keliamų reikalavimų jis neatitiko, o be to tai būtų apsunkinę stadiono rekonstrukciją.
2015 m. „Žalgirio“ stadionas ir jį supančios teritorijos (iš viso 8 ha) už daugiau nei 40 milijonų eurų buvo parduoti nekilnojamo turto bendrovei „Hanner“, kuri stadiono vietoje planavo gyvenamųjų butų ir ofisų statybą. Stadionas buvo nugriautas 2016 m.
Nuo 2011 m. Vilniaus „Žalgiris“ rungtyniauja LFF (Lietuvos futbolo federacijos) stadione, anksčiau žinotame kaip „Vėtros“ stadione. Stadionas pastatytas 2004 m., o 2010 m. Vilniaus „Vėtros“ klubą ištikus finansiniams sunkumams, Lietuvos futbolo federacija perėmė jo valdymą. 2011 m. gegužę Europos futbolo asociacijų sąjungai (UEFA) patvirtinus solidžią paramą rekonstrukcijos projektui, stadione pradėti pirmieji darbai siekiant atnaujinti stadioną, kad jis atitiktų UEFA 3 kategorijos reikalavimus ir kad jame galėtų namų rungtynes žaisti Lietuvos rinktinė. Šiuo metu LFF stadionas talpina 5 067 žiūrovus.
Fanai
Seniausia ir ištikimiausia Vilniaus „Žalgirio“ fanų bendruomenė, vadinama „Pietų-IV“, buvo įkurta 1985 m. spalio 19 dieną. „Pietų-IV“ ultros klubą organizuotai palaiko jau daugiau nei 35 metus, o sunkiausiu metu padėjo komandai išvengti išnykimo.
Fanų bendruomenės įkūrimo pradžia laikomos rungtynės prieš Minsko „Dinamo“ ekipą 1985 m. spalio 19 dieną, kai Vilniaus „Žalgirio“ ultros įsikūrė Pietų-IV sektoriuje. Nuo šių rungtynių sirgaliai ne tik liko šiame stadiono sektoriuje, bet ir pagal jį sukūrė savo pavadinimą. Nors nuo 2011 m. klubas savo namų rungtynes žaidžia nebe „Žalgirio“, bet LFF stadione, „Pietų-IV“ rungtynių metu būna įsikūrusi taip pat pietinėje stadiono tribūnoje.
Sovietų Sąjungos laikais „Pietų-IV“ ultras sudarė beveik 1000 aktyvių sirgalių (visa Pietų IV tribūna, o netilpusieji į ją buriuodavosi Pietų III tribūnoje). Sunkiausius laikus fanų bendruomenė išgyveno Vilniaus „Žalgiriui“ pasitraukus iš SSRS čempionato: 1990–1991 m. į Pietų IV sektorių rinkdavosi vis mažiau ir mažiau aktyvių sirgalių, kartais jų būdavo vos keli.
„Pietų-IV“ yra seniausia bei didžiausia organizuotą ir aktyvų komandos palaikymą propaguojanti grupė visame Baltijos regione.
Geriausi sezono žaidėjai
Nuo 2004 m. klubo aistruoliai kasmet renka geriausią sezono futbolininką. Jais tapo:
Kutuzovo kaimo gyvenvietė
Kutuzovo kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Gurjevsko municipaliniame rajone. Administracinis centras – Malojė Vasilkovas. 2011 m. 13 kaimų buvo 4817 gyventojai.
Novosadai (Michalovo valsčius)
Novosadai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kutuzovo kaimo gyvenvietė
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. vietoje 1950 m. spalio 11 d. sudarytos Kutuzovo kaimo apylinkės. Apylinkės tarybos rinkimai vyko 1950 m. gruodžio 17 d., 1953 m. vasario 28 d., 1955 m. gruodžio 17 d., 1957 m. kovo 3 d., 1961 m. kovo 5 d., 1963 m. kovo 3 d., 1965 m. kovo 13 d. ir 1967 m. kovo 12 d. Pirmoji Kutuzovo kaimo gyvenvietės tarybos sesija įvyko 2008 m. lapkričio 7 d.
Ribojasi vakaruose su Kaliningrado miestu, šiaurėje su Chrabrovo kaimo gyvenviete, rytuose su Dobrino kaimo ir Gurjevsko miesto gyvenvietėmis, pietuose su Nizovjės ir Bolšeisakovo kaimo gyvenvietėmis.
Kaliningrado srities įstatymu Kutuzovo kaimo gyvenvietę sudaro kaimai:
Cna (Oka)
Cna  – upė Rusijoje, Maskvos srityje, kairysis Okos intakas. Prasideda Maskvos srities rytuose, Jegorjevo rajone. Teka į rytus. Aukštupyje patvenkta keletu užtvankų. Tvenkiniuose vykdoma pramoninė žuvininkystė. Žemiau Šalachovsko tvenkinio pasuka į pietus. Dešinysis krantas tankiai apgyvendintas. Kairiajame krante – užliejamos pievos.
Intakai – Belavinka, Letovka, Teterevka.
