cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svanetijos sukilimas
Kovos Svanetijoje vyko šešis mėnesius, tačiau sovietų armijai pavyko užkirsti kelią sukilimo plitimui į aplinkinius regionus.
Västra Frölunda IF
Geteborgo „Västra Frölunda“ – Švedijos futbolo klubas iš Geteborgo. Klubas turi futbolo bei rankinio komandas.
Istorija
Klubas įkurtas 1930 m.
Klubo futbolo ekipa dešimt sezonų žaidė elito divizione, bet vėliau (2000 m.) iškrito į žemesnius lygmenis.
2013–2019 m. sezonuose dalyvavo penktos pakopos pirmenybėse, o nuo 2020 m. žaidė ketvirtoje pakopoje.
Tomskas
Tomskas – miestas Rusijos rytuose, Vakarų Sibiro lygumos pietryčiuose, Tomės dešiniajame krante (64 km nuo jos žiočių), 3500 km į rytus nuo Maskvos; srities centras. Susisiekimo mazgas: geležinkelio stotis, automagistralė, upių uostas, oro uostas.
Istorija
1604 m. miestą įkūrė kazokas Pisemskis ir bajoras Tyrkovas totorių kunigaikščio Tajano žemėje. Tomskas tapo rusų žemių forpostu. XVII a. pastatyta daug cerkvių ir vienuolynų. Nuo 1782 m. miestas. XIX a. 1-ojoje pusėje ėmė sparčiai vystytis atradus aukso kasyklas.
II pasaulinio karo metu iš europinės Rusijos dalies į Tomską perkeltos ištisos gamyklos, miestas dar labiau išaugo.
Architektūra
Architektūros paminklai:
Frydrichas I (Prūsija)
thumb|left|120px|Frydricho I monograma
Frydrichas III (1657 m. liepos 11 d. Karaliaučiuje – 1713 m. vasario 25 d. Berlyne), nuo 1688 m. gegužės 9 d. iki mirties kaip Frydrichas VI buvo Niurnbergo burggrafas, kaip Frydrichas III – Šventosios Romos imperijos kurfiurstas, Brandenburgo markgrafas ir hercogas Prūsijoje, 1701 m. karūnuotas karaliumi Prūsijoje Frydrichu I.
Biografija
Frydrichas III, kilęs iš Hohencolernų dinastijos, buvo trečiasis didžiojo kurfiursto Frydricho Vilhelmo ir Oranijos princesės Luizės Henrietės sūnus, tačiau tapo sosto įpėdiniu, kadangi du vyresni broliai anksti mirė.
Šeima
Pirmą sykį vedė 1679 m. Heseno-Kaselio princesę Elžbietą Henrietę, su kuria susilaukė vienos dukters. Antrą sykį 1684 m. vedė Hanoverio princesę Sofiją Šarlotę, su kuria susilaukė dviejų vaikų, tarp jų – būsimojo sosto įpėdinio Frydricho Vilhelmo I. Trečioji, 1708 m. sudaryta santuoka su Meklenburgo-Šverino hercogaite Sofija Luize buvo bevaikė.
Vidaus ir užsienio politika
Jo valdymo metu buvusi asmeninės unijos pagrindu sujungta Brandenburgo-Prūsijos valstybė buvo pakelta į Prūsijos karalystės rangą. Iki tol Šventojoje Romos imperijoje karalystės statusą turėjo tik Bohemija, tačiau Frydrichui pavyko įtikinti imperatorių Leopoldą I suteikti jam karaliaus titulą mainais į paramą ginklais 1701–1714 m. Ispanijos įpėdinystės kare. Frydricho karūnacija karaliumi Prūsijoje įvyko 1701 m. sausio 18 d. Karaliaučiaus katedroje, tuo siekiant pademonstruoti, kad Frydricho karališkasis statusas galiojo tik teritorijoms, neįėjusioms į imperijos sudėtį (tik Frydricho anūkas Frydrichas II pirmasis titulavosi Prūsijos karaliumi). Siekiant išplėtoti naujosios valstybės ideologinį pagrindimą, buvo pabrėžiamas naujosios valstybės ryšis su prūsų paveldu.
Spingučiai
Spingučiai – kaimas Biržų rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje. Jį supo: šiaurėje Padvariečių km., rytuose Arlavos dvaras, pietuose Spingučių ir Velykionių miškai, vakaruose Velykionių km.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Spingučių dvaras paminėtas 1786 m., Radviloms priklausiusių žemių žemėlapyje.
Apie 1880 m. Velykionių ir Spingučių dvarus iš barono Grotužo ( (1818-1887 m.)) nupirko Mintaujos ir Friedrichstadto žemės arendatoriai broliai Bernhardai. Spingučių 300 ha žemės sklypą nusipirko Aleksandras, o Velykionių – Ernstas (1837-1913 m.). Ernsto sūnus Haraldas XX a. pradžioje apie Spingučių dvarą užveisė 4 ha kvadrato formos sodą. Be vaismedžių jame augo tuo metu dar reti augalai: graikiškas riešutmedis, raudonasis klevas, akacijos, įvairios alyvos ir kt. Sodas puošė Spingučių km. iki XX a. pabaigos. Šiaurinėje dvaro sodo pašonėje buvo pastatytas dvaro kumetynas, kuriame iki 1940 m. gyveno penkios samdinių (Bagdonai, Vanagai, Valotkos, Tauškeliai, Žydeikos) ir keturios kumečių (Audriniai (2), Skebinai, Petrauskai) šeimos. Po pirmojo pasaulinio karo, Lietuvai atgavus nepriklausomybę, dvaro savininkas H. Bernhardas turėjo finansinių problemų (mėgo kortas ir linksmybes Biržuose bei Rygoje), tad pradėjo išpardavinėti dvaro žemes. Apie 1930 m. aplink dvarą pradėjo formuotis Spingučių kaimas. Iki antrojo pasaulinio karo čia gyveno 96 žmonės, kaimą sudarė 21 sodyba su įvairiais žemės sklypais.
1948 m. įkurtas pirmasis „Spingučių“ kolūkis, kuris vėliau vadinosi „Laimės“, „Pakrantės“ ir „Švyturio“ vardais.
300px|rigth|thumb|1786 m. žemėlapyje pažymėtas „Spinkgucie“ dvaras.
Gamba Osaka
„Gamba Osaka“ – Japonijos futbolo klubas iš Osakos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1980 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 6 d..
5 minutės
5 minutės – pramoginis leidinys jaunimui, ėjęs 1990–1992 m. Šiauliuose.
Istorija
Įsteigė ir leido Šiaulių miesto Kultūros centras, nuo 1991 m. Laisvalaikio centras, nuo 1992 m. – UAB „Šiaulių kraštas“. Tiražas 1990 m. – 6250 egz., 1992 m. – 13 300 egz.
Rašė apie muziką, meną, kultūrą, laisvalaikį.
Redaktorius Rolandas Parafinavičius.
Afrikinis savaninis dramblys
Afrikinis savaninis dramblys (Loxodonta africana) – straublinių (Proboscidea) būrio, dramblinių (Elephantidae) šeimos, afrikinių dramblių (Loxodonta) genties labai stambi žinduolių rūšis, paplitusi Afrikos savanose. Tai stambiausias dabartinis sausumos žinduolis. Jis užauga iki 4 m aukščio ir sveria iki 7,5 t. Turi didžiules ausis ir durklus, kurie patinams užauga iki 3,5 m. Anksčiau afrikinis miškinis dramblys buvo laikomas afrikinio savaninio dramblio porūšiu, tačiau išskyrus miškinį į atskirą rūšį, susiformavo šiuolaikinis pavadinimas afrikinis savaninis dramblys. Nuo azijinio dramblio skiriasi šiais požymiais: straublio gale yra dvi priešpriešiais esančios į pirštą panašios išaugos, ausys didesnės, nugara įlenkta; abi lytys turi galingus į viršų užlenktus durklus (populiariai vadinamus dramblio iltimis).
