cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laumalių senosios kapinės
Betoninis kryžius
Kryžmiškas, išlietas kartu su masyviu stačiakampiu pagrindu. Stiebas ir skersinis tiesūs, stačiakampio pjūvio, viršūnės ir pečių galai stačiai nukirsti. Prie kryžmos pritvirtinta nedidelė, metalinė Nukryžiuotojo figūrėlė, apkaišyta dirbtinėmis gėlėmis.
Kaltinis kryžius
Geležinis, kryžmiškas, ornamentuotas, įstatytas į aptašytą, statmeną akmens pagrindą. Stiebas ir skersinis tiesūs, kvadratinio pjūvio. Kryžmą, liemens šonus, viršūnės ir pečių šonus bei galus puošia pridėtiniai, iš metalo juostelių išlankstyti stilizuoto augalinio motyvo ažūriniai ornamentai. Prie kryžmos pritvirtinta horizontalaus stačiakampio nukirstais kampais pavidalo metalinė plokštelė.
Istorija
Įrengtos XVII a., vadinamos Maro kapais, Markpaiais, Senkapiais. Jose iki XIX a. laidoti Laumalių kaimo gyventojai. Vėliau laidoti pavieniai mirusieji (savižudžiai, kitatikiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan.). Nuo seno kapinėse stovėjo keli ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė su ornamentuotu kryželiu ir Marijos Maloningosios skulptūra. Ąžuoliniams kryžiams sunykus, XX a. viduryje abipus koplytėlės buvo pastatyti kaltinis ir betoninis kryžiai, o koplytėlė atnaujinta, 1971 m. įrašyta į vietinės reikšmės dailės paminklų sąrašą. XX a. pab. – XXI a. pradžioje koplytėlė atnaujinta, už jos pastatytas aukštas medinis kryžius, o 2010 m. – kryžius su anotacine lentele.
Kapines kaip kultūros paveldo objektą 1935 m. išaiškino Dupulčių pradžios mokyklos mokytoja Aleksandra Porutytė. 1972–1984 m. buvo registruotos vietinės reikšmės archeologijos paminklų sąraše.
Igliaukos seniūnija
Igliaukos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Marijampolės savivaldybės rytuose.
Geografija
Igliaukos seniūnija yra rytinėje savivaldybės dalyje, abipus kelio Marijampolė–Prienai. Igliauka yra išsidėsčiusi šio kelio pusiaukelėje, ant Yglos ežero kranto. Už 1 km į rytus nuo miestelio ir ežero prasideda Palių miškas ir pelkė, kurioje nuo 1958 m. kasamos durpės. Iš Yglos ežero išteka Yglės upelis. Jis įteka į Šlavantos upelį, o šis – į Amalvo ežerą.
Seniūnijos plotas – 9655 ha, iš jų 3,4 proc. užima miškai, 80,2 proc. – žemės ūkio naudmenos.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 5 seniūnaitijos:
Terry
Terry − pavardė.
Česlav Olševski
Česlav Olševski (g. 1961 m. birželio 26 d. Petruliškėse, Vilniaus rajonas) – Lietuvos ir Vilniaus rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1991 m. baigė Lietuvos policijos akademiją, teisininkas.
2003–2006 m. Vilniaus rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas, 2006 m. Vilniaus apskrities viršininko pavaduotojas, 2007–2011 m. Vilniaus rajono savivaldybės mero patarėjas.
Lietuvos lenkų sąjungos ir Lietuvos lenkų rinkimų akcijos Vilniaus rajono skyriaus narys.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.
Sutuoktinė Aleksandra, vaikas Lukas.
Kontroliuojančioji investicijų bendrovė
Kontroliuojančioji investicijų bendrovė – investicijų bendrovė, kurios turimas investicijų portfelis nėra diversifikuotas ir ji nėra išleidusi išperkamųjų akcijų.
Kontroliuojančioji investicinė bendrovė gali būti įsteigta tik reorganizavus investicinę akcinę bendrovę, taip pat kitos rūšies įmonę (išskyrus investicinį fondą ir uždarąjį investicinį fondą).
Vakarinė suknelė
thumb|right|200px|Vakarinė suknelė
Vakarinė suknelė – moteriškas viršutinis drabužis. Puošni, prabangi suknelė.
Įprasta, tačiau nebūtinai, kad vakarinė suknelė būtų ilga, be rankovių, atvira iškirpte.
Siuvama būtinai iš gero, brangaus, kokybiško audinio: iš šilko, satino, šifono, aksomo.
Dėvima per iškilmingus renginius, išleistuves, susitikimus su svarbiais asmenimis, viešnios puošiasi per vestuves.
Ši suknelė atitinka aprangos kodą White Tie ir dėvima vykstant į VIP kategorijos renginius, kai vyrai vilki fraką. Tokiais atvejais mūvimos ilgos pirštinės, pasipuošiama prabangiais aksesuarais su brangakmeniais.
Prancūzijos-Turkijos karas
Prancūzijos-Turkijos karas arba Kilikijos karas buvo keletas konfliktų tarp Prancūzijos ir Turkijos nepriklausomybės judėjimo po Pirmojo pasaulinio karo pabaigos. Karas truko nuo 1918 m. gruodžio iki 1921 m. spalio dabartinės pietų Turkijos ir šiaurės Sirijos teritorijoje.
Prancūzija jau Sykes-Picot sutartimi ir 1916 m. Prancūzijos-armėnų sutartimi rodė susidomėjimą Kilikija. Tačiau po 1921 m. Prancūzija atitolo nuo Antantės ir suartėjo su naująja Turkijos vyriausybe Ankaroje ir sudarė su ja Ankaros sutartį bei Franklin-Bouillon susitarimą.
Susitarimai
Po Mudroso paliaubų pagal slaptąjį Sykes-Picot susitarimą į regioną įžengė Prancūzijos kariuomenė. Pagal šį susitarimą prancūzams turėjo atittekti Sirija ir pietų Anatolija su Mersino ir Iskanderuno uostais bei Erganio vario kasyklomis. Tuo tarpu nafta turtinga Osmanų Mosulo provincija turėjo atitekti britams. Pagal susitarimą britai turėjo užimti Antepą, Marašą ir Urfą, o vėliau juos perleisti prancūzams.
1916 m. spalio 27 d. prancūzai pasirašė susitarimą su armėnų nacionalistais. Užsienio reikalų ministras Aristide Briand pasinaudojo šia galimybe užverbuoti karių iš armėnų tarpo. Šiems prancūzų-armėnų legionams vadovavo Edmund Allenby; jie vėliau kovojo Palestinoje ir Sirijoje. Po Mudroso paliaubų jie taip pat kovojo ir Kilikijoje. Šių legionų pagalba pietų Anatolija turėjo būti atskirta nuo Osmanų imperijos.
Išsilaipinimas Juodosios jūros pakrantėje
Po Mudroso paliaubų sudarymo Prancūzijos kariuomenė ėmė kontroliuoti svarbias Osmanų anglies kasyklas palei Juodąją jūrą, kuriose didelę dalį kapitalo turėjo prancūzai. Tai taip pat užtikrino energijos šaltinius ir kariuomenės aprūpinimą anglimis. Kita vertus buvo sutrukdyta paskirstyti anglį Anatolijoje ir tikėtasi sukelti gyventojų neramumus.
1919 m. kovo 18 d. du prancūzų kanonierės išlaipino kariuomenę Zonguldako ir Karadeniz Eregli uostuose. Dėl stipraus pasipriešinimo prancūzai sugebėjo išlaikyti Karadeniz Ereğli tik metus laiko ir pasitraukė iš miesto 1920 m. birželio 8 d. Jie sustiprino pozicijas Zonguldake ir nuo 1920 m. birželio 18 d. oficialiai okupavo visą miestą.