Aluonos hidrografinis draustinis
Aluonos hidrografinis draustinis – valstybinis hidrografinis draustinis vidurio Lietuvoje, Kėdainių (Josvainių seniūnija) ir Kauno (Babtų seniūnija) rajonuose. Yra Aluonos (Nevėžio intakas) vidurupio ir žemupio slėnyje. Prasideda ~1 km į pietus nuo Skaistgirių, baigiasi likus mažiau nei 1 km iki upės žiočių. Taip pat apima Bajėnų miško pietinį pakraštį, Aluonos intako Kriaušupio žemupį. Draustinis įkurtas 1992 m. Jame saugomas gilaus slėnio su raiškiomis erozinėmis formomis vidutiniškai vingiuotas Aluonos žemupys ir vidurupis. Draustinis užima 180 ha plotą, iš kurio 72 ha yra Kėdainių rajone.
thumb|left|200px|Aluonos žemupys draustinyje Draustinis lengvai pasiekiamas – jį kerta kelias
Eddie Adams
thumb|Eddie Adams Edis Adamsas (1933 m. birželio 12 d. Niu Kensingtonas – 2004 m. rugsėjo 19 d. Niujorkas) – JAV fotografas, pasižymėjęs politikų ir žvaigždžių portretais, fotožurnalistu dirbęs trylikoje karų, už Vietnamo karo metu padarytą fotografiją apdovanotas Pulicerio premija.
Biografija
Eddie Adams fotografija susidomėjo dar būdamas paaugliu. Šį pomėgį vystė dirbdamas mokyklos laikraščio ir vestuvių fotografu, darydamas portretus. Baigęs mokyklą jis trejus metus tarnavo JAV jūrų laivyne. Korėjos karo metu jo, kaip karo fotografo užduotis buvo nufotografuoti visą demilitarizuotą zoną iškart karui pasibaigus. Šį darbą jis atliko per mėnesį.
1962 metais jis įsidarbino naujienų agentūroje „Associated Press“. 1965 m. E. Adams ir jo draugas, fotografas iš naujienų agentūros „United Press International“ Dirck Halstead nusprendė dirbti fotožurnalistais Vietnamo kare.
1972 metais E. Adams paliko „Associated Press“, kurį laiką „Time“ žurnale dirbo laisvai samdomu fotografu, tačiau 1976 m. grįžo į naujienų agentūrą kaip pirmas ir vienintelis specialusis korespondentas.
1988 m. fotografas įkūrė „Barnstorm: The Eddie Adams Workshop“ – nemokamą intensyvų keturių dienų kursą siekiantiems tapti fotožurnalistais.
E. Adams mirė 2004 metų rugsėjo 19 d. nuo šoninės amiotrofinės sklerozės.
Fotografija, apdovanota Pulicerio premija
Vietnamo karo metu dirbdamas „Associated Press“ E. Adams vienoje Saigono gatvių įamžino policijos vadą, generolą Nguyễn Ngọc Loan, vykdantį mirties bausmę Vietkongo kaliniui Nguyễn Văn Lém.
1969 metais už šią fotografiją E. Adams laimėjo Pulicerio premiją ir „World Press Photo“ apdovanojimą. Vėliau fotografas sielojosi dėl tokio jos išgarsėjimo.
„Time“ žurnale jis rašė:
Vėliau E. Adams asmeniškai atsiprašė generolo Nguyễn ir jo šeimos už neištaisomą žalą, padarytą Loan geram vardui. Po Nguyễn Ngọc Loan mirties E. Adams jį gyrė kaip kilnaus tikslo herojų.
Pats fotografas yra sakęs, jog mieliau būtų žinomas už 48 fotografijas, vaizduojančias pabėgėlius iš Vietnamo, sugebėjusius nuplaukti į Tailandą 9 metrų ilgio valtimi ir tailandiečių laivyno ištemptus atgal į jūrą. Šios fotografijos ir pranešimai padėjo įtikinti tuometinį JAV prezidentą Jimmy Carter suteikti prieglobstį beveik 200 000 nelegalių imigrantų iš Vietnamo. 1977 m. Užjūrio spaudos klubas E. Adams apdovanojo Robert Capa auksiniu medaliu už fotografijos esė „Valtis be šypsenų“ (The Boat of No Smiles), išspausdintą „Associated Press“.
Apdovanojimai
Iš viso E. Adams buvo įteikta daugiau nei 500 apdovanojimų, tarp jų Pulicerio premija, George Polk apdovanojimas (1968, 1977 ir 1978 metais), World Press Photo, NPPA, Sigma Delta Chi, Užjūrio spaudos klubo ir daugybė kitų.
Kanakai
Kanakai – Melanezijos čiabuviai, gyvenantys Naujojoje Kaledonijoje. 2009 m. kanakai sudarė apie 40 % šalies gyventojų skaičiaus.
Kanakų kalba labai skiriasi nuo oficialios šalies prancūzų kalbos ir turi 28 skirtingus dialektus. Apie 60 000 šalies gyventojų kalba bent viena iš šių kanakų kalbų.