Išvaizda
Vidutiniškai kūno ilgis siekia 6-7,5 m, aukštis ties ketera 2,4-3,5 m. Vidutinis patinų kūno svoris apie 5 t, patelių apie 2,8 t. Patinų durklai užauga iki 3,5 m. Patelių jos trumpesnės.
Durklai ir dantų sistema
Dramblių lytinis dimorfizmas pasireiškia ne tik kūno svorio skirtumu, bet ir durklų dydžiu – patinų jie kur kas didesni: siekia 2,4-2,5 metro ilgio ir sveria iki 60 kg. Stambiausia žinoma iltis siekė 4,1 m ir svėrė 148 kg, tačiau sunkiausi durklai buvo pas dramblį, nušautą 1898 m. prie Kilimandžaro – kiekvienas durklas svėrė po 225 kg. Jie be šaknų, nuolat auga ir beveik neturi emalio. Tai pakitusi antroji pastoviųjų kandžių pora. Ji išauga vietoje anksti iškrintančių pieninių kandžių. Iltinių dantų straubliniai išvis neturi. Skruostiniai dantys pritaikyti pertrinti augalinį maistą. Kiekvienoje burnos pusėje jų yra po 6 viršutinius ir 6 apatinius. Kiekvienas sekantis skruostinis dantis vis stambesnis ir sudėtingesnis, sudarytas iš aukštų emaliu padengtų dentino plokštelių, kurių tarpai užpildyti cementu. Paleontologai nustatė, kad pirmieji 3 skruostiniai dantys (prieškrūminiai) priklauso pieninių generacijai ir tik 3 paskutiniai yra tikri krūminiai. Krūminiai dantys labai stambūs, sveria iki 3,7 kg, yra 30 cm ilgio ir 10 cm pločio. Skruostiniai dantys paprastai niekad neišauga kartu – susidėvėjus priekiniam, jį išstumia prasikalantis ir kartu slenkantis į priekį sekantis dantis. Paskutinis krūminis dantis prasikala tik po 30 metų, o sudilęs iškrenta drambliui sulaukus daugmaž 65 metų. Apytiksliai tiek jie ir gyvena. Viso turi 26 dantis. Skirtingi drambliai dažniau naudoja dešinį arba kairį durklą. Nustatyti, kuris dažniau naudojamas galima pagal durklo susidėvėjimą
Straublys
Straublys susiformavo susiliejus nosiai su viršutine lūpa. Afrikinio dramblio jis baigiasi dviem ataugomis – dorsaline ir ventraline. Vidutiniškai jis būna apie 1,5 m ilgio ir sveria 135 kg. Dėka sudėtingos raumenų ir sausgyslių sistemos jis labai judrus ir stiprus. Straubliu drambliai laužo šakas, apčiuopia ir pakelia daiktus, paduoda į burną maistą, siurbia ir šlakstosi vandeniu, užuodžia kvapus. Gali pakelti 250–275 kg svorio objektus, straublyje gali išlaikyti iki 7,5 litrų vandens.
Kitos ypatybės
Milžiniškos ausys, siekiančios iki 1,2-1,5 m, tai evoliucinis prisitaikymas prie karšto klimato. Dėka didelio ploto ir išvystyto kraujagyslių tinklo, jos padeda pašalinti šilumos perteklių. Taip pat atlieka ir vėduoklių funkciją. Venų piešinys ant ausų yra individualus kiekvienam drambliui, kurio dėka galimą juos skirti vieną nuo kito.
Raise Your Fist and Yell
Raise Your Fist and Yell – dešimtasis, koncepcinis JAV roko muzikanto Alice Cooper albumas, išleistas 1987 metais. Vieninteliu singlu iš jo tapo daina „Freedom“.
Albumą vienija istorija apie bevardį serijinį žudiką, kuris, paveiktas siaubo filmų, važinėja naktį gatvėmis ir žudo prostitutes. Viena jo aukų, vardu Mary, panašį į anksteniąją auką „Gail“, kurią jis nužudė ir palaidojo kartu su peiliu krūtinėje (sutapimas ar ne, bet Alice Cooperio žmonos Sheryl antrasis vardas yra Gail).
Afrikinis savaninis dramblys
Kitos ypatybės
Oda stora (2-4 cm), beveik be plaukų, išraižyta raukšlių, tamsiai pilka. Jauni drambliai turi tamsius plaukus, kurie metams bėgant iškrenta, tik ant uodegos galiuko lieka ilgas juodas šepetėlis. Nesant savo svorio, dramblių oda jautri įvairiems pažeidimas ir vabzdžių įkandimams ir reikalauja nuolatinės priežiūros. Tam, kad apsaugoti ją nuo saulės ir vabzdžių drambliai dažnai priiminėja dulkių ir purvo vonias, maudosi vandens telkiniuose.
Raise Your Fist and Yell
Daina "Prince of Darkness" skamba to paties pavadinimo Johno Carpenterio filme.
Afrikinis savaninis dramblys
Kitos ypatybės
Uodegos ilgis – 1-1,3 m, ją sudaro 26 uodeginiai slanksteliai (mažiau, nei pas Azijinį dramblį). Užpakalinės galūnės turi po 5 kanopas, o priekinėse galūnėse jų skaičius variuoja nuo 4 iki 5. Padus dengia stangrus jungiamasis audinys, todėl geba tyliai vaikščioti.
Tikrosios papūgos
Tikrosios papūgos (Psittacoidea) – papūginių paukščių (Psittaciforme) būrio antšeimis, kurį sudaro apie 350 rūšių. Savaime paplitusios Meksikoje, Centrinėje Amerikoje, Pietų Amerikoje, Užsachario Afrikoje, Indijoje, Pietryčių Azijoje, Australijoje ir Polinezijoje.
Raise Your Fist and Yell
Daina
Visų dainų autoriai yra Alice Cooper ir Kane Roberts, išskyrus „Gail“, prie kurios kūrimo prisidėjo Kipas Wingeris.
Tikrosios papūgos
Klasifikacija
Šeima Papūginiai (Psittacidae) Šeima Psittaculidae Šeima Psittrichasiidae
Afrikinis savaninis dramblys
Paplitimas
Istorinis afrikinio dramblio arealas apima visą Afriką piečiau Sacharos. Senovėje buvo paplitęs ir Šiaurės Afrikoje, tačiau išmirė dar VI a. (tai galėjo būti ir atskira rūšis Loxodonta pharaonensis). Šiuo metu, anksčiau ištisinis arealas, dabar labai fragmentuotas, ypač Rytų Afrikoje. Dramblių paplitimo plotas sumažėjo nuo 30 mln. km² iki 5,3 mln. km² (2003). Afrikinis dramblys visiškai išnyko Burundyje, Gambijoje ir Mauritanijoje (IUCN 2004). Šiuolaikinio arealo šiaurinė riba eina pagal 16,40 šiaurės platumos lygiagretę; izoliuota populiacija yra išlikusi šiauriau, Malyje. Nepaisant to, kad drambliai vis dar išplitę nemažoje teritorijoje, jie daugiausia susitelkę nacionaliniuose parkuose.
