cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Apolonijas Pergietis
Daugiausia žinomas dėl kūgio pjūvių tyrinėjimo darbų veikale „Kūgio pjūviai“, kurią sudaro 8 knygos, dauguma kitų veikalų neišliko.
Pirmasis pradėjo vartoti elipsės, hiperbolės, parabolės terminus.
Apolonijui Pergiečiui taip pat yra priskiriama ekscentrinių dangaus kūnų orbitų hipotezė, kuria paaiškinamas planetų judėjimas ir kintantis Mėnulio sukimosi greitis.
Biografija
Apolonijas Pergietis gimė apie 262 m. pr. m. e. Pergo mieste (dabartinė Turkija). Išvyko į Aleksandriją, kur studijavo geometriją ir vėliau ją dėstė. Mirė 190 m. pr. m. e. Aleksandrijoje, Egipte.
Ubangis Šaris
Ubangis Šaris – buvusi Prancūzijos valda Afrikoje, Prancūzijos Pusiaujo Afrikos dalis. 1960 m. tapo nepriklausoma Centrinės Afrikos Respublika.
Pavadinimas skirtas dėl per šalį tekančių Ubangio ir Šario upių pavadinimų. Ubangis Šaris buvo kolonizuotas 1903 m. kaip Prancūzijos Kongo dalis, 1958 m. buvo suteikta autonomija, 1960 m. rugpjūčio 13 d. šalis paskelbė nepriklausomybę ir tapo Centrinės Afrikos Respublika.
Istorija
Prancūzija pradėjo kurti savo valdas Centrinėje Afrikoje nuo 1889 m.
Aukštutinis Ubangis buvo įsteigtas 1891 m. gruodžio 9 d. kaip Prancūzijos Kongo dalis. 1903 m. gruodžio 29 d. teritorija buvo įkurta kaip atskira Ubangio Šaro kolonija. 1910 m. sausio 15 d. ši sritis buvo sujungta su Prancūzijos vidurio Kongu ir Gabonu kaip Prancūzijos Pusiaujo Afrikos kolonija, bet 1916 m. balandžio 12 d. Ubangis Šaris vėl buvo atskirtas. 1920 m. teritorija prie Čado ežero buvo prarasta.
Antrojo pasaulinio karo metu Ubangio Šario kolonija palaikė Viši režimą Prancūzijoje. 1958 m. gruodžio 1 d. buvo suteikta autonomija ir pavadinimas pakeistas į Centrinės Afrikos Respubliką ir 1960 m. rugpjūčio 13 d. paskelbta nepriklausomybė.
Lieporiai (Šiauliai)
Lieporiai – Šiaulių miesto pietvakarinės dalies mikrorajonas, 5 km nuo miesto centro prie kelio. Prie miesto neprijungta gyvenvietės dalis yra Lieporiai Šiaulių rajono savivaldybėje.
thumb|left|300px|[[Lieporių gimnazija]]
Istorija
thumb|Vokiečių karių kapinės Lieporiuose
Mažoji Smėlio dykuma
Mažoji Smėlio dykuma  – dykuma Vakarų Australijoje, į pietus nuo Didžiosios Smėlio dykumos ir į vakarus nuo Gibsono dykumos. Toks dykumos pavadinimas parinktas dėl netoliese esančios Didžiosios Smėlio dykumos ir reljefo, faunos ir floros panašumo. Abi šias dykumas kerta gyvulių varymo maršrutas Canning Stock Route.
thumb|250px|left|Vėžės Mažojoje Smėlio dykumoje Mažoji Smėlio dykuma yra vienas iš IBRA regionų. IBRA yra Interim Biogeographic Regionalisation for Australia ('Laikinasis Australijos suskirstymas į biogeografinius regionus') santrumpa.
Paliaudė
Paliaudė – buvęs viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 12 km į vakarus nuo Krekenavos, Liaudės dešiniajame krante, prie Rūtakiemio.
Lieporiai (Šiauliai)
Istorija
Rajono teritorijoje žmonių gyventa jau IV a.–IX a. Tai rodo atsitiktiniai radiniai, rasti statybų metu. 1983 m. į vakarus nuo kaimo aptiktas Lieporių kapinynas, kurį, plečiant gretimo Gytarių mikrorajono statybas, Šiaulių Aušros muziejus pradėjo tyrinėti 1987 m. (Ilona Vaškevičiūtė), ir senovinės Lieporių gyvenvietės, kurias 1990–2006 m. tyrė Birutė Salatkienė. Į rytus nuo kaimo yra Lieporių senkapis. Lieporių rajono teritorijoje yra Pirmojo pasaulinio karo vokiečių karių kapai.
1945-1963 m. kaimo laukuose veikė karinis–civilinis aerodromas, uždarytas pastačius televizijos bokštą. Senasis Lieporių kaimas nugriautas 1970–1977 m. ir 1980–1984 m. statant daugiabučių gyvenamųjų namų mikrorajonus. Vienas jų (urbanistinis projekto kodas Lieporiai-2) dėl tolumo nuo miesto gyventojų buvo pramintas Sachalinu, kitas (Lieporiai-3) – Kamčiatka.
Miestas pagal pokario metais rengtą slaptą generalinį planą, sudarytą jaunos Leningrado architektės Šarapovos, turėjo plėstis Kairių kryptimi, Talšos ežeras turėjo atsidurti miesto viduryje. Vilniaus projektuotojai (vadovas architektas Kazimieras Bučas), šiauliečiams net nežinant, planavo didelį gyvenamąjį rajoną aplink Salduvę. Bet vis intensyvėjantis pokario metais „šaltasis karas“ miestui „padovanojo“ rekonstruotą Zoknių karinį aerodromą. Aerodromo vadovybė, ypač pulkininkas Loginovas ir partijos miesto komiteto pirmais sekretorius Algirdas Ferensas greitai suprato, kad gyvenimas sugriovė genplaną – aerodromo iškelti jau nebegalima ir problemą reikia spręsti Vilniuje ar net Maskvoje. Miesto architektai ir valdžia sutarė, kad miestą, kaip ir buvo galvota prieškario metais, reikia plėsti į Bubių poilsio zoną. Iš TSRS kariuomenės generalinio štabo buvo gautas raštas, kad dėl ypatingų motyvų aerodromo aplinkoje namų statyti negalima. Ši pirmojo genplano superklaida būtų paaiškėjusi vėliau pati savaime, bet net tada, baigiant statyti Namų statybos kombinatą, jau buvo sugaišta daug laiko. Todėl ir teko pirmuosius kombinato pagamintus stambiaplokščius namus statyti miesto centre, nes kitur nebuvo net išplanavimo projektų.
Lieporiai urbanizuoti pagal 1966 m. projektą (architektas A. Kuosa). 1998 m. buvusios kolūkinės gyvenvietės dalis įjungta į miesto ribas.
Pietinėje rajono dalyje 1989–1990 m. suprojektuotas Šventupio gyvenamasis rajonas, tačiau projektas, nutrūkus daugiabučių gyvenamųjų namų statybai, nebebuvo vykdomas, o 1993–1994 m. jam numatytas žemės sklypas buvo išdalytas po 2-3 ha buvusiems kolūkiečiams. Mažaaukštė gyvenamoji statyba, kol neparuoštas naujas rajono specialusis planas, vykdoma tik prie esamų gatvių.
Infrastruktūra
Rajono teritorijoje yra Lieporių parkas, keturi mokyklų stadionai.
