cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taurusis elnias
Tauriojo elnio morfologinis ir morfometrinis apibūdinimas
Lietuvoje gyvenančių suaugusių patinų kūno masė (be vidaus organų, kojų apatinės dalies ir galvos) siekia 142,8 kg, patelių vidutiniškai – 69 kg. 14,5 metų amžiaus patino kūno ilgis siekia 215 cm, o aukštis – 133 cm.
Elnių ragai – tai antrinis lyties požymis, turnyrinis ginklas, imponuojantis bei teritorijos žymėjimo organas. Ragų didumas yra svarbus lytinės atrankos ir ranginės žvėrių kaimenės struktūros veiksnys. Ragų paviršiuje esantys įvairūs kauburėliai vadinami perlais. Suaugę elniai ragus pradeda mesti vasario pabaigoje. Pirmieji ragus numeta vyresni patinai, o jauni žvėrys juos nešioja iki balandžio mėn. Numetus ragus, po savaitės ima augti nauji. Stiprių patinų ragai per parą priauga iki 150 g masės ir pailgėja 10–15 mm.
Bioekologinės ypatybės
Tauriesiems elniams tinkamiausias biotopas – plačialapiai miškai. Tačiau šie žvėrys gali prisitaikyti gyventi ir blogesnėmis sąlygomis. Taurieji elniai minta labai įvairiu augaliniu maistu: medžių ir krūmų lapais, ūgliais, žieve, vaisiais, puskrūmiais, žoline augalija, kerpėmis, grybais ir kultūriniais augalais.
Nustatyta, kad suaugęs patinas per parą suėda apie 15 kg pašaro (patelė – 11). Elniai noriai ėda sumedėjusių augalų – uosių, ąžuolų, drebulių, karklų, šaltekšnių, šermukšnių, pušų lapus bei spyglius, ūglius. Žievę dažniausiai laupo nuo uosių, drebulių, eglių. Mėgstamiausias elnių maistas: viržiai, mėlynės, bruknės. Labai svarbus elnių maisto komponentas – gilės ir žoliniai augalai.
Taurieji elniai lytiškai subręsta antraisiais gyvenimo metais, bet dauguma patelių rujoti pradeda tik trečiaisiais metais. Ruja prasideda paskutinę rugpjūčio dekadą ir tęsiasi iki spalio pradžios. Jos kulminacija – rugsėjo antroji dekada. Nėštumas trunka 8 mėnesius. Jaunikliai gimsta gegužės pabaigoje – birželio pabaigoje. Tik ką gimęs elniukas sveria apie 8 kg. Keturių savaičių jauniklis pradeda maitintis žoline augalija, sekti paskui motiną.
Taurieji elniai visai metų laikais laikosi būriais. Būna patelių, patinų ir rujojančių žvėrių būriai. Patelių būriui vadovauja viena iš vyresnių, turinti jauniklį patelė. Taurieji elniai gana sėslūs gyvūnai. Jie retai nuklysta daugiau kaip 20 km nuo savo įprastinių buveinių.
Medžioklė ir jos produkcija
Taurusis elnias yra svarbus medžiojamasis žvėris. Septintajame dešimtmetyje Europoje kasmet buvo sumedžiojama 25 000 elnių, daugiausiai Austrijoje, Škotijoje ir Vokietijoje. Lietuvoje elnius medžioti buvo leista nuo 1938 m. Po Antrojo pasaulinio karo elniai Lietuvoje pradėti medžioti nuo 1971 m. Iš vieno sumedžioto tauriojo elnio vidutiniškai gaunama 68 kg skerdienos. Nemaža dalis elnienos yra eksportuojama, kailiai yra žaliava odos pramonei. Iš numestų arba menkos trofėjinės vertės ragų gaminami įvairūs dekoratyviniai dirbiniai bei papuošalai. Labiausiai vertinami trofėjiniai elnių ragai. Elnių viršutiniai iltiniai („perliniai“) dantys tinka juvelyriniams dirbiniams.
Medžioklės būdai
Taurieji elniai medžiojami naudojant šiuos medžioklės būdus:
Norint prisivilioti šių žvėrių patinus rujos metu, galima naudoti įvairiausių konstrukcijų švilpynes, mėgdžiojančias patinų riaumojimą.
Bendrinė
Bendrinė – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Želvos.
Etimologija
Žmonės teigia, kad kaimo vardas kilęs nuo žodžio bendras („visų, priklausantis visiems“), pridėjus priesagą -inė.
Aleksandrava (Punia)
Aleksandrava – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Norgeliškių, prie Nemuno.
Patatuliečiai (Vabalninkas)
Patatuliečiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 15 km į pietus pietvakarius nuo Biržų.
Mechanizuotieji pėstininkai
300px|right|thumb|250px|JAV mechanizuotieji pėstininkai mokymuose laipinasi iš M113 šarvuotųjų transporterių (1985 m.).
Mechanizuotieji pėstininkai  – pėstininkai, naudojantys šarvuočius (šarvuotuosius transporterius ir pėstininkų kovos mašinas) tiek pervežimui, tiek kautynėms. Tai šių laikų sunkieji pėstininkai.
Motorizuotieji pėstininkai yra „technologiškai labiau atsilikę“, nes jie į mūšio lauką atvežami sunkvežimiais ir panašiu nešarvuotu transportu, o kautynėse dalyvauja kaip paprasti pėstininkai. Tuo tarpu mechanizuotųjų pėstininkų šarvuočiai (pvz., pėstininkų kovos mašinos) apsaugo pervežamus kareivius bent jau nuo šaulių ginklų ugnies, o mūšyje jie veikia kaip ugnies taškai, apšaudydami priešininką kulkosvaidžiais, patrankomis, automatiniais granatsvaidžiais, prieštankinėmis raketomis ir kita turima ginkluote. Mechanizuotųjų pėstininkų paramos ginklai paprastai taip pat savaeigiai ar įeina į pėstininkų kovos mašinų ginkluotę.
Daugelis mechanizuotųjų pėstininkų šarvuočių yra vikšriniai ar daugiaračiai (6×6 ar 8×8), kas užtikrina didelį pravažumą.
Kai kurios valstybės pėstininkus, aprūpintus šarvuotaisiais transporteriais, vadina mechanizuotaisiais pėstininkais, o aprūpintus pėstininkų kovos mašinomis – šarvuotaisiais pėstininkais (armored infantry).
Lyginant su „lengvaisiais automobiliniais“ pėstininkais mechanizuotieji pėstininkai yra greitesni mūšio lauke, turi didesnę savąją ugnies galią. Tiesa, jiems atitinkamai reikia daugiau degalų, remonto pajėgumų (remontininkų, remonto ir evakavimo mašinų bei įrengimų). Lengvieji pėstininkai yra panašaus efektyvumo ginantis paruoštose pozicijose, tačiau gerokai lengviau pažeidžiami žygyje ir puolantys.
Daugelis šarvuotųjų transporterių perveža 7-8 pėstininkus ir turi 2 žmonių įgulą. Tuo tarpu daugelis pėstininkų kovos mašinų perveža 6-7 pėstininkus ir turi 3 žmonių įgulą.
Istorija
Manoma, kad pirmaisiais mechanizuotų pėstininkų vienetais galima laikyti pėstininkų skyrius, 1918 m. Amjeno mūšyje pervežtus, Mark V* tankais. Šių tankų korpusai buvo pailginti, papildomoje vietoje kaip tik tilpo skyrius kareivių. Tiesa, tokio dydžio kautynėse pirmas mechanizuotųjų pėstininkų panaudojimas liko nepastebėtas.
Į Pirmojo pasaulinio karo pabaigą jame dalyvaujančios armijos pajuto atakos spartos išlaikymo problemą. Panaudojant tankus, artileriją ir prasiskverbimo taktiką priešo gynybą pralaužti pavykdavo, tačiau 1918 m. visi puolimai po dienos kitos baigdavosi, nes priešą genantys pėstininkai greitai pavargdavo, o per mūšio lauką gabenti artileriją, amuniciją bei šviežius dalinius buvo negreita. Priešas spėdavo pergrupuoti savo dalinius ir puolimą sustabdyti.
Daugelis kariuomenių naudojo kavaleriją, nors ši Europos mūšių laukuose buvo pernelyg pažeidžiama kulkosvaidžių ir artilerijos ugniai. Būtų tikę motorizuoti pėstininkai, bet to meto sunkvežimiams reikėjo gero kelių tinklo ar atvirų lygumų (dykumos, stepės). Sunkvežimiai negalėjo įveikti mūšio lauko, išrausto apkasais ir sprogimų duobėmis, išraizgytų vielų užtvaromis. Sprendimu galėjo būti vikšrinės transporto priemonės. thumb|right|250px|Vokiečių pusiau vikšrinis šarvuotasis transporteris SdKfz 251
Pasibaigus I Pasauliniam karui mechanizuotųjų pėstininkų kūrimas buvo teorinis, kol 4-tąjį dešimtmetį ėmė perginkluoti kariuomenes. Britų armijoje 1927 m. buvo sukurtos brigados dydžio Eksperimentinės mechanizuotosios pajėgos (Experimental Mechanized Force), bet jos po poros metų buvo panaikintos, nes trūko finansavimo, o britų kariuomenei daugiau reikėjo įgulų kolonijoms.
Buvo mobiliojo karo šalininkų, kurie propagavo didelius tankų dalinius: Džonas Fuleris (J. F. C. Fuller) D. Britanijoje, Heincas Guderianas (Heinz Guderian) Vokietijoje, Adna Čafis (Adna R. Chaffee Jr.) JAV, Michailas Tuchačevskis (TSRS) ir pripažino, kad juos turi lydėti pėstininkų ir kiti daliniai, ir jų judėjimo greitis turi būti toks pat, kaip ir tankų.
Vokietija, 4-tą dešimtmetį perginkluodama savo armiją, kai kuriuos savo tankų divizijų pėstininkų dalinius aprūpino pusiau vikšriniais šarvuočiais Sd.Kfz. 251, kurie daugeliu atvejų spėdavo su tankais. Prancūzijos armija sukūrė lengvąsias mechanizuotąsias (Légère Méchanique) divizijas, kuriose kai kurie pėstininkų daliniai turėjo mažus vikšrinius transporterius. Kartu su kitų pėstininkų ir paramos dalinių motorizacija tai abiem šioms armijoms davė mobilių universalių kariuomenės junginių. Pagal Vokietijos karinę doktriną šie junginiai turėjo realizuoti prasiveržimus blickryge, o Prancūzijos kariuomenė planavo juos panaudoti greitam rezervų permetimui į reikiamas gynybos vietas.
II pasaulinis karas
thumb|right|250px|JAV pusvikšriniai M3 ir pėstininkai manevruose (Fort Knox, 1942 m. birželis). Vykstant II Pasauliniam karui daugelis didžiųjų valstybių savo armijose tankus ar artilerijos savaeiges sujungė su mechanizuotais pėstininkų daliniais, prie kurių prijungė ir kitus paramos dalinius, pvz., inžinerijos bei artilerijos).
Sąjungininkų tankų daliniai turėdavo mechanizuotųjų pėstininkų dalinius bendrai veiklai. Pvz., JAV tankų divizijos turėjo po tris tankų, šarvuotųjų pėstininkų ir savaeigių batalionus. JAV šarvuotieji pėstininkai buvo visiškai aprūpinti M2 ir M3 pusvikšriniais transporteriais. D. Britanijos armijoje A tipo šarvuotosios brigados (Type A Armoured Brigades), skirtos veikti nepriklausomai ar kaip tankų divizijos dalis, turėjo mechanizuotųjų pėstininkų (čia ) batalioną, kuris važinėdavo šarvuočiais Bren Carrier, o vėliau – pagal lendlizą gautais pusvikšriniais šarvuočiais. B tipo brigados neturėjo mechanizuotų pėstininkų, jos buvo pavaldžios pėstininkų divizijoms.
Kanados armija, o vėliau ir D. Britanijos armija naudojo šarvuotuosius transporterius Kangaroo, pagamintus ant tankų važiuoklės bazės. Šie šarvuočiai dažniausiai būdavo priskiriami konkrečioms operacijoms, o ne nuolatiniams mechanizuotiems pėstininkų daliniams sudaryti. Tokie daliniai buvo panaudoti mūšyje už Normandiją. Nors jie galutinių savo tikslų nepasiekė, tačiau aiškiai parodė, kad mechanizuotieji pėstininkai patiria gerokai mažiau nuostolių, nei išlaipintieji pėstininkai. thumb|right|250px|Kangaroo šarvuotasis transporteris, vežantis britų pėstininkus (1945 m.). left|thumb|250px|Vokietijos šarvuotis Wiesel, ginkluotas PTVR TOW išrieda iš CH-53 Vokietijos armija, įvedusi mechanizuotųjų pėstininkų dalinius į savo tankų divizijas, vėliau pervadino juos panzergrenadieriais. Karo viduryje vermachtas sukūrė ištisas mechanizuotąsias divizijas, kurios buvo vadinamos panzergrenadierių divizijomis.
Kadangi Vokietijos pramonė negalėjo pagaminti reikiamo kiekio pusvikšrinių šarvuotųjų transporterių, tankų ir panzergrenadierių divizijose tik ketvirtis ar trečdalis pėstininkų buvo mechanizuoti. Visi likę buvo motorizuoti – juos perveždavo sunkvežimiais. Tačiau daugelis žvalgybos dalinių šiuose junginiuose buvo mechanizuotieji pėstininkai ir vykdydavo jų misijas, jei kildavo toks reikalas. Sąjungininkai žvalgybai naudodavo džipus, šarvuotuosius automobilius ar lengvuosius tankus.
Raudonoji Armija karą pradėjo vis dar vykdydama savo tankų ir mechanizuotųjų junginių reorganizaciją, o ir didžioji jų dalis buvo sunaikinta pirmais karo mėnesiais. Metais vėliau Raudonoji Armija atkūrė divizijos dydžio mechanizuotųjų pėstininkų dalinius, vadintus mechanizuotaisiais korpusais. Šiuos korpusus paprastai sudarydavo viena tankų brigada ir trys mechanizuotųjų pėstininkų brigados, kurias lydėdavo motorizuotieji paramos daliniai. Šie korpusai būdavo naudojami vystant puolimų prasiveržimus, kaip ir buvo numatyta ikikarinėje giliųjų puolimų koncepcijoje.
Raudonojoje Armijoje buvo sukurtos kelios kavalerijos mechanizuotosios grupės, kuriose buvo suvienyti tankų, mechanizuotųjų pėstininkų ir kavalerijos daliniai. Juos taip pat naudodavo puolimų vystymo ir persekiojimo stadijose. Raudonosios Armijos mechanizuotieji pėstininkai paprastai būdavo gabenami sunkvežimiais ar kaip tankų desantai, tik nedaugelis naudojo iš lendlizo gautus šarvuočius.