Adomas Kazimieras Čartoriskis
Adomas Kazimieras Čartoriskis (, 1734 m. gruodžio 1 d. Gdanskas – 1823 m. kovo 19 d. Seniava, Pakarpatės vaivadija) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras didikas, kunigaikštis, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas, politikas, rašytojas, literatūros kritikas, politinės grupuotės Familija kandidatas į Abiejų Tautų Respublikos karaliaus sostą.
Biografija
thumb|left|150px|Adomas Kazimieras Čartoriskis jaunystėje
Afrikinis savaninis dramblys
Gyvenimo būdas
Dramblys bėgioja greičiau už žmogų, jis gali judėti 8-9 km per valandą greičiu ir tokį tempą išlaikyti be poilsio daugybę valandų. Dramblių kaimenė, ieškanti naujų ganyklų, per dieną gali įveikti apie 80 km.
Adomas Kazimieras Čartoriskis
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Čartoriskių giminės Klevanės šakos. Tėvas Augustas Aleksandras Čartoriskis, motina Sofija Seniavska.
Afrikinis savaninis dramblys
Mityba
Dramblys per dieną suėda apie 200 kg augalų ir išgeria iki 130 l vandens.
Adomas Kazimieras Čartoriskis
Šeima
1761 m. lapkričio 18 d. vedė, žmona Izabelė Fleming. Vaikai: Teresė Čartoriska, Marija Ona Čartoriska, Adomas Jurgis Čartoriskis, Konstantinas Adomas Čartoriskis, Gabrielė Čartoriska, Sofija Čartoriska
Penktas aukštas
Penktas aukštas – Vytauto Didžiojo universiteto studentų laikraštis, ėjęs 1991–1992 m. Kaune.
Adomas Kazimieras Čartoriskis
Valstybės tarnyba
Nuo 1768 m. Kadetų korpuso komendantas. 1773–1780 m. Edukacinės komisijos narys. 1780–1781 m. Vilniaus ir Gardino tribunolo pirmininkas. Ketverių metų seimo atstovas, Gegužės trečiosios konstitucijos šalininkas.
thumb|left|Čartoriskių rūmai [[Pulavai|Pulavuose]] 1812 m. birželio 28 d. išrinktas Lenkijos karalystės Generalinės konfederacijos ir Nepaprastojo seimo maršalka.
Penktas aukštas
Istorija
Išėjo 3 numeriai. Tiražas 1991 m. ir 1992 m. – 2000 egz.
Gulbinis (Visagino sav.)
Prie Gulbinio įsikūrusios Magūnų ir Juliškės kolektyvinių sodų bendrijų gyvenvietės. Pietine pakrante eina kelias.
Adomas Kazimieras Čartoriskis
Valstybės tarnyba
Gdanske įsteigė astronomijos observatoriją. Meno ir literatūros mecenatas. Jo rezidencija Pulavuose, kurioje nuo 1795 m. gyveno, XIX a. pradžioje tapo vienu svarbiausių Lenkijos kultūros centrų. Parašė komedijų, literatūros teorijos ir kritikos darbų.
Penktas aukštas
Istorija
Vyriausias redaktorius Jonas Vitkauskas.
Adomas Kazimieras Čartoriskis
Valstybės tarnyba
Mirus tėvui paveldėjo 60 mln. auksinų vertės turtą. Jam priklausė Palenkės Mendzyžecas bei Pakarpatės Jaroslavas. Masonų ložės Aux trois frères narys.
Apdovanotas Baltojo erelio ordinu, Šv. Stanislovo ordinu ir Rusijos caro Šv. Onos ordinu.
Čarasanis
Čarasanis  – miestelis vakarų Bolivijoje, La Paso departamente, Bautista Savedros provincijos centras. 9,9 tūkst. gyventojų (2001 m.). Yra 3200 m aukštyje, slėnyje tarp Munekaso Kordiljeros pietuose, Apolabambos Kordiljeros šiaurėje bei Mapiri upės (Beni baseinas). Čarasanis įsikūręs 257 km į šiaurę nuo La Paso. Kelias į Uariną (iš ten į La Pasą) ir Eskomą (prie Titikakos ežero).
Verčiamasi žemės ūkiu (kviečiai, kukurūzai, galvijų auginimas). Turizmas. 4 km nuo miestelio yra terminės versmės.
Istorija
Čarasanis įkurtas 1826 m. gruodžio 23 d. prezidento Antonio José de Sucre dekretu.
Charazani
Kolpaševas
Kolpaševas  – miestas Rusijoje, Tomsko srityje, Obės dešiniajame krante, 270 km į šiaurės vakarus nuo Tomsko. Rajono centras. Žuvies perdirbimo, mėsos, paukštienos, laivų statybos, mineralinių vandenių pramonė. Upių uostas, oro uostas. Yra krašto muziejus.
Istorija
Kolpaševo gyvenvietė įkurta XVII a. pabaigoje. XVII–XVIII a. per gyvenvietę ėjo ekspedicijų į Kiniją, Vitaus Beringo ekspedicijos į Kamčiatką maršrutai. 1938 m. gavo miesto statusą. 1932–1944 m. buvo Narymo apygardos administraciniu centru.
Dzeuso skulptūra
thumb|right|300px|Dzeuso skulptūra Dzeuso skulptūra Olimpijoje buvo vienas iš Septynių pasaulio stebuklų. Olimpija Senovės Graikijoje buvo svarbus religinis centras, kuriame daugiausiai garbinamas dievas buvo Dzeusas. Šiame mieste buvo rengiamos ir olimpinės žaidynės, šventės ir atletikos varžybos.
V a. pr. m. e. Olimpijos gyventojai Dzeuso garbei nusprendė pastatyti šventyklą, kuri iškilo 466–456 m. pr. m. e. Ji buvo pastatyta iš masyvių akmens luitų ir supama kolonų. Šventykla neturėjo dievo skulptūros, todėl jai sukurti buvo išrinktas Fidijas (Feidijas), žinomas Atėnų skulptorius. Anksčiau jis buvo sukūręs dvi Atėnės statulas. Dzeuso statula stovėjo šventykloje, kurios ilgis siekė šešiasdešimt keturis metrus, plotis - dvidešimt aštuonis, vidinė patalpa buvo dvidešimt metrų auksčio. Salės gale soste sėdintis Dzeusas galva rėmė lubas. Iki juosmens apnuogintas Dzeusas buvo padarytas iš medžio, jo „oda“ - iš dramblio kaulo plokščių, o drabužiai – iš aukso lakštų. Dievas sėdėjo soste, inkrustuotame juodmedžiu ir brangakmeniais. Vienoje rankoje jis laikė auksinę pergalės deivės Nikės skulptūrą, kita rėmėsi ilgu skeptru. Statinys buvo apsuptas daugiau nei dviejų metrų storio kolonų. Sosto šonus buvo ištapęs dailininkas Panenas, Fidijo giminaitis ir padėjėjas.
Dzeusas buvęs toks didingas, kad Fidijas, baigęs darbą priėjo prie statulos ir paklausė: - Ar tu patenkintas, Dzeusai? Pasigirdo perkūno trenksmas, ir grindys prie statulos kojų įskilo.
Skulptūra buvo pabaigta apie 435 m. pr. m. e.
Vėliau Bizantijos imperatoriai labai atsargiai pervežė statulą į Konstantinopolį. V m. e. a. imperatoriaus Teodosijaus II rūmai sudegė. Ugnis prarijo medinį kolosą: tik keletas suanglėjusių kaulo plokštelių ir išsilydžiusio aukso gabalėliai liko iš Fidijo kūrinio.
