cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japoniška arbatos ceremonija
Istorija
Pasak legendos, Kinijoje arbata buvo žinoma daugiau nei tūkstantį metų. Populiariausia arbata Eičiu laikotarpiu buvo „pyrago arbata” arba „plytų arbata“ (団茶 dangcha) – tai tokia arbata, kuri yra suspausta į tokią pačią formą kaip ir Pu-erh, papildyta įvairiomis žolelėmis, vaisiais, uogomis, skoniais.
Pagrindinė arbatos gėrimo paskirtis buvo medicininės reikšmės, o tik vėliau pradėta gerti dėl malonumo. IXa. pradžioje, kinų autorius Lu Ju (Lu Yu) parašė „Arbatos klasikos“ traktatą, kuriame aprašė ne tik arbatos paruošimą, bet ir auginimą. Visas šio autoriaus gyvenimas stipriai rėmėsi budizmo ideologijomis, ypač Dzen-Čan mokyklos mokymu. Traktate išdėstytos idėjos turėjo didelės įtakos tolimesnei Japoniškosios arbatos ceremonijos plėtrai.
Maždaug XIIa. Japoniją pasiekė naujas arbatos ruošimo paprotys, vadinamas „tenčia“ (点茶 tencha). Šiuo metodu miltelių pagrindo matčia arbata įdedama į dubenį, įpilama karšto vandens ir ši masė yra gerai išmaišoma. Šį metodą pristatė iš Kinijos į Japoniją grįžęs vienuolis Eisai. Kartu su savimi jis atvežė ir arbatmedžio sėklų. Iš šios rūšies arbatmedžio pagaminta arbata buvo laikoma pačios aukščiausios kokybės arbata Japonijoje.
Murata Džiuko (Murata Juko) yra žinomas kaip vienas iš anksčiausių čianoju arbatos ceremonijos įkūrėjų. Jo mokytojas buvo vienuolis Ikkdju (Ikkyu), kuris atgaivino Dzen budizmą XVa. ir yra manoma, jog tai turėjo labai didelės įtakos Murata Džiuko čianodžiu ceremonijos kūrime.
XVIa. arbatos gėrimas paplito visuose socialiniuose Japonijos sluoksniuose. Sen no Rikju (Sen no Rikyu) ir jo veikalas „Pietų įrašas“ yra bene žinomiausi ir gerbiamiausi istoriniai įrašai arbatos ceremonijos istorijoje. Jis sekė savo mokytojo Takeno Džio (Takeno Joo) iči-go iči-e (ichi-go ichi-e) filosofinėmis idėjomis, jog kiekvienas objektas turi būti tausojamas, kadangi jis niekada negali būti pakartotas ar nukopijuotas. Sekant jo mokymu buvo kuriama architektūros, sodų, menostiliai, taip pat kuriamas arbatos menas. Pagrindiniai principai, kuriuos jis iškėlė yra harmonija – va (和 wa), pagarba – kei (敬), grynumas – sei (清), ramybė – džiaku (寂 jaku).
Storoji ir plonoji arbatos
Yra du pagrindiniai matčia arbatos ceremonijos būdai: storasis arba koičia (濃茶 koicha) ir plonasis arba usučia (薄茶 usucha). Aukščiausios kokybės arbatos lapeliai yra naudojami ruošiant koičia. Istoriškai, arbatos lapeliai, kurie buvo naudojami kaip koičia arbatos pakavimo medžiaga būdavo paliekami arbatos dėžutėje, vadinamoje čiatsubo (茶壺 chatsubo), o vėliau iš jų ruošiama plonoji arbata. Pirmieji istoriniai šaltiniai apie arbatos ceremoniją, kurioje būtų išskirti koičia ir usučia arbatos ruošimo metodai minimi Tenmon eroje (1532-55), tačiau pirmasis koičia termino užrašymas yra aptiktas tik 1575m.
Velso futbolo varžybos 2011–2012 m.
Velso futbolo varžybos 2011–2012 m.
Finalo rungtynės
- --
Japoniška arbatos ceremonija
Storoji ir plonoji arbatos
Kaip nurodoma terminuose, koičia paruošimui reikia stambaus malimo matčia arbatos ir tris kartus mažiau karšto vandens nei ruošiant usučia. Tam, kad būtų paruošta usučia, matčia ir karštas vanduo yra plakami naudojant specialią arbatos šluotelę, vadinama čiasen (茶筅 chasen), o ruošiant koičia arbatos milteliai yra gerai sumaišomi su vandeniu taip pat naudojant čiasen.
Plonoji arbata yra pateikiama kiekvienam svečiui į atskirus dubenėlius, o gerdami storąją arbatą visi svečiai naudojasi tuo pačiu. Šis dubenėlio dalinimosi stilius geriant koičia pirmą kartą buvo aptiktas 1586m. istoriniuose dokumentuose. Manoma, jog šis metodas buvo išrastas Sen no Rikju (Sen no Rikyu).
Pati svarbiausia čiadži ceremonijos dalis yra ta, jog iš pradžių yra ruošiama koičia, o tik vėliau yra geriama usučia. Čiakai susitikime dažniausiai būna tik pasiruošimas arbatos ceremonijai ir plonosios arbatos gėrimas, mėgaujantis saldumynais, reprezentuojantis labiau atpalaiduojančią, paskutinę mėgavimosi arbatos ceremonija akimirką.
Varnagiriai
Varnagiriai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Parėčėnų.
Japoniška arbatos ceremonija
Įrankiai
Arbatos ruošimo įrankiai yra vadinami čiadogu (茶道具 chadogu). Yra daugybė čiadogu su skirtingais motyvais ir stiliais, kurie yra skirti tam tikriems įvykiams ar šventėms skirtingais metų laikais. Visi arbatos ceremonijos įrankiai reikalauja išskirtinės priežiūros bei rūpesčio. Jie yra skrupulingai nuvalomi prieš ir po ceremonijos, taip pat prieš juos padedant į jiems skirtą vietą. Kai kurie įrankiai yra imami tik su pirštinėmis. Kai kurie ceremonijoje naudojami daiktai, tokie kaip arbatos laikymo indelis čigusa (chigusa) yra taip gerbiami, jog jiems yra suteikiami specialūs vardai, visai kaip žmonėms, jais yra žavimasi ir jie būna aprašomi rankraščiuose.
Pagrindiniai įrankiai:
Arbatos ruošimo procesas priklauso nuo mokyklos, kurioje jo mokėsi mokiniai, nuo metų laiko, paros laiko, vietos ir kitų aplinkybių. Oficialiausiu čiadži susirinkimu yra laikomas susibūrimas pietų arbatai, kai šeimininkas iškelia arbatos ceremoniją ne daugiau kaip penkiems svečiams. Toliau aprašoma įprastinė pietų čiadži ceremonija šaltuoju laikotarpiu, kuri būtų rengiama specialiai arbatos ceremonijai skirtame arbatos namelyje.
Svečiai atvyksta šiek tiek anksčiau numatyto laiko ir laukia laukiamajame, kuriame palieka nereikalingus ceremonijai daiktus, tokius kaip paltas, rankinė, ir apsiauna tabi kojines. Idealiomis sąlygomis, laukiamasis turėtų turėti tatamį ir (tokonomaą]), kurioje būtų pakabinti ritiniai ar dekoracijos atspindinčios sezoną ar kitokią tinkamą temą. Svečiams yra pasiūlomas puodelis karšto vandens, kambu, skrudintų miežių arbatos arba sakuraju (sakurayu). Kai visi svečiai atvyksta ir baigia pasiruošimą, jie išeina šalia lauke esančio laukiamojo suolelio – rodži (roji), prie kurio laukia ceremonijos šeimininko kvietimo.
Po tylaus nusilenkimo tarp šeimininko ir svečių, svečiai keliauja prie akmeninės kriauklės – tsukubai. Jie turi nusiplauti rankas ir paskalaudami savo burnas vandeniu, taip rituališkai apsivalydami. Tuomet grįžti prie rodži ir keliauti link arbatos namelio. Svečiai turi nusiauti batus ir įeiti į arbatos kambarį per nedideles nidžiri-guči (nijiri-guchi) duris bei pradėti apžiūrinėti daiktus esančius tokonomoje, pačius arbatos gėrimo ceremonijos įrankius, susėda ant seiza stiliaus tatamio pagal užimamas pareigas. Kai paskutinis svečias užima savo vietą, jie pakankamai garsiai uždaro duris tam, kad šeimininkas apie svečių pasiruošimą. Šeimininkas atėjęs į arbatos kambarį pasisveikina su kiekvienu svečiu ir atsako į klausimus, kuriuos užduoda pirmasis svečias apie tokonomoje esančius daiktus ir t. t.
Šaltuoju sezonu čiadži prasideda anglies metimu į ugnį, kuris šildo vandenį. Po to svečiams patiekiami pagrindiniai patiekalai kartu su sake ir nedideliais saldumynais vagaši (wagashi) kurie yra valgomi iš specialaus kaiši (懐紙 kaishi) popieriaus, kurį svečiai dažniausiai nešiojasi su savimi dekoratyvinėse piniginėse ar susikišę į kimono. Po patiekalo vyksta nedidelė pertrauka, vadinama nakadači (中立ち nakadachi) kurios metu svečiai grįžta į laukiamąjį kol būna vėl pakviesti šeimininko. Šeimininkas pertraukos metu iššluoja arbatos kambarį, pakeičia dekoracijas nišoje, atidaro arbatos kambario langines ir pasiruošia arbatos ceremonijai.
Po gongo ar varpo garso visi svečiai turi sugrįžti į arbatos kambarį. Prieš grįždami į jį, svečiai dar kartą turi apsivalyti, o įėję į kambarį apžvelgti daiktus, esančius jame. Atėjęs šeimininkas rituališkai išvalo visus arbatos ceremonijai naudojamus įrankius ir priemones, parodo vietą, į kurią turi atsisėsti kiekvienas iš svečių. Kai tik pasiruošiamoji stadija yra baigta, šeimininkas pradeda storosios arbatos ceremoniją.
Šachsevenai
Šachsevenai  – tiurkų tauta, gyvenanti šiaurės vakarų Irane (Rytų Azerbaidžanas ir Mugano stepė) bei pietų Azerbaidžane. Labai giminingi azerbaidžaniečiams, laikomi jų subetnosu. Populiacija apie 300 tūkst. žmonių (TSRS surašymuose laikyti azerbaidžaniečiais). Šneka azerbadžianiečių kalbos rytinėmis (Mugano) tarmėmis. Tikintieji – musulmonai sunitai.
Šachsevanų gentys telktis pradėjo XVI a. pab., kuomet iš skirtingų tiurkų kyzylbašų genčių pradėta rengti šacho gvardija. Pats tautos pavadinimas reiškia „šachmyliai“ („mylintys šachą“). Tradiciškai verčiasi ganykline gyvulininkyste (avys, galvijai, kupranugariai, arkliai); vasarą ganydavo Sebelano kalnuose, žiemą – Mugano stepėje. Nuo XIX a. pereidinėja prie sėslios žemdirbystės.
Japoniška arbatos ceremonija
Įrankiai
Vėliau šeimininkas pakūrena ugnį ar prideda daugiau anglies. Tai parodo perėjimą iš labiau formalaus susirinkimo į paprastesnį. Tuomet dažniausiai šeimininkas atneš kiseru pypkę, kitaip vadinamą tabako-bon (タバコ盆) bei daugiau saldumynų, dažniausiai higaši (higashi), taip pat gali parūpinti pagalvėlių svečių patogumui. Tuomet pereinama prie plonosios arbatos gėrimo.
Šachsevenai
Šachsevanai gyvendavo palapinėse, šėtrose.
Japoniška arbatos ceremonija
Įrankiai
Šeimininkas paruošia po dubenėlį plonosios arbatos individualiai kiekvienam svečiui. Jei geriant storąją arbatą buvo galimi tik keli komentarai, kurie dažniausiai vyksta tik tarp pirmojo svečio ir šeimininko, tai geriant usučią, po panašaus arbatos dubenėlių apsikeitimo ritualo, visi ceremonijos dalyviai gali įsitraukti į paprastesnį, kasdieniškesnį pokalbį.
Kai visi svečiai paragauja arbatos, šeimininkas išvalo visus ceremonijos rengimo įrankius ir padeda juos į jiems skirtą vietą. Garbingiausias svečias turėtų paprašyti svečio leidimo apžiūrėti kai kuriuos arbatos ceremonijos ruošimo įrankius ar priemones ir visi svečiai turės galimybę iš arti apžiūrėti juos. Visi įrankiai turi būti imami ir apžiūrimi su didele pagarba, kadangi jie gali būti neįkainojami, nepakeičiami, rankų darbo antikvarai. Dažniausiai svečiai laiko priemones su brokato audiniu.
Šachsevenai
Virtuvei būdingos sriubos, pieno, avienos patiekalai, plovas. Šachsevanai išlaikę ikimusulmoniškų papročių (ypač laidotuvių).
Japoniška arbatos ceremonija
Įrankiai
Po daiktų apžiūrėjimo, svečiai palieka arbatos namelį. Šeimininkas nusilenkia juos išlydėdamas ir ceremonija yra baigta. Arbatos ceremonija gali trukti net ir ilgiau nei keturias valandas – tai priklauso nuo ceremonijos tipo, svečių skaičiaus, skirtingų patiekalų ir arbatos rūšių.
Arbatos ceremonijos tipai
Kiekvienas arbatos ceremonijos veiksmas: kaip yra naudojamas virdulys, kaip nagrinėjamas arbatos dubenėlis, kaip arbata yra įdedama į arbatos dubenėlį – yra atliekamas pagal tam tikras procedūras ir technikas. Visi ritualai ir procesai, atliekami arbatos ceremonijos metu yra vadinami temae.
Yra daugybė temae stilių, kurie priklauso nuo mokyklos, kurioje mokėsi šeimininkas, sezono, dalyvių sudėties ir susitikimo pobūdžio, turimų įrankių bei daugybės kitų įmanomų faktorių. Toliau paminėti vieni pagrindinių temae.
Čiabako temae (茶箱手前chabako)
Šiuo stiliumi pagrindiniai įrankiai yra pašalinami ir pakeičiami specialia dėžute, žinoma kaip čiabako, kuris tiesiogiai verčiamas kaip „arbatos dėžutė“. Šioje dėžutėje yra visi pagrindiniai arbatos ceremonijos įrankiai, kaip arbatos dubenėliai, arbatos šluotelė (laikoma specialiame indelyje), arbatos samtelis, šluostė, taip pat maža dėžutė arbatos ceremonijoje skanaujamiems saldumynams. Visi įrankiai yra gerokai mažesni nei įprastai, kadangi čiabako ceremonija dažniausiai vyksta atvirose erdvėse apie 35-40 minučių.
Hakobi temae (運び手前)
Visi įrankiai, naudojami ceremonijoje (net ir geriamo vandens indas) išskyrus karšto vandens virduliuką ir prikaistuvį (jei židinys nėra naudojamas ceremonijos metu) yra ceremonijos šeimininko atnešami į arbatos kambarį jau ceremonijai prasidėjus. Kitose temae, visi šie įrankiai jau būna paruošti kambaryje prieš ateinant svečiams.
Obon temae (お盆手前)
Tai yra paprasta ceremonija ruošiant usučia. Arbatos dubenėliai, šluotelė, samtelis, čiakin ir arbatos dėžutė yra padedami ant padėklo, o karštas vanduo yra užkaičiamas ant prikaistuvio virdulyje, vadinamame tetsubin. Dažniausiai tai yra pirmasis metodas, kurį išmoksta studentai, besimokydami arbatos meno, kadangi jis yra pats paprasčiausias, nereikalaujantis specialių įrankių ir neužimantis daug laiko. Ši ceremonija nesunkiai gali būti atliekama sėdint prie stalo ar lauke, naudojant termosą ar tetsubin ir nešiojamą prikaistuvį.
Rjurei (立礼 ryūrei)
Šioje ceremonijoje tiek šeimininkas, tiek svečiais sėdi prie specialių stalų. Šią ceremoniją galima atlikti beveik visur, netgi lauke. Šio stiliaus išskirtinumas, jog ceremonijos šeimininkas pirmą ir paskutinį ceremonijoje atliekamą žingsnį daro stovėdamas. Dažniausiai, atlikdamas šią ceremoniją jos šeimininkas turi pagalbininką, kuris sėdi šalia jo ir patraukia jo kėdę ar specialią sėdėjimo pagalvę kai jam reikia atsistoti ar gražina ją, prieš jam atsisėdant. Asistentas taip pat paduoda arbatą bei saldumynus svečiams. Ši ceremonija pradėta praktikuoti Urasenke mokykloje rodant ceremoniją svečiams iš užsienio, kuriems, kaip buvo manoma, buvo patogiau sėdėti ant kėdžių.
Apranga
Dauguma judesių arbatos ceremonijos metu susidarė dėl kimono vilkėjimo. Studentai, kurie mokosi arbatos meno bent kelis mėnesius praktikuojasi su kimono tam, jog išmoktų taisyklingus gestus, vėliau gali praktikuotis dėvėdami paprastus, kasdienius drabužius.
Kai kurie arbatos ceremonijos judesiai yra sukurti atsižvelgiant į ilgas kimono rankoves – judesiai ir mostai apgalvoti taip, kad jos nemaišytų ceremonijai, neišsipurvintų ir neliestų įrankių. Kiti judesiai leidžia nepastebint svečiams ištiesinti kimono ar hakama. Šilkinės fukusa šluostės yra sukurtos taip, kad paprastai galėtų būti sukišamos ir ištraukiamos iš obi juostos. Kai obi nėra rišamas, jo vietoje turėtų būti įprastinis diržas tam, kad judesiai būtų atlikti reikiamai. Kaiši ir kiti mažesni šilkiniai audiniai, žinomi kaip askobukusa (小袱紗) yra įdedami į kimono priekį krūtinės srityje, vėduoklės turėtų būti įkištos į obį. Kai vakarietiška apranga yra dėvima, ceremonijos šeimininkas turėtų surasti kitas vietas šiems daiktams paslėpti drabužiuose. Kimono rankovės taip pat yra naudojamos kaip kišenės į kurias gražiai yra sudedami kaiši.
Oficialiomis progomis šeimininkas – tiek vyras, tiek moteris – visada dėvi kimono. Svečiai turėtų taip pat dėvėti kimono arba būti apsirengę oficialiu vakarietišku stiliumi. Dauguma arbatos ceremoniją praktikuojančių žmonių turi bent po vieną kimono – kai patys yra ceremonijos šeimininkai, ir kitą kimono – kai dalyvauja kaip svečias. Kimono ar oficialių drabužių dėvėjimas arbatos ceremonijos metu tiek vyrams, tiek moterims yra būtinas tam, kad neblaškytų dėmesio nuo pagrindinės veiklos.
Vyrai gali dėvėti tik kimono arba kimono ir hakamą (ilgą praskirtą arba nepraskirtą sijoną, kuris yra dedamas ant kimono) kombinaciją. Kimono ir hakama kombinacija dažniausiai yra dėvima oficialesnėse ceremonijose. Kai kurie gali įgauti teisę dėvėti kimono su džitoku (jittoku) švarku vietoj hakama.
Moterų kimono priklauso nuo sezono ir paties renginio, tačiau jos negali dėvėti hakamos ir avėti adžitoku (ajittoku) arbatos ceremonijoje. Kimono su pamušalu yra dėvimas tiek vyrų, tiek moterų žiemos metu, o be pamušalo – vasarą. Oficialiomis, iškilmingomis progomis yra dėvimas montsuki kimono (紋付着物) – kimono su 3-5 šeimos herbais ant rankovių. Ir vyrai ir moterys arbatos ceremonijos metu avi tabi (specialias kojines, kurios atskiria nykštį nuo kitų pirštų).
Arbatos kambarys
Arbatos ceremonijos metu, tradiciniai japoniški tatami kilimai turi tam tikrą reikšmę. Pavyzdžiui, nuo to, kaip jie yra sudėlioti arbatos gėrimo ceremonijos kambaryje priklauso kaip žmogus vaikščios erdvėje, taip pat, kaip sėdės jame.
Tatami kilimo naudojimas turėjo įtakos arbatos ceremonijos plėtrai. Pavyzdžiui, vaikštant tatami kilimu yra įprasta vilkti kojas, o tai įpareigoja eiti lėčiau, išlaikyti stačią laikyseną bei eiti tyliai. Kadangi ceremonijos metu visi avi tabibatais, su kuriais eiti ant tatami kilimo yra labai slidu, taip pat dėvi kimono, kuris riboja žingsnio dydį, kiekvienas turi susikaupti ir išlaikyti pusiausvyrą, kas sukuria specialų vaikščiojimą arbatos ceremonijos metu. Taip pat yra negalima eiti per tatami kilimo sujungiamąsias dalis. To priežastis yra labai paprasta – tai gali pakenkti tatami kilimui ir suardyti balansą.
Tatami kilimo vieta arbatos kambariuose šiek tiek skiriasi nuo įprastos padėties Japoniško stiliaus kambariuose ir gali priklausyti nuo sezono, kada ceremonija yra rengiama. 4,5 tatami kilimo kambariuose, kilimai yra sudedami aplink centrinį kilimą. Specialiai įrengti arbatos kambariai turi židinį grindyse, kuris yra naudojamas žiemą, todėl šiuose kambariuose yra naudojami specialūs tatami kilimai, kuriuose yra tam tikros ertmės, suteikiančios priėjimą prie židinio teikiamos šilumos. Remiantis tradicija, reikia vengti lipimo ant centrinio tatami kilimo, taip pat atsiremti ar padėti delnus ant jo, kadangi jis funkcionuoja kaip stalas: arbatos ceremonijos reikmenys, arbatos dubenėliai yra sudedami ant jo. tam, kad būtų išvengta užlipimo ant centrinio kilimo, tenka eiti ratu kitais kilimais.
Kuomet nevaikštoma, bet norima persikelti iš vienos tatami vietos į kitą, reikia judėti seiza pozoje rankomis į tatamikilimą remiantis suspaustais kumščiais.
Arbatos kambaryje yra daugybė tikrų ir įsivaizduojamų linijų. Jos yra skirtos nustatyti tikslią vietą, kurioje bus padedamos arbatos ceremonijai reikalingos priemonės bei kitos procesui reikalingos dekoracijos. Tatami kilimų linijos, vadinams tatami-me padeda geriau orientuotis erdvėje ir nurodo vietas, kuriose turėtų sėdėti žmonės.
Tatami kilimo patiesimas ant grindinio arbatos kambariuose padeda sukurti patogesnį sėdėjimą seiza pozoje. Tam tikrais metų periodais (dažniausiai per naujųjų metų šventimą), pozicijos, kuriose turi sėdėti žmonės gali būti padengiamos raudonu veltinio audiniu.
Varnaičiai (Rietavas)
Varnaičiai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 6 km nuo Medingėnų.
Varnaičiai (Plungė)
Varnaičiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Žlibinų.
Varnakampis
Varnakampis – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Aštriosios Kirsnos.
Čanisckalis
Čanisckalis  – upė, tekanti istoriniame Megrelijos regione, vakarų Gruzijoje. Chobio dešinysis intakas. Upės ilgis – 63 km, baseino plotas – 315 km². Teka per Calendžichą bei Calendžichos, Čchorocku, Zugdidžio ir Chobio rajonus.
Varnakė
Varnakė – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Šilavoto.
Varnalaukis
Varnalaukis – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Avižienių.
Aleksandras Akimovas
Aleksandras Fiodorovičius Akimovas (1953 m. gegužės 6 d. – 1986 m. gegužės 11 d.) – TSRS inžinierius, pamainos, dirbusios Černobylio atominės elektrinės 4-ajame bloke Černobylio katastrofos naktį, viršininkas.
Aleksandras Akimovas gimė 1953 m. gegužės 6 d. Novosibirske, Rusijos TFSR.
1976 m. Akimovas baigė Maskvos energetikos institutą ir įgijo šilumos ir energijos procesų inžinerijos ir automatizavimo specialisto laipsnį.
Černobylio katastrofa
1986 m. balandžio 26 d. naktį Akimovas ėjo 4-ojo bloko pamainos viršininko pareigas. Rengiantis planuojamam saugos bandymui buvo sumažintas reaktoriaus galios lygis. Tačiau galios sumažinimas buvo per staigus, todėl reaktorius tapo „užnuodytu“ (padidėjo 135Xe, stipraus neutronų absorberio kiekis), todėl reaktorius pasidarė nestabilus ir per daug pavojingas. Garas nuo turbinos buvo atjungtas. Bandymą baigus ir nuspaudus avarinės apsaugos AZ-5 mygtuką buvo gesinamas reaktorius. Stabdantys strypai turėjo grafito antgalius, kad „taupytų“ neutronus, o didžioji strypų dalis buvo pagaminta iš boro, kad stabdytų reakciją; strypams besileidžiant kažkas reaktoriuje sutriko, o grafito antgaliai įstrigo vietoje, pagreitindami reakciją ir sukurdami neutronų srautą reaktoriaus dugne. Dėl staigaus galios augimo reaktorius sprogo. Ryšių tinklus staiga užplūdo skambučiai ir informacija. Diatlovas išgirdo pranešimus apie didžiulius reaktoriaus pažeidimus, tačiau netikėjo ir dėl to kelias valandas po to pateikė melagingą informaciją apie reaktoriaus būklę.
Akimovas mirė 1986 m. gegužės 11 d. praėjus dviem savaitėms po avarijos, dėl ūmaus radiacinio sindromo, būdamas 33 metų. Iki mirties, kol jis galėjo kalbėti, jis nuolat kartojo: „Aš viską padariau teisingai. Aš nesuprantu, kodėl taip atsitiko“. Pirminio tyrimo metu jis ir jo bendradarbiai buvo kaltinami. Tik vėliau kaltė buvo perkelta elektrinės direktoriui ir vyr. inžinieriui. Operatoriai ir vadovybė nesilaikė elektrinės saugumo instrukcijų ir ignoravo pakartotinius įspėjimus.
Pripažinimas
2008 m. Akimovas po mirties buvo apdovanotas Viktoro Juščenkos, tuometinio Ukrainos prezidento, 3 laipsnio ordinu už drąsą.
Varnaraistis
Varnaraistis – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Leliūnų.
Nisaba
Nisaba – deivė Mesopotamijos mitologijoje. Iš pradžių buvo derlingumo dievybė (ypač sieta su javais), vėliau įgijo kitų funkcijų ir imta laikyti rašto, skaičių, mokslo, architektūros, astronomijos dievybe. Tėvas – dangaus dievas Anu, motina – Uraš. Lagašo panteone Nisaba buvo Enlilio duktė ir Ningirsu sesuo. Trečiosios Ūro dinastijos laikais Nisabos sutuoktinis – dievas Haja. Šių dievybių pagalbos šaukdavosi raštininkai, besimokantys dantiraščio. I tūkst. pr. m. e. Nisabos sutuoktiniu imtas laikyti rašto dievas Nabu, perėmęs iš Nisabos rašto dievybės funkcijas. Kartais dar buvo vadinama Nanibgale. Deivės simbolis – stilius.
Žinoma keletas šios deivės epitetų, kaip antai „Enkio išmintis“, „toji, kuri atveria žmonėms ausis“. Tai rodo, kad laikyta deive, apšviečiančia žmonėms protą, suteikiančia išmintį. Manoma, kad būtent Nisaba vaizduojama ant karaliaus Entemenos vazos. Deivė pavaizduota sėdinti palaidais plaukais, tiarą su ragais puošia javų varpos, iš jos pečių auga javai, rankoje laiko datulę. Nors ikonografijoje kaip rašto dievybė nėra vaizduojama, tačiau šiuo aspektu dažnai aprašoma įvairiuose tekstuose. Pasakojime „Gudėjos sapnas“ ji apibūdinama kaip „moteris, laikanti auksinį stilių ir studijuojanti molio lentelę, ant kurios pavaizduotas žvaigždėtas dangus“.
Varnalėšai
Varnalėšai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Musninkų.
Deimantinė lyga
World Athletics Deimantinė lyga – kasmetinė pasaulio lengvosios atletikos federacijos vykdoma susitikimų serija. Lyga įkurta 2010 m. ir pakeitė lygi tol buvusią IAAF Auksinę lygą, kuri turėjo dvigubai mažiau susitikimų. Naujo tipo lyga buvo įkurta tam, jog galima būtu įtraukti naujų susitikimų iš kitų kontinentų, nes ligi tol visos varžybos vyko tik Europoje.
US Tataouine
US Tataouine, o pilnu pavadinimu Union Sportive Tataouine – profesionalus Tuniso futbolo klubas, įsikūręs Tatavine.
Namų rungtynes žaidžia Néjib Khattab stadione, kuris talpina 5 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1996 m., kai susijungė du stipriausi to meto klubai. (Tataouine Sportive 1947 ir Jeunesse Sportive Rogba 1976.)
CO Médenine
CO Médenine, o pilnu pavadinimu Club Olympique de Médenine – profesionalus Tuniso futbolo klubas, įsikūręs Medenine.
Namų rungtynes žaidžia Salaheddine Ben Hmida stadione, kuris talpina 6 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1954 m. Žaidė aukščiausioje Tuniso lygoje.
Šaminis (Molėtų r.)
left|120px
Šaminis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Labanoro, Pašekščių miške. Ežero ilgis iš šiaurės į pietryčius – 0,48 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 149,1 m. Krantai žemi, tik pietrytinis krantas aukštesnis, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Aiseto ežero baseinui. Į pietryčius įsikūręs Pagraužės kaimas. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Papiškių ąžuolas
Papiškių ąžuolas – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, išskirtinis ąžuolas, augantis Panemunių regioniniame parke, Jurbarko rajone, Papiškių kaime (Veliuonos sen.). Saugomas nuo 2005 m.
Medis stovi šalia apleistos sodybos, ant stataus, mišku apaugusio šlaito, kurio papėdėje eina kelias. Rodyklėmis nepažymėtas, pasiekiamas iš plento pusiaukelėje tarp Seredžiaus ir Veliuonos. Už 250 m į rytus nuo Klangių kryžkelės (stovi rodyklė „P. Cvirkos muziejus“) pasukama į šiaurę kylančiu gruntiniu keliuku į Papiškius. Užkilus pasukama į dešinę, link pirmosios (apleistos) sodybos.
Leonidas Toptunovas
Toptunovas Leonidas Fedorovičius (1960 m. rugpjūčio 16 d. Mykolaivka, Buryno rajonas, Sumų sritis, Ukrainos TSR – 1986 m. gegužės 14 d. Maskva, RSFSR) – Černobylio atominės elektrinės reaktoriaus vyresnysis inžinierius
1983 m. baigė Maskvos inžinerinės fizikos institutą, įgijo atominių elektrinių ir įrenginių inžinieriaus specialybę. Černobylio AE pradėjo dirbti 1983 m. kovo 31 d. kaip jaunas institutą baigęs specialistas. Dirbo reaktorių bloko valdymo inžinieriumi ir vyresniuoju reaktoriaus valdymo inžinieriumi.
Pripetėje jis gyveno Sporto g. 17a, aštuntame (aukščiausiame) aukšte.
Jis mirė 1986 m. gegužės 14 d. nuo radiacinės spindulinės ligos 6-ojoje Maskvos klinikinėje ligoninėje.
Apdovanojimai
Trečiojo laipsnio Drąsos ordinas (po mirties) (2008 m. gruodžio 12 d.) – už drąsą, atsidavimą, aukštą profesionalumą, parodytą pašalinant Černobylio katastrofos padarinius, reikšmingus darbo laimėjimus, aktyvią visuomeninę veiklą
Jungtinės Karalystės moterų softbolo rinktinė
Jungtinės Karalystės moterų softbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Jungtinę Karalystę atstovaujanti softbolo tarptautinėse varžybose. Rinktinės veiklą koordinuoja Britanijos softbolo federacija. Komanda oficialiai įkurta 1985 m.
Karelis (Gruzija)
Karelis  – miestas Šida Kartlio regione, vidurio Gruzijoje. Karelio rajono administracinis centras. Įsikūręs dešiniajame Kuros krante. Nutolęs 94 km į vakarus nuo Tbilisio. 6 654 gyventojų (2014 m. duomenys).
Istorija
Karelis, kaip nedidelė gyvenvietė, rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėta 1715 m. 1981 m. suteiktos miesto teisės. Išlikę keli istoriniai pastatai: kelios bažnyčios, vienuolynas ir tvirtovė.
Šepetynė
Šepetynė – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5 km į rytus nuo Alantos. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,12 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 130,8 m. Krantai žemi, pelkėti. Aplinkui plyti dirbami laukai, į pietus stūkso nedidelis Juodakalnio miškas. Vakaruose išteka upelis link Virintos intako Karulės.
Velso futbolo varžybos 2010–2011 m.
Velso futbolo varžybos 2010–2011 m.
Komandų rikiuotė
🛡️ Technogroup Welshpool Town turėjo 15 taškų nuobaudą dėl to, kad žaidė neregistruoti žaidėjai. Dar trys taškai atimti dėl galimo rungtynių rezultato įtakojimo.
Sutrinis
left|120px
Sutrinis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 7,5 km į šiaurės rytus nuo Joniškio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietryčius – 0,78 km, plotis – iki 0,28 km. Altitudė 150,9 m. Pietrytinė ežero dalis gausiai užžėlusi vandens augalija. Krantai neaukšti, sausi, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse daugiausia plyti krūmais apaugusios pievos, vietomis auga miškeliai. Šiaurės vakaruose įteka P-1 upelis iš Šlavino ežero, o pietryčiuose tas pats upelis išteka link Šiekšto ežero (Spenglos upės intako Pravalos baseinas, Žeimenos upės baseinas). Šalia įsikūrę Andrulėnų ir Šlavinos kaimai.
Nyderlandų futbolo varžybos 1997–1998 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 1997–1998 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis: RSSSF duomenų bazė.
Rezultatai
Legenda:
ES Zarzis
ES Zarzis, o pilnu pavadinimu Esperance Sportive de Zarzis – profesionalus Tuniso futbolo klubas, įsikūręs Zarzise.
Namų rungtynes žaidžia „Jlidi“ stadione, kuris talpina 7 tūkst. žiūrovų.
Istorija
2005 m. iškovojo Tuniso futbolo taurę.
Kraštas (filmas)
Kraštas – 2010 m. rusų režisieriaus Aleksejaus Učitelio  istorinė drama pasakojantis apie žmogaus kovą už gyvenimą, meilę, savo svajones ir už galimybę būti laisvam.
Filmo premjera įvyko 2010 m. rugsėjo 9 d. Kanadoje, Toronto tarptautiniame kino festivalyje (Toronto Film Festival)).
Siužetas
Filmo veiksmas vyksta pokario metais Sibire. Lokomotyvo mašinistas Ignatas – karo didvyris, nužygiavęs iki Berlyno, – atvyksta į tremtinių gyvenvietę Sibiro glūdumoje dirbti mašinistu. Valdyti lokomotyvą, jausti šios mašinos galią, greitį, laisvę, riziką ir azartą – štai tai, kuo gyvena Ignatas. Per ledinį vėją ir apsnigtus taigos miškus jis gena savo lokomotyvą į nežinomybę, kur jam lemta sutikti savo likimą. O taigoje nuo viso pasaulio slepiasi vokiečių mergina Elza, kuri pragyvenusi keletą metų miško žieminėje, kovoja, lyg laukinis žvėris, dėl išgyvenimo...
Jeršovas
Jeršovas  – miestas Rusijoje, Saratovo srityje, 178 km į rytus nuo Saratovo, prie Mažojo Uzenio ištakų; rajono centras. Svarbus geležinkelių mazgas (linijos į Saratovą, Pugačiovą, Oralą). Maisto (duonos, pieno, aliejaus, mėsos, grūdų), statybinių medžiagų pramonė, lokomotyvų ir vagonų depai. Yra kultūros namai, Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė.
Istorija
Jeršovas įkurtas 1893 m., statant Riazanės–Uralo geležinkelį. Gyvenvietė tapo svarbiu geležinkelio ir traukinių remonto centru. Miesto statusas suteiktas 1963 m.
Imereti Xoni
Chonio „Imeretia“ – Gruzijos futbolo klubas iš Chonio.
Istorija
Įkūrimo data nežinoma. 2012–2013 m. sezone žaidė Pirmoje lygoje (užimta 7 vieta).
Sudėtis
2022 m. gruodžio 23 d.
Šešuolėlių ežeras
Šešuolėlių ežeras arba Šešuolių ežeras – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 7,5 km į pietryčius nuo Videniškių. Ežeras ovalo formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,28 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 170,7 m. Krantai žemi, pelkėti. Pakrantės kalvotos, plyti pievos ir dirbami laukai. Rytuose išteka Bebrusų ežero intakas Punta (Šventosios upės intako Siesarties baseinas). Šalia įsikūręs Šešuolių kaimas.
Karageliškių piliakalnis
Karageliškių piliakalnis – piliakalnis Elektrėnų savivaldybėje, Vievio seniūnijoje, netoli Karageliškių kaimo. Piliakalnis atrastas ir užregistruotas 2017 m. Piliakalnis yra Neries regioninio parko Elniakampio kraštovaizdžio draustinio teritorijoje.
Piliakalnio aikštelė pailga šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi apie 65 m ilgio ir 30 m pločio. Aikštelės pietvakarių gale yra apie 33 m ilgio, 11-14 m pločio ir 1-1,5 m aukščio nuo aikštelės kiek lenktas pylimas, už šio pylimo esančio griovio pastebimas nežymus pakilimas, galbūt buvusio antrojo pylimo liekanos, trečias apie 0,5 m aukščio pylimas yra piliakalnio šiaurės rytiniame šlaite.
Po Skorpiono ženklu
Po Skorpiono ženklu – brolių režisierių Paolo ir Vittorio Taviani filmas.
Turinys
Žemės drebėjimas sunaikina salą vandenyne. Žmonės, kuriems pavyko išsigelbėti, pasiekė gretimą salą, kurioje taip pat gyvena žmonės. Jie mėgina įspėti vietinius, kad šiems taip pat gali grėsti toks pat likimas ir kad jiems kartu reikia ieškoti patikimesnės žemės kontinente. Vieni jiems pritaria, kiti ne ir ilgainiui atėjūnai nusprendžia išžudyti vietinius vyrus...
Ruonių sala
Ruonių sala gali reikšti:
Jefremovas (Tula)
Jefremovas  – miestas Rusijoje, Tulos srityje, 120 km į pietryčius nuo Tulos, prie Krasivaja Mečios upės; rajono centras, vienas svarbiausių srities miestų. Geležinkelio stotis prie Maskvos–Donbaso linijos, netoli miesto praeina „Dono“ plentas. Didelis chemijos pramonės centras (sintetinio kaučiuko, sieros rūgšties, šėralų papildų gamyba), biochemijos (maltodekstrinas, gliukozė, krakmolas, augaliniai aliejai, maisto priedai), maisto (duonos, sūrių) pramonė, veikia šiluminė jėgainė. Veikia kraštotyros, Ivano Bunino, sintetinio kaučiuko muziejai, soboras, kelios cerkvės. Išlikę XIX a. architektūros. Apylinkės pasižymi gamtos vertybėmis (Meščeros dendrarijus, Žirgo akmuo, karstinis Volovo ežeras).
Istorija
Gyvenvietė ėmė kurtis XVII a. pirmoje pusėje, 1637 m. pastatyta medinė tvirtovė. 1777 m. Jefremovui suteiktos miesto teisės. XVIII–XIX a. buvo svarbus prekybos grūdais centras. Ėmė augti 1874 m. nutiesus geležinkelį. TSRS laikais imta plėtoti chemijos pramonė.
Ibarakis (miestas)
Ibarakis  – Japonijos miestas Kanto regione, pramoninis Osakos priemiestis. Chemijos, maisto, metalurgijos pramonė.
Istorija
1955 m. įkurtas Ibarakis sujungus du istorinius kaimelius (Kavanė ir Kaminojus). Vėliau prijungtas ir kaimyninis Išizakio kaimas.
Kataro Super Grand Prix
Kataro Super Grand Prix – kasmetinis lengvosios atletikos čempionatas, vykstantys Dohoje, Katare. Susitikimas pirmą kartą surengtas 1997 m. Nuo 2010 m. priklauso IAAF Deimantinei lygai.
AS Gabès
AS Gabès, o pilnu pavadinimu Avenir Sportif de Gabès – profesionalus Tuniso futbolo klubas, įsikūręs Gabese.
Namų rungtynes žaidžia du Zrig stadione, kuris talpina 15 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1978 m. Žaidė aukščiausioje Tuniso lygoje. 2018–2019 m. Antroje lygoje liko keturiolikti ir iškrito į žemesnį divizioną.
Ruonių sala (Dagestanas)
thumb|250px|Salos kraštovaizdis. Toliau – mokyklos griuvėsiai Ruonių sala  – žema, smėlinga sala Kaspijos jūros šiaurės vakaruose, 30 km nuo Siutkino nerijos kyšulio, priklauso Dagestanui (Rusija). Ilgis iki 8 km, plotis iki 6 km. Sala yra 23 m žemiau vandenyno lygio. Dabar negyvenama, veikia meteorologinė stotis.
Iki XX a. vid. buvo gyvenvietė, kurioje buvo prieplauka, buvo perdirbama žuvis ir ruonių mėsa. Dabar išlikę jos griuvėsiai.
2019 m. pasaulio laipiojimo sporto čempionatas
2019 m. pasaulio laipiojimo sporto čempionatas – 16-asis geriausių pasaulio laipiojimo sporto čempionatas, kuris vyko rugpjūčio 11 d. – rugpjūčio 21 d. Japonijos mieste Hačiodžyje.
Memorial van Damme
2010 m. Memorial van Damme metu specialiai surengtose Europos Sąjungos taurės 100 m bėgimo varžybose Rytis Sakalauskas pasiekė nacionalinį Lietuvos rekordą - 10,24. Po metų Memorial van Damme pagrindinėje 200 m bėgimo programoje Sakalauskas pasiekė naują Lietuvos 200 m bėgimo rekordą.
2019 m. pasaulio laipiojimo sporto čempionatas
Čempionatas taip pat buvo atranka į laipiojimo sporto varžybas 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Memorial van Damme
Pasaulio rekordai
Memorial van Damme buvo pasiekta penkiolika pasaulio rekordų:
Bosas (1973 filmas)
Bosas – 1973 m. režisieriaus Fernando Di Leo sukurtas trileris, sudarantis trilogiją su metais anksčiau išleistais filmais „9 kalibras“ ir „La mala ordina“.
Turinys
Nikas Lanzeta dirba mafijos bosui Danielo, kuris savo ruožtu, pavaldus Sicilijos bosui donui Karasko. Po to kai, Danielo pavedimu, Nikas kino teatre susidoroja su septyniais Kalabrijos klano nariais, šie pagrobia Danielo dukterį Riną. Šis paveda Nikui ją rasti, tačiau tuo pat metu ima derėtis dėl dukters išpirkos. Naudodamasis proga, Nikas nužudo Danielo ir pamažu užima jo vietą organizacijoje, o išlaisvinta Rina tampa jo meiluže. Nors Karasko ir suteikia šiam palaiminimą naujam postui, tačiau tuo pat metu suteikia informaciją parsidavusiam policijos inspektoriui ir Kalabrijos klano atstovams, kad šie susidorotų su Niku...
Velso futbolo varžybos 2009–2010 m.
Velso futbolo varžybos 2009–2010 m.
Komandų rikiuotė
Pastabos:
Finalo rungtynės
--
Gluosnynas
thumb|240px|Baltųjų gluosnių sąžalynas paupyje
Gluosnynas (arba karklynas) – medynas arba krūmynas, kuriame vyrauja gluosniai ir karklai. Gluosnynai paplitę Europoje, Mažojoje ir Vidurinėje Azijoje, šiaurės vakarų Afrikoje, Sibire, Rytų Azijoje, Šiaurės Amerikoje, Kaukaze. Skiriami salpiniai ir vandenskyriniai gluosnynai. Sausringose vietovėse (Vid. Azijoje) salpiniai gluosnynai sudaro tankius paupių sąžalynus, vadinamus tugajais.
Lietuvos miškuose gluosniai ištisų medynų nesudaro. Vienintelė miškuose gausiai paplitusi gluosnių rūšis yra blindė, kuri suveši laikinai labai drėgnose nederlingose ir vidutinio derlingumo augavietėse. Gluosniai gausiai auga paupiuose, pelkėse. Lietuvos paupiuose sąžalynus dažnai sudaro trapusis gluosnis, baltasis gluosnis ir žilvitis, žemapelkėse – ausytasis karklas, pilkasis karklas, juosvasis karklas, pelkinis karklas ir gluosnis virbis, aukštapelkėse – pelkinis karklas, gulsčiasis karklas, kopose – pajūrinis karklas ir smailialapis gluosnis. Lietuvoje yra apie 1,5 mln. ha gluosnynų.
Laura Morante
Laura Morante (g. 1956 m. balandžio 21 d.) – italų kino aktorė.
Gimė Grosseto provincijoje, teisininko ir pjesių autoriaus Marcello Morante šeimoje. Yra septinta iš aštuonių šeimos vaikų ir vienintelė duktė. Jos tėvo sesuo Elsa Morante yra rašytoja.
Laura domėjosi šokiais, o 18 pradėjo vaidinti spektakliuose, aktoriaus Carmelo Bene trupėje. 1980 m. debiutavo kine, o pripažinimo sulaukė atlikusi pagrindinį vaidmenį 1984 m. juostoje „Bianca“.
1987 m. ištekėjusi už prancūzų aktoriaus Georges Claisse, Laura persikėlė į Paryžių, kur, dėka naujų vaidmenų, jos vardas tapo žinomas visoje Europoje. Po skyrybų ji grįžo į Italiją, o 2001 m. pelnė David di Donatello už filmą „La stanza del figlio“.
2012 m. filmu „La cerise sur le gâteau“ ji debiutavo kaip režisierė ir scenarijaus autorė.
Laura buvo ištekėjusi 3 kartus ir turi 2 dukras: aktorę Eugenia Costantini (g. 1984) ir muzikantę Agnese Claisse (g. 1988).
Vėžaitinės miškai
Paviršius banguotas. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški, vietomis glėjiniai priemoliai. Miškai patenka į Minijos baseiną: pietuose teka Veiviržo intakai Juodupis ir Dirsteika, šiaurėje teka Žvelsa (su Gervupiu), vakaruose išteka Gerdaujė.
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 20 % medynų, pusamžiai medžiai 31 %, pribręstantys 20 %, brandūs 19 %.
Vėžaitinės miškuose yra stambiųjų kanopinių žvėrių (briedžių, stirnų, šernų), vilkų, bebrų, ondatrų.
Čečenė
thumb|160px|Agrachano pusiasalis. Toliau šiaurėje – Čečenė Čečenė  – žemuminė sala Kaspijos jūros šiaurės vakaruose, šalia Dagestano (Rusija) krantų, į šiaurę nuo Agrachano pusiasalio. Salos ilgis 12 km, plotis iki 5 km. Užima 55 km² plotą. Visa sala yra žemiau jūros lygio (vandenyno lygio), jos aukščiausia vieta yra -19,6 m. Būdingos smėlio nerijos, nendrynai. Salos plotas ir kranto linija kinta dėl slenkančių kopų, Tereko nusodinamų sąnašų.
Administraciškai Čečenės sala priklauso Machačkalos miestui, Kirovo rajonui. Saloje yra kaimas Ostrov Čečenė (214 gyv., 2010 m.). Tarybiniais metais čia veikė žvejybinis kolūkis, buvo ekranoplanų bandymo bazė.
Adidas Grand Prix
Adidas Grand Prix (anksčiau žinomas kaip Reebok Grand Prix) – kasmetinis lengvosios atletikos čempionatas, rengiamas Niujorke, JAV. Nuo 2010 m. susitikimas įtrauktas į IAAF Deimantinę lygą.
Pasaulio rekordai
Adidas Grand Prix buvo pasiekti du pasaulio rekordai:
Gimrio kalnagūbris
Gimrio kalnagūbris  – kalnų grandinė Šiaurės Kaukaze, Rusijoje, Dagestane. Nusidriekęs 65 km pagal Avarų Koisu bei Sulako upes (į pastarąją leidžiasi stačiu skardžiu). Aukštis iki 2338 m. Sudarytas iš klinties. Šlaituose auga kalnų stepės, krūmynai, pievos, vietomis pasitaiko miškų.
Stade Gabèsien
Stade Gabèsien – profesionalus Tuniso futbolo klubas, įsikūręs Gabese.
Gimrio kalnagūbris
Kalnagūbrį kerta Gimrio tunelis (kelias Buinakskas–Gimris).
Stade Gabèsien
Namų rungtynes žaidžia du Zrig stadione, kuris talpina 15 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1957 m. Turi ne tik futbolo, bet ir krepšinio komandą.
Futbolo komanda žaidė aukščiausioje Tuniso lygoje, bet 2017/18 m. sezone liko tryliktoje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Gunibas
Gunibas  – kaimas (aūlas) Rusijoje, Dagestane, 172 km į pietvakarius nuo Machačkalos, Gunibo plynaukštėje. Rajono centras. Beveik visi gyventojai – avarai.
Istorija
1859 m. aūlą sugriovė nuošliauža. 1862 m. Gunibo aūlo vietoje rusai pastatė tvirtovę. Joje buvo kareivinės, cerkvė, paštas.
Triumfo maršas (filmas)
Triumfo maršas – 1976 m. sukurtas filmas.
Turinys
Kapitonas Ašuto – karininkas, įvairiais būdais engiantis naujokus kareivius, provokuojantis juos nusižengti taisyklėmis, o vėliau pats už tai juos baudžiantis. Vienas iš tokių kareivių, Paolo Paseris, nesitaiksto su tokia padėtimi, todėl sulaukia kapitono pripažinimo, tačiau netenka visų draugų tarp kareivių. Ašuto turi problemų su savo žmona Rosana, kuri nėra tokia klusni kaip kareiviai. Įtardamas ją neištikimybe, Ašuto paveda Paseriui šią sekti. Pastarasis susipažįsta su Rosana ir sužino, jog ši iš nuobodulio vagiliauja parduotuvėse bei yra užmezgusi romaną su kitu karininku, kurio nemyli. Paseras pats tampa jos meilužiu, tačiau kapitonui neteikia jokios informacijos. Kuomet Rosana nutraukia romaną su karininku, jis anonimiškai praneša Ašuto apie žmonos neištikimybę. Po konflikto Rosana nusprendžia palikti vyrą, o įpykęs Ašuto surengia naktinį patrulių patikrinimą. Vienas iš kareivių nepasiduoda šio provokacijai atiduoti ginklą patikrinimui ir nušauna kapitoną...
Južno Suchokumskas
Južno Suchokumskas  – miestas Rusijoje, šiaurės vakarų Dagestane, Nogajų stepėje, prie Kumos senvagės – Gornaja Balkos, 295 km nuo Machačkalos. Prie miestą eina Kizliaro–Neftekumsko plentas. Naftos gavyba. Veikia elektromechanikos gamykla, duonos kepykla.
Gyventojai
Tautinė sudėtis 2010 m.: avarai – 46,13 %, darginai – 21,10 %, lezginai – 10,35 %, lakai – 9,20 %.
Istorija
Južno Suchokumskas įkurtas 1958 m. kaip miesto tipo gyvenvietė. Miestu tapo 1988 m.
Anatolijus Diatlovas
Anatolijus Stepanovičius Djatlovas (1931 m. kovo 3 d. Atamanovas, Suchobuzimo rajonas, Rytų Sibiro kraštas, RSFSR, TSRS – 1995 m. gruodžio 13 d. Kijevas, Ukraina) – Černobylio atominės elektrinės antrojo etapo eksploatavimo nelaimės metu vyriausiojo inžinieriaus pavaduotojas. 1987 m. Jis buvo pripažintas vienu iš Černobylio avarijos kaltininkų ir nuteistas dešimčiai metų kalėjimo. Neigė atsakomybę už tai, kas įvyko prieš jo mirtį. Jis teigė, kad avarija įvyko dėl to, kad RBMK reaktorius neatitiko branduolinės saugos reikalavimų. Pagrindiniu katastrofos kaltininku jis laikė reaktoriaus kūrimo programos vadovą akademiką Anatolijų Aleksandrovą.
Biografija
1945 m. Jis įstojo į Norilsko kalnakasybos ir metalurgijos kolegiją, tuo pat metu dirbo elektriku. 1953–1959 m. studijavo Maskvos inžinerinės fizikos institute automatizavimo ir elektronikos mokslus ir baigė pagyrimu.
Jis dirbo „Leninsky Komsomol“ laivų statykloje Komsomolske prie Amūro, kur vadovavo slaptajai laboratorijai Nr. 23, kur buvo įrengti branduoliniai povandeniniai laivai su branduoliniais reaktoriais. Dirbant gamykloje įvyko incidentas, kurio metu Djatlovas gavo 100 rem radiacijos dozę. Vėliau vienam iš jo sūnų išsivystė leukemija, dėl kurios berniukas mirė sulaukęs devynerių metų.
Po 14 metų darbo laivų statykloje 1973 m., Djatlovas perėjo į statomą Černobylio atominę elektrinę. Jis buvo trečiasis vadovaujantis specialistas stotyje, turintis praktinės patirties branduolinėje pramonėje. Iki to laiko jis dalyvavo surinkdamas, montuodamas ir išbandydamas apie 40 VM tipo reaktorių, kurie žymiai skyrėsi nuo RBMK reaktorių, įrengtų Černobylio atominėje elektrinėje. Todėl Diatlovas pradėjo aktyviai tyrinėti viską apie šiuos reaktorius, dirbdami 10 valandų per dieną.
Černobylio atominės elektrinės avarija
1986 m. balandžio 26 d. naktį Diatlovas buvo vyriausias pagal pareigas atominėje stotyje, avarijos metu buvo ketvirtojo reaktoriaus bloko valdymo salėje ir prižiūrėjo operatorių veiksmus. Jis taip pat buvo atsakingas ir už „turbogeneratoriaus laisvos eigos“ režimo bandymus, kurie leistų generatoriaus rotoriaus inertišką sukimąsi panaudoti tiekiant energiją reaktoriaus siurbliams, esant galimam stoties atsijungimui nuo elektros tinklų ir likus be elektros energijos vidaus reikalams. Po sprogimo jis manė, kad reaktorius yra išjungtas ir todėl davė nurodymus užtikrinti jo aušinimą. Tačiau reaktorius jau nebeegzistavo ir aušinimo vanduo tekėjo į požeminius koridorius keldamas pavojų trijų veikiančių reaktorių elektros kabeliams. Pasak Diatlovo, arčiau nakties vidurio jis įsitikino reaktoriaus nebeegzistavimu po to, kai stoties teritorijoje buvo rastas reaktoriaus grafitas. Šią informaciją patvirtina vieno iš ketvirtojo energobloko pamainos viršininkų Jurijaus Tregubo prisiminimai. Pasak Diatlovo, naktį jis pranešė apie tai, kad reaktorius sunaikintas, tačiau jo žodžiai buvo ignoruojami.
Balandžio 26 d. Djatlovas gavo didelę radiacijos dozę – 550 rem (5,5 Sv). Jis buvo nugabentas į specializuotą ligoninę Nr. 6 Maskvoje, kur kartu su kitais Černobylio darbuotojais buvo gydomas dėl ūminės radiacijos ligos.
Teisminė kolegija, kuriai pirmininkavo TSRS Aukščiausiojo Teismo narys Raymond Breeze, Diatlovas buvo pripažintas vienu iš avarijos kaltininkų ir nuteistas 10 metų bausmės kolonijoje pagal Ukrainos SSR baudžiamojo kodekso 220 straipsnio 2 dalį (Saugos taisyklių pažeidimas sprogstamai pavojingose įmonėse). Nepaisant ligų, dėl kurių nuteistasis nustojo vykdyti bausmę, po teismo jis buvo perkeltas į Kijevą, į Lukijanovskaja kalėjimą ir paskui į koloniją Krijukovo kaime.
Po 4 metų po oficialių laiškų, pasirašytų akademiko Andrejaus Sacharovo ir kitų garsių mokslininkų buvo anksčiau laiko paleistas dėl ligos. Jis buvo gydomas Miuncheno nudegimų centre. Po išlaisvinimo Diatlovas kreipėsi į įvairius departamentus, įskaitant TATENA, palaikydamas versiją, kad avarijos priežastis buvo RBMK reaktoriaus branduolinės saugos reikalavimų neatitikimas. Davė keletą interviu ir parašė knygą, kurioje aprašė ir išanalizavo savo dalyvavimą Černobylio atominės elektrinės statybose, paruošiamuosiuose bandymuose, avariją ketvirtajame bloke, įvairių komisijų išvadas dėl avarijos priežasčių, kalėjimo laiką ir pastangas reabilituoti Černobylio personalą. Paskelbta po mirties.
1995 m. gruodžio 13 d. Diatlovas mirė nuo širdies smūgio, būdamas 64 metų.
2016 m. internete pasirodė vaizdo įrašas, įrašytas A. Djatlovo namuose. Jame A. Djatlovas trumpai pakartoja savo knygos turinį, pasakoja savo versiją apie tai, kas įvyko, daugiausia dėmesio skiriant reaktoriaus RBMK-1000, sukėlusio avariją, trūkumams, taip pat personalo veiksmų teisingumui įvykio naktį.
Veiklos įvertinimas
A. Djatlovo kolegos ir amžininkai apibūdino jį kaip tiesmuką ir atsakingą darbuotoją, griežtą ir reiklų pavaldinių atžvilgiu.
Kine
HBO miniseriale „Černobylis“ (2019) Paul Ritter vaidino A. Diatlovo vaidmenį, o 2006 m. BBC filme „Išgyventi katastrofą: Černobylio branduolinė katastrofa“ (Surviving Disaster: Chernobyl Nuclear Disaster) – Roger Alborough.
Judžinas
Judžinas – miestas šiaurės vakarų Jungtinėse Amerikos Valstijose. Antras didžiausias miestas Oregono valstijoje.
Istorija
Judžinas buvo įkurtas 1846 m. ir pavadintas įkūrėjo Eugene Skinner vardu. 1876 m. mieste atidarytas universitetas.
Sportas
Mieste veikia multisportinė organizacija Oregon Ducks., turi IBL lygoje žaidžiančią krepšinio komandą Eugene Chargers. Nuo 2010 m. mieste vykstantis lengvosios atletikos susitikimas Prefontaine Classic įtrauktas į pasaulinę IAAF Deimantinę lygą.