cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Panzerkampfwagen 35(t)
Tanką užsakė Čekoslovakijos armija 1934 m. spalį. Nuo 1936 m. pradėta šių tankų serijinė gamyba. Juos gamino Škoda bei ČKD (80 vienetų pagal licenciją). Iš viso buvo pagaminta 434 tankų, iš jų 298 – Čekoslovakijos armijai, 126 – Rumunijai (pavadinimu Škoda R-2) ir 10 – Bulgarijai. Užėmusi Čekoslovakiją Vokietija perėmė 219 tokius tankus. Jie buvo perduoti 1-ajai lengvajai divizijai (vėliau pervardinta į 6-ąją tankų diviziją). 1942 m. visi 26 likę veikiantys tankai buvo parduoti Rumunijai.
Pietinė stumbražolė
Pietinė stumbražolė (Hierochloe australis) – miglinių (Poaceae) šeimos, stumbražolė (Hierochloe) genties augalas.
Daugiametis, retakeris, 30-70 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebiai labai trumpi arba jų visai nebūna. Stiebai statūs, ploni, liauni. Lapai apie 0,5 cm pločio ir siauresni; viršutinio lapo tik makštis išaugusi. Žiedynas – apie 4-6 cm ilgio piramidiška arba vienašalė šluotelė, kurioje tankiai susitelkusios rusvos, sidabro atspalvio trižiedės varputės. Varpučių koteliai prie pamato plaukuoti. Viršutinis žiedas dvilytis, kiti du kuokeliniai. Varpažvyniai pieviniai. Žiedažvyniai odiški. Viršutinio kuokelinio žiedo akuotas ilgas, laužtinis. Dauginasi sėklomis.
Žydi gegužės mėn. Apyretė. Šiaurės Lietuvoje visai nerasta. Auga miškuose, miško kirtimuose, ežerų pakrantėse, sausuose karbonatinguose dirvožemiuose.
Vaistinei žaliavai vartojama žolė. Ji pjaunama augalams žydint. Lapuose yra daugiau kaip 1 %, o šluotelėse – 0,2 % askorbino rūgšties; visoje žaliavoje yra kumarinų, taip pat kumaro, ferulo ir melilotinės rūgščių, mangano ir kitų medžiagų.
Kaip prieskonis naudojamas gėrimams aromatizuoti. Stumbrų mėgstama žolė, kitų gyvulių neėdama.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 132 psl.
Korpusas (karyba)
Korpusas – karinis vienetas (junginys), susidedantis iš 2 ar daugiau divizijų. Į korpusą paprastai įeina 30 000–50 000 karių. Korpusui paprastai vadovauja generolas leitenantas. Kartais korpusai jungiami į armijas.
Mašonalandas
thumb|right|250px|Mašonalandas [[Zimbabvės žemėlapyje]] Mašonalandas − Zimbabvės regionas šiaurinėje šalies dalyje, kur dominuoja šonų tautos žmonės.
Mašonalando regioną sudaro keturios provincijos:
Istorija
1890 m. Mašonalandas priklausė anglų prekybos kompanijai (Britanijos Pietų Afrikos kompanija). 1923 m. Mašonalando teritorija tapo viena iš penkių Pietų Rodezijos provincijų. 1970 m. provincija buvo padalinta į dvi dalis − pietų ir šiaurės. 1983 m. Mašonalandas buvo padalintas į tris provincijas − vakarų, vidurio ir rytų. Sostinei Hararei taip pat buvo suteiktas provincijos statusas.
Liušnės apygarda
Liušnės apygarda  – viena iš 36-ių Albanijos apygardų, esanti šalies vakaruose. Priklauso Fierio apskričiai. 143 276 gyventojai (2010 m. duomenys). Plotas – 712 km². Administracinis centras – Liušnė. Ribojasi su Kavajės, Pekinio, Elbasanio, Kučovės, Beračio ir Fierio apygardomis.
Savivaldybės
Liušnės apygarda sudaryta iš 16-os savivaldybių:
Maršantija
Maršantija (Marchantia) – kerpsamanių gentis. Tai dichotomiškai šakotos plokštelės pavidalo gniužulinės kerpsamanės.
The Daily Telegraph
„The Daily Telegraph“ – britų dienraštis, platinamas Jungtinėje Karalystėje ir už jos ribų nuo 1855 m. Laikraščio leidėjas – „Telegraph Media Group“. Redakcija įsikūrusi Londone. 2014 m. duomenimis, laikraštis platintas 523 048 egz. tiražu. Laikraštis laikosi konservatyvių pažiūrų.
Maršantija
Sandara
Gniužulą dengia epidermis. Viršuje jis su ventiliacijos angomis. Pro jas oras patenka į kameras, kuriose išsidėstę asimiliaciniai plaukeliai, vykdantys fotosintezę. Žemiau yra parenchiminis audinys, atliekantis kaupimo funkciją. Apatinis epidermis padengtas vienaląsčiais rizoidais ir daugialąsčiais žvyneliais.
Dauginimasis
Maršantijos gali daugintis tiek lytiškai, tiek nelytiškai. Lytinio dauginimosi metu archegonės ir anteridžiai susidaro ant padėklų, iškilusių virš gniužulo. Nelytiškai daugintis gali gniužulo dalimis arba specialiais dariniais – gemaliniais pumpurais, kurie susidaro gemaliniuose krepšeliuose.
The Daily Telegraph
Seserinis laikraštis – „The Sunday Telegraph“ (įsteigtas 1961 m.), 2014 m. duomenimis, turintis 418 670 egz. tiražą.
Istorija
Laikraštį 1855 m. įsteigė Arthur B. Sleigh. Tuomet laikraštis vadinosi „The Daily Telegraph and Courier“. Nuo 2004 m. jo savininkai yra David ir Frederick Barclay.
Agadiro krizė
Agadiro krizė arba Antroji Maroko krizė – tarptautinis konfliktas, vykęs nuo 1911 m. liepos 1 d. iki 1911 m. lapkričio 4 d. Konfliktas vyko kai Vokietijos karo laivas „Pantera“ (SMS Panther) įplaukė į Agadiro uostą.
Šią tarptautinę santykių krizę, Pirmo pasaulinio karo išvakarėse, išprovokavo 1911 m. balandžio 24 d. Prancūzija, okupavusi Maroko sostinę Fesą. Vokietija į Maroko uostą Agadirą pasiuntė savo karinį laivą „Pantera“ ir 1911 m. liepos 1 d. paskelbė apie savo ketinimus įkurti čia karinę bazę. Toks Vokietijos žingsnis Prancūzijoje sukėlė sąmyšį ir kilo karo su Vokietija grėsmė. Antantės sąjungininkės Anglijos premjeras Deividas Loidas Džordžas pareiškė savo paramą Prancūzijai. Susidariusios aplinkybės privertė Vokietiją atsitraukti ir 1912 m. kovo 30 d. pasirašyti Feso susitarimą, pagal kurį Vokietija pripažino Prancūzijos ir Ispanijos teritorijas Maroke, o Vokietija gavo dalį Prancūzijos Kongo. 315px|thumb|right|Vokietijos diplomatijos priemonė – Konvojus „Pantera“
Latakunga
Latakunga  – miestas centriniame Ekvadore, 90 km į pietus nuo Kito, prie Alakeso ir Kutučio upių santakos; Kotopaksio provincijos administracinis centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas (ruožas Kitas-Kuenka) bei geležinkelis Kitas-Gvajakilis. Netoli miesto yra regioninės reikšmės Kotopachio tarptautinis oro uostas.
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, maisto pramone. Išgaunama pemza, fasuojamas geriamasis vanduo.
