cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frostathingslov
Kai kurie norvegų Gulathing variantai datuojami iki Harald Hårfagre (apie 852-933) valdymo. Vėlesni šaltiniai teigia apie Olavo Šventojo (995-1030) teisės rinkinį.
Ožogina
Ožogina  – upė Rusijoje, rytų Jakutijoje; Kolymos kairysis intakas. Susidaro susiliejus Sulakano ir Delkiu upėms, prasidedančioms Momos kalnagūbryje. Teka Ožoginos loviu rytų, pietryčių kryptimi. Vaga labai vingiuota.
Didžiausi intakai: Choska (kairysis), Čiočioliugiunas (dešinysis).
Upės mityba pagrįsta daugiausia lietaus ir sniego tirpsmo vandenimis. Ožogina užšąla spalį, atitirpsta gegužę. Žiemą peršąla iki dugno, o pavasario potvynio metu labai ištvinsta. Upės baseine yra >2800 ežerų, kurių bendras plotas 908 km².
Ožogina žemupyje tinkama laivybai.
Mažeikių rajono savivaldybės taryba
Mažeikių rajono savivaldybės taryba – Mažeikių rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 27 tarybos nariai. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Julius Kaupas
Julius Viktoras Kaupas (1920 m. kovo 6 d. Kaune – 1964 m. kovo 1 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos gydytojas, rašytojas, urbanistinės pasakos pradininkas lietuvių literatūroje, eseistas, literatūros kritikas.
Biografija
1929–1938 m. mokėsi Kauno jėzuitų gimnazijoje, 1939 m. baigė Kauno karo mokyklą. Lankėsi literatūros vakaruose, kur susipažino su poetu Henriku Nagiu. 1944 m. baigė mediciną Vytauto Didžiojo universitete. Pirmuosius kūrinėlius publikavo 1943–1944 m. žurnale „Žiburėlis“, mėgo piešti. Pasirašinėjo slapyvardžiu Coppelius.
1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946 m. Tiubingeno universitete studijavo farmakologiją, medicinos daktaras. 1947–1949 m. Fribūro universitete studijavo filosofiją ir literatūrą, lankė V. K. Jonyno vadovaujamą Dailės ir amatų mokyklą. Redagavo akademinio jaunimo žurnalą „Šviesa“, aktyviai bendradarbiavo žurnaluose "Aidai" ir "Literatūros lankai", rašė literatūros kritikos straipsnius, redagavo knygas. 1948 m. išleista jo pirmoji knyga „Daktaras Kripštukas pragare.“ 1950 m. persikėlė į JAV, dirbo gydytoju psichiatru Altono ligoninėje. Sirgo cukralige, palaidotas Detroite.
Kūryba
Parašė neoromantinių pasakų, kuriose ryški europietiškosios (Hansas Kristianas Andersenas, Ernstas Teodoras Amadėjus Hofmanas, Oskaras Vaildas) pasakos tradicija. Pasakų kūrimo pagrindinis principas – fantazijos ir realybės dermė. Stebuklingi įvykiai vyksta Kaune, vaizduojamame su tikroviškomis detalėmis.
Novelėse (rinkinys „Saulėgrąžos mėnulio šviesoj“, neišspausdintas) atsisakoma istorijos fono ir realijų, jų centre – žmogaus egzistencija, kupina skaudžių išgyvenimų, tragiškų pajautų, būdingas psichologinis įžvalgumas. Veikėjai – svajotojai, į melancholiją linkę keistuoliai.
Kritikos straipsniuose pritarė lietuvių literatūros atvirumui modernizmo tendencijoms, vienas pirmųjų naudojo Zigmundo Froido ir Karlo Gustavo Jungo kategorijas, straipsnyje „Devyniabrolės“ interpretacija“ pasakos analizei taikė psichoanalitinį metodą. Novelių paskelbta anglų kalba.
Radviliškis
Radviliškis – miestas šiaurinėje Lietuvos dalyje, Šiaulių apskrityje, 21 km į pietryčius nuo Šiaulių, Radviliškio kalvagūbryje (115–125 m virš jūros lygio). Radviliškio rajono savivaldybės centras, Radviliškio miesto seniūnija, yra apylinkių seniūnijos centras. Svarbus geležinkelio mazgas ir pramonės centras.
Miesto vakariniu pakraščiu eina geležinkelis Vilnius–Šiauliai, yra Radviliškio geležinkelio stotis. Radviliškis išsidėstęs šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi. Yra Radviliškio Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia (pastatyta 1945 m.), Radviliškio sentikių cerkvė, Radviliškio evangelikų liuteronų bažnyčia, kultūros namai, paštas, rajono centrinė ligoninė, vaikų globos namai „Nykštukas“, senosios katalikų kapinės, pravoslavų kapinės, miesto šiaurėje – karių kapinės. Durpyno rajonas.
thumb|left|Radviliškio geležinkelio mazgas thumb|left|Švenčiausios M. Marijos gimimo bažnyčia
Etimologija
Miesto vardas yra tikrai asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo kadaise vietovę valdžiusių Radvilų pavardės, pridėjus priesaginę galūnę -iškis. XVI a. Ldk Žygimantas Augustas Šiaulių valsčių, kuriam priklausė Radviliškis, paskyrė Vilniaus vaivadai ir LDK kancleriui Mikalojui Kristupui Radvilai ir po to Radvilos miestelį valdė apie 100 metų.
Istorija
thumb|280px|left|[[LDK žemėlapyje pažymėtos tik svarbios vietos ir Radviliškis jame jau žymimas]]
XVI a. viduryje vietovė priklausė Šiaulių ekonomijai, kurią valdė Radvilos. Nuo 1577 m. vadinamas miesteliu. 1667 m. Radviliškio dvaras priklausė Vilniaus vaivadai kunigaikščiui Jonušui Radvilai (su 73 valstiečių dūmais). 1687 m. gavo turgaus privilegiją, 1710 m. – miesto teises (nors 1708–1710 m. maro metu išmirė visi gyventojai).
XVIII a. Radviliškis pamažu atsigavo, o ypač sparčiai ėmė augti 1868–1870 m. nutiesus Liepojos–Romnų geležinkelio atšaką Daugpilis–Radviliškis ir čia buvo įkurta Radviliškio geležinkelio stotis. XIX a. pabaigoje Radviliškis buvo Šiaulių apskrities miestelis ir dvaras, valsčiaus centras.
Per I pasaulinį karą nutiesus Radviliškio–Tilžės ir Šiaulių–Jelgavos geležinkelius, Radviliškis tapo svarbiu geležinkelio mazgu. 1919 m. lapkričio 22 d. Radviliškio kautynėse bermontininkai buvo sumušti ir ėmė trauktis iš Lietuvos. 1924–1926 m. suteiktos miesto teisės, 1932 m. patvirtintas kaip II eilės miestas. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu.
Sovietmečiu veikė žemės ūkio mašinų gamykla (šiuo metu – AB „Radviliškio mašinų gamykla“), Panevėžio stiklo fabriko cechas, raštinės reikmenų įmonė, kojinių fabrikas, lokomotyvų ir vagonų depai.
1992 m. patvirtintas Radviliškio herbas.