Varskiliai (Kalinovka)
Varskiliai (, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Kalinovka, ) – buvusi gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, nuo 2005 m. Jasnojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Kinijos Liaudies Respublika
Kinija, oficialiai Kinijos Liaudies Respublika (KLR, ) – valstybė Rytų Azijoje, ketvirta pagal teritoriją valstybė pasaulyje ir didžiausia pagal gyventojų skaičių (JT vertinimu, 2023 m. aplenkta Indijos ). Šiaurėje ribojasi su Mongolija ir Rusija, šiaurės vakaruose – su Tadžikija, Kirgizija ir Kazachstanu, vakaruose – su Afganistanu ir Pakistanu, pietuose – su Indija, Nepalu, Butanu, Mianmaru, Laosu ir Vietnamu, šiaurės rytuose – su Šiaurės Korėja. Rytuose Kinija prieina prie Geltonosios jūros ir Rytų Kinijos jūros, pietryčiuose – prie Pietų Kinijos jūros.
KLR turi nuolatinę vietą JTO Saugumo Taryboje, taip pat yra APEC, East Asia Summit ir Šanchajaus bendradarbiavimo organizacijos narė. Kinija taip pat yra branduolinė valstybė, turinti didžiausią kariuomenę pasaulyje ir yra antra pagal ginklavimuisi skirtas lėšas.
Istorija
Kinijos civilizacija yra viena seniausių pasaulyje. Kinijos istorija pasižymi gausa įvairių rašytinių šaltinių, kurie, kartu su archeologiniais duomenimis, leidžia rekonstruoti politinį Kinijos gyvenimą ir socialius procesus pradedant gilia senove. Politiškai Kinija per keletą tūkstantmečių keletą kartų perėjo per besikartojančius politinės vienybės ir susiskaidymo ciklus. Kinijos teritoriją reguliariai užkariaudavo ateiviai iš išorės, tačiau daugelis jų anksčiau ar vėliau buvo asimiliuojami į kinų etnosą.
Nuo priešistorinių laikų atskiruose Kinijos arealuose klestėjo lokalios priešistorinės kultūros, kurios vykdė tarpusavio mainus ir ilgainiui lydėsi į vientisą civilizaciją. Svarbesnės jų buvo Jangšao, Longšano (Geltonosios upės vidurupyje), Madziajao (upės aukštupyje), Davenkou (žemupyje), Liangdžu (Jangdzės žemupyje), Pengtoušano (Jangdzės vidurupyje), Sanšingdui (Sičuane) ir kt. Ilgainiui šiuose arealuose susiformavo valstybiniai junginiai, didžiausio klestėjimo pasiekę I tūkst. pr. m. e. kaip Ču, Čin, Či, Jue, Vu, Jan, Šu ir kitos karalystės.
Daugiausia žinių yra išlikę apie Geltonosios upės vidurupio (taip vadinamos Vidurio lygumos) arealo raidą, kur jau II tūkst. pr. m. e. viduryje į valdžią atėjo pusiau legendinė Šia dinastija, kurią pakeitė Šangų dinastija. XI a. pr. m. e. čia įsigalėjo Džou dinastija. Tuo metu Vidurio lygumos karalystė pradėta vadinti tiesiog „Vidurio karalyste“, kas ir davė pavadinimą visai Kinijai. Valdant Džou dinastijai, jos monarchų simbolinis autoritetas išplito po didžiulę teritoriją. Nors atskiros Kinijos valstybės kovojo tarpusavyje, kultūriniai mainai intensyvėjo, kas ilgainiui vedė į politinį suvienijimą III a. pr. m. e.
Kinijos karalysčių suvienijimo pasiekė Čin karalystės valdovas Ši Huangdi, kuris nukariavo konkuruojančias valstybes ir pirmą kartą sukūrė Kinijos imperiją. Vengdamas kultūrinės įvairovės, jis suvienijo imperijos pinigus, matus, rašto stilius, net vežimų ašis. Nepaisant to, lokalios tapatybės išliko ir visada lemdavo Kinijos dezintegraciją, vos centrinė valdžia susilpnėdavo.
Po ilgo Han dinastijos (206 m. pr. m. e. – 220 m.) viešpatavimo, IV a. Kiniją ėmė siaubti barbarų invazijos. Jų metu šiauriniai ir vakarų barbarai iš anapus Didžiosios sienos puldinėjo teritoriją ir kūrė čia efemeriškas karalystes. Imperijos aristokratija ir centrinė valdžia tuo metu persikėlė į pietinę Kiniją, kur sąlyginai ramiai valdė Dzin, Liangų, Čen ir kitos dinastijos. Tai – vadinamasis Pietinių ir šiaurinių dinastijų laikotarpis.
XIII a. Songų dinastiją galutinai nuvertė nauji klajokliai iš šiaurės – mongolai, kurie įtraukė Kiniją į Mongolų imperiją. Mongolų valdymas Kinijos istoriografijoje įvardijamas kaip Juan dinastija. Mongolijos Imperijoje Kinija pirmą kartą atsidūrė vienoje valstybėje kartu su Tibetu, Mandžiūrija, Junaniu, Korėja ir kitais kultūriniais regionais, kurie iki tol turėjo atskirą istoriją ir atskirą valstybingumą.
1368 m. išvijus mongolus, Kinijoje įsitvirtino vietinės (kiniškos) kilmės Mingų dinastija. 1644 m. ją vėl pakeitė svetimšalė (mandžiūriška) Čingų dinastija, valdžiusi iki pat XX a. pražios. Mandžiūrai vykdė ekspansyvią politiką, ir į imperiją vėl įtraukė aplinkines tautas, nukariaudami visą dabartinę Kinijos teritoriją. Vėlyvuoju mandžiūrų viešpatavimo laikotarpiu Kinija susidūrė su Vakarų valstybėmis, kurios kvestionavo Kinijos hegemoniją ir tradicinę centrinę padėtį pasaulyje. Kinijos imperatoriai išlaikė tradicinę monarchiją ir nesiekė modernizacijos Vakarų kultūros pavyzdžiu. Tai sąlygojo šalies ekonominį atsilikimą ir politinę suirutę. Siekdamos savų interesų, Vakarų imperialistinės valstybės (Britų imperija, Rusijos imperija, Prancūzija, Vokietija ir kt.) pasidalino šalį įtakos sferomis. 1911 m. Kinijoje įvyko Šinhajaus revoliucija, kuri įkūrė pirmąją Azijoje respubliką – Kinijos Respubliką. Jos valdančia partija tapo Guomindanas, o politiniu lyderiu – Sun Jatsenas. Nepaisant to, po revoliucijos Kinijoje tvarka taip ir nebuvo atkurta. Atskirose teritorijose nevaržomai viešpatavo karinės klikos bei Vakarų valstybių statytiniai, 1937 m. prasidėjo Antrasis Kinijos-Japonijos karas su Japonijos imperija kuris peraugo į Antrąjį pasaulinį karą ir tęsėsi iki pat 1945 m.
Pirmajam Kinijos Liaudies Respublikos istorijos periodui būdingas Mao Dzeduno totalitarinis valdymas, pasižymėjęs tokiomis kontroversijomis kaip inteligentijos ir kultūros persekiojimas (Šimto gėlių kampanija, Kultūrinė revoliucija), didelėmis ekonominėmis klaidomis (pasak kai kurių šaltinių dėl Didžiojo Šuolio programos sukelto bado mirė 20-30 milijonų žmonių).
