cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Riazor stadionas
Istorija
Stadione buvo rengiami Copa del Rey finalai. 19 kartų iš eilės (kiekvieną sezoną) yra laimėjęs sostinės Real Madrid klubas.
Daržėnai
Daržėnai – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Smalvų.
Vasilijus Radlovas
Vasilijus Radlovas (Василий Васильевич Радлов, tikr. Vilhelmas Frydrichas Radlovas (Friedrich Wilhelm Radloff); 1837 m. sausio 5 d. – 1918 m. gegužės 12 d.) – vokiečių kilmės Rusijos etnografas, archeologas, švietėjas, vienas iš lyginamosios tiurkologijos pradininkų.
Biografija
Gimė Vokietijoje, baigė filosofiją Berlyno universitete. Susidomėjo kalbotyra, Uralo ir Altajaus kalbomis ir 1858 m. išvyko į Rusiją, Sankt Peterburgą. Iš ten išvyko į Barnaulą dėstyti kalbas vietos gimnazijoje. Gyvendamas Altajuje rinko vietinių tautų folklorą, užrašinėjo dainas, domėjosi kalbomis. Radlovas išmoko vietines tiurkų kalbas, keliavo į Vidurinę Aziją, Tuvą. Nuo 1866 m. pradėjo publikuoti savo tyrimų rezultatus. Be kalbų ir papročių Radlovas taip pat domėjosi ir archeologija, atliko kasinėjimus 150-yje kurganų.
1871 m. Radlovas dirbo Kazanėje, buvo vietinių tiurkų tautų mokyklų inspektorius. Šis darbas jam ledo tyrinėti Pavolgio tiurkų kalbas ir papročius. 1890 m. Vasilijus Radlovas tapo mokslų akademijos nariu bei Azijos muziejaus Peterburge direktoriumi. Radlovas tęsė tiurkų kalbų tyrinėjimą, 1886 m. lankėsi Kryme, kur tyrinėjo Krymo totorių kalbą, o 1887 m. Lietuvoje ir Voluinėje rinko informaciją apie karaimų kalbą.
1891 m. Radlovas suorganizavo ekspediciją į Mongoliją, kur atrado seniausius rašto paminklus tiurkų kalba – Orchono runų raštus. Su danų kalbininko Vilhelmo Tomsono pagalba Rodlovas šiuos raštus iššifravo. 1898 m. tyrinėjo uigūrų kalbą ir kultūrą. 1903 m. įkūrė Vidurinės ir Rytų Azijos tyrinėjimo komitetą, taip pat nuolat bendradarbiavo su Rusijos geografais, orientalistais.
Vasilijus Radlovas mirė 1918 m., palaidotas Smolensko kapinių liuteronų dalyje.
119 m. pr. m. e.
'''119 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Monizmas (tarptautinė teisė)
Monizmas tarptautinėje teisėje - teisės aktų santykio teorija, teigianti, kad tarptautinės ir nacionalinės teisės sistemos nėra izoliuotos, t. y. tarptautinės teisės erdvėje veikia nacionalinės teisės sistemos. Nacionalinės teisės norminiai aktai derinami prie tarptautinės teisės. Tarptautinės teisės subjektai negali pateisinti tarptautinės teisės įsipareigojimų nesilaikymo argumentuodami nacionaline teise. Dėl to tarptautinė teisė pagal monistinę teoriją galioja tarpvalstybinėje srityje automatiškai ir tiesiogiai. Šalies viduje tarptautinė teisė taikoma tiesiogiai, kaip ir nacionalinės teisės normos.
Michael Umaña
Michaelis Umanja (g. 1982 m. liepos 16 d.) – futbolininkas, Kosta Rikos rinktinės ir Saprissa klubo gynėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2004 m. birželio 4 d., su rinktine žaidė visose trejose 2006 m. pasaulio čempionato rungtynėse.
Juzefas Liubomirskis
Kunigaikštis Juzefas Liubomirskis (1751–1817 m. liepa, Rovno) – stambus Lenkijos magnatas, Lenkijos armijos generolas-leitenantas. Kijevo kaštelionas (1790–1795 m.), Černigovo vaivada, Romanuvo seniūnas (nuo 1774 metų), masonas, Targovicos konfederacijos dalyvis.
Biografija
thumb|left|150px|Juzefas Liubomirskis Kilo iš Vyšnioveckių linijos kunigaikščių Liubomirskių giminės. Braclavo ir Kijevo vaivados Stanislovo Liubomirskio (1704–1793) ir Liudvikos Pociejos (m. 1786) trečiasis sūnus.
1774 metais Juzefas Liubomirskis tapo Romanuvo seniūnu. 1786–1788 metais – 12-to Karūnos pėstininkų pulko vadas, po to 5-to Karūnos pėstininkų pulko. 1792 metais gavo generolo-leitenanto laipsnį.
1790 m. gruodžio 12 d. kunigaikštis Juzefas Liubomirskis gavo Kijevo kašteliono pareigybę.
Vienas iš turtingiausių Lenkijos magnatų. Jam priklausė Rovno miestas su aplinkiniais kaimais. Savo valdose kūrė manufaktūras ir fabrikus.
Žinomas Lenkijos masonas. Baltojo erelio ir Švento Stanislovo ordinų kavalierius.
Šeima
1776 metais Juzefas Liubomirskis vedė Liudviką Sosnovską (1751–1836), Lietuvos lauko etmono Juozapo Siosnovskio ir Teklos Despot-Zenovič dukrą. Vaikai:
Ostioras
Ostioras gali reikšti šiuos objektus:
Ilgapelekė lūpažuvė
Ilgapelekė lūpažuvė (Lachnolaimus maximus) – lūpažuvinių (Labridae) šeimos žuvų gentis. Vienintelė rūšis ilgapelekių lūpažuvių (Lachnolaimus) gentyje.
Žuvys yra aptinkamos Floridoje ir Pietų Atlante, užauga iki 90 cm, sveria apie 11 kg.
Žuvininkystė
Ilgapelekė lūpažuvė yra dažna ietimis ir rifų žvejų gaudoma žuvis, ji yra vertinama dėl savo skonio ir maistinės vertės.
Enrique Barón Crespo
Enrikė Baronas Krespo (, g. 1944 m. kovo 27 d. Madride) – teisininkas, Ispanijos ir Europos Sąjungos politinis veikėjas.
Biografija
1965 m. baigė Madrido universiteto teisės fakultetą. 1970–1977 m. specializavosi darbo teisėje ir advokatavo politinėse bylose.
Steponas Stulginskis
Steponas Stulginskis (1908 m. balandžio 19 d. Sankt Peterburge – 1995 m. kovo 17 d. Vilniuje) – inžinierius architektas, docentas.
Enrique Barón Crespo
Biografija
1977–1986 m. Ispanijos parlamento (Kortesų rūmų) narys, 1982–1985 m. transporto, turizmo ir susisiekimo ministras.
Steponas Stulginskis
Biografija
Mokėsi Šiaulių gimnazijoje (Šiauliai). Baigiamieji brandos egzaminai eksternu (Kaunas). Nuo 1928 iki 1933 m. studijavo užsienyje – aukštoji technikos mokykla (Praha), Architektūros fakultetas.
Enrique Barón Crespo
Biografija
1986 m. Europos Parlamento (EP) narys, 1987–1989 m. EP pirmininko pavaduotojas, 1989–1992 m. EP pirmininkas. Jį pakeitė Egonas Klepšas.
Steponas Stulginskis
Biografija
1933–1938 m. – Telšių apskrities inžinierius, 1938–1940 m. – Šiaulių miesto inžinierius architektas, 1940 m. – Komunalinio ūkio liaudies komisariatas, Miestų planavimo valdyba, viršininkas.
Enrique Barón Crespo
Biografija
1992–1995 EP Užsienio reikalų komiteto pirmininkas, nuo 2004 m. Tarptautinio darbo komiteto pirmininkas.
Steponas Stulginskis
Biografija
1940–1949 m. – Kauno universitetas, dėstytojas, 1944 m. – Kauno miesto vyr. architektas; 1944–1946 m. – Lietuvos architektų sąjunga, valdybos pirmininkas, 1944–1949 m. – Miestų planavimo katedra, vedėjas, 1945–1949 m. – Kauno valstybinis universitetas, Architektūros fakultetas, dekanas.
1949 m. neteisėtai suimtas ir represuotas, 1955–1962 m. sugrįžus iš tremties – Žemės ūkio projektavimo institutas, projektų vyr. architektas,1962–1965 m. – Komunalinio ūkio projektavimo institutas, skyriaus viršininkas, nuo 1966 m. – Valstybinis statybos reikalų komiteto vyr. inžinierius.
Nuo 1944 m. docentas.
Didžiosios Daunoravos dvaras
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1557 m. kai Ldk Žygimanto Augusto kovo 10 d. Mykolui Maškovskiui suteiktoje privilegijoje paminėtas Daunoravos dvaras su Nartaučių, Vytaučių kaimais. 1636 m. Daunoravos dvarui priklausė 8 kaimai: Bertaučiai, Degučiai, Likaičiai, Nartaučiai, Pročiūnai, Sargūnai, Satkūnėliai ir Vytaučiai, kurių gyventojų daugumą sudarė latviai, vad. dundurniekais.
1667 m. Daunoravą valdė baronas Vilhelmas von Trankwitz. 1690 m. Žemaitijos dūmų tarifuose nurodytas Eberhardo Brygino (Bruecken (Brygin, Brüggen, Bruege) gen. Fock) giminė kilusi iš Vestfalijos, vėliau persikėlusi į Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystę, Latgalą ir Lietuvą) valdytas Daunoravos (Downarowo) palivarkas (su 12 dūmų). 1766 ir 1775 m. Mažosios ir Didžiosios Daunoravos dvarų nurodomas savininkas – Jonas Bryginas. Dvarą tarp 1785–1797 m. valdė Mannteuffel gen. Szoege šeima.
Dvarą 1797 m. nusipirko Ernestas von Frankas. 1817 m. abiejų dvarų (37 dūmai) savininku nurodytas E. von Frankas. Dvaro rūmus ir kitus statinius 1853 m. statė Julijus Frydrichas Ernestas von Pfeilitceris-Frankas (1800–1877). Tais metais Daunoravos dvarui priklausė Mažosios Daunoravos ir Bertaučių palivarkai su Degučių, Likaičių, Nartaučių, Paberžių, Pročiūnų, Sargūnų, Satkūnų ir Vytaučių kaimais. Valda turėjo 2400 dešimtinių žemės. Jis kartu su grafu Jurdaičių dvaro savininku von Medemu fundavo Joniškio evangelikų liuteronų bažnyčios statybą 1847 m. (pradėta kovo 4 d., pabaigta spalio 16 d.). Iš tėvo dvarą, kartu su Bertaučių palivarku, malūnu, plytine, karčiama, 1876 m. paveldėjo Dietrich Alexander Rudolph von Franck-Pfeilizer (1843–1904) ir tikriausiai valdė iki pat 1904 m. 1881 m. dvaras turėjo 590 dešimtinių geros žemės, 48 pievų, 736 dešimtinės miško, veikė malūnas, 2 smuklės, plytinė, rezidencija nuorodytas Daunoravos dvaras. XIX a. antrojoje pusėje Daunoravos dvaras buvo vienas pagrindinių von Frankų šeimos dvarų (be šio valdė ir Franksevavos, Oglienos dvarus Kuršo gubernijoje). Vėliau Satkūnų kaimo vietoje įkurtas Satkūnų palivarkas.
Dvarą 1904 m. paveldėjo Rudolfo vyriausioji sesuo Louise Catharina Elizabeth von Pfeilitzer-Franck (1832–1916), o po jos mirties 1916 m. - sūnus Oto Keizerlingas (dar kitaip vietos gyventojų ir literatūroje vadinami Kaizerlingais, Malgūžės–Daunoravos atšakos). 1905 m. streikavo dvaro darbininkai. 1921 m. Didžiosios Daunoravos dvarą paveldėjo Marta Keizerlingienė, o Mažosios – sūnus Klausas Keizerlingas. 1940 m. visa palikuonės Martos Keizerlingienės žemė (250 ha) nacionalizuota. Palikuoniai 1940 m. repatriavo į Vokietiją. Iki 1920 m. žemės reformos dvaras apėmė 1 250 ha žemės.
Architektūra
Mediniai klasicistiniai rūmai su fachverko konstrukcijos palėpe, plytų užpildu, su mezoninu, pusiau skliautiniu stogu šiuo metu sunykę, stogas buvęs dengtas čerpėmis, skarda. Kaip byloja data ir inicialai „I.v. F. 1853“ ant pamatinio akmens rūmai Julijaus von Franko statyti 1853 m. Šiuo metu baigia įgriūti mezoninas, labiausiai sunykusi šiaurinė pastato pusė – iš dalies įgriuvę rūsių skliautai, sutrešusios ir įgriuvusios sienos, dalis dvaro sodybos pastatų sunykę ar perstatyti XX a. antrojoje pusėje, tačiau lyginant su Malgužės dvaro sodyba ūkinių pastatų būklė geresnė. Klėtis - molinė, pusvalminiu stogu, palėpė - fachverko konstrukcijos, su molio užpildu.
Daunoravos dvaro sodybos dvarininko namas – unikalus kodas.
Daunoravos dvaro sodybos klėtis – unikalus kodas.
Daunoravos dvaro sodybos kumetynas – unikalus kodas.
Daunoravos dvaro sodybos tvartas – unikalus kodas.
Daunoravos dvaro sodybos pieninė – unikalus kodas.
Daunoravos dvaro sodybos parko fragmentai – unikalus kodas.
Daunoravos dvaro valdų riboženkliai
Daunoravos miške išliko du XVI–XIX a. dvaro valdos riboženkliai. Daunoravos dvaro žemių riboženklis - unikalus kodas.
Daunoravos dvaro žemių riboženklis II - unikalus kodas.
Dvaras ir bermontininkai
Alovas Bermontas 1919 m. žygio į Kuršą metu vyko į už Joniškio, buvusį Didžiosios Daunoravos dvarą, priklausiusį vokiečiams Keyserlingams (paveldėjo iš Frankų pagal motinos liniją). Ten anksčiau įsikūrė vokiečių, tapusių bermontininkais, generolo von der Goltzo, štabas. Vokietijos vyriausybei atleidus Goltzą, vokiečių evakuacijai iš Pabaltijo įvykdyti buvo paskirtas gen. V. von Ebelhardtas. Ką tik atvykęs į Lietuvą jis turėjo būti šiame dvare. Bermontas, suvokdamas savo kritišką padėtį, bijodamas pakliūti į lietuvių nelaisvę, tikėtina, važiavo prašyti jo užtarimo ir paramos.
Daunoravos dvaro "baltoji dama" ir raganų byla 1720-1721 m.
XX a. užrašyta įvairių pasakojimų apie Daunoravos dvaro "baltąja damą". Pavyzdžiui, „Ėjo dvi mo­te­rys į kal­vės pu­sę iš Dau­no­ra­vos dva­ro ir iš­vy­do bal­tą si­lue­tą. Iš pra­džių at­ro­dė, kad žmo­gus prie­šais žings­niuo­ja. Jos ma­nė, kad dva­ro tar­nai­tė ke­liu­ku ei­na. Tik pa­šau­kė var­du, stai­ga ji ėmė grei­tai sku­bė­ti, tol­ti, fi­gū­ra iš­tį­so lyg stul­pas ir pra­ny­ko rū­ke“. Platonio upelyje, prie Nartaučių kaimo, yra žinoma senoji šventvietė – sietuva Trynės vardu (kodėl taip vadinama niekas nebežino).
Užfiksuota apie greta esančiame Blankenfeldės dvare 1720 m. vykusį raganų teismą – paskutinį Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystėje. Vroclavo (Brelsau) gydytojas Johanas Kanoldas (1679-1729, Johann Kanold) buvo girdėjęs, kad Kuršas yra "klasikinė" burtininkų, raganų ir vilkolakių žemė, todėl dėl informacijos pateikimo kreipėsi į kunigus. Ilgą aprašymą gavo iš Mežmuižos (Augstkalnės) kunigo Zamuelio Ranejaus (Samuel Rhanaeus), kuris tikėjo egzistuojant raganas ir tvirtino galintis pateikti "daug" faktų. J. Kanoldas kunigo siųstus užrašus spausdino be didesnių pakeitimų, bet komentaruose išdėstęs argumentus abejojo jų patikimumu. Tuomet įsižeidęs Ranejus papildė nauja istorija apie nesenus įvykius Blankenfeldės dvare (Vilcės vls., Žiemgala). Šio ilgo pasakojimo esmė tokia – apylinkės piemenė Madė (Madden) vieną 1720 m. liepos mėn. saulėtą dieną du kartus pademonstravo savo raganiškus gebėjimus. Iš ryto ji sviedė į viršų uogų saują ir taip iššaukė netikėtą krušą, kuri padarė didelės žalos javams, o popiet ji papūtė į Kivės upelį, kuris netrukus pasidengė ledu. Nagrinėjant bylą, kurioje Ranejus taip pat dalyvavo, nustatyta, kad tai kas buvo sakyta buvo tiesa. Tuomet Blankenfeldės dvarininkas Medemas liepė Madę botago kirčiais išvaryti iš savo valdų. Ji su savo motina, irgi vardu Made, gyveno Lietuvoje [tikėtina Daunoravoje, kur nuo seno gyveno daug latvių tautybės žmonių, o nuo Blankenfeldės skyrė vienas lietuviškas Vaineikių kaimas]. 1721 m. Blankenfeldės dvaro tvarte per naktį krito 5 sveiki buliukai. Medemui kilo įtarimų, ar čia nebus kaltos abi Madės. Tardant "švelniai ir be jokių grasinimų" Gertę (Gerte) ir Trynę (Trine), kurios draugavo su Madėmis, paaiškėjo, kad jos kaltos tiek dėl tų veršelių, tiek dėl kitų piktadarysčių. Buliukai nugaišinti kai aplink tvartą buvo apvestas raudonas siūlas ir jiems į burną kažkas buvo įdėta, o senoji Madė tarė žodžius "Apmokėjimui". Tuo tarpu Joninių naktį tvarte buvo pasislėpusi jaunoji Madė, kuri išsiurbė visą karvių pieną, prispjaudė į kampus, be to dvaro laukuose užkasė kiaušinius tardama, kad čia daugiau grūdai nebeaugtų. Be to abi Madės gebėjo skraidyti kaip paukščiai. To paties išmokusi ir Gerta. Vieną kartą jos trys skrido į pragarą, kur Gerta turėjo kūniškus santykius su 2 velniais raudonais drabužiais. Medemas pasiekė, kad Madės iš Lietuvos būtų perduotos teismui bei įkalintos Gerta ir Trynė. Teisėjai - 3 Halėje studijavę juristai po išsamių tyrimų pagrindine kaltininke pripažino senąją Madę. Ji buvo sudeginta ant laužo prieš tai nukirsdinus galvą. Jaunajai Madei buvo išdegintas ženklas ir ji šluotos kotu išvaryta iš Blankenfeldės, o Gertai skirtos rykštės bei bažnytinė bauda. Trynė, kuri buvo bendrininkė, tačiau susilaikė nuo burtininkavimo, nesimokė skraidyti, teismo buvo išteisinta.
Karachiljas
thumb|right|200px|Karachiljas thumb|right|200px|Karachiljas Karachiljas  – ispaniškas sluoksninis gėrimas, kava (viršutinis sluoksnis) su brendžiu ar romu. Labai populiarus Ispanijos kaimuose.
Panašus itališkas gėrimas vadinasi caffè corretto.
Kilmė
Viena hipotezė teigia, kad šį gėrimą sugalvojo ispanų kareiviai Kuboje. Kareiviai gerdavo kavą su romu, kad tai suteiktų jiems narsos. Žodis reiškia 'narsa', iš jo kilo  ir.
Kita hipotezė teigia, kad Barselonoje kurjeriai užsakinėdavo kavos ir alkoholinio gėrimo prašydami juos sumaišyti: 'dabar išvykstu skubėdamas'. Ši frazė buvo sutrumpinta iki caraguillo, kuris virto.
Receptūra
Yra daug karachiljo receptų, pradedant juoda kava su spiritu ir baigiant pakaitintu spiritu su citrina, cukrumi ir cinamonu, į kurį paskui įpila kavą.
Pradiniame variante karachilją sudaro pusė kavos ir pusė alkoholinio gėrimo. . Skirtinguose Ispanijos regionuose alkoholinio gėrimo ir kavos proporcijos gali labai skirtis. Pvz., Katalonijoje karachiljas alkoholio turi gerokai daugiau nei kavos, o Kastilijoje ir Leone karachiljas alkoholio turi mažai. Kartais į karachilją įpila anyžinės degtinės ar chereso.
Kaimuose karachilją dažnai daro su naminės gamybos vynuoginiu brendžiu. Kartais brendį su įdėtu cukrumi prieš pilant kavą padega, taip norima gauti stipresnį aromatą.
Rytinis gružlelis
Rytinis gružlelis (Pseudorasbora parva) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (Cyprinidae) šeimai. Kūno ilgis 5-10 cm, svoris 2-16 g. Kūno šonais nuo burnos iki uodegos eina siauros tamsios juostelės. Nugara pilkšva. Žvynai stambūs su pusmėnulio formos dėmėmis užpakaliniame krašte.
Lietuvoje introdukuota. Natūraliai paplitęs Pietryčių Azijoje.
Baltasis plačiakaktis
Baltasis plačiakaktis (Hypophthalmichthys molitrix) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (Cyprinidae) šeimai.
Baltasis plačiakaktis laikosi būriais. Neršia vasarą, vandeniui įšilus iki ~25 °C. Minta planktonu, detritu, valo vandens telkinius nuo dumblių.
thumb|left|250px|Baltojo plačiakakčio jaunikliai
Latvijos futbolo varžybos 1926 m.
Latvijos futbolo varžybos 1926 m.
Piko salos vynuogynų kraštovaizdis
Piko salos vynuogynų kraštovaizdis  – pasaulio paveldo objektas Portugalijoje, Azoruose, Piko saloje. Čia saugomas tradicinis, nuo XV a. kultivuojamas vynuogių auginimo ir vyno gamybos būdas. Tradicinis Piko salos vynas yra Pico IPR.
Vytautas Mačys
Vytautas Mačys (1907 m. vasario 10 d. Opšrūtai, Vilkaviškio apskritis – ?) – Lietuvos ekonomistas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1926-1932 m. Lietuvos universitete studijavo ekonomiką.
Nuo 1930 m. dirbo ekonomikos žurnalo „Tautos ūkis“ redakcijoje, 1936-1940 m. jo redaktorius. Nuo 1934 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 1944 m. pasitraukė i Vokietiją, 1950 m. atvyko į JAV. Dalyvavo išeivijos veikloje, 1957-1958 m. laikraščio „Vorčesterio lietuvių žinios“ redaktorius.
Beri
Beri  – istorinė sritis (provincija) centrinėje Prancūzijoje. Apima Šero, Endro ir ir dalį Vjeno departamentų. Didžiausias miestas – Buržas.
Tianči
Tianči arba Čjondži ( – 'dangaus ežeras') – kraterio ežeras, telkšantis Pektusano ugnikalnio kalderoje (Čangbaišano kalnai). Juo eina Kinijos ir Šiaurės Korėjos valstybinė siena. Ežeras telkšo 2189,1 m aukštyje virš jūros lygio, ilgis 4,85 km, plotis 3,35 km. Tianči susidarė ~969 m., įvykus Pektusano išsiveržimui ir susidarius kalderai. Nuo spalio vidurio iki birželio vidurio ežeras paprastai būna pasidengęs ledu.
Evangelijos žodis
Evangelijos žodis – lietuvių evangelikų liuteronų laikraštis, pradėtas leisti 1951 m. Čikagoje.
Beri
Istorija
Ankstyvuoju Vakarų Frankų karalystės laikotarpiu Beri regionas buvo valdomas Akvitanijos kunigaikštystės, o vėliau ne kartą ėjo iš rankų į rankas tarp Akvitanijos ir Anžu. Ilgainiui čia susiformavo atskira feodalinė valda – Buržo vikontija. Vikontiją 1101 m. paveldėjo Prancūzijos Kapetingai, o XIII a. ji tiesiogiai integruota į Prancūzijos karūnos žemes ir virto viena iš Prancūzijos provincijų.
Nuo XIV a. provincijai ne kartą (net 10 kartų) buvo suteikiamas Beri kunigaikštystės statusas, ir čia sporadiškai valdė Beri kunigaikščiai. Tačiau pastovi dinastija niekada nesusiformavo. Provincija galutinai panaikinta 1790 m., bet ir tada nominalus Beri kunigaikščio titulas išlaikytas iki 1824 m.
Evangelijos žodis
Istorija
Įsteigė Martynas Kavolis ir kun. Mikas Preikšaitis. Iki 1955 m. buvo mėnesinis, 1955–1957 m. ėjo kas du mėnesius. Leido Tautinė liuteronų taryba. 1957 m. sausio mėn. „Evangelijos žodis“ prijungtas prie Miunchene leidžiamo žurnalo „Svečias“.
Nuo 1951 m. lapkričio mėn. redagavo vyskupas Ansas Trakis, nuo 1955 m. Algirdas Jurėnas.
1786 m.
1786 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
120 m. pr. m. e.
'''120 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Žalio vario
Žalio vario – antrasis studijinis folkroko grupės „Žalvarinis“ albumas. Išleistas 2005 m.
Kūriniai
Visą muziką sukūrė grupės gitaristas Robertas Semeniukas. Daina „Zallis warris“ atliekama prūsų kalba. Daina „Aš kanapį sėjau“ įtraukta į 2006 m. kompiliacinį lietuvių folkloro albumą, išleistą JAV lietuvių žurnalo Lituanus.
Nuorodos
Žalio vario
Daržiapievė
Daržiapievė – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Suvainiškio.
Snovas
Snovas (ukr. ir ) – upė Rusijoje (Briansko sritis) ir Ukrainoje (Černigovo sritis); Desnos dešinysis intakas (Dniepro baseinas). Prasideda Vidurio Rusijos aukštumoje, 7 km į pietryčius nuo Novozybkovo. Teka į pietvakarius, 20 km ruože sudaro Rusijos ir Ukrainos sieną. Įteka į Desną 12 km aukščiau Černigovo.
Joniškio Mato Slančiausko progimnazija
Joniškio Mato Slančiausko progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Joniškyje, Pašvitinio g. 19, vykdanti pradinio ir pagrindinio ugdymo pirmos dalies programas. Įstaigos kodas 190565235.
Snovas
Aukštupio vagos plotis 4-14 m, žemupio – 20-40 m. Slėnis 1,5-4 km pločio. Žemupio vandenys naudojami drėkinimui. Ukrainoje prie Snovo įsikūręs Ščorso miestas.
Joniškio Mato Slančiausko progimnazija
miniatiūra|250px|left|2015 m.
Istorija
1978 m. pastatyta ir įsteigta Joniškio 3-ioji vidurinė mokykla. 1982–1989 m. įgyvendinamas visuotinis privalomas mokymas. 1990 m. pradėtas profiliuotas mokymas (humanitarinis ir tiksliųjų mokslų, vėliau gamtos profilis). 1992 m. įvestas gamtos mokslų profilis. 1993 m. rugsėjo 1 d. įkurta realinės gimnazijos gamtos mokslų profilio klasė. 1994 m. mokykla pavadinta švietėjo, tautosakininko Mato Slančiausko vardu. 1996 m. birželio mėn. mokyklai suteiktas realinės gimnazijos statusas. Gimnazija yra realinė gamtos mokslų pakraipos, o nuo 1996 m. rudens sudarytos sąlygos pasirinkti mokytis ir ekonominę pakraipą. Nuo 2001/2002 m. m. gimnazijoje įteisinamas antrasis – humanitarinis – profilis.
2004 m. kovą mokykloje greta tautosakininko Mato Slančiausko atminimo lentos atidengta memorialinė lenta jauniausio Kovo 11-osios akto signataro Gintaro Ramono atminimui.
Pagal 2011 m. Tarybos patvirtintą planą nuo 2012 metų rugsėjo Mato Slančiausko gimnazijoje turėjo nebebūti formuojamos vienuoliktos klasės. 2012 m. mokykla tapo progimnazija.
2013 m. Joniškio Mato Slančiausko progimnazijoje viename iš laisvų kabinetų oficialiai atidarytos rajono jaunimo organizacijoms skirtos patalpos.
2016 m. baigti pro­gim­na­zi­jos pa­sta­to re­mon­to dar­bai.
Rugpjūčio 22
Rugpjūčio 22 yra 234-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 235-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 131 diena.
Vardadieniai
Ipolitas – Karijotas – Rimantė – Siga – Sigita – Zigfridas
Sertralinas
right|thumb|Sertralinas Sertralinas – biologiškai aktyvi medžiaga, IUPAC pavadinimu (1S) - cis-4-(3,4-dichlorofenil)-1,2,3,4-tetrahidro-N-metil-1-naftalenaminas, hidrochlorido druskos pavidalu vartojama kaip SSRI tipo antidepresantas, žinoma daugybe pavadinimų – Zoloft, Sertralin, Lustral, Apo-Sertral, Asentra, Gladem, Serlift, Stimuloton, Xydep, Serlain, Concorz.
Sertralinas, kaip ir visi SSRI, inhibituoja neuromediatoriaus serotonino perkėlimą sinapsėje, todėl santykinai padidina serotonino koncentraciją sinapsiniame plyšyje.
Nimrūzo provincija
Nimrūzo provincija  – provincija Afganistano pietvakarinėje dalyje, turi sienas su Iranu ir Pakistanu. Tai 6-a pagal plotą ir 34-a (mažiausia) pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Zarandžas.
Sertralinas
Indikacijos
Kadangi sertralinas padidina serotonino koncentraciją tarpsinapsiniame plyšyje, dažniausiai vartojamas kaip antidepresantas, šalinti nerimui, taip pat gali būti išrašytas gydyti nerimo sutrikimus, paniką, sociofobiją, potrauminiam stresui švelninti.
Nimrūzo provincija
Geografija
Provincija yra įsikūrusi Sistano dubumoje. Beveik visą teritoriją užima Dašti Margo dykuma. Yra druskos ežerų, laikinų vandens telkinių (didžiausias – Gaudi Zarehas). Prateka Helmando ir Chašrudo upės. Pačiuose pietuose iškyla Čagajaus aukštumos.
Gyventojai
Nimrūze gyvena daugiausia baludžai ir puštūnai (ypač klajokliai kočiai). Taip pat yra brahujų, tadžikų, uzbekų, hazarų. Praktiškai visi gyventojai yra musulmonai sunitai.
Evangelikų balsas
Evangelikų balsas – mėnesinis lietuvių evangelikų liuteronų tautinės minties laikraštis, leistas 1933 m. Kaune.
Nimrūzo provincija
Administracinis suskirstymas
thumb|220px|Nimrūzo rajonai
Sertralinas
Šalutiniai poveikiai
Vartojimas gali sukelti miego sutrikimus, nuovargį, tremorą, anorgazmiją. Sertralinas taip pat truputį padidina dopamino koncentraciją.
Evangelikų balsas
Istorija
Pirmasis numeris išėjo balandžio mėn. 16 puslapių. Spausdino „Typolit“ spaustuvė Kaune. Išleisti 3 numeriai.
Nimrūzo provincija
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 5 rajonus.
Sertralinas
Pripratimas
Sertralinas nesukelia nei fizinės nei psichologinės priklausomybės, tačiau, baigus vartoti, gali pasireikšti galvos svaigimas, drebulys, nerimas, pykinimas ir širdies plakimas.
Evangelikų balsas
Istorija
Bandė užmegzti ryšį su Klaipėdos krašto lietuviais per bažnyčią ir mokyklą, polemizavo su „Srovės“ laikraščio leidėjais ir skaitytojais.
Redaktorius ir leidėjas M. I. Brazauskas, redaktorius K. Nauzneris.
Nimrūzo provincija
Administracinis suskirstymas
Svarbiausios gyvenvietės:
Didžioji langermanija
Didžioji langermanija, milžininis bizdžius arba didysis kukurdvelkis (Langermannia gigantea) – pumpotaukšlinių (Lycoperdaceae) šeimos grybas.
Gana įdomus grybas, galintis išauginti iki 10 kg sveriantį vaisiakūnį, kuris iš pradžių būna baltas, o sendamas gelsvėja. Jo paviršius apaugęs smulkiais, minkštais plaukeliais arba lygus. Bręstant vaisiakūniui luobelė sutrūkinėja į atskirus gabalus ir grybas pamažu suyra.
Auga ganyklose, parkuose, soduose, miškų pakraščiuose. Jauni vaisiakūniai valgomi.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. thumb|left|210px|Didžioji langermanija
Haubica
thumb|right|250px|Pirmojo pasaulinio karo laikų 15 colių haubica (D.Britanija) thumb|right|250px|Prieš [[Antrasis pasaulinis karas|Antrąjį pasaulinį karą Škodos gamykloje pagaminta 105 mm haubica, dabar Hämeenlinna artilerijos muziejaus (Suomija) eksponatas. (Haubicos buvo pagamintos pagal Lietuvos kariuomenės užsakymą, o, kai Raudonoji armija užėmė Baltijos šalis, užsakymas buvo anuliuotas, o pabūklai parduoti Rumunijai ir Suomijai).]]
Haubica  – artilerijos pabūklas, skirtas iškilajam šaudymui (vamzdžio pakėlimo kampas iki 70°), neretai iš uždarų pozicijų į nematomą taikinį, kurio vamzdis paprastai trumpesnis, negu patrankos. Haubicos šovinio parakinis užtaisas palyginti mažas, tačiau iššauna palyginti masyvų sviedinį.
Haubicos kaip artilerijos pabūklai užima tarpinę padėtį tarp patrankų ir mortyrų. Patrankų vamzdžiai ilgi, šovinio užtaisai dideli, sviediniai mažesni, pradinis sviedinio greitis didelis, šūvio trajektorija plokščia. Mortyrų trajektorijos itin iškilios. Anglišku terminu mortyra (mortar) vadinami dvejopi gana skirtingi artilerijos ginklai – „tikrosios“ mortyros (vamzdis storasienis, šiuolaikinės užtaisomos per storgalį) ir minosvaidžiai (vamzdis plonasienis, užtaisoma per žiotis). Skiriasi ir jų šaudmenys.
Šiuolaikinių haubicų kalibras būna 105–203 mm, vamzdžio ilgis 15-40 kalibrų, pradinis sviedinio greitis – 300–800 m/s. Kovinė šaudymo sparta – iki 10 šūvių/min., šaudymo tolis – iki 24 km (su aktyviaisiais reaktyviniais sviediniais – iki 30 km).
Haubicos būna traukiamosios ir savaeigės.
Dabar visos bent kiek didesnės kariuomenės turi haubicų. Pvz., Lietuvos kariuomenės artilerijos batalionas (generolo Romualdo Giedraičio artilerijos batalionas) ginkluotas amerikietiška 105 mm haubica M50.
Terminija
Rusijoje pirmąsias haubicas vadino gakovnicomis (гаковница), gaufnicomis (гауфница), gafunicomis (гафуница). XVIII a. 7-tą dešimtmetį Rusijoje ėme naudoti haubicas pailgintais vamzdžiais, vadintas vienaragiais (единороги).
Po Pirmojo pasaulinio karo prasidėjo tam tikra painiava terminijoje, kadangi haubicas-patrankas amerikiečiai ėmė vadinti tiesiog haubicomis. Todėl vos ne visus sausumos artilerijos pabūklus imta vadinti haubicomis, nors daugelis jų į haubicas nepanašūs.
Istorija
Europoje haubicos sukurtos XIV a. (Italija, Vokietija), buvo skirtos šaudyti akmenine karteče. XVI a. antroje pusėje haubicos ėmė šaudyti sprogstamaisiais sviediniais.
XIX a. 7-tame dešimtmetyje imta pereiti prie graižtvinių haubicų. XIX a. pabaigoje vis dažniau imta naudoti lauko įtvirtinimus, todėl haubicų poreikis ėmė didėti.
1877–1878 m. Rusijos-Turkijos kare plačiai imta naudoti lauko haubicas, kadangi lauko patrankos netiko naikinti lauko įtvirtinimus. Paskutinį XIX. dešimtmetį daugelis Europos valstybių ginkluotėje turėjo arba lengvųjų (105–127 mm), arba sunkiųjų (149–155 mm) haubicų. O kelios valstybės (pvz., Vokietija), turėjo ir tokių, ir tokių.
To meto haubicos puikiai tiko šaudyti iškiliomis trajektorijomis ir taip naikinti taikinius, pridengtus statinių, kalvų, medžių nuo tiesaus taikymo ugnies. Kitas jų privalumas buvo tai, kad jų sviediniai buvo maždaug dukart galingesni, palyginus su to paties kalibro patrankomis. Pvz., 75 mm lauko patranka svėrė virš tonos ir šaudė sviediniais, kurie sverė beveik 8 kg. Tuo tarpu to meto 105 mm lauko haubica svėrė tiek pat, o jos sviediniai svėrė 16 kg.
Itin plačiai imta naudoti haubicas Pirmajame ir Antrajame pasauliniuose karuose.
Petras Sutkus
Petras Sutkus (g. 1949 m. rugsėjo 27 d. Taurakalnio k., Kauno raj.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Baigęs Kauno 5-ąją vidurinę mokyklą, 1971–1975 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Liucija Valatkienė-Varneckytė). 1980–1985 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (doc. Linos Dumbliauskaitės ir doc. Aniceto Armino klasės).
Majestic 12
Majestic 12 (dar žinoma kaip Majic 12, Majestic Trust, MJ 12 ar MJ XII) – kodinis pavadinimas tariamai slaptai komisijai JAV, sudarytai iš mokslininkų, kariškių ir valstybės pareigūnų specialiu prezidento Harry S. Truman įsakymu. Komisijos tikslas buvo tirti Rozvelo katastrofą – tariamą nežemiškos kilmės erdvėlaivio sudužimą.
Petras Sutkus
Biografija
1975–1980 m. – Šakių vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir chorų vadovas – kolektyvą paruošė 1977 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms.
Majestic 12
Majestic 12 yra viena iš populiariausių NSO sąmokslų teorijų Jungtinėse Amerikos Valstijose ir kiek mažiau populiari už jų ribų. Ši komisija figūruoja daugumoje su Rozvelo incidentu susijusių gandų. Pagal radikaliausią versiją, Majestic 12 sudarė sąmokslą su po katastrofos gyvais likusiais ateiviais. Mainais į nežemiškas technologijas, ateiviai gavo leidimą grobti žmones savo eksperimentams. Tuo būdu šioje versijoje slaptoji komisija valdo JAV ir praktiškai visą pasaulį, o apie jos veiklą nėra informuojami net Valstijų prezidentai.
Petras Sutkus
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Barbora Sanguška
Barbora Sanguška (1718–1791 m. gegužės 2 d.) – poetė, vertėja, filantropė.
Gyvenimo aprašymas
Aktyvi ATR politinio gyvenimo dalyvė. Baro konfederacijos metu turėjo pakankamai didelę įtaką pirmųjų konfederacijų paruošimui Lietuvoje. 1769 m. jai patronaujant buvo sukurta Voluinės konfederacija.
Kunigaikščio Povilo Karolio Sanguškos trečioji žmona (nuo 1739 metų).
Po vyro mirties gyveno Varšuvoje, Bielinskių dvare. Savo labdaringa veikla taip pat išsiskyrė Kristina Bielinska, Bona Svidzinska-Granovska, ir Mariana Svidzinska-Lianckoronska. Jų susirinkimus, kuriuose buvo aptarinėjami klausimai apie kovą su visuomenės blogybėmis, aplankydavo netgi pats karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis ir kita visuomenės grietinėlė. Be to, Barbora Sanguška skyrė moralės problemoms savo kūriniams ir vertimams iš kitų autorių. Mirė Varšuvoje 1791 metais. Palaidota kartu su vyru Kapucino ordino vienuolyne, Liubline.
Cepaea
Juostasraigė ar dryžė (Cepaea) – helicidų (Helicidae) šeimos pilvakojų moliuskų gentis. Dvi šios genties rūšys aptinkamos ir Lietuvoje. Kriauklės dažniausiai labai ryškios spalvos ir su tamsiomis juostomis. Dvi plačiai paplitusios šios genties rūšys, C. hortensis ir C. nemoralis, buvo intensyviai naudojamos kaip modelinis organizmas tiriant genetiką ir natūralią atranką. Būdingos Europai, tačiau introdukuotos populiacijos išplitusios ir kituose žemynuose.
Rūšys
left|thumb|[[Cepaea hortensis (kairėje) ir Cepaea vindobonensis (dešinėje)]] Genčiai priskiriamos keturios rūšys. Naujausi molekuliniai filogenetiniai tyrimai rodo, kad dvi paskutinės rūšys turėtų būti priskirtos kitai genčiai:
Arkadiusz Radomski
Arkadiušas Radomskis (g. 1977 m. birželio 27 d.) – futbolininkas, Lenkijos rinktinės ir KS Cracovia Kraków klubo saugas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2003 m. vasario 12 d., su rinktine žaidė visose trejose 2006 m. pasaulio čempionato rungtynėse.
Osamu Tezuka
Osamu Tedzuka (1928 m. lapkričio 3 d. – 1989 m. vasario 9 d.) – Japonijos karikatūristas, manga kūrėjas, animatorius ir prodiuseris.
Žymiausi Tedzukos kūriniai yra „Astro Boy“, „Kimba the White Lion“ ir „Black Jack“. O. Tedzuka dažnai įvardijamas „anime krikštatėviu“ ir dėl jo įtakos daugeliui kitų žymių Japonijos kūrėjų prilyginimas Voltui Disnėjui, taip pat vadinamas ir „manga dievu“.
Biografija
Gimė Tojonakoje, Osakos prefektūroje, buvo vyriausias iš trijų vaikų. Motina buvo rašytoja, jos istorijos įkvėpė jam kūrybiškumo. O. Tedzuka užaugo Takarazukoje (Hiogo), kur jo mama dažnai jį vesdavosi į miesto teatrą pasižiūrėti moterų trupės Takarazuka Revue vaidinimų. Trupė garsėjo romantiniais miuziklais, paprastai skirtais moterų auditorijai, kurie padarė pastebimą įtaką O. Tedzukos kūrybai, įskaitant ir jo kostiumų dizainą.
Būdamas mažas, O. Tedzuka susirgo, jo rankos smarkiai ištino. Stebėdamas jį gydžiusį gydytoją, Osamu pats panoro tapti gydytoju. Be to, tuomet tai buvo daug pelningesnė profesija. Tačiau motinos patartas, nusprendė siekti manga kūrėjo karjeros. O. Tedzuka komiksus pradėjo piešti dar tebesimokydamasis antrus metus pradinėje mokykloje. Jis suvokė, kad per manga jis galėtų įtikinti žmonės rūpintis pasauliu. Po Antrojo pasaulinio karo, būdamas septyniolikos, jis sukūrė pirmuosius savo kūrinius, „Diary of Ma-chan“ ir kiek vėliau „Shin Takarajima“ ('Naujoji Lobių sala'), kurie pradėjo manga komiksų aukso amžių. O. Tedzuka baigė Osakos universitetą ir gavo gydytojo laipsnį, bet sukauptas žinias daugiausia panaudojo savo kūriniuose, kaip kad „Black Jack“.
1961 m. jis įkūrė savo animacijos studiją „Mushi Production“, po to kai baigėsi jo kontraktas su „Toei Animation“. Išskirtinis Japonijos animacijos bruožas – didelės veikėjų akys – buvo išgalvotas Tedzukos. 1965 m. sausį O. Tedzuka gavo laišką nuo Stenlio Kubriko, kuris peržiūrėjęs jo anime serialą „Astro Boy“, pasiūlė Tedzukai režisuoti savo filmą „2001 m. kosminė odisėja“ (1968 m.). Tedzuka negalėjo palikti studijos ir persikelti į Angliją visiems metams, tad atsisakė. Nors ir Tedzukai neteko dirbti prie filmo, jis jam patiko. Jis dažnai klausydavosi jo garso takelio, kai tekdavo dirbti naktimis.
O. Tedzuka mirė 1989 m. vasario 9 d. Tokijuje nuo skrandžio vėžio, paskutinieji jo ištarti žodžiai buvo: „Prašau tavęs, leisk man dirbti!“
Kūriniai
O. Tedzuka viso sukūrė apie 700 manga istorijų (apie 150 tūkst. puslapių ) ir apie 112 anime kūrinių. Žymiausi iš jų:
Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas
thumb|Priekinis fasadas thumb|Galinis fasadas thumb|Vidaus puošybos detalė thumb|Interjero fragmentas Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas – mokslo institutas Vilniuje, Antakalnio g. 6, buvusiuose Vileišių rūmuose Antakalnyje, atliekantis fundamentinius ir taikomuosius lietuvių literatūros ir tautosakos tyrimus.
Istorija
1939 m. įkurtas Lituanistikos institutas, 1941 m. pavadintas Lietuvių literatūros institutu. 1952 m. sujungus Lietuvių literatūros ir Lietuvių kalbos institutus bei prijungus Istorijos instituto Tautosakos skyrių įkurtas Lietuvių kalbos ir literatūros institutas, priklausantis Lietuvos mokslų akademijai. 1990 m. institutas pertvarkytas, įsteigti du savarankiški institutai: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas ir Lietuvių kalbos institutas.
Institutas užima du pastatus, kuriuos inžinierius Petras Vileišis pagal Augusto Kleino projektą pastatė 1904–1906 m. Iki 1931 m. šiuose rūmuose gyveno Vileišiai, nuo 1932 m. jie tapo lietuvių kultūros židiniu. Rūmuose 1907–1940 m. buvo įsikūrusi Lietuvių mokslo draugija ir jos biblioteka, „Ryto“ draugija. Rūmuose prie gatvės įsteigta spaustuvė, kuri spausdino pirmąjį lietuvišką dienraštį „Vilniaus žinios“, veikė lietuviškų knygų knygynas. 1907 m. surengta Pirmoji lietuvių dailės paroda ir įsteigta Lietuvių dailės draugija. Nuo 1941 m. rūmai priklausė Lietuvos mokslų akademijai, vėliau Lietuvių kalbos ir literatūros institutui, Lietuvių literatūros ir tautosakos institutui.
Institutas
Institute yra Senosios, Naujosios, Šiuolaikinės literatūros, Tekstologijos, Dainyno, Sakytinės tautosakos skyriai, tautosakos archyvas, mokslinė biblioteka ir leidybos centras. Dirba 122 darbuotojai, iš jų 68 mokslo darbuotojai: 4 habilituoti daktarai (2 profesoriai), 40 daktarų (8 docentai), 24 jaunesnieji mokslo darbuotojai, 10 doktorantų, 44 kiti darbuotojai. (2009 m.).
Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas leidžia tęstinius leidinius, monografijas bei studijas, skirtas atskiriems autoriams, literatūros žanrams ar teorinių literatūros bei tautosakos problemų analizei, lietuvių literatūros klasikų raštus. Skiria kasmetinę literatūros premiją už kūrybiškiausią šiuolaikinės lietuvių literatūros kūrinį.
Šalia auga savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas Aštuonių klevų ratas.
Leidiniai
Tęstiniai leidiniai
Knygų serijos
Valdemaras Žukauskas
Biografija
2014 m. atstovavo Lietuvai Pasaulio žirginio sporto žaidynėse konkūrinio jodinėjimo rungtyse. Konkūrinio jojimo greičiui rungtyje Žukauskas užėmė 77-ą vietą tarp 143 dalyvių. Olimpinio standarto konkūrinio jojimo rungtyje Žukauskas liko 114-ą vietą iš 137 dalyvių.
Naminė
Naminė – savos gamybos naminė degtinė. Gaminama iš įvairių žaliavų, dažnai pagal tai ir vadinama.
Naminės rūšys
Skirtingose Lietuvos vietovėse naminė dažnai varoma iš skirtingos žaliavos:
Istorija
Pirmieji degtinės bravorai Lietuvoje atsirado dar XIV–XV amžiuose, tačiau 1529 m. įsigaliojęs Lietuvos Statutas apribojo degtinės gamybą bei įvedė mokesčius alkoholiniams gėrimams, todėl gana greitai ėmė rastis nelegalių bravorų, su kuriais ir siejamas naminės atsiradimas. Iki XIX a. pradžios legaliuose bravoruose degtinė buvo gaminama iš grūdų, dažniausiai – rugių, gautą spiritą atskiedžiant vandeniu. Tačiau, atsiradus spirito rektifikacijos metodams, vystantis pramonei, didėjant degtinės gamybos apimtims, tapo daug paprasčiau gaminti degtinę, skiedžiant vandeniu etanolį, gautą iš runkelių, bulvių ir pan. Tokios degtinės kokybė buvo prasta, tačiau savikaina – kelis kartus mažesnė.
Dėl suprastėjusios gamyklinės degtinės kokybės bei didelių mokesčių Lietuvos kaimuose ėmė labiau plisti namudinė degtinės gamyba, naudojant tradicinius, dar XV–XVI amžiuose įsisavintus metodus. Naminės degtinės gamyba labiau suklestėdavo karo bei draudimų metais, ypač smarkiai suklestėjo XX a. 9-ame dešimtmetyje, Tarybų Sąjungoje įvedus alkoholio draudimus.
Kęstutis Jakštas
Kęstutis Stasys Jakštas (g. 1965 m. Kaune) – Lietuvos aktorius ir režisierius. Taip pat užsiima renginių vedimu, reklamų garsinimu bei animacinių ir kino filmų dubliažu.
Biografija
1985–1986 m. dainavo Kauno valstybinės filharmonijos chore (vad. Petras Bingelis). Tais pačiais metais įstojo į Valstybinę konservatoriją, solinio dainavimo specialybę pas profesorių E. Kaniavą. Šios studijos truko vienerius metus, nes 1987 m. pasirinko kitą tos pačios konservatorijos fakultetą ir pradėjo studijuoti aktoriaus meistriškumo specialybę pas režisierę D. Tamulevičiūtę (kurso pedagogai buvo ir kiti žinomi teatro veikėjai – A. Latėnas, Remigijus Vilkaitis). 1991 m. įgijo aktoriaus diplomą.
1990 m. stažavosi Džiuliardo menų akademijoje Niujorke, JAV. Grįžęs į Lietuvą, pradėjo dirbti „Šiaurės Atėnų“ teatre. Nuo 1996 m. dirba Valstybiniame jaunimo teatre ir „Meno forte“.
2003–2005 m. studijavo Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje teatro ir kino fakultete, teatro režisūros magistrantūroje. Kurso vadovas prof. Jonas Vaitkus.
2009–2010 m. Kauno valstybinio muzikinio teatro režisierius-pedagogas.
Nuo 2010 m. Kauno valstybinio muzikinio teatro vyriausiasis režisierius.
Kuchisake-onna
Kuchisake-onna (Kuchisakeonna) japonų mitologijos ir pasakų herojė, moteris suluošinta pavydaus vyro ir sugrįžusi į mirtingųjų pasaulį kaip pagiežinga dvasia.
Legenda
Legenda pasakoja apie moterį, Samurajaus žmoną ar sugulovę gyvenusią prieš šimtus metų. Moteris buvo labai graži, tačiau tuščia ir mėgusi apgaudinėti vyrą. Nepaprastai pavydus Samurajus sužinojęs tiesą užpuolė ją ir perrėžė jos burną nuo ausies iki ausies. Po to sušuko: „Kas dabar pagalvos, jog esi graži?“.
Miesto mitas tęsia istoriją pasakodamas, jog moteris prisidengusi chirurgo kauke klajoja naktimis (ypač vakarais nusileidus rūkui). Susitikusi ką nors (vaiką, paauglį, studentą) ji droviai klausia: „Ar aš graži?“ („Watashi kirei?“). Jeigu žmogus atsako „taip“, ji nusiima kaukę ir klausia: „O kaip dabar?“ („Kore demo?“). Jeigu tuo momentu žmogus atsako „ne“, moteris nužudo jį arba perrėžia burną nuo ausies iki ausies. Jeigu auka antrąjį kartą paklausta atsako „taip“, moteris ją palydi iki namų ir nužudo tarpduryje. Taip yra todėl, kad japoniškas žodis „kirei“(„graži“) skamba kaip žodis „kire“ („pjauti“). Kitose mito versijose žmogui atsakius „taip“ netgi moteriai nusiėmus kaukę, ji duoda didžiulį, kraujo spalvos rubiną ir pradingsta. Kita versija pasakoja, kad atsakius „taip“, moteris išsitrauks žirkles, perrėš tavo burną nuo ausies iki ausies, bet paliks tave gyvą. Daugumoje versijų pasakojama, kad nuo moters neįmanoma pasprukti, nes ji gali atsidurti priešais tave nesvarbu į kurią pusę besuktum ir gali judėti antgamtišku greičiu.
Septintajame dešimtmetyje miesto legenda pasakojo, jog atsakius „tavo grožis vidutiniškas“, išsigelbėsi. Miesto legendai atgimus 2000 m., atsakymas, kuris tave išgelbėtų tapo „šiaip sau/ pusėtina“. Šis atsakymas taip suglumina Kuchisake-onna, kad jai svarstant ką daryti, auka gali pabėgti. Dar vienas būdas išsigelbėti yra paklausus: „ar aš gražus(-i)?“. Moteris suglums ir pasišalins. 2010 m. atsirado nauja versija teigianti, kad pasakius moteriai, jog esi susitaręs ir skubi į susitikimą, ji atsiprašys ir dings.
Istorijos variantai
Daugybė istorijos variantų atsirado dėl gandų gausos nugirdus tik dalį istorijos. Pjūvio aiškinimo variantai pasakoja apie nelicencijuoto plastikos chirurgo klaidą ar besaikį Inugami dievybės galių naudojimą šeimoje. Moderniame istorijos variante Kuchisake-onna vairuoja raudoną sportinį automobilį ir rengiasi madingais drabužiais.
Miesto legenda ir visuotinė panika
1979 m. pavasarį po Japoniją pasklido gandai pasakojantys, jog buvo pastebėta Kuchisake-onna medžiojanti vaikus.
2007 m. spalį koroneris rado septintojo dešimtmečio įrašus apie moterį persekiojusią mažus vaikus, tačiau mirtinai partrenktą automobilio. Jos burna buvo perrėžta nuo ausies iki ausies. Manoma, jog būtent ši moteris sukėlė paniką tuo laikotarpiu.
2004 m. panaši legenda pasklido Pietų Korėjoje. Ji pasakoja apie moterį dėvinčią raudoną kaukę. Tačiau manoma, kad gandus sukėlė 1979-ųjų įvykiai ir 1996-ųjų japonų filmas.
Fikcija
1996-ųjų filmas Kuchisake-onna istorijai suteikė modernaus prieskonio, pasakodamas apie plastinės operacijos klaidą. Daugybė septinto ir aštuntojo dešimtmečių anime remiasi Kuchisake-onna legenda.
Video žaidime Revelations: Persona Kuchisake-onna pavaizduota kaip vienas iš sunkiausiai įveikiamų priešų.
Keletas Kuchisake-onna pasirodė anime ir mangoje Hell Teacher Nūbē.
Romy Ashby novelė „Dama perpjauta burna“ pasakoja apie moterį dėvinčia chirurgo kaukę ir gąsdinančią vaikus.
Super Sentai Battle Fever J serijų 29 epizodas pasakoja apie damą perpjauta burna terorizuojančią Tokiją.
2007 m. pasirodė Kôji Shiraishi filmas „Kuchisake Onna“.
Guren Onna TVTokyo epizoduose pirmasis priešas su kuriuo susidūrė Nabekura buvo Kuchisake-onna, kuri, kaip vėliau paaiškėjo, buvo vyras.
Sayonara Zetsubo Sensei anime vieno epizodo pabaigoje, Chiri-chan pasirodo nešinanti peiliu, perkreipta šypsena ir aštriais kaip skustuvas dantimis.
Filmas „Ringu“ pamini Kuchisake-onna istoriją kaip dar vieną miesto legendą.
Lietuvių dailės draugija
thumb|[[Mikalojus Konstantinas Čiurlionis. Pasaulio sutvėrimas X, 1906 m. Eksponuotas pirmojoje dailės parodoje]] Lietuvių dailės draugija – dailininkų ir kitų kultūros veikėjų organizacija, veikusi 1907–1914 m. Vilniuje ir 1926–1928 m. Kaune. Įsteigta 1907 m. rugsėjo 2 d. Vilniuje P. Rimšos, A. Žmuidzinavičiaus (pirmininkas), A. Jaroševičiaus iniciatyva.
Ištakos
1904 m. vasario 27 d. Krokuvoje dailę studijavę Adomas Varnas, Kazimieras Ulianskis, Adalbertas Staneika, Ignas Šlapelis ir universiteto studentai Juozapas Albinas Herbačiauskas, Sofija Kymantaitė ir kiti įkūrė „Rūtos“ draugiją. Metų pabaigoje į jos veiklą įsitraukė Petras Rimša. Šioje draugijoje ir gimė idėja organizacijos, kuri vienytų įvairiuose Europos meno centruose gyvenančius ir studijuojančius menininkus lietuvius, remtų juos materialiai tiek moksle, tiek kūryboje, rūpintųsi parodų organizavimu ir dailės leidinių spausdinimu. Pirmasis šią idėją viešai išsakė P. Rimša straipsnyje, išspausdintame „Vilniaus žiniose“ 1906 m. kovo 24 d. (nauju stiliumi – balandžio 6 d.). Autorius, rašydamas apie bendrąsias tokios draugijos būtinumo prielaidas, numatė ir konkrečią organizacinę formą – parodą, jos struktūrą (tapyba, skulptūra ir tautodailė) ir vietą („Vilniuje, mūsų sostapilyje“). Kiek vėliau taip pat „Vilniaus žiniose“ šiai minčiai pritarė Antanas Žmuidzinavičius, išryškinęs augančio meninio sąjūdžio reikšmę ir apibūdinęs būsimos parodos tikslą: „duoti gyvenimo pradžią mūsų dailei tarp kitų tautų dailės“, nes „ir pas lietuvius dailė egzistuoja“. Parėmė šią idėją ir dailininkas Antanas Jaroševičius, rašytoja Gabrielė Petkevičaitė-Bitė ir kiti.