cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Didžioji gatvė
Istorija
Didžioji g. 2 įsikūrusi Piatnickajos cerkvė su šalia stovinčia varpine, laikoma viena seniausių Vilniaus cerkvių, kurią, manoma, 1345 m. įsteigė kunigaikščio Algirdo žmona Marija, kilusi iš Vitebsko. Medinį sudegusį pastatą gana ankstyvais laikais (apie XIV a.) pakeitė mūrinis. Apie tai liudija išlikęs dailininko, Vilniaus piešimo mokyklos vadovo Ivano Trutnevo šios cerkvės piešinys. Cerkvė pavadinta „Šv. Paraskevijos“ garbei, kurią stačiatikiai senovėje garbino. XVIII a. cerkve mažai rūpintasi, buvo įgriuvę jos skliautai, kažkuriuo metu ji stovėjo be stogo. Prie šios cerkvės ilgus metus veikė žuvų turgus. 1864 m. cerkvė buvo perstatyta pagal bizantinio architektūrinio stiliaus bruožus. Cerkvės išorinėje sienoje buvo įmūrytos jos istoriją pasakojančios atminimo lentos. Tokia cerkvė išliko iki šių dienų. 1886 m. ji buvo aptverta metaline tvora, kuri taip pat išlikusi iki šių dienų.
Yra teiginių, jog mirusi Algirdo žmona kunigaikštienė Marija palaidota šioje cerkvėje.
thumb|200 px|right|Didžioji gatvė Vilniuje, ([[Juzefas Čechavičius, 1884 m.)]]
Didžioji g. 7 ir 9 valdoje XVI a. stovėjo du namai. Vienas jų atiteko kanauninko Ambraziejaus Beinarto bursai. Antrasis namas priklausė Minsko vaivadai Alesandrui Sluškai. Abu namai sugriauti 1655 metais. Po dešimtmečio šioje vietoje namų valdą įsigijo LDK etmonas Mykolas Kazimieras Pacas, kuris apgriautus pastatus atstatė, sujungė korpusus į vieną. Vėliau rūmai atiteko Jiezno šakos atstovui Liudvikui Mykolui Pacui, kuris 1812 m. šiuose rūmuose buvo priėmęs Napoleoną. XIX ir XX a. patekę vis naujiems šeimininkams, rūmai buvo ne kartą restauruojami ir remontuojami.
thumb|150 px|left|Šv. Nikolajaus cerkvė Vilniuje (nežinomo dailininko paveikslas, saugomas [[Varšuvos nacionalinis muziejus|Varšuvos nacionaliniame muziejuje,(1864))]]
Didžioji g. 10 namų valda priklausė Radviloms. 1558 m. šį namą įsigijo Mikalojus Radvila Juodasis, kuris jame įsteigė mokyklą. Šio namo kieme veikė kalvinų koplyčia. Po Mikalojaus Radvilos Juodojo mirties pastatą paveldėjo Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. 1659 m. ši valda atiteko Mykolui Kazimierui Radvilai, kuris namą perleido broliui Dominykui Mikalojui. 1804 m. šį namą įsigijo Vilniaus universitetas. Po metų name buvo įsteigta terapinė klinika, kiuriai vadovavo profesorius Juzefas Frankas. 1808 m. čia įrengta Chirurgijos klinika. Namą perprojektavo architektas Mykolas Angelas Šulcas.
Didžioji g. 12 stovi Šv. Nikolajaus (Palaikų perkėlimo) cerkvė. 1340 m. medinę cerkvę pastatė antroji kunigaikščio Algirdo žmona Julijona. Medinė cerkvė sudegė. Mūrinę atstatė kunigaikštis Konstantinas Ostrogiškis, kuris po pergalės Oršos mūšyje prisižadėjo Vilniuje pastatyti dvi cerkves. Naujoji cerkvė buvo vienos navos, gotikinio stiliaus. XVIII a. cerkvė ne kartą degė, buvo remontuojama, įgijo baroko bruožų. Pagrindinis jos remontas įvyko 1845 m., ir ji gavo dabartinę bizantišką išvaizdą. Cerkvės presbiterijoje išlikę krištoliniai skliautai panašūs į Bernardinų bažnyčios skliautus.
Didžioji g. 17 adresu dar XV a. buvo pastatyta Kristaus prisikėlimo cerkvė. XVI a. ją supo kapinės.
Didžioji g. 19 XVI a. pradžioje veikė Pranciškaus Skorinos spaustuvė, kurioje jis išspausdino pirmąsias spausdintines knygeles. Namas priklausė tuometiniam Vilniaus burmistrui Jokūbui Babičiui. Spaustuvei sudegus, P. Skorina iš Vilniaus išvyko.
Didžioji g. 26 ir 28 priklausė Vilniuje veikusioms pirklių gildijoms.
thumb|150 px|right|Šv. Kazimiero bažnyčia ([[Juzefas Čechavičius, 1872-75 m., fotografija saugoma Varšuvos nacionaliniame muziejuje)]]
Didžiojoje gatvėje stovinti Šv. Kazimiero bažnyčia pastatyta Švento Kazimiero, karaliaus Kazimiero Jogailaičio sūnaus garbei. Kertinis šios pirmosios jėzuitų bažnyčios Lietuvoje akmuo padėtas 1604 metais. Šalia bažnyčios buvo pastatyti ir profesų namai, kuriuose gyveno daug žymių jėzuitų, tarp jų Andriejus Bobola, kalbininkas Konstantinas Sirvydas, teologas Albertas Kojalavičius-Vijūkas. Šalia bažnyčios veikė vienuolynas.
Didžioji g. 38 namų valda XVIII a. priklausė Tiškevičiams, vėliau Bžostovskiams.
Rotušės aikštė, anksčiau vadinta Turgaus aikšte, iki XIX a. buvo pagrindinė miesto turgavietė. Joje stovėjo Rotušė, aplink kurią kūrėsi pirkliai, amatininkai, į ją vedė pagrindinės miesto gatvės. Reprezantacinė aikštės vieta buvo priešais Šv. Kazimiero bažnyčią. Joje vykdavo miesto šventės, taip pat buvo baudžiami nusikaltėliai. Rotušės aišktėje buvo sutinkami valdovai, vykdavo amatininkų eisenos. 1794 m. sukilimo metu šioje vietoje vyko susirėmimai tarp Vilniaus miestiečių ir rusų kariuomenės. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje aikštėje augo medžių kolonos, jie buvo iškirsti XX a.
Vilniaus rotušė
Rotušės pastatas įrengtas pagal Jogailos suteiktų Magdeburgo teisių reikalavimus. Pirmasis pastatas buvo atgręžtas į dabartines Arklių ir į Rūdninkų gatves. Jos viduje buvo įrengta posėdžių salė, teismo kambariai, miesto iždas, kalėjimas. Virš rotušės stovėjo įrengtas bokštas, po jos skliautais buvo du varpai ir laikrodis. Ant Rotušės kupolo buvo iškelta vėliava. Vienoje pastato pusėje stovėjo gėdos stulpas, kitoje – kartuvės. Rotušėje veikė miesto magistratas. Nuo XIV a. rotušėje kauptas miesto archyvas. Pastatas kelis kartus degė, buvo rekonstruojamas.1752 m. architektas Jonas Kristupas Glaubicas parengė rotušės rekonstrukcijos planą. Rotušės bokštas nugriuvo 1781 metais. Nuo rotušės link turgaus ėjo dvi krautuvių eilės, vadintos imbarais. Rotušę pagal Lauryno Gucevičiaus planą klasicistiniu stiliumi yra rekonstravęs italų architektas Pietro de Rossi. Priekyje jis pastatė portiką su šešiomis dorėnų stiliaus kolonomis. XIX a. rotušėje yra veikęs miesto teatras.
Dabartis
1993–1998 m. Jozefo Franko namas restauruotas, jis 99 metams išnuomotas Prancūzijai. Šiuo metu jame veikia Prancūzijos Respublikos ambasada ir Prancūzų kultūros centro įstaigos.
Priešais esančiuose Chodkevičių rūmuose nuo 1989 m. įsikūręs Lietuvos dailės muziejus ir Vilniaus paveikslų galerija.
Didžiojoje gatvėje stovi Šv. Kazimiero bažnyčia (Didžioji g. 34), Vilniaus Šv. Nikolajaus Stebukladario palaikų Pernešimo cerkvė (Didžioji g. 12), Juozo Tallat-Kelpšos konservatorija (Didžioji g. 36), Vilniaus Šv. kankinės Paraskevos cerkvė (Didžioji g. 2).
Joje taip pat veikia Helios pramogų centras (Didžioji g. 28) bei Vilniaus turizmo informacijos centras (Didžioji g. 31), Kazio Varnelio namai-muziejus (Didžioji g. 26).
Laukesos dvaras
Laukesos dvaras – dvaras, buvęs Laukesoje.
Istorija
Laukesos dvarą valdė Pabaltijo vokiečių baronai Fiolkerzamai.
Dvaro rūmų pastatas neišlikęs. Likę tik pastato pamatai. Ant dvaro pamatų stovi privatus gyvenamasis namas, kuris visai neprimena buvusio dvaro architektūros. Išlikę unikalūs dvaro rūsiai. Pirmojo pasaulinio karo metais rūmuose veikė Vokietijos imperijos armijos 77 – osios rezervinės pėstininkų divizijos štabas.
Dabinta (upė)
Dabinta upė Semeliškėse, Elektrėnų savivaldybėje, Nemuno mažųjų intakų baseine; Strėvos kairysis intakas. Upės ištakos yra Dabinčiaus ežeras šalia Dzenkūniškių, o Semeliškėse ji įteka į Strėvą (53,6 km nuo jos žiočių).
Upėvardis siejamas su žodžiais duobė, doba, dauba, daburys.
Gangsterių repas
Gangsterių repas (angl. Gangsta rap; pradžioje vadintas realybės repu ) – hiphopo muzikos požanris, ėmęs formuotis maždaug devintojo dešimtmečio viduryje Los Andžele (JAV). Šio žanro muzikai būdingi tekstai, atspindintys amerikiečių miesto gaujų ir nelegalių gatvės prekeivių kultūrą bei puoselėjamas vertybes. Per visą gyvavimo laiką, reperiai buvo peikiami dėl atvirai kurstomo nusikalstamumo, narkotikų vartojimo ar prekybos, nepadorumo, mizoginijos bei materializmo. Didelė dalis reperių save priskiria tikroms gaujoms. Kai kurie gynėjai teigia, jog šioje muzikoje siekiama atkreipti dėmesį į socialines problemas, kaip policijos brutalumą, rasizmą, nelygybę.
Žanro pradininkais laikomi iš Pensilvanijos kilęs Schoolly D bei Los Andželo kilmės Ice-T. Bėgant laikui populiarumo ėmė sulaukti tokie garsūs reperiai kaip Tupac Shakur, Notorious B.I.G. bei grupė „N.W.A.“. Dėka Dr. Dre (buvusio N.W.A. nario) ir Snoop Dogg, gangsterių repas išaugo į didesnio masto muziką, gebančią surinkti platesnę klausytojų auditoriją, atlikėjai išsiskyrė savo naudojamu „G-funk“ skambesiu.
Ankstyvieji metai (1985–1988)
Filadelfijos (JAV) atlikėjas Schoolly D neretai tituluojamas pirmuoju gangsterių reperiu, mažiau ar daugiau padariusiu įtaką kitam ankstyvajam šio žanro kūrėjui Ice-T. Pastarasis dar būdamas paauglys persikėlė gyventi į Los Andželą, kuriame žengė pirmuosius žingsnius link vadinamojo "Vakarų pakrantės" hip hop muzikos. 1986 m. atlikėjas išleido singlą „6 in the Mornin'“, šiomis dienomis žinomą kaip vieną pirmųjų gangsteriško repo įrašų. Nors Ice-T karjeros pradžioje kūrė kiek kitokią muziką, į gangsterių repą pasuko išgirdęs Schoolly D debiutinį albumą, ypač sudomintas dainos „P.S.K. What Does It Mean?“. Kaip dabar prisimena, klausydamasis Schoolly D muzikos jis pastebėjo skambesio ir žodžių tėkmę, kuriems buvo suteiktas gangsterio gyvenimo naratyvas, ką jis ir pats padarė su „6 in the Mornin'“. Tolesniuose atlikėjo išleistuose albumuose skambėjo žodžiai, nukreipti į socialines problemas, taip pat tapo įprasta gangsterio gyvenimo būdą pateikti kaip nieko gero nežadantį reiškinį, bet tuo pačiu jį pateisinti. Tiesa, Schoolly D kūryba tapo įkvėpimu ir kitiems vėliau iškilusiems bei globalinio žinomumo sulaukusiems atlikėjams, tokiems kaip Eazy-E ar grupėms „N.W.A.“ bei „Beastie Boys“.
Reikšmingiausi laikai (1988–1997)
Didžiulės sėkmės sulaukęs šio žanro muzikinis albumas buvo „Straight Outta Compton“, kurį grupė „N.W.A.“ išleido 1988 m. Šis albumas padėjo Los Andželo "Vakarų pakrantės" hiphopui susilyginti su ilgą laiką karaliavusiu „Rytų pakrantės“ Niujorku. Albume skambėjęs kūrinys „Fuck tha Police“ netgi sulaukė teisėsaugos dėmesio, kuri rašytame laiške išreiškė didelį nusivylimą. Dėl Ice-T ir „N.W.A.“ pasiekimų yra linkstama gangsterių repo fenomeną laikyti iš esmės vakarų pakrantės nuopelnu, nors rytų pusės reperių indėlis formuojant šį žanrą yra neginčytinas, jau nekalbant apie Schoolly D, kaip pradininką, priklausiusį rytinei pakrantei.
Sekant dešimtajam dešimtmečiui, grupę „N.W.A.“ palikęs Ice Cube ir toliau drebino repo pasaulį, leisdamas solinius albumus, nevengdamas kraštutinumų apie socialines ir politines temas bei naudodamas žanrą kaip priemonę prabilti apie skurdesnių rajonų jaunimą. Tokie albumai, kaip „AmeriKKKa's Most Wanted“ (1990) ir „Death Certificate“ (1991) atliko nemenką vaidmenį tvirtinant gangsterių repą. Taip pat „N.W.A.“ 1991 m. išleistas albumas „Efil4zaggin“ tapo pirmuoju tokio žanro albumu, užkopusiu į 1-ą vietą pagal pardavimus „Billboard 200“ top'e. Tarp paminėtinų atlikėjų ir grupių galima įvardinti „Above the Law“, Kid Frost bei Too Short.
1992 m. atlikėjas Dr. Dre (iš „N.W.A.“) išleido solinį albumą „The Chronic“, ilgainiui tapusį triskart platininiu ir šitaip įrodžiusį, kad aštraus turinio albumas gali tapti nemažiau komerciškai sėkmingas, nei pop skambesiui prijaučiantys repo albumai, leidžiami tokių atlikėjų kaip MC Hammer, Fresh Prince ar Tone Lōc. Šįsyk Dr. Dre vakarų pakrantei vėl padėjo tapti dominuojančia repo muzikos industrijoje, be to albumo pripažinimas prisidėjo prie atlikėjo naujai įkurtos leidybinės kompanijos „Death Row Records“ įsitvirtinimo rinkoje. Tais pačiais metais išleistas Ice Cube „Predator“, pardavimų statistikoje pasiekęs pirmąją vietą, daugiausiai dėl dainos „It Was a Good Day“ klausomumo. Kuriam laikui populiarumo įgavo ir "G-funk" stiliaus hiphop muzika, atpažįstama iš jai būdingos lėtesnės ir santūresnės struktūros, o ją ne ką mažiau garsino tokie reperiai kaip Warren G, Nate Dogg, Spice 1, MC Eiht ar MC Ren. 1996 m. reperis 2pac pasirašęs kontraktą su „Death Row“, išleido keliskart platininį tapusį dvigubą albumą „All Eyez on Me“, o po atlikėjo mirties sulaukus milžiniško dėmesio, pasirodė ir pomirtinis albumas „The Don Killuminati: The 7 Day Theory“, irgi pasiekęs puikius pardavimų rezultatus JAV.