Paminklai, lankytinos vietos
thumb|200px|Švenčiausios M. Marijos gimimo bažnyčia miniatiūra|200px|right|Riboženklis (nuo Šeduvos pusės)
Švietimo ir ugdymo įstaigos
thumb|200px|Radviliškio Vaižganto mokykla thumb|200px|Miesto panorama
Žymūs žmonės
Radviliškyje gimė:
Garbės piliečiai
Pagal nuostatus Garbės piliečio vardui gauti, jubiliejiniais miesto metais Garbės piliečio vardą galima suteikti trims kandidatams, o kasmetinių miesto gimtadienių metu – vienam kandidatui.
thumb|200px|Gamykla Radviliškyje
Ūkis
Radviliškio rajonas žinomas gaiviųjų gėrimų, medienos, baldų, žemės ūkio mašinų, metalo dirbinių, drabužių gamyba, maisto pramone, didžiausiu dėvėtų mašinų turgumi Šiaurės Lietuvoje. Radviliškio rajone iškasama nemažai durpių.
Miestai partneriai
Vokietijos mieste Špajeris veikia Draugystės su Radviliškiu ratelis.
Martišiškė
Martišiškė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 10 km į pietvakarius nuo Plokščių.
Mečislovas Davainis-Silvestraitis
thumb|260px|[[Lietuvių mokslo draugija|Lietuvių mokslo draugijos narių grupė 1912 m. Pirmoje eilėje: Jonas Jablonskis, Žemaitė, Petras Kriaučiūnas, Jonas Basanavičius, Liudvika Didžiulienė, Jonas Dielininkaitis; antroje eilėje: Vincas Palukaitis, Antanas Vileišis, Baltramiejus Čepulis, Adomas Sketeris, Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Jonas Ambrozaitis; trečioje eilėje: Juozas Kairiūkštis, Jonas Spudulis, Mečislovas Davainis-Silvestraitis, Mykolas Kuprevičius]] Mečislovas Davainis-Silvestraitis (Dovoina–Silvestravičius, 1849 m. balandžio 20 d. Žieveliškėje, Raseinių apskritis – 1919 m. gegužės 31 d. Vilniuje) – žurnalistas, poetas, publicistas, tautosakininkas, kultūrininkas, knygnešys.
Biografija
Kilęs iš bajorų šeimos. 1874–1876 m. mokėsi Kauno ir Kėdainių gimnazijose, Varšuvoje – šaltkalvio amato.
1874–1876 m. skelbė eilėraščius ir straipsnius lenkų žurnaluose. Nuo 1883 m. „Aušros“ korespondentas, pirmasis lietuviškų laikraščių žurnalistas kronikininkas.
1891–1896 m., palikęs ūkį broliui, gyveno Jelgavoje (Latvija), vėliau – Oloneco gubernijoje (Rusija) ir Rezeknėje (Latvija). Tarnavo įvairiose įstaigose.
Dar jaunas būdamas, 1867 m. pradėjo rinkti lietuvišką tautosaką, etnografijos faktus. Pasirodžius „Aušrai“ rūpinosi jos platinimu, ieškojo prenumeratorių. Jam gyvenant Kalnujuose daug lietuviškos spaudos atveždavo kunigo Martyno Sederevičiaus vežėjas Jurgis Žemaitaitis, vėliau – jį pakeitęs Jonas Urbutis.
Susirašinėjo su Eduardu Volteriu lietuviškos spaudos platinimo ir spaudos draudimo panaikinimo klausimais. Rinko valstiečių parašus po prašymais dėl spaudos draudimo panaikinimo, pats rašė prašymus nedrausti leisti lietuviškas knygas.
Knygnešys Jonas Švedas, 1884 m. įkliuvęs Vadžgiryje, buvo kaltinamas, kad renka duomenis lietuviškos periodikos straipsniams ir juos apdoroti pateikia Mečislovui Davainiui-Silvestraičiui, paskui sutvarkytus rankraščius neša į Mažąją Lietuvą. 1885 m. Mečislovas Davainis-Silvestraitis per kvotą išsigynė nebendravęs su Jonu Švedu.
Nuo 1904 m. apsigyveno Vilniuje. Rašė straipsnius, eilėraščius į „Aušrą“, vėliau ir į kitus lietuviškus laikraščius – „Šviesą“, „Varpą“, „Ūkininką“. 1904–1909 m. bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvių laikraštis“, „Nedėldienio skaitymas“, „Šaltinis“, „Vadovas“, „Viltis“. Pasirašinėdavo slapyraidėmis ir slapyvardžiais. Po spaudos draudimo panaikinimo bendradarbiavo „Vilniaus žiniose“, 1905–1908 m. „Vilniaus žinių“ korespondentas. Vilniuje leido lietuviškos minties laikraščius lenkų kalba 1908–1914 m. – „Litwa“ ir 1912–1914 m. – „Lud“. Lenkų buvo nemėgstamas.
Užrašinėjo ir skelbė tautosaką, etnografijos faktus, surinko apie 700 žemaičių pasakų ir sakmių tekstų (dalis šių pasakų išversta į lenkų kalbą). 1889 m. Tilžėje išleido Patarles ir dainas. Surinko duomenis leidiniui Medega S. Daukanto biografijai (1898). Periodinėje spaudoje skelbė patriotinių eilėraščių, išleido poemą Palemonas ir Girgžduta (1904).
Kartu su Jonu Basanavičiumi, Juozu Ambraziejumi ir kitais pasirašė J. Basanavičiaus 1905 m. lapkričio 15 d. parengtą 10 punktų memorandumą, kuriame buvo reikalaujama Lietuvai visiškos kultūrinės ir politinės autonomijos (tekstas skelbtas Rusijos valstybės laikraštyje „Vyriausybės žinios“ ir „Vilniaus žiniose“).
1906 m. kartu su kitais tautinio atgimimo veikėjais (Jonu Basanavičiumi, Donatu Malinausku, Juozu Ambraziejumi) popiežiui Pijui X ir kardinolams parašė laišką „Apie lenkų kalbą Lietuvos bažnyčiose“, kuriuo kritikavo polonizacijos politiką.
Lietuvių mokslo draugijos narys korespondentas.
Baltarusijos kultūra
Baltarusijos kultūra formavosi daugelį tūkstantmečių, dėl daugybės įvairių aplinkybių, tokių kaip fizinė aplinka, etnografinė kilmė, pagonybė, atkeliavusi stačiatikybė ir religijų įvairovė (krikščionybė, judaizmas ir islamas).
Vakarų įtaką Baltarusijos kultūrai šalis pajuto kartu su Magdeburgo teise – teise, leidžiančią miestams turėti savivaldą. Ši teisė galiojo keturioliktame ir penkioliktame amžiuje, daugumoje miestų, įskaitant Brestą, Gardiną, Slucką ir Minską. Savivalda ne tik palengvino kelią užmegzti ryšius su vakarų Europa, bet ir išaugino pasitikėjimą savimi, verslo ryšius ir civilinės atsakomybės pojūtį.
1517- 1519 m. Pranciškus Skorina išvertė Bibliją į senąją bažnytinę slavų kalbą. Dėl komunistinio režimo, Skorinos darbas nebuvo pakankamai įvertintas, bet nepriklausomoje Baltarusijoje, dėl jo humanistinių idėjų, tapo įkvėpėju tiek kylančiai tautinei sąmonei, tiek baltarusių kalbos propagavimui.
