cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ahron Daum
Rabis Ahron Daum (g. Bene Berake, 1951 m., sausio 6 d.) – šiuolaikinis Izraelio ortodoksų rabinas, mokytojas ir įvairių publikacijų autorius. Anksčiau jis ėjo Frankfurto prie Maino vyriausiojo rabino pareigas, dabar gyvena Antverpene, Belgijoje.
Asmeninis gyvenimas ir išsilavinimas
thumb|A. Daum įšventinimo į rabinus (smicha), išduotas rabino J. B. Soloveičiko. Ahron Daum gimė 1951 metų sausio 6 d. Bene Berako mieste, Izraelyje, religingoje aškenazių šeimoje. Jo tėvas Šmuelis Daumas, kilęs iš žymios iš Lenkijos ir Bohemijos (Čekija) rabino šeimos, buvo žymus mokytojas, pedagogas ir rašytojas, pasišventęs visuomenei. Motina Rivka Džina Daum buvo kilusi iš turtingos pirklio šeimos Šoprone, Vengrijoje. Ahron Daum turėjo tris jaunesnius brolius. Sulaukęs trylikos metų jis pradėjo mokytis žymioje lietuvių chasidų ješivoje „Ružin“, įsikūrusioje Bene Berake. Būdamas 14 metų jis persikėlė į Didžiąją Britaniją, kur tęsė mokslus Cha Ramo ješivoje, o vėliau – žymioje sionistų ješivoje Ec Chaim Montre, Šveicarijoje. Įgijęs bakalauro laipsnį Šveicarijoje, Ahron Daum įstojo į Londono universiteto Žydų koledžą, kuriame gavo judaikos bakalauro laipsnį (su pagyrimu). Nuo 1978 metų mokėsi Niujorko Ješivos universiteto Rabio Ickacho Elchanano teologijos seminarijoje (1982 m. laida), kur gavo Biblistikos magistro laipsnį (su pagyrimu) buvo įšventintas į rabinus, įšventinimo raštą asmeniškai pasirašė ir įteikė profesorius rabis Josefas Soloveičikas. Ahron Daum atmetė pasiūlymą tęsti mokslus, kad gautų dajano titulą, ir grįžo į Europą, kur vedė Fransiną Frenkel ir su ja vėliau susilaukė trijų dukterų. Ahron Daum laisvai kalba hebrajų, anglų, vokiečių, prancūzų, olandų ir jidiš kalbomis, taip pat šiek tiek moka lotynų ir aramėjų kalbas.
Dualioji radijo transliuotojų sistema
Dualioji radijo transliuotojų sistema – Vokietijos žiniasklaidos teisės koncepcija; privataus ir visuomeninio radijo transliuotojo egzistavimas.
Ahron Daum
Rabino karjera
Rabino karjerą Ahron Daum pradėjo 1982 metais Šveicarijoje – jis tapo žydų bendruomenės Bylio mieste (tai dvikalbis, prancūziškai ir vokiškai kalbantis miestas) rabinu. 1986 metais jis paliko šį postą, siekdamas Liucernos krikščionių ir judėjų institute prie Liucernos universiteto Teologijos fakulteto apsiginti daktaro disertaciją. 1987 metais jis pradėjo eiti Frankfurto prie Maino žydų bendruomenėms, tuo metu didžiausios ir garbingiausios žydų bendruomenės Vokietijos Federacinėje Respublikoje, vyriausiojo rabino pareigas. Jam einant šias pareigas vyko didžiulis rusiškai kalbančių žydų imigrantų iš buvusios Tarybų Sąjungos antplūdis. Todėl svarbiausiu jo administracijos prioritetu tapo pirmoji pagalba šiems žmonėms, kurių ekonominė padėtis dažnai buvo nelengva, bei šio naujo didelio bloko integracija į esamą žydų bendruomenę. Dažnai šių žmonių integracija buvo nelengva, nes Tarybų Sąjungoje buvo apribotos galimybės žydų tapatumui pasireikšti, tai dažnai sukeldavo abejones dėl žydų tautos statuso ir bet kokiu atveju lėmė antipatiją žydiškam gyvenimo būdui. Taigi svarbiausia Arono Daumo, kaip rabino, tarnystės ašis buvo pakartotinis šių dažnai sudėtingų klausimų dėl atvykėlių žydiškumo gvildenimas. Antra, jis buvo kultūrinės ir religinės žydų bendruomenės plėtros varomoji jėga pritraukiant naujus narius į tokius renginius kaip žydų kultūros dienos, žydų muzikos koncertai, kelionės po žydų paveldo vietas ir judaizmo pagrindų pamokos. Rabinas Daumas taip pat buvo Frankfurto Beit Dino (rabiniškojo teismo) pirmininkas. Jis aktyviai rūpinosi gijuro, kašruto, din Toros klausimais ir net religingų žydų skyrybomis (gitinu). Rabinas Daumas patirties gijuro klausimais įgijo ir kaip rabiniškojo teismo (Beit Dino) atstovas, ir kaip mokytojas bei mentorius, turintis daugiau negu 15 metų darbo patirties ruošiant nežydus, kurie nori tapti žydais atlikdami halachos pripažįstamą gijurą. 1993 metais dėl šeimyninių aplinkybių Ahron Daum atsistatydino iš vyriausiojo rabino pareigų ir persikėlė į Belgiją, Antverpeno miestą, kuriame jau gyveno didesnioji jo šeimos narių dalis. Ten jis pradėjo dėstyti judaizmą valstybinėse švietimo įstaigose ir žydų mokyklose. 1995 metais jis ėmėsi žydų teisės lektoriaus pareigų Religijotyros fakultete Vilreike (Antverpene), Belgijoje. Išreikšdamas dėkingumą už dėstymą švietimo įstaigose ir už jo darbą halachos srityje, šis fakultetas A. Daumui skyrė žydų teisės garbės profesoriaus vardą. Nuo 2001 metų kartu su žmona jis pradėjo informacinių-šviečiamųjų projektų ciklą tiems žydams, kurie užsiima baal tešuva (perėjimo į ortodoksinį judaizmą), skirtą judaizmu besidomintiems nežydams ir žmonėms, pradedantiems integracijos ir gijuro procesą. Šiandien šiai veiklai jis skiria didžiąją savo laiko dalį bei reguliariai rengia seminarus įvairiomis judaikos srities temomis bendradarbiaudamas su Nyderlanduose ir Izraelyje įsikūrusiu Šalom centru.
Machhindra FC
„Machhindra“ – Nepalo futbolo klubas iš Keltolės, netoli Katmandu.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1973 m. Nuo 2011 m. rungtyniavo nacionalinėje lygoje, A divizione.
Ahron Daum
Paskelbta darbai
Knygos
Talasas
Talasas gali reikšti:
Ivoniškiai
Istorija
Kaimas buvo panaikintas 1983 m., tačiau atkurtas 2017 m.
Tarazas
Tarazas – miestas pietų Kazachijoje, prie Talaso upės; Žambylo srities centras. Geležinkelio mazgas. Išvystyta chemijos, mašinų, maisto, statybų pramonė. Yra 3 aukštosios mokyklos, istorijos ir kraštotyros muziejus, 2 teatrai, Karachano mauzoliejus (XI a.).
Istorija
Žinomas nuo V amžiaus kaip Tarazas arba Talasas. Iki 1936 m. vadintas Aulije Ata, 1936–1938 m. vadinosi Mirzojanas (komunisto L. Mirzojano garbei), po to Džambulas (poeto Džambulo Džabajevo garbei) iki 1992 m., Žambylas iki 1997 m. ir galiausiai vėl pavadintas savo pirminiu vardu.