Kasianičai
Kasianičai  – kaimas šiaurės rytų Baltarusijoje, 50 km į šiaurės rytus nuo Krupkų.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Siano apskrities Kasianičų valsčiaus centras, vėliau priklausė Vysoki Haradzeco valsčiui.
Naujieji Stonupėnai
Naujieji Stonupėnai (, nuo 1938 m. Hagenrode) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 18 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 20 km į pietvakarius nuo Lazdynų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Naujųjų Stonupėnų kaimo bendruomenė 1935 m. Įkurti valstybinio miško žemėse XVIII a. antroje pusėje ar anksčiau. Kitas kaimo pavadinimas – Szrogen, Srojen. 1785 m. buvo laisvųjų valstiečių kaimas su 5 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 5 sodybų šatulinių kulmiškių kaimas su 11 gyventojų. 1854 m. Naujųjų Stonupėnų kaime buvo 6 gyvenamieji pastatai ir 30 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų, Leskaminio domenų valsčiams, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Baltrušėlių valsčiaus kaimas. Tikintieji iki 1853 m. priklausė Kusų, vėliau – Rautenberkio evangelikų liuteronų parapijai. XIX a. pab. kaime buvo vėjo malūnas.
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.
Ročiškė
Ročiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Betygalos. Stūkso Ročiškės piliakalnis.
Armėnijos geografija
Armėnija yra žemyninė valstybė Užkaukazėje. Šiaurėje ir rytuose ribojasi su Gruzija ir Azerbaidžanu, o pietuose ir vakaruose – su Iranu ir Turkija.
Petras Dumčius
miniatiūra|160px|Atminimo paminklas prie buvusios Eiciūnų–Gerdžiūnų mokyklos
Armėnijos geografija
Armėnijos reljefas susideda iš kalnų ir lygumų. Šalyje yra greitai tekančių upių ir sąlyginai nedaug, bet tankių miškų. Armėnijos klimatas – žemyninis: karštos vasaros ir šaltos žiemos. Žemės paviršius ties Aragaco kalnu pakyla iki 4090 m virš jūros lygio.
Petras Dumčius
Petras Dumčius (1858 m. gruodžio 27 d. Eiciūnuose, Paežerėlių valsčius – 1933 m. birželio 13 d. Eiciūnuose, Paežerėlių valsčius) – pedagogas, Sūduvos krašto švietėjas, lietuvybės skleidėjas, knygnešys.
Biografija
P. Dumčius gimė gausioje ūkininko šeimoje, kurioje kartu augo su trimis bro­liais ir dviem seserimis. Mokėsi pas kaimo daraktorių ir Žemosios Panemunės pradžios mokykloje. Įstojo į Veiverių mokytojų seminariją, kurią sėkmingai baigė 1879 m. Ilgiausiai mokytojavo gimtajame Paežerėlių (Kriūkų) valsčiuje, dirbo keliose Sūduvos krašto mokyklose. Kurį laiką dėstytojavo toje pačioje Vei­verių seminarijoje. Eiciūnuose sa­voje žemėje pastatė pradžios mokyk­lą, kurioje pats ir mokytojavo. Mokytoju dirbo iki 1927 m. Vietos valstiečių buvo gerbiamas už vaikų auklėjimą, supažindinimą su amatais, lietuvybės ugdymą.
Armėnijos geografija
Geografinė padėtis
kairėje|miniatiūra|200px|Armėnijos topografija kairėje|miniatiūra|200px| Armėnijos reljefas miniatiūra|275px| Armėnija pagal Köppen klimato zonas miniatiūra|275px| Armėnijos vaizdas iš palydovo Armėnija yra pietinėje Užkaukazės dalyje – regione į pietvakarius nuo Rusijos, tarp Juodosios ir Kaspijos jūrų. Šiuolaikinė Armėnija užima dalį istorinės Armėnijos, kurios senieji centrai buvo Arako upės slėnyje ir regione aplink Vano ežerą Turkijoje. Armėnija šiaurėje ribojasi su Gruzija, rytuose – Azerbaidžanu, pietvakariuose – nuo Azerbaidžano atsiskyrusiu Kalnų Karabachu, pietuose – Iranu, vakaruose – Turkija.
Petras Dumčius
Biografija
Savo sodyboje buvo įrengęs draudžiamosios spaudos slėptuvę, literatūra dalindavosi su kaimynais ir jos platintojais. Bendravo su daugeliu to meto iškilių žmonių: J. Jablonskiu, V. Kudirka, M. Jankumi, J. Kriaučiūnu.
Armėnijos geografija
Topografija ir hidrografija
Mažojo Kaukazo kalnynas driekiasi per šiaurinę Armėniją, eina į pietryčius tarp Sevano ežero ir Azerbaidžano, tada maždaug ties Armėnijos ir Azerbaidžano sieną pasiekia Iraną. Toks kalnų išsidėstymas apsunkina kelionę iš šiaurės į pietus. Geologinis aktyvumas toliau tęsiasi niokojančių žemės drebėjimų, užklumpančių Armėniją, forma. 1988 m. gruodžio mėn. antras pagal dydį respublikos miestas Leninakanas (dabar Giumri) buvo smarkiai sugriautas dėl galingo žemės drebėjimo, kurio metu žuvo daugiau nei 25 000 žmonių.
Petras Dumčius
Biografija
P. Dumčius mirė 1933 m. sa­vo ūkyje Eiciūnuose. Palaidotas Paežerėlių kapinėse prie Kriūkų.
Įamžinimas
Neišlikusiai gimtajai sodybai atminti 2003 m. Eiciūnuose pastatytas paminklas. 2005 m. P. Dumčiaus vardu pavadinta jo įsteigta Gerdžiūnų mokykla. 2019 m. prie uždarytos mokyklos Gerdžiūnuose pastatyta stela su bareljefu (aut. Vidas Cikana).
Armėnijos geografija
Topografija ir hidrografija
Maždaug pusė Armėnijos ploto – maždaug 29 743 km² yra bent 2000 m pakilusi nuo jūros lygio; ir tik 3% šalies teritorijos yra žemiau 650 m virš jūros lygio. Žemiausi taškai yra Arakso ir Debedo slėniuose tolimoje šiaurėje. Aukštingumas tose vietose siekia 380 ir 430 m. Aukštingumas Mažajame Kaukaze svyruoja tarp 2640 ir 3280 m. Į pietvakarius nuo šio kalnyno yra Armėnijos plokščiakalnis, kuris baigiasi pietvarkariuose prie Arakso upės, esančios Turkijos pasienyje. Plokščiakalnyje yra tarpinių kalnų masyvų bei užgesusių ugnikalnių. Aukščiausias jų – 4090 m aukščio Aragacas, aukščiausia Armėnijos viršūnė. Dauguma gyventojų gyvena vakarinėje ir šiaurės vakarinėje valstybės dalyse, kur yra du pagrindiniai miestai – Jerevanas ir Giumri.
Debedo ir Akstafos slėniai sudaro pagrindines perėjas per kalnus į Armėniją iš šiaurės. Sevanas, 72,5 km pločio plačiausioje vietoje ir 376 km ilgio, yra didžiausias Armėnijos ežeras. Jis yra 1900 m vird jūros lygio ir užima 1279,18 km² plotą. Kiti svarbiausi ežerai yra Arpis, 7,5 km²; Sevas, 2 km², Akna, 0,8 km².
Reljefas labiausiai nelygus labiausiai į pietryčius nutolusiose teritorijose, kur teka Bargušato upė, o labiausiai lygus – Arakso upės slėnyje iki pietvakarinių teritorijų. Didžiąją Armėnijos dalį skalauja Araksas arba jo intakas Hrazdanas, tekantis iš Sevano ežero. Araksas sudaro didžiąją dalį Armėnijos sienos su Turkija ir Iranu, o Zangezūro kalnagūbriu eina siena tarp Armėnijos pietinės Siuniko srities ir gretimos Azerbaidžano Nachičevanės autonominės respublikos.
