cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vincas Krėvė-Mickevičius
Biografija
Senelis buvo kilęs iš Nedzingės. Kaime Mickevičiai dar buvo vadinami Krėvėmis, todėl Vincas Mickevičius šią pavardę pasirinko slapyvardžiu. Rašytojas ilgą laiką vadinosi dviguba pavarde (Vincas Krėvė-Mickevičius), o Amerikoje jau ir oficialiai vadinosi tik Vincu Krėve.thumb|180px|Vincas Krėvė-Mickevičius 1920 m. Lietuvos albumas|alt=piesinys
Studijų metai
V. Krėvė mokėsi pas kaimo mokytoją, vėliau – Merkinės mokykloje. Pasimokęs privačiai Vilniuje, Peterburge išlaikė 4 gimnazijos klasių egzaminus ir 1900 m. įstojo į Vilniaus kunigų seminariją, kurioje mokėsi 2 metus, bet dėl nesutarimų su seminarijos vadovybe iš jos pasitraukė.
1904 m. Kazanės I-oje gimnazijoje gavo brandos atestatą ir tais pačiais metais pradėjo studijas Kijevo universiteto Filologijos-filosofijos skyriuje, studijavo slavistiką. 1904 m. parašė pirmąjį apsakymą „Miglos“, kūrė eilėraščius lenkų kalba. 1905 m. universitetas buvo uždarytas, V. Krėvė persikėlė į Lvovo universitetą Lvove (Austrija-Vengrija), nenutraukdamas ryšių su Kijevo universitetu.
1908 m. baigė Lvovo universitetą filosofijos daktaro laipsniu, išlaikė valstybinius egzaminus Kijevo universitete, pelnė aukso medalį už darbą „Indoeuropiečių protėvynė“, buvo pakviestas ruoštis profesūrai. Dėl mažo atlyginimo iš universiteto išėjo.
1909 m. išvyko į Užkaukazę. Baku miesto realinėje mokykloje dėstė rusų kalbą ir literatūrą, skaitė paskaitas apie budizmą. Vasaromis parvykdavo į tėviškę rinkti liaudies dainų ir padavimų. 1911 m. prisidėjo prie Baku liaudies universiteto steigimo. 1913 m. Kijevo universitete apgynė disertaciją apie Budos ir Pratjekabudos vardų kilmę, gavo lyginamosios kalbotyros magistro laipsnį.
1913 m. rugpjūčio 24 d. Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčioje susituokė su žydų kilmės buvusia mokine Rebeka Karak. Pirmojo pasaulinio karo metais aktyviai veikė Baku socialistų revoliucionierių (eserų) partijoje, redagavo jos laikraštį „Znamia truda“. 1919 m. paskirtas Lietuvos konsulu Azerbaidžane.
Mokslinė veikla
1920 m. gegužės mėn. su žmona ir šešiamete dukra grįžęs iš Baku, įsikūrė Kaune. Dirbo Švietimo ministerijos Knygų leidimo komisijoje sekretoriumi. 1922 m. paskirtas Lietuvos universiteto ordinariniu profesoriumi, organizavo Slavų literatūros ir kalbų katedrą. 1925–1937 m. Humanitarinių mokslų fakulteto dekanas. Skaitė visuotinės literatūros istoriją.
Įsteigė ir 1920–1923 m. redagavo literatūrinį žurnalą „Skaitymai“. 1924 m. V. Krėvės iniciatyva įsteigtas savaitinis žurnalas „Lietuvis“. Redagavo tęstinius leidinius: 1924–1931 m. – „Tauta ir žodis“, 1930–1931 m. – „Gaisai“, 1930–1940 m. – „Darbai ir dienos“, 1930–1935 m. – „Mūsų tautosaka“, 1940 m. – „Dienovidis“ ir kt. Dalyvavo Lietuvių meno kūrėjų bei Lietuvių rašytojų draugijų veikloje. Pastarajai vadovavo 1938–1940 m.
Rinko liaudies kūrybą, ją publikavo, vadovavo VDU tautosakos komisijai. Šalia kūrinių: „Šarūnas“ (1911 m.), orientalistinės apysakos „Pratjekabuda“ (1913 m.), „Žentas“ (1922 m.), „Skirgaila“ (rusų k., 1922 m.), „Dainavos šalies senų žmonių padavimai“ (1912 m.), „Raganius“ (1939 m.), apsakymų rinkinio „Šiaudinėj pastogėj“ (1922 m.), parengė tautosakos rinkinius: „Dainavos krašto liaudies dainos“ (1924 m.), „Sparnuočiai liaudies padavimuose“ (1933 m.), „Patarlės ir priežodžiai“ (3 t., 1934–1937 m.) ir kt. Buvo išleisti V. Krėvės „Raštai“ (10 t., 1921–1930 m.). Nors ir atsisakęs dvasininko kelio, toliau domėjosi religija, ypač jos kilme, pradine krikščionybės forma. Nuo 1907 m. iki gyvenimo pabaigos rašė Biblijos motyvais pagrįstą kūrinį „Dangaus ir žemės sūnūs“.
1938 m. Latvijos universitetas suteikė V. Krėvei garbės daktaro vardą.
Visuomeninė ir politinė veikla
thumb|240px|„Liaudies vyriausybė“ (V. Krėvė antras iš kairės). 1940 m. birželio 17 d. Aktyviai dalyvavo visuomeniniame ir politiniame gyvenime. Organizavo Klaipėdos sukilimą, prijungiant Klaipėdos kraštą prie Lietuvos, važiavo į Vokietiją, su kariuomenės vadu Hansu von Sektu Berlyne derėjosi dėl ginklų ir šaudmenų įsigijimo. Tuometinė Lietuvos vyriausybė viešai visiškai atsiribojo nuo sukilimo idėjos, tačiau slaptai kariuomenėje rengė „Ypatingos paskirties rinktinę“, kuri vėliau vadovavo sukilimui, o V. Krėvė, kaip visuomeninės organizacijos – Šaulių sąjungos pirmininkas prisiėmė visą atsakomybę ir drąsiai organizavo Klaipėdos sukilimą. 1923 m. sausio 15 d. iš Klaipėdos išvyta Prancūzijos kariuomenė, kuri čia buvo įvesta 1919 m. Versalio sutarties išdavoje. Ministro pirmininko Ernesto Galvanausko ir Vinco Krėvės išmintingumo ir organizuotumo dėka, Klaipėdos kraštas 1923 m. vasario 16 d. Ambasadorių konferencijoje buvo de jure pripažintas Lietuvai.
Draugavo su Antanu Smetona, Juozu Tumu ir Augustinu Voldemaru. 1922–1924 m. (dvi kadencijas) buvo renkamas Lietuvos šaulių sąjungos (LŠS) pirmininku. Vienas iš Tautininkų sąjungos ir partijos programos kūrėjų. 1924–1925 m. pirmasis Tautininkų sąjungos centro valdybos pirmininkas. Du kartus (1922, 1923) Tautos pažangos partijos sąraše ir 1926 m. būdamas Tautininkų sąjungos nariu nesėkmingai dalyvavo Seimo rinkimuose.
1923–1924 m. bendradarbiavo su TSRS pasiuntinybe Lietuvoje, tikėdamasis, jog pavyks analogiškas, kaip Klaipėdoje, sukilimas Vilniuje, derėjosi dėl Sovietų Sąjungos pagalbos išvaduojant Lietuvos sostinę Vilnių iš Lenkijos okupacijos. Derybų metu su TSRS pasiuntiniu, diplomatiniais sumetimais buvo pareiškęs, kad Lietuvai geriausia stoti į TSRS, kur „tauta turėtų saugų gyvenimą ir kultūrinę autonomiją“.
