cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lerida (Kolumbija)
Lerida (isp. Lérida) – miestas Kolumbijoje, Tolimos departamente, 366 m aukštyje. 18,1 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Miestas įkurtas 1777 m.
Holio sala
thumb|250px|Vaizdas į Holio salą
Holio sala  – nedidelė JK priklausanti sala šiaurės vakarų Velse, į vakarus nuo Anglesio salos (su ja sujungta Keturių mylių tiltu). Plotas 4,7 km². Saloje gyvena 13,8 tūkst. gyventojų (2001 m.), iš kurių dauguma gyvena Holihedo mieste. Pakrantėse vyrauja vatai ir maršos. Gausu akmenų ratų, senovinių kapaviečių.
Airijos futbolo varžybos 1956–1957 m.
Airijos futbolo varžybos 1956–1957 m.
Algirdas
Algirdas (1296 m. vasario 11 d. – 1377 m. gegužės 24 d.) – Lietuvos didysis kunigaikštis (1345-1377 m.), Vitebsko kunigaikštis (apie 1318-1345). Gedimino sūnus. Buvo du kartus vedęs, turėjo kelias dukteris ir sūnus, iš kurių žinomiausi yra Jogaila, Skirgaila ir Švitrigaila.
Prieš tapdamas LDK kunigaikščiu Algirdas valdė Vitebsko kunigaikštystę (nuo 1318 m.). 1345 m., padedamas brolio Kęstučio, jis atėmė valdžią iš kito savo brolio – Jaunučio. Kęstutis, tada tapęs LDK submonarchu, rūpinosi LDK santykiais su kryžiuočiais ir Lenkija (Algirdo valdymo laikotarpiu etninė Lietuva išgyveno ~100 niokojamųjų kryžiuočių žygių ir surengė ~40 atsakomųjų žygių į Vokiečių ordino valdas), o pats Algirdas veikė daugiausia rytuose, plėsdamas bei stiprindamas LDK valdžią dabartinių gudų ir ukrainiečių žemėse.
Lietuvos didysis kunigaikštis Algirdas buvo vienas gabiausių pagoniškosios Lietuvos valstybininkų. Lietuvos gynyboje pasižymėjo brolis Kęstutis, tuo tarpu Algirdas – Lietuvos plėtros grindėjas. Jis nuosekliai vykdė plėtros politiką, padvigubindamas LDK valstybės plotus ir suteikdamas etnografinei Lietuvai reikalingų karių bei resursų kovoti prieš Kryžiuočių ordino agresiją, kurią talkino Vakarų Europos riteriai.
Algirdo asmenybė
Algirdas buvo santūrus mąstytojas ir valstybininkas. Jis pasižymėjo įžvalgumu politikoje, mokėjo išnaudoti aplinkybes. Priešingai nei Kęstutis, kuris iš anksto pranešdavo priešams savo veiksmus, Algirdas paslaptyje išlaikydavo savo politinius ir karinius užmojus. Nei patys žygio dalyviai ir kariškiai nežinojo, kur žygiuosią, nei artimieji, nei svetimi pirkliai nežinojo Algirdo tikslų. Supratimu pasirinko rimtus patarėjus ir apsukrumu daug žemių, miestų, kunigaikštijų užvaldė, sutvirtino savo valstybę. To pasėkme, Rusios metraščiuose Algirdui dažnai priskiriami epitetai „eretikas“ (злoверный), „bedievis“ (безбoжный), „melagis“ (лъсмивый), tačiau kartu apibūdinamas kaip išmintingas valdovas, mokėjęs daug kalbų, savo užkariavimais ir valdžia viršijęs savo tėvą Gediminą.
Biografija
Algirdas buvo vienas iš septynių Gedimino sūnų. Prieš mirtį 1341 m. Gediminas padalijo savo valdas, sostinę Vilnių palikdamas valdyti jauniausiam sūnui Jaunučiui. Padedamas brolio Kęstučio, Algirdas išstūmė nekompetentingą Jaunutį ir 1345 m. pasiskelbė didžiuoju kunigaikščiu. Kitus trisdešimt dvejus metus jis skyrė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės vystymui ir plėtrai. Livonijos kronikose Algirdas buvo tituluojamas Lietuvos karaliumi (rex Letwinorum). thumb|left|292x292px|[[Dmitrijus Donietis siunčia laiškus kviesdamas pagalbą prieš Algirdą. (Rusų XVI a. miniatiūra)]]
Valstybės plėtra
Dar valdant Gediminui, o vėliau Jaunučiui, 1341 m. Algirdo pagalbos prašė Smolensko kunigaikštis Ivanas; 1342 m. Algirdas padėjo su Livonijos ordinu kovojančiam Pskovui. Tapęs LDK didžiuoju kunigaikščiu, rytuose Algirdas tęsė Gedimino politiką: užkariavimais ar vaikų vedybomis prijungė prie LDK Smolenską (~1346 m.), Brianską-Černigovą (~1357 m.), Severėnų Naugardą (~1357 m.), Kijevą (1363 m., po pergalingo lietuvių mūšio su totoriais prie Mėlynųjų Vandenų) – Perejaslavlį (~1363 m.), Podolę (~1363 m.; galimas daiktas, kad 1363 m. LDK neilgam užvaldė ir Juodosios jūros pakrantę tarp Dniepro ir Dniestro žiočių) ir daugelį kt. dabartinių gudų bei ukrainiečių žemių; be to, Algirdo valdymo metais Lietuva galutinai įsitvirtino iš Lenkijos atsiimtoje Volynėje, o Pskovo (1342 m. jo kunigaikščiu tapo Algirdo sūnus Andrius) ir Naugardo pirklių respublikos tapo Lietuvai vasališkai pavaldžiomis valstybėmis.
Tikėtina, kad žymus teritorinis LDK išsiplėtimas stimuliavo dar didesnius Algirdo ir jo brolių ekspansinius siekius. 1358 m. Algirdo ir Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Karolio IV atstovų derybose dėl katalikiško Lietuvos krikšto Lietuva reikalavo ne tik kryžiuočių užgrobtų baltų žemių iki Priegliaus-Alnos ir Dauguvos-Aiviekstės linijų, bet ir „visos Rusios“ užkariavimo teisės (dalies istorikų manymu, Kęstučio ar kažkurio kito Gediminaičio tų derybų metu ištarta frazė „visa Rusia turi priklausyti Lietuvai“ reiškia tik tai, kad 1358 m. Algirdo šeima nebuvo linkusi dalytis su Ordinu lietuvių kartu su jų potencialiais sąjungininkais kryžiuočiais totorių pasienyje užkariausimų žemių).
Minėti Algirdo užkariavimai rytuose kartu buvo ir lietuvių gynybinio karo su kryžiuočiais dalis. Mat būtent Algirdo laikais prie LDK prijungtų rusėnų kunigaikštysčių karines pajėgas imta sistemingai naudoti kovojant su Vokiečių ordinu ir jam talkinusiais kryžininkais.