Nuo keturiolikto iki septyniolikto amžiaus, kai vakarų Europoje vyravo humanizmas, Renesansas ir Reformacija, vakarų idėjos buvo jaučiamos ir Baltarusijoje, tiek dėl prekybinių ryšių, tiek dėl didikų ir miestiečių sūnų mokymosi vakarų universitetuose. O Reformacija ir Kontrreformacija prisidėjo prie spaustuvių bei mokyklų kūrimo.
Baltarusijos literatūros ir valstybingumo idėjų plėtojimas buvo sutraukti į Jankos Kupalos ir Jakubo Kolaso literatūrinius darbus. Šių poetų darbai, kartu su kitų žymių rašytojų darbais, tapo moderniosios Baltarusijos literatūros klasika, dėl plačiai aptarinėjamų ūkinių temų (mat tais laikais kaimas buvo bene vienintelė vieta, kur buvo galima išgirsti baltarusių kalbą) ir dėl modernios baltarusių literatūrinės kalbos. Po nepriklausomybės, 1990 m., dauguma autorių ir toliau rašė apie kaimo žmonių gyvenimą.
Kitaip nei literatūra, susifokusavusi į kaimo gyvenimą, kitos kultūros sritys – tapyba, skulptūra, muzika, kinas ir teatras – centralizavosi į miesto kasdienybę.
Muzika
Pirmasis dabartinės Baltarusijos teritorijoje sukurtas didesnės apimties pasaulietinės muzikos kūrinys buvo Antano Radvilos opera Faustas. Septynioliktame amžiuje lenkų kompozitorius Stanislovas Moniuška gyvendamas Minske sukūrė daugybę operų ir kamerinių koncertų. Taip pat jis dirbo su baltarusių poetu Vincentu Marcinkevičiumi ir sukūrė operą Sialianka (Valstietė). Devyniolikto amžiaus pabaigoje pagrindiniai Baltarusijos miestai turėjo savo operos ir baleto draugijas. Po Antrojo pasaulinio karo Nacionalinis Baleto teatras Minske buvo pripažintas vienas geriausių baleto teatrų pasaulyje. Sovietų eros laikais baletai taip pat buvo kuriami, vienas iš jų Mikailo Krošnerio baletas Lakštingala.
Pokario metais baltarusių muzika susifokusavo ties Baltarusijos žmonių negandomis arba ties žmonėmis, paimtais į armiją.
Populiariausia sovietinė baltarusiška muzika buvo kuriama kelių žinomų grupių, dauguma jų atlikdavo baltarusišką liaudies muziką. Grupė Pesniary, įkurta 1969 m. gitaristo Vladimiro Muliavino, tapo populiariausia folkloro grupe Sovietų Sąjungoje, o jų koncertiniai turai dažnai vykdavo visoje Europoje. Ši grupė įkvėpė ir kitas žinomas baltarusiškas grupes sekti jų pavyzdžiu.
Roko muzika Baltarusijoje iškilo Perestroikos laikais. Grupės, tokios kaip Bi-2 ir kitos, susikūrė devintajame-dešimtajame dešimtmetyje. Bet Baltarusijos vyriausybė nuslopino populiariosios muzikos plėtojimąsi, dėl to daugybė Baltarusijos grupių mieliau pasirašydavo kontraktą su Rusija ir koncertuodavo Rusijoje bei Ukrainoje.
Nuo 2004 m. Baltarusija pradėjo siųsti dainininkus į Euroviziją.
Apranga
Tradicinis dviejų dalių Baltarusijos apdaras atsirado Kijevo Rusios laikais ir kartais, tam tikromis progomis, dėvimas ir dabar. Dėl vėsoko klimato, apranga išsiskyrė šiltumu. Baltarusijos bajorai dažnai importuodavo medžiagas ir pasirinkdavo raudonos, mėlynos arba žalios spalvų drabužius. Vyrai vilkėdavo marškinius ir kelnes, papuoštas diržu, o moterys – ilgą sijoną, susiaučiamą chalatą, vadinamą paniova, ir skarelę. Stilius taip pat buvo įtakotas lenkų, lietuvių, latvių ir kitų Europos tautų bei keitėsi daugybę kartų dėl technikos pagerėjimo.
Pasaulio paveldo sąrašo objektai
Baltarusijoje yra keturi Pasaulio paveldo sąrašo objektai, iš kurių du dalinasi su kaimyninėmis šalimis. Tai yra Myriaus pilis, Nesvyžiaus pilis, Belovežo giria (dalinasi su Lenkija) ir Struvės geodezinis lankas (dalinasi su Estija, Suomija, Latvija, Lietuva, Norvegija, Moldova, Rusija, Švedija ir Ukraina).
Literatūra
XVI a. pirmajame ketvirtyje Polocko gyventojas Pranciškus Skorina išvertė Bibliją (Senojo Testamento 22 knygas) į senąją bažnytinę slavų kalbą ir 1517-1518 m. išspausdino Prahoje, tai buvo pirmoji baltarusio paruošta ir išspausdinta knyga. Moderniosios Baltarusijos literatūros periodas prasidėjo XIX a. pabaigoje. Svarbiausias to laikmečio rašytojas buvo Janka Kupala. Daugybė to laiko rašytojų, tokių kaip Uladzimiras Žylka, Kazimieras Svajakas, Jakubas Kolasas, Zmitrokas Biadula ir Maksimas Haretskis, rašė baltarusiškame laikraštyje Naša Niva, kuris buvo leidžiamas Vilniuje. Po (rytų) Baltarusijos įtraukimo į Sovietų Sąjungą, vyriausybė pradėjo kontroliuoti Baltarusijos kultūrą ir iki 1939 m. laisvas literatūros plėtojimasis buvo tik teritorijose, kurios priklausė Lenkijai (Vakarų Baltarusija). Keli rašytojai buvo ištremti po to, kai Naciai okupavo Baltarusiją, ir negrįžo iki 1960-ųjų metų. Pokarinėje literatūroje pagrindinė tema buvo Antrasis pasaulinis karas, kuris paliko labai gilias žaizdas baltarusiams. Pagrindinis Baltarusijos literatūros atgimimas įvyko septintajame dešimtmetyje su Vasilio Bykavo ir Uladzimiro Karatkevičiaus romanais.
Teatras
Baltarusijos teatras populiarumą įgijo XIX a. pradžioje. Viena populiariausių baltarusiškų pjesių Paulinka (parašyta Jankos Kupalos), buvo atlikta Sibire, ten gyvenantiems baltarusiams. 2005 m. dramaturgai Nikolajus Kalezinas ir Natalija Kolijada įkūrė Baltarusijos laisvąjį teatrą – pogrindinį teatrinį projektą, skirtą pasipriešinti Baltarusijos valdžios priespaudai ir cenzūrai. Grupė pasirodydavo privačiuose butuose ir mažiausiai vienas jų pasirodymas buvo sužlugdytas įsiveržus specialiesiems Baltarusijos policijos būrio nariams. Baltarusijos laisvasis teatras pritraukė žinomų vakarų rašytojų, tokių kaip Tomas Stopardas, Edvardas Bondas, Vaclavas Havelas, Arturas Kopitas ir Haroldas Pinteris, susidomėjimą.