Klimatas
Temperatūra Armėnijoje paprastai priklauso nuo aukštingumo. Kalnai blokuoja švelnų Viduržemio ir Juodosios jūros klimatą, suteikdami sąlygas didelei sezoninei orų kaitai su šaltomis snieguotomis žiemomis ir šiltomis ar karštomis vasaromis. Armėnijos plokščiakalnyje vidutinė žiemos temperatūra yra nuo 0 °C iki –15 °C, o vidutinė vasaros temperatūra yra tarp 15 °C ir 30 °C. Vidutinis kritulių kiekis svyruoja tarp 250 mm per metus žemutiniame Arakso slėnyje iki 800 mm/m. aukščiausiose vietovėse. Nepaisant atšiaurios žiemos daugelyje vietų (Širako srityje šaltis siekia –40 °C ir žemiau), dėl plokščiakalnio vulkaninio dirvožemio derlingumo Armėnija yra viena seniausių žemdirbystės vietų pasaulyje.
Plotas ir sienos
Plotas: iš viso: 29 743  km²
sausuma: 28,203  km² vandenys: 1 540   km²
Sausumos sienos: iš viso: 1570  km, sienos su Azerbaidžanu (įskaitant Kalnų Karabachą) 566  km, Azerbaidžano Nachičevanės eksklavu 221  km, Gruzija 219 km, Iranu 44   km, Turkija 311   km.
Aukščio ekstremumai: žemiausias taškas: 375 m, aukščiausias taškas: Aragacas 4090 m
Labiausiai nutolę Armėnijos taškai: Šiaurės: Tavušo sritis (41.28333°N, 45°W) Pietų: Siuniko sritis (38.81667°N, 46.16667°W) Vakarų: Širako sritis (41.08333°N, 43.45°W) Rytų: Siuniko sritis (39.21667°N, 46.61667°W)
Ištekliai ir žemės panaudojimas
Žemės naudojimas: ariama žemė: 4 456 km² , 15,8 proc. daugiametės kultūros: 1,9 proc. daugiametės ganyklos: 4,2 proc. miškai (2018 m.): 11,2% kita: 31,2% (2011 m.)
Drėkinama žemė: 2,084 km² (2018 m.)
Katrín Jakobsdóttir
Katrin Jakobsdoutir (Katrín Jakobsdóttir; g. 1976 m. vasario 1 d. Reikjavike) – Islandijos politikė, šalies ministrė pirmininkė (nuo 2017 m.).
Biografija
1999–2007 m. dirbo žiniasklaidoje, taip pat ir nacionaliniame transliuotojuje RUV, be to, mokytojavo ir dėstė. Įsitraukusi į politinę veiklą, 2003 m. tapo Kairiųjų-žaliųjų partijos pirmininko pavaduotoja. Nuo 2009 m. vasario iki 2013 m. gegužės užėmė švietimo, mokslo ir kultūros bei Šiaurės šalių kooperacijos ministrės postus.
2017 m. Islandijos parlamento rinkimuose nė vienai politinei jėgai nesugebėjus iškovoti aiškios pergalės, šalies prezidentas Gudnis Johanesonas sudaryti vyriausybę pavedė K. Jakobsdoutir. Ši suformavo iš trijų partijų – Kairiųjų-žaliųjų, Nepriklausomybės ir Progresyviosios – sudarytą koalicinę vyriausybę.
2020 m. kovą, prasidėjus COVID-19 pandemijai, vadovaujant K. Jakobsdoutir imtasi operatyvių priemonių, jos padėjo sėkmingai suvaldyti pandemiją.
Po 2021 m. parlamento rinkimų trims koaliciją sudariusioms partijoms nutarus pratęsti bendradarbiavimą, K. Jakobsdoutir išsilaikė premjerės poste.
Asmeninis gyvenimas
Politikės tėvas Jakob Ármannsson (1939–1996) buvo pedagogas ir bankininkas, motina Signý Thoroddsen (1940–2011) – psichologė.
K. Jakobsdoutir sutuoktinis – Gunnar Sigvaldason, ji susilaukė trijų sūnų (2005, 2007 ir 2011 m.).
The Sims 4: Cats & Dogs
The Sims 4: Cats & Dogs – ketvirtasis žaidimui „The Sims 4“ skirtas papildinys, kuris buvo išleistas 2017 m. lapkričio 10 d. Vėliau, 2018 m. liepos 31 d. jis buvo išleistas ir konsolėms „PlayStation 4“ bei „Xbox One“. Čia atsiranda nauja vietovė, vadinama Brindleton Bay ir yra pridedami katės bei šunys. Taipogi papildinyje atsiranda galimybė siekti veterinaro karjeros, o savo augintinį nuvesti į veterinarijos kliniką. Papildyme matomi elementai iš ankstesniųjų dalių papildymų „The Sims Unleashed“, „The Sims 2: Pets“ ir „The Sims 3: Pets“.
Naujovės
Žaidime atsiranda naujas katės ir šuns kūrimo įrankis.
Vertinimas
Kritikų vertinimus publikuojanti svetainė „Metacritic“ surinko iš viso 9 kritikų vertinimus ir skyrė 80 balų iš 100 šiam papildymui.
Ročkai
Ročkai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kudirkos Naumiesčio, prie kelio. Stūkso Ročkų piliakalnis.
Belicos valsčius
Belicos valsčius yra buvęs:
Nizwa Club
„Nizvos“ klubas arba „Nizwa Club“ – Omano futbolo klubas iš Nizvos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1970 m.
2020–2021 m. sezone dėl pandemijos čempionatas buvo nutrauktas, o tuo metu „Nizvos“ klubas buvo vienuoliktoje vietoje.
Ekipa 2021–2022 m. sezone žaidė elito divizione, tačiau liko paskutinėje vietoje (keturiolikti) ir buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Peter Steele
Peter Steele (g. 1962 m. sausio 4 d. Brukline, Niujorkas – 2010 m. balandžio 14 d.) – heavy metal grupių Type O Negative ir Carnivore vokalistas, dainų autorius ir bosistas.
Palivarkas (Upytė)
Palivarkas – buvęs kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Ėriškių.
Karteklė
Karteklė (Gymnopilus) – gleiviabudinių (Strophariaceae) arba Hymenogastraceae šeimos grybų gentis.
Rūšys
Žinoma ~200 karteklių rūšių, Lietuvoje nurodoma 13 rūšių:
Ročkaičiai
Ročkaičiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 10 km nuo Lygumų.
Senoji Belica (Siano)
Senoji Belica  – kaimas šiaurės rytų Baltarusijoje, 15 km į pietus nuo Siano.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir palivarkas Siano apskrityje, Belicos valsčiaus centras, vėliau priklausė Uljanavičų valsčiui.
Pačajevičai
Pačajevičai  – agromiestelis šiaurės rytų Baltarusijoje, 7 km į pietus nuo Čašnikų.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras, Siano apskrities Pačajevičų valsčiaus centras, vėliau priklausė Lukomlio valsčiui.
Užgiriai (Pilkalnio apskritis)
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Užgirių kaimo bendruomenė 1935 m. 1785 m. Užgiriai buvo laisvųjų valstiečių kaimas su 5 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 6 sodybų laisvųjų valstiečių kaimas su 50 gyventojų. 1854 m. Užgirių kaime buvo 9 gyvenamieji pastatai ir 65 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Baltrušėlių valsčiaus kaimas. Tikintieji iki 1853 m. priklausė Kusų, vėliau – Rautenberkio evangelikų liuteronų parapijai.