Dėl populiarumo nuolatos varžėsi dvi pusės – vakarų ir rytų pakrantės reperiai. Pastarieji pasižymėjo aštresniu muzikos stiliumi. 1994 m. pasirodė debiutiniai reperių Nas ir Notorious B.I.G. albumai, leidę rytų pakrantei susigrąžinti prarastą dominavimą repo pasaulyje. Tuo tarpu vienos garsiausių rytų pakrantės repo grupių „Wu-Tang Clan“ narys GZA viename duotame interviu pasakė, jog nėra tokio dalyko kaip "gangsterių repas", ir kad tai tik leidybinės kompanijos sugalvotas terminas, ribojantis žodžio laisvę, kai iš tiesų atlikėjai tenori brutaliu būdu perduoti žinutę, pavyzdžiui apie juodaodžius, kurie kažko pasiekia savo gyvenime ir dėl to yra puolami. Kadangi tarp vakarų ir rytų įrašų kompanijų konkurencija buvo dažna, manoma, jog tai tikėtina priežastis, dėl ko nuo šautinių žaizdų mirė reperiai 2pac ir Notorious B.I.G. Kad ir kaip bebūtų, dar iki judviejų mirčių „Death Row“ pradėjo irti, po to kai ėmė vykti nesklandumai viduje, o garsiausi atlikėjai kompaniją paliko. Baigiantis dešimtmečiui pradėjo byrėti ir Niujorko „Bad Boy Records“ populiarumas, kuri vis labiau pasinėrė į populiaresnių bei įprastų garsų paieškas, nutoldama nuo savo ištakų, o taip pat sulaukdama nemenko iššūkio konkuruojant su kitomis kylančiomis įrašų studijomis. JAV vidurio vakarų ir pietų pusėje nemažo dėmesio pritraukė Naujojo Orleano studija „No Limit Records“, kuri dar 1994 m. pasižymėjo išleisdama Master P albumą „The Ghetto Is Trying to Kill Me!“, o artėjant prie dešimtojo dešimtmečio slenksčio, 1998 m. išleisti Silkk the Shocker bei C-Murder įrašai, tapę hitais. Greta to, neblogų pasiekimų turėjo kita kompanija – „Cash Money Records“, kurios leidžiamos muzikinis stilius nedaug skyrėsi nuo „No Limit“, tačiau pasirinko kiekybę pirmiau kokybės. Kompanija „Hypnotize Minds“, išsiskyrusi šiurkščiu, grėsmingu skambesiu ir agresyviais tekstais, yra dar vienas pavyzdys, kaip skriejant metams galiausiai galima sulaukti visuotinio pripažinimo, kai vienas iš bendra-įkūrėjų Three 6 Mafia, dėka kūrinio „It's Hard out Here for a Pimp“, laimėjo Oskarą.
Komerciniai pokyčiai ir šiuolaikinis repas (1997–dabar)
miniatiūra|180x180px|Reperis [[50 Cent gyvo pasirodymo metu Stokholme (Švedija)]] Nuo pat užgimimo, gangsterių repo muzika buvo pašvęsta kalbėti apie vargingų rajonų gatvėse tvyrančias problemas ir socialinę nelygybę, todėl atlikėjai nenorėdavo savęs matyti pop muzikos top'ų viršūnėse, kad netaptų "parsidavėliais". Visgi, tokių kompanijų, kaip „Bad Boy Records“ populiarėjimas ir neseniai nuaidėjusios 2pac bei Notorious B.I.G. mirtys, atnešė neišvengiamų pokyčių muzikinio stiliaus atžvilgiu, kuris tapo patrauklesnis komerciniam platinimui. Atlikėjai savo muzikoje ėmė vis dažniau naudoti fragmentus iš senesnių kitokių žanrų muzikos kūrinių bei kurti įsimintinas melodijas, kurios garantavo didesnį klausytojų skaičių, o taip pat tendencingai atsiribojo nuo agresyvių tekstų.
Baigiantis XXI a. pirmajam dešimtmečiui, dėl mažėjančio pardavimų skaičiaus gangsteriškojo repo viešpatavimas artėjo prie pabaigos. Norėdami sustabdyti mažėjantį klausytojų skaičių, atlikėjai buvo priversti keisti muzikinę kryptį, kai kurie kelią į populiarumą skynėsi atlikdami alternatyvųjį hiphop'ą. Esminiu lūžiu repo muzikoje laikomas Kanye West triumfas prieš 50 Cent, kai šis sulaukė gerokai sėkmingesnių albumo „Graduation“ pardavimų, tuo pačiu įrodydamas, kad netipiškas ir naujoviškas hiphopo albumas gali tapti nemažiau geidžiamu. Vėliau sekęs Kanye popsinis melancholijos persmelktas albumas „808s & Heartbreak“ sulaukė neigiamos klausytojų reakcijos, tačiau jo neprasti pardavimai pasiuntė žinutę kitiems populiariems reperiams nebijoti kitoniškų sprendimų savo kūryboje ir priimti riziką. Kitas tokio sprendimo pavyzdys – 2009 m. išleistas Jay-Z albumas „The Blueprint 3“, kurį leisdamas reperis neturėjo ketinimo užimti pardavimų top'ų viršūnes, nes tai buvo eksperimentinis darbas. Semdamasis įkvėpimo iš indie roko, atlikėjas nurodė, kad šis žanras neabejotinai prisidės prie hiphopo muzikos tobulėjimo.
Nuo 2012 m. pasaulį palaipsniui užkariavo iš JAV vidurio vakarų kildinami žanrai – trap ir drill. Šią muziką garsina tokie atlikėjai kaip Lil Durk, Pusha T, A$AP Rocky, Freddie Gibbs, 6ix9ine, Juice WRLD ir kiti. Vakarų pakrantės reperio Vince Staples kuriamoje muzikoje girdima G-funk įtaka, nors neapsieinama ir be gangsteriškų tekstų, įtraukiant politinio repo elementų – 2015 m. išleistame albume „Summertime '06“ atlikėjas prisimena kovą su rasizmu, neteisybę ir kitokius nemalonius įvykius gimtuosiuose namuose.
Kontroversijos
Nepaisant kai kurių reperių užmojų kalbėti apie socialines problemas, jų muziką nuolat gaubė kaltinimai dėl nusikalstamumo ir neapykantos kurstymo. Visuomenėje diskutuojama dėl gangsterių repo daromos neigiamos įtakos jaunajai kartai, taip pat Kalifornijos (JAV) mokslininkų atlikti tyrimai parodė ryšį tarp polinkio vartoti alkoholį bei daryti nusikalstamas veikas ir repo ar hiphopo muzikos klausymo. Dalis kritikų repą kaltina dėl gatvėse besiburiančių gaujų. O ginančiųjų gretose argumentuojama, kad nusikaltimai kyla dėl kamuojamo skurdo, ne dėl repo, kurio tikroji paskirtis yra perpasakoti skurde gyvenančių žmonių realybę. 2011 m. „World Development Report“ ataskaitoje tvirtinama, kad tikroji priežastis, paskatinusi daugumą gatvės gaujų narių rinktis daryti nusikaltimus, yra darbų trūkumas ir nepriteklius. Tarp respondentų nebuvo užsiminta apie repo muziką. Atlikėjas Ice Cube netgi išleido kūrinį „Gangsta Rap Made Me Do It“, pajuokiantį minėtus kaltinimus dėl nusikalstamumo. Didelė dalis reperių tikina savo kūryboje atliekantys vaidmenį, panašiai kaip tą daro filmo aktoriai ir jokiu būdu nepropaguoja elgesio, atsispindinčio muzikoje.