Kasciukovičai
Kasciukòvičai (arba Kostiukovičiai) – miestas Baltarusijoje, Mogiliavo srities pietryčiuose; rajono centras. Lengvoji, maisto, medienos apdirbimo pramonė.
Istorija
XIX a. buvo Kasciukovičų valsčius Klimavičų apskrityje. 1938 m. Kasciukovičai įgijo miesto teises.
Mechanizuotieji pėstininkai
Šaltojo karo laikai
JAV armija ėmė naudoti vikšrinius ŠT M75 ir M59, o vėliau ginkluotėn priėmė lengvesnį ŠT M113, kurį galėjo pervežti Lockheed C-130 Hercules ir kiti transportiniai lėktuvai. Šie šarvuotieji transporteriai suteikė pėstininkams tokį patį judrumą kaip tankų. Tiesa, šių ŠT šarvuotumas buvo nepalyginamai menkesnis, tačiau jie suteikė apsaugą nuo radiacijos, biologinių ir cheminių ginklų.
Vietnamo kare ŠT M113 dažnai buvo apginkluojami papildomais ginklais ir naudojami kaip pėstininkų kovos mašinos. Pietų Vietnamo armijos ankstyvosios operacijos parodė, kad šarvuočiuose veikiantys pėstininkai yra efektyvesni, nei išlaipinti iš jų. JAV armijos taktikos doktrina ėmė pabrėžti pėstininkų kovos veiksmus tiesiai iš šarvuočių. Vėliau JAV dislokavo Vietname mechanizuotąją brigadą ir dešimt mechanizuotųjų batalionų.
Dar didesnę įtaką mechanizuotųjų pėstininkų raidai padarė tarybinė BMP-1 (1965 m.), kuri yra pirmoji pasaulyje specialios konstrukcijos pėstininkų kovos mašina. Prasidėjusi BMP-1 gamyba paskatino panašias mašinas konstruoti ir gaminti ir kitose šalyse. Taip atsirado Vakarų Vokietijos kovos mašina Marder (1971 m.), o vėliau (1981) – JAV M2 Bradley. Skirtingai negu šarvuotieji transporteriai, kurie pėstininkus tik atveža į mūšio lauką, pėstininkų kovos mašinos yra gerai ginkluotos ir ugnimi paremia puolančius ar besiginančius pėstininkus. Daugelis pėstininkų kovos mašinų turi ambrazūras, pro kurias pėstininkai irgi gali šaudyti savo šaulių ginklais. Tiesa, tokia ugnis pasirodė menkai efektyvi, todėl naujausiose kovos mašinose jų nebedaro arba liko gerokai mažiau.
XX a. 8-tą dešimtmetį buvo mechanizuota ir TSRS oro desanto kariuomenė. Desantiniai daliniai buvo apginkluoti pėstininkų kovos mašinomis BMD-1, kurios buvo taip pat ginkluotos, kaip ir BMP-1, bet galėjo būti ne tik pervežamos kariniais transportiniais lėktuvais, bet ir būdavo desantuojamos parašiutais. Taip TSRS oro desantinė kariuomenė tapo mechanizuotaisiais pėstininkais. Tiesa, BMP-1 be įgulos (vairuotojas ir šaulys), perveždavo tik 4 desantininkus. Tokie desantininkų daliniai 1979 m. ėmė dalyvauti Afganistano kare.
Oro desantinių dalinių mechanizavimas Vakarų šalyse nenaudojamas. Tik Vokietijos aeromobilioji divizija ginkluota šarvuočiais Wiesel, kuriuos po 2 gali pervežti sraigtasparnis Sikorsky CH-53 Sea Stallion. Tiesa, šie šarvuočiai yra grynai ugnies paramos ir negali viduje pervežti karių.
Balsiai (Pasvalys)
Balsiai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Pasvalio, kairiajame Lėvens krante. Kultūros paminklas – vandens malūnas (pastatytas 1764 m., rekonstruotas 1898 m.).
thumb|left|250px|Balsių malūnas thumb|left|250px|Balsių malūnas
Piotras Jakuševas
Piotras Jakuševas (, 1919 m. Jaroslavkos kaime dabartiniame Jefremovo rajone, Tulos sritis – 1973 m.) – tarybinis ginklų konstruktorius, sukonstravęs 23 mm zenitines automatines patrankas 2A-7 ir 2A-14, 73 mm tanko patranką 2A-25 Molnija, aviacinį 12,7 mm kulkosvaidį JakB-12,7.
Biografija
Piotras Jakuševas gimė 1919 m. Jaroslavkos kaime dabartiniame Jefremovo rajone (Tulos sritis), valstiečio šeimoje. 1937 m. baigė vidurinę mokyklą ir įstojo į Tulos Mechanikos institutą.
1941 m. dėl karo veiksmų buvo evakuotas į Uralą, kur dirbo karinėje gamykloje technologu ir dalyvavo organizuojant 12,7 mm aviacinio kulkosvaidžio UB ir 23 mm aviacinės patrankos VJa gamybą. 1945 m. balandį grįžo į Tulą tęsti mokymosi. 1947 m. baigė Tulos Mechanikos institutą.
Nuo 1947 m. iki 1961 m. dirbo 14-ame Centriniame konstravimo biure (ЦКБ-14) Tuloje, kur buvo inžinierius konstruktorius, vyriausias projekto konstruktorius, konstruktorių skyriaus viršininkas. Nuo 1961 m. P. Jakuševas buvo skyriaus viršininkas ir vyriausias projekto konstruktorius Centriniame sportinių ir medžioklinių ginklų kontravimo ir tyrimų biure Tuloje.
Apdovanojimai:
Baibokai
Baibokais vadinami kaimai:
Raseinių seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 8 seniūnaitijos:
Laima Vaikule
Laima Vaikulė (, g. 1954 m. kovo 31 d. Cėsyse, Latvija) – Latvijos dainininkė ir aktorė, geriausiai žinoma buvusios Tarybų Sąjungos bei Europos šalyse.
Biografija
Būdama 3 metų su tėvais persikėlė gyventi į Rygą. Mėgo muziką ir šokius. 1966 m., būdama 12-os, dalyvavo jaunųjų dainininkų konkurse ir buvo pastebėta. 1970–1973 m. studijavo Rygos medicinos mokykloje, planavo tapti chirurge. Taip pat tęsė dainavimą su grupe, tapo grupės lydere ir kelerius metus koncertavo naktiniuose klubuose bei restoranuose. 9-ajame dešimtmetyje studijavo vaidybą ir režisūrą Maskvoje. 1985 m. išgarsėjo Tarybų Sąjungoje.
Nuo 1986 m. bendradarbiauja su populiariu Latvijos kompozitoriumi Raimondu Paulu ir Rusijos poetu Ilja Rezniku. Su R. Paulu buvo viena iš populiariosios muzikos festivalio Jūrmala organizatorių. 9-ajame ir 10-ajame dešimtmečiuose dalyvavo įvairiuose tarptautiniuose muzikos konkursuose ir festivaliuose Europoje. Laimėjo „Auksinę lyrą“ konkurse Bratislavská Lýra '87, apdovanota konkurse Jūrmala '92, taip pat dalyvavo festivalyje „AU music world“ Monake bei daugelyje kitų.
1996 m. Laima Vaikulė apdovanota už indėlį į Latvijos muziką ir kultūrą.
Aktyvizmas
Laima Vaikulė taip pat žinoma kaip aktyvi gyvūnų teisių šalininkė, daug kartų viešai pasisakiusi prieš gyvūnų išnaudojimą. Ji yra etinė vegetarė.
Afarų regionas
Afarų regionas  – Etiopijos šiaurės rytuose esantis etninis-administracinis regionas. Administracinis centras – Semera (iki 2007 m. – Asaita).
Administracinis skirstymas
Afarų regionas padalintas į 5 administracines zonas ir vieną Argobos specialiąją voredą. Regione yra 29 voredos.
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Religinė sudėtis:
Klaipėdos Salio Šemerio suaugusiųjų gimnazija
Klaipėdos Salio Šemerio suaugusiųjų vidurinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Klaipėdoje, pietų centrinėje miesto dalyje, Sulupės g. 26 (pašto kodas: LT-93219), vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 9045223.
Istorija
Įsteigta 1945 m. po Antrojo pasaulinio karo S. Daukanto gatvėje, patalpose, kur dabar yra Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazija. Pirmasis direktorius poetas-keturvėjininkas, buriuotojas Salys Šemerys, kurio vardas mokyklai suteiktas 1998 m. 2002 m. mokykla įsikūrė naujose patalpose Sulupės gatvėje. 2014 m. prijungta prie Klaipėdos suaugusiųjų gimnazijos.
Mokiniai
Per 6 mokyklos gyvavimo dešimtmečius buvo įteikta daugiau kaip 6000 brandos atestatų. Daugelis baigusiųjų mokyklą tapo medikais, architektais (Petras Lapė), dirigentais (Robertas Varnas), sportininkais (Ramūnas Vyšniauskas), mokslininkais, inžinieriais, menininkais, aktoriais, mokytojais: Jonas Urvakis, Stasė Žiniauskienė, Janina Valickienė, Danutė Knystautaitė, Rūta Paplauskienė, Rūta Mačiūnienė.
Modzelė (reikšmės)
Modzele vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Borisas Borzovas
Borisas Borzovas (g. 1944 m.) – tarybinis ginklų konstruktorius.
Borisas Borzovas gimė 1944 m. Tuloje, darbininko šeimoje. Tėvas buvo Tulos mašinų gamyklos tekintojas. 1961 m. baigė vidurinę mokyklą ir įstojo į Tulos Mechanikos institutą, kurį baigė 1967 m. su inžinieriaus mechaniko diplomu.
1967 m. pradėjo dirbti konstruktorių biure, kur dirbo konstruktoriumi, skyriaus viršininku. Dalyvavo konstruojant aviacinius kulkosvaidžius JakB-12,7 ir JakBJu-12,7.
Halštato kultūra
Halštato kultūra – ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1846–1863 m. J. G. Ramsauerio ir 1937–1939 m. F. Mortono tyrinėtą Halštato kapinyną, atrastą 1824 m. prie Halštato ežero, apie 225 km į pietvakarius nuo Vienos.
Arealas
thumb|left|300px|Halštato ir [[Lateno kultūra|Lateno kultūros]] thumb|Bronzinis [[pakabukas]] Halštato kultūra 750 m. pr. m. e. – 450 m. pr. m. e. buvo paplitusi Vidurio ir Vakarų Europoje bei Balkanų pusiasalyje. Priskiriama keltams. Halštato kultūra susiklostė dab. Aukštutinėje Austrijoje ir Bavarijoje, vėliau paplito Šveicarijoje, Prancūzijoje, Reino srityje ir Anglijos pietvakarinėje dalyje.
Kultūra
Žmonės gyveno taisyklingo plano kaimuose, apjuostuose žemės pylimais, vėliau medinėmis ir akmeninėmis sienomis, pusiau žeminiuose pastatuose ir ant polių statytuose namuose. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, amatais, prekyba, kasyba. Mokėjo apdirbti geležį. Naudoti žalvariniai ir geležiniai kalavijai, durklai, kirviai, peiliai, variniais ir geležiniais antgaliais ietys, žalvariniai indai, kūgio formos žalvariniai šalmai, gaminti stikliniai, keraminiai, žalvariniai papuošalai.
Echidna (mitologija)
Echidna (ekhis, „ji gyvatė“) graikų mitologijoje – mitinė pabaisa, vadinama „Visų monstrų motina“. Hesiodas Teogonijoje Echidną aprašė kaip pabaisą, kuri su Tifonu susilaukė visų didžiausių monstrų graikų mitologijoje. Ji dažniausia priskiriama prie Urano ir Gajos, arba Keto vaikų arba Chrisaoro ir Kalirhojės. Ji turėjo gražios moters veidą ir gyvatės kūną. Gyveno tarpeklyje, toli nuo dievų ir žmonių. Kai ji kartu su Tifonu užpuolė Olimpo kalną, Dzeusas juos nugalėjo ir Tifoną įkalino po Etnos ugnikalniu. Bet Dzeusas leido Echidnai ir jos vaikams gyventi, kaip iššūkį būsimiems didvyriams. Jos vaikus nugali Heraklis, Belerofontas, Edipas; tai žymi herojinės mitologijos pergalę prieš teramorfizmą.
Tifono ir Echidnos palikuonys:
Pagal Herodotą, Heraklis su ja turėjo tris vaikus:
Kita informacija
Šios būtybės pavadinimą (arba zoologinį pavadinimo atitikmenį) savo pavadinime naudoja grupė „Echidna aukštyn“.
Rudolf Christoph Eucken
thumb|200px|Rudolf Christoph Eucken Rudolfas Kristofas Eukenas (1846 m. sausio 5 d. – 1926 m. rugsėjo 15 d.) – vokiečių filosofas ir Nobelio literatūros premijos laureatas.
Auleliai
Auleliai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras. Auleliuose yra vaikų globos namai, kuriuose gyvena įvairaus amžiaus vaikų, laikinai arba visiškai netekusių tėvų globos.
Istorija
1923 m. buvo 28 ūkiai.
Aleksandrava (Anykščiai)
Aleksandrava – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Šeimyniškių.
Santa Lusija
Santa Lusija  – kaimas Maltoje. 3034 gyventojai (2013 m. duomenys). Ribojasi su Taršino, Paolos, Zeitūno, Gašako, Lukos ir Gudžos savivaldybėmis. XX a. gyvenvietė yra viena moderniausių šalyje. Apie kaimo planus pirmą kartą buvo išspausdinta „Government Gazette“ laikraštyje 1961 m. liepos 7 d. Gyvenvietė pavadinta pagal netoliese esančią XVI a. koplyčią. Parapijos bažnyčia skirta Pijui X. Kaime yra kinų ramybės sodas. Po juo 1973 m. buvo atrastas požeminis urvas.
Bikoniai
Bikoniai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Želvos.
thumb|left|170px|Kaimo kryžius
Etimologija
Vardo kilmė neaiški. Spėjama, kad jis kilo iš pavardės Bikonis arba senojo lietuviško vardo Bikis.
Jonas Ambrukaitis
Biografija
1964 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1973 m. pedagogikos mokslų kandidatas. 1994 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.
Nuo 1964 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1975–1995 m. Specialiosios pedagogikos fakulteto dekanas, 1995–2000 m. Senato pirmininkas, nuo 1991 m. profesorius.
1994 m. vienas tarptautinio žurnalo „Bridges“ steigėjų, 1996 m. įkūrė Specialiojo ugdymo mokslinį centrą, jo direktorius. 1998 m. įsteigė Šiaulių universiteto mokslinį leidinį „Specialusis ugdymas“, jo vyr. redaktorius. Parengė protiškai atsilikusių vaikų mokymo metodiką lietuvių kalba. Išleido 11 mokymo priemonių studentams, 2 knygas mokytojams, vadovėlių specialiosioms mokykloms.
