cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lyčių sociologija
Objektas
Pagrindinė teorinė prielaida yra biologinės lyties ir lyties socialinių kategorijų, kaip savarankiškų ir nebūtinai tarpusavyje derančių individo lyties komponentų, konceptualus skyrimas. Lyčių sociologijoje asmens lytis traktuojama kaip socialiai konstruojamas procesas, priklausantis nuo konkrečių istorinių ir kultūrinių sąlygų, o ne kaip biologinės prigimties veiksnys ar duotybė. Individas iš socialinės aplinkos ne tik perima jo lyčiai priskiriamas socialines kategorijas ir simbolines raiškas (vyriškumą ir moteriškumą), bet t. p. jas aktyviai modifikuoja ir adaptuoja.
Makrosociologijos požiūriu, lyties socialinės kategorijos yra visuomeninės institucijos, formuojančios asmens savivoką ir apibrėžiančios vyrų bei moterų socialinės sąveikos praktikas ir hierarchinio pobūdžio visuomenės organizacines struktūras, kurios nevienodai paskirsto visuomenines gėrybes (pinigus, prestižą, galią, socialinė mobilumo galimybes) tarp skirtingos lyties asmenų. Lyčių sociologijoje taikomi įvairių disciplinų tyrimo metodai – psichologija, lingvistika, kultūros studijos, demografija, istorija, politikos mokslai, filosofija.
Lyčių sociologijos pagrindiniai periodiniai leidiniai: „Signs“ (nuo 1975 m.), „Gender and Society“ (abu JAV, nuo 1987 m.), „Journal of Gender Studies“ (Didžioji Britanija, nuo 1998 m.).
Estijos futbolo varžybos 2004–2005 m.
Estijos futbolo varžybos 2004–2005 m.
Kambodžos istorija
Kambodžos istorija – Kambodžos teritorijoje egzistavusių valstybių ir tautų istorija nuo seniausių laikų iki dabarties.
Ikiimperinis laikotarpis
Ankstyviausieji keramikos radiniai Kambodžos teritorijoje datuojami 4 tūkst. pr. m. e., tačiau apie gyventojus žinoma labai nedaug. Nuo naujosios eros pradžios kinų pirklių aprašymuose minima centralizuota karalystė Mekongo deltoje – Funanas, kurioje, kaip ir visoje Pietryčių Azijoje, dominavo indų kultūros įtaka (hinduizmas, theravados budizmas, sanskrito, vėliau – pali kalba, budistinės džatakos, epinės poemos Mahabharata ir Ramajana, politinės idėjos). Išvystytos irigacijos dėka buvo pasiektas aukštas žemės ūkio lygis (trys ryžių derliai per metus). III–V a. Funano valdovai siųsdavo dovanas Kinijos imperatoriui, kuris jas vertino kaip duoklę. Nuo VI a. yra epigrafika sanskrito, nuo VII a. – khmerų kalba. VII–VIII a., suirus Funanui, atsirado daug valstybių, kurių didžiausia buvo Čenla, apjungusi nemaža dalį šiuolaikinės Kambodžos, Vietnamo, Laoso ir Tailando. Yra išlikusių šio laikotarpio architektūros ir skulptūros paminklų.
Imperinis laikotarpis
thumb|300px|Ankor Vatas, Kambodža
Kambodžos „aukso amžiumi“ laikomas IX−XIII a. laikotarpis, kai Kambodža darė didžiulę kultūrinę ir politinę įtaką visai kontinentinei Pietryčių Azijai. IX a. pradžioje princas Džajavarmanas II įkūrė valstybę Kambudžą, kuri pastoviai kovojo dėl įtakos pusiasalyje. Jasovarmanas I (valdė ~ 890–910) pastatė Jasodarapuro miestą, kuris buvo Kambodžos sostine iki XV a., ir pradėjo Ankoro – miesto ir šventovių komplekso – statybą. Suryavarmano II (valdė apie 1113–1150) laikais Ankore pastatyta Višnaus šventovė Ankor Vatas – vienas įspūdingiausių ir didžiausių išlikusių kulto pastatų pasaulyje, Kambodžos simbolis, pavaizduotas dabartinėje valstybinėje vėliavoje. Kambudža ypač suklestėjo Džajavarmano VII (valdė ~1181–1218 m.) laikais, kada ji tapo didžiausia valstybe Indokinijos pusiasalyje.
Poimperinis laikotarpis
Po Džajavarmano VII mirties vidinė kova dėl valdžios, vasalų separatizmas, kaimynų tajų invazijos (1369, 1389 ir 1431 m. užėmusių Angkorą) apkarpė K. teritoriją ir sumažino jos reikšmę. Ankoras buvo apleistas, sostinė perkelta į Pnompenį, tapusį reikšmingu prekybos centru. Khmerams pavyko trumpam atsigauti XVI a., kada tajai buvo įsivėlę į karus su Mianmaru, tačiau dėl sustiprėjusio galingesnių kaimynų Anamo (Vietnamas) ir Siamo (Tailando) spaudimo iškilo grėsmė valstybės išlikimui. Kambodžos valdovai mėgino balansuoti tarp šių valstybių, tačiau galiausiai tapdavo vieno ar kito vasalu. Pietus (šiuolaikinio Ho Chi Minho apylinkes) ir Mekongo deltą kolonizavo vietnamiečiai, dvi šiaurines provincijas aneksavo Siamas.
Antrojo pasaulinio karo laikotarpis
thumb|150px|1942−1945 m. vėliava Antrojo pasaulinio karo metais, japonams leidus, Kambodžoje šeimininkavo kolaboracionistinė Vichy valdžia. Japonams pasitraukus, ji išsibėgiojo, ir Kambodža keletą mėnesių buvo faktiškai nepriklausoma. Tačiau sąjungininkai atkūrė Prancūzijos kontrolę, ir karaliumi paskyrė princą Narodomą Sihanouką (g. 1922 m.). Šis aktyviai pradėjo reikalauti nepriklausomybės. Nors platesnio antikolonijinio judėjimo, skirtingai nei Indijoje, Birmoje (dab. Mianmaras) ar Indonezijoje, čia nebuvo, Prancūzija 1946 m. suteikė savivaldą, 1947 m. paskelbė konstituciją, 1949 m. pripažino Kambodžos nepriklausomybę Prancūzijos Sandraugos sudėtyje, 1953 m. lapkričio 9 d. – suverenitetą, ir išvedė savo kariuomenę.
Kambodžos karalystė (1953−1970 m.)
thumb|150px|1948−1970 m. vėliava
1954 m. į Kambodžą įsiveržė Vietmino pajėgos. Ženevos konferencija, ieškodama būdų sureguliuoti Indokinijos konfliktą, patvirtino buvusių kolonijų (Kambodžos, Vietnamo, Laoso) nepriklausomybę. Kambodžos vadovu buvo pripažintas Sihanoukas, Viet Minho daliniai buvo išvesti. Tais pačiais metais Kambodža pasitraukė iš Prancūzijos Sandraugos ir buvo priimta į JTO. 1955 m. kovą Narodomas Sihanoukas užleido sostą savo tėvui ir sukūrė Liaudies socialistinę partiją. Laimėjęs rinkimus, autoritariniais metodais valdė šalį kaip ministras pirmininkas, o po tėvo mirties 1960 m. – kaip valstybės vadovas.