Latakungoje išlikę keletas istorinių pastatų: Šv. Pranciškaus bažnyčia, savivaldybės rūmai, paminklas Visentei Leonui.
Eugenijus Petruškevičius
Eugenijus Petruškevičius (, g. 1937 m. rugsėjo 22 d. Bubelių kaime, Lenkijoje, dab. Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Seinų valsčiuje) – žurnalistas ir Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Pradinę mokyklą lankė Bubeliuose, vėliau mokėsi Seinų gimnazijoje. Neakivaizdiniu būdu baigė Varšuvos universiteto teisės fakultetą. 1955-1958 m. mokytojavo Vidugirių pradžios mokykloje. 1958-1962 m. vadovavo Seinų apskrities Kaimo jaunimo sąjungai. 1962-1964 m. dirbo Seinų apskrities administracijos įstaigose. 1965-1973 m. Lietuvių visuomeninės kultūros draugijos draugijos Centro valdybos sekretorius, 1973-1984 m. Lenkijos lietuvių žurnalo „Aušra“ redaktorius. Apkaltinus nacionalizmu, buvo priverstas redakciją palikti. Dirbo žurnale „Krajobrazy“ žurnalistu, vėliau redaktoriaus pavaduotoju. Po to – Baltstogės radijo žurnalistas, rengęs laidas lietuvių kalba. Ilgametis Lenkijos lietuvių laikraščio „Šaltinis“ redaktorius.
1990-2004 m. Lenkijos lietuvių draugijos pirmininkas, nuolatinis Lenkijos lietuvių bendruomenės Tarybos narys.
Kęstutis Tubis
Kęstutis Tubis (g. 1960 m. birželio 23 d. Šyrokij Log kaime, Sibire) – Lietuvos ir Anykščių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, nuo 2015-2019 m. Anykščių rajono meras.
Biografija
1967–1971 m. mokėsi Latavėnų aštuonmetėje mokykloje, 1971–1978 m. – Anykščių rajono Troškūnų vidurinėje mokykloje.
1978 m. dirbo Anykščių rajono „Aukštakalnio“ kolūkio (Latavėnuose) traktorininku. 1978–1980 m. atliko privalomąją karinę tarnybą sovietinėje kariuomenėje, tarnavo oro desantininkų dalinyje, buvo žvalgu. 1981 m. dirbo Panevėžio miesto vidaus reikalų skyriuje. 1981–1985 m. studijavo Gorkio (dabar – Nižnij Novgorodas, Rusija) vidaus reikalų ministerijos aukštojoje mokykloje, įgijo teisininko išsilavinimą.
Grįžęs į Lietuvą, 1985–1987 m. dirbo Panevėžio miesto vidaus reikalų skyriaus operatyviniu įgaliotiniu, 1987–1991 m. – poskyrio viršininko pavaduotoju, vėliau – viršininku. 1991–1996 m. – Panevėžio miesto policijos komisariato Kriminalinės policijos skyriaus komisaras. 1996–1997 m. – Šiaulių miesto vyriausiojo policijos komisariato Kriminalinės policijos skyriaus komisaras. 1997–1998 m. – Anykščių rajono policijos komisariato vadovas. 1999–2001 m. – Policijos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos Kriminalinių nusikaltimų tyrimo tarnybos vyresnysis komisaras (vadovas). 2001–2003 m. – Lietuvos kriminalinės policijos biuro Nusikaltimų tyrimo tarnybos vyresnysis komisaras, pasikeitus struktūrai, 2003–2004 m. – Lietuvos kriminalinės policijos biuro Nusikaltimų tyrimo vyriausiosios valdybos viršininkas. 2004–2008 m. – Lietuvos policijos generalinio komisaro pavaduotojas. Nuo 2006 m. Troškūnų Kazio Inčiūros vidurinės mokyklos Garbės galerijos narys. 2008 m. baigė tarnybą vidaus reikalų sistemoje. 2012 m. dalyvavo Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose kaip Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio kandidatas.
2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimuose, iškeltas Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio, laimėjo mero rinkimus Anykščių rajone.
2019 m. sausio 28 d. sulaikytas Specialiųjų tyrimų tarnybos (STT). Teismas skyrė nušalinimą nuo pareigų trims mėnesiams. Jam taip pat skirtos ir kardomosios priemonės – 10 tūkst. eurų užstatas, rašytinis pasižadėjimas neišvykti, draudimas bendrauti su tam tikrais asmenimis bei lankytis Anykščių rajono savivaldybės administracijos pastate. 2022 m. vasario 28 d. Utenos apylinkės teismo Molėtų rūmai konstatavo, kad K.Tubis nepadarė veikų, turinčių nusikaltimo ar baudžiamojo nusižengimo požymių.
2019 m. merų rinkimuose nesėkmingai siekė perrinkimo antrai kadencijai.
Naujokas
Naujokas gali reikšti:
Vytautas Tomkus
Vytautas Romualdas Tomkus (1940 m. liepos 29 d. Radviliškyje – 2022 m. liepos 24 d. Vilniuje ) – lietuvių teatro ir kino aktorius.
Biografija
Tėvas buvo geležinkelininkas (dirbo Radviliškio gatvežių depe šaltkalviu), senelis buvo vedęs 6 kartus ir turėjo 30 vaikų. 1946–1957 m. mokėsi Radviliškio vidurinėje mokykloje. 1957–1961 m. studijavo LSSR konservatorijos Teatro meno fakultete.
1961–1962 m. Šiaulių dramos teatro, 1962–1970 m. Kauno dramos teatro aktorius. Nuo 1962 m. vaidino kine. 1970–1992 m. LSSR valstybinio akademinio dramos teatro (nuo 1998 m. LNDT) aktorius. 1993–1999 m. kartu. su kitais įkūrė ir vadovavo „Vaidilos“ teatrui. 1999–2014 m. vėl dirbo Lietuvos nacionaliniame dramos teatre.
2004 metais V. Tomkus buvo apdovanotas Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžiumi.
Filmavosi Meksikoje, Vokietijoje, Lenkijoje, Čekoslovakijoje, Prancūzijoje, Rusijoje, Bulgarijoje ir kt.
Meiliškiai
Meiliškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, išsidriekęs 3 km spinduliu į pietus ir pietvakarius nuo Vosiliškio, palei kelius ir. Pro kaimą teka Meiliškių griovys, pietuose yra mažas Meiliškių ežeras. Stovi ūkinių pastatų kompleksas.
thumb|left|180px|Sunykusio kryžiaus stulpas Meiliškiuose (prie Ažytėnų kelio)
Istorija
Iki 1954 m. – Meiliškių apylinkės centras.
Daugai
Daugai – miestas Alytaus rajono savivaldybėje, 22 km į rytus nuo Alytaus ir tiek pat į šiaurės vakarus nuo Varėnos, 1 km į pietus nuo plento. Seniūnijos centras, didžioji dalis miesto yra Daugų I seniūnaitijoje, mažoji dalis – Daugų II seniūnaitijoje. Urbanistikos paminklas. Miesto planas linijinis, su ryškiais stačiakampio plano elementais. Centrinė dalis, suformuota apie 1560 m., išplėsta 1928 m. stačiakampio plano su stačiakampe aikšte, suformuota XVI a. antroje pusėje) ir trapecine aikšte, suformuota XX a. pirmoje pusėje. Namai daugiausia vienaukščiai (XX a. pirmos pusės).
Kedahas
Kedahas (MS Kedah) – viena šiauriausių Malaizijos valstijų. Ribojasi su Tailandu, Perlisu šiaurėje ir su Peraku, Penangu pietuose. Valstijai priklauso ir Langkavi sala. Tai – derlingos sritys, garsėjančios ryžių auginimu.
