cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oberšturmfiureris
SS oberšturmfiureris
SS organizacijoje SS oberšturmfiureriai galėjo būti adjutantai štabe, gestapo karininkai, koncentracijos stovyklų prižiūrėtojai, techninių tarnybų viršininkai ir pan. SS kariuomenėje oberšturmfiureriai paprastai būdavo būrių vadai.
Istorija
Laipsnis atsirado iš SS šturmo (kuopos) vado pavaduotojo pavadinimo. SS organizacijos SS šturmas buvo kuopos dydžio padalinys, sudarytas iš 3–4 SS trupų, atitikusių būrius.
SS šturmas būdavo organizuotas nedideliame mieste, kaimo rajone. Šturmo sudėtyje būdavo 54–180 žmonių.
Katinėliai
Katinėliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Girėnų.
Sociedade Esportiva Palmeiras
Sociedade Esportiva Palmeiras – Brazilijos futbolo klubas, 1914 metais įkurtas San Paule.
2016–2017 m. sezone rungtyniavo Brazilijos Campeonato Brasileiro Série A.
Tolna
Tolna  – medė Vengrijos centro pietinėje dalyje. Įeina į Pietų Uždunojės regioną. Administracinis centras – Seksardas.
Geografija
Tolnos medė plyti Didžiojoje Vengrijos lygumoje. Svarbiausios upės – Dunojus, Šijas, Kopanis, Šarvizas, Kapošas.
thumb|left|240px|Pakšas Dunojaus pakrantėje
Janis Cimzė
Janis Cimzė (, 1814 m. liepos 3 d. Cimzės dvarelyje netoli Raunos, Vidžemė – 1881 m. spalio 22 d. Valka, palaidotas Lugažų kapinėse) – latvių dirigentas, kompozitorius, pedagogas.
Biografija
Nuo 1830 m. namų mokytojas Ruozės dvare Raunoje, Smiltenėje, Valmieros bendruomenės mokykloje. 1836–1838 m. studijavo pedagogiką Berlyno universitete. Muzikos mokėsi Berlyne pas L. Erką. 1839–1849 m. Vidžemės mokytojų seminarijos Valmieroje, 1849–1881 m. Valkos mokytojų seminarijos direktorius. Parengė nemaža latvių ir estų vargonininkų, choro dirigentų.
Vienas pirmųjų latvių liaudies melodijų rinkėjų ir harmonizuotojų. Su broliu Davidu ir mokiniais sudarė 4 balsų chorui harmonizuotų latvių liaudies dainų rinkinį „Dainų grožis“ (Dziesmu rota) 8 sąs. 1872–1884 m.).
Akelaičiai
Akelaičiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 4,5 km nuo Bartninkų.
Dobromilas
Dobromilas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietvakarius nuo Bielsko ir apie 45 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1952-1954 m. kaimas buvo Dobromilo valsčiaus centras.
Euritas
Graikų mitologijoje Euritas dažnas vardas:
Monkevičius
Monkevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Monkevičienė (ištekėjusi moteris) ir Monkevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Otonas Tolišius
Otonas Tolišius (, 1890 m. lapkričio 20 d. Skirvytėlėje, Šilutės apskritis – 1967 m. vasario 24 d. Niujorke, JAV) – JAV lietuvių žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1907 m. išvyko į JAV. Niujorko Kolumbijos universitete studijavo žurnalistiką ir 1916 m. gavo bakalauro laipsnį. Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo JAV kariuomenėje. 1916-1921 m. laikraščio „The Cleveland Press“ reporteris, nuo 1921 m. – redaktorius. 1923-1931 m. „Universal Servise“ korespondentas Berlyne, 1931-1932 m. – „International News Service“ Europos skyriaus vedėjas Londone, 1933-1940 m. – „New York Times“ korespondentų štabo narys Berlyne. 1940 m. naciai ištrėmė iš Berlyno. Nuo 1941 m. „The New York Times“ ir Londono „The Times“ korespondentas Tokijuje. Iki 1964 m. dirbo „New York Times“ redakcijos štabe. Vasario 16-ąją kasmet vedamuoju paminėdavo Lietuvos nepriklausomybės sukaktį.
Kvedariškis
Istorija
Kvedariškis – rusų sentikių bendruomenės kaimas, kažkada vadintas Fiodoriškiu. Minimas 1609 m. Ukmergės pavieto Panemunio dvaro inventoriuje. 1923 m. buvo 56 kiemai. 1935–1940 m. kaime veikė sentikių dvasinis choras.
Moore
Moore − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Katininė
Katininė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 18 km nuo Karsakiškio.
Kižai
Kižai  – sala ir joje esantis architektūtinis ansamblis Onegos ežere, Karelijoje, Rusijoje. Joje pastatytas medinių cerkvių ir namų architektūros ansamblis, vienas pirmųjų Rusijoje muziejų po atviru dangumi. Čia eksponuojami įvairūs karelų valstiečių namai, rakandai ir kiti statiniai. 1990 m. Kižų šventorius buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. 1993 m. įtrauktas į Rusijos kultūrinio paveldo sąrašą. Cerkvės pirmąkart šaltiniuose minimos XVI a. 1693 m. jos sudegė, po to kai į jas trenkė žaibas. XVIII a. medinės cerkvės ir XIX a. medinis aštuonkampis bokštas su laikrodžiu atstatytas. Pastatų kompleksas įamžina senovinį parapijos erdvinį modelį. Anksčiau saloje buvo 12 kaimų, tačiau vėliau jie buvo sunaikinti.
Legenda byloja, kad cerkvė buvo pastatyta naudojantis vien kirviu, be vinių ar kitų įrankių. O vėliau kirvis buvo išmestas į ežerą, nes pastatęs šią cerkvę stalius suprato, kad nieko gražesnio sukurti nebeįmanoma.
1960 m. Kižų ansamblis paskelbtas istoriniu-architektūriniu muziejumi-rezervatu. Pagrindinis jo objektas – 22 kupolų medinė Atsimainymo cerkvė (pastatyta 1714 m., ikonostasas su 102 ikonomis). Taip pat stovi 9 kupolų Švč. Mergelės Užtarėjos cerkvė (1764 m.), varpinė (1862 m.), medinė siena (atstatyta 1959 m.) Į Kižus perkelta Muromo vienuolyno Šv. Lozoriaus Atgimimo cerkvė (XIV a. pab.), Šv. arkangelo Mykolo bokštas iš Lelikozero (XVII–XVIII a.), koplyčių iš Kavgoros (XVII–XVIII a.), valstiečių gyvenamųjų namų, malūnų, svirnų, kluonų.
Egistas
Egistas (Aigistas) graikų mitologijoje – Tiesto ir jo dukters Pelopijos (nepažinusios tėvo) sūnus, Agamemnono pusbrolis.
Mirus Tiestui Atrėjo sūnūs Agamemnonas ir Menelajas išvijo sostą užėmusį Egistą. Valdyti Mikėnus pasiliko Agamemnonas.
Agamemnonui išvykus į Trojos karą Egistas susidėjo su jo žmona Klitemnestra ir užėmė Mikėnų sostą. Iškilmingai sutikęs grįžtantį iš karo Agamemnoną ir jį su meiluže nužudęs. Septynerius metus Egistas buvo Mikėnų valdovas; aštuntais metais Agamemnono sūnus Orestas ir jo žmona Elektra, parvyko į tėviškę ir nužudė abu – Egistą ir Oresto motiną Klitemnestrą.