Pranciškus Jeronimas Malevskis
Pranciškus Jeronimas Malevskis (1800 m. rugpjūčio 21 d. Vilnius – 1870 m. balandžio 10 d. Sankt Peterburgas) – Lietuvos visuomenės veikėjas, teisininkas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės lietuvių kilmės bajorų Malevskių giminės. Tėvas Simonas Malevskis garsėjo kaip ypač taupus ir ne itin teigiamai žiūrėjo į sūnaus bendravimą su įvairiomis slaptosiomis organizacijomis. Visgi P. Malevskis dažnai savo laiškuose draugams persakydavo slaptai nuo tėvo visus jo sumanymus. Nuo 1815 m. studijavo Vilniaus universitete. 1817 m. įstojo į Filomatų draugiją; vienas jos vadovų. Poeto A. Mickevičiaus ir garsaus memuaristo, gydytojo, etnografo, keliautojo Stanislovo Moravskio draugas. Dalyvavo kuriant Filaretų draugiją. Baigęs Vilniaus universitetą išvyko toliau studijuoti į Prūsiją. Rusijos valdžiai paprašius 1823 m. suimtas Berlyne, grąžintas į Vilnių ir 1824 m. ištremtas į Rusiją. Gyveno Odesoje, Maskvoje, nuo 1829 m. – Sankt Peterburge. Kur vedė lenkų pianistės Marijos Šimanovskos vyresnę dukterį Eleną. Jų dukra Marija vėliau ištekėjo už Adomo Mickevičiaus vyriausio sūnaus Vladislovo Mickevičiaus.
1834 m. paskirtas Lietuvos Metrikos Senate metrikantu (direktoriumi), jo padėjėju dirbo Simonas Daukantas. Pasižymėjo kodifikuodamas su Lietuva susijusius Rusijos imperijos įstatymus. 1830 m. įsteigė, iki 1835 m. redagavo laikraštį „Tygodnik Petersburski“.
1904 m. vasaros olimpinės žaidynės
thumb|Dalyvaujančios šalys
1904 metų vasaros olimpinės žaidynės, oficialiai vadinamos III olimpinėmis žaidynėmis, vykusios 1904 m. liepos 1 – lapkričio 23 dienomis Sent Luise, JAV.
Sporto šakos
1904 m. olimpinėse žaidynėse buvo rungiamasi 17 sporto šakų:
Olimpiados metu taip pat vyko demonstracinės sporto varžybos krepšinio, hurlingo, amerikietiško futbolo ir beisbolo rungtyse.
Medalių lentelė
right|thumb|265px|800 m bėgimo sidabro medalis
Butiškiai (Ukmergė)
Butiškiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Laumėnų.
Istorija
Kaimas minimas 1652 m. Videniškių parapijos krikšto metrikų knygoje.
Evangelija pagal Morkų
Evangelija pagal Morkų – viena iš keturių kanoninių evangelijų. Šioje evangelijoje Jėzus parodomas kaip veiklos žmogus. Knyga sudaryta iš nedidelių skyrelių, kuriuose daugiausia pasakojama apie tai, ką Jėzus padarė. Neretai kartojamas posakis „ir tuojau…“ Evangelijos pagal Morkų teigimu, apaštalai labai iš lėto suvokia, kas yra Jėzus. Jis rūpestingai slepia esąs mesijas nuo tų žmonių, kurie galėtų jį neteisingai suprasti. Kaip ir Danielius regėjime, Jėzus dažnai vadina save „Žmogaus sūnumi“.
Turinys
Evangelijoje pagal Morkų rašoma, kaip Jonas Krikštytojas taiso kelią ateinančiam mesijui, pasakojama apie Jėzaus krikštą ir gundymus, veiklą Galilėjoje, dvylikos mokinių pašaukimą, 5000 pamaitinimą bei kitus stebuklus, atsimainymą. Taip pat pasakojama, kaip Jėzus įžengia į Jeruzalę, joje moko, kaip Jėzus patepamas. Kalbama apie paskutinę vakarienę, Jėzaus suėmimą ir išbandymus, nukryžiavimą, palaidojimą ir prisikėlimą.
Evangelijos pagal Morkų pabaigos (Mk 16,9–19) nėra ankstesniuose teksto nuorašuose. Gali būti, kad ji buvo pridėta vėliau, norint, kad ši evangelija nesibaigtų taip staigiai.
Autorystė
Ankstyvieji aiškintojai šią evangeliją sieja su Jonu Morkumi, kuris minimas Apaštalų darbuose. Jonas Morkus veikė Jeruzalėje nuo pat pirmųjų Bažnyčios dienų. Pasak tradicijos, paremtos tais pasakojimais, svarbiausias Morkaus žinių šaltinis buvo apaštalas Petras, o evangelija parašyta Romoje. Tikėtina, kad iš Morkaus sėmėsi žinių Matas ir Lukas. Yra manančių, kad ši evangelija buvo parašyta tarp 60 ir 70 metų.
Nuo pat II a. pradžios Papijus šią evangeliją priskiria Morkui, kuris užrašęs apaštalo Petro kalbas. Asmenį, kuriuo šiuo klausimu remiasi, jis vadina Jonu Presbiteriu. Papijaus tekstas neišliko, bet jį cituoja Euzebijus iš Cezarėjos: "Presbiteris taip pat sakydavo. ‘Morkus, buvęs Petro vertėju, užrašė, nors ne iš eilės, viską, ką prisiminė Viešpatį kalbėjus ir darius. Jis pats negirdėjo Viešpaties, nei buvo vienas jo mokinių, bet, kaip minėjau, Petro. Petras dažnai pritaikydavo jo mokymą be jokios sistemingos tvarkos, taigi Morkus viską užrašinėjo taip, kaip atsiminė. Jis turėjo tiktai vieną tikslą - nepalikti nieko neužrašyto, ką yra girdėjęs - be jokių melagingų liudijimų."
Tai patvirtino Irenėjus, Origenas, Tertulianas ir kiti. Klementas Aleksandrietis maždaug antro amžiaus pabaigoje pasakojo, kad romėnai, klausęsi Petro kalbų, ragino Morkų užrašyti tai, ką kalbėjęs apaštalas. Sekant šia tradicija, mokslininkai samprotauja, kad ši evangelija galėjusi būti parašyta Romoje. Kiti variantai – Sirija, Aleksandrija arba ar bet kuri kita Romos imperijos teritorija. Kiti ginčija Papijaus citatos patikimumą ir sako, jog Morkaus evangelijoje nėra aiškių Petro tradicijos pėdsakų.
Kadangi Evangelijoje pagal Morkų atrandama klaidų apie Galilėjos geografiją ir papročius, sakoma, kad autorius buvo nevietinis, kitaip nei Petras. Teigiama, kad šioje evangelijoje ryškiai justi krikščionių persekiojimai – tai reikštų, kad evangelija buvo parašyta su tikslu šiuose pavojuose išlaikyti bendruomenės tikėjimą. Tuo metu Romoje vyko Nerono persekiojimai, tuo ir remiamasi nurodant evangelijos parašymo vietą. Be to, įrodinėjama, kad Morkaus leksikai būdingi lotynizmai (nei Mato, nei Luko evangelijose to nerandame) būtent ir parodo, kad evangelija parašyta Romoje. Šioms hipotezėms paremti taip pat dažnai cituojama eilutė iš Pirmo Petro laiško: „Jus sveikina kartu išrinktoji Babilone ir mano sūnus Morkus.“ Babilonas čia interpretuotinas kaip derogatyvas ar kodinis žodis Romai įvardinti, nes žymiojo Antikinio pasaulio miesto tuo metu jau nebėra (nuo 275 pr. m. e.). Jeronimas patvirtina, kad Morkus buvo Šv. Petro vertėjas ir mokinys, tačiau ir Jėzaus Kristaus sekėjas, apaštalas. Anot Euzebijaus, Morkus evangeliją sudarė iš Petro pamokslų, kuriuos jis girdėjo Romoje.