Po 1926 m. perversmo pasitraukė iš Tautininkų sąjungos, ir kartu tapo vienu didžiausių savo buvusių bendražygių kritiku, nes turėjo vilčių, kad po perversmo su Sovietų Sąjungos pagalba bus išvaduotas Vilnius iš Lenkijos okupacijos. 1936 m. Ketvirtajame dešimtmetyje įsteigė marksistinę studentų draugiją „Scientia“. Bendradarbiavo su prokomunistiniais rašytojais bei prisidėjo prie žurnalo „Literatūra“ leidybos, draugijos TSRS kultūrai pažinti valdybos narys.
Okupacijų metai
1940 m. bolševikams užėmus valdžią Lietuvoje, birželio mėn. „Liaudies vyriausybėje“, prisiekęs l.e. Prezidento pareigas A. Merkiui, buvo paskirtas ministro pirmininko pavaduotoju ir užsienio reikalų ministru, vėliau ėjo Ministro pirmininko pareigas. Tačiau po 1940 m. liepos 1-osios nakties derybų su sovietų komisaru V. Molotovu, kur jam buvo pareikšta, kad visos Baltijos šalys turi įeiti į Sovietinių respublikų sąjungą, o jei kiltų karas, tai sovietų santvarka įsigaliotų Europoje iki Atlanto, grįžęs iš Maskvos, parašė atsistatydinimo pareiškimą ir iš pareigų pasitraukė.
1940 m. rugpjūčio mėn., perkėlus Humanitarinių mokslų fakultetą iš Kauno į Vilnių, tapo Vilniaus universiteto profesoriumi. 1940 m. spalio 1 d. Liaudies švietimo komisariato paskirtas Lituanistikos instituto direktoriumi. 1941 m. balandžio 18 d. išrinktas pirmuoju LTSR mokslų akademijos prezidentu, akademijos Statuto kūrėjas.
Vokiečių okupacijos metais buvo suimtas ir tardomas gestapo, pavojus grėsė ir jo žmonai. 1942 m. gruodžio 9 d. patvirtintas Mokslų akademijos nariu tik po to, kai 1942 m. rugpjūčio 30 d. kartu su keliais „Liaudies Seimo“ nariais padarė viešą pareiškimą apie savo veiklą Liaudies vyriausybėje ir neteisėtus Sovietų Sąjungos veiksmus Lietuvos atžvilgiu. Vilniaus universitete dėstė iki 1943 m. kovo mėn., kai vokiečių okupacinė valdžia uždarė Lietuvos aukštasias mokyklas. Vengdamas suėmimo, slapstėsi pas savo dukterį Panemunėje prie Kauno. 1946 m. sausio 18 d. nutarimu Nr. 31a Lietuvos TSR Liaudies komisarų taryba (pirmininkas Mečislovas Gedvilas) pašalino profesorius Vincą Krėvę-Mickevičių ir Mykolą Biržišką iš LTSR Mokslų akademijos tikrųjų narių ir paskelbė juos „tėvynės – Sovietų Sąjungos išdavikais“, jo kūryba buvo uždrausta: knygos išimtos iš bibliotekų bei iš mokyklų programų. [7]
Emigracijoje
1944 m. liepos mėn., vengdamas bolševikų represijų, su šeima pasitraukė į Austriją. DP (perkeltųjų asmenų) Glasenbacho stovykloje įkūrė lietuvių gimnaziją, buvo jos direktorius. Redagavo žurnalą „Į Tėvynę“.
1947 m. balandžio mėn. persikėlė į JAV, apsigyveno Filadelfijoje, Pensilvanijos universitete dėstė rusų, lenkų, lietuvių kalbas bei lietuvių literatūrą. Mirė 1954 m. liepos 7 d. Marple gyvenvietėje netoli Filadelfijos, ištiktas širdies smūgio. 1992 m. spalio 19 d. V. Krėvės ir jo žmonos palaikai iš Putnamo lietuvių kapinių Konektikuto valstijoje buvo perkelti į gimtųjų Subartonių kapines.
Kūryba
Literatūrinę kūrybą, eilėraščius, pradėjo spausdinti 1907 m. Kijeve lenkų kalba – poezijos knyga „Frustra“, pasirašė slapyvardžiu Waidelota (Vaidilutė); nuo 1909 m. kūrinius spausdino lietuvių kalba. Vincas Krėvė kūrė labai įvairiais žanrais. Derino realistinį pasaulio vaizdą su romantine dvasia (pavyzdžiui, apsakymas „Skerdžius“), jungė tradicinius lietuvių tautosakos motyvus su Rytų egzotika, rašė istorinius veikalus. Surinko ir paskelbė lietuvių tautosakos, parašė publicistikos kūrinių, straipsnių kultūros klausimais.
Atminimo įamžinimas
thumb|250px|Memorialinis muziejus Vilniuje, Tauro g. 10.
Detroito žinios
Detroito žinios – JAV lietuvių savaitinis laikraštis, leistas 1924–1925 m. Detroite.
Leido Petras Molis. Platintas nemokamai.
Lytiniai organai
Lytiniai organai dar kartais vadinami dauginimosi organais, o lytinės liaukos kartais vadinamos gonadomis. Visų jų inervacija prasideda nuo 4-ojo kryžmens slankstelio (S4).
Vyro lytiniai organai
Vyro lytiniai organai yra skirstomi taip:
Šaltiniai
Układ moczowo-płciowy
Rytinės žibintakės
Rytinės žibintakės (Gonichthys) - žibintūninių (Myctophidae) šeimos žuvų gentis.
Dešimt centų
Dešimt centų – iliustruotas bulvarinio pobūdžio dienraštis, leistas 1933–1940 m. Kaune.
Halmahera
thumb|250px|Halmahera salos geografinė padėtis. Halmahera (indonez. Halmahera, dar vad. Jilolo or Gilolo) – didžiausia Molukų salyno sala, priklausanti Indonezijai (Šiaurės Molukų provincija), esanti į rytus nuo Halmaheros jūros.
Dešimt centų
Istorija
Pirmasis numeris išėjo 1933 m. kovo 7 d. Leido ir redagavo A. Narkevičius, J. Streikas. Nuo 1934 m. liepos 17 d. iki rugsėjo 22 d. ėjo skirtingomis antraštėmis („Antradienio 10 centų“, „Antradienio paštas“ ir pan.), vėliau leistos „Ryto naujienos“. Leido priedus „Įdomus 10 centų“, „Mūsų 10 centų,“ „Sekmadienio 10 centų“, „Sekmadienio paštas“. Spausdintas Brolių Gurvičių spaustuvėje, nuo Nr. 22 – „Typolit“ spaustuvėje. Tiražas 3000 egz. (1933 m.)
Informavo apie svarbiausius šalies, pasaulio įvykius, daugiausia vietos skyrė sensacijoms, kriminalinio pasaulio įvykiams, įžymių žmonių gyvenimo aprašymams, spausdino populiarius literatūros kūrinius, rašė apie sportą, madas.
Halmahera
Istorija
Ilgą laiką sala priklausė nuo į vakarus Ternato ir Tidoro salose įsikūrusių karalysčių valdymo. Vėliau sala, kaip ir kitos teritorijos, buvo valdoma Nyderlandų karalystės. Antrojo pasaulinio karo metu sala buvo okupuota Japonijos.
1999–2000 m. religinio konflikto tarp musulmonų ir krikščionių metu žuvo keli tūkstančiai žmonių.