Literatūroje kartais teigiama, kad Algirdo užkariavimai rytuose bei pietuose esą užkirtę kelią galimai Aukso Ordos ekspansijai į vakarus, tačiau tokio Algirdo valdymo vertinimo šalininkai neatsižvelgia į tai, kad nuo 1357 iki maždaug 1379 m. Aukso Orda buvo nuolat apimta vidinės suirutės ir jokios realios grėsmės Vakarams negalėjo kelti.thumb|Kunigaikščio Algirdo [[Rusijos tūkstantmetis (paminklas) | Paminklas „1000 metų Rusijos“ Novgorodas|kairėje|261x261px]]
Žygiai į Maskvą
Remdamas savo svainį (žmonos Julijonos brolį) Tverės kunigaikštį Michailą Algirdas surengė 1368, 1370 ir 1372 m. baudžiamuosius žygius prieš sparčiai stiprėjančią Tverės konkurentę – Maskvos DK. 1368 m. LDK kariuomenė 3 dienas laikė apsiautusi Maskvos Kremlių, tačiau jo pulti nebandė; 1370 m. lietuvių kariai prie Kremliaus sienų išstovėjo jau 8 dienas, tačiau ir vėl nepuolė šios tvirtovės, o 1372 m. lietuvių ir maskvėnų kariuomenės tik pastovėjo viena priešais kitą ir taikiai išsiskyrė (tada sudaryta Liubutsko taikos sutartimi Algirdas pasižadėjo daugiau nebesikišti į Maskvos ir Tverės santykius).
Paskutiniaisiais valdymo metais Algirdas daugiau dėmesio skyrė Volynės, Podolės, Palenkės ir etninių lietuvių žemių gynimui nuo kryžiuočių bei lenkų agresijos.
Mirtis
Mirusio Algirdo palaikai buvo sudeginti pagal pagonių papročius, tikriausiai dabartinės Jauniūnų seniūnijos teritorijoje. Pasak J. Dlugošo, „Algirdas buvo sudegintas kartu su puikiausiu žirgu, uždengtu perlais ir brangakmeniais atausta gūnia, apvilktas aukso apvadais spindinčiu drabužiu“. Vartbergė rašo, kad Algirdo kūnas senovės lietuvių papročiu iškilmingai sudegintas su 18 arklių ir daugybe kitų daiktų.
Žmonos ir vaikai
Nuo 1317 m. Algirdo žmona buvo Marija Vitebskietė. Jai mirus 1346 m., Algirdo antrąja žmona 1350 m. tapo Julijona iš Tverės kunigaikštystės. Po Algirdo mirties Julijona tapo vienuole.
thumb|150px|Algirdo pirmoji žmona
Aşgabat FT
„Aşgabat Futbol Topary“ – Turkmėnijos sporto klubas iš Ašchabado.
Bogudienkai
Bogudienkai – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Lavoriškių.
Deivė
Deivė – moteriškos lyties dievybė politeistinėse religijose. Dažniausiai deivės būdavo tam tikrų dievų partnerės, sutuoktinės, tačiau neretai veikdavo ir valdydavo kaip galingos, savarankiškos būtybės. Nors dažnai laikytos silpnesnėmis už dievus (vyriškosios lyties), deivės garbintos kaip santuokos, motinystės, moterų, globėjos, gyvybės pradininkės (Motina Deivė).
Kultas
Beveik visos be išimties senovės tautos (išskyrus žydus) tikėjo esant daug dievų. Žmonės manė dievus esant žymiai galingesnius už juos, tačiau gyvenančius panašų į jų gyvenimą (ypač graikai ir romėnai). Tuo būdu susidarytas dvilyčių dievybių pasaulėvaizdis. Patriarchalioje visuomenėje dievams būdavo priskiriamos vyriškesnės, svarbesnės gyvenimo sritys (pvz.: karas), o deivėms – labiau susijusios su namais, šeima.
thumb|left|[[Artemidės skulptūros, stovėjusios Efeso šventykloje, rekonstrukcija. Aiškiai galima pastebėti gausybę krūtų – tai motinystės, motinos maitintojos simbolis (nors Artemidė buvo medžioklės deivė, jos kultas susiliejo su seniau Efese garbintos Motinos Deivės įvaizdžiais).]]
Tačiau nepaisant žemesnės vietos panteone, deivės būdavo garbinamos dažnai ne ką mažiau, nei dievai. Buvo tikima, kad deivės yra sukalbamesnės, lengviau permaldaujamos, todėl lengviau tikėtis jų palankumo ir pagalbos. Graikai ir romėnai, nors ir buvo patriarchalios visuomenės, panteone deives kartais sulygindavo su dievais (pvz.: Dzeuso ir Heros pora, kurioje dievų valdovas ne kartą turėdavo nusileisti valdingai žmonai, o ši bausdavo jai nepaklusiusius dievus). Tuo tarpu senovės Egipte buvo vertinama moters ištikimybė – tai rodė dievų Ozirio ir Izidės duetas (Izidė buvo mylinti žmona ir iš meilės jam net šiam mirus, pastojo ir susilaukė kūdikio Horo.)
Deivėms garbinti būdavo statomos šventyklos. Jose dirbdavo deivių valią aiškindavę žyniai. Šventyklose būdavo ne tik aukojamos aukos ir atliekami įvairūs garbinimo ritualai – jos tapdavo ir kultūriniais centrais arba netgi įspūdingais meniškai statiniais (Artemidės šventykla Efese pripažinta vienu iš Septynių pasaulio stebuklų).
Deivės būdavo garbinamos ne tik šventyklose, bet ir namuose (pvz.: namų židinio deivė Hestija) ar kuriose kitose vietose.
Kartais deivėms melsdavosi tik moterys, prašydamos susilaukti kūdikio, ištekėti ir t. t.
Ikonografija
Deivės vaizduotos kaip moteriškos būtybės. Senosios civilizacijos (šumerai, babiloniečiai, egiptiečiai ir kt.) jas vaizduodavo dažniausiai poroje su vyrais, statiškas, pabrėždavo moters krūtis. Labai retai tų civilizacijų deivių ikonografijoje pastebimi kokie nors jų valdžios ženklai (išskyrus egiptiečius).
100×240 px|thumb|right|Soste sėdinti deivė [[Izidė. Izidė Egipte buvo labai garbinama deivė, o jos kultas po šalies žlugimo 30 m. pr. m. e. ypač pasklido Romos imperijoje.]]
Senųjų civilizacijų meistrai, ypač egiptiečiai, kai kurias deives vaizduodavo ir gyvūnų pavidalu (pvz.: deivė Hatora karvės pavidalu, paukštė Izidė).
Klasikos laikotarpiu graikai ir romėnai savo deives vaizdavo „gyvai“. Buvo nevengiama nuogybių (siekiant parodyti kūno grožį ir tobulumą). Žinoma, daugeliu atvejų deivės vaizduotos kiek paprasčiau nei dievai, tačiau jų skulptūros, freskos ir kt. vis tiek atskleisdavo pagrindinius deivės bruožus paprastiems gyventojams, mažiau išmaniusiems teologiją.
Deivės senovės baltų religijoje
Nemažai deivių buvo ir senovės baltų religijoje. Joms buvo priskiriama įvairi veikla, tačiau ypač galingų deivių nebūta. Bene labiausiai garbinta Saulė – šviesos ir šilumos, gyvybės šaltinis. Taip pat gerbta ugnis – ją įkūnijo deivė Gabija. Mišką ir medžiotojus globojo Medeina, žemę ir jos vaisius – Žemyna, namų židinį ir bites – Austėja, likimą lėmė Laima.
Garbintos ir kitos, jaunesnės deivės, pavyzdžiui, Aušrinė, Vakarinė (Saulės dukterys).
Slovečna
Slovečna  – upė Ukrainoje (Žitomiro sritis) ir Baltarusijoje (Gomelio sritis); Pripetės dešinysis intakas. Prasideda Ovručo rajone, 280 m aukštyje virš jūros lygio, pirmus 49 km teka per Ukrainą. Teka į rytus miškinga ir pelkėta Polesės žemuma.
Salpos plotis 400–700 m. Nuo 1961 m. dalis Želonės nuotėkio atitenka Slovečnai.
Chromcovka
Chromcovka  – buvusi angliakasių gyvenvietė apie 10 km į šiaurę nuo Čeremchovo, dabar jo priemiestis, Čeremchovo rajonas, Irkutsko sritis.