Opozicinė veikla buvo uždrausta, tik džiunglėse Vietnamo pasienyje kompartijos sekretorius, buvęs inžinierius ir prancūzų kalbos mokytojas Saloth Sar (vėliau žinomas Pol Poto vardu) kūrė militarizuotą komunistų organizaciją. Įpratę bijoti stipresnių kaimynų (šiuo atveju – Vietnamo ir amerikiečių), khmerai apie 10 metų siekė ir sugebėjo išsaugoti neutralitetą. Tačiau ši politika nebuvo nuosekli: paskatintas Ch. de Gaulle’o pavyzdžio, 1965 m. Sihanukas nutraukė santykius su JAV ir slapta leido Šiaurės Vietnamo daliniams ir Vietkongo partizanams naudotis K. teritorija, vykdant karines operacijas Pietų Vietname. 1969–1970 m. JAV aviacija bombardavo Kambodžos pasienio ruožą, per kurį ėjo vadinamasis Ho Chi Minho takas – svarbiausia paramos Pietų Vietnamui arterija. Tai savo ruožtu sustiprino Kambodžos vidurinių klasių antivakarietiškas nuostatas ir paskatino Pol Poto komunistus, kuriuos Sihanukas vadino Raudonaisiais khmerais, pradėti sukilimą.
Khmerų Respublika (1970−1975 m.)
thumb|150px|1970−1975 m. vėliava
Amerikiečiams remiant, Nacionalinės asamblėjos rinkimus 1966 m. laimėjo dešinieji. Provincijoje plečiantis kairiųjų maištui, 1969 m. liepą režimas atkūrė diplomatinius santykius su JAV, stiprino represijas. Sihanuko autoritetas smuko: 1969 m. rugpjūtį premjeru buvo paskirtas proamerikietiškas gynybos ministras gen. Lon Nolas, kuris netrukus, 1970 m. kovą, Sihanukui derantis Maskvoje dėl vietnamiečių intervencijos, įvykdė karinį perversmą. Sihanukas Pekine suformavo Jungtinį Kambodžos liaudies frontą ir vyriausybę tremtyje.
Kovai prieš Vietnamo komunistų pajėgas (apie 50 tūkst. kariškių) 1970 m. balandį buvo įvestos JAV ir Pietų Vietnamo pajėgos. Užsienio intervencijos sąlygomis labai sustiprėjo Raudonųjų khmerų įtaka.
1970 m. spalio 9 d. Kambodža paskelbta Khmerų Respublika. Naujojo režimo padėtis buvo kebli: šalyje šeimininkavo vietnamiečiai, iš Vietnamo sugrįžę khmerų armijos likučiai, „Raudonieji khmerai“ ir JAV aviacijos remiami Pietų Vietnamo daliniai. Lon Nolas, pagal 1972 m. priimtą konstituciją tapęs prezidentu, siekė normalizuoti padėtį karinėmis priemonėmis, padidino armiją nuo 30 tūkst. iki 300 tūkst. Su JAV 1973 m. pasirašytos paliaubos, ir amerikiečiai pasitraukė. Tačiau pilietinis karas tęsėsi, Pol Poto ir Ieng Sary „Raudonieji khmerai“, nepaisant JAV aviacijos antskrydžių, 1973 m. užėmė daugiau nei pusę Kambodžos teritorijos. Dėl karo veiksmų pabėgėlių srautai plūdo į miestus, ypač į sostinę, kur dar laikėsi JAV remiama Lon Nolo valdžia. Tačiau amerikiečiams pasitraukus iš Pietų Vietnamo, 1975 m. sausio 1 d. Raudonieji khmerai pradėjo plataus masto puolimą ir po kelių mėnesių sunkių kautynių balandžio 17 d. privertė Lon Nolo vyriausybę kapituliuoti.
Demokratinė Kampučija (1975−1979 m.)
thumb|150px|1975−1979 m. vėliava
Raudonieji khmerai valdė 4 metus. Jie paskelbė Demokratinę Kampučijos Respubliką ir pradėjo masinę miesto gyventojų evakuaciją į kaimus, siekdami išspręsti maisto problemą. Tačiau tūkstančiai mirė nuo bado, dar daugiau buvo sušaudyta dėl ryšių su ankstyvesniu režimu.
1976 m. priimta nauja konstitucija, paskelbusi Demokratinę Kampučiją komunistine liaudies respublika. Sihanukas buvo priverstas atsistatydinti ir faktiškai atsidūrė namų arešte. Ministru pirmininku tapo Pol Potas. Jo režimas buvo bene radikaliausias XX a. totalitarinis režimas, siekęs per trumpą laiką sukurti komunistinę respubliką. Valdžia uždraudė religiją, privačią nuosavybę, sukolektyvino žemės ūkį, nacionalizavo užsilikusias gamyklas, uždarė laikraščius, mokyklas, ligonines, parduotuves, valstybines įstaigas, bankus, sunaikino transporto priemones ir paskelbė ambicingą 4 metų planą. Žmonės buvo sušaudomi dėl menkiausios priežasties ar įtarimo: už tai, kad anksčiau vertėsi verslu arba buvo valstybiniais tarnautojais, už tai, kad nešiojo akinius, kad apverkė mirusius artimuosius. Neretai buvo sušaudomi net režimo šalininkai, nesugebėję demaskuoti pakankamai daug kontrrevoliucionierių. Apytikris nužudytų bei mirusių skaičius nežinomas, skirtingais įvertinimais 1975−1979 m. žuvo nuo kelių šimtų tūkstančių iki 3 mln. žmonių, dažniausiai nurodoma apie 1−1,5 mln. žuvusių iš bendro 7 mln. gyventojų skaičiaus.
Kampučijos Liaudies Respublika (1979−1991 m.)
thumb|150px|1979−1989 m. vėliava
Užsienio politikoje Kambodža orientavosi į Kiniją ir tai labai sukomplikavo santykius su Vietnamu, palaikiusiu glaudžius ryšius su Sovietų Sąjunga. Raudonieji khmerai sunaikino partijos narius, kurie praeityje buvo pasitraukę į Vietnamą. Netrukus tarp dviejų šalių prasidėjo ginkluoti susidūrimai, kurie ypač sustiprėjo, Vietnamui paskelbus planą sukurti Indokinijos federaciją. Pnompenis 1977 m. gruodį nutraukė diplomatinius santykius su Hanojumi. Tai nulėmė Raudonųjų khmerų režimo likimą: provietnamietiškas Khmerų nacionalinio išsigelbėjimo jungtinis nacionalinis frontas, remiamas Vietnamo kariuomenės (apie 100 tūkst. kariškių) 1978 m. viduryje įsiveržė į Kambodžos teritoriją, o metų pabaigoje pradėjo plataus masto intervenciją. 1979 m. sausio 7 d. vietnamiečiai užėmė Pnompenį ir valdyti paskyrė Hemg Samrino vyriausybę, sudarytą iš Gelbėjimosi fronto vadų; buvo įvesta vienpartinė sistema (Kampučijos liaudies revoliucinė partija, KLRP). Šalis buvo pavadinta Kampučijos Liaudies Respublika, tačiau daugumas pasaulio valstybių bei JTO nepripažino jos vyriausybės. Apie 0,5 mln khmerų – komunistų ir inteligentijos – pasitraukė į Tailandą ir kitas šalis. Beveik visą kitą dešimtmetį vyko karas tarp pasitraukusių į kalnus Raudonųjų khmerų (apie 35 tūkst. karių), vyriausybinės kariuomenės likučių ir vietnamiečių. Nepaisant karo, atsidarė mokyklos, vienuolynai, leista privati nuosavybė.
Sihanukui vadovaujant, 1982 m. prieš vietnamiečius susivienijo trys pagrindinės rezistencijos grupės, tremtyje sudaryta vyriausybė, kurią pripažino JTO.