Geografija
Sala kalnuota, aukščiausia vieta – veikiantis Hamkunoro ugnikalnis (1635 m.). Klimatas – tropinis, vidutinė metinė temperatūra 25-28 °C.
Sala yra 17780 km² dydžio, joje gyvena 162 728 žmonių (1995 m. duomenys), kurių 50 % išpažįsta islamą, likusi dalis – krikščionys.
Ekonomika
Vyrauja tropiniams kraštams būdinga žemdirbystė, daug kokoso plantacijų. Saloje kasamas auksas, nikelis, kobaltas.
Italijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Italijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Gvinėjos sueiga už socialinę demokratiją
Gvinėjos sueiga už socialinę demokratiją (CPDS, :) – Pusiaujo Gvinėjos didžiausia opozicinė partija.
Istorija
Įkurta 1970 m. kaip Vieningoji nacionalinė partija Nuo 1972 m. vadinosi Vieningoji nacionalinė dirbančiųjų partija, nuo 1997 m. CPDS).
Pusiaujo Gvinėja nepriklausomybę gavo 1968 m. spalio 12 d., bet 1979 m. rugpjūčio 3 d. įvyko karinis perversmas, nuvertęs prezidento B. Masijo Ngemos vyriausybę. Po 1991 m. legalizavus politines partijas prasidėjo lėtas demokratizacijos procesas, nuolat stabdomas valdančiosios Pusiaujo Gvinėjos demokratų partijos. Ne kartą buvo suimti ir CPDS lyderiai.
2004 m. parlamento rinkimuose CPDS laimėjo 2 vietas. Kitas 98 gavo prezidentinė Pusiaujo Gvinėjos demokratų partija.
1994 m. Steigiamajame kongrese partijos pirmininku išrinktas Santjagas Obama Ndongas (g. 1945 m.), Generaliniu sekretoriumi Placidas Mikas Abogas (g. 1963 m.). 2001 m. vasario 23 – 24 d. II CPDS kongrese išrinktas naujas 28 narių Nacionalinis vykdomasis komitetas. 2005 m. sausio 28-30 d. vykusiame III kongrese partijos lyderiai liko tie patys, o Vykdomasis komitetas padidintas iki 30 narių.
Leidžia laikraštį „La Verdad”(Tiesa). Partija laikosi demokratinio socializmo principų. Socialistų Internacionalo konsultacinė narė nuo 1996 m. rugsėjo 6 d., tikroji narė nuo 1999 m. lapkričio 8 d.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Cecerlegas
Cecerlegas – miestas Mongolijoje, ~400 km į pietvakarius nuo Ulan Batoro. Archangajaus aimako sostinė. 16,3 tūkst. gyventojų (2006 m.).
Vida Rimaitytė
Vida Rimaitytė (1944 m. birželio 22 d. Pakruojyje) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.
Biografija
Baigusi Pakruojo vidurinę mokyklą, 1962–1966 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. D. Einikienė). 1966–1972 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. H. Perelšteino klasė). Studijų metais Vilniaus 7-ojoje vidurinėje mokykloje dėstė muziką, vadovavo jaunučių ir vyresniųjų klasių merginų chorui bei vokaliniam ansambliui.
1972–1974 Kaišiadorių rajoninių kultūros namų meno vadovė, moterų ir mišriojo choro bei vokalinio ansamblio vadovė. 1974–1983 Respublikinių liaudies kultūros rūmų Muzikos skyriaus darbuotoja, daug prisidėjo organizuojant „Sidabrinių balsų“ ir „Šilų aidų" vokalinių ansamblių konkursus, chorų sąskrydžius, 1975 ir 1980 respublikinės dainų šventės konkursus.
Nuo 1972 Respublikinių mokytojų namų berniukų choro „Ąžuoliukas“ chormeisterė. 1983–1989 „Ąžuoliuko" muzikos mokyklos mokytoja, 1983–1989 teorinio skyriaus vedėja ir jaunučių choro vadovė.
Nuo 1989 I–IV klasių choro vadovė, dirigavimo ir kitų disciplinų mokytoja, nuo 1993 chorinio dainavimo skyriaus vedėja, nuo 1994 vyresnioji mokytoja, nuo 1995 muzikos mokytoja metodininkė. Jaunučių choras dalyvauja koncertuose ir dainų šventėse, choras ir vokaliniai ansambliai padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, plokštelėms, prizinių vietų pelnė apžiūrose ir konkursuose.
V. Rimaitytė 1978 respublikinio moterų ir vyrų chorų sąskrydžio Šiauliuose ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės Vilniuje dirigentė. Sudarė dainų rinkinį chorams „Saulę dovanosim“ (1978) ir vokaliniams ansambliams „Jaunystės saulė" (1982). 1985 mokytoja apdovanota Kultūros žymūno ženklu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Lietuvos administracinis suskirstymas
Lietuvos administracinis suskirstymas – Lietuvos suskirstymas į administracinius-teritorinius vienetus. Po paskutinės savivaldybių reformos, įvykdytos 1999–2000 m., Lietuva yra suskirstyta į 60 savivaldybių, kurios savo ruožtu suskirstytos į 545 seniūnijas (2021 m.). 1995–2010 m. savivaldybės buvo pavaldžios 10 apskričių, tačiau jos panaikintos kaip administraciniai vienetai, nors kaip teritoriniai vienetai dar išlikę (dažnai vadinamos regionais). Nuo 2009 m. seniūnijos skirstomos į seniūnaitijas. Savivaldybės:
Istorija
Lietuvos administracinis suskirstymas per valstybės istoriją buvo įvairus ir iš esmės keitėsi. Iki visiško valstybės centralizavimo XIV–XV a. LDK priklausė daug žemių ir kunigaikštysčių, kurių skaičius ilgainiui mažėjo, tiek dėl valstybės teritorijos pokyčių, tiek ir dėl pačių žemių jungimosi į stambesnius vienetus. XIV a. 2-ojoje pusėje pradėtos steigti seniūnijos (pvz., Paštuvos, Trakų, Veliuonos, Vilniaus).
XV–XVI a. jų vietoje kūrėsi centrinei valdžiai pavaldžios vaivadijos, kurių dauguma vėliau dalijosi į mažesnius administracinius vienetus – pavietus. Pirmasis toks aktas etninėje Lietuvoje atliktas 1413 m. Horodlės susitarimais, kai buvo įkurtos Vilniaus ir Trakų vaivadijos, o Žemaitijos kunigaikštystei suteiktos vaivadijos teisės. Pagal 1422 m. Melno taiką Lietuvai galutinai atiteko Žemaitija, kuri jos valdžioje buvo jau nuo 1409 m., kuomet įvyko žemaičių sukilimas ir tai nulėmė Žalgirio mūšį (1410 m.) ir Žemaitijos prijungimą prie LDK bei Livonijos ordino išvijimą (1411 m.). Žemaitiją, prijungtą prie LDK, valdė seniūnas; vėliau ji buvo prilyginta vaivadai (vaivadijos administratoriui).
Vaivadijos (XVI a. – 1795 m.)
thumb|200px|Abiejų Tautų Respublikos vaivadijos thumb|200px|Abiejų Tautų Respublikos padalinimas
XV a. LDK pradėta steigti apskritis (pavietus). 1564–1566 m. teismų ir administracinės reformos metu galutinai susiformavo LDK administracinė sistema, praktiškai nekitusi iki XVIII a. pabaigos. Stambiausi vienetai buvo vaivadijos (ir seniūnija), kurios dalintos į mažesnius administracinius vienetus – pavietus, o šie dalinti į valsčius. XVI a. LDK teritorijoje buvo 9 vaivadijos ir 1 seniūnija. Iš jų dabartinė Lietuva užima trijų vienetų teritoriją:
Nuo XVII a. LDK teritorijos mažėjo, ji palaipsniui neteko savo vaivadijų, kurios pereidavo Rusijai. 1657–1686 m. ji neteko Smolensko, per pirmąjį padalinimą (1772 m.) – Mstislavlio, dalies Minsko, Vitebsko, Polocko vaivadijų, per antrąjį padalinimą – šių vaivadijų likučiai, taip pat rytinės Vilniaus, Naugarduko, Bresto vaivadijų teritorijos. Dalis Trakų vaivadijos (Užnemunė) atiteko Prūsijos imperijai.