Katpėdė
Tai daugiametis žolinis augalas, užaugantis iki 30 cm aukščio. Stiebas status, lapai pažanginiai, pailgi, apatinėje pusėje apaugę pūkais; žiedynai rožiniai ar balti, sudaro šluoteles. Vaisius – pailgas, šakniastiebiai ploni.
Mėgsta saulėtas šviesias vietas, auga beveik visur pušynuose, sausose pievose. Žydi gegužės – liepos mėnesiais, sėklos subręsta rugsėjo mėnesį.
Vaistinė žaliava – neišsiskleidę žiedynai bei augalo antžeminė dalis, kuri pjaunama lauke ar gerai vėdinamoje patalpoje. Užpilai vartojami vidiniam ir išoriniam kraujavimui stabdyti, turi tulžį varančių savybių, todėl vartojama hepatito, cholecistito gydymui. Išoriškai – nuo egzemos.
Sagarmathos nacionalinis parkas
Sagarmathos nacionalinis parkas (सगरमाथा) − saugoma gamtos teritorija Nepale, Himalajuose; į šiaurės rytus nuo Katmandu. 1979 m. Sagarmathos nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Sagarmathos nacionalinis parkas užima 1148 km² Himalajų ekologinės teritorijos ploto. Nacionalinio parko statusas jam buvo suteiktas 1976 m. liepos 19 d. Parko teritorijoje stūkso šios viršukalnės:
Opolės Stšelcės
Įsikūręs prie geležinkelio linijos, jungiančios Glivicių ir Opolės miestus. Netoli miesto eina autostrada A4.
Opolės Stšelcės minimos nuo XIII a.
Stačioji vaisgina
Stačioji vaisgina (Ajuga pyramidalis) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos vaisginų (Ajuga) genties augalų rūšis. Dar žinoma kaip kėgelinė vaisgina. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Biologija
thumb|left|200px|Iliustracija iš Atlas der Alpenflora Tai daugiametis, 10–30 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas status, šiurkščiai gauruotas. Skroteliniai lapai atvirkščiai kiaušiniški, plaukuoti,, su lapkočiais, lygiakraščiai arba nežymiai karbuoti, prisiglaudę prie žemės.
Pažiedės kiaušiniškos, neskiautėtos, lygiakraštės. Žiedynas keturbriaunis, piramidės pavidalo, tankus; jo menturiai dažniausiai iš 6 žiedų. Žiedai maži, 10–13 mm ilgio, bekočiai. Taurelė penkiadantė, jos danteliai apaugę pasišiaušusiais plaukeliais, apatinė dalis beveik plika. Vainikėlis žydras ar šviesiai mėlynas, gauruotas. Jo viršutinė lūpa dviskiautė, o apatinė – triskiautė. Kuokelių 4, jų koteliai pliki.
Žydi gegužės–birželio mėnesiais. Vaisiai – riešutėliai, rutuliški, maždaug 1,5 mm ilgio, raukšlėti, neretai apaugę pasišiaušusiais plaukeliais. Dauginasi sėklomis.
Paplitimas ir augavietės
Paplitusi Europoje. Lietuvoje gana reta.
Auga šviesiuose miškuose, sausose pievose, pamiškėse, šlaituose, viržynuose.
Apsauga ir grėsmės
Į Lietuvos saugomų augalų sąrašus rūšis įrašyta nuo 1962 m. Grėsmę kelia augaviečių užaugimas krūmais, medynų tankėjimas, mindymas, skynimas.
Vašas
Vašas  – medė Vengrijos vakaruose, Austrijos ir Slovėnijos pasienyje. Įeina į Vakarų Uždunojės regioną. Administracinis centras – Sombathėjus.
Geografija
Vašo medė plyti Mažojoje Vengrijos lygumoje. Pačiuose vakaruose siekia Alpių prieškalnes (Kėšego aukštuma). Svarbiausia upė – Raba.
thumb|left|240px|Kėsegas
Kolanas (Liublino vaivadija)
Kolanas  – kaimas Lenkijos rytuose, Jablono valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Jablono, apie 15 km į rytus nuo Parčevo ir apie 59 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. 1921 m. įkurta Kolano Švč. Mergelės Marijos parapija.
Religijotyra
Religijotyra arba religijos studijos – mokslas, tyrinėjantis religiją, įvairiais aspektais, prieinamais moksliniams tyrimams, tokiais kaip tikėjimų sistemos ir elementai, elgsena, kultūrinė raiška, institucijos. Tyrinėjimai atliekami, pasitelkus prieigas ir metodus, naudojamus kitose mokslinėse disciplinose (istorijos, filosofijos, kultūrinės antropologijos, psichologijos, psichoanalizės, sociologijos biologijos, ekonomikos, literatūros kritikos, filologijos, ir kt.), lyginamąjį metodą bei religijų fenomenologiją, aprašant, lyginant, interpretuojant.
Teologija, savo ruožtu, koncentruojasi į konkrečios religijos tikėjimo ir doktrinos klausimus, priimant jas kaip nekvestionuojamą autoritetą, tuo tarpu religijos studijos tiria religijas kaip istoriškai susiformavusias sistemas, remiantis ne religijų autoritetų doktrinomis ir skelbiamais tikėjimais, bet moksliškai patikrintais faktais.
Nors religijos kaip socialinio reiškinio tyrinėjimai ir lyginimai žinomi nuo antikinės filosofijos laikų, šiuolaikinės religijotyros pagrindai susiformavo XIX a. Plataus masto religijų lyginimą ir aiškinimą pradėjo Maksas Miuleris. Vėliau įvairūs filosofai, sociologai, psichologai (Emilis Diurkheimas, Karlas Marksas, Džeimsas Freizeris, Karlas Jungas, Zigimundas Froidas ir kt.) savo darbuose plėtojo sekuliarias religijos sampratos teorijas, tačiau XX a. viduryje plačiausio pripažinimo buvo sulaukusi rumunų religijotyrininko Mirčea Eliadės religijos teorija.
Lietuvoje mokslinė religijotyra pradėta XX a. antroje pusėje, tačiau ji rėmėsi daugiau etnografiniais religijos tyrinėjimais. Moderniosios lietuvių reigijotyros atstovais galima išskirti Norbertą Vėlių, Gintarą Beresnevičių, Algirdą Julių Greimą, Mariją Gimbutienę. Religijotyra dėstoma VDU Teologijos fakultete. Vilniaus Universiteto Religijos studijų ir tyrimų centras, įsteigtas 1992 metais, vykdo ir tarpdisciplininius mokslinius tyrimus ir ruošia religijos studijų magistrus.
Žinios apie religijas senovėje
Nuo IX a. arabai pradėjo kitų kraštų religijų aprašymą. XII a. Šahrastanis parašė veikalą „Religinės grupės ir filosofinės mokyklos“, kuriame aprašė krikščionybę, judaizmą, persų, antikines religijas. Europoje tuo tarpu Adomas Brėmenietis (1075 m.), Saksas Gramatikas (1210 m.) ir kiti autoriai aprašė Šiaurės, Vakarų Europos senąsias religines tradicijas. 1043 m. pasirodė pirmi Korano vertimai į lotynų kalbą. XIII a. mistiko Rodžerio Beikono Opus Majus pateikiama religijų sekėjų klasifikacija (pagonys, stabmeldžiai, totoriai, stačiatikiai, saracėnai, žydai, krikščionys). Nuo XIII a. prasidėjo misionieriškos kelionės (pradedant Marku Polu) po tolimus Europai kraštus, atsirado daugiau žinių apie tų šalių žmonių tikėjimus. Pradėjo rastis legendos apie krikščioniškas žemes kažkur tolybėse, pvz., legenda apie Juozapotą ir Varlamą, paremta Budos įvaizdžiu.
Religijotyros ištakos
XVII–XVIII a. Vakarų Europoje išpopuliarėjo deizmas – įsivaizdavimas, kad Aukštesnioji Galia, Kūrėjas, sukūręs pasaulį į jo veikimą toliau nebesikiša, todėl neturi būti garbintinas. Su jo išaugimu prasidėjo sekuliarizacija, distancijavimasis, racionalumo ir religingumo priešpastata, religijos imtos nebekontekstualizuoti. 1625 m. britų filosofas Edvardas Herbertas iš Čerburio parašė De veritate, kur bandė aptikti bendrą visų religijų vardiklį. Jis išskyrė 5 bendrybes: 1. tikėjimą aukščiausia anapusine galia, 2. tos galios garbinimą, 3. garbinimo pasireiškimą ne tik ceremonijomis, bet ir vidiniu nuolankumu, 4. kalbėjimą apie nuodėmių išganymą, 5. atlygio ir bausmės teigimą. Vokiečių filosofas Gotfrydas Laibnicas teigė, kad blogis yra laikinybė, visas pasaulis yra neatsiejamas nuo Dievo dėsnių tobulumo, o visos religijos yra dieviškos tiesos apraiškos.
XVIII a. geriau susipažinus su Afrikos, Amerikos, Okeanijos kultūromis, buvo pradėta kalbėti apie „pirmykštes“ ir „knygines“ kultūras, prancūzų mokslininkas Šarlis de Brosas sukūrė fetišizmo sąvoką, vėliau sukuriamas animizmas. Tuo laikotarpiu šių kultūrų tikėjimai laikyti barbariškais, prietaringais, menkesniais už monoteistinius tikėjimus.
thumb|left|200px|Romantikai ir simbolistai gręžėsi ir idealizavo senuosius tikėjimus. [[Akseli Gallen-Kallela „Kalevalos“ siužeto piešinys]]
1775 m. filosofas Deividas Hiumas teigė, kad visos religijos kilo iš barbariško baimės prieš ateitį, nežinomybę jausmo. Prasidėjo evoliucionizmo, teigiančio laipsnišką religijų kitimą iš primityvesnių link sudėtingesnių, užuomazgos. Apšvietos laikotarpyje pradėti leisti kompendiumai, enciklopedijos, kuriose, be kita ko, pradėtos struktūruoti religijos. Hėgelis iškėlė „absoliučios dvasios raidos“ idėją, teigė visuotinio progreso ir tiesinio laiko pasaulėžiūrą.
XVIII–XIX a. dėl mokslo reikšmės iškėlimo ir suvešėjusių romantistinių idėjų ėmė kurtis institucijos, pradėjusios tyrinėti senąsias kultūras, jų tikėjimus, prasidėjo senųjų tekstų šifravimo, vertimo darbai. Atsirado istorizmas – istorinės perspektyvos sampratos metodas. Toliau buvo keliamas klausimas apie bendrą religijos prigimtį. Įtakingas transcendentalizmo judėjimas taip pat palaikė transcendentinės religijų vienybės sampratą.
XIX a. antroje pusėje į religiją žvelgta trijomis tendencijomis:
Ankstyvoji religijotyra
thumb|200px|Maksas Miuleris, su kuriuo siejama religijotyros pradžia
Evoliucionizmas
XIX a. suklestėjo darvinizmas ir evoliucionizmas, teigęs pakopinį reiškinių kitimą, ir ženkliai prieštaravęs teologiškam pasaulio suvokimui. Vienas žymiausių šios krypties atstovų, Herbertas Spenseris, teigė, kad religijos pagrindas yra nesuvokiama visatos galia, palaikė euhemeristinį požiūrį į Dievą, religijos ištakas kildino iš mirusiųjų kulto, taip pat regėjimų, sapnų, baimių keliamo nejaukumo jausmo, suponuojančio pomirtinį gyvenimą. Evoliucijos dėka „primityvios“ religinės išraiškos sudėtingėja. Su darvinizmo plitimu daugėjo religijos priešininkų, darvinistinis požiūris į religiją tapo moksliniu požiūriu.
Religijotyros pradžia (lyginamoji ir lingvistinė religijotyra) prasideda su vokiečių kalbininku, orientalistu Maksu Miuleriu. jis pirmasis išskyrė „religijos mokslą“ remdamasis trimis religijos a priori: knyga, kuria remiasi religija, institucija ir apreiškimo samprata. Jis religiją suvokė kaip stabilią, nekintamą, daug dėmesio skyrė religijos lingvistikai. Religijos kilmę siejo su percepsija – visi žmonės savo sensorika pažįsta baigtybes, tačiau apibrėžimuose įžvelgia beribiškumą. Iš šio beribiškumo suvokimo ir moralės atsiranda „natūralioji religija“. Institucionalizavimas yra religinės devoliucijos požymis, nes pažeidžia religijos esmę. Apibrėžė religiją kaip begalybės suvokimą per tokias manifestacijas, kurios gali veikti žmogaus moralinį charakterį. Miuleris teigė kalbos ir mąstymo bendrybę, išskyrė tokius jų raidos etapus: rematinį (žodžių kūrybos), dialektinį (raidos, gramatikos kristalizavimosi), mitopoetinį (kalba įgauna mitopoetinį turinį, reiškiniai personifikuojami). Gamtos procesų įvardijamas suteikia pagrindą jų deifikacijai. Miuleris teigė mitus esant iškreipta tiesos forma. Maksas Miuleris įvedė religijas į akademinį diskursą, davė pagrindus religijotyros metodologijai, pradėjo kurti terminologiją, ruošė pagrindą religijų dialogui, pats parašė ir išleido daug svarbių leidinių (išspausdino Rigvedą, pradėjo religinių tekstų vertimų seriją Sacred Books of the East).
Naujasis metodas buvo mokslinis (tikėjo priežasties–pasekmės ryšiais, nepasitikėjo akivaizdžiais a priori argumentais), kritinis (naujas požiūris į medžiagą), istorinis (tęstinumo pojūtis), lyginamasis (lyginimas – žinių pagrindas). Tikslas buvo atrasti „religiją“ už „religijų“. Religija imta nagrinėti kaip bet koks kitas organizmas su jo vystymusi.
Religijos antropologija
thumb|250px|[[Papuasai|Papuasas su ritualine kauke. Antropologams buvo svarbu suprasti necivilizuotų tautų papročius, tikėjimus kaip raktą į žmonijos ankstyvąjį būvį]]
XIX a. pab. dėl darvinizmo plėtros susikūrė antropologija. Ji, laikydamasi evoliucionistinio požiūrio, necivilizuotas tautas laikė pirmuoju žmonijos evoliucijos „laipteliu“, todėl skyrė daug dėmesio jų kultūros, tarp jų ir religijos, tyrinėjimui. Dėl archeologijos, etnografijos suklestėjimo rasta nemažai medžiagos, bylojančios apie senovės žmonių pasaulėvaizdį. Vienas svarbiausių religijos antropologijos pradininkų buvo britas Džonas Liubokas, sukūręs paleolito, neolito terminus, palaikęs rasių vienalinijišką religinės ir kultūrinės raidos teoriją. Jis išskyrė 6 religijos raidos pakopas: 1. ateizmas, 2. fetišizmas, 3. totemizmas, 4. šamanizmas, 5. stabmeldystė (antropomorfizmas), 6. etinis monoteizmas. Pasak Liuboko teorijos, tik paskutiniame etape religija siejasi su moralumu.