Festivaliai
Baltarusijos vyriausybė remia daugybę kasmetinių kultūrinių festivalių: Slavianski Bazaar Vitebske, „Minsko pavasarį“, Tarptautinį džiazo festivalį, Nacionalinį derliaus nuėmimo festivalį, festivalius „Menai vaikams ir jaunimui“, „Nesvyžiaus mūzos“, „Myriaus pilis“ bei nacionalinį Baltarusijos dainų ir poezijos festivalį, kurie dažniausiai vyksta Minske ir Vitebske. Šiuose renginiuose pasirodo Baltarusijos atlikėjai, turintys talentą įvairiose kultūrinėse srityse: muzikoje, mene, poezijoje, šokyje arba teatre.
Kelių valstybinių švenčių, tokių kaip Nepriklausomybės arba Pergalės diena, minėjimai sutraukia daug žmonių. Minėjimuose vyksta kariuomenės paradai arba fejerverkų šou.
Sportas
Nuo 1952 m. vasaros olimpinių žaidynių Helsinkyje iki Sovietų eros pabaigos, Baltarusija olimpinėse žaidynėse dalyvavo kaip Tarybų Sąjungos dalis. Baltarusijos sportininkai kaip gimtosios šalies atstovai pirmą kartą dalyvavo 1994 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Lilehameryje. Iš viso Baltarusija laimėjo 52 Olimpinius medalius: 6 aukso, 17 sidabro ir 29 bronzos. Baltarusijos Nacionalinio olimpinio komiteto vadovas nuo 1997 m. yra prezidentas Aleksandras Lukašenka, kuris yra vienintelis pasaulyje valstybės ir šio komiteto vadovas.
Ledo ritulys yra populiariausia sporto šaka šioje šalyje. Baltarusijos komanda 2002 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Solt Leik Sityje laimėjo ketvirtą vietą.
2012 m. sausį Viktorija Azarenka iš Baltarusijos Australijos teniso čempionate laimėjo prieš Mariją Šarapovą ir tapo viena geriausių žaidėjų pasaulyje.
Tais pačiais metais Darija Domračeva tapo viena geriausių žaidėjų moterų biatlone. Ji laimėjo bronzos medalį individualiose varžybose 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Vankuveryje ir vėliau laimėjo du pasaulio čempionato aukso medalius 2012 ir 2013 m.
Bražėnas
Bražėnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Miškas (reikšmės)
Miškas gali reikšti:
Bražėnas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Bražėnienė (ištekėjusi moteris) ir Bražėnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Miškas (reikšmės)
Miškai Lietuvoje:
Kalnai:
Klaipėdos miesto dalis.
Dumblaičiai (12030303)
Dumblaičiai – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 4,5 km į pietus nuo Vievio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,26 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 129,2 m. Kranto linija labai vingiuota. Krantai žemi, pelkėti – ežeras telkšo ~ 10 ha dydžio pelkėje, kurioje į šiaurę yra dar vienas Dumblaičių ežeras, o į vakarus – 1,05 ha bevardis ežerėlis. Ežerai tarpusavyje jungiasi upeliais, priklauso Bražuolės upės baseinui. Aplinkui įsikūręs Kurkliškių kaimas.
Galviškės
Galviškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Paparčių.
Vaškas
thumb|Bičių koriai Vaškas – augalijos ir gyvūnijos pasaulyje paplitusi medžiaga, sudaryta iš sočiųjų rūgščių ir alkoholių. Būna natūralus arba dirbtinis.
Istorija
Bičių vaškas buvo žinomas gilioje senovėje. Senovės Egipte vašką su medumi naudojo mirusiems balzamuoti, vaškinių žvakių gamybai. Viduramžių Lietuva, kurioje tuo metu dar vyravo drevinė bitininkystė, jau mokėjo surinkti ir pagaminti didelius vaško kiekius, kurio užtekdavo vietinei rinkai ir eksportui. Viduramžiais ir vėlesniais laikais vaškas buvo naudojamas ne tik dailėje, bet ir pramonėje: laivų statyboje, galvanotechnikoje, dažų ir lakų gamyboje.
Gamyba
Vašką gamina bičių darbininkių vaško liaukos, išsidėsčiusios apatinėje pilvelio dalyje (papilvėje). Bičių motina ir tranai vaško liaukų neturi. Daugiausia vaško pagamina jaunos (12-16 dienų) bitės. Vaško gamyba ir jo išsiskyrimą stimuliuoja geras medunešis: kuo daugiau bitės prineša į avilį medaus ir žiedadulkių, tuo daugiau jos pagamina vaško ir siuva korių. Esant geram medunešiui, stipri bičių šeima gali pagaminti iki 2-5 kg vaško.
Savybės
Tik šviežias bičių liaukų išskirtas vaškas yra visiškai baltas. Vaškas, panaudotas korių gamybai, įgauna gelsvą spalvą, nes jame įmaišyta pikio ir žiedadulkių. Natūralus bičių vaškas turi malonų medaus kvapą, bet neturi skonio.
Bridžius
Bridžius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Vaškas
Savybės
Į vaško sudėtį įeina sudėtingi esteriai (70-75 proc.), laisvos riebiosios rūgštys (13-15 proc.) ir angliavandeniai (12-15 proc.). Be to, vaške yra labai nedaug vandens (0,1-2,5 proc.), daug karotinoidų (provitamino A) ir kitų dažomųjų, aromatinių medžiagų. Jame yra nedaug mineralinių medžiagų, o taip pat priemaišų: žiedadulkių, pikio, lervučių bei mirusių bičių liekanų. Nuo priemaišų kiekio priklauso vaško kokybė.
Bridžius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Bridžienė (ištekėjusi moteris) ir Bridžiūtė (mergautinė pavardė).
Vaškas
Vaško vartojimas medicinoje ir kosmetikoje
Rekomenduojame kramtyti korių medų, kurio sudėtyje yra vaško ir žiedadulkių. Tai sustiprina dantų smegenis, išvalo dantų kišenes nuo maisto liekanų, padeda kovoti su paradantoze. Nereikia bijoti praryti vaško gabaliuką, kuris kartu su pikio priemaiša, patekęs į virškinamąjį traktą, pagerins žarnyno funkciją. Be to, vaškas kramtomas burnoje, gerina seilių ir skrandžio sulčių išsiskyrimą, dėl to gerėja apetitas ir virškinimas.
Bridžius
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vaškas
Vaško vartojimas medicinoje ir kosmetikoje
Atlikti tyrimai parodė, kad vaško sudėtyje yra nemažai vitamino A, kuris yra būtinas odos epiteliui atsinaujinti. Taip pat įrodytas vaško priešuždegiminis veikimas (jame buvo rasta į antibiotikus panašių medžiagų). Dėl to vašką galima vartoti odos ligų ir burnos gleivinės pažeidimams gydyti.
Pastaraisiais metais paaiškėjo, kad galima vašką vartoti peroraliai (prarijus per burną) gydant spazminį kolitą ir obliteruojantį endarteritą. Gydymą vašku galima derinti su kitais medikamentais.