Vadoklių pagrindinė mokykla
Panevėžio rajono Vadoklių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžio raj., Vadokliuose, Žalioji g. 7, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190398626.
Istorija
1908 m. Vadokliuose buvo įsteigta „Saulės“ mokykla, kurioje mokėsi apie 70 vaikų. 1918 m. pradėjo veikti lietuviška vienkomplektė mokykla Vadoklių bažnyčios parapijos salės patalpose. Mokyklos įsteigimu rūpinosi patys mokinių tėvai. 1922–1933 m. mokykla buvo perkelta į Anitavą, tuometinį kunigaikščių Rudaminų dvarą. Ten, išnuomotose patalpose, mokėsi dvi klasės – 40–45 mokiniai. Mokykloje dirbo du mokytojai. Mokykla tapo valstybine. Mokinių skaičius didėjo, todėl reikėjo specialaus pastato mokyklai. 1934 m. pradėta statyti nauja Vadoklių pradinė mokykla.
Karo metais mokykla stipriai nukentėjo: sunaikintas muziejus, dokumentai, mokymo priemonės. 1948 m. mokykla performinta į septynmetę. Pirmasis direktorius – Kazimieras Masiokas. Mokinių skaičius padidėjo iki 204. 1951 m. mokykla išleido pirmą septintos klasės laidą. 1955 m. rugsėjo 1 d. Vadoklių septynmetė performuota į vidurinę mokyklą. 1959 m. prie mokyklos pastatytas pirmas priestatas, o 1962 m. – antras priestatas. 1980 m. padaryta pagrindinė mokyklos rekonstrukcija. Pastatyta sporto, aktų salės, valgykla, naujai įrengti kabinetai.
Sinosfera
thumb|290px|Kultūrinė Rytų Azija Sinosfera (dar vadinama „Didžiąja Kinija“, „Kinų rašmenų sfera“) – kultūrinis regionas Rytų Azijoje, kurio susiformavimui didelę įtaką turėjo kinų kultūros įtaka (klasikinė kinų kalba, raštas), konfucianizmas, kiniškos pakraipos mahajanos budizmas, daoizmas, architektūros stiliai, tradicinė muzika, šventės, etika ir kt. Jis gali būti lyginamas su kitais pasaulio kultūriniais regionais, tokiais, kaip Indosfera ar Islamo pasaulis.
Dabartinė sinosferos teritorija
Sinosferai priskiriama Kinija, Korėja, Japonija bei Vietnamas, tačiau Kinija šiuo atveju traktuojama ne kaip valstybė, o kaip kultūrinis regionas, apimantis dabartinės Kinijos Liaudies Respublikos rytinę dalį, atskiriant nuo jo Tibetą, Sindziangą, Vidinę Mongoliją, kurie sinosferai nepriklauso.
Sinosferą sudaro šie kultūriniai subregionai:
Lingvistika
Visoje sinosferoje literatūrinė kinų kalba nuo seno buvo vartojama kaip bendra mokslo ir kultūros kalba, todėl plačiai paplito kinų raštas. Ši kalba padarė labai didelę įtaką visoms sinosferos kalboms: japonų, korėjiečių, vietnamiečių, bajų ir kitoms, kurios turi maždaug 70 proc. skolinių iš kinų kalbos (vadinamosios sino-japonų, sino-korėjiečių ir kt. kalbos).
Religija ir etika
Sinosferoje yra paplitęs vadinamasis trijų religijų derinys, kurį sudaro konfucianizmas, budizmas ir daosizmas. Šios religijos nėra prieštaraujančios ar konkuruojančios, bet glaudžiai susijusios tarpusavyje, kadangi atspindi skirtingas gyvenimo sritis. Daosizmas nuo seno itin didelį dėmesį skyrė protėvių kultui bei gamtos tyrimams, todėl inspiravo mediciną, chemiją, mineralogiją ir kitus mokslus. Budizmas ypač daug dėmesio skyrė pomirtiniam gyvenimui bei metafiziniams klausimams, o konfucianizmas formavo visuomenės normas bei etiką.
Kulinarinės tradicijos
''Pagrindinis straipsnis: Tolimųjų Rytų virtuvė
Kinijos kultūra sinosferoje reiškėsi ir buityje. Kulinarinis paveldas patyrė valgymo įrankių (valgymo lazdelių), panašių produktų (ryžių, sojos produktų) įtaką, paplito panašūs prieskoniai, padažai, stalo etiketas bei kulinarinė filosofija.
Sigitas Jakubauskas (1958)
Sigitas Jakubauskas (g. 1958 m. gruodžio 29 d. Kaune) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniavęs puolėjo arba gynėjo pozicijose.
1978–1989 m. atstovavo Vilniaus „Žalgirio“ komandai. 1982 m. buvo išrinktas geriausiu Lietuvos futbolininku, 1983 ir 1987 m. pateko į Sovietų Sąjungos čempionato simbolinį trečią vienuoliktuką. 1985 m. sužaidė vieninteles rungtynes SSRS rinktinės sudėtyje. 1987 m. su „Žalgiriu“ SSRS čempionate iškovojo bronzos medalius. Karjeros pabaigoje rungtyniavo Vokietijoje, FC Remscheid klube.
Thomas
Thomas − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Viatka (upė)
Užšalusi nuo lapkričio iki balandžio. Didžiausi intakai: Kobra, Moloma, Pižma (dešinieji), Čepca, Bystrica, Kilmezė (kairieji).
Viatka reguliariai laivuojama nuo Kirovo (700 km nuo žiočių), pavasario potvynių metu – nuo Kirso (>1000 km).
Prie Viatkos įsikūrę šie miestai: Kirsas, Slobodskojus, Kirovo Čepeckas, Novoviatskas, Kirovas, Chalturinas, Kotelnyčius, Sovetskas, Viatskije Polianai, Sosnovka, Mamadyšas.
Upėje gausu žuvies: šamai, starkiai, lydekos, lynai, ešeriai, karšiai, kuojos ir kt. thumb|left|Volgos baseinas su išskirtu Viatkos baseinu
Vandeninės kobros
Vandeninės kobros (Boulengerina) – aspidų (Elapidae) šeimos nuodingų gyvačių gentis. Gyvena ir vandenyje ir sausumoje.
Paplitusios Centrinėje ir Pietų Afrikoje.
Gentyje yra dvi rūšys.
Dendera
Dendera  – miestelis Aukštutiniame Egipte, dešiniajame Nilo krante.
Vandeninės kobros
Rūšys
Boulengerina
Marija Eleonora von Brandenburg
Marija Eleonora Brandenburgietė (SV Maria Eleonora av Brandenburg, 1599 m. lapkričio 11 d. – 1655 m. kovo 28 d.) – Brandenburgo princesė, Švedijos karaliaus Gustavo II Adolfo žmona.
Biografija
thumb|left|250x250px|Marija Eleonora Brandenburgietė su vyru [[Gustavas II Adolfas|Gustavu II Adolfu]] thumb|left|200x200px|Marijos Eleonoros Brandenburgietės karstas Marija Eleonora gimė 1599 m. lapkričio 11 d. Brandenburgo elektoriaus Jono Žygimanto ir Prūsijos kunigaikštienės Anos šeimoje.