Jungtinių tautų protektoratas
thumb|150px|1989−1991 m. vėliava
Spaudžiant tarptautinei bendrijai ir sumažėjus Sovietų paramai, 1987 m. Paryžiuje prasidėjo daugiašalės derybos, 1989 m. Vietnamas sutiko išvesti savo okupacinę kariuomenę. Derybų eigoje atsisakyta komunistinių principų, vėl pakeistas šalies pavadinimas (į Kambodžos valstybę), liberalizuota ekonomika. 1991 m. spalį Paryžiuje pasirašyta taikos sutartis. Buvo paleisti politiniai kaliniai, paskelbtos politinės laisvės, sudaryta koalicinė Aukščiausioji nacionalinė taryba, įvesti JTO taikdariai bei funkcionieriai, kurie vadovavo laikinajai administracijai.
Kambodžos Karalystė
thumb|150px|Dabartinė vėliava (nuo 1993 m.) 1993 m. rinkimuose į Nacionalinę asamblėją 58 vietas iš 123 laimėjo rojalistinė partija, buvo sudaryta koalicinė vyriausybė. Ji 1993 m. rugsėjį priėmė naują konstituciją ir atkūrė konstitucinę monarchiją (Kambodžos karalystę), sostą vėl užėmė Narodomas Sihanoukas. Raudonųjų khmerų ginkluotas pasipriešinimo judėjimas pamažu susilpnėjo, skilo, sukilusioji grupė nuvertė ir 1997 m. areštavo Pol Potą, kuris sekančiais metais mirė. Raudonųjų khmerų likučiai pasidavė 1999 m.
Tarp beveik 40 partijų įtakingiausiomis tapo ministro pirmininko Hun Seno vadovaujama Kambodžos liaudies partija ir rojalistinė FUNCINPEC. Jos 123 vietų asamblėjoje 1998 m. rinkimuose gavo atitinkamai 64 ir 43, 2003 m. – 73 ir 26 vietas. Sirguliuojantis karalius Norodomas Sihanukas 2004 m. spalio 7 d. atsistatydino, pasilikęs sau titulą „Didysis Herojiškasis Karalius“, sostą užėmė jo sūnus Norodomas Sihamoni.
Po Antrojo pasaulinio karo Kambodža išgyveno bene dramatiškiausią istoriją Azijoje. Pastaruosius 10 metų šalis pamažu atsigauna, ir, likdama agrarine bei viena skurdžiausių, pagal gyvenimo lygį lenkia Uzbekistaną, Mianmarą, Nepalą, Tadžikistaną, daugelį Afrikos šalių. Kambodža palaiko normalius santykius su visomis kaimyninėmis šalimis, 1998 m. priimta į ASEAN, dalyvauja svarbiausių tarptautinių organizacijų veikloje, Ankor Vato dėka vėl tapo turistų traukos objektu.
Mažoji tarybinė enciklopedija
thumb|Pirmojo leidimo viršėlis Mažoji tarybinė enciklopedija, MTE (rus. Малая советская энциклопедия (МСЭ)) – vidutinės apimties visuotinė enciklopedija.
Leidimai
Mažoji tarybinė enciklopedija TSRS buvo išleista tris kartus:
Leidyba
Mažąją tarybinę enciklopediją parengė spaudai bei išleido leidykla „Tarybinė enciklopedija“.
Kūnas lagamine
Kūnas lagamine – 1970 m. Italijoje ir Ispanijoje sukurtas giallo filmas.
Turinys
Klaivas Ardingtonas, priklausantis nuo raminamųjų vaistų, nuolatos mintyse ir sapnuose kuria būdus kaip jis nužudo savo valdingąją žmoną Dianą, mat judviejų santuoka įvyko dėl išskaičiavimo: moteris buvo turtinga, o vyras – turintis titulą, tačiau dabar jiedu vienas kitam mirtinai įgriso. Kartą Klaivas gauna anoniminį laišką, kuriame sakoma, kad Diana yra neištikima su šeimos draugu Francu ir nusprendžia, kad atėjo laikas įgyvendinti svajones. Turėdamas įrodymų apie nacistinę Franco praeitį, Klaivas ima šį šantažuoti, kad jis nužudytų Dianą. Francas įvykdo užduotį, tačiau lagaminu, į kurį jis įkiša kūną, tenka atsikratyti pačiam Klaivui. Kadangi šis turi diplomato statusą, jis pasiima du lagaminus ir išvyksta į užsienį, į vieną žmonos gamyklų, manydamas, kad kitoje šalyje žmonos kūnas niekada nebus atpažintas. Čia jis susitinka su senu draugu, dirbančiu policijoje ir dėl savo įtaraus elgesio netrukus imamas sekti.
Dar oro uoste pamatęs, kad iš vieno lagamino laša kraujas, Klaivas vis tik sėkmingai su kroviniu pasiekia gamyklą. Vieną lagaminą įmetęs į rūgšties pilną baseiną, jis staiga supranta, kad antrasis lagaminas yra ne jo. Iš jame esančių daiktų matyti, kad jis priklauso moteriai, o tokių lėktuve buvo 3. Jis pradeda jų ieškoti, mėgindamas rasti lagaminą anksčiau nei jis bus atidarytas ir randa jį pas jauną merginą Eleną Sanders, su kuria greta sėdėjo lėktuve. Klaivui pavyksta spėti perimti lagaminą, kol mergina jo neatidarė, tačiau važiuodamas automobiliu įstringa kamštyje dėl didelių vestuvių. Norėdamas praleisti laiką, jis užeina į restoraną, kur vėl susitinką Eleną. Mergina jį pakviečia į vakare vyksiantį madų demonstravimą ir Klaivas sutinka. Kuomet jam galiausiai pavyksta atsikratyti lagaminu, tą patį vakarą jis gauna voką su nuotraukomis, kuriose nufotografuotas jis ir lagaminas. Klaivas ima persekioti vyrą, kuris, kaip jis mano, visą laiką jį sekė, tačiau šis nukrinta nuo namo stogo nespėjęs jam nieko pasakyti. Grįžęs į viešbutį jis gauna dar vieną laišką su nuotrauka, kurioje šis užfiksuotas nustumiantis vyrą nuo stogo. Savo kambaryje randa gyvą Dianą ir policiją, kuri jį suima už pareigūno nužudymą, mat ši buvo prašiusi draugų policijoje pasekti vyrą.
Klaivą išveža pareigūnai, o greta Dianos atsiranda ir Francas, kuris netrunka suprasti dabar būsiantis Klaivo vietoje ir priklausomas nuo Dianos. Kuomet jiems važiuojant automobiliu tenka sustoti prie šviesoforo, Francas susidomėjęs ima apžiūrinėti vitrinoje stovinčius didžiulius lagaminus...
LET Kunovice
LET Kunovice, Aircraft Industries, a.s. – Čekijos (anksčiau – Čekoslovakijos) orlaivių gamybos kompanija. Žinomiausias jos gaminamas lėktuvas yra Let L-410 Turbolet (pagaminta virš 1100 vnt.). Kompanijos būstinė yra Kunovicėje. Šiuo metu yra Rusijos korporacijos Уральская горно-металлургическая компания (УГМК) dukterinė įmonė.
Istorija
1936 m. koncernas Škodovy závody Kunicėje pradėjo orlaivių gamyklos statybas. Prieš Antrąjį pasaulinį karą ir jo metu nebaigta statyti gamykla veikė kaip remonto dirbtuvės. Pasibaigus karui gamykla buvo nacionalizuota ir 1950–1953 m. pastatyta naujai.
