cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carlo Gesualdo
Biografija
Karlas paveldėjo Venozos princo titulą po tėvo mirties 1591 m. Po to 1594 m. Karlas Džezualdas vedė antrą kartą, Feraros hercogo Alfonso II dukterėčią Leonorą d'Estę. Feraros dvaras tuo metu buvo vienu reikšmingiausių Italijos kultūrinių centrų. Jame Karlas susipažino su dvaro kompozitoriumi Luzzascho Luzzaschi ir poetu Torkvatu Tasu. Feraroje 1594 m. buvo publikuoti pirmieji Karlo Džezualdo leidiniai: Pirmoji ir Antroji madrigalų knygos. 1595 m. pasirodė Trečioji madrigalų knyga, 1596 m. - Ketvirtoji, kuri rodo susiformavusį Džezualdo stilių. 1597 m. Karlas grįžo į savo valdas Džezualdo miestelyje, prisiekęs daugiau nebekeliauti. 1597 m. Karlui gimė antrasis sūnus Alfonsinas, kuris mirė netrukus − 1600 m. Sūnaus mirtis labai paveikė Karlą Džezualdą, yra liudijimų, kad jis paskutinius dešimt metų buvo gana pakrikusios psichinės būsenos. Po sūnaus mirties Karlas užsakė altorinį paveikslą Džezualdo (nuo kurio, spėjama, yra kilusi giminės pavardė) miestelio bažnyčioje. Religinis Giovanni Balducci paveikslas, pavadinimu „Karlo Džezualdo atsiprašymas“, iki šiol išlikęs Santa Maria delle Grazie bažnyčioje Džezualde. Jame vaizduojamas pats Karlas, jo žmona Leonora ir, spėjama, jų kūdikis (kita versija, paveikslas galėjo būti sukurtas dar iki kūdikio mirties).
Jo santykiai su žmona buvo beveik simboliniai. 1597 m. žmona paskui princą atvyko į Džezualdą. Žinoma, kad ji pradėjo bažnytinį persekiojimą prieš dvi Karlo spėjamas suguloves, Aureliją ir Polisandrą, kaltindama jas raganavimu. Teismui išgavus iš jų prisipažinimus kankinant, abi moterys nebuvo pasmerktos mirčiai, kaip buvo įprasta tuo metu, bet „įkalintos“ princo pilyje. 1608 m. ryšiai tarp princo ir žmonos nutrūko. 1610 m. Leonora d'Estė pradėjo skyrybų procesą, kurį visgi vėliau atšaukė. 1611 m. pasirodė Penktoji ir Šeštoji madrigalų knygos. Karlo Džezualdo teigimu šių knygų madrigalai sukurti prieš 15 metų ir buvo publikuoti dėl to, kad juos apsaugoti nuo plagijatorių ir nuo iškraipytų versijų. 1613 m. mirė pirmasis Karlo sūnus Emanuelis, o netrukus ir pats Karlas rugsėjo 8 d. Gyvenimo pabaigoje esą Karlas buvo pasamdęs tarną, kuris jį plakdavo. Spėjama, kad jis galėjo mirti nuo infekcijos užkrato per žaizdas. Karlas Džezualdas palaidotas Gesù Nuovo bažnyčioje Neapolyje prieš Šv. Ignacijo koplyčią.
Kūryba ir atminimas
Viso Karlas Džezualdas paliko 6 madrigalų knygas, iš kurių svarbiausiomis laikomos Penktoji ir Šeštoji, kuriose dalyje madrigalų naudojamos chromatinės dermės ir disonansai − muzikiniai elementai, kurie Vakarų muzikoje bus vėliau naudoti tik XIX a. Be pasaulietinių kūrinių Karlas Džezualdas yra išleidęs sakralinės muzikos leidinius: dvi „Sacre Cantiones“ knygas 1603 m. (kurių antroji dalis neišliko) ir „Responsoria“ 1611 m., kurios kompozicijos skirtos Didžiojo Penktadienio liturginėms apeigoms. Muzika išskirtinai skirta vokaliniam atlikimui, skirtingai nuo tuo metu pradėjusios įsigalėti muzikinės išraiškos instrumentais, kurią revoliucionizavo Claudio Monteverdi. Tyrinėtojų nuomone, tuo joje pasireiškia manierizmas muzikoje. Madrigalai yra skirti 5 vokalinėms partijoms. Sakralinėje muzikoje partijų skaičius praplėstas iki šešių, septynių.
Kelis šimtmečius po to Karlas Džezualdas buvo žinomas visų pirma kaip žmogžudys. Jo muzika susilaukė didelio dėmesio XX a. Džezualdo atminimas buvo įvertintas kitų kompozitorių operomis. Jo muziką aukštai vertino Igoris Stravinskis, kuris 1960 m. Džezualdo 400-ųjų gimimo metinių progą parašė „Monumentum pro Gesualdo“ − harmonizuotas Džezualdo madrigalų versijas, kurių pagindu buvo sukurtas baletas.
Operos, skirtos Džezualdo gyvenimui:
Anglijos futbolo varžybos 1942–1943 m.
Anglijos futbolo varžybos 1942–1943 m.
Pirmenybės
Regionų nugalėtojai:
Gvarani tarptautinis oro uostas
Guarani tarptautinis oro uostas  – yra rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente. Aptarnauja Siudad del Estės miestą (pats uostas yra priemiestyje Minga Guasu).
Aptarnaujančios bendrovės ir reisai:
Didysis
Didysis arba Didysis Ežerėlis – ežeras vidurio Lietuvoje, Kauno rajone, apie 6 km į pietus nuo Kluoniškių, 2 km į pietryčius nuo Ežerėlio. Apsuptas Ežerėlio durpyno. Forma apvali. Ilgis 0,5 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 70,1 m. Ežeras yra ledyninės liekaninės kilmės. Kranto linija lygi. Ežerą iš visų pusių supa aukštapelkė (į šiaurę ir šiaurės rytus nuo ežero – eksploatuojama). Visiškai užaugęs ir supelkėjęs. Krantai apaugę krūmynais. Iš aplinkui plytinčios pelkės išteka Liekės upelis (Kerupės I intakas). Didysis Ežerėlis priklauso Nemuno žemupio baseinui. thumb|left|250px|Plūduriuojantis liūnas
Psichodiagnostika
Psichodiagnostika arba psichologinė diagnostika – medicininės psichologijos sritis, kuri teoriškai grindžia žmogaus psichinių savybių tyrimą. Psichodiagnostika apibūdina asmenybės psichinius procesus, lygina juos su norma, aprašo nukrypimus nuo jos, aiškina nukrypimų kilmę ir kokią reikšmę jiems atsirasti turėjo asmenybės ypatumai arba situaciniai veiksmai.
Naudojamasi šiais metodais: anamneze, stebėjimu, eksploracija (simptomų ieškojimas, norint nustatyti diagnozę), testu, eksperimentu, be to, darbų, tokių kaip laiškai, dienoraščiai, analize.
Psichodiagnostikos duomenimis naudojasi darbo, pedagoginė, medicininė, teismo ir socialinė psichologija.
Girsūdų apylinkė
Girsūdų apylinkė (arba Girsudų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Daujėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pasvalio rajonui. 1954 m. prijungta Smilgių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Girsūdų apylinkė prijungta prie Daujėnų apylinkės.
Gilgitas
Gilgitas  – upė Pakistane, šiaurės vakarų Kašmyre; Indo dešinysis intakas. Prasideda Hinduražo kalnagūbryje, teka Hindukušo ir Karakorumo priekalnėmis Gilgito slėniu. Įteka į Indą ties Gilgito miestu. Nuo šios santakos Indas dvigubai praplatėja.
Didžiausias intakas – Hunza (kairysis).
Upės vandens lygis pakyla balandį, o maksimumą pasiekia birželį. Žiemą nusenka. Dėl slenksčių ir greitos tėkmės Gilgito upė laivuojama tik trumpose atkarpose. Gilgito slėniu senovėje ėjo prekybinis karavanų kelias tarp Indijos ir Afganistano.
Boruvka (Alionys)
Boruvka – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Alionių I.
Apopleksija
Insultas – kraujotakos sutrikimas smegenyse, kuris pažeidžia smegenų ląsteles (neuronus) ir sukelia neurologinę simptomatiką bei sutrikdo paciento sveikatą, sukelia grįžtamus ar negrįžtamus pokyčius, o kartais baigiasi mirtimi. Insultas skirstomas į hemoraginį (kai kraujas išsilieja smegenyse) ir išeminį (kai užsikemša smegenų kraujagyslė).
Ilguolinė kulkšnė
Ilguolinė kulkšnė (Astragalus cicer) – pupinių (Fabaceae) šeimos kulkšnių (Astragalus) genties augalų rūšis.
Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą
Tiago Mendes
Tiažas Mendešas (g. 1981 m. gegužės 2 d.) – buvęs Portugalijos futbolininkas, Portugalijos rinktinės saugas.
2011 m. liepos 20 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Madrido „Atletico“ klubu.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2002 m. lapkričio 20 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate.
2017 m. paskelbė apie karjeros pabaigą.
FK Ugnera
Alytaus „Ugnera“ – Lietuvos futbolo klubas iš Alytaus.
1839 m.
1839 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Teisingojo kelio partija
Teisingojo kelio partija (Doğru Yol Partisi, sntr. DYP) – Turkijos partija. 1983 m. įsteigė Süleyman Demirel. Anksčiau egzistavusios partijos Teisingumo partija pasekėja.
Airijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
1971–1972 m. Lygos taurė
Airijos futbolo lygos taurė yra vienas pagrindinių taurės turnyrų Airijoje, jame dalyvauja dviejose stipriausiose lygose žaidžiantys klubai ir kai kurios žemesniųjų lygų komandos.
Teisingojo kelio partija
DYP yra konservatyvioji partija, nuo įkūrimo dalvyvavusi 4 vyriausybėse (premjeras Süleyman Demirel (1991-93) bei Tansu Çiller (1993-1996).
2002 m. pralaimėjus rinkimus, nepatekus į parlamentą, pirmininkas Tansu Çiller atsistatydino, partijos vairą perėmė Mehmet Ağar. Teisingojo kelio partija 2005 m. turėjo 4 atstovus parlamente (dalis parlamentarų įstojo į partiją).
Impuls Diliǰan
Diližano „Impuls“ – Armėnijos futbolo klubas iš Diližano.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1985 m.
1994 m. iširo, bet 2009 m. atkurtas. Žaidė aukščiausioje lygoje.
Po 2012/2013 m. sezono pabaigos buvo pranešta, kad dėl finansinių problemų komanda išformuojama.
Paro Takcangas
right|240px|Paro Takcangas Paro Takcangas - vienas žinomiausių vienuolynų Butane. Jis buvo pastatyta ties Takcang Senge Samdup urvu kur, kaip tikima, VIII a. pr. meditavo Guru Padmasambava. Ši vieta yra žymiausia iš kitų trylikos takcangų - vietų Tibete ir Butane, kur guru meditavo.
Vienuolynas buvo pabaigtas 1692 m. Jis stovi ant uolos 3120 metrų aukštyje virš Paro slėnio, 10 kilometrų nuo Paro miesto. Visas statinys sudarytas iš septynių šventyklų.
Žodis Takcangas reiškia tigro irštva. Yra legenda, kad Padmasambava, arba Guru Rinpočė čia atlėkė ant tigro nugaros.
1482 m.
1482 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lampėdis
Lampėdis (arba Lampėdys) arba Lampėdžių karjeras – ežeras vidurio Lietuvoje, Kauno mieste, prie Lampėdžių. Ežeras susiformavo iškasus žvyro karjerą Nemuno slėnyje tarp Lampėdžių ir Žemutinių Kaniūkų, Nemuno ir Nevėžio kraštovaizdžio draustinyje. Prieš atsirandant žvyro kasyklai, toje vietoje buvo nedidelis vandens telkinys ir pievos. Vėliau, kasant žvyrą, ežeras tapo tokio dydžio kaip dabar matome. Jo ilgis apie iš rytų į vakarus 3,2 km, plotis – iki 0,57 km. Altitudė 19,7 m. Yra 1,71 ha sala ir keletas smulkių salelių. Vakaruose išteka 0,73 km ilgio upelis į Nemuną. Pietinėje pakrantėje yra Lampėdžių miško parkas ir poilsio zona. Nuo 2010 m. gegužės šiaurės rytinėje Lampėdžio ežero pakrantėje buvo statomas Kauno regiono kempingas. 2012 m. liepos 20 d. kempingas atidarytas. Turistams jame įrengti dušai, tualetai, persirengimo kambariai, poilsio inventoriaus nuomos punktas, medicinos punktas, kavinė.
Rytine pakrante eina kelias, šiaurine – kelias.
Vandenvardis Lam̃pėdis arba Lampėdỹs aiškinamas esąs sudarytas iš žodžių laumės pėda.
Kirkilai
Kirkilai – kaimas Biržų rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 8 km į šiaurės vakarus nuo Biržų, Biržų regioniniame parke. Seniūnaitijos centras. Įsteigta kaimo bendruomenė (nuo 2003 m.).
thumb|left|Karstiniai ežerėliai netoli Kirkilų
Etimologija
Kaimas buvo pavadintas čia žemes įsigijusių vienų seniausių Upytės pavieto bajorų šeimų Kirkilų vardu (asmenvardinis vietovardis). Pavardės kilmę kalbininkas Jonas Jablonskis aiškino taip: pirmoji – tai, kas kirkia, rėkia, pavyzdžiui, vaikas, kuris rėkia, kirkia, bus kirkilas; antroji, labai retai naudojama reikšmė, – eržilas. Pastaroji reikšmė nulėmė pagrindinį herbo elementą.
Geografija
Kaimas išsidėstęs Biržų regioninio parko Kirkilų kraštovaizdžio draustinyje, kuriame gausu smegduobių ir karstinių ežerėlių. Į vakarus nuo kaimo – Čeriaukštės upelio ištakos. Telkšo 3,9 ha ploto Kirkilų ežeras. Per kaimą prateka Šilinės (Šilinėlio) upeliukas (Apaščios intakas).
Istorija
Kirkilai istorijos šaltiniuose minimi nuo 1585 m. gegužės 3 d., kai Upytės pilies teismo byloje paminėtas Kirkilų laukas. 1645 m. minimi kaip Kirkilowie ir nors buvo arti Biržų, tačiau Biržų kunigaikštystei nepriklausė.
XIX a. buvo kaimas Panevėžio apskrities Pabiržės valsčiuje.
2010 m. patvirtintas Kirkilų herbas. Tai vienas iš labai retų atvejų Lietuvoje, kai herbas suteiktas gyvenvietei, neturinčiai nei miesto, nei miestelio ar seniūnijos centro teisių.
Rokiškė
Rokiškė – buvęs kaimas šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Grūšlaukės ir 7 km į šiaurės vakarus nuo Salantų. Kaimo žemės driekėsi lygumoje, tarp Jakštaičių, Narmantų ir Jakštaičių miškų. Jos ribojosi su Narmantais, Jakštaičiais, Urbaičiais, Buginiais ir Dirgaliu.
Etimologija
Rokiškė – asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio Rokas. Vietovardis rašomas, , 🇬🇸, ,.
Istorija
Susiformavo XIX a. pradžioje. Pirmąkart paminėtas 1846 m.
1846 m. buvo 4, 1866 m. – 5, 1923 m. – 7 kiemai.
Sovietinė melioracija kaimą sunaikino. 1986 m. išbrauktas iš Lietuvos gyvenamųjų vietovių apskaitinių duomenų.
Anglijos futbolo varžybos 1944–1945 m.
Anglijos futbolo varžybos 1944–1945 m.
Pirmenybės
Regionų nugalėtojai:
Lewis Gordon
Liuisas Gordonas (, g. 1962 m.) – afrikiečių kilmės JAV filosofas ir sociologas.
Jo domėjimosi sritys yra Afrikos filosofija, egzistencializmas ir gyvenimo filosofija, fenomenologija, socialinė ir politinė teorijos, rasių teorija ir rasizmas, laisvės filosofija, estetika, religijos filosofija, pedagogikos filosofija.
Švobiškio apylinkė
Švobiškio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Joniškėlio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškėlio rajonui. 1954 m. prijungtos Sabonių apylinkė ir Gailionių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Švobiškio apylinkė prijungta prie Grūžių apylinkės ir Joniškėlio apylinkės.
Visagino atominė elektrinė
Numatyta vieta
thumb|right|200px|VAE įsikurs Drūkšinių kaime, Visagino savivaldybėje Nauja Visagino AE bus statoma šalia esamos Ignalinos AE, kuri yra pietiniame Drūkšių ežero krante, 6 km atstumu nuo Visagino miesto, šalia valstybinės sienos su Latvija ir Baltarusija. Atominei elektrinei yra numatytos ir vertinamos dvi galimos statybos aikštelės. Po geologinių tyrimų bus nustatyta, kuri aikštelė yra tinkamesnė naujos atominės elektrinės statybai.
Poveikis aplinkai
Planuojant statyti branduolinės energetikos objektą, būtina įvertinti jo galimą poveikį aplinkai, t. y. visuomenės sveikatai, biologinei įvairovei, paviršinių vandens telkinių vandeniui, klimatui ir oro kokybei, žemės gelmėms, dirvožemiui ir gruntiniams vandenims, kraštovaizdžiui, socialinei ekonominei aplinkai.
2008 m. parengta naujos AE poveikio aplinkai vertinimo ataskaita buvo suderinta su 11 valstybės ir savivaldybių institucijų Lietuvoje, ją taip pat derinant su Lenkija, Baltarusija, Latvija, Estija, Suomija, Švedija ir Austrija. Poveikio aplinkai vertinimo ataskaitą teigiamai įvertino speciali Tarptautinės atominės agentūros (TATENA) ekspertų misija.
LR aplinkos ministerija, išanalizavusi naujos AE poveikio aplinkai vertinimo ataskaitą, priėmė sprendimą, kad naujos Visagino AE statyba ir eksploatacija aplinkosauginiu požiūriu yra leistina.
Istorija
2007 m. birželio 28 d. LR Seimas priėmė Atominės elektrinės įstatymą.
2008 m. gegužės 20 d. įsteigta Nacionalinio investuotojo bendrovė LEO LT. 2008 m. rugpjūčio 27 d. parengus būsimos atominės elektrinės poveikio aplinkai vertinimo ataskaitą, pradėtas jos derinimas.
2008 m. rugpjūčio 28 d. įsteigta elektrinės projekto parengimo bendrovė UAB „Visagino atominė elektrinė“, LEO LT antrinė įmonė. , kuri vykdo naujos atominės elektrinės projekto parengiamuosius darbus.
2009 m. balandžio mėn. LR aplinkos ministerija, įvertinusi poveikio aplinkai vertinimo (PAV) ataskaitą, priėmė sprendimą, kad aplinkosauginiu požiūriu naujos Visagino atominės elektrinės statyba ir eksploatacija pasirinktoje vietoje yra leistina.
2009 m. rugsėjo mėn. parengtas naujos Visagino AE verslo modelis ir finansavimo planas. Jį paruošė konkursą laimėjęs tarptautinis konsorciumas, vadovaujamas investicinio banko „N M Rothschild & Sons“. Išvadose teigiama, kad projektas yra komerciškai patraukus ir įgyvendinamas. Taip pat pabrėžiama, kad į šį projektą turi būti pritrauktas finansiškai stiprus strateginis investuotojas, turintis patirties branduolinėje energetikoje.
2009 m. gruodžio mėn. Lietuva paskelbė atvirą tarptautinį kvietimą investuoti į naujos AE projektą Lietuvoje. Kvietimas paskelbtas „Valstybės žiniose“ ir Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje („Official Journal of European Union“).
2009 m. sausio mėn. LR energetikos ministerija atrinko 5 bendroves, atitikusias išankstinės atrankos kvalifikacinius kriterijus, kurios dalyvauja tolesniuose šio projekto strateginio investuotojo atrankos etapuose.
2011 m. liepos 14 d. Koncesijos konkurso komisija dėl Strateginio investuotojo į Visagino atominę elektrinę strateginiu investuotoju atrinko Hitachi, Ltd. kartu su Hitachi-GE Nuclear Energy Ltd. „Hitachi“ pasiūlymo dalį sudaro pažangiojo verdančio vandens reaktoriaus (angl. Advanced Boiling Water Reactor, ABWR) technologijos tiekimas. ABWR yra vienintelė šiuo metu pasaulyje eksploatuojama trečiosios kartos, pagerinto saugos lygio, reaktorių technologija.
2011 m. gruodžio 23 d. pasirašytas susitarimas dėl esminių Visagino AE Koncesijos sutarties sąlygų, apibrėžiantis pagrindinius principus, pagal kuriuos bus baigiama rengti Koncesijos sutartis. Kaip projekto inžinierius prie Visagino AE prisijungė ir didžiausia JAV elektros energetikos infrastruktūros kompanija „Exelon“. „Hitachi“ ir UAB „Visagino AE“ baigė inžinerinius parengiamuosius darbus.
2012 m. kovo 30 d. baigtos Lietuvos ir „Hitachi“ derybos dėl Koncesijos sutarties ir Vilniuje parafuotas šios sutarties tekstas. Koncesijos sutarčiai pritarus Lietuvos Seimui, ji bus pasirašoma. Pasirašius Koncesijos sutartį, 30 mėnesių vyks Visagino AE projektavimo darbai.
2012 m. birželio 21 d. Seimas balsavo dėl Atominės elektrinės įstatymo pakeitimų, kurie reikalingi Visagino atominės elektrinės statyboms bei Koncesijos sutarties su strateginiu investuotoju „Hitachi“. Koncesijos sutartyje dėl Visagino AE nustatyta, kad Lietuva valdys 38 proc. bendrovės akcijų, strateginiam investuotojui teks 20 proc., Latvijos „Latvenergo“ – 20 proc., Estijos „Eesti Energia“ – 22 proc.
2012 m. spalio 14 d. Lietuvoje buvo surengtas patariamasis referendumas dėl naujos atominės elektrinės statybos Lietuvos Respublikoje kartu su LR Seimo rinkimais. Referendume rinkėjams buvo pateiktas toks teiginys: „Pritariu naujos atominės elektrinės statybai Lietuvos Respublikoje.“ 62,68 % balsavusiųjų nepritarė Visagino AE statybai.
Diksono sala
thumb|240px|Sala žemėlapyje
Diksono sala  – sala Karos jūroje, Jenisiejaus įlankoje, 1,5 km nuo žemyno (Taimyro pusiasalio). Priklauso Rusijai, Krasnojarsko kraštui, Diksono gyvenvietei (įsikūrusi priešais salą). Plotas – 25 km². Vyraujantis aukštis 26 m, didžiausias – 48 m. Sudaryta iš diabazo. Būdinga arktinė dykuma.
Saloje įsikūręs Diksono oro uostas, jūrų uostas, hidrometeorologijos stotis, arktinės radiometeorologijos centras ir geofizikos observatorija.
Neva
thumb|Neva prie Petropavlovsko tvirtovės thumb|Neva rytinėje Sankt Peterburgo dalyje
Diksono sala
Diksono salą XVII a. pr. atrado rusai pomorai. 1875 m. salą pasiekė švedų Arkties tyrinėtojas Adolfas Nordenšeldas ir pavadino ekspedicijos rėmėjo, pramonininko Oskaro von Diksono garbei. XX a. pr. Diksono saloje pastatyta anglių saugykla (buvo svarbus šiaurės jūrų kelio uostas). 1916 m. pastatyta hidrometeorologijos stotis, pradėjo kurtis Diksono gyvenvietė.
Neva
Neva  – upė šiaurės vakarų Rusijoje, ištekanti iš Ladogos ežero ir įtekanti į Suomijos įlanką. Nevos žiotyse pastatytas Sankt Peterburgas, ištakose – Šliselburgo tvirtovė. Vidutinis plotis 400–600 m, didžiausias plotis 1200 m. Vidutinis gylis 8–11 m, didžiausias gylis 24 m.
Nepaisant nedidelio ilgio, tai šešta-septinta upė Europoje pagal vandens debitą (po Volgos, Dunojaus, Pečioros, Šiaurės Dvinos ir Kamos).
Intakai – Tosna, Ižora, Mga, Ochta. Įvairiais kanalais ir vandens keliais per Nevą galima pasiekti Baltąją jūrą, Volgą, Kaspijos jūrą, Azovo jūrą ir Juodąją jūrą.
Tiltai per Nevą
Dar šeši tiltai yra Sankt Peterburge, Nevos deltoje:
Deltos šakos
Pagrindinės Nevos deltos šakos yra Didžioji Neva ir Mažoji Neva bei Didžioji, Vidurinė ir Mažoji Nevka.
Petras Karašauskas
Petras Karašauskas (1897 m. rugpjūčio 7 d. Mahanoi Sityje, PA, JAV – 1968 m. gegužės 13 d. Vilks Bare, Pa, JAV) – pianistas, vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Savo gimtojo miesto aukštesniojoje muzikos mokykloje skambinti fortepijonu mokėsi pas prof. J. Wrighta, o vėliau fortepijono studijas tęsė Niagaros universiteto Virgil Conservatory Niujorke. Grigališkąjį choralą studijavo Mary Wood College Scrantone, PA. Grįžęs į Mahanoi Sitį, keletą metų buvo muzikos instruktorius, įkūrė fortepijono studiją. 1923 pakviestas vargonininkauti ir vadovauti chorui Šv. Petro ir Povilo lietuvių parapijoje Hazletone, PA, o 1924 persikėlė į Šv. Juozapo lietuvių parapiją Duryea, PA.
Su chorais jis dalyvavo lietuvių dienose Lakeside, PA, prisidėjo prie 1939 New Yorko Pasaulinės parodos Lietuvių dienos koncertų organizavimo (dalyvavo šeši chorai), buvo jungtinio choro dirigentas. Dalyvavo sudarant dainų švenčių programas, organizuojant S. Šimkaus chorą. Daug nuveikė „Dainos" draugijoje, dirbdamas jos iždininku. 1938 LRKSA seime Pittsburghe, PA, išrinktas susivienijimo viceprezidentu, 1942 seime Hartforde, CT, iždo globėju, 1948 – iždininku.
Nuo 1925 buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, nuo 1934 su pertrauka iki mirties buvo šios sąjungos Scrantono provincijos kuopos iždininkas, dainų švenčių rengimo iždininkas. Buvo aktyvus radijo valandėlių dalyvis, be chorų, organizavo ir orkestrus.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Mamertas Karbauskas (1882)
Mamertas Karbauskas (1882 m. gegužės 10 d. Upynoje, Šilalės r. – 1934 m. birželio 11 d. Bostone, MA -JAV), vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Apie 1890 su tėvais atvyko į JAV ir apsigyveno Vilks Bare, PA. Baigė Wyoming Seminary Kingston, PA, ir New England Conservatory. Iš pradžių vargonininkavo Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Plymoute, PA, o nuo 1904 iki mirties Šv. Petro lietuvių parapijoje Bostone. Suorganizavo chorą, kuris giedojo bažnyčioje ir dalyvavo įvairiuose kultūros renginiuose. Kai 1912 m. gegužės 29 d. Bostone vyko antrasis ALRK Vargonininkų seimas, M. Karbausko choras atliko Č. Sasnausko kantatą „Broliai“. Jis dėstė muziką ir dainavimą įvairiose mokyklose, bendravo su M. Petrausku ir kitais lietuvių muzikais. Bostone kurį laiką vadovavo ir „Gabijos“ chorui. Sūnus, irgi Mamertas Karbauskas, vargonininkas ir chorvedys, padėdavo tėvui mokyti chorus, kaip solistas dalyvaudavo operetėse. Tėvas 1904 Bostone išleido lietuvišką leidinį „Kalėdų giesmė". Buvo ALRK Vargonininkų sąjungos 1911 steigėjas ir narys.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Venesuela
Venesuela, oficialiai Venesuelos Bolivaro Respublika  – valstybė Pietų Amerikos šiaurinėje pakrantėje. Ribojasi su Gajana rytuose, Brazilija pietuose, Kolumbija vakaruose, Karibų jūra bei Atlanto vandenynu šiaurėje. Venesuela pasižymi didele gamtine įvairove, yra vertinama kaip viena iš didžiausią biologinę įvairovę turinčių šalių pasaulyje.
Venesuela buvo kolonizuota Ispanijos 1522 m., beveik po trijų šimtų metų (1821 m.) paskelbė nepriklausomybę. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, tapo demokratine respublika, tačiau neišvengė politinių krizių. Nuo 1998 iki 2013 m. šalies prezidento pareigas ėjo Hugas Čavesas, pradėjęs Bolivaro revoliucija vadinamą socialinį judėjimą, kuriuo buvo siekiama didinti šalies ekonominę nepriklausomybę, mažinti socialinę nelygybę ir panaikinti korupciją.
Prieškolumbinis ir kolonijinis laikotarpis
Iki Kristupui Kolumbui atrandant Amerikos kontinentą, dabartinės Venesuelos teritorijoje gyveno daugybė įvairių indėnų genčių, tarp kurių svarbiausios buvo karibai ir aravakai. XVI a. prasidėjus ispanų kolonizacijai, indėnų skaičius sumažėjo dėl europiečių atneštų ligų ir indėnų naikinimo žemėse, kuriose buvo Europoje vertinamų išteklių. Indėnų vadai bandė priešintis ispanų įsiveržimams, tačiau nesėkmingai.
1498 m. per savo trečiąją kelionę Venesuelos rytinę pakrantę pasiekė Kristupas Kolumbas, kuris išsilaipino Orinoko žiotyse. Pirmą nuolatinę ispanų gyvenvietę dabartinėje Venesueloje ir visoje Pietų Amerikoje – Naująjį Toledą (dabar – Kumana) – 1515 m. įkūrė pranciškonų vienuoliai. Apie 1528 m. Venesueloje pradėtas naudoti juodaodžių vergų darbas. Trumpai, 1528–1546 m., Mažoji Venecija priklausė vokiečiams. XVI-XVII a. Venesuela buvo palyginti nereikšminga Ispanijos kolonija, naujakurių gyvenvietės kūrėsi ir augo daugiausiai pakrančių regionuose.
XIX amžius ir Nepriklausomybė
thumb|Venesuelos revoliucijos pradžia (Chuano Loveros paveikslas „1810-ųjų balandžio 19-oji“, 1835 m.)
XIX a. pradžioje Venesueloje gyvenę ispanų kolonistų palikuonys save suvokė jau kaip atskirą nuo ispanų visuomenę. Pasinaudodami Napoleono įsiveržimu į Ispaniją 1810 m., tų metų balandį Karakase susirinkę Venesuelos kreolų elito atstovai įvykdė revoliucinį perversmą ir 1811 m. liepą paskelbė apie šalies nepriklausomybę. Tų metų pavasarį prasidėjo Pirmasis nepriklausomybės karas, kurio metu žuvo iki pusės baltųjų Venesuelos gyventojų. Visiškai nepriklausoma Venesuela tapo 1830 m. sausį, atsiskyrusi nuo Didžiosios Kolumbijos.
XIX a. Venesuelos gyvenimas pasižymėjo ypatingu politiniu nestabilumu. Karinės diktatūros keitė viena kitą, šalį vargino valstybės perversmai ir pilietiniai karai.
XX–XXI amžius
XX a. pirmoje pusėje Venesuela buvo valdoma autoritarinių režimų, kurie nedaug kuo tesiskyrė nuo XIX a. karinių diktatūrų. Iš esmės demokratine valstybe, tiesa, nuolat krečiama korupcijos skandalų, Venesuela tapo tik 1959 m.
Svarbus šalies ekonominio ir socialinio gyvenimo lūžis įvyko netrukus po Pirmojo pasaulinio karo, kai žemės ūkio produktų gamybą Venesuelos ekonomikoje nustelbė naftos verslas. Iki intensyvios pramoninės eksportui skirtos naftos gavybos pradžios 96 % šalies ekonomikos sudarė kavos ir kakavos auginimas.
1989 m. šalį sukrėtė masinių demonstracijų bei riaušių banga, – tuomet šalies sostinėje ir kai kuriuose gretimuose miestuose vykusių Karakaso neramumų metu žuvo keli tūkstančiai civilių. Masinės demonstracijos buvo dalies venesueliečių atsakas į krizę, kurią sukėlė prezidento Karloso Andreso Pereso inicijuota „laisvosios prekybos“ politika.
thumb|left|[[Hugo Chávez su kaimyninių šalių prezidentais, Néstor Kirchner (Argentina) ir Lula da Silva (Brazilija)]] 1998 m. prezidento rinkimus Venesueloje laimėjo bolivarianistinio judėjimo lyderis, pasaulyje itin kontroversiškai vertinamas Hugo Čavesas, prezidento postą išlaikęs iki 2013 m.
Politinė sistema
Venesuela yra prezidentinė federacinė respublika. Jos politinė sistema remiasi 1999 m. priimta Konstitucija. Valdžia padalinta į vykdomąją, įstatymų leidžiamąją ir teisminę.
Prezidentas yra šalies ir vyriausybės vadovas bei vyriausiasis kariuomenės vadas. Jis renkamas visuotiniu balsavimu šešeriems metams. Po 2009 m. priimtų Konstitucijos pataisų, kadencijų skaičius yra neribojamas. Prezidentas turi galią formuoti vyriausybę, skirti viceprezidentą ir ministrus, tvirtinti įstatymus arba juos grąžinti parlamentui.
Įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso vienerių rūmų 165 vietų Nacionaliniam Susirinkimui (Asamblea Nacional). Jo nariai renkami visuotiniu balsavimu penkeriems metams, kadencijų skaičius neribojamas. 2010–2015 m. kadencijos metu daugumą parlamente turi Venesuelos jungtinė socialistų partija.
Užsienio politika
Didžiąją XX a. dalį Venesuela palaikė draugiškus santykius su dauguma Lotynų Amerikos ir Vakarų šalių. Santykiai tarp Venesuelos ir Jungtinių Valstijų vyriausybės pašlijo 2002 m., kai po taisa metais Venesueloje įvykdyto perversmo JAV vyriausybė pripažino laikinai prezidento pareigas einantį Pedrą Karmoną. Atitinkamai sustiprėjo ryšiai su įvairiomis Lotynų Amerikos ir Artimųjų Rytų šalimis, kurios taip pat neturi gerų santykių su JAV, pavyzdžiui, Palestina, kurios užsienio reikalų ministras 2015 m. Venesuela pavadino jo šalies „svarbiausia sąjungininke“.
Venesuela savo įtaką siekia plėsti ir esamąją pasaulio tvarką kvestionuoti per tokias iniciatyvas, kaip Bolivaro alternatyvos Amerikai steigimas ir Lotynų Amerikos televizijos kanalo „teleSUR“ steigimas ir transliavimas. Venesuela yra viena iš nedaugelio JTO šalių narių, pripažinusių Abchazijos ir Pietų Osetijos nepriklausomybę. Venesuela turi neišspręstų teritorinių ginčų su Gajana, Kolumbija ir Dominika. Po ginčytinų 2019 m. prezidento rinkimų, dalis šalių (daugiausiai Vakarų šalys) Venesuelos vadovu pripažįsta Nikolo Maduro priešininką Chuaną Gaido, kai tuo tarpu ne Vakarų šalys Venesuelos vadovu tebelaiko Nikolą Maduro, de facto šalies lyderį.
Lietuvos santykiai su Venesuela užmegzti dar tarpukariu. Lietuvą okupavus SSRS, Venesuela nepripažino Lietuvos aneksijos. Nors diplomatinių ar konsulinių santykių tarp šalių nebuvo, Venesuela be jokių problemų ar klausimų išduodavo vizas Lietuvos diplomatams ir po 1940 m. Vengė aktyvesnių aneksijos nepripažinimo išraiškos formų, tačiau siųsdavo savo diplomatinius atstovus į Baltijos valstybių diplomatinius priėmimus. 1947–1949 m. Venesueloje buvo įsikūrę apie 2000 lietuvių, perkeltų iš karo pabėgėlių stovyklų Vakarų Europoje. Diplomatiniai santykiai atkurti 1992 m. vasario 10 d. 1992–1999 m. Karakase veikė Lietuvos ambasada. Venesuelą Lietuvai yra akreditavusi ambasadą Norvegijoje. Šiuo metu Marakaibe veikia Lietuvos garbės generalinis konsulatas.
Karinės pajėgos
Venesuelos karinės pajėgos vadinamos Nacionalinėmis Bolivaro karinėmis pajėgomis. Pavaldžios ginkluotujų pajėgų vadui prezidentui ir gynybos ministrui. Be armijos, karinio laivyno ir oro pajėgų Venesueloje taip pat yra nacionalinė gvardija ir daugiausiai vidaus saugumą prižiūrinti milicija. Pagrindinis karinių pajėgų tikslas - ginti Venesuelos teritoriją nuo išorės atakų, kovoti su narkotikų prekeiviais, vykdyti paieškas, padėti civiliams stichinės nelaimės atveju ir kitos su vidaus saugumu susijusios užduotys. 2018 m. duomenimis, šalyje buvo 123 000 aktyviojo rezervo ir 8000 rezervo karių. Venesuela šalies gynybai skiria 0,37 % BVP.
Administracinis suskirstymas
thumb|Karabobo sostinė [[Valensija (Venesuela)|Valensija.]] thumb|right|Paplūdimys [[Margaritos sala|Margaritos saloje, Nueva Espartos valstijoje.]] Venesuela suskirstyta į 23 valstijas, sostinės apygardą (Distrito Capital) su Karakasu ir federalines valdas (Dependencias Federales). Valstijos, apygarda ir federalinės valdos savo ruožtu toliau skirstomos į 335 savivaldybes, o šios — į daugiau nei 1000 parapijų.
Žemiau pateiktos valstijos ir teritorijos su jų sostinėmis:
Geografija
thumb|left|[[Bolivaro viršukalnė – aukščiausia šalies vieta]] Šalyje yra pagrindinės trys geografinės zonos: Andai, Orinoko žemuma ir Gvianos plokščiakalnis. Venesueloje yra palyginti neaukštas Andų kalnų grandinės šiaurinis pakraštys. Viršūnės neaukštos, vulkanizmas nebevyksta. Anduose yra aukščiausia šalies vieta – Bolivaro viršukalnė (4981 m). Andai driekiasi šiauriniu šalies pakraščiu, iki pat Orinoko deltos. Toliau į pietus driekiasi Orinoko žemuma, vadinama Los Llanos. Už Orinoko upės iškyla senovinis Gvianos plokščiakalnis (aukštis iki 3014 m, Neblina) su aukštais izoliuotais stalkalniais tepui.
Beveik visos didesnės šalies upės priklauso Orinoko upės, tekančios šalies centrine dalimi, baseinui (Apūrė, Arauka, Karoni, Meta, Kaura). Rytinis šalies pakraštys priklauso Esekvibo baseinui (svarbiausia upė – Kujunis), pietinis – Amazonės baseinui (Kasikjarė), šiaurėje – Karibų jūros baseinui. Gvianos plokščiakalnio upėse gausu krioklių, tarp jų ir aukščiausias pasaulyje Anchelio krioklys. Šalies šiaurėje yra nemažas Valensijos ežeras, o Karoni slėnyje sudarytas didelis Guri tvenkinys.
Gamta
Venesuela pasižymi labai didele gamtine įvairove, endeminių gyvūnų ir augalų rūšių gausa. Iš viso šalyje aptinkama virš 16 500 augalų, 327 žinduolių, 1348 paukščių, 567 varliagyvių ir roplių, 1855 žuvų rūšis.
Venesuela skirstoma į 10 gamtinių regionų. Pakrantėje, Orinoko deltoje veši mangrovių sąžalynai, toliau link žemyno – kietalapių augalų krūmynai. Orinoko žemumoje plyti savanų plotai, toliau pietuose – Amazonijos džiunglės. Gvianos plokščiakalnyje, Andų šlaituose – rūko miškai, aukštikalnėse – paramai (milžiniškų sukulentų plotai).
Julijanas Bialozoras
Julijanas Bialozoras (1862 m. sausio 10 d. Švenčionyse, Rusijos imperija – 1942 m. balandžio 13 d. Vilniuje, Trečiasis Reichas) – Rusijos imperijos karininkas.
Venesuela
Gamta
Miškai šalyje užima 52 % teritorijos, tačiau jų nykimas yra vienas sparčiausių Pietų Amerikoje (lyginant su 1990 m., jų plotai iki 2010 m. sumažėjo 11 %). Pagrindinės to priežastys yra medienos gavyba, kalnakasyba, kelių plėtra, naftos išgavimas.
Iš viso šalyje yra 43 nacionaliniai parkai, kelios dešimtys kito tipo saugomų teritorijų. Kanaimos nacionalinis parkas yra įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą.
Klimatas
Venesuela patenka į subekvatorinę klimato juostą, šalyje vyrauja tropinis klimatas. Lygumose orai būna drėgni ir karšti, vidutinė mėnesio temperatūra svyruoja tarp 25-29 °C, kritulių nuo 280 mm šiaurės vakaruose iki 2000-3000 mm Orinoko aukštupyje ir Meridos Kordiljeros šiauriniame šlaite. Andų aukštikalnėse vėsiau (9-25 °C), pasitaiko sniego. Sausesnis periodas trunka nuo lapkričio iki balandžio.
Ekonomika
XX a. Venesuela buvo viena didžiausių ekonomikų Pietų Amerikoje, o tarp šeštojo ir aštuntojo dešimtmečio pradžios garsėjo aukščiausiu pragyvenimo lygiu Lotynų Amerikoje. Dabar Venesuela yra aštunta pagal dydį ekonomika (pagal BVP (PPP)) Pietų Amerikoje po Brazilijos, Meksikos, Argentinos, Kolumbijos, Čilės, Peru ir Ekvadoro. Pagrindinė ūkio šaka yra naftos gavyba, jos perdirbimas eksportui bei vidaus vartojimui. Pagrindiniai prekybos partneriai: Jungtinės Amerikos Valstijos, Kolumbija, Nyderlandai, Meksika, Ekvadoras, Brazilija.
Venesuela įplaukų į biudžetą gauna ir iš turizmo, kurio mastai smarkiai sumažėjo po 2013 m. dėl šalies prastos ekonominės situacijos. Tradiciškai populiariausi gamtiniai objektai - Margaritos sala, garsėjanti tiek paplūdimiais ir laukine gamta, tiek architektūra, Los Rokeso salynas, tik dukart už Lietuvą plotu mažesnis į UNESCO paveldo sąrašą įtrauktas Kanaimos nacionalinis parkas ir Meridos valstija, garsėjanti Andų kalnais ir vaizdingomis panoramomis.
Gyventojai
Maždaug 85 % Venesuelos populiacijos gyvena šiaurinėje šalies dalyje esančiose miestų teritorijose. 73 % gyvena mažesniu nei 100 km atstumu nuo pakrantės. Nors didžioji Venesuelos ploto dalis yra į pietus nuo Orinoko upės, ten gyvena tik 5 % populiacijos.
Pasiskirstymas pagal religiją remiantis 2011 m. atlikta apklausa :
Vidutinė numatomo gyvenimo trukmė skaičiuojant nuo gimimo (2009 m. apskaičiavimai): 73,61 metų (70,54 vyrams, 76,83 moterims).
Gyventojų amžiaus struktūra (2009 m. apsk.):
Didžiausi miestai (2005 m. apskaičiavimai):
Kultūra
thumb|Guanaguanare – populiarus šokis [[Portugesa|Portugesos valstijoje]] Kaip ir daugelio kitų Lotynų Amerikos šalių, Venesuelos kultūrą suformavo ispanų, vieninių indėnų kultūrų ir (nedidele dalimi) imigrantų iš Afrikos kultūrų samplaika.
Kolonijiniais laikais Venesueloje buvo būdinga barokinė architektūra, kurios išskirtiniu pavyzdžiu laikomas į pasaulio paveldo sąrašą įtrauktas Santa Ana de Koro miestas. Vėliau susiformavo modernioji architektūra ir skulptūra, kurios pavyzdžių gausu Karakaso miesto universiteto centriniuose rūmuose (architektas Carlos Raúl Villanueva). Žymiausiais šalies dailininkais laikomi Arturo Michelena, Cristóbal Rojas, Armando Reverón, pasaulyje žinomi kinetinio meno meistrai Jesús Rafael Soto ir Carlos Cruz-Diez. Žymesni Venesuelos literatūros atstovai yra Rómulo Gallegos, Andrés Bello, Teresa de la Parra, Miguel Otero Silva, Mariano Picón Salas ir kt. Venesueloje populiarūs ir kitose Lotynų Amerikos šalyse paplitę muzikiniai stiliai – salsa, merengė, latina pop, regetonas, rokas. Yra susidarę keletas vietinių liaudies muzikos stilių – gaita zuliana, joropo. Šalyje taip pat plačiai išvystyta klasikinė muzika, o visame pasaulyje garsus yra venesueliečių dirigentas Gustavo Dudamel su savo vadovaujamu Simono Bolivaro simfoniniu orkestru.
Priešingai nei daugelyje kitų Lotynų Amerikos šalių, Venesueloje populiariausia sporto šaka yra ne futbolas, o beisbolas. Šalies beisbolo rinktinė yra viena stipriausių pasaulyje ir yra laimėjusi medalių pasaulio čempionatuose. Futbolas yra antra pagal populiarumą sporto šaka. Venesuelos vyrų futbolo rinktinė vienintelė iš CONMEBOL narių nėra dalyvavusi pasaulio čempionate. Tačiau pastaruoju laikotarpiu rinktinės rezultatai vis gerėja. Taip pat populiarinamas krepšinis. Šalis turi pajėgių sportininkų ir kitose sporto šakose: Formulėje-1 (Pastor Maldonado), fechtavimesi (Rubén Limardo), dviračių treko varžybose ir kt.
Venesuela žymi ir dėl sėkmingų pasirodymų moterų grožio konkursuose – šalies atstovės ne kartą laimėjo „Mis Pasaulis“, „Mis Visata“, „Mis Žemė“ konkursus.
Reinosa
Istorija
Reinosą 1749 m. įkūrė Carlos Cantú ir pavadino Villa de Nuestra Señora de Guadalupe de Reynosa (pagal Reinosos miestelį Kantabrijoje, iš kurio buvo kilęs tuometis vicekaralius Juan Francisco de Güemes). 1802 m. gyvenvietę užliejo potvynis, todėl jis perstatytas atokiau nuo upės. 1846–1848 m. buvo užkariautas JAV. 1926 m. gavo miesto statusą.
XX a. Reinosa tapo svarbiu narkomafijos ir neteisėtos ginklų prekybos centru. 2009 m. čia rastas milžiniškas ginklų sandėlis.
Saturn (specnazas)
Specialiosios paskirties rinktinė „Saturn“  – Rusijos Federalinės bausmių vykdymo tarnybos Maskvos miesto valdybos specialiosios paskirties rinktinė, kitaip – specialiosios paskirties padalinys.
Istorija
XX a.10-tą dešimtmetį įtempta politinė ir socialinė padėtis šalyje kėlė neramumus ir Rusijos federacijos Vyriausiosios bausmių vykdymo valdybos tardymo izoliatoriuose ir pataisos institucijose. 1990 m. rugpjūtį slopinant maištą Suchumio tardymo izoliatoriuje paaiškėjo, kad nėra tokioms riaušėms slopinti paruoštų padalinių.
1992 m. balandį Rusijos federacijos vidaus reikalų ministro įsakymu Maskvoje prie Bausmių vykdymo tarnybos buvo sukurta specialiosios paskirties rinktinė. Pirmą sykį išbandyta rinktinė buvo 1993 m. spalio mėnesio įvykiuose. Po to 3 rinktinės nariai buvo apdovanoti valstybiniais apdovanojimais. Pirma ginkluoto nusikaltėlio sulaikymo operacija atlikta 1996 m. Balašichoje (Maskvos sritis).
Ruošiant padalinio kovotojus ypatingas dėmesys buvo skirtas specialiajam ir taktiniams parengimui. Treniruotėse naudoti ne tik savos kūrybos metodai, bet ir perimta užsienio padalinių patirtis, pvz., mikrogrupių taktinės sąveikos mokymas pagal Tarptautinės priešteroristinio treniravimo asociacijos metodikas. Fizinio parengimo programoje mokoma ne tik standartinės armijos artimosios kovos, bet ir specialiai policiniams daliniams optimizuoto džiudžitsu.
Veikla Čečėnijoje
Rinktinės kovotojai dalyvavo operacijose Čečėnijos respublikos teritorijoje, pvz., Grozno šturme 1994 m. gruodį – 1995 m. sausį.
Rusijos federacijos vyriausybei stengiantis labiau atitikti tarptautinę praktiką Vyriausioji bausmių atlikimo valdyba buvo iš RF Vidaus reikalų ministerijos buvo perduota Teisingumo ministerijai. Perkėlus „Saturną“ rinktinė tapo karininkų padaliniu. Pasikeitė etatinė struktūra. Be šturmo ir paramos poskyrių atsirado ir fizinės apsaugos poskyris.
Rinktinė, jau tapusi Teisingumo ministerijos Maskvos miesto Bausmių vykdymo valdybos (УИН) specialiosios paskirties padaliniu, dalyvavo operacijose 1999 m. išstumiant čečėnų kovotojus iš Dagestano. 2000 m. žiemą rinktinė saugojo Čečėnijos respublikos vyriausybinių pastatų kompleksą Gudermese. 2001 m. vasarą specialiosios paskirties rinktinė saugojo Europos Tarybos Parlamentinės asamblėjos narius, atvykusius į Čečėniją. 2003 m. rudenį „Saturnas“ Grozne saugojo vyriausybinių Čečėnijos respublikos pastatų kompleksą.
Ginkluotė
Rinktinės ginkluotėje yra tiek senai naudojami išmėginti ginklai, tiek naujausi ginklų pavyzdžiai. Kai kurie naudojami ginklai :
Autotransportas
Dalinys naudoja šias transporto priemones :
Gerardas Bagdonavičius
thumb|Gerardas Bagdonavičius thumb|Gerardo Bagdonavičiaus ir jo motinos kapas Donelaičio kapinėse Gerardas Bagdonavičius (1901 m. liepos 25 d. Radviliškyje – 1986 m. vasario 3 d. Šiauliuose, palaidotas Donelaičio kapinėse) – dailininkas grafikas, pedagogas, kraštotyrininkas, scenografas, vienas iš ekslibrisų pradininkų Lietuvoje.
Biografija
Mirus tėvui, 1920 m. su motina grįžo į Šiaulius. Saratovo komercinėje mokykloje baigti du kursai garantavo darbą komercinėse sferose, tačiau pasirinko dailininko kelią. Eksternu išlaikė egzaminus Kauno meno mokykloje ir visą gyvenimą atidavė dailei ir fotografijai: 1930–1944 m. dirbo piešimo mokytoju mokytojų seminarijoje, vidurinėje amatų mokykloje, 1934–1939 m. prekybos mokykloje, 1944–1945 m. darbo rezervų vidurinėje mokykloje, pedagoginėje mokykloje, 1944–1957 m. J. Janonio vidurinėje mokykloje, 1963–1967 m. Vilniaus prekybos mokyklos filiale.
Dailininkas
Ypač vertingi etnografiniai piešiniai, architektūriniai peizažai, kuriuose gausu įvairiausių užrašų, paaiškinimų. Dažnai tai neįkainojamos etnografinės bei istorinės žinios. 1925 m. išleido piešinių knygą „Šiaulių Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vaizdų albumas“.
Didžiulis jo indėlis kuriant ir Lietuvoje bei pasaulyje populiarinant lietuvišką ekslibrisą. Sukūrė per du šimtus ekslibrisų, kurių didelė dalis skirta Šiauliamas ir šiauliečiams. Įdomi ir originali taikomosios grafikos kūrinių grupė – padėkos, sveikinimo ir pagyrimo raštai, įstaigų blankai, vokai, atvirlaiškiai, prekių etiketės, įvairios pramoninių ir maisto prekių pakuotės. Nemažai sukūrė plakatų, iliustracijų ir viršelių knygoms.
Demetrius Vikelas
Demetrius Vikelas (1835 m. vasario 15 d. Ermupolyje, Graikijoje – 1908 m. liepos 20 d. Atėnuose, Graikijoje) – graikų verslininkas, rašytojas, pagarsėjęs kaip pirmasis Tarptautinio olimpinio komiteto (TOK) prezidentas (1894–1896 m.).
Gerardas Bagdonavičius
Dailininkas
Pirmieji išlikę scenografijos eskizai buvo skirti Kauno Tautos teatre 1923 m. statytai Vydūno dramai „Žvaigždžių takai“ ir Iljos Erenburgo pjesei „Aukso širdis“. Apipavidalino Šiaulių dramos teatro spektaklius Moljero „Tartiufas“ (1933 m.), Frydricho Šilerio „Klasta ir meilė“ (1941 m.). Kurdamas dekoracijas, kostiumus, rekvizitą kruopščiai išstudijuodavo vaizduojamąjį laikotarpį, kad tikroviškai atspindėtų laikotarpio dvasią.
Demetrius Vikelas
Biografija
Vaikystę praleido Graikijoje ir Konstantinopolyje, vėliau išvyko į Londoną, kur sėkmingai vertėsi, ten vedė. Žmonos dėka persikėlė į Paryžių. Palikęs verslą, atsidavė literatūrai ir istorijai, parašė daug novelių, apsakymų, esė, pelniusių jam pripažinimą.
Kaip geros reputacijos kūrėjas, be to, gyvenęs Paryžiuje, jis buvo pakviestas atstovauti Graikiją olimpiniame kongrese, kurį 1894 m. birželį Paryžiuje sušaukė Pjeras de Kubertenas, siekęs surengti šiuolaikines olimpines žaidynes. Šiame kongrese buvo įkurtas tarptautinis olimpinis komitetas, nutarta 1896 m. surengti Atėnuose olimpines žaidynes, paskiriant Vikelas organizacinio komiteto pirmininku. Pasibaigus žaidynėms, Vikelas atsistatydino iš užimto posto. Jis buvo įkvėptas pasisekusio sporto renginio, todėl pasiūlė ir vėliau olimpines žaidynes rengti Atėnuose, tačiau nesulaukė pritarimo savo idėjai. Vėliau atsidavė kūrybai, toliau iki mirties gyveno Atėnuose.
Gerardas Bagdonavičius
Fotografas
Pirmąjį fotoaparatą pasigamino iš kartono, lęšiams panaudojo akinių stiklus. Vėliau pasigamino medinį fotoaparatą, su kuriuo daug fotografavo. Nuo 1932 m. fiksavo prieškario ir pokario metais Šiaulių dramos teatre pastatytus spektaklius, miesto vaizdus, gatves, turgų, aikštę, architektūrą, žmones, gamtą, palikęs per šimtą peizažų, prieškario miesto vaizdų. Jis nevengė eksperimentų, nesitenkino tiesmukišku vaizdo atkartojimu, siekė atkurti nuotaiką, kuri tvyrojo fotografuojant, siekė modernizmo, apšvietimu išgaudavo kontrastingus vaizdus, labai daug dėmesio skyrė kompozicijai.
Dailininkas į fotografiją žiūrėjo kaip į meną. Jis bene vienas iš pirmųjų šiauliečių menininkų fotografavo aktus. Bandydamas sukurti naują vaizdą, fotonegatyvus eksponavo per marlę. Buvo sukonstravęs kamerą fotografuoti spektaklius veiksmo metu, esant aptemdytoje scenoje. Savo sukonstruota foto kamera padarė daug meninių nuotraukų, su kuriomis dalyvavo parodose. Nuotraukos saugomos Aušros muziejaus Fotografijos skyriaus archyve, Šiaulių J. Janonio gimnazijos muziejuje, privačiose kolekcijose.
Mokytojų seminarijoje, vidurinėje amatų mokykloje, prekybos mokykloje, pedagoginėje mokykloje, J. Janonio vidurinėje mokykloje ir kitose Šiaulių miesto mokymo įstaigose moksleivius ir studentus mokė tapybos, grafikos, fotografijos pagrindų. Dirbo fotokino laboratorijoje, su moksleiviais rengdavo parodas, fotografijų aptarimus. Moksleivius mokė ne tik fotografuoti, bet ir kaip pasidaryti fotoaparatus, didintuvus.
1934 m. rugsėjo 11 d. prie Šiaulių kraštotyros draugijos buvo įsteigta fotomėgėjų sekcija, kurios pirmininku buvo išrinktas Česlovas Liutikas, aktyviausi nariai buvo Mykolas Eidrigevičius, Gerardas Bagdonavičius, Peliksas Bugailiškis ir kiti. 1935 m. Aušros muziejuje fotomėgėjų sekcija surengė fotoparodą, kurioje 38 autoriai eksponavo 618 nuotraukų. 1938 m. muziejus surengė parodą „Mūsų senovės kultūra vaizduose“, kurios pagrindą sudarė fotosekcijos narių darbai.
1930–1940 m. dalyvavo Aušros muziejaus organizuojamose ekspedicijose. Kelionių metu rinkdavo eksponatus muziejui, piešdavo, fotografuodavo vertingus eksponatus, pastatus, kraštovaizdį, žmones. 1966 m. Šiauliuose įsikūrus fotoklubui, o vėliau ir fotomeno draugijos Šiaulių skyriui noriai dalijosi savo fotografijos patirtimi, vertindavo kolegų nuotraukas, aptarinėdavo jų kūrybą, dalydavosi prisiminimais ir fotografijos pasiekimais.
Tauragės Šaltinio progimnazija
Tauragės „Šaltinio“ progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla, esanti Tauragėje, J. Tumo-Vaižganto g. 123, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190467652. Steigėjas Tauragės rajono savivaldybės taryba.
Gerardas Bagdonavičius
Įvertinimas
G. Bagdonavičius buvo vienas mylimiausių miesto žmonių, ir mažų, ir bendraamžių vadinamas Penzeliuku. 1996 m. prie jo namo Šiauliuose, Aušros al. 84, atidengta skulptorės Birutės Kasperavičienės sukurta memorialinė lenta. 1997 m. paskelbtas Tarptautinis ekslibrisų konkursas „In memoriam Gerardas Bagdonavičius. 1901–1986.“
Tauragės Šaltinio progimnazija
Istorija
Mokykla išaugo iš pradžios mokyklos. 1934–1938 m. pastatytas naujas mūrinis dviejų aukštų pastatas (dab. „Versmės“ gimnazija). Dešiniajame kampe, iš kiemo pusės, įmūrytas butelis su pinigais ir aktu. Statybos darbai buvo atliekami rankiniu būdu, todėl statybos užsitęsė. Iki 1941 m. veikė 6 pradžios mokyklos skyriai.