cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gedimino laiškai
Antras laiškas buvo parašytas 1323 m. sausio 25-ąją Liubekui, Sundui, Brėmenui, Magdeburgui, Kelnui ir kitiems miestams. Gediminas aiškina, kad Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė yra labai tolerantiška krikščionims ir tiktai kryžiuočių riterių padaryta žala trukdo krikštui. Taip pat jis mini, kad nusiuntė laišką popiežiui ir ketina pasikrikštyti pagal katalikų apeigas. Gediminas kviečia riterius, ginklanešius, prekiautojus, gydytojus, kalvius, račius, batsiuvius, kailiadirbius, malūnininkus ir kitus atvykti į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, užsiimti prekyba ir išpažinti tikėjimą be jokių apribojimų. Valstiečiams pažada, kad jie galės dirbti savo žemę dešimt metų ir nemokėti jokių mokesčių. Prekiautojai taip pat atleidžiami nuo bet kokių muitų ar mokesčių. Tačiau šis laiškas yra žinomas ir todėl, kad jame pirmą kartą minimas Vilnius. Taigi 1323-ieji yra Vilniaus įkūrimo metai, o Gediminas - miesto įkūrėjas, nors aišku, kad miestas yra atsiradęs gerokai anksčiau, nei gyveno Gediminas. Taip pat laiške Vilnius yra įvardijamas kaip sostinė.
Trečias laiškas skiriamas Liubeko, Rostoko, Sundo, Greifsvaldo, Ščecino, Gotlando miestams buvo parašytas 1323 m. gegužės 26-ąją. Iš esmės jis kartoja antrą laišką. Jis prašo įvairių amatininkų (amatų sąrašas buvo išplėstas), kad atvyktų į Lietuvą ir verstųsi prekyba. Jame rašoma, kad kunigaikštystėje yra trys bažnyčios: dvi Pranciškonų (Vilniuje ir Naugarduke) ir viena Dominikonų. Kiekvienas gali jomis naudotis.
Ketvirtas ir penktas laiškai buvo taip pat parašyti 1323 m. gegužės 26-ąją ir buvo kreiptasi į Pranciškonų ir Dominikonų ordinus. Gediminas, laukdamas krikšto, kviečia dvasininkus ir vienuolius atvykti į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę. Jis taip pat prašo skleisti žodį amatininkams, kad jie yra laukiami Lietuvoje. Laiške dominikonams, Gediminas mini, kad jo antspaudas buvo sudegintas kryžiuočių riterių.
Paskutinis išlikęs laiškas buvo parašytas 1324 m. rugsėjo 22-ąją ir buvo kreiptasi į Tartu ir Erzelio vyskupus, Talino žemės vadovą ir Rygos valdovus. Gediminas praneša, kad Kryžiuočių Ordinas pažeidžia taikos sutartį, pasirašytą anksčiau. Riteriai puola pasienio rajonus, žudo gyventojus ir pasiima visą jų turtą. Daug pasiuntinių buvo sulaikyta ir užmušta. Gediminas prašo pagalbos, teikiamos pagal sutartį.
AS Casale Calcio
AS Casale Calcio – Italijos futbolo klubas iš Kazale Monferato.
Istorija
Klubas buvo įkurtas 1909 m., o 1913 m. gegužės mėn. „Casale“ tapo pirmuoju Italijos klubu, nugalėjusiu Anglijos profesionalų komandą, kai įveikė Reading FC rezultatu 2–1. „Reading“ laimėjo visas rungtynes, nugalėjo Genują, Milaną, „Pro Vercelli“ ir net Italijos nacionalinę komandą.
1914 m. sezone „Casale“ iškovojo pirmąjį ir vienintelį nacionalinį titulą. Tada Italijos futbolas buvo organizuojamas regioniniu pagrindu, o nacionalinis čempionatas buvo suskirstytas į tris etapus. „Casale“ Ligūrijos ir Pjemonto divizione tapo nugalėtojais ir kartu su antrąją vietą užėmusia „Genua“ žaidė divizione, kurį sudarė geriausios šiaurės komandos, o kitos – Milano „Inter“, „Juventus“, „Vicenza“ ir „Verona“. Laimėjęs šį divizioną, „Casale“ dviejų rungtynių finale bebdru rezultatu 7:3 (7:1 ir 0:2) nugalėjo centrinės ir pietinės dalies čempionus SS Lazio.
Po Pirmojo pasaulinio karo „Casale“ pora dešimtmečių išliko aukščiausiame divizione. Augant profesionalumui, „Casale“ palaipsniui nukrito į žemesnius divizionus, o 1934-ieji buvo paskutiniai jų metai Serie A.
Vaitimėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia
'''Vaitimėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Tauragės rajono savivaldybėje, Vaitimėnų kaime (Mažonų sen.), 7,5 km į pietvakarius nuo Upynos, prie kelio.
Istorija
Vaitimėnai ilgą laiką priklausė Šilalės šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčios parapijai. 1845 m. Šilalės parapijos duomenimis, Vaitimėnuose gyveno 134 parapijiečiai. Katalikų bendruomenė neturėjo savo bažnyčios, bet jau buvo neseniai pradėjusios veikti katalikiškos kapinės.
Vargonininkas Stanislovas Jakas, vargonavęs keliose Žemaitijos bažnyčiose, nuo 1920 m. nuolatos gyveno Vaitimėnuose. Vietos gyventojai melstis vykdavo į Šilalę. Vargonininkas sutarė su Šilalės bažnyčios klebonu, kad Vaitimėnuose bent didžiųjų religinių švenčių metu būtų laikomos šv. Mišios. Kadangi tada Vaitimėnuose bažnyčios nebuvo, pamaldos vykdavo pas vargoninką, Jakų namuose. Jis ir bažnytinį chorą buvo suorganizavęs. Šilalės klebono Jurgio Galdiko (1883-1963) paraginti, Vaitimėnų tikintieji 1935 m. pastatė medinę bažnyčią. Kertinio akmens įrašas „1934“ liudija, kad statybos pradėtos šiais metais. Bažnyčiai žemę paaukojo ūkininkas Juozas Šepikas, lėšas aukojo Jonas ir Antanas Gailevičiai, Pranas Čepas, Antanas Kuizinas ir ūkininkai iš aplinkinių kaimų. Bažnyčią statė vietiniai meistrai Pipirai, Dabulskis, Maulius ir kiti. Vaitimėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia pašventinta 1935 m. rugsėjo 22 d.
Vaitimėnų bendruomenė neturėjo nuolatinio kunigo. Sekmadienines šv. Mišias ilgą laiką aukodavo iš Šilalės atvykę kunigai. Antrojo pasaulinio karo metais Vaitimėnų bažnyčios klebonu paskirtas pranciškonas A. Žvingys. Savo suburtam bažnyčios chorui vadovavo vargonininkas S. Jakas. Pokariu buvusioje klebonijoje atidaryta mokykla, prie kurios vėliau pristatytas priestatas.
1950 m. Vaitimėnų bažnyčia, kaip neturinti nuolatinio kunigo, gavo iš Religinių kultų reikalų tarybos leidimą kartą per mėnesį laikyti pamaldas, tačiau Šilalės rajono, kuriam tada Vaitimėnai priklausė, valdžia tai ignoravo ir pamaldas draudė. Galiausiai bažnyčia, neturėdama kunigo, nebuvo uždaryta. Vėliau leista turėti nuolatinį kunigą ir ten nuolat jam gyventi.
