cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Witold Lutosławski
Brandusis laikotarpis
Kompozitorius pradėjo kurti savo Antrąją simfoniją, turėjusią dvi premjeras: 1966 m. Pjeras Bulezas dirigavo antrosios dalies premjerai, o 1967 m., pabaigus ir pirmąją dalį, visas kūrinys skambėjo Katovicuose. Antroji simfonija labai skyrėsi nuo tradicinės simfonijos savo struktūra, tačiau orkestruote atitiko žanro reikalavimus. Ši simfonija jam pelnė Tarptautinės muzikų tarybos pirmąją premiją ir patvirtino augančią tarptautinę reputaciją. 1967 m. V. Liutoslavskis buvo apdovanotas Sonnig premija – aukščiausio laipsnio Danijos apdovanojimu. 1973 m. kompozitorius dalyvavo baritono Dytricho Fišerio-Dyskau ir pianisto Sviatoslavo Richterio rečitalyje ir jam kilo idėja parašyti kūrinį balsui ir orkestrui Miego erdvės (Les espaces du sommeil). Netrukus pasirodė jo Preliudai ir fugos, Mi-Parti, Novelette. Tuo metu kompozitorius jau dirbo ties Trečiąja simfonija, bet jos premjera įvyko tik 1983 m. Čikagoje.
Vėlyvasis laikotarpis
Po 1980 m. V. Liutoslavskis sukūrė 3 pjeses Grandinė (pjesių muzikos struktūra su kontrastuojančiomis ir pasikartojančiomis dalimis primena grandinę). Grandinė II buvo sukurta smuikininkei Anei Zofi Muter. Vėliau šiai smuikininkei V. Liutoslavskis pritaikė ir savo Partitą smuikui ir fortepijonui.
Trečioji simfonija (1983 m.) kompozitoriui pelnė pirmąją Luisvilio universiteto Kentukyje premiją (150 000 JAV dolerių), kuri numatyta kompozitorių finansinių rūpesčių mažinimui, kad jie galėtų skirti daugiau laiko rimtai kūrybai. Už šią premiją V. Liutoslavskis įsteigė fondą, remiantį jaunųjų lenkų kompozitorių studijas užsienyje. 1987 m. V. Liutoslavskis buvo apdovanotas prestižiniu apdovanojimu – Karališkosios filharmonijos asociacijos aukso medaliu bei pelnė keleto universitetų, tarp jų ir Kembridžo, garbės daktaro vardą.
Šiuo sėkmingu laikotarpiu V. Liutoslavskis rašė Koncertą fortepijonui, dedikuotą lenkų pianistui Krystianui Cimermanui (Krystian Zimerman), Zalcburgo universiteto užsakymu. Sukurti tokį koncertą kompozitorius svarstė jau nuo 1938 m., kadangi pats buvo pianistas virtuozas.
Tais pačiais metais jo kūryba buvo pristatyta Hadersfildo muzikos festivalyje. Apie 1990 m. V. Liutoslavskis pradėjo kurti Ketvirtąją simfoniją ir vokalinį ciklą Dainų gėlės ir dainų pasakos (Chantefleurs et chantefables) orkestrui ir sopranui. Pastarojo premjera įvyko 1991 m. Londone, o Ketvirtoji simfonija, diriguojama paties kompozitoriaus, pirmą kartą buvo atlikta 1993 m. Los Andželo filharmonijoje (Los Angeles Philharmonic). V. Liutoslavskis ir toliau daug keliavo po Europą, Jungtines Amerikos Valstijas, aplankė Japoniją, pradėjo koncerto smuikui eskizus.
1994 m. kompozitoriui buvo diagnozuotas vėžys ir atlikta operacija, po kurios jis nusilpo ir tų pačių metų vasario 7 d. mirė, eidamas 81 metus. Keletą savaičių iki mirties V. Liutoslavskis buvo apdovanotas vienu aukščiausių Lenkijos apdovanojimų – Baltojo erelio ordinu (antrasis po popiežiaus Jono Pauliaus II). Netrukus mirė ir jo žmona Danuta.
Muzika
V. Liutoslavskis muzikos kūrybą vadino klausytojų, mąstančių ir jaučiančių panašiai kaip jis, ieškojimu arba „sielų žvejyba“.
Folkloro įtaka
V. Liutoslavskio kūriniai, parašyti iki Šokių preliudų (1954), turi aiškių sąsajų su lenkų liaudies muzika harmonijos ir melodikos atžvilgiais. Jis necituodavo, bet perkurdavo liaudies melodijas. Kai kuriais atvejais jos taip pakeistos, kad be teorinės analizės sunkiai pastebimos. Brandžiuoju kūrybos periodu folkloro kompozitorius nebenaudojo, tačiau subtili jo įtaka išliko visuomet. V. Liutoslavskis sakė: „tuomet aš negalėjau kurti kaip noriu, tad kūriau, kaip galiu“, o vėlesnį pokytį pakomentavo taip: „man tiesiog tai [liaudies muzikos pasitelkimas] pasidarė nebe taip įdomu“. Kompozitorius nebuvo patenkintas ir post-tonaliu komponavimu. Kurdamas Pirmąją simfoniją (1947 m.) jis jau jautė, jog ši technika jam nebetinka.
Aukščių organizacija
thumb|Vitoldas Liutoslavskis diriguoja orkestrui Kūriniuose Penkios dainos (1956–57 m.) ir Gedulo muzika (1958 m.) V. Liutoslavskis jau naudojo savitą dvylikatonės aukščių organizacijos variantą, nutoldamas nuo liaudies muzikos. Ši technika leido kurti melodiką ir harmoniją, naudojant specifinius intervalus (pavyzdžiui Gedulo muzika – tritonius ir pustonius), laipsniškai sudarinėti tirštus akordus, kurie nėra klasteriai, bet kulminacijose kartais apima visus 12 tonų. Nors V. Liutoslavskio muzika neprimena Naujosios Vienos mokyklos serialistų stiliaus, kūrinyje Gedulo muzika jis irgi pasitelkia garsų seriją. Šios technikos formavimasis įžvelgiamas jau ir ankstyvuosiuose kompozitoriaus darbuose – Pirmojoje simfonijoje ir Paganinio variacijose (1941 m.).
Aleatorika
Nors kūrinys Gedulo muzika sulaukė tarptautinio pripažinimo, naujoji harmoninė technika nepadėjo kompozitoriui įveikti kūrybinės krizės – jis vis dar nerado geriausio būdo savo muzikinėms idėjoms išreikšti. 1960 m. kovo 16 d. per Lenkijos radiją V. Liutoslavskis išgirdo Džono Keidžo Koncertą fortepijonui ir orkestrui. Nors muzikos skambesys ir naudojama technika jam didelio įspūdžio nepadarė, Dž. Keidžo mintys apie muzikos neapibrėžtumą (indeterminancy) padarė V. Liutoslavskiui didelį įspūdį ir padėjo rasti būdą, kaip suderinti norimas harmonines struktūras ir skambesio laisvumą. Jis skubiai užbaigė tuo metu kuriamus Tris Postliudus (1960 m.; iš pradžių kompozitorius planavo parašyti keturis) ir ėmė kurti muziką jau pasitelkdamas naująją techniką.
TV Daina
TV daina buvo pirmasis Andriaus Mamontovo solinis singlas, išleistas 1998 metais.