Lietuviai
1948–1951 m. į Chromcovką iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremta apie 140 lietuvių ir lenkų šeimų, vėliau nemažai jų perkelta į Griševą ir kitas gretimas gyvenvietes. Tremtiniai dirbo statybose, prie geležinkelio, akmens anglių kasyklose. 1957–1961 m. dauguma grįžo į Lietuvą. Išliko apleistos kapinės, 1989–1991 m. daug tremtinių palaikų parvežta į Lietuvą.
Pietų Korėjos istorija
Pietų Korėjos istorija formaliai prasideda 1948 m. rugpjūčio 15 d., kuomet buvo įkurta Korėjos Respublika, ir tęsiasi iki šių dienų.
Pradedant septintuoju XX a. dešimtmečiu šalis patyrė stiprų ekonominį vystymąsi ir tapo viena iš ekonomiškai stipriausių pasaulio valstybių.
Pirmoji respublika (1948–1960)
thumb|170px|Pirmasis [[Pietų Korėja|Pietų Korėjos prezidentas I Singmanas]] Prižiūrint Jungtinėms Tautoms, 1948 m. šalyje įvyko pirmieji rinkimai, kuriuose I Singmanas (이승만) buvo išrinktas Pietų Korėjos prezidentu. Naujoji respublika susidūrė su rimtomis ekonominėmis problemomis, kurios atsirado jau 1945 metais, kai iš šalies pasitraukė Japonijos kapitalas ir investicijos. Taip pat sumažėjo gamyba, nes didelė jos dalis anksčiau buvo skiriama Antrojo Pasaulinio karo reikmėms. Miestuose išaugo bedarbystė, nusikalstamumas. Tačiau iki 1950 m. padėtį pavyko stabilizuoti.
1948–1950 m. tarp Šiaurės ir Pietų vis stiprėjo konfrontacija, pasireikšdavusi tiek per retoriką, tiek ir per nedidelius konfliktus pasienyje. Sulaukusi Tarybų Sąjungos ir Kinijos palaikymo, 1950 m. birželio 25 d. Šiaurės Korėjos kariuomenė pradėjo Korėjos karą puldama Pietų Korėją ir greit užimdama beveik visą pusiasalį. Tačiau JTO Saugumo Tarybos sprendimu tarptautinės pajėgos (daugiausia JAV) sustabdė puolimą ir priartėjo prie Kinijos sienos. Į karą įsitraukus Kinijos armijai ir (neoficialiai) dalyvaujant TSRS instruktoriams, padėtis stabilizavosi. 1953 m. liepos 27 d. buvo pasirašytos paliaubos, Šiaurės ir Pietų teritorijos išliko tokios pačios, kaip ir prieš karą.
Karas nesusilpnino I Singmano padėties, jis išliko stipriausia politine figūra Pietų Korėjoje. 1954 m. jį palaikanti partija sugebėjo priimti Konstitucijos papildyma, leidusį I Singmanui trečią kartą kandidatuoti į prezidento postą. Jam pavyko nedidele persvara laimėti 1956 m. rinkimus, tačiau politinė padėtis šalyje darėsi vis nestabilesnė, augo nepasitenkinimas autokratinio valdymo stiprėjimu.
1960 m. kovą vykusius prezidento rinkimus I Singmanas laimėjo itin didele persvara. Įtardami balsų klastojimą, aukštųjų mokyklų studentai balandžio 19 d. Seule surengė masinius protestus, kurie žinomi Balandžio revoliucijos vardu. Jų metu policija žiauriai susidorojo su protestuotojais, žuvo daugiau nei 100 žmonių. Tačiau gyventojų nepasitenkinimas nenusilpo ir I Singmanas balandžio pabaigoje buvo priverstas atsistatydinti bei palikti šalį.
Pirmosios respublikos laikotarpiu ekonomikos atsigavimas buvo lėtas, šalis gaudavo nemažą pagalbą iš užsienio valstybių ir buvo nuo jos priklausoma. Prieškarinį industrijos ir infrastruktūros lygį pavyko atkurti 1958 metais.
Antroji respublika (1960–1963)
1960 m. liepos 15 d. buvo priimta Konstitucijos pataisa, įsteigianti dviejų rūmų parlamentą, susilpninanti prezidento galias ir įteisinanti netiesioginius jo rinkimus. Gegužės mėnesį vykusius parlamento rinkimus laimėjo I Singmano laikotarpiu opozicine buvusi Demokratų partija. Prezidentu buvo išrinktas Jun Boson (윤보선), o ministru pirmininku paskirtas Čang Mjon (장면). Tačiau padėties stabilizuoti nepavyko ir 1961 m. gegužės 16 d. įvyko karinis perversmas, vadovaujamas Pak Čionghy (박정희). Naujoji valdžia skelbėsi pakeisianti korumpuotus, neefektyviai dirbančius politikus, vesianti šalį į progresą ir ekonominį klestėjimą. Didžioji dalis visuomenės pritarė Pak Čionghy atėjimui ir šis nesulaukė rimtesnio pasipriešinimo.
Trečioji respublika (1963–1972)
thumb|170px|1963-1979 m. šaliai vadovavęs prezidentas [[Pak Čionghy]] 1962 m. gruodį buvo priimta nauja Konstitucija, įteisinanti stiprias prezidento galias ir palyginti silpną parlamentą. 1963 m. spalį prezidentu išrenkamas Pak Čionghy. Vėliau jis buvo perrinktas dar du kartus, įskaitant ir kontroversiškus 1971 m. rinkimus.
Pak Čionghy valdymo laikotarpiu šalis reformavo ekonomiką, orientuodama ją į eksportą, ir patyrė stiprų ekonominį augimą (apie 8 % kasmet). Daug gyventojų kėlėsi į miestus ir šalis tapo vis labiau urbanizuota. Užsienio politikos srityje buvo normalizuoti santykiai su Japonija, užmegzti ryšiai su Šiaurės Korėja. 1972 m. liepos 4 d. po slaptų derybų pasirašytas abiejų Korėjos valstybių komunikatas, skelbęs dialogą susivienijimo klausimu, tačiau padėtis pusiasalyje liko įtempta, nepaisant keleto aukšto lygio susitikimų. 1973 m. derybos sužlugo, Šiaurei reikalaujant Pietuose įvykdyti žymias politines permainas.
Pietų Korėja išliko Amerikos sąjungininke ir 1965 m. įsitraukė į Vietnamo karą, palaikydama jos pusę.
Ketvirtoji respublika (1972–1980)
1972 m. spalį Pak Čionghy iniciatyva buvo priimtos konstitucijos pataisos, sustiprinusios jo galias ir leidusios pasilikti prezidento poste neribotą laikotarpį. Tai buvo pateisinta siekiais efektyviau stiprinti šalies ekonomiką ir spręsti su Šiaure susijusias problemas. Politinė padėtis tapo vis labiau autokratinė, buvo susidorojama su oponentais, pažeidinėjamos žmogaus teises. Dalis visuomenės buvo nepatenkinta tokia situacija šalyje, stiprėjo politinės opozicijos, studentų, intelektualų, disidentų judėjimai, tačiau jie neįtraukė plačiosios visuomenės ir nebuvo masiniai. 1973 m. nutrūkusios derybos su Šiaure, 1974 m. atrasti slapti tuneliai po demilitarizuota zona, komunistų pergalė Vietname – visa tai buvo naudojama kaip stiprios Pak Čionghy valdžios pateisinimas. Buvo manoma, jog Pietų Korėja negali pasitikėti JAV karine apsauga po jos pralaimėjimo Vietname, išaugo nesaugumo jausmas.
1979 m. spalio pradžioje Pak Čionghy iš parlamento pašalino opozicinės partijos lyderį ir tai sukėlė didelius protestus Busano mieste. To paties mėnesio 26 d. Pak Čionghy buvo nužudytas Pietų Korėjos centrinės žvalgybos vado Kim Džegjū (김재규).
Ketvirtosios respublikos metais šalies ekonomika ir toliau augo (8-10 % kasmet), įvairiomis lengvatomis buvo skatinama sunkioji, chemijos ir kitos pramonės šakos. Didėjo eksportas, kurio didžiąją dali sudarė tekstilės gaminiai, avalynė, minkšti žaislai. Dideli konglomeratai (재벌, džebol), neretai kontroliuojami vienos šeimos rankose, tapo išskirtiniu Pietų Korėjos ekonomikos požymiu. 1970 m. balandį buvo paskelbtas Naujojo Kaimo judėjimas (새마을 운동, semaul undong), kurio pagalba kaimo bendruomenės galėjo gauti lėšų įvairioms investicijoms, buvo pagerinta infrastruktūra. Lyginant su Šiaurės Korėja, Pietų Korėjos BVP 1980 m. buvo keturis kartus didesnis. Manoma, jog ekonominis augimas buvo viena iš priežasčių, jog griežta Pak Čionghy politika nesukėlė plačiosios visuomenės nepasitenkinimo.
Per šį laikotarpį ir toliau didėjo urbanizacija: kaimo gyventojai 1980 m. sudarė 37,8 % visų gyventojų, palyginti su 50,9 % 1970-taisiais. Augo ir stiprėjo vidurinė klasė.
Penktoji respublika (1980–1988)
Po Pak Čionghy mirties, 1979 m. gruodį prezidentu buvo išrinktas tuometinis premjeras Čoi Kjūha (최규하). Jis iškėlė siekį šalyje grąžinti demokratinę tvarką, tačiau nesulaukė palaikymo iš armijos, verslininkų ir kitų įtakingų grupių. Jau 1979 m. gruodį generolas Čion Duhan (전두환) surengė perversmą ir perėmė didelę dalį valdžios į savo rankas. Nors Čoi Kjūha liko poste, jis nesugebėjo kontroliuoti padėties. Po šalį išplito dideli, daugiausiai studentų organizuojami protestai, kuriais reikalauta demokratijos atkūrimo. Situacijai tapus vis labiau įtemptai, 1980-tųjų gegužės viduryje generolas Čion Duhan paskelbė nepaprastąją padėtį ir galutinai perėmė valdžią. Čoi Kjūha buvo priverstas atsistatydinti. Čion Duhan vadovaujama kariuomenė siekdama įvesti tvarką ėmė malšinti gyventojų demonstracijas, tačiau neretai naudojo brutalius metodus. Išskirtinai stiprūs civilių protestuotojų ir armijos susirėmimai įvyko Kvandžu sukilimo metu, kurio metu žuvo keli šimtai žmonių.
Formaliai prezidentu Čion Duhan buvo išrinktas 1980 m. rugpjūčio 27 d. ir spalį inicijavo naują Konstituciją, kuri asmeniui leido būti prezidentu vieną 7 metų kadenciją. Kaip ir Pak Čionghy, Čion Duhan sutelkė valdžią savo ir jam patikimų žmonių rankose, valdymas buvo didele dalimi autokratiškas. Septynerių metų kadencijai artėjant prie pabaigos buvo pradėtos derybos su opozicinėmis partijomis dėl būsimos konstitucijos ir šalies santvarkos. Abi pusės buvo už šalies demokratizaciją, tačiau nesutarė dėl prezidento rinkimų sistemos. 1987 m. balandį Čion Duhan vienpusiškai nutraukė derybas ir pareiškė, jog prezidentas bus renkamas netiesioginiu būdu, parlamento. Tai sukėlė opozicijos ir gyventojų nepasitenkinimą, kuris birželio mėnesį peraugo į Birželio demokratinį judėjimą. Matydamas, jog situacija darosi sunkiai kontroliuojama, Čion Duhan pritarė gyventojų reikalavimams. 1987 m. pabaigoje buvo pakeista Konstitucija ir įvyko visuotiniai rinkimai, kuriuos laimėjo Čen Duhvan Demokratinės Teisingumo partijos kandidatas No Tėu (노태우).
Penktosios respublikos periodu santykiai su Šiaurės Korėja nepagerėjo. 1983 m. spalio 9 d. Šiaurės Korėjos spectarnyboms Jangone (Birma (dabar Mianmaras)) surengus išpuolį prieš prezidento Čun Duhano vadovaujamą Pietų Korėjos vyriausybinę delegaciją žuvo 17 delegacijos narių, įskaitant keturis ministerijų vadovus. Nepaisant šio įvykio, 1984 m. sausį Vašingtone buvo pradėtos trišalės Šiaurės, Pietų ir JAV derybos. Pagrindiniu klausimu tapo JAV ir Šiaurės Korėjos taikos sutartis, tačiau nepavykus susitarti dėl jos sąlygų, derybos kovo mėnesį žlugo. Iš jų pasitraukus Amerikai, dialogas tarp Šiaurės ir Pietų tęsėsi, buvo aptariami humanitariniai, ekonominiai, sporto klausimai. 1985-tieji žymėjo glaudžiausio bendradarbiavimo laikotarpį, kuomet šalys leido susitikti per karą išskirtoms šeimoms, vyko kultūriniai mainai. Spalio mėnesį Pietų pusė pasiūlė Korėjos viršūnių susitikimo idėją, tačiau Šiaurei reikalaujant atšaukti Pietų Korėjos ir JAV kasmetines karines pratybas, derybos vėl pasiekė aklavietę.
Artėjanti 1988 m. Seulo olimpinėms žaidynėms, Šiaurės Korėja įvairiais būdais stengėsi paveikti jų organizavimą. Siekiant sukelti sumaištį, 1987 m. lapkričio 29 d. jos agentai susprogdino Pietų Korėjos keleivinį lėktuvą virš Indijos vandenyno, žuvo 115 žmonių. Pietų Korėja galiausiai inicijavo slaptas derybas su Šiaure, kuriose pastaroji pasižadėjo nevykdyti išpuolių per olimpines žaidynes, jeigu Pietūs suteiks milijardo JAV dolerių vertės ekonominę pagalbą.
Nepaisant prastų santykių su Šiaure, buvo sustiprinti diplomatiniai ryšiai su kitomis valstybėmis. Prie to nemaža dalimi prisidėjo 1988 m. Seule vykusios olimpinės žaidynės, pagerinusios Pietų Korėjos tarptautinį įvaizdį.
Šeštoji respublika (1988-)
1988 m. vasario 25 d. įsigaliojo naujoji šalies konstitucija ir pareigas pradėjo eiti prezidentas No Tėu (노태우). Jis aktyviai ėmėsi veiksmų atitolinti šalį nuo autoritarizmo, panaikino suvaržymus žiniasklaidai, žmonių susibūrimams į politines partijas, paleido politinius kalinius.
No Tėu prezidentavimo laiku vėl buvo pradėtos derybos su Šiaurės Korėja, tačiau jomis nebuvo pažengta toliau, nei ankstesniais kartais. Geriau sekėsi santykiuose su TSRS ir Kinija. Su pirmąją diplomatiniai ryšiai buvo užmegzti 1990 m. rugsėjo mėnesį, o su antrąją – 1992 m. rugpjūtį.