Katžolė
Katžolė (Nepeta) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės, rečiau vienmetės žolės arba puskrūmiai. Paplitusi Azijoje, Šiaurės Afrikoje ir Europoje, didžiausia įvairovė – Viduržemio jūros regione.
Stiebas stačias arba kylantis. Lapai kiaušiniški, ištisiniai, dažnai dantyti arba rinčiuoti. Žiedai susitelkę į kekės arba šluotelės pavidalo žiedynus. Vainikėlis dažniausiai nešvariai baltas arba violetinis, dvilūpis. Vaisius – riešutėlis. Augaluose yra eterinių aliejų, kurie naudojami parfumerijoje, arbatoms. Dalis rūšių – medingos.
Gentyje apie 250 rūšių, Lietuvoje sulaukėjusios auga:
Kitos svarbesnės rūšys:
thumb|left|210px|[[Didžiažiedė katžolė (Nepeta grandiflora)]]
Carnivore
Carnivore – amerikiečių thrash metal grupė, kurią 1983 m. įkūrė Peter Steele.
Istorija
1983 m., subyrėjus senajai Peter Steele grupei, jis įkūrė naują, kurią pavadino Carnivore. 1985 m. lapkritį grupė išleido pirmąjį studijinį albumą „Carnivore“. 1987 m. rugsėjį pasirodė antrasis albumas „Retaliation“. Tais pačiais metais grupė iširo ir Peter Steele įkūrė grupę Type O Negative. Grupė buvo atsikūrusi ir iširusi dar kelis kartus.
Valstybinių miškų urėdija
miniatiūra|Buveinė
Valstybinių miškų urėdija – valstybės įmonė, užsiimanti įvairia miškotvarkos veikla valstybiniuose Lietuvos miškuose.
Įkurta 42 urėdijas, pavaldžias Generalinei miškų urėdijai. Įmonę udaro 26 regioniniai padaliniai su 337 girininkijomis.
Veikla
Pagrindinė VĮ Valstybinių miškų urėdijos veikla:
Skaičiai ir faktai
Veiklos rodikliai:
Renginiai
Inkilų kėlimo šventė „Paukščiai grįžta namo“ – VĮ Valstybinių miškų urėdijos organizuojama kasmetinė šventė, kurios metu 26 įmonės regioniniuose padaliniuose iškeliami inkilai po žiemos grįžtantiems paukščiams.
„Nacionalinis miškasodis“ – LR Aplinkos ministerijos ir VĮ Valstybinės miškų urėdijos iniciatyva kasmet organizuojama miško sodinimo šventė, kurios metu šalies gyventojai ir miškininkai drauge sodina mišką. 2019 m. vykusio renginio metu atsodinta apie 100 ha miško.
„Parsinešk Kalėdas į savo namus“ – Lietuvoje VĮ Valstybinių miškų urėdijos organizuojama Kalėdinė akcija, kurios metu miškininkai dalina eglučių šakas Lietuvos gyventojams. Akcija vykdoma beveik 120 vietų visoje Lietuvoje.
Kanapiniai
Kanapiniai (Cannabaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima. Priskiriama erškėtiečių eilei.
Pasaulyje 11 genčių, apie 170 rūšių. Lietuvoje auga šios gentys:
Kitos gentys:
Robertas Badaras
(g. 1965 m.) – Lietuvos gydytojas–toksikologas. VU Medicinos fakulteto dėstytojas.
Domisi cheminių priklausomybių gydymu, ūminiais apsinuodijimais, greitosiomis detoksikacijos metodikomis bei klinikine mityba.
Išsilavinimas
1983–1989 m. Gydomoji medicina (Kauno medicinos institutas); 1989–1990 m. Terapijos internatūra, (Vilniaus universitetas); 1991–1993 m. Klinikinės toksikologijos rezidentūra (Vilniaus universitetas); 2007–2009 m. Anesteziologijos ir reanimatologijos rezidentūra (Vilniaus universitetas); 2011–2016 m. Biomedicinos doktorantūra, (Vilniaus universitetas). Apginta biomedicinos mokslų daktaro disertacija „Greitoji opioidinė detoksikacija taikant naują palaipsniui didėjančių naltreksono dozių indukcijos metodą“.
Karjera
Turi gydytojo klinikinio toksikologo, gydytojo anesteziologo reanimatologo licencijas, taip pat visuomenės sveikatos priežiūros specialisto licenciją verstis privalomuoju mokymu apie alkoholio ir narkotikų žalą žmogaus sveikatai.
Stažavosi Rusijoje, Lenkijoje, JAV. Įvairių toksikologijos mokymo priemonių, daugybės mokslinių straipsnių ir pranešimų bendraautoris.
Rodai
Rodais vadinami kaimai Panevėžio rajone:
Padvoryca
Padvoryca  – kaimas šiaurės rytų Baltarusijoje, 17 km į šiaurę nuo Siano.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Siano apskrityje, Padvorycos valsčiaus centras, vėliau priklausė Latyhavos valsčiui.
Grimes
Claire Elise Boucher (g. 1988 m. kovo 17 d.) geriau žinoma, kaip Grimes – Kanados prodiuserė, atlikėja, dainininkė, dainų rašytoja bei muzikinių video režisierė. Gimusi ir užaugusi Vankuveryje, Grimes pradėjo rašyti ekspermentinę muziką tuo pačiu metu, kai pradėjo studijuoti Makgilio universitete Monrealyje.
2010 m. ji išleido savo pirmąjį debiutinį albumą „Geidi Primes“ (Arbutus Records), po kurio išleistas ir „Halfaxa“.
Muzikos stilius
Grimes muzika nėra lengvai apibrėžiama. Tai elektroninės muzikos stilių mišinys, kurį atlikėja apibūdina, kaip, ji kilnojasi dramatiškai ir netikėtai – „Aš dažnai einu per fazes“. Jos kūryba gretinama su tokiais atlikėjais kaip Björk ir Enya.
Naujosios Zelandijos moterų futbolo rinktinė
Naujosios Zelandijos moterų futbolo rinktinė – Naujajai Zelandijai atstovaujanti nacionalinė moterų futbolo komanda, kurią kontroliuoja Naujosios Zelandijos futbolo asociacija. 2008 m. rinktinė pirmą kartą istorijoje pateko į 2008 m. vasaros olimpines žaidynes.
Bohumil Bouček
Bohumilas Boučekas (, 1850 m. sausio 5 d.  – 1926 m. gegužės 22 d.) – čekų gydytojas, Podebradų kurorto pradininkas.
Biografija, gydytojo praktika
B. Boučekas gimė 1850 m. sausio 5 d. Podebraduose, buvo penktas iš dešimties vaikų Podebradų gydytojo bei pirmos vietinės Františeko Boučeko ligoninės steigėjo šeimoje. Studijavo Prahos akademinėje gimnazijoje, toliau – ten pat Medicinos universitete, ketvirtais studijų metais perėjo į Vieną, kur 1873 m. baigė mokslus įgydamas daktaro laipsnį. Vienoje pasiliko dirbti gydytoju ligoninės chirurgijos skyriuje. 1874 m. skrodimo metu susižeidė kairę ranką, dėl to grėsė jos amputacija, bet tėvas Františekas jį parsivežė namo (į Podebradų ligoninę) ir pats asmeniškai išgydė. 1875 m. B. Boučekas išvyko į Juodkalniją, kur kaip gydytojas dalyvavo mūšiuose su turkais. 1875 m. grįžo į Podebradus padėti savo tėvui ligoninėje. 1877 m. iš tėvo peremė ligoninę, kurioje dirbo gydytoju iki savo mirties 1926 m. 1880 m. Podebradų municipalitetas įvedė viešąją medicinos tarnybą ir B. Boučekui paskyrė aptarnauti Podebradų miestą bei 22 aplinkines gyvenvietes.
1883 vedė našlę Boženą Birnbaumovą (gim. Schnirchova), iš pirmos santuokos turėjusią 2 vaikus. Jo sūnus Bohuslav Bouček – taip pat gydytojas.
Bendruomeninė veikla
B. Boučekas aktyviai dalyvavo teatro veikloje: kaip aktorius, režisierius, teatro veiklos organizatorius, mėgėjiško teatro bendrijos Jiří prezidentas. Dalyvavo Jiří teatro steigime. 1884–1906 m. buvo municipaliteto narys ir mokyklos tarybos narys bei tvarkė reikalus daugelyje kitų sričių. Pirmosios mieste telefono linijos (jugiančios su vaistininku Janu Helichu) savininkas. Bibliotekos steigėjas.
Podebradų kurorto steigėjas
Pirmiau Podebradų kurorto steigimo dalyvavo kito – geležingo vandens kurorto steigime. Šis kurortas veikė Kalnakasių bažnytėlės pašonėje, miesto dalies, vadinamos Zálabí, teritorijoje 1881–1937 m. Jo lėšomis aplinkui buvo įveistas parkas.
Roda
Roda – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, Petešos miškuose, į šiaurę nuo Kelmytės, netoli plento.
Pavinkšnis (Panevėžys)
Pavinkšnis – buvęs viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Ramygalos.
Žalioji Mylia
Žalioji Mylia:
Navasiolkai (Bahušeuskas)
Navasiolkai  – kaimas šiaurės rytų Baltarusijoje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Bahušeusko.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Siano apskrityje, Navasiolkų valsčiaus centras, vėliau priklausė Maškanų valsčiui.
Ugandos protektoratas
Ugandos protektoratas – buvęs Britų imperijos protektoratas, įkurtas 1894 m. kuomet Britų Rytų Afrikos kompanija perdavė Bugandos karalystę Britų imperijai. Ugandos protektoratas atitinka dabartinės Ugandos sienas.
Istorija
XIX a. pabaigoje Ugandoje pradėjo sklisti Britanijos ir Vokietijos įtaka. 1890 m. abidvi šalys pasirašė sutartį, kuria Uganda buvo paskirta Britanijai.
XIX a. devinto dešimtmečio viduryje Burangos karalystė buvo padalinta į keturias frakcijas: musulmonus, katalikus, protestantus ir vietinių religijų tikinčiuosius. Jos visos kovojo dėl valdžios. 1888 m. karalių Mvangą II išvijo musulmonai ir į sostą pasodino Kalemą. Protestantai ir katalikai susivienijo, sudarė sąjungą su Britų Rytų Afrikos kompanija ir sugrąžino Mvangą į sostą 1890 m.
Britų Rytų Afrikos kompanija pasiuntė Frederiką Lugardą jai atstovauti ir taikai Burangos karalystėje užtikrinti. 1891 m. Mvanga II pasirašė sutartį su kompanija, pagal kurią jo karalystė galėjjo tikėtis kompanijos apsaugos. Nugalėjus musulmonus tarp katalikų ir protestantų kilo pilietinis karas 1892 m. Britų Rytų Afrikos kompanija pasitraukė iš Burangos 1893 m. kovo 31 d. Alfredo Takerio vadovaujami misionieriai reikalavo britų vyriausybės įsikišimo, nes bijojo, kad pilietinis karas tęsis. Britų atstovas Ugandai Geraldas Portalas pasiūlė vietoj vieno vado genčiai paskirti du; protestantą ir kataliką. 1893 m. balandžio 19 d. Britų vyriausybė ir Ugandos vadai pasirašė sutartį, įgyvendinančią šį planą.
1894 m. buvo sudarytas Ugandos protektoratas, administraciniu centru tapo Entebės miestas. Britai palaipsniui iki 1914 m. pajungė visas vietines karalystes, kol buvo sudaryta teritorija, kuri atitinka dabartinius Ugandos kontūrus.
Britanija įvedė netiesioginio valdymo sistemą, karalystes pavertė autonominėmis provincijomis. Apie 1900 m. į šalį atvyko darbininkų iš Indijos, jie tiesė kelius ir geležinkelius, kai kurie vėliau liko gyventi Ugandoje. Plėtojosi vilnos gamyba, buvo auginama kava.
XX a. 4 deš. steigėsi savivaldos reikalaujančios politinės organizacijos. 1960 m. Ugandos liaudies kongreso partija pareikalavo suteikti nepriklausomybę. 1962 m. spalio 9 d. Uganda paskelbta nepriklausoma federacine respublika.
Aukena
thumb|250px|Lagūna tarp Aukenos ir Mangarevos thumb|240px|Mangarevos rifo žemėlapis
Popielas
Pasak legendų, Popielas buvo netikęs valdytojas, labiau besirūpinęs moterimis, vynu ir dainomis negu valdymu. Jam didelę įtaką darė jo žmona, iš Vokietijos kilusi Ryksa. Popielą bandę pašalinti jo giminaičiai buvo nunuodyti, o jų kūnai sumesti į Goplo ežerą.
Aukena
Aukena  – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos rytuose, Gambjė salyne, 5 km į pietryčius nuo Mangarevos. Plotas – 1,3 km².
Popielas
Gentis sukilusi prieš savo valdovą, todėl Popielas su žmona pabėgęs į bokštą. Tūkstančiai pelių ir žiurkių pralindo pro sienų plyšius ir sugriaužė Popielą ir Ryksą. Pagal šią legendą Kruševicos bokštas vadinamas Pelių bokštu, tačiau iš tiesų jis buvo pastatytas daug vėliau – apie 1350 m.
Aukena
Aukena yra nedideliame salyne, apsuptame koralų rifo ir lagūnos. Sala vulkaninė, 2,5 km ilgio ir 0,5 km pločio. Aukštis siekia 198 m.
Popielas
Kunigaikštį Popielą soste pakeitė Piastas.
Aukena
2017 m. Aukenoje gyveno 25 žmonės (daugiausia – mangarevai). Yra Šv. Rapolo katalikų bažnyčia (1839 m.), XIX a. katalikų misijos, apžvalgos bokšto griuvėsiai.
Plaučgalis
Plaučgalis – buvęs kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Upytės, dabartinių Vaišvilčių I teritorijoje.
Amulijus
Amulijus – romėnų mitologijos personažas, Alba Longos karalius. Pasakojama, kad Amulijus buvo kilęs iš Enėjo.
Alba Longos miestą iš pradžių valdė vyresnysis Amulijaus brolis Numitoras, turėjęs dukterį Rėją Silviją. Amulijus paveržė iš brolio Numitoro valdžią, o jo dukterį paskyrė tapti vestale. Visgi Rėja Silvija susilaukusi dvynių – Romulo ir Remo. Jų tėvas buvęs dievas Marsas arba pats Amulijus.
Amulijus įsakęs užmušti Rėją Silviją, o jos vaikus įmesti į Tibro upę. Visgi Romulą ir Remą, padedant dievui Marsui, išgelbėjusi vilkė. Vyresniame amžiuje Romulas ir Remas sužinoję, iš kur kilę, ir išviję Amulijų. Valdžią jie vėl grąžinę Numitorui.