Witold Lutosławski
Aleatorika
Pradedant V. Liutoslavskio Venecijos žaidimais (1961 m.), kompozitorius savo kūriniuose ėmė užrašinėti ilgus epizodus, kuriuose atlikėjų partijos nėra tarpusavyje tiksliai sinchronizuotos. Atlikėjai pagal dirigento ženklą turėjo tuojau pat pereiti į kitą dalį, akimirksniu užbaigti esamą dalį, ar visai nutraukti grojimą. Kompozitorius tokiu būdu galėjo valdyti atsitiktinumą, griežtai kontroliuoti harmonijos kaitą. V. Liutoslavskis kūrinius užrašinėjo tiksliomis natų vertėmis, nepalikdamas galimybės improvizuoti ar savavališkai pereiti į kitą padalą, taigi kūrinio eiga iš anksto būdavo griežtai numatoma.
Cinkas
Cinkas – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Zn, eilės numeris 30.
TV Daina
Dainos tekstas – tiesiogiai, atvirai kritikuojantis žiniasklaidą, komercializaciją, masinį smegenų plovimą. TV dainai būdingas ypač agresyvus tonas, paprastai retai girdimas Andriaus Mamontovo repertuare.
Witold Lutosławski
Aleatorika
Šią techniką V. Liutoslavskis pavadino ribotąja aleatorika. Toks kontroliuojamas neapibrėžtumas kūriniuose kontrastavo su sinchroniškais orkestro epizodais, užrašytais įprastai naudojant muzikinį metrą ir takto brūkšnius.
Vėlyvasis stilius
Naudodamasis originalia aleatorine technika ir aukščių organizavimo sistema, V. Liutoslavskis kūrė sudėtingas muzikines faktūras, tačiau vėlyvuosiuose kompozitoriaus darbuose vyrauja paprastesnė harmonija, rečiau grojama ad libitum. Šios savybės pirmiausiai pasireiškė jo Epitafijoje obojui ir fortepijonui (1979 m.). Tuo laikotarpiu kompozitorius kaip tik ieškojo techninio sprendimo Trečiosios simfonijos užbaigimui. Kameriniuose jo kūriniuose aleatorika ir tiršta harmonija pasitelktos žymiai rečiau nei orkestre, bet paprastėjimo tendencija paveikė ir jo vėlyvuosius orkestrinius kūrinius: Koncertą fortepijonui (1987 m.), Chantefleurs et Chantefables (1990 m.), Grandinę II (1985 m.) ir Ketvirtąją simfoniją (1992 m.). Pastarajai taikytas daugiausiai konvencionalus dirigavimas.
TV Daina
Muzika ir žodžiai Andriaus Mamontovo.
Cinkas
Fizikinės ir cheminės savybės
Cinkas yra pilkas, melsvo atspalvio, minkštas, oro veikimui atsparus metalas. Kambario temperatūroje yra trapus, 100–110 °C temperatūroje – kalus, aukštesnėje kaip 200 °C temperatūroje – labai trapus. Vanduo cinko beveik neveikia. Jis lengvai tirpsta rūgštyse bei šarmuose. Cinkas yra chemiškai aktyvus metalas. Jo paviršius ore visada apsitraukia plona, tankia plėvele: veikiant oro deguoniui, anglies (IV) oksidui, vandens garams, susidaro bazinis cinko karbonatas – ZnCO3*Zn(OH)2. Jis apsaugo cinką nuo tolesnio cheminio irimo.
Futbolas (reikšmės)
Futbolas – keletas komandinio sporto rūšių:
Cinkas
Biologinė reikšmė
Cinkas yra būtinas žmogui ir augalijai. Cinkas būtinas visų žmogaus organizmo ląstelių funkcionavimui. Jo trūkumas gali tapti epilepsijos, šizofrenijos ir kitų psichinių ligų, bendro organizmo nuovargio, alergijos, diabeto, prostatos adenomos, kataraktos, kurtumo, širdies, virškinimo sistemos, odos ir akių ligų, pakitimų burnos gleivinėje priežastimi. Cinkas dalyvauja daugiau kaip 200 organizmo fermentų aktyvavime, nukleorūgščių (DNR ir RNR), baltymų sintezėje ir hormonų apykaitoje (ypač lytinių hormonų), tiesiogiai veikia audinių ir skeleto kolagenus, gerina regą.
Cinkas kaupiasi dantyse, kepenyse, kraujyje, centrinėje nervų sistemoje. Nemaža cinko turi kai kurie grybai (voveraitės, kazlėkai). Kai dirvoje trūksta cinko, augalai skursta: menkai šakojasi, susmulkėja lapai, sulėtėja augimas. Ypač jautrūs cinko trūkumui vaismedžiai, daržovės, ankštiniai augalai, todėl juos būtina tręšti mikroelementų trąšomis, kuriose yra cinko. Cinkas ir jo junginiai yra nuodingi. Cinkuotame kibire negalima laikyti rūgščių maisto produktų ir gėrimų, nes jie tirpdo cinką. Apsinuodijimo požymiai: erzina gleivinę, pykina.
Panaudojimas
Daugiau kaip pusė gaunamo cinko suvartojama geležinei skardai cinkuoti. Cinko sluoksnis apsaugo geležį nuo korozijos. Cinkuota skarda tinka stogams dengti, kibirams, vonelėms ir kitiems daiktams gaminti.
Cinkas įeina į daugelį lydinių, pvz.: žalvarį, bronzą, alpaką ir kt. Daug jo sunaudojama ir sausiems elementams, kurie naudojami telefono įrengimuose, kišeninėms elektros lemputėms ir t. t.
Cinko oksidas ZnO – balti, vandenyje netirpstantys milteliai. Sumaišius juos su koncentruotu ZnCl2 ar H3PO4 tirpalu, gaunama masė, kuri greit kietėja, ši masė vartojama dantims plombuoti.
Nuodingasis cinko junginys yra fosfidas – Zn3P2, kuris plačiai vartojamas graužikams (žiurkėms ir pelėms) nuodyti.
Cinko oksidas naudojamas kaip baltas pigmentas (cinko baltasis), be to, pudrai, plasteriams (Zn muilui), antiseptiniams tepalams gaminti. Daugiausia ZnO kaip užpildomosios medžiagos suvartojama gumos pramonėje.
Cinko sulfidas ZnS yra baltos spalvos, vandenyje beveik netirpstanti medžiaga. Amorfinis ZnS vartojamas kaip baltas dažas, bet dažniau mišinys su BaSO4 (litoponas). Kristalinis ZnS, paveiktas Rentgeno arba radioaktyviųjų medžiagų spinduliais, pradeda švytėti. Todėl jis vartojamas Rentgeno ekranams gaminti, paruošti tamsoje švytinčiai masei, kuri taikoma laikrodžių rodyklėms ir valandų skaitmenims aptepti.
Suomijos futbolo varžybos 1918 m.
Suomijos futbolo varžybos 1918 m.
Gardinas
Gar̃dinas  – miestas vakarų Baltarusijoje, netoli sienos su Lenkija ir Lietuva, prie Nemuno upės. Gardino Srities ir rajono centras. Išvystyta chemijos ir lengvoji pramonė; veikia kelios aukštosios mokyklos. Mieste išlikusi XII a. statyta Koložos cerkvė, Stepono Batoro iki 1580 m. perstatytos Senosios Vytauto pilies griuvėsiai, XVIII a. statyta Gardino Naujoji pilis, daugelis kitų architektūros paminklų. Yra Gardino universitetas, Gardino istorijos ir archeologijos muziejus, Gardino zoologijos sodas.
Geografija
Nemunas teka per miesto centrą ir dalija jį į dvi dalis, jas jungia 3 automobilių ir 2 geležinkelio tiltai. Per istorinį miesto centrą teka Nemuno intakai Gardinėlė ir Jurisdika, o miesto pakraščiuose įteka Lasosna ir Zarnica.