Aunuvėnai
Aunuvėnai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Šaukėnų, prie Aunuvos ir Šatrijos upelių santakos (netoliese telkšo Aunuvėnų tvenkinys). Praeina kelias. Yra paštas (LT-86040).
Kertinis akmuo
thumb|240px|right|Kertinis akmuo thumb|240px|left|Bažnyčios kertinio akmens padėjimo ceremonija [[Kijevas|Kijeve]] Kertinis akmuo – pirmas akmuo, dedamas į statinio pagrindą, priimantis ant savęs pagrindinį krūvį. Kertiniu akmeniu dažnai pavadinamas ir akmuo, iškilmingos ceremonijos metu įmūrijamas statinio matomoje vietoje, kur nurodoma statybos data, architektų, rėmėjų vardai ir pan. Iškilmėse dalyvauja rangovų, valdžios, bažnyčios atstovai, visuomenė. Dažnai su kertiniu akmeniu įdedama ir speciali kapsulė su laišku ateities kartoms.
Pastaruoju laiku kertinio akmens sąvoka plačiai vartojama ir dėka Biblijos, kur dažniausiai ji pavartojama kaip metafora.
Rasa Daukšienė-Rimkutė
Rasa Daukšienė-Rimkutė (g. 1966 m. balandžio 18 d. Šiauliuose) – audėja, tekstilininkė, tautodailininkė.
Biografija
Šiaulių jaunųjų gamtininkų centro gamtos ir senųjų amatų būrelio mokytoja.
Didysis Alendorfas
Didysis Alendorfas arba Kostrominas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Костромино) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Železnodorožno miesto gyvenvietės teritorija.
Baibokai (Biržai)
Baibokai – kaimas Biržų rajono savivaldybės pietuose, šalia kelio. Stūkso akmuo „su dubeniu“.
Purvai II
Purvai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 13 km į pietus nuo Biržų, prie kelio.
Istorija
Purvai istorijos šaltiniuose paminėti 1617 m.
Klimavičai
Klìmavičai (arba Klimovičiai) – miestas Baltarusijoje, Mogiliavo srities pietryčiuose; rajono centras. Statybinių medžiagų, metalo apdirbimo pramonė.
Istorija
Gyvenvietėje rasta senovės Romos monetų. Klimavičai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1581 m. 1777 m. gavo miesto teises. Caro laikais buvo Klimavičų apskrities centras.
Žydai už judaizmą
right|thumb|320px|Žydai judaistai
Žydai už judaizmą – 1985 metais Los Andžele rabino Bentziono Kravitzo sukurtas JAV žydų judaizmo judėjimas, kaip atsakas krikščioniškai žydų organizacijai Žydai už Jėzų, tikinčiai, kad Jėzus yra Dievas. Organizacijos tikslas ginti judaizmą, laukti judaizmo mesijo ir laikytis Toros 613 Įstatymų. Ši JAV organizacija rūpinasi žydų švietimu, auklėjimu ne tik Amerikoje, bet ir visame pasaulyje.
Medvedica (Volga)
Medvedica  – upė Rusijoje, Tverės srityje; Volgos kairysis intakas. Prasideda Aukštutinio Voločioko rajone, prie Vysočkų kaimo. Teka pietryčių kryptimi, aukštupyje slėnis pelkėtas, apaugęs miškais, vaga vingiuota (plotis 10–15 m, gylis 0,5–2 m). Vidurupyje išryškėja dvi terasos: viršsalpinė (plotis 4–5 km) ir salpa (iki 100 m). Salpoje gausu senvagių, vagoje yra seklumų, smėlio nerijų, salelių. Žemupyje salpa išsiplečia iki 200 m. Įteka į Ugličiaus tvenkinį; Medvedicos žiotys užlietos, ten dabar vaga 200 m pločio ir 5–11 m gylio.
Didžiausi intakai: Drezna, Jachroma (kairieji), Didžioji Pudica, Mažoji Pudica (dešinieji).
Upė užšąla lapkričio viduryje, atitirpsta balandžio pradžioje. Ledonešis trunka 3-6 dienas, pavasario poplūdis 15-20 dienų. Medvedica laivuojama 41 km nuo žiočių ruože. Upė populiari tarp vandens turistų.
Uolinis vynmedis
Uolinis vynmedis – vynmedinių šeimos augalas, paplitęs Šiaurės Amerikos rytuose, nuo Pensilvanijos iki Teksaso.
Žydi gegužę–birželį. Uogos prinoksta rugpjūtį. Mėgsta saulėtas vietas.
Amherų regionas
Administracinis skirstymas
Amherų regionas padalintas į 10 administracinių zonų ir vieną specialiąją zoną (Bahirdarą). Regione yra 105 voredos.
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Religinė sudėtis:
Simonas Malevskis
Simonas Malevskis (1759 m. – 1832 m. Vilnius, palaidotas Turgeliuose) – Lietuvos teisininkas, ekonomistas fiziokratas, filosofijos daktaras.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės bajorų Malevskių giminės. Sūnus Pranciškus Jeronimas Malevskis. 1781 m. primtas į mokytojų seminariją prie Vilniaus universiteto dvejus metus studijavo Krokuvos universitete. 1785 m. Vilniuje įgijo filosofijos daktaro laipsnį ir tapo matematikos mokytoju. Nuo 1787 m. – Vilniaus universiteto prigimtinės teisės ir Politinės ekonomijos profesorius. Dalyvavo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės politiniame gyvenime – Abiejų Tautų Respublikos valdovo Stanislovo Augusto šalininkas; 1794 m. rūmų patarėjas. Per 1794 m. sukilimą – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės centrinės deputacijos įgaliotinis. 1817–1822 m. – Vilniaus universiteto rektorius. Netiesiogiai prisidėjo prie Filomatų draugijos veikimo. Aktyviai dalyvavo įvairių visuomeninių organizacijų veikloje.
Kauno Baltai
Kauno KK Baltai (pilnas pavadinimas: „Viešoji Įstaiga Aisčių sportas“) – istorinis profesionalus krepšinio klubas įkurtas 2007 m., nustojus egzistuoti (bankrutavus) ilgamečiui LKL klubui Kauno „Atletui“. Klubas gyvavo iki 2012 m., kuomet, perleisdamas savo vietą LKL, klubas susijungė su Kauno "LKKA-Atleto" ekipa.
Klubo istorija
Bankrutavus Kauno „Atletui“ buvo siekta neprarasti Kauno komandų skaičiaus LKL, todėl nutarta kurti miesto krepšinio piramidę. Talentingiausi jaunieji krepšininkai gavo galimybę rungtyniauti aukščiausiose šalies pirmenybėse. Ekipos branduolį sudarė jauni krepšininkai, kurių dauguma buvo baigę Kauno krepšinio mokyklą. Prieš 2009 m. sezono pradžia prie klubo buvo prijungtas Kauno Kauno Triobet klubas. 2009 m. sezonui klubas iškėlė tikslą ugdyti jaunus žaidėjus, kurie ateity rungtyniautų Kauno Žalgiryje. Pasibaigus 2011-12 m. sezonui klubas susijungė su Kauno LKKA-Atletas ekipa.