Pakalnė (Vilnius)
Pakalnė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Medininkų.
Kepler-616 b
Kepler-616 b yra Neptūno tipo dujinė milžinė; jos masė siekia 6,48 Žemės masės, o spindulys – 0,217 Jupiterio spindulio (apie 2,4324 Žemės spindulio). Apie Kepler-616 žvaigždę ši egzoplaneta apskrieja per ~9,998 paros.
A Moon Shaped Pool
A Moon Shaped Pool – devintasis studijinis britų roko grupės „Radiohead“ albumas, išleistas skaitmeniniu formatu 2016 m. gegužės 8 d. ir birželio 17 d. CD bei LP formatais. Prieš albumo išleidimą buvo išleisti singlai „Burn the Witch“ ir „Daydreaming“.
Grupė albumo kūrimo darbus pradėjo 2012 m., vos pabaigus „The King of Limbs“ turą. „A Moon Shaped Pool“ buvo įrašytas pietų Prancūzijoje, kartu su savo ilgalaikiu prodiuseriu Nigel Godrich. Keletas albumo dainų buvo parašytos ir gyvai atliktos prieš keletą metų: „True Love Waits“ pirmą kartą atlikta 1995 m., „Burn the Witch“ – 2000 m. ir „Present Tense“ – 2008 m. Dainos „Ful Stop“ ir „Identikit“ pirmąkart atliktos 2012 m., „The King of Limbs“ turo metu. Albume skambantys choras bei styginiai instrumentai buvo aranžuoti grupės multi-instrumentalisto Jonny Greenwood ir atlikti Londono šiuolaikinio orkestro („London Contemporary Orchestra“). Albumas sulaukė labaig gerų kritikų įvertinimų ir pasiekė pirmąją vietą Jungtinės Karalystės albumų reitinge, tapdamas šeštuoju grupės albumu, pasiekusiu reitingo viršūnę.
Įrašymas
2012 m., „The King of Limbs“ turo metu, „Radiohead“ atliko kelias naujas dainas, tarp jų – ir „Ful Stop“ bei „Identikit“, kurios vėliau buvo išleistos „A Moon Shaped Pool“ albume. Turo metu grupės įrašė „Identikit“ bei dar vieną, neatskleistą dainą Jack White „Third Man Records“ studijoje.
Turui pasibaigus, grupė nusprendė padaryti pertrauką ir susikoncentruoti ties soliniais projektais. 2013 m., Thom Yorke ir grupės prodiuseris Nigel Godrich, kartu su savo grupe „Atoms for Peace“, išleido albumą „Amok“. 2014 m. Yorke išleido solinį albumą „Tomorrow's Modern Boxes“, o grupės būgnininkas Philip Selway išleido albumą „Weatherhouse“. Gitaristas Jonny Greenwood sukūrė garso takelius trims filmams, taip pat dirbo su klasikinės muzikos kompozitoriais.
„A Moon Shaped Pool“ buvo įrašytas „La Fabrique“ studijoje, Prancūzijoje, kartu su prodiuseriu Nigel Godrich. Anot grupės narių, grupė bandė perkopti savo limitus, taip pat įrašinėjant naudojo tiek labai senas, tiek labai naujas technologijas. Albume skambantys styginiai instrumentai buvo aranžuoti Jonny Greenwood, atlikti Londono šiuolaikinio orkestro („London Contemporary Orchestra“) ir įrašyti „RAK Studios“, Londone. Būgnininkas Clive Deamer, grojęs kartu su grupe „The King of Limbs“ turo metu, dainoje „Ful Stop“ įrašė papildomą būgnų takelį.
2015 m. gruodį, Yorke solinio koncerto 2015 m. Jungtinių Tautų klimato kaitos konferencijos metu Paryžiuje atliko dvi naujojo albumo dainas: „The Numbers“ (tuo metu daina vadinta „Silent Spring“) bei „Desert Island Disk“. Kalėdų dieną grupė socialiniame tinkle „SoundCloud“ išleido singlą „Spectre“, įrašytą to paties pavadinimo James Bond filmui, tačiau nepanaudotą.
Keletas „A Moon Shaped Pool“ dainų buvo parašytos dar prieš albumo kūrimo darbus. „True Love Waits“ pirmą kartą atlikta gyvai 1995 m., taip pat 2001 m. buvo išleista koncertiniame albume „I Might Be Wrong: Live Recordings“. Su daina „Burn the Witch“ grupė dirbo įrašinėjant albumus „Kid A“ (2000 m.), „Hail to the Thief“ (2003 m.) ir „In Rainbows“ (2007 m.), taip pat dainos žodžiai buvo pasirodę grupės tinklalapyje bei albumų bukletuose. Apie dainą „Present Tense“ (tuo metu vadintą „The Present Tense“) pirmąkart užsiminta 2008 m., o pirmą kartą gyvai atlikta 2009 m., Yorke solinio koncerto „Latitude“ festivalio metu.
Skambesys
„A Moon Shaped Pool“ sujungia grupei įprastus instrumentus, tokius kaip ritmines mašinas bei sintezatorius, kartu su gitaromis, pianinais bei styginiais instrumentais. Albume gausu chorinių vokalų bei styginių instrumentų, sukuriančių gilų foninį efektą.
Išleidimas
Įrašinėjant "A Moon Shaped Pool, ", grupė visiškai atsiskyrė nuo muzikos industrijos, todėl nedavė jokių interviu bei negrojo koncertų, o reklamuoti albumą pradėjo likus vos kelioms dienoms prieš išleidimą. 2016 balandžio 30 d., žmonės, ką nors pirkę iš „Radiohead“ internetinės parduotuvės, paštu gavo atvirukus su dainos „Burn the Witch“ žodžiais. Gegužės 1 d., grupė ištrynė visą savo turinį socialiniuose tinkluose, o nuotraukas pakeitė tuščiu fonu. Grupė išleido kelis trumpus filmukus „Instagram“ socialiniame tinkle ir gegužės 3 d. išleido „Burn the Witch“ singlą bei vaizdo klipą.
Gegužės 6 d. buvo išleistas antrasis singlas bei klipas „Daydreaming“. Vaizdo klipas buvo rodytas įvairiuose kino teatruose. Tą pačią dieną grupė paskelbė, jog devintasis grupės albumas, tuo metu dar be pavadinimo, bus išleistas gegužės 8 d. skaitmeniniu formatu, o birželio 17 d. – fiziniu.
Dainų sąrašas
Visas dainas parašė „Radiohead“.
Europinis paprastasis šakalas
Europinis paprastasis šakalas (Canis aureus moreotica, sin. Canis aureus graecus) – plėšriųjų žinduolių (Carnivora) būrio, šuninių (Canidae) šeimos žinduolis – paprastojo šakalo (Canis aureus) porūšis.
Šakalų pasirodymas Europoje
Pleistoceno laikotarpyje Europoje šakalai negyveno, bet jų fosilijos buvo rastos Balkanų pusiasalyje iš neolito, datuojamos apie 7000–6500 m. pr. m. erą laikotarpiu. Nuo jų pasirodymo Balkanų pusiasalyje, beveik per visą Holoceno laikotarpį ir iki XX a. pabaigos, kuomet ėmė plisti šiauryn, jų europinė populiacija buvo negausi, fragmentiška ir laikėsi pietų Balkanų pusiasalyje arčiau Juodosios ir Viduržemio jūrų pakrančių zonų.