Istorija
thumb|left|Gardinas 1575 m. thumb|left|N. Orda. Katalikų bažnyčia 200px|thumb|left|Geležinkelio tiltas per Nemuną 1915 metais thumb|left|Gardinas apie 1935 m.
Apie 1391 m. Gardinui buvo suteiktos apribotos, o 1496 m. – jau pilnos Magdeburgo miesto teisės. Pirmoji medinė katalikiška bažnyčia Gardine pastatyta XIV a. pab.; ~1584-1587 m. jos vietoje greičiausiai Stepono Batoro iniciatyva sumūryta renesansinė Gardino parapijos bažnyčia (vad. „Vytauto bažnyčia“) 1961 m. Gardino m. vykdomojo komiteto sprendimu buvo susprogdinta. Pirmas didelis medinis tiltas per Nemuną Gardine (Senasis tiltas) buvo pastatytas XVI a. antrojoje pusėje ir buvo pavaizduotas Matiso Ciundto (Matthias Zündt) graviūroje pagal amžininko Hanso Adelhauzerio 1568 m. piešinius. Steponas Batoras Gardiną pavertė svarbiausia savo rezidencija (čia jis ir mirė). Jo valdymo laikotarpiu mieste telkėsi įvairiausių konfesijų atstovai,– greta stačiatikių ir katalikų gyveno nemažai judėjų, kalvinistų, musulmonų ir kitų religijų išpažinėjų.
1673 m. Lenkijos ir Lietuvos seimo priimtu įstatymu nustačius, kad kas trečias Abiejų Tautų Respublikos seimas turi rinktis Gardine, netrukus Gardinas tapo antrąja Abiejų Tautų Respublikos sostine (greta Varšuvos), o XVIII a. II pusėje – ir svarbiausiu LDK ūkio bei kultūros centru. 1737–1751 m. mieste buvo pastatyti Lenkijos ir Lietuvos valdovų rūmai – vad. Naujoji pilis. XVIII a. pabaigoje į Gardiną iš Vilniaus perkeltas LDK vyriausiasis tribunolas. 1793 m. Gardine susirinkęs vad. Nebylusis seimas atmetė gegužės 3-iosios konstituciją ir pripažino Abiejų Tautų Respublikos antrąjį padalijimą.
Po 1795 m. įvykusio Abiejų Tautų Respublikos trečiojo padalijimo miestą valdė Rusijos imperija, miestas buvo Gardino gubernijos centras. XIX a. pabaigoje pro miestą buvo nutiestas Sankt Peterburgo-Varšuvos geležinkelis. 1918–1919 m. Gardinas priklausė Lietuvai (jai šį miestą 1920 m. liepos 12 d. taikos sutartimi pripažino Sovietų Rusija), 1919–1939 m. jis buvo Lenkijos Balstogės vaivadijos Gardino apskrities centras. 1939 m. atiteko SSRS (Baltarusijos SSR). Antrojo pasaulinio karo metu naciai įsteigė Gardino getą. 1943 m. kovo 12 d. getas buvo likviduotas, darbingi žydai perkelti į Balstogės getą. Iš daugiau nei 30 000 miesto žydų tik 300 išgyveno Holokaustą.
Sovietmečiu buvo srities centras, išvystyta lengvoji, chemijos, mašinų, metalo, medienos, statybų pramonė.
Lietuviai
Iki XIX a. vidurio Gardinas su gretimomis apylinkėmis priklausė lietuvių etnografiniam plotui.
Mediniškiai I
Mediniškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 26 km į pietus nuo Biržų.
Istorija
Mediniškiai Vabalninko bažnyčios inventoriaus dokumentuose paminėti 1782 m.
Tuštybių mugė
Tuštybių mugė – 2004 JAV drama. Pagrindinį vaidmenį atliko Reese Witherspoon. Filme pasakojama apie Becky Sharp gyvenimą, pakilimus ir nuopolius, meilės, draugystės ir pripažinimo ieškojimą.
Sostinės vario kvintetas
thumb|Sostinės vario kvintetas dainos „[[Kalėdos Man Tai Tik Tu“ įrašymo metu]] Sostinės vario kvintetas yra vienas labiausiai koncertuojančių kamerinių ansamblių Lietuvoje. Penki Lietuvos Valstybinio Simfoninio ir Lietuvos Nacionalinio Simfoninio orkestrų solistai per 14 veiklos metų surengė per 500 koncertų daugelyje Lietuvos miestų, taip pat koncertavo Italijoje, Švedijoje, Portugalijoje, Ispanijoje ir Japonijoje. Skirtingų kolektyvų sudėtyse muzikantai yra koncertavę daugelyje Europos šalių, taip pat Egipto ir Taivano koncertų salėse. 2008 m. kolektyvas buvo apdovanotas Lietuvos Muzikų Sąjungos „Auksiniu Disku“.
Aelo
Graikų mitologijoje buvo 3 personažai vardu Aelo:
Sostinės vario kvintetas
Sudėtis
Iki 2014-ųjų metu rugsėjo ansamblį sudarė Algirdas Januševičius, Domas Memėnas (trimitai), Marius Rancovas (valtorna), Vygantas Šilinskas (trombonas) ir Darius Bažanovas (tūba). Marius Rancovas netikėtai mirė 2014-ųjų metų rugsėjo 27 d., eidamas 44-uosius metus. Iki 2005 metų kvintete grojo Saulius Antanas Žvirblis (1971–2005, trimitas).
Algirdas Januševičius
Algirdas Januševičius gimė 1961 m. Klaipėdoje. 1976 m. įstojo į Stasio Šimkaus konservatoriją. Vėliau studijas tęsė Maskvos Piotro Čaikovskio konservatorijoje. 1979 m. tapo Respublikinio pučiamųjų instrumentų konkurso laureatu. 1987–1993 m. dirbo Klaipėdos Muzikiniame teatre. Nuo 1991 m. iki dabar dirba Lietuvos valstybiniame simfoniniame orkestre trimitų grupės koncertmeisteriu.
Domas Memėnas
Domas Memėnas gimė 1976 m. Klaipėdoje. Trimitu groti pradėjo Eduardo Balsio meno mokykloje Vilmanto Bružo klasėje. 1991–1994 m. mokėsi Klaipėdos J. Šimkaus konservatorijoje pas Virgilijų Nemaniūną. 1994–1998 m. studijavo Lietuvos muzikos akademijoje pas Mindaugą Kumpį. 1996–1997 m. mokėsi Malmės muzikos akademijoje Švedijoje pas profesorių L. Bengtsson. 2000 m. baigė magistrantūros studijas Lietuvos Muzikos Akademijoje pas Adomą Kontautą. Trimitininkas yra dviejų respublikinių Juozo Pakalnio Jaunųjų atlikėjų konkursų laureatas. 1996–1997 m. Domas Memėnas dirbo Lietuvos valstybiniame simfoniniame orkestre. Nuo 1997 m. jis – Lietuvos nacionalinio simfoninio orkestro muzikantas.
Marius Rancovas
Marius Rancovas gimė 1971 m. Panevėžyje, mirė 2014 m. Vilniuje. Nuo 1982 m. mokėsi groti fortepijonu vaikų muzikos mokykloje. Vėliau įstojo į Panevėžio konservatorijos valtornos klasę, dėst. Algio Bukausko klasę. 1988 m. tapo Respublikinio jaunųjų atlikėjų pučiamųjų instrumentų konkurso laureatu. 1990–1996 m. studijavo Lietuvos Muzikos Akademijoje, profesoriaus Eduardo Brazausko klasėje. Iki mirties dirbo Lietuvos nacionaliniame simfoniniame orkestre.