Po Mao mirties į valdžią atėjo Deng Siaopinas, laikytas reformatorių lyderiu. Jis pradėjo šalies ekonomikos pertvarkas, planinę ekonomiką pamažu pakeitusias mišria. Šių reformų ekonominę naudą jaučia daugiausia vidutinė kinų miestiečių klasė, o valstiečių gyvenimo sąlygos išlieka sunkios.
Politinė sistema
Kinijoje valstybės vadovai nerenkami laisvuose rinkimuose, politinė opozicija yra užgniaužta, visa religinė veikla yra kontroliuojama KKP, netoleruojamas nepritarimas valdžios veiksmams, o pilietinės teisės yra apribotos.
Įstatymų leidžiamoji galia priklauso iš 2980 narių sudarytam Nacionaliniam liaudies kongresui. Valstybės vadovu yra šalies prezidentas, kurio galios yra simbolinės. Kinijos premjeras yra vyriausybės vadovas, vadovaujantis Valstybės tarybai, sudarytai iš keturių vicepremjerų ir ministerijų bei komisijų vadovui. Komunistų partijos generalinis sekretorius turi daugiausia galių, jam pavaldi vyriausybė. Nuo 1993 metų priimta tam pačiam asmeniui užimti prezidento, kompartijos generalinio sekretoriaus ir centrinės karinės komisijos pirmininko postus, taip maksimaliai konsoliduojant galias (nuo 2013 m. į visus šiuos postus paskirtas Si Dzinpingas).
Diplomatiniai santykiai
Kinijos Liaudies Respublika yra užmezgusi santykius su 175 valstybėmis, iš kurių 162-ose turi ambasadą. 2019 m. Kinija turėjo didžiausią ambasadų, konsulatų, generalinių konsulatų ir diplomatinių misijų tinklą tarp visų valstybių. Kita vertus, Kinijos LR (Liaudies Respublika) yra didžiausia dalinai pripažintos statusą turinti valstybė — Kinijos legitimumą kvestionuoja Kinijos Respublika save laikantis Taivanas, o 2021 m. gruodžio mėnesio duomenimis, 14 JTO narių ir Vatikanas nėra pripažinusios Kinijos Liaudies Respublikos. 1971 m. Kinijos Liaudies Respublika pakeitė Kinijos Respubliką kaip vienintelė Kinijos atstovė Jungtinėse Tautose ir perėmė nuolatinės JT Saugumo tarybos narės mandatą. Šaltojo karo metais Kinijos LR buvo viena iš Neprisijungimo judėjimo lyderių. Kartu su Brazilija, Rusija, Indija, PAR yra BRICS grupės narė.
Kinija turi teritorinių ginčų su Butanu dėl pasienio teritorijų, su Pietų Korėja dėl Sokotros salų, su Japonija dėl Senkaku salų, su Vietnamu, Brunėjumi, Malaizija ir Filipinais dėl Spratlio salų, su Vietnamu dėl Paraselio salų, su Filipinais dėl Skarboro rifo, su Indija dėl Aksai Čino ir dalies Arunačal Pradešo.
Pekinas yra iškėlęs sąlygą, kad su Kinijos LR diplomatinių santykių norinti valstybė privalo vienareikšmiškai pritarti Vienos Kinijos politikai.
Lietuva su Kinijos LR diplomatinius santykius palaiko nuo 1991 m. rugsėjo 14 d.
Administracinis suskirstymas
Kinijos Liaudies Respublika suskirstyta į provincijas, autonominius regionus, specialiuosius administracinius regionus ir išskirtuosius miestus.
Išskirtieji miestai (直辖市)
Valstybinės reikšmės Kinijos miestai pirmūnai - ekonomikos, politikos ir kultūros atžvilgiais:
Geografija
dešinėje|280px|miniatiūra|[[Lidziangas|Lidziango upė Kinijos pietuose.]]
Atskirų KLR regionų geografinės ir klimatinės charakteristikos labai skiriasi. Geltonosios ir Rytų Kinijos jūrų pakrančių aliūvinės lygumos gausiai apgyvendintos, o Vidinės Mongolijos kraštovaizdyje dominuoja stepės. Pietų Kinijoje daug kalnų. Centro rytuose išsidėsčiusios dviejų didžiausių Kinijos upių – Huanghe ir Jangdzės – deltos. Kitos didelės upės – Sidziangas, Mekongas, Brahmaputra ir Amūras. Vakaruose iškilę dideli kalnų masyvai, visų pirma Himalajai, taip pat aukštos plokštikalnės, dykumos (Gobio dykuma). Nuo kaimyninių valstybių Kiniją skiria įvairios gamtinės kliūtys: rytuose ir pietryčiuose jūros (Geltonoji jūra, Rytų Kinijos jūra ir Pietų Kinijos jūra), pietuose, pietvakariuose, vakaruose ir šiaurės vakaruose – aukšti kalnų masyvai, šiaurėje – stepės ir dykumos, o šiaurės rytuose – upės (Amūras ir Usūris).
Viena pagrindinių ekologinių problemų yra dykumų plėtimasis. Smėlio audros kiekvieną pavasarį siaubia šiaurės Kiniją, paskui pereina į Taivaną, Korėją, Japoniją.
Ekonomika
miniatiūra|180px|dešinėje|Šanchajaus birža. Nors Kinija oficialiai skelbia kurianti socialistinę rinkos ekonomiką, tačiau faktiškai ekonomika daugiausia remiasi rinka, o per pastaruosius tris dešimtmečius didžioji dalis valstybinių įmonių buvo privatizuotos.
Žemės ūkis ir pramonė geriausiai išplėtoti teritorijose, esančiose arčiausiai Honkongo bei tarp Taivano ir Šanchajaus, kuriose sutelkta daugiausiai užsienio investicijų. Kinijos ekonomika yra tarpinio tipo – tarp socialistinės ir rinkos ekonomikos, todėl susiduria su daugeliu problemų: nuo biurokratijos, kurią sukelia socializmas, iki nedarbo, kurio priežastis – rinkos ekonomika. Vyriausybė turi kovoti su nedarbu, kurį sukelia valstybinės bendrovės, atleidinėdamos milijonus darbininkų; sumažinti korupcijos ir kitokių ekonominių nusikaltimų lygį, ir išlaikyti didžiules valstybines įmones, remiamas subsidijomis.
Nuo 1990 stiprėja ne pelno siekiančių organizacijų veikla – jų skaičius 1980 m. buvo 0, 1999 m. – 6000, 2005 m. – 150000 (pagal Kinijos Liaudies Respublikos socialinių reikalų ministeriją). Jų pagrindinė veikla koncentruojasi į skurdo mažinimą (smulkių ūkių mikrofinansavimas), taip pat pradinio švietimo bei gydymo įstaigų kūrimą – taip siekiant sukurti efektyviau veikiančią socialinę-ekonominę sistemą, galinčią išsilaikyti ir nešti papildomą naudą. Nepaisant to, kad finansavimas teikiamas (2004 m. – apie 60 000 000 JAV dolerių iš tarptautinių organizacijų), dėl kvalifikacijos trūkumo stinga efektyvumo panaudojant gautas lėšas. Problemas kelia ir itin greitas Kinijos augimas, bei spartūs ekonominiai pokyčiai.
Gyventojai
alt=Gyventojų tankumo žemėlapis|miniatiūra|230x230px|Gyventojų tankumo žemėlapis. Rytinės provincijos yra daug tankiau apgyvendintos nei vakarinės. 2009 m. liepą Kinijoje gyveno maždaug 1 338 612 968 žmonės, kas sudaro apie 20 % visų pasaulio gyventojų. 19,8 % kinų buvo jaunesni nei 14 metų, 8,1 % – vyresni nei 65 metai. Gyventojų prieaugis 2009-taisiais metais buvo 0,655 %.