Naujoji Kaledonija buvo aneksuota Prancūzijos 1853 m. Kanakai visada aktyviai palaiko nepriklausomybės idėjas, o 1967 m. nesėkmingai organizavo pasipriešinimo judėjimą. 1986 m. gruodžio mėnesį Jungtinės Tautos išreiškė palaikymą Naujosios Kaledonijos nepriklausomybei. 2018 m. buvo surengtas referendumas dėl nepriklausomybės. Didžioji balsavusiųjų dalis pasisakė prieš atsiskyrimą nuo Prancūzijos.
Makonas
Makonas  – miestas Prancūzijoje, Burgundijos–Franš Kontė regione, Sonos ir Luaros departamento sostinė. Miestas išsidėstęs prie Sonos upės, 60 km į šiaurę nuo Liono. Makone gyvena 33 350 žmonės (2013 m. duomenys). Netoli nuo Makono yra krikščioniško jaunimo susibūrimo vieta – Tezė (Taizé) vienuolynas.
Istorija
Makoną 1238 m. įsigijo Prancūzijos karalius. 1435 m. miestas buvo perleistas burgundams, o 1477 m. miestą vėl atgavo Prancūzija. XVI amžiuje Makonas buvo hugenotų tvirtovė.
thumb|left|500px
Kobilani Gurnė
Kobilani Gurnė  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Repkų, apie 12 km į pietryčius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 94 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Japonijos šventės
Japonų šventės – labai gausios ir įvairios japonų tautos švenčiamos šventės. Čia liejasi vietinės ir kiniškos, valstybinės ir regioninės tradicijos. Tarp visų švenčių galima išskirti keletą pagrindinių grupių.
Valstybinės šventės
Tai nustatytos nedarbo dienos. Keletas jų susiję su tradicinėmis šventėmis, bet dauguma datų yra sugalvotos. Šios šventės turi salytį ir su imperatoriaus garbinimu: pvz., Žalumos diena yra senasis imperatoriaus Showa gimtadienis. thumb|right|250px|Hatsumode – pirmojo Naujųjų metų apsilankymo šventykloje ceremonija
Sekku
thumb|right|250px|Laimės amuletų mugė prieš Naujus metus. Parduodamos kumade – bambukinės šakės su pritvirtintais papuošimais. thumb|right|250px|Pilnas lėlių rinkinys, eksponuojamas per Hinamatsuri. Viršuje sėdi princas su princese, antroje eilėje – trys patarnautojos, o trečioje – penki muzikantai. Dar žemiau sudėtas maistas, žydi medžiai thumb|right|250px|Bambuko šakelė, dekoruojama per Tanabata Ši švenčių grupė yra atėjusi iš Kinijos, ir joms būdingas glaudus ryšys su kalendoriumi: jos švenčiamos kas 2 mėnesius, ir diena atitinka mėnesio numerį. Tokiu būdu susidaro šie 5 sekku: Naujieji metai, Hinamatsuri, Koinobori, Tanabata ir Choyo.
Naujieji metai
Naujieji metai oshogatsu švenčiami 1 mėnesio 1 dieną. Tai yra svarbiausia metų šventė, ir su ja susiję labai daug tradicijų.
Naujųjų metų ciklas prasideda dar gerokai prieš šventę. Metų pabaigoje vyksta įvairios mugės, kur galima nusipirkti laimę nešančių daiktų. Tuo pačiu į šventyklas gražinami ir praėjusių metų amuletai, mat manoma, kad jie turi galios tik vienerius metus. Tarp tokių amuletų labai populiarios yra lėlės daruma bei savotiškos bambukinės puokštės kumade. Prieš Naujus metus namų įėjimai pasipuošia kompozicijomis iš pušų – kadomatsu, taip pat pastatomi džiovinti ryžių kukulaičiai – mochi, turto simbolis.
Naujųjų metų išvakarės omisoka praleidžiamos su šeima, valgant specifinius simbolinius valgius – oseči-riori, kurių gaminama tiek daug, kad užtektų bent iki sausio 4 d. Vakarienei prieš vidurnaktį dažniausiai valgoma toshikoshi-soba (labai ilgi grikiniai makaronai). Juos valgant linkima ilgo gyvenimo.
Prieš dvyliktą valandą yra tradicija eiti į budistinę šventyklą, kur vienuoliai atlieka metų pabaigos ritualus: gieda mantras ir 108 kartus muša varpą. Taip manoma, kad atsikratoma 108 blogybių (žmogiškų nuodėmių). Ši ceremonija vadinama joya-no-kane.
Dažniausiai tą pat naktį, po dvylikos, arba kaip galima greičiau, atliekama ir hatsumode – pirmasis apsilankymas šintoistinėje šventykloje, kur aukojami pinigai dievams. Perkamas omikuji – lapelis ištraukiamas burtų keliu, kuris nusako, kokie bus ateinantys metai. Vaikai tą rytą gauna otoshidama – vokelius su pinigais.
Naujųjų metų ciklas baigiasi sausio 15 dieną, kuomet sudeginami Naujųjų metų papuošimai, ir susmulkinamas bei suvalgomas ryžių kukulaitis mochi. Tai – kagami - biraki (veidrodžio sudaužymo) ceremonija.