Šeivakūninės
Šeivakūninės (Paralepididae) – gelmiažuvių (Aulopiformes) šeima. Kūnas plonas ir ilgas, iki 90 cm ilgio. Akys didelės. Kai kurios rūšys turi šviesą skleidžiančius organus. Gyvena iki 1,5 km gylyje.
Šeimoje yra 12 genčių, 55 rūšys.
Stačiūnų pagrindinė mokykla
Pakruojo rajono Stačiūnų pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pakruojo raj., Stačiūnuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290066030. Steigėjas Pakruojo rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|250px|left|2015 m.
Pilnųjų diferencialų integravimas
Jeigu funkcijos P(x,y), Q(x,y) ir jų dalinės išvestinės yra tolydžios vienjungėje srityje E, be to,  tuomet reiškinys P(x, y)dx+Q(x, y)dy yra tam tikros funkcijos u(x, y) pilnasis diferencialas du, o pati pirmykštė funkcija u(x, y) išreiškiama formule
Stačiūnų pagrindinė mokykla
2010 m. likviduota.
Pilnųjų diferencialų integravimas
čia konstanta C pažymėtas suskliaustas reiškinys, nes jis priklauso tik nuo taško (x_0,y_0) koordinačių, vadinasi yra pastovus.
Barklainiai I
Barklainiai I (arba tiesiog Barklainiai) – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Ramygalos. Seniūnaitijos centras. Yra Barklainių koplyčia, parkas. Netoliese stūkso saugomi Didysis ir Barklainių akmenys.
Pilnųjų diferencialų integravimas
Kadangi kairėje esantis reiškinys yra funkcijos u(x, y) pilnasis diferencialas  be to, lygus nuliui, todėl ta funkcija lygi konstantai. Taigi duotosios diferencialinės lygties sprendinys yra reiškinys u(x,y)=C. Kadangi u(x,y) yra reiškinio, parašyto kairiojoje lygties pusėje, pirmykštė funkcija, tai ją rasime taikydami kurią nors iš dviejų formulių, pavyzdžiui, antrąją. Gauname:
Stačiūnų pagrindinė mokykla
Buvusios pagrindinės mokyklos pastate, kuriame buvo įsikūrusios pradinės klasės, kultūros namai, medicinos punktas ir biblioteka, įsteigtas Stačiūnų daugiafunkcis centras.
Ivoniškiai (reikšmės)
Ivoniškiais vadinami kaimai:
Barklainiai I
miniatiūra|220px|left|Kryžkelė miniatiūra|220px|left|Kapinės su koplyčia
Pilnųjų diferencialų integravimas
čia y_0\neq 0. Integruojame:
arba
nes pastovųjį dydį galima prijungti prie C. Taigi duotosios lygties bendrasisi integralas nusakomas formule
Jeigu integralo dF=Pdx+Qdy; reikšmė nuo integravimo kelio nepriklauso tai galima sukūrti pilnąjį diferencialą. Jei tai integruodami gauname
Jadvyga Tarlo
Jadvyga Tarlo-Mnišek (, tarp 1560 ir 1570–1629) – karaliaus sekretoriaus Mikalojaus Tarlos ir Jadvygos Stadnickos duktė. Priklausė žymiai Lenkijos bajorų Tarlų giminei, iškilusiai XV amžiaus pradžioje. Nuo 1582(?) iki 1613 metų Sandomiro vaivados, Lvovo, Samboro, Sokaklo, Sanoko seniūno, Radomo kašteliono Jurgio Mnišeko žmona.
Pilnųjų diferencialų integravimas
Pavyzdžiui, Integruojant gauname  Dešinės pusės sutampa jeigu  f_2(x)=x+C. Tokiu budu
Matome, kad ir  skiriasi tik  Vadinasi pirmyktė funkcija yra:
Jadvyga Tarlo
Jadvyga aktyviai dalyvavo Smutos įvykiuose ir ypatingai savo dukters, karūnuotos Maskvos carienės Marinos Mnišek likime. Po Lžedimitrijaus žūties priėmė pas save Samboro pilyje 1606metais Michailą Molčianovą, kur jis sutiko Ivaną Bolotnikovą. Taip pat ji išsiuntė savo sūnus Mikalojų ir Zigmantą į Romą, kur jie gavo audienciją pas popiežių Paulių V ir įtikinėjo jį tuo, kad stebuklingai išsigelbėjusio caro Dimitrijaus Ivanovičiaus ir Marinos Mnišek misija Maskvos valstybėje tęsiasi.
Pilnųjų diferencialų integravimas
Prie pirmo reiškinio pridėję tai ko neturi pirmas reiškinys y^3, gauname pirmykštę funkciją ir tuo pačiu išsprendžiame lygtį:
Omaras pusryčiams
Omaras pusryčiams – 1979 m. Italijoje sukurta komedija.
Turinys
Unitazų pardavėjui Enriko nesiseka: gresia eilinis atleidimas iš darbo, jei per dieną jis nesudarys nei vieno sandorio (tai jam nepavyksta jau pusę metų), o žmona Matilda, dirbanti padavėja, priversta papildomai uždarbiauti vogdama iš kapinių gėles. Po nepavykusios savižudybės Enriko pamato laikraštyje skelbimą, kad į miestą atvyko turtinga gėlių augintoja Karla Spinozi su vyru Mario, buvusiu Enriko suolo draugu. Nusprendęs, kad tik draugas gali jį išgelbėti nuo darbo netekimo, jis leidžiasi šio ieškoti.
Tuo metu Mario, visiškai priklausomas nuo turtingos žmonos, šiai išvykus leidžia laiką su stiuardese Monika. Enriko pasirodymas jo visai nesudomina ir buvusį draugą jis užpjudo šunimi. Netrukus po to jam paskambina žmonos sekretorė ir praneša, kad dėl streiko lėktuvo skrydis buvo atidėtas ir Karla grįžta namo. Mėgindamas išsisukti iš padėties, Mario susitaiko su Enriko ir net pasirašo sutartį nupirkti iš jo 30 unitazų, jei šis ir Monika sutiks trupam suvaidinti jaunavedžius jo draugus.
Grįžusi namo Karla ima organizuoti svarbų vakarėlį ir į jį pakviečia Mario draugus. Enriko nori greičiau sprukti, tačiau Monika nesutinka ir jie lieka. Aptarnauti svečius Karla nusamdo restoraną, kurio komandoje pasirodo esanti ir Matilda. Prasideda eilė nesusipratimų: Mario stengiasi nors trumpam likti dviese su Monika, Enriko slapstosi, kad žmona jo neatpažintų, o Karla mėgina sudaryti svarbų sandėrį su pakviestu vokiečių verslininku. Galiausiai, kai tiesa išaiškėja, Karla išvaro Mario iš namų, Monika šio nepriima, Matilda susipyksta su Enriko ir šis lieka gyventi pas Karlą.
Po kuriam laikui po bendro Karlo ir Enriko gyvenimo kartu (jie abu nepatenkinti, Enriko paslapčia lankosi pas žmoną, o Karla susitikinėja su Mario), ji nusprendžia prašyti Matildos, kad ši priimtų savo buvusį vyrą atgal...
Benediktas Gaižauskas
Benediktas Gaižauskas (g. 1928 m. lapkričio 17 d. Leilėnuose, Tryškių valsčius - 2018 m. birželio 27 d. Klaipėdoje) – Lietuvos biologijos mokytojas, ekologas.