Siekiant pristabdyti gyventojų skaičiaus augimą, 8-ajame dešimtmetyje Kinijoje pradėta įgyvendinti šeimos planavimo politika, leidžianti turėti tik vieną vaiką miesto, ir du vaikus provincijų šeimoms, taikant baudas didesniam vaikų skaičiui. Taip pat konstitucija leidžia tuoktis ne anksčiau nei 22 ir 20 metų atitinkamai sulaukusiems vyrams bei moterims. Pasak ekspertų, tokia strategija nelabai veiksminga, nes turtingos šeimos linkusios turėti daugiau vaikų bei mokėti baudas, tuo tarpu provincijų šeimos linkę tuoktis anksčiau, dėl prioriteto sūnums linkę nuslėpti dukrų gimimus, daugėja moteriškos lyties kūdikių abortų ir žmogžudysčių atvejų.
KLR oficialiai pripažįstamos 56 etninės grupės. Haniai (han) sudaro apie 91,9 % visų gyventojų. Didžiausios etninės mažumos – džuangai (zhuang, 16 mln.), mandžiūrai (10 mln.), hujai (hui, 9 mln.), miao (8 mln.), uigūrai (7 mln.), i (yi, 7 mln.), tudzia (tujia 5,75 mln.), mongolai (5 mln.), tibetiečiai (5 mln.), bujai (buyi, 3 mln.), korėjiečiai (2 mln.).
Kultūra
miniatiūra|dešinėje|125px|Rankų darbo kiniška vaza.
Kinų civilizacijai nuo Konfucijaus laikų būdingas aukštas socialinis – politinis kiekvieno žmogaus aktyvumas, nukreiptas laimės ir gerovės siekimui žemiškajame gyvenime, o likimas priklausė ne nuo dieviškosios lemties, o nuo asmeninių pastangų. Dėl to Kinijos istorijoje gausu masinių judėjimų ir nuo seno būdingas aukštas socialinis mobilumas. Kanonizuoti senovės kinų religinio-filosofinio ir istorinio turinio tekstai, ypač tie, kuriuose perteikiamas Konfucijaus mokymas, savo ruožtu veikė tolimesnį kinų civilizacijos vystymąsi, kinų pasaulėžiūrą.
Kinijos kultūros pasiekimai:
Nuorodos
Bendros nuorodos: Žemėlapiai: Laikas ir orai:
Mineralinės medžiagos
Mineralinės medžiagos palaiko šarmų-rūgščių pusiausvyrą, dalyvauja susitraukiant raumenims, dujų apykaitoje, nervų sistemos veikloje, krešant kraujui, greitina augimo ir atsistatymo procesus, išskiria energiją iš maistingųjų medžiagų ir padeda susidaryti naujiems audiniams. Organizme jos kaip statybinė medžiaga (kalcis, fosforas), kaip elektrolitai vandens druskų pusiausvyrai palaikyti, įeina į kai kurių fermentų struktūrą ir reguliuoja organizmo medžiagų apykaitą, įeina į organizmo organinių junginių (geležis) ir hemoglobino sudėtį.
Organizme esančios mineralinės medžiagos sudaro apie 4.5 % kūno svorio (pvz., 2,8 kg, jei žmogus sveria 70 kilogramų). Iš jų didžioji dalis, 5/6, įeina į kaulų sudėtį. Apie 50 % šio kiekio sudaro kalcis, 25 % - fosforas, kiti 5 makroelementai (magnis, natris, chloras, kalis ir siera) bei 14 mikroelementų (geležis, cinkas, varis, jodas, manganas, fluoras, molibdenas, kobaltas, selenas, chromas, alavas, nikelis, vanadis ir silicis) - likusius 25 proc. Makroelementų organizme yra daugiau nei 5 gramai, o mikroelementų - mažiau nei 5 gramai. Jos organizme atlieka dvejopas funkcijas: statybines (pvz., kalcis kauluose) ir reguliacines (pvz., jodas, įeinantis į skydliaukės hormonus, kalcis ir magnis reguliuoja raumenų kontrakciją ir atsipalaidavimą).
Sveikam žmogui svarbiausi yra 12 mineralinių elementų: kalcis, kalis, fosforas, magnis, geležis, cinkas, jodas, varis, manganas, fluoras, selenas, molibdenas ir 3 elektrolitai: natris, kalis, chloras.
Mineralinės medžiagos matuojamos gramais, miligramais arba mikrogramais.
Pagal atliekamas funkcijas
Bioelement
Didieji Rudminai
Didieji Rudminai, Rudminai arba Bobrovas (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Wietzheim, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 11 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 20 km į pietryčius nuo Ragainės, netoli Šešupės. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Didžiųjų Rudminų kaimo bendruomenė 1927 m. 1660 m. minimi Rudminnen, 1664 – Rudminey Abschort. Įkūrus netoliese Mažųjų Rudminų kaimą, pradėti vadinti Didžiaisiais. 1785 m. Didieji Rudminai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 9 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 9 sodybų kaimas su 30 gyventojų. 1854 m. Didžiuosiuose Rudminuose buvo 9 gyvenamieji pastatai ir 70 gyventojų. 1860 m. prie kaimo prijungta Elerntalio valda (Ellernthal; 126 gyventojų 1905 m.).
Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Leskaminio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Tupų valsčiaus kaimas. Tikintieji iki 1902 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Vėdaraitiškių evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Didžiuosiuose Rudminuose buvo 69 sodybos, 394 gyventojai, iš jų – 80 lietuvių (20 %, 1 katalikas). Kaime buvo nemaža žydų bendruomenė (62 gyventojai). Kaime veikė mokykla, XX a. pr. prie Ragainės–Lazdynų plento buvo užeiga. Kaimo pietrytinis pakraštys siekė Kakšių balą.
Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje.
Gyventojai
Antrajame pasauliniame kare žuvo ar dingo be žinios kariai: Alfred Bachler, Horst Dickschat, Kurt Dörfer, Otto Jonas, Paul Josupeit, Albert Jurgeleit, Emil Klunkat, Fritz Lenkeit, Richard Matthes, Kurt Paulikat, Paul Schweinert, Kurt Westphal.
Ačehai
Ačehai – Azijos tauta, gyvenanti Indonezijoje, Sumatros salos šiaurinėje dalyje, daugiausia Ačeho autonominėje provincijoje, emigrantų diaspora gyvena Malaizijoje, Skandinavijoje, Singapūre. Populiacija – ~3 mln. žmonių (1995 m.). Kalba malajų-polineziečių kalbų grupei priklausančia ačehų kalba.
Dauguma tikinčiųjų – musulmonai sunitai (nuo XIII a.). Išliko matriarchato liekanų, ikiislaminės gyvenimo sanklodos bruožų: giminystę veda pagal tėvo ir motinos giminę, paplitusi matrilokacija (po vestuvių pora keliasi į jaunosios namus), moterys nedėvi čadrų. Tradiciškai gyvena mediniuose namuose ant polių, sudarytuose iš 3 kambarių. Vakarų įtaka žymi visuomeniniams ir pasiturinčiųjų statiniams.
Istorija
Ačehai nuo V a. turėjo sukūrę savarankišką valstybę, tačiau po 1873–1904 m. karo juos užvaldė olandai. Vėliau ačehai buvo prijungti prie Indonezijos. Separatistinės grupuotės kovoja už regiono nepriklausomybę.