Tradicinis arealas
Iki naujausio plitimo XX a. pab., istoriškai europiniai paprastieji šakalai natūraliai gyveno Pietų Kaukaze, Mažojoje Azijoje, Balkanų pusiasalyje ir šiaurėje siekė Dunojaus upės dešinyjį krantą bei jo deltą į Juodąją jūrą. Šiauriausios jų populiacijos savaime gyveno Vengrijoje.
Plitimas XX a. pabaigoje
Iki pat XIX a. Europoje šakalų populiacija buvo labai negausi, kuri laikėsi žemyno pačiuose pietryčiuose, ir tik vėliau ėmė nežymiai plisti gilyn į naujus regionus. Nuo XX a. pabaigos, prasidėjo sparti šakalų migracija šiaurės, šiaurės vakarų ir šiaurės rytų kryptimis į jiems naujus regionus, kur anksčiau negyveno. Jie buvo dažnai pastebėti gana toliau nuo savo tradicinio arealo pietų Balkanuose. Taip naujos jų populiacijos neseniai įsikūrė Slovėnijoje, šiaurės rytų Italijoje, Austrijoje.
Nedidelė populiacija įsikūrusi palyginus nedideliame pietvakarių Ukrainoje regione – Dunojaus deltos kairiajame krante. Kitur šiauriau Dunojaus jie pasitaiko tik fragmentiškai, pavyzdžiui, pietvakarių Čekijoje rastas negyvas šakalas, retkarčiais pastebimi Slovakijoje. Fragmentiškai stebimi Latvijoje ir Estijoje bei nuo 2015 metų ir Lietuvoje.
Apie 1960-uosius metus europiniai paprastieji šakalai dalyje Rytų Europos šalių, tokių kaip Makedonija, Vengrija, buvo išmedžioti ir išnuodyti. Netrukus tuo buvo susirūpinta ir šie plėšrūnai pradėti saugoti. Jų populiacijos greitai atsigavo Bulgarijoje (jų per metus čia sumedžiojama apie 20–30 tūkst.), Rumunijoje ir Serbijoje. Pamažu gyvūnai vis tolo į šiaurę, šiaurės rytus bei šiaurės vakarus nuo ankstesnio pietinio arealo – Balkanų pusiasalio ir Vengrijos. Aptikti Austrijoje, 2002 m. aptikti Brandenburge ir kitose Vokietijos žemėse. 2012-aisiais pastebėti vakarinėje Ukrainoje, Gudijoje ir Šveicarijoje, 2013 metais šakalas buvo sumedžiotas Estijoje. 2015-ųjų gegužę Bebro nacionaliniame parke įamžinto šakalo nuotrauka buvo išplatinta Lenkijos žinių ir socialinių tinklų interneto svetainėse. 2015 m. vasarą Jutlandijos pusiasalyje (Danija) kelyje partrenkus mašinai gyvūną, pagal DNR buvo nustatyta, kad tai šakalo patinas. 2017 m. pabaigoje pirmieji šakalai pastebėti Vakarų Alpių Prancūzijos Šablė regione, netoli pasienio su Šveicarija, tad manoma, kad jie čia atsibastė iš Šveicarijos
Plitimas ir paplitimas
Europinių paprastųjų šakalų statusas Lietuvoje nėra nustatytas, todėl kol kas galima tik spėlioti, kad Lietuvoje klimatui šylant ir dėl labai intensyvios legalizuotos ir nelegalios Lietuvos miškininkystės sunykus Lietuvos miškams, sumažėjus pilkųjų vilkų populiacijai, nepaisant nuo šakalų populiacijos dydžio ar žalos vietinei gyvūnijai, tai galbūt natūraliai plintanti į Lietuvą plėšriųjų žinduolių nauja rūšis. Bet jeigu į jų plitimą yra įsikišę žmonės, tai būtų traktuojama kaip invazinė rūšis.
Stebėti skirtinguose Lietuvos regionuose: Pirmą kartą Lietuvoje 2015 m. vasario 7 dieną buvo sumedžiotas Šakių rajone, Lekėčiuose. 2018 m. balandį, buvo stebėtas Ventės rage, anot BNS manoma, kad jis atkeliavo iš Kaliningrado srities per užšalusias ledu Kuršmares. Šakalą užfiksavo Ventės rago ornitologijos stoties darbuotojas Vytautas Eigirdas. Tai vos trečias šios rūšies atstovas, užfiksuotas Lietuvoje. Kiek anksčiau šakalai buvo pastebėti šiaurinėje Lietuvoje.
Nyderlandų futbolo varžybos 2000–2001 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 2000–2001 m.
Europinis paprastasis šakalas
Buveinės
Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Ekologijos ir Aplinkotyros centro prof. dr. Aliaus Ulevičiaus, kalbant apie naujas buveines, šakalai yra gana gerai prie aplinkos prisitaikantys gyvūnai. Pavyzdžiui Ukrainoje jie gyvena miškastepių, stepių zonose, o Bulgarijoje dėl fragmentuoto miškingumo prisitaikę išgyventi ir šalia urbanizuotų teritorijų.
Nyderlandų futbolo varžybos 2000–2001 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis: RSSSF duomenų bazė.
Europinis paprastasis šakalas
Išvaizda
200px|thumb|right|Europinio paprastojo šakalo (Canis aureus moreotica) [[iškamša patalpinta Ženevos Giakomo Dorijos natūralios gamtos istorijos muziejuje (Museo di storia naturale Giacomo Doria)]] 200px|thumb|right|Europinis paprastasis šakalas (Canis aureus moreotica) [[Vengrija|Vengrijos Segedo miesto zoologijos sodo aptvare]] Europinis paprastasis šakalas genetiškai labai artimas pilkajam vilkui ir į jį labai panašus, tik akivaizdžiai smulkesnio kūno. Šie šakalai yra ne ką didesni už lapę gyvūnai, nuo jos labiausiai besiskiriantys gerokai ilgesnėmis kojomis ir trumpesne bei tamsia uodega.
Nyderlandų futbolo varžybos 2000–2001 m.
Rezultatai
Legenda:
Europinis paprastasis šakalas
Išvaizda
Tai stambiausias paprastojo šakalo porūšis. Europinių paprastųjų šakalų patinai maždaug 12 % stambesni už pateles. Šakalų kūno ilgis nematuojant uodegos – 70–85 cm, aukštis iki pečių dažniausiai apie 42–45 cm, bet ne daugiau kaip 50, uodega 20–30 cm, svoris 10–13 kg. Šiaurės rytų Italijoje vienas suaugęs patinas svėrė 14,9 kg. Jų kailis dažniausiai geltonai aukso spalvos, nors per metų sezonus keičiasi nuo blyškiai gelsvos iki tamsiai rusvos. Palyginus su kūnu, jų kojos gana ilgos.
Nyderlandų futbolo varžybos 2000–2001 m.
Finalo rungtynės
--
Europinis paprastasis šakalas
Elgsena
Jie gyvena šeimyninėmis grupėmis, o maisto dažniausiai ieško pavieniui. Mėgsta apsigyventi rudųjų lapių, europinių opšrų arba usūrinių šunų urvuose. Vienas iš išskirtinių šakalų bruožų – jų pomėgis stūgauti. Savo įprastose gyvenamose teritorijose šakalai noriai atsiliepia į gentainių balsus, paskelbdami apie savo buvimą ir užimamą teritoriją, ypač sausio ir vasario mėnesiais – per rują. Jų stūgavimas primena būrį rėkiančių vaikų, ir yra nesunkiai atskiriamas nuo kitų Lietuvoje gyvenančių šuninių gyvūnų.