Biografija
1959 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1951–1953 m. dirbo mokytoju Klaipėdoje, 1953–1959 m. – Švėkšnos mokykloje, nuo 1959 m. Klaipėdos K. Donelaičio vidurinės mokyklos biologijos mokytojas, nuo 1994 m. mokytojas ekspertas. 1978 m. įkūrė ir vadovauja pirmajam mokyklos gamtos apsaugos muziejui. Jo mokiniai visų respublikinių biologų olimpiadų dalyviai, laimėjo 43 prizines vietas, iš jų 20 pirmųjų. 1990–1992 m. Tarptautinio Baltijos jūros projekto Lietuvos Respublikos moksl. koordinatorius. Skaitė pranešimus tarptautinėse konferencijose Suomijoje, Danijoje, Švedijoje, JAV
Vieninteliame šalyje mokyklos Gamtos apsaugos muziejuje sukaupta per 5 000 unikalių eksponatų, tiriamojo darbo aprašymų, veikia ekspozicija apie Žemę, jos sandarą, turtus ir ekologinę būklę.
Zygmunt Mackevič
Biografija
1975–1980 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto širdies ir kraujagyslių chirurgijos laboratorijos mokslinis bendradarbis, histologijos dėstytojas. 1980–1996 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto Patomorfologijos laboratorijos vedėjas, vyresnysis mokslo darbuotojas, nuo 1994 m. – vyriausiasis mokslo darbuotojas, 1992–1996 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto Senato pirmininkas. Nuo 2001 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto vyr. mokslo darbuotojas. 2000 m. – Helsinkio universiteto Biomedicininių tyrimų instituto kviestinis profesorius, 2002–2007 m. – Opolės universiteto Gamtos fakulteto Ląstelės biologijos skyriaus vedėjas, profesorius.
1993 m. už mokslines publikacijas gavo D. Sorošo fondo premiją. 1997 m. Prancūzijos Prezidento apdovanotas ordino „Už nuopelnus“ Komandoro kryžiumi. 2000 m. apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės medaliu.
1982–1990 m. Lietuvos Patologų mokslinės draugijos viceprezidentas. Moka anglų, lenkų, prancūzų, rusų, vokiečių kalbas. 1972 m. vedė Ireną Kulbaitę. Duktė Gabriela, sūnus Zigmuntas.
Politinė veikla
1988–1990 m. Lietuvos lenkų kultūros draugijos ir Lietuvos Sąjūdžio Seimo narys. Lietuvos lenkų kongreso narys. Lietuvos bajorų karališkosios sąjungos narys. Šeimos herbas „Machwicz“. 1981–1990 m. TSKP narys. Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. 1966–1989 m. LTSR Aukščiausios Tarybos deputatas. 1996–2000 m. Seimo narys.
Rolandas Jasevičius
Rolandas Jasevičius (g. 1982 m. liepos 31 d. Vilniuje) – buvęs boksininkas (pirmo pusvidutinio svorio kat.), olimpietis.
2006 m. baigė Rygos Baltijos rusų institutą. Boksavosi 1993–2005 m. Treneriai: V. Gaibel (pirmasis), V. Učajevas, V. Bajevas (2000-2005 m.).
R. Jasevičius buvo 4 kartus Lietuvos čempionu: 2000, 2001, 2002, 2003 m. Europos jaunių (1998 m., Latvija), Europos (2004 m. Kroatija) čempionatuose iškovojo bronzos medalius. Pasaulio jaunimo čempionato (2000 m., Vengrija), 2004 m. vasaros olimpinių žaidynių Atėnuose dalyvis.
Mykoliškės (Riešė)
Mykoliškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 18 km nuo Avižienių, 2 km į pietus nuo Pikeliškių, į rytus nuo Raudonosios balos.
Ivonys
Ivonys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Debeikių.
Žetisu
Žetisu (,  – „Septyni vandenys“) arba Septynupis  – geografinis kultūrinis Azijos (Eurazijos stepės) regionas. Šuo metu jis užima pietrytinį Kazachstaną ir šiaurinį Kirgizijos pakraštį.
Geografija
thumb|left|Balchašo ežero baseinas Regionas driekiasi į pietryčius nuo Balchašo ežero, kuris sudaro jo šiaurės vakarinę ribą, atskiriančią nuo likusios Eurazijos stepės. Pietų ir rytų regiono riba tampa kelios kalnų grandinės, vadinamos Alatau. Rytuose regioną uždaro Džungarijos Alatau, už kurio yra Džungarija, pietuose – Transilio Alatau, už kurio yra Isyk Kulio ežeras ir prasideda kalnuoti kraštai – Tianšanis.
Regiono pavadinimas kilo iš 7 didžiausių į Balchašą įtekančių upių, prasidedančių Alatau ir tekančių į Balchašą: Ilio, Karatalio, Bjeno, Aksu, Lepsi, Baskano ir Sarkando. Regionas taip pat apima ir Ču upės slėnį, tačiau kadangi ši upė neįteka į Balchašą, į bendrą skaičių nėra įtraukiama. Taip pat regionui gali būti priskiriamas Ilio kraštas (Ilio upės aukštupis), šiuo metu priklausantis Kinijai, su svarbiausiu miestu Kuldža.
Klimatas griežtai žemyninis, su ryškiu temperatūrų svyravimu. Didžiumai regiono būdingas nederlingas stepių dirvožemis, ir tik prie didžiųjų upių galima drėkinamoji žemdirbystė.
Istorija
Seniausi žinomi regiono gyventojai buvo indoeuropiečiai sakai, kuriuos paskutiniaisiais amžiais prieš mūsų erą išstūmė greičiausiai tiurkų kilmės vusuniai. Jie sukūrė gentinę konfederaciją ir kovojo su šiongnu rytuose ir kangiujais vakaruose.
V a. regioną prisijungė Žoužanų kaganatas, tačiau žoužanai mažai skyrė dėmesio šiai tolimai vakarinei provincijai, čia vyko nuolatiniai tautų kraustymaisi. Galiausiai VI a. regione hegemoniją paėmė gok-tiurkai, sukūrę milžinišką Tiurkų kaganatą. 581 m. kaganatui suirus, Žetisu regionas atiteko Vakarų tiurkų kaganatui, ir šio sostine tapo Sujabo miestas Ču upės slėnyje.
Dainius Kairelis
Dainius Kairelis (g. 1979 m. rugsėjo 25 d. Utenoje) – Lietuvos dviratininkas, profesionalus plento lenktynininkas, olimpietis, 2008 m. Pekino vasaros olimpinių žaidynių dalyvis.
D. Kairelio komandos:
Žetisu
Istorija
XIII a. regionas atiteko Mongolų imperijai, o šiai suirus – Čagatajaus chanatui (jo sostine buvo Almalikas Žetisu regione). 1347 m. čia atsikūrė Mogulistanas. 1465 m. iš Uzbekų chanato migravo dalis tiurkų genčių. Būsimieji kazachai, vadovaujami Žanibeko ir Kerėjaus, pasitraukė į Semirečję, kur įkūrė Kazachų chanatą. Netrukus jis ėmė plėsti teritorijas į šiaurę ir vakarus, užimdamas visą dabartinės Kazachijos teritoriją. Tokiu būdu Žetisu tapo kazachų politiniu ir kultūriniu centru, ir buvo vadinamas Vyresniuoju žuzu.
Nuo XVII a. Vyresnysis žuzas patyrė nuolatinius rytinių kaimynų džungarų antpuolius. Džungarų chanato grėsmė atvedė Žetisu kazachus į Rusijos glėbį. Rusija pradėjo masinę kolonizaciją, pirmiausia naudodama kazokus. Žetisu (Semirečjėje) buvo įkurtas atskiras kazokų padalinys (Semirečjės kazokų kariuomenė). Rusų kolonizacija dar labiau sustiprėjo po 1905 m., nutiesus Trans-Aralo geležinkelį. 1867 m. įkurtas Rusijos imperijos administracinis vienetas Semirečjės sritis, kuri apėmė ir kalnuotus regionus piečiau.