Varžybų istorija
Žaistų mačų istorija skaičiuojama nuo 2007–2009 metų sezono. Įtraukiamos tik LKL ir BBL rungtynės.
Komandos sudėtis
''2010 m. spalio 7 d.''
Rekordai
Sumuojami tik LKL ir BBL varžybų statistika.
Sigitas Mičiulis
Sigitas Mičiulis (g. 1958 m. gegužės 27 d. Degučių km., Vilkaviškio rajonas) – Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas, Tauragės rajono savivaldybės meras (nuo 2015 m.).
Biografija
1976 m. baigė Vilkaviškio S. Nėries vidurinę mokyklą.
1981 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius-sistemotechnikas. 1992 m. IĮ „Bremena“ savininkas.
2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Tauragės rajono skyriaus narys. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio Tauragės rajono skyriaus narys.
1990–1995 m. Tauragės rajono tarybos deputatas, 1997–2000 m. (Tėvynės sąjungos sąraše), 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narys.
1994 m. Tauragės „Bremenos“ krepšinio klubo įkūrėjas ir prezidentas. Tauragės Rotary klubo, Tauragės apskrities verslininkų asociacijos valdybos narys, Tauragės krepšinio federacijos valdybos narys. Nuo 2015 m. Tauragės rajono savivaldybės meras.
2015 m. tiesioginiuose merų rinkimuose išrinktas Tauragės rajono savivaldybės meru.
Žmona Regina, vaikai Šarūnas, Gintaras.
FK Radnički 1923
Kragujevaco „Radnički“ – Serbijos futbolo klubas iš Kragujevaco.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1923 m. Kitados rungtyniavo Jugoslavijos, vėliau – Serbijos ir Juodkalnijos čempionate, o galutinai subyrėjus Jugoslavijai, žaidė Serbijos čempionate.
Nuo 2006–2007 m. sezono žaidė Serbijos lygoje (III pakopa), o 2009–2010 m. tapo nugalėtojais savo grupėje. Po sezono buvo perkelti į aukštesnį lygmenį.
2010–2011 m. sezone Pirmoje lygoje buvo antri. Po sezono buvo perkelti į stipriausią šalies lygą.
Nuo 2011–2012 m. sezono rungtyniavo Superlygoje. 2014–2015 m. sezone liko šešiolikti Superlygoje. Po sezono sekė kitimas į Pirmą lygą, o po to iškrito į Serbijos lygą (III pakoipa).
2020–2021 m. sezone tapo Pirmos lygos nugalėtojais. Po sezono buvo perkelti į stipriausią šalies lygą.
Nuo 2021–2022 m. sezono rungtyniavo Superlygoje.
Utongas
Utongas (( arba Ramatibodis I ) g. 1314 m. – m. 1369 m.) – Utongų dinastijos pirmasis Ajutajos karalystės karalius.
Utongo kilmė
Yra kelios Utongo atsirado Siame versijos ir kaip jis įkūrė vieną galingiausių to meto karalysčių šiame regione:
Valdymo metai
1350 m. tapęs pirmuoju Ajutajos karalystės karaliumi, Utongas 1351 m. kovo 4 d. buvo karūnuotas. Savo sūnų Ramesuaną paskyrė Lopburio valdytoju. Šalyje prasidėjo greitas laisvų valstiečių įbaudžiavinimas. Tais laikais laisvę buvo galima prarasti karo metu pakliuvus į nelaisvę arba įsiskolinus, kai žmogus nebegali atiduoti skolos ir patenka konkretaus feodalo žinioje.
Būtent valdant Utongui prasidėjo eilė karų, kurių pagrindinis tikslas buvo ne išplėsti šalies teritoriją, o iš svetimų teritorijų parsivesti kuo daugiau darbo jėgos. Karo belaisviai iš karaliaus gaudavo valstybinės žemės, kartais net gyvulių ir padargų, kad galėtų užsiimti žemdirbystę. Juridiškai toks žmogus nebuvo laisvas, kaip vietos gyventojai, o karaliaus „vergas“ be išpirkos teisės. 1352 m. karalius savo sūnų Ramesuaną išsiuntė į karą prieš Ankoro imperatorių Lompongrčhą (Lompong Racha). Po vienerių metų apsupties khmerų sostinė pasidavė. Į Ajatują buvo parvesta labai daug belaisvių. Toks pat likimas ištiko ir Pegu karalystės gyventojus.
Rašytinis įstatymų rinkinys
Visumoje karaliaus Utongo įstatymai buvo protingi to laikmečio teismui ir gerai pritaikyti visuomenei.
Mirtis
Karalius Utongas mirė 1369 m. sulaukęs penkiasdešimt septinių metų amžiau nepalikęs istorijai žinių kas buvo jo tėvai, kur gimė, kaip jaunystėje vadinosi. Ir todėl nieko konkretaus nežinoma iki tol, kol jis, būdamas trisdešimt septinių metų, įkūrė Ajutajos karalystę. Dabar mes galime perskaityti jo išleistus įstatymus, matyti jo užkariavimus, bet žiūrint kaip į asmenybę, jis lieka viena iš istorijos paslapčių. Sostą paveldėjo jo sūnus Ramesuanas.
Absurdo drama
Absurdo drama, absurdo teatras – avangardistinė dramaturgijos ir teatro kryptis.
Xscape
Singlo pavidalu iš šio albumo buvo išleista daina „Love Never Felt So Good“.
Absurdo drama
Absurdo teatro kūrėjai rėmėsi viduramžių misterijos, italų kaukių komedijos, anglų nonsenso poezijos, Augusto Strindbergo sąlygiškų pjesių, Džeimso Džoiso ir Franco Kafkos kūrybos tradicijomis. Egzistencialistinės idėjos atskleidžiamos absurdiškomis, dažnai paradoksaliomis situacijomis, tikrovėje neegzistuojančiais veikėjų paveikslais, alogišku, nerišliu dialogu, beprasmiškomis replikomis. Šios priemonės lėmė absurdo spektaklių sąlygiškumą, statiškumą, juose daug dėmesio skiriama mechaniškiems judesiams, primenantiems lėlių teatro marionečių judesius, pantomimai, mimikai, gestams, kalbos intonacijai. Vyraujantis absurdo dramos žanras – tragikomedija. Kartais absurdo drama dar vadinama antidrama.
Bychavas
Býchavas (arba Býchovas, ) – miestas Baltarusijoje, Mogiliavo srityje, 50 km į pietus nuo Mogiliavo, Dniepro upės dešiniajame krante, netoli Mokriankos žiočių. Rajono centras. Praeina geležinkelis Mogiliavas–Žlobinas, plentai į Gomelį, Mogiliavą, Rahačovą. Pramonė orientuota į žemės ūkį – daržovių džiovinimą ir konservavimą, pieno miltelių, linų apdirbimą, tačiau mieste yra ir baldų, metalo dirbinių gamyba. Yra istorijos ir kraštotyros muziejus. Barokinė sinagoga, pilies (abi XVII a.) liekanos, cerkvė (XIX a. vidurys).
Istorija
miniatiūra|left|Bychavo sinagoga [[1918 m.]]