Gustav Klimt
thumb|right|240px|„Bučinys“ (1907−1908, Belvederio rūmų galerija, [[Viena)]] Gustavas Klimtas (Gustav Klimt, 1862 m. liepos 14 d. – 1918 m. vasario 6 d.) – austrų dailininkas simbolistas. Jis buvo vienas pagrindinių Vienos secesijos narių. Viena pagrindinių temų jo darbuose buvo moteriškos figūros. Jo geriausiai žinomas kūrinys yra paveikslas „Bučinys".
Biografija
Gustavas Klimtas gimė 1862 m. liepos 14 d. Vienoje, Baumgarten rajone, tuometinėje Austrijos-Vengrijos imperijoje. Jis buvo antrasis iš 7 šeimos vaikų. Jo tėvas buvo kilęs iš valstiečių, dirbo juvelyrikos metalo graviruotoju. Motina turėjo polinkių menui, bandė tapti operos soliste. 1874 m. G. Klimtas laimėjo stipendiją Dailės ir amatų mokykloje prie Austrijos dailės ir pramonės muziejaus. Juo pasekė du jaunesnieji broliai: Ernstas, tapęs tapytoju, ir Georgas, kuris tapo skulptoriumi ir metalo dirbinių meistru. G. Klimtas susipažino su studentu Frans Match. Jie ir G. Klimto brolis Ernstas dirbdavo kartu ir dar prieš baigdami mokslus tapo paklausūs Vienoje. 1886 m. jie pradėjo dekoruoti paveikslų serijomis Vienos miesto teatrą, kuris buvo prestižinis miesto kultūros ir visuomenės centras. Šie dailininkų darbai sulaukė pripažinimo ir 1888 m. juos baigus G. Klimtas buvo apdovanotas auksinio Nuopelnų kryžiaus apdovanojimu iš imperatoriaus Pranciškaus Juozapo I. Po šio pripažinimo dailininkai buvo užsakyti atlikti tapybą Vienos meno istorijos muziejaus didžiųjų laiptų įėjime, kurios dėl mirties nebaigė Hansas Makartas (1840–1884). Iki to laiko G. Klimtas tapė akademistine maniera, įtakotas impresionizmo. Šiuose naujuose darbuose jis pradėjo atitolti nuo akademinio meno principų, tačiau jie sulaukė didelio visuomenės pripažinimo.
Po tapybos Meno istorijos muziejaus įėjime, dailininkai buvo užsakyti sukurti paveikslus Vienos universiteto Didžiajai salei. Ernstas Klimtas mirė 1892 m. pabaigoje ir salės dekoratyvinę schemą paruošė G. Klimtas ir Frans Match. Planai 1894 m. buvo patvirtinti Kultūros ministerijoje. Šiam užsakymui G. Klimtas turėjo sukurti tris didelių matmenų drobes „Filosofija“, „Medicina“ ir „Jurisprudencija“. G. Klimto stilius šiuo laikotarpiu vystėsi vis labiau art nouveau ir simbolizmo kryptimis. Dailininkas buvo Vienos dailininkų draugijos nariu ir siekė įkurti savo vadovaujamą bendraminčių draugiją joje. Tai tapo neįmanoma dėl kitų menininkų pasipriešinimo ir G. Klimtas 1897 m. įsteigė atskirą draugiją – Vienos secesiją. 1898 m. įvyko naujosios draugijos pirmoji paroda, kuriai G. Klimtas sukūrė afišą. Tuo pat metu pradėjo augti nepasitenkinimas dailininko darbais valdiškose įstaigose. 1900 m. skandalą sukėlė nebaigtas „Filosofijos“ paveikslas, parodytas septintoje Vienos secesijos parodoje. Grupė universiteto profesorių pasirašė peticiją tvirtindami, kad dailininkas pateikia „neaiškias idėjas neaiškiomis formomis“. Kitais metais pademonstravus paveikslą „Medicina“, dvidešimt du parlamento nariai prieštaraudami kreipėsi su peticija į Kultūros ministeriją. Paveikslai tikriausiai daugiausiai sulaukė nepritarimo ne tiek dėl stiliaus, kiek dėl jų erotiškumo. Vienas Vienos secesijos oficialaus žurnalo numeris, kuriame buvo publikuoti G. Klimto paruošiamieji piešiniai „Medicinos“ paveikslui, buvo konfiskuotas dėl viešosios moralės įžeidimo. Trečiasis paveikslas „Jurisprudencija“ buvo pademonstruotas 1903 m. Vienos secesijos suorganizuotoje G. Klimto retrospektyvinėje parodoje ir iššaukė taip pat nevienareikšmę vertintojų reakciją. 1905 m. G. Klimtas nutraukė susitarimą dėl paveikslų ir atsiėmė juos iš Kultūros ministerijos; padedamas draugų, grąžino jam sumokėtus išankstinius honorarus (šie paveikslai sudegė 1945 m. Antrojo pasaulinio karo metu ir žinomi iš fotografijų ). Tais pačiais metais G. Klimtas išstojo iš Vienos secesijos.
XX a. pradžioje G. Klimtas buvo garsiausiu Vienos dailininku. Žinoma, kad jis rūpinosi fizine sveikata, priklausė irkluotojų klubui, sportavo su svarmenimis. Jis turėjo daug meilužių pozuotojų. Daugiausiai bendravo su Emilie Louise Flöge, kuriai kūrė kostiumus pardavimui. Dailininkas leido vasaras prie Aterio ežero, kur sukūrė serijas peizažų. G. Klimtas įkūrė naują dailininkų grupę, kurios pirmoji paroda 1908 m. įvyko Vienoje. Šios parodos metu Austrijos valstybinė galerija įsigijo garsiausiu G. Klimto paveikslu įvardijamą „Bučinį“, nepaisant jo erotinio charakterio. 1910 m. G. Klimtas dalyvavo Venecijos bienalėje, 1917 m. buvo išrinktas Vienos ir Miuncheno dailės akademijų garbės nariu. Po 1917 m. Kalėdų dailininkas keliavo į Rumuniją. Grįžus į Vieną, 1918 m. sausio 11 d. jį ištiko širdies smūgis. Dailininkui buvo paralyžuota dešinė kūno pusė. G. Klimtas buvo perkeltas į ligoninę, kur mirė 1918 m. vasario 6 dieną nuo plaučių infekcijos. G. Klimto brandžiojo laikotarpio kūriniai primena mozaikas, yra dekoratyvūs. Naudotas auksas artina juos su viduramžių Bizantijos paauksuotų ikonų vaizdavimu. G. Klimtas laikomas vienu ekspresionizmo pirmtakų, jis įtakojo ir rėmė E. Šylę. G. Klimto sukurtas Adelės Bloch-Bauer portretas 2006 m. buvo parduotas už 135 mln. JAV dolerių ir sumušė brangiausiai parduoto paveikslo rekordą.
Johann Wolfgang von Goethe
Biografija
thumb|left|200px|Namas, kuriame gimė Gėtė ([[Frankfurtas prie Maino)]] J. V. Gėtė gimė protestantų šeimoje. Vaikystėje skaitė Bibliją, o jaunystėje lankė pietistų būrelius, kur daug dėmesio buvo skiriama jausmams, savęs stebėjimui. Nuo pat jaunystės Gėtė mėgo lankyti teatrą, pats vaidino mėgėjiškuose spektakliuose.