1890/91 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Priešistorė
1887 m. pirmą kartą buvo pasiūlyta leisti organizacijai rengti pasaulio čempionatą. Amerikos šachmatų kongresas pradėjo ruošti pasaulio čempionato taisykles, kuriose buvo numatyta kaip turėtų būti atrenkamas pretendentas. Šteinicas rėmė šias pastangas, nes manė, kad esąs per senas likti pasaulio čempionu -įsipareigojo pats nežaisti turnyre.
„Aš žinau, kad nebeturiu galių būti toliau čempionu, išlaikyti titulą visam laikui. Todėl imkime ir atrinkime geresnį. Ir kas jis bebūtų, aš su džiaugsmu, kaip senas kareivis pasakysiu:
„ Sūnau, savo rankose laikai mano ietį, mano rankoms ji jau per sunki“, -rašė čempionas ''International Chess Magazine, T III, p. 23 (Sau. 1887) ''. Amerikos šachmatų kongreso galutinis pasiūlymas buvo: 1889 m. Niujorke surengti turnyrą, kurio nugalėtojas, laikinai įgijęs pasaulio čempiono titulą, įsipareigotų žaisti su antros ar trečios vietos laimėtoju pasaulio čempionato mačą. Per šį mačą turėtų paaiškėti naujas pasaulio čempionas. V. Šteinicas rašė, kad nežais turnyre ir nekvies nugalėtojo į dvikovą, jei antrą ar trečią vietą užėmę dalyviai neatsisakys kovoti dėl titulo su pirmosios vietos nugalėtoju. Turnyras įvyko, bet jo rezultatai buvo nelaukti: Michailas Čigorinas ir Maksas Vaisas pasidalijo pirmąją vietą ir dėl pirmos vietos sužaidė tarpusavio mačą, kuris pasibaigė lygiosiomis 2:2 (keturios lygiosios), tad, kas pirmas nepaaiškėjo. Žaisti tarpusavyje mačą dėl pasaulio čempiono vardo abu atsisakė. Taip įdėja išaiškinti naują pasaulio čempioną, žaidžiant mačą tarp 1-os ir 2-os vietų prizininkų nebuvo įgyvendinta.
Čempionas
Tarp šių dviejų mačų dėl „karūnos“ V. Šteinicas išvis nežaidė. Jis rašė įžymųjį savo veikalą „ Moderniųjų šachmatų instruktorius“, kuriame išsamiai išdėstė šiuolaikinės šachmatų mokyklos principus ir tendencijas. Tiesa, sužaidė telegrafu prieš M. Čigoriną dvi partijas, kuriose per daug dogmatiškai gynė savo išvadas, apie Evanso gambitą ir dviejų žirgų gynybą, padarytas minėtame veikale – tad abi partijas pralaimėjo.
Pretendentas
Izidorius Artūras Gunsbergas gimė 1854 m. lapkričio 2 d. Budapešte. 1880 metų pradžioje, bene pirmasis, panaudojęs V. Šteinico „šiuolaikinius pozicinius metodus“, tampa vienu iš stipriausių Europos žaidėjų. Jo pirmasis stambus pasiekimas – pergalė 1885 m. Vokietijos šachmatų sąjungos kongreso Hamburgo turnyre. Po jo sekė sėkmė 1886 m. Londone ir Notingeme, 1987 m. Londone ir 1888 m. Brenforde. Bet bet ypatingai įspūdingai jis pasirodė 1888 m. Londone surinkęs 16½ taško iš 17 galimų! Ten jis aplenkė visus to meto meistrus – Dž. Masoną, H. Berdą, G. Makenzį ir kt.
1889 m. kovo – balandžio mėn I. Gunsbergas dalyvavo Niujorko turnyre, kuris turėjo atrinkti du pirmuosius prizininkus, žaisiančius tarpusavio mačą dėl pasaulio čempiono titulo. Turnyre nugalėjo M. Čigorinas ir M. Vaisas – po 29 iš 38 galimų, o I. Gunsbergas, atsilikęs pustaškiu, buvo 3-ias. Bet atsisakius abiem nugalėtojams žaisti mačą, I Gunsbergui neliko varžovo, tad pagal taisykles Niujorko turnyras naujo pasaulio čempiono neišaiškino.
Varžovų galimybės
Dėl ryškaus žaidimo stiliaus stokos, daugelis I. Gunsbergą laikė „beveidžiu“ žaidėju. Vengras buvo tikra V. Šteinico kopija – stiprus pozicinio stiliaus žaidėjas, turintis patirties ir solidų turnyruose laimėtų pirmųjų prizų rinkinį. Bet apie tai, kad jis galėtų mače įveikti V. Šteinicą iš vis nebuvo kalbos.
Mačo eiga
Kaip ir buvo numačiusi spauda, pretendentas per daug negrasino „sostui“. V. Šteinicui padėjo jo didžiulė patirtis, be to, mačo metu jis nebuvo labai jau dogmatiškas.
Čempionas mačo pradžioje pergyveno tam tikrą krizę – pralaimėjo 4-ąją ir 5-ąją partijas, bet vėliau jis užtikrintai perėmė inciatyvą: laimėjo 6-ąją, o po to sutriuškino varžovą 7-oje ir persvėrė mačo rezultatą 4 :3. Dar laimėjo 10-ąją partiją ir tapo aišku kas nugalės, nors I. Gunsbergas atkakliai priešinosi – laimėjo dar dvi partijas ir po 16 partijų čempiono persvara tebuvo minimali – 8½ : 7½. V. Šteinicas į tai per sekančias tris partijas atsakė dviem taškais (laimėjo 18-ąją) ir anksčiau laiko užsitikrino pergalei būtinus – 10½ taško.
Galutinis rezultatas 10½ : 8½ V. Šteinico naudai iš esmės pakankamai tiksliai atspindi jėgų santykį.
Po mačo
Po mačo
V. Šteinico – I. Gunsbergo mačas gali būti laikomas pačiu nepastebimiausiu pasaulio čempionato maču. Jei ir anksčiau V. Šteinico pasiekimai nedaug teikdavo pasitenkinimo publikai, tai pergalė prieš tokį pat neryškų varžovą ypatingų laurų jam neatnešė. 1890 m. visuomenė labiau domėjosi V. Šteinico maču per telegrafą su M. Čigorinu, tad pasaulio čempionato mačas praėjo beveik nepastebėtas
Ypatingo džiaugsmo nereiškė ir čempionas, jam rūpėjo daugiau savo idėjų vertingumo gynimas. Žaidžiant su vengru, jam trūko šachmatų idėjų konflikto. Techniškai jis buvo stipresnis.
Bet Izidoriaus nelaimei „ originalas“ pasirodė šiek tiek geresnis už savo jaunesniąją „kopiją“, nors pralaimėjo jis garbingai.
Tiktai praslinkus metams, Z. Tarašas, o po jo ir E. Laskeris, pripažino I. Gunsbergo indėlį į šachmatų minties vystymą.
Zemovitas
Zemovitas  – pusiau legendinis lenkų genčių kunigaikštis, Piastų dinastijos narys, valdęs IX a. Jis buvo Piasto ir Žepichos sūnus.
Kunigaikščiu ir sosto įpėdiniu Zemovitas paskirtas večės (genties tarybos) kuomet gentis nuvertė kunigaikštį Popielą.
Zemovitas, jo sūnus Lešekas ir vaikaitis Zemomyslas minimi tik Galo Anonimo viduramžių kronikoje.
Rodūnėlė
Rodūnėlė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Karsakiškio.
Piastas
thumb|left|Paminklas Piastui Zlatove
Piastas Ratininkas – pusiau legendinis lenkų genčių kunigaikštis, valdęs VIII ar IX a., Piastų dinastijos pradininkas. Jis aprašytas Galo Anonimo alegorinėje Lenkų kronikoje (Cronicae et gesta ducum sive principum Polonorum). Pasak jos, Piastas buvęs Choscisko sūnus ir Žepichos vyras.
Verduliukai
Verduliukai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Šiaulių centro. Dalis kaimo priklauso Šiaulių miestui.
Pukiškis
Pukiškis – buvęs viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Karsakiškio.
Rodomislė
Rodomislė – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 14 km nuo Lielionių.
Islamo valstybė (valdymo forma)
Islamo valstybė  – valdymo forma, kuri remiasi islamo teise. Terminas „Islamo valstybė“ buvo naudojamas apibūdinti įvairias istorines politikos kryptis ir islamo pasaulio valdymo teorijas. Šis arabiškas terminas reiškia šiuolaikinę idėją, susijusią su islamizmu.
thumb|right|350px|Valdymo forma šalyse su [[musulmonai|musulmonų dauguma: {{legend|#008000|Islamo valstybė}}{{legend|#00ff00|Valstybinė religija}}{{legend|Lightgreen|Pasaulietinė valstybė}}]]
Bahla Club
„Bachlos“ klubas arba „Bachla Club“ – Omano futbolo klubas iš Bachlos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1971 m.
2019–2020 m. užėmė šeštą vietą Profesionalų lygoje.
Ekipa 2021–2022 m. sezone žaidė elito divizione, galutinėje ekipų rikiuotėje užėmė vienuoliktą vietą.
Džonghė
Džonghė (pe̍h-ōe-jī: Tiong-hô), seniau Čungho – vienas iš Sinbėjaus rajonų, esantis šiaurės Taivane. Yra Taivano nacionalinė biblioteka, veikia Huasia technologijos institutas. Įsikūrusios tokios technologijų kompanijos kaip „Texas Instruments“ ir „Micro-Star International“.
Geografija
thumb|left|175px Nuo Taipėjaus Džonghė skiria Sindiano upė. Pietuose driekiasi kalvos. Džonghė šiaurės vakaruose ribojasi su Bančiao, pietvakariuose su Tučengu, pietryčiuose su Sindianu ir šiaurės rytuose su Jonghė.
Istorija
Apie 1946 m. Džonghė buvo kaimo bendruomenė (乡, Xiang) su mažiau nei 30 000 gyventojų. Kadangi teritorija buvo netoli Taipėjaus, gyventojų skaičius sparčiai augo. 1979 m. pasiekus 170 000 gyv., Džonghė gavo miesto statusą. 2010 m. buvo šeštas pagal gyventojų sk. miestas šalyje. 2010 m. gruodžio 25 d. sukūrus naująjį Sinbėjaus miestą, Džonghė tapo vienu iš jo rajonų (区, Qū).
Akamaru
thumb|250px|Akamaru krantai ir Mekiro salelė thumb|240px|Mangarevos rifo žemėlapis
Akamaru  – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos rytuose, Gambjė salyne, 7 km į pietryčius nuo Mangarevos. Plotas – 2,1 km² (trečia pagal dydį Gambjė salyne).
Akamaru yra nedideliame salyne, apsuptame koralų rifo ir lagūnos. Sala vulkaninė, 2,8 km ilgio ir 1,6 km pločio. Aukštis siekia 247 m. Prie šiaurės vakarinio kranto prisišliejusi Mekiro salelė.
2017 m. Akamaru saloje gyveno 12 žmonių. Yra Šv. Taikos Karalienės katalikų bažnyčia, įsteigta 1835–1862 m. veikusios misijos. Verčiamasi apelsinų auginimu.
Roglaičiai
Roglaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Šiluvos, prie kelio. Anksčiau buvo ir Roglaičiai II.
Taravajus
thumb|250px|Taravajus. Agonoko kaimas thumb|240px|Mangarevos rifo žemėlapis
Taravajus  – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos rytuose, Gambjė salyne, 1,5 km į pietvakarius nuo Mangarevos. Plotas – 5,7 km² (antra pagal dydį Gambjė salyne).
2017 m. Taravajuje gyveno 8 žmonės, susitelkę Agonoko kaime. Yra Šv. Gabrieliaus katalikų bažnyčia.
Simfonija Nr. 41 (Mocartas)
'''Simfonija Nr. 41 C-dur (K551)''', dar vadinama „Jupiterio simfonija“ – austrų klasikinės muzikos kompozitoriaus V. A. Mocarto simfonija, parašyta 1788 metais. Tai viena iš žinomiausių V. A. Mocarto simfonijų.
V. A. Mocartas „Simfoniją Nr. 41“ parašė 1788 m. vasarą ir tai yra paskutinė jo parašyta simfonija (K551 pagal Kechelio katalogą). Simfonija yra nuotaikinga ir energinga bei netikėtai didesnės apimties nei kitos tuo metu įprastos simfonijos. Tikriausiai dėl šių priežasčių kūrinys buvo pramintas „Jupiterio simfonija“, pagal sen. romėnų vyriausią dievą Jupiterį. Tai padarė Londono impresarijus Johann Peter Saloman ir tikriausiai šis pavadinimas pavartotas 1821 m. leidime jos atlikimo Londone proga. V. A. Mocartas ją parašė kartu su 39-ąja ir 40-ąja simfonijomis tikriausiai planuodamas jas pristatyti koncertiniame ture Londone, kuris neįvyko. Šios simfonijos nebuvo išleistos V. A. Mocartui esant gyvam. Simfonijos kompleksiškumas paveikė J. Haidną rašant simfonijas Nr. 95 ir Nr. 98. Robertas Šumanas „Jupiterio simfoniją“ vertino nepriekaištingu kūriniu.
Simfonijos dalys
„Simfonija Nr. 41“ skirta orkestro atlikimui ir sudaryta iš keturių dalių:
Sindianas
Sindianas (pe̍h-ōe-jī: Sin-tiàm) – vienas iš Sinbėjaus rajonų, esantis šiaurės Taivane. Veikia Džinvėjaus mokslo ir technologijų universitetas.
Geografija
thumb|left|175px Sindianas išsidėstęs tuoj į pietus nuo Taipėjaus, prie Sindiano upės. Šiaurinė miesto dalis tankiai apstatyta butų kompleksais, pietuose miškai pereina į Žongjango kalnagūbrį. Sindiano upė veda prie Bitano tvenkinio (碧潭), populiaraus turistinio objekto. Teritorija taip pat teka Beiši ir Nanši upės.
Istorija
Sindianui, kaip Taipėjaus priemiesčiui, sparčiai augus, 1980 m. suteiktas miesto (市, Shì) statusas. 2010 m. gruodžio 25 d. sukūrus naująjį Sinbėjaus miestą, Sindianas tapo vienu iš jo rajonų (区, Qū).
FK Eurostandartas
Marijampolės „Eurostandartas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Marijampolės.
Istorija
Komanda žinoma nuo 2014 m.
2014 m. LFF taurės I etape nugalėjo Šiaulių SK „Saulininką“ ir pateko į II etapą (1/32 f.), kuriame nusileido Kauno FC „Hegelmann Litauen“ ekipai. 2014 m. Marijampolės apskrities pirmenybėse liko treti.