Hinamatsuri
Hinamatsuri Japonijoje švenčiama trečio mėnesio trečią dieną (kovo 3 d.). Tai lėlių šventė, mergaičių diena ( 'lėlė' + matsuri 'šventė'). Tą dieną japonai mergaitėms dovanoja lėlytes, vaizduojančias imperatorius, penkis rūmų muzikantus ir tris patarnautojus. Paprastai visas lėles mergaitės surenka ne iš karto, nes šios lėlės gali kainuoti labai brangiai. Taip pat mergaitėms dovanojama daug saldainių, kurie būna trijų spalvų – raudoni, balti, žali. Yra „Hina Matsuri“ dainelė, skirta lėlių šventei.
Taip pat per šią šventę paprastai žydi persikų medžiai, todėl ši šventė dar vadinama persikų švente ( 'persikas').
Koinobori
Dar vadinama dango-no-sekku. Ši šventė švenčiama penkto mėnesio penktą dieną (gegužės 5 d.). Seniau ši šventė buvo skirta melstis už berniukų stiprybę. Dabar ji sutampa su valstybine vaikų švente (Kodomo-no-hi).
Svarbiausia šventės tradicija yra virš namo iškelti medžiaginius ar popierinius karpius. Pasak legendos, karpis yra labai stipri žuvis, kuri vienintelė iš visų sugeba užplaukti kriokliu aukštyn. Tokie karpiai tampa drakonais. Dėl to ir šventė vadinama koinobori (koi 'karpis' + noboru 'kilti').
Tanabata
Ši šventė švenčiama septinto mėnesio septintą dieną (liepos 7 d.). Ji susijusi su senovine kinų legenda apie jaučiaganio (Altairo) ir audėjos (Vega) žvaigždynus. Šie du įsimylėjėliai yra išskirti dangaus upės ama-no-gawa (Paukščių tako, ir susitikti gali tik vieną kartą – per Tanabatos naktį. Nuo seno tai yra meilės šventė.
Tą dieną japonai puošia bambuko šakeles ant popieriaus rašytais linkėjimais ir norais. Sakoma, kad jie būtinai išsipildo. Garsiausia Japonijos Tanabata švenčiama Sendajaus mieste.
Choyo
Mažiausiai žinomas sekku, švenčiamas devinto mėnesio devintą dieną (rugsėjo 9 d.). Dar vadinamas chrizantemų sekku, mat tada eksponuojamos chrizantemos, geriama chrizantemų sakė.
Kitos visuotinės šventės
Be minėtų švenčių yra ir dar keletas, kurios nepriskiriamos išvardintoms kategorijoms, bet labai populiarios Japonijoje. Ypač svarbios tarp jų yra Setsubun ir Obon.
Setsubun
Iš japonų kalbos setsubun išsiverčia kaip „sezono keitimasis“. Ši pavasarinė šventė neturi pastovios datos. Ji nustatoma pagal senąjį mėnulio kalendorių. Kadangi ji yra švenčiama prieš pat senojo kalendoriaus Naujuosius metus (vasario arba kovo mėnesiais), jos reikšmė yra apsivalymas. Inscenizuojantys velnius aktoriai yra apmėtomi šventintomis pupomis (jos, pasak legendos, yra baisiausias ginklas prieš velnius), todėl ši šventė dar vadinama Mamemaki ( 'pupos' + maku 'mėtytis'). Mėtant yra kartojama magiška frazė ''Oni va soto! Fuku va uči!''
Hanami
Pavasarį vykstanti gėrėjimosi sakurų žiedais šventė.
Obon
Obon yra vėlyvos vasaros šventė, išpuolanti per didžiausius karščius. Savo charakteriu ji primena lietuviškas Vėlines. Nuo senovės tikėta, kad būtent per vasaros karščius mirusiųjų sielos grįžta į gyvųjų pasaulį aplankyti savo giminių. Savo ruožtu gyvieji lanko ir tvarko kapus. Tačiau mirusieji sumaišo esamą pasaulio tvarką, todėl jie turi būti išvaryti tam, kad neužsibūtų per ilgai. Tam naktį į upę paleidžiami šviečiantys popieriniai žibintai, šokami specifiniai šokiai bon-odori. Kai kuriuose miestuose (Kiote, Naroje) atliekamos ir Daimoji-okuribi ceremonijos, kuomet ant aukštų kalnų uždegami didžiuliai laužai. Teigiama, kad dvasias išvaryti padeda ir fejerverkai.
Regioninės šventės
thumb|right|250px|Mikoshi – palankinas, nešiojamas per šventes. Tikima, kad jame sėdi vietos dievybė. Labai dažnai šie šventės atributai, – yatai ir mikoshi yra labai brangūs meno kūriniai, kuriais labai žavimasi Ne mažiau svarbi Japonijos specifika yra regioninės šventės, mat seniau istorinės Japonijos žemės (regionai) puoselėjo savitas kultūras ir gyveno gana autochtonišką gyvenimą. Regioninių švenčių yra be galo daug, ir jos labai pasitarnauja bendruomenės palaikymui. Tarp dabar populiarių regioninių švenčių yra šiek tiek tradicinių, tačiau egzistuoja ir naujai sukurtos šventės, kuriomis skatinamas turizmas ir regionų įvaizdžiai.