Antanas Kungis
Antanas Kungis (1872 m. – m. po 1938 m.) – kunigas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.
Biografija
Į kunigus įšventintas 1893 m. ir paskirtas vikaru į Vidžius (dabar – Breslaujos r., Gudija). Čia užmezgė ryšius su knygnešiu Augustinu Janutėnu, kuris jam atgabendavo lietuviškos spaudos.
1904 m. toms pat pareigoms perkeltas į Skaudvilę, 1905 m. į Girdiškę. Tais pačiais metais perkeltas į Joniškį, o 1909 m. į Pociūnėlius filialistu.
1917 m. paskirtas Vidžių klebonu, 1918 m. perkeltas į Tauragnus, 1922 m. į Truskavą (čia buvo ir 1938 m.)
Liemenė
thumb|Liemenė po [[frakas|fraku]] thumb|240px|Lenkiška moteriška liemenė Liemenė – berankovis liemenį dengiantis vyrų ir moterų drabužis.
Paskirtis
Liemenė yra daugelio Europos tautų (airiai, baltarusiai, čekai, danai, latviai, lietuviai, lenkai, ukrainiečiai, vengrai ir kitų) tautinio kostiumo dalis.
Gamyba
Liemenės siuvamos iš vilnonių, pusvilnonių, medvilninių audinių, brokato, šilko, aksomo, kailio, sintetinių medžiagų ar mezgamos iš siūlų. Būna įvairaus sukirpimo: tiesios arba siūtos į liemenį, trumpos, ilgos ir pusilgės, aukštai susagstomos ar gilia (apvalia, kampuota ar smailia) iškirpte.
Lietuvoje
Aukštaitės, dzūkės ir suvalkietės dažniausiai liemenes siuvosi iš fabrikinės gamybos ryškiaspalvių medžiagų – brokatas, aksomas, atlasas ar vilna. Žemaitės liemenes siūdinosi iš namuose austos smulkiai languotos, skersai dryžuotos vilnonės ar pusvilnonės medžiagos, kartais pirktinio šilko, brokato ar atlaso. Mažojoje Lietuvoje dėvėtos tamsių spalvų, vienspalvės aksominės arba vilnonės liemenės. Jos buvo įvairaus sukirpimo: trumpos, siekiančios tik juosmenį, ilgos ir pusilgės, nuo liemens pailgintos klostelėmis, skverneliais, liežuvėliais. Užsegimui naudoti metaliniai kabliukai, sagos, kaspinai, kartais liemenė buvo suvarstoma spalvota juostele. Vyrai dėvėjo vienspalves, dryžuotas ar languotas tiesaus kirpimo liemenes.
1987 m. pr. m. e.
'''1987 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Karanavis
Karanavis – miestelis vakarų Bolivijoje, Jungaso regione, La Paso departamente. Karanavio provincijos centras. 17,8 tūkst. gyventojų (2008 m.). Įsikūręs 613 m aukštyje, Realio Kordiljeros papėdėje, prie Koroiko upės. Per miestą eina La Paso – Koroiko – Rurenabakės kelias. Verčiamasi žemės ūkiu, svarbus kavos auginimo centras.
= Nuorodos = http://www.ine.gov.bo/
Centrinės Afrikos Respublikos herbas
thumb|230px
Centrinės Afrikos Respublikos herbas – Centrinės Afrikos Respublikos simbolis.
Herbo aprašas
Herbo skydas prancūziškas Napoleono stiliaus, laukas ketvirčiuotas. Pirmasis laukas (heraldiškai dešinysis viršutinis) žalias su natūralios spalvos (pilka) bekakle dramblio galva. Antrasis laukas baltas, jame – baobabo medis rudu kamienu ir žalia lapija. Trečiasis laukas auksinis su trimis baltomis keturkampėmis žvaigždėmis (tarp spindulių – po mažą spindulį). Ketvirtasis laukas mėlynas, su natūralios spalvos plaštaka, rodančia į skydo širdį. Skydo širdyje stačiakampis skydelis su baltu skrituliu, kuriame juodas Afrikos žemyno atvaizdas, ant kurio užklota auksinė penkiakampė žvaigždė.
Virš skydo tekanti (matyti du trečdaliai) auksinė saulė su spinduliais. Iš skydo viršutinių kampų įstrižai į šonus eina dvi Centrinės Afrikos Respublikos vėliavos. Po skydu – Centrinės Afrikos Nuopelnų ordino kryžius.
Virš skydo mėlynas kaspinas su devizu baltomis raidėmis sango kalba ZO KWE ZO 'visi žmonės yra žmonės'. Po skydu ir ordinu – mėlynas kaspinas, kuriame devizas baltomis raidėmis 'Vienybė, išdidumas, darbas'.
Jungtinių Tautų Žmogaus aplinkos konferencija
Jungtinių Tautų Žmogaus aplinkos konferencija (, taip pat žinoma kaip Stokholmo konferencija) buvo tarptautinė konferencija, vykusi 1972 m. birželio 5-16 dienomis. Tai buvo pirmoji didelio masto Jungtinių Tautų konferencija, skirta aptarti tarptautines aplinkos apsaugos problemas. Joje dalyvavo 113 valstybių ir virš 400 tarptautinių ir nevyriausybinių organizacijų. Konferencija yra plačiai pripažįstama kaip vienas pagrindinių įvykių, žyminčių šiuolaikinės tarptautinės aplinkosaugos politikos pradžią.
Istorija
Tarptautinės konferencijos, skirtos aplinkos apsaugai, būtinumo klausimą pirmoji iškėlė Švedija, 1968 m. Ekonominė ir socialinė taryba tais pačiais metais išreiškė pritarimą, o Generalinė Asamblėja 1969 m. priėmė sprendimą konferenciją surengti 1972 m. Iki to laiko daugiau nei 80 valstybių paruošė ataskaitas apie savo aplinkos būklę; buvo sudarytas paruošiamasis 27 šalių komitetas, surengti keturi susitikimai.
Dalyviai
Konferencijoje dalyvavo 113 šalių atstovai. Iš didžiųjų valstybių į ją neatvyko komunistinio bloko šalys, protestuodamos prieš taisyklę, jog konferencijoje gali dalyvauti tik JT narės, tarp kurių tuo metu nebuvo Rytų Vokietijos.
Rezultatas
Konferencija taip pat įtakojo kelių konvencijų atsiradimą, kaip kad Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų, Pasaulio kultūros ir gamtos paveldo globos bei CITES.
Konferencija yra vertinama kaip svarbus veiksnys, paskatinęs valstybes domėtis aplinkos apsaugos problemomis ir spręsti jas bendromis pastangomis. Derybos taip pat išryškino svarbius Šiaurės ir Pietų valstybių bei aplinkosaugos ir ekonomikus prieštaravimus, prisidėjo prie tarptautinės aplinkosaugos teisės kūrimo.
Praėjus dešimčiai metų Aplinkos apsaugos programa surengė rezultatų aptarimui skirtą konferenciją Nairobyje, dar žinomą kaip Stokholmas+10. Joje dalyvavo 134 valstybės. Konferencijoje buvo pripažinta, kad Stokholme iškeltų tikslų įgyvendinimas yra vangus, o per 10 metų pastebimas aplinkos būklės prastėjimas. Priimtoje Nairobio deklraracijoje buvo iš naujo paskelbta apie Stokholmo deklaracijos palaikymą ir išreikštas siekis stiprinti Aplinkos apsaugos programą.
Lieknas
Lieknas – miško augavietės tipas, būdingas eutrofinėms žemapelkėms.