Rusijos revoliucijų 1917 m. metu vietiniai kazachai išžudė nemažą dalį rusų kolonistų, tačiau jų sukilimas buvo žiauriai numalšintas vadovaujant bolševikui M. Frunzei. Iš pradžių Žetisu priskirtas Turkestano ATSR, o 1924 m. tapo Kazakijos ATSR dalimi (tik piečiausią regiono dalį su Pišpeko miestu paliekant Kirgizijos ATSR).
Belvederio torsas
Belvederio torsas – marmurinės antikinės skulptūros liekanos, esančios Vatikano muziejuose. Skulptūra, spėjama, vaizdavo kurį nors antikinį dievą ar mitologinį herojų. Iš jos teliko torso dalis ir viršutinės kojų dalys.
Apie skulptūrą
„Belvederio torsas“ buvo rastas XV a. pradžioje Romos Campo dei Fiori aikštėje, netoli Karakalos pirčių komplekso. Priklausė Romos Kolonų giminei ir buvo daugiausia laikomos giminės rūmuose Romoje. Popiežius Klemensas VII įsigijo statulą savo kolekcijai apie 1530 m. Ant statulos yra autografas, kuris nurodo, kad jos autorius yra Apolonijus, Nestoro sūnus, atėnietis (apie kurį nežinoma nieko). Statula datuojama 1 a. pr. m. e. Tikriausiai sukurta Graikijoje. Buvo manoma, kad ji yra originali, tačiau dabar linkstama manyti, kad Apolonijus kopijavo ją nuo dar senesnės, II a. pr. m. e. sukurtos bronzinės statulos.
Statulos liekanos vaizduoja galingą vyro nuogą figūra, ties klubais prisidengusia panteros kailiu. Yra daug spėlionių, kas joje vaizduojama. Herkulis, Dionisas, Ajaksas, Polifemas, Prometėjas − tik keletas siūlomų variantų. Apie 1500 m. į skulptūrą dėmesį atkreipė renesanso menininkai. Ypač ja žavėjosi Mikelandželas. Skulptūros įtaką galima įžvelgti Siksto koplyčios lubų freskų figūrose ir ypač pagarsėjusioje „Paskutiniojo teismo“ Šv. Baltramiejaus figūroje. Anot legendos, popiežius Julijus II esą pasiūlė Mikelandželui kaip nors restauruoti statulą, atstatyti. Mikelandželas į tai atsakė, kad statula yra tokia graži, kad bet koks įsikišimas ją tik sugadintų. Vėliau statulą studijavo sekančios manieristų ir baroko menininkų kartos. „Belvederio torsas“ tapo viena žymiausių antikinių skulptūrų, tik jos šlovė buvo labiau akademiniuose ir menininkų sluoksniuose, nei tarp plačiosios publikos. 1798-1815 m. laikotarpiu statula buvo pagrobta Napoleono ir eksponuojama Luvre.
Radviliškiai (Kaunas)
Radviliškiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Čekiškės, 0,5 km į rytus nuo Krūvandų, prie Krūvandos upelio ir kelio.
2012 m. angliškos Vikipedijos išjungimas
thumb|350px|Vikipedijos pagrindinis puslapis protesto akcijos metu '''2012 m. laikinas angliškos Vikipedijos išjungimas''' buvo 24 valandas trukęs laikinas angliškosios bei kai kurių kitų vikipedijų sustabdymas, protestuojant prieš šiuo metu JAV svarstomus naujus kopijavimo teisių apsaugos įstatymus (SOPA ir PIPA). Akcija įvykdyta 2012 m sausio 18–19 dienomis. Panašiai protestuodami savo veiklą sustabdė ir daugelis kitų tinklalapių. Lietuviška Vikipedija išjungta nebuvo. Naujieji JAV įstatymai padarytų tinklalapio savininką (šiuo atveju Vikimedijos fondą) tiesiogiai atsakingu už visus Vikipedijoje pasitaikančius kopijavimo teisių pažeidimus. Šiuo metu už tokius pažeidimus atsako juos įkėlę naudotojai, dažniausiai neleistinai įkeltas turinys tiesiog ištrinamas. Nors Vikipedija skiria didelį dėmesį kopijavimo teisėms saugoti ir neleistinas turinys šalinamas vos atpažintas, sudarydamas tik nykstamai mažą jos dalį, dėl šios mažos dalies potencialiai ateityje gali būti pareikalauta uždaryti visą projektą. Užsienyje esantiems tinklalapiams grėstų blokavimas JAV teritorijoje, taip pat pašalinant juos iš Interneto paieškos. Tokias priemones praeityje naudojo tik nedaugelis valstybių (pavyzdžiui, Kinija), jos buvo pateikiamos kaip rimti informacijos laisvės apribojimai.
Protesto šalininkų įsitikinimu, tokių ir panašių įstatymų priėmimas kelia pavojų informacijos laisvei Internete. Protestą palaikė Google, Twitter, Mozilla, Facebook, eBay, Flickr ir daugelis kitų tinklalapių - iš viso apie 115 000.
Kad Vikipedija visgi būtų galima pasinaudoti, jei tai labai reikalinga, išjungimas tyčia buvo padarytas labai lengvai apeinamu. Jis buvo išpildytas su JavaScript ir neveikė naršyklėje, kuriuo nors būdų ją išjungus. Išjungimas taip pat neveikė mobiliuose telefonuose ir kituose panašiuose prietaisuose.
Išjungimas turėjo didelį politinį efektą, pasak vieno šaltinio jau per pirmąsias protesto valandas politiniai naujų įstatymų rėmėjai ėmė kristi kaip musės, parodydami, kokios galingos gali būti šios Interneto bendruomenės. Nors SOPA ir PIPA projektai nebuvo visiškai atšaukti, protestas atliko savo funkciją atkreipdamas visuomenės dėmesį, jog jie gali būti pritaikyti ne taip, kaip juos tikisi pritaikyti autoriai bei šalininkai.
Sprendimas išjungti Vikipediją buvo aptartas bendruomenėje ir priimtas balsavimu.
Šiaurės Airijos futbolo supertaurė
Šiaurės Airijos futbolo supertaurė – su pertrauka neilgai gyvavęs Šiaurės Airijos futbolo trofėjus, dėl kurio varžydavosi šalies čempionas ir taurės laimėtojas. Paskutinį kartą vyko 2000 metais.
Rungtynės
Glenavon Lurgan || 1:1 Linfield Belfast || 1:1
Bibliografija
Northern Ireland Soccer Yearbook 2006-2007 (Edited by Malcolm Brodie MBE) Pusl. 88.
Okio žemė
right|300px|Okio žemė Japonijos žemėlapyje
Okis (隠岐国; Oki no kuni) – senoji Japonijos žemė, kuri buvo įsikūrusi Okio salose, kurios dabar priklauso Šimanės prefektūrai. Okis ribojosi su Idzumo ir Hokio žemėmis. Senoji žemės sostinė buvo įsikūrusi netoli Saigo miesto.
Istorija
Okis garsėjo kaip trėmimo vieta – čia buvo ištremti net du imperatoriai – Imperatorius Go-Toba ir Imperatorius Go-Daigo.
Kamakuros laikotarpiu Okio žemę valdė Idzumo žemės šiugo, Muromačio laikotarpiu – Sasakio, Jamano ir Kiogoku klanai, o Sengoku laikotarpiu – Amako klanas. Valdant Tokugavoms, gerokai pagausėjo ryžių produkcija – buvo užauginama net 5000 koku per metus.