Edvardas Barnetas Teiloras išpopuliarino animizmo (tikėjimas, kad visos būtybės turi sielą) terminą, įvedė liekanų (survivals) terminą, kuriuo įvardijo sąmonėje užsilikusius ankstesnių evoliucijos etapų elementus. Pirmykščių tautų tikėjimus laikė logiškais ir racionaliais, iškėlė racionalumo svarbą, viską grindė priežasties-pasėkmės ryšiu. Religiją įvardijo kaip tikėjimą dvasinėmis būtybėmis. Teiloras religiją kildino iš vaikiško paklydimo ir naivumo – žmogus, pastebėjęs skirtumą tarp gyvojo ir mirusiojo, suteikia jo kvėpavimui (dvasiai) didelę reikšmę. Šią dvasinę savybę vėliau jis priskiria visoms gyvoms būtybėms. Teiloro teigimu animizmas buvo pirmoji religijos forma ir buvo paplitusi akmens amžiuje.
Robertas Renulfas Maretas buvo Teiloro mokinys, domėjosi religijos kilme. Ją įžvelgė beasmeniškoje galioje, slypinčioje visuose gamtos fenomenuose (manizmas). Teigė, kad dažnoje kultūroje yra tą galią įvardinantis žodis (mana, orenda, ngai, wakan). Ši galia, pasak Mareto, veikia dievus ir demonus, nepavaldi jiems. Jis teigė religijos pradžią antgamtiškumo, nepaaiškinamumo, beasmeniškumo pojūtyje, pabrėžė emocinio išgyvenimo svarbą. Visi papročiai, ritualai turi religinį pamatą. Pateikė tokį religijos apibrėžimą: „Religija – tam tikra sudėtinė ar konkreti proto būsena, kurioje įvairios emocijos bei idėjos tiesiogiai provokuoja veiksmą“. thumb|left|200px|[[Totemo stulpas Kanadoje. Totemizmas dažnai laikyta pirmine žmogaus religine pasaulėžiūra]] Kita dalis antropologų religiją buvo linkę labiau aiškinti per bendruomeninius potyrius, santykį su gyvūnijos pasauliu, todėl koncentravosi ties XVIII a. Džono Longo sukurtu totemizmo terminu. Šį požiūrį labiausiai vystė škotų etnologas Džonas Fergiusonas Maklenanas, tyrinėjęs vestuvių ritualus, tarpgentinius santykius. Jis teigė totemizmą esant pirmine religine forma, kai žvėrims, augalams, žvaigždėms būdavo suteikiamos totemo galios. Maklenanas animizmo, fetišizmo ir totemizmo sąvokas naudojo sinonimiškai, išskyrė tai, kad totemizmas yra panašus į fetišizmą, bet juos skiria trys dalykai 1) specifinis fetišas pasisavinamas konkrečios genties, 2) tas fetišas perduodamas per moteriškąją liniją; 3) jis susijęs su vedybomis (jus connubii). Laikėsi evoliucionistinio požiūrio, kad žvėriškos dievybės (zoomorfizmas) vėliau pakito į žmogiškas (antropomorfizmas).
Kolano Kolonija
Kolano Kolonija  – kaimas Lenkijos rytuose, Jablono valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Jablono, apie 14 km į rytus nuo Parčevo ir apie 59 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino.
Religijotyra
Religijos antropologija
XX a. vienolinijinis evoliucijos modelis nunyksta, klesti kultūrinės difuzijos idėja, atsiranda labiau funkcionalistinis, socialinis požiūris į antropologiją. Žymus antropologas Bronislavas Malinovskis, pagarsėjęs „dalyvaujamojo stebėjimo“ ir „lauko tyrimo“ iškėlimu, religiją traktavo kaip socialinę priemonę, bendruomenei ir individams padedančią įveikti stresines situacijas (mirtį, santuoką, lytinę brandą). Religija nuima nežinomybės baimę, įtampą ir taip normalizuoja bendruomenės santykius. Jis atskyrė religiją nuo magijos kaip turinčią moralinį krūvį, be to, iš religijos nėra tikimasi žūtbūtinio rezultato. Kitas antropologas Alfredas Redklifas Braunas kritikavo Malinovskį už pernelyg romantinį požiūrį ir pabrėžė dar labiau religijos funkcionalizmą, išskirdamas ir neigiamas religijos puses kaip socialinių normų instrumentą. Teigė, kad religija egzistuoja pirmiausia tam, kad sustiprintų socialinį solidarumą.
Religijos sociologija
Religijos sociologijos užuomazgų galima rasti škotų Senojo Testamento tyrinėtojo Viljamo Robertsono Smito darbuose. Jis, remdamasis istorizmo principu, nagrinėjo socialinius aukojimo, ritualo, papročio aspektus to meto žydų visuomenėje. Savo knygoje „Semitų religija“ jis iškėlė aukojimą kaip centrinį terminą; aukojimas tai visuomet fundamentalus bandymas užmegzti ryšį su dievybėmis. Anot jo, nuo pat pradžių buvo veiksmas, drama, praktinis bendravimas Dievo ir žmogaus. Religija pirmykštėse bendruomenėse buvo tradicinių praktikų visuma, kai visi bendruomenės nariai yra į jas įtraukti. Ritualas – buvimo bendruomenėje būdas.
Freizerio idėjas platesniu lygmeniu plėtojo XX a. JAV religijotyrininkas Džozefas Kembelas, lyginamuoju metodu nagrinėjęs įvairių pasaulio kultūrų mitus bei pabrėžęs jų svarbą tiek žmogaus psichologijai, tiek visuomenės sambūviui.
Vokiečių sociologas, ekonomistas Maksas Vėberis į religiją žiūrėjo iš ekonominės perspektyvos. Mitologija, dievų hierarchijos tiesiogiai atspindi ekonominius santykius. Religija skirta įtvirtini esamai ekonominei, klasinei santvarkai. Panašaus požiūrio laikėsi ir Karlas Marksas, religiją aiškindamas kaip papročių, prietarų sistemą, legitimizuojančią esamą santvarką.
Religijos psichologija
Pirmasis iškėlęs religijos psichologinių aspektų svarbą buvo XIX–XX a. pr. škotų etnografas Endriu Langas. Jis pasižymėjo prieštaravimu tuo metu klestėjusiam evoliucionizmui, kalbėdamas apie religijos prigimtį iškėlė „monoteistinio dievo“ universalumo idėją (visos tautos turi suvokimą apie vieną, aukštesnįjį, seniausiąjį, pirminį dievą, nors vėliau atsiranda dievų hierarchijos). Religijos ištakas siejo su iracionalumu, jausmais, nepaaiškinamo slėpinio pajauta. Religijos pagrindą įvardijo nepaaiškinomybės patyrimu. Mitus laikė koncentruotais ankstesnės patirties įspaudais, apdorotais priežasties–pasekmės kriterijais. Išskyrę „žemesniąją religiją“, susijusia su magija, ir „aukštesniąją“ – su Aukščiausiuoju Dievu. Religinę praktiką laikė neatsiejama nuo psichinių fenomenų (regėjimų, sapnų, ekstrasensorikos). Buvo parapsichologijos propaguotojas.
