cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bulgarijos istorija
Tautinis atgimimas
1876 m. balandžio mėn. bulgarai sukilo vadinamame Balandžio sukilime. Sukilimas buvo prastai organizuotas ir prasidėjo prieš suplanuotą laiką. Jis plačiai išplito Plovdivo regione, prie jo prisidėjo ir kai kurie šiaurės Bulgarijos rajonai Makedonijoje ir Sliveno rajone. Osmanai žiauriai numalšino sukilimą ir į regioną atkėlė nereguliariąją armiją. Daugybė kaimų buvo išplėšti, dešimtys tūkstančių žmonių nužudyti, daugiausia Batako, Perušticos ir Bratsigovo miestuose. Žudynės sukėlė audringą reakciją tarp Europos liberalų pvz.: William Gladstone, kuris pradėjo kampaniją prieš „Bulgarijos baisumus“. Kampaniją rėmė Europos intelektualai ir visuomenės veikėjai. Stipriausia reakcija kilo Rusijoje. Didžiulis Europos pasipiktinimas sukeltas Balandžio sukilimo, davė Rusijai šansą atsilyginti Osmanų imperijai.
Bušo maistas
Augalinis maistas
Augalinio bušo maisto pavyzdžiai: Taip pat – grybai Fistulina hepatica, Laccocephalum mylittiae ir kt.
Bulgarijos istorija
Tautinis atgimimas
Rusija neturėjo kitos išeities kaip tik paskelbti karą osmanams 1877 m. balandžio mėn. Bulgarai padėjo rusams. Koalicija sutriuškino osmanus Šipka Pass ir Pleveno mūšiuose ir 1878 m. sausio mėn. išlaisvino didžiąją dalį Bulgarijos teritorijų.
Bulgarijos karalystė
thumb|Bulgarijos karalystė 1915 m.
Bušo maistas
Paruošimo būdai
Aborigenų senosios mitybos tradicijos smarkiai pakito nuo 1788 m., kai prasidėjo imigracija į Australiją, ypač labai kolonizuotuose pietryčių Australijos srityse. Praradus žemes pasidarė kur kas sunkiau rasti tradicinio maisto. Pakito net ir žemės ūkio neužimti plotai. Atsirado įvežtinių maistinių augalų.
Paskutiniais metai bušo maistas ėmė populiarėti ir neaborigenų tarpe. Dėl komercinio bušo maisto naudojimo kyla problemų dėl intelektinės nuosavybės apsaugos – aborigenai turi turėti tam tikras teises į savo tradicinius receptus.
Bulgarijos istorija
Bulgarijos karalystė
Berlyno sutartis (1878 m.), kurios sudarymą prižiūrėjo Otas fon Bismarkas iš Vokietijos ir Bendžaminas Disraelis iš D.Britanijos, pakeitė ankstesnę sutartį ir panaikino laikiną Bulgarijos valstybę. Sukurta nepriklausoma Bulgarijos kunigaikštystė tarp Dunojaus ir Stara Planina su sostine Veliko Turnove. Ši valstybė turėjo būti prižiūrima osmanų, bet ją valdė Bulgarijos kongreso išrinkto ir didžiųjų valstybių patvirtinto princo notabliai. Jie reikalavo, kad princas nebūtų rusas, bet kompromisas pasiektas išrinkus princą Aleksandrą iš Batenbergo, caro Aleksandro II sūnėną. Sukurta autonominė osmanų provincija – Rytų Rumelija. Bulgarai Makedonijoje ir rytų Trakėje palikti valdyti sultonui. Kai kurios Bulgarijos žemės atiteko Serbijai ir Rumunijai.
Balkanų karai
miniatiūra|left|Bulgarijos savanoriai 1911 m. nacionalistų ministras pirmininkas, Ivanas Gešovas suformavo sąjungą su Graikija ir Serbija su kuriomis ketino kartu pulti osmanus. 1912 m. vasario mėn. su Serbija, o 1912 gegužės mėn. su Graikija Bulgarija pasirašė slaptas sutartis. Juodkalnija irgi buvo įtraukta į paktą. Sutartyse nurodytas Makedonijos ir Trakės padalijimas sąjungininkėms, nors padalijimo linijos buvo pavojingai neaiškios. Po to, kai osmanai atsisakė įgyvendintų reformų ginčijamuose rajonuose, prasidėjo Pirmasis Balkanų karas 1912 spalio mėn.. Sąjungininkės nugalėjo osmanus.
Bulgarija patyrė daugiausia nuostolių iš visų sąjungininkių ir manė turinti teisę į didžiausias teritorijas. Serbija nesutiko ir atsisakė atlaisvinti bet kurią teritoriją, užkariautą šiaurės Makedonijoje, sakydama, kad bulgarų armijai nepavyko pasiekti savo prieškarinių tikslų Adrianopolyje (užimti jį be serbų pagalbos) ir kad prieškarinis susitarimas dėl Makedonijos padalijimo turi būti peržiūrėtas. Kai kas dėl šio klausimo siūlė Bulgarijai kariauti su Serbija ir Graikija.
1913 birželio mėn. Serbija ir Graikija suformavo naują sąjungą prieš Bulgariją. Serbijos ministras pirmininkas Nikola Pašičius teigė, kad Graikija galės pasilikti Trakę, jeigu padės Serbijai išlaikyti Bulgariją atokiai nuo Makedonijos dalies, priklausančios Serbijai, o graikų ministras pirmininkas Eleftherios Venizelos sutiko. Laikydamas tai prieškarinių susitarimų pažeidimais ir padrąsintas Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos, caras Ferdinandas paskelbė karą Serbijai ir Graikijai ir Bulgarijos armija puolė birželio 29 d. Serbų ir graikų pajėgos iš pradžių traukėsi prie vakarų sienos, bet greitai perėmė iniciatyvą ir privertė bulgarus pasiduoti. Kovos buvo įnirtingos, nukentėjusių daug, ypač pagrindiniame Bregalnitsos mūšyje. Tada ir Rumunija įsitraukė į karą ir puolė Bulgariją iš šiaurės, osmanai iš pietryčių.
Bulgarijai pralaimėjus karą reikėjo perduoti Makedonijos dalį Serbijai ir Graikijai, atsinaujinusiai Osmanų imperijai - Adrianopolį. Rumunija prisijungė pietų Dobrują.
Pirmasis pasaulinis karas
120px|thumb|Karo Serbijai paskelbimo manifestas 1914 m.
Po Balkanų karų, Bulgarijos nuomonė apie Rusiją ir vakarus pasikeitė, iš kurių ji nesulaukė pagalbos. Vasilio Radoslavovo vyriausybė suvienijo Bulgariją su Vokietijos imperija ir Austrija-Vengrija, net jeigu tai reiškė tapimą Osmanų sąjungininke, Bulgarijos pagrindine prieše. Bet dabar Bulgarija neturėjo jokių pretenzijų osmanams, kur Serbija, Graikija ir Rumunija (Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos sąjungininkės) turėjo užėmusios Bulgarijos žemių.
Pirmus Pirmojo pasaulinio karo metus Bulgarija praleido atsigaudama po Balkanų karų. Tačiau, kai Vokietija pažadėjo atnaujinti San Stefano sienas, Bulgarija, turėjusi didžiausią armiją Balkanuose, paskelbė karą Serbijai 1915 m. spalio mėn. D. Britanija, Prancūzija ir Italija tada paskelbė karą Bulgarijai.
Susivienijusi su Vokietija, Austrija-Vengrija ir Osmanų imperija, Bulgarija pasiekė karinių pergalių prieš Serbiją ir Rumuniją, okupuodama didelę dalį Makedonijos, įžengė į Graikijos Makedoniją ir atėmė iš Rumunijos Dobrują 1916 m. spalio mėn.
Tačiau greitai karas išvargino bulgarus, kurie kentėjo dėl ekonominių sunkumų ir nenorėjo kautis prieš stačiatikius susivieniję su musulmonais. Žemdirbių partijos lyderis, Aleksanduras Stamboliyski buvo įkalintas už karo opoziciją. Rusijos revoliucija 1917 m. vasario mėn. ypač paveikė Bulgariją, paskleidusi antikarines ir antimonarchines idėjas tarp karių ir miestų. Birželį Radoslavovo vyriausybė atsistatydino. Kariuomenėje įvyko Maištas, Stamboliyskis paleistas ir įkurta respublika.
Antras pasaulinis karas
miniatiūra|Sofijos bombardavimas 1944 m. Prasidėjus Antram pasauliniam karui, Bulgarijos karalystės vyriausybė vadovaujama Bogdano Filovo paskelbė neutralumo poziciją, pasiryžusi išlaikyti ją iki karo pabaigos, bet tikėdamasi gauti teritorijų be kraujo praliejimo, ypač žemių, kur dominuoja bulgarų bendruomenė. Bet buvo aišku, kad dėl centrinės geopolitinės Bulgarijos pozicijos Balkanuose stipriai spaus abi Antro pasaulinio karo pusės. Turkija buvo pasirašiusi nepuolimo paktą su Bulgarija.
Bulgarijai pasisekė derybose ir 1940 m. rugsėjo 7 d. pasirašytoje ašies valstybių remtoje Krajovos sutartyje atgauti pietų Dobrują. Tai sustiprino bulgarų viltis išspręsti teritorines problemas be tiesioginio įsikišimo į karą.
Tačiau ašies jėgos privertė Bulgariją įsitraukti į karą 1941 m., kai vokiečių kariai ruošėsi įsiveržti į Graikiją iš Rumunijos ir pasiekė Bulgarijos sienas bei reikalavo leidimo pereiti Bulgarijos teritoriją. Pagrasintas karine konfrontacija caras Borisas III neturėjo kitos galimybės, tik prisijungti prie fašistų bloko, tai neoficialiai įvyko 1941 m. kovo 1 d. Prieštaraujančių nebuvo daug, nes Sovietų sąjunga buvo pasirašiusi nepuolimo paktą su Vokietija. balandžio 19-20 d. Bulgarijos kariuomenė įsiveržė į Jugoslaviją ir Graikiją. Lapkričio 25 d. Bulgarija pasirašė antikominterno paktą. Po Perl Harboro užpuolimo Vakarų sąjungininkai paskelbė Bulgarijai karą.
Bulgarijos liaudies respublika
1944–1989 m. valstybė buvo žinoma kaip „Bulgarijos liaudies respublika“ valdoma Bulgarijos komunistų partijos. 1990 m. partija pasikeitė pavadinimą į „Bulgarijos socialistų partija“ ir sudarė valdančios vyriausybės dalį.
Dimitrovas priešinosi nacių Vokietijai per 1933 m. Reichstago gaisro teismą, vėliau valdė Kominterną Populiariojo fronto periodu. Jis puoselėjo artimus ryšius su Jugoslavijos komunistų lyderiu Tito ir tikėjo, kad Jugoslavija ir Bulgarija, kaip glaudžiai susijusios pietų slavų tautos, turėtų suformuoti federaciją. Ši mintis nepatiko Stalinui, ir po Dimitrovo staigios mirties 1949 m. liepos mėn. kilo įtarimų, kad tai neatsitiktinis įvykis, nors to nepavyko įrodyti. Jis sutapo su Tito išmetimu iš Kominformo ir po to ėjusio disidentų persekiojimu Bulgarijoje. Tai baigėsi parodomuoju teismo procesu ir deputato ministro pirmininko Tricho Kostovo išmetimu. Senasis Kolarovas mirė 1950 m. ir valdžia perėjo į radikalaus stalinisto Vulko Chervenikovo rankas.
Bulgarijos stalinistų fazė tęsėsi mažiau nei 5 metus. Žemdirbystė kolektyvizuota ir numalšinti valstiečių sukilimai. Pastatytos darbo stovyklos ir represijų įkarštyje ten atvežta apie 100 000 žmonių. Stačiatikių patriarchas perkeltas į vienuolyną, o bažnyčia paskelbta valstybės kontroliuojama. 1950 m. diplomatiniai santykiai su JAV nutrūko. Turkų mažuma persekiota, atsigavo nesutarimai dėl sienų su Graikija ir Jugoslavija. Tačiau Chervenkovo palaikymo bazė net komunistų partijoje buvo nedidelė, kad jis išliktų, mirus patronui Stalinui. 1953 m. kovo mėn. mirė Stalinas, o 1954 m. kovo mėn. Chervenkovas pašalintas partijos sekretorių su naujos vadovybės pritarimu iš Maskvos ir pakeistas Todoro Zhivkovo. Chervenkovas liko premjeru iki 1956 m. balandžio mėn., kai jį atleido ir pakeitė Antonas Yugovas.
Bulgarijos Respublika
Tuo metu, kai Mikhailo Gorbačiovo reformų įtaka Sovietų sąjungoje paveikė Bulgariją XX a. 9 dešimtmečio pab., komunistams ir jų vadams nepavyko atlaikyti pokyčių. 1989 m. lapkričio mėn Sofijoje vyko demonstracijos dėl ekologinių problemų ir greitai išplito į judėjimą dėl politinės reformos. Komunistai atsakė atleisdami Živkovą ir pakeisdami jį Petaru Mladenov, bet tai nedavė lauktų pasekmių. 1990 m. vasario mėn. partija savanoriškai atsisakė valdžios ir 1990 m. birželio mėn. įvyko pirmieji laisvi rinkimai nuo 1931 m., kuriuos laimėjo nuosaikus komunistų partijos sparnas, persivadinęs Bulgarijos Socialistų partija. 1991 m. liepos mėn. priimta nauja konstitucija, kurioje nustatytos silpnos išrinkto prezidento ir premjero, atsakingo už įstatymų leidžiamąjį organą, pozicijos.
Kaip ir kitoms pokomunistinėms valstybėms rytų Europoje, Bulgarijai sunku buvo pereiti į kapitalizmą. Anti-komunistiška Demokratinių pajėgų sąjunga vadovavo nuo 1992 m. iki 1994 m. ir vykdė žemės bei įmonių privatizaciją, paleisdama vyriausybės įstaigų akcijas piliečiams, bet dėl to kilo masinis nedarbas, nes nekonkurencingos įmonės žlugo ir atsiskleidė Bulgarijos industrijos ir infrastruktūros silpnybės. Socialistai vaizdavo save kaip vargšų gynėjus prieš laisvos rinkos pavojus. Reakcija prieš ekonomikos reformą leido Zhanui Videnovui iš socialistų partijos perimti valdžią 1995 m. bet 1996 m. socialistų vyriausybė irgi patyrė sunkumų, o prezidento rinkimuose išrinktas demokratas Petar Stoyanov. 1997 m. socialistų vyriausybė suiro, ir į valdžią atėjo demokratų partija. Tačiau nedarbas išliko ir rinkėjai liko nepatenkinti abejomis partijomis.
Restless and Wild (albumas)
Restless and Wild – ketvirtasis heavy metal grupės Accept iš Vokietijos studijinis albumas kontinentinėje Europoje išleistas 1982 m., o 1983 m. – JAV ir JK. Pirmas grupės albumas įrašytas naujoje studijoje, grupė persikėlė į Dieter Dierks studiją Štomelne (Vokietija). Šiame albume visose dainose dainavo tik Udo Dirschneider. Michael Wagener vėl tvarkė įrašų garsą.
Prie grupės visai prieš išleidžiant šį albumą prisijungė Jan Koemmet, tad pačiame įrašyme nedalyvavo. Gitaros partijas galutinėje versijoje įgrojo vienas Wolf Hoffmann, nors Herman Frank prie grupės įsijungė albumo išleidimo metu ir yra įrašytas kaip atlikėjas.
Lavina
miniatiūra|dešinėje|300px|Lavina Lavina arba sniego lavina – greitas didelio sniego kiekio kritimas žemyn šlaitu, dažniausiai vykstantis kalningose vietovėse. Nors į galingas sniego lavinas gali įsimaišyti ledas, akmenys, medžiai ir kiti objektai, jų sukėlėjas ir pagrindinis komponentas visada būna sniegas. Sniego lavinų nereikėtų maišyti su nuošliaužomis, akmenų nuoslankomis ir ledo nuoslankomis. Kalningose vietovėse lavinos yra vienas iš rimčiausių pavojų gyvybei ir turtui, nes jos turi didžiulę griaunamąją jėgą. Pačios didžiausios lavinos gali judėti didesniu nei 300 km/h greičiu ir ilgas distancijas nunešti daugiau nei 10 milijonų tonų sniego.
Restless and Wild (albumas)
Albumas geriausiai žinomas dėl pirmosios dainos „Fast as a Shark“, kuri laikoma viena pirmųjų speed metal dainų.
Lavina
Apžvalga
Sniego griūtis – greitas sniego srautas, judantis šlaitu žemyn. Griūtis paprastai įvyksta atskaitos zonoje nuo mechaninio sniego suspaudimo sutrikimo (plokščių lavinoje), kai sniego sankaupos viršija savo jėgas. Prasidėjusios griūtys paprastai greitai spartėja ima augti masė ir tūris, nes jos traukia daugiau sniego. Jei lavina juda pakankamai greitai, kai kuris sniegas gali maišytis su oru formuodamas smulkaus sniego laviną.
Restless and Wild (albumas)
Albumo versijos kitose šalyse (ne Vokietijoje) buvo išleisto su kitokiu viršeliu, degančias gitaras pakeičiant į grupės koncerto nuotrauką.
Atlikėjai
thumb|left|180px|Alternatyvus viršelis
Lavina
Apžvalga
Sniego suspaudimo apkrova vyksta dėl gravitacijos, sutrikimus gali sukelti ir kiti sniego silpnėjimai suspaudimuose arba padidinta apkrova dėl kritulių. Griūtys, kurios atsiranda tokiu būdu yra žinomos kaip savaiminės griūtys. Griūtys taip pat gali būti sukeltos kitų apkrovimų, pavyzdžiui slidininkų, gyvūnų ar sprogmenų. Seisminis aktyvumas taip pat gali sukelti sniego suspaudimą ir griūtis.
Nors pirmiausia susidaro tekantis sniegas ir oras, didelės griūtys gali traukti ledus, uolas, medžius ir kitą medžiagą ant šlaito, pavojingas purvo ir akmens nuošliaužas, sukeltas išnykstančių ledo kritimų. Griūtys nėra reti ar atsitiktiniai įvykiai, bet yra endeminės, bet kokiuose kalnuose, kaip nuolatinis sniego kaupimasis. Griūtys yra labiausiai paplitusios žiemą ar pavasarį, bet ledynų judesiai gali sukelti ledo ir sniego griūtis, bet kuriuo metų laiku. Kalnuotame reljefe, griūtys yra vienos rimčiausių gamtinių pavojų gyvybei ir turtui, o jų naikinamojo pajėgumo rezultatas – su jomis vykstančio didžiulės masės sniego slinkimas dideliu greičiu.
Nėra visuotinai priimtos griūčių klasifikacijos – skirtingos klasifikacijos yra naudingos skirtingiems tikslams. Griūtys gali būti aprašytos pagal jų dydį, naikinamąjį potencialą, iškėlimo mechanizmą, sudėtį ir dinamiką.
Formavimasis ir tipai
Dauguma griūčių atsiranda spontaniškai audrų metu padidėjus apkrovai dėl sniego kritimo. Antra didžiausia gamtinių griūčių priežastis yra metamorfiniai sniego suspaudimo pokyčiai, pavyzdžiui dėl saulės spindulių tirpstantis sniego suspaudimas. Kitos fizinės priežastys yra lietus, žemės drebėjimai, uolų ir ledo nuošliaužos. Dirbtiniai griūčių sukėlėjai apima slidininkus, sniegaeigius ir kontroliuojamą sprogdinimo darbą.
Lavina pradžioje pradeda judėti tik nedideliu sniego kiekiu, atpažinti sunkoka, tai yra tipiška šlapio sniego griūtims ar griūtims sausame nekonsoliduotame sniege. Tačiau, jei sniegas susiformuotų į standžias plokštes, viršutinį silpną sluoksnį, tada lūžiai gali sklisti labai greitai, didelis kiekis sniego (gali būti tūkstančiai kubinių metrų) pradeda judėti beveik tuo pačiu metu.
Puraus sniego griūtys
Puraus sniego griūtys, dažniausiai paplitusios statesnėse vietovėse, dažnai pasitaiko šviežiai sumažėjusio, mažo tankio paviršiniame sniege arba senesniame sniege, kuris yra sušvelnintas stiprių saulės spindulių. Puraus sniego griūtys paprastai prasideda viename taške ir lavina palaipsniui išsiplečia, ji keliauja šlaitu žemyn ir nešasi daugiau sniego. Šioms sniego lavinoms būdinga forma paprastai apibūdinama kaip ašaros formos. Didelis, purus lavinų sniegas gali sukelti plokštės griūtis.
Perdangos sniego griūtys
Perdangos griūčių forma dažnai nusėda sniege arba būna perklostoma vėjo. Jos turi būdingą išvaizdą – išpjautą sniego bloką iš apylinkių lūžių. Plokščių griūčių elementus apima: karūnos lūžis prie starto zonos viršuje, šoniniai lūžiai starto zonoje iš pusių ir lūžis apačioje, vadinamas tvirta siena. Vainikėliai ir šoniniai lūžiai yra vertikalios sienelės sniege, apibrėžiančios sniegą, kuris buvo pernešamas lavinoje nuo sniego, kuris liko ant šlaito. Plokščių storis gali skirtis nuo kelių centimetrų iki trijų metrų. Perdangos griūtys sudaro apie 90% lavinų susijusių su žuvusiais nutolusiais vartotojais.
Sauso sniego griūtys
Didžiausia griūčių forma, neramios sustabdytos srovės, žinoma kaip sauso sniego griūtis arba mišri griūtis. Tokia griūtis sudaro sauso sniego debesį, kurį užlieja tanki lavina. Gali susidaryti iš bet kokio tipo sniego arba prasidedančio mechanizmo tipo, bet paprastai atsiranda su šviežiais sausais milteliais. Jie gali viršyti 300 kilometrų per valandą greitį, o masė siekti iki 10.000.000 tonų, jų srautai gali nukeliauti ilgus nuotolius slėnio lyguma į žemutinę dalį ir net į kalną trumpais atstumais.
Šlapio sniego griūtys
Skirtingai nuo sauso sniego griūčių, šlapio sniego lavinos pasižymi mažu slenkančio sniego ir vandens greičiu su uždaru srautu kelio paviršiuje. Mažas slinkimo greitis susidaro dėl trinties tarp slydimo paviršiaus kelio ir vandens prisotinto srauto. Nepaisant mažo greičio (~ 10-40 kilometrų per valandą), šlapio sniego lavina gali generuotis į galingą griaunamąją jėgą dėl didelės masės ir tankio. Šlapios sniego lavinos srautas gali slūgti per minkštą sniegą ir gali apibėgti riedulius, žemę, medžius ir kitus augalus; paliekant paveiktą ir dažnai išraižytą žemę lavinos kelyje. Šlapio sniego griūtys gali prasidėti nuo puraus sniego, ar plokščių atleidimo, pasitaikančių sniego užpildymų, kurie yra prisotinti vandens ir, kuriuose vyksta izoterminis balansavimas iki vandens lydymosi temperatūros. Šlapios sniego griūtys dažnai susijusios su klimato lavinų ciklų pabaiga žiemos sezono metu, kai yra didelės dienos atšilimas.
Dinamika
Plokščių lavinų formos suyra į vis mažesnius fragmentus, sniegas keliauja žemyn. Fragmentai tampa pakankamai mažais išoriniais sluoksniais lavinoje, vadinamas judėjimo sluoksnis įgauna skysčio savybes. Dalis plokščių gali tapti pakankamai smulkiomis dalelėmis atsižvelgiant į sniego kiekį ore, dalis gali atsiskirti nuo lavinos urmu ir keliauti didesniu atstumu, kaip sauso sniego lavina. Moksliniuose tyrimuose naudojant radarą, po 1999 m. Galturo lavinos nelaimės, pasitvirtino hipotezė, kad lavinos judėjimo sluoksnis formuojasi tarp paviršiaus ir ore sudedamųjų dalių, kurios taip pat gali atsiskirti nuo lavinos. Judanti lavina yra svoriui lygiagretus šlaito komponentas. Lavina progresuoja su nestabiliu sniegu kelyje, įtraukiant didėja bendras svoris. Ši jėga didėja su šlaito statumu, o mažėja su nuolydžiu. Pasipriešinimo sudedamosios dalys yra sąveikaujantys vienas su kitu veiksniai: trintis tarp lavinos ir paviršiaus apačios, trintis tarp oro ir sniego persiskirstymo, skysčių dinamika priekiniame krašte, šlyties pasipriešinimas tarp lavinos ir oro, šlyties varža per lavinos fragmentus. Lavina toliau greitės iki varža viršys priekinę jėgą.
Europos lavinų rizikos lentelė
Europoje lavinos pavojai yra plačiai vertinami tokiu santykiu, kuris buvo priimtas 1993 metų balandį pakeitus ankstesnes nestandartines nacionalines sistemas. Aprašymai paskutinį kartą buvo atnaujinti 2003 metų gegužę padidinus vienodumą. Prancūzijoje, dauguma žūsta lavinose esant rizikos 3 ir 4 lygmeniui. Šveicarijoje dažniausiai atsiranda 2 ir 3 lygmenys. Manoma, kad tai gali būti dėl nacionalinių skirtumų aiškinimo vertinant riziką.
Gradientas:
Kanados lavinų dydžių klasifikacija
Kanados lavinų dydžių klasifikacija remiasi lavinų sukeliamomis pasekmėmis. Pusė dydžių bendrai naudojami.
Susiję srautai
Nuolaužų srautas (angl. Debris flow)
Gravitacinė srovė (angl. Gravity current)
Savaitė (žurnalas)
Savaitė – savaitinis iliustruotas žurnalas, ėjęs 1940 m. sausio – birželio mėn. ir 1942–1944 m. birželio mėn. Kaune.
Kanopa
thumb|Arklio kanopos sandara. Rožiniai – minkštieji audiniai Šviesiai pilki – kaulai Mėlynos – sausgyslės Raudona – derma Geltona – piršto pagalvėlė Tamsiai pilka – raginė varlė Oranžinis – kanopos padas Ruda – sienelė (nagas) Kanopa – kanopinių žvėrių piršto galas padengtas storu, tvirtu nagu. Kanopą sudaro kanopos padas ir kietą sienelę aplink piršto galą sudarantis nagas. Įprastai gyvūno svorį laiko abi šios dalys. Kanopos nuolat auga ir nusidėvi vaikštant.
Savaitė (žurnalas)
Istorija
Įsteigė, leido ir redagavo Kazys Obolėnas. Tiražas 1940 m. – 5000 egz.
Kanopa
Kanopas turi 2 žinduolių būriai – porakanopiai ir neporakanopiai. Kai kada kanopiniais laikomi ir kupranugariniai, bet iš tiesų jų pirštai minkštesni už kanopas, o nagai ne tokie dideli.
Arabų raštas
Arabų raštas – iš aramėjų rašto išsivysčiusi abėcėlė, naudojama kai kurių Afrikos ir Azijos kalbų garsams užrašyti, iš jų – arabų, persų (farsi), kurdų, urdu, turkų (iki 1928 m.) ir kt.
Kanopa
Porakanopiai ant kiekvienos kojos turi 2 kanopas. Dauguma (elniai, šernai) turi dar ir 2 kanopėles, esančias už kanopų, aukščiau ant pėdos. Gyvūnui ramiai einant kietu pagrindu, kanopėlės dažniausiai jo nesiekia, tačiau einant minkštu pagrindu, bėgant ar šokinėjant kanopėlės suteikia papildomą atramą. Dalis porakanopių kanopėlių neturi (žirafos, šakiaragiai).
Neporakanopiai gali turėti vieną kanopą (arkliai), 3 kanopas (raganosiai) arba vieną kanopą ir 2 kanopėles. Tapyrai turi 3 kanopas ant užpakalinių kojų ir 4 ant priekinių.
Pulos Jurajaus Dobrilos universitetas
Pulos Jurajaus Dobrilos universitetas Kroatijos universitetas Puloje, Istrija. Universitetas įkurtas 2006 m.
Arabų raštas
Standartinė transliteracija yra ISO 233.
Poziciniai raidžių variantai
Arabų raštas priebalsinis – tai reiškia, jog kasdieniniame rašte trumpieji balsiai nežymimi. Rašoma iš dešinės į kairę, iš viršaus į apačią. Abėcėlę sudaro 28 pagrindinės raidės. Dauguma raidžių turi 4 pozicinius variantus: atskirtą, pradinį, vidurinį ir baigiamąjį.
Balsių žymėjimas
Nors arabų raštas priebalsinis, ilgieji balsiai rašte visgi žymimi. Balsių arabų kalboje tik 6 (neįskaitant gausių alofonų): [a], [i], [u], [ā], [ī], [ū]. Šiam tikslui naudojamos pusbalsius [w] ir [j] žyminčios raidės (ي, و) bei jokiam specialiam garsui nepriskirta raidė alif. و pailgina [u], ي pailgina [i], o alifas – [a].
Diakritikai
Trumpieji balsiai arabų kalboje gali būti žymimi diakritikais. Šie ženklai taip pat naudojami išreikšti kai kurioms kitoms žodžių fonetinėms savybėms: priebalsių ilgumui (t. y. sudvigubėjimui), hamzei (reiškiniui, panašiam į žemaičių, danų ar latvių laužtinę priegaidę ar vokiečių knachlautą), gramatinėms formoms ir pan. Šie ženklai fakultatyvūs – jie vartojami daugmaž taip pat kaip ir lietuvių kalbos kirčio ženklai (žodynuose, vadovėliuose ir pan. Taip pat šventuosiuose raštuose (Korane)). Vadinasi, norint taisyklingai perskaityti arabų kalbos žodžius vien abėcėlės išmanyti nepakanka – reikia turėti supratimą apie arabų kalbos morfologinę bei sintaksinę sandarą.
Kiti diakritikai:
Lokautas
Lokautas – darbdavio tiesioginės kovos metodas. Darbuotojams neleidžiama dirbti, nemokamas darbo užmokestis. Jei streikuoja tik dalis darbuotojų, taip galima sukelti konfliktą, padedantį nutraukti streiką.
Formos
Žinomi du lokauto tipai:
Priežastys
Paprastai vyksta įnirtingi darbdavio ir profsąjungos ginčai dėl šaltojo lokauto pagrįstumo ir teisėtumo. Profsąjunga gali užginčyti, jog toks darbdavys gali neveikiančio padalinio paslaugas nusipirkti iš nestreikuojančias įmones valdančių savo kolegų.
Kapčiamiesčio seniūnija
Kapčiamiesčio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Lazdijų rajono savivaldybės pietuose, Lenkijos ir Gudijos pasienyje.
Geografija
Beveik visą seniūnijos plotą dengia Kapčiamiesčio giria. Pietrytiniu pakraščiu (siena su Gudija) teka Nemunas, o pietine ir pietrytine riba (siena su Lenkija) teka Juodosios Ančios intakai Igara bei Mara. Svarbiausia upė, tekanti per pačią seniūniją, yra Baltoji Ančia (su intaku Nieda). Gausu ežerų (Veisiejis, Ančia, Kaviškis, Juodas Kauknoris, Kauknorėlis, Baltas Kauknoris, Ragažius, Dumblinis, Neviedis ir kt.), pelkių (Krakinio pelkė), sudarytas didelis Baltosios Ančios tvenkinys. Šiaurinė seniūnijos dalis patenka į Veisiejų regioninį parką.
Kapčiamiesčio seniūnija yra viena iš didžiausių ir rečiausiai gyvenamų Lietuvos seniūnijų.
Istorija
Seniūnija sudaryta iš anksčiau buvusios Kapčiamiesčio apylinkės.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Neringa Abrutytė
Neringa Abrutytė (g. 1972 m. gruodžio 27 d. Nidoje) – lietuvių poetė ir vertėja.
Biografija
1991 m. baigė Nidos vidurinę mokyklą. VU studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą, universitetą baigė 1998 m. Gyveno užsienyje (Danijoje). Nuo 1998 m. LRS narė.
Bibliografija
Išleido eilėraščių rinkinius:
Parašė pjesę „Barono Miunchauseno meilė ir kt… nusivylimai“, 1998. Neringa Abrutytė yra parašiusi keletą novelių, literatūros apžvalgų, recenzijų.
Iš prancūzų kalbos išvertė:
Išvertė iš graikų kalbos Sotirio Souliočio bei iš slovėnų kalbos Alešo Štegero eilėraščių ir iš vokiečių kalbos Wolfgango Borcherto ir Hertos Müller novelių.
Arizonos Coyotes
Arizonos „Coyotes“ – NHL Vakarų konferencijos Ramiojo vandenyno pogrupio ledo ritulio komanda iš Glendeilo Arizonos, JAV.
Istorija
Vinipego „Jets“
1972 m. Vinipegas gavo galimybę dalyvauti WHA lygoje. 1976, 1978, 1979 m. klubas laimėjo Avco taurę. 8-ajame dešimtmetyje dauguma komandų bankrutavo, bet Vinipego „Jets“ išsilaikė ir persikėlė į NHL lygą. 9-ajame dešimtmetyje lyga plėtėsi į JAV, todėl augo komandų išlaidos, ir nebegalėdama konkuruoti finansiškai komanda bankrutavo.
Arizonos „Coyotes“
1996 m. pradžioje Vinipego „Jets“ buvo perpirkti ir perkelti į Fyniksą.
2009 m. kovo 5 d. komandai buvo iškelta bankroto byla. 2009 m. kovo 6 d. verslininkas Jim Balsillie pateikė pasiūlymą nupirkti ir perkelti komandą į pietų Ontariją, tačiau NHL vadovybė paskelbė, kad ji "nepalieka komandų likimo valiai", taip pat, kad komandos savininkas Jerry Moyes neturėjo teisės paskelbti komandai bankroto. 2009 m. liepos 16 d. teisėjas atmetė J. Balsillie pasiūlymą.
Vilniaus Šv. Kryžiaus bažnyčia
Sovietmečiu čia buvo vadinamoji mažoji baroko salė. Dabar čia laikomos mišios lietuvių kalba. thumb|left|220px|Vienuolyno vaizdas iš kiemo
Istorija
Bažnyčia priklausė vienuoliams bonifratrams. Ji pastatyta 1543 m. (kitais šaltiniais – 1635 ar 1725 m.). Po 1737 m. gaisro bažnyčia rekonstruota, įrengtas vėlyvojo baroko interjeras.
1976 m. sumontuoti nauji vargonai, įkurta Mažoji baroko salė.
Nove Kževas (Lomžos apskritis)
Nove Kževas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Maskvos konferencija (1944)
Ketvirtoji Maskvos konferencija, dėl savo kodinio pavadinimo TOLSTOY dar vadinama Tolstojaus konferencija, tarp pagrindinių Antrojo pasaulinio karo Sąjungininkų vyko nuo 1944 m. spalio 9 iki 19 d.
Pagrindiniai Sovietų Sąjungos atstovai konferencijoje – Sovietų lyderis Josifas Stalinas ir SSRS užsienio reikalų ministras Viačeslavas Molotovas. Jungtinei Karalystei atstovavo premjeras Vinstonas Čerčilis ir užsienio reikalų sekretorius Antonis Edenas. Jungtinės Karalystės imperinio generalinio štabo vadas feldmaršalas seras Alanas Brukas, Jungtinių Valstijų ambasadorius Maskvoje Averelas Harimanas ir Jungtinių Valstijų kariuomenės misijos Maskvoje vadas generolas Džonas Dynas dalyvavo konferencijoje kaip stebėtojai. Konferencijoje taip pat dalyvavo Londone įsikūrusi Lenkijos emigracinė vyriausybė ir Liubline įsikūrusi laikinoji komunistinė Lenkijos vyriausybė.
Sovietų Sąjungos įstojimas į karą prieš Japoniją, pokario Balkanų padalijimas (Procentinio susitarimo forma) ir Lenkijos ateitis – pagrindinės problemos diskutuotos konferencijoje. Britai taip pat sutiko į SSRS grąžinti be išimties visus buvusius sovietų piliečius, patekusius į vokiečių nelaisvę.
Haliucinogenai
Haliucinogenų skirstymas
Siaurąją prasme haliucinacija yra jokio ryšio su tikruoju pasauliu neturintis (realybėje neegzistuojantis) vaizdinys, kuris lengvai gali būti supainiotas su realybe. Tačiau „haliucinacija“, sukuriama haliucinogeninių medžiagų tiksliau galėtų būti apibūdinama kaip pakitęs normalaus pasaulio suvokimas, nes dažniausiai medžiaga tik pakeičia suvokimą apie jau egzistuojantį objektą. „Tikrąsias“ haliucinacijas sukelia haliucinogeninės medžiagos, apjungtos į grupę anglišku pavadinimu deliriants, arba kartais vadinamos tiesiog „tikraisiais haliucinogenais“.
Dėl to, kad daug įvairių medžiagų, ypač kai kalbama apie narkotikus, priskiriama haliucinogenams, juos yra priimta pagal poveikį skirstyti į tris grupes:
Psichodelikai
thumb|right|250px|[[Pejotlis]] Psichodelinės medžiagos yra klasifikuojamos kaip medžiagos, kurių pagrindinis poveikis yra paaštrinti arba sustiprinti mąstymo procesus. Pagal Aldous Huxley, šios medžiagos veikia „išjungdamos“ blokatorius smegenyse, kurie atsakingi už nesvarbios, neesminės informacijos filtravimą, siekiant išlaikyti efektyvų, stabilų, kad ir lėtesnį smegenų darbą. Paveiktos psichodelikų smegenys tiesiog „užtvindomos“ informacija. Psichodelikų iššaukta būsena vertinama labai skirtingai, dvejopai. Daugiausia manoma, kad taip aktyvinama smegenų veikla ir pasiekiamas laikinas labai padidintas sąmoningumas, tartum pakartojamas pabudimas iš miego į dar aktyvesnę būseną. Nors ir tokia nestandartinė būsena smegenis vargina, ypač jei dažnai kartojama. Aktyvūs narkotinių medžiagų priešininkai, nors ir moksliškai nepagrįstai, bet tvirtina, kad smegenis užplūsta tiek informacijos, kiek jos negali apdoroti, todėl sutrinka jų veikla.
Psichodelikų veikimas gali būti labai skirtingas, priklausomai nuo nuotaikos, dozės, supančios aplinkos ir dar daugelio veiksnių. „Kelionė“ (taip vadinamas medžiagos poveikis, sukelti vaizdiniai ir potyriai) gali tęstis nuo kelių valandų iki kelių parų. Kai kurie psichodelikai iškraipo tik vieną jutimą, pavyzdžiui, DIPT veikia žmogaus klausą.
Daugumą psichodelikų labai sunku ar net neįmanoma mirtinai perdozuoti, nes mirtinos dozės nuo kelių šimtų iki kelių tūkstančių kartų didesnės už tas, kurios pardavinėjamos gatvėje ir reikalingos norimam poveikiui gauti. Nemažos dalies medžiagų kaip MDMA ar kanapių didesnės dozės poveikis gali panašus į psichodelikų. Tačiau dėl psichodelikams nebūdingo stipraus pašalinio poveikio, negali būti priskirtos prie šios medžiagų grupės. Be to, jos veikia visiškai skirtingus receptorius, lyginant su psichodelikais.
Psichodelikams iš geriau žinomų medžiagų priskirtina: LSD, psilocibinas, meskalinas.
Blokuojantys haliucinogenai
Tai medžiagos, kurios taip pat sukelia haliucinacijas, nors ir visai kitu keliu. Užblokuojami receptoriai ir dėl to pasiekiama sapno, transo būsena. Iš esmės panaši smegenų būsena gali būti gaunama ir vartojant blokuojantiesiems haliucinogenams priešingai veikiančius – ne blokuojančius, o kaip tik visus sveikuose smegenyse esančius „filtrus“ išjungiančiais – psichodelikus. Tačiau būtina paminėti, kad potyrių visuma labai smarkiai skiriasi. Daugumą blokuojančiųjų haliucinogenų galima daug lengviau perdozuoti, lyginant su psichodelikais.
Tokios medžiagos visiškai nepopuliarios kaip narkotikai. Jos (ar dalis jų) netgi legalios, nes jų naudojimas neišplitęs. Haliucinacijos paprastai patiriamos tamsiose erdvėse arba užmerktomis akimis. Beveik visi teikia pirmenybę psichodelikams kaip sukeliantiems malonesnius efektus ir nenuodingiems.
Geriau žinomi tokio tipo haliucinogenai yra: ketaminas, PCP.
„Tikrieji“ (anticholinerginiai) haliucinogenai
thumb|left|250px|[[LSD lapeliai]] Anglų kalboje „tikrieji“ haliucinogenai vadinami deliriants. Tai medžiagos, kurios veikdamos kaip receptoriai antagonistai, sukelia tikroviškas haliucinacijas. Jeigu blokuojančiųjų haliucinogenų veikimą galima prilyginti lucidiniui sapnui, tai „tikrųjų haliucinogenų“ poveikis labai primena lunatizmą.
Šie haliucinogenai nėra populiarūs kaip kiti dėl savo stiprumo ir nemalonaus poveikio. Dažniausiai pabandžiusieji savo potyrius apibūdina kaip nemalonius arba ypatingai nemalonius. Tropano alkaloidai, kurių turi didžioji dalis „tikrųjų haliucinogenų“, yra labai nuodingi ir net mažiausios dozės gali sukelti mirtį. Neretai narkotinės medžiagos sukeltos haliucinacijos nėra atskiriamos nuo realybės, o praėjus veikimui, nieko neprisimenama. Fiksuoti atvejai, kai apsvaigęs asmuo valandų valandas šnekasi ar karštai diskutuoja su neegzistuojančiu žmogumi arba užpuola savo atvaizdą veidrodyje ir taip susižaloja.
Lietuviams ypatingai gerai žinomas ir legalus haliucinogenas antagonistas yra durnaropė. Dažnai klaidingai manoma, kad durnaropė silpnesnė už LSD, nors iš tikrųjų yra atvirkščiai: durnaropės poveikis atitinka nebent milžiniškas LSD dozes, bet vis tiek yra savitas, tikroviškesnis, intensyvesnis. Dar tarp Lietuvoje randamų ir haliucinogenams antagonistas priskiriamų augalų yra vaistinė šunvyšnė, juodoji drignė. Taip pat kai kurie vaistai, pavyzdžiui, difenilhidraminas, itin didelėmis dozėmis gali veikti labai panašiai kaip šios grupės narkotinė medžiaga.
Haliucinogenų nepalankūs ir palankūs efektai
Dauguma haliucinogenų yra nenuodingi arba nuodingi tik daug didesnėmis dozėmis už įprastines. Nors didelė dalis haliucinogenų neturi ilgalaikių toksiškų efektų, tokių medžiagų efektai gali būti nenuspėjami psichikai, nes kiekvienas žmogus reaguoja skirtingai. Naudoti haliucinogenus nepatariama jeigu žmogus turi prigimtį psichiniams sutrikimams. Tokiais atvejais gali pasireiški pirma psichozės būsena. Taip pat yra pastebėta, kad LSD sukelia 5-HT2A receptorių tankumo pokyčius, dėl kurių gali įvykti psichologiniai pokyčiai. Iš kitos pusės, psichotropinės medžiagos buvo ir dar kartais naudojamos psichoterapijos tyrimuose gydant įvairius sutrikimus kaip alkoholizmas ir analizuojant sąmonę ir pasąmonę.
Tradicinis religinis naudojimas
Enteogenai nuo seno vartoti religiniuose ritualuose įvairiose pasaulio kultūrose.
Pirmieji moksliniai tyrimai
XVII amžiaus pabaigoje atradus azoto suboksidą ir XIX amžiaus pabaigoje ištyrus peyote kaktusą, pamažu augo susidomėjimas haliucinogenais. 1927 metais Kurtas Beringeris vienas iš pirmųjų parodė didesnį susidomėjimą psichoaktyviaisiais augalais. Tais pačiais metais Louis Lewinas išleido savo platų psichoaktyviųjų augalų aprašymą. Vėliau ypatingai svarbus buvo buvo psilocybe grybų atradimas iš naujo 1936 metais (Robert J. Weitlaner) ir LSD atradimas 1938 metais (Albert Hofmann), kuris, kaip 1943 metais paaiškėjo, turi haliucinogeninių savybių.
Haliucinogenai po Antrojo pasaulinio karo
Po Antrojo pasaulinio karo susidomėjimas haliucinogenais patyrė sprogimą, daugiausia įtakos tam padarė LSD haliucinogeninių savybių atradimas. Buvo mėginama juos pritaikyti medicinoje, ypač psichoterapijoje, bandant sukurti „kontroliuojamą psichozę“ ir taip suprasti daugelio psichikos lygų priežastis bei surasti gydymą. Iki 1951 metų daugiau kaip 100 straipsnių buvo pasirodę moksliniuose žurnaluose LSD tema, o 1961 tokių jau buvo daugiau kaip tūkstantis. Kai kurių šalių vyriausybės haliucinogenų pagrindu bandė kurti naujus cheminius ginklus. MK-ULTRA ir panašūs projektai buvo gana dažni. Haliucinogenines medžiagas buvo stengiamasi pritaikyti apklausų metu, taip pat kaip įrankį smegenų plovimui bei minčių kontrolei.
XX amžiaus šeštajame dešimtmetyje haliucinogeninių medžiagų vartojimas paplito visuomenėje. Tam didžiulę įtaką padarė 1953 metais išleista Aldous Huxley knyga „The Doors of Perception“, kurioje buvo aprašomi eksperimentai su psichodelikais bei 1957 metais viename populiariame žurnale pasirodęs straipsnis haliucinogenų tema. Pirmaisiais XX amžiaus septintojo dešimtmečio metais haliucinogenų vartojimą dar labiau paskatino kontrakultūros dievaičiai, kaip Jimi Hendrix, Jim Morisson, kurių kūryboje psichodelija vaidino didžiulį vaidmenį. 1967 metais dėl savo milžiniškais tempais augančio populiarumo, LSD buvo uždraustas JAV, netrukus ir kitose šalyse. Po 1980 metų haliucinogenų populiarumas ėmė mažėti, nes gatvėse vis labiau plito kiti narkotikai, tokie kaip MDMA, kurie labiau tiko vartoti vakarėliuose ir diskotekose, kur bendrauti su dvasiomis niekam nebuvo įdomu.
Legalumas
Dabar haliucinogenai draudžiami daugelyje šalių. Haliucinogenus sunku kontroliuoti, nes gryno haliucinogeno yra mažai vienai dozei, o grybų sporos ar augalų sėklos gali būti nesunkiai pervežamos kontrabandos būdu ir vėliau nesunkiai išaugintos. Tradiciniai sodo augalai, tokie, kaip durnaropė, nėra uždrausti.
Phillips Idowu
Phillips Olaosebikan Idowu (g. 1978 m. gruodžio 30 d.) – Jungtinės Karalystės lengvaatletis, kuris specializuojasi trišuolio rungtyje. Šalies olimpinės rinktinės narys ir pasaulio čempionas.
2009 m. pelnė Europos metų lengvaatlečio apdovanojimą.
Biografija
Profesionali Idowu karjera prasidėjo 1997 m., kai jis sudalyvavo Europos jaunimo čempionate. Liublianoje vykusiose varžybose sportininkas nušoko 16.34 m ir pelnė ketvirtą vietą. Savo karjerą stambaus masto varžybose suaugusių varžybose Idowu padarė 2000 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Sidnėjuje vykusiose varžybose trišuolininkas nušoko 17.08 m ir pelnė aukštą šeštą vietą. Po metų sportininkas įvykdė pasaulinį normatyvą ir pateko į pasaulio lengvosios atletikos čempionatą, kuriame užėmė 9 vietą. 2002 m. Sandraugos žaidynėse šuolininkas pagerino savo asmeninį rekordą ir pelnė sidabro apdovanojimą. Tais pačiais metais vykusiame Europos čempionate Miunchene lengvaatletis pasirodė prasčiau ir pelnė penktąją vietą. 2004 m. vasaros olimpinės žaidynės Idowu atnešė nusivylimą. Puikiai pasirodęs pirmame ture, finale jis tris kartus iš eilės suklydo ir turėjo apsitraukt iš varžybų be užfiksuoto rezultato. 2006 m. sportininkas vėl atstovavo Anglijos teritoriją Sandraugos žaidynėse ir pelnė aukso medalį. Tais pačiais metais Geteborge vykusiame 2006 m. Europos čempionate Idowu vėl pasirodė prasčiau ir pelnė penktą vietą. 2007 m. žiemos sezono metu lengvaatletis sudalyvavo Europos uždarų patalpų čempionate ir jį laimėjo. Tų metų vasaros sezono metu Idowu vėl apteko į 2007 m. pasaulio čempionatą, bet liko vėl be medalio. Sportininkui daug sėkmingesni buvo kiti metai. Pasaulio uždarų patalpų čempionate jis pelnė aukso medalį, o 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse užėmė antrą vietą ir gavo sidabrinį apdovanojimą. Po metų sportininkas pelnė savo pirmąjį atviro stadiono pasaulio pirmenybių medalį. 2009 m. pasaulio čempionate pasiekęs asmeninį rekordą jis pelnė aukso medalį. 2010 m. Europos čempionato metu lengvaatletis pagerino asmeninį rekordą ir pelnė aukso medalį.
Asmeninis gyvenimas
Phillips Idowu gimė nigeriečių tėvų šeimoje ir augo vakarinėje Anglijoje. Sportininkas gimė 2009 m sportininkui gimę duktė.
1531 m.
1531 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Romulas Augustulas
Biografija
thumb|left|Rytų ir Vakarų Romos imperijos 476 metais Romulo Augustulo tėvas Orestas, Tatulo iš Panonijos sūnus, buvo hunų karaliaus Atilos valstybės sekretorius. Po Atilos mirties jis perėjo į tarnybą romėnams ir padėjo Julijui Nepočiui užimti Vakarų Romos imperijos imperatoriaus sostą. Už pagalbą jis gavo patricijaus titulą, senatoriaus ir vyriausiojo karvedžio pareigas. 475 m. Orestas sukėlė maištą, užėmė Raveną ir imperatoriaus vainiku karūnavo savo dvylikametį sūnų Momilą, pavadindamas jį Romulu Augustulu. Naujasis imperatorius pagal kilmę romėnu buvo tik iš motinos senelio pusės ir jokios realios valdžios neturėjo.
Orestą rėmę barbarai pareikalavo atlygio – trečdalio Italijos žemių. Orestui nesutikus, jie sukėlė maištą, užėmė Paviją ir nužudė patį Orestą bei jo brolį Povilą. Maištininkų vadas Odoakras nuvilko nuo Romulo Augustulo imperatoriškus ženklus ir nusiuntė juos į Konstantinopolį. Pats Romulas Augustulas buvo išsiųstas į Kampaniją, jam paskirta 6000 auksinių monetų metams išlaikymas bei vila, kažkada priklausiusi Lukului.
Romulas Augustulas, sekant istorine tradicija, laikomas paskutiniuoju Vakarų Romos imperatoriumi, nors patį titulą dar ir vėliau formaliai naudojo Bizantijos imperatoriai. Paskutiniojo imperatoriaus tradiciją išpopuliarino viduramžių rašytojai dėl vardų sąskambio: Romulu prasidėjo senovės Romos istorija, Romulu Augustulu ir baigėsi.
1951 m. Nobelio premijos laureatai
1951 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Vakaras
thumb|200px|Vasaros vakaro ramuma thumb|200px|Vakaras 200px|thumb|Vakaro dangus
Giedrą vasaros vakarą paprastai nukrenta oro temperatūra, nurimsta vėjas, oras tampa gaivus. Vakare galutinai išyla vandens telkinių oras, prasideda naktinis brizas. Šiuo metu suminga dieniniai gyvūnai, o naktiniai – suaktyvėja.
Mitologija
Vakarą lietuvių mitologijoje simbolizuoja:
Savaitė (savaitraštis)
„Savaitė“ – akcinės bendrovės „Šilkas“ (iki 1992 m. – tekstilės įmonės) savaitraštis, leistas 1969–1994 m. Kaune.
Istorija
Iki 1990 m. vadinosi „Zibertietis“ ir ėjo kaip P. Ziberto šilko kombinato leidinys. Tiražas 1969 m. – 1500 egz., 1988 m. – 1000 egz., 1994 m. – 500 egz.
Grykšiai
Grykšiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kretingos.
Jean-Marie Gustave Le Clézio
Jean-Marie Gustave Le Clézio (dažnai vadinamas tik J. M. G. Le Clézio, g. 1940 m. balandžio 13 d.) – prancūzų rašytojas ir profesorius. Jis parašė daugiau nei 40 knygų, 1963 m. gavo Prix Renaudot už romaną „Tardymas“ (Le Procès-Verbal). 2008 m. jis apdovanotas Nobelio literatūros premija kaip „naujų išvykimų, poetinių nuotykių ir kūniškų ekstazių autorius, žmonijos, esančios už valdančios civilizacijos ribų ir po valdančia civilizacija, tyrinėtojas“.
Biografija
Le Clézio motina gimė Nicoje, o tėvas – Mauricijuje (kurį tuo metu valdė britai, bet jis buvo prancūzas). Abiejų tėvų protėviai buvo kilę iš Morbihano pietų Bretanėje. Jo protėvis iš tėvo pusės François Alexis Le Clézio pabėgo iš Prancūzijos 1798 m. ir su žmona įsikūrė Mauricijuje, kuris tuo metu buvo Prancūzijos kolonija, bet greitai atsidūrė britų rankose. Prancūzams buvo leista išlaikyti kalbą ir papročius. Nors pats Le Clézio niekada negyveno Mauricijuje ilgiau nei kelis mėnesius, jis save laikė prancūzu ir mauricijiečiu. Jis turi dvigubą pilietybę (Mauricijus tapo nepriklausomu 1968 m.) ir salą vadina savo „mažąja tėvyne“.
Pats Le Clézio gimė Nicoje per Antrąjį pasaulinį karą, kai jo tėvas tarnavo britų armijoje Nigerijoje. Jis buvo auginamas Roquebillière kaime šalia Nicos iki 1948 m., kai jis su motina ir broliu išvyko pas tėvą į Nigeriją. Jo 1991 m. romanas Onitsha yra pusiau autobiografinis. 2004 m. jis parašė esė apie santykius su tėvais ir vaikystę Nigerijoje.
Pastudijavęs Bristolio universitete Anglijoje 1958–1959 m. , Le Clézio baigė Nicos literatūros institutą. 1964 m. jis gavo magistro laipsnį Provanco universitete, diplominio darbo tema – Henri Michaux.
Po kelerių metų Bristolyje ir Londone jis išvyko į JAV dirbti mokytoju. 1967 m. Le Clézio tarnavo prancūzų daliniuose Tailande, bet buvo greitai išvytas iš šalies, nes protestavo prieš nepilnamečių prostituciją. Likusį tarnybos laiką jis praleido Meksikoje. 1970–1974 m. Le Clézio gyveno su Embera-Wounaan gentimi Panamoje. 1975 m. jis vedė marokietę Jémia ir turi tris dukteris (vieną iš pirmos santuokos). Nuo XX a. dešimto dešimtmečio jie gyvena Albukerkėje, Nicoje ar Mauricijuje.
1983 m. Perpinjano universitete Le Clézio apsigynė daktaro laipsnį iš Meksikos kolonijinės istorijos, būtent taraskanų, gyvenančių Mičoakano provincijoje, užkariavimo. Jo darbas buvo leistas prancūzų žurnale ir išverstas į ispanų kalbą 1985 m.
Jis mokė daugelyje universitetų. Kadangi dažnai lankėsi Pietų Korėjoje, 2007 m. dėstė prancūzų kalbą Ewha moterų universitete Seule.
2013 m. jis tapo garbės profesoriumi Nankino universitete Kinijoje.
Žuvininkai (Šiauliai)
Žuvininkai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje ir Šiaulių miesto dalis, esanti 1 km į šiaurę nuo Salduvės kalno, 2 km į pietus nuo Ginkūnų, netoli Švedės tvenkinio.
Iš senųjų kaimo gyventojų likę tik 3 šeimos. Iki XX a. pabaigos tai buvo mažiausiai šiuolaikinės statybos paliestas kaimas, galėjęs tapti etnografiniu turizmo traukos centru. Leidus atnaujinti senuosius pastatus, kai kurie jų buvo apmūryti, kai kurie apkalti plastikinėmis dailylentėmis, 2006 m. buvo likę tik 4 originalūs pastatai.
thumb|200px|left|Žuvininkai, apsupti eglynų ir pušynų
Istorija
thumb|250px|Žuvininkų sodybos
Žmonių gyvenimo pėdsakų Žuvininkų apylinkėse aptinkama iš VII–IX a. Pasak legendos, nuo seniausių laikų čia gyvenę žvejai. Vieni kaimo gyventojai žvejodavo, kiti sūdydavo ir rūkydavo sugautas žuvis. Žvejoti važiuodavę į Rėkyvos, Talšos, Ginkūnų, Vinkšnos ir Švedės ežerus. Kai XIX a. Švedės ežeras nuseko, o Vinkšnos ežeras visai pranyko, žvejai nuskurdo.
Vėliau dauguma gyventojų dirbo grafų Zubovų Ginkūnų dvare, po Antrojo pasaulinio karo – Ginkūnų tarybiniame ūkyje ir durpyne.
Prie Švedės ežero iškasus durpes ir užtvenkus Švedės upelį, išsiliejo Švedės tvenkinys, kurio rytine puse nutiestas Ginkūnų – Kairių aplinkkelis, vadinamas Popiežiaus keliu, nes išasfaltuotas rengiantis popiežiaus Jono Pauliaus II apsilankymui Šiauliuose.
Žuvininkų laukuose, prie Švedės tvenkinio likęs kalniukas, vadinamas Maro kapeliais, iš kurio papėdės teka mineralinio vandens šaltinis.
Talšos ekologinis takas
Einant nuo Auksinio berniuko skulptūros, link Talšos ežero, prasideda Talšos ekologinis takas. Jis eina palei ežerą, per Žuvininkų kaimą, baigiasi prie Salduvės kalno. Keliaujant taku galima sutikti 23 stoteles – medinius informacinius stulpus. Daugelis stulpų vandalų nuniokoti.
Inocentas XIII
Inocentas XIII (gimimo vardas Michelangelo dei Conti 1655 gegužės 13 – 1724 kovo 7) – popiežius valdęs 1721 – 1724 metais.
Biografija
Gimė 1655 m. gegužės 13 d. Romoje Italija, kilmingoje šeimoje. 1706 metais tapo kardinolu. 1721 m. gegužės 8 d. tapo popiežiumi. Mirė 1724 m. kovo 7 d.
Novi Cidzinas
Novi Cidzinas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Bucaspor
Izmiro „Bucaspor“ – Turkijos futbolo klubas iš Izmiro.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1928 m.
2020 m. rugsėjo 1 d. paskelbta apie ekipos išfomamavimą. Klubo finansinės problemos ir besitęsianti įtampa dėl pandemijos įtakojo sprendimą nutraukti veiklą.