Sekdamas šeimos tradicija jaunasis J. V. Gėtė studijavo teisę. Tačiau niekada nedirbo teisininko darbo, kokį įsivaizduojame dabar. Rašytojas mėgo globėjus, palydovus, sekretorius, flirtą. Studijavo su pertraukomis. Po studijų kurį laiką dirbo teismo rūmuose, lankėsi įvairiuose dvaruose, jų salonuose diskutavo apie literatūrą.
1770-1771 m. jis Strasbūre studijavo teisę, anatomiją, chemiją. Čia susipažino su Johanu Herderiu, kuris daug metų buvo jo ištikimas draugas. Gėtę išgarsino per mėnesį parašytas romanas „Jaunojo Verterio kančios“. Drama „Gecas fon Berlichingenas“ irgi prisidėjo prie šlovės. Gėtė daug keliavo, bendravo su naujais žmonėmis, bei patirtus meilės išgyvenimus išliejo jausmingomis eilėmis.
Nuo 1775 m. prasidėjo Veimaro laikotarpis. Gėtė apsigyveno Veimare, kur pasiliko iki gyvenimo galo. Tapęs Saksonijos–Veimaro–Eizenacho hercogo Karlo Augusto draugu, Gėtė ėjo svarbias pareigas hercogystėje, paskirtas slaptuoju valstybės patarėju, vienu metu buvo tapęs net Iždo valdytoju. Iš pradžių rašė mažai, vėliau kūrė draminius kūrinius („Egmontas“, „Ifigenija Tauridėje“, „Torkvatas Tasas“), sukūrė eilėraščių ciklą „Romos elegijos“, 1796 m. baigė romaną „Vilhelmo Meisterio mokymosi metai“. 1794 m. užsimezgė Gėtės ir Frydricho Šilerio draugystė.
1786 -1788 m. keliavo su savo vadovaujamu teatru, vėliau kariavo prieš Prancūzijos Revoliucijos pajėgas. Gėtė 1797–1806 m. (pirmoji dalis) ir 1824–1831 m. (antroji dalis) sukūrė didžiausią poezijos rinkinį vokiečių kalba, „Faustą“.
Kūryba
thumb|left|200px|„[[Faustas“, pirmas leidimas 1808 m.]] J. V. Gėtė rašė nuo ankstyvos jaunystės iki gilios senatvės – nepaprastai lengvai ir daug, bet nesistemingai, užmesdamas kūrinius dešimčiai – dvidešimčiai metų, juos perdirbinėdamas. Rašytojas kūrė madingų žanrų kūrinius, kuriuose atspindėjo populiarios tų laikų temos. J.V. Gėtė mėgo rašyti farsus, idiles, dainas, satyrinius eilėraščius, vestuvių poemas, proginius eilėraščius, komedijas, biblines dramas, užgavėnių vaidinimus, šiurkščias parodijas, epigramas. Į kūrinius įtraukdavo gautus laiškus, veikėjus pavadindavo draugų vardais. Kūrybos neskyrė nuo gyvenimo, kūriniai itin biografiški, tai tiesiog gyvenimo stebėjimai ir užrašai.
Skiriami du J. V. Gėtės kūrybos periodai: ankstyvasis (sentimentalusis, preromantiškasis) ir vėlyvasis (brandusis, klasikinis).
Kaip tikras Švietimo epochos atstovas, J. V. Gėtė jautėsi laisvas, kūrybingas, turintis laiko ir išteklių lavintis, domėtis visomis sritimis. Būdamas pasiturintis, savarankiškai studijavo menotyrą, gamtotyrą. Rašytojas ypač domėjosi alchemija, fizionomika, spiritizmu, pranašavimo menu, kabala – šiose knygose jį traukė įvairūs simboliai, emblemos, alegorinės figūros. Visą gyvenimą J. V. Gėtė priklausė slaptoms draugijoms. Gėtė buvo mažiausiai susijęs su filosofija – jos nemėgo, ji jam atrodė nuobodi. Labiausiai domėjosi gamta ir žmogumi.
Specialiai meno ir literatūros nestudijavęs Gėtė turėjo daug patarėjų šiais klausimas ir todėl gana gerai išmanė įvairių epochų Europos kultūrą. Jis buvo susipažinęs su Antikos, Viduramžių, Renesanso kultūra. Rašytojas per savo ilgą gyvenimą patyrė racionalizmo ir švietimo, sentimentalizmo bei romantizmo kaitą. Jo kūryboje įvairių epochų idėjos kristalizavosi į vieną – žmogaus prigimties, paskirties ir laimės – problemą.
Bibliografija
Vertimai į lietuvių kalbą: Poezija / sudarė A. Gailius; vertė S. Račiūnas. – Vilnius: Vaga, 1986 m. – 277 p.
Tomas Rimas
Tomas Rimas (g. 1978 m. gegužės 2 d.) – Lietuvos futbolininkas. Žaidžia centro gynėjo pozicijoje.
Auksūdžio II senosios kapinės
Auksūdžio, Pelėkių senosios kapinės, vadinamos Leišių kapeliais, Laukžemės kapais, Pelėkių kapinėmis (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Auksūdyje (Darbėnų seniūnija), 1,2 km į šiaurės vakarus nuo kelio, kairiajame Kulšės upelio krante.
70 m į šiaurės rytus yra Auksūdžio II kapinynas (Leišio kalnelis), 290 m į šiaurės rytus – Maro kapeliai, 450 m į pietryčius – piliakalnis ir II kapinynas (Pilalė).
Kapinės
Neveikiančios. Įrengtos aukštumos pakraštyje ir vakarų šlaite, besileidžiančiame į Kulšės upelio slėnį. Buvusios netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 55 m ilgio ir 46–56 m pločio. Laidojimo žymių ir memorialinės mažosios architektūros statinių nėra. Teritorija ariama, šiaurės rytų kampe auga pušis.
Teritorijos plotas – 0,28 ha, perimetras – 212 m.
Istorija
Įkurtos XVI a. Laidoti kitapus Kulšės upelio buvusio Pelėkių palivarko gyventojai. Palivarkas priklausė Laukžemės dvarui, kurio savininkai buvo kilę iš Kuršo hercogystės vokiečių baronų, išpažinę evangelikų liuteronų tikėjimą. Vietos gyventojai dvarininkus liuteronus ir jiems pavaldžius valstiečius pravardžiavoleišiais, todėl kapinės buvo pavadintos Leišių kapais, Leišių kapeliais. Be to, jos vadintos Laukžemės kapais. Šį vardą gavo todėl, kad veikė Laukžemės dvarui priklausančioje žemėje, kuri prie Auksūdžio kaimo priskirta XX a. žemės ir administracinio-teritorinio pavaldumo reformų metu.
XX a. I pusėje kapinės priklausė ūkininkui Petrui Stonkui. 1937 m. jose dar stovėjo vienišas medinis monumentalus kryžius, augo keletas medžių ir krūmų. 1975 m. teritorija numelioruota: medžiai išrauti, kapinės suartas, per jas nutiesta melioracijos tranšėja. Vykdant žemės judinimo darbus buvo randama žmonių kaulų.