1957–1967 m. ji vadinosi SPP (Strojírny první pětiletky 'Pirmojo penkmečio mašinų gamykla'). 1967 m. vėl imtas naudoti pavadinimas LET. Tada gamykla gamino mokomuosius treniruočių lėktuvus C-11 (tarybiniai Jakovlev Jak-11, pagal licenciją), taip pat daugiatikslius lėktuvus Aero Ae 45 ir ''Aero Ae 45.
Daug metų kompaniją kūrė ir gamino sklandytuvus (Zlín Z 22, Z 124 Galánka, LF 109 Pioneer, Z 425 Šohaj). Populiariausi LET gamybos sklandytuvai buvo Blanikai – L-13 Blaník, L-23 Super Blaník ir L-33 Solo.
7-tą dešimtmetį LET inžinieriai sukonstravo 19 vietų keleivinį turbosraigtinį lėktuvą Let L-410 Turbolet, kurių pagamino virš 1100 vienetų. Šis populiarus lėktuvas ne sykį buvo modernizuotas, naujausios jo modifikacijos L-410UVP-E20 ir L-420 yra sertifikuotos (pirmoji – EASA, antroji – FAA).
Lėktuvo Let L-610 prototipinis egzempliorius buvo demonstruotas Paris Airshow. Šis modelis negamintas dėl finansavimo stokos.
Metaliniai sklandytuvai LET L-13 Blaník buvo masiškiausiai gaminami (nuo 1958 m. jų pagamino virš 3000). 2005 m. juos vis dar gamino, kaip ir modelį Let L-23 Super Blaník.
2008 m. 51% kompanijos akcijų nupirko kompanija „Ural Mining and Metallurgical Company“ (UGMK).
Marius Juonys
Marius Juonys (g. 1976 m. Lietuvoje ) – teisininkas, advokatas, verslo teisės advokatų kontoros „LAWIN Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai" asocijuotasis partneris, Vilniaus universiteto (VU) lektorius.
Biografija
2000 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 2001 m. baigtos Tarptautinės ir Europos Sąjungos teisės studijos Rygos teisės magistrantūros mokykloje, teisės magistras (LL.M.). 2002 m. vasaros mokykla Europos teisės akademijoje (Tryre, Vokietija). Europos Bendrijos konkurencijos teisės nuotolinės studijos, organizuojamos Karališkojo koledžo Londone Teisės mokyklos Europos teisės centro (2005–2006 m.), EB Konkurencijos teisės pomagistrinių studijų diplomas. 2008 m. stažavosi Lex Mundi Institute Foundation Management programoje (Monterėjus, Kalifornija, JAV); 2009 m. Balijo vadybos institute (BMI) baigė podiplominius kursus Shanghai Management Explorer (Šanchajus, Kinija). 2010 m. BMI International Executive Master of Business Administration (EMBA).
Nuo 1998 m. Advokatų kontoros „Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai LAWIN“ teisininkas; advokato padėjėjas (nuo 2001 m. liepos 5 d. iki 2003 m. gruodžio mėn. 20 d.), advokatas (nuo 2003 m. gruodžio mėn. 20 d.), nuo 2008 m. asocijuotas partneris. Nuo 2001 m. VU Teisės fakulteto asistentas, Privatinės teisės katedros lektorius. Veda konkurencijos teisės bei prievolių teisės seminarus.
Praktikos sritys: tiekimas, komercinis atstovavimas ir distribucija; konkurencijos teisė; viešieji pirkimai, ryšiai, žiniasklaida ir reklama.
Moka anglų, rusų kalbas.
Publikacijos
Autorius:
Bendraautoris:
Įdagas
thumb|right|200px|Kumeliuko žymėjimas įdagu thumb|right|200px|Įdaginis žymeklis thumb|Kaubojai įdagu žymi veršelį (Pietų Dakota, JAV, 1888 m. thumb|right|200px|Įdagas, kuriuo žymėdavo anglų-arabų kilmės arklius
Įdagas - specialių įkaitintu įnagiu gyvulio odoje išdeginta žymė, rodanti gyvulių (galvijų, arklių) priklausomybę.
Įdagai buvo svarbūs, kai gyvulius ganydavo palaidus stepėse, prerijose ir pan. Ėmus ganyti aptvaruose, įdagai pasidarė mažiau svarbūs, bet buvo priemonė apsisaugoti nuo vagysčių arba padėdavo atpažinti pabėgusius galvijus.
Įdagai ir heraldika
Paprastai įdagais gyvulius žymėdavo klajoklių tautos, dideles gyvulių bandas laikantys dvarininkai ir pan. Nuo seno įdagas būdavo tam tikros genties, giminės ar šeimos nuosavybė ir būdavo paveldimas iš kartos į kartą. Tokiais pačiai ženklais imta žymėti ir kitokį turtą. Spėjama, kad taip įdagų ženklai tapo tam tikros giminės ženklu, kuriuo žymėdavo ne tik gyvulius, bet ir kitą turtą (pakinktus, vežimus), net ir savo žemių ribas (pvz., iškaldavo ant akmenų ties žemių riba). Manoma, kad taip įdagų ženklai pasidarė giminių simboliai ir papuolė į kai kuriuos Rusijos, Lietuvos ir Lenkijos herbus. Šioms herbų figūroms būdinga specifinė išvaizda (sudaryti iš linijų, kurios deginant gyvulio odoje turi būti gerai atpažįstamos), kurią bandyta „iššifruoti“ naudojant strėles, pasagas, kryžius ir kt. pan. elementus.
Spėjama įdagų kilmė priskiriama Gediminaičių stulpams, Ukrainos herbo trišakiui. Tokios kilmės herbų (lenkiškų bajorų klanų) pavyzdžiai parodyti straipsnio apačioje esančioje galerijoje (po herbu užrašytas klano pavadinimas originalo (lenkų) kalba).
Įdagai ir prekyženkliai
Europoje įdagus arkliams žymėti naudojo žirgynai. Įdagas buvo naudojamas ir kaip gyvulių kokybės ženklas: pvz., žirgai su gero žirgyno žyme buvo labiau vertinami nei žirgai su nežinomo žirgyno žyme. Taip įdagas tapo ne tik nuosavybės, bet ir kokybės ženklu. Iš to atsirado prekyženklio (prekės ženklo) sąvoka, kur prekyženklis – žymė, žyminti kokybišką prekę. Prekyženklių kilmė dvejopa – gyvulių įdagai ir žymės, kuriais ginklakaliai žymėjo ginklus.
Šalčio įdagai
Dabar imta daryti įdagus naudojant ne įkaitintą, o labai atšaldytą žymeklį (tam naudojamas sausas ledas arba skystas azotas). Labai atšaldytas žymeklis kitaip pažeidžia odą - taip paveiktoje arklių odoje nustoja gamintis melaninas, todėl lieka balta žymė. Žaizda nuo nušalimo būna mažesnė, negu nuo įdeginimo, gyvulys greičiau pasveiksta, o tamsių gyvulių kailyje tokia žymė geriau matyti. Šis žymėjimo būdas plačiai taikomas arkliams žymėti. Tuo tarpu kiaulėms žymėti jis neefektyvus, nes kiaulių oda storesnė ir pigmentus gaminančios ląstelės lieka mažai pažeistos.
Žymėjimas šalčio įdagais yra lėtesnis, brangesnis, sunkiau garantuoti įžiūrimą įdagą.
Žmonių įdagai
Dabar įdagus kartais irgi daro kaip priklausomybės tam tikrai grupei simbolius.
Gitėnų miškai
Gitėnų miškai – miškai Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje, 6 km į rytus nuo Panevėžio. Plotas 9450 ha, mišku apaugę 7980 ha.
Kaleidoskopas
thumb|200px|Kaleidoskopas thumb|200px|Kaleidoskopo raštai
Gitėnų miškai
Geografija
Gitėnų miškai priklauso Panevėžio miškų urėdijai, Paežerio, Taruškų, Raguvėlės girininkijoms. Sudaro Gitėnų, Pajuosčio, Paežerio, Rekstino ir Teresdvario miškai. Miškų šiaurinėje dalyje yra Gailių durpynas. Masyvą kerta geležinkelio linijos Panevėžys – Rokiškis ir Aukštaitijos siaurasis geležinkelis.
Gitėnų miškų šiaurinėje dalyje teka reguliuoti Lėvens intakai Gieglaitis, Geležė, pietvakarinėje – Juostos intakas Ramunis. Diduma miško nusausinta. Paviršius lygus, pelkėtas.
Kaleidoskopas
Kaleidoskopas – prietaisas su veidrodžiais, kuris sudaro kintančius raštus. Kaleidoskopas sukuria spalvingą trikampių ratu išsidėliojusių atvaizdų raštą. Kiekvienas veidrodis sukuria menamąjį objektų atvaizdą, taip pat atvaizdų kitame veidrodyje atvaizdą.
Gitėnų miškai
Medynai
Augavietės nederlingos, derlingos ir labai derlingos laikinai užmirkusios, vietomis užmirkusios ir pelkinės. Valstybinės reikšmės miškų 68 %. 97 % miškų yra ūkiniai, 1 % apsauginiai, 2 % spec, paskirties. Kultūrinės kilmės medynų 10 %: beržynų ir eglynų yra po 33 %, pušynų 18 %, juodalksnynų 7 %, uosynų ir drebulynų po 3 %, ąžuolynų 2 %, baltalksnynų 1 %. Jaunuolynai sudaro 25 %, pusamžiai medynai 32 %, bręstantys 19 %, brandūs 24 %. Medynų vidutinis amžius 55 m., bonitetas 1,8, skalsumas 0,7, tūris 194 m³/ha.
Yra stambiųjų kanopinių žvėrių, juodųjų gandrų, erelių rėksnių, vištvanagių, tetervinų, baltnugarių genių, iš augalų – stačiųjų atgirių, dėmėtųjų gegūnių.
Istorija
1944–1947 m. Gitėnų miškuose veikė Lietuvos partizanų būriai: Gitėnų miške Vyčio apygardos būrys, Teresdvario miške – Algimanto apygardos du būriai, Rekstino miške – Algimanto apygardos būrys.
Moldovos futbolo asociacija
Asociacija įkurta 1990 m. Įsikūrusi Kišiniove. 1993 m. tapo UEFA nare, po metų buvo priimta į FIFA.
Dabartinis asociacijos prezidentas, praeityje buvęs futbolininkas, Pavel Cebanu. Pareigas eina nuo 1997 m. vasario 1 d.
Pavelas Giunteris
Pavelas Giunteris (g. 1964 m. liepos 27 d. Samaroje) – Lietuvos perkusininkas.
Biografija
1986 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1981–1989 m. Lietuvos operos ir baleto teatre orkestro artistas, nuo 1989 m. Lietuvos valstybinio simfoninio orkestro koncertmeisteris, mušamųjų instrumentų grupės solistas. Groja su Kauno bigbendu. 1994 m. įkūrė ansamblį „Vilniaus mušamieji“ ir jam vadovauja; muzikos projektų autorius.
Daugelio lietuvių kompozitorių kūrinių mušamiesiems pirmasis atlikėjas, aranžuotojas. Surengė solo koncertų. Gastroliavo, grojo muzikos festivaliuose Lietuvoje ir užsienyje – Baltarusijoje, Danijoje, Latvijoje, Lenkijoje ir kitur.
Franz Schubert
thumb|200px|Šuberto antkapis [[Viena|Vienoje]]
Francas Šubertas ( 1797 m. sausio 31 d. Viena, Austrija – 1828 m. lapkričio 19 d. Viena, Austrija) – austrų kompozitorius, romantinės muzikos pradininkas ir vienas žymiausių šios krypties kompozitorių.
Biografija
Francas Šubertas gimė 1797 m. sausio 31 d. Himelpfortgrunde (Himmelpfortgrund) nedideliame Vienos priemiestyje, muzikos mokytojo šeimoje. Iš penkiolikos šios šeimos vaikų, dešimt mirė ankstyvame amžiuje. Franco Šuberto gebėjimai pasireiškė ankstyvoje vaikystėje. Nuo šešerių metų jis pradėjo lankyti parapinę mokyklą, o namiškiai išmokė jį smuikuoti ir groti fortepijonu.
1808 m. būdamas vienuolikos metų Francas pradėjo dainuoti imperatoriaus rūmų kapeloje (mokėsi pas kompozitorių Antonijų Saljerį). Palikęs kapelą 1813 m., Šubertas ėmė mokytojauti mokykloje. Pirmuosius muzikinius kūrinius jis parašė 1814 m.
Dainų srityje, Francas Šubertas tapo Bethoveno pasekėju. Šuberto dėka šis žanras įgavo meninę formą, praturtindamas vokalinę muziką. Baladė „Girių karalius“ (Erlkönig), parašyta 1816 m., atnešė kompozitoriui šlovę.
Šuberto kūriniai labai melodingi, pagrįsti paprastomis išraiškos priemonėmis, turi daug sąsajų su Austrijos (liaudies, Vienos buitine) muzika; vertingiausią kūrybos dalį sudaro dainos (jų sukūrė virš 600). Žymiausi dainų ciklai – „Gražioji malūnininkė“ ir „Žiemos kelias“.
Kaip tvirtina biografai, Šubertas savo kūriniuose niekada nieko nekeitė, nes neturėjo tam laiko. Jis netausojo savo sveikatos ir mirė būdamas 31 metų. Paskutiniai jo gyvenimo metai buvo ypač kūrybingi. Tuo metu Šubertas parašė simfoniją c-dur ir mišias es-dur. Vienintelį kartą jis viešai koncertavo 1826 m. kovo 25 d.
Armijų grupė
Armijų grupei vadovaudavo generolas feldmaršalas ar generolas pulkininkas.
Vokietija
Vokietijos kariuomenėje nebuvo vieningos sistemos armijų grupėms pavadinti. Vadinama būdavo pagal:
Antrojo pasaulinio karo metais vokiečių sausumos kariuomenėje iš viso buvo 20 armijų grupių, kurias sudarė 2-4 lauko armijos ir papildomi junginiai.
Nuo 1942 m. Vokietijos kariuomenėje egzistavo panašiai pavadintos armijos grupės  – laikini junginiai, paprastai 1-2 armijų dydžio, skirti atlikti konkretų operatyvinį uždavinį.
Japonija
Japonijos kariuomenėje armijų grupės buvo vadinamos generalinėmis armijomis. Antrojo pasaulinio karo metais jos buvo šešios:
1945 m. pačioje Japonijoje esanti kariuomenė buvo padalinta į tris generalines armijas: 1945 m. rugpjūčio mėnesį šios generalinės armijos turėjo 2 mln. karių 55 divizijose ir eilėje smulkesnių junginių. Japonijai kapituliavus Imperatoriškoji Japonijos kariuomenė buvo paleista. Iki 1945 m. lapkričio 30 d. egzistavo tik Dai-Ichi So-Gun, kuri veikė kaip 1-asis Demobilizacijos štabas.