Ogosta
Ogosta (bulg. Огоста) − upė šiaurės Bulgarijoje, Dunojaus dešinysis intakas.
Daugai
miniatiūra|left|[[Daugų bažnyčia]] thumb|left|Kunigaikščio Daugio skulptūra prie įvažiavimo į miestą
Stovi Daugų Dievo Apvaizdos bažnyčia (romantizmo laikotarpio su modifikuotos gotikos elementais, pastatyta 1862 m.), senoji mūrinė Daugų sinagoga (1955 m. paversta kultūros namais). Yra biblioteka, paštas, kultūros centras, poliklinika, palaikomojo gydymo ir slaugos ligoninė, vaistinė. Stūkso Daugų piliakalnis. Senojoje miesto dalyje stūkso Šventapetrio kalnas – medžiais apaugęs, kadaise buvęs piliakalnis, ant kurio pastatyta pirmoji Daugų bažnyčia (dabar ją mena medinis kryžius). Daugų kapinėse, prieš centrinis vartus – lietuvių partizanų kapas (1990 m. perkelti pokariu žuvusių partizanų palaikai, taip pat 1920 m. žuvusiems savanoriams) ir paminklas – ąžuolinis kryžius (1992 m.). Išlikusios senosios žydų kapinės (1,8 ha netaisyklingo ovalo ploto, veikė iki II pasaulinio karo).
Etimologija
Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose 1384 m. minimi Dowge. Manoma, kad tai asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo Daugas daugiskaitos, nors ši pavardė šiais laikais išnykusi. Įprasta miesto vardą kildinti nuo kunigaikščio Daugio vardo – jis net vaizduojamas miesto herbe. Kita vertus, Druskininkų, Leipalingio ir Rakainių apylinkėse (pietinėje Lietuvoje) pasitaiko pavardė Daugevičius, galbūt Daugo suslavinta forma.
Liaudies etimologija mena padavimą. Jau Mindaugo laikais čia buvę daug sodybų. Aplinkui augo daug girių, kuriose knibždėjo daug žvėrių ir paukščių. Palaukėse driekėsi derlingos žemės. O pačiame šių šimtamečių girių viduryje tyvuliavo ežeras, nepaprastai gilus ir žuvingas. Gyventojams čia buvęs tikras rojus: laukuose gerai derėjo javai, žvėrių miškuose užteko kailiams ir drabužiams, užteko medaus ir žuvies. Vėliau miestelis įkurtas ir pavadintas nuo žodžio daug – Daugais.
Kita legenda byloja, kad trys Daugio galiūnai sūnūs nuskendę Didžiulio ežere. Jie plėšydavę tinklus ir gąsdindavę žvejus. Pastarieji išlikdavę sveiki ir gyvi tik tuo atveju, jeigu kuris nors spėdavęs sušukti: „Vardan Dievo Tėvo, piktieji Daugai, atstokit!“.
Geografija
Miestas įsikūręs Daugų moreniniame masyve (Dzūkų aukštuma). Iš trijų pusių miestą supa ežerai Didžiulis ir Padaugėlaitis, apylinkėse gausu mažesnių ežerų. Stūkso Salos kalnas. Greta miesto įsikūręs Daugų kaimas. Į pietryčius nuo miesto stūkso Daugų akmuo.
Istorija
Į šiaurę nuo Daugų, Didžiulio ežero šiaurinės atšakos kyšulyje yra I tūkstantmečio – XIV a. Daugų piliakalnis. Patys Daugai minimi nuo XIII a. – XIV a. (pirmą kartą Kryžiuočių kronikų aprašymuose 1384 m.), pro juos į Trakus ir Vilnių žygiuodavo kryžiuočiai.
XIV a. – XV a. Daugai buvo įtvirtintas Lietuvos kunigaikščių medžioklės dvaras. Manoma, kad Vytauto laikais (1392–1430 m.) buvo pastatyta pirmoji Daugų bažnyčia. 1457 m. (gal ir nuo 1422 m.) valsčiaus centras. 1503 m. Ldk Aleksandro privilegijoje jau vadinami miestu. Manoma, kad 1639 m. Dauguose lankėsi karalius Vladislovas IV su žmona Liudvika. XVIII a. pradžioje po karų, bado ir maro visai neliko gyventojų, miestas prarado buvusią svarbą. Todėl 1742 m. gavo turgaus privilegiją. Magdeburgo teisės ir Daugų herbas suteikti 1792 m. balandžio 26 d. Tuomet jau veikė mokykla.
Gyventojai aktyviai dalyvavo 1863 m. sukilime. 1863 m. prie Daugų įvyko sukilėlių kautynės su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. XIX a. Daugai – Trakų apskrities miestelis Alovės valsčiuje. 1906 m. ir 1925 m. Daugai degė. 1919 m. ties Daugais vyko Lietuvos kariuomenės kovos su Tarybų Rusijos kariuomene.
1941 m., 1945 m. ir 1949 m. iš Daugų ištremta 10 gyventojų. Nuo 1945 m. pradžios valsčiuje veikė didelis Lietuvos partizanų dalinys, vėliau sudaręs Dainavos apygardos Geležinio Vilko rinktinės branduolį, 1949–1952 m. – Kazimieraičio rinktinė, iki 1949 m. Kalesninkų miške, buvo Pietų Lietuvos srities partizanų štabas.
1998 m. atkurtas Daugų herbas.
Ekonomika
Dauguose yra lentpjūvės, medžio apdirbimo įmonės, malūnas.
Gyventojai
1662 m. Dauguose buvo 59 sodybos, 217 gyventojų, 1738 m. – 32 šeimos. XIX a. pabaigoje Dauguose gyveno 1288 žmonės, iš jų 511 – žydų tautybės. Iki 1905 m. gyventojų dar padaugėjo iki 1630.
Ogosta
Upė prasideda Stara Planinoje, prie Vraža Glavos kalno (935 m) (Вража глава), netoli sienos su Serbija. Upės ilgis 144 km.
Kedahas
Administracija
Kedaho sostinė yra Alor Staras. Kiti didesnieji miestai: Sungai Petani, Kulim, Kuah (Langkavi saloje). Kedahas padalintas į 11 apygardų:
Iki sultonato
Kedaho valstybė – viena seniausių Malajų salyne. Pirmaisiais mūsų eros amžiais Kedaho miestą įkūrė indų pirkliai, ir jis dalyvavo Transmalakinėje prekyboje.
Nors ilgainiui Kedaho sritys buvo suvienytos Langkasukos valstybėje, kai ši kontroliavo dideles teritorijas Malakos pusiasalyje, Kedahas buvo dalinai nepriklausomas. Jį valdė vietinė hinduistinė dinastija, įkurta Merong Mahavangsa. Žinomi devyni jos valdovai.
Kedaho sultonatas (nuo 1136 m.)
Paskutinis hinduistinio Kedaho valdovas Phra Ong Mahawangsa 1136 m atsivertė į islamą, tapdamas sultonu Muzaffar Šah. Taip buvo įkurtas Kedaho sultonatas, kurio sultonų dinastija egzistuoja iki šiol. Kedaho sultonatas apėmė ne tik dabartinį Kedahą, bet ir Penangą, Perlis, Tailando Satun provinciją.
XVIII a pabaigoje labai sustiprėjo Siamo grėsmė. Siekdamas britų pagalbos, sultonas prižadėjo jiems Penango salą, kurią britai pasiėmė, o pagalbos nesuteikė. Likęs Kedahas buvo okupuotas Siamo 1821 m. 1909 m. britų-Siamo sutartimi Kedahas buvo padalintas į keletą dalių. Šiaurinė jo dalis liko Tailandui (dabartinė Satun provincija), likusios teritorijos perėjo britams, bet jose buvo išskirta atskira dalis Perlis. Tokiu būdu Kedahas ir Perlis tapo Britų Malajos sudėtine dalimi, Nefederacinėmis Malajų Valstijomis.