Jürgen Klinsmann
Jurgenas Klinsmanas (g. 1964 m. liepos 31 d.) – vokiečių futbolininkas, olimpietis ir treneris. 2004–2006 m. treniravo Vokietijos vyrų rinktinę.
Profesionalaus futboloninko karjerą pradėjo būdamas 17 metų Stuttgarter Kickers klube, 1984 metais perėjos į VfB Stuttgart (1984–1989), vėliau žaidė Miuncheno „Bayern“ (1995–1997), AS Monaco (1992–1994), Internazionale (1989–1992) ir Sampdoria (1997), Tottenham Hotspur (1994–1995; 1998). Po 1998 metų pasaulio futbolo čempionato nusprendė baigti futbolininko karjerą, bet 2003 metais dar sužaidė aštuonerias rungtynes JAV Orange County Blue Star klube.
Vusuniai
Vusuniai (, spėjamas senovinis tarimas – asman) − nenustatytos kilmės senovinė tauta gyvenusi teritorijose Žetisu regione (dab. Kazachstano pietryčiuose ir šiaurės Kirgizijoje) bent iki VI a. Į vakarus nuo jų gyveno kangdžu, į pietvakarius jų žemės susisiekė su Fergana, o pietuose, už Tianšanio kalnyno buvo Tarimo baseinas.
Istorija
thumb|left|Vidurinė Azija I a. Vusunių kontroliuojamos teritorijos pažymėtos ruda spalva Vusunių priklausomybė lingvistnei grupei nėra identifikuota dėl ypač negausių žinių apie jų kalbą. Yra iškeltos hipotezės, priskiriančios juos indoeuropiečiams arba tiurkams, tačiau nė viena iš jų nėra įrodyta. Iš vusunių kultūrai priskiriamų kaukolių yra manoma, kad jie buvo europeoidai su nedidele mongoloidų priemaiša. Kai kurie kinų tekstai irgi minėjo „keistą“ vusunių išvaizdą: rudus plaukus, žalias akis ir į makakas panašų kūną.
Kinai savo tradicinėje kosmologijoje vusunius priskyrė „vakarų barbarams“ (šižongams). Legendinė istorija pasakojo, jog vusunių protėviai kadaise gyvenę gerokai ryčiau, t. y. dab. Gansu provincijoje, neidentifikuotos Ušui upės slėnyje. Apie 410 m. pr. m. e. jie išsikėlė iš savo pirminių vietovių, ir migravo į pietus, apsigyvendami kalnuotose vietovėse dab. Činghajaus provincijoje. Čia jie tapo priklausomi nuo vietos gyventojų juedži (tocharų). Apie 178 m. pr. m. e. kraštą užpuolus šiongnu, žuvo vusunių karalius Nandoumi. Legenda pasakoja, kad jo sūnus Liejiaomi buvo buvo paliktas ir išžindytas vilkės bei maitintas mėsa varnų. Iš čia ir kilo genties pavadinimas „varno vaikaičiai“.
Išaugusį karalaitį įsūnijo šiongnu karalius, ir užaugęs jis tapo dideliu vadu, siaubusiu kraštus vakaruose. Po jo užkariavimų juedži buvo priversti migruoti toliau į pietus, kol įsitvirtino Baktrijoje. Liejiaomi atvedė savo gentį į Žetisu regioną, kuriame įsitvirtino. Kinų šaltiniai teigia, kad vusunius sudarė apie 630 tūkst. žmonių. Jie, vadovaujami vadų, tituluojamų kunmo (昆弥), tapo galinga jėga tuometinėje Azijoje. Jų sostinė buvo iki šiol neidentifikuotoje vietovėje, kurią kinų šaltiniai mini kaip Čigu. Svarbiausias jų priešas tuo metu buvo šiongnu, prieš kuriuos vusuniai ne kartą susivienijo su Kinija. Šią sąjungą patvirtino ir politinės vedybos, apsikeitimas pasiuntiniais su Vidurio imperija. Pvz., 110–105 m. pr. m. e. vusunių vadas vedė Han dinastijos princesę Liu Jian.
53 m. pr. m. e. karalystėje įvyko dinastiniai nesutarimai, po kurių ji skilo į dvi dalis. Kinija laikė vusunius savo vasalais, ir gynė nuo didžiausios to meto politinės jėgos – šiongnu.
V a. vusunių teritorijas nusiaubė Rouranų kaganatas. Nors jis tiesiogiai nekontroliavo regiono, tuo metu čia vyko nuolatinės genčių migracijos. VI a. vusunių teritorijas prisijungė Tiurkų kaganatas. Manoma, kad jie buvo sparčiai tiurkizuoti, įsiliejo į eftalitų, karlukų gentis. Kai kurie mokslininkai kelia hipotezę, kad dabar Žetisu regione gyvenanti kazachų gentis uisinai yra tiurkizuoti tiesioginiai usunių palikuonys.
Triškonių pagrindinė mokykla
Pakruojo rajono Triškonių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Triškoniuose (Pakruojo raj.), Mokyklos g. 25, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190066225. Steigėjas Pakruojo rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|240px|left|Linkuvos gimnazijos Triškonių daugiafunkcis centras, 2019 m.
Istorija
Nuo 2013 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į Linkuvos gimnazijos Triškonių filialą.
Dūksta
Dūksta – ežeras vidurio Lietuvoje, Kelmės rajone, apie 12 km į šiaurę nuo Kukečių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,45 km, plotis – iki 0,21 km. Altitudė 154,4 m. Šiaurinis krantas žemas, pelkėtas, kiti krantai aukšti, ištisai apaugę medžiais. Ežerą supa Raudsparnės miškas. Į šiaurę įsikūręs Mančių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Dubysos intako Šventupio baseinui.
Brigade Boys Club
„Brigade Boys Club“ – Nepalo futbolo klubas iš Lalitpuro rajono.
Istorija
Žaidžia elito divizione.
Vaitimėnų Velnio stalas
thumb|left|250px|Velnio stalas
Stabinė – tai pailga rytų - vakarų kryptimi ištįsusi kalvelė, iškilusi vos 1 metru aukščiau už aplinkines. Ši pakiluma yra baigiančio užakti Stabo ežero salelė. Stabinėje yra apie 20 didesnių ar mažesnių akmenų. Labiausiai žinomas – Velnio stalas, aplink jį – Velnio kėdės. Vietiniai gyventojai šiuos akmenis vadina tiesiog Velnių sostine.
Kemeriai
Kemeriai  – miestas Latvijoje (1928–1959 m.), prijungtas prie Jūrmalos. Atstumas iki Rygos yra 44 km.
Vaitimėnų Velnio stalas
Velnio stalas – pusiau perskeltas, iš žemės kyšo 2,15 su 1,5 m akmens dalis, jame iškalta pasaga (pusmėnulis). Šalia šio akmens yra du plokšti akmenys vadinamos Velnio kėdės. Šalia Velnio stalo yra dar kelios akmenų grupės – Krivio sostas, dvi vaidilutės ir du kryžiuočiai, kiek toliau yra Žalčių alka, Aukuras ir Velnio stabas. Visi akmenys išsidėstę rytų - vakarų kryptimi. thumb|right|250px|Krivio sostas
Kemeriai
Miestelis yra 6 km atstumu nuo jūros tarp ežerų ir pelkių, turtingų sieringais šaltiniais. Todėl Kemerių plėtra susijusi su sieringų vandenų gydomųjų savybių panaudojimu. Kemerių kurorto teritorijoje yra daugiau kaip 30 sieros vandenilio šaltinių ir turtingos gydomųjų durpių bei sapropelio gydomųjų purvų sankaupos (Kanierio ežere). 1997 m. įkurtas Kemerių nacionalinis parkas, kurio administracinis centras yra Kemeriuose.