Tyrimai
Žvalgė: 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1991 ir 2013 m. – Julius Kanarskas, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas). Kartografavo: 1974–1976 m. – Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1992 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.
1991 m. rasta žmogaus kaukolės ir kaulų fragmentų, 2 geležinės kaltinės vinys su plokščiomis galvutėmis, šiaurės rytiniame pakraštyje virš žvėrių urvų 70 cm gylyje aptiktas apardytas griautinis kapas, kuriame mirusysis palaidotas galva į pietryčius.
Alantos apylinkė
Alantos apylinkė (iki 1971 m. Aluntos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alantos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Molėtų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Vastapų apylinkės, dalis Spulių apylinkės ir dalis Svobiškio apylinkės, 1963 m. – dalis Svobiškio apylinkės ir dalis Avilčių apylinkės. 1971 m. sausio 27 d. patikslintas apylinkės pavadinimas.
Užlenkis
Užlenkis (arba Užlenkė) – ežeras vakarų Lietuvoje, Pagėgių savivaldybėje, apie 7 km į vakarus nuo Lumpėnų, Nemuno salpoje. Susidaręs kaip Nemuno senvagė. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 2,54 km, plotis iki 0,84 km. Altitudė 4,8 m. Yra 0,34 ha medžiais apaugusi sala. Krantai žemi, kranto linija labai vingiuota, aplink plyti kultūrinės pievos, dirbami laukai, tik dalis šiaurinės pakrantės apaugusi medžiais ir krūmynais. Dugną dengia smėlingas dumblas ir smėlis. Vakaruose išteka Užlenkės upelis, kuris per potvynius susijungia su Nemunu.
Pietinėje Užlenkio pakrantėje įsikūręs Panemunės miestas, šiaurinėje - Šakininkų kaimas, per ežerą nutiestas kelio tiltas.
Ežerėvardis yra priešdėlio už- vedinys nuo lenkė („klonis, slėnis, loma, įlanka, pieva, bala“).
Naujoji Džordžija
thumb|right|250px|Naujoji Džordžija Naujoji Džordžija – didžiausia Naujosios Džordžijos salyno sala Saliamono Salų Vakarų provincijoje. Plotas siekia 2037 km², ilgis apie 85 km, plotis 41 km, pakrantės ilgis 369 km. Aukščiausia vieta – Meiso k. (Mace, 860 m). Sala vulkaninės kilmės, kalvota, apaugusi miškais. Vietomis plyti mangrovėmis apaugę pelkynai.
Antrojo pasaulinio karo metais saloje japonai buvo įrengę aerodromų. 1943 m. čia vyko Naujosios Džordžijos kampanija.
Gyventojai
1999 m. saloje gyveno 19 000 žmonių. Didžioji dalis gyventojų susitelkę ties pietine pakrante. Pagrindinė gyvenvietė Munda yra šiaurės vakarinėje dalyje. Vietiniai užsiima žemdirbyste, žvejyba ir miško ruoša. Saloje yra oro uostas.
Fodžos provincija
Fodžos provincija  – Italijos provincija Apulijoje.
Provincija taip pat vadinama Capitanata (Catapanata), nes priklausė Italijos katepanatui Bizantijos provincija). Provincijos sostinė yra Fodža.
Geografija
left|thumb|200px|Monte Sant’Angelo Fodžos provincija dalinama į dvi dalis: sritis aplink Fodžą vadinama Tavoliere, o pentinas į batą panašiame Italijos pusiasalyje yra Garganas.
Tavoliere (nuo žodžio tavolo „stalas“) yra žemumos, svarbios žemės ūkiui (greipfrutai, alyvuogės, makaroniniai kviečiai, pomidorai). Ji vadinama Italijos aruodu dėl auginamų kviečių svarbos.
Gyventojai
Provincijos plotas 7190 km², čia gyvena 686 856 žmonės (2005 m.). Yra 61 savivaldybės, nes trys savivaldybės 2009 m. paliko provinciją ir dabar priklauso Barletos-Andrijos-Tranio provincijai. Jei neskaičiuotume atsiskyrusių savivaldybių, tai Fodžos provincijoje būtų 645236 gyventojai (2005 m.)
Svarbūs miestai:
Kiti įdomūs objektai yra:
Akiuotasis sfinksas
Akiuotasis sfinksas (Smerinthus ocellatus) – sfinksų (Sphingidae) šeimos drugys. Priekiniai sparnai rusvi su tamsiu marmuriniu piešiniu. Užpakaliniai sparnai rausvi su stambia juoda akimi, jos viduje esantis žiedelis mėlynos spalvos. Randamas lapuočių ir mišriuose miškuose, paupiuose, paežerėse, soduose, parkuose. Skraido gegužės – liepos mėn.
Kivyliai (Šilutė)
Kivyliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Vainuto, prie kelio. Yra Vainuto mokyklos skyrius. Pro kaimą teka dešinysis Šyšos intakas Bamblynas.
Amber Michaels
Biografija
Amber gimė Bamberge, Vakarų Vokietijoje. Dar vaikystėje, mirus tėvams, ją įvaikino amerikiečių šeima ir išsivežė į JAV, Majamį, kur ji ir užaugo.
Baigusi mokslus, Amber 4 metus tarnavo kariuomenėje, oro pajėgose, po to studijavo mediciną ir dirbo slaugytoja.
Sulaukusi 30, ji pamėgino tapti striptizo šokėja, tačiau naujoji veikla jos nesužavėjo ir jau po 6 savaičių ji nusprendė ją nutraukti. Nepaisant trumpo laiko, klube ją pastebėjo pornografinių filmų prodiuseris ir pasiūlė tapti aktore. Debiutiniame filme „Dallas Trip“, sukurtame 1998 m., ji vaidino kartu su savo vaikinu.
Viso iki 2013 m. pradžios Amber buvo vaidinusi daugiau kaip 200 juostų.
Briedienė
Briedienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Briedaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Briedis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Jonas Rudalevičius
Biografija
1973 m. baigė VISI Statybos ekonomikos fakulteto, statybos ekonomikos ir organizavimo specialybę. Iki 1991 m. dėstė VGTU Statybos valdymo ir organizavimo bei Verslo vadybos katedrose. Socialinių mokslų daktaras (1984 m.), docentas.
1991–1992 m. buvo Ministro Pirmininko G.Vagnoriaus įgaliotinis ekonominiams ryšiams su užsieniu. 1992–1995 m. – Lietuvos ambasados Bonoje patarėjas, laikinasis reikalų patikėtinis. 1995–1996 m. – LSA generalinis direktorius.
2001–2006 m. buvo Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Austrijoje, taip pat Slovakijai, Slovėnijai, Kroatijai ir Lichtenšteinui.
Jonas Kaupys
Jonas Kaupys (1941 m. balandžio 23 d. Medsėdžiai, Ylakių valsčius – 2000 m. birželio 27 d. Vilnius) – Lietuvos restauratorius.
Jonas Rudalevičius
Biografija
2006–2009 m. – Užsienio reikalų ministerijos Konsulinio departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams.
Jonas Kaupys
Biografija
1968 m. baigė Telšių taikomosios dailės technikumą. Dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate, nuo 1978 m. Lietuvos dailės muziejaus Restauravimo centro Metalo restauravimo skyriaus vedėjas.