Vygantas Šilinskas
Vygantas Šilinskas gimė 1966 m. Šilutės rajone. Mokėsi groti trombonu Šilutės muzikos mokykloje Broniaus Bučiaus klasėje]]. 1981 m. įstojo į Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniąją muzikos mokyklą (dabar konservatorija), Jurgio Barakausko klasę. 1985–1992 m. studijavo Lietuvos Muzikos Akademijoje, docento Tauro Adomavičiaus klasėje. 1980 ir 1984 m. tapo Respublikinio jaunųjų atlikėjų pučiamųjų instrumentų konkursų laureatu. 1989 m. stažavosi Vokietijos mieste Veimare. Nuo 1989 m. dirbo Lietuvos valstybiniame orkestre trombonų grupės koncertmeisteriu, o 2013 m. persikėlė i Suomija, kur tapo Tamperės simfoninio orkestro muzikantu.
Darius Bažanovas
Darius Bažanovas gimė 1970 m. Vilniuje. 1980 m. įstojo į Balio Dvarionio vaikų muzikos mokyklą akordeono klasę. Nuo 1985 m. studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dabar konservatorija), dėstytojo V. Šocho tūbos klasėje. 1988 m. tapo Respublikinio jaunųjų atlikėjų pučiamųjų instrumentų konkurso laureatu. 2003 m. baigė Lietuvos muzikos akademijos docento Leono Ulevičiaus tūbos klasę. Šiuo metu dirba Lietuvos valstybiniame simfoniniame orkestre.
Repertuaras
Ansamblis bendradarbiauja su daugeliu Lietuvos meninių kolektyvų – Choru „Jauna muzika“, kameriniu choru „Brevis“, choru „Psalmos“, Arkikatedros Bazilikos Grigališkojo giedojimo choru, „Vilniaus mušamaisiais“, „Giunter Percussion“. Taip pat dalyvauja Lietuvos Kultūros ministerijos renginiuose ir projektuose, nuolat rengia koncertus bei rečitalius.
Ansamblio programa apima įvairių epochų muziką – nuo renesanso iki šių laikų; įvairiausių stilių muziką – klasikinę, džiazo, pramoginę. Daug varinių pučiamųjų muzikos pavyzdžių kolektyvas įrašė Nacionaliniame Radijuje bei Televizijoje, taip pat išleido dvi kompaktines plokšteles.
Girininkai (Žadeikiai)
Girininkai (anksčiau Girininkai I) – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Žadeikių, į rytus nuo Kerčupio ištakų.
Holi
thumb|250px|Mėtymosi dažais apeiga Holi šventės metu
Karolis III
Karolis III gali reikšti:
Holi
Holi arba Holika – viena svarbiausių kasmetinių hinduistų švenčių, taip pat švenčiama sikhų, dalies džainų, Nepalo budistų. Tai didžioji pavasario šventė (Vasanta Mahotsava), visoje Indijoje pradedama švęsti per phalgunos (vasario–kovo) mėnesio mėnulio pilnatį.
Europos socialistų partija
Europos socialistų partija yra Europos socialistų, socialdemokratų ir darbininkų partijų sąjunga, kuri Europos Parlamente sudaro antrą pagal dydį frakciją. Partija jungia 31 socialistinę ir socialdemokratinę partiją iš visų Europos Sąjungos šalių bei Norvegijos. Partijos darbe be balso teisės taip pat dalyvauja asocijuotos narės ir narės – stebėtojos.
Holi
thumb|left|150px|Holikos deginimas Holi siejama su meilės dievu Kamadeva, todėl šventė turi saturnalijos bruožų. Pirmąją dieną sudeginama didžiulė baidyklė (rakšasės Holikos arba meilės dievo Kamos), antrąją ir trečiąją dieną indai apibarsto vienas kitą spalvotais dažais (milteliais arba skysčiu, dažnai ir purvu), kai kuriuose regionuose imituojamos kovos tarp vyrų ir moterų. Šis laistymosi dažais paprotys siejamas su Krišna, kuris sielodamasis dėl tamsaus gymio bandė šliūkštelėti dažų ant skaistaus mylimosios Radhos veido. Šventuosiuose vaišnavų Vrindavano ir Mathuros miestuose Holi trunka 16 dienų. Pietų Indijoje per šią šventę pabrėžiamas meilės dievo Kamos pavertimo pelenais (taip pasielgęs asketiškasis Šiva) motyvas. Bengalijoje ir Orisoje ant specialių platformų supamos dievų skulptūros, čia Holi dažniau vadinama Dolapūrnima ar Dolajatra (Sūpuoklių švente).
Europos socialistų partija
Įkurta 1992 m. Hagos kongrese vietoje Europos socialistų partijų parlamentinės grupės ir Europos Bendrijos socialistinių partijų konfederacijos.
Istorija
1962 m. Europos parlamentinė asamblėja tapo Europos parlamentu, 1969 m. nutarta rengti tiesioginius EP rinkimus. 1973 m. į Bendriją priėmus Daniją, Airiją ir Didžiąją Britaniją, Bonos kongrese nutarta įsteigti Europos Bendrijos socialistų partijų konfederaciją (CSP). 1978 m. rengiantis pirmiesiems tiesioginiams EP rinkimams socialistai paskelbė Rinkimų manifestą – bendrą rinkimų programą, 1980 m. Liuksemburgo kongresas priėmė pirmąjį CSP statutą.
1992 m. sudaryta Mastrichto sutartis, įsteigta Europos komisija (EK), padidintas EP vaidmuo, įsteigta Europos socialistų partija (PES), PGPES tapo sudėtine PES dalimi.
Grupėje buvo: 1979 m. – 113 iš 411 EP narių, 1984–164, 1989–180 iš 518 EP narių.
Europos Bendrijos socialistinių partijų konfederacija (EBSPK) buvo įkurta 1974 m., numačius nuo 1979 m. Europos Parlamentą rinkti tiesioginiuose rinkimuose. Ji pratęsė 1953 m. įsteigtos Europos anglies ir plieno sąjungos parlamentinės socialdemokratų frakcijos ir 1958 m. sudaryto Europos ekonominės bendrijos Biuro ryšiams su socialdemokratų partijomis veiklą. Buvo Socialistų Internacionalo asocijuota narė. Aukščiausias organas – kongresas, šaukiamas kas dveji metai. Kongrese buvo priimami programiniai dokumentai, deklaracijos ir rezoliucijos, renkami vadovaujantys organai. Kongrese partijos atstovaujamos proporcingai šalių vietų parlamente skaičiui: Vokietija, Prancūzija, Italija ir Didžioji Britanija po 18 delegatų, Belgija ir Nyderlandai po 7, Danija ir Airija po 5, Liuksemburgas – 3.
Tarp kongresų vadovavo Biuras, susirenkantis kas 3 mėn., kurį sudarė po 2 kiekvienos partijos atstovus, Europarlamento socialistų frakcijos pirmininkas ir partijų deleguoti funkcionieriai. Biuras rengė pranešimus ir kitus kongreso dokumentus, kurie priimami buvo tik konsensusu. Kiti kongreso dokumentai buvo priimami 2/3 balsų dauguma. Be to, kasmet Biuras šaukdavo partijų lyderių konferenciją. EBSPK derino savo narių rinkimų platformas, kad vienos jų programa neprieštarautų kitai.