1997 m. pirmą kartą per Pietų Korėjos istoriją įvyko taikus valdžios perdavimas iš valdančiosios partijos opozicinei. Rinkimus laimėjo Kim Dedžiunas (김대중), pasižymėjęs kaip stiprus demokratijos šalininkas ir santykių su Šiaurės Korėja gerintojas, už ką 2000 m. gavo Nobelio Taikos premiją. Jo dėka 1997–2008 m. buvo vykdoma Saulės Šviesos politika, kuria siekta stiprinti Šiaurės ir Pietų bendradarbiavimą. 2002 m. gruodį prezidento rinkimus laimėjo Ro Mu Hionas (노무현). Prie jo išrinkimo prisidėjo jaunimas ir visuomenės grupės, kurios tikėjosi didesnio dalyvavimo valstybės valdyme. Ro administracija prasidėjo su moto „dalyvaujanti vyriausybė“. Priešingai nei ankstesnės vyriausybės, Ro vyriausybė nusprendė palaipsniui imtis ilgalaikių rinka pagrįstų reformų. Tai nepatiko visuomenei ir 2003 m. prezidento reitingai krito.
Ro vyriausybė sugebėjo įveikti Korėjos politikos regionalizmą, susilpnino politikų ir verslo ryšius, suteikė daugiau galių visuomenei, sutvarkė laisvos prekybos sutartį su JAV, tęsė kalbas su Šiaurės Korėja, atidarė greitų traukinių sistemą. Nepaisant klestinčios akcijų biržos, jaunimo nedarbas buvo aukštas, kilo nekilnojamo turto kainos, ekonomika atsiliko.
2004 m. kovą prasidėjo prezidento Ro apkalta dėl korupcijos ir rinkimų įstatymų pažeidimų. Tai sutelkė jo rinkėjus ir paveikė parlamento rinkimus balandį. Valdančioji partija gavo daugumą ir konstitucinis teismas grąžino Ro į postą. Tačiau valdančioji partija prarado daugumą 2005 m. Dėl nutrauktų reformų planų, darbininkų streikų, asmeninių Ro vaidų su žiniasklaida, diplomatinės trinties su JAV ir Japonija buvo pradėta abejoti prezidento kompetencija. 2009 m. balandį Ro ir jo šeimos nariai pradėti tirti dėl kyšių ir korupcijos. Ro neigė kaltinimus. 2009 m. gegužės 23 d. jis nusižudė įšokdamas į tarpeklį.
2007 m. prezidentu buvo išrinktas I Mjongbak (이명박). Jo valdymo principas yra „kūrybingas pragmatizmas“. I administracija stengėsi atgaivinti ekonomiką, atnaujinti diplomatinius ryšius, stabilizuoti gerovės valstybę ir išspręsti globalizacijos iššūkius. 2008 m. valdanti partija gavo daugumą parlamente. Be to tą mėnesį Pietų Korėjos ir JAV vadovų susitikimas spręndė abiejų šalių laisvos prekybos sutarties detales ir palengvno įtampą, sukeltą prezidento Ro administracijos. I sutiko panaikinti amerikietiškos jautienos importo apribojimus, o tai sukėlė masinius protestus, kurie truko kelis mėnesius dėl karvių pasiutligės isterijos.
I Mjongbak nuo pat pradžių turėjo daug problemų dėl aukšto rango pareigūnų paskyrimo, dažnų politinių konfliktų, kaltinimų dėl žiniasklaidos apribojimo, blogų santykių su Šiaurės Korėja ir Japonija. Ekonomiką paveikė sunkiausia recesija nuo 1997 m. I aktyviai skelbė savo pasisakymus, perdeliojo kabinetą, vykdė administracines ir pramonės reformas. Po tų reformų ekonomika atsigavo nuo recesijos. Pietų Korėja bandė gerinti santykius viršūnių susitikimais su Japonija, Kanada, Kinija. Ji dalyvavo ASEAN-ROK susitikime, kad sustiprintų savo santykius su kitomis Azijos šalimis. 2010 m. G20 susitikimas vyko Seule, kur buvo kalbama apie pasaulinę ekonominę krizę. 2012 m. prezidento rinkimus laimėjo Pak Kunhe (박근혜). Ji buvo 18-ta Pietų Korėjos prezidentė ir vyriausias trečio prezidento Park Chung-hee vaikas. Metams bėgant buvo suabejota jos kompetencija dėl kelto MV Sewol nuskendimo ir vėlesnio korupcijos skandalo, kuris baigėsi apkalta 2016 m. Pastarasis buvo susijęs su Choi Soon-sil įtakos darymu prezidentei ir išaugo dėl JTBC ir kitų žinių kanalų reportažų, pasirodžiusių 2016 metais. Tai suaudrino visuomenę, prasidėjo kassavaitiniai protestai, apogėjų pasiekę kai susirinko 2,3 mln. protestuotojų (pasak jų pačių). Tai buvo didžiausi masiniai protestai Pietų Korėjos istorijoje. Protestai tęsėsi net parlamentui balsavus už prezidentės apkaltą. Premjeras Hwang Kyo-ahn laikinai ėjo prezidento pareigas apkaltos metu, kuri baigėsi prezidentės pašalinimu iš posto 2017 m. kovo 10 d.
Išnašos
Coreia do Sul
1466 m.
1466 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Picasso
Picasso gali reikšti:
Joachim Patinir
thumb|Joachimas Patiniras Joachimas Patiniras (ol. Joachim Patinir, apie 1480-85 – 1524 m. spalio 5 d.) – flamandų dailės mokyklos renesanso dailininkas. Laikomas pirmuoju žinomu Europos dailininku, kuris specializavosi peizažo žanre.
Biografija
Joachimas Patiniras gimė 1475-1485 m. laikotarpiu Valonijoje, spėjama, Dinano mieste ar Buvinjė kaime. Nieko nežinoma apie jo jaunystę. 1515 m. jis įtrauktas į Antverpeno dailininkų gildiją. Gali būti, kad mokėsi pas Gerardą Davidą, ėmė pavyzdžio iš Jeronimo Boscho paveikslų. Žinoma, kad jis bendradarbiavo su kitais dailininkais, bet tik vienas tokio bendradarbiavimo su Quentin Massys pavyzdys, paveikslas „Šv. Antano gundymai“, yra išlikęs. 1524 m. jo dirbtuvėje lankėsi Albrechtas Diureris, kuris nupiešė Patiniro portretą ir paminėjo jį talentingu peizažistu. Patiniras mirė 1524 m. spalio 5 d. Antverpene. Tik keletas jo darbų yra dokumentuoti ir pasirašyti, didesnioji dalis yra priskiriama.
Anglijos futbolo varžybos 1926–1927 m.
Anglijos futbolo varžybos 1926–1927 m.
Antininkai
Antininkai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Bijotų, kairiajame Pelos krante, prie jos ištakų. Juodgirio šiauriniame pakraštyje auga Antininkų ąžuolas. Košių seniūnaitijos centras.
Istorija
Tai labai senas kaimas, jame gyvenama nuo V a. Kaime yra tuos amžius siekiantis kapinynas, kuris nuo 1970 metų ariamas. Kaimas plačiai aprašytas 1562 m. Karšuvos valsčiaus inventoriuje, tada kaimas priklausė Pašilės vaitystei.
Airijos futbolo varžybos 1957–1958 m.
Airijos futbolo varžybos 1957–1958 m.
Amrelis
Amrelis arba Amaravalis – miestas vakarų Indijoje, Gudžarato valstijoje, Kathiavaro pusiasalyje, į pietvakarius nuo Ahmadabado. Tekstilės (medvilnės), odos pramonė. Amatinė sidabro dirbinių gamyba. Remontuojama oro uostų ir geležinkelio įranga.
Istorija
Manoma, kad dabartinio miesto vietoje buvo 534 m. minimas Anumandžio miestas. Sanskrito šaltiniuose miestas vėliau vadintas Amravaliu. XIX a. priklausė Gaekvadų dinastijai.