Japonų okupacijos laikais per Antrąjį pasaulinį karą Kedahas vėl perėjo Tailandui ir pavadintas Syburi, tačiau po karo vėl grįžo britams. 1946 m. jis įsijungė į Malajos Sąjungą, o 1948 m. – į Malajos Federaciją, tapdamas viena iš Malaizijos valstijų. Jame išlikusi sultono institucija ir nuo XII a besitęsianti dinastija.
Zigmuntai
Zigmuntai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krypno valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Kripno, apie 17 km į pietus nuo Monkų ir apie 27 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Eazy-Duz-It (daina)
„Eazy-Duz-It“ – reperio Eazy-E singlas iš albumo pavadintu tokiu pačiu pavadinimu. Singlas buvo išleistas 1989 m. ir parašytas N.W.A. grupės nario MC Ren. Su singlu kartu išleista B-Pusės daina „Radio“.
Pirmojoje Eazy-E atliktoje eilutėje galima išgirsti žodžius „Well, I’m Eazy-E“, kurie po to buvo paimti ir įtraukti į DJ Yella dainą „4 tha E“, skirtą Eazy-E, jau po jo mirties. Dar viena populiari eilutė, „Boy you should have known by now, Eazy does it“, buvo įtraukta į „Real Muthaphuckkin G's“, kuri buvo nukreipta į N.W.A. grupės narį ir draugą bei po to priešu tapusį Dr. Dre.
Okinava
Okinavos reikšmės geografijoje:
Brestas (Baltarusija)
Brèstas (arba Brasta, Lietuvos Brasta;, ) – miestas pietvakarių Baltarusijoje, Muchaveco ir Vakarų Bugo santakoje, netoli sienos su Lenkija. Bresto srities ir Bresto rajono centras. Upių uostas, čia baigiasi Dniepro-Bugo kanalas. Oro uostas ir geležinkelio mazgas. Išvystyta mašinų, statybinių medžiagų gamyba, metalo apdirbimas, elektronikos, elektrotechnikos, siuvimo, trikotažo, avalynės, baldų, chemijos, maisto (mėsos, pieno, malimo, alaus) pramonė, suvenyrų gamyba.
thumb|left|Bresto geležinkelio stotis
Istorija
thumb|left|Brestas [[1657 m.]]
Žinomas nuo 1019 m. kaip senovės Rusios miestas Berestjė (Берестье), įkurtas Bugo ir Muchaveco santakos kyšulyje. XIX a. čia buvo pastatytas Bresto tvirtovės Voluinės bastionas.
1969–1981 m. baltarusių archeologas P. Lysenka ištyrė 1800 m² plotą. Atidengtas apie 7 m kultūrinis sluoksnis, kuriame rasta 224 gerai išlikusių (iki 11 vainikų) gyvenamųjų ir ūkinių rentininės konstrukcijos medinių pastatų liekanų, trijų gatvių mediniai grindiniai, įvairių dirbinių liekanų iš odos, audinio, medžio, kaulo, rago, metalo, akmens ir keramikos. Kai kurie XIII a. pastatai buvo konservuoti ir eksponuojami muziejuje.
Brestas XI a. pradžioje priklausė Turovo, nuo 1020 m. Lenkijos, nuo 1044 m. Kijevo, nuo XII a. vidurio Voluinės kunigaikščiams, apie 1319 m. prijungtas prie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės. 1379 m. sudegintas kryžiuočių. 1390 m. suteiktos Magdeburgo teisės. Nuo XIV a. pabaigoje į Brestą kėlęsi žydai sudarė seniausią Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žydų bendruomenę, kuri iš Vytauto gavo privilegiją. Brestas tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žydų bendruomenių centru, 1514 m. Bresto privilegija padaryta bendra visoms jų bendruomenėms.
Girialaukis
Girialaukis – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Ažulaukės.
Brestas (Baltarusija)
Istorija
Nuo 1413 m. LDK seniūnijos, nuo 1520 m. apskrities, nuo 1566 m. Brastos vaivadijos centras. 1553–1567 m. Brastoje veikė Mikalojaus Radvilos Juodojo įkurta evangelikų reformatų spaustuvė. 1596 m. sudaryta Brastos bažnytinė unija. Mieste 1653 m. posėdžiavo Abiejų Tautų Respublikos Seimas, buvo šaukiami Lietuvos bajorų seimai, 1605 m., 1612 m. kūrėsi konfederacijos.
1795 m. per Antrąjį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą miestą užėmė Rusijos imperija ir Lietuvos Brastos vardu (, taip vadintas nuo XVII a. pabaigoje) tapo Gardino gubernijos Bresto apskrities centru. 1842 m. baigta statyti Bresto tvirtovė. 1915 m. miestą užėmė vokiečiai.
1918 m. kovo 3 d. po Sovietų Rusijos ir Vokietijos derybų čia pasirašyta Brest-Litovsko taika. 1919–1939 m. valdė Lenkija (vadintas Brestu prie Bugo, ). 1929 m. birželio 21 d. ir 1933 m. lapkričio 29 d. prijungta dalis Žyrovičų Kamianicos valsčiaus ir Kosičų valsčiaus. SSRS ir Vokietijai okupavus Lenkiją 1939 m. rugsėjį mieste įvyko bendras SSRS ir Vokietijos kariuomenių paradas. Nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. 1941–1944 m. okupuotas vokiečių; tvirtovės apsiaustis 1941 m. truko beveik mėnesį.
Sovietmečiu buvo srities centras, elektrotechnikos, mašinų, lengvosios maisto pramonės centras.
Žymūs žmonės
Breste gimė:
Architektūra
X a. Muchaveco ir Bugo santakos kyšulyje įkurta Berestjės pilis. Vėliau gretimoje saloje susiformavo įtvirtintas miesto ansamblis su turgaus aikšte. XII a. pastatyta medinė pilis, XIII a. iš akmens sumūryta Šv. Petro cerkvė, XIV a. – Šv. Mikalojaus cerkvė. Ryškesni miesto plėtros etapai: XVI a. antra pusė – XVII a. pirmoji pusė, XVIII a. pabaiga – XIX a. pirmoji pusė. 1830–1842 m. senojo miesto vietoje pastatyta Bresto tvirtovė. Per Antrąjį pasaulinį karą miestas sugriautas, vėliau atstatytas, rekonstruotas, pastatyta naujų gyventojų rajonų. Bresto tvirtovės teritorijoje 1971 m. pastatytas Antrojo pasaulinio karo kovoms atminti memorialinis kompleksas „Bresto tvirtovė-didvyrė“ (skulptoriai A. Kibalnikovas, A. Bembelis, A. Babylis, architektai J. Kazakovas, V. Karolis, V. Zankovičius, A. Stachovičius ir kt.).
Kultūra, švietimas
Yra Bresto universitetas, Bresto politechnikos institutas. Dramos ir muzikos, lėlių teatrai, filharmonija. Bresto tvirtovės memorialinis kompleksas ir muziejus, kraštotyros muziejus.
Sportas
1937 m. mieste atidarytas daugiafunkcis kompleksas, jame savo namų rungtynes žaidžia FK Dynama-Brest.
Vytautas Gapšys
Vytautas Gapšys (g. 1982 m. sausio 25 d. Kėdainiuose) – Lietuvos politinis veikėjas, LR Seimo narys.