Pavasarį ir rudenį švenčiamos šventės visur yra gana panašios: čia svarbiausias atributas yra palankinas mikoshi arba didelis vežimas yatai, kurie yra nešiojami arba vežiojami po apylinkes. Taip norima viduje „esančiai“ vietinei dievybei parodyti, kaip gyvena žmonės, prašyti gero derliaus (pavasarį) arba dėkoti už jį (rudenį). Dažnai nešiojimas vyksta labai greitai, šūkaujant įvairius šūkius, kaip, pvz., wasshai-wasshai, kas suteikia šventėms dinamikos. Tarp garsiausių tokio tipo švenčių yra Kioto Gion (vežama ilga yatai procesija, siekiant prašyti, kad baigtųsi lietus), Kanda šventė, Takayama šventė.
Žiemą mėgstamos linksmos šventės, kur daug geriama, ir pasirodo kaukėtos pabaisos: namahage ir kitos.
Ummagumma
„Ummagumma“ – ketvirtas grupės Pink Floyd progresyvaus, psichodelinio ir eksperimentinio roko dvigubas albumas, išleistas 1969 m. spalio 25 d. Albumas pasiekė 5 vietą angliškame dainų dešimtuke ir 74 vietą JAV.
Kilmė
Šis Pink Floyd albumas išleistas praėjus trims mėnesiams po „More“ albumo pasirodymo. Albumo pavadinimas kilęs iš žargoninio žodžio „seksas“. Albumo įrašymu šį kartą užsiėmė kitas EMI įrašų studijos padalinys – „Harvest“. Albumo prodiuseriu paskutinį kartą buvo Normanas Smitas. Albumas įdomus tuo, kad vienoje plokštelėje koncertiniai kūriniai (1969 m. balandžio 27 d. „Mothers Club“ Birmingeme ir 1969 m. gegužės 2 d. Mančesterio prekybos rūmuose), kitoje – grupės narių soliniai eksperimentiniai darbai. Įrašų kompanijai „Harvest“ šis dvigubas albumas buvo pirmas, kuris pakliuvo į Topus. 1987 m. albumas išleistas dviem CD. Skaitmeninis CD (Live: 8 31213 2; Studio: 8 31214 2) variantas 1994 m. išleistas Europoje ir 1995 m. JAV.
Albumo viršelis
Albumo viršeliu užsiėmė S. Torgersono dizaino studija „Hipgnosis“. Jame panaudotas miuziklo „Gigi“ viršelis su gupės nariais, ko nėra JAV išleistame variante, - matyt dėl autorinių teisių. Kitoje viršelio pusėje pavaizduotas Pink Floyd techninis personalas ir techninės priemonės, sudėtos ant „Biggin Hill“ oro uosto pakilimo tako. Atvertus albumą matome R. Votersą su buvusia pirmąja žmona Džiuljeta (Juliette Gale). Išleistuose CD leidiniuose R. Voterso žmonos ir oro uosto pakilimo tako nebeliko. 1994 m. radikaliai atnaujintas “Ummagumma“ albumas išleistas reljefiniu viršeliu ir pridėtas plakatas. Vėl sugrąžinta oro uosto nuotrauka, atsirado papildomos nuotraukos, darytos albumo įrašo metu, bei pasikeitė originalios muzikantų portretinės nuotraukos.
Pirma plokštelė (LP): koncertinis albumas
250px|right|thumb|Koncertinio Pink Floyd albumo „Ummagumma“ viršelis
Samara
Samara – miestas Rusijoje; srities centras. Uostas prie Volgos upės, kur į ją įteka Samara. Svarbus geležinkelio mazgas. Išvystyta mašinų, metalo pramonė, gaminama aviacijos, kosmoso, naftos, variklių, radijo, elektronikos prietaisai ir gaminiai, yra padangų, traktorių gamyklos. Taip pat išvystyta naftos, chemijos, metalurgijos, maisto, lengvoji pramonė.
Nuo 1987 m. veikia metropolitenas. Mieste yra 10 aukštųjų mokyklų (tarp jų ir universitetas), 4 teatrai (didžiausias – operos ir baleto), 5 muziejai (tarp jų – kraštotyros, dailės).
Istorija
Miestas įkurtas 1586 m. kaip tvirtovė. Nuo 1688 m. – miestas. XIX a. buvo svarbus prekybos centras (duona, lašiniai, vilna, oda). 1935-1991 m. vadinosi Kuibyševu rusų revoliucionieriaus Valeriano Kuibyševo (1888–1935) garbei.
Birželio 2
Birželio 2 yra 153-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 154-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 212 dienų.