Šeima
1620 m. gruodžio 5 d. ištekėjo už Vazų dinastijos Švedijos karaliaus Gustavo II Adolfo. Jiems gimė dvi dukros:
1632 m. kare žuvus vyrui Gustavui II Adolfui, Švedijos sosto įpėdine buvo paskirta septynmetė jų dukra Kristina, bet už ją iki 1644 m. valdė Regentų taryba, kuriai vadovavo kancleris Akselis Oksenstierna.
Nuorodos
Marijos Eleonoros biografija
Borkovo Šv. Trejybės bažnyčia
'''Borkovo Šv. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia pastatyta Borkovo kaime 1923-1932 m. priklausanti Borkovo Šv. Trejybės parapijai. 400 m nuo bažnyčios yra 1,4 ha ploto parapijos kapinės. 1980 m. balandžio 28 d. bažnyčia įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Dendera
Istorija
Senovės Egipto laikais buvo žinoma kaip Tantarer (tAntrr). Senovėje yra buvęs Aukštutinio Egipto 6-ojo nomo sostine, Hatoros kulto centras. Graikų laikais buvo žinomas kaip Tentyra (koptiškai - Tentore). Išgarsėjęs šventyklų kompleksu, kurio Hatoros šventykla yra viena geriausiai išlikusių visame Egipte. Ji pradėta statyti Ptolemėjo IX laikais, o baigta valdant Neronui. Romėnų valdymo metu taip pat pastatyta Izidės šventykla.
thumb|left|Hatoros šventyklos fragmentas
Mangyšlako pusiasalis
thumb|200px|Mangyšlako žemėlapis Mangyšlako pusiasalis arba Mangystau pusiasalis  – pusiasalis pietvakarių Kazachstane, ~250 km išsikiša į Kaspijos jūrą. Šiaurinę dalį sudaro Buzači pusiasalis, skalaujamas Mangyšlako, Miortvyj Kultuko ir Kaidako įlankomis, į vakarus išsikiša Tiub Kargano pusiasalis, o iš pietų skalauja Kazachų įlanka. Visas pusiasalis patenka į Mangystau sritį.
Didžiąją dalį pusiasalio sudaro Mangyšlako kalnai, iškylantys iki 556 m aukščio, pietuose plyti Mangyšlako plynaukštė (200–275 m) su atskiromis nenuotakiomis įdubomis: Karagijės (-132 m), Kaundi (-57 m). Būdingos molingos, kiečių bei druskių dykumos. Yra naftos ir gamtinių dujų telkinių.
Plovas
thumb|250px|Plovas
Plovas – Vidurinės Azijos, Pietų Azijos, Kaukazo ir Artimųjų Rytų patiekalas, kurį sudaro troškinti ryžiai su mėsa ir morkomis.
Tradicinis Vidurinės Azijos plovas gaminamas iš avienos. Kai kurių šalių virtuvėse plovas gaminamas iš ryžių su mėsa, žuvimis, daržovėmis, vaisiais, taip pat naudojamas ir pomidorų padažas.
Kai kuriose šalyse ar kalbose plovu vadinami nebūtinai ryžių, bet apskritai iš bet kokių grūdų ruošiami troškinti patiekalai su mėsa.
Ruošimas
Net ir tradicinių plovų ruošimas skiriasi priklausomai nuo konkrečios šalies virtuvės. Šalyse, kurios perimdavo šį patiekalą, ruošimo būdas taip pat kažkiek pasikeisdavo. Tačiau visur yra bendri bruožai:
Užubaliai
Užubaliai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Alytaus, prie Žirgupės ir Mikasos upelių. Praeina plentas. Gamtos paminklas – Užubalių liepa.
Moldavijos vėliava
thumb|250px|Moldavijos vėliava 125px|thumb|palyginimui: [[Rumunija|Rumunijos vėliava]]
Moldavijos vėliava – vienas iš oficialių Moldavijos valstybinių simbolių. Tai trispalvė, susidedanti iš mėlynos, geltonos ir raudonos spalvos (iš kairės į dešinę). Centre yra Moldavijos herbas – erelis laikantis skydą, kuriame pavaizduotas tauras. Herbas vėliavos centre yra vienintelis skirtumas nuo analogiškos Rumunijos vėliavos. Kadangi Moldavija yra buvusi Rumunijos sudėtyje, o abiejų šalių gyventojai kalba ta pačia kalba, šių šalių vėliavos beveik vienodos.
Antaviešė
Antaviešė – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Švenčionėlių.
Tilvikas (pavardė)
Tilvikas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Tilvikienė (ištekėjusi moteris) ir Tilvikaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Žakaniniai
Žakaniniai (Jacanidae) – sėjikinių paukščių (Charadriiformes) šeima. Kojos ir pirštai ilgi. Ilgi pirštai padeda žakanoms paskirstyti kūno svorį, todėl lengvai vaikšto plūduriuojančiais augalų lapais. Sparnų priekiniame krašte yra po ryškų pentiną.
Bogušiškės
Bogušiškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybės pietryčiuose. Yra žvyro telkinys.
Sėla (baltų žemė)
Labiausiai nesutariama dėl XIII a. Sėlos pietinės ribos, – bandant ją rekonstruoti vien pagal spėjamai sėliškos kilmės vietovardžių paplitimo geografiją ir XIV a. pab. pagamintą neva Mindaugo 1261 m. išduoto Sėlos dovanojimo akto falsifikatą bei ~1392 m. Livonijos krašto magistro Vokiečių ordino vadovybei pateiktą anoniminio Sėlos ribų aprašymo transumptą, kuriuose minimos kelios sunkiai identifikuojamos vietovės, toji riba paprastai nukeliama toli į pietus – net į dab. Kupiškio, Anykščių, Utenos ir Zarasų rajonus; kita vertus, tokiai (bent jau etninės) Sėlos lokalizacijai prieštarauja „sėliškosios“ archeologijos ir fizinės antropologijos duomenys, iš kurių galima numanyti, kad pirmykštės Sėlos (t. y. vadinamųjų protosėlių I–VII a. gyvento arealo) pietinėje dalyje jau nuo VII–VIII a. gyveno (rytiniai) lietuviai. Didžioji, labiau į šiaurę nutolusi lietuviškosios Sėlos dalis (aprėpianti beveik visą dab. Rokiškio rajoną, siaurą gretimą dab. Latvijos teritorijos ruožą ir rytinį Biržų rajono bei šiaurinį Kupiškio rajono pakraščius) X ar XI a. greičiausiai taip pat tapo priklausoma nuo lietuvių, – apie tai tarsi byloja tų amžių archeologiniuose sluoksniuose fiksuojamas sėlių „kultūrinės lituanizacijos“ proceso paspartėjimas.
XI–XIII a. Sėlą sudarė keletas nedidelių žemių (valsčių), o savotiška Sėlos sostinė bent jau nuo XI a. buvo Sėlpilis.
Nuo XII a. pab. (?) ar XIII a. pradžios iki XIII a. 6 dešimtmečio visa Sėlos žemė (galbūt, kaip dalinė kunigaikštystė) galėjo bent nominaliai priklausyti tuo metu dar tik besikuriančiai LDK. Pasak Henriko Latvio kronikos, XII ir XIII a. sąvartoje stipri Sėlpilio pilis buvo svarbus Lietuvos kariuomenės atsparos punktas: ties šia pilimi lietuviai kartu su sėliais keldavęsi per Dauguvą traukdami į karo bei duoklių rinkimo žygius prieš dab. Vidžemėje gyvenusius lyvius ir latvius, jų šiaurinius kaimynus estus ir XII a. pab. prie Dauguvos žemupio įsikūrusius vokiečius. Kai kurie istorikai mano, kad XIII a. pr. Sėlpilyje netgi galėjo būti įsikūrusi nuolatinė Lietuvos kariuomenės įgula.