Tarpusavio susižinojimui europiniai paprastieji šakalai naudoja nemažai skirtingų balso moduliacijų, jų stūgavimą galima palyginti su ištęstu, tarsi sulėtintu šuns lojimu, „au“ ir „ou“ garsu, šakalų staugimas primena nenutrūkstantį, besikartojantį „au, au“ garsą, vaiko klyksmą, vaitojimą arba spiegiantį kvatojimą. Iš gyvūnų, kurių garsus pažįstame, šakalų balsai panašiausi į šuns, tačiau nepalyginamai įvairesni.
Mityba ir medžioklė
Europiniai paprastieji šakalai yra visaėdžiai gyvūnai - minta augalais, gaudo įvairius smulkius, nedidelius gyvūnus ir gali ėsti dvėseliną. Gyvenantys Pietų Kaukaze, dažniausiai susimedžioja kiškius, įv. mažus graužikus, fazanus, kurapkas, antis, laukius, Nendrinės vištelės, žvirblinius paukščius. Noriai ėda ir driežus, gyvates, varles, žuvis, moliuskus ir įv. vabzdžius. Žiemos metu jie susimedžioja daug nutrijų ir įvairių vandens paukščių. Jie žiemą nužudo daugiau, nei gali suėsti, tad nesuėstą auką slepia. Noriai ėda ir vaisius, pavyzdžiui, kriaušes, gudobelės obuolėlius, sedulos kaulavaisius ir baltažiedės šliandros kankorėžėlius. Kada europinių paprastųjų šakalų skaičius didelis, jie gali būti labai pavojingi smulkesniems naminiams gyvuliams – pavyzdžiui avims. Pietų Bulgarijoje, kur gyvena gana didelė šakalų populiacija, tarp 1982–1987 metų, net 1053 kartus užpulti smulkūs gyvuliai, daugiausia avys ir ėriukai, taip pat įskaitant pramogų parkuose ir elnių jauniklius. Graikijoje gyvenanti šakalų populiacija minta graužikais, vabzdžiais, dvėseliena ir vaisiais, o nuo maisto ieškojimo atliekose, juos atbaido ten didelis benamių šunų skaičius – vietovėse, kur susikoncentravusi gausi žmonių bendruomenė. Turkijoje mėgsta pasmaguriauti ir nykstančių žaliųjų vėžlių kiaušiniais. Vengrijoje dažniausios aukos – paprastieji pelėnai ir rudieji pelėnai. Dalmatijoje apie 50,3 % šakalų dietos sudaro kiškiai ir porakanopiai, ėda daug vaisių ir daržovių, pavyzdžiui skiautėtalapio fikuso vaisius, vynuoges, panašius į uogas Juniperus oxycedrus kankorėžėlius, gaudo vabzdžius, paukščius ir smalyžauja jų kiaušiniais, ėda žolę ir lapus. Šiaurės rytų Italijoje gyvenantys medžioja stirnas ir pilkuosius kiškius.
Grįžtanti Napoleono armija Vilniaus rotušės aikštėje (paveikslas)
Grįžtanti Napoleono armija Vilniaus rotušės aikštėje – 1812–1820 m. sukurtas dailininko Jono Damelio paveikslas, vaizduojantis žygyje į Rusiją sumuštą Napoleono Bonaparto kariuomenę, bėgančią iš Rusijos per Vilnių.
Šiuo metu paveikslas saugomas Varšuvos nacionaliniame muziejuje.
Istorija
Dailininkas Jonas Damelis tapė paveikslus istorine tematika, daug dėmesio skyrė Napoleono kampanijai. Spėjama, kad šis paveikslas nutapytas apie 1814 metus. Paveikslas tapytas kaip batalinė kompozicija. Buvo saugomas Lvove, taip pat Osolinskių bibliotekoje. Dailininkas Vilhelmas Georgas Timas pagal šį paveikslą yra sukūręs litografiją. Taip pat yra sukurta ir kitų litografijų.
Aprašymas
Paveiksle vaizduojami besiblaškantys Napoleono kariai aikštėje prie Vilniaus rotušės. Rotušės nupieštas tik frontonas ir priekinės šešios kolonos. Dalis karių sėdi ant žirgų, dalis nugriuvusių, žuvusių, guli sniege. Taip pat nupiešta ir ant sniego nugaišusių žirgų. Minia blaškosi chaotiškai. Paveikslo fonas – dramatiškas. Juo siekta atkurti istorinį faktą, jog Napoleono kariuomenė į Vilnių atvyko išbadėjusi, kamuojama šalčio ir ligų. Išilgai rotušės slenka minios marodierių. Dramatišką vaizdą sustiprina rūkstantys tamsūs dūmai iš visų toliau, kitoje aikštės pusėje stovinčių namų.
Pakalnės
Pakalnės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 4 km nuo Pastrėvio.
Jonas Senkus
Biografija
Studijavo Sankt Peterburge ir Fribūre (Šveicarija), pastarojo miesto universitete jam buvo pripažintas filosofijos mokslų daktaro laipsnis. Nuo 1896 m. tarnavo Sankt Peterburgo Šv.Kotrynos bažnyčioje, kartu tuo pačiu metu dėstė tikybą net dešimtyje miesto mokyklų, tame tarpe ir lietuviškai Sankt Peterburgo Šv.Kotrynos gimnazijoje besimokantiems tautiečiams. 1912 m. buvo paskirtas Peterburgo karinės apygardos ir Rusijos imperijos kariuomenės gvardijos kapelionu. Suteiktas Mogiliavo arkivyskupijos garbės kanauninko vardas. Tuometinėje Rusijos sostinėje suorganizavo lietuvišką Šv. Zitos draugiją, priklausė Lietuvių mokslo draugijai.
1918 m. grįžo į Žemaičių vyskupiją, buvo paskirtas Plungės Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios klebonu. Parapijoje steigė pradžios mokyklas ir parengiamuosius kursus, 1919 m. prisidėjo kuriant naują lietuvišką pradinę mokyklą, vėliau peraugusią į miesto Saulės gimnaziją, ir joje mokytojavo. 1925 m. paskirtas Žeimių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčios klebonu. 1931 m. įstojo į Marijonų ordiną, buvo Panevėžio Švč. Trejybės bažnyčios rektoriumi.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje gyveno Žemaičių Kalvarijoje. 1944 metų spalio mėnesį miestelyje įsikūrė Pabaltijo I–ojo fronto štabas, visi kalvarijiečiai buvo evakuoti. Kun. Jonas Senkus persikraustė pas netoliese įsikūrusius bajorus Daugėlas ir Jazdauskiškių kaime esančioje Sorų koplyčioje parapijiečiams teikė dvasines paslaugas.
Rasa Petrauskienė
Rasa Petrauskienė (g. 1976 m. balandžio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos politinė ir visuomenės veikėja.
Biografija
Augo Klaipėdoje, medikų šeimoje. 1983–1994 m. mokėsi Klaipėdos „Žemynos“ gimnazijoje. 2002 m. baigė Klaipėdos universiteto magistrantūrą (rekreacinės veiklos organizavimas).
Kurį laiką dirbo verslo srityje. Nuo studijų laikų iki 2008 m. dirbo turizmo agentūroje „Poilsis pajūryje“ direktoriaus pavaduotoja. 2016 m. buvo rinkodaros vadovė įmonėje „Smilties SPA“. 2018–2019 m. buvo įmonės „Nexus Operations“ pardavimų vadovė Baltijos šalims.
2019 m. ir 2021–2022 m. Klaipėdos rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotoja.
Gyvena Klaipėdos rajone. Nuo 2010 m. vadovavo sukurtai kaimo bendruomenei „Smilgynai ir kaimynai“. Ištekėjusi, vyras Andrius Petrauskas – verslininkas (didmeninė ir mažmeninė prekyba žuvimi), dukros – Ieva ir Vaiva.
