cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lamarko medlieva
Tai didelis, 4-6 m aukščio lengvai nusvyrantis, išsiplėtojantis krūmas ar medelis. Laja 4-6 m pločio, piltuvo formos. Žiedai balti, žydi nuo balandžio iki gegužės. Vaisius - tamsiai purpurinis obuolėlis. Jis yra valgomas, saldokas.
Mėgsta saulėtą vietą arba dalinį šešėlį, pralaidžią smėlingą arba molingą žemę.
Oklandas (Naujoji Zelandija)
Oklandas (, arba Ākarana) – Naujosios Zelandijos miestas, pramonės centras ir uostas. 417,9 tūkst. gyventojų (2007, didžiausias šalyje; su priemiesčiais – 1,2 mln.). Išsidėstęs Šiaurės saloje, apsuptas 65 užgesusių ugniakalnių, kurių stačios ir plokščios viršūnės įvairina apylinkę, šiaurinėje Edeno ugnikalnio papėdėje. Yra tarptautinis oro uostas.
Oklandas – svarbus pramonės centras, išvystyta mašinų, metalo, maisto, tekstilės, chemijos, medienos pramonė. Yra universitetas, dailės galerija, Melanezijos misionierių muziejus.
Istorija
Oklandas įkurtas 1841 metais. Iki 1876 m. buvo Naujosios Zelandijos sostinė.
Žiedvabaliai
Požymiai
Žiedavabaliams priklauso vidutinio dydžio ir smulkūs vabalai (3 mm – 80 mm dydžio). Kūnas nuo stipriai paplokščio iki lengvai pusapvalio, antsparniai purpuriškai raudoni. Kūno danga mažai chitinizuota. Antsparniai ryškūs. Kai kurioms rūšims būdingas ryškus seksualinis dimorfizmas.
Gyvenimo būdas
Aptinkami pamiškėse, miško aikštelėse, pievose. Aktyvūs dieną ir prieblandoje, mėgsta saulėtas vietas. Tupia ant įvairių žiedų, kurių nektaru minta. Lervos vystosi trūnijančioje medienoje, senuose kelmuose, rąstuose.
Paplitimas
Pasaulyje yra apie 3000 rūšių. Europoje yra 12 rūšių, Vidurio Europoje – 9, Lietuvoje aptinkamos 6 rūšys:
Tikėtina, jog Lietuvoje dar gyvena ir Platycis cosnardi, kadangi šis vabalas aptiktas kaimyninėse šalyse.
Mourning Sun
Mourning Sun - kol kas paskutinis anglų gotikinio roko grupės Fields of the Nephilim albumas. Europoje šis albumas pasirodė 2005 metų lapkritį, Šiaurės Amerikoje - 2006 metų balandį. Albumo įrašyme nedalyvavo nei vienas Fields of the Nephilim narys iš originalios grupės sudėties, išskyrus vokalistą Carl McCoy.
Mourning Sun buvo įrašinėjamas mobilioje įrašų studijoje, kurią pats McCoy pavadino "Ledo narvu" (angl. The Ice Cage). Ledo, šalčio motyvai dažnai kartojasi ir šio albumo dainų tekstuose. Albumo įrašinėjimo darbai truko aštuoniolika mėnesių. Kai kurie garso efektai bei Carl McCoy balsas buvo įrašyti Norvegijoje. Tai taip pat viena iš priežasčių, kodėl įrašų studija gavo tokį pavadinimą. Carl McCoy teigimu, įrašytos medžiagos butų pakakę dvigubo albumo išleidimui ir pradžioje netgi planuota tokį albumą išleisti. Vis dėlto, buvo nuspręsta apsiriboti vienu disku.
The Who
The Who – Anglijos roko grupė, kuri susikūrė 1964 m.
Tai viena iš didžiausių rokenrolo eros pasaulio muzikos grupių, lemiamai prisidėjusi transformuojant rokenrolą į roką. Grupę sudarė Pete Townshend, Roger Daltrey, John Entwistle ir Keith Moon. 1965 m. grupė išleido singlą „My Generation“, kuris tapo viena garsiausių visų laikų rokenrolo dainų. The Who pasižymėjo savo siautulingais pasirodymais, kurių metu dažnai sudaužydavo gitarą. 1969 m. grupė išleido pirmąjį albumą roko istorijoje, įvardintą kaip roko opera – „Tommy“, o 1971 m. albumu „Who’s Next“ ir dainomis kaip „Baba O’Riley“ ir „Won’t Get Fooled Again“ nubrėžė tas roko formas, kuriomis pasekė daugybė sunkiojo roko atlikėjų.
Romos imperatorius
Romos imperatorius buvo Romos imperijos valdovas. Vieningo konkretaus jo titulo niekada nebuvo, buvo naudojami įvairūs priklausomai nuo asmens ir aplinkybių. Pats žodis imperatorius kilęs iš, reiškusio Romos karinių pajėgų vadą, šį titulą karvedžiai išlaikydavo ir tapę valstybės valdovais. Kiti dažnai naudojami titulai buvo Augustus, princeps, konsulas ir Pontifex Maximus.
The Who
The Who per savo karjerą pardavė daugiau nei 100 mln. įrašų ir dažnai įvardijami kaip geriausia visų laikų roko grupė.
Romos imperatorius
Bizantijos imperatoriai pradedant Heraklėju 629 m. vadinosi basilėjais (βασιλεύς). Šis žodis graikų kalboje reiškia karalių, bet basilėjais buvo vadinami tik Romos imperatoriai ir Sasanidų imperijos valdovai. Kiti karaliai buvo vadinami regais (rēgas).
Imperatoriai buvo aukščiausi šventikai (lot. Pontifex maximus) ir po jų mirties buvo dažnai sudievinami. Įsivyravus krikščionybei Romos imperatorius buvo laikomas Dievo išrinktu valdovu, Bažnyčios saugotoju ir vadu žemėje, nors imperatoriaus autoritetui Bažnyčios reikaluose buvo priešinamasi.
Dėl turkų užkariavimų vakarų istorikai laiko Konstantiną XI paskutiniu svarbiu pretendentu į Romos imperatoriaus titulą. Nuo 1453 m. Osmanų sultonai naudojosi Romos cezario titulu (turkų k. Kayser-i Rum) iki imperijos žlugimo 1922 m.
The Who
1978 m. mirus Keith Moon, The Who beveik nutraukė veiklą, tačiau nuolat atsinaujindavo koncertiniams pasirodymams ir albumų įrašams. 2000 m. susitikę grupės nariai planavo įrašyti naują albumą, tačiau 2002 mirus John Entwistle buvo atidėti įrašai. Dabartinę grupę sudaro Pete Townshend ir Roger Daltrey, kurie 2006 m. sukūrė ir išleido paskutinį albumą „Endless Wire“.
Šventoji Romos imperija
Šventoji Romos imperija  – viduramžiais ir naujaisiais laikais Vakarų bei Vidurio Europoje gyvavęs valstybinis junginys. Imperija 962 m. susikūrė iš Karolingų Rytų Frankų karalystės ir gyvavo iki jos iširimo 1806 m. Valstybės pradžia dažniausiai laikomas Otono I karūnavimas imperatoriumi 962 m. vasario 2 d.
Formulė „Romos imperija“ (Imperium Romanum) naudota jau Karolio Didžiojo titule. Otonas II ir jo įpėdiniai save titulavo „romėnų imperatoriais“ (Imperator Romanorum) ir „romėnų karaliais“ (Rex Romanorum). XII a., nuo Frydricho Barbarosos laikų (1157 m.), prie imperatoriaus titulo pridėta Sacrum („šventoji“).
Nuo 1254 m. vokiečių dokumentuose valstybė vadinama „Šventąja Romos imperija“ (Sacrum Imperium Romanum). Galutinis pavadinimas įsitvirtino tik XV a., kai nuo 1438 m. atsirado dar vienas priedėlis – Nationis Germanicae („vokiečių tautos“) o 1486 m. šis titulas oficialiai pavartotas įstatyme.
Istorija
thumb|left|Šventoji Romos imperija po Vestfalijos taikos sutarties 1648 m.Šventoji Romos imperija atsirado iš Rytų frankų karalystė s ir priešnacionaliniu ar viršnacionaliniu dariniu, kuris niekada netapo nacionaline valstybe kaip Prancūzija ar Jungtinė Karalystė.
Imperija faktiškai kaip „skėtinė organizacija“ apėmė daugelį teritorijų ir sudarė tam tikrus legitimumo rėmus atskirose teritorijose valdžiusiems valdovams. Šios pusiau savarankiškos kunigaikštystės ir hercogystės pripažino imperatorių kaip idėjinį imperijos valdovą ir turėjo paklusti imperijos įstatymams, teismams ir reichstagų sprendimams, tačiau per monarcho rinkimus, reichstagus ir kitas luomines atstovavimo institucijas dalyvavo imperijos politikoje ir galėjo daryti jai įtaką.
Imperatorių kova su popiežiais (vadinamoji kova už investitūrą) lėmė tai, kad XIII a. prarasta Italija ir sustiprėjo imperiją sudarančios vokiečių kunigaikštystės. Imperatoriaus valdžia Vokietijoje darėsi vis labiau sąlygiška, o po Trisdešimties metų karo (1618–1648 m.) imperatorių valdžia beliko nominali.thumb|left|Šventoji Romos imperija prieš [[Prancūzijos revoliucija|Prancūzijos revoliuciją 1789 m.]]
Šventosios Romos imperijos imperatorius tuo metu realiai tevaldė savo domeną, ir iš ten gaudavo savo pagrindines pajamas. Tai buvo sąlygota ypatingos Vokietijos situacijos. Kai daugelyje Europos šalių vyko centralizacija, Vokietijoje liko politinis išsiskaidymas. Kadangi teisiškai Vokietijos kunigaikščiai buvo privatūs savo valdų savininkai, tai reiškė atskirų politinių vienetų nepastovumą, išskyrus bažnytines žemes. Daugelis Šventosios Romos imperijos valdų skyrėsi resursais, teritorija, politine reikšme ir juridiniu statusu. Dinastijos taip pat sėkmingai galėjo plėsti ir stiprinti savo valdas bei šskaidyti jas skirtingiems paveldėtojams, sukuriantiems atskiras šakas.
1806 m. rugpjūčio 6 d. Napoleono Bonaparto reikalavimu imperatoriui Pranciškui II atsisakius imperijos sosto ji nustojo egzistuoti. Tuo metu imperija bet kuriuo atveju dėl Napoleono užkariavimų ir Reino konfederacijos sukūrimo jau buvo praradusi prasmę.
1814–1815 m. Vienos kongrese Šventoji Romos imperija nebuvo atkurta ir atsirado Vokiečių konfederacija, sudaryta iš 34 vokiečių valstybių ir 4 laisvųjų miestų.
Imperijos teritorija
Imperiją sudarė Vokietija (dabartinės Vokietijos teritorijos bei Austrija, Bohemija ir kitos Habsburgų valdos), taip pat dalys dabartinės Lenkijos (Silezija). Kurį laiką imperijai priklausė ir Šveicarija bei šiaurinės žemumų šalys (vėliau Jungtinės Nyderlandų provincijos), dalis dabartinės Rytų Prancūzijos ir Šiaurės Italijos.
Martunis
Martuniu vadinami miestai:
Franz Müntefering
Francas Miunteferingas (, g. 1940 m. sausio 16 d. Neheime) – Vokietijos politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
1954 m. baigė Zunderno liaudies mokyklą, 1957 m. prekybos mokyklą.
1957 m. pramonės įmonių tarnautojas, 1961–1962 m. tarnavo kariuomenėje, 1967 m. koncerno IG-Metall valdybos narys.
1966 m. Vokietijos socialdemokratų partijos (SPD) narys, 1991–1992 m. SPD parlamentinės frakcijos pirmininkas, nuo 1991 m. SPD valdybos narys, 1995–1998 m. SPD valdybos pirmininkas, 1999–2002 m. SPD Generalinis sekretorius, 2002–2005 m. SPD Bundestago frakcijos pirmininkas, 2004–2005 m. SPD pirmininkas.
1969–1979 m. Zunderno miesto tarybos narys, 1975–1992 m. ir nuo 1998 m. Bundestago narys. 1984–1988 m. Aukštutinio Zauerlando apskrities tarybos narys, 1984 m. Vakarų Vestfalijos valdybos pirmininkas, 1992–1998 m. Vakarų Vestfalijos apskrities tarybos pirmininkas. 1992–1995 m. Šiaurės Reino – Vestfalijos žemės darbo, sveikatos ir socialinių reikalų ministras, 1995–1998 m. Šiaurės Reino – Vestfalijos žemės landtago narys, 1998–1999 m. ir nuo 2005 m. Vokietijos butų, miestų statybos ir susisiekimo ministras, nuo 2005 m. Vokietijos vicekancleris.
Vlodavos miesto herbas
right|thumb|Vlodavos herbas Vlodavos miesto herbas  – Vlodavos miesto skydo formos herbas, kuriame žalioje užsklandoje vaizduojamas riteris su pilkos spalvos šarvais ir auksinės spalvos kalaviju laikantis auksinės spalvos ietį.
Apykaklėtasis rojaus paukštis
Apykaklėtasis rojaus paukštis (Lophorina superba) – žvirblinių (Passeriformes) būrio rojaus paukščių (Paradisaeidae) šeimos paukštis.
Dingę
„Dingę“ yra amerikiečių draminis televizijos serialas, pasakojantis apie lėktuvo katastrofą patyrusius žmones ir paslaptingą tropinę salą kažkur Ramiojo vandenyno pietuose, į kurią jie nukrenta. Serialo autoriai Dž. Dž. Abramsas ir Deimonas Lindelofas.
„Dingusius“ prodiusuoja ABC televizijos kanalo studija, Dž. Dž. Abramso prodiuserinė kompanija „Bad Robot Productions“ ir „Grass Skirt Productions“, visos serialo transliavimo teisės priklauso ABC televizijos kanalui. Serialo vykdantieji prodiuseriai yra Abramsas, Lindelofas, Brajanas Berkas, Džekas Benderis ir Karltonas Kjuzas. Pagrindinė „Dingusių“ filmavimo vieta – Oahu sala Havajuose. Serialo kompozitorius Maiklas Džakinas.
Serialo premjera įvyko 2004 m. rugsėjo 22 d. Dėl gausios aktorių komandos ir filmavimo originaliose vietovėse užjūrio regionuose, „Dingę“ – vienas brangiausių darbų televizijos istorijoje. Vos tik pasirodęs, serialas ypač teigiamai įvertintas kritikų ir sulaukė didelio susidomėjimo tarp Amerikos žiūrovų. Jau pirmaisiais transliavimo metais pagal reitingus Jungtinėse Valstijose, su 16 milijonų žiūrovų, užėmė keturioliktą vietą, o per tolimesnius keturis sezonus vidutinė žiūrovų auditorija nenusileido žemiau 13 mln. Serialo istorijai gerokai įpusėjus, ties penktuoju sezonu susiformavo tvirta ir pastovi Amerikos žiūrovų auditorija su maždaug 13,5 mln. žiūrovų, pagal demografinius rodiklius pakilusi net aukščiau negu transliavimo pradžioje. „Dingę“ pelnė daugybę televizijos pramonės apdovanojimų, tarp jų 2005-ųjų metų „Emmy“ ir 2006 metų „Auksinį gaublį“, abu už geriausią draminį televizijos serialą, taip pat 2005 m. Ekrano aktorių gildijos apdovanojimą už geriausią pasirodymą draminio serialo kategorijoje ir tų pačių metų Britų kino ir televizijos menų akademijos apdovanojimą už geriausią amerikiečių indėlį į televiziją. Vieni įtakingiausių JAV leidinių „Dingusius“ paskelbė vienu iš geriausių projektų televizijos istorijoje. „Dingę“ tapo amerikietiškosios kultūros dalimi: sąsajos su serialo istorija pasirodė kituose televizijos serialuose, laidose, kino filmuose, komercinėse reklamose, komiksuose, internete, šalies leidiniuose, kompiuteriniuose žaidimuose ir dainose. Gamybinės televizijos atžvilgiu, serialas tapo fenomenaliu reiškiniu, nes išleista nepalyginamai daug teminės produkcijos, kaip antai: „Dingusių“ istoriją ir aplinką tyrinėjančios ir praplečiančios leidėjo ir pavienių autorių knygos , stalo ir vaizdo žaidimai, alternatyvios realybės žaidimai ir žaislinės veikėjų figūrėlės. Visa tai išplatinta ne tik tradiciniais, bet ir naujais rinkodaros būdais ; naujausi serialo epizodai ir originalūs garso takeliai už nedidelę kainą pardavinėti internetinėse parduotuvėse tiek pačioje Amerikoje, tiek ir skyriuose Europoje. Internete taip pat pasirodė specializuoti serialo leidėjų tinklalapiai, pasakojantys apie „Dingusių“ istoriją ir su tuo susijusius aplinkinius reiškinius, taip vadinamąją savarankišką serialo mitologiją. Savanorių gerbėjų iniciatyva, prasidėjus antrajam serialo sezonui 2005 m. rugsėjo 22 d., paleista pirmoji tokio tipo MediaWiki formatu palaikoma „Dingusių“ enciklopedija, kuri neilgai trukus, pradėta rašyti ir kitomis pagrindinėmis vienuolika Europos ir Azijos kalbomis.
Kūrimas
Dviejų dalių bandomoji Dingusiųjų serija buvo brangiausia kanalo istorijoje, atsiėjusi nuo 10 iki 14 mln. dolerių. Palyginus su vidutine kaina, valandos trukmės serija Jungtinėse Valstijose, 2005 metais kainavo 4 mln. dolerių. Serialas, debiutavęs 2004-ųjų rugsėjo 22-ąją, tapo vienu labiausiai vertinamų ir finansiškai nusisekusių projektų 2004-ųjų metų televizijos sezone. Greta naujų „Nusivylusių namų šeimininkių“ ir „Grei anatomijos“ serijų, Dingę padėjo ABC pasiekti televizijų rinkos viršūnę. Prieš bandomosios serijos pristatymą, ABC valdytojos, Volto Disnėjaus kompanijos vadovai, už tokį brangų ir rizikingą projektą, Loidą Brauną atleido iš pareigų.
Pasaulinė bandomosios serijos premjera įvyko 2004-ųjų metų liepos 24-ąją, Tarptautiniame komikų suvažiavime San Diege.
Muzika
„Dingusiuose“ naudojamą originalų garso takelį specialiai serialui sukūrė Maiklas Džakinas. Holivudo Studijos Simfoninis Orkestras atliko įvairius instrumentinius garsus ir sukūrė muzikinį foną, kurie epizoduose dažniausiai būna teminiai, t. y. skirti kokiam nors svarbiam įvykiui ar vienam iš veikėjų. Norėdamas sukurti seriale naudojamus mechaninius garsus, Džakinas panaudojo neįprastus instrumentus, pavyzdžiui, krintančių fiuzeliažo dalių garsą.
„Dingusiuose“, daug dažniau nei kituose serialuose, naudojama populiariosios kultūros muzika, kuri epizoduose dažniausiai priskiriama kuriam nors veikėjų, taip netiesiogiai atskleidžiant jo pomėgius, charakterio savybes, arba reikšmingam, dramatiškam įvykiui pažymėti. Pavyzdžiai yra įvairios dainos, kurių Harlis klausėsi nešiojamu kompaktinių diskų grotuvu pirmajame serialo sezone, ar antro ir trečio sezonų premjerose pasigirdę 1964 ir 1969-aisiais metais išleisti Cass Elliot „Make your own kind of Music“ ir Petulos Klark „Downtown“ įrašai. Dviejuose epizoduose Čarlis, stovėdamas ant gatvės kampo, groja gitara ir dainuoja grupės Oasis dainą „Wonderwall“. Trečiojo sezono pabaigoje, važiuodamas gatve, Džekas klausosi Nirvanos „Scentless Apprentice“.
Kai kuriose tarptautinėse „Dingusių“ transliacijose originali muzika pakeista alternatyvia. Pavyzdžiui, japoniškoje serialo versijoje, pirmojo sezono teminė daina yra grupės Chemistry „Here I Am“, antrojo - populiarios japonų atlikėjos Junos Ito „Losin“ ir trečiojo sezono - grupės Fantomas daina „Fire walk with Me“.
Filmavimas
Beveik visas serialas nufilmuotas Oahu saloje Havajuose. Bandomasis epizodas buvo filmuojamas Mokulėjos paplūdimyje, šiaurvakarinėje salos dalyje. Vėliau paplūdimio scenos filmuotos įvairiose populiarios šiaurinės salos pakrantės vietose. Pirmojo sezono urvo scenos buvo filmuojamos Xerox korporacijos sandėliuose, kurie buvo nenaudojami nuo 1999-ųjų metų, kai ten įvyko masinis darbuotojų iššaudymas. Visa „Dingusių“ kūrybinė komanda nuo to laiko persikėlė į Havajų Kino Studiją, kur buvo pastatyti antrojo sezono „Gulbės Stoties“ ir trečiojo sezono „Hidros Stoties“ modeliai. Įvairios zonos Honolulu mieste ir Oahu salos apylinkėse buvo panaudotos filmuojant kitų pasaulio vietų, tarp jų Kalifornijos, Niujorko, Ajovos, Majamio, Pietų Korėjos, Irako, Nigerijos, Didžiosios Britanijos, Paryžiaus, Berlyno ir Australijos, scenas. Pavyzdžiui, Sidnėjaus oro uosto scena buvo filmuojama Havajų Konvenciniame Centre, o po Antrojo pasaulinio karo išlikęs bunkeris panaudotas kaip Irako Respublikos Armijos būstinė. Išsamius serialo filmavimo vietų archyvus galima rasti internetiniame puslapyje Lost Virtual Tour (anglų kalba).
Vaidmenys
thumb|right|350px|Penktojo sezono pagrindiniai veikėjai Iš lėktuvu skridusių 324 keleivių, išsigelbėjo 72 (71 žmogus ir 1 šuo), pasiskirstę trijose lėktuvo sekcijose. Pirmojo sezono pradžioje serialas turėjo 14 pastovių vaidmenų, „Dingę“ tapo antruoju didžiausią aktorių komandą turinčiu serialu Amerikoje, po „Nusivylusių namų šeimininkių“. ABC televizijai „Dingusių“ prodiusavimas atsiėjo itin brangiai, tačiau, pasak Brajano Berko, vien dėl aktorių gausos serialą buvo galima itin gerai išvystyti - sukurti skirtingų charakterių veikėjų, išplėtoti jų praeities istorijas, įterpti paslapčių ar meilės trikampių.
Pirmajame serialo sezone buvo 14 pagrindinių veikėjų. Naveen Andrews įkūnijo buvusį Irako Respublikos Armijos karininką Saydą Jarahą (Sayid Jarrah). Emilie de Ravin suvaidino nėščią australę Kler Litlton (Claire Littleton), Matthew Fox - problematišką chirurgą Džeką Šepardą (Jack Shephard), greitai tapusį išgyvenusiųjų lyderiu. Jorge Garcia pavaizdavo Hugą „Harlį“ Rajesą (Hugo "Hurley" Reyes), nelaimingą loterijos laimėtoją, Maggie Grace - Šenon Ruterford (Shannon Rutherford), buvusią šokių mokytoją, kurią antrame sezone nužudė, tačiau ji ir toliau vaidina seriale, pasirodydama prisiminimuose. Josh Holloway įkūnijo cinišką apgaviką Džeimsą „Sojerį“ Fordą (James „Sawyer“ Ford). Yunjin Kim suvaidino galingo Korėjos verslininko dukterį San-Hva Kvon (Sun-Hwa Kwon), o Daniel Dae Kim - jos vyrą Džin-Sū Kvoną (Jin-Soo Kwon). Evangeline Lilly pavaizdavo bėglę Keitę Osten (Kate Austen), Dominic Monaghan - nuo narkotikų priklausomą buvusią roko žvaigždę Čarlį Peisą (Charlie Pace). Terry O'Quinn įkūnijo paslaptingąjį Džoną Loką (John Locke). Harold Perrineau suvaidino statybininką Maiklą Dosoną (Michael Dawson), Malcolm David Kelley - jo sūnų Voltą Loidą (Walt Lloyd). Ian Somerhalder vaidino netikrą Šenon brolį Būną Karlailą (Boone Carlyle), vadovavusį vienam motinos vestuvinių suknelių kompanijos padaliniui. Būnas buvo vienas iš pirmųjų pagrindinių veikėjų, žuvusių saloje - jis mirė pirmojo sezono pabaigoje.
Pirmųjų dviejų sezonų metu, keli aktoriai pasitraukė iš serialo, istorijoje atsiradus naujiems veikėjams. Pirmajame sezone žuvus Būnui Karlailui, Voltas tapo kviestine žvaigžde, retai pasirodydamas antrajame, nes netrukus buvo pagrobtas „Kitų“. Po aštuonių epizodų antrajame sezone, žuvo Šenon, užleisdama vietą naujiems aktoriams - Ponui Eko, Nigerijos katalikų kunigui, buvusiam nusikaltėliui, kurį įkūnijo Adewale Akinnuoye-Agbaje; Anai Liucijai Kortes, oro uosto apsaugos darbuotojai ir buvusiai policininkei, kurią suvaidino Michelle Rodriguez; Bernardui Nadleriui, odontologui Rouz vyrui, skridusiam priekinėje lėktuvo dalyje, ir Libei - ligoninės psichologei, kurią pavaizdavo Cynthia Watros.
Trečiajame sezone, aktorius Henry Ian Cusick gavo jau pastovų Desmondo Deivido Hjumo, buvusio škotų karininko, vaidmenį, Michael Emerson pavaizdavo Beną Linusą (anksčiau žinotą kaip Henrį Geilą), veikėją, praktiškai vadovaujantį „Kitiems“. Be to, atskleidžiant vis daugiau paslapčių apie salą ir mistiškąją „Kitų“ grupę, į Dingusių komandą įsilieja dar trys nauji aktoriai - Elizabeth Mitchell, genetikos daktarė Džuljeta Burk, viena iš „Kitų“, ir Kiele Sanchez bei Rodrigo Santoro kaip šalutiniai veikėjai, porelė Nikė Fernandez ir Paulas. Eko pasitraukė iš serialo sezono pradžioje, o Nikė ir Paulas - viduryje, jų pirmajame praeities prisiminimų epizode. Čarlis žuvo trečiojo sezono pabaigoje.
Ketvirtajame serialo sezone, Harold Perrineau sugrįžo vaidinti Maiklą Deivisoną. Greta Perrineau, prie komandos prisijungė nauji aktoriai - Jeremy Davies, vaidinantis Danielį Faradėjų, nervingą fiziką, besidomintį sala moksliniu požiūriu, Ken Leung, atliekantis Mailso Straumo, tariamai girdinčio vaiduoklius, vaidmenį, ir Rebecca Mader, įkūnijusi tvirtą ir šaltakrauję antropologę Šarlotę Steipl Levis.
Gausi antraplanių aktorių komanda įgijo nemažą reikšmę serialo istorijoje. Antrajame serialo sezone, susituokusi pora, atskirta skirtingose salos pusėse, Rouz Henderson (L. Scott Caldwell) ir Bernardas Nadleris (Sam Anderson) (ji su pagrindiniais veikėjais, jis - su lėktuvo gale skridusiais keleiviais), prieš susitikimą, buvo pavaizduoti savo praeities prisiminimų epizode. Danielė Ruso (Mira Furlan), vienintelė išsigelbėjusi, seniai vykusios, mokslinės prancūzų ekspedicijos narė, pirmą kartą pasigirdusi balso įraše bandomojoje „Dingusių“ serijoje, dažnai pasirodydavo seriale. Kai kurie iš „Kitų“, tarp jų Tomas (M. C. Gainey), Etanas Romas (William Mapother), Aleks Ruso (Tania Raymonde) ir Ričardas Alpertas (Nestor Carbonell), dažnai pasirodo serialo eigoje ar praeities prisiminimuose. Panašiai, Džeko tėvas Kristianas Šepardas (John Terry) pasirodo įvairių veikėjų praeities prisiminimų epizoduose.
Ketvirtas sezonas
Ketvirtą serialo sezoną turėjo sudaryti 16 epizodų, tačiau dėl įvykusio Amerikos Rašytojų Gildijos streiko, su pertrauka nufilmuota 14 serijų. Sezone pasakojama apie išgyvenusių lėktuvo keleivių susidūrimą su krovininio laivo „Kahana“ įgula, kurie atvyksta į salą tariamai jų išgelbėti. Taip pat pirmą kartą seriale pristatomi ateities prisiminimų epizodai, kurie parodo apie šešių lėktuvo keleivių išsigelbėjimą iš salos.
Penktas sezonas
Penktas „Dingusių“ sezonas Jungtinėse Valstijose prasidėjo 2009 m. sausio 21 d. Premjeros dieną parodytos trys serijos, iš kurių viena įvadinę, atpasakojanti įvykius ankstesniuose sezonuose, o likusios dvi – naujos. Šiame sezone pasakojama apie Bendžamino Lainuso (Michael Emerson), Danielės Ruso (Mira Furlan), Ričardo Alperto (Nestor Carbonell), Danielio Faradėjaus (Jeremy Davies) ir Mailso Straumo (Ken Leung), taip pat Libės (Cynthia Watros) praeitį. Ketinama atskleisti salos paslapčių bei kas įvyko tarp Beno ir tikrojo Henrio Geilo, oro baliono piloto.
Šeštas sezonas
2007-ųjų gegužės septintąją ABC Entertainment prezidentas Stephen McPherson paskelbė, kad "Dingę" pasibaigs 2009–2010 televizijos sezone su "labai laukiamu ir šokiruojančiu finalu". Prasidedant 2007–2008 televizijos sezonu, paskutiniai 48 epizodai būtų buvę rodomi dar tris sezonus po 16 serijų su serialo baigtimi šeštajame sezone. Dėl rašytojų streiko ketvirtas sezonas turėjo 14 serijų, todėl penktąjį ir šeštąjį sezonus buvo planuojama sudaryti po 17 epizodų. Tačiau, birželio 29-ąją buvo paskelbta kad paskutiniam sezonui pridėta papildoma valanda, padidinanti epizodų skaičių iki 18.
D. Lindelof ir C. Cuse planuoja atskleisti ilgalaikias serialo paslaptis - dūmų pabaisą, keturpirštę Tavaret statulą ir dviejų skeletų, rastų urvuose pirmajame sezone, tapatybes. Matthew Fox, vaidinantis Džeką, sakė esantis vienintelis aktorius žinantis kaip pasibaigs serialas. Carlton Cuse pareiškė, kad laiko kelionių ir ateities blyksnių sezonai pasibaigė ir kad jie planuoja kai ką skirtingo šeštajam sezonui.
Mitologija
thumb|right|250px
left|160px Serialo Dingę epizoduose yra daug paslaptingų elementų, kurie priskirti mokslinės fantastikos sričiai ir antgamtiniams reiškiniams. Serialo kūrėjai tokią „Dingusių“ savybę pavadino savarankiškos mitologijos kūrimu, kuri ir paskatino tokį didelį susidomėjimą šiuo serialu.
Tarp tokių mitologinių serialo elementų yra džiunglėse besibastanti „pabaisa“, paslaptinga grupė salos gyventojų, kuriuos Ruso pavadino „Kitais“, organizacija, pavadinta DHARMA Iniciatyva, saloje pastačiusi kelias tyrimų stotis, skaičių seka, vis pasirodanti pagrindinių veikėjų gyvenimuose, dabartyje ir praeityje, taip pat asmeniniai ryšiai tarp serialo veikėjų, kurių jie dažnai net nežino.
Tematika
thumb|240px|right|Džonas Lokas laiko dvi, skirtingų spalvų [[Nardai|nardų šaškes bandomojoje serijoje.]] „Dingusiųjų“ tematiką sudaro įvairūs įvykiai, kurie dažniausiai neturi istorijos eigai jokių tiesioginių padarinių, tiesiog praplečia literatūrinį ir filosofinį serialo kontekstą. Tokie elementai dažnai pasirodo kaip juoda ir balta, atspindėdami serialo veikėjų ir susidariusių situacijų dvilypumą - maištaujančius pagrindinius personažus, problematiškas šeimas; kaip apokaliptinės užuominos - Desmondo siekis, neva užbėgti už akių pasaulio pabaigai, spaudant mygtuką „Gulbės Stotyje“, ar DHARMA Iniciatyvos tikslas pakeisti Valenzečio lygtį ir sutrukdyti žmonijos galui; kaip atsitiktinumų priešprieša likimui, daugiausiai pabrėžta sugretinus Loką ir Poną Eko; kaip konfliktas tarp mokslo ir tikėjimo, pasireiškęs kova tarp Džeko ir Loko dėl vadovavimo išgyvenusiesiems; kaip paties žmonijos palikimo aptarimas, diskusijose apie literatūros darbus. Seriale taip pat daug veikėjų vardų ir žymių žmonių sugretinimų, tokių, kaip Džonas Lokas (filosofas), Danielė Ruso (filosofas Žanas Žakas Ruso), Desmondas Hjumas (filosofas Deividas Hjumas), Džuljeta Berk (filosofas Edmundas Berkas), Michailas Bakuninas (Rusijos anarchistas), Danielis Faradėjus (fizikas Maiklas Faradėjus), Džordžas Minkovskis (matematikas Hermanas Minkovskis), Ričardas Alpertas (spiritizmo mokytojas), Henris Geilas (astrofizikas ir rašytojas), Keitė Ostin (rašytoja Džeinė Ostin), ir Šarlotė Luis (Charlotte Staples Lewis) – rašytojas Klaivas Steiplas Luisas (C. S. Lewis).
Nuorodos
Naujienos ir gerbėjų forumai Teminės serialo nuorodos
Kaibūčiai
Kaibūčiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 21 km į šiaurės rytus nuo Merkinės, Dainavos girioje, netoliese plento, prie posūkio Burokaraistėlėn.
Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Trakų apskritį, buvo 6 namų ūkiai.
Lamanšo sąsiauris
miniatiūra|300px|Lamanšo sąsiauris – vaizdas iš kosmoso su pažymėtais pagrindiniais miestais Lamanšo sąsiauris ( 'rankovė', 'anglų kanalas', korn. Mor Bretannek 'britų jūra',  'bretonų jūra', fryz. It Kanaal,,  'rankovės sąsiauris) – sąsiauris tarp Prancūzijos pakrantės ir Didžiosios Britanijos salos.
Tadas Labukas
Tadas Labukas (g. 1984 m. sausio 10 d. Alytuje) – Lietuvos futbolininkas, žaidžiantis puolėjo pozicijose.
Lamanšo sąsiauris
Kartu su Pa-de-Kalė sąsiauriu jungia Šiaurės jūrą su Atlanto vandenynu. Ilgis 560 km, plotis vakaruose 250 km, plotis rytuose 32 km, sekliausia vieta farvateryje – 23,5 m, o plotas – 75000 km². Po Lamanšo sąsiauriu (tarp Doverio ir Kalė) pastatytas Eurotunelis, kurio ilgis 52,5 km, iš kurių 38 km – po vandeniu. Pagrindiniai uostai: Portsmutas, Sautamptonas, Havras, Šerbūras.
Tadas Labukas
SK Brann
2011 m. liepos 6 d. pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Norvegijos SK Brann klubu. 2012 m. sausio pradžioje paliko norvegų klubą.
FK Torpedo
2013-aisiais pasirašė kontraktą su Rusijos pirmojo diviziono komanda Maskvos „Torpedo“.
KS Miedz
2015 m. sausio viduryje pasirašė 1,5 m. kontraktą su Lenkijos I lygos klubu, KS Miedź Legnica.
FK Trakai
2016 ir 2017 m. pirmoje pusėje atstovavo FK Trakai.
FK Atlantas
2017 m. sezono viduryje persikėlė į FK Atlantas Klaipėda, ten žaidė iki 2019 m. sezono pabaigos.
FK Atmosfera
2020 m. sezoną pradėjo be klubo, o liepos 23 d. prisijungė prie FK Atmosfera.
FK Gintaras
2021 m. atstovavo Palangos „Gintarui“. 2021 m. gegužės 16 d. prieš FK Jonušai pasižymėjo trimis įvarčiais ir svariai prisidėjo prie pergalės rezultatu 5:2. 2021 m. gegužės 30 d. rungtynėse prieš Klaipėdos „Rosą“ pasiekė įspūdingą pergalę rezultatu 10:2. Šiose rungtynėse buvęs Lietuvos nacionalinės rinktinės žaidėjas Tadas Labukas pelnė tris įvarčius, Lukas Bielskis– keturis, net vartininkas Žymantas Butkus 51 rungtynių minutę realizavo 11 metrų baudinį ir pelnė įvartį.
Fiat 60 HP
thumb|Fiat 60 HP
Tadas Labukas
FK Gintaras
2020-2021 m. taip pat žaidė už Akmenės SC futsal komandą.
Fiat 60 HP
Fiat 60 HP – lengvasis automobilis, kuris buvo leidžiamas „Fiat“ kompanijos nuo 1904 iki 1909 metų.
Atribucijos klaida
Atribucijos klaida – psichologijoje, suvokimo netikslumas, kuris turi įtakos asmens supratimui apie tai, kas atsakingas už veiksmą, įvykį, reiškinį, t. y. atribucijai.
Tadas Labukas
Rinktinės
Buvo Lietuvos jaunimo iki 21 m. futbolo rinktinės narys. Nuo 2006 atstovavo Lietuvos nacionalinei komandai.
Fiat 60 HP
Modelis buvo pristatytas 1904 metais, siekiant patenkinti užsienio paklausą prabangiais automobiliais. Automobilis eksportuotas į daugelį šalių, įskaitant JAV.
Atribucijos klaida
Atribucijos klaidos dažnai kyla iš skirtingų aktyvaus dalyvio ir stebėtojo pozicijų: asmuo, dalyvaujantis veiksme (aktyvus dalyvis) situaciją mato kitaip, nei asmuo, neturintis nieko bendro su atitinkamu veiksmu (stebėtojas). Šie suvokimo skirtumai dažnai susidaro dėl skirtingo atitinkamos informacijos pasiekiamumo, t. y. kiek kurie elementai išsiskiria iš konteksto. Pvz., stebėtojui lengviau prisiminti dalyvio elgesį nei dalyvio situaciją, todėl būtent dalyvio elgesys yra labiau pasiekiamas vėlesniam apsvarstymui; taip pat dalyviui jo paties savijauta yra pasiekiamesnė, nei kitam asmeniui. Dėl šių priežasčių neretai gali atsirasti atribucijos klaidos.
Fiat 60 HP
Amerikos kėbulų atelje, tokios kaip Quimby ir Demarest, parodė didelį susidomėjimą automobiliu. Jiems duodant daugiau laisvės, automobilis buvo leidžiamas dviejų dydžių – su paprasta ir pailginta ratų baze.
Tadas Labukas
Rinktinės
2021 m. buvo kviestas kaip kandidatas į Lietuvos vyrų salės futbolo rinktinė.
Atribucijos klaida
Viena dažnų atribucijos klaidų yra fundamentali atribucijos klaida.
Fiat 60 HP
Egzistavo trys automobilio serijos: thumb|left|250px|3 serijos Fiat 60 HP. 1907 m. Fiat 60 HP buvo vienas pirmųjų sedanų, kuriame buvo įrengta aukštos įtampos uždegimo sistema, ir taip pat kuris turėjo stabdžių būgnų automatinį aušinimą vandeniu.
Automobilis buvo gaminamas Korso Dante gamykloje, viso pagaminta 86 automobiliai.
Port Glasgow Athletic FC
Port Glasgow Athletic FC – Škotijos futbolo klubas iš Port Glazgo.
Istorija
Klubas išformuotas 1912 m.
Žalakiai (Kelmė)
Žalakiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Užvenčio.
Rimantas Cemnolonskis
Rimantas Juozapas Cemnolonskis (1933 m. lapkričio 24 d. Onuškyje, Juodupės valsčius, Rokiškio apskritis – 2007 m. gruodžio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, publicistas, redaktorius.
Biografija
1952 m. baigė Panevėžio 1–ąją berniukų gimnaziją, 1956 m. – Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute – anglų kalbos specialybę.
1956–1959 m. mokytojavo Kaišiadoryse ir Rumšiškėse. 1960–1970 m. laikraščio „Tarybinis mokytojas“ skyriaus vedėjas, 1970–1974 m. – leidinio „Tarybų darbas“ redaktorius. 1974–1978 m. žurnalo „Komunistas“ Ekonomikos skyriaus literatūrinis darbuotojas, 1978–1982 m. ėjo Ekonomikos skyriaus vedėjo pareigas, 1982–1990 m. – šio skyriaus vedėjas.
1990 m. savaitraščio „Kaimo statybininkas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1990–1992 m. savaitraščio „Bičiulystė“ apžvalgininkas, 1992 m. – Lietuvos informacijos instituto Ekonominės reformos skyriaus redaktorius, žurnalo „Sveikata“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1992–1996 m. laikraščio „Geležinkelininkas“ korespondentas. Nuo 1996 m. savaitraščio „Bičiulystė“ apžvalgininkas.
Rašė švietimo, sveikatos, kitomis socialinėmis, ekonomikos ir mokslo temomis.
Steno
Steno („valingas“) graikų mitologijoje – viena iš trijų seserų gorgonių, Keto ir Forkino dukra. Steno seserys yra Medūza ir Eurialė. Steno ir Eurialė buvo nemirtingos, ir tik vienintelė Medūza buvo mirtinga. Steno galva buvo demonstruojama, po to kai ji mirė išjuokdama visus dievus. Gorgonė vaizduojama plačiu veidu, išplėstomis akimis, auksiniais sparnais, kūną dengė slibino žvynai, rankos varinės su aštriais nagais, vietoj plaukų ant jų galvų augo nuodingos gyvatės. Pražiotoje burnoje styrojo aštrios kaip durklai iltys, raudonas liežuvis karojo iš plačios burnos. thumb|250px|center|Gorgonė Steno
Skitai
Skitai – senovės iranėnų tauta, kalbanti indoeuropiečių kalba, gyvenusi Ponto stepėje (tuo metu vadinta Skitija). Tai – graikiškas jų pavadinimas. Asirai juos vadino iškuza, spėjama, kad senovės civilizacijų šaltiniuose minimi kimerai buvo skitų kilmės.
Skitų kontroliuojamos Skitijos teritorija laikui bėgant keitėsi ir apėmė teritorijas nuo Altajaus regiono, per pietinę Ukrainą iki Dunojaus žemupio, Bulgarijos ir Gruzijos. Azijos (Kazachų stepės) skitai vadinti sakais ir buvo žinomi kinams kaip sai (塞).
Kilmė
Europoje skitai pasirodė apie 800 m. pr. m. e. Rašytiniuose šaltiniuose skitai pirmą kartą minimi Asirijos analuose kaip Iškuza, kurie apie 700 m. pr. m. e. veržėsi iš šiaurės į Askaniją ir šiuolaikinį Azerbaidžaną pasiekdami Urmijos ežero pietvakarinę pakrantę.
Svarbiausios skitų gentys, minimos graikų šaltiniuose, gyveno stepėje tarp Dniepro ir Dono upių. Skitiškų tekstų nėra išlikę, tačiau pagal asmenvardžius, užfiksuotus graikų literatūroje, galima spręsti, kad skitų ir sarmatų (kurie, pasak Herodoto, kalbėjo skitų kalbos dialektu) kalbos buvo panašios į Rytų Irano dialektus, pvz., Sogdianos ir šiuolaikinę osetinų kalbą. Skitų pavergtos tautos stepės pakraščiuose taip pat dažnai buvo vadinami „skitais“, nors tai nereiškia, kad jie kalbėjo iranėnų kalbomis kaip tikrieji skitai. Dalis skitų galėjo būti hunų kilmės, nes Bizantijos pasiuntinys pas Atilą, Priskas, nekartą į Atilos pasekėjus kreipėsi kaip į „skitus“.
Užkaukazės skitai (kimerai)
614 m. pr. m. e. skitai kartu su midais apgulė ir paėmė Nineviją – Asirija žlugo. Babilonas, Skitija ir Medija pasidalino Asirijos teritoriją. 605 m. pr. m. e. Nabuchodonosoro II ir skitų kariuomenė sumušė egiptiečius, iš kurių buvo atimtos Sirijos ir Palestinos žemės. Skitijai atiteko Urartija ir Mana (dabartiniame Vakarų Irane). 595 m. pr. m. e. Medijos valdovas Kiaksaras pasikvietė į puotą skitų vadus, nugirdė juos ir nužudė. Užkaukazės Skitija nustojo egzistuoti. Didelė dalis jos teritorijos atiteko Babilonui ir Medijai, o skitai patraukė į šiaurę prie Juodosios jūros ir prisijungė prie savo gentainių. Dalis skitų vėliau įsiliejo į armėnų tautą.
Ryšiai su graikais
Istorijoje išliko, kad 657 m. pr. m. e. šiaurinėje Juodosios jūros pakrantėje įsikūrė graikai. Gali būti, kad graikai finansavo skitų karo žygius ir už tai gavo teisę kurti kolonijas. Graikai ir Dnepro, vadinto Boristeno vardu, vidurupyje prie Vorsklos įkūrė Gelonų genties centrą – Geloną su šventyklomis, kurio kraštinė, pasak Herodoto, atitinka 5 km. Jį kasinėjo ir tyrinėjo archeologai. Įdomu, kad istorikas Teodoras Narbutas remdamasis Raudonės pilies rankraščiu, paminėjo lietuvių protėvį – Geloną. Gelonus, tiesa gerokai vėliau – V a., mini ir Sidonius aprašydamas 451 m. Katalaunijos mūšio, kuriame buvo pakirsta hunų galybė, dalyvius. Pasak Jordano ten dalyvavo ir liticiani bei gelonus pavergę alanai. Pasak Herodoto, Gelonai kalbėjo ir graikiškai, ir skitiškai.
Karai su persais
513–512 m. pr. m. e. persų valdovas Darijus I nutarė užkariauti Skitiją. Jis perėjo Dunojų su 700 000 kariuomenės. Skitai paslėpė gyvulius, žmonas ir vaikus, o patys patraukė vienos dienos atstumu Darijaus I kariuomenės priekyje, degindami žolę ir užversdami šulinius. Darijus I supyko ir parašė skitų vadui: “Ko tu bėgi? Jei tu stiprus – sustok, ir mes pamatuosime jėgas, o jei silpnas, sustok ir pripažink mano valdžią”. Skitų vadas Idantirsas atsakė: „Aš nebėgu, o klajoju, kaip esu įpratęs. O stipresni mes už tave ar silpnesni, suprask gavęs mūsų dovaną“. Skitų vadas persui dovanojo paukštį, pelę, varlę ir penkias strėles. Tai turėjo reikšti: „Jeigu jūs nepasislėpsite danguje kaip paukščiai arba žemėje kaip pelės, arba vandenyje kaip varlės, žūsite visi nuo mūsų strėlių“. Graikai išsaugojo perkėlas Darijui I, nors skitai siūlė jiems sugriauti perkėlas ir taip išsivaduoti iš Darijaus I valdžios. Darijaus I kariuomenė vijosi skitus iki Azovo jūros, bet turėjo grįžti per Dunojų nieko nelaimėjusi.
Kovos su graikais
Nugalėję Darijų I, skitai sumanė kviesti Spartą smogti persams iš dviejų pusių. Skitų pasiuntiniai nuvyko į Spartą ir taip pagėrė su Spartos karvedžiu Kleomenu, kad šis susirgo baltąja karštlige ir išėjo iš proto. Darijus I po 20 metų atgavo jėgas ir stojo prieš graikus.
IV a. pr. m. e. skitų valdovas Atėjus susidūrė su Makedonijos valdovu Pilypu. 339 m. pr. m. e. Pilypas sudavė skitams triuškinantį smūgį. devyniasdešimtmetis Atėjus žuvo. Aleksandras Makedonietis 332 m. pr. m. e. pasiuntė kariuomenę į Skitiją – nė vienas žmogus negrįžo.
Gotų ir sarmatų įsigalėjimas
III amžiuje Skitijoje, graikų kolonijos Olbijos (dab. Odesa) apylinkėse, gotai įkūrė net savo valstybę, kurią vėliau nusiaubė hunai.
Kultūra
Herodotas pasakoja, kad skitų karys gerdavo pirmojo užmušto priešo kraują, imdavo skalpus, o iš labai žymių priešų kaukolių buvo daromos taurės. Tačiau į graikų autorių vertinimus reikia žvelgti atsargiai, nes jie vadovavosi oikumenos teorija – pasaulis dalinamas į savo gyvenamą aplinką ir išorinį chaosą, kuriame negali būti nieko gero. Graikai tvirtino, kad skitai yra tamsūs, neišmanantys. Kaip skitų barbariškumo įrodymą graikų autoriai pabrėžia tai, jog skitai geria neskiestą vyną, nešioja kelnes ir jodinėja. Hipokratas įrodinėjo, kad vilkėti kelnes ir jodinėti kenkia sveikatai.
Skitai buvo puikūs ginklų, papuošalų meistrai, turėjo iš graikų perimtą raštą. Karališkieji skitai buvo geri žemdirbiai – jų grūdais maitinosi graikai. Herodotas aprašė, kaip skitai rėkia, maudydamiesi pirtyje. Tai yra pirmas istorijoje garinės pirties paminėjimas. Patys graikai pirtį perėmė daug vėliau iš romėnų. Skitų moterys labai puikiai nusimanė apie kosmetiką. Gaivinamuosius kremus jos tepdavosi ant viso kūno, o to nemokėjo graikės.
450 m. pr. m. e. Herodotas aprašo kaip skitai ir trakai iš kanapės pluošto gamina puikius audinius. Taip pat aprašo, kaip skitai specialiose palapinių pirtyse meta kanapes ant įkaitintų akmenų ir kvėpuoja skleidžiamais dūmais ir taip apsvaigsta.
Skitų religija buvo mitraizmas, artimas zoroastrizmui (Mitra – Ahūra Mazdos karys). Svarbiausias mitraizmo dievas yra Saulė – Mitros akis. Daugybę medžiagos skitų materialinės kultūros tyrimams suteikė Ukrainoje ir Rusijoje rasti ir ištirti daugybė kurganų su skitų kapais.
Yra archeologinių duomenų, leidžiančių teigti, jog prekyba Dauguvos-Dnepro vandens keliu vyko gerokai anksčiau nei vikingų ir variagų laikais. Herodotas rašė ir apie hiperborėjus, siuntinėjusius aukas į Delo salą Leto motinos Artemidės garbei, per skitus.
Vokietija
Vokietija (, tariama ), oficialiai Vokietijos Federacinė Respublika (VFR,, tariama ) – valstybė Vidurio Europoje. Šiaurėje ribojasi su Danija, rytuose – su Lenkija ir Čekija, pietuose – su Austrija bei Šveicarija, vakaruose – su Prancūzija, Liuksemburgu, Belgija ir Nyderlandais. Šiaurės vakaruose Vokietija prieina prie Šiaurės jūros, šiaurės rytuose – prie Baltijos jūros. Vokietija susideda iš 16 federacinių vienetų (žemių). Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Berlynas. Vokietija – didžiausia pagal gyventojų skaičių Europos šalis (~83,15 mln. gyv.).
Antikos laikotarpiu šiaurinė dabartinės Vokietijos dalis buvo apgyvendinta įvairių germanų genčių. Didžiojo tautų kraustymosi laikotarpiu germanų gentys apgyvendino teritorijas ir pietinėje dabartinės Vokietijos dalyje. Nuo X a. vokiečių teritorijos sudarė centrinę Šventosios Romos imperijos dalį. XVI a. šiaurinė Vokietija tapo protestantiškosios reformacijos centru.
1871 m. suvienijus vokiškas žemes, buvo įkurta Vokietijos imperija (joje dominavo Prūsijos karalystė). Po Pirmojo pasaulinio karo ir Vokietijos revoliucijos 1918–1919 m. imperiją pakeitė parlamentinė Veimaro respublika. 1933 m. naciams užėmus valdžią įkurtas Trečiasis Reichas sukėlė Antrąjį pasaulinį karą ir 1945 m. buvo okupuotas Sąjungininkų. 1949 m. Vokietija buvo padalinta į Rytų Vokietiją ir Vakarų Vokietiją. Vėl suvienyta buvo 1990 m. spalio 3 d.
Pagal BVP dydį Vokietija yra ketvirta pasaulyje ir yra laikoma viena turtingiausių ir ekonomiškai pajėgiausių šalių pasaulyje. Viena iš Europos Sąjungos steigėjų. Be to, JTO, EBPO, NATO, ESBO bei G7, kitų tarptautinių organizacijų narė ir svarbi paramos teikėja.
Istorija
miniatiūra|150px|kairėje|Nebros dangaus diskas, apie [[1600 m. pr. m. e.]]
Senoji istorija ir ankstyvieji viduramžiai
Seniausia gyvenvietė dabartinės Vokietijos teritorijoje buvo įkurta prieš 7000 m. Yra spėjama, kad nuolatiniai gyventojai atsirado prieš 5000 metų. Neolito metu susikūrė pirmosios gyvenvietės. Gyventojai vertėsi žemės ūkiu ir gyvulininkyste. Iš šio laikotarpio išliko keletas svarbių kultūrinių radinių, tokių kaip Nebros dangaus diskas rastas dabartiniame Saksonijoje-Anhalte. Nuo 58 m. pr. m. e. iki maždaug 455 m. teritorijos kairiau Reino ir piečiau nuo Dunojaus priklausė Romos imperijai, taip pat maždaug nuo 80 iki 260 m. dalis Heseno (Wetterau) ir šiandieninis Badenas-Viurtembergas, į pietus nuo Limo. Pirmąją visos Germanijos istoriją parašė romėnų istorikas Tacitas, 98 m.
Po kruvinų prijungimų ir prievartinio saksų krikšto, Frankų imperija išsiplėtė iki Šiaurės jūros ir šiandieninės Austrijos. Frankų galios pavyzdžiu tapo Karolio Didžiojo karūnacija imperatoriumi Romoje. Bet jo imperijos vienybė truko neilgai. Ginčai tarp jo palikuonių privedė prie Verdeno sutarties (843 m.). Vokietijos vardu buvo vadinama ne valstybė, bet daugybė savarankiškų kunigaikštysčių ar karalysčių Europos centre.
miniatiūra|kairėje|150px|Šventosios Romos imperijos imperatoriaus herbas (Habsburgų), [[1605 m.]]
Šventoji Romos Imperija
Pirmasis Vokietijos valstybingumo etapas tradiciškai siejamas su Šventąja Romos imperija, kuri buvo sukurta 962 m. buvusiose Rytų Frankų karalystės žemėse. Nuo 1254 m. dokumentuose valstybė minima lotynišku pavadinimu Sacrum Imperium Romanum („Šventoji Romos imperija“). Galutinis pavadinimas įsitvirtino tik XV a., kai nuo 1438 m. atsirado dar vienas priedėlis – Nationis Germanicae, o 1486 m. šis titulas oficialiai pavartotas įstatyme.
Nors nuo XV a. vidurio imperijos sąvoka pradedama apibrėžti tik vokiškąsias teritorijas, o pati politinė sąjunga nuo 1485 m. oficialiai vadinosi Šventąja vokiečių tautos Romos imperija, imperija neturėjo nacionalinės dinastijos, o decentralizacijos tendencijos išryškėjo jau XIV–XV a. Dar labiau jas pagilino XVI a. reformacija ir po to sekusi konfesionalizacija. Imperija neturėjo nei vieningos valdymo sistemos, nei vieno centro.
1806 m. rugpjūčio 6 d. Napoleono Bonaparto reikalavimu, imperatoriui Pranciškui II atsisakius imperijos karūnos, imperija nustojo egzistuoti. Imperija tuo metu dėl Napoleono užkariavimų ir Reino konfederacijos sukūrimo jau buvo praradusi prasmę.
Nuo Reino konfederacijos iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos
miniatiūra|200px|[[Reino konfederacija 1807 m.]] Po Reino konfederacijos sudaromojo akto pasirašymo 1806 m. liepos 12 d. iš Šventosios Romos imperijos išstojo ir konfederaciją sudarė 16 pietų ir vakarų Vokietijos valstybių. Konfederacijos protektoriumi paskelbtas Napoleonas Bonapartas. 1810 m. prie Prancūzijos tiesiogiai prijungtos didelės šiaurės Vokietijos teritorijos palei Šiaurės jūrą, kad Prancūzija galėtų geriau kontroliuoti Anglijos kontinentinės blokados vykdymą. 1813 m. po Napoleono pralaimėjimo Leipcigo mūšyje konfederacija žlugo. miniatiūra|kairėje|230px|[[Vokietijos imperija|Vokiečių imperatoriškojo reicho paskelbimas Versalio rūmuose (idealizuotas Antono von Wernerio paveikslas)]]
Šiuolaikinės Vokietijos ištakos siekia XIX a. II pusę, kai Prūsijos politiko Oto fon Bismarko pastangomis 1871 m. suvienijus vokiškas žemes, buvo įkurta Prūsijos karalystės dominuojama Vokietijos imperija. Nuo pat susivienijimo 1871 metais Vokietijos imperija kūrė savo karo pramonę ir armiją, kurios turėjo užtikrinti jai lengvas pergales puolant ar ginantis. Iki Pirmojo pasaulinio karo Vokietija tapo viena stipriausių Europos valstybių, bet Trilypė sąjunga, kuriai priklausė Vokietijos imperija, karą pralaimėjo prieš Antantę. Pralaimėjusi karą, pagal Versalio sutartį Vokietijos imperija buvo pripažinta atsakinga už karo sukėlimą, todėl turėjo mokėti reparacijas.
Periodas nuo 1919 m. iki 1933 m. Vokietijos istorijoje dažnai vadinamas Veimaro respublikos periodu. Respublikai buvo suteiktas šis pavadinimas pagal Veimaro miestą, kuriame po Vokietijos Imperijos panaikinimo ir pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare buvo priimta naujoji konstitucija. Bet 1933 m. po Nacionalsocialistų partijos ir Adolfo Hitlerio iškilimo į valdžią, buvo sugriauta demokratinė sistema. Tai ir lėmė Veimaro Respublikos žlugimą. miniatiūra|230px|Vokietijos teritoriniai pasikeitimai 1919-1945 m.
Vokietijos darbo birža
thumb|Darbo birža [[Leipcigas|Leipcige]] Vokietijos darbo birža ( - Federalinė darbo agentūra, BA; anksčiau Federalinė darbo įstaiga, ) - darbo rinkos politikos priemones įgyvendinanti organizacijoje Vokietijoje; darbo birža. Nedarbo draudimo subjektas.
Vokietija
Nuo Reino konfederacijos iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos
Trečiasis Reichas buvo 1933–1945 m. egzistavusios hitlerinės Vokietijos neoficialus pavadinimas. Lenkijai nesutikus patenkinti A. Hitlerio ultimatumo, 1939 m. rugsėjo 1 d. vermachtas įžengė į Lenkijos teritoriją. Neilgai trukus – 1939 m. rugsėjo 3 d. karą Vokietijai paskelbė Jungtinė Karalystė bei Prancūzija. Taip prasidėjo Antrasis pasaulinis karas. 1945 m. gegužės 8 d. pralaiminčios Vokietijos kariniai vadai pasirašė besąlyginės kapituliacijos aktą.
Vokietijos darbo birža
Statistika
Įsteigta 1927 m.
113 000 darbuotojų. Metinis biudžetas - 54 mlrd. eurų (2010 m.).
Vokietija
Vokietijos padalinimas ir suvienijimas
miniatiūra|kairėje|[[Berlyno siena (1986 m.)]] Po Antrojo Pasaulinio karo Vokietija, buvo padalinta į keturias okupacines zonas. 1949 m. buvo sukurtos dvi Vokietijos. Vakarų Vokietiją sudarė Jungtinės Karalystės, JAV ir Prancūzijos okupacinės zonos, o Rytų Vokietiją – Sovietų Sąjungos okupacinė zona. Vakarų Vokietija per pirmojo bundeskanclerio Konrado Adenauerio valdymo laikotarpį (1949–1963 m.) iš esmės tapo nepriklausoma ir ekonomiškai stipria valstybe, kuriai 1954 m. buvo leista įstoti į NATO, o 1956 m. atkurti savo kariuomenę, dalyvauti Vakarų Europos ekonomikos integraciniuose procesuose. Rytų Vokietija buvo satelitinė SSRS valstybė, nuo 1955 m. priklausiusi vadinamajai Varšuvos pakto organizacijai. 1961 m. rugpjūčio 13 d. buvo pastatyta Berlyno siena, kuri buvo nugriauta 1989 m. lapkričio 9 d. Vokietija su dabartinėmis sienomis buvo suvienyta 1990 m. spalio 3 d., Europoje žlugus komunizmo sistemai.