Su kitomis Jūrmalos dalimis ir Ryga Kemerius jungia elektrifikuotas geležinkelis ir Rygos – Ventspilio kelias.
Istorija
Liaudies medicinoje naudoti Kemerių sieringieji šaltiniai gydytojams buvo žinomi jau XVIII a. antroje pusėje – XIX a. pradžioje, kai į čia gydytis pradėjo važiuoti sergantys Kuršo aukštuomenės atstovai. Juos priimdavo eiguliai, kurių namuose buvo galima apsistoti ir išmėginti iš pelkių šaltinių atvesto gydomojo vandens vonias. Vieną iš eigulių vadino Kemeriu (Ķemers), kurio vardu ir pavadinta pelkė, o vėliau – kurortas.
Kemerių mineralinių vandenų cheminė analizė pirmąkart atlikta 1801 m. Sankt Peterburge, po to juos tyrinėjo D. Grindelis, kurio analizių rezultatai buvo publikuoti.
Pirmoji valstybinė maudyklė atidaryta 1838 m. Šie metai laikomi kurorto įkūrimo metais. Taigi Kemeriai jau iš pradžių formavosi kaip balneologinis kurortas, kurio plėtra ir toliau rūpinosi valstybė. Rusijos imperijoje kurortas buvo labai pamėgtas – 1912 m. buvo atidaryta tiesioginė geležinkelio linija Kemeriai – Maskva. Susisiekimui su Jaunkemerių pajūriu buvo įrengtas elektrinis tramvajus. 1915 m., prasidėjus karui, tramvajaus vagonai buvo perkelti į Rusiją.
Pirmojo pasaulinio karo metu Kemerių rajone kelis kartus vyko aktyvūs karo veiksmai (taip pat latvių šaulių kovos su bermontininkais) ir kurortas buvo nuniokotas. Tačiau gyvenimas jame atgijo greitai. 1928 m. Kemeriams suteiktos miesto teisės. Kemeriai tapo mėgiama rygiečių poilsio vieta.
Elektrifikuota geležinkelio linija su Kemeriais atidaryta 1951 m. spalį.
Kemerių miestas neteko teisių 1959 m., kai buvo prijungtas prie Jūrmalos.
Pamūšio pagrindinė mokykla
Pakruojo rajono Pamūšio pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pakruojo raj., Pamūšyje, veikusi 1907–2010 m., vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190065995. Steigėjas Pakruojo rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Panaikinus spaudos draudimą 1907 m. Pamūšyje įsikūrė dvarininko Alsufjevo išlaikoma pirmoji mokykla. Ją lankė daugiausia valstiečių vaikai. Mokoma buvo rusų kalba, nes ir mokytojas buvo rusų tautybės. Pirmoje Pamūšio mokykloje mokėsi apie 20 mokinių. 1909–1910 m. Alsufjevas pastatė specialią mokyklą. Joje dirbo mokytojas Latomas. Jis mokė lietuviškai, bet, kaip ir ankstesnis mokytojas, taikė fizines bausmes. Po mokytojo Latomo mokytojauti pradėjo mokytoja Rožė Vainiūtė. 1933 m. mokykla iš Sutkūnų perkelta į buvusią Alsufjevo pienininę. Pastatą Švietimo skyrius iš dvarininko nupirko. 1933 m. mokykloje pradėjo dirbti mokytoja Mauročienė, vėliau Pikelytė.
Rusams užėmus Lietuvą mokykla liko toje pačioje vietoje. 1940 m. rudenį Pamūšio pradinę mokyklą pradėjo lankyti beveik visi jaunesniojo amžiaus vaikai, nes jiems mokslas buvo privalomas. Tą rudenį mokyklą pradėjo lankyti daug neturtingų valstiečių vaikų. Po mokytojos Pikelytės pradėjo dirbti mokytoja Armoškienė. Ji stengėsi ne tik išmokyti vaikus, bet ir visapusiškai juos auklėti. Pamūšio mokyklos 1-oji septintokų laida mokyklą baigė 1952 m. 1962 m. mokyklą baigė pirmoji aštuntokų laida.
Pamūšio mokyklos patalpose nuo 1958 m. veikė vakarinė sezoninė mokykla ir neakivaizdinė mokykla, kurioje konsultavosi nemažai jaunuolių ir pagyvenusių žmonių. 1963 m. mokslą baigė pirmosios aštuntokų neakivaizdininkų ir sezoninės mokyklos laidos. 1962 m. mokykla sudegė, pradėtas statyti priestatas. 1963 m. mokiniai mokėsi jau naujoje mokykloje. Pamūšio aštuonmetės mokyklos mokytojų kolektyvas stengėsi ne tik išmokyti vaikus, bet ir visapusiškai juos auklėti. Mokykloje veikė ateistų, literatų, kraštotyrininkų, jaunųjų gamtininkų, fizikų, turistų, sporto, chemikų būreliai.
1985 m. Pamūšio mokykla reorganizuota į devynmetę, 1992 m. į pagrindinę, 2008 m. į Pašvitinio pagrindinės mokyklos filialą, pradinę mokyklą, 2010 m. likviduota.
Mikoliškiai (Rokiškis)
Mikoliškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Panemunio.
Kvirinalo rūmai
thumb|right|250px|Kvirinalo rūmai Kvirinalo rūmai (it. Palazzo del Quirinale) – renesanso stiliaus statinys Italijos sostinėje Romoje. Šiuos rūmus 1583 m. pastatė popiežius Grigalius XIII. Iki 1870 m. šie rūmai buvo popiežių vasaros rezidencija, nuo 1870 m. iki 1947 m. – Italijos karalių, o šiuo metu čia yra šalies prezidento rezidencija. Šiuose rūmuose gyveno 30 popiežių, 4 karaliai ir vienuolika šalies prezidentų.
Rūmams pavadinimas buvo duotas nuo kalvos (aukščiausios iš septynių Romos kalvų), ant kurios jie stovi.
Prancūzijos imperatorius Napoleonas Bonapartas, nuo 1805 iki 1814 m. buvęs Italijos karaliumi, Kvirinalo rūmus buvo pasirinkęs kaip vieną iš savo rezidencijų. Tačiau juose jis nespėjo apsistoti iki savo valdymo pabaigos 1814 m.
Kvirinalo rūmus statė ir dekoravo žymūs to meto menininkai: Domenikas Fontana, Karlas Madernas, Berninis, Guido Reni ir kiti. Aikštės centre stovi fontanas su obelisku ir dioskūrų – Kastoro ir Polukso – skulptūromis.
Kvirinalo rūmai turi 4 hektarų ploto sodus.
Rūmai užima 110500 m2 plotą ir yra dešimti didžiausi rūmai pasaulyje.
Ktesifonas
Ktesifonas (🇬🇷,, ) buvo vienas didžiausių senovės Persijos miestų. Jis buvo rytiniame Tigro krante.
Ktesifonas buvo Persijos imperijos sostinė valdant partams ir jų įpėdiniams Sasanidams. Daugiau nei 800 metų Mesopotamija buvo senovės Persijos provincija Kvarvaranas. Dabar Ktesifono griuvėsiai yra Irake, apie 35 km į pietus nuo Bagdado. Ktesifonas pirmąkart minimas Ezros knygoje (Senasis Testamentas) kaip Kasfija (pavadinimas kilo iš kasų tautos, kaip ir Kaspijos jūra). VI a. Ktesifonas buvo didžiausias pasaulio miestas.