Šventės
(kol kas neįvestos)
Vardadieniai
Ąžuolas, Auksė, Erazmas, Eugenijus
Įvykiai
(kol kas nėra)
Geliančios skruzdėlės
Geliančiosios skruzdėlės (Myrmicinae) – stambus pošeimis skruzdėlių šeimoje. Jame virš 4,5 tūkst. rūšių ir 1,5 tūkst. porūšių evoliuciniu požiūriu labiausiai išsivysčiusiose grupėse. Tarp jų yra ir primityvių, ir itin specializuotų grupių.
Aprašymas
Geliančiųjų skruzdėlių pagrindiniai požymiai:
Klasifikacija
Geliančiųjų skruzdėlių pošeimyje visos rūšys apjungiamos į 160 šeimų po 25–30 tribų įvairiose sistemose. Tai didžiausias skruzdėlių pošeimis. Didžiausios gentys:
Pošeimis skirstomas į eilę tribų: Yra gyvenančių ir fosilinių individų genčių, neįtrauktų į tribas dėl taksono nežinomos padėties sistemoje, todėl jų statusas arba neapibrėžtas (Incertae sedis), arba per daug basalinis (ypač fosilijoms).
Burbaičiai (Plungė)
Burbaičiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Šateikių. Pro kaimą teka Mišupė.
Agurklė
Agurklė (Borago) – agurklinių (Boraginaceae) šeimos augalų gentis.
Agurklė – vienmetis žolinis augalas su stačiu plaukuotu stiebu. Lapai plaukuoti, žiedai sutelkti į lapuotus suktukus.
Gentyje 2 rūšys:
Kirovo kalėjimas
Kirovo kalėjimas  – kalėjimas Kirove, Kirovo sritis, Rusijos Federacija. Iki 1918 m. Chlynovo, Viatkos persiuntimo kalėjimas, iki 1936 m. Viatkos kalėjimas.
Kaliniai
1943 m. vasario mėn. – 1945 m. čia kalėjo Lietuvos Užsienio reikalų ministras Juozas Urbšys, jo žmona istorikė, bibliografė Marija Urbšienė, ministras pirmininkas Antanas Merkys, jo žmona ir sūnus, Finansų ministras Julius Indrišiūnas, Estijos prezidentas Konstantinas Patsas, jo sūnus, Estijos kariuomenės vyr. vadas generolas Johanas Laidoneris, Latvijos krašto apsaugos ministras generolas Janis Baluodis, Latvijos Užsienio reikalų ministras Vilhelmas Munteris ir jų žmonos. Kaliniai buvo laikomi vienutėse. 1945 m. visi (išskyrus K. Patsą) perkelti į Ivanovo kalėjimą. Pokario metais kalėjime kalėjo dailininkas Antanas Krištopaitis.
Frontas (Lietuvos partija)
Frontas – socialistinė Lietuvos partija, 2008 m. įkurta Algirdo Paleckio. Dalyvavo 2008 m. Seimo rinkimuose, tačiau neperkopė minimalaus 5 % barjero ir į Seimą nepateko.
Partija ne kartą dalyvavo ir rėmė įvairius mitingus.
Ideologija
Dalyvaudama rinkimuose žadėjo, kad laimėję inicijuotų Seimo narių skaičiaus sumažinimą iki 121, padidintų Prezidento galias.
Socialistinis liaudies frontas
Jungiamajame suvažiavime Vilniaus pedagoginio universiteto salėje dalyvavo 102 partijų skyrių delegatai. Už dviejų partijų jungimąsi balsavo 96 delegatai, 3 buvo prieš, 1 susilaikė. Socialistinis liaudies frontas įregistruotas Teisingumo ministerijoje, partijos ideologija – demokratinis socializmas.
Jungtinių Valstijų armijos karinės oro pajėgos
Jungtinių Valstijų armijos oro pajėgos – JAV armijai pavaldžios karinės oro pajėgos Antrojo pasaulinio karo metu ir išsyk po jo (1941–1947 m.). Tuo metu JAV armiją sudarė trys šakos - Armijos sausumos pajėgos, Aprūpinimo tarnybos (, kurios 1943 m. pervadintos į Armijos aprūpinimo pajėgas ) ir Armijos oro pajėgos. Kiekvienoms pajėgoms vadovavo savas generolas, tiesiogiai pavaldus JAV armijos štabo viršininkui. Tuo metu JAV ginkluotosiose pajėgose savo atskirą karinę aviaciją turėjo JAV Karinis jūrų laivynas ir JAV Jūrų pėstininkų korpusas.
Armijos oro pajėgų žinioje buvo visi valstybės karinės aviacijos daliniai, anksčiau pavaldūs JAV Armijos Oro korpusui, Oro pajėgų generaliniam štabui ir sausumos pajėgų regionų vadams.
1944 m. gruodį Armijos oro pajėgos buvo daugiau nei 2,4 milijono aktyvaus personalo, iki 80 000 orlaivių, 1943 m. gruodį turėjo 783 oro bazes, išdėstytas visoje šalyje. Baigiantis karui Europoje Armijos oro pajėgos ne JAV teritorijoje turėjo 1,25 milijono karių, jų daliniai veikė iš 1600 aerodromų įvairiose pasaulio vietose.