Psichologinė prieiga religijos tyrimuose didesnio populiarumo susilaukė JAV, kur dažnai naudota utilitaristiškai – perpratus žmogaus religinius išgyvenimus galima lengviau jį įtraukti į religinę bendruomenę. Amerikietiškoji religijos psichologija išgarsėjo „eksperimentine“ prieiga, požiūriu, kad homo religiosus gali kalbėti už save, tai, ką jis pasako, yra vertinga. Tiesa, tyrimuose buvo apsiribojama beveik vien krikščionių religiniais išgyvenimais, nebuvo jų kontekstualizacijos su išorinėmis išraiškomis.
Labai svarbus tyrinėtojas religijos psichologijoje yra Viljamas Džeimsas. Jis buvo „radikaliojo empirizmo“ propaguotojas, atmetė bet kokias transcendentines religijos interpretacijas ir traktavo ją grynai per sąmonės mechanizmų veiklą. Kaip ir daugelis kitų religijos psichologų, vertino tik asmenines patirtis, o ne institucines išraiškas. Jis teigė, kad „religija tai pavienių individų jausmai, veiksmai bei potyriai, jiems save suvokiant kaip turinčius ryšį su tuo, ką jie laiko dieviškumu“. Jis išskyrė „optimistinę“ ir „pesimistinę“ religines sąmones. Intensyvius religinius išgyvenimus Džeimsas siejo su neuroze, patologija.
Džeimsas Bisetas Pratas į savo tyrimus įtraukė medžiagos ir iš Rytų religijų, bandė suderinti žinias apie individualią religinę patirtį ir socialines religijos funkcijas. Naudoja „Galios“, „Likimo lemėjo“ sąvokas apibūdindamas religinių jausmų objektą. Jis teigė religijos psichologijos tikslą – pažinti žmogaus sąmonę, likimo suvokimą. Atsiribojo nuo griežtai mokslinio požiūrio, iškėlė empatijos, religinės santarvės svarbą.
XX a. atsiradus psichoanalizei, religiniai išgyvenimai dar labiau susieti su žmogaus pasąmonės tyrimais. Zygmundo Froido teigimu, visi religiniai jausmai yra neįsisąmonintų norų ir prieštarų projekcijos. Į Dievo idėją žiūri euhemeristiškai – kaip į nužudytą tironišką tėvą, vėliau sudievintą. Religiją Froidas laikė kultūriškai sankcionuota iliuzija, tramdančią lytines ir agresyvias energijas. Asmeninius mistinius išgyvenimus laikė patologinėmis apraiškomis.
Karlas Gustavas Jungas, priešingai nei Froidas, nebuvo linkęs taip redukuoti religijos, o iškėlė kolektyvinės pasąmonės svarbą bei archetipų teoriją. Archetipas, pasak Jungo, kolektyvinės pasąmonės energijos forma, į asmeninę sąmonę nusileidžianti per sapnus, regėjimus, simbolius. Religija svarbi žmogiškame vidiniame konflikte tarp sąmoningojo ir nesąmoningojo „aš“. Jungas teigė, kad krikščionybė Vakarų kultūroje labai giliai užgniaužė „šešėlį“ (asmenybės bruožai, kurių nenorima pripažinti). Rytų religijas laikė nukreiptas į pasąmonę, Vakarų – į sąmonę.
Religijotyra kaip mokslas
Atskiros institucijos, skirtos religijos tyrimams XIX a. pab. pradėjo rastis Vakarų Europoje – 1873 m. Ženevos universitete atidaryta visuotinės religijos katedra, 1877 m. religijos katedra atidaryta Amsterdamo, Upsalos universitetuose, 1886 m. – Sorbonos universitete, 1901 m. Berlyne įkurta religijos istorijos katedra. Britanijoje, JAV religijotyra susiformuoja žymiai vėliau. Daugelis religijotyros institucijų funkcionavo kaip teologijos fakultetų padaliniai, todėl dažnai neišvengė krikščioniško požiūrio į kitas religijas. 1900 m. Paryžiuje įvyko pirmasis religijotyros kongresas. Škotų Biblijos tyrinėtojas Džeimsas Hastingsas inicijavo 13 tomų „Religijos ir etikos enciklopedijos“ leidimą.
Atsirado kultūrinis-istorinis etnologijos metodas, kreipęs dėmesį į religinių tradicijų skirtumus, unikumus. Buvo tiriama kultūrų difuzija, sintezė. Austrų kalbininkas, katalikų kunigas Vilhelmas Šmitas vėl sugrąžino į diskursą Endriu Lango pirmykščio monoteizmo idėją. Teigė, kad kuo senesnis žmonijos kultūros sluoksnis, tuo aiškiau jame galima įžiūrėti Aukščiausios Būtybės garbinimo įrodymus. Visgi, jis neteigia, kad šių laikų primityvios bendruomenės visiškai atspindi pirmykštes religijos formas, bet tuo pačiu pabrėžia, kad jas tiriant, žengiamas didelis žingsnis, tereikia rasti bendrą šių primityvių religijų elementą.
Škotų misionierius Džonas Farkuharas, dirbdamas Indijoje labai domėjosi hinduizmu, aukštino jo dvasinius idealus, tačiau skelbė krikščionybe esant aukščiausia hinduizmo forma. Teikė svarbą etinei, moralinei, socialinei religijų bendrybei, jų aprašymams, o ne spekuliacijoms apie religijos kilmę. Pabrėžė simpatijos svarbą norint suprasti kitas religijas.
Du žymūs XX a. pr. teologai padėjo pamatus šiuolaikinei religijotyrai – tai švedas Natanas Sioderbliomas ir vokietis Rudolfas Otas. Sioderbliomas, dirbęs Upsalos universitete, besidomėjęs iranistika, teigė, kad teorinės religijos prieigos netinkamos, socialiniai, psichologiniai, antropologiniai požiūriai nepateikia vieningo religijos vaizdinio, todėl iškėlė religijos kaip pirminio studijų objekto svarbą. Jis pirmasis pabrėžė šventybės reiškinio fundamentalumą. Religiją laikė prigimtine žmogiška jausena, todėl religijos mokslo paskirtis – tirti tų jausenų apraiškas istorijoje ir sociume. Sioderbliomas teigė, kad „religingas yra tas žmogus, kuriam kas nors yra šventa.“ Rudolfas Otas kritikavo racionalistinį požiūrį į religiją, besikoncentravusį į moralinius, etinius, filosofinius religijos aspektus bei darvinistinį materializmą. Jis teigė religijos pagrindine esybe esant iracionalius šventybės išgyvenimus, kuriuos įvardijo numinoziniais. Tai šiurpulio (tremendum), paslapties (mysterium), didybės (majestas), žavesio (fascinans) patyrimai, būdingi visoms religinėms tradicijoms, net ir neturinčioms Dievo koncepto, vėliau schematizacijos procesu įvelkami į žodines, racionalias išraiškas. Otas sukūrė religijotyros terminiją, bei kertinį religijos fenomenologijos principą – šventybės fenomenas yra esminis, pirminis ir neredukuojamas.