Pirmąkart paminėtas XIV a. Rusijos miestų sąraše. Nuo XV a. 2-osios pusės priklausė LDK didikams Druckiams–Zubrovickiams, Goštautams. Po Stanislovo Goštauto mirties 1542 m. Bychavas perėjo Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Žygimantui Senajam, tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės seniūnijos centru. Vėliau Bychavą valdė Chodkevičiai, Sapiegos. XVI a. Bychave įsteigta patrankų liejykla, kuri veikė iki XVIII a. vidurio. Jonas Karolis Chodkevičius 1590–1625 m. pastatydino Šv. Kazimiero bažnyčią, miesto įtvirtinimus ir pilį – Bychavas tapo Abiejų Tautų Respublikos pasienio tvirtove. XVII a. įrengti bastioniniai įtvirtinimai. 1654–1655 m. Bychavo gyventojai, tarp jų 1000 vyrų žydų rinktinė, kartu su pilies įgula sėkmingai atlaikė Rusijos kariuomenės apgultį. XVII a. pirmoji pusėje įkūrus Naujojo Bychavo miestelį Bychavas imtas vadinti Senuoju Bychavu. 1755 m. jame buvo 2522 gyventojai, 534 kiemai, vyko 3 kasmetiniai turgūs.
miniatiūra|left|Bychavo miestas ir tvirtovė XVII a.
Sovietmečiu buvo maisto ir baldų pramonės centras.
Karl Adolph Gjellerup
Karl Adolph Gjellerup (Karlas Adolfas Gjelerupas, 1857 m. birželio 2 d. – 1919 m. spalio 13 d.) – danų rašytojas. 1917 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija už „Seit ich sie zuerst sah“ („Nuo to laiko, kai aš ją pirmąkart pamačiau“), kurią jis turėjo dalintis su Henriku Pontopidanu. Jam tais pačiais metais buvo skirta premija už „Velnias bandoje“.
Biografija
Iki 1878 m. K. Gjelerupas studijavo teologiją ir turėjo tapti pastoriumi kaip ir jo tėvas. Tačiau dėl Georg Brandes ir Čarlzo Darvino idėjų poveikio jis atsisakė siekti pastoriaus vietos ir ėmė keliauti po Rusiją, Graikiją, Italiją ir Vokietiją. 1892 m. apsistojo Drezdene.
Kūryba
Gjelerupas didžiąją dalį savo darbų išleido vokiečių kalba. Jo darbai atspindi krikščioniškąjį ir budistinį mokymą.
Butautai
Butautais vadinami kaimai:
Šimanai (reikšmės)
Šimanais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Aleksandrava (Elektrėnai)
Aleksandrava – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 1 km nuo Semeliškių.
Tauravas
Tauravas – kaimas Rietavo savivaldybėje, 2 km nuo Tverų, netoli kelio. Netoliese prasideda Laukės intakas Navada. Seniūnaitijos centras.
thumb|left|230px|Koplytėlė Taurave
Istorija
Anksčiau buvo Tauravo dvaras. Tarpukario metais dvare buvo viena sodyba, kurioje gyveno 17 žmonių.
Kaime gyventa labai seniai: rastas laivinis kovos kirvelis, dabar saugomas Telšių „Alkos" muziejuje.
Gyventojai
Tarpukariu kaime buvo 7 sodybos, kuriose gyveno 58 gyventojai.
Pušys Sesės
Pušys Sesės – botaninis gamtos paveldo objektas, 1995 metais Kauno miesto savivaldybės paskelbtas saugomu. Auga Kaune, Lampėdžiuose, ties Gintaro g. 13. Pušys Sesės – tai dvi pušys (Pinus sylvestris L.), suaugusios viena su kita per bendrą šaką.
2015 m. duomenimis Saugomų teritorijų valstybės kadastre, pušų aukštis – 21,70 m, kamienų apimtys – 2,00 ir 1,83 m.
Butkūnėliai
Etimologija
Pasakojama, kad seniau kaimuose vykdavo sueigos. Kuris žmogus būdavo gudresnis, to vardu ir pavadindavę kaimą. Vėliau kunigas šį kaimą pašventindavo, patvirtindavo jo pavadinimą ir įrašydavo į bažnyčios dokumentus. Taip galėjęs atsirasti ir Butkūnėlių kaimo vardas (nuo pavardės Butkus).
Žalioji savaitė
thumb|right|175px|50-ųjų mugės metinių proga išleistas pašto ženklas Žalioji savaitė – tarptautinė maisto pramonės, žemės ūkio ir sodininkystės mugė, kasmet metų pradžioje rengiama Berlyne (Vokietija). Mugėje pristatomas įvairių pasaulio tautų kultūrinis, kulinarinis paveldas, naujausi gaminiai bei idėjos, susijusios su žemės ūkio modernizacija, maisto gamyba, agrariniu turizmu. Joje galima įsigyti įvairių augalų sėklų, sodinukų, technikos, paragauti bei įsigyti įvairių tautų virtuvės patiekalų.
2018 m. savo produkciją pristatė iš viso 1539 dalyviai iš 65 pasaulio valstybių, apsilankė iki 0,5 mln. žmonių. Tai bene didžiausia tokio pobūdžio paroda Europoje, rengta jau per 80 kartų. Parodoje „Žalioji savaitė“ demonstruojami naujausi produktai, didelis dėmesys skiriamas ekologiniam žemės ūkiui, sodininkystei, kaimo plėtrai ir atsinaujinantiems ištekliams.
Istorija
Pirmą kartą surengta 1926 m. vasario 20–28 d. Tąkart parodos plotas užėmė 7 000 m², joje apsilankė apie 50 000 lankytojų. 1935 m. buvo pristatyta Vilhelmo Halterio (Wilhelm Halter) sukurta emblema, kurios žaliame fone buvo pavaizduotos dvi kviečių varpos. Antrojo pasaulinio karo metu nevyko. Nuo 1951 m. buvo rengiama kasmet ir palaipsniui įgavo tarptautinį mastą.
2011 m. parodos plotas siekė 118 400 km², savo produkciją pristatė 1634 eksponentai iš 57 šalių, apsilankė 424 176 lankytojai.
Protestai
thumb|right|175px|2013 m. mitingas Kasmet mugę palydi protestai Wir haben es satt! (liet. Mums atsibodo). Nuo 2011 m. kasmet į mitingus prieš intensyvią gyvulininkystę ir už tvarųjį ūkininkavimą susirenka nuo 15 000 iki 30 000 žmonių. 2013 m. 25 000 žmonių protestavo prieš intensyvų ūkininkavimą, besaikį antibiotikų naudojimą penint gyvulius ir ragino imtis pertvarkų žemės ūkyje. Aplinkos ir gamtos apsaugos federacijos pirmininkas Hubert Weiger 2013 m. masinio mitingo metu pareiškė, kad „po visu šitu parodos gražumu slypi milijonai iškankintų gyvūnų“.
Palaima (Biržai)
Palaima – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 27 km į pietus nuo Biržų.
Kuršiai
Kuršiai (latv. kurši, ), vakarų (pasak dalies tyrinėtojų – rytų) baltų tauta, nuo VII a.-VIII a. iki XVII a. I pusės gyvenusi rytinėje Baltijos jūros pakrantėje, dab. Latvijos vakaruose (Kurše) ir Lietuvos šiaurės vakaruose (iš pradžių – kone pusėje dab. etnografinės Žemaitijos, nuo X a. ar XI a. – tik maždaug iki pietinės Klaipėdos-Kulių-Plungės-Telšių-Mažeikių linijos).