EBSPK pirmininkais buvo:
Socialistai už Europos Sąjungos plėtrą
1993 m. priimtas pirmasis PES manifestas, numatęs tolesnius Europos Sąjungos plėtros žingsnius. 1997 m. sudaryta Amsterdamo sutartis, padidinusi ES organizuotumą ir numačiusi jos plėtrą, 1999 m. Romanas Prodis paskirtas Europos Komisijos pirmininku, 2001 m. sudaryta Nicos sutartis, parengusi ES plėtrą.
Po 1994 m. rinkimų PES tapo didžiausia EP grupe, laimėjusi 202 iš 567 vietų Europos Parlamente. 1999 m. PES turėjo 179 vietas iš 626 Europarlamente, 10 iš 20 vietų Europos Komisijoje, 7 iš 15 vietų Europos Taryboje, 86 narius iš 200 Regionų komitete, kuriam vadovavo A. Boras. Po 2004 m. rinkimų turi 201 vietą Europos Parlamente.
Struktūra
Kongresai vyko 1992 m. Hagoje, 1995 m. Barselonoje, 1997 m. Malmėje, 1999 m. Milane, 2001 m. Berlyne. 1993 m. Briuselyje vyko neeilinis kongresas, priėmęs Europarlamento rinkimų manifestą. Reguliariai susirenka partijų lyderių Konferencija, formuojanti PES politiką. Nuo 1996 m. renkasi ir socialistų – Europos Ministrų Tarybos narių taryba. PES tarybą sudarė 8 valdančiųjų partijų lyderiai.
Prie PES veikia Europos jaunųjų socialistų organizacija, ir Moterų komitetas. PES glaudžiai bendradarbiauja su Centrinės ir Rytų Europos socialdemokratines partijas jungiančiu Demokratijos ir solidarumo forumu.
Šveicarijos futbolo taurė
Šveicarijos futbolo taurė – pagrindinis futbolo taurės turnyras Šveicarijoje. Vyksta nuo 1909 metų, iki 1913 m. vadinosi Anglų taure, iki 1925 m. – Och taure.
Žemalė
Žemalė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, už 10 km į vakarus nuo Tirkšlių. Seniūnaitijos centras. Urbanistikos paminklas. Stovi Žemalės Viešpaties Apsireiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia (pastatyta 1826 m.), veikia Žemalės pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-89061). Pro kaimą teka kairysis Šerkšnės intakas Žemalupis.
Etimologija
Bronius Kviklys manė, kad gyvenvietė pavadinta pro ją tekančio upelio Žemalupio vardu, nes kaimas kūrėsi iškirtus mišką prie Žemalės upelio į rytus nuo dvaro sodybos. Upelio pavadinimas palaipsniui pasikeitė, siekiant jo vardą atskirti nuo gyvenvietės vardo. Kazimieras Būga manė, kad Žemalė yra kuršiškas vietovardis. Galimas dalykas, kad jis sudarytas iš bendrinio žodžio žemė ir žemaitiškos priesagos -alė, taip pat būdingos Kuršo vietovardžiams.
Istorija
Žemalės kaimas pirmą kartą paminėtas 1554 m. Tada kaimui atmatuoti 57 valakai žemės, iš kurių 40 paskirta valstiečiams.
Vėliau Žemalė atiteko Sapiegoms. LDK maršalka Jonas Stanislovas Sapiega pagal 1633 m. birželio 22 d. aktą Žemalės kaimą pardavė bajorui Vilhelmui Berberijui, kuris čia pastatydino dvarą.
1713 m. Žemalei suteikta miestelio privilegija. 1752 m. pastatyta pirmoji Žemalės bažnyčia, nuo 1765 m. iki XIX a. pradžios čia veikė parapinė mokykla.
Dašera
Dasera – viena pagrindinių tradicinių indų švenčių. Dasera švenčiama spalio pradžioje, kai atsibunda dievai, o žmonės vėl gali užsiimti žemės ūkio ir kariniais reikalais. Šventės metu garbinami padargai ir ginklai, todėl ji turi ryškiai išreikštą militarinį pobūdį. Beveik visoje Indijoje ji siejama su deivės Durgos kova su nelabaisiais, kai kuriuose regionuose šventės metu garbinamas Rama kaip idealus valdovas ir jo pergalė prieš demoną Ravaną. Ta proga sudeginamos milžiniškos nelabųjų iškamšos, miestuose sunaudojama labai daug pirotechnikos.
Max Emmanuel Mandelstamm
Max Emmanuel Mandelstamm (1839 m. gegužės 16 d. Žagarėje, Rusijos imperija – 1912 m. kovo 18 d. Kijeve, Rusijos imperija) – Lietuvos žydų kilmės gydytojas, visuomenės veikėjas, jaunesnysis Benjamino Mandelštamo ir Leono Mandelštamo brolis.
Biografija
Gimė 1839 m. gegužės 16 d. Žagarėje. Metus mokėsi Mintaujos gimnazijoje, 1850–1854 m. Vilniuje. Studijavo mediciną Tartu universitete, vėliau Charkovo universitete, kurį baigė 1860 m. Praktiką atlikinėjo Černigove, vėliau išvyko studijuoti oftalmologiją į Berlyno universitetą. Vėliau dar mokėsi Heidelbergo universitete ir nuo 1866 m. tapo akių gydytojo Alexander Pagenstecher padėjėju Vysbadene. 1868–1880 m. dėstė oftalmologiją Kijevo universitete, priklausė Hovevei Zion sionistų organizacijai. Buvo vienas iš 1884 m. Europos žydų Katovicų konferencijos iniciatorių. Buvo Odesos sionistų draugijos vadovas. Nemažai bendravo su sionistų lyderiu Theodor Herzl, kartu su juo priešinosi britų planams skirti žydams žemes Ugandoje. Po 1905 m. Bazelio žydų konferencijos pasitraukė iš Hovevei Zion organizacijos ir prisijungė prie Žydų teritorialistų organizacijos. Mirė 1912 m. kovo 18 d. Kijeve.
Durpojai
Durpinis substratas yra blogas šilumos laidininkas, todėl pavasarį pelkė įšyla vėliau, ir augalų vegetacija vėluoja. Dėl šių substrato ypatumų durpojai turi savitus anatominius ir morfologinius požymius.
Vasarą pelkių augalus neigiamai veikia dideli temperatūrų skirtumai paviršiuje ir gilesniuose durpių sluoksniuose. Dėl nepalankių sąlygų augalai auga labai lėtai.
Pelkėms būdingas nuolatinis drėgmės perteklius, dėl to substrate trūksta deguonies. Tokiame substrate sunku išgyventi grybams ir bakterijoms, kurie skaido organinę medžiagą. Dėl to visos augalinės nuokritos skaidomos labai lėtai ir pradeda kauptis durpės. Dėl dalinio organikos suskaidymo pelkėse augalams trūksta mineralinių medžiagų. Pelkių substratas turi žemą pH (yra rūgštus dėl humuso rūgščių), o tai augalams apsunkina mineralinių medžiagų įsisavinimą.
Pelkių vandenyje yra nemažai kenksmingų junginių, todėl augalai jo siurbia labai mažai, gyvuoja tarsi sausros sąlygomis. Pelkėse randami vabzdžiaėdžiai ir parazitiniai augalai, kurie savitu mitybos būdu bando kompensuoti mineralinių medžiagų, ypač azoto, trūkumą. Dėl mažamaistės aplinkos ir sausros sąlygų tipiniai pelkių induočiai augalai yra visžaliai, mažais, odiškais lapais, pasidengusiais stora kutikule, vaško sluoksniu ar plaukeliais. Šiais požymiais jie primena kseromorfinius sausų vietų augalus.