Sąjungininkai
1944–1945 m. anglų ir amerikiečių kariuomenės Vakarų Europos karo veiksmų teatre buvo sujungtos į tris armijų grupes (armijų grupės galėdavo būti sudarytos iš skirtingų valstybių armijų):
NATO
Šaltojo karo metais NATO sausumos pajėgos centriniame regione (daugiausia – VFR teritorija) karo metu turėjo būti pavaldžios dviem armijų grupėms, kurios turėjo ginti nuo galimo Varšuvos pakto armijų įsiveržimo.
Armijų grupės buvo Šiaurinė armijų grupė ( ir Centrinė armijų grupė . Pagal Antrojo pasaulinio karo standartus šios formuotės labiau atitiko dvi armijas, nes jose buvo tik po 4 korpusus.
Vadas – Britų Reino armijos vadas. Vadas – 7-osios JAV armijos vadas.
1993 m. abi armijų grupės buvo panaikintos.
Po Antrojo pasaulinio karo JAV ir jungtinėse NATO ginkluotosiose pajėgose armijų grupes sudarydavo lauko armijos, atskiri korpusai ir kitokie junginiai.
XXI a. pradžioje armijų grupes nustojama naudoti, laikoma kad tai pernelyg stambūs kariuomenės junginiai.
Lady Gaga Live at Roseland Ballroom
„Lady Gaga Live at Roseland Ballroom“ yra pirmasis amerikiečių atlikėjos Lady Gaga šou, kurį sudaro 7 pasirodymai šioje salėje. Koncertai vyko Manhetene (Niujorkas). Pirmasis koncertas vyko 2014 m. kovo 28 d., o paskutinis – 2014 m. balandžio 7 d. Šioje salėje tai buvo paskutinis koncertas, po kurio ji buvo uždaryta visiems laikams. Atlikėjos visi koncertai buvo išparduoti.
Dainų sąrašas
Šaltiniai:
Rumunija Eurovizijoje
thumb||right|200px||[[Todomondo 2007 m.]] thumb||right|200px||[[Nicoleta Matei|Nico & Vlad Miriţă 2008 m.]] thumb||right|200px||[[Elena Gheorghe 2009 m.]] thumb||right|200px||[[Paula Seling ir Ovi 2010 m.]] thumb||right|200px||[[Mandinga 2012 m.]] thumb||right|200px||[[Florin Cezar Ouatu|Cezar 2013 m.]]
Rumunija Eurovizijos dainų konkurse dalyvavo 22 kartus, debiutavo 1994 m., geriausias šalies rezultatas yra 3 vieta, kurią pasiekė 2005 ir 2010 m.
1993–1998 m.
Rumunija 1993 m. pasirinko atstovą Dida Drăgan, bet nepavyko jam užimti aukštos vietos kvalifikaciniame etape (Kvalifikacija za Millstreet), tad Rumunija turėjo laukti metus, kol galės debiutuoti konkurse.
1994 m. Rumunija pasirinko atstovą Dan Bittman su daina „Dincolo de nori“, kuri užėmė 21 vietą. Dėl žemo rezultato Rumunijai nebuvo leista dalyvauti 1995 metais ir ji turėjo pasitraukti iki 1996 metų.
1996 m. Rumunija pasirinko Monica Anghel ir Sincron atstovauti Norvegijoje vykstančiame konkurse, bet Rumunijai nepavyko užimti aukštos vietos kvalifikaciniame etape, todėl šalis ir vėl negalėjo dalyvauti konkurse.
1998 m. Rumunija sugrįžo į konkursą po 4 metų pertraukos, šaliai atstovavo Mălina Olinescu su daina „Eu cred“, bet užimta žema vieta anuomet lėmė, kad Rumunija negalėjo dalyvauti kitais metais.
2000 m.
2000 metais Rumunija vėl grįžo į konkursą, kuris vyko Stokholme, Švedijoje, kai grupė Taxi pirmą kartą dainą atliko anglų kalba. Šiai grupei taip pat nepavyko užimti aukštos vietos, todėl dar kartą Rumunija privalėjo nedalyvauti 2001 m. konkurse, kuris vyko Danijoje.
2002 m.
Po nesėkmės 2000 m. konkurse, Rumunija grįžo į konkursą 2002 metais, šalis užėmė 9 vietą, Rumunijai atstovavo Monica Anghel & Marcel Pavel su daina „Tell Me Why“. Rumunija užėmė 9 vietą su 71 tašku, iš kurių 12 taškų gavo iš dviejų šalių: Makedonijos ir Rusijos.
2004 m.
2004 metais Rumunijai atstovavo Sanda Ladoşi su daina „I Admit“, šį kartą šalis nepateko į Top 10, užėmė 18 vietą su vos 18 taškų, o tai reiškė, kad Rumunija turės dalyvauti 2005 m. pusfinalyje. Tačiau jie gavo dešimt taškų iš Ispanijos.
2005 m.
2005 m. Rumunijai atstovavo Luminita Anghel & Sistem, siekiant padėti šaliai patekti į finalą ir kaip tikėtasi, jiems pavyko patekti, Rumunija taip pat užėmė trečią vietą vietą konkurse su 158 taškais. Šalis pusfinalyje užėmė 1-ąją vietą su 235 taškais. Konkurso pusfinalyje Rumunija gavo dvylika balų iš Moldovos, Izraelio, Kipro, Graikijos, Ispanijos ir Vengrijos, iš kurių Ispanija ir Izraelis taip pat davė 12 taškų finale. Iki šiol tai geriausias Rumunijos rezultatas.
2006 m.
2006 metais Rumunijai atstovavo Mihai Trăistariu su italų kalba atliekama daina „Tornerò“. Atstovas iš karto dainavo finale ir užėmė 4 vietą su 172 taškais, kuris yra Rumunijos didžiausias taškų kiekis kada gautas finale.
2007 m.
2007 m. Rumunija pasirinko grupę Todomondo 2007 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Helsinkyje su daina „Liubi, Liubi, I Love You“, kuri buvo atliekama šešiomis skirtingomis kalbomis – anglų, italų, ispanų, rusų, prancūzų, rumunų, užėmė 13 vietą su 84 taškais.
2008 m.
Po nuviliančių rezultatų 2007 metais, šalis nusprendė siųsti duetą Nico & Vlad su italų ir rumunų atliekama daina „Pe-o margine de lume“, bet šaliai nepavyko patekti į finalo top 10, atstovai užėmė 20 vietą su 45 taškais. Daina laimėjo Marcel Bezençon kompozitoriaus apdovanojimą ir gavo dvylika balų iš Moldovos ir Ispanijos.
2009 m.
Po dvejų metų prastų rezultatų, Rumunija nusprendė, kad Elena Gheorghe atstovaus 2009 m. Eurovizijoje su daina „Balkan Girls“, kuri apima muzikos stilius iš Balkanų ir Rumunijos, tačiau dar kartą Rumunijai nepavyko gauti aukštos vietos finale, užėmė 19 vietą. Maksimalų 12 taškų suteikė Moldova. Ispanija, kuri paprastai skirdavo Rumunijai dvylika balų, dainai davė tik septynis taškus.
2010 m.
Trejus metus iš eilės būdama už geriausių dešimtuko ribos, Rumunija padarė keletą keletą pakeitimų dėl jų nacionalinės atrankos; nusprendė, kad Paula Seling ir Ovi būtų geriausias pasirinkimas su daina „Playing with Fire“. Pusfinalyje užėmė jie 4 vietą, bet finale atstovai pasiekė geresnį rezultatą – trečią vietą, o tai reiškė, kad jie pakartojo geriausią 2005 m. Rumunijos rezultatą. Atstovai gavo maksimalų dvylika balų iš Moldovos, 10 taškų iš Ispanijos, Portugalijos, Izraelio, Norvegijos, Švedijos ir aštuonis taškus iš Jungtinės Karalystės, Danijos ir Kipro.