Tanzanijos vėliava
thumb|200px|[[Vaizdas:FIAV 111111.svg|23px Kraštinių santykis: 2:3]] Tanzanijos vėliava įteisinta 1964 m. Ji atsirado iš Tanganikos ir Zanzibaro vėliavos. Vėliava įstrižai padalinta juoda juosta su geltonais kraštais. Viršutinis trikampis yra žalias, apatinis – mėlynas.
Jungtinių Valstijų armijos karinės oro pajėgos
JAV Armijos Oro korpusas 1941 m. buvo performuotas į JAV Armijos oro pajėgas siekiant užtikrinti didesnį armijos aviacijos savarankiškumą, sudaryti didesnes galimybes armijos aviacijai plėtoti ir sudaryti galimybę steigti papildomus organizacinius vadovybės lygius, būtinus smarkiai augančiai armijos aviacijai. Tuo metu kai kurios valstybės jau turėjo karines oro pajėgas kaip atskirą ginkluotųjų pajėgų dalį, nepriklausomą nuo armijos ar laivyno (pvz., Vokietijos Liuftvafė ir Britanijos Karališkosios oro pajėgos), tačiau JAV Armijos Oro pajėgos liko Armijos dalimi iki 1947 m., kai buvo atskirtos ir tapo irgi atskira ginkluotųjų pajėgų šaka.
JAV Armijos Oro pajėgų lėktuvų skaičius
ŠALTINIS: Army Air Forces Statistical Digest (World War II), Table 84
Kobilani Skorupkai
Kobilani Skorupkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Odnoga Kužmai
Odnoga Kužmai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Aistra (reikšmės)
Aistra gali reikšti:
Auksataškis puikiažygis
Auksataškis puikiažygis (Calosoma auropunctatum) – žygių (Carabidae) šeimos puikiažygių (Calosoma) genties vabalas. Anksčiau vadintas '' Calosome maderae ssp. auropunctatum''.
Paplitęs Europoje ir Azijoje.
Vabalo kūnas 20–31 mm dydžo. Jo viršutinė pusė juoda, tamsiai bronzinė arba tamsiai žalia. Antsparniuose išsidėsčiusios eilės stambių varinės ar žalios spalvos duobučių. Patinėlių priekinės ir užpakalinės blauzdos ryškiai lenktos, patelių – nežymiai. Gyvena atvirose sausose vietose. Minta pelėdgalvių drugių vikšrais.
Baltarusijos Respublikos baudžiamasis kodeksas
Baltarusijos Respublikos baudžiamasis kodeksas (, sutr. УК Беларуси) – Baltarusijos nacionalinės teisės aktas (įstatymas), baudžiamasis sąvadas.
Istorija
1999 m. birželio 9 d. naują Kodeksą patvirtino Baltarusijos prezidentas Aleksandras Lukašenka.
2000 m. birželio 1 d. Kodeksas įsigaliojo.
Lietuvos hidrobiologų draugija
Lietuvos hidrobiologų draugija – Lietuvos visuomeninė profesinė mokslinė organizacija, nuo 1994 m. veikianti Vilniuje, Akademijos g. 2.
Veikla
Lietuvos hidrobiologų draugija 1967 m. kovo 14 d. įkurta kaip 1964 m. įkurtos Sąjunginės hidrobiologų draugijos skyrius, 1989 m. sausio 13 d. pertvarkyta į Lietuvos hidrobiologų draugiją prie Lietuvos mokslų akademijos, nuo 1994 m. savarankiška visuomeninė organizacija. Turi apie 150 narių.
Yeni Malatyaspor
Malatijos „Yeni“ – Turkijos futbolo klubas iš Malatijos.
Istorija
Klubas įkurtas 1986 m. Žaisdavo žemesniuose divizionuose. Kartais patekdavo į elitą, bet neišsilaikydavo ir vėl iškrisdavo į žemesnį lygmenį.
Nuo 2017/18 m. žaidė Superlygoje.
Hector Berlioz
Luisas Hektoras Berliozas (Louis Hector Berlioz, 1803 m. gruodžio 11 d. – 1869 m. kovo 8 d.) – prancūzų kompozitorius romantikas. Žymiausias kūrinys – „Fantastinė simfonija“.
Biografija
thumb|left|150px|Luisas Hektoras Berliozas jaunystėje
Berliozas gimė Prancūzijoje. Jo tėvas buvo gydytojas, tad jaunasis Berliozas taip pat buvo išsiųstas į Paryžių studijuoti medicinos. Po metų studijas metė ir perėjo prie muzikos: Paryžiaus konservatorijoje mokėsi operos ir kompozicijos.
Berliozas labiau išgarsėjo kaip dirigentas negu kompozitorius. Jis keliaudavo po Vokietiją ir Angliją, kur diriguodavo operas ir simfoninę muziką.
Hektoras Berliozas palaidotas Monmartro kapinėse su savo dviem žmonomis – Harriet Smithson ir Marie Recio.