Svarbiausi restauruoti kūriniai:
Jonas Rudalevičius
Biografija
2009 m. birželio mėn. – 2012 m. balandžio mėn. – Nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius prie Jungtinių Tautų biuro ir kitų tarptautinių organizacijų Ženevoje.
2012 m. balandžio mėn. paskirtas Lietuvos Nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Šveicarijos Konfederacijoje bei Lichtenšteine. Iš šių pareigų atšauktas nuo 2015 m. balandžio 23 d.
2003 m. apdovanotas Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžiumi.
Galviškis
Galviškis – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Svėdasų.
Martišiūnai (Vilnius)
Martišiūnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 13 km nuo Nemenčinės.
Tauragės rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Tauragės rajono savivaldybės taryba – Tauragės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2002 m. gruodžio 22 d.
Partijos
Rinkimai įvyko 2002 m. gruodžio 22 d. Rinkimuose gavo vietų:
Veikla
Meru išrinktas Pranas Petrošius, mero pavaduotoju Arūnas Gendrolius. Administracijos direktoriumi paskirtas Rimantas Parnarauskas, administracijos direktoriaus pavaduotoju Vidas Bičkus.
Roger Waters
Rodžeris Vatersas (, piln., g. 1943 m. rugsėjo 6 d. Surrey, Anglijoje) – anglų roko dainininkas, bosistas, gitaristas, dainų kūrėjas ir prodiuseris. Geriausiai žinomas kaip grupės Pink Floyd narys (1965–1985 m.).
Tauragės rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Roger Waters
Ankstyvoji biografija (iki 1967)
Roger Waters gimė 1943 m. rugsėjo 6 d. Anglijoje, miestelyje apie 20 mylių nuo Londono. Kai jam tebuvo penki mėnesiai, II Pasauliniame kare puolant Anzio miestelį Italijoje, žuvo tėvas Eric’as Fletcher’is Waters’as. Tai, kaip ir neapykanta karui, neteisybei atsispindi didžiojoje R. Waters kūrybos dalyje.
1965 R. Waters atėjo groti į grupę „The Abdabs“, kuri po kiek laiko tapo Pink Floyd.
Metai su Pink Floyd (1967–1983)
Pink Floyd lyderis bei dainų autorius iki 1968 metų buvo Syd Barrett, tačiau dėl psichikos sutrikimų jis buvo priverstas palikti grupę. Būtent tada pradėjo ryškėti R. Waters figūra – pradžioje grojęs tik bosine gitara, vėliau kai kuriose dainose ėmėsi ir vokalisto vaidmens (be jo, Pink Floyd dainavo ir gitaristas David Gilmour bei klavišininkas Rick Wright), o svarbiausia, vis daugiau įnašo į kūrybą darė kaip dainų autorius. 1973 išleistas koncepcinis „Dark Side Of The Moon“ albumas iš esmės buvo jo idėja su jo tekstais. Tuo metu jau daugelis pripažino jį kaip naują grupės lyderį. Nuo tada Pink Floyd leido ryškius, teminius albumus – „Wish You Were Here“ (1975), „Animals“ (1977).
1977 m. liepos 6 d. Montrealyje, „In The Flesh“ turo metu įvyko incidentas – R. Watersas, iš nerimstančios publikos pasikvietęs vieną triukšmaujantį žiūrovą, gerokai „užvažiavo jam per nosį“. Teigiama, kad būtent po to įvykio R. Watersas suprato, kaip žmogų gali pakeisti šlovė, ir pradėjo rašyti naują kūrinį – „The Wall“. Šis albumas (o ir vėliau pastatytas filmas), nors ir fantazijos vaisius, turi nemažai nuorodų į realius įvykius – kare ties Anzio žūva pagrindinio herojaus Pinko tėvas (kaip ir R. Waterso), po to Pinkas tampa roko žvaigžde, tačiau jį palaužia žvaigždės gyvenimas.
Mankūnai (Ukmergė)
Mankūnai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Pageležių. Šalia eina keliai ir.
Roger Waters
Metai su Pink Floyd (1967–1983)
Niūrūs tekstai, kitų nuomonių nepaisymas tuo metu R. Waters pradėjo atskirti nuo grupės. 1983 jis sukūrė dar vieną albumą apie karą, „The Final Cut“, po pavadinimu parašęs subtilią antraštę „Requiem For The Post War Dream“, ir skyręs jį savo tėvui. Jį įrašinėjant, santykiai su grupe tapo labai įtempti. Klavišininkas Rick Wright buvo tiesiog išmestas iš grupės, prasidėjo dideli nesutarimai su gitaristu David Gilmour. Po albumo išleidimo Pink Floyd pasitraukė iš aktyvaus muzikinio gyvenimo, o 1985 R. Watersas oficialiai paliko grupę.
Po Pink Floyd (nuo 1983)
1990 Berlyne R. Waters kartu su kitais muzikantais (tarp jų Scorpions, Cyndi Lauper, Joni Mitchell, Bryan Adams, Van Morrison bei Kariniu Sovietų Sąjungos Orkestru) pastatė naują The Wall koncertą, kuris buvo transliuojamas per įvairias pasaulio televizijas, bei išleistas kaip filmas.
Norvegija Eurovizijoje
thumb||right|200px||[[Inger Jacobsen 1962]] thumb||right|200px||[[Kirsti Sparboe 1965]] thumb||right|200px||[[Anne Karine Strøm 1976]] thumb||right|200px||[[Sverre Kjelsberg & Mattis Hætta 1980]] thumb||right|200px||[[Bobbysocks – 1985 m. Eurovizijos nugalėtojos]] thumb||right|200px||[[Secret Garden 1995]] thumb|200px|[[Wig Wam 2005]] thumb||right|200px||[[Guri Schanke 2007]] thumb||right|200px||[[Maria Haukaas Storeng 2008]] thumb||right|200px||[[Aleksandras Rybakas 2009]] thumb||right|200px||[[Didrik Solli-Tangen 2010]] thumb||right|200px||[[Stella Mwangi 2011]] thumb|right|200px||[[Margaret Berger 2013]] thumb|right|200px||[[Carl Espen 2014]]
Roger Waters
Po Pink Floyd (nuo 1983)
Kaip ir Pink Floyd laikais, R. Waters tęsė koncepcinių albumų seriją. 1999, po 12 metų pertraukos vėl surengė turą, iš kurio buvo išleistas naujas koncertinis albumas (paskutinis jo turas vyko 1987 metais, po „Radio K.A.O.S.“ albumo).
Norvegija Eurovizijoje
Norvegija Eurovizijos dainų konkurse dalyvauja kasmet nuo 1960 metų, išskyrus 1970 ir 2002 m.
Roger Waters
Po Pink Floyd (nuo 1983)
2004 metais, prieš JAV prezidento rinkimus, kaip agitacija balsuoti prieš Džordžo Bušo jaunesiojo išrinkimą antrai kadencijai internete pasirodė ir dvi naujos jo dainos – „Leaving Beirut“ ir „To Kill The Child“. Jas galėjo atsisiųsti nemokamai iš R. Waters svetainės, o po to buvo išleistos ir kaip singlas.