Biografija
2000 m. baigė Kėdainių „Atžalyno“ vidurinę mokyklą. 2000–2004 m. studijavo Mykolo Romerio universiteto Teisės fakultete, teisės bakalauras (2003 m. 1 semestrą studijavo teisę Belgijos Gento universitete pagal ERASMUS programą). 2004–2006 m. MRU baigė podiplomines teisės studijas, teisės magistras. Specializacija – tarptautinė teisė.
2003–2005 m. Jaunimo organizacijos DARBAS pirmininkas. 2004 m. Darbo partijos pirmininko padėjėjas, 2004–2005 m. partijos frakcijos seniūnės referentas Europos Sąjungos klausimais. 2004–2008 m. Europos demokratų partijos tarybos narys. 2006–2007 m. Darbo partijos atsakingasis sekretorius, pirmininko pavaduotojas. 2007–2008 m. UAB „Epasas.lt“ projektų vadovas. 2008–2016 m. Jaunimo organizacijos DARBAS valdybos narys, projektų vadovas, Darbo partijos valdybos narys.
2008–2016 m. ir nuo 2020 m. Seimo narys, 2012–2013 m. Seimo pirmininko pirmasis pavaduotojas. Nuo 2013 m. balandžio iki 2013 m. spalio mėn. Darbo partijos (leiboristų) pirmininkas.
2013 m. liepos 12 d. Vilniaus apygardos teismas pripažino V. Gapšį kaltu Darbo partijos juodosios buhalterijos byloje, jam skirta 35 750 Lt bauda. Politikas kaltinimus kategoriškai atmetė bei nuosprendį apskundė Apeliaciniam teismui. Prokuratūra taip pat skųs teismo sprendimą, prašydama sugriežtinti bausmę.
2022 m. vasario 11 d. teismas baigė nagrinėti ,,MG Baltic '' bylą ir nuosprendis bus paskelbtas kovo mėnesį.
VU FF (reikšmės)
VU FF gali reikšti:
Vandeninis kirstukas
Vandeninis kirstukas (Neomys fodiens) – kirstukinių (Soricidae) šeimos žinduolis. Tai gana stambus kirstukas – ilgis gali siekti 10 cm. Kailis tamsus ir trumpas, kartais su keletu baltų kuokštų. Gyvenimo būdu panašus į kirstukus nykštukus. Turi jautrius ūsus. Vandeninio kirstuko seilės nuodingos, taigi tai vienas iš nedaugelio nuodingų žinduolių, tačiau jis nepavojingas stambiems gyvūnams, tarp jų ir žmonėms, nes nesugeba perkąsti jų odos.
Koratas
Koratas – miestas Italijoje, Apulijoje, Bario provincijoje.
Istorija
Miestą įkūrė normanai. XV a. pabaigoje jis atiteko Aragono karaliui Alfonsui IV, o po to Karafų šeimai. Pagrindinis istorinis miesto paminklas yra romantinė bažnyčia.
Niekas nenorėjo mirti
Niekas nenorėjo mirti – 1965 m. lietuviškas vaidybinis kino filmas, kurio režisierius Vytautas Žalakevičius. Filmas pastatytas Lietuvos kino studijoje, filmuotas Toliūnų dvare. Tai trukmės 107 min. (1 val. 47 min.), nespalvotas, plačiaekranis filmas; pirmas tarybinis filmas, parodęs „miškinių“ gyvenimą.
Filmo veiksmas vyksta Lietuvos pokario kaime, kur gyventojai yra priversti grumtis dėl savo būvio, rinktis puses susirėmime tarp savų, kai vieni palaiko sovietų valdžią, o kiti remia jai besipriešinačius partizanus.
Filmas išgarsino režisierių Vytautą Žalakevičių ir daugelį pradedančių lietuvių aktorių.
Siužetas
Filme parodomi 1947 m. įvykiai Lietuvos kaime, bandant įtvirtinti sovietų valdžią. „Miškiniai“ nužudo Lokį, penktąjį per metus kaimo tarybos pirmininką. Lokio sūnūs prisiekia atkeršyti. Į Lokio vietą prievarta paskiriamas Vaitkus, pats kurį laiką buvęs „miškiniu“.
Stokholmo salynas
thumb|Stokholmo archipelago žemėlapis
Stokholmo Archipelagas (SV Stockholms skärgård) – didžiausias Švedijos ir vienas didžiausių Baltijos jūros salynų. Išsidėstęs tarp Stokholmo ir Alandų salų. Susideda iš maždaug 24 000 salų ir salelių. Didžiausia – Värmdön’o sala užimanti 180 km², trečia pagal dydį Švedijos sala.
Salynas yra populiari tarp Stokholmo gyventojų laisvalaikio praleidimo vieta. Didžiausi, be paties Stokholmo, salyno miestai yra Gustavsbergas ir Vaksholmas. Taip pat salyne yra Iterbio kaimelis, pagal kurį pavadinti keturi cheminiai elementai.
Francesco Hayez
right|thumb|180px| Frančesko Hajeso autoportretas (1860, [[Uficių galerija Florencija) ]] Frančeskas Hajesas (, 1791 m. vasario 10 – 1882 m. gruodžio 21 d.) – italų romantizmo dailininkas. Tapė istorines scenas ir portretus. Žymiausi jo darbai yra žanrinės scenos, iš kurių tikriausiai garsiausia - „Bučinys“ (1859, Breros pinakoteka, Milanas).
Biografija
Frančeskas Hajesas gimė 1791 m. vasario 10 d. Venecijoje, neturtingoje prancūzo tėvo ir motinos italės šeimoje. Frančeskas pradėjo mokslus kaip restauratoriaus padėjėjas, vėliau pradėjo mokintis tapybos. 1809 m. jis laimėjo konkursą Venecijos akademijoje paramai gauti ir išvyko į Romą, kurioje mokėsi Kanovos priežiūroje. Romoje Frančeskas susipažino su Engru, kurio dailė jam padarė didelę įtaką. Vėliau neoklasikinis Engro stilius dominuos Frančesko kūryboje, o prie romantikų jis priskiriamas labiau dėl temų turinio, nei stilistikos.
1814 m. Hajesas lankėsi Florencijoje ir gavo mokytojo vietą Neapolyje. Tačiau jau 1815 m., žlugus Napoleono valdžiai Neapolyje, dailininkas grįžo į Romą. Čia 1817 m. jis gavo pirmą reikšmingą užsakymą freskoms Vatikane. 1820 ir 1821 m. Frančeskas lankėsi Milane. 1822 m. galutinai apsistojo Milane. Atliko freskas Milano karališkuosiuose rūmuose (sunaikintos 1843 m.). Nuo 1850 m. Hajesas pradėjo profesoriauti Breros Akademijoje, o 1860 m. tapo jos direktoriumi. Apsilankė Vienoje tam, kad nutapyti imperatorio Ferdinando I portretą. Breros pinakotekoje šiuo metu sukaupta stambiausia Hajeso darbų kolekcija.
Frančeskas Hajesas savo darbų paprastai nepasirašinėjo ir nedatavo. Jis laikomas pereinamos fazės iš neoklasicizmo į romantizmą Italijoje dailininku. Austrijos imperatorius pakėlė jo rangą į riterių. Dailininkas mirė 1882 m. gruodžio 21 d. Palaidotas Cimitero Monumentale prie Porta Volta vartų Milane. Kaip ir kitų Europos romantikų, Hajeso kūryba buvo siejama su nacionalinio išsivadavimo ir vienybės judėjimais. 1841 m. italų revoliucionierius Giuseppe Mazzini paskelbė Hajesą „nacionaliniu tapytoju“.
Stasys Grigaliūnas
Stasys Grigaliūnas (g. 1947 m. sausio 10 d. Vismantuose Pakruojo rajonas) – inžinierius, Šiaulių politinis ir visuomenės veikėjas, daugiausia partijų Lietuvoje pakeitęs politikas.