Po 1793 m. ATR padalijimo, LDK administracijoje įvykdytos naujos reformos, kurių metu keletas pavietų performuotos į vaivadijas: taip atsirado Gardino, Breslaujos, Merkinės vaivadijos, taip suformuojant 6 vaivadijas. Tačiau šios reformos galiojo tik iki 1795 m.
Gubernijos
thumb|Lietuva 1795 m. thumb|Lietuva 1914 m.
XVIII a. pabaigoje per ATR padalijimus Rusijai atitekusi teritorija skirstyta į gubernija ir generalgubernatorijas. Po Pirmojo padalijimo 1772 m. iš imperijai atitekusių LDK žemių (Livonijos vaivadija, Polocko vaivadija nuo Dauguvos, Vitebsko vaivadija, Mstislavlio vaivadija, Minsko vaivadijos rytinė ir šiaurės rytinė dalis) sudaryta Pskovo gubernija (vėliau pervadinta Polocko gubernija, dar vėliau – Vitebsko gubernija) ir Mogiliavo gubernija. 1796 m. Mogiliavo ir Vitebsko gubernijos sujungtos į Baltarusijos guberniją, kuri 1801 m. vėl padalinta į Baltarusijos Mogiliavo ir Baltarusijos Vitebsko gubernijas, o šios 1840 m. pervadintos Mogiliavo ir Vitebsko gubernijomis.
Po Antrojo padalijimo 1793 m. iš užimtų LDK teritorijų (likusi Minsko vaivadija, dalis Vilniaus, Naugarduko ir Lietuvos Brastos vaivadijų) Rusija sudarė Minsko guberniją.
Po Trečiojo padalijimo 1795 m. dalis LDK žemių pateko į pertvarkytą Minsko guberniją, o likusios LDK žemės (Žemaičių seniūnija, dalis Trakų, Vilniaus, Naugarduko ir Lietuvos Brastos vaivadijų – Rusijos imperijoje neoficialiai buvo vadinamos Šiaurės vakarų kraštu) 1796 m. padalintos į Vilniaus ir Slanimo gubernijas, kurios drauge sudarė Lietuvos generalgubernatoriją. 1797 m. jos sujungtos į Lietuvos guberniją, kuri 1801 m. vėl padalinta į 2 gubernijas (išsamiau žr. čia).
Taigi, pirmaisiais Rusijos imperijos valdymo metais, po kelių administracinių reformų, XIX a. pradžioje beveik visa dabartinė Lietuva atsidūrė Vilniaus gubernijoje. Ji buvo dalijama į senuosius administracinius vienetus – pavietus, kuriuos po 1830–1831 m. sukilimo raštvedyboje įsigalint rusų kalbai imta vadinti apskritimis.
1819 m. Palanga su apylinkėmis iš Vilniaus gubernijos perduota Kuršo gubernijai. 1835–1839 m. Vilniaus gubernijos administracinės reformos metu panaikinta Trakų apskritis ir jos teritorija atiteko Vilniaus ir Kauno apskritims. 1840 m. iš Lietuvos Gardino ir Lietuvos Vilniaus gubernijų pavadinimų išbrauktas Lietuvos vardas. 1842 m. pabaigoje iš dalies Vilniaus gubernijos apskričių įkurta Kauno gubernija. 1843 m. carinėje Lietuvoje buvo 2 gubernijos (išsamiau žr. čia).
Po 1861 m. apskritys suskirstytos į valsčius (Užnemunėje vadintus gminomis).
Užnemunė (1795–1914 m.)
Užnemunę (dalis Žemaičių seniūnijos ir Trakų vaivadijos) nuo 1795 m. valdė Prūsijos karalystė, kuri 1795 m. įgytas žemes administravo kaip Naująją Rytų Prūsiją. Lietuviškosios (senosios Trakų vaivadijos) žemės sudarė 3 šiauriausias Balstogės departamento apskritis: Kalvarijos, Marijampolės ir Vygrių.
Po Napoleono karų pagal 1807 m. Tilžės taiką šios trys apskritys atiteko Prancūzijos vasalui – Varšuvos kunigaikštystei, ir priklausė Lomžos departamentui. Tuo metu Vygrių apskritis performuota į Seinų apskritį.
Oberostas (1915–1918 m.)
Pirmojo pasaulinio karo metu Lietuvą užėmus Vokietijos kariuomenei, 1915 m. imta kurti naujus administracinius vienetus, pavaldžius karinei Oberosto žemei. Ji buvo suskirstyta į 6 sritis.
Tarpukario Lietuvos apskritys (1918–1950 m.)
Pirmosios nepriklausomos Lietuvos apskritys ėmė rastis 1918 m. pabaigoje, tačiau tam kurį laiką trukdė bolševikų įsiveržimas. Oficialiai apskritys įteisintos 1919 m. liepos 1 d. įstatymu, nors Vilniaus krašto okupacija ir 1923 m. atgauta Klaipėda privertė keisti kai kuriuos vienetus. Iki prijungiant Klaipėdą Lietuvos plotas buvo 53242 km², o prijungus Klaipėdos krašto 2416 km², ji tapo 55658 km² ploto.
Gačkiškių apylinkė
Gačkiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Lietuvos administracinis suskirstymas
Tarpukario Lietuvos apskritys (1918–1950 m.)
Tarpukariu Lietuvoje sudarytos 23 apskritys ir 365 valsčiai, kuriuos sudarė seniūnijos (išsamiau žr. čia). 1931 m. gegužės 2 d. priimtas savivaldybių įstatymas.
Antrasis pasaulinis karas
Atėjus sovietų valdžiai apskričių išliko tiek pat, tačiau po Antrojo pasaulinio karo jų skaičius padidėjo iki 41. 1940 m. Lietuvoje (įskaitant Klaipėdos kraštą) buvo 25 apskritys ir 267 valsčiai. 1941 m. pradžioje Lietuvoje be Klaipėdos krašto buvo 23 apskritys ir 261 valsčius. 1941-44 m. Pabaltijį okupavus Nacistinei Vokietijai, čia įkurtas Ostlando reichskomisariatas. Jame Lietuva buvo valdoma kaip Lietuvos generalinė sritis ir dalinama į 6 apygardas.
Sugrįžus sovietų valdžiai apskričių sistema atkurta. Po karo buvo 26 apskritys, 320 valsčių ir 3032 apylinkės. 1946 m. kovą LTSR patvirtintos 26 apskritys ir 267 valsčiai, 1947 m. 37 apskritys, 320 valsčių ir 2900 apylinkių, 1949 m. įkurtos dar 4 apskritys (žr. čia).
LTSR rajonai (1950–1994 m.)