Trūkstant azoto žymiai sulėtėja augalų augimas, generatyvinių dalių vystymasis, lapuose sumažėja chlorofilo kiekis, tad durpėse augantys augalai yra neaukšti ir smulkūs. Pelkių augalų audinių tarpuląsčiai yra stambūs ir užpildyti oro. Durpojų šaknys auga ne gilyn į substratą, bet pasiskirsto horizontaliai paviršiniame sluoksnyje ar net kyla į viršų prisitaikydamos prie nuolat besikaupiančio durpių sluoksnio. Taip pat sumedėję pelkių augalai vis aukščiau išaugina pridėtines šaknis.
Suomijos futbolo varžybos 1919 m.
Suomijos futbolo varžybos 1919 m.
Jonas Virbickas (1911)
Jonas Virbickas (1911 m. Sendvario dvare, Panevėžio apskritis – 1947 m. sausio 12 d.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, visuomenės veikėjas, rezistentas.
Biografija
Gimė ūkininkų šeimoje. 1921–1923 m. mokėsi Paįstrio pradžios mokykloje, 1923–1930 m. Panevėžio gimnazijoje. Nuo 1931 m. Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1931–1940 m. dirbo žurnalo „Židinys“ administracijoje, žurnalo pagalbinis redaktorius.
Vokiečių okupacijos metais redagavo 1941–1942 m. legaliai leistą Lietuvių aktyvistų fronto dienraštį „Į laisvę“, kurį laiką vyr. redaktorius. Dienraštį uždarius, 1942–1944 m. kartu su Antanu Strabuliu redagavo pogrindinį Lietuvių fronto laikraštį „Į Laisvę“. Nuo 1944 m. mokytojavo Panevėžyje. 1945 m. rugpjūčio mėn. suimtas, 1946 m. birželio 12 d. nuteistas 10 metų kalėjimo ir 5 metus tremties. Žuvo sovietiniame lageryje.
Žyniai (Šilutė)
Žyniai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Kintų, tuoj į vakarus nuo Sakūčių. Eina kelias.
Afrikos Tautų taurė
2019 m. čempionato dalyvių skaičius praplėstas iki 24.
Niccolò Paganini
right|200px right|200px
Nikolo Paganinis (, 1782 m. spalio 27 d. Genujoje, Italija – 1840 m. gegužės 27 d. Nicoje) – XIX a. italų smuikininkas, (styginis instrumentas), gitaristas ir kompozitorius. Jis buvo žymiausias to meto smuikininkas virtuozas ir laikomas vienu iš šiuolaikinės smuiko technikos pradininkų.
Vaikystė ir ankstyvoji karjera
Nikolo Paganinis buvo trečias iš 6 vaikų Antonio ir Terezos Paganinių šeimoje. Paganinio tėvas buvo nesėkmingas pirklys, bet jis uždirbdavo pinigų grodamas mandolina. Būdamas 5 metų, Paganinis pradėjo iš tėvo mokytis groti mandolina, o 7 metų perėjo prie smuiko. Jo muzikinis talentas buvo greitai pripažintas ir gaudavo daugybę stipendijų smuiko pamokoms.
Paganinis mokėsi pas vietinius smuikininkus Giovanni Servetto ir Giacomo Costa, bet jo greitas progresas greit viršijo jų sugebėjimus. Tada Paganinis su tėvu išvyko į Parmą, kad taptų Alesandro Rolos mokiniu. Bet vos išgirdęs jo grojimą Rolą jį pasiūlė jį savo mokytojui Ferdinando Paër, o vėliau Paër mokytojui Gasparo Ghiretti. Nors jaunasis Paganinis neužsibuvo ilgai nė pas vieną iš jų, tačiau jie padarė didelę įtaką jo kūrimo stiliui.
18 metų Paganinis tapo pirmuoju Lukos respublikos smuikininku, bet didelę dalį jo įplaukų sudarė nepriklausomi uždarbiai. Jo smuikininko šlovei prilygo tik aistra lošimui ir moterų merginimas. 1805 m. Lukos respubliką aneksavo Napoleono Prancūzija, o regionas buvo perduotas jo seseriai Elizai Baciocchi. Paganinis tapo jos rūmų smuikininku ir davė privačias pamokas jos vyrui Feliksui. 1807 m. Elisa Baciocchi tapo Didžiaja Toskanos kunigaikštiene ir jos rūmai persikėlė į Florenciją. Paganinis buvo palydos dalis, bet 1809 m. pabaigoje paliko rūmus ir tapo laisvai samdomu.
Keliaujantis virtuozas
Kitus kelerius metus Paganinis rengė koncertus Parmos ir Genujos apylinkėse. Nors jis buvo labai populiarus tarp vietinių, bet praktiškai nežinomas Europoje. Jo pirmas garsus koncertas buvo 1813 m. La Scaloje Milane. Koncertas buvo nepaprastai sėkmingas ir Paganinis patraukė kitų garsių, nors ir konservatyvesnių, muzikantų dėmesį visoje Europoje. Jo pirmieji susitikimai su Charles Philippe Lafont ir Ludwig Spohr sukėlė aršią konkurenciją, nors vėliau visi turėjo gan sėkmingas karjeras, jie su patronizmu kritikavo vienas kito grojimo stilių.
Paganinio šlovė plito per koncertus, surengtus už Italijos ribų: Vienoje (1828 m.), Londone ir Paryžiuje (abu 1831 m.). Jo techniniai sugebėjimai ir noras juos pademonstruoti sulaukė didelio kritikų pripažinimo. Be savo populiariausių kūrinių, temų ir varijacijų, Paganinis taip pat atlikdavo modifikuotus savo ankstyvųjų amžininkų Rodolphe Kreutzer ir Giovanni Battista Viotti kūrinius (daugiausia koncertus). thumb|right|200px|Nikolo Paganinis, [[Delakrua paveikslas, 1832 m.]] Il Cannone, smuikas pagamintas Giuseppe Antonio Guarnieri del Gesù 1742 m., buvo Paganinio mėgstamiausias. Jis vadino jį "patranka", nes su juo sugebėdavo išgauti galingą sprogstantį rezonansą. Jo stygos beveik toje pačioje plokštumoje priešingai nei daugumoje smuikų, kurių stygos išdėstytos lanku, kad nebūtų kliudoma per daug stygų. Il Cannone stygų išdėstymas leido groti trim ar keturiom stygomis vienu metu. Šiuo metu Il Cannone priklauso Genujos miestui ir demonstruojama rotušėje. Šiuo smuiku kas mėnesį groja prižiūrėtojas ir kartais jis paskolinamas garsiems virtuozams.
1833 m. Paryžiuje Paganinis paprašė Hektorą Berliozą sukurti koncertą smuikui ir šis sukūrė jam Hektoras Italijoje, bet Paganinis niekada jo negrojo.
Jo sveikata tapo prasta dėl apsinuodijimo gyvsidabriu, kuris buvo naudotas gydyti sifilį. Dėl ligos jis nebegalėjo groti smuiku ir Paganinis išėjo į pensiją apie 1834 m. Jis mirė nuo gerklės vėžio 1840 m. kovo 27 d.
Paganinio legenda
Paganinis išgaudavęs iš smuiko nuostabius garsus tokiu pašėlusiu tempu, kad jo klausytojus apimdavusi ekstazė. „Demoniškas" buvo tik vienas iš epitetų, kuriais jo smuikavimą apdovanojo kritikai. Vienas jo koncerto lankytojas tvirtino net matęs, kaip šalia Paganinio stovi velnias ir vedžioja smuikininko stryką.
Tiesioginio stiprinimo imtuvas
Tiesioginio stiprinimo radijo imtuvas – radijo imtuvas, turintis antenos virpamąjį kontūrą ir po jo einančius radijo dažnio stiprintuvą, detektorių ir garso dažnio stiprintuvą.