Biografija
1963 m. baigė Aukštelkų aštuonmetę mokyklą ir įstojo į Šiaulių politechnikumo žemės ūkio mašinų gamybos skyrių, kurį 1967 m. baigęs įgijo techniko mechaniko specialybę. Tais pačiais metais neakivaizdiniu būdu pradėjo studijuoti Kauno politechnikos instituto Mašinų gamybos fakultete, kur 1973 m. įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 1978–1981 m. Kauno politechnikos instituto Ekonomikos fakultete įgijo inžinieriaus ekonomisto specialybę.
1967–1968 m. Radviliškio profesinės technikos mokyklos meistras. 1968–1973 m. Šiaulių dviračių-variklių gamyklos „Vairas“ technikas technologas, inžinierius technologas, Techninio skyriaus viršininkas. 1973–1974 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1974 m. Šiaulių televizorių gamyklos „Tauras“ meistras, 1975 m. Studijų aparatūros technologinio biuro viršininkas, 1980 m. Mechaninio cecho viršininko pavaduotojas gamybai, 1982 m. vyr. technologas, 1985 m. gamyklos vyriausiasis inžinierius, 1993–1994 m. technikos direktoriaus pirmasis pavaduotojas. 1994–1997 m. UAB „Galminas“ direktorius. 1997–2000 m. UAB „Televizijos institutas“ technikos direktoriusi ir kartu nuo 1997 m. audito įmonės UAB „Revizorius“ Šiaulių filialo direktorius.
Žmona Viktorija, sūnus Tomas.
Politinė karjera
1974 m. TSKP narys, 1989 m. LKP narys, 1990 m. LDDP narys, 1993 m. Ūkio partijos narys, 1998 m. Naujosios sąjungos narys, pirmininkės pavaduotojas politiniam darbui, 2000 m. Nuosaikiųjų konservatorių sąjungos narys, 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys, grupės pirmininkas, 2004 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys, 2005 m. Darbo partijos narys, 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Šiaulių miesto skyriaus narys, Šiaulių regiono koordinatorius, nuo 2008 m. LVLS Šiaulių rajono skyriaus narys.
2007–2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys, 2007–2008 m. Miesto ūkio ir plėtros komiteto pirmininkas.
Palmikė
Palmikė (Chamaedorea) – palmių (Arecaceae) gentis, kuriai priklauso 107 rūšys, paplitusios Amerikos tropikuose. Gentį sudaro nedideli (0,3–6 m aukščio), liaunais kamienais augalai, augantys miško paunksmėje. Didelė dalis rūšių plinta šaknimis ir sudaro kolonijas.
Palmikės yra dvinamiai augalai, turintys plunksniškus lapus. Didelė dalis rūšių dėl savo nedidelio aukščio auginamos kaip kambariniai augalai (ypač Chamaedorea elegans).
Tianjin Tianhai FC
Tianjin Quanjian Football Club – Kinijos futbolo klubas iš Tiandzino.
Istorija
Klubas įkurtas 2006 m.
2017 m. debiutavo Superlygos pirmenybėse. Užėmė trečią vietą.
Garsesni žaidėjai
🇧🇷 Alexandre Pato
Dvylikadeivė
Dvylikadeivė (Dodecatheon) – raktažolinių (primulaceae) šeimos augalas. Panaši į ciklameną. Žydi gegužės-birželio mėn.
Auga kalnų pievose. Paplitusi Šiaurės Amerikoje.
Organizacijos teisė
Organizacijos teisė - visuma konkrečios organizacijos teisės normų. Jos reguliuoja atitinkamos organizacijos, jos institucijų, padalinių, struktūrų, organizacijos narių, dalyvių statusą ir tarpusavio santykius, organizacijos veiklą.
Nacionalinė arba valstybės teisė vyrauja kitų viešųjų ir privačių organizacijų teisės normų atžvilgiu, be to yra labiausiai paplitusi, kadangi didžiausią socialinės galios (politinį) svorį socialinėse sistemose turi valstybės, kurios kaip organizacijos sankcionuoja atitinkamas teisės normas.
Nacionalinė teisė pripažįsta įvairių organizacijų teisę tvarkytis savarankiškai, nustatyti vidaus tvarką bei reguliuoja organizacijų padėtį nacionalinėje teisinėje sistemoje, pripažindama teisinį subjektiškumą. Vyraujanti organizacijų teisinė forma pagal nacionalinę teisę - juridinis asmuo; tam tikrų organizacijų subjektiškumas pripažįstamas suteikiant fizinio asmens statusą.
Kitų organizacijų teisės pavyzdžiai - religinės bendruomenės (Bažnyčios) teisė (pvz., kanonų teisė), įmonės teisė (įmonės normos - tai įstatai, vidaus taisyklės, tvarkos, pareigybiniai nuostatai ir pan.), tarptautinių organizacijų teisė.
Kvapioji stumbražolė
Kvapioji stumbražolė (Hierochloe odorata) – miglinių (Poaceae) šeimos, stumbražolė (Hierochloe) genties augalas.
Daugiametis, 15–70 cm aukščio, su ilgais šakniastiebiais žolinis augalas. Stiebas plikas. Vaisingųjų ūglių viršutinis lapas su ilga makštimi ir siaurai lancetišku, iki 3 cm ilgio lapalakščiu. Varputės stambokos, trižiedės.
Vaistinei žaliavai vartojama žolė. Ji pjaunama augalams žydint. Lapuose yra daugiau kaip 1 %, o šluotelėse – 0,2 % askorbino rūgšties; visoje žaliavoje yra kumarinų, taip pat kumaro, ferulo ir melilotinės rūgščių, mangano ir kitų medžiagų.
Kaip prieskonis naudojamas gėrimams aromatizuoti.
Baksanas (miestas)
2002 m. Baksano tautinė sudėtis buvo:
Istorija
Baksano kaimas įkurtas 1891 m. Vėliau (1960 m.) jis sujungtas su Staraja Krepostės kaimu ir 1965 m. gavo miesto tipo gyvenvietės statusą. Miestas nuo 1967 m.
Pipriniai
Pipriniai (Pipridae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima, kuriai priklauso ryškiaspalviai paukščiai su trumpu snapu ir uodega bei rutulio formos akimis.
Šeimoje 15 genčių, 53 rūšys. Gyvena Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Būdingi savotiški tuoktuviniai ritualai. Deda 2 kiaušinius, peri 12-15 dienų. Minta vabzdžiais, smulkiais vaisiais ir uogomis
Orknio salos
Orknio salos  – 70 salų grupė (iš jų 20 gyvenamos) Britų salyne, apie 16 km į šiaurę nuo šiaurinių Škotijos krantų. Taip pat sudaro Škotijos administracinę sritį. Didžiausia sala – Meinlandas (joje yra administracinis centras – Kirkvelas).
Dauguma salų kalnuotos (aukštis iki 481 m, Ward Hill k., Hojaus s.), smarkiai paveiktos ledynmečių (nugludintos viršūnės, susidariusios karos, trogai). Krantai skardingi, išraižyti fjordų. Didesnėse salose yra ežerų. Salas tarpusavyje skiria siauri vingiuoti sąsiauriai – saundai. Augalija skurdi. Būdingi viržynai, kalnų pievos. Klimatas jūrinis. Vasarą temperatūra svyruoja apie 12 °C, žiemą – apie 4 °C. Per metus iškrenta 850–940 mm kritulių. Vasarą ir rudenį dažni rūkai. Svarbiausios ūkio šakos – avių auginimas ir žvejyba.