Arschotas
Arschotas – miestas Belgijoje, į šiaurės vakarus nuo Briuselio, prie Demero upės. Geležinkelio stotis. Baterijų gamyba, alaus darykla. Vystoma siuvimo pramonė.
Istorija
Viduramžiais Arschotas buvo gelumbės audimo centras. Yra XIII-XV a. gotikinė bažnyčia.
Abu Inanas Farisas
Abu Inanas Farisas (abū `inān fāris ben `alīy, arab.: أبو عنان فارس بن علي, g. 1329 m. arba 1317 m. – m. 1358 m.) – nuo 1348 m. Marinidų dinastijos Maroko sultonas.
Abu Inanas Farisas buvo Ali I Abdal Hasano sūnus.
Istorija
Abu Inanas Farisas 1348 m. valdžią užėmė jėga, kol teisėtas Maroko sultonas, jo tėvas Ali I Abdal Hasanas, kariavo rytų Magrebe. 1352 m. Abu Inanas Farisas sutiuškino Zajanidus ir užėmė Tlemseną ir metų pabaigoje jis valdė visą vidurio Magrebą iki Bedžajos. 1357 m. vasarą buvo užimta Konstantina, rudenį – Tunisas, o 1358 m. pradžioje ir visas Oreso regionas. 1358 m. Abu Inanas Farisas netikėtai susirgo ir gruodžio mėn. jo vizirio Alfodudlo įsakymu buvo uždusintas. Naujuoju Maroko sultonu viziris paskelbė penkiametį Abu Inano Fariso sūnų Mahometą II-jį Assaidą.
Abu Inanas Farisas pastatė dvi medreses, vieną 1350 m. Meknese (Bou Inania Madrassa (Al – madrasa Al – abū `inānīya)), o kitą – 1357 m. Fese.
1864 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Motiejus Markevičius
Motiejus Markevičius (gyv. Čižiūnuose, Valkininkų valsčiuje) – valstietis, knygnešys.
Biografija
Bendradarbiavo su kunigu Silvestru Gimžausku, tuo metu klebonavusiu Valkininkuose, knygnešiu Jurgiu Uždaviniu (iš jo gaudavo lietuviškos spaudos), taip pat – Simonu Aukštuoliu.
1892 m. sausio 31 d. nubaustas 10 rublių bauda. Po spaudos draudimo panaikinimo spaudą skleidė viešai, jos nuveždavo į kitas Trakų apskrities gyvenvietes, turėjo kilnojamąją galanterijos krautuvėlę. Spaudos gaudavo iš Vilniaus lietuviškų draugijų. Už tai jį lenkai kalino ir trėmė.
Boguliuba
Boguliuba – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kernavės.
Bronius Edmundas Dailidė
Bronius Edmundas Dailidė (1892 m. gruodžio 10 d. Tarpučiai II, Sintautų valsčius – 1981 m. spalio 20 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos diplomatas.
Biografija
Brolis Pranas Dailidė. 1917 m. mokytojavo Petrogrado lietuvių gimnazijoje. 1918 m. baigė Petrogrado universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą.
1918 m. mokytojavo Lietuvos gimnazijose ir mokytojų seminarijoje. 1919–1921 m. dirbo LR Švietimo ministerijoje. 1921–1923 m. užsienio reikalų ministerijos Europos centro departamento direktorius. 1923–1928 m. Ministrų kabineto reikalų vedėjas. 1928–1933 m. Lietuvos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Latvijai, 1929–1930 m. ir Švedijai, 1933–1940 m. Estijai, 1934–1940 m. ir Suomijai. Nuo 1940 m. gyveno JAV, Čikagoje.
Košiai I
Košiai I – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Bijotų, abipus Pelos upės, į vakarus nuo Juodgirio. Kaimo rytuose, Juodgiryje, auga saugomas Antininkų ąžuolas. Košių seniūnaitijos centras yra Košiai. Šalia kaimo eina Žemaičių plentas, o per patį kaimą – vieškelis Skaudvilė–Šilgalis (RK5416).
Milani Cnori
Cnorio „Milani“ – buvęs Gruzijos futbolo klubas iš Cnorio.
Istorija
2004 m. prijungtas prie Merani Tbilisi klubo.
Panagiurištė
Panagiurištė  – miestas Pazardžiko srityje, pietų Bulgarijoje. Įsikūręs nedideliame Sredna Goros slėnyje. Nutolęs 91 km į rytus nuo Sofijos, 43 km į šiaurę nuo Pazardžiko ir 37 km į pietus nuo Zlaticos. Panagiurištės savivaldybės administracinis centras. 17 807 gyventojai (2014 m. duomenys).
Mieste yra dvi stačiatikių bažnyčios, du muziejai, du teatrai. Išlikę keli seni, rekonstruoti pastatai. Miesto šiaurės rytuose yra didelis parkas, kuriame yra dirbtinis ežeras, žaidimų aikštelė ir Orcho Voivoda stadionas.
Pavadinimas graikų kalba reiškia „festivalis“ arba „mugė“.
Istorija
Gyvenvietė atsirado viduramžiuose. Bulgarų–osmanų karų metu didžioji gyventojų dalis buvo išžudyti. Po Antrojo pasaulinio karo Panagiurištė tapo svarbiu pramonės centru. Pastatyta vario gavybos ir perdirbimo įmonė, du tekstilės fabrikai, taip pat nedidelė plastiko gamykla.
Amroha
Amroha  – miestas šiaurės Indijoje, Utar Pradešo valstijoje, į rytus nuo Delio, prie Soto upės. Geležinkeliai į Delį, Moradabadą. Tekstilės, cukraus pramonė. Audimo, puodininkystės amatai. Amoroha nuo seno garsėja kaip mangų auginimo centras.
Yra Šeicho Sadu šventykla, mečetė, Gangos šventykla ir kt.
Kreiseris
thumb|250px|[[JAV kreiseris USS Bunker Hill (CG-52).]] Kreiseris – karo laivų tipas. Istoriškai laikomas mažiausiu laivu, galinčiu vykdyti savarankiškas operacijas. Pirmą kartą istorijoje paminėtas XVII amžiuje Nyderlanduose.
Šv. Jurgio protaka
'''Šv. Jurgio protaka, Georgijaus protaka'''  – piečiausia ir mažiausiai vandeninga iš trijų pagrindinių Dunojaus deltos atšakų. Atsišakoja ties Sfantu Georgės miestu ir įteka į Juodąją jūrą. Šv. Jurgio protaka prateka 21,2 % Dunojaus vandens. Žvejyba.
Alšia
Alšia – upė Kaišiadorių ir Prienų rajone; Verknės dešinysis intakas. Priklauso Nemuno mažųjų intakų baseinui.
Išteka iš Kaišiadorių rajone telkšančio Švenčiaus ežero. Teka į šiaurės vakarus, toliau į pietvakarius per Prienų rajoną. Iki Alšios (Pieštuvėnų) ežero vadinama Alšyčia. Pratekėjusi Alšios (Pieštuvėnų) ežerą, toliau pasuka į pietus; vaga labai vingiuota. Įteka į Verknę 25 km nuo jos žiočių, į pietvakarius nuo Stakliškių. Alšios žemupys įeina į Alšios hidrografinį draustinį.
Vidutinis nuolydis 275 cm/km. Alšios baseine nemažai ežerų, todėl upė vandeninga ir vasarą, o potvynių amplitudė mažesnė negu 1 m. Alšios baseino plotas – 137,8 km². Didžioji baseino dalis nesimetriška, nes dauguma intakų yra kairieji.
Intakai:
Prie upės esantys kaimai: Ringailiai, Mockonys, Alšininkai, Sudvariškės, Trečionys.