Šis imtuvo planas paprastai mėgstamas mėgėjų dėl paprastumo ir patikimo darbo. Tačiau tokie imtuvai turi daugiau detalių bei vartoja didesnį galingumą nei tokio pat jautrumo ir garsumo refleksiniai imtuvai ir yra daug mažiau jautrūs nei superheterodinai. Pasitaiko schemos variantų su tik radijo dažnio arba tik garso dažnio stiprintuvu. Imtuvas paprastai priima ilgąsias arba viduriniąsias radijo bangas.
Girininkai II (Šilalė)
Girininkai II – buvęs kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, kairiajame Kerčupio krante, šiauriau autostrados.
Skorpionų karalius
Karalius Serketas (išvertus reikštų Karalius skorpionas arba Skorpionų karalius; m. 3125 m. pr. m. e.) – ikidinastinio laikotarpio Aukštutinio Egipto karalius (faraonas). Valdė nuo 3150 iki 3125 m. pr. m. e. Siejamas su deive skorpione Serkete. Dalis archeologų Serketą tapatina su Narmeru, o kiti mano, kad Narmeras buvo jo įpėdinis. Buvo stiprus karo ir politikos vadovas.
Filmas Skorpionų karalius, pastatytas pasiskolinus Serketo vardą, neatitinka istorinių faktų.
Bilis Eliotas
Bilis Eliotas  – 2000 m. sukurta ir trims „Oskarams“ nominuota drama apie berniuką, norintį tapti baleto šokėju, tačiau sulaukiančiu tėvo bei brolio pasmerkimo.
Turinys
Veiksmas vyksta nedideliame išgalvotame Anglijos mietelyje. Bilis Eliotas, tėvo spiriamas, lanko bokso pamokas, nors tai jam visai nepatinka. Jo motina mirusi ir Bilis gyvena su senele, tėvu ir vyresniuoju broliu, kurie dirba (dažniau – streikuoja) šachtoje. Kartą Bilis pamato baleto repeticiją ir susidomi šokiais. Misis Vilkinson pamokas lanko vien mergaitės, tačiau ji priima ir Bilį. Šis apie naują užsiėmimą niekam nepasakoja, tačiau tiesa išaiškėja, kai bokso treneris pasiskundžia tėvui, jog Bilis nebelanko treniruočių.
Tėvas su broliu uždraudžia Biliui šokti, nes tai, jų nuomone, nevyriška, tačiau misi Vilkinson, įsitikinusi, kad berniukas turi talentą, bando juos įkalbėti leisti sūnui dalyvauti atrankoje į baleto mokyklą Londone…
Didieji Užbrasčiai
Didieji Užbrasčiai arba Zarečenskojė (, nuo 1928 m. Sobrost, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Зареченское) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Železnodorožno miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas Zōgibrasts prūsiškos kilmės. 1419 m. minimi Sogebrast. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Girdavos apskrities dvaras, 1874 m. balandžio 9 d. – 1928 m. rugsėjo 30 d. valsčiaus centras. Priklausė Asūnų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Krylovo apylinkės kaimas.
Ana (reikšmės)
Žodis ana reiškia:
Baksanas
Baksanu vadinami geografiniai objektas Užkaukazėje:
Avižliai
Avižliai – kaimas vakarinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietvakarius nuo Ventos.
Istorija
1923 m. čia buvo 49 ūkiai, veikė Avižlių pradinė mokykla.
Rytų provincija (Kongo DR)
Rytų provincija  – buvusi provincija Kongo Demokratinės Respublikos šiaurės rytinėje dalyje. Ribojosi su Centrinės Afrikos Respublika ir Pietų Sudanu – šiaurėje, su Uganda – rytuose, su Šiaurės Kivu ir Maniema – pietuose, su Rytų Kasajumi – pietvakariuose, su Pusiaujo provincija – vakaruose. Administracinis centras – Kisanganis.
Seniau ši teritorija vadinta Aukštutiniu Zayru, vėliau – Aukštutiniu Kongu. Provincijos rytuose yra speciali teritorija – Iturio laikinoji administracija, kur veikia JTO taikdarių misija, bandanti sustabdyti čia vykstančius ginkluotus konfliktus.
2015 m. Rytų provincija išskirstyta į 4 naujas provincijas.
Geografija
Vakarinėje dalyje plyti Kongo baseino lyguma, apaugusi pusiaujo džiunglėmis. Šiaurėje ir rytuose paviršius kalnuotas. Svarbiausios upės – Kongas, Uelė, Bomu. Rytiniame pakraštyje telkšo Alberto ežeras.
Administracinis suskirstymas
Provincija buvo padalinta į 4 rajonus (skliaustuose – administracinis centras):
Beriozovskis
Beriozovskiu vadinami miestai:
Kerėžiai
Kerėžiais vadinami kaimai:
Stžižuvka
Stžižuvka  – kaimas Lenkijos rytuose, Dreluvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Dreluvo, apie 16 km į pietvakarius nuo Palenkės Bialos ir apie 81 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Diana Vipartienė
Biografija
1960 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
Nuo 1961 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto laidų vaikams ir jaunimui jaunesnesnioji redaktorė, nuo 1963 m. – redaktorė, nuo 1974 m. – vyresnioji redaktorė, 1978-1987 m. – skyriaus vedėja. 1988 m. išrinkta etatine Lietuvos radijo ir televizijos kūrybinių darbuotojų profsąjungos pirmininke, nuo 1992 m. – Kūrybinių darbuotojų profesinio susivienijimo tarybos pirmininkė.
Suomijos futbolo varžybos 1920 m.
Suomijos futbolo varžybos 1920 m.
Veganizmas
miniatiūra|Atminimo lenta, nešama per Gyvūnų išlaisvinimo žygį Varšuvoje, 2022. Veganizmas – gyvenimo būdas, kurio esmė – gyvūninės kilmės produktų, ypač maistui, atsisakymas. Dėl etinių motyvų veganai nepritaria gyvūnų naudojimui rūbų ir kitokioms reikmėms, kurios gali sukelti gyvūno skausmą arba jo mirtį. Kartais išskiriamos tam tikros veganizmo kategorijos. Mitybos veganai (arba griežtieji vegetarai) atsisako bet kokių gyvūninės kilmės produktų, ne tik mėsos, bet ir žuvies, kiaušinių, želatinos, pieno produktų, medaus bei kitų gyvūninės kilmės produktų. Etiniais veganais vadinami asmenys, kurie ne tik laikosi veganiškos mitybos, bet veganizmo filosofiją taiko ir kitose gyvenimo srityse, priešinasi gyvūnui panaudojimui bet kokiais tikslais. Jie nenešioja rūbų iš odos, kailių, šilko, pūkų; pasisako prieš eksperimentus su gyvūnais bei gyvūnų naudojimą pramogoms (cirkų, zoologijos sodų lankymo ir kt.).
Pagrindinės veganizmo priežastys yra etinės, nors gali būti ir kitokių (pvz., sveikatos, dvasinės bei religinės).
Žodis „veganas“ pirmą kartą buvo paminėtas Donaldo Watsono 1944 m., pirmajame žurnalo „Vegan News“ numeryje. Jame jis teigė, jog žmonija turi atsisakyti gyvūnų išnaudojimo, bei tai, kad lig tol vegetarų vartoti pieno produktai negali būti įtraukti į „humanišką dietą“. Tais pačiais metais jis įkūrė Anglijos Veganų Draugiją. Šiuo metu analogiškos veganų asociacijos yra įsisteigusios daugelyje pasaulio valstybių.
