cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anastasis
„Anastasis“ (iš 🇬🇷) – aštuntasis studijinis iš Australijos kilusios ethereal/gothic grupės „Dead Can Dance“ albumas. Išleistas 2012 m., praėjus 16-ai metų po paskutiniojo grupės albumo. Po jo duetas buvo iširęs ir buvo susidaręs tik porai koncertinių turų. Tačiau 2011 m. „Dead Can Dance“ atsikūrė ir šį atsikūrimą pažymėjo nauju albumu.
Albume „Anastasis“ pratęsiamos ankstesnės dueto muzikinės tradicijos – Brendano Perio kūriniai apie dvasines žmonijos problemas bei Lizos Džerard eterinę atmosferą kuriančios dainos. Instrumentinėje dalyje, kaip įprasta, gausu etninių, egzotiškų motyvų.
Čiučiuna
Čiučiuna, čiučiunia - hominidas kriptidas, kuris pagal gandus egzistuoja Jakutijoje (Rusija). Jis aprašomas kaip 1,8-2,1 m aukščio, padengtas tamsiais plaukais. Kai kurie kriptozoologai (pvz., Bernard Heuvelmans) teigia, kad čiučiunos gali būti reliktinė neandertaliečių populiacija. Kriptozoologas Markas Holas (Mark Hall) iškėlė mintį, kad tai gali būti išlikę Homo gardarensis atstovai. Niekas nėra pateikęs rimtų įrodymų, kad čiučiunos egzistuoja.
1929 m. balandį laikraštyje „Autonominė Jakutija“ straipsnyje „Čiučiuna“ rašė: „Verchojanskiečiai tvirtina, kad šiaurėje egzistuoja iki šiol nežinoma gentis. Verchojanskiečiai žino, kad čiučiuna ne fantazija. Yra liudininkų.“ ir „Čiučiuna aukštas, tvirtai sudėtas, vilki žvėrių kailiais, turi ilgus plaukus, kurie plaikstosi bėgant, ginkluotas lanku ir strėlėmis, vengia vietinių gyventojų, bet kartais įlenda į rūsius ieškodami ko nors valgomo, bėgioja labai greitai, greičiau nei arklys. Žinomas vienas atvejis, kai naktį pramogai mėtė į jurtą nedidelius akmenis.“
Vienas paskutinių pranešimų apie čiučiuną buvo 2002 m. kovą. .
Australijos vyrų rankinio rinktinė
Australijos vyrų rankinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Australijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Australijos rankinio konfederacija.
Gražiškiai (Marijampolė)
Gražiškiai – kaimas rytinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 1,5 km į šiaurę nuo Gudelių.
Anorektikas
Anorektikas – vaistiniai preparatai arba maisto papildai, kurie slopina apetitą ir padeda mesti svorį.
Barbara Bouchet
Barbara Bušė (g. 1944 m. rugpjūčio 15 d. Reichenbergas, tuo laikotarpiu – Vokietija) – kino aktorė ir televizijos laidų vedėja, aštuntojo dešimtmečio „sekso simbolis“, didžiausio populiarumo pasiekusi Italijoje.
Anorektikas
Pagrindinė anorektikų paskirtis yra slopinti alkio jausmą ir padėti ištverti reikiamą dietą, tačiau jie negali pašalinti susikaupusių riebalų be fizinių pratimų.
Barbara Bouchet
Biografija
Barbara gimė Reichenberg mieste, Sudetuose, dabartinėje Čekijoje 1944 m. Tuo metu ši teritorija buvo okupuota Vokietijos.
1959 m. ji laimėjo vietinės televizijos stoties KPIX-TV organizuotą grožio konkursą „Miss Gidget“. Nuo 1959 m. iki 1962 m. ji dalyvavo šios televizijos paaugliams skirtoje programoje „The KPIX Dance Party“ kaip viena šokėjų. Nusprendusi tapti aktore, Barbara persikėlė į Holivudą, kur pakeitė savo pavardę į lengviau tariamą prancūzišką versiją „Bušė“.
Pirmieji jos bandymai buvo darbas televizijos ir spaudos reklamose. 1964 m. ji debiutavo kine epizodiniu vaidmeniu komedijoje „What a Way to Go!“ Išvaizdi šviesiaplaukė netruko atkreipti į save dėmesio ir sulaukti naujų pasiūlymų, tačiau daugelis vaidmenų buvo antraeiliai: juostose „Please Come Home!“ (1965), „Harmo metodas“ (1965), „Agent for H.A.R.M“ (1966) ji dažniausiai vaidindavo seksualias merginas. 1965 ir 1967 m. jos nuotraukos pasirodė žurnalo „Playboy“ JAV versijose ir tais pačiais metais kine ji suvaidino Mis Manipeni filme „Casino Royale“ apie agentą 007 Džeimsą Bondą (ši juosta nepriklauso oficialiai filmų serijai).
Po vaidmenų įvairių serialų epizoduose ir matydama, kad jai siūlomi vienodi vaidmenys, Barbara nusprendė išmėginti savo jėgas Europoje ir persikėlė į Italiją. 1970–asiais ji tapo viena žinomiausių šalies aktorių, vaidinančių įvairiausių žanrų fimuose: tiek erotinėse komedijose, tiek giallo ar kriminalinėse juostose, iš kurių žymiausios yra „Nekaltųjų kančios“ (1972), „Pasimatymų namai“ (1972), „Riko“ (1973) ir „Mirtinas pyktis“ (1976). 1971 m. filme „Juodas tarantulo pilvas“ ji vaidino su Barbara Bach ir Claudine Auger – aktorėmis, taip pat sukūrusiomis vaidmenis filmuose apie Džeimsą Bondą, o 1980 m. komedijoje „Žmona atostogose... meilužė mieste“ nusifilmavo su kita populiaria Italijos aktore Edwige Fenech.
9 dešimtmečio pradžioje, pasibaigus erotinių komedijų populiarumo bangai, aktorė filmavosi labai retai, pasirodydama tik TV serialuose ir daugiau dėmesio skirdama kitai veiklai, taip pat ir TV laidų vedėjos (1984 m. TV šou„ Bene, Bravi, Bis“ ji vedė kartu su Fenech).
1985 m. ji įkūrė savo prodiusavimo kompaniją, Romoje atidarė sporto klubą ir išleido seriją knygų bei vaizdajuosčių apie fitnesą. 1995 m. aktorė išmėgino jėgas teatre, komedijoje „La Presidentessa“.