1207 ar 1208 m. kalavijuočių kariuomenė Sėlpilyje gyvenusius sėlių didžiūnus privertė atsiversti į katalikybę ir atsimesti nuo Lietuvos; netrukus po to kalavijuočiai užvaldė šią pilį ir gretimą (šiaurinę) Sėlos dalį.
1218 m. kalavijuočių pavergtoje Sėlos dalyje buvo įsteigta Sėlos vyskupija, kurią kartu su pačia Sėlos žeme popiežiaus pritarimu valdė Rygos vyskupas; 1224 m. jai dar priskirta Rytų Žemgala, tačiau jau 1226 m. Sėlos vyskupija buvo panaikinta, didžiąją jos teritorijos dalį perduodant 1217 m. įsteigtai Žemgalos vyskupijai (pastaroji savo ruožtu panaikinta 1251 m. kovo mėn., o jos teritorija priskirta Rygos arkivyskupijai).
Livonijos ordinas visoje šiaurinėje Sėlos dalyje (Padauguvio Sėloje) įsitvirtino tik po XIII a. vidurio – po to, kai Lietuvos karalius Mindaugas 1255 m. spalio mėn. mainais už taiką visą Lietuvos iki tol valdytą ar kontroliuotą Pietų Sėlą užrašė Livonijos kryžiuočiams.
Kazys Strimaitis
Kazys Strimaitis (g. 1908 m. Žečkalniai, Barzdų valsčius, Šakių apskritis) – Lietuvos ekonomistas, žurnalistas.
Biografija
1925 m. baigė Marijampolės gimnaziją, 1929 m. – ekonomiką Lietuvos universitete. Studijas gilino Paryžiaus ir Miuncheno universitete.
Spaudoje dirbo nuo 1924 m. Bendradarbiavo leidiniuose „Šešupės bangos“, „Jaunimas“, „Moksleivių varpai“, „Varpas“. Ekonomikos klausimais rašė „Lietuvos žiniose“, „Tautos ūkyje“ ir kt. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Contra (serija)
thumb|right|225px|Contra emblema Contra – veiksmo žaidimų serija, kuriama nuo 1987 m. žaidimų kūrėjų kompanijos „Konami“. Pirmą kartą kontra pasirodė Arkadose ir NES, paskui ir kitose platformose.
Žaidimai
Contra serijai išleisti šie žaidimai: Tai pirmasis serijos žaidimas arkadoms, NES ir MSX2 žaidimų konsolėms. Jame buvo vieno ir dviejų žaidėjų režimai. Skirtas arkadoms ir NES. Žaidimas pakeitė matymo režimą iš šono perspektyvos. Skirtas Game Boy konsolei. Pirmasis serijos žaidimas sukurtas nešiojamai platformai. Skirtas SNES, Game Boy ir Game Boy Advance. Pirmasis serijos žaidimas sukurtas 16 bitų konsolei. Skirtas NES konsolei. Skirtas Sega Mega Drive konsolei ir pirmasis serijos žaidimas SEGA platformai. Skirtas PlayStation, Sega Saturn konsolėms. Pirmasis serijos žaidimas, kurtas ne Konami kompanijos, o Appaloosa Interactive. Skirtas PlayStation konsolei. Antrasis serijos žaidimas, kurį kūrė ne Konami, o „Appaloosa Interactive“. Pirmasis serijos žaidimas, išleistas PS2 konsolei. Pirmasis serijos žaidimas, kuriame galima modifikuoti ginklus. Pirmas žaidimas Nintendo DS konsolėje.
Almatos sritis
Almatos sritis  – administracinis vienetas Kazachijos pietryčiuose. Įkurta 1932 m. kovo 10 d., 1997 m. sujungta su Taldykorgano sritimi. Rytuose ribojasi su Kinija, pietuose – su Kirgizija. Centras – Konajevas.
2022 m. atskirta Žetysu sritis.
Geografija
thumb|left|Čaryno kanjonas thumb|260px|Kazachstano sritys
Srities šiaurėje yra Saryjesik Atyrau, Taukumo smėlėtosios lygumos, Šiaurės vakaruose – Ilio delta, pietuose ir pietvakariuose – Užilės Alatau (didžiausias aukštis 4973 m), Ketmenio, Kungei Alatau, Terskei Alatau kalnagūbriai.
Lygumose smėlynai, druskožemiai, auga saksaūlų giraitės, priekalniuose kaštoniniai dirvožemiai, stepių augalija, aukščiau -juodžemiai, lapuočių miškai, nuo 1500 m – subalpinės ir alpinės pievos.
Didžiausia upė Ilis, lygumose gausu sausvagių. Šiaurės vakaruose yra Balkašo ežero, rytuose – Kapčiagajaus tvenkinys.
Klimatas
Klimatas žemyninis. Sausio vidutinė temperatūra lygumose nuo -10 iki -14, priekalniuose nuo -5 iki -6 °C, liepos atitinkamai 24 ir 18-20 °C. Lygumose iškrinta 125–300 mm, priekalniuose ir kalnuose 500–1000 mm kritulių per metus.
Gyvūnija
Veisiasi džeiranai, saigos, rudieji lokiai, irbiai, archarai, maralai, lūšys.
Naudingosios iškasenos
Kasama klintis, kvarcinis smėlis, gipsas, rusvoji anglis ir akmens anglis, polimetalų rūdos.
Pramonė
Yra Almatos hidroelektrinė ir Kapčiagajaus hidroelektrinė. Išvystyta spalvotoji metalurgija, mašinų gamyba, siuvimo, veltinių vėlimo, gelumbės, galanterijos, tekstilės, statybinių medžiagų, stiklo, porceliano, maisto pramonė, metalo apdirbimas. Dujotiekis: Almata-Buchara. Laivuojamas Balkašas ir Ilis.
Žemės ūkio naudmenų – 16,4 mln. ha, iš jų 14,9 mln. ha užima pievos ir ganyklos, 1,5 – ariamoji žemė (1998 m.). Auginami javai, daržovės, tabakas, cukriniai runkeliai. Išplėtota sodininkystė ir vynuogininkystė. Veisiami galvijai, avys, ožkos, arkliai, kupranugariai, kiaulės, naminiai paukščiai.
Demografija
Gyvena daugiausia kazachai (59,4 %), rusai (21,8 %), uigūrai (9,0 %). Miesto gyventojų 29,8 % (1999 m.) Gyventojų vidutinis tankumas 7,3 žm./km².
Turizmas
Kalnuose netoli Almatos yra kurortų, poilsio namų, sanatorijų. 195 km į rytus nuo Almatos, prie sienos su Kinija yra Čaryno nacionalinis parkas, kuriame driekiasi gilus Čaryno kanjonas.
Buick LeSabre
Buick LeSabre buvo didelės klasės automobilis, kurį tarp 1959 ir 2005 metų gamino Buick. Automobilis pakeitė iki tol buvusį Buick Century. 2006 metais LeSabre buvo pakeista į Buick Lucerne.
Istorija
LeSabre vardas pirmą kartą buvo panaudotas 1951 metais koncepciniui automobiliui, kuris buvo pristatytas Motorama automobilių parodoje. LeSabre tapo serijiniu automobiliu 1959 metais. Automobilis buvo siūlomas visais kėbulo variantais, išskyrus 1965–1969, kai buvo atsisakyta universalo. 1977 metais LeSabre buvo sumažinta kartu su kitais General Motors didelės klasės automobiliais, automobilis buvo siūlomas kaip kupė, sedanas ir universalas.
Kadangi LeSabre buvo pigiausias Buick savo klasėje, jis buvo geriausiai parduodamas tarp didelės klasės Buick modelių. 1959 metais buvo pristatyti 4 automobiliai (LeSabre, Invicta, Electra, Electra 225), LeSabre vardas išsilaikė ilgiausiai.
Nuo 1959 iki 1961 metų LeSabre naudojo 364 in³ V8 variklį, kuris buvo mažesnis nei 401 in³ V8, kurį naudojo brangesni Invicta ie Electra modeliai. Standartinis 364, kurį anksčiau naudojo visi Buick automobiliai tarp 1957 ir 1958 metų, turėjo 250 AG, tačiau buvo galima nemokamai pasirinkti ir ekonominę versiją, turinčia 235 AG. 1960–1961 metais pasirenkama power-pack versija su 4-barelių karbiuratoriumi ir dvigubu išmetimu turėdavo 300 AG. 1962–1963 metais LeSabre naudojo 2-barelių karbiuratorių ir 401 in³ V8 turinčiu 280 AG ir vėl buvo galima nemokamai pasirinkti ekonominę versiją, turinčia 260 AG. Nuo 1964 metų visos LeSabre versijos, išskyrus universlą, dalinosi varikliais su vidutinės klasės Buick modeliais.
Tarp 1959 ir 1971 metų 3-pavarų mechaninė transmisija buvo standartinė visuose LeSabre modeliuose, tačiau retai užsakoma. Daug populiaresnė buvo 2-pavarų Dynaflow automatinė transmisija kartu su vairo ir stabdžių stiprintuvais. 1961 ir 1962 metais automatinė transmisija buvo tapusi standartine visuose didelės klasės Buick modeliuose, tačiau 1963 metais ji buvo sugrąžinta prie pasirenkamų. 1964 metais Dynaflow buvo pakeista į dvi naujas automatines transmisijas, į 2-pavarų Super Turbine 300 ir 3-pavarų Super Turbine 400. 4-pavarų mechaninė transmisija buvo siūloma kaip pasirenkama tarp 1963 ir 1965 metų, tačiau buvo nepopuliari.
1965
Pradedant nuo 1965 metų, LeSabre buvo galima įsigyti 2 versijomis, bazine ir LeSabre Custom, kuri turėjo prabangesnį interjerą. Buvo atsisakyta Estate Wagon universalo keleriems metams, vietoje jo buvo pardavinėjamas Buick Sport Wagon, kuris buvo panašus į Oldsmobile Vista Cruiser.
Tarp 1965 ir 1969 metų buvo siūloma Super Turbine 400. 3-pavarų transmisija sugrupuota su 4-barelių aukšto spaudimo versija nuo LeSabre mažesnio 300 in³ V8 variklio buvo siūloma tarp 1964 ir 1965 metų, 340 in³ buvo siūlomas tarp 1966 ir 1967 metų ir 350 in³ nuo 1968 metų. Per tuos metus, standartinis 2-barelių žemo spaudimo LeSabre V8 buvo galimas tik su Super Turbine 300 2-pavarų automatine transmisija. Su 3-pavarų transmisija reikėjo užsisakyti „400“ versiją arba pirkti brangesnį Buick Wildcat (kuris 1963 metais pakeitė Invicta) arba Buick Electra modelius, kurie naudojo galingesnius variklius.
Buick praktika buvo panaši į Chevrolet, kuri tuo metu siūlė tik 2-pavarų Powerglide automatinę transmisiją daugumai savo variklių didelės klasės automobiliuose, priversdami pirkėjus rinktis panašią 3-pavarų Hydra-Matic (praktiškai tą pačią transmisiją su kitu vardu), kad galėtų užsisakyti vieną iš galingesnių variklių. Pontiac ir Oldsmobiles siūlė Hydra-Matic visiems savo didelės klasės automobiliams su bet kokiais varikliais. 3-pavarų transmisijos buvo standartas tarp GM didelės klasės vidutinės kainos konkurentų Chrysler Newport ir Mercury Monterey, kurie siūlė TorqueFlite ir Cruise-O-Matic transmisijas.
1970 metais buvo atsisakyta „LeSabre 400“ versijos, kai nauja 3-pavarų Turbo Hydra-Matic 350 pakeitė 2-pavarų automatinę transmisiją automobiliuose su 350 in³ V8 varikliais.
1971
1971 metais LeSabre, kartu su kitais didelės klasės Buick modeliais, buvo visiškai atnaujinti. Automobilis ir toliau buvo siūlomas su 350 in³ ir 455 in³ V8 varikliais, tačiau buvo sumažintas spaudimo koeficientas ir padarytos dar kelios modifikacijos, leidusios naudoti žemesnio oktano kurą. Metų viduryje Turbo Hydra-Matic transmisija, vairo stiprintuvas ir priekiniai diskiniai stabdžiai tapo standartiniais visuose LeSabre versijose, ir ta pati bazinė sudėtis išliko ateinančius 35 metus, iki tol, kol buvo sustabdyta LeSabre gamyba 2005 metais.
1973 metais buvo atsisakyta LeSabre kabrioleto, paliekant trumpai gyvenusi Buick Centurion vieninteliu Buick kabrioletu.
1974 metais LeSabre Luxus pakeitė Centurion modelį ir buvo prabangesnis už ankstesnį LeSabre Custom. Buvo galima nauja sportinė versija, kuri naudojo 455 in³ variklį, patobulintą pakabą ir kitokią įrangą. 1974 metais taip pat atsirado LeSabre Stage1 sportinė versija, tais pačiais metais grįžo LeSabre kabrioletas.
Storasis Klovainių ąžuolas
Storasis Klovainių ąžuolas – saugomas valstybės gamtos paveldo objektas, esantis Klovainių miestelyje, Pakruojo rajone. Medis auga nedideliame parke, šalia Klovainių bažnyčios, Pušaloto gatvėje (kelias ). Aptvertas, gatvėje pastatyta rodyklė.
Ąžuolas lan­ko­mas, yra populiari kraštiečių susitikimų vieta, per Vals­ty­bės die­ną mies­te­lė­nai ir sve­čiai ren­ka­si prie jo gie­do­ti Tau­tiš­ką gies­mę. Ąžuo­las te­beau­ga: 1980-ųjų me­tų šal­ti­niuo­se randama pa­ra­šy­ta, kad Klo­vai­nių ąžuo­lo aukš­tis sie­kė 28 met­rus, o ka­mie­no apim­tis – be­veik 6 me­trus. Gam­ti­nin­kai skai­čiuo­ja, kad me­džiui ga­li bū­ti apie pen­kis šim­tus me­tų. Pasakojama, kad ant jo šakų baudžiavos laikais kabėjęs varpas, kviesdavęs baudžiauninkus į darbą.
Buick LeSabre
1971
1976 metais Buick LeSabre buvo pirmasis amerikietiškas didelės klasės automobilis su standartiniu V6 varikliu, taip pat jis buvo vienas didžiausių automobilių naudojančiu tokį variklį. 1976 metais buvo paskutiniai 1971 metų kėbului, nes 1977 metais visi modeliai buvo sumažinti. V6 buvo siūlomas tik bazinėje LeSabre versijoje ir nebuvo minimas pirmoje 1976 metų Buick gaminių literatūroje, kuri buvo išleista 1975 metų rugsėjį, dėl to V6 buvo įtrauktas tik „paskutinę minutę“. 350 in³ V8 buvo bazinis variklis LeSabre Custom versijoje ir 455 in³ V8 buvo pasirenkamieji. Buvo galima pasirinkti tarp abiejų V8 variklių bazinėje LeSabre versijoje.
1977
Nuo 1978 iki 1980, LeSabre Sport Coupe turėjo turbokompresorinį 231 in³ V6 variklį su 4-barelių karbiuratoriumi ir standartine įranga. Kitoms LeSabre versijoms buvo siūlomas visas variklių asortimentas, kurį sudarė 231 in³ V6, Pontiac-gaminamas 301 in³ V8, 350 in³ V8, kurį Buick gamino kartu su Oldsmobile, ir Oldsmobile 403 in³ V8 varikliai. 250px|thumb|left|Buick LeSabre iš galo
Storasis Klovainių ąžuolas
miniatiūra|220px|left|Ąžuolas žiemą 2014 m.
Objekto paskelbimo saugomu teisės aktas: Lietuvos TSR Valstybinio gamtos apsaugos komiteto 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymas Nr. 165.
Buick LeSabre
1977
Buick šoninės skylės, kurios buvo ant visų Buick automobilių nuo 1960 metų, dingo 1980 metais. Tie metai taip pat buvo paskutiniai Buick-gamintam V8 varikliui, dėl GM įsigaliojusios bendros variklių politikos, kurioje buvo norima visus atskirų markių variklius sujungti į vieną bendrą liniją. Pagal planą Buick turėjo gaminti V6 variklius, Pontiac I4 variklius, Chevrolet V6 ir V8 variklius ir didesnius V8 variklius, skirtus brangesniems automobiliams, turėjo gaminti Oldsmobile ir Cadillac. Planas įsigaliojo 1981 metais, visi V8 Buick automobiliai pradėjo naudoti Oldsmobile benzininius ir dyzelinius variklius.
Pirmasis Petro laiškas
Pirmasis Petro laiškas – viena iš Naujojo Testamento knygų.
Apaštalas Petras kupinas džiaugsmo dėl priklausymo Jėzui Kristui, to džiaugsmo negali užtemdyti jokie kentėjimai. Petras yra tikras, kad Jėzus mirė už žmonių nuodėmes, prisikėlė ir vėl sugrįš ateityje, kad kentėjimuose grūdinamas tikėjimas. Petras taip pat moko krikščionis tobuliau tarpusavyje bendrauti.
Turinys
Laiške rašoma apie tikėjimą, viltį ir teisingą gyvenimą, teigiama, kad krikščionys yra išrinktoji tauta. Taip pat kalbama apie tai, kad Kristaus kentėjimai turi būti pavyzdys krikščionims. Rašoma ir apie žmonas bei vyrus, kentėjimus ir gerus darbus. Pateikiami patarimai Dievo žmonėms. Laiškas baigiamas linkėjimais.
Autorius ir parašymo laikas
Tradiciškai šio laiško autoriumi laikomas Petras, tvirtinama, kad jis šį laišką rašė (diktavo) Romoje, tikriausiai 64 m., kai krikščionys buvo persekiojami Nerono. Laiškas adresuotas krikščionims, kurie gyveno dabartinės Turkijos vakarinėje ir šiaurinėje dalyje.
Buick LeSabre
1986
1986 metais LeSabre buvo atnaujinta ir perkelta prie priekiniais ratais varomos GM H platformos. Prie H-kėbulo tais pačiais metais prisijungė ir Oldsmobile Delta 88, bei 1987 metais Pontiac Bonneville, kuri vėl tapo didelės klasės automobiliu, po to, kai trumpam buvo tapusi vidutinės klasės automobiliu.
Nuo 1986 iki 2005 metų visi LeSabre modeliai naudojo 231 in³ 3,8 litrų Buick V6 variklį, kuris siūlė nuo 165 iki 205 arklio galių.
1986 metais buvo siūloma LeSabre Grand National versija, kurią 1987 metais pakeitė LeSabre T/Type. 1990 metais buvo atsisakyta T/Type dėl prastų pardavimų.
Pradedant nuo 1989 metų ir dar keletų metų po to, Buick LeSabre būdavo įvertinamas vienu iš geriausių automobilių J. D. Power and Associates kompanijos, tuo tarpu pirkėjų pasitenkinimas buvo pagrįstas tokias faktoriais kaip kokybė ir patikimumas.
1992
1992 metais vienintelis LeSabre variklis buvo 3,8 litrų Buick V6, turintis 170 AG (127 kW). 1593 kg (3513 lb) sveriantis automobilis sunaudodavo 13.1 l/100 km (18 mpg) kuro mieste ir 8.4 l/100 km (28 mpg) greitkelyje, kas buvo daug ekonomiškiau už 1991 metų modelį. Iki 60 mph (97 km/h) automobilis įsibėgėdavo per 8,9 sekundes ir galėjo nuvažiuoti ketvirtį mylios per 16,9 sekundžių, važiuodamas 129 km/h (80 mph) greičiu. Didžiausias automobilio greitis buvo 172 km/h (107 mph).
240px|thumb|left|1996-1999 m. Buick LeSabre
1996 metais LeSabre variklis buvo atnaujintas, jis turėjo 35 AG daugiau, bei dar kelias naujoves. Variklis tapo dar ekonomiškesnis, mieste nuvažiuodavo 19 mylių su vienu galonu kuro (mpg), greitkelyje 29 mpg.
2000
2000 metų LeSabre buvo, pristatyta 1999 metais kaip Buick LeSabre 2000, vis dar ant GM H platformos. 2000 metų pabaigoje automobilis susigrąžino LeSabre vardą. Pakeitimai nuo ankstesnės LeSabre kartos, buvo priekinės grotelės, nepasikeliančios kartu su kapotu, bei didesnis interjeras.
2000 metų modelio LeSabre ir toliau buvo gaminama dviem Custom ir Limited versijomis. 2003 metais buvo pridėta Celebration Edition versija, Buick kompanijos 100 metų proga. Celebration Edition turėjo standartinę įranga nuo Limited versijos ir buvo siūloma balto deimanto arba tamsiai raudono perlo spalvomis, juodomis grotelėmis, 16" chromuotais ratų diskais ir dar keliais patobulinimais. Kitos pasirenkamos ar standartinės LeSabre savybės buvo Stabilitrak, OnStar, EyeCue ekranai, šoninės oro pagalvės, padangų spaudimo matavimo sistema, šildomomis sėdynės, klimato kontrolė ir RainSense automatiniai valytuvai.
LeSabre buvo geriausiai parduodamas JAV didelės klasės automobilis iki gamybos pabaigos 2005 metais. Automobilį pakeitė Buick Lucerne.
Bank of America
„Bank of America“ – finansinių paslaugų įmonė ir stambiausia bankus kontroliuojančioji (holdingo) bendrovė valdomo turto atžvilgiu bei antras pagal dydį bankas rinkos kapitalizacijos atžvilgiu Amerikoje. Bank of America klientus aptarnauja daugiau nei 150 šalių. Nuo 2010 m. Bank of America yra penkta pagal dydį kompanija JAV įplaukų atžvilgiu bei antra pagal dydį ne naftos perdirbimo bendrovė Amerikoje atsiliekanti tik nuo „Walmart“. Forbes sąraše Bank of America įvertinta, kaip 3 pagal dydį bendrovė pasaulyje. Įmonei įsigijus „Merrill Lynch“ investicinį banką 2008 m. Bank of America bendrovei suteikė didžiausios turto valdymo įmonės statusą. Po šio įsigijimo Bank of America tapo reikšmingu žaidėju investicinės bankininkystės pramonėje. Bendrovėje buvo padėti 12,2 % visų JAV indėlių 2009 m. Bank of America yra reikšmingas JAV bankas kartu su „Citigroup“, „JP Morgan Chase“ ir „Wells Fargo“ bankais – pagrindiniais jo konkurentais.
Ženšenis
Ženšenis (Panax) – aralijinių (Araliaceae) šeimos augalų gentis, kurioje yra 11-12 lėtai augančių daugiamečių augalų rūšių, pasižyminčių stambia šaknimi.
Ženšenis auga Šiauriniame pusrutulyje Rytų Azijoje (daugiausia šiaurės Kinijoje, Korėjoje ir Rytų Sibire).
Istorija
Ženšenis brandina skaisčiai raudonas uogas, tačiau vartojamos tik jų šaknys, kurių pavadinimas, išvertus iš originalo kalbos, reiškia „žmogaus šaknis“ (savo formą primena žmogaus kūną).
Šio augalo šaknis jau tūkstančius metų naudojama liaudies medicinoje. Jis minimas seniausiuose kinų medicinos raštuose kaip seniausias vartojimo tradicijas turintis vaistinis augalas, tonizuojantis skrandžio veiklą, gerinantis smegenų veiklą, turi įtakos ilgesnei gyvenimo trukmei. Apie gydantį ženšenio poveikį žinojo ir senieji Šiaurės Amerikos gyventojai – indėnai, jie vartojo šiame žemyne augančią ženšenio atmainą – Panax quinquefolium. Tame pat žemyne auga ir Panax Trifolium.
Farmakologinės savybės
thumb|right|260px|Ženšenio šaknys
Ženšenio sudėtyje yra visas kompleksas veikliųjų medžiagų: eterinių ir kitų aliejų, fermentų, mikroelementų, C ir B grupės vitaminų, fitoestrogenų, cukrų, pektinų, daug krakmolo, ekstrakcinių bei kitų medžiagų. Gydomąjį poveikį lemia triterpeniniai saponinai.
Pagrindinė ženšenio savybė – tonizuojamasis poveikis. Ženšenis didina dopamino ir noradrenalino kiekį galvos smegenų kamiene, pasižymi antistresinėmis, adaptogeninėmis savybėmis, kurios padeda organizmui prisitaikyti ir apsisaugoti nuo nepalankių vidinių bei išorinių veiksnių: didina darbingumą, mažina nuovargį. Ženšenis veiksmingas įvairių asteninių būklių – neurozės, nemigos metu.
Ženšenio poveikis širdies ir kraujagyslių sistemai nėra vienareikšmis: manoma, kad jis neturi įtakos, kai arterinis kraujospūdis yra iki 200 mm Hg. Kaip antioksidantas, ženšenis saugo širdį ir kraujagysles nuo žalingo laisvųjų radikalų poveikio. Ženšenis mažina bendrąjį cholesterolio ir trigliceridų kiekį, didina vadinamojo „gerojo“ cholesterolio kiekį ir taip apsaugo nuo aterosklerozės bei trombų susidarymo. Turi ir antiagregacinį poveikį.
Dėl ženšenio sudėtyje esančių polisacharidų jis turi imunomoduliacinį poveikį, t. y. aktyvina leukocitų, fagocitų ir makrofagų veiklą prieš įvairius svetimkūnius: bakterijas, virusus, grybelius. Rekomenduojama vartoti kaip pagalbinę priemonę tuberkuliozei gydyti bei jos remisijos laikotarpiui. Tyrimais buvo nustatyta, kad azijietiškasis Panax Ginseng C. A. Meyer mažina kai kurių piktybinių navikų atsiradimą.
Dėl adaptogeninių ir imunomoduliacinių savybių ženšenį rekomenduojama vartoti po sunkių ligų, chirurginių procedūrų, įvairios kilmės komplikacijų, po ilgo fizinio ir emocinio nuovargio – didėja pagrindinių fiziologinių sistemų atsparumas.
Ženšenio vartojimas
Ženšenis svarbus pagyvenusiems žmonėms. Kaip tonikas ir adaptogenas jis gerina fizinę būklę, atsparumą stresui, su amžiumi susijusius organizmo pokyčius. Be to, augalas gerina deguonies pasisavinimą smegenyse ir saugo nuo senatvinės demensijos, Alzheimerio ligos ar net smegenų išemijos.
Rytų medicina teigia, kad tinkamiausias ženšenio vartojimo laikas – ruduo ir žiema. Geriausias ženšenio preparatų „bendrasis stiprinantis“ poveikis būna vartojant jį kartu su kitais žmogaus gyvybinei veiklai būtinais komponentais: vitaminais, mikroelementais. Bendras poveikis aktyvina organizmo biocheminius procesus, gerėja metobolizmas, ryškiau atsiskleidžia ženšenio ekstrakto poveikis.
Putinai
Putinais vadinama:
Kristupas II Radvila
Kristupas Radvila (,, 1585 m. kovo 22 d. – 1640 m. lapkričio 19 d.), žinomas kaip Kristupas II Radvila – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kunigaikštis Kristupas Radvila kilęs iš Gediminaičių Radvilų Biržų giminės, Kristupo Radvilos Perkūno ir Kotrynos Tečinskaitės sūnus.
Nuo 1601 m. studijavo Leipcigo ir Heidelbergo universitetuose, vėliau Nyderlanduose mokėsi karybos.
Kariuomenės vadas
Jaunystėje greta tėvo dalyvavo kare su Švedija bei 1617–1619 m. karuose su Rusija. Pasirodė esąs energingas ir talentingas karo vadas. 1615–1635 m. Lietuvos lauko etmonas. 1635–1640 m. Lietuvos didysis etmonas.
Pasižymėjo ne tik kaip karybos praktikas, bet ir kaip teoretikas. 1624 m. lenkų kalba parašė knygą „Pamąstymai apie karo Livonijoje pradžią“. kairėje|miniatiūra|Kristupas II Radvila, 1639 m. (Vilemo Jakobšo Delfo [[graviūra)]]
Vaidmuo ATR–Švedijos kare
1617–1618 m. ir 1621–1622 m. vadovavo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kariuomenei kovose su Švedija. 1622 m. prie Mintaujos (Jelgavos) atrėmė didesnės švedų kariuomenės, kuriai vadovavo pats karalius Gustavas Adolfas, puolimą.
Vaidmuo ATR–Rusijos kare
Pasižymėjo 1632–1634 m. kare su Rusija, kai vadovaudamas gerokai silpnesnei lietuvių kariuomenei, sugebėjo išlaikyti Smolensko apsiaustį ir aktyviais bei drąsiais veiksmais leido karaliui Vladislovui IV surinkti ir atvesti pagrindines kariuomenės jėgas. Nebijodamas būti atkirstas nuo pagrindinių jėgų užpuolė rusus iš užnugario, o tai ir lėmė jų kapituliaciją. Persekiodamas sumuštą kariuomenę ir trukdydamas surinkti naują, su savo raiteliais atliko drąsų puolimą į Rusijos gilumą.
Religija
Būdamas įsitikinęs reformatas tęsė tėvo ir senelio Mikalojaus Radvilos Rudojo pradėtus darbus. 1625 m. įsteigė aukštesniąją evangelikų reformatų mokyklą Kėdainiuose, 1626 m. – Slucke. Tuo buvo nepatenkintas karalius Zigmantas Vaza, bet ir jis nedrįso kovoti su turtingiausia Lietuvos didikų gimine, kuri galėjo per trumpą laiką surinkti vieną stripriausių kariuomenių to meto Europoje. Santykiai su karaliumi dar labiau pašlijo, kai užsienyje buvo rasti vadinamieji „Orleano“ užrašai, kuriuose buvo išdėstyti Kristupo apmąstymai, jog reikia nuversti Zigmantą ir karaliumi išrinkti Prancūzijos sosto įpėdinį Gustavą Orleanietį.
1633–1640 m. būdamas Vilniaus vaivada, stengėsi taikiai išspręsti tuo metu paaštrėjusius konfliktus tarp katalikų, skatintų jėzuitų, ir protestantų.
Šeima ir vaikai
Iš santuokos su Ona Kiškaite turėjo du vaikus:
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Reportažas
Reportažas (, – pranešti) – spaudos, televizijos, radijo žurnalistikos informacinis žanras, to žanro kūrinys, operatyviai, dinamiškai, įtaigiai pasakojantis apie įvykius, kurių stebėtoju buvo pats autorius.
Reportaže glaustai, vaizdžiai, panaudojant būdingiausias detales, perteikiama skaitytojui, žiūrovui ar klausytojui įvykių raida taip, tarsi jis būtų buvęs stebėtojas. Taip sukuriamas vadinamasis „dalyvavimo efektas“. Anksčiau reportažuose dažnai buvo pasakojama pirmuoju asmeniu. Dabartinėje žurnalistikoje reportažų autoriai rečiau vartoja tokią pasakojimo formą.
Rūšys
Skiriamos kelios reportažų rūšys.
Adam Darski
Adam Michał Darski (g. 1972 m. birželio 10 d.), dar žinomas kaip Nergal, yra Lenkijos muzikos atlikėjas, geriausiai žinomas kaip blackened death metal grupės Behemoth vokalistas.
Biografija
Adam Darski gimė Gdynėje, Lenkijoje. Užaugo katalikų šeimoje. Gitara pradėjo groti būdamas aštuonerių. Jis turi sceninį vardą Nergal. Jis yra grupės Behemoth įkurėjas ir dainų rašytojas. Grupę jis įkūrė, kai dar buvo paauglys. Nergal mėgsta bendrauti su publika gyvų pasirodymų metu. 2009 metais, ESP išleido pirmą Nergal firminę gitarą. Tai yra 7 stygų, V-stiliaus gitara, pavadinta "Hex-7"
Užukenė
Užukenė (arba Užukinė) – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Kenos ir 3 km į pietus nuo Rukainių. Seniūnaitijos centras.
Gyventojai
thumb|left|Kaimo kryžius
Kolno valsčiaus vėliava
thumb|right|200px|Kolno valsčiaus vėliava Kolno valsčiaus vėliava - tai Kolno valsčiaus vėliava, kuri padalinta į tris dalis, viršutinė dalis raudonos spalvos, vidurinė geltonos ir apatinė žalios. Vidurinėje dalyje geltonos spalvos paviršiuje vaizduojamas Kolno valsčiaus herbas. Vėliava pradėta naudoti 2008 m. gegužės 28 dieną.
UT
Dviraidė santrumpa UT gali reikšti:
Donecko sritis
Donecko sritis – pietryčiuose esanti Ukrainos sritis. Vakaruose ribojasi su Zaporožės, Dniepropetrovsko, šiaurėje – su Charkovo, šiaurės rytuose – su Luhansko sritimis, rytuose – su Rusija. Administracinis centras – Doneckas. Sritis įkurta 1932 m.
Geografija
thumb|left|145px|[[Kalmiusas|Kalmiuso upė Donecke]]
Donecko sritis yra Ukrainos pietryčiuose. Srities plotas 26 517 km², tai sudaro 4,39 % Ukrainos teritorijos ir užima 11 vietą pagal užimamą plotą tarp šalies sričių.
Įsteigtas Šventųjų Kalnų nacionalinis gamtos parkas.
Vandens telkiniai
Per šią sritį teka daugiau nei 140 upių iš kurių 47 ilgesnės nei 25 km. Bendras upių ilgis 3000 km. Svarbiausia upė – Šiaurinis Donecas kurio ilgis 1053 km. (srities teritorijoje 100 km), plotis 60–80 m., vidutinis gylis 1,5 – 2 m.
Vandens tiekimui pagerinti, įrengtas 141 dirbtinis vandens telkinys.
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų, kontinentinis. Žiemos santykinai šaltos, vasaros karštos. Vidutinė sausio temperatūra nuo -5 iki -8 °C, liepos – nuo 21 iki 23 °C. Žiemą dažnos pūgos, vasarą – sausros. Vasarą būdingi stiprūs rytų ir pietryčių vėjai, smarkios liūtys.
Istorija
1991-ųjų gruodžio 1 d. įvyko istorinis referendumas. Visiška dauguma 76,85% pasisakė už Ukrainos pasitraukimą iš TSRS. Šiandien Donecko sritis – viena Ukrainos sudedamųjų dalių.
Administracinis suskirstymas
Sritį sudaro 18 rajonų. Joje yra 28 savivaldybės, 52 miestai, 131 miestelis (miesto tipo gyvenvietės) ir daugiau nei 1124 kaimai.
Gyventojai
thumb|250px|Mariupolio miestas 2007-ųjų sausio 1 d. srityje gyveno 4 580 600 gyventojų ir tai sudarė beveik 10 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
Srities vidutinis gyventojų tankumas – 174,34 žm./km². Tai daugiausiai gyventojų turinti, tankiausiai apgyvendinta bei labiausiai urbanizuotas Ukrainos regionas.
Ekonomika
thumb|250px|Šiluminė jėgainė Zuhrese thumb|250px|Šachta Donecko sritis didžiausias pramonės regionas valstybėje. Srityje pagaminama apie 20 % visos Ukrainos pramoninės produkcijos. Labiausiai išvystyta akmens anglių kasybos (Donbaso akmens anglių baseinas), chemijos, kokso chemijos, metalurgijos, mašinų gamybos pramonė. Dėl pasenusios techninės įrangos anglies kasyklose nuolat pasitaiko sunkių incidentų ir nelaimingų atsitikimų. Patogi geografinė padėtis, tamprūs ekonominiai ryšiai ne tik šalies viduje bet ir su Rusija, priėjimas prie Azovo jūros ir gerai išvystyta transporto infrastruktūra sudaro palankias sąlygas srities ekonomikos plėtotei.
Srityje išgaunama ir pagaminama pusė šalies anglies, plieno, kokso.
Iš srityje išgaunamų gamtinių išteklių svarbiausia yra anglis, akmens druska, gyvsidabris, asbestas, grafitas. Srityje yra gausu žemės ūkiui labai tinkamų juodžemių, kai kur humuso sluoksnis siekia iki vieno metro. Kita vertus trūksta pakankamai natūralių vandens šaltinių žemei drėkinti.
Ekonomikos rodikliai
Pagal Ukrainos statistikos komiteto duomenis.
Susisiekimas
Donecko sritis turi gerai išvystyta infrastruktūrą. Sritį kerta dvi pagrindinės automobilių tranzito iš Kaukazo į Europą arterijos – automagistralės ir. Srityje veikia du tarptautiniai oro uostai – Donecko bei Mariupolio. Mariupolyje, Novoazovske išsidėstę jūrų uostai. Gerai išvystytas tankus geležinkelio mazgas.
Švietimas ir kultūra
Srityje veikia filarmonija, planetariumas, 6 teatrai, 34 muziejai. Ukrainos čempionatuose atstovauja šios Donecko srities komandos: futbolo – Šachtar, Metalurh (abu Donecko), Mariupolio Marìupolʹ, krepšinio klubas BC „Doneck“, ledo ritulio klubas bei kiti.