Politinė veikla
2006 m. tapo Tėvynės sąjungos-Lietuvos krikščionių demokratų (TS−LKD) partijos nare. 2008 m. paskirta TS−LKD Vakarų regiono koordinatore, nuo 2012 m. – TS−LKD Klaipėdos rajono skyriaus pirmininkė. 2015–2019 m. ir 2022–2023 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narė, buvo TS−LKD frakcijos seniūnė.
Juodikas
Juodikas – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 6,5 km į šiaurę nuo Trakų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,29 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 158,5 m. Krantai neaukšti, daug kur pelkėti. Iš pietų ir rytų ežerą supa Pauliškių miškas, šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai ir pievos. Vakaruose išteka upeliukas link Vėžiuko ežero (Bražuolės upės baseinas). Prie ežero įsikūręs Pauliškių kaimas.
Rasa Petrauskienė
Politinė veikla
2008–2016 m. talkino politikų Agnės Bilotaitės ir Arvydo Anušausko komandoms, 2012–2019 m. buvo Europos Parlamento nario Algirdo Saudargo patarėja.
2019–2020 m. ir nuo 2023 m. Seimo narė.
Juozas Kavaliauskas (1930)
Juozas Kavaliauskas (1930 m. Panevėžio apskrities Pumpėnų valsčiaus Margių kaime – 2015 m. spalio 5 d.; palaidotas Zarasų kapinėse) – Lietuvos vargonininkas ir kompozitorius.
Biografija
Augo penkių vaikų valstiečių šeimoje. Po kiek laiko Kavaliauskai persikraustė gyventi į Mitabynės kaimą. Juozas dirbo Pasvalio lentpjūvėje, o nuo 1956 m. miestelio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčioje mokėsi groti vargonais. Savarankiškai pradėjo vargonininkauti Ančiškiuose, Geležiuose. Vėliau mokėsi muzikos pas Panevėžio Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vargonininką Antaną Virbicką.
Po to dirbo vargonininku Palėvenėje, Kyburiuose, Pumpėnuose ir Jonavoje (pastarajame mieste dešimt metų). 1961 m. vedė Genovaitę Zulonaitę, gimė sūnūs Arvydas ir Remigijus. Dvidešimt metų vargonavo Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Gimimo bazilikoje, joje giedojo bei grojo ir per popiežiaus Jono Pauliaus II vizitą Lietuvoje 1993 m. Galiausiai paskutinius trylika metų praleido Salake, kur miestelio bažnyčioje darbavosi įprastose vargonininko pareigose.
J. Kavaliauskas yra žinomas lietuviškos bažnytinės vokalinės muzikos kompozitorius, iš viso sukūręs muziką trejoms tautiškoms Šv.Mišioms, per šimtą giesmių (tame tarpe ir pagal poetės Sofijos Šviesaitės eilėraščius). 70–mečio proga savo kūrybą visuomenei pateikė rinkinyje „... iš mano repertuaro“, vėliau apie nueitą vargonininko kelią išleido autobiografinę knygą.
Brankovičių žemė
Istorija
thumb|left|Brankovičių žemė 1378 m. Valstybėlės įkūrėjas Vukas Brankovičius (1345–1397) buvo kilęs iš kilmingos serbų giminės, o jo tėvas Brankas tarnavo kaip Ochrido vietininkas Serbijos imperijoje. Po tėvo mirties apie 1365 m. Ochridą užėmė įtakingas despotas Vukašinas, o Vukas su broliais buvo priversti grįžti į savo tėvoniją Drenicoje (dab. Glogovacas ir Srbica Kosove). Kadangi imperijoje prasidėjo suirutė, Vukas tapo de facto nepriklausomas ir ėmė sparčiai plėsti savo teritorijas. 1371 m. įvykus pragaištingam Maricos mūšiui bei mirus Serbijos imperatoriui, Vukas pasinaudojo situacija, ir užėmė nemažas teritorijas pietiniame Kosove bei šiaurinėje Makedonijoje, kartu su Skopje.
Savo pozicijas Vukas sutvirtino vedybomis su tuometinio įtakingiausio serbų kunigaikščio Lazaro dukra. Taip jis galėjo išplėsti savo teritorijas į šiaurę ir kartu gauti uošvio palaikymą. 1373 m. sudaręs sąjungą su Lazaru ir Bosnijos karaliumi Tvrtku I, jis pasidalino Altomanovičiaus žemes ir taip gavo Raškos regioną su senąja Serbijos sostine Rasu. 1378 m., pasinaudojęs Zetos kunigaikščio Džuradžo I mirtimi, jis prisijungė šios žemes su Prizreno ir Pečo miestais bei Metohiją.
Tuo metu Osmanų imperija savo vasalais pavertė serbų kunigaikštystes pietuose: Velbaždą, Marką, Epyro despotatą ir kt. Nuo 1381 m. osmanai puldinėjo ir Lazaro bei Vuko žemes. Lemiamas mūšis įvyko 1389 Kosovo lauke, kurio metu serbams pavyko sulaikyti osmanų invaziją, tačiau žuvo kunigaikštis Lazaras ir išžudyta didžioji jo armijos dalis. Vukui pavyko išsaugoti savo armiją, o mirus uošviui, jis tapo svarbiausiu serbų kunigaikščiu.
Šią poziciją Vukas išlaikė iki savo mirties 1396 m. Nors 1392 m. jis galiausiai tapo osmanų vasalu, tačiau atsisakė remti turkus mūšiuose prieš krikščionis ir siekė gauti paramą iš Vengrijos karalystės. 1395-96 m. osmanai nukariavo jo žemes, o pats Vukas buvo įkalintas ir mirė. Nedidelė teritorija aplink žemės pagrindinį miestą Prištiną nominaliai išlaikė valstybėlės statusą ir čia valdė Vuko sūnus Džuradžas. 1412 m. valstybėlės likučiai įjungti į Serbijos despotatą.
Genujos švyturys
Genujos švyturys – pagrindinis Genujos uosto švyturys Italijoje. Šis švyturys ne tik atlieka savo pagrindinę navigacijos funkciją, tačiau yra vienas pagrindinių Genujos simbolių.
Iš akmens pastatytas švyturys yra 77 m aukščio ir yra penktas pagal aukštį pasaulyje bei antras tradicinio stiliaus švyturys. Iki 1902 m., kai Prancūzijoje buvo pastatytas Île Vierge švyturys, Genujos statinys buvo aukščiausias pasaulyje. Su natūralia kalva, ant kurios stovi šis švyturys, jo aukštis siekia 117 m.
Pirmasis bokštas šioje vietoje pagal kai kuriuos šaltinius pastatytas čia 1128 m., kai kuriais duomenimis 1161 m. Bėgant laikui švyturys ne kartą buvo perstatomas. 1956 m. buvo atlikti paskutiniai švyturio atstatymo darbai po bombardavimų II pasaulinio karo metu.
1449 m. vienu iš šio švyturio prižiūrėtoju dirbo keliautojo Kristupo Kolumbo dėdė Antonijus Kolumbas.
Genujos švyturys pastatytas iš dviejų dalių, kurias skiria terasa, o ant viršaus įrengtas žibintas. Dabartinės formos švyturys pastatytas 1543 m. ir pagal amžių jis nusileidžia tik Heraklio bokštui Graikijoje ir Kipu švyturiui Estijoje.
Šis švyturys yra vietos futbolo klubų „UC Sampdoria“ ir „Genoa CFC“ derbio (Lanternos derbio) simbolis.
Juozas Janušaitis
Juozas Janušaitis (g.1946 m. gegužės 31 d.) – Australijos baleto šokėjas.