Etimologija
Upėvardžio etimologija neaiški. Kazimieras Būga kildino iš „tekėti, tižti“, kur š (ide. ḱ) yra determinantas. Plg. „liūnas, raistas, klampynė“, „durpinga pelkė“,  „pelkių miškelis“.
Šemetiškiai (Jonava)
Šemetiškiai – kaimas šiaurės rytinėje Jonavos rajono savivaldybės dalyje, 5 km į pietryčius nuo Bukonių. Įsikūręs į pietvakarius nuo Panoterių, tarp kelių Panoteriai–Satkūnai ir Panoteriai–Milagainiai.
Istorija
thumb|300px|left|Šemetiškių palivarkas XIX a. žemėlapyje
XIX a. minima vienkieminė Šemetiškių naujakurių gyvenvietė-kolonija (osada Szemetyszki). XIX a. antroje pusėje Rusijos imperijos kariuomenės generalinio štabo karininkų sudarytame topografiniame žemėlapyje žymimas Šemetiškių palivarkas (ф. Шемятишки), kuris priklausė Milagainių dvarui.
Lietuvos žemės reformos metu palivarkas išparceliuotas, jo žemėje įkurtos 7 vienkieminės sodybos. Penkiose apsigyveno Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių Čivilio, Kanarsko, Mačiulio, Minkštimo ir Vilčinsko šeimos, o dvi sodybos buvo suformuotos palivarko miško žemėse.
Gyventojai
1923 m. Šemetiškių viensėdyje buvo 6 kiemai.
Isčigualastas
Isčigualastas  – geologinis ir gamtinis parkas vakarų Argentinoje, San Chuano provincijoje, La Riochos provincijos pasienyje, priešais Talampajos nacionalinį parką. Užima 603,7 km² plotą ir iškilęs 1300 m aukštyje. Būdinga dykumų augalija (kaktusai, krūmynai, nedideli medžiai). Klimatas sausas ir kontrastingas (nuo -10 °C iki 45 °C). Būdingi stiprūs vėjai (20-40 m/s), ypač pučiant Zonda vėjui.
Parke į paviršių išeina triaso periodo (prieš 230 mln. m.) uolienos. Jose gausu dinozaurų ir pirmykščių žinduolių fosilijų. Valle de la Luna („Mėnulio slėnis“) senovėje buvo upės vaga, o jos pakraščiuose augo tropiniai miškai, todėl randama daug suakmenėjusių medžių. Paleontologiniai tyrimai vykdomi nuo 1930 m. iki šių dienų. 2000 m. Isčigualasto parkas kartu su Talampajos parku įtraukas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
1467 m.
1467 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Roma Grinbergienė
Roma Grinbergienė-Griniūtė (tikroji pavardė Danutė Marija Šapokaitė, 1939 m. birželio 26 d. Kurkliai, Šeduvos valsčius – 2003 m. birželio 26 d. Vilnius) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, filologė, rankininkė.
Biografija
Vyras Janis Grinbergas. Istoriko A. Šapokos brolio Jono dukra. 1941 m. su šeima ištremta į Altajaus kraštą, 1946 m. nelegaliai grįžo ir gyveno su pusseserės Ramutės Uršulės Griniūtės dokumentais. 1963 m. baigė vokiečių kalbą Vilniaus universitete, iki 1967 m. jame dėstė.
1967–1990 m. laikraščio „Sportas“ korespondentė, skyriaus vedėja, 1990 m. žurnalo „Vytis“ ir 1990–1992 m. „Vytis“ redaktorė, 1993–1998 m. dienraščio „Lietuvos aidas“ darbuotoja, vyriausiojo redaktoriaus pirmoji pavaduotoja, 1997–1998 m. redaktorė. 1998–2003 m. dirbo žurnale „Ekstra“.
1995–2000 m. Lietuvos žurnalistų draugijos centro valdybos pirmininkė.
Sportiniai pasiekimai
Nuo 1988 m. Lietuvos tautinio olimpinio komiteto narė.
Narajana
thumb|180px|Višnaus Narajanos skulptūra iš [[Katmandu]] Narajana hinduizmo mitologijoje – aukščiausiosios dievybės vardas. Vedų himnuose dar nėra sutinkama. Galbūt Narajana buvo ne arijų dievas, ir tik vėliau buvo įtrauktas į hinduizmo panteoną.
„Šatapatha brahmanoje“ (12, 3, 4 ir kt.) Narajana – pasaulio dvasia, identiškas Purušai. Epe, Taitiryja aranjakoje (X.1.6) Narajana yra sutapatinamas su Višnumi; tai yra vienas iš Višnaus vardų – epitetų. Kituose tekstuose, pvz., „Manaus įstatymuose“ (I 10-11), Narajanos vardas siejamas su Brahma.
Džainams Narajana – tai vienas iš mitinių tirthankarų, džainizmo pradininko Mahavyro Džinos pirmtakų.
Narajana taip pat yra „Rigvedoje“ minimas rišis, kuriam priskiriama Puruša sūktos autorystė.
Narajanos vardo sutapatinimas su Višnumi, jų ontologinė vienybė ir yra priežastis, kodėl hinduizmo tekstuose ir kai kuriuose europiečių mokslininkų darbuose šie įvaizdžiai yra sumaišyti.
Irako karas
Karas prasidėjo 2003 m. kovo 20 d., kai daugianacionalinės, daugiausia JAV ir Jungtinės Karalystės, pajėgos užpuolė Iraką. Į sąjungininkų kontingentą įėjo nedidelės Australijos, Danijos ir Lenkijos pajėgos. Sąjungininkai nuvertė autoritarinį Irako lyderį Sadamą Huseiną. Tačiau koalicijos pajėgos nesugebėjo įtvirtinti taikos Irake. Irake prasidėjo pilietinis karas tarp Irako islamo religinių grupuočių sunitų ir šiitų.
Palaima (Šilalė)
Palaima – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Bijotų, dešiniajame Raubedos krante. Aukščiausias kaimo taškas – 146 metrai virš jūros lygio.
Vyborgo pilis
right|thumb|300px|Vyborgo pilis Vyborgo pilis (,, SV Viborgs fästning) yra Rusijoje, Sant-Peterburgo srities šiaurės vakaruose, Vyborge, Suomijos įlankos šiauriniame krante.
Pilis metraščiuose minima nuo 1293 m., kai nedidelėje saloje (170X122 m) Suomijos įlankoje iškilo, švedų statyta, aukščiausia Skandinavijoje tvirtovė. Sala, uolėta krantinė, gamtinės sąlygos, puiki strateginė padėtis ilgiems amžiams padarė pilį neprieinamą priešams. Daug kartų Novgorodo ir Maskvos kunigaikščiai Ivanas III ir Ivanas IV bandė atsikovoti šias žemes iš švedų, bet visi jų žygiai baigdavosi nesėkme.
Ši tvirtovė−miestas išliko švedų ekspansijos Karelijoje atrama iki 1710 m., kai ją, beveik visiškai sugriovęs, užėmė Petras I.
Per ilgus amžius pilis buvo ne kartą rekonstruota.
1917 metais Suomijai paskelbus nepriklausomybę, Vyborgas atiteko Suomijai ir iki 1939 m. išgarsėjo kaip kultūrinė Suomijos sostinė bei prašmatnus vasaros kurortas.
II pasaulinio karo metais pilis nukentėjo nestipriai. 1964 m. TSRS Gynybos ministerija perdavė pilį muziejaus įkūrimui. 1970 m. po ilgų archeologinių darbų muziejus buvo atidarytas. Nuo 2000 m. muziejus vadinamas Valstybiniu muziejumi „Vyborgo pilis“.
Šiaudinė (Jonava)
Šiaudinė – buvęs kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pašilių.