1950 m. birželio 20 d. įvykdyta administracinė reforma, visos apskritys buvo panaikintos ir suformuoti mažesni 87 rajonai, pavaldūs 4 sritims (išsamiau žr. čia). Sritys panaikintos 1953 m. gegužės 28 d. kaip L. Berijos politikos padarinys; LTSR liko 88 rajonai ir 8 respublikinio pavaldumo miestai. 1961 m. liko 41 rajonas, o per 1959–1972 m. reformą palikta 44 rajonai, kurie buvo ir žlungant TSRS; be to, 1986 m. buvo 11 respublikinio pavaldumo miestų. Rajonai buvo skirstomi į apylinkes. miniatiūra|Lietuvos TSR rajonai 1956 m. Gyvenvietės taip pat turėjo atskirą administracinį statusą:
Nepriklausomybės atkūrimas
Atgavus nepriklausomybę, iš pradžių liko sovietinis administracinės-teritorinės struktūros modelis. Pagal 1994 m. liepos 19 d. LR teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymą valstybė suskirstyta į 10 apskričių, kurioms pavaldūs rajonai pavadinti savivaldybėmis, o vietoje apylinkių pradėtos steigti Lietuvos seniūnijos. 1999 m. pabaigoje pradėta savivaldybių reforma, įkurta naujų savivaldybių. 2008 m. įteisintos seniūnaitijos.
Ba (Fidžis)
Ba – miestelis Fidžyje, 37 km atitolęs nuo Lautokos miesto, bei 62 km nuo trečio pagal dydį Fidžio miesto – Nadžio. Ba miestas užima 327 km² plotą, turi 14 596 (1996 m.) gyventojus. Miestas pastatytas ant Ba upės kranto, nuo kurios buvo duotas pavadinimas miestui. Ilgą laiką Ba miestas šalyje garsėjo dėl savo vienos eismo juostos tilto, kuris sukeldavo dideles eismo problemas. Per vieną potvynių tiltas buvo sugriautas, o po to pastatytas naujas modernesnis tiltas.
Ba buvo skirtas miesto statusas 1939 m. ir nuo to laiko jį pradėjo valdyti 15 narių taryba. Po 2002 m. rinkimų 14 narių iš tarybos priklausė Nacionalinei Fidžio federacinei partijai, likęs vienas asmuo buvo nepriklausomas.
Ba miestas administratiškai priklauso Vakariniam Fidžio padaliniui.
Obas (departamentas)
Obas (pranc. L’Aube) – Prancūzijos departamentas šalies šiaurės rytuose, Šampanės-Ardėnų regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę, Senos dešinįjį intaką. Administracinis centras – Trua.
Departamente 3 apskritys, 33 kantonai, 14 municipalinių susivienijimų ir 433 komunos. Plotas – 6 004 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais apimant Šampanės provincijos dalį.
Geografija
Obo departamentas ribojasi su Marnos, Aukštutinės Marnos, Kot Doro, Jonos ir Senos ir Marnos departamentais.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Filipas Adno ir Janas Gajaras, Atstovų rūmuose – Pjeras Miso, Žanas Klodas Matisas ir Fransua Baruenas. Generalinę tarybą sudaro 37 nariai.
Tarpas
Tarpas  – skyrybos ženklas, naudojamas žodžiams ar tekstams atskirti. Antikos laikotarpiu atskyrimui buvo vartojamas interpunktas (pakeltas taškas, ·). Vėliau kurį laiką žodžiai buvo rašomi ištisai be jokio skiriamojo ženklo. Maždaug apie 700 metus žodžius imta skirti tarpais. Ir dabar yra kalbų kur tarpai arba beveik nenaudojami (kinų, japonų), arba tik neseniai įvesti (korėjiečių).
Įprastinėje tipografijoje tarpai gali būti skirtingo pločio (skirtingi tarpai žodžiams bei sakiniams atskirti bei parenkamo pločio tarpai teksto paraštei išlyginti). Tačiau įprastinės rašomosios mašinėlės bei pirmieji (ne grafiniai) kompiuterių monitoriai bei spausdintuvai reikalavo fiksuoto visų simbolių, taip pat ir tarpų, pločio.
thumb|Scriptio continua Paprastai suprantama, jog ties tarpu žodis gali būti keliamas į naują eilutę. Jei tai nepageidaujama, naudojamas „nepertraukiamo tarpo“ simbolis (U+00A0, HTML & nbsp;).
Tarpas gali būti laikomas pirmuoju ASCII kodo „spausdinamu“ simboliu (žemesni kodai, išskyrus galbūt naujos eilutės kodus, daugiausia skirti specialioms valdymo komandoms).
Kodavimas
Tarpas turi neįprastai daug Unicode kodų, įskaitant ir nulinio pločio tarpą matomų tarpų nenaudojančioms kalboms bei rašymo būdams (žodžių ribos neretai reikalingos teksto analizės ar tvarkymo algoritmams). Seniausias, labiausiai įprastinis tarpo ASCII kodas yra 20 (Unicode U+0020). Žemiau pateikiami kodai alternatyviniam (matomam) tarpo vaizdavimui, kai tai reikalinga.
Robertas Žulpa
Robertas Žulpa (g. 1960 m. kovo 20 d. Vilniuje) – lietuvių plaukikas, olimpinis čempionas, daugkartinis Europos čempionas, penkis kartus Europos taurės laimėtojas, 12 kartų TSRS čempionas, buvęs pasaulio rekordininkas.
Čiželiškė
Čiželiškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kimbartiškės.
Robertas Žulpa
Biografija
Treniravosi „Žalgirio“ sporto klube, specializavosi 100 m ir 200 m plaukime braso stiliumi. TSRS nusipelnęs sporto meistras. Aktyvaus sportavimo metu buvo 1.93 m ūgio, svėrė 82 kg. 1981 metais buvo išrinktas populiariausiu Lietuvos sportininku.
Čiželiškė
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Robertas Žulpa
Biografija
1988 m. išvyko gyventi į Italiją, ten treniravo vaikus, dirbo vertėju.
Žmona – Aristėja, dukros Brigita ir Andrė.
Svarbiausi pasiekimai
Olimpinėse žaidynėse:
Europos čempionatai:
TSRS tautų spartakiada
Didysis kavamedis
Didysis kavamedis (Coffea canephora; sin. Coffea robusta), arba robusta – viena iš kavamedžių (Coffea) rūšių, natūraliai auganti Rytų Afrikos miškuose. Paprastai auga žemumose, aukštyje iki 600 metrų virš jūros lygio. Išauga nuo 7 iki 10 metrų aukščio. Robusta sėkmingai kultivuojama Afrikoje, Madagaskare, Sumatroje, Pietvakarių Azijoje.
Išskirtinis šios rūšies bruožas – tai visžalio krūmo tipo augalas su keletu stiebų. Visos veislės kryžmadulkės. Pupelės apvalainos, spalva nuo šviesiai rudos iki pilkšvai žalios. Ši kavamedžių rūšis išsiskiria aukštu atsparumu, rečiau pasiduoda ligoms ir kenkėjams. Be to, robusta palyginti greitai auga, todėl ją lengviau įsigyti nei arabiką.
Siaurikės
thumb|250px|Moteris, dėvinti siaurikes
Didysis kavamedis
Kava
Vienas ketvirtis kavos pramonės pasaulyje – tai robustos kava. Paruošta iš robustos kavos pupelių, ji yra šiek tiek aštroko skonio. Pupelėse yra dukart daugiau kofeino bei didesnio rūgštingumo, nei arabikoje, todėl šios abi kavos, kurios labiausiai paplitusios pasaulyje, turi skirtingas skonines savybes. Šią rūšį panaudoja tirpių gėrimų gamyboje.