Kūryba
Daug geriausių Berliozo kūrinių buvo įkvėpti literatūros. „Fantastinę simfoniją“ įkvėpė Thomas de Quincey’o autobiografinis romanas „Anglų opiumo vartotojo išpažintis“, „Fausto pasmerkimą“ – Gėtės „Faustas“, „Haroldą Italijoje“ – Bairono „Čaild Haroldas“ ir kt. Berliozui didelę įtaką darė ir Bethoveno, Gliuko, Vėberio muzika.
Be „Fantastinės simfonijos“, gerai žinomi šie Berliozo kūriniai: draminė legenda (légende dramatique) „Fausto pasmerkimas“ (La damnation de Faust), draminė simfonija (symphonie dramatique) „Romeo ir Džiuljeta“ (Roméo et Juliette), dainų ciklas „Vasaros naktys“ (Les nuits d'été), taip pat simfonija „Haroldas Italijoje“, kurios dalis sieja alto atliekama tema.
Taip pat Berliozas daugelį metų gyveno iš muzikos kritikos: „Vakarai su orkestru“ – satyra apie XIX a. Prancūzijos provincijos muzikinį gyvenimą; „Berliozo memuarai“ – Romantizmo epochos paveikslas. Taip pat žinomas jo pedagoginis veikalas „Traktatas apie šiuolaikinę instrumentuotę ir orkestruotę“. Apskritai Berliozas padarė didelę įtaką vėlesniems programinę muziką kūrusiems kompozitoriams: orkestrinėje muzikoje atsirado nauja harmonija, išraiška, formos.
Vaithorsas
Vaithorsas (pranc., ) – miestas šiaurės vakarų Kanadoje, prie Jukono upės ir Aliaskos plento. Jukono teritorijos sostinė. Transporto ir prekybinis centras. Kalnakasyba (vario, polimetalų rūdų). Medienos apdirbimas. Vaithorsas geležinkeliu sujungtas su Skagvėjaus uostu (Aliaska, JAV).
Istorija
Miestas įkurtas 1898 m. Pavadinimas kilo nuo Baltojo Arklio krioklių Jukono upėje. Vaithorsas buvo svarbus prekybinis centras Klondaiko aukso karštligės metu.
Senosios Įpilties IV kapinynas
Senosios Įpilties kapinynas (saugotinas kultūros paveldo objektas) – kapinynas šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Senojoje Įpiltyje, Graistupio dešiniajame krante.
Kapinynas
Įrengtas aukštumos pakilumoje, šalia upelio. Teritorijos rytinė dalis dirvonuoja, šiaurės vakarinė – dirbama. Pietiniu pakraščiu praeina lauko kelias. Į pietus tęsiasi nenaudojamas žvyro karjeras.
Teritorija – apie 0,3 ha.
Istorija
2012 m. žvalgė Julius Kanarskas.
Kapinynas būdingas I tūkstantmečio pabaigos – II tūkstantmečio pradžios kuršių laidojimo paminklams.
Lietuvos gyvūnų globos draugija
Lietuvos gyvūnų globos draugija – Lietuvos visuomeninė organizacija, nuo 1990 m. veikianti Kaune, Tilžės g. 18. Centrinė būstinė: Radvilų dvaro g. 33-1.
Istorija
Pirmoji Lietuvoje gyvūnų globos draugija buvo įkurta 1873 m. Rietave, steigėjas Mykolas Oginskis. Draugijos veiklą nutraukė Pirmasis pasaulinis karas. Atkūrus nepriklausomybę, draugijos veikla atnaujinta 1922 m. Pirmuoju atkurtosios draugijos pirmininku tapo veterinarijos gydytojas, generolas, buvęs knygnešys Jonas Jurgis Bulota (1855–1942 m.). Aktyvūs rėmėjai buvo Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, Tadas Ivanauskas. Draugijos veikla nutraukta 1940 m.
Draugijos atkuriamasis suvažiavimas įvyko 1990 m. balandžio 7 d. Atkūrimo iniciatorius – Lietuvos veterinarijos akademijos profesorius Kazys Vytautas Trainys. 1992 m. Kaune buvo įkurtas pirmasis Lietuvoje LGGD skyrius. Jo pirmininku buvo išrinktas tuometinis Kauno kinologijos metodikos centro prezidentas Karolis Masilionis. Lietuvos gyvūnų globos draugija yra WSPA – Pasaulinės gyvūnų globos draugijos, narė.
Veikla
Lietuvos gyvūnų globos draugijos tikslas – humaniškas elgesys su gyvūnais bei prievartos ir žiaurumo gyvūnų atžvilgiu prevencija. Lietuvos gyvūnų globos draugija rūpinasi naminiais augintiniais, žemės ūkio paskirties, nelaisvėje laikomais egzotiniais, laboratoriniais ir laukiniais gyvūnais. Draugija bendradarbiauja su Lietuvos veterinarijos akademija, Lietuvos zoologijos sodu ir kitomis institucijomis. Nuo 1992 m. Pasaulinės gyvūnų globos draugijos (World Society for the Protection of Animals) narė. Nuo 2001 m. veikia Laukinių gyvūnų gelbėjimo ir reabilitacijos skyrius. Turi apie 2000 narių.