Griežtieji vegetarai
Vegetarizmo pradžia gali būti siejama jau su Indo slėnio civilizacija 3300–1300 m. pr. m. e.   Tarp ankstyvųjų vegetarų buvo indų filosofai Mahavira ir Kunakunda, indų poetas Valuvaras, indų imperatoriai Čandragupta ir Ašoka. Vegetarais buvo graikų filosofai Empedoklis, Plutarchas, Plotinas ir Porfirijus; romėnų poetas Ovidijus, dramaturgas Seneka Jaunesnysis. Pirmasis žinomas veganas buvo arabų poetas Al Maaris. Šių ankstyvųjų vegetarų ir veganų motyvacija rėmėsi sveikatos, sielų persikūnijimo, gyvūnų gerovės ir kitais argumentais.
Kaip reikšmingas judėjimas vegetarizmas susikūrė XIX a. Anglijoje ir JAV. Dalis vegetarų visiškai atsisakė gyvūninės kilmės produktų. 1813 m. poetas Persis Šelis išleido „Natūralios dietos pateisinimą“, kuriame skatino atsisakyti gyvūninės kilmės maisto ir alkoholio, o 1815 m. Londono gydytojas William Lambe paskelbė, kad „vandens ir daržovių dieta“ gali pagydyti nuo visų ligų. Lambe teigė, kad mėsos valgymas ir pieno produktų valgymas yra tos pačios sistemos šakos, dėl to jų reikia atsisakyti kartu. XIX a. pradžioje susikūrė ir keletas veganų bendruomenių.
Vegetarų draugija
1843 m. Alcott House bendruomenės nariai įkūrė Britų ir užsienio draugiją humaniškumo ir gyvūninio maisto atsisakymo skatinimui, kuriai vadovavo Sophia Chichester, turtinga Alcott House bendruomenės mecenatė. Alcott House nariai taip pat padėjo įkurti britų Vegetarų draugiją, kurios pirmasis susirinkimas įvyko 1847 m. Ramsgeite, Kente.
Draugijos žurnale „Vegetarian Messenger“ 1851 m. paskelbtame straipsnyje aptarinėtos alternatyvos odiniams batams, o tai rodo, kad draugijoje buvo veganų, kurie visiškai atsisakė gyvūninių produktų ir ne tik maistui.
Etika
Etinio veganizmo kritikai teigia, kad mityba vien augalais nesustabdo gyvūnų žudymo, nes žemės dirbimo, derliaus nuėmimo ar kitų augalininkystėje atliekamų darbų metu sužeidžiama arba mirtinai sužalojama daugybė smulkių gyvūnų – daugiau nei gyvulininkystėje. Taip pat teigiama, kad bet koks vartojimas netiesiogiai sukelia kažkam mirtį. Pavyzdžiui, knygų (ar kitų daiktų pagamintų iš medžio) pirkimu, mašinos vairavimu, elektros naudojimu – visu tuo prisidedama prie kenkimo aplinkai, o tuo pačiu ir prie netiesioginio gyvūnų žudymo. Anot kritikų, vien pats žmogaus egzistavimas ir minimalių poreikių patenkinimas gali kelti kažkam kančią, nors veganizmo pasekėjai teigia, kad jų tikslas yra ne panaikinti kančią Žemėje, bet ją sumažinti ir neprisidėti prie nesunkiai išvengiamo jos sukėlimo.
Sveikata
Įvairiais medicininiais tyrimais įrodyta, kad mažesnis gyvūninių produktų vartojimas susijęs su geresne žmonių sveikata. Valgantys mėsą, kiaušinius ir pieno produktus statistiškai dažniau serga daugeliu šiuo metu dažniausiai pasitaikančių ligų (antro tipo diabetu, osteoporoze, astma, žarnyno, krūties, prostatos vėžiu, širdies, kraujagyslių ir kitomis);   veganų kūno masės indeksas paprastai yra mažesnis, kas reiškia mažesnę susijusių su viršsvoriu ir nutukimu ligų riziką. Su augaliniu maistu gaunami žymiai mažesni kiekiai pesticidų ir kitų žemės ūkyje naudojamų cheminių medžiagų, nes gyvūnai, kurie šeriami intensyviai užaugintais pašarais, būdami aukštesniame mitybos grandinės lygmenyje, didesnį šių kenksmingų medžiagų kiekį sukaupia savo organizmuose. Šie chemikalai su motinos pienu gali būti perduodami ir kūdikiams. Atlikti tyrimai parodė, kad kuo mažiau motina valgo gyvūninių produktų, tuo jos piene aptinkama mažiau šių medžiagų. Ypatingai didelė rizika atsiranda valgant žuvį, kuri linkus sukaupti didelius kiekius sunkiųjų metalų ir kitų dėl žmogaus veiklos atsiradusių kenksmingų medžiagų.
Lietuvos spaudoje galima aptikti ne vieną straipsnį, kuriame kai kurie medikai išreiškia skeptišką požiūrį į veganinę mitybą. Juose dažniausiai teigiama, kad augaliniu maistu paremta mityba gali neužtikrinti pakankamo kai kurių maistinių medžiagų gavimo, ypač geležies, cinko, kalcio ar pilnaverčių baltymų. Taip pat abejojama, ar toks maitinimasis yra tinkamas „mūsų klimato juostoje“. Iniciatyvinė grupė „Gerbk gyvūnų teises“ yra paskelbus savo nuomonę apie šiuos ir kitus su sveikata susijusius teiginius. Oficiali Lietuvos medikų nuomonė veganizmo klausimu nėra pasirodžiusi.
Latvijos sveikatos apsaugos ministerija 2007 m. rugpjūčio 3 d. išleido oficialų pranešimą, kuriame teigia, jog „vegetariška bei veganiška mityba yra sveika, ir augalinės kilmės produktai gali užtikrinti kūno aprūpinimą visomis būtinomis medžiagomis“.
Ion Antonescu
Jonas Antoneskas (1882 m. birželio 15 d. – 1946 m. birželio 1 d.) – rumunų karininkas, valdęs Rumuniją antrojo pasaulinio karo metais, vėliau nuteistas už karo nusikaltimus. Antoneskas, Rumunijos Armijos karininkas pagarsėjo 1907 m. valstiečių sukilime ir pirmojo pasaulinio karo metais. Tarpukariu simpatizavo antisemitinėms fašistinėms Nacionalinei krikščionių partijai ir Geležinei gvardijai. Buvo karinis atašė Prancūzijai, vėliau – generalinio štabo vadas, Oktaviano Gogos kabinete trumpai ėjęs gynybos ministro pareigas. Vėlyvajame ketvirtajame dešimtmetyje dėl politinių pažiūrų karaliaus Karolio II įsakymu buvo sulaikytas, tačiau vėl iškilo 1940 m. politinės krizės metu ir kartu su Geležinės gvardijos lyderiu Horijumi Sima įkūrė Nacionalinę Legionierių Valstybę. Sudaręs aljansą su Nacistine Vokietija ir Ašimi bei užsitikrinęs Hitlerio paramą, 1941 m. legionierių sukilimo metu Geležinę gvardiją eliminavo. Buvo ne tik šalies ir vyriausybės vadovas, bet 1941-43 m. kartu ėjo ir užsienio reikalų ministro pareigas. Po Barbarosos operacijos, kurioje dalyvavo ir jau tuomet Ašiai priklausanti Rumunija (ir kurios metu Rumunija atgavo TSRS aneksuotas Besarabiją ir Šiaurės Bukoviną) jis tapo ir Rumunijos maršalu.