Religijos fenomenologiją toliau išskleidė olandų teologas Gerardas van der Leuvas. Teigė, kad religiniai reiškiniai nėra vien numinoziniai. Fenomenas – tai, kas „pa-si-rodo“ (was sich zeigt). Fenomenas nėra sukurtas subjekto. Jeigu subjektas ima diskutuoti apie tai, kas pasirodo, atsiranda fenomenologija. Religija tiesiog yra. Fenomenologo užduotis: įvardyti fenomenų grupes (auka, malda ir kt.); įterpti patyrimus į savo gyvenimą ir sistemingai juos patirti; naudoti epoche; išaiškinti ir suprasti; pažvelgti į chaotišką realybę ir paliudyti, ką suprato. Vokiečių teologas Frydrichas Heileris išskyrė 3 religijos tyrimo būdus: išilginį (geografinė, istorinė apžvalga), skersinį (tipologizacija, kriterijų įvedimas, lyginimas), koncentrinį ratą (jį sudaro institucinis, doktrininis, religinių išgyvenimų ratai, o centre – galutinis religijos objektas).
Vienas žymiausių religijotyrininkų, rumunas Mirčia Eliadė derino fenomenologinį ir religijų istorijos metodus savo tyrinėjimuose. Jis tęsė Rudolfo Oto šventybės iracionalaus išgyvenimo idėją, tačiau daugiau dėmesio skyrė šventybės apraiškoms (hierofanijoms) bei švento ir profanaus skirčiai istorinėje religijos perspektyvoje.
Rygos kino studija
Rygos kino studija  – Latvijos kino filmų gamybos kompanija, Rīgā, Šmerļa ielā 3.
Istorija
Rygos kino studija įsteigta 1940 m. kelių nacionalizuotų nedidelių privačių kino kompanijų pagrindu. 1954–1961 m. pastatytas specialus pastatų kompleksas, sukurta stipri gamybinė bazė, studijų plotas buvo didžiausias Šiaurės Europoje.
1970–1980 m. buvo studijos klestėjimo metai – čia kasmet buvo sukuriama po 10-15 kino filmų (pusė jų – pilnametražiai vaidybiniai filmai), dirbo apie 1000 darbuotojų. Kino studijoje dirbo garsūs režisieriai Pavelas Armandas, Uldis Braunas, Aloizas Brenčas, Arnoldas Burovas, Olgertas Dunkersas, Janis Cimermanis, Gunaras Cilinskis, Aivaras Freimanis, Viktoras Georgijevas, Rostislavas Goriajevas, Arvydas Krievas, Erikas Lacis, Aleksandras Leimanis, Leonidas Leimanis, Ada Neretniecė, Voldemaras Pucė, Janis Streičas ir kiti. Filmuotis Rygos kino studijos filmuose buvo kviečiama nemažai lietuvių aktorių.
Šiuo metu{{{kada}} filmų praktiškai nekuriama, atliekami kitų kino studijų užsakymai, patalpos, inventorius ir rūbai nuomojami įvairiems renginiams.
Savivaldybės įmonė
Savivaldybės įmonė (SĮ), komunalinė įmonė (KĮ) - savivaldybei priklausanti arba jos įsteigta įmonė.
Lietuvoje
Savivaldybės įmonė Lietuvoje yra iš savivaldybės turto įsteigta arba įstatymų nustatyta tvarka savivaldybei perduota įmonė, kuri nuosavybės teise priklauso savivaldybei ir jai perduotą ir jos įgytą turtą valdo, naudoja bei juo disponuoja patikėjimo teise. Savivaldybės įmonės tikslas – teikti viešąsias paslaugas, gaminti produkciją ir vykdyti kitą veiklą siekiant tenkinti viešuosius interesus.
Įmonė yra ribotos civilinės atsakomybės viešasis juridinis asmuo. Savivaldybės įmonės pavadinime turi būti jos teisinę formą nusakantys žodžiai „Savivaldybės įmonė“ arba šių žodžių santrumpa „SĮ“.
Įmonė privalo turėti bent vieną sąskaitą banke. Įmonės buveinė turi būti Lietuvos Respublikoje. Įmonė savo veikloje vadovaujasi LR civiliniu kodeksu, LR valstybės ir savivaldybės įmonių įstatymu, kitais teisės aktais bei savo įstatais.
SĮ pavyzdžiai - SĮ „Susisiekimo paslaugos" (teikia viešojo transporto paslaugas, valdo autobusų ir troleibusų parkus), SĮ „Vilniaus planas“ (Vilnius), taip pat SĮ „Santakos butų ūkis“, Kauno savivaldybės įmonė „Kapinių priežiūra“ (Kaune) ir kt.
Nuorodos
[[
Nedzingės Švč. Trejybės bažnyčia
'''Nedzingės Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Nedzingės kaime, Nedzingės kairiajame krante.
Istorija
Bažnyčia pastatyta 1841–1844 m. pagal 1840 m. architekto Karolio Gregotovičiaus projektą. Jos fundatorius generolas Vincas Žilinskas, statytojas jo brolis Domininkas (gyveno Nedzingės dvare). Bažnyčia konsekruota 1849 m., buvo Merkinės filija. 1862 m. įsteigta parapija.
1907 m. pastatyta prieglauda. Fundatoriai buvo lenkai, pamaldos laikytos lenkų kalba. Iki 1894 m. kas antrą sekmadienį per pamaldas buvo giedama lietuviškai. Vilniaus vyskupijos valdytojo 1911 m. įsakymu lenkiškos pamaldos bažnyčioje laikytos kas trečią šventadienį. Todėl J. Žilinskas atsisakė vykdyti tėvo testamentą ir neskyrė pinigų kunigo išlaikymui. Klebonų Kazimiero Steberioko ir Donato Linarto (1874–1947 m., (bolševikų nužudytas) rūpesčiu ir parapijiečių aukomis bažnyčia atnaujinta. Klebonas Zigmas Neciunskas 1946 m. nuteistas 10 m. kalėti. Į Lietuvą grįžo 1956 m.
Paukščių žiedavimas
thumb|220px|Paukščio žiedavimas Paukščių žiedavimas – paukščiai yra žieduojami siekant nustatyti jų migracijos kelius bei kai kuriems jų biologijos faktams tirti. Žiedavimo metodas yra paprastas ir patikimas: mažas lengvas žiedelis, uždedamas paukščiui ant kojos. Žiedas tampa tarsi paukščio tapatybės kortelė. Vėliau, kur nors tą paukštį pagavus, radus žuvusį ar kitaip perskaičius jo žiedo numerį, galima nustatyti kur, kokio amžiaus ir kokiomis aplinkybėmis jis buvo žieduotas, kokiu greičiu ir kokį atstumą jis nukeliavo, koks likimas jį ištiko. Kai kurie paukščiai žieduojami ir spalvotais plastiko žiedais ant kaklo, sparno ar kojos. Stambūs retesni paukščiai kartais žymimi specialiais mikrosiųstuvais.
Nedzingės Švč. Trejybės bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, vienanavė, tinkuoto mūro, bebokštė, su keturių kolonų portiku, lygiu trikampiu frontonu. Kolonos artimos graikų dorėniniam stiliui, nors ne visos detalės jį išlaiko – po frizo triglifais kabo tik po penkis lašus, o ne šešis, kaip pridera. Karnizų modiljonai dvigubi ir laiptuoti. Centre portalas, kurio šonuose nišos skulptūroms. Bažnyčios šonuose aukštai segmentinių arkų langai, kuriuos jungia plati ištisinė palangė.
Vidus erdvus, virš navos medinės lėkšto cilindrinio skliautinės lubos. Sienas puošia iliuzorinės tapybos piliastrai, o presbiterijos altorius – klasicistinių formų keturių kolonų portikai. Dvi kolonos remia vargonų chorų galeriją.
Paukščių žiedavimas
Europoje paukščiai žieduojami daugumoje valstybių. Kiekvienoje šalyje gaminami ir specialiai tai šaliai skirti žiedai, kurie pažymėti šalies arba miesto, kuriame įsikūręs žiedavimo centras, pavadinimu. Greta šio užrašo įspaustas unikalus, sudarytas iš raidžių ir skaičių, kodas. Radus paukščio žiedą, būtina apie jį pranešti šalies žiedavimo centrui. Ši informacija yra labai vertinga paukščių žieduotojams ir suteikia žinių apie paukščių judėjimo maršrutus, jų gyvenimo trukmę, paukščio žiedavimo aplinkybes.
Nedzingės Švč. Trejybės bažnyčia
Architektūra
Šventoriaus tvora akmenų mūro. Klasicistinio stiliaus kvadratinės formos dviejų tarpsnių varpinė įjungta į šventoriaus tvorą. Apatinis tarpsnis sumūrytas iš lauko akmenų. Viršutinis iš plytų nutinkuotas baltai – jo fasade keturkampės įdubos ir segmentinių arkų formų angos varpams. Stilius panašus į bažnyčios. Stogas keturšlaitis.
Šventoriuje palaidotas Nedzingės klebonas Kazimieras Trimonis (1898–1989, Nedzingėje nuo 1964 m.), stovi medinis kryžius su koplytėle.
Paukščių žiedavimas
Istorija
Jau daugiau kaip šimtą metų įvairiose pasaulio šalyse paukščiai žieduojami. Pirmasis tokį paukščių tyrimo metodą 1899 metais pradėjo danas Hansas Kristianas Kornelijus Mortensenas- parapijos mokyklos mokytojas. Jis apžiedavo daugiau nei 160 varnėnų, ant žiedų buvo įspaustas eilės numeris ir adresas.
Šiandien visame pasaulyje per metus vidutiniškai sužieduojama apie šeši milijonai paukščių, net du trečdaliai – Europoje. Lietuvoje pavyksta sužieduoti 80-100 tūkst. sparnuočių.
Žiedavimas Lietuvoje
thumb|220px|Ventės rago Ornitologinės stoties vedėjas [[Leonas Jezerskas žieduoja paukščius]] Lietuvoje sistemingai žieduoti paukščius buvo pradėta 1929 metais, kai Ventės rage profesoriaus Tado Ivanausko iniciatyva buvo įkurta pirmojo ornitologinė stotis ir pradėtas formuoti žieduotojų tinklas, kuriam iš pradžių priklausė 34 asmenys. Turima duomenų, kad iki tol Lietuvoje dirbo pavieniai žieduotojai, tačiau paukščiai būdavo ženklinami vokiškais žiedais. Antroji ornitologinė stotis Lietuvoje buvo įkurta 1962 m. Kuršių Nerijoje, tarp Juodkrantės ir Pervalkos.
Lietuvoje didžiausi paukščių būriai migruoja per Ventės ragą. Čia juos ornitologai gaudo, žieduoja, renka ir analizuoja informaciją apie anksčiau žieduotus paukščius.
Paukščių žiedavimas labai prilauso nuo oro sąlygų. Joms jautriausi – smulkieji paukščiai. Dėl lietingo ir vėsaus vasaros sezono neretai iš bado ir šalčio žūsta daug jauniklių. Sausra – taip pat sunkus išbandymas sparnuočiams: jiems sunku rasti vabzdžių, vikšrų, kad galėtų tinkamai prasimaitinti ir užauginti jauniklius. Eilę metų orai Lietuvos paukščių nelepina.
Pavasarį ir rudenį paukščių migracijos mastai skiriasi. Pavasarį paukščiai, genami veisimosi instinkto, migruoja daug sparčiau nei rudenį. Intensyviausia migracija būna pirmąją balandžio pusę. Artimieji migrantai, žiemojantys šiltesnėse Europos šalyse – pempės, varnėnai, vieversiai – parskrenda vos atšilus orams, kartais jau vasario pabaigoje. Gegutę įprasta išgirsti paskutinėmis balandžio ar pirmosiomis gegužės dienomis, žąsys, perinčios dar toliau į šiaurę, Lietuvoje užsibūna iki gegužės vidurio, kol šiaurėje nutirpsta sniegas.
Rudenį migracijos procesas vangesnis. Paukščiai neskuba, kaupia energiją tolimiems skrydžiams. Kai kurių, pavyzdžiui, kregždučių, laukia net 10 tūkst. kilometrų skrydis į Pietų Afriką. Tai reiškia, kad joms teks įveikti Viduržemio jūrą ir, galbūt iš karto, net Sacharos dykumą. Ne kiekvienam vos 15-17 gramų sveriančiam paukšteliui tai pasiseka. Todėl natūralu, kad pavasarį sugrįžta gerokai mažesni sparnuočių būreliai nei rudenį mūsų kraštus palieka.
Lietuvoje paukščiai žieduojami ne tik ornitologinėse stotyse. Jaunikliai ženklinami perėjimo vietose. Tokiu būdu tiksliai nustatomas paukščių amžius, žinoma jų išperėjimo vieta. Tuo tarpu gaudyklėse žieduojamų paukščių amžių nustatyti tenka iš jų plunksnų – pagal jų blizgesį, spalvas ir atspalvius, ankstesnių plunksnų likučius ir pan. Specialistui atskirti pirmametį ar antrametį paukštį nėra sunku, tačiau vyresnių paukščių, ypač smulkiųjų, amžių nustatyti nėra paprasta ir dažnai net neįmanoma.
Nuo 1929 m. iki 1998 m. pabaigos Lietuvoje sužieduota 2,1 mln. paukščių, priklausančių 244 rūšims. Per 20 metų (1979–1998) jų sužieduoda net 77% nuo viso kiekio. Lietuvoje sužieduoti paukščiai buvo aptikti 61 Europos, Afrikos ir Azijos valstybėse, o Lietuvoje aptikti 32 Europos, Azijos ir Afrikos valstybėse žieduoti paukščiai.
Ventės rago ornitologinė stotis
Įkurta 1929 m. profesoriaus T. Ivanausko iniciatyva. Per Ventės ragą kartais praskrenda iki 300 tūkst. paukščių per parą. Absoliutus rekordas buvo 2002 m. rugsėjo 23 d. kai buvo sužieduoti 6519 sparnuočiai. Stotyje per metus apžieduojama apie 60-80 tūkst. paukščių. Stotyje veikia muziejus, supažindinantis lankytojus su Kuršių marių gamtovaizdžiu, būdingiausiais biotopais, dažniausiai sutinkamais gyvūnais.
Pirmasis paukščius Ventės Rage ėmė žieduoti Mikas Posingis, dirbęs čia esančio švyturio prižiūrėtoju 1924–1944 m. Jis pasiūlė prof. T.Ivanauskui čia įkurti žiedavimo stotį, kas ir buvo padaryta profesoriaus pastangų dėka 1929 m. Pradžioje paukščiai buvo gaudomi užmetant tinklus ant krūmų ir į juos įvarant paukščius. 1959 m. pastatytos specialios gaudyklės. Nuo 1962 m. stoties darbuotojai Kuršių nerijoje pastatė gaudyklę ir ėmė ten žieduoti migruojančius paukščius (nuo 1986 m. žiedavimo darbus Neringoje perėmė naujai įsikūrusi Juodkrantės paukščių žiedavimo stotis). 1978 m. Ventės Rage pastatyta didžioji paukščių gaudyklė, kuri buvo iškeliama į 25 metrų aukštį. 1982 m. stoties vedėjas Leonas Jezerskas sukūrė naujo tipo – zigzaginę gaudyklę į kurią paukščiai patekdavo tiek iš vienos, tiek ir iš kitos pusės. Nuo 1994 m. leidžia žurnalą „Ventės Ragas“ apie Nemuno deltos, Kuršių marių ir Baltijos pajūrio paukščius. .
Darbas ornitologijos stotyje
Lietuvos žieduotojai naudoja šešiolikos dydžių žiedus, kai kuriose šalyse jų būna iki 30. Anksčiau žiedai būdavo gaminami iš aliuminio. Jie būdavo lengvi, nerūdijantys, tačiau minkšti ir gana greit dilo, tad po keliolikos metų kartais nukrisdavo paukščiui nuo kojos. Todėl pastaruoju metu imta naudoti plieninius, nedylančius. Ant žiedo nurodoma vieta, kur saugoma informacija apie paukštį. Profesionaliai uždėtas žiedas paukščiui nekenkia ir jam netrukdo. thumb|left|200px|Juodaakis kiras su lietuvišku numeruotu žiedu HA13292 nuo 2010 m. keletą žiemų buvo aptinkamas [[Paryžius|Paryžiaus Jardin des Tuileries soduose]]
Pagalba paukščiams
Pastaruoju metu ant žiedų stengiamasi daryti kuo stambesnius įrašus, kad juos būtų galima perskaityti stebint paukščius per šiuolaikinį teleskopą ar žiūroną.
Liuksemburgas Eurovizijoje
Liuksemburgas yra viena iš šalių, kurios dalyvavo pirmame „Eurovizijos“ dainų konkurse 1956 metais.
Nuo debiuto iki 1993 m. Liuksemburgas dažnai dalyvaudavo konkurse. Tačiau nuo 1994 m. šalis pasitraukė iš konkurso neribotam laikui po blogų rezultatų 1980-ųjų pabaigoje ir 1990-ųjų pradžioje.
Istorija
2004 metais šalies transliuotojas RTL pranešė, kad grįžta į Euroviziją po 11 metų pertraukos. Tačiau po pinigų politikos klausimų, Liuksemburgas pasitraukė. Stiprūs gandai nurodė, kad RTL dalyvaus 2005 konkurse. Tačiau RTL vėliau nusprendė, kad jie „niekada“ nesugrįš į konkursą.
Dalyvavimas
Dėl nedidelio valstybės dydžio ir nacionalinio transliuotojo polinkio uždaroms atrankoms, dauguma Liuksemburgo dalyvių yra kilę iš Prancūzijos. Iš visų laimėjusių atlikėjų, atstovavusių Liuksemburgui buvo iš užsienio, keturi buvo prancūzų ir vienas – graikų tautybės.
PASTABA: pirmojo konkurso 1956 m. rezultatai yra nežinomi, žinomas tik nugalėtojas. Oficialios Eurovizijos svetainės sąraše visos kitos dainos buvo užėmusios antrą vietą.
Katiniškė (viensėdis)
Katiniškė – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Saldutiškio.
Irena Tiškutė
Irena Tiškutė (g. 1947 m. balandžio 5 d. Ritinėje, Mažeikių apskritis) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.
Biografija
1965 m. baigė Mažeikių vidurinę mokyklą, 1971 m. – Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete žurnalistikos specialybę.
1971–1991 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ redakcijos redaktoriaus sekretorė, korespondentė, skyriaus vedėja. 1989 m. laikraščio „Žurnalistų žinios“ redaktorė. 1991–1992 m. dienraščio „Respublika“ leisto „Respublikos vakarinio laikraščio“ redaktorė, 1992–1993 m. dienraščio „Respublika“ skyriaus redaktorė. Nuo 1993 m. – šio dienraščio vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja.
1989–1990 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos valdybos pirmininko pavaduotoja. Daugiausia rašo kultūros, paveldo, ekologijos, mokslo temomis.
Stenus bimaculatus
Stenus bimaculatus – trumpasparnių (Staphylinidae) šeimos vabalas.
Išvaizda, biologija
Vabalai plėšrūs, minta smulkiais nariuotakojais.
Aptinkamas drėgnuose buveinėse: pievose, pelkėse, drėgnuoe miškuose.
Lietuvoje neretas.
Orestas Marinis
Orestas Marinis (, 1876 m. Mantuja, Italija – 1944 ar 1947 m. ten pat) – italų dainininkas (baritonas), pedagogas.
Biografija
Baigė Romos muzikos akademiją. Dainavo Milano „La Scala“ ir kituose Italijos teatruose. Gyveno Rusijoje. 1901 m. su italų trupe gastroliavo Vilniuje ir Kaune. Nuo 1905 m. Maskvoje reiškėsi kaip pedagogas. Nuo 1910 m. dėstė Rusų ir Bavarijos konservatorijose Berlyne. 1924 m. dainavo Valstybės operoje, Tautos teatro vaidybos studijoje dėstė balso impostaciją (lavinimą). 1923-1933 m. dėstė dainavimą Kauno muzikos mokykloje, 1933-1937 m. Kauno konservatorijoje, parengė lietuvių operos dainininkų, tarp jų – Rostislavas Andrejevas, Vladas Baltrušaitis, Vincė Jonuškaitė, Marija Lipčienė, Romanas Marijošius, Juozas Mažeika, Stasys Sodeika, Petronėlė Zaniauskaitė. 1937 m. grįžo į Romą.
Aklė (Šalčininkai)
Aklė – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Eišiškių, tarp plentų ir.
Istorija
Iki XX a. vid. Aklė buvo užusienis Eišiškių valsčiuje.
Danijos Estija
Estijos kunigaikštystė arba Estijos hercogystė, dar vadinama Danijos Estija – Danijos karalystės vasalinė valstybė, kuri gyvavo nuo 1219 iki 1346 m. dabartinėse šiaurės Estijos teritorijose.
Istorija
Iki kunigaikštystės įkūrimo jos teritorijose egzistavo senovės estų žemės Revala, Viruma ir Harja. Kunigaikštystės įkūrimas buvo dalis kryžiaus žygių į Pabaltijį proceso, kuomet Romos popiežius suteikė Danijos karaliui Valdemarui II visišką laisvę kolonizuoti pagonių estų žemes. Po sutarties su Rygos vyskupu, karalius 1219 išsilaipino šiaurinėje Estijoje, ten, kur dabar yra Talinas. Ten danų pajėgos susirėmė su vietinių pagonių pajėgomis. Pasak legendos, būtent šio mūšio metu iš dangaus pasirodė Danijos vėliava, tapusi visų Skandinavijos vėliavų propotipu.
Kadangi tuo pat metu Livonijos ordinas kolonizavo estų teritorijas iš pietų, susikirto Danijos ir Livonijos interesai. Pirminė siena tarp Livonijos ir Danijos buvo nustatyta 1220 m., kuomet Danija, be dviejų šiaurinių žemių, gavo ir Harjos bei Jervos žemes. Tačiau 1227 m. Livonija išvijo danus iš Estijos. Po dešimties metų, 1238 m., Livonijai nusilpus po nesėkmingo Saulės mūšio, ordinas sudarė naują sutartį su Danija, pagal kurią Danija atgavo senąsias Revalos, Virumos ir Harjos žemes. Sugrįžę danai pradėjo karą su Naugardo respublika, per kurį nukariavo dalį vodų žemių.
Svarbiausi kunigaikštystės centrai buvo Revalis, Rakverė ir Narva.