Nors Vaitimėnų parapija priklausė Tauragės dekanatui, Telšių vyskupo Antano Vaičiaus dekretu ji patikėta aptarnauti Šilalės dekanato Šilalės parapijos kunigams. Vaitimėnų parapijoje ganytojo darbą dirbo kunigai Virginijus Palionis, Mindaugas Alekna, Romualdas Velavičius, vikaras Sigitas Valauskis.
Už bažnyčios šventoriaus nuo 1937 m. veikia kaimo kapinės. Anksčiau veikė atokiau įsikūrusios senosios Vaitimėnų kapinaitės. Enciklopedininkas Bronius Kviklys užsimena, kad iš senų laikų kaime buvusi koplyčia, kur retkarčiais būdavo laikomos pamaldos. Paprastai nedideles koplyčias statydavo kapinėse, tad B. Kviklio minima koplyčia galėjo stovėti senosiose kaimo kapinėse. Jose šiuo metu išlikę senų antkapinių paminklų ir atstatyta sunykusi mūrinė koplytėlė, šventųjų skulptūrėlės. 1997 m. kapinės sutvarkytos, pašventinta atnaujinta koplytėlė.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su prišlieta zakristija, bokšteliu. Ant priekinio kraigo įtaisytas signatūrinis varpelis. Viduje įrengti 3 altoriai. Pagrindinis altorius paprastų formų. Vidaus puošyba neįmantri, kukli. Prie sienų įkomponuotos pavienės gipsinės ir medinės šventųjų skulptūros. Bažnyčios vidaus puošybai ir liturginėms apeigoms reikalingas inventorius atkeliavęs iš aplinkinių bažnyčių. Tai liudija išlikusi XIX a. pabaigos – XX a. pirmosios pusės laikotarpio arnotų kolekcija, nevientisos interjero detalės, skirtingi bažnytiniai reikmenys. Parapijos ir bažnyčios kuklumą paryškina šventoriuje stovinti nedidelė karkasinė, paprastų formų varpinė. Ji tikriausiai pastatyta XX a. antrojoje pusėje. Varpinėje kabo nedidelis plieninis varpas, neturintis jokių įrašų ar ornamentų. Šventoriaus tvora – metalinio tinklo.
Apie daiktų prigimtį
Apie daiktų prigimtį – I a. pr. m. e. ateistinė, materialistinė poema, kurią parašė romėnų poetas Titas Lukrecijus Karas. Lukrecijus kėlė tikslą paaiškinti graikų Epikūrizmo filosofiją romėnams. Poema padalinta į šešias knygas, kalba apie atomizmą, kūną ir sielą, minčių ir jausmų kilmę, pasaulį bendrai (kosmologija), aiškina įvairius dangaus, gamtos ir fizikinius reiškinius. Neigia dievų egzistavimą, teigia, kad viską valdo natūralūs dėsniai ir atsitiktinumai, o jei dievai ir egzistuoja, tai jie neturi nieko bendro su pasaulio atsiradimu ir veikimu bei su tokiais dievais, kokie įsivaizduojami religijoje.
Bagtyýarlyk-Lebap Türkmenabat
„Bagtyýarlyk-Lebap futbol kluby“ – Turkmėnijos sporto klubas iš Turkmenabato.
Istorija
Klubas ištakos siekia 1992 m., kai buvo įkurtas Lebap Çärjew.
2002 m. pasikeitė pavadinimą į Garagum Türkmenabat.
2003 m. komanda buvo išformuota ir nutraukė veiklą.
2008 m. įkurtas Bagtyýarlyk Türkmenabat futbolo klubas.
2010 m. pasikeitė pavadinimą į Lebap Türkmenabat.
Nuo 2013 m. vadinasi Bagtyýarlyk-Lebap Türkmenabat.
Lapkalnys
Lapkalnys – kaimas Raseinių rajono savivaldybės rytuose, 3 km į pietryčius nuo Paliepių, prie Gynėvės upelio, apsuptas Lapkalnio miškų. Miško keliai į Paliepius, Guptilčius, Žostautus.
Istorija
XX a. pr. buvo Lapkalnio palivarkas Betygalos valsčiuje.
Gyventojai
thumb|left|255px|Kaiman vedanti medžių alėja
Šviesos sugertis
Šviesos sugertis (arba šviesos absorbcija) – procesas, kai medžiaga sklindančios šviesos intensyvumas mažėja. Jei sugertis vienoda visiems šviesos bangos ilgiams, ji yra normali arba pilka, jei labiau sugeriami tik tam tikrų ilgių spinduliai, sugertis vadinama atrankioji arba selektyvi.
Šviesos sugertį aprašo P. Bugerio dėsnis (dar vadinamas Lamberto dėsniu):
(I – išėjusios šviesos intensyvumas, I0 – pradinis šviesos intensyvumas, α – sugerties koeficientas, priklausantis nuo medžiagos ir bangos ilgio, x – nueitas kelias). Šis dėsnis galioja tiesinėje optikoje. Didėjant pradiniam šviesos intensyvumui, sugerties koeficientas pradeda priklausyti ir nuo jo. Tokiu atveju sakoma, jog galioja netiesinės optikos dėsniai. Vienas iš tokių pavyzdžių yra saviindukuotas praskaidrėjimas, kai pasiekus atitinkamą sklindančios šviesos intensyvumą sugerianti medžiaga vėl tampa skaidri.
Alfonsas V (Aragonas)
Alfonsas V buvo Aragono, Valensijos (kaip Alfonsas III) ir Maljorkos karalius, Korsikos ir Sardinijos karalius (kaip Alfonsas II), Sicilijos karalius, Barselonos grafas nuo 1416 m., Neapolio karalius nuo 1442 m. iki mirties. Jis buvo viena svarbiausių ankstyvojo Renesanso asmenybių ir Slibino ordino riteris.
Biografija
Alfonsas gimė Medina del Campo. Tėvas buvo Aragono karalius Ferdinandas I, motina - Eleonora Albukerkė. Jis buvo kilęs iš Barselonos grafų per motinos giminę, o tėvas buvo iš Trastamarų dinastijos, kuri valdė Kastiliją. Jis paveldėjo Sicilijos karalystę ir su Genuja varžėsi dėl Sardinijos. Alfonsas valdė beveik visą Korsiką 1420 m.
1421 m. Neapolio karalienė Joana Neapolietė, neturinti vaikų, jį įsivaikino ir paskyrė įpėdiniu, tad Alfonsas išvyko į Neapolį. Čia jis nusamdė garsų karo vadą Braccio da Montone, kad šis nugalėtų Liudviką III Neapolietį ir jo pajėgas, kurioms vadovavo Muzio Attendolo Sforza. Kadangi popiežius Martynas V rėmė priešininkus, Alfonsas perėjo į aragoniečio antipopiežiaus Benedikto III pusę. Kai Sforza apleido liudviką, atrodė, kad reikalai pasitaisė, bet pablogėjo Alfonso santykiai su Joana ir 1423 m. gegužę jis suėmė jos mylimąjį ir įtakingą asmenį Neapolio rūmuose Gianni Caracciolo.
Kai nepavyko suimti karalienės, ši kreipėsi į Sforzą, kad šis išvytų aragoniečius. Alfonsas pabėgo į Castel Nuovo, bet 22 galerų laivynas, vadovaujamas Giovanni da Cardona, pagerino padėtį. Joana išpirko Caracciolo ir atsitraukė į Aversos tvirtovę. Čia ji atsižadėjo Alfonso įvaikinimo ir su popiežiaus parama paskyrė Liudviką III įpėdiniu.
Milano valdovas Filippo Maria Visconti prisidėjo prie Alfonso priešų. Alfonsas prašė Braccio da Montone pagalbos, kuris apgulė Joanos karius L'Akviloje, bet turėjo išvykti į Ispaniją, nes kilo karas su Kastilija. Pakeliui į Barseloną Alfonsas sugriovė Marselį, Liudviko III nuosavybę.
Galimybė atgauti Neapolio karalystę Alfonsui atsirado 1432 m., kai Joana liepė nužudyti Caracciolo. Alfonsas bandė atgauti karalienės malonę, bet jam nepavyko, tad jis turėjo laukti Liudviko III (1434 m.) ir Joanos (1935 m. vasaris) mirčių. Pagal testamentą karalystė atiteko Liudviko broliui Renė Anžu. Tam priešinosi naujasis popiežius Eugenijus IV. Alfonsas nusprendė įsikišti, tad su kelių Neapolio baronų parama užėmė Kapują ir apgulė Gaetos uostą. Jo 25 galerų laivynas turėjo susikauti su Genujos laivynu, kuriam vadovavo Biagio Assereto. Alfonsas buvo nugalėtas ir paimtas į nelaisvę.
Milane jis sužavėjo Viskontį kultūringu elgesiu ir įtikino, kad Milanui naudinga nesipriešinti aragoniečių kėslams Neapolyje ir verta jį patį paleisti. Su Sicilijos laivynų Alfonsas atgavo Kapują ir 1436 m. vasarį įsitvirtino Gaetoje. Popiežiaus kariai įsiveržė į Neapolio karalystę, bet Alfonsas papirko jų vadą kardinolą Giovanni Vitelleschi.
Tuo metu Renė pasiekė Neapolį 1438 m. gegužės 19 d. Alfonsas bandė apgulti miestą rugsėjį, bet jam nepavyko. Alfonso brolis Petras žuvo mūšyje, o Angevinai užėmė Castel Nuovo 1439 m. rugpjūtį. Kai mirė Renė karo vadas Jacopo Caldora, nuo jo nusisuko sėkmė: Alfonsas lengvai užėmė Aversą, Salerną, Beneventą, Manfredoniją ir Bitontą. Renė, kurio valdžioj buvo tik dalis Abrucai|Abrucų ir Neapolis, gavo 10 tūkst. karių iš popiežiaus, bet jiems vadovaujantis kardinolas pasirašė paliaubas su Alfonsu.
Alfonsas, formaliai pripažinęs popiežiaus valdžią užsitikrino, kad Neapolio sostą paveldės jo pavainikis Ferdinandas I Neapolietis. Alfonsas V mirė 1458 m. Castel dell'Ovo pilyje, kai planavo užimti Genują. Tuo metu jis pykosi su popiežiumi Kalikstu III, kuris netrukus mirė.
Ispanijoje jo valdose tvarkėsi brolis Jonas, vėliau tapęs jo įpėdiniu Jonu II Aragoniečiu. Jis taip pat paveldėjo Siciliją ir Sardiniją.
Diplomatija
Alfonsas V buvo galingas ir nuolatinis Skanderbego rėmėjas ir jį globojo kaip vasalą nuo 1451 m., kai šis antrąkart laimėjo prieš Muradą II. Be pinigų, jis tiekė albanų vadui karius, ginklus, užtikrino prieglobstį jam ir jo šeimai, jei prireiktų. Taip Alfonsas jam atsidėkojo už 1448 m. atsiustus karius kovojant su sukilusiais baronais.
Alfonsas V turėjo diplomatinių santykių su Etiopija. 1428 m. jis gavo laišką iš imperatoriaus Yeshaq I, kuriame jis siųlė sąjungą kovoje su musulmonais, kuri būtų užtikrinta dvigubomis vedybomis. Atsakydamas Alfonsas pasiuntė 13 menininkų, kurie žuvo kelyje į Etiopiją. Vėliau Alfonsas nusiuntė laišką naujam imperatoriui Zara Yaqob 1450 m., bet šis tikriausiai niekada nepasiekė Etiopijos.
Marius Kazlauskas
Marius Kazlauskas (g. 1984 m. gegužės 1 d. Gargžduose) – buvęs Lietuvos futbolininkas, rungtyniauvęs gynėjo pozicijoje.
Čiaunas (Zarasų r.)
left|120px
Čiaunas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, 4 km į šiaurės rytus nuo Dusetų, Sartų regioniniame parke. Ilgis rytų – vakarų kryptimi 1,35 km, plotis iki 0,48 km. Altitudė 101,4 m. Giliausia vieta yra vakariniame gale, ji siekia 8,4 m gylį. Ežero dubuo rininės kilmės. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 4,54 km. Krantai žemi, pelkėti, šiaurės rytuose telkšo ~ 35 ha Pakerių raistas. Vakarinėje dalyje yra nedidelė salelė (0,33 ha). Dugną dengia karbonatingas (šiaurėje), molingas (vakaruose), sapropelingas (rytuose) dumblas. Ežerą supa Ilgašilio miškas. Čiaunas priklauso Šventosios baseinui: ežerą iš rytų į šiaurę prateka Zaduojos upelė (iš Latviškio ežero į Zaduojį). Ežero pakraščiai apaugę nendrėmis, maurabragiais.
Ežero pavadinimas sėliškas (< *Kiaunas), siejamas su.
Audronių apylinkė
Audronių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Papilių apylinkės, dalies Vyžeičių apylinkės, dalies Strepeikių apylinkės ir dalies Norkūnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Obelių apylinkės ir Rokiškio apylinkės.
Listrozauras
Listrozauras (Lystrosaurus) yra ankstyvojo triaso dicinodontas. Listozaurai buvo vieni iš nedaugelio dicinodontų išlikusių po Permo-Triaso masinio rūšių išmirimo. Nuo kitų dicinodontų skiriasi aukšta patrumpinta kaukole su į viršų iškeltomis akimis ir šnervėmis. Kaip ir pas daugelį kitų dicinodontų, iš visų dantų listozaurai teturėjo tik du viršutinius kaplius. Kojos trumpios ir masyvios. thumb|left|Lystrosaurus mccaigi Ilgą laiką manyta, kad listozaurai buvo pusiau vandens gyventojai, panašiai kaip begemotai. Dabar manoma, kad jie gyveno ankstyvojo triaso pusdykumėse ir kapliais kasėsi maistą (greičiausiai augalų šaknis) iš žemės. Pirmosios listozaurų fosilijos buvo rastos Pietų Afrikoje XIX a. šeštajame dešimtmetyje.
Dabar žinoma, kad listozaurai triaso pradžioje buvo paplitę visoje Pangėjoje. Jie buvo dominuojantys šios epochos žolėdžiai. jų kaulų rasta Antarktidoje, Rusijos šiaurėje, taip pat Kinijoje ir Indijoje.
Iš viso aprašyta 13-14 rūšių. Kaukolės ilgis skirtingų rūšių yra tarp 12 ir 40 cm, kūno ilgis galėjo siekti 2 m. Listozaurai yra galimi stambių triaso dicinodontų kanemeirijų protėviai.
Kamėja (kinas)
Kamėja  – epizodinis žinomo žmogaus (režisieriaus, aktoriaus, politiko, sportininko, dainininko ir pan.) pasirodymas epizodiniame vaidmenyje kino filme, teatro spektaklyje, kompiuteriniame žaidime. Kartais jis vaidina pats save. Taip, pvz., Darius Kasparaitis trumpame epizode Rusijos filme „Brolis 2“ suvaidino pats save.
Režisieriai kartais suvaidino savo filme epizodinį vaidmenį. Taip darė Kventinas Tarantinas, Leonidas Gaidajus, Eldaras Riazanovas, Georgijus Danelija, Tintas Brasas, Alfredas Hičkokas, Čarlis Čaplinas, Nikita Michalkovas ir kt.
Kartais animaciniuose filmuose panaudojamas šaržuotas realaus asmens ar žinomo kino herojaus vaizdinys.
Kamėjos filme „Paskutinis veiksmo filmo herojus“
Kamėjose pasirodo: Filme rodomoje filmo „Jack Slater IV“ premjeroje pasirodo daug įžymybių, vaidinančių save pačius. Tai tuometinė Švarcnegerio žmona Maria Shriver, Little Richard, Leeza Gibbons, James Belushi, Damon Wayans, Chevy Chase, Timothy Dalton ir Jean-Claude Van Damme.
Berestečka
Berestečka  – miestas Ukrainoje, Voluinės srityje, prie Styrės upės. 1850 gyventojų. Yra XVI a. Aleksandro Pronskio paminklas, XVII a. Šv. Teklės koplytėlė, XVII a. Šv. Trejybės katalikų bažnyčia bei Šv. Trejybės cerkvė.
Istorija
Berestečka įkurta 1445 m. Magdeburgo teisės suteiktos 1547 m. 1651 miestelyje įvyko istorinis kazokų mūšis, kuriam atminti yra muziejus-draustinis „Kazokų laidotuvės“.
Dalstroj
Istorija
1931 m. lapkričio 13 d. SSRS Darbo ir gynybos tarybos nutarimu Nr. 516 buvo įkurtas Valstybinis kelių ir pramonės statybos aukštutinės Kolymos baseine trestas – „Dalstroj“. Trestas buvo įpareigotas ieškoti ir eksploatuoti aukso telkinius Tolimųjų Rytų krašto Olos–Seimčano rajone, taip pat nutiesti kelią iš Nagajevo įlankos į aukso gavybos rajoną. Tresto valdyba įsikūrė 1932 m. prie Nagajevo įlankos esančioje Magadano gyvenvietėje.
1932 m. spalio mėn. „Dalstrojaus“ veiklos rajonas buvo reorganizuotas į ypatingą autonominį teritorinį vienetą, net ir formaliai nepavaldų nei Tolimųjų Rytų krašto, nei Jakutijos valstybiniams organams. Visus „Dalstrojaus“ veiklą liečiančius sprendimus priiminėjo VKP(b) CK, SSRS Liaudies Komisarų Taryba bei Darbo ir gynybos taryba, o vėliau – SSRS NKVD; šie nutarimai būdavo slapti.
„Dalstrojaus“ veiklos teritorija buvo ne kartą plečiama SSRS Liaudies Komisarų Tarybos nutarimais nepriklausomai nuo SSRS administracinio-teritorinio suskirstymo ribų, kol 1941 m. kovo 19 d. nutarimu ji buvo padidinta iki 2266 tūkst. km². 1951 m. pradžioje Vidaus reikalų ministerijos teikimu SSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas padidino „Dalstrojaus“ teritoriją iki 3 mln. km², į kurią įėjo visa dabartinė Magadano sritis, Čiukotka, rytinė Jakutijos dalis, taip pat kai kurios Chabarovsko krašto ir Kamčiatkos srities dalys.
Nuo savo įkūrimo trestas buvo pavaldus TSRS Darbo ir gynybos tarybai, o po jos panaikinimo - SSRS Liaudies Komisarų Tarybai. 1938 m. kovo 4 d. LKT nutarimu jis perduotas NKVD žinion ir pavadintas Vyriausiąja Tolimosios šiaurės statybos valdyba (🇷🇺), paliekant sutrumpintą pavadinimą „Dalstroj“.
„Dalstrojaus“ veiklos metu formalūs valstybės valdymo organai (liaudies deputatų tarybos, teismai ir pan.) jo teritorijoje esančiose gyvenvietėse nebuvo kuriami. Išimtį sudarė tik Magadano miestas bei Ust-Neros ir Zyriankos gyvenvietės; visos kitos gyvenamosios vietovės administraciškai buvo pavaldžios kuriai nors „Dalstrojaus“ valdybai (šakinei arba kalnų pramonės). „Dalstrojuje“ buvo kuriamos savo teismų ir jėgos struktūros, trestas taip pat gavo teisę rinkti valstybinius mokesčius ir rinkliavas.
thumb|300px|„Dalstroj“ darbuotojo pažymėjimas, 1954 m. thumb|right|300px|Politinių kalinių kelias iš Lietuvos į „Dalstrojaus“ lagerius Pagrindinė darbo jėga „Dalstrojuje“ buvo Sevvostlago lagerio (🇷🇺) kaliniai. Sevvostlagas buvo įkurtas 1932 m. balandžio 1 d. OGPU nutarimu ir nuo įkūrimo momento buvo pavaldus „Dalstrojui“. Formaliai Sevvostlagas taip pat priklausė OGPU įgaliotiniui (🇷🇺) Tolimųjų Rytų krašte, o po OGPU panaikinimo 1934 m. – NKVD Tolimųjų Rytų krašto Valdybai, kuri savo ruožtu lagerio veiklos klausimais buvo pavaldi Gulagui (🇷🇺), tačiau iki pat 1939 m. jokių duomenų apie padėtį Sevvostlage, išskyrus bendrą kalinių skaičių, Gulagas negaudavo. Pirmieji duomenys su Sevvostlago kalinių sudėties aprašymu į Gulago Apskaitos ir paskirstymo skyrių buvo atsiųsti tik po „Dalstrojaus“ perdavimo NKVD žinion.
1948 m. SSRS vadovybei nutarus, kad lageriuose laikomus politinius kalinius reikia atskirti nuo kriminalinių, „Dalstrojaus“ sistemoje buvo įsteigtas dar vienas lageris - Ypatingasis lageris Nr. 5 („Berlag“). Į šį lagerį buvo perkelti visi politiniai kaliniai iš Sevvostlago, pastarajame paliekant kriminalinius nusikaltėlius. Perkelti į Berlagą kaliniai gavo numerius, kurie buvo prisiūti ant kalinio uniformos; pagal juos kaliniai buvo identifikuojami, šaukiami per patikrinimus. Pavardės ir vardai kreipiantis į kalinius Berlage nebebuvo naudojami.
Gamybinė „Dalstrojaus“ bazė buvo didžiulė net ir SSRS masteliu - 1953 m. joje buvo 450 įmonių, tame skaičiuje 89 aukso kasyklos, rūdynai ir gamyklos, kuriose dirbo 6 dragos, 183 ekskavatoriai, 157 buldozeriai, 23 elektros stotys su 1600 km aukštos įtampos perdavimo linijų, 84 naftos bazės, 14 ryšių mazgų ir 17 radijo centrų, 6 jūrų punktai, 9 oro uostai, 4 siaurieji geležinkeliai Kolymoje ir 2 geležinkeliai Vanine bei Nachodkoje.
Be to, „Dalstrojaus“ sudėtyje buvo: Visasąjunginis aukso ir retųjų metalų mokslinių tyrimų institutas (🇷🇺), „Dalstrojprojekt“ valdyba, leidykla „Sovetskaja Kolyma“, hidrometeorologinė tarnyba, keletas stambių regioninių gamyklų - Marčekano gamykla Nr. 2, autoremonto gamykla Sporname, kalnų įrangos gamykla Orotukane, centrinės elektromechanikos dirbtuvės, gumos regeneravimo gamykla, gamykla Nr. 5, mechanikos gamykla Komsomolske prie Amūro, Mokymo kombinatas, Magadano kalnų geologijos technikumas, 1000 vietų centrinė ligoninė Debine ir t. t. „Dalstroj“ turėjo ir savo jūrų bei upių laivynus.
Iškart po SSRS diktatoriaus Josifo Stalino mirties, 1953 m. kovo 18 d. „Dalstroj“ buvo perduotas SSRS Metalurgijos pramonės ministerijos žinion, o jo lageriai - SSRS Teisingumo ministerijos Gulagui (išskyrus Berlagą, kuris buvo perduotas SSRS VRM Vyriausiajai kalėjimų valdybai ). Tų pačių metų rugsėjį Gulagui atitekę lageriai buvo perduoti naujai sukurtai Šiaurės rytų pataisos darbų lagerių valdybai (🇷🇺), o Berlago lageriniai punktai šiai valdybai buvo perduoti tik po Berlago panaikinimo 1954 m. Nežiūrint į „Dalstrojaus“ valdybos ir lagerių perdavimą skirtingoms ministerijoms, tarp jų ir toliau liko tamprus ryšys - „Dalstrojaus“ viršininkas buvo tuo pačiu ir USVITL viršininkas.
Manoma, kad „Dalstrojaus“ lageriuose SSRS valdžia kalino per 5000 Lietuvos piliečių. Standartinis jų kelias iš Lietuvos buvo toks: iš Naujosios Vilnios geležinkeliu iki Nachodkos arba Vanino (10200-10400 km), po to laivu iki Magadano (1400-2550 km), Egvekinoto (4000 km), Peveko (5250 km), Ambarčiko (5500 km) ir kitų „Dalstrojaus” uostų Kolymoje, iš kurių kaliniai būdavo paskirstomi į konkrečius lagerius.
1957 m. „Dalstroj“ buvo pertvarkytas į Magadano ekonominį rajoną, kuriam vadovavo Magadano Liaudies ūkio taryba. Paskutinis „Dalstrojaus“ viršininkas J. Čiugujevas tapo pirmuoju Magadano LŪT pirmininku. Pertvarkant nuo „Dalstrojaus“ buvo atskirtos dvi valdybos - Indigirkos ir Janos; jos perduotos Jakutijos LŪT žinion.
thumb|right|300px|„Dalstrojaus“ kalinio byla, 1938 m.
Lippy Lipshitz
Lippy Lipshitz (1903 m. gegužės 8 d., Plungėje, Rusijos imperija – 1980 m. gegužės 17 d. Kirijat Tivone, Šiaurės apskritis, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės Pietų Afrikos skulptorius, grafikas ir dailininkas, laikomas vienu iš žymiausių Pietų Afrikos Respublikos skulptorių.
Biografija
Gimė 1903 m. gegužės 8 d. Plungėje kaip Israel-Isaac Lipshitz. Tėvas buvo Shlomeh Josef Lipshitz iš Daugpilio, o motina Chayah Meray Faktor iš Plungės. 1904 m. vasario mėnesį skulptoriaus tėvas išplaukė į Keiptauną ieškoti geresnio gyvenimo, po kelerių metų 1908 m. būsimasis skulptorius kartu su motina taip pat išvyko į Keiptauną. Šiame mieste L. Lipšicas baigė mokyklą ir 1922 m. pradėjo studijuoti Keiptauno meno mokykloje. 1925 m. L. Lipšicas susipažino su rusų skulptoriumi Herbertu Mejerovičiumi, kuris jį pakvietė būti jo pagalbininku Keiptauno universiteto dailės fakultete.
1928 m. L. Lipšicas išvyko mokytis į Paryžių, kur 1928 m. gegužės 8 d. vedė Rachil Sief. Skulptorius apsigyveno Monparnaso rajone ir mokėsi Académie de la Grande Chaumière pas dėstytoją Antoine Bourdelle. Mokydamasis Paryžiuje susipažino su naujausiais ir moderniasiais architektūros stiliais. 1930 m. L. Lipšico žmona grįžo gyventi į Keiptauną, o Lipšicas Paryžiuje liko dar dvejiems metams per kuriuos tapo miesto bohema bei susigalvojo vardą Lippy, kuris turėjo skirti jį nuo kito Lietuvos žydų kilmės dailininko Žako Lipšico.
1932 m. kovo mėnesį Lipšicas grįžo į Keiptauną, kur grįžęs pradėjo ruoštis savo skulptūrų ir paveikslų ekspozicijos pristatymui, kuris įvyko 1932 m. gegužės 16 dieną. Keiptaune dailininkas įkūrė savo studiją. Lipšicas buvo kritikuojamas konservatyvių dailininkų už savo modernistinius kūrinius, tačiau tuo pačiu buvo ginamas savo bendraamžių menininkų. 1947 m. Lipšicas išvyko į Londoną, kur ruošėsi savo darbų ekspozicijai, kuri įvyko 1948 m. balandžio 12 d. ir buvo gerai įvertinta meno kritikų. 1948 m. lapkritį menininkas grįžo į Keiptauną. 1964 m. birželio mėnesį menininkui įteiktas Pietų Afrikos Respublikos apdovanojimas už jo skulptūras. 1978 m. Lipšicas emigravo į Izraelį, kur ir mirė 1980 m. gegužės 17 dieną.
Aha!
Istorija
Steigėjas ir leidėjas Vilius Užtupas. Iš pradžių leistas kaip „Šimtavardžio“ priedas.
Trečiafrontininkai
Trečiafrontininkai – XX a. 3 dešimtmečio pabaigos Lietuvos rašytojų ir kritikų grupė.
Aha!
Istorija
Spausdina galvosūkius, loginius žaidimus, kryžiažodžius, humoristinius rašinius, įvairenybes. Tiražas 1992 m. – 15 000 egz., 1997 m. – 39 000 egz.
Trečiafrontininkai
Grupę sudarė K. Boruta, A. Venclova, K. Korsakas, J. Šimkus, P. Cvirka, B. Raila, S.Nėris, V. Drazdauskas.
Trečiafrontininkai skelbėsi esą trečiosios kartos atstovai, nes ateiną po simbolistų ir keturvėjininkų, siekė nustelbti Keturių vėjų šlovę ir atsiriboti nuo jų.
Trečiafrontininkų idėjos
Įkvėpti keturvėjininkų, jie savo kūryboje rėmėsi avangardistine estetika. Trečiafrontininkai propagavo socialistinės santvarkos garbinimą, aktyvizmą (menininkų dalyvavimą visuomeniniame gyvenime). Kritikavo neoromantinę, simbolistinę ir futuristinę literatūrą, nors patys buvo veikiami keturvėjininkų kūrybos.
Vėliau trečiafrontininkai vis labiau priartėjo prie marksizmo ideologijos, rėmėsi realizmo estetika. Kai kurie trečiafrontininkai palaikė ryšius su Lietuvos komunistų partija.
1930−1931 m. leido žurnalą „Trečias frontas“.
Vajasiškio šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Bažnyčia 2015 m.
'''Vajasiškio šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Vajasiškyje (8 km į rytus nuo Daugailių), Alksno ežero vakariniame krante.
Parapijoje veikia Juknėnų koplyčia.
Istorija
Vajasiškis iki 1795 m. buvo Vilniaus vyskupo, Salako dvaro valda. Apie 1795 m. pastatyta bažnyčia. 1796 m. leista laikyti pamaldas. Vajasiškyje gyveno kunigas, kuris laikydavo šv. Mišias, bet kitų religinių patarnavimų neteikė. 1862 m. atvykęs kunigas Liudvikas Jokūbauskas 1863 m. pastatė naują medinę bažnyčią.
1902 m. pastatyti bažnyčios tarnų namai. Kunigas Jonas Deveikis 1911 m. pastatė medinę kleboniją, 1912 m. suremontavo ir atnaujino bažnyčią, nupirko parapijai 4 ha žemės. Kunigas J. Armalis 1918 m. suremontavo kleboniją. Klebono kanauninko Antano Bačkio rūpesčiu 1935 m. pastatytas parapijos namas su sale. 1940 m. įkurta parapija. 1943 m. pastatyta prieglauda. Vajasiškis garsėjo šv. Jono ir ypač šv. Onos atlaidais.
Architektūra
Bažnyčia kryžminio plano, dvibokštė, su siauresne už navas apside. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė, joje – 4 varpai.
Gražina Liaudanskienė-Bružaitė
Gražina Liaudanskienė-Bružaitė (1956 m. sausio 4 d. Žalpių miestelyje, Kelmės r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Baigusi Žalpių aštuonmetę mokyklą, 1971–1975 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. R. Andriuškevičius). 1975–1979 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. R. Pupelio klasė).
Nuo 1979 Šilutės 4-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja, vyresniųjų klasių merginų choro ir žemesniųjų klasių mergaičių vokalinio ansamblio vadovė. Ansamblį paruošė respublikiniam „Dainų dainelės" konkursui Vilniuje. 1979–1983 ir Traksėdžių pagrindinės mokyklos muzikos mokytoja, jaunučių ir jaunių chorų vadovė – abu chorus parengė 1980 Šilutės rajono dainų šventei.
Nuo 1987 Šilutės vaikų muzikos mokyklos (meno mokyklos) mokytoja, nuo 1996 vyresnioji muzikos mokytoja.
1979–1986 Šilutės rajoninių kultūros namų šokių ir dainų liaudies ansamblio „Rezginėlė“ vokalinės grupės vadovė. 1981 šio kolektyvo moterų ir mišrusis ansamblis „Sidabrinių balsų“ konkurse Palangoje pelnė pirmąsias vietas, o 1986 analogiškame konkurse antrąsias. „Rezginėlė" nemažai koncertavo, dalyvavo dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. 1979–1986 G. Liaudanskiene – Šilutės rajono švietimo darbuotojų moterų choro chormeisterė, taip pat meno vadovė ir dirigentė. Choras koncertavo Šilutėje, Tauragėje, Jurbarke, Klaipėdoje, Latvijoje, Čekijoje, Slovakijoje ir Bulgarijoje, dalyvavo 1980 ir 1985 respublikinėse dainų šventėse.
Nuo 1983 chorvedė – Šilutės centrinės ligoninės moterų choro meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvas prizinių vietų pelnė respublikinėse meno mėgėjų apžiūrose, dalyvavo 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1994 koncertavo Vokietijoje, gieda bažnyčiose ir ligoninėse, dalyvavo Vydūno garbei skirtoje dainų šventėje Klaipėdoje ir kituose savo rajono kultūros renginiuose. Mokytoja yra Šilutės rajono dainų švenčių dirigentė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Lakinskų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Šešupės dešiniojo kranto aukštumos kyšulyje. Šlaitai statūs, 8-16 m aukščio. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 60 m ilgio, 24 m pločio pietryčių gale. Jos pietryčių krašte supiltas 71 m ilgio, 4 m aukščio, 21 m pločio pylimas, už kurio iškastas 20 m pločio, 1 m gylio griovys. Šio pylimo 0,5 m aukščio, 6 m pločio galas juosia aikštelės R kraštą. Šiaurės vakarų aikštelės gale supiltas 1,5 m aukščio, 11 m pločio pylimas. Aikštelės viduryje guli akmuo su vadinamaja žmogaus pėda, kurį išgarsino Jonas Basanavičius.
Aikštelės pietvakarių pusė nuplauta, jos pietrytinę dalį apardė čia apie 1964 m. įrengta šokių aikštelė, pylimą –­ duobės. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais (daugiau vakarinėje dalyje).
Pietrytinėje piliakalnio papėdėje, 3 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 46300 m². Išmatavimai: 150 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir iki 70 m pločio. Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas: 9400 m².
Tyrimai
1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Žemaitis
Kitos reikšmės
Periodiniai leidiniai:
Taip pat žr.:
Šešuolėlių I dvaras
Šešuolėlių dvaras – dvaras, stovintis Pirmuosiuose Šešuolėliuose. Išlikęs parkas, tvenkiniai.
Istorija
Iki XIX a. Šešuolėliai priklausė Biržų Radviloms, po to perėjo į Jasinskių ir Končių rankas.
Medardas Kazimieras Končia, Ogończyk herbo bajoras, valdė dar ir Lokinės (Lukinės) bei Siesikų dvarus. Jis buvo aktyvus 1831 m. sukilimo dalyvis, 1838 m. už priklausymą konspiracinei Simono Konarskio organizacijai buvo ištremtas į Archangelsko sritį. 1843 m. caro valdžia leido jam apsigyventi Mintaujoje, po dvejų metų – Lokinės dvare, kiek vėliau jam buvo sugrąžintas ir Šešuolėlių dvaras. Kaip tuo metu atrodė dvaras, tikslių žinių nėra. Dabartinius angliško stiliaus rūmus 1900 m. pagal architekto T. Rostvorovskio projektą pasistatydino Medardo sūnus Petras Povilas Končia (1845-1917), Vilniaus žemės banko direktorius. Šešuolėliuose jis buvo įkūręs pradinę mokyklą, bet carinė valdžia, nubaudusi jį pinigine bauda, mokyklą uždarė.
Šešuolėlių dvarą paveldėjęs Petro Povilo Končios sūnus Motiejus Jonas Končia (1884-1964) buvo gamtos mokslų tyrinėtojas. Dar Fryburgo universitete jis 1908 m. dalyvavo kelių mėnesių ekspedicijoje Pakistane, Hisparo ledyne, todėl jį būtų galima laikyti vienu pirmųjų Himalajų tyrinėtojų Lietuvoje. Grįžęs į gimtąjį Šešuolėlių dvarą, Motiejus Jonas Končia ilgai neužsibuvo ir išvyko į Prancūziją tyrinėti Alpių ledynų. Tuo metu Šešuolėlių dvare ėmė lankytis Lietuvos kariuomenės pulkininkas Jonas Variakojis (1882-1966). Žmonės jį dažnai matydavo vaikščiojantį dvaro parke su Motiejaus Končios žmona Marija. Po kurio laiko jis tapo Šešuolėlių dvaro savininku. Nėra iki galo aišku, ar jis Šešuolėlių dvarą pirko, bet yra žinoma, kad Mariją jis vedė. 1941 m. jie per Vokietiją emigravo į Ameriką. Jonas Variakojis ir Marija iš Grabovskių Končia-Variakojienė mirė Čikagoje.
Po 1990 metų dvaras grąžintas Končių ir Variakojų paveldėtojams, gyvenantiems JAV, o dabar priklauso Petrauskams.
Iki 1998 m. dvaro rūmai buvo apleisti, bet po to buvo restauruoti, senasis parkas sutvarkytas, išvalyti tvenkiniai, rekonstruoti rūmai ir visas dvaro ansamblis. Dabar dvaro interjeras yra vienas puošniausių ir turtingiausių tarp visų Lietuvos dvarų. Turistai jame nepriimami.
Marijampolio seniūnija
Marijampolio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus rajono savivaldybės pietuose.
Geografija
Seniūnija ribojasi su Vilniaus rajono Pagirių, Rudaminos, Rukainių bei Šalčininkų rajono Jašiūnų ir Turgelių seniūnijomis. Seniūnijos plotas – 12 467 ha, iš jų 6 758 ha užima žemės ūkio naudmenos, apie 5 709 ha – miškai, vandenys ir kitos paskirties plotai.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 10 seniūnaitijos:
Tautinė sudėtis
Tautybės:
Gegužės 5
Gegužės 5 yra 125-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 126-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 240 dienų.
Vardadieniai
Angelas – Anielius – Barutė – Barvydas – Irena – Mykolas – Neris – Pijus – Sigita
Sparnuotoji jonažolė
Sparnuotoji jonažolė (Hypericum tetrapterum) – jonažolinių (Hypericaceae) šeimos jonažolių (Hypericum) genties augalas.
Stiebas status, keturbriaunis, ~60 cm aukščio. Žiedai geltoni. Lapai 2 cm ilgio su mažomis peršviečiamomis dėmelėmis. Auga drėgnose pievose, maršose.
Lietuvoje labai reta.
Buiviliškė (Kazitiškis)
Buiviliškė – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Grybėnų.
Lalvorto užutėkis
thumb|Lalvorto užutėkis iš šiaurės Lalvorto užutėkis – įlanka šalia Vest Lalvorto kaimo, Juros periodo krante, Dorsete, pietų Anglijoje. Labai lankoma turistų. Per metus ją aplanko apie pusę milijono žmonių. Įtraukta į Pasaulio paveldo sąrašą kaip Juros periodo kranto dalis.
Įlanka buvo rodyta TV programoje Septyni gamtos stebuklai kaip vienas iš Pietvakarių Anglijos stebuklų. Taip pat buvo rodyta 1976-ųjų britų dramos serialo Žaidimas šiandien Maiko Li režisuotoje serijoje Nuts in May.
Geologija
thumb|left|Lalvorto užutėkio formacija Užutėkis susidarė dėl lygiagrečiai pakrantės linijai einančių kintamo geologinio pasipriešinimo uolienų juostų, o nuo jūros pusės buvęs molis ir smėlis suiro.
Kranto liniją sudaro siaura (mažiau nei 30 metrų) Portlando kalkakmenio uolienų juosta. Už jo yra siaura (mažiau nei 50 metrų) šiek tiek mažiau atsparaus Purbeko kalkakmenio juosta. Už jų 300-500 metrų driekiasi daug mažiau atsparūs moliai ir žalieji smiltainiai: vildo molis, golas ir viršutinis žaliasis smiltainis.
thumb|left|Ster Holo formacija Mažiau nei 800 m į vakarus nutolęs Ster Holas yra jauna įlanka, iš kurios galima spręsti, kaip Lalvorto užutėkis galėjo atrodyti prieš kelis šimtus tūkstančių metų.
Geografija
Užutėkio formą lemia bangų difrakcija. Dėl siauro įplaukimo į užutėkį bangos išlinksta į lanko formą, kaip matyti panoraminėje nuotraukoje.
Aplinkosauga
Be užutėkio, už Hamberio Tauto (didelės kreidinės kalvos vakaruose) yra Dardl Doras – natūrali arka. Rytuose plyti suakmenėjęs miškas. Lalvortas taip pat yra netoli Kimeridžo kaimo, kuris garsėja uolėta pakrante ir fosilijomis. Geologai ir geografai šia vietove domėjosi nuo XIX a. pradžios, o 1830 m. buvo atlikti pirmieji rimtesni vietovės tyrimai. Nuo to laiko ši vietovė pritraukia studentus iš viso pasaulio.
Vietovė kenčia nuo daugybės lankytojų. Mediniai laiptai, tvorelės ir pakopos buvo įrengti siekiant apriboti paviršiaus žalą. Kasmet per kalvą, jungiančią įlanką su Dardl Doru, pėsčiomis pereina daugiau kaip 250 000 žmonių.
2001 m. UNESCO Juros periodo krantui, kurio dalis yra ir užutėkis, suteikė Pasaulio paveldo statusą. UNESCO specialistai stengiasi išsaugoti Lalvorto užutėkio formą. Lalvortas buvo vienas iš keleto pakrantės kaimelių, kuriuose veikė paveldo, lankytojų ir turizmo informacijos centrai bei gamtos istorijos muziejus. 2002 m. pastarąjį aplankė 418 595 lankytojai.
Pakrantė ir žemė į šiaurę bei aplink kaimą yra privati nuosavybė, kurią valdo „Lulworth Estate“ valda. Rytuose esanti žemė priklauso Jungtinės Karalystės Gynybos ministerijai ir naudojama tankų mokymams. Ji yra atvira tik savaitgaliais ir švenčių dienomis.
Įvairūs
Lalvort Sinuso įlanka didžiausioje angliavandenilių jūroje – Krakeno jūroje, didžiausiame Saturno palydove Titane yra pavadinta Lalvorto užutėkio vardu.
Informacija (reikšmės)
Žodis informatika taip pat gali reikšti:
Islandijos futbolo varžybos 1970 m.
Islandijos futbolo varžybos 1970 m.
Balstogės Liudviko Zamenhofo centras
thumb|right|300px|Centro logotipas Balstogės Liudviko Zamenhofo centras  – visuomeninis kultūros centras esantis Balstogės mieste ''ul. Warszawska 19'' gatvėje. Centras buvo įkurtas 2009 m., kai čia liepos 25 d. – rugpjūčio 1 d. vyko 94-asis Pasaulinis Esperanto kongresas. Oficialiai centras lankytojams buvo atidarytas 2009 m. liepos 21 dieną. Iš pradžių centras priklausė Balstogės miesto kultūros centrui, bet nuo 2011 m. jis tapo nepriklausomas. Centre eksponuojama dalis detalių iš Liudviko Zamenhofo gyvenimo, taip pat čia vyksta įvairios kitos ekspozicijos, koncertai, filmų peržiūros ir teatrų pasirodymai. 2010 m. gegužės 12 d. centre buvo atidaryta biblioteka, kurioje yra daug knygų esperanto kalba.
Gimnastika
thumb|Akrobatinė gimnastika thumb|right|Lietuvos gimnastas [[Robert Tvorogal|Robertas Tvorogalas, 2023]] thumb|Sportininkas atlieka [[sportinė gimnastika|sportinės gimnastikos pratimus ant žiedų.]] Gimnastika – sporto šaka, kurioje sportininkas turi atlikti įvairius pratimus, reikalaujančius jėgos, grakštumo, lankstumo ir koordinacijos. Žodis gimnastika kilęs iš graikų kalbos. Gimnastikos elementai plačiai naudojami cirke, taip pat įvairių pasirodymų, masinių renginių metu kaip pramoginė dalis.
Istorija
Gimnastika atsirado antikinėje Graikijoje ir labiausiai suklėstojo V a. pr. m. e. - IV a. pr. m. e.. Didžiausią įtaką gimanstikos plėtojimui darė Atėnai ir Sparta. Pastarojoje šis sportas buvo taikomas kariams parengti. Dar tik besiformuojanti sąvoka „gimnastika“ antikinėje kultūroje buvo universali. Ji apėmė įvairius fizinius pratimus, šokius ir žaidimus. Platonas aprašė gimnastikos skirstymą Atėnuose, kuri buvo suskaidytą į palestriką (lengvoji atletika, sunkioji atletika, imtynės, fechtavimas, irklavimas) ir orchestiką. Orchestika dar buvo suskaidyta į sferistiką (pratimai su kamuoliu), pačią orchestiką (kulto ir kariniaisceniniai šokiai) ir kubistiką (akrobatikos pratimai). Orchestikoje vyravo plastikos, ritmikos, raiškaus grožio šokio elementai, kurie vėliau buvo naudojami meninėje gimnastikoje, balete. Kubistikos elementai dabar atliekami akrobatikos ir sportinės gimnastikos varžybose. Romėnai nedaug prisidėjo prie gimnastikos tobulinimo, bet jie pirmieji pradėjo naudoti pratimus ant medinio arklio. Toks pratimas buvo skirtas mokyti kavaleristus. Pirmasis aprašęs pratimus ant medinio arklio ruošiant karius yra Flavijus Vegecijus.
XVI a. antroje pusėje vėl pradėta daugiau rašyti ir kalbėti apie gimnastiką. Mokslininkas iš Italijos Jeronimas Merkurialis parašė traktatą „Gimnastikos menas“, kuriame jis kvietė atgaivinti romėnų paliestiką ir orchestiką. Gimnastiką populiarino Arkandželas Tukaras. Jis organizuodavo pasirodymus, demonstruodavo įvairius pratimus. 1599 m. Paryžiuje jis išleido knygą „Trys dialogai apie akrobatinius šuolius pasisukant ore“. Antrajame dialoge rašytojas suklasifikavo akrobatikos pratimus į pratimai be prietaisų ir pratimus panaudojant prietaisus (įrankius). Tukaro veikalas tapo pirmuoju susisteminusiu akrobatikos elementus. XVIII a. pab. – XIX a. pr. vyko žinių apie fizinį ugdymą sisteminimas. Pirmieji mokslininkai, kurie stengėsi sukurti griežtą gimnastikos sistemą, buvo Gerhardas Fitas ir Johanas Gutsas-Mutsas. Vėliau iš Gutso-Mutso sistemos susiformavo dvi gimnastikos mokyklos. Viena įsitvirtino Vokietijoje ir pavadinta „Tumen“ (nuo „turnkunst“ (vikrumo menas)). Jos įkūrėjas - Fridrikas Liudvikas Janas. Kita Gutso-Mutso sistemos atšaka iš pradžių paplito Danijoje, o vėliau Švedijoje. Peras Lingas sudormavo ją į savitą gimnastikos sistemą. Šios dvi sistemos turi esminių skirtumų. F. Janas buvo gimnastikos ant prietaisų pradininkas, o P. Lingo siekė propaguoti tokius gimnastikos pratimus, kurie geriausiai tinka sveikatai stiprinti.
Mokolai
Mokolai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Marijampolės, kairiajame Šešupės krante. Seniūnaitijos centras. Pietinė kaimo dalis priklauso Marijampolės miestui, čia yra pastatyta Marijampolės Šv. Jono Pauliaus II bažnyčia. Veikia Mokolų pagrindinė mokykla, biblioteka, metalo apdirbimo bendrovės „Stevila“, „Mokana“.
Gimnastika
Istorija
Didelius nuopelnus tobulinant sportinę gimnastiką priklauso „sakalų“ gimnastikai. Šis judėjimas prasidėjo Čekijoje XIX a. antroje pusėje. „Sakalų“ gimnastikos sistemos kūrėjas buvo Prahos universiteto profesorius Miroslavas Tiršas. Jis stengėsi sukurti tokią sistemą, kuri skatintų jaunimą praktikuoti gimnastiką nuo pat mažens. Savo metodika gimnastika buvo artima vokiečių gimnastikai, bet turėjo ir skirtumų. Profesorius stengėsi visiems judesiams suteikti tokią formą, kad atliekami pratimai keltų pasitenkinimą ne tik žiūrovams, bet ir atlikėjams.
Mokolai
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Mokolai minimi 1683 m. 1905 m. liepos 11 d. streikavo Mokolų dvaro darbininkai.
Gimnastika
Istorija
1881 m. įkurta tarptautinė gimnastikos federacija (FIG), kuri yra seniausia veikianti tarptautinė sportinė federacija, pradėjo reglamentuoti ir vykdyti gimnastikos veiklą. Gimnastikos olimpiadoje varžybos vykdomos nuo 1896 m. vasaros olimpinių žaidynių.
Mokolai
Istorija
Sovietmečiu Mokolai buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1949 m. įsteigta biblioteka. Kaimą XX a. viduryje sudarė Mokolų Senkaimis, Mokolų Naujiena ir Devynkaimis (arba Dzūkakaimis).
Gimnastika
Lietuvoje
1922 m. įkurta Lietuvos gimnastikos ir sporto federacija (dabar Lietuvos gimnastikos federacija). 1938 m. šaulių sąjungos šventėje Kaune įvyko pirmosios varžybos ant gimnastikos prietaisų. 1947 m. įvyko pirmasis Lietuvos sportinės gimnastikos čempionatas. 1950 m. surengtas pirmasis Lietuvos ritminės gimnastikos čempionatas.
Nuo nepriklausomybės atkūrimo Lietuvai olimpinėse žaidynėse atstovavo šie sportininkai:
Geltė
thumb|Serratula tinctoria
Geltė (Serratula) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas iš lotynų k. žodžio serra – pjūklas; augalo lapai pjūkliškais kraštais.
Šios genties augalai ilgą laiką buvo vertinami tekstilės pramonėje kaip dažiniai augalai. Gentyje yra apie 70 rūšių, Lietuvoje auga viena rūšis – dažinė geltė (Serratula tinctoria).
Įspūdžio dovana
Įspūdžio dovanos – nematerialios dovanos, leidžiančios dovanos gavėjui patirti įspūdį. Tokių paslaugų idėja 1990 m. kilo Anglijoje. Skirtingai nuo materialių dovanų įspūdžio dovanos leidžia patirti įspūdį, pvz.: skrydis sklandytuvu, šuolis parašiutu, plaukiojimas jachta, pasivažinėjimas kartingu ir pan. Įspūdžio dovanų kuponais ar sertifikatais paprastai prekiauja tarpininkai tarp paslaugų teikėjų ir jų vartotojų.
Įspūdžio dovanos paprastai skirstomos į tokias grupes: skrydžiai, plaukiojimai, vairavimo pramogos, nuotykiai, relaksacija (SPA), nakvynės, vakarienės, degustacijos.
Alpės
Alpės – aukščiausia ir didžiausia Europos kalnų sistema.
Alpės tęsiasi 1200 km ilgio ir tarp 150 ir 250 km pločio lanku per aštuonias Alpių valstybes nuo Viduržemio jūros iki Panonijos lygumos Italijos, Šveicarijos, Lichtenšteino, Prancūzijos, Vokietijos, Austrijos, Slovėnijos teritorijose. Alpių viršūnės vakarinėje dalyje siekia daugiausia tarp 3000 ir 4300 m, Rytinėse Alpėse kalnai šiek tiek žemesni. Aukščiausia Alpių viršūnė yra 4811 m siekiantis Monblanas Vakarinėse Alpėse, 128 Alpių kalnai yra aukštesni nei 4000 m, dalis su ledynais.
Alpės yra svarbi Europos vandenskyros linija – upės iš čia teka į Šiaurės, Juodąją ir Viduržemio jūras.
Geografija
Plotas – 220 000 km². Kalnai yra palyginti mažai apledėję, didžiausias ledynas yra Alečo ledynas (Aletschgletscher). Sniego riba kalnyno pakraščiuose prasideda 2500–2600 metrų aukštyje, o kalnyno viduje – 2800-3100 metrų aukštyje.