Orknio salas planuojama sujungti su Škotija povandeniniu tuneliu. Orknio salose yra daug vertingų istorijos paminklų, kurie įtraukti į UNESCO pasaulio paveldą ir lankomi turistų: Maes Howe neolitinė piramidė, Stones of Stenness neolitinis paminklas iš akmenų, Ring of Brodgar neolitinis akmenų žiedas, neolitinė Skara Brae gyvenvietė.
Salynas skirstomas į dvi grupes – Šiaurės ir Pietų.
Lvovo universitetas
Lvovo nacionalinis Ivano Franko universitetas – seniausias Ukrainos ir vienas seniausių Rytų Europos universitetų. Apie 12 000 studentų, 1000 dėstytojų.
Istorija
Įkurtas 1661 m. sausio 16 d. Lenkijos karaliui Jonui Kazimierui suteikus Lvovo jėzuitų kolegijai, įkurtai 1608 m., universiteto statusą. Iki 1773 m. universitetą valdė jėzuitai. 1773–1784 m. universitetas buvo uždarytas. 1881–1918 m. universiteto pagrindiniuose rūmuose buvo įsikūręs Galicijos ir Lodomerijos karalystės Seimas.
1940–1999 m. Lvovo Ivano Franko valstybinis universitetas.
Universiteto žmonės
Stefanas Banachas, Michailo Gruševskis, Vladislavas Jakovickis, Leonas Kozlovskis, Vaclavas Sierpinskis
Janas Adamus, Vlodzimežas Antonievičius, Helena Cehak-Holubovičova, Janušas Ivaškevičius, Algirdas Chominskis, Bogdanas Chmelnickis, Liudvikas Kšivickis, Vincas Krėvė-Mickevičius, Stanislavas Lemas, Aloiza Paškievič,
Bobausis
Bobausis (Gyromitra) – alvytinių (Helvellaceae) šeimos ausūniečių (Pezizales) eilės grybų gentis.
Auga ant dirvožemio, miško paklotėje. Šios genties grybai nuodingi, nes turi giromitrino, kuris sukelia virškinimo ir nervų sistemos sutrikimus. Virinant, šis toksinas ỹra, bet grybai vis tiek išlieka toksiški.
Giromitrinas
Bobausiuose yra cheminės medžiagos giromitrino, kuris jautriems asmenims metabolizuoja į monometilhidraziną (MMH), stipriai nuodingą medžiagą. Šalia tiesioginių toksinių savybių MMH taip pat laikomas kancerogenine medžiaga.
Bobausiai, augantys trąšioje, puveningoje dirvoje ir lietingu oru, yra nuodingesni negu augantys smėlėtose dirvose ir sausu oru. Skirtingų formų bobausiai irgi yra nevienodai nuodingi.
Vartojimas
Šiuos grybus dauguma žmonių gali valgyti.
Anksčiau galvota, kad tai susiję su skirtingu toksinų kiekiu grybuose, tačiau vėliau nustatyta, kad nuodingumas susijęs su metaboliniu jautrumu, kuris būdingas kai kuriems žmonėms. Dėl to kai kurie ekspertai teigia, jog šių grybų neturėtų valgyti niekas.
Valgant bobausius pirmą kartą, mikologai rekomenduoja suvartoti tik labai nedidelį kiekį, pvz., pusę kepurėlės, tam, kad būtų galima pasitikrinti savo jautrumą šiems grybams. Nors toks jautrumas būdingas tik labai nedidelei daliai žmonių, tačiau jei šių grybų paragauja jautrus žmogus, jam greičiausiai prisireiks medicininės pagalbos. Tokio pat atsargumo reiktų laikytis ir duodant šių grybų ragauti vaikams, nes metabolinis jautrumas jiems nėra paveldimas.
Dėl šios priežasties kai kurios tautos – vokiečiai, čekai, lenkai ir kai kurie kiti juos laiko nuodingais ir nerenka, o skandinavai, italai, kanadiečiai, estai, baltarusiai, priešingai, valgo ir džiaugiasi jų geru skoniu.
Siekiant išvengti neigiamo bobausių poveikio juos rekomenduojama prieš vartojimą ne mažiau kaip du kartus po 10-15 minučių pavirti, o vandenį, kuriame virė, išpilti. Džiovinant giromitrinas suyra ir išgaruoja, tad po 2 mėnesių džiovintus bobausius galima vartoti maistui.
Rūšys
Lietuvoje auga 4 rūšys:
Girija
Girija – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Eitminiškių.
Rakova
Rakova  – upė, Birlado intakas Rumunijoje. Upėje yra Puscaşi užtvanka.
Meiliūnai (Širvintos)
Meiliūnai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Musninkų, tarp Bartkuškio miško ir Spėros ežero.
Skirmantas Mockevičius
Skirmantas Mockevičius (g. 1965 m. gruodžio 18 d. Smalininkuose) – Lietuvos ir Jurbarko rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1973–1984 m. mokėsi Jurbarko rajono Smalininkų vidurinėje mokykloje. 1976–1983 m. mokėsi Jurbarko vaikų muzikos mokykloje, mokytojo Kęstučio Vasiliausko smuiko klasėje. 1984 m. įstojo į Lietuvos žemės ūkio akademijos (dabar – Aleksandro Stulginskio universitetas) Mechanizacijos fakultetą.
1991 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 2000–2004 m. studijavo teisę Lietuvos teisės universiteto Teisės fakultete, buvo suteiktas teisės bakalauro kvalifikacinis laipsnis. 2004–2006 m. Mykolo Romerio universitete studijavo pagal magistrantūros studijų teisės programą (specializacija – finansų teisė), buvo suteiktas teisės magistro kvalifikacinis laipsnis.
1993–1995 m. dirbo Jurbarko rajono policijos komisariato Ekonominių nusikaltimų tyrimo grupėje. 1995–1998 m. dirbo Jurbarko rajono valstybinės mokesčių inspekcijos Mokesčių išieškojimo ir prevencijos skyriaus vedėju.
Dalyvauja visuomeninėje veikloje: yra Jurbarko Antano Giedraičio-Giedriaus gimnazijos tarybos narys, griežia smuiku Jurbarko kultūros centro liaudiškoje kapeloje „Mituva“, liaudies šokių ansamblyje „Veliuonietis“.
Nuo 2015 m. Jurbarko rajono meras. 2015–2023 m. Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys.
Meimandas
Meimandas  – kaimas pietryčių Irane, Kermano provincijoje, 36 km nuo Šahre Babako miesto.
Tai nuo seno apgyvendinta gyvenvietė, kurioje namai įrengti dalinai po žeme. Meimando gyventojai yra pusiau klajokliai gyvulių augintojai, ganantys gyvulius kalnų ganyklose, o pavasarį ir rudenį apsistojantys laikinose gyvenvietėse. Žiemą jie įsikuria žemiau esančiose vietose, kur iš minkštų uolienų dykumose įsirengia pašiūres. Būdingi dviejų tipų statiniai: markhāneh – apskriti, įrengti pusiau po žeme, su žemomis akmeninėmis sienomis, mediniu stogu ir tarnauja kaip pašiūrės nuo vėjo; bei mashkdān – pastatyti virš žemės, uolinėmis sienomis ir kūgišku mediniu stogu. Kai kurie pastatai gyvuliams yra gana patvarūs, turi skliautinius plytinius ir akmeninius stogus. Vandeniui išgauti ir saugoti įrengti požeminiai kanalai, tvenkiniai, siurblinės.
2015 m. Meimandas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Pardofelis
Paplitimas
Natūraliai paplitusi pietryčių Azijos žemyno dalyje.