2011 m.
Rumunų atrankos į 2011 m. Eurovizijos dainų konkursą vyko Naujųjų metų išvakarėse, 13 dainų varžėsi atstovauti Rumunijai Vokietijoje vykstančiame konkurse. Nugalėtojais tapo grupė Hotel FM (grupę sudaro Gabriel Băruţa (fortepijonas ir vokalas), David Bryan (pagrindinis vokalistas) ir Alexandru Szűz (būgnai)) su daina „Change“. Hotel FM įveikė pusfinalį užimdami 4 vietą antrajame konkurso pusfinalyje, jų daina tapo viena iš labiausiai vertinamų prieš finalą. Finale daina „Change“ užėmė 17 vietą su 77 taškais. Jie gavo maksimalų 12 taškų iš Italijos bei Moldovos, 10 balų iš Belgijos ir 8 taškus iš Ispanijos.
2012 m.
2012 metų šalies atrankoje laimėjo grupė Mandinga su daina „Zaleilah“. Konkurse grupė sugebėjo patekti į finalą, užimdami trečiąją vietą pusfinalyje – geriausią rezultatą nuo 2005 metų, kai Rumunija pusfinalyje užėmė pirmą vietą. Jie taip pat gavo didžiausią dvylika balų iš trijų šalių – Ispanijos, Moldovos ir Airijos. Nors grupė buvo mėgstama žiūrovų, Rumunija nesugebėjo patekti į geriausiųjų dešimtuką didžiajame finale, tačiau geresnį rezultatą nei ankstesniais metais.
2013 m.
Rumunijos nacionalinio finalo nugalėtoju tapo Cezar daina „It’s My Life“. Finale jis užėmė 13 vietą su 65 taškais. Rumunija negavo nei vieno aukščiausio 12 balų. Stulbinamai, Rumunijai paprastai gauna nemažai taškų iš Italijos, Ispanijos ir Izraelio, bet šaliai atiteko 1 taškas iš Italijos, o Izraelis ir Ispanija neskyrė jokių taškų. Pusfinalyje pagal žiūrovų balsavimą Cezar užėmė 1 vietą.
Kaip aš išmokau mylėti moteris
Turinys
Pagrindinis filmo herojus – simpatiškas jaunuolis Robertas Montis, besistengiantis geriau pažinti moteris. Kurį laiką jis gyvena buvusiame tėvo name, kurį įsigijusi turtinga pora pavertė mokykla bei uždarbiauja dirbdamas slidinėjimo ant vandens instruktoriumi, kur susipažįsta su jauna mergina Irena. Ilgainiui suviliotas direktoriaus žmonos Franziskos, Robertas nusprendžia pajutęs laisvę ir nuo šiol galintis gyventi savarankiškai. Išvykęs į miestą, jis įsidarbina autoservise ir, sulaukdamas vis daugiau moterų dėmesio ir jų padedamas, ima kilti „karjeros“ laiptais: su lenktynininke Monika dalyvauja ralyje, dirbdamas vairuotoju susipažįsta su aktore Margaret Džois, baronienė Laura, kuri įdarbina jį savo parduotuvėje, ir mokslininkė Frančeska. Nepaisant visų moterų, Robertas niekaip negali pamiršti Irenos, su kuria jis vis susitinka įvairiose gyvenimo situacijose. Galiausiai filmo pabaigoje jis pagrobia Ireną iš vienuolyno mokyklos ir veda ją, vestuvėse dalyvaujant visoms jo buvusioms moterims...
Gidimakos vilaja
Gidimakos vilaja  – vilaja pietinėje Mauritanijos dalyje. Regiono centras yra Selibabis.
Elektroninis mikroskopas
thumb|150px|Elektroninis mikroskopas. Elektroninis mikroskopas – galingas mikroskopas, vietoj šviesos naudojantis elektronų pluoštą. Elektroniniame peršvietimo mikroskope atvaizdą sukuria magnetinis arba elektrinis laukas, fokusuodamas fluorescenciniame ekrane elektronų pluoštą, kuris praeina pro mėginį.
Gidimakos vilaja
Geografija
Būdingi savanų kraštovaizdžiai. Pietiniu pakraščiu teka Senegalo upė, apie kurią driekiasi derlingi plotai.
thumb|left|240px|Departamentų žemėlapis
Elektroninis mikroskopas
Istorija
1931 m. Vokietijos fizikas Ernst Ruska ir elektros inžinierius Max Knoll sukonstravo elektroninio mikroskopo prototipą. Tačiau šis prototipas buvo paprastas ir netiko praktiniam naudojimui, tiriamus objektus didino iki keturių šimtų kartų.
Tipai
Išskiriami du elektroninės mikroskopijos tipai:
Gidimakos vilaja
Administracinis suskirstymas
Gidimaka yra padalinta į 2 departamentus:
Tolčė (reikšmės)
Tolče vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Apatė
Apatė graikų mitologijoje – apgaulės personifikacija. Ji gimė iš vienos Niktės. Taip pat ji minima, kaip piktoji dvasia esanti Pandoros skrynioje. Iš vienos Niktės gimė jos broliai ir seserys: Momas („kaltė“), Ponas („sunkus darbas“), Moras („pražūtis“ ar „likimas“), Tanatas („mirtis“), Hipnas („miegas“), hesperidės, kerės, moiros, Nemezidė, Filotija („draugystė“, „prisirišimas“), Geras („senatvė“) ir Eridė („nesantaika“); iš Niktės sąjungos su Erebu gimė Hemera („diena“) ir Eteris („atmosfera“), jos sesuo ir brolis.
Stasevičius
Stasevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Stasevičienė (ištekėjusi moteris) ir Stasevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Zavadai (reikšmės)
Zavadais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Brėmenas
Brėmenas  – miestas Vokietijos šiaurės vakaruose; Brėmeno žemės sostinė ir didžiausias miestas. Taip pat Brėmenas yra 2-as pagal gyventojų skaičių šiaurės Vokietijoje ir 11-as pagal gyventojų skaičių visoje šalyje. 2021 m. duomenimis, tarp skaitlingiausių Europos žemyno miestų yra 79-as. Brėmenas yra dalis Brėmeno-Oldenburgo aglomeracijos, kurioje gyvena 2,4 mln. žmonių.
Architektūra
kairėje|miniatiūra|Brėmeno pagrindinė geležinkelio stotis Pagrindinėje viduramžių Brėmeno aikštėje (turgaus) stovi rotušė ir katedra. Taip pat ten yra ir naujesnės statybos (XX a.) parlamento rūmai.
Brėmeno turgaus aikštę puošianti rotušė pastatyta 1405–1410 metais su renesansiniu Weserio renesanso fasadu, kurį suprojektavo Liuderis fon Benthaimas. Fasade įkomponuotos gotikinės Karolio Didžiojo ir septynių kurfiurstų, taip pat keturių pranašų ir keturių išminčių figūros. Didžiojoje rotušės aikštėje priimdavo naujus įstatymus. Vakarinėje rotušės pusėje yra įėjimas į Poilsio rūsį, kur galima paragauti iki 600 skirtingų vyno rūšių ir pasigrožėti 1927 m. impresionisto Makso Slevogto sienų tapyba.