2015 m. LFF taurės I etape nugalėjo Plikių „Sakuoną“ ir pateko į II etapą (1/64 f.), kuriame turėjo pripažinti Gargždų SK „Gargždų Pramogos–Ąžuolas“ pranašumą. 2015 m. LFF III lyga tapo Marijampolės apskrities nugalėtojais.
2016 m. LFF taurės kovas pradėjo nuo II etapo, jame nugalėjo Biržų „Širvėnos“ futbolininkus ir pateko į šešioliktfinalį. 2016 m. Marijampolės apskrities pirmenybėse liko treti.
Alisha Lehmann
Buvo kviečiama į jaunimo, o nuo 2017 m. ir į nacionalinę rinktinę.
Karjera
Futbolą žaisti pradėjo Šveicarijoje. Nuo 2016 m. rungtyniavo BSC YB Frauen. Per 52 rungtynes pasižymėjo 25 įvarčiais.
2018 m. persikėlė į Angliją.Nuo rugpjūčio mėnesio priklausė West Ham United.
2021 m. sausio 27 d. pranešta, nuomos pagrindais buvo paskolinta „Everton“ klubui.
Nuo 2021 m. rungtyniavo Aston Villa. 2022 m. liepos mėn. pasirašyta nauja sutartis.
Rinktinės
Kitados atstovavo Šveicarijos jaunimo rinktinėms. 2015–2016 m. rungtyniavo Šveicarijos WU-17 rinktinėje, o 2016–2018 m. atstovavo WU-19 rinktinei.
Nuo 2017 m. spalio mėn. kviečiama į nacionalinę rinktinę. 2018 m. kovo 2 d. pelnė pirmą įvartį prieš Suomiją.
2021 m. rugsėjo 17 d. pelnė įvartį į Lietuvos rinktinės vartus. Po jos tikslaus smūgio rezultatas tapo 1-0, o rungtynės baigėsi anglių pergale rezultatu 4-1.
Pasiekimai
Switzerland U17
Al-Ittihad Club (Salalah)
„Al-Ittihad Club“ – Omano futbolo klubas iš Salalos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1965 m.
2020–2021 m. sezone dėl pandemijos čempionatas buvo nutrauktas, o tuo metu ekipa buvo aštuntoje vietoje.
Ekipa 2021–2022 m. sezone žaidė elito divizione, galutinėje ekipų rikiuotėje užėmė vienuoliktą vietą.
2022–2023 m. sezone iš keturiolikos Omano PRO lygos dalyvių užėmė tryliktą vietą.
Rogupiai
Rogupiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Griškabūdžio, prie kelio.
Raukutiškiai
Raukutiškiai – buvęs kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Surviliškio, prie kelio.
Lietuvių kalbos gramatika
miniatiūra|451x451px|Lentelė, vaizduojanti lietuvių kalbos morfologinius ir sintaksinius žodžio skyrius Gramatika (gr. γραμματική < γραμμα 'rašmuo') – prasminių kalbos vienetų (žodžių formų, jų junginių) ir jų tarpusavio santykių sistema, kurioje kiekvieno elemento vaidmuo priklauso nuo jo ryšių su kitais. Šiuo terminu dar vadinama kalbotyros šaka, tirianti ir aprašanti tą sistemą.
Tradiciškai gramatika apima morfologiją ir sintaksę. Griežtos skirties tarp šių gramatikos dalių nėra, nes jas vienija bendros gramatinės reikšmės, kalboje realizuojamos ir morfologiškai, ir sintaksiškai. Lietuvių kalboje įvairius žodžio morfologinės struktūros pokyčius dažnai lydi ir fonologiniai pokyčiai, vadinami lydimaisiais morfonologiniais reiškiniais – jie reikšmingi tiek fonologiškai, tiek morfologiškai. Tai reiškia, kad į gramatikos aprašą būtina įtraukti ir fonologiją. Be to, į kalbos dalių aprašus lietuvių kalbos gramatikose tradiciškai įtraukiamas tų kalbos dalių radimasis morfeminės derivacijos būdu, taigi, į gramatikos aprašą dar įtraukiama ir žodžių daryba.
Lietuvių kalbos gramatikos aprašą sudaro keturi skyriai:
Istorija
Gramatikos sąvoka dvejopa: mokslas/aprašas ir kalbos posistemis. Kalbos posistemį – gramatiką – kaip istorinį ir kintamą reiškinį aprašinėja istorinė gramatika. Lietuvių kalbos istorinei gramatikai daugiausia nusipelnę yra Zigmas Zinkevičius, Jonas Kazlauskas. Žinių apie gramatikos kitimą semiamasi iš tarmių, tautosakos, senųjų tekstų.
Lietuvių kalbos gramatika kaip kalbos posistemio aprašas radosi gana vėlai – tik XVI amžiuje. Nuo to laiko lietuvių kalbos gramatikos buvo leidžiamos nuolat. Nuo pirmųjų iki pat XIX amžiaus pabaigos lietuvių kalbos gramatikos buvo rašomos nelietuviškai – lotyniškai, vokiškai, lenkiškai. Ir tai suprantama, nes jos buvo skirtos arba svetimkalbiams kunigams ar valdininkams mokyti bei mokslo reikalams. Tik su masinio lietuvių raštingumo pradžia radosi ir lietuviškų lietuvių kalbos gramatikų poreikis. Pirmoji lietuviškai parašyta lietuvių kalbos gramatika yra Kazimiero Kristupo Daukšos „Trumpa kalbmokslė liežuvio lietuviško…“ (tiesa, rankraštinė). Masiškai lietuviškos gramatikos atsiranda jau Jono Jablonskio laikais.
Pirmoji lietuvių kalbos gramatika – Danieliaus Kleino 1653 m. išleista „Grammatica Litvanica“. Gramatika sudryta iš dviejų dalių: „Etimologija“, kur aiškinami fonetikos, rašybos bei morfologijos dalykai, ir „Sintaksė“ – aptariamas žodžių derinimas, valdymas ir sintaksinės konstrukcijos. Kleinas skyrė 8 kalbos dalis: vardą (t. y. vardažodį, į kurį įeina daiktavardis, būdvardis ir skaitvardis), įvardį, veiksmažodį, dalyvį, prieveiksmį, prielinksnį, jungtuką ir jaustuką. Gramatikoje nurodomi 6 linksniai; išsamiai aprašomas garsynas, skiriami trumpieji, ilgieji ir nosiniai balsiai. 1654 m. išleidžiamas vokiškas Kleino gramatikos variantas „Compendium Litvanico–Germanicum“.
Pirmąją mokslinę lietuvių kalbos gramatiką „Litauische Grammatik“ parašo Augustas Šleicheris ir 1856 m. išleidžia Prahoje. Gramatikoje lyginamuoju metodu moksliškai aprašyta lietuvių kalbos fonetika ir gramatinė sandara. Šleicheris parodė, kaip reikia tyrinėti gyvąją kalbą. Jo gramatika buvo reikšminga indoeuropeistikos mokslui, lietuvių kalbą padarė tarptautine kalbotyros disciplina.
1876 m. pasirodo Frydricho Kuršaičio Lietuvių kalbos gramatika „Grammatik der litauischen Sprache“. Įvadinėje gramatikos dalyje pateikiama bendrųjų duomenų apie Lietuvą, lietuvius ir jų kalbą. Toliau plačiai aptariama lietuvių kalbos fonetika, akcentologija, žodžių daryba ir kaityba, siauriau – sintaksė. Gramatikos pabaigoje pridedamas skyrelis apie lietuvių liaudies poeziją, skelbiami 25 dainų tekstai.