Biografija
Gimė lietuvių karo pabėgelių daugiavaikėje šeimoje, kuri 1950 m. persikėlė į Australiją. Janušaičiai apsigyveno Adelaidėje. Pastarajame mieste Juozas pradėjo lankyti Madam Agnes Babicheva baleto mokyklą. Vėliau, gavęs E.Borovanskio vardo stpendiją, ėmė mokytis ir šokti žinomoje Borovansky Ballete trupėje. 1962 m. įsteigus Australijos baleto organizaciją, J.Janušaitis buvo į ją priimtas šokėju. Paruošė nemažai vaidmenų, iš kurių bene labiausiai pavykę – Rothbartas (Gulbių ežere), Greminas (Onegine) ir Kareninas (Anna Karenina). Mėgo romantišką atlikimo stilių. Scenoje pasirodė kartu su pasaulinėmis žvaigždėmis Rudolfu Nurijevu, Aldous Lucette Aldous, Robert Helpann ir kt.
Laikui bėgant Juozas Janušaitis tapo išgarsėjusio baleto solistu ir su Australian Ballet trupe gastroliavo daugybėje šalių: Čilėje, Kolumbijoje, Peru, Argentinoje, Meksikoje, Trinidade ir Tobage, Jamaikoje bei Kanadoje (1967 m.); Singapūre, Hongkonge, Tailande, Japonijoje, Korėjoje ir Kambodžoje (1968 m.); JAV (1970–1971 m.); Sovietų Sąjungoje (Maskvoje ir Odesoje), Rumunijoje, Lenkijoje ir Čekoslovakijoje (1973 m.); Didžiojoje Britanijoje ir JAV (1976 m.); Graikijoje, Izraelyje ir Turkijoje (1979 m.), Kinijoje (1980 m.); Meksikoje (1981 m.).
1982 m. Australijos baleto kompanijoje kilo vidinis konfliktas, po kurio penkiolika baleto šokėjų iš jos išėjo. Po vienerius metus trukusių ginčų organizacijos administratorius atsistatydino ir J.Janušaitis grįžo dirbti, bet jau kaip kviestinis šokėjas. Po kiek laiko aktyvią koncertinę veiklą baigė.
Semionovo viršūnė
Semionovo viršūnė – 5816 m aukščio kalnas vidurio Tian Šanyje, Kirgizstano ir Kazachstano pasienyje. Iškilęs virš slėnio su Šiaurės Inylčeko ledynu.
Tai viena aukščiausių Sarydžazo kalnagūbrio viršukalnių. Į šiaurės vakarus nuo jos plyti Semionovo ledynas. Semionovo viršūnė stūkso 8,64 km į šiaurės vakarus nuo Chan Tengri (6995 m) priešingoje Šiaurės Inylčeko ledyno pusėje. Pavadinta rusų geografo Piotro Semionovo-Tianšanskio, 1857 m. tyrinėjusio vidurio Tian Šanį, garbei.
Soraja
Soraja  – upė Portugalijoje, Santareno apskrityje; Težo dešinysis intakas. Susidaro susiliejus Soro ir Rajos upėms ties Koso gyvenviete. Teka į vakarus, įteka į Težą ties Murteira.
Pagrindiniai intakai: Divoras, Santo Estevanas (dešinieji).
Upės vanduo naudojamas slėnio irigacijai. Iki XX a. upė buvo laivuojama. Prie Sorajos įsikūrę Korušės ir Benaventės miestai.
Baras (Juodkalnija)
Baras  – miestas (13 719 gyv. 2003 m.) Juodkalnijos pakrantėje, Baro opštinos centras, stambus Juodkalnijos jūrų uostas.
Pavadinimas
Juodkalnietiškas miesto pavadinimas yra Baras, o itališkas ir graikiškas – Antibari ir Antivari. Šis pavadinimas siejamas su kitoje Adrijos jūros krante esančiu Italijos miestu Bariu. Antibari reiškia 'esantis priešais Barį'.
Bendra informacija
Kaip ir daugelis Juodkalnijos miestų Baras senovėje priklausė įvairioms valstybėms ir kultūroms. Baras yra katalikų Baro arkivyskupijos centras.
Dabar Baras yra Juodkalnijos jūrų vartai, svarbus ekonominis Juodkalnijos centras.
Bare auga vienas seniausių žinomų pasaulio alyvmedžių (Senasis Mirovicos alyvmedis), kuris yra virš 2000 m. amžiaus.
Baras per metus turi apie 270 saulėtų dienų, todėl jis yra vienas saulėčiausių Viduržemio jūros miestų. Saulė ir švelnus klimatas traukia turistus. Baras yra prie 44 km ilgio jūros pakrantės (9 km paplūdimio), o sausumoje – netoli 67 km ilgio Skadaro ežero pakrantės. Tarp ežero ir jūros yra kalnų grandinė, tad tokia Baro padėtis daro jį svarbiu turizmo centru.
Istorija
Manoma, kad VI a. romėnų atstatyta Antipargalo pilis ir X a. minėtas Antibarium yra dabartinis Baris.
Nėra žinoma, kada Duklios kunigaikštystės valdovai pirmą kartą užvaldė Barą, manoma, kad tai įvyko IX a. Daug Duklios valdovų įsikurdavo Bare. Pvz., pirmasis Duklios karalius Michailas I Duklietis, kuris Bare buvo karūnuotas, bei karalius Konstantinas Bodinas, kuris 1089 m. paprašė popiežiaus Bare įkurti arkivyskupiją.
Bizantijos imperija Barį valdė nuo 1166 m. iki 1183 m., kai Stefanas Nemania sugriovė Adrijos pakrantės miestus (Barą taip pat) ir prijungė Zetos kunigaikštystę prie Raškos, kurios didžiuoju županu buvo.
1443–1571 m. regioną valdė Venecija, ir Baras, tada venetų kalba, kuria čia kalbėjo iki XVIII a., vadintas Antivariu, buvo Venecijos Albanijos dalis.
Viduramžiais Baras buvo Pietų Adrijos centras, turėjo savo herbą, vėliavą, statutą, kaldino savo monetas. 1571 m. osmanai Barą užėmė ir valdė jį iki 1878 m. Osmanų valdymo metu Bare tebebuvo katalikų arkivyskupija.
Gračanicos vienuolynas
Gračanicos vienuolynas  – serbų ortodoksų vienuolynas, esantis Gračanicoje, Kosove. Pastatytas 1321 m. serbų karaliaus Stefano Urošo II Milutino. 1990 m. buvo paskelbtas ypač svarbiu kultūros paminklu. Saugomas Serbijos Respublikos. 2006 m. liepos 13 d. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Gračanicos vienuolynas pastatytas ant XIII a. Švenčiausiosios Mergelės bažnyčios, kuri buvo pastatyta ant VI a. krikščioniškos trijų navų bazilikos griuvėsių, griuvėsių. Ant pietinės koplyčios sienos yra užrašyti karaliaus įstatai: Matydamas Gračanicos Švenčiausiosios Mergelės bažnyčios griuvėsius pastačiau nuo pamatų, dažiau ir dailinau iš vidaus ir iš išorės. Iš kelių buvusių pastatų tik bažnytinis pastatas yra išlikęs. Keliais dešimtmečiais vėliau šalia vienuolyno buvo pastatyti narteksas ir bokštas kaip apsauga vakarinio fasado freskoms. Tarp 1379 m. ir 1383 m. narteksas kelis kartus buvo pažeistas turkų. Bokštas buvo sudegintas; gaisras sunaikino daugybę rankraščių bei kitus vertingus daiktus. Narteksas buvo rekonstruotas 1383 m. Kosovo mūšio metu vienuolynas buvo apgriautas.
Valdant Osmanų imperijai, Gračanica tapo svarbiu kultūros centru.
Baras (Juodkalnija)
Istorija
1904 m. radijo telegrafijos pradininkas Džuljelmas Markonis užmezgė ryšį tarp Baro ir Bario Italijos krante.