Švento Petro katedra pastatyta XI a., tačiau ilgainiui labai pakeista. Tai didinga romaninė katedra su dvibokščiu fasadu. Viduje yra išlikę vakarinio choro klauptai, taip pat XIX a. sunaikintų gotikinių klauptų fragmentai. Čia dar yra barokinė sakykla, 1638 m. įrengta Švedijos karalienės Kristinos lėšomis. Rytinėje kriptoje galima pamatyti įdomių romaninių kapitelių, o antroje rytinėje kriptoje galima pamatyti seniausią Brėmene Kristaus Visagalio skulptūrą (1050 m.), krikštyklą, kurią puošia 38 bareljefai ir dubuo, laikomas keturių liūtais jojančių raitelių. Kiemo pusėje yra įėjimas į Švino rūsį. Ten galima pamatyti 8 puikiai išsilaikiusias mumijas.
Kitas nuostabus architektūros kūrinys yra Šnoro kvartalas. Istorinis mažų XV–XVIII a. namų kvartalas buvo vienas vargingiausių Brėmene. Jis per stebuklą išvengė sugriovimų. Nuo 1958 m. kvartalas po truputį atstatomas. Kvartalo centre stovi kadaise pranciškonams priklausiusi gotikinė Šv. Jono bažnyčia. Pagal šio ordino taisykles, bažnyčia neturi bokšto. Šiame kvartale taip pat galima rasti žaislų muziejų bei kalėdinių prekių parduotuvę, veikiančią ištisus metus.
Viena įspūdingiausių gatvių Brėmene yra Böttcherstrasse. Šioje gatvelėje kadaise gyveno kubiliai, o 1926 metais turtingas kavos pirklys Ludvikas Roselijus rekonstravo Art Deco stiliumi. Nacionalistai ją išsaugojo kaip degeneratų meno pavyzdį. Gatvelės pradžią puošia 1920 m. bareljefas, su slibinu besikaunantį arkangelą Mykolą. Taip pat šioje gatvelėje paklausyti 30 porcelianinių varpų, esančių ant vieno iš namų frontono.
2004 m. Brėmeno rotušė ir Rolando statula turgavietėje įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Ji pastatyta 1404 m. priešais rotušę ir yra 10 m aukščio. Tai didžiausia šio riterio skulptūra visoje Vokietijoje. Karolio Didžiojo sūnėnas Rolandas simbolizuoja miesto nepriklausomybę. Jo žvilgsnis nukreiptas į katedrą, vyskupo, ne kartą bandžiusio riboti Brėmeno autonomiją, rezidenciją. Rolando teisingumo kardas simbolizuoja juridinę nepriklausomybę, o išgraviruotas šūkis patvirtina, jog imperatorius suteikė Brėmenui miesto teises. Kitas paminklas, naujesnis (1953 m.) toje pačioje aikštėje pastatytas Brėmeno muzikantams – asilui, šuniui, katinui ir gaidžiui, kurie, kaip teigiama brolių Grimų pasakoje keliavo į Brėmeną.
Palestra
|miniatiūra|Palestra [[Pompėja|Pompėjoje|260px]] Palestra  – imtynių mokykla senovės Graikijoje. Palestrose užsiiminėdavo mažai erdvės reikalaujančiomis sporto šakomis, tokiomis kaip kumštynės ir imtynės. Dalis palestrų būdavo visiškai nepriklausomos, o dalis – viešų gimnazijų dalys. Palestrų be gimnazijų būdavo, o gimnazijų be palestrų – nebūdavo.
Palestrų architektūra
Vitruvijus savo 27 m. pr. m. e. veikale „Apie architektūrą“ pateikė daug žinių apie šios paskirties pastatus, kuriuos jis vadino „graikiško stiliaus palestromis“.
Senovės Graikijos palestrų pastatai būdavo statomi standartinio plano, nors būdavo įmanomos tam tikros variacijos. Palestrą sudarydavo kvadratinis ar pailgai stačiakampis kiemas, iš visų keturių pusių apsuptas portikus sudarančių kolonadų su kambariais. Kambarių paskirtis būdavo įvairi, vieni buvo skirti maudymuisi, kiti žaidimams kamuoliu, treti nusirengimui ir rūbų saugojimui, ketvirti bendravimui ar instruktažams, penkti sportinei įrangai laikyti. Šiaurinės pusės portikas būdavo dukart gilesnis, kad apsaugotų nuo oro. Palestros šonuose su viengubo gylio portikais būdavo įrengtos didelės salės (exedrae) su sėdynėmis, skirtos intelektualinėms diskusijoms. Dvigubo gylio pusė būdavo padalinta į dalis jaunuolių veiklai (ephebeum), bokso maišų zoną (coryceum), pudravimo kambarį konisterijų (conisterium), kambarį maudymuisi šaltu vandeniu ir alyvos saugyklą eleotezijų (elaeothesium).
Tipiški tokių palestrų pavyzdžiai buvo Olimpijoje ir Delfuose.
Raudondvario seniūnija
Raudondvario seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno rajono savivaldybės vakaruose. Garsiausias objektas – Raudondvario dvaras.
Istorija
2008 m. sausio 1 d. atskirta vakarinė seniūnijos dalis ir priskirta naujai Batniavos seniūnijai.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurta 17 seniūnaitijų:
Kalininkai (Žemaičių Naumiestis)
Kalininkai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Žemaičių Naumiesčio.
Žeberiai
Žeberiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Užvenčio, prie kelio. Pro kaimą teka kairysis Ventos intakas Žeberė. Gretimame miške auga saugoma Martyno pušis.
Filotija
Filotija – prieraišumo, draugystės personifikacija graikų mitologijoje.
Ji gimė iš vienos Niktės, nakties personifikacijos. Iš vienos Niktės gimė jos broliai ir seserys: Momas („kaltė“), Ponas („sunkus darbas“), Moras („pražūtis“ ar „likimas“), Tanatas („mirtis“), Hipnas („miegas“), hesperidės, kerės, moiros, Nemezidė, Apatė („apgaulė“), Geras („senatvė“) ir Eridė („nesantaika“); iš Niktės sąjungos su Erebu gimė Hemera („diena“) ir Eteris („atmosfera“), jos sesuo ir brolis.
Lipčius (pavardė)
Lipčius − lietuviška vyriškos giminės pavardė. Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Lipčienė (ištekėjusi moteris) ir Lipčiūtė (mergautinė pavardė). Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Lipčius – lipni augalų ir vabzdžių išskiriama medžiaga medžiaga.
Glandas
Glandas – XIII a. Rinavos valsčiaus,, nuo 1938 m. Rinau, nuo 1946 m. , į vakarus nuo Karaliaučiaus, prūsų didžiūnas vitingas.
Čajevščizna
Čajevščizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jeleniavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Šalia kaimo yra Kopanės, Eglinio ir Šiurpilio ežerai.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Muzika
thumb|Muzikos alegorija [[Filippino Lippi]]
Muzika ( – musiké (téchne) – mūzų menas) – garsų menas, meniškų garsinių artefaktų kūrimas (t. y. garsų ir jų struktūrų improvizavimas, komponavimas, aranžavimas) ir tokių akustinių artefaktų atlikimo (dainavimas, grojimas, dirigavimas) ir jų sąmoningo ar pusiau sąmoningo klausymosi aktai.
Muzika – tai laike išsidėsčiusi garsinės raiškos forma, paremta įvairiomis garsų ir pauzių struktūromis. Įvairių formų garsiniai kūriniai, išreiškiami per natūraliai išgaunamo dirgiklio, dažniausiai garso, kombinacijų ir modelių konstrukciją. Muzikos funkcijos: emocinės išraiškos, estetinio pasigėrėjimo, pramoginė, komunikacinė, reprezentacinė, apeiginė, socialinių normų įtvirtinimo, tradicijų perdavimo ir išlaikymo, kt. Nuo kultūros ir socialinio konteksto priklauso, kaip mes skirstome muziką.