Geografija
Lieknų pasitaiko visuose geomorfologiniuose rajonuose. Liekno miško svarbiausias tipas yra juodalksnynas, kuriame ant kupstų auga eglės, uosiai ar beržai. Pomiškis (trakas) – retas; dažniausiai ant kupstų auga šaltekšniai, šermukšniai, ievos. Žemutiniame augalijos arde (tarpkupsčiuose) auga viksvos, vilkdalgiai ir kiti derlingų žemapelkių augalai, ant kupstų – eutrofiniai mezofitai, tarp jų ir samanos. Vyrauja žemapelkės durpžemiai. Lietuvoje liekno tipo miškų daugiausia yra Sūduvos ir Nemuno žemupio lygumose.
Bronislovas Zaikauskas
Biografija
1945–1954 m. mokėsi Viešintų vidurinėje mokykloje, kurią baigė sidabro medaliu. 1954–1959 m. studijavo Vilniaus universitete pramonės ekonomiką, įgijo ekonomisto išsilavinimą.
Jaunystėje aktyviai sportavo, triskart SSRS akademinio irklavimo čempionatų bronzos medalio laimėtojas aštuonvietėje valtyje. 1959 m. Lietuvos sporto meistras. 1985–1989 m. Lietuvos irklavimo federacijos prezidentas.
1959–1960 m. dirbo ekonomistu LSSR mėsos ir pieno pramonės ministerijoje. 1960–1988 m. dirbo LSSR valstybiniame plano komitete: 1960–1976 m. ėjo įvairias pareigas, 1976–1979 m. šio komiteto pirmininko pavaduotojas, 1979–1984 m. pirmininko pirmasis pavaduotojas, 1984–1988 m. komiteto pirmininkas ir LSSR Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas.
1981–1986 m. kandidatas į LKP CK narius. Algirdą Brazauską išrinkus LKP vadovu, 1988 m. užėmė LKP CK sekretoriaus pramonei ir statybai pareigas. 1980–1990 m. Lietuvos SSR AT deputatas.
Kartu su Aleksandru Drobniu išleido knygas „Penkmečio žingsniai“ (1972 m.) ir „Penkmečių rikiuotėje – dešimtasis“ (1978 m.). 1983 m. jam paskirta LSSR valstybinė premija. 1984 m. suteiktas LSSR nusipelniusio ekonomisto garbės vardas.
Lietuvai atkūrus Nepriklausomybę dirbo Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo patarėju. 1990–1992 m. Vyriausybės vadovybės patarėjas ūkio analizės ir plėtojimo klausimais.
1993–1995 m. banko „Hermis“ Marketingo departamento direktorius. Nuo 1995 m. Kooperacijos banko vadovas, šio banko valdybos pirmininkas (1996 m. bankas bankrutavo). 1998 m. kaip buvęs Kooperacijos banko vadovas pripažintas kaltu už banko turto iššvaistymą. Teisėsaugos organai nustatė, kad neatsakingai išduodamas paskolas, banko valdybos pirmininkas iššvaistė 3 389 800 litų. Jis nuteistas kalėti 5 metus, vėliau bausmė sumažinta iki 2 metų. 2000 m. birželio mėn. paleistas iš sustiprinto režimo kolonijos.
2000–2008 m. Lietuvos verslo darbdavių konfederacijos ekonomikos ir verslo reikalų ekspertas. Darbo partijos deleguotas dalyvavo Seimo komisijų veikloje.
Palaidotas Vilniaus Rokantiškių kapinėse šeimos kape šalia sūnaus.
Virbalis
Virbalis – miestas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 12 km į vakarus nuo Vilkaviškio, pakeliui į Kybartus. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Pietų ir Šiaurės). Urbanistikos paminklas. Stovi Virbalio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (įrengta 1945 m.), Virbalio evangelikų liuteronų bažnyčia, veikia Virbalio vidurinė mokykla, biblioteka, paštas, 2 parkai, skveras.
miniatiūra|left|Kultūros namai miniatiūra|left|Paštas
Istorija
thumb|left|Virbalis XX a. pradžioje
Virbalis ėmė kurtis XVI a. pradžioje, po to kai 1422 m. Melno sutartimi buvo nustatyta vakarinė Lietuvos siena ir visu pasieniu imta steigti gyvenvietes (visų pirma sargų). Miestelis pirmą kartą minimas 1529 ar 1536 m. Vietovė minima 1529–1567 m. neprivilegijuotų LDK miestų sąraše. Miestelis 1558–1560 m. buvo išmatuotas (apie matavimo rezultatus rašoma Ldk Žygimantas Augustas savo pranešime). Karalienės Bonos laiškuose miestelis vadinamas Naująja Valia ir atspindėjo jos pastangas kolonizuoti Paprūsę. Karalienė Bona rūpinosi Virbalio gerove – susisiekimu, prekyba. 1593 m. suteiktos Magdeburgo teisės ir herbas.
1655 m. rugpjūčio 23 d. švedai su Jonušu Radvila sudarė Virbalio konfederaciją, kurios tikslas buvo ginti ATR karalių Joną Kazimierą Vazą. XVII–XVIII a. svarbus religinio ir kultūrinio gyvenimo židinys. 1795 m. atiteko Prūsijai, 1815 m. – Rusijai.
Apie 1860 m. pro Virbalį nutiesta Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio atšaka į Prūsiją. Virbalio aukščiausios klasės geležinkelio stotis buvo pastatyta už kelių kilometrų, prie pat valstybės sienos su Vokietija – dabartiniuose Kybartuose. Stotyje stovėjo garvežys carui vežioti po Rusiją (kadangi tai buvo imperijos pasienis). XIX a. pabaigoje Virbalis buvo miestas Vilkaviškio apskrityje.
Matti Järvinen
thumb|right|200px|Matti Jarvinenas Matti Henrikki Järvinen (1909 m. vasario 18 d. – 1985 m. liepos 22 d.) – suomių ieties metikas, olimpinis bei Europos čempionas.
Virbalis
Istorija
1924 m. ruožu Vilkaviškis-Marijampolė atidaryta viena pirmųjų Lietuvoje autobusų susisiekimo linija. 1941 m. įkurta biblioteka. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu.
Matti Järvinen
1932 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Jarvinenas ietį numetė 72 m 71 cm, iškovojo aukso medalį ir pagerino olimpinį rekordą. 1934 m. surengtame pirmajame Europos lengvosios atletikos čempionate sportininkas ietį numetė 76 m 66 cm ir ne tik tapo Europos čempionu, bet ir pagerino pasaulio rekordą. Po ketverių metų Jarvinenas apgynė Europos čempiono vardą ir pagerino Europos čempionato rekordą (76 m 87 cm). 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse suomis liko penktas. Iš viso nuo 1930 m. iki 1936 m. Jarvinenas 10 kartų gerino ieties metimo pasaulio rekordą. Geriausią asmeninį rezultatą (77 m 23 cm) sportininkas pasiekė 1936 m. birželio 18 d. Helsinkyje.
Virbalis
Istorija
1993 m. patvirtintas naujasis Virbalio herbas.
Matti Järvinen
Matti Jarvineno tėvas Verneris Jarvinenas buvo olimpinis medalininkas disko metimo varžybose, o brolis Akilles Jarvinenas laimėjo du olimpinius sidabro medalius dešimtkovėje.
Virbalis
Istorija
miniatiūra|[[Virbalio Rekošų koplyčia]]
Gruntinis kelias
thumb|250px|Gruntinis kelias Vilkaviškio rajone ([[Vištyčio RP)]]