Kęstutis Kačinskas
Kęstutis Kačinskas (1955 m. birželio 9 d. Vilniuje) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Nuo 1964 m. dainavo Vilniaus berniukų ir jaunuolių chore „Ąžuoliukas“, o baigęs sostinės 35-ąją vidurinę mokyklą, 1973–1978 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. P. Gylio klasė).
Nuo 1978 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, nuo 1991 m. – docentas, 1987–1990 m. – fakultetų muzikos mokytojų specialybės neakivaizdinio skyriaus moterų choro vadovas, 1989–1992 m. – Instrumentinės ir chorinės muzikos fakulteto dekanas, nuo 1996 m. – Klaipėdos universiteto Menų fakulteto prodekanas. Išugdė būrį chorvedžių.
Lukštelis
Lukštelis – ežeras pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 4,5 km į pietvakarius nuo Lazdijų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,33 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 147,5 m. Krantai žemi, pelkėti, tik rytinis krantas aukštas. Krantai apaugę medžiais ir krūmais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Pietuose išteka upelis link Dumblaitės upelio (Raišupio upės intakas). Šalia įsikūręs Aukštakalnių kaimas.
Kęstutis Kačinskas
Biografija
1984–1989 m. – Klaipėdos teritorinės vandentiekio valdybos mišriojo vokalinio ansamblio „Rapsodija“ vadovas. Ansamblis – daugelio įvairių konkursų laureatas. 1986–1993 m. – Šilutės rajono švietimo darbuotojų moterų choro meno vadovas ir dirigentas. 1987 m. su juo respublikiniame chorų konkurse „Dainuoja darbo Lietuva“ pelnė pirmąją vietą, dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje, nemažai koncertavo.
Nuo 1987 m. skambina Klaipėdos kariljonu (įrengtas miesto centrinio pašto bokšte), surengė per 1000 koncertų, gastroliavo Danijoje (1992, 1994, 1996 m.), Vokietijoje (1993, 1995, 1997 m.), Prancūzijoje (1994 m.), dalyvavo tarptautiniuose varpų muzikos festivaliuose Danijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje ir kasmečiuose tarptautiniuose varpų muzikos festivaliuose Klaipėdoje.
1992 m. išleido aranžuotų dainų rinkinį moksleivių mišriems chorams „Taravos Anikė“, o 1995 m. – leidinį „Muzika kariljonui“. 1993 m. – karalienės Fabiolos (Belgija) varpų muzikos konkurse už variacijas kariljonui lietuvių liaudies dainos tema „Ant kalno malūnėlis“ (kartu su V. Lopu) laimėjo antrąją premiją. 1987 m. K. Kačinskas apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.
Sami Khedira
Samis Chedira (Sami Khedira; ; g. 1987 m. balandžio 4 d.) – tunisiečių kilmės Vokietijos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje. Nuo 2015 m. žaidėjas yra Juventus klubo narys.
Karjerą pradėjo gimtojo Štutgarto miesto klube „VfB Stuttgart“, kurio jaunimo komandoje treniravosi. 2010 m. už nežinomą sumą perėjo į „Real Madrid“.
Samis Chedira Vokietijos rinktinėje debiutavo 2009 m., varžybose prieš Pietų Afriką. 2010 m. pasaulio čempionate, varžybose dėl 3 vietos, įmušė pergalingą įvartį į Urugvajaus vartus.
Anglijos futbolo varžybos 1927–1928 m.
Anglijos futbolo varžybos 1927–1928 m.
Teisės subjektas
Teisės subjektas – subjektas, asmuo, kuris gali būti teisinių santykių dalyviu, tai yra turi teisinį subjektiškumą (teisnumą ir veiksnumą). Teisės subjektai pagal asmenų statuso ypatumus civilinėje teisėje skirstomi į fizinius ir juridinius asmenis. Pagal teisės šakas – baudžiamosios teisės subjektai, tarptautinės teisės subjektai ir kt.
Istorija
thumb|right|Auf Blitz folgt Donner|Pagoniškose kultūrose teisės subjektais buvo pripažįstami net ir gamtos reiškiniai (pvz., perkūnija) Viduramžiais Europos teisėje teisės subjektais buvo ir gamtos reiškiniai (perkūnija), vanduo, gyvūnai, netgi ir daiktai (pvz., įrankiai). Pavyzdžiui, baudžiamojoje teisėje jiems buvo priskiriamas deliktinis teisnumas ir veiksnumas: už „nusikaltimus“ buvo baudžiami ne tik gyvūnai, bet ir daiktai, „prisidėję“ prie nusikaltimo (pvz., varpas, kuriuo buvo šaukiama maištauti, sukilti). Pagal Lietuvos Statutus gyvūno (šuns, arklio ar kt.) savininkas turėjo atlyginti gyvūno padarytą žalą arba perduoti šį gyvūną nukentėjusiam asmeniui. Gyvūnas buvo išduodamas ne kaip turtas žalai atlyginti, bet kaip kaltininkas, baudžiamosios teisės subjektas, kurį nukentėjusysis galėjo bausti savo nuožiūra.
Airijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Airijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Di (upė)
Di  – upė Jungtinėje Karalystėje, Velse ir Anglijoje. Prasideda Kambrijos kalnuose, Snoudonijoje. Pradžioje prateka Balos ežerą, teka į rytus ir šiaurės rytus. Vidurupyje pasuka į šiaurę ir sudaro Velso-Anglijos sieną, toliau teka per Angliją. Ties Česteriu pasuka į šiaurės vakarus ir įteka į Airijos jūrą, sudaro plačią estuariją. Didžiausi intakai: Triverinas, Klivdogas, Alinas (kairieji). Prie Di įsikūrę Langoleno, Česterio miestai.
Bogušiai
Bogušiais vadinami kaimai:
Dalius Mertinas
Po LTSR Valstybinės konservatorijos baigimo dirbo Vilniaus Jaunimo teatre. Vėliau aktorius D. Mertinas dalyvavo televizijos projektuose „Lietuvos šokių dešimtukas", „Žvaigždžių duetai".
Mirė 2017 m. gegužės 4 d. nuo kraujo vėžio.
Veikla Komjaunime
Sovietinės Komjaunimo organizacijos sekretorius, pasisakęs už 1987 m. rugpjūčio 23 d. mitingo prie Adomo Mickevičiaus paminklo ir jo organizatorių (tarp jų Vytauto Bogušio) viešą pasmerkimą.
Ijo
Graikų mitologijoje Ijo – nimfa, upės dievo Inacho duktė, Dzeuso mylimoji.
Mitas
Pagal mitą Dzeusas pamatė mergelę ir užsidegė aistra jai. Pasivertė baltu debesimi ir apgaubė ją, bijodamas Heros įniršio Ijo pavertė sniego baltumo karve. Tačiau Hera perprato apgavystę ir pareikalavo jos kaip dovanos. Hera paskyrė šimtaakį milžiną Argą saugoti Ijo. Dzeusas liepė Hermiui užmušti Argą, jis tą ir padarė, užmigdęs visas 100 Argo akių.
Vėliau Hera užsiundė gylį persekioti Ijo. Ijo (Egipte vad. Izide) klajojo po Graikiją ir Aziją. Klajodama susitiko įkalintą Prometėją, kuris jai pasakė, kad ši atgaus buvusią išvaizdą ir taps garsiausio visų laikų didvyrio Heraklio protėve. Ijo keliavo per Jonijos jūrą, pasiekė Egiptą, kur atgavo savo ankstesnę išvaizdą ir pagimdė nešiotą Dzeuso sūnų Epafą. Vėliau susituokė su Egipto karaliumi Telegonu.
Iš jos kilo:
1468 m.
1468 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.