Istorija
thumb|200px|left|Ktesifono griuvėsiai pavaizduoti [[1923 m. Irako pašto ženkle.]] Ktesifonas iškilo I a. pr. m. e. Partų imperijoje ir buvo sostinė daugumai partų valdovų. Dėl savo svarbos miestas buvo Romos imperijos vadų taikinys karuose su priešais rytuose. Roma ir Bizantija per Ktesifono gyvavimo istoriją buvo užėmusi miestą penkis kartus, vien II a. tris kartus. Imperatorius Trajanas užėmė Ktesifoną 116 m., bet jo įpėdinis Adrianas miestą grąžino persams 117 m. pagal taikos sutartį. Romos generolas Gajus Avidijus Kasijus užėmė miestą per karą su partais 164 m., bet apleido, kai buvo sudaryta taika. Imperatorius Septimijus Severas 197 m. nusiaubė Ktesifoną ir tūkstančius jo gyventojų pardavė į vergiją.
III a. pabaigoje, kai partus pakeitė Sasanidai, Ktesifonas vėl tapo nesantaikos židiniu. 295 m. Galerijus buvo nugalėtas persų prie miesto sienų. Pažemintas jis sugrįžo kitais metais ir Romos armija ketvirtą ir paskutinį kartą užėmė Ktesifoną. Jis grąžino miestą Narsei mainais už Armėniją. Apie 325 m. ir 410 m. miestas ar graikų kolonija kitoje upės pusėje buvo Rytų bažnyčios susirinkimų vieta.
Imperatorius Julianas buvo nužudytas prie Ktesifono sienų 363 m. kare su Šapuru II. 627 m. Heraklijus apsupo miestą, bet neužėmė, kai persai patenkino jo taikos sąlygas.
Viečiūnai
Viečiūnai  – miestelis Druskininkų savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Druskininkų, dešiniajame Nemuno krante. Seniūnijos centras. Veikia Viečiūnų progimnazija, biblioteka, lopšelis-darželis „Linelis“, paštas (LT-66007), kaimo bendruomenė.
Ktesifonas
Istorija
Musulmonai, vadovaujami Sa’ad Ibn Abi Waqqas, užėmė miestą 637 m., bet miesto gyventojai nenukentėjo. Tačiau Ktesifonas patyrė nuosmukį, o kai Abasidai įkūrė Bagdadą VIII a., jis ištuštėjo.
Per Pirmąjį Pasaulinį karą 1915 m. lapkritį Ktesifono griuvėsiuose vyko mūšis tarp Osmanų imperijos ir Didžiosios Britanijos pajėgų, kurios norėjo užimti Bagdadą. Turkai nustūmė anglus atgal ir privertė pasiduoti.
Viečiūnai
Nuo 1963 m. Viečiūnuose veikė AB „Drobė“ Viečiūnų verpimo fabrikas. Šiuo metu veikla fabrike beveik sustojusi. Praeityje kaime buvo garsi krepšinio komanda Viečiūnų „Drobė“.
miniatiūra|250px|left|[[Stogastulpis prie įvažiavimo į miestelį]]
Etimologija
Viečiūnai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas iš asmenvardžio Viečiūnas (plg. pavardė Viečas).
Istorija
Viečiūnai rašytiniuose šaltiniuose yra minimi nuo 1629 m. XIX a. Viečiūnai pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčiaus Neravų seniūniją. Buvo Veselovo dvaro (Neravai) valda.
2016 m. Viečiūnams suteiktas miestelio statusas. 2016 m. spalio 6 dieną Lietuvos heraldikos komisija patvirtino Viečiūnų herbo etaloną ir vėliavos projektą, kuriuos sukūrė dailininkas Arvydas Stanislavas Každailis. Herbe pavaizduota aukso spalvos verpstė mėlyname fone.
Ramonai (Kaunas)
Ramonai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 12 km nuo Čekiškės.
Zigmantas Aleksandras Tarlo
'Zigmantas Aleksandras Tarlo (m. 1654 m.) – Peremyšlio kaštelionas 1650-1654 m., karaliaus rūmininkas 1650 metais.
Buvo Vladislavo IV Vazos elektorius nuo Krokuvos vaivadijos 1632 metais.
Janusz Przymanowski
Janušas Pšimanovskis (1922 m. sausio 20 d. – m. 1998 m. liepos 4 d.) – Lenkijos rašytojas ir publicistas, Lenkijos kariuomenės pulkininkas.
Biografija
Janušas Pšimanovskis gimė 1922 m. sausio 20 d. Jam besimokant Varšuvos universiteto Istorijos fakultete prasidėjo Vokietijos-Lenkijos karas, ir Pšimanovskis savanoriu išėjo į frontą.
Lenkijai pralaimėjus Pšimanovskis buvo internuotas TSRS teritorijoje. Gyveno Sibire. 1943 m. sužinojo, kad Tarybų Sąjungoje formuojami lenkų daliniai, kuriems renkami savanoriai, ir užsirašė savanoriu.
Fronte susidraugavo su Tarybinės Armijos karininku Adrachamnu Deminovu (vienas stiklo pramonės TSRS organizatorių, buvęs stiklo gamyklos direktorius, savanoriu išėjęs į frontą), kuris žuvo Lenkijos teritorijoje. Vėliau draugo atminimą įamžino keliose knygose.
Nuo 1945 m. dirbo kariniu žurnalistu, karinių leidinių redaktoriumi. Buvo Lenkijos kariuomenės Vyriausiosios politinės valdybos karininkas.
Kaip rašytojas debiutavo 1950 m., išleidęs knygą apie lenkų žygdarbius Antrajame pasauliniame kare. Karo tematika jo kūryboje buvo viena pagrindinių.
1960 m. bendraautorystėje su Ovidijumi Gorčiakovu (Овидий Александрович Горчаков) parašė knygą „Ugnį šaukiam į save“ apie tarybinių ir lenkų pogrindininkų, karo metais veikusių okupuotame Seščios aerodrome (Briansko sritis, Rusija), didvyriškumą. 1965 m. pagal šią knygą nufilmuotas 4 serijų filmas (režisierius Sergejus Kolosovas) buvo rodomas televizijoje. Knyga lenkiškai vadinosi „Minerzy podniebnych dróg“ ('Padangės kelių minuotojai').
1964–1970 m. parašė apysaką „Keturi tankistai ir šuo“, pagal kurią Lenkijoje buvo pastatytas to paties pavadinimo TV serialas (21 serija). Pats Pšimanovskis nusifilmavo paskutinėje serijoje (epizodinis fotografo vaidmuo).
1966 m. parašė dokumentinę apysaką „Studzianki“ apie lenkų ir vokiečių tankų mūšį prie Studziankų.
Yra parašęs virš 200 dainų ir dviejų miuziklų žodžius.
1980–1985 m. buvo Lenkijos seimo deputatas.
Ivoškiai (Šiauliai)
Ivoškiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kuršėnų.
Vitalijus Karpačiauskas
'' Vitalijus Karpačiauskas (g. 1966 m. liepos 6 d. Panevėžyje) – Lietuvos boksininkas (pirmojo, antrojo pusvidutinio ir pirmojo vidutinio svorio kategorijos), treneris. Daugkartinis Lietuvos čempionas, Europos čempionas, daugelio tarptautinių turnyrų nugalėtojas, olimpietis, Vitalijaus Karpačiausko taurės, dėl kurios varžomasi tarptautiniame bokso turnyre Panevėžyje, steigėjas.
Biografija
1991 m. baigė Kūno kultūros institutą. 1998 m. buvo vienas iš V. Karpačiausko bokso turnyro taurės steigėjų. 1998-2004 m. dirbo versle, nuo 2005 m. - Panevėžio kūno kultūros ir sporto centro bokso treneriu.
Žmona Indra – medikė, dviračių sporto klubo kineziterapeutė.
Sporto pasiekimai
Pradėjo treniruotis trylikos metų pas trenerį Julių Kibą. Studijų laikotarpiu KKI bei vėliau jį treniravo Nikolajus Jerofejevas, Henrikas Virpša. Pirmoji pasiekta pergalė – SSRS jaunučių bokso turnyro nugalėtojas  (14 metų). Jaunučių grupėje iškovojo 28 pergales. 1981 m. Jonavoje iškovojo jaunių bokso čempiono vardą, 1982–1983 m. – jaunimo čempionas. Praėjo visas svorio kategorijas nuo pačių lengviausių iki 67 kg. 1990 m. tapo Baltijos šalių čempionas.
1993 m. tapo Europos vyrų bokso čempionu (Bursa, Turkija). Lietuvai tai buvo pirmoji pergalė po 22 metų pertraukos (1971 m. čempionu tapo Juozas Juocevičius). Tais pačiais 1993 m. Tamperėje (Suomija) Pasaulio pirmenybių sidabro medalininkas ir 1995 m. Berlyne (Vokietija) Pasaulio čempionato bronzos medalio laimėtojas.
V. Karpačiauskas dalyvavo Barselonos 1992 m. (6-8 vietos) ir Atlantos 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse (9-16 vietos).
Buvo 7 kartus Lietuvos čempionas: 1986, 1988, 1990, 1991, 1993, 1995, 1996 Lietuvos čempionas. Dalyvavo ir nugalėjo daugelyje tarptautinių turnyrų. Sėkmingai boksavosi Lenkijos (Bialystoko „Gvardijos“ ir Poznanės „Olimpijos“ klubai) ir Vokietijos (Šverino klubas) komandiniuose čempionatuose: Bundeslygos ringuose ir per dvejus metus nepralaimėjo nė vienos kovos, tapęs Europos čempionu buvo išrinktas geriausiu Lenkijos sportininku tarp legionierių.
Palikti didįjį ringą po aštuoniolikos metų įtemptų treniruočių V. Karpačiauskas nusprendė 1996 m. Ta proga Panevėžyje buvo surengtas ne tik Lietuvos bokso čempionatas, bet ir boksininko išleistuvės. Tuomet iškovojo dar vieną šalies aukso medalį ir kaip nugalėtojas atsisveikino su didžiuoju sportu.
1993 m. buvo išrinktas Geriausiu Lietuvos sportininku. Ringe turėjo 380 kovų, iš kurių 340 laimėjo.
Armėnijos herbas
Armėnijos Respublikos herbas buvo patvirtintas 1990 metų rugpjūčio 23 dieną Armėnijos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos sprendimu. Naujasis herbo dizainas sukurtas Pirmosios Armėnijos Respublikos (1918–1920) herbo pagrindu. Herbo autoriai – architektas, Rusijos Menų akademijos narys Aleksandras Tamanianas ir dailininkas Hakobas Kodžojanas. Šis herbas pakeitė Armėnijos TSR herbą, kuris buvo naudojamas nuo 1922 metų.
Aprašymas
Skydą laiko du skydininkai – heraldiškai dešinėje stovi auksinis nuleistus sparnus demonstruojantis erelis, kairėje – liūtas. Abu žiūri į šonus. Po skydu smaigaliu į viršų stovi auksinis kalavijas, buožele besiremiantis į žemę, pervėręs auksinės grandinės grandį. Didžioji dalis geležtės slepiasi už skydo. Už kalavijo skersinio sukryžiuoti auksinis kviečių pėdas ir auksinė palmės šakelė. Už jų eina auksinė devizo juostelė be devizo.
Simbolika
Abu šie gyvūnai parinkti dėl heraldikoje jiems priskiriamų galios, narsos, kantrybės, išminties ir kilnumo.
Armėnijos Konstitucijos 13 straipsnis nustato, kad:
Istorija
Armėnijos herbas naudotas Pirmosios Armėnijos Respublikos metu (1918–1920 metais), o Turkijai ir TSRS pasidalijus valstybę, Armėnijos TSR šis herbas buvo naudotas iki 1922 metų, kol buvo patvirtintas Armėnijos TSR herbas.
Dalal Midhat-Talakić
Dalal Midhat-Talakić (g. 1981 m. rugpjūčio 5 d. Sarajeve) – Bosnijos ir Hercegovinos dainininkė, dueto „Erato“ narė.
Nuo 2009 m. pradėjo solinę karjerą. 2016 m. su Deen, Ana Rucner ir Jala atstovavo Bosnijai ir Hercegovinai 2016 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, kur atliko dainą „Ljubav je“.
Šoniukas
left|120px
Šoniukas – ežeras vidurio Lietuvoje, Kelmės rajone, apie 13 km į šiaurę nuo Kukečių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,52 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 143,2 m. Ežeras siauras ir ilgas, o šiaurinė dalis išplatėjusi, ovalo formos. Šiauriniai krantai užpelkėję. Aplinkui stūkso Šonos miškas. Pietuose išteka upelis į Juodupio upelį (Šonos intakas, Ventos baseinas). Įsikūręs Jadvygavos kaimas.
Izabelinė
Izabelinė (arba Izabelina, Zabelina) – tai gyvenvietės:
Bairam Curis
Bairam Curis – miestas Albanijos šiaurinėje dalyje, įsikūręs netoli kaimyninių Serbijos (Kosovo autonominės provincijos) ir Juodkalnijos valstybių sienų. Tropojės apygardos centras. Dauguma gyventojų albanai, daugiausia musulmonai.
Istorija
thumb|left|200px|Bairam Curio mečetė
Senovės laikais šios vietovės buvo apgyvendintos jau nuo akmens amžiaus. Vienos pirmiausių šias teritorijas apgyvendino senosios šių vietų gyventojos – ilyrų gentys. Bairam Curis, kaip ir visa dabartinės Albanijos teritorija, nuo seno buvo senovės valstybių Makedonijos, Romos imperijos – sudėtyje, kurių kultūra labai smarkiai paveikė vietos gyventojus ir jų kultūrą.
Ankstyvaisiais viduriniais amžiais miesto apylinkės, kaip ir didžioji dalis Balkanų, patyrė intensyvią slavų genčių invaziją. Dabartinė miesto teritorija ilgą laiką priklausė Bizantijos imperijai, vėliau Bulgarijos ir Serbijos karalystėms, Epyro Despotijai, kol XV a. galiausiai atiteko Osmanų imperijai, kuriai valdant pradėjo plisti islamas. Osmanų imperijos laikais yra minimas Kolgecajaus (Kolgecaj) kaimas, kurio vietoje vėliau ir išaugo dabartinis miestas.
1912 m., Albanijai paskelbus nepriklausomybę, šis miestas atiteko naujai susikūrusiai valstybei, tačiau prasidėjus I pasauliniam karui, miestas bei jo apylinkės buvo užimtos Serbijos, Juodkalnijos ir Austrijos-Vengrijos armijų.
II pasaulinio karo išvakarėse, 1939 m., kaip ir visa Albanija, buvo okupuotas Italijos kariuomenės, 1943 m. miestas buvo okupuotas fašistinės Vokietijos, kol 1944 m. galutinai išvaduotas vietos komunistų partizanų.
Iki pat XX a. vidurio, miestas tebuvo tik nežymi gyvenvietė, neturėjusi pakankamai didelės ekonominės ir socialinės reikšmės. Miesto reikšmė išaugo į valdžia atėjus komunistams ir pradėjus vykdyti planinę šalies industrializaciją.