Maskva
Maskva – Rusijos Federacijos sostinė, vienas iš trijų šalies federalinių miestų bei Centrinės federalinės apygardos ir Maskvos srities administracinis centras. Antras pagal dydį (po Stambulo) Europos miestas. 2022 m. sausio 1 d. duomenimis Maskvos aglomeracijoje gyvena 17,4 mln. žmonių.
Maskva yra stambiausias politinis, ekonominis ir kultūrinis šalies ir vienas stambiausių pasaulio politinių ir kultūrinių centrų. Joje veikia Maskvos universitetas, aukštosios ir profesinės mokyklos, daugybė cerkvių, teatrų, muziejų, galerijų. Vienas iš miesto simbolių yra ir 540,1 metro aukščio Ostankino televizijos bokštas. Maskvoje yra Rusijos stačiatikių bažnyčios patriarchato rezidencija, įsikūrusi Danilovo vienuolyne. Maskvos tvirtovė – Maskvos kremlius, praradęs savo tiesioginę paskirtį, yra Rusijos vyriausybės centras. Maskvos kremlius (senoji carų rezidencija, dabar – prezidento būstinė) ir Raudonoji aikštė nuo 1990 m. yra UNESCO pasaulio kultūros vertybių sąraše. Maskva taip pat garsi ir Vasilijaus Palaimintojo soboru su jos rytietiškais svogūno formos stogais (pastatytas pergalei prieš Kazanės chaną atminti; 8 kupolai simbolizuoja mūšio trukmę), gerai prižiūrimu metropolitenu, kuriuo kasdien naudojasi milijonai keleivių. Miestas buvo Rusijos carystės ir Sovietų Sąjungos sostinė.
Pavadinimo kilmė
Maskvos miesto vardas kilęs nuo pro ją pratekančios bendravardės Maskvos upės (reka Moskva). Pastarosios pavadinimo kilmė yra neaiški, jai sukurta daug vardo kilmės hipotezių, tačiau daugelis moksliškai nepagrįstų. Viena iš įtikinamiausių hipotezių tokia, kad žodis Maskva kilęs iš baltų ir slavų kalbų šaknies *mazg- < 'panardinti, įmerkti' ir yra susijęs su,. Išsamiai Maskvos kilmės teorijos yra apžvelgtos 1966 m. kalbininko Vladimiro Nikonovo knygoje „Trumpas toponimikos žodynas“ (rus. "Краткий топонимический словарь").
Istorija
left|thumb|[[Vasilijaus Palaimintojo soboras]] thumb|[[Vasilijaus Palaimintojo soboras|Algirdo kariuomenė prie Maskvos. (Rusų XVI a. miniatiūra)]] Oficialia miesto įkūrimo data laikoma 1147 m. balandžio 4 d., nes šia diena datuotas pirmasis žinomas rašytinis Maskvos paminėjimas, drauge rašytiniuose šaltiniuose paminėti netoli Maskvos gyvenę baltai galindai. Volynės metraštyje ties šia data aprašytas Suzdalės kunigaikščio Jurijaus Vladimirovičiaus Dolgorukio susitikimas su jo sąjungininku, Severėnų Naugardo kunigaikščiu Sviatoslavu Olegovičiumi, kurio metu Jurijus, kviesdamas Sviatoslavą atvykti pas jį į svečius pasitarti (?), į jį kreipęsis žodžiais „Atvyk pas mane, brolau, į Maskvą“ (Pridi ko mnie, bratie, v Moskov[u] ; XV a. pab. Maskvos metraščių sąvade – Budi, bratie, ko mnie na Moskov'). Tuo metu Maskva buvo mažai kam žinomas provincijos miestukas, gyvenamas daugiausia pietinių rusėnų (viatičių palikuonių), Naugardo-Pskovo krašto slavų, taip pat besiformuojančio rusų (didžiarusių) etnoso ir turbūt kai kurių finų bei baltų genčių atstovų – galindų (slavakalbiai viatičiai ir kt. pietiniai rusėnai Maskvos ir jos apylinkių teritorijoje apsigyveno apie I ir II tūkstm. sandūrą; archeologiniai kasinėjimai parodė, kad nedidelės amatininkų ir pirklių gyvenvietės dab. Maskvos centro vietoje būta jau XI a. pab. ar net viduryje). 1156 m. Jurijus Dolgorukis (tuomet jau Rusios didysis kunigaikštis) Maskvos miestą apjuosė medine siena ir gynybiniu groviu. 1177 m. visi Maskvos gyventojai buvo išžudyti, o pats miestas iki pamatų sudegintas tuomet su Vladimiro kunigaikštyste kariavusio Riazanės kunigaikščio Glebo Rostislavičiaus atvestos kariuomenės. XIII a. II pusėje (apie 1260 m.) Maskva tapo nedidelės, tačiau nuo Vladimiro didžiųjų kunigaikščių faktiškai nepriklausomos kunigaikštystės sostine. 1238 m. sausį Maskvą kone visiškai sunaikino chano Batu vadovaujama totorių armija.
thumb|left|Maskvos panorama 1556 m. XIV a. I pusėje labai sustiprėjus Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, Aukso ordos didieji chanai ėmė remti Maskvos kunigaikštystę, vad. jarlyką jos valdovams suteikdami dažniau, nei kitiems Šiaurės Rytų Rusios kunigaikščiams, – taip Maskvos kunigaikštystė virto Maskvos didžiąja kunigaikštyste, kuri XV–XVI a. savo ruožtu transformavosi į tuo metu vienintelę rytų slavų valstybę – Maskvos carų valdomą Rusiją. XIV a. į Maskvą persikėlus Rusios stačiatikių bažnyčios metropolitui, Maskva ilgainiui tapo ir svarbiausiu religiniu senosios Rusios centru. Stambiu amatų ir prekybos centru (t. y. miestu tikrąja šio žodžio prasme) Maskva ėmė virsti XIV–XV a.; ypač sparčiai miestas augo po 1480 m., kuomet Maskvos didžioji kunigaikštystė galutinai atsikratė pavaldumo Aukso ordai. 1571 m. miestą užėmė ir sudegino Krymo chanato kariuomenė.
Nuo 1610 m. rugsėjo iki 1612 m. spalio, Lietuvos ir Lenkijos valdovui Zigmantui Vazai siekiant tapti dar ir Maskvos didžiuoju kunigaikščiu ar bent pasodinti į Rusijos carų sostą savo statytinį, Maskvoje buvo dislokuota Abiejų Tautų Respublikos kariuomenės įgula. Lietuvių ir lenkų politikų pastangoms įsigalėti Rusijoje nesulaukus pakankamo vietos diduomenės palaikymo ir iki kraštutinės ribos išaugus Maskvos regiono gyventojų pasipiktinimui centrinę Rusijos dalį okupavusios Abiejų Tautų Respublikos kariuomenės plėšikavimu, 1612 m. Maskvoje ir aplinkinėse srityse kilo visuotinis sukilimas, kurio metu Kremliuje įsitvirtinusi lietuvių ir lenkų karių įgula kapituliavo (visi jos nariai sukilėlių buvo išžudyti). 1613 m. Rusijos valstybės susirinkimas nauju caru išrinko Michailą Romanovą – naujos Romanovų dinastijos pradininką. Apie XVIII a. pr. Maskvos gatves imta grįsti akmenimis. 1687 m. buvo atidaryta pirmoji Rusijos aukštoji mokykla – Slavų‑graikų‑lotynų akademija.
Rusijos sostine Maskva nustojo būti 1712 m., – po to, kai 1703 m. caro Petro I įsakymu Nevos žiotyse kaip nauja šalies sostinė buvo pastatytas Sankt Peterburgo miestas. Nuo šiol Rusijos imperatoriai Maskvoje būdavo tik vainikuojami.