Vienas paskutiniųjų jos žymesnių vaidmenų kine buvo 2002 m. Martino Scorsese juostoje „Niujorko gaujos“. Po šio filmo Barbara vėl pradėjo dažniau filmuotis, daugiausia TV serialuose.
Asmeninis gyvenimas
right|thumb|140px right |thumb|160px|Kadras iš filmo „[[Casino Royale (1967 filmas)|Casino Royale“]] right |thumb|160px| Kardas iš filmo „[[9 kalibras (filmas)|9 kalibras“]] 1983 m. spalį, būdama 40, Barbara pozavo žurnalo „Penthouse“ Italijoje leidžiamai versijai, o jos nuotraukos ne kartą buvo ir ant šioje šalyje leidžiamo „Playboy“ viršelio. Šia fotosesija buvo jos, kaip sekso simbolio, atsisveikinimas.
1976 m. Barbara ištekėjo už prodiuserio Luigi Borghese, su kuriuo susilaukė 2 sūnų: Alessandro (1976) ir Massimiliano (1989). 2006 m. jie pradėjo gyventi atskirai.
Armėnų kalba
Armėnų kalba (Հայերեն) – armėnų tautos kalba, priklauso indoeuropiečių kalbų grupei, tarp kurių yra viena iš seniausių, turinčių rašto sistemą, ir sudaro atskirą grupę (su kai kuriomis išnykusiomis kalbomis bandoma įtraukti į paleobalkanų kalbų grupę).
Armėnų bendrinės kalbos istorija dalinama į 3 periodus: senąjį (406 – XI a., bendrinė kalba vadinosi grabar), vidurinį (XI – XVII a.) ir naująjį (nuo XVII a.).
Armėnų kalboje yra 6 balsinės ir 30 priebalsinių fonemų. Daiktavardis turi 2 skaičius. Keliuose dialektuose išliko dviskaita. Giminės išnyko. Egzistuoja postpozicinis žymimasis artikelis. Yra 7 linksniai ir 8 linksniavimo tipai. Kalba – agliutinacinė. Veiksmažodis dabartinėje armėnų kalboje kaitomas asmenimis, skaičiais, laikais, turi nuosakas ir veikslus.
Kalbai užrašyti vartojamas armėnų raštas.
Sovznakas
Sovznakas (, sutrumpintai iš Советский знак, 'tarybinis ženklas') – popierinis banknotas, kurį 1919 m. išleido Rusijos TFSR Liaudies finansų komisariatas ir cirkuliavęs RTFSR ir TSRS iki 1924 m. Dėl emisinės politikos buvo nuolat nuvertinamas.
Sovznakais vadinti RTFSR atsiskaitymo ženklai (расчётные знаки РСФСР), RTFSR piniginiai ženklai (денежные знаки РСФСР) ir TSRS piniginiai ženklai (дежные знаки СССР).
Istorija
Nuo 1922 m. TSRS lygiagrečiai cirkuliavo ir kitas piniginis vienetas – červoncas, be to, turėjęs pastovią vertę. Nuolatinį sovznakų nuvertėjimą lėmė jų pagreitinta emisija padengti biudžeto deficitui. Tarybiniai ženklai taip greitai nuvertėdavo, kad reikėjo juos kelis kartus denominuoti.
Nominalai
1919 m. pavyzdžio ženklai buvo išleisti 1, 2, 3, 15, 30, 60, 100, 250, 500, 1000, 5 000, 10 000 nominalų. Kupiūras spausdino įvairios spaustuvės, smulkesnės kupiūros buvo skirtingo pavidalo, spalvų ir vandens ženklų. Ant šių atsiskaitymo ženklų pirmą kartą buvo pavaizduotas RTFSR herbas.
1921 m. dėl ekonomijos išleisti atsiskaitymo ženklai buvo paprastesni. Jie buvo 3, 5, 50, 100, 250, 500, 1000, 5 000, 10 000, 25 000, 50 000, 100 000 rublių nominalų. Banknotai buvo vienodos išvaizdos ir spalvos (išskyrus 100 rublių kupiūros geltoną ir oranžinį variantus), bet su skirtingais vandens ženklais. Skirtingų nominalų kupiūros taip pat skyrėsi dydžiu.
1922 m. piniginiai ženklai dėl denominacijos buvo kuklesnių – 1, 3, 5, 10, 25, 50, 100, 250, 500, 1000, 5 000, 10 000 rublių nominalų. Dėl ekonomijos antrajame 1922 m. pinigų leidime 1, 3, 5, 10, 25, 50 rublių kupiūros buvo daug mažesnės.
1923 m. pirmą kartą išleistas už rublį smulkesnis ženklas – 50 kapeikų. Stambesnės kupiūros leistos į apyvartą du kartus. Pirmajam leidimui priklausė 1, 5, 10, 25, 50, 100, 250 rublių kupiūros (ant vieno nominalo kupiūros buvo dedama iki 10 variantų parašų). Antrojo leidimo kupiūros skyrėsi savo reversais ir didesniais nominalais: 1, 5, 10, 25, 50, 100, 500, 1000, 5 000, 10 000 rublių. Vieno nominalo kupiūros galėjo skirtis ne tik parašais, bet ir vandens ženklais. RTFSR 10 000 rublių vertės kupiūra į apyvartą nebuvo paleista, todėl yra labai reta ir vertinama bonistų. Tais pačiais 1923 m. pasirodė TSRS 10 000, 15 000, 25 000 rublių nominalo piniginiai ženklai.
Ilgalaukis (Utena)
Ilgalaukis – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 11 km nuo Leliūnų.
Pranas Vitonis
Pranas Vitonis – nepriklausomos Lietuvos sunkiaatletis, Lietuvos čempionas ir rekordininkas, olimpietis (1928).
Sporto pasiekimai
P. Vitonis rungtyniavo keliose svorio kategorijose – iki 67,5, 75, 82,5 kg ir virš 82,5 kg. Įvairiose sunkumų kilnojimo rungtyse gerino Lietuvos rekordus, buvo 4 kartus čempionas. Atstovavo Lietuvos dviratininkų sąjungai, kuri tuo metu organizuodavo įvairaus lygio sunkiosios atletikos varžybas.
Jis buvo vienintelis Lietuvos sunkumų kilnotojas, dalyvavęs 1928 m. Olimpinėse žaidynėse Amsterdame, kur kovojo vyrų 75 kg klasėje. Iškilmingame Olimpiados atidaryme nešė Lietuvos vėliavą. Gavęs 275 taškus užėmė 15–16 vietas kartu su Ernst Trinkler iš Šveicarijos tarp 18 konkurentų.
P. Vitonio pergalės Lietuvos sunkiosios atletikos čempionatuose:
Alfonsas Bartkus
Alfonsas Bartkus (g. 1946 m. rugpjūčio 20 d. Nevočiuose, Šilalės raj.) – ekonomistas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1964 m. baigė vidurinę mokyklą. 1972 m. baigė Kauno politechnikos institutą, įgijo inžinieriaus ekonomisto specialybę.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) steigiamojoje konferencijoje išrinktas valdybos nariu, vėliau valdybos pirmininko pavaduotojas. Moka rusų ir anglų kalbas. Žmona Liucija, vaikai Lidija ir Karolis.
Stanislavas Poniatovskis
Stanislavas Poniatovskis (1676 m. rugsėjo 15 d. Chojnik, Mažosios Lenkijos vaivadija – 1762 m. rugpjūčio 29 d. Ryki, Liublino vaivadija) – ATR valstybės veikėjas.
Biografija
Pranciškaus Poniatovskio ir Elenos Nieviarovskos, Baltazaro Nieverovskio ir Sofijos Čaplinskos dukters sūnus. Stanislovo Augusto Poniatovskio tėvas. Mokydamasis Austrijoje įstojo į jos kariuomenę, dalyvavo kovose su Turkija. Per Šiaurės karą grįžo į ATR, tarnavo Sapiegoms, rėmė švedus ir Stanislovą Leščinskį. Per 1709 m. Poltavos mūšį išgelbėjo Švedijos karaliaus Karolio XII gyvybę ir gavo generolo laipsnį. Veikdamas kaip Karolio XII diplomatas prisidėjo prie to, kad Turkija paskelbė karą Rusijai. Po Karolio XII mirties (1718) stojo tarnauti Augustui II. 1720 m. vedęs K. Čartoriskaitę susidėjo su Familijos grupuote, buvo vienas įtakingiausių jos veikėjų. Nuo 1722 m. Lietuvos didysis iždininkas. Nuo 1728 m. Lenkijos etmono pavaduotojas, Lenkijos kariuomenės generolas leitenantas. Nuo 1731 m. Mazovijos vaivada. Bekaralmečiu 1733 m. parėmė Stanislovą Leščinskį, vėliau susitaikė su Augustu III. Nuo 1752 m. Krokuvos kaštelionas. Parašė atsiminimus, publicistikos veikalų (Dvarininko laiškas vienam draugui…/ List ziemianina do pewnwgo przyjasiela… 1744 m. pateikta ATR reformų programa.
Šeima
Stanislavas Poniatovskis buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona buvo Tereza Vainaitė (m. po 1710), nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.
1720 m. rugsėjo 14 d. vedė antrą kartą kunigaikštytę Konstanciją Čartoriskaitę (1696–1759), Vilniaus kašteliono ir Lietuvos pakanclerio kunigaikščio Kazimiero Čartoriskio (1674–1741) ir Izabelės Elžbietos Morštyn dukterį. Vaikai:
Abastumanis
Abastumanis  – kurortinis miestelis Gruzijoje, Adigeno rajone, 225 km į pietvakarius nuo Tbilisio, 28 km nuo Achalcichės. Abastumanis išsidėstęs Kaukazo kalnuose, pietiniame Meschetos kalnagūbrio šlaite, 1300 m aukštyje. Yra sanatorijos, ligoninės. Netoli miesto yra astrofizikos observatorija.
Seniau vietovė vadinta Ocche – šis pavadinimas reiškė 'lokio irštvos tarpeklis'.
Benuė
Benuė  – upė Kamerūne ir Nigerijoje; Nigerio kairysis intakas. Prasideda Adamavos kalnyno rytiniuose šlaituose, šiauriniame Kamerūne. Teka į vakarus. Kalnyną kerta giliais tarpekliais, toliau teka lyguma, plačiu slėniu. Įteka į Nigerį netoli Lokodžos.
Didžiausi intakai: Majo Kebis ir Taraba.
Benuė būna patvinusi nuo birželio iki rugsėjo. Laivuojama nuo Ibio miesto, o lietinguoju sezonu – nuo Garua (900 km nuo žiočių). Prie Benuė įsikūrę Garua, Jolos, Ibio, Makudžio, Lokodžos miestai.
Šešupės bangos
Šešupės bangos – Marijampolės apskrities laikraštis, savaitinis iliustruotas visuomenės laikraštis, ėjęs 1925–1928 m. Marijampolėje.
Istorija
Leido „Šešupės bangų“ bendrovė. Spausdino „Dirvos“ spaustuvė Marijampolėje. Išėjo 120 numerių. Leido priedus „Gėlynėlis“, „Mokytojų reikalai“.
Rašė švietimo, kultūros, socialiniais klausimais, informavo apie Marijampolės įvykius, spausdino grožinės literatūros kūrinius.
Bendradarbiavo J. Burinskas, Liudas Gira, Juozapas Albinas Herbačiauskas, J. Kvederavičius, Jurgis Matulevičius-Matulaitis, Antanas Venclova ir kt.
Redagavo Kostas Stiklius.
Abakanas
Abakanas (, chak. Ағбан) – miestas Rusijoje 275 km į pietvakarius nuo Krasnojarsko, pietų Sibire, Minusinsko dubumoje, prie Jenisėjaus ir Abakano upių santakos. Miestas – Chakasijos sostinė. 167,3 tūkst. gyventojų (2007). Metalo apdirbimo, lengvoji, maisto pramonė. Prie Abakano kasama akmens anglys ir geležies rūda. Keliai į Kyzylą, Abazą, Krasnojarską. Yra geležinkelių mazgas ir oro uostas, upių prieplauka. Yra Chakasijos universitetas ir bei Chakasų istorijos, kalbos ir literatūros, politechnikos institutai. Mieste veikia dendrariumas ir zoologijos sodas.
Istorija
thumb|left|180px|Cerkvė Abakane Abakanas įkurtas 1675 m. kaip ostrogas.
Iš jo 1823 m.išaugo Ust Abakanskojės (ru. Усть-Абаканское) gyvenvietė, 1925 m. pervadintas Chakasku (ru. Хакасск). 1931 m. suteiktos miesto teisės ir dabartinis pavadinimas
Lietuviai
XVIII a. pabaigos ir XIX a. į Abakaną iš Lietuvos buvo tremiami 1794 m., 1830–1831 m., 1863 m. sukilimų dalyviai: knygnešiai ir kiti kovotojai prieš carizmą. XX a. 5-6 dešimtmetyje veikė lagerių grupė, kaliniai dirbo akmens anglių kasyklose. Po Stalino mirties iš gretimų mažesnių gyvenviečių buvo atsikėlusių tremtinių iš Lietuvos.
Molokai
right|300px|thumb|Molokai salos padėtis Havajų salyne Molokai (kai kada lietuviškuose šaltiniuose Molokajus, Molokajis) – penktoji pagal plotą Havajų sala. Plotas 673,4 km², kranto linijos ilgis 142 km². Nuo Oahu salos skiria 41,5 km pločio Kaivi sąsiauris, nuo Maui – 14,2 km pločio Pailolo, nuo Lanai – 14,8 km pločio Kalohi sąsiauriai.
Didžiausias miestas – Kaunakakai, vienas iš dviejų nedidelių salos uostų. Aukštų skardžių atskirtame pusiasalyje įkurtas Kalaupapa miestelis – buvusi raupsuotųjų kolonija. Salos vakaruose yra oro uostas.
Geologija
thumb|1300px|right|Salos vaizdas iš [[Maui salos]] Molokai, kaip ir kitos Havajų salyno salos, susiformavo virš karštojo taško – vietos, kurioje konvekciniai Žemės mantijos srautai pradegina litosferos plokštę ir suformuoja ugnikalnius. Kadangi Ramiojo vandenyno plokštė po truputį (apie 9-10 cm per metus) slenka į šiaurę - šiaurės vakarus, anksčiau buvę aktyvūs ugnikalniai nutolo nuo karštojo taško ir po truputį nurimo. Dideli lavos kiekiai užliejo tarpus tarp kai kurių ugnikalnių, jie susijungė į atskiras salas. Šis reiškinys būdingas visoms Havajų saloms (Didžiąją salą suformavo penki ugnikalniai, Oahu – du ir t. t.).
Molokai salą taip pat suformavo du vulkaniniai skydai – didesnysis Rytų Molokai ir gerokai mažesnis Vakarų Molokai. Rytų Molokai tėra ankstesniojo ugnikalnio liekana, nes šiaurinė jo dalis nuslinko į Ramųjį vandenyną, palikdama labai aukštas pakrantės uolas (jas galima pamatyti filme Juros periodo parkas), iš viso aukštesnių nei 300 m uolų ruožas siekia ~22,5 km. Vakarinėje salos pakrantėje driekiasi vienas iš didžiausių ir vaizdingiausių Havajų salyno paplūdimių Papohaku.
Saloje yra aukštų krioklių: Kahiva (~850 m), Papalaua (~ 400 m), Vailele (~170 m). thumb|300px|right|Halava slėnis rytinėje salos dalyje
Fauna ir flora
Molokai susideda iš dviejų geografinių sričių. Žemesnioji vakarinė dalis labai sausa, žolę labai nuniokojusios ožkos, vietomis dirvos visai nėra, bemaž išnykusios vietinės augmenijos rūšys.
Rytinė salos dalis – iki 1500 m iškylantis plokščiakalnis, kuriame metinis kritulių kiekis siekia iki 7 600 mm, apaugęs drėgnaisiais atogrąžų miškais. Čia klesti endeminės augmenijos ir gyvūnijos įvairovė – 20-25 m aukščio Ohia lehua (Metrosideros polymorpha) medžiai, guavos, eukaliptai, kiparisai, aralijiniai Cheirodendron. Vietinė augmenija gerokai kenčia nuo atvežtinių kiaulių ir Indijos elnių (Axis axis). Rytinio kalno viršūnėje plyti unikali Pepeopae pelkė. Pietinę pakrantę supa 40 km ilgio koralinis rifas.
Airiškas vynas
Airiškas vynas – vynas, gaminamas Airijoje iš šioje šalyje išaugintų vynuogių. Tokį vyną gamina nedaug Airijoje esančių vynuogynų ir vyno daryklų, kurių dauguma yra Korko grafystėje. Laske irgi gaminamas vynas, vadinamas „Lusca“.
Istorija
Nors airiški vynuogynai ir airiškas vynas yra naujas dalykas, egzistuojantis paskutinius dešimtmečius, yra istorinių duomenų, kad jau senovėje buvo bandoma auginti vynuoges vyno gamybai. Pvz., V a. vienuolyno Kilkenio grafystėje (vėlesniais laikais cistersų) vienuoliai buvo pasodinę vynuogyną. Jais buvo pasekę kiti vienuolynai ir taip pat gamino vyną.
Substancijos-akcidencijos perskyra
Substancijos-akcidencijos perskyra – Aristotelio išskirta ontologijos sąvokų pora, vėliau perimta kitų filosofų. Substancija yra „savistovi būtybė“, akcidencija  – „nesavistovi“, esanti dėl kažkieno kito.
Laikoma, kad substancija pasireiškia per savo akcidencijas.
Seredžius
Seredžius – miestelis Jurbarko rajono savivaldybėje, prie vaizdingos Nemuno ir Dubysos santakos, šalia kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi neorenesansinė Seredžiaus Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta 1913 m.), veikia Seredžiaus Stasio Šimkaus mokykla-daugiafunkcis centras, biblioteka, paštas (LT-74051), serediškių sambūris „Palemonas“. Stūkso du Seredžiaus piliakalniai, svarbesnis iš jų – Palemono kalnas.
Etimologija
thumb|left|„Seredžiui 720 metų“
J. Otrembskio nuomone, Seredžiaus vardas galėjo kilti nuo slavybės sereda („trečiadienis“) – dienos, kuomet vykdavo savaitiniai turgūs. Toks miestelio vardas minimas nuo XVI a. 1-osios pusės. Taip pat manoma, kad miestelis vardą galėjo gauti dėl savo padėties – jis buvo vidurys (slaviškai seredina) tarp Kauno ir Jurbarko.
Liaudies etimologija pasakoja, kad sykį Nemunu plaukę užjūrio keliauninkai. Jie priplaukę Dubysos žiotis ir iš džiaugsmo uždainavę: „Čia radom!“ Taip ir atsiradęs Seredžiaus pavadinimas.
Geografija
thumb|left|Seredžius nuo Palemono kalno
Miestelis įsikūręs dešiniajame Nemuno krante (priešais yra Kriūkai), priklauso Panemunių reg. parkui, link Kauno pusės yra įkurtas istorinis Seredžiaus kraštovaizdžio draustinis (30 ha). Miestelio šiaurės vakaruose atsiveria Seredžiaus šv. Jono šaltinis.
Pietinėje miestelio dalyje yra senkapių, datuojamų III–IV a. Priešingame Nemuno krante yra Kriūkai. Nuo kalno atsiveria puiki regykla. Miestelio vakaruose ir pietuose stūkso du Seredžiaus piliakalniai. Į vakarus nuo miestelio, už 0,5 km, Belvederio kaime yra Belvederio dvaras, taip pat bastioniniai Belvederio įtvirtinimai.
Istorija
miniatiūra|Senosios Seredžiaus bažnyčios. miniatiūra|Seredžiaus senasis tiltas
Viduramžiais ties dabartiniu Seredžiumi, Nemuno ir Dubysos santakoje stovėjo kryžiuočių pilis (Dubysos pilis). Tai buvo ir svarbus lietuvių gynybos punktas – ant piliakalnio stovėjo Pieštvės pilis, sunaikinta 1363 m.
XVI a. viduryje ėmė kurtis miestelis, turėjęs turgaus, vėliau ir prekymečių privilegiją. Iki XVII a. buvo svarbus prekybos centras prie Nemuno, gyveno daug pirklių ir amatininkų. 1829 m. vanduo nuplovė dalį šlaito, kurio papėdėje stovėjo nemažai namų ir Seredžiaus bažnyčia – viskas nugarmėjo su potvynio vandenimis.
Istoriniuose šaltiniuose minimas vytinių uostas ir statykla prie Seredžiaus.
I pasaulinio karo metu miestelis nukentėjo 1914 m. rudenį, kai per Nemuną ties juo kėlėsi iš Rytprūsių atsitraukianti Rusijos imperijos generolo Renenkampfo armija. Taip pat žiaurūs mūšiai Seredžiaus apylinkėse – Dubysos slėnyje vyko 1915 m. pavasarį-vasarą. Kautynių metu didelė dalis miestelio sudegė, buvo numušti bažnyčios bokštai.
1934 m. miestelyje pradėtos statyti kareivinės, 1935 m. čia įsikūrė Lietuvos Trečiojo pėstininkų Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Vytauto pulko 2 batalionas ir Antrojo artilerijos pulko 2-oji grupė.
Po 1940 m. birželio okupacijos Seredžiaus kareivinėse įsikūrė sovietų 125-osios šaulių divizijos 749 šaulių pulkas. II pasaulinio karo metu, Vokietijai užpuolus TSRS, miestelis buvo užimtas jau 1941 m. birželio 22 d. Vokietijos armijos 8-tosios tankų divizijos, 28-ojo šaulių pulko, 8-ojo motociklininkų bataliono karių. Užimant Seredžių žuvo nemažai Raudonosios Armijos kareivių, įsikūrusių vietos kareivinėse. Vokiečių diversantams pavyko užimti sveiką tiltą per Dubysą. Mūšiai miestelio apylinkėse vėl vyko 1944 m. vasarą – besitraukiantys Vokietijos kariai susprogdino aukščiau minėtą tiltą, bet netrukus jis buvo atstatytas vokiečių belaisvių.
Pokario metais Seredžiaus apylinkėse aktyviai veikė Lietuvos partizanai – Kęstučio apygardos, Vaidoto partizanų rinktinės, Vlado Bilkio-Velnio organizuotas „Ąžuolo“ būrys ir Kazio Puidoko-Beržo būrys. Du kartus – 1944 m. gruodžio 1 d. ir 1945 m. birželio 6 d. naktį partizanai atakavo ir patį miestelį, užėmė jo centre buvusią NKVD ir stribų būstinę. Pirmajam miestelio puolimui (1944) vadovavo garsus Lietuvos partizanų vadas Kazys Veverskis.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1999 m. patvirtintas Seredžiaus herbas.
Piliakalniai
thumb|left|200px|Palemono kalnas
Vakarinėje miestelio pusėje, prie Pieštvės upelio, išlikęs XIII a. piliakalnis (dar vadinamas Palemono kalnu). Pasak vienos legendos, Nerono valdymo laikais iš Romos pabėgęs jo giminaitis Palemonas čia radęs prieglobstį. Čia buvo garsi senovės lietuvių šventvietė, vėliau stovėjo Pieštvės pilis, pirmą kartą paminėta 1293 m. Ją kryžiuočiams pavyko sudeginti tik sugriovus Kauno pilį 1363 m.; pilis buvo atstatyta 1412 m., tačiau XV a. pabaigoje sunyko.
Apie 700 m į pietryčius nuo Palemono kalno, Nemuno ir Dubysos santakoje, jų dešiniuosiuose krantuose yra antrasis piliakalnis, dažniausiai vadinamas Palocėliais. Manoma, kad čia stovėjo kryžiuočių Dubysenbuerg pilis (Dubysos pilis).
Martinjonas Radvila
Biografija
kairėje|miniatiūra|Atminimo lenta skirta 1769 m. Šiaulių ekonomijos sukilimui. Joniškis, Miesto a. 4 (buv. miesto rotušė, 2020 m.) Kilęs iš turtingų valstiečių, turėjo ūkį ir ūkininkavo Jakiškių kaime. Prieš sukilimą buvo Jakiškių kaimo vaitas. 1768 m. prasidėjus A. Tyzenhauzo reformoms Šiaulių ekonomijoje, užtarė valstiečius, kurie, kuriant palivarkus buvo išvaromi iš savo žemių, už tai buvo baustas. Pradėjus organizuoti sukilimą jo pagrindiniai vadai buvo Mykolas Pauga, Martinjonas Radvila, mokytojas Simonas Aleksandravičius, bajoras I. Kudrevičius.
Sukilimui pralaimėjus suimtas. 1769 m. gruodžio 4 d. Kauno teismas nuteisė mirties bausme. Joniškyje viešai nukirsdintas.
Pirminė rinka
Pirminė rinka (angl. primary market) – rinka, kurioje tarpininkai arba investuotojai parduodama naują vertybinių popierių emisiją, o pajamos iš emisijos išplatinimo atitienka emitentui. Čia kaip tarpininkai veikia investiciniai bankai. Daugelyje šalių pačiai įmonei prekiauti vertybinių popierių biržoje neleidžiama, todėl procese tarpininkauja investiciniai bankai. Pirminė rinka dažniausiai neturi konkrečios vietos. Sandoriai vyksta tik viena kryptimi ir tik vieną kartą.
Marakajus
Marakajus  – miestas šiaurės Venesueloje, netoli Karibų jūros kranto. Aragvos valstijos sostinė. Per miestą eina Panamerikos plento atšaka, yra geležinkelio stotis, oro uostas. Tekstilės, odos ir avalynės, medienos apdirbimo, maisto pramonė. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (galvijai, tabakas, kava, kakava, cukranendrės). Marakajuje yra pagrindinė Venesuelos karinės aviacijos bazė. Veikia kelių universitetų fakultetai, antropologijos, aviacijos, meno muziejai, operos rūmai, zoologijos sodas, katedra.
Istorija
Marakajus įkurtas 1701 m., o labiausiai išaugo XX a. pradžioje.
Ilgapievis
Ilgapievis – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Smalvų.
Rudėnai
Rudėnai – kaimas rytinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 3 km į rytus nuo Gudelių.
Sovijus
Sovijus – Jono Malalos kronikos „Chronografija“ slaviškoje redakcijoje (1261 m.) aptiktoje legendoje minimas baltų religijos personažas.
Etimologija
Kalbininkų manymu, vardas Sovijus etimologiškai aiškintinas, kaip 'šovėjas' (pašauti į krosnį). Yra ir kitokių nuomonių (nuo žodžių savas, Saulė, latvių sava – drevė), tačiau nė viena jų nėra visiškai patikima. Mitą plačiai nagrinėjo Algirdas Julius Greimas, Bronys Savukynas, Gintaras Beresnevičius.
Legenda ir jos turinys
Trumpoje legendoje aprašomi trys mirusiųjų laidojimo būdai (žemėje, medyje ir ugnyje) ir kaip pats geriausias išskiriamas mirusiųjų deginimas. Po legenda parašytame tekste Sovijus apibūdinamas kaip sielų vedlys į Vėlių šalį. Pasak legendos užrašytojo, Sovijus mirusiųjų deginimo paprotį paskleidęs, kad žmonės aukotų Andajui, Perkūnui, Žvorūnai ir Teliaveliui, o šis paprotys neva atėjęs iš graikų. Užrašinėtojas Sovijaus gyvenimo laikotarpį datuoja 3446 metais iki legendos užrašymo, kuomet gyveno Abimelechas.
Kronikoje išlikęs vienintelis šio laikotarpio lietuvių mitas, kuriame pasakojama, kaip Sovijus sugavo šerną, išpjovė jo devynias blužnis ir davė sūnums iškepti. Bet sūnūs blužnis suvalgė. Sovijus įniršęs per aštuonerius vartus nukeliavo į Vėlių šalį (požemio pasaulį), tačiau nepajėgė įveikti devintųjų vartų. Vienas sūnų jam pagelbėjo. Kiti broliai, sužinoję, šiam liepė surast tėvą mirusiųjų karalystėje. Sūnus, atėjęs į ją, rado tėvą ir pavakarieniavo su juo. Po vakarienės palaidojo tėvą po žeme. Kitą rytą paklausė, kaip šis ilsėjęsis. Tėvas atsakė jog jį ėdė kirmėlės. Tuomet sūnus įkėlė Sovijaus kūną medin (ar medžio skrynią). Sekantį rytą paklaustas tėvas atsakęs, jog jį pernakt gėlė bitės. Tada sūnus sudegino Sovijų ant laužo. Sekantį rytą tėvas atsakęs, jog puikiai išsiilsėjęs.
Viduramžių kronikose rašoma, jog šis paprotys buvo labai senas ir vadintas Sovica (*Sovika). Sovica buvo praktikuojama ne vien lietuvių, bet taip pat ir kitų pagonių genčių (lyvių, estų ir kitų).
Originali mito versija:
'''Pasakojimas apie vieną pagonišką paklydimą, apie tai, kad jie Sovijų dievu vadina
Aštuonioliktas sakymas''' [V. variante: Apie pagonišką paklydimą mūsų Lietuvoje. XVIII sakymas. Apsakysime pagoniškus paklydimus, kokių būta ir mūsų Lietuvoje]
Vertė Bronys Savukynas ir Juozas Tumelis
Legendos reikšmė
Dar šumerų laikais aptinkamas Sovijaus mitas – be galo svarbus senosios lietuvių bei baltų religijos suvokimui. Sovijaus mitas byloja apie nepaprastai svarbų religijų istorijų įvykį – mirusiųjų deginimo papročio atsiradimą. Mirusiųjų deginimas į baltų kraštus atėjo iš Vidurio Europos 1300–1200 m. pr. m. e. Sovijaus laidojimas žemėje pirmąją ir antrąją naktį bei kėlimas į medį antrąją, atspindi senųjų laidojimo būdų kaitą dar iki degintinio laidojimo atsiradimo. Sovijus paneigia abu laidojimo būdus, drauge paneigdamas ir dvi ištisas religijos epochas.
Sovijaus religinė reforma ir Sovijaus mitas
Religijotyrininkas G. Beresnevičius, remdamasis Malalos kronikoje aprašytu Sovijaus mitu ir archeologiniais duomenimis, teigia, kad Sovijaus mitas yra vienas svarbiausių pasaulio religijų istorijoje, bei paliudytas XIII a. istorinių šaltinių. Sovijaus religinę reformą datuoja XIII–XII a. pr. m. e., tačiau neatmeta Sovijaus mito funkcionavimo galimybės iki jos ir po jos. Baltų kraštuose tai vidurio Europos įtakos epocha, pirmiausiai paliečianti vakarų baltus. Baigiasi taikios koegzistencijos tarp Senosios Europos kultūros ir atėjūnų indoeuropiečių laikmetis, siekiama įtvirtinti dangišką indoeuropietišką kultą, nutraukti ryšius su autochtoniniu Deivės Motinos kultu, išplinta mirusiųjų deginimo paprotys. Laikui bėgant ši religija išblėsta, mirusieji vėl pradedami laidoti žemėje, nors ilgą laiką vyrauja biritualizmas. Deivės Motinos kultas sugrįžta ir įsitvirtina erų sankirtoje (Tacitas pamini aisčių Dievų Motiną). Sovijaus religijos nuosmukis – Deivės religijos renesansas.
Sovijaus mitas, nužemindamas deives, iškelia vyriškus dievus, jame minimas Perkūnas rodo indoeuropietiško Griausmavaldžio ir jo priešininko kovos įtvirtinimą, kur priešininkas Velinas, išreiškiantis žemiškas Deivės Motinos religijos vertybes, traktuojamas neigiamai.
Regbio marškinėliai
thumb|right|200px|Velso regbio žaidėjas Normanas Bigsas (apie 1884-1894 m.) Regbio marškinėliai  – trikotažiniai ilgarankoviai (kartais – trumparankoviai) per galvą užsivelkami marškiniai ar megztinis, kuriuos dėvi regbio žaidėjai.
Regbio marškinėliai priekyje viršuje turi susagstomą prorėžą kaip ir polo marškinėliai, tačiau jų apykaklė standesnė. Prorėža kartais – suvarstoma ar nesagstoma. Marškinėlių apykaklės paprastai labai mažos, kad žaidimo metu priešininkas negalėtų už jos sugriebti (tai draudžia ir taisyklės). Regbio marškinėliai tradiciškai turi gumines sagas, kad smarkiai patraukus už marškinėlių atsisegtų, o ne ištrūktų. thumb|left|Garsių regbio komandų marškinėlių spalvos Regbio marškinėliai kaip ir daugelis kitų sportinių marškinėlių ar palaidinių paprastai ant krūtinės turi emblemą, o ant nugaros – numerį. Ne varžyboms skirti marškinėliai gali būti be numerių. Dažnos rėmėjų emblemos paprastai būna marškinėlių pilvo srityje. Tradicinei regbio marškinėlių išvaizdai būdingi išilginiai dryžiai (pvz., 6-7, bet gali būti mažiau ar daugiau). Futbolo marškinėliai būna dryžuoti išilgai.
Regbio marškinėliai tradiciškai būdavo medvilniniai. Kai sintetinis pluoštas pasidarė pigesnis, jį irgi ėmė naudoti regbio marškinėlių gamyboje. Du dažniausi variantai yra:
Almetjevskas
Almetjevskas – miestas Tatarstane (Rusija), prie Kamos intako Zajaus, 279 km į pietryčius nuo Kazanės. 142,7 tūkst. gyventojų (2007). Pagrindinis Tatarstano naftos pramonės centras, išvystyta mašinų, statybinių medžiagų, tekstilės, maisto pramonė. Nuo Almetjevsko prasideda naftotiekis „Družba“.
Regbio marškinėliai
Poliesteris žaidimo uniformose vertinamas dėl dviejų priežasčių:
Almetjevskas
Mieste yra naftos ir dujų akademija, Kazanės verslo ir vadybos instituto filialas, dramos teatras, paveikslų galerija. Stovi mečetė (1877 m.), apylinkėse daug cerkvių.
Istorija
Nuo XVII a. šiose vietose jau būta gyvenvietės. Įkurtas 1950 metais kaip naftininkų gyvenvietė Almetjevas, nuo 1953 m. miestas.
Regbio marškinėliai
Regbio marškinėliai daugelyje šalių yra madingi, todėl daugelis drabužių gamintojų gamina regbio stiliaus marškinėlius su įvairiomis apykaklėmis (atverčiamomis, be apykaklės), su V pavidalo iškirptėmis ar be jų, su horizontaliomis, V pavidalo juostomis, kurių išvaizda nėra kurio nors regbio klubo.
Stikliniai ešeriai
Stikliniai ešeriai (Ambassidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima.
Gauruotoji vaisgina
Gydomosios savybės
Tai medingas ir vaistinis augalas. Lapuose yra karotino. Gydymui naudojama žolė. Ją pjauti reikia žydėjimo pradžioje. Vaisgina malšina reumato skausmus. Liaudyje jos antpilu gydyta egzema bei nuplikimas.
Šiandien (dienraštis)
Šiandien – rytinis bulvarinis dienraštis, ėjęs 1937–1938 m. Kaune.
istorija
Leido A. Klimaitis. Bendradarbiavo Jonas Kriaučiūnas, J. Tomkus ir kt. Spausdino Kauno spaustuvė. Išėjo 46 numeriai.
Redagavo Pranas Klimaitis.
Bliudencas
Bliudence įsikūrusios Mondelēz International (Milka šokolado) ir Fohrenburger (alaus gamykla) gamyklos.
Vietovėje žmonių gyventa Bronzos amžiuje. Miestelio pavadinimas kilęs iš keltų kalbos. Pirmą kartą paminėtas 830 m. Miesto teisės suteiktos 1274 m.
Neoromantizmas
Neoromantikos termino vartosena nėra griežtai nusistovėjusi. Neoromantika vadinama tradicinių romantizmo formų gaivinimas, naujai suvokto romantizmo bruožų jungimas su impresionizmo, simbolizmo ir realizmo ypatybėmis.
Neoromantika literatūroje
Neoromantizmo literatūroje natūrali žmogaus prigimtis, jo gaivališkos emocijos, gamtos grožis keliamas kaip priešprieša techninei civilizacijai, literatūros buitiškumo tendencijoms.
Dažnas herojus trokšta nuotykių, nepaprastumo, siekia etinių vertybių, bet jaučiasi vienišas, pasmerktas nesėkmėms. Kūriniams yra būdinga emocingumas, intymus pasakojimo tonas, realistinių detalių ir simbolių derinimas, muzikalumas, kai kada polinkis į tautosakinę poetiką.
Ryškiausi neoromantizmo rašytojai:
Lietuvių literatūroje neoromantizmo bruožai būdingi kai kuriems V. Krėvės, L. Giros, S. Kymantaitės-Čiurlionienės, V. Mykolaičio-Putino, B. Sruogos ir ypač S. Nėries, J. Graičiūno, K. Inčiūros, A. Miškinio, A. Vaičiulaičio kūriniams.
Neoromantika muzikoje
Neoromantizmo muzikai būdinga didelis emocingumas, dramatiškas romantinio idealo, būties tragizmo perteikimas. Kūrinių faktūra sudėtinga, harmonija dažnai disonansinė (su gausiomis moduliacijomis).
Būdingiausi žanrai:
Neoromantikos elementų esama F. Listo, R. Vagnerio, G. Malerio, R. Štrauso kūryboje.
Lietuvių muzikoje neoromantikos tendencijų buvo M. K. Čiurlionio kūryboje.
Kauno pilies gynyba
thumb|right|300px|Kauno pilis 2011 m. su atminimo akmeniu prieigose thumb|right|300px|Kryžiuočiai puola Kauno pilį 1362 m. (dail. Adolf Ehrhardt (1813–1899)) thumb|right|300px|[[Vytautas Didysis|Vytauto priesaika prie liepsnojančios Kauno pilies Jano Stykos paveiksle]] Kauno pilies gynyba 1362 m. – kunigaikščio Vaidoto vadovaujamos įgulos didvyriškai pralaimėta Kauno pilies gynyba 1362 m. Jos metu žuvo didžioji įgulos dalis, į nelaisvę pakliuvo gynėjų vadas Vaidotas.
Apsiaustis
Vokiečių ordinas dar 1361 m. atliko žvalgomuosius darbus, nustatydamas pilies mūro storumą, jo aukštį, pradėjo labai kruopščiai rengti Kauno pilies puolimo planą. 1362 m. kovo mėn. viduryje ordino kariuomenė drauge su kviestiniais riteriais iš Anglijos, Italijos, Vokietijos laivais atvyko į Kauną. Kovo 29 d. ordino kariuomenė su pagalbininkais apgulė pilį ir atkirto ją nuo bet kokios pagalbos. Tarp Nemuno ir Neries priešai iškasė griovį, supylė pylimą, surentė aštriakuolių tvorą, priekurios budėjo labiausiai patyrę sargybiniai. Panaudodami sudėtingas apgulos mašinas, statydami apgulties bokštus, užpylinėdami pilies gynybinius griovius, bandė kuo arčiau prasiveržti prie pilies sienų. Kauno pilies apsiaustis tęsėsi daugiau nei dvi savaites. Balandžio 10 d. pagaliau buvo pramuštas pilies mūras. Lietuviams nepavyko apsiginti nuo puikiai parengto Vokiečių ordino antpuolio. Palyginti negausiai pilies įgulai vadovavo Lietuvos didžiosios kunigaikštystės (LDK) kunigaikščio Kęstučio sūnus Vaidotas. Manoma, kad 1362 metų pavasarį įvykusioje pilies apgultyje Ordino pusėje galėjo dalyvauti apie 4000 karių. Remiantis analogijomis, pilies gynėjų galėjo būti apie 10 kartų mažiau. Vaidoto vadovaujama įgula nepaprastai sunkiomis sąlygomis parodė neeilinę drąsą, ryžtą ir sumanumą, kurį aprašė kronikininkas Vygandas Marburgietis. Gynėjai stovėjo prieš modernią, gerai apmokytą, daug didesnę kryžiuočių jėgą.
Pasekmės
Pilies gynėjai paaukojo gyvybes tėvynės labui, kuriam laikui sustabdydami kryžiuočių veržimąsi į šalies gilumą. Po apsiausties kryžiuočiai pilį sugriovė. Vėliau, iki 1368 m., ant buvusios pilies vidinių sienų pamatų buvo sumūryta antroji pilis.
Įvykio įamžinimas mene
thumb|right|300px|Įrašas ant atminimo akmens: „1362 m. Kauno pilį narsiai gynė kunigaikščio Vaidoto vadovaujama įgula“ Kauno pilies istorija minėta daugelio menininkų kūryboje. Bene žinomiausias ir su Kauno pilies gynimu susijęs kūrinys – Jano Stykos 48 m² dydžio paveikslas „Vytauto priesaika“, tapytas 1901 m., eksponuojamas Vytauto Didžiojo karo muziejuje. Jame pavaizduotas kryžiuočių nugalėtojas Vytautas Didysis, prisiekiantis atkeršyti priešams už sunaikintą Kauno pilį. Paveikslo pakraštyje matyti liepsnojanti pilis. Iškilmingas priesaikos momentas, anot istorikų, nėra istoriškai pagrįstas, todėl tai, manoma, yra dailininko sukurta legenda. Šiuo laikotarpiu Vytautas tegalėjo turėti apie 11 metų. Jo pusbrolis Švitrigaila būdamas panašaus amžiaus jau pasirašinėjo valstybės dokumentus, pvz., kartu su motina ir broliais dalyvavo sudarant Dubysos sutartį 1382 m. Taigi, bent teoriškai Vytautas galėjo prisiekti atkeršyti už sudegintą Kauną. Kadangi Kęstutis su negausia palyda buvo priartėjęs prie apgultos pilies, tikėtina, jog jį žygyje galėjo lydėti ir jaunasis Vytautas.
Santarenas (Portugalija)
Santarenas žymus savo turtingu gotikos paveldu. Yra XV a. miesto bokštas, pilies liekanos, daug XIII–XVII a. bažnyčių, konventų, XVII a. koplyčia.
Istorija
138 m. pr. m. e. romėnai dabartinio Santareno vietoje įkūrė Skalabio miestą. I a. tai buvo vienas svarbiausių Luzitanijos miestų. Vėliau miestą užėmė alanai ir vandalai, tuomet jis vadintas Sancta Irene. Nuo VIII a. miestas valdytas arabų ir vadintas Šantarinu. 1147 m. Santareną užėmė portugalai, vadovaujami Alfonso I.
Mykolas Pauga
Mykolas Pauga (1729 m. Buivydžiuose, Joniškio raj. – 1770 m. sausio 12 d. Joniškyje) – vienas 1769 m. Šiaulių ekonomijos valstiečių sukilimo vadų.
Biografija
kairėje|miniatiūra|Atminimo lenta skirta 1769 m. Šiaulių ekonomijos sukilimui. Joniškis, Miesto a. 4 (buv. miesto rotušė, 2020 m.) Kilęs iš turtingų valstiečių. Prieš sