cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vėjo jėgainė
Vėjo jėgainės Europoje
Daugiausia naujų vėjo jėgainių 2019 m. iškilo Jungtinėje Karalystėje – 2,4 GW (sausumoje ir jūroje), Ispanijoje – 2,3 GW (sausumoje), Vokietijoje – 2,2 GW (sausumoje ir jūroje), Švedijoje – 1,6 GW (sausumoje), Prancūzijoje – 1,3 GW (sausumoje). Pirmosiose keturiose valstybėse instaliuotos vėjo jėgainės sudarė daugiau nei pusę – 55 proc. – visoje Europoje instaliuotų vėjo jėgainių.
Rapanujai
Dabar dėl imigracijos iš kitur, etninių rapaniujų dalis Velykų saloje mažėja, tačiau jie vis dar sudaro daugumą. Rapanujai anksčiau turėjo gana įspūdingą akmens amžiaus civilizaciją, kuri turėjo savo raštą (rongorongas) ir įvairias tradicijas (moajai, paukštžmogis, makemakė), kurių reikšmė, atsiradimo ir išnykimo priežastys nepaaiškintos iki šiol. Diskutuojama ir dėl pačių rapanujų kilmės: ar jie kilę iš Polinezijos, ar iš indėniškųjų Pietų Amerikos kultūrų, nors dabar dauguma palaiko nuomonę, kad vis dėlto, tai – polineziečių, atkeliavusių į šią salą, ir dėl milžiniško atstumo nebesugebėjusių palaikyti ryšio su tėvyne, palikuonys. Pagal legendą, tautą pradėjo karalius Hotu Matua, atplaukęs į Velykų salą su plaustu pilnu žmonių. Deja, dauguma legendų ir paaiškinimų neišliko, nes daug rapanujų žuvo dėl įvairių kolonistų atvežtų ligų, daug jų buvo išvežta vergauti. O ir šiaip kolonizavimo metu toji civilizacija jau buvo ant žlugimo ribos dėl įvairių gentinių karų ir lūžusių tradicijų. Tarp kelių išlikusių artefaktų yra rapanujiškas eilėraštis Atua mata riri, tradicija rinkti gražiausią rapanujų merginą (Rapanujų festivalis).
Vėjo jėgainė
Vėjo jėgainės Europoje
Už Europos Sąjungos ribų 2019 metais nuo 600 iki 800 MW naujų elektrinių 2019 m. instaliavo Norvegija, Turkija ir Ukraina.
2019 m. Europoje instaliuota 27 proc. daugiau naujų vėjo jėgainių nei 2018-aisiais. Tačiau norint įgyvendinti Europos Žaliajame susitarime iškeltus tikslus, vėjo energetikos plėtra turėtų būti dar spartesnė. Europoje turėtų būti instaliuojama dvigubai daugiau naujų vėjo jėgainių nei 2019-aisiais, augimas turėtų būti fiksuojamas tiek sausumoje, tiek ir jūroje.
Iš viso Europoje veikia 205 GW galios vėjo jėgainių. Daugiausia jų instaliuota Vokietijoje (61 GW), Ispanijoje (26 GW), Jungtinėje Karalystėje (24 GW), Prancūzijoje (17 GW) ir Italijoje (11 GW). Taigi paminėtose šalyse instaliuota apie du trečdalius Europoje esančių vėjo jėgainių, kitoms regiono valstybėms atitenka likęs trečdalis.
Vytas Milius
Vytas Milius (g. 1949 m. vasario 21 d. Maksimonyse, Varėnos rajonas) – teisininkas, buvęs Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas ir šio teismo pirmininkas, šiuo metu Lietuvos Konstitucinio Teismo teisėjas.
Biografija
1967 m. baigė Merkinės Vinco Krėvės vidurinę mokyklą, nuo 1972 m. iki 1977 m. rugpjūčio mėn. – teisės studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 1977 iki 1980 m. Šilutės rajono Tarybos vykdomojo komiteto Plano komisijos pirmininko pavaduotojas, nuo 1980 iki 1990 m. Šilutės rajono apylinkės teismo teisėjas, teismo pirmininkas, nuo 1990 iki 1992 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas, nuo 1992 iki 1994 m. Druskininkų miesto apylinkės teismo pirmininkas, nuo 1995 iki 2010 m. Lietuvos apeliacinio teismo pirmininkas. 2010-2013 m. Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas. Nuo 2013 metų Lietuvos Konstitucinio Teismo teisėjas.
Moka rusų, prancūzų, anglų kalbas.
Kašmyras (audinys)
Kašmyras – išskirtinis audinys, audžiamas iš kašmyro vilnos.
Vilna gaunama iš Kašmyro ožkų, kurie gyvena Indijoje, Kinijoje Tibete, Irake, Irane ir Mongolijoje, Afganistane. Vilnos plaukas yra cilindro formos ir turi švelnų, šilkinį blizgesį. Kašmyras labai lengvas ir labai šiltas. Prabangiųjų audinių žaliava – minkštas apatinis Kašmyro ožkų plaukas, kuris ne kerpamas kaip avis, bet atsargiai iššukuojamas. Išeiga labai nedidelė: iš ožio pavyksta iššukuoti 150–200 gramų švelnučio plauko, o iš ožkos – vos 100 gramų tinkamos žaliavos. Aukščiausios kokybės kašmyras gaunamas Vidinės Mongolijos regione. Kašmyro audiniai turi specifinį žvilgesį, jie labai minkšti, tačiau tokie pat patvarūs ir malonūs dėvėti kaip ir kiti ploni vilnoniai audiniai.
Kašmyro gaminiai būna trijų pavidalų: puloveris, medžiaga ir šalikas. Puloveris – megztinis dirbinys, medžiaga ir šalikas – audiniai. Suvokti skirtumą nesunku: megztinę medžiagą ar mezginį sudaro tarpusavyje persipynusios kilpos, tuo tarpu audinį – statmenai susipynę išilginiai ir skersiniai siūlai – metmenys ir ataudai. Tačiau ir mezginys, ir audinys gaunamas iš verpalų. Verpalai savo ruožtu gaminami tol tarpusavyje sukant pluošto, šiuo atveju – kašmyro pluošto, plaukelius, kol gaunamas siūlas. Šis procesas vadinamas verpimu ir yra pirmasis žingsnis baigto drabužio link. Ypač vertingiems verpalams naudojamas gražus, ilgas pluoštas, o ne tokie brangūs verpiami iš trumpesnio pluošto.
Vidutiniškos kokybės kašmyro megztinį galima megzti tuoj pat, vos tik suverpus siūlus. Aukštos kokybės gaminiui skirti verpalai prieš tai dar kartą sukami. Tai antrinis sukimas, kai tarpusavyje susukami keli verpalai, lygiai kaip pirmiau tarpusavyje buvo sukami pluošto plaukeliai. Vienam verpalui susukus du siūlus, gaunamas dvišakis kašmyro siūlas, susukus, keturis – keturšakis kašmyro siūlas ir t. t. Suktinio verpalo privalumas tas, kad jis tvirtesnis ir elastingesnis už paprastą siūlą. Šias savybes vėliau perima ir trikotažo gaminys. Megztinis neišsitampo, sumažėja nemalonus gumulėlių susidarymas – vadinamas pumpuravimasis. Mezginys pumpuruojasi trumpesniam pluoštui išsipešus iš verpalo ir susinarpliojus. Kadangi dvišakis ar keturšakis kašmyro siūlas gaminamas iš ypač ilgo ir plono pluošto, tai nutinka ne taip lengvai. Dabar jau galima megzti.
Daugkartinis nuolat kontroliuojamas skalbimas, džiovinimas ir lyginimas padaro kašmyro mezginį minkštutį, gražiai besidėvintį ir ilgaamžį.
Kuligai (Semiatičės valsčius)
Kuligai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 75 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Petkūnai (reikšmės)
Petkūnais vadinami kaimai:
154 m.
154 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
James Madison
Džeimsas Medisonas (, 1751 m. kovo 16 d. – 1836 m. birželio 28 d.) – amerikiečių politikas, politikas filosofas, teisininkas, 1809–1817 m. ėjęs Jungtinių Amerikos Valstijų prezidento pareigas. Džeimsas Medisonas yra laikomas vienu iš JAV Tėvų–įkūrėjų.
Biografija
Gimė gausioje dvylikos vaikų šeimoje Port Konvėjaus vietovėje šiaurės rytų Virdžinijos valstijoje. Tėvas turėjo didelę tabako plantaciją. Jis buvo pagrindinis JAV konstitucijos autorius, dažnai vadinamas „Konstitucijos tėvu”. 1788 m. jis parašė daugiau nei trečdalį Federalisto užrašų, kuriuose komentuojama ir aiškinama konstitucijos esmė ir priėmimo svarba. Medisonas buvo pirmasis JAV prezidentas, prieš išrinkimą dirbęs JAV Kongrese. Jis buvo 1-ojo JAV Kongreso lyderis, parašęs daugelį svarbiausių įstatymų projektų. Jis taip pat parašė pirmąsias 10 JAV Konstitucijos pataisų (kurios, kaip manoma, buvo parašytos remiantis Virdžinijos teisių deklaracija) ir todėl taip pat dažnai žinomas kaip „Teisių bilio tėvas”. Likusios iš 12 pasiūlytų pataisų, kurių rašymui vadovavo Medisonas, buvo ratifikuotos 1992 m. kaip 27-oji JAV Konstitucijos pataisa. Kaip politikos teoretikas Dž. Medisonas išsiskyrė įsitikinimu, kad naujajai respublikai reikalingi patikrinimai ir atsvaros, kad nuo daugumos tironijos būtų apsaugotos individualios žmogaus teisės.
Būdamas JAV Atstovų Rūmų lyderiu, Medisonas glaudžiai bendradarbiavo su prezidentu Džordžu Vašingtonu, organizuojant naują federalinę valdžią. 1791 m. nepritardamas iždo sekretoriui Aleksandrui Hamiltonui, kartu su Tomu Džefersonu subūrė respublikonų partiją (vėliau pavadintą Demokratų-respublikonų partija). Partija nesutiko su pagrindiniais Federalistų partijos politikos aspektais, ypač dėl nacionalinio banko ir Džėjaus sutarties pasirašymo.
Džefersono prezidentavimo metais (1801–1809 m.) eidamas JAV valstybės sekretoriaus pareigas, Medisonas vadovavo Luizianos įsigijimui, taip dvigubai padidindamas tuometinę šalies teritoriją. Jis taip pat rėmė 1807 m. embargo aktą, kuris privedė šalį prie nesėkmingo karo su Didžiąja Britanija.
Pivašiūnų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Bažnyčią supa kapinės '''Pivašiūnų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pivašiūnų kaime, 9 km į pietryčius nuo Butrimonių. Bažnyčia garsėja Dievo Motinos paveikslu, yra viena iš katalikiškos piligrimystės vietų Kaišiadorių vyskupijoje.
Marijos garbei kasmet vyksta Žolinės atlaidai. Parapijoje veikia Eičiūnų koplyčia. left|140px|thumb|Dievo Motinos paveikslas Pivašiūnų herbe
Istorija
Pivašiūnų žemes dvarininkas Jonas Klockis 1639 m. padovanojo Senųjų Trakų benediktinų abatijai. Vienuoliai 1648 m. pastatė medinę bažnyčią. Ji stovėjo dabartinės koplyčios vietoje. Bažnyčia kelis kartus degė. 1799 m. inventoriuje nurodyta sena, paramstyta bažnyčia. Joje buvo Dievo Motinos paveikslas ir 5 altoriai.
1825 m. bažnyčia sudegė. Tais pačiais metais Trakų dominikono Celestino Sarakos rūpesčiu ant kalvos pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. XIX a. antrojoje pusėje į Pivašiūnus buvo skiriami lietuviškai nemokantys kunigai. Pamokslai lietuviškai pradėti sakyti apie 1891 m., tačiau atkėlus lenką kunigą, vėl panaikinti.
1935 m. bažnyčia atnaujinta. Pivašiūnuose ilgai klebonavo Antanas Deksnys (1867–1949). Po Antrojo pasaulinio karo klebonų Jono Kaušylos ir Jono Žemaičio rūpesčiu bažnyčia atnaujinta. Klebonas J. Kaušyla 1946 m. buvo suimtas ir ištremtas. Į Lietuvą grįžo 1955 m.
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, lotyniško kryžiaus plano, su 4 mūrinių kolonų portiku, trikampiu frontonu. Vidus 3 navų. Didžiajame altoriuje yra stebuklingu laikomas tapytas Dievo Motinos paveikslas su sidabriniais apkalais (1943 m. restauruotas; 1988 m. vainikuotas popiežiaus Jono Pauliaus II dovanotu vainiku, gavo Marijos Nuliūdusiųjų Paguodos titulą). Spėjama, kad jis galėjęs būti atvežtas iš Turkijos ir buvęs jau pirmojoje kaimo bažnyčioje 1648 m.
Šventoriaus tvora akmenų mūro, su klasicistiniais triumfo arkos formos vartais. Prie bažnyčios stovi medinė varpinė, slėnyje – medinė Pakalnės koplyčia.
NCAA
2007 m. rugpjūčio mėn. buvo sukurtos trys divizijos. Pagal NCAA taisykles, I ir II divizijų mokyklos atletams gali mokėti stipendijas už dalyvavimą sporte, o III divizijos mokyklos – ne. Taigi didžiosios mokymo įstaigos konkuruoja I divizijoje, o mažesnės II ir III.
Šv. Juozapo parapija (Barbadosas)
'''Šv. Juozapo parapija''' – viena iš 11 Barbadoso parapijų. Ji yra rytinėje salos dalyje. Šioje parapijoje yra du iš žymiausių salos botanikos sodų.
Rymantas Mockevičius
miniatiūra|Rymantas Mockevičius
Rymantas Mockevičius (g. 1967 m. sausio 19 d. Alytuje) – Lietuvos istorikas.
Biografija
1992 m. baigė Vilniaus pedagoginio universiteto Istorijos-teisės fakultetą.
1991–1993 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos Pastatų apsaugos tarnybos stažuotojas, specialistas, Operatyvinio valdymo štabo budėtojas. 1993–1994 m. Lietuvos Respublikos Prezidento, Seimo Pirmininko, Ministro Pirmininko ir oficialių svečių apsaugos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos Operacijų planavimo valdybos Planavimo skyriaus viršininko pavaduotojas, 1994–1999 m. – departamento Išankstinės žvalgybos skyriaus viršininkas.
1999–2013 m. Vadovybės apsaugos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos direktoriaus pavaduotojas operatyviam valdymui. Nuo 2013 m. departamento direktorius.
Elektrėnų Energija
Elektrėnų „Energija“ – garsiausia ir geriausia visų laikų Lietuvos ledo ritulio komanda, daugkartinė (25 kartai) Lietuvos čempionė. Nuo 2018 m. komanda yra mėgėjiška. Klubas rungtyniauja Lietuvos Nacionalinėje ledo ritulio lygoje (NLRL). Komanda anksčiau žaidė Latvijos taip pat Baltarusijos auksčiausioje (Vysshaya/Higherleague) ledo ritulio lygose.
Istorija
Nuo 2018 m. iš pusiau profesionalaus klubo Elektrėnų Energija tapo mėgėjų klubu. 2019-2020 metų sezone nedalyvavo jokiame čempionate. 2020 m. birželio 30 d. paskelbta, jog klubas susijungia su Vilniaus „Geležiniu vilku“ ir rengiasi dalyvauti 2020-2021 metų Lietuvos ledo ritulio lygoje.
Pasiekimai
Latvijos ledo ritulio lyga
Lietuvos ledo ritulio lyga
Lytinis potraukis
Lytinis potraukis – fizinis (tarp žmonių – ir psichologinis) potraukis kitam tos pačios rūšies individui. Tai vienas iš gyvybiškai svarbiausių rūšies išlikimo veiksnių skirtalyčių gyvūnų pasaulyje. Žmogaus savybių visuma, sukelianti didesnį lytinį potraukį, vadinama lytiniu patrauklumu
Pradeda formuotis lytinio brendimo metu (vienoje iš apklausų teigiama, kad dažniausiai daugelis pirmuosius tokio pobūdžio jausmus išgyvena apie 10–11-uosius gyvenimo metus, prasidėjus gonadarchei). Prasidėjus tikrajam lytiniam brendimui (pubertetui, kurį sąlygoja menarchė, spermarchė) noras numalšinamas masturbuojantis. Vėliau atsiradus lytiniam partneriui patenkinamas seksu. Šiek tiek ima silpti klimakterinio periodo metu ir senatvėje (sąlygojama menopauzės, andropauzės). Nors moters lytinis potraukis sustiprėja ciklo viduryje (prieš pat ovuliaciją), tačiau jam daug įtakos turi dvasiniai ir emociniai veiksniai, susiję su vyru (pvz., nesant patikimiems santykiams su vyru, moters lytinį potraukį slopina nėštumo baimė).
Lytinį potraukį visų pirma stipriai skatina lytiniai dirgikliai, ypač matomos ar pabrėžtos intymios vietos. Jo formavimuisi taip pat turi įtakos biocheminiai veiksniai: lytinio potraukio padidėjimą lemia ir hormonai estrogenai bei androgenai (kaip endogeninis veiksnys) ir feromonai (kaip egzogeninis). Potraukio stimuliatoriai vadinami afrodiziakais, tačiau daugelio jų cheminis poveikis yra abejotinas.
Įprastas lytinio potraukio patenkinimo būdas – seksas, sueitis. Lytinio potraukio intensyvumas lemia ir lytinį aktyvumą, sekso poreikį. Pakankamai išreikštas lytinis potraukis lemia optimalias sueities sąlygas – makšties sudrėkimą ir erekciją.
Padidėjęs vyro lytinis potraukis vadinamas edeomanija, o moters – nimfomanija. Z. Froido teorijoje lytinis potraukis beveik sutampa su libido sąvoka.
Požiūris
Viduramžių laikų žmones gąsdino jų kūnas. Tais laikais, kai bažnyčia turėjo didžiulę įtaką valdžiai ir degė inkvizicijos laužai – kūnas buvo laikomas tik laikina sielos buveine. Todėl buvo smerkiami visi žemiškieji norai, kūno poreikiai. Žmonėms buvo teigiama, kad lytinis potraukis yra vienas iš gyvuliškųjų, purvinųjų aistrų, buvo labai smerkiamas nesantuokinis lytinis gyvenimas, ir netgi sutuoktinius bažnyčia ragindavo išlikti skaisčius visą savo gyvenimą. Masturbacija buvo laikoma ypač nuodėmingu dalyku.
155 m.
155 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kon Tikis
Plausto konstrukcija
Plausto konstrukcija kopijavo inkų plaustus. Devyni 10-13,7 m ilgio ir 60 cm storio balzos rąstai (vidurinis ilgiausias) buvo surišti maždaug trijų centimetrų storio kanapių pluošto virvėmis ir lianomis. Skersiniai 5,5 m ilgio ir 30 cm storio rąstai, pririšti kas 1 metrą, padidino konstrukcijos stangrumą. 8,8 m aukščio stiebas buvo padarytas iš mangrovų medienos.
Plaustą nešė vandenyno srovė ir vėjas („Kon Tikis“ turėjo keturkampę 4,6x5,5 m burę). Valdymui buvo naudojamas galinis ~5,8 m ilgio irklas su egline mente ir dviem eilėm išdėstyti švertai (lentos, įspraustos tarp rąstų, atliekančios kilio funkciją). Keliautojai patys gerokai abejojo dėl savo plausto galimybių, tačiau, laimei, atsisakė patarimų vietoje lianų naudoti lynus ir grandines, kurios, kaip parodė kelionės patirtis, būtų tiesiog supjausčiusios minkštą balzos medieną.
Keliautojai miegojo ant plausto pastatytoje maždaug 4 m ilgio, 2,5 m pločio ir 1,5 m aukščio bambukinėje trobelėje, dengtoje bananų lapais. Dalis plausto paviršiaus patogumo dėlei buvo uždengta bambukiniais dembliais; jie atliko ir apsauginę funkciją, ypač kelionės pabaigoje, kai plausto rąstai gerokai atsipalaidavo, ir kildavo pavojus tarp jų įkišti koją.
Plausto statyboje nebuvo naudota jokio metalo. Vienintelis modernus įrenginys tebuvo radijo aparatas.
Atsargos
Gėrimo atsargos buvo gabenamos bambuko vamzdžiuose (250 litrų). Taip pat buvo vežamasi 200 kokoso riešutų, tačiau dalį jų, pritvirtintų po plaustu, sugadino sūrus vanduo.
Pagrindiniai maisto produktai buvo kelionėn pasiimtos saldžiosios bulvės, kitos daržovės bei vaisiai ir jūros gyvūnai – tunai, dorados, rykliai, skraidančios žuvys (kurios atsitrenkdavo į burę ir nukrisdavo ant denio), kalmarai. Keliautojai mėgino ragauti ir stambaus planktono, bet šis maistas jų anaiptol nesužavėjo. Svarbią raciono dalį sudarė konservai, kuriuos norėjo išmėginti JAV karinis jūrų laivynas. thumb|right|300px|„Kon Tikis“ muziejuje
Įgula
Įgulą sudarė penki norvegai ir vienas švedas:
Ekspedicijos eiga
Ekspedicija startavo Kaljao uoste Peru 1947 m. balandžio 28 d. Laivyno vilkikas nutempė „Kon Tikį“ keliasdešimt kilometrų, kol plaustą pagavo vakarų kryptimi tekanti Humbolto srovė.
Plaukimas truko 101 dieną, iš viso buvo įveiktas apie 7000 km atstumas (vidutinis plaukimo greitis 1,5 mazgo).
Keliautojai stebėjo retų vandenyno gyvūnų – bangininį ryklį, gyvatskumbres (Turo Hejerdalo teigimu, jie buvę pirmieji žmonės, sučiupę gyvą gyvatskumbrę).
Pirmuosius žmones keliautojai sutiko rugpjūčio 4 d. prie Angatau salos, kai juos valtimis aplankė vietiniai gyventojai. Tačiau šioje vietoje išsilaipinti nepavyko, ir „Kon Tikis“ nuplaukė toliau.
1947 m. rugpjūčio 7 d. plaustas atsitrenkė į Rarojos rifą Tuamotu salyną ir suiro. Visi keliautojai laimingai išlipo į negyvenamą salelę. Bangos permetė „Kon Tikio“ liekanas per rifą į lagūną, kur jos buvo surinktos ir nugabentos į Europą.
Šiuo metu plaustas saugomas „Kon Tikio“ muziejuje Osle.
Ekspedicijos rezultatai
Ši sėkminga kelionė pademonstravo, kad iš balzos pagamintas plaustas gali atlaikyti kelionę nuo Pietų Amerikos iki Polinezijos. Iš pradžių ji suteikė paspirties ir Turo Hejerdalo teorijai, kad Ramiojo vandenyno salas apgyvendino migracija iš rytų. Tačiau vėlesni tyrimai (lingvistinė analizė ir DNR tyrimai) įrodė, kad migracija vyko iš vakarų į rytus, t. y. Polineziją apgyvendino išeiviai iš Azijos. Tikslumo vardan reikėtų pastebėti, kad T. Hejerdalas manė, jog hipotetiniai išeiviai iš Pietų Amerikos buvo baltosios rasės atstovai, minimi indėnų legendose, taigi ne dabartinių polineziečių protėviai. Legendinius išeivius iš Pietų Amerikos Hejerdalas siejo su Velykų salos ilgaausiais, kuriuos išnaikino trumpaausiai. Bet kitose Polinezijos vietose liudijimų apie ilgaausių kultūrą neaptikta.
"Tangaroa" ekspedicija
2006 m. šešių norvegų grupė, vadovaujama Torgeir Higraff, 16 m ilgio ir 8 m pločio „Tangaroa“ plaustu pakartojo „Kon Tikio“ žygį (dalyvavo ir T. Hejerdalo anūkas Olavas Hejerdalas (Olav Heyerdahl). Šį sykį keliautojai buvo apsirūpinę modernia įranga (ryšio priemonės, saulės baterijos, nešiojami kompiuteriai, vandens gėlintuvai).
Literatūra
Turas Hejerdalas. Kon Tikiu per vandenyną. Vilnius, 1956. (Vertė Stasys Sabonis)
Avinėliai
Avinėliai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Kruonio. Į rytus nuo kaimo auga Palimšio miškas.
Baimė nuskęsti
Baimė nuskęsti – 2009 m. išleista lietuvių filosofės Jūratės Baranovos eseistikos knyga. Tai antrasis Baranovos esė rinkinys. Knygos „Baimė nuskęsti“ tekstuose skleidžiasi filosofinio mąstymo prielaidos, kasdienybės detalės susipina su žymių filosofų ir rašytojų idėjomis. Nors knyga parašyta lengvu beletristiniu stiliumi, joje svarstomos pamatinės būties problemos: mirtis, meilė, išdavystė ir t. t.
APS (reikšmės)
Triraidė santrumpa APS gali reikšti:
Baimė nuskęsti
Knygos kūriniai parašyti 2005–2009 m. Daugelis publikuoti kultūrinėje periodikoje: „Šiaurės Atėnuose“, „Literatūroje ir mene“, „Naujojoje Romuvoje“ ir kitur.
Medėjantis alavijas
Medėjantis alavijas (Aloe arborescens) - plėnūninių (Asphodelaceae) šeimos daugiametis augalas, kartais užaugantis net iki 4 metrų aukščio.
Natūraliai auga Pietų Afrikoje, Madagaskare, Mozambike, Malavyje.
Gražbylė Venclauskaitė
Biografija
Gimė advokato Kazimiero Venclauskio (1880–1940) ir aktorės Stanislavos Jakševičiūtės-Venclauskienės (1874–1958) šeimoje. Jos krikštatėvis – lietuvių filosofas Vydūnas.
Medėjantis alavijas
Augantis atvirame ore medėjantis alavijas žydi žiemos metu, o uždaroje patalpoje žydi nereguliariai ir labai retai.
Gražbylė Venclauskaitė
Biografija
Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Tuloje (Rusija), po to grįžo į Lietuvą. 1930 m. baigė Šiaulių mergaičių gimnaziją. 1930–1934 m. studijavo teisę Vytauto Didžiojo universitete, 1937 m. apgynė teisininkės diplomą.
Medėjantis alavijas
Gydomosios savybės
Alavijo sultys (sabūras) pasižymi laisvinančiu poveikiu. Sabūra galima gerti jei užkietėjo viduriai, nepakankamai gerai dirba žarnynas.
Sabūrą nepatariama gerti sergantiems kepenų ligomis, tulžies pūslės ligomis, hemorojumi, cistitu bei nėščiosioms ir moterims, menstruacijų metu.
Gražbylė Venclauskaitė
Biografija
1934–1941 m. Šiaulių ir Joniškio apylinkės teismų teisėja. 1941 m. LSSR Teisingumo komisariato Notariato skyriaus viršininkė. 1941–1944 m. advokatė Žemaičių Naumiestyje, 1944–1947 m. advokatė Kaune, 1947–1981 m. (iki pensijos) advokatė Šiauliuose.
156 m.
156 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Akademinis irklavimas 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Irklavimo varžybos 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko nuo rugpjūčio 9 d. iki rugpjūčio 17 d. Shunyi olimpiniame irklavimo parke.
156 m.
Mirtys
Nedatuota
Akademinis irklavimas 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Rungtys
2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse irklavimo varžybose dalyvauja 14 rungčių. Rungtys skirtomos pagal vietų skaičių valtyje ir irklavimo būdą:
Santa Marija la Majoras
Santa Marija la Majoras  – gvaraniškoji jėzuitų redukcija Argentinoje, Misionese, Santa Marijos departamente.
Akademinis irklavimas 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Kvalifikacija
Nacionaliniai olimpiniai komitetai į olimpines žaidynes gali siųsti ne daugiau kaip vieną valties komandą kiekvienai irklavimo rungčiai, užėmusiai atitinkamą vietą olimpinės atrankos varžybose.
Olimpinėse žaidynėse dalyvaus 207 valčių komandos (iš viso 550 sportininkų) iš 60 valstybių.
Santa Marija la Majoras
Įkurta 1626 metais. 1744 m. misijoje gyveno 993 gyventojai. Apleista 1767 m. išvarius jėzuitus iš Amerikos. Išlikę dalis griuvėsių, apžėlusių augalija, tačiau jie nėra taip išsilaikę kaip San Ignasijo Mini liekanos. 1984 m. Santa Marija la Majoro misija, drauge su kitomis regiono gvaranių misijomis įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Kanados lietuviai
Kanados lietuviai – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Kanadoje. Lietuvius jungia ir organizuoja Kanados lietuvių bendruomenė.
Istorija
Pirmieji lietuviai Kanadoje įsikūrė XIX a. Iš į Didžiosios Britanijos karių nelaisvę patekusių Napoleono armijos karių – lietuvių, kurių, manoma, jų buvo apie 150, ir lenkų, Velingtono hercogo A. Velslio įsakymu buvo suformuotas 1500 vyrų pulkas. 1813 m. jis buvo išsiųstas į Kanadą, 1814 m. paėmė amerikiečių tvirtovę Fort Erie netoli Niagaros. 1815 m. pulkas buvo išformuotas, kariai gavo žemės prie Kanados pasienio.
1895 m. Vinipego apylinkėse gyveno apie 20 iš Mažosios Lietuvos į Kanadą atsikėlusių lietuvių šeimų. Apie 1900 m. daug lietuvių atvyko iš Anglijos ir Škotijos, kur atsidūrė bėgdami nuo Rusijos imperijos valdžios persekiojimų arba kaip ekonominiai emigrantai. Dalis atvykusių iš Anglijos ir Škotijos buvo dirbę anglių kasyklose, siuvėjais. Kanadoje lietuviai iš pradžių daugiausia dirbo siuvyklose, taip pat geležies pramonėje. Vėliau, prasikūrę, įsigijo ūkių, augino tabaką, kviečius, vaismedžius, įkūrė krautuvių, valyklų, restoranų, smulkių pramonės įmonių. 1905–1908 m. čia įsikūrė persekiojamų revoliucinių įvykių dalyvių, Didžiojo Vilniaus seimo atstovų. Gana daug lietuvių atvyko 1911–1913 m., dalis jų iš JAV.
1945–1950 m. atvyko lietuvių iš Europos, 1944 m. pasitraukusių nuo TSRS okupacijos. 1947 m. pradžioje Kanadą pasiekė didelė lietuvių imigrantų, karo pabėgėlių iš Vakarų Europos stovyklų, banga. Iki 1957 m. atvyko apie 15 000 įvairių profesijų žmonių, daug inteligentų. Iš pradžių daugelis jų pagal imigracines darbo sutartis dirbo aukso kasyklose, miško, tekstilės pramonėje Ontarijuje, taip pat sanatorijose Manitoboje. Vėliau daug jų įsikūrė Hamiltone, čia susidarė ketvirta didžioji Kanados lietuvių bendruomenė, Otavoje, kituose miestuose.
XX a. dešimtajame dešimtmetyje prasidėjusi lietuvių emigracija iš ekonominius sunkumus patiriančios 1990 m. nepriklausomybę atkūrusios Lietuvos toliau gausina Kanadoje gyvenančių lietuvių skaičių.
Nausėdai
Nausėdai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Ylakių (pakeliui į Salantus). Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka (nuo 1954 m.), Erkšvos paštas (LT-98008).
Meidžin
Meijin - vienas iš septynių šogio titulų ir yra pats prestižiškiausias iš visų (kartu su Riuo).
Kanados lietuviai
Organizacijos
Pirmoji Kanados lietuvių draugija – ''Šv. Antano ir Povilo savišalpos draugija'', apie 1904–1905 m. veikusi Monrealyje. 1905 m. čia įkurtos Šv. Kazimiero draugijos veikėjų iniciatyva įsteigta pirmoji Kanados lietuvių katalikų parapija, 1915 m. pastatyta bažnyčia. 1906 m. Monrealyje suorganizuota pirmoji Susivienijimo lietuvių Amerikoje kuopa, ji greit iširo, atkurta 1950 m. 1924 m. Monrealio lietuvių veikėjai įkūrė Lietuvių išeivijos biurą (pirm. K. J. Daknys), kuris teikė informaciją ir paramą naujai atvykstantiems lietuviams, turėjo skyrių Kaune.
Nausėdai
miniatiūra|220px|left|Mokyklos g.
Meidžin
Žodis „meijin“ iš japonų kalbos reiškia „puikus žmogus“ („mei“ (名) = puikus, „jin“ (人) = žmogus).
Kanados lietuviai
Organizacijos
Kilus Antrajam pasauliniam karui okupuotos Lietuvos reikalais rūpinosi 1940 m. Toronte sudaryta Kanados lietuvių taryba, jos centras netrukus perkeltas į Monrealį, čia ji pradėjo leisti laikraštį „Nepriklausoma Lietuva“. Taryba veikė iki 1949 m., kai pradėta kurti Kanados lietuvių bendruomenė (KLB). 1941 m. prie Kanados Raudonojo Kryžiaus įkurta grupė padėti lietuvių kilmės Kanados kariams, iš jos išaugo labdaros organizacija „Daina“. Iki Antrojo pasaulinio karo atvykę lietuviai, latviai, estai 1946 m. įkūrė Kanados baltų federaciją.
Meidžin
Dabartis čempionas - Jošiharu Habu.
Kanados lietuviai
Organizacijos
1949 m. VLIK Vokietijoje paskelbus Lietuvių chartą, Kanados lietuviai ėmė organizuoti Kanados lietuvių bendruomenę. 1952 m. rugpjūčio mėn. įvykęs Kanados lietuvių suvažiavimas įsteigė bendruomenę, išrinko Krašto taryba ir valdyba. Nuo 1975 m. veikia KLB padalinys Kanados lietuvių jaunimo sąjunga.
1949 m. įsteigta Kanados lietuvių katalikų kunigų vienybė, 1969 m. įkurtas Kanados lietuvių katalikų centras, kuris rengia studijų dienas, simpoziumus, religinės muzikos koncertus, renka aukas Lietuvai. 1988–1989 m. Kanados lietuviai kartu su estais, latviais ir ukrainiečiais vad. Juodojo kaspino dienų demonstracijomis didžiuosiuose miestuose minėdavo Molotovo-Ribentropo pakto metines, vėliau reikalavo pripažinti Lietuvos nepriklausomybę.
1947 m. Kanados lietuvių bendruomenė turėjo 21 apylinkę, 2007 m. jų liko 16. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę pasikeitė Kanados lietuvių bendruomenės veiklos kryptis: svarbiausiu tikslu tapo lietuvybės išlaikymas tarp pačių lietuvių. Nuspręsta atnaujinti Kanados lietuvių dienų renginius, skirti didesnį finansavimą Kanados lietuvių muziejui-archyvui, skatinti tautinę jaunimo veiklą. 1990 m. Kanados lietuvių bendruomenės iniciatyva paskelbtas „Pagalbos Lietuvai“ vajus, už surinktas lėšas 1991 m. nupirktas pastatas Briuselyje Lietuvos ambasadai Belgijoje.
Kanadoje veikia 6 lietuvių katalikų parapijos ir misija Vasaga Byče, 5 lituanistinės mokyklos (Misisaugoje, Monrealyje, Otavoje, du Toronte), ateitininkai (nuo 1948 m.), Baltijos studijų plėtros asociacijos Toronto skyrius (nuo 1968 m.), Baltų moterų taryba (1947 m. įkurta Vokietijoje, 1952 m. atkurta Toronte), Baltų verslo taryba, Kanados lietuvių fondas (1962–1967 m. veikė kaip Kanados lietuvių bendruomenės padalinys, vėliau savarankiškai), Kanados lietuvių sporto apygarda (Šiaurės Amerikos lietuvių fizinio auklėjimo ir sporto sąjungos Kanados sekcija), Kanados lietuvių katalikių moterų draugija, įkurtas 1949 m., Kanados lietuvių žurnalistų sąjunga (1973–1982 m. buvo JAV veikiančios lietuvių žurnalistų sąjungos Toronto skyrius, vėliau savarankiška), kredito bendrovės „Parama“ (įkurta 1952 m.), „Litas“, „Talka“ (abi įkurtos 1955 m.), Lietuvių fronto bičiulių Toronto ir Vindzoro skyriai, Kanados lietuvių sūnų ir dukterų draugija (įkurta 1912 m.), Lietuvių šaulių sąjungos išeivijoje rinktinė (įkurta 1962 m.), Lietuvių tautodailės institutas, įkurtas 1977 m., Mažosios Lietuvos bičiulių draugija, įkurta 1950 m., skautai (nuo 1948 m., 1950–1964 m. leido žurnalą „Skautų aidas“, nuo 1962 m. turi stovyklavietę „Romuva“), spaudos bendrovė „Žiburiai“, įkurta 1950 m., Suvalkų krašto lietuvių išeivijos sambūris Kanadoje, įkurtas 1990 m., Tautos fondo atstovybė (įgaliotiniai nuo 1948 m.), Vilniaus krašto lietuvių sąjunga (nuo 1954 m.).
Kultūra
Veikia 1950 m. įkurtas Aušros Vartų parapijos choras Monrealyje, 1975 m. įkurtas mišrus choras „Volungė“, 1978 m. įkurtas vyrų choras „Aras“ Toronte. Toronte šešto dešimtmečio viduryje veikė mišrus choras „Varpas“, 1976–1987 m. „Ramunėlių“ ansamblis. Lietuvių dainų šventės vyko 1978 m. ir 1987 m. vasarą.
1950 m. K. Veselka (1923–1983 m.) su kitais Montrealyje įkūrė profesionalų lietuvių dramos teatrą. Nuo 1950 m. Hamiltone veikia mėgėjų dramos teatras „Aukuras“, įkūrėja ir vadovė Elena Dauguvietytė-Kudabienė, nuo 1972 m. Toronte – teatras „Aitvaras“. Nuo 1953 m. rengiamos Kanados lietuvių dienos. 1960 m. Misisaugoje netoli Toronto įkurtos Šv. Jono lietuvių kapinės, nuo 1973 m. daugelis Kanados lietuvių renginių vyksta šalia įkurtoje Anapilio lietuvių sodyboje, nuo 1988 m. čia veikia Kanados lietuvių muziejus-archyvas.
Lietuviai
1931 m. Kanadoje gyveno 5876 lietuviai, apie 73% – miestuose, 1941 m. – 7789, 68% miestuose. 2001 m. oficialiais duomenimis, lietuvių ir lietuvių kilmės kanadiečių buvo 36 850.
Telemarkas
Telemarkas (Telemark) – apskritis Norvegijos pietinėje dalyje. Ribojasi su Vestfoldu, Biuskeriudu, Hordalandu, Rugalandu ir Rytų Agderiu. Apskrities administracinis centras yra Šienas.
Geografija
Didelė dalis apskrities kalnuota, rytinę dalį užima Hardangervidos plokščiakalnis. Pietryčiuose paviršius ledžiasi žemyn ir pasiekia Skagerako sąsiaurį. Gausu ežerų (Niseris, Noršio, Fiuresvatnas, Totakas, Tinšio, Mesvatnas ir kt.).
Savivaldybės
thumb|left|270px|Savivaldybės Telemarkas padalintas į 18 savivaldybių:
Nikopolis
Nikopolis – srities pavaldumo miestas Dniepropetrovsko srityje, pietinėje Ukrainoje. Miestas išsidėstęs kairiajame Dniepro krante prie Kachovkos marių. Seniausias srities miestas. Nutolęs 99 km į pietvakarius nuo Dnipro. Didelis pramoninis centras. Įkurtas 1594 m., miesto statusas – 1780 m. 127,3 tūkst. gyventojų, gyventojų tankumas 2546 žm./km² (2009 m.). Išvystyta infrastruktūra. thumb|230px|left|
Istorija
thumb|230px|left| Įkurtas 1594 kaip Mykytyno Rihas. m. Nuo 1636 m. gyvenvietėje buvo Zaporožės kazokų sečės valdančioji tvirtovė, būtent Mykytyno Rihe 1648 m. Bohdanas Chmelnyckis išrinktas hetmonu bei prasidėjo kazokų sukilimas prieš Abiejų Tautų Respubliką. 1652 m. susiformavo Čertomlyckio sečė, o miestas buvo pavadintas Mykytynu. 1775 m. rusams sutriuškinus Zaporožės Sečę atstatyta tvirtovė pavadinta Slovjansku. Apie tvirtovė augusi gyvenvietė 1782 m. pavadinta Nikopoliu.
Pramonė
thumb|830px| Mieste gaminama metalo lydiniai, vamzdžiai, kranai, statybinės medžiagos, maisto produktai ir bendrojo vartojimo prekės.
Miestai partneriai
Nikopolis yra užmezgęs partnerystės ryšius su:
Per Mertesacker
Peras Mertezakeris (g. 1984 m. rugsėjo 29 d.) – futbolininkas, Vokietijos rinktinės ir Arsenal klubo gynėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2004 m. spalio 9 d., su rinktine žaidė šešeriose 2006 m. pasaulio čempionato rungtynėse.
2011 m. rugpjūčio 31 d. pasirašė sutartį su Londono Arsenal klubu.
Laskovščizna (Semiatičės apskritis)
Laskovščizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 75 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Nesahualkojotlis
Nesahualkojotlis – miestas vidurio Meksikoje, už administracinių Meksiko miesto ribų, tačiau laikomas jo priemiesčiu. Miestas pavadintas actekų vado ir poeto, kuris gyveno ir valdė XV amžiuje, vardu. Autostrada jungia Nesahualkojotlį su vakaruose esančiu Meksiku. Dauguma gyventojų dirba pramonės įmonėse.
Sportas
Mieste 1986 m. vyko XIII pasaulio futbolo čempionatas.
Rimas Andrikis
Rimas Andrikis (g. 1950 m. gruodžio 7 d. Kaune) – teisininkas, politikas.
Biografija
1977 m. baigė teisės studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete.
Sibinės ežerai
Ežerų pakrantėse gausu granitinių kalnų. Auga pušys, stepinės žolės. Ežeruose gausu žuvų.
Rimas Andrikis
Biografija
1993–1995 m. Lietuvos Respublikos Prezidento patarėjas valstybės ir teisės klausimais. 1995–2016 m. ir nuo 2020 m. Vilniaus advokatų kontoros SPES advokatas.
Sibinės ežerai
Buvo planuojama prie ežerų įkurti nacionalinį parką, tačiau vėliau planų atsisakyta
Rimas Andrikis
Biografija
2002–2008 m. Lietuvos advokatų tarybos pirmininkas.
Sibinės ežerai
Klimatas
Regiono klimatas žemyninis. Per metus iškrenta apie 300 mm kritulių, pusė iš jų liepą ir rugpjūtį. Vidutinis vėjo greitis siekia 2-3 m/s.
Rimas Andrikis
Biografija
2016–2020 m. Seimo narys.
Sibinės ežerai
Turizmas
Ežeras yra dažnai lankomas turistų, dažniausiai iš Europos. Turistai gali pasivaikščioti po apylinkes, netoli esančius neaukštus granitinius kalnus, plaukioti visą vasarą.
Šiuolaikinė penkiakovė
thumb|Šiuolaikinės penkiakovės olimpinis ženkliukas thumb|[[Andrejus Zadneprovskis ir Edvinas Krungolcas 2008 m. vasaros olimpinių žaidynių medalininkai]]
Šiuolaikinė penkiakovė – sporto šaka, sudaryta iš penkių rungčių: konkūro, fechtavimo, plaukimo ir bėgimo su šaudymu.
Sporto šaką ir jos varžybas pasaulyje reguliuoja Tarptautinė šiuolaikinės penkiakovės sąjunga, Lietuvoje – Lietuvos šiuolaikinės penkiakovės federacija.
Istorija
Antikinėse olimpinėse žaidynėse varžytasi penkiakovėje, kurią sudarė bėgimas stadione, šuolis į tolį, ieties metimas, disko metimas ir imtynės. Todėl modernioje olimpiadoje buvo pridėtas žodis šiuolaikinė penkiakovė. Tai vienintelė sporto šaka sukurta būtent olimpiadai.
Pirmosios šiuolaikinės penkiakovės varžybos surengtos 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Nuo 1996 m. modernioji penkiakovė trunka vieną dieną. 2000 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pirmą kartą dalyvavo ir moterys.
Sporto šaka nepritraukia didelės auditorijos ir joje dominuoja Rytų Europos šalys, todėl 2005 m. ir 2012 m. tarptautinis olimpinis komitetas balsavo dėl šiuolaikinės penkiakovės pašalinimo iš olimpinės programos. TOK nutarimu šiuolaikinė penkiakovė palikta bent iki 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių. 2010 m. oficialiose varžybose pradėtos rengti mišrių lyčių estafetės rungtys. 2013 m. vėl įsigaliojo nauji rungčių pakeitimai: pakito fechtavimo taisyklės, sugriežtinta baudų sistema jojimo rungtyje, pailginta bėgimo trasa ir pridėta papildoma šaudymo sesija.
Rungtys
Originaliai šiuolaikinės penkiakovės programą sudarė šaudymas pistoletu, fechtavimas su špaga, 200 m plaukimas laisvu stiliumi, konkūrinis jojimas ir kroso bėgimas. Po 2008 m. vasaros olimpinių žaidynių šiuolaikinės penkiakovės programoje šaudymas ir bėgimas sujungta į vieną bendrą kombinuotą rungtį.
Dabar varžybų programą sudaro fechtavimas špaga, 200 m plaukimas laisvu stiliumi, konkūrinis jodinėjimas ir 3,2 km kroso bėgimas su šaudymo lazeriniu pistoletu intervalais.
Taisyklės
Pirmosios trys rungtis (fechtavimas, plaukimas ir jodinėjimas) vertinamos taškais, kurie paverčiami į laiko atstumą tarp startų finalinėje kombinuotoje bėgimo ir šaudymo rungtyje. Daugiausiai taškų po trijų rungčių turintis sportininkas startuoja pirmas, o sekantys sportininkai turi laukti savo starto priklausomai nuo to kiek taškų sportininkas atsiliko. Kombinuotos rungties rezultatas yra galutinė šiuolaikinės penkiakovės turnyro rikiuotė.
Fechtavimo rungtį sudarys du etapai. Pirmasis etapas, kurio metu visi dalyvaujantys sportininkai susirungia su kiekvienu priešininku po vieną kartą, įprastai vyksta vieną arba dvi dienas prieš pagrindines varžybas. Daugiausiai pergalių pelnęs sportininkas pelno daugiausiai taškų. Papildomas fechtavimo etapas vyksta pagrindinių varžybų dieną. Du prasčiausiai pasirodę sportininkai fechtuojasi iki pirmo prilietimo dėl papildomų taškų. Dvikovos nugalėtojas tada susirungia su sekančių mažiausiai taškų pelniusiu sportininku. Dvikovos tęsiasi tol kol varžybose pasirodys visi dalyvaujantys sportininkai.
Plaukimo varžybos vykdomos 200 m distancijoje ir plaukiama laisvuoju stiliumi. Greičiausias laikas pelno daugiausiai taškų.
Konkūrinio jodinėjimo varžybose raiteliai turi joti ant atsitiktinai parinktų žirgų. Trasą sudaro 12 kliūčių. Visi raiteliai rungtį pradeda su maksimalia taškų suma. Kiekviena numesta kartis, žirgo atsisakymas, raitelio nukritimas ir laiko viršijimas sumuojasi į taškų baudą, kuri minusuojama nuo maksimalios taškų sumos.
Lietuvoje
Žinomesni Lietuvos penkiakovininkai: Stasys Šaparnis, Edvinas Krungolcas, Andrejus Zadneprovskis, Justinas Kinderis, Laura Asadauskaitė, Gintarė Venčkauskaitė, Ieva Serapinaitė.
Lietuvai atstovaujantys penkiakovininai olimpinėse žaidynėse yra iškovoję keturis medalius: 1 aukso, 2 sidabro, 1 bronzos. Lietuva yra 9 sėkmingiausia šalis šiame sporte olimpinių žaidynių istorijoje.
2017 m. birželio 23-25 dienomis Vilniuje (Vingio parke ir Lazdynų baseine) vyko šiuolaikinės penkiakovės pasaulio taurės finalinės varžybos (angl. Modern Pentathlon 2017 World Cup Final).
Elena Kubiliūnaitė-Garbačiauskienė
Elena Kubiliūnaitė-Garbačiauskienė (1900 m. rugsėjo 14 d. Totoriškiai, dab. Švedukalnis, Rokiškio apskritis – 1997 m. balandžio 19 d. Ciurichas) – Lietuvos sporto žurnalistė, lengvaatletė, viena moterų sporto pradininkių Lietuvoje.
Biografija
Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Rusiją, vėliau gyveno Vidurinėje Azijoje, Kryme. 1920 m. grįžo į Kauną.
1922–1926 m. dirbo Švietimo ministerijoje, 1928–1931 m. – Vytauto Didžiojo universiteto bibliotekoje. 1922 m. redagavo pirmąjį sporto žurnalą „Lietuvos sportas“.
1920 m. viena Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos, 1922 m. – Lietuvos sporto lygos steigėjų, šių organizacijų sekretorė, Lietuvos sporto lygos moterų komiteto vadovė. 1931 m. su vyru išvyko į Ciurichą.
Viena pirmųjų teniso, krepšinio, lengvosios atletikos sporto organizatorių ir dalyvių. 1922 m. jai priklausė 60 m bėgimo, 200 m bėgimo, šuolio į tolį, šuolio į aukštį, rutulio stūmimo Lietuvos rekordai. Palaidota Petrašiūnų kapinėse.
Miežiškiai
Miežiškiai – miestelis Panevėžio rajono savivaldybėje, šalia plento, 13 km į pietryčius nuo Panevėžio. Didžioji gyvenvietės dalis įsikūrusi Nevėžio kairiajame krante, centre įteka Alkupis. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Miežiškių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (pastatyta 1920 m.), veikia Miežiškių pagrindinė mokykla, paštas (LT-38004), medicinos punktas, kultūros centras, biblioteka (nuo 1947 m.), eglutės žaisliukų muziejus.
Istorija
Istorijos šaltiniuose Miežiškiai pirmą kartą paminėti 1554 m. Upytės valsčiaus inventoriuje. 1634 m. dabartinių Miežiškių vietoje buvo Didieji Miežiškiai (būsimasis miestelis) ir Mažieji Miežiškiai; tais metais vietos valstiečiai dėl činšo didinimo pasipriešino Vareikių vaitystės (jai priklausė ir Miežiškių kaimas) laikytojai Reginai Rajeckienei, už tai 3 valstiečiai nubausti mirties bausme. Apie 1700 m. įkurtas Miežiškių dvaras. XIX a. antrojoje pusėje dvarui priklausė vandens malūnas ir karčema. XIX a. pabaigoje minimas Miežiškių dvaras ir miestelis Panevėžio apskrities Panevėžio valsčiuje.
Nuo 1669 m. minima Miežiškių koplyčia, pirmoji (medinė) Miežiškių bažnyčia pastatyta 1782 m. 1909 m. įkurta Miežiškių parapija, 1916–1920 m. pastatyta nauja mūrinė Miežiškių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.
1923 m. miestelyje buvo 26 sodybos ir 125 gyventojai, kaime – 328, dvare – 25 gyventojai. Iki 1926 m. vasario mėn. Miežiškiai (visos trys šio vardo gyvenvietės) oficialiai vadinti Meškais, o Miežiškių valsčius – Meškų valsčiumi. Tarpukariu veikė vėjo ir vandens malūnai, lentpjūvė, kooperatyvas, pieninė, kelios krautuvės, amatininkų dirbtuvėlės, 1926–1928 m. – žemės ūkio draugija „Juosta“, 1926–1940 m. – Beturčių globos draugija.
XX a. 1-ojoje pusėje Miežiškių kaimas prijungtas prie miestelio.
1940–1941 m. ir 1944–1953 m. sovietų okupacinė valdžia ištrėmė 6 Miežiškių gyventojus. 1941 m. liepos 21–rugpjūčio 24 d. nacių Vokietijos okupacinės valdžios įsakymu išžudyti miestelio gyventojai žydai.
Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Vyčio apygardos Krištaponio rinktinės partizanai.
1949–1959 m. Miežiškiai buvo „Raudonosios vėliavos“ kolūkio centrinė gyvenvietė, 1959–1989 m. – daržininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 2008 m. patvirtintas Miežiškių herbas.
Platelių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
'''Platelių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Platelių miestelyje, šalia Platelių dvaro parko.
Istorija
Šv. Petro ir Povilo bažnyčia yra viena seniausių Lietuvoje. Ji pastatyta iš tašytų rąstų, joje išlikę daug XVIII a. paveikslų, liturginių rūbų ir reikmenų, vėliau bažnyčia ne kartą atnaujinta ir remontuota, tačiau jos išvaizda pasikeitė sąlyginai nedaug.
Žalvario ir ankstyvasis geležies amžius Lietuvoje
Žalvario amžius Lietuvoje truko nuo XVIII a. pr. m. e. iki V a. pr. m. e. Artimuosiuose Rytuose, Irane žalvario amžiaus pradžia – dar 4 tūkst. pr. m. e. Ten atsiranda žiesta keramika. Žalvario (arba bronzos) amžiaus pradžia įvairiose pasaulio dalyse labai skiriasi. Pavyzdžiui, didžiojoje dalyje subsacharinės Afrikos žalvario amžiaus nebuvo – akmens amžių iškart keitė geležies amžius. Perėjimas į žalvario amžių vadinamas eneolitu.
Platelių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
Istorija
Pirmąją bažnyčią Plateliuose 1486–1526 m. pastatė LDK didikas Stanislovas Kęsgaila. Bažnyčia stovi ten pat, kur prieš Žemaitijos krikštą buvo pagoniškų apeigų vieta.
Žalvario ir ankstyvasis geležies amžius Lietuvoje
Riba tarp neolito ir bronzos Lietuvoje laikoma virvelinės keramikos išnykimas ir brūkšniuotosios keramikos įsigalėjimas Vidurio Lietuvoje. Brūkšniuotoji keramika kildinama iš virvelininės, tačiau tai neigia Algirdas Girininkas). Pasak jo tyrinėjimų, ankstyvosios brūkšniuotosios keramikos formavimuisi turėjo įtakos vėlyvosios Narvos kultūra.
Gyvenvietės arčiau upių, vėliau aukštesnėse terasose. Stiprėjant bendruomenėms bei intensyvėjant prekybai dažnėjo kariniai susidūrimai. Dėl to žalvario amžiuje pradėti apgyvendinti piliakalniai, kurių aikštelėse randamos keturkampių stulpinės konstrukcijos pastatų su židiniais liekanos. Tanki šio ir vėlesnio laikotarpio piliakalnių sankaupa yra netoli Dauguvos-Dnepro vandens kelio – Rytų Aukštaitijoje (apie Zarasų – Tauragnų liniją) iš kur išplito brūkšniuotos keramikos kultūra. Žalvario amžių Marija Gimbutienė pavadino baltų, išplitusių nuo Baltijos iki Volgos, aukso amžiumi. Ji baltams priskyrė antropomorfinių urnų (dalinė – varpinių kapų), vakarų Mozūrijos, Sembos-Notangos, kuršių, sūduvių(jotvingių rytų Mozūrijoje, brūkšniuotos keramikos, Dnepro aukštupio bei Volgos-Okos aukštupio (Nikolo-Leniveco, vėliau Juchnovo, Okos, Dnepro-Dauguvos), Milogrado kultūras.
Platelių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
Istorija
Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčios interjerą puošia didysis ir keturi šoniniai barokinės kompozicijos altoriai. Juos dabina kolonos, drožiniai ir paveikslais su sidabro aptaisais. Kairiojoje koplyčioje stovi rokoko stiliaus krikštykla su antvožu, kurioje laikomas švęstas vanduo ir krikšto aliejai. Virš jos – didelis šv. Jono Krikštytojo paveikslas. Krikštykla yra išlikusi nuo pat bažnyčios pastatymo. Bažnyčios šventoriuje palaidota viena paskutinių Platelių dvaro savininkių Marie Choiseul-Gouffier ir jos brolis Gabrielis Choiseul-Gouffier.
Žalvario ir ankstyvasis geležies amžius Lietuvoje
Dirbiniai
Žalvario amžiaus dirbinių nedaug. Manoma, kad pirmieji žalvariniai kalavijai pateko į Lietuvą iš Skandinavijos. Žalvariniai dirbiniai į Lietuvą taip pat vežami iš dabartinės Austrijos, Vengrijos teritorijų ir net Užkaukazės, per Estiją, Dauguvos upę. Ilgainiui susidėvėjusius įrankius vietiniai meistrai išmoko perlydyti ir pasigaminti naujus – piliakalniuose randama lydymo krosnelių ir liejimo formų liekanų. Iš Vakarų Europos į Lietuvą taip pat pateko bronzos žaliava. Atsirado baltiško tipo bronzos dirbiniai: Rytų Pabaltijo tipo kirviai. Tai buvo atkraštinių kirvių tipo dirbiniai. Į Rytų Pabaltijo kirvius buvo panašūs atkraštiniai Rytų tipo kirveliai. Žalvario ir ankstyvuoju geležies amžiumi taip pat išsiskyrė skobtiniai ir Klaipėdos, įmoviniai (dar vadinami Melero) bei Nortikėnų tipo kirviai. Randami įprastiniai durklai, mažomis trikampėmis geležtėmis, žalvariniai ietigaliai plačiomis plunksnomis ir plačiomis įmovomis. Antkakliai, smeigtukai atvežti iš Rytprūsių. Taip pat metalinės apyrankės, žiedeliai, meškerės kabliukai ir net skulptūrėlės. Beveik visi dirbiniai importuoti iš Vakarų Europos. Lietuvoje gaminami antsmilkiniai, antkaklės kampuotais galais, gulbės kaklo galvos smeigtukai.
Brūkšniuotoji keramika buvo storų sienelių, grubi, paviršius menkai brūkšniuotas. Puodų tipai:
Platelių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
Istorija
1744 m. klebonas J. Vaitkevičius su parapijiečiais pastatė dabartinę medinę bažnyčią. Ją 1777 m. konsekravo vyskupas Jonas Domininkas Lopacinskis. 1771 ir 1791 m. įsteigtos altarijos. 1804 m. minima parapinė mokykla. 1820 m. bažnyčiai priklausė Pamedinčių ir Surblių kaimai. 1841 m. Plateliuose gyveno 4 kunigai.
Žalvario ir ankstyvasis geležies amžius Lietuvoje
Gyvenvietės
Žalvario ir ankstyvuoju geležies amžiumi yra skiriami 2 gyvenviečių tipai:
Platelių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
Istorija
1899 m. pastatyta dabartinė varpinė. Jonas Garalevičius 1909 m. bažnyčioje sumontavo naujus vargonus. 1908–1914 m. veikė „Saulės“ draugijos skyriaus mokykla.