Kavamedžių rūšys
thumb|left|200px|Žydinti robusta
Siaurikės
Siaurikės (kelnaitės su juostele arba stringai) – kelnaičių rūšis, pasižyminti tuo, kad priešingai nei įprastos kelnaitės, beveik visiškai neuždengia sėdmenų – pridengia tik sėdmenų tarpą ir šiek tiek virš jo, kartais taip, kad vos matoma. Didesnė yra priekinė siaurikių dalis, pridengianti išorinius lytinius organus. Priekinę ir užpakalinę siaurikių dalį jungia audinio juostelės ties talija. Siaurikės gali būti kasdieninio apatinio trikotažo dalis, taip pat gali sudaryti maudymosi kostiumėlio (bikinio) dalį.
Siaurikės pirmiausia paplito Brazilijoje apie 1970-uosius, o Vakaruose paplito apie 1990 m.
Thong (clothing) fa:شورت بندی חוטיני Стринги
Gintarė Skėrytė
Gintarė Skėrytė (g. 1960 m. vasario 5 d. Šiauliuose) – Lietuvos operos dainininkė (sopranas).
Biografija
Lietuvos valstybinėje konservatorijoje baigė fortepijono ir dainavimo studijas. Nuo 1992 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos bei chorinio dainavimo mokyklos „Liepaitės“ dėstytoja.
Tarptautinių muzikos festivalių dalyvė. Koncertavo daugelyje pasaulio šalių (Latvija, Rusija, JAV, Islandija, Suomija, Švedija, Danija, Olandija, Vokietija, Tailandas ir kt.). Koncertuoja su įvairiais Lietuvos ir užsienio šalių orkestrais, chorais bei kameriniais ansambliais. Dalyvauja tarptautiniuose Pažaislio muzikos festivaliuose, tarptautiniuose senovinės muzikos festivaliuose „Banchetto musicale“, festivalyje „Baroko kelias per Lietuvą“, „Kristupo vasaros festivalis“, tarptautiniuose muzikiniuose projektuose. Koncertuoja ir su trio „BSM“.
Įrašė solo kompaktinę plokštelę (pagal F.Bajoro kūrinius). 1998 m. sukurtas TV filmas apie jos kūrybinį kelią. Lietuvos muzikų sąjungos narė.
Buvęs sutuoktinis Algirdas Janutas, dukterys Kotryna, Monika.
Agata Kristi (reikšmės)
Agata Kristi gali reikšti:
Sakalas (leidykla)
„Sakalas“ – knygų leidybos bendrovė, veikusi 1924–1940 m. ir 1943–1944 m. Kaune.
Istorija
Bendrovę įkūrė Antanas Kniūkšta, Antanas Vireliūnas ir Lionginas Indreika. Nuo 1925 m. faktiškai vadovavo A. Kniūkšta.
Bronius Daunoras
Bronius Daunoras (slapyvardis Bronius Daubaras, 1906 m. lapkričio 1 d. Vadokliai, Panevėžio apskritis – 1985 m. birželio 7 d. Londonas) – Lietuvos žurnalistas.
Sakalas (leidykla)
Veikla
Leido vadovėlius, originaliąją ir verstinę grožinę literatūrą, žurnalus „Kalba“ (1930 m.), „Dienovidis“ (1938–1939 m.), „Gimtoji kalba“ (1933–1937 m.). Nuo 1936 m. skyrė literatūrines premijas; jas gavo Petras Cvirka, Vincas Mykolaitis-Putinas, Bronė Buivydaitė.
Iki 1940 m. išleido 608 knygas, tarp jų Kazio Borutos, Bernardo Brazdžionio, Petro Cvirkos, Liudo Dovydėno, Juozo Grušo, Kazio Inčiūros, Vinco Krėvės, Oskaro Milašiaus, Antano Miškinio, Salomėjos Nėries, Lazdynų Pelėdos, Vinco Pietario, Vinco Mykolaičio-Putino, Motiejaus Valančiaus, Antano Venclovos, Antano Vienuolio kūrinių, taip pat užsienio autorių: Viljamo Šekspyro, Džordžo Bernardo Šo dramų, Selmos Lagerliof, Karlo Majaus, E. Mnišek, E. M. Remarko, Žiulio Verno, Tomo Main Rido apysakų ir romanų. 1940 m. bendrovė nacionalizuota. 1943–1944 m. išleido dar apie 30 knygų.
Bronius Daunoras
Biografija
1940–1941 m. TSRS okupacinės valdžios kalintas. 1941–1942 m. dirbo laikraščio „Ūkininko patarėjas“ ir žurnalo „Naujoji sodyba“ redakcijose. Dienraščio „Ateitis“, ėjusio 1943–1944 m. Kaune ir jo tęsinio, 1944 m. ėjusio Tilžėje, laikraščio „Lietuviai“, ėjusio 1943–1944 m. Kaune, 1944–1945 m. Berlyne leidėjas ir redaktorius. Prie dienraščio „Ateitis“ buvo įsteigęs knygų leidyklą.
1944 metais redagavo ir išleido vienkartinį leidinį "Birželio 22". Spaustuvė "Varpas" Kaune, Gedimino g. 3b. Kaina 30 Rpf.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1947 m. Noištadte su kitais redagavo laikraštį „Pašvaistės“, 1949–1951 m. – satyrinį žurnalą „Apuokas“ ir 1951 m. – vienkartį leidinį „Klajūnas“. 1947 m. persikėlė į Didžiąją Britaniją. 1952–1957 m. Didžiosios Britanijos lietuvių savaitraščio „Europos lietuvis“ (iki 1952 m. „Britanijos lietuvis“) redaktorius, 1952–1954 m. Lietuvių namų valdybos pirmininkas.
Geltonkūnis
thumb|right|250px|Geltonkūnio preparatas, žiūrint mikroskopu Geltonkūnis – tai laikinoji vidaus sekrecijos liauka, kuri susidaro moters kiaušidėje po ovuliacijos vietoje suplyšusio folikulo. Ji gamina hormoną progesteroną.
Menstruacinis (vadinamasis „netikrasis“, kai nėra įvykęs apvaisinimas) geltonkūnis funkcionuoja antrojoje moters ciklo fazėje, maždaug 10–12 dienų. Maždaug 2–3 dienos iki mėnesinių jis ima degeneruoti – nustoja gaminti hormonus, praranda geltoną atspalvį, liuteininės ląstelės pakeičiamos jungiamuoju audiniu ir susidaro randas – balkšvasis kūnas. Tačiau jeigu kiaušialąstės apvaisinimas yra įvykęs, susidaro nėštuminis geltonkūnis (vadinamas „tikruoju“), kuris funkcionuoja pirmąsias 12–16 nėštumo savaičių ir gamina progesteroną, paskui jo veikla sumažėja ir galiausiai išnyksta, o hormonų sekrecijos funkciją iki nėštumo pabaigos perima placenta.
Kamerūnas
Kamerūno Respublika (Kamerūnas) – valstybė Centrinėje Afrikoje. Ribojasi su Nigerija, Čadu, Centrinės Afrikos Respublika, Kongu, Gabonu, Pusiaujo Gvinėja ir Gvinėjos įlanka. Šalis kartais vadinama „miniatiūrine Afrika“ dėl geologinės ir kultūrinės įvairovės. Gamtinės sąlygos čia labai įvairios: yra ir paplūdimių, dykumų, savanų, kalnų ir net drėgnųjų miškų. Aukščiausias taškas – 4040 m aukščio Kamerūno ugnikalnis, didžiausi miestai – Duala, Jaundė ir Garua. Kamerūne gyvena apie 200 skirtingų kalbinių grupių. Šalis garsi savo tradicine muzika (makossa ir bikutsi), taip pat pajėgia futbolo rinktine. Oficialios kalbos – prancūzų ir anglų.
Istorija
Kamerūno teritorija susiformavo tik pačioje XIX a. pabaigoje, šias sritis užėmus Vokietijai. Iki tol skirtingose dabartinės teritorijos dalyje egzistavo įvairios istorinės valstybės.
Šiauriausia Kamerūno dalis, kartu su kitomis teritorijomis aplink Čado ežerą priklausė istoriniam Sahelio civilizacijos Kanem-Bornu regionui. Dar prieš mūsų erą čia klestėjo Sao civilizacija, vėliau susikūrė Kanemas, kurį XIV a. pakeitė Bornu valstybė, egzistavusi iki XIX a. pabaigos.
Į pietus nuo Kanem-Bornu buvo istorinis Adamavos regionas, kurio dalys apima ir Nigeriją, Čadą, Centrinės Afrikos Respubliką. Pagoniškos regiono tautos iki pat XVIII a. savo valstybės nesukūrė. 1809 m. regionas buvo įjungtas į fulbių Sokoto Kalifatą kaip jo sudėtinė dalis, Adamavos emyratas. Regione paplito fulbių kalba, islamas, susikūrė daug smulkių feodalinių valstybių, – lamidatų.
Maždaug nuo XVII a. dar vienas aukštos kultūros židinys įsižiebė vakarų Kamerūne, Bamendos savanos regione. Jis buvo stipriai įtakotas Benino civilizacijos ir lietėsi su Kalabaro karalyste dab. Nigerijos teritorijoje. Vietos tautos sukūrė daug smulkių valstybėlių, kurias valdė vietos vadai fonai. Savanos valstybės išpažino vietos religijas, bet joms įtaką darė ir islamas. Jos tarpininkavo tarp Sahelio tautų ir pajūrio tautų (dualų).
Dualai nuo XVI a. užmezgė santykius su portugalais, kurie, pirmą kartą pasiekę pakrantes, pavadino Vuri upę krevečių upe (Rio dos Camarões). Šis pavadinimas ilgainiui davė pavadinimą visam Kamerūnui. Dualai aktyviai prekiavo su vakariečiais, supirkinėdami prekes iš žemyno gilumos tautų. Paklausiausios prekės buvo dramblio kaulas, kolos riešutai, pipirai. thumba|200px|left|thumb|Kamerūno sienų kaita XX a. {{legend|darkorange|Vokietijos Kamerūnas}} {{legend|red|Britanijos Kamerūnas}} {{legend|blue|Prancūzijos Kamerūnas}} {{legend|green|Nepriklausoma Kamerūno Respublika}} XIX a. pakrantėmis labai domėjosi britai, kurie siekė kolonizuoti kraštą, tačiau 1894 m. Vokietija pasirašė sutartis su dualų karaliais, taip gaudami Kamerūno pakrantės teritorijas. Iš čia jie skverbėsi gilyn į šalį, užkariaudami Bamendos savaną, su britais pasidalindami Adamavą ir pasiekdami Čado ežerą. Taip buvo suformuota Kamerūno kolonija.
Po I pasaulinio karo ši Vokietijos kolonija buvo padalinta tarp Prancūzijos (Rytų Kamerūnas) ir Britanijos (Pietų Kamerūnas ir Šiaurės Kamerūnas). Prancūziškoji valda tapo dabartiniu Kamerūnu, išsikovojusi nepriklausomybę 1960 m. Po metų britiškasis Šiaurės Kamerūnas integruotas į Nigerijos sudėtį, o Pietų Kamerūnas pasirinko prisijungti prie Kamerūno respublikos. Taip susikūrė Kamerūno Federacinė Respublika, kuri 1972 m. buvo pervadinta į Jungtinę Kamerūno Respubliką; nuo 1984 m. šalis vadinama Kamerūno Respublika.
Nepriklausomybės laikotarpiu Kamerūnui buvo būdingas stabilumas, kuris leido vystyti žemės ūkį, tiesti kelius ir geležinkelius, taip pat vystyti naftos pramonę.
Politinė sistema
thumb|180px|right|Dabartinis šalies prezidentas [[Polis Bija.]] Kamerūnas yra demokratinė prezidentinė respublika su daugiapartine sistema. Šalies valdymas organizuojamas pagal 1972 m. birželio 2 d. priimtą ir iki šiol kelis kartus atnaujintą Konstituciją.
Prezidentas renkamas visuotiniuose rinkimuose septynerių metų kadencijai. Kadencijų skaičius pagal 2008 m. priimtus Konstitucijos pakeitimus yra neribojamas. Prezidentas yra šalies vadovas, praktikoje turintis daug galių ir stipriai įtakojantis kitas valdžios šakas. Šias pareigas nuo 1982 m. eina Polis Bija, paskutinį kartą perrinktas 2011 m.
Vykdomoji valdžia priklauso vyriausybei, vadovaujamai ministro pirmininko. Vyriausybės narius skiria ir atleidžia prezidentas.
Įstatymų leidžiamoji valdžia yra vienų rūmų parlamentas, renkamas visuotiniuose rinkimuose penkeriems metams ir susidedantis iš 180 narių. Parlamento priimtus įstatymus tvirtina prezidentas. Pagal Konstituciją taip pat turėtų veikti 100 narių turintis Senatas, tačiau jis nėra įsteigtas. Parlamente nuo aštuntojo dešimtmečio dominuoja Kamerūno liaudies demokratinio judėjimo partija, kuriai vadovauja dabartinis prezidentas Polis Bija.
Pagal Demokratijos indeksą 2011 m. Kamerūnas buvo įvertintas kaip turintis autoritarinį režimą ir užėmė 131 vietą tarp 167 valstybių.
Šalis priklauso tokioms tarptautinėms organizacijoms kaip Tautų Sandrauga, JTO, TVF, FAO, PPO ir kitoms.
Tarptautiniai santykiai
Kamerūnas palaiko gerus santykius su JAV ir kitomis išsivysčiusiomis šalimis, yra pakankamai geruose santykiuose su savo kaimynais Afrikoje, palaiko JT taikos palaikymo iniciatyvą Centrinėje Afrikoje. Vis dėlto tarptautinėje arenoje daugiausiai konfiktų kyla dėl sienų nustatymo, ypač su Nigerija.
Su Lietuva šalis užmezgė santykius 2008 m. gruodžio 8 d., ambasadorius Kamerūnui reziduoja Rusijoje.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|150px|Departamentai. Kamerūnas yra suskirstytas į 10 regionų. Anksčiau jie buvo žinomi kaip provincijos, tačiau 2008 m. respublikos prezidentas Polis Bija pasirašė dekretą, panaikinantį provincijas. Nuo tada visos provincijos vadinamos regionais. Smulkiau regionai skirstomi į 58 departamentus.
Geografija
thumb|200px|right|Kamerūno fizinis žemėlapis. Kamerūno ilgis – 1232 km, plotis – 719 km, plotas – 475 440 km², teritorijos forma primena trikampį. Šalies politinės sienos buvo nubrėžtos didele dalimi dirbtinai XIX a., Afrikos pasidalijimo metu, ir iki šiol dėl jų kyla nesutarimų su kaimyninėmis valstybėmis. Kamerūnas šiaurėje ribojasi su Čado ežeru, šiaurės rytuose – Čadu, rytuose – Centrinės Afrikos Respublika, pietuose – Pusiaujo Gvinėja, Gabonu, Kongo Respublika, vakaruose – Nigerija ir Gvinėjos įlanka. Šalis turi beveik 300 km ilgio pakrantę prie Atlanto vandenyno.
Upių tinklas tankus. Upės vandeningos, jose daug slenksčių, krioklių. Į Bonio įlanką teka Sanaga, Niongas, Ntemas, jų baseinai apima Kamerūno pietvakarinę ir vidurinę dalį. Kamerūno pietrytinės dalies (Dža, Bumba) upės priklauso Kongo baseino Sangos upynui. Iš Adamavos plokščiakalnio šiaurės šlaitų išteka didžiausias Nigerio intakas – Benuė. Šiaurės ir šiaurės rytų dalies upės (Logonė) priklauso Čado ežero baseinui.
Kamerūno pietuose vyrauja geležaliuminžemiai, Adamavos plokščiakalnio vakaruose – blizgažemiai ir vulkanžemiai, šiaurėje – geltonžemiai ir verstžemiai, yra smėlžemių, šlynžemių, salpžemių.
Klimatas
Kamerūnas sudarytas iš kelių ekologinių regionų, todėl kartais vadinama „mažaja Afrika“, nes nepaliekant šalies, galima pamatyti didelę gamtos įvairovę. Klimatas varijuoja nuo pusiaujinio ir subekvatorinio pietuose, kur auga atogrąžų miškai, mangrovės, iki savanų centrinėje dalyje ir skurdžią augaliją turinčių pusdykumių šiaurėje. Vidutinė temperatūra svyruoja tarp 20 ir 28 °C, šiaurėje karščiau nei pietuose, aukštumose – vėsiau. Didesnėje šalies dalyje per metus būna du sezonai: sausasis, nuo lapkričio iki balandžio, ir drėgnasis, nuo gegužės iki spalio. Tolstant nuo vandenyno pakrantės, kritulių kiekis palaipsniui mažėja, ilgėja sausasis sezonas. Šiaurinėje dalyje jis gali trukti septynis mėnesius ar ilgiau. Šalies šiaurėje per metus iškrinta 500 mm, plokščiakalniuose – 1500–2000 mm, pakrantėje – 3000–4000 mm, Kamerūno vulkaninio masyvo vakariniuose ir pietvakariniuose šlaituose – iki 10 000 mm (daugiausia Afrikoje) kritulių, daugiausia kovą-rugsėjį.
Gamta
thumb|200px|right|[[Lygumų gorila – viena iš daugelio Kamerūne gyvenančių primatų rūšių.]] Kamerūne išskiriami šeši pagrindiniai ekologiniai regionai: jūrų ir pakrančių, drėgnųjų tropinių miškų, kalnų, tropinių savanų, pusdykumių ir gėlųjų vandenų. Iš viso šalyje aptinkama 9000 augalų, 297 žinduolių, 849 paukščių, 373 varliagyvių ir roplių, 451 žuvų rūšis. Apie 175 rūšys yra endeminės.
Išskirtiniausi Kamerūno gyvūnai yra įvairių rūšių primatai (lygumų gorilos, šimpanzės, babuinai), afrikiniai drambliai ir buivolai, hipopotamai, žirafos, gepardai.
42 % Kamerūno dengia miškai, didelė jų dalis yra palyginti retai medžiais apaugusių savanų tipo. Saugomos teritorijos sudaro 7,4% viso šalies ploto. Dža faunos draustinis yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Aplinkos problemos
Per 1990–2010 m. laikotarpį miškų šalyje sumažėjo 18 %. Medžiai kertami kaip žaliava, kuras arba siekiant plėsti žemdirbystei tinkamus plotus. Dėl nepakankamos kontrolės tai vyksta ir saugomose teritorijose.
Ekonomika
thumb|right|Žvejyba yra svarbi Kamerūno industrijos sritis. XV amžiaus Portugalų keliautojai dėl krevečių gausos vietą pavadino Rio dos Camarões („Krevečių upė“), iš ko ir kilo pavadinimas Kamerūnas. Ši krevetė sugauta 2007 m. Kamerūno vakaruose.
Prieš naftos atradimą Kamerūnas buvo daugiausia žemės ūkio valstybė. Žemės ūkis šalyje sudaro beveik trečdalį šalies BVP. Šiaurė, kurioje yra auginami daugiausia galvijai, yra mažiausiai ekonomiškai išsivysčiusi šalies dalis.
Kamerūnas lieka vienu iš pagrindinių kakavos gamintojų pasaulyje. Kava, bananai, produktai iš palmių, tabakas, riešutai, kaučiukas taip pat yra svarbūs šalies ekonomikai. Pagrindiniai prasimaitinimo produktai yra bananai, manijokai, batatai, platanai (bananų rūšis), riešutai, soros, sorgai. Maisto produktų kiekis patenkina gyventojų poreikius nepaisant periodiškų sausrų.
Kamerūnas eksportuoja naftos produktus, žemės ūkio, medienos produktus. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Europos Sąjunga, Afrikos šalys, JAV.
Švietimas ir sveikatos apsauga
2001 m. raštingumas Kamerūne siekė 67.9% (vyrų – 77%, moterų – 59,8%). Dauguma vaikų turėjo galimybę lankyti valstybines mokyklas, kurios yra pigesnės nei privačios ar religinės. Švietimo sistema paremta tiek britiškuoju, tiek prancūziškuoju variantais, daugumoje mokyklų pamokos vyksta prancūzų ar anglų kalbomis. Kamerūne vaikų mokyklos lankomumas vienas aukščiausių Afrikoje. Mergaitės lanko mokyklas rečiau nei berniukai, daugiausiai dėl kultūrinio požiūrio, namų ruošos, ankstyvų vedybų ir nėštumo bei seksualinių užpuldinėjimų. Nors lankomumas aukštesnis pietinėje dalyje, neproporcingai didelis mokytojų skaičius dirba būtent ten, o šiaurinėje dalyje esančiose mokyklose nuolat trūksta darbuotojų.
Sveikatos priežiūros kokybė vertinama prastai. Neskaitant didžiųjų miestų, įranga dažnai esti nešvari, jaučiamas jos stygius. Vidutinė gyvenimo trukmė 2012 m. tebuvo 54,71 meto, o tai yra vienas žemiausių rodiklių pasaulyje. Dažniausios ligos – dengė karštligė, filariozė, leišmaniozė, maliarija, meningitas, šistosomozė ir miegligė. ŽIV/AIDS paplitimas šalyje siekia 5.4% 15–49 m. amžiaus grupėje, nors įsitvirtinusi socialinė stigma dirbtinai sumažina užfiksuotų atvejų skaičių. Tradiciniai gydytojai išlieka populiari alternatyva Vakarų medicinai.
Demografija
Pagal 2009 m. Jungtinių Tautų duomenis, Kamerūne gyveno 19 522 000 žmonių. Gyventojai palyginus yra labai jauni, net 40,9 % visų gyventojų yra jaunesni nei 15 metų ir tik 3,3 % yra 65 metų ir vyresni. Gimstamumas tūkstančiui gyventojų siekia 34,1, mirtingumas – 12,2. Pagal šiuos rodiklis šalis užima atitinkamai 34 ir 33 vietas pasaulyje. Vidutinė gyvenimo trukmė Kamerūne yra 53,69 metai (52,89 metai vyrų ir 54,52 metai moterų).
Šalyje skaičius žmonių, gyvenančių miesto ir kaimo vietovėse, iš esmės yra vienodas. Gyventojų tankumas yra didžiausias didelėse urbanistinėse teritorijose, aukštumose vakarinėje dalyje ir lygumoje šalies šiaurės rytuose. Daugiausiai gyventojų yra Dualos, Jaundės ir Garujos miestuose. Palyginimui, rečiausiai apgyvendintos sritys Kamerūne yra Adamavos plynaukštė, pietryčių Benujos įduba ir didelė dalis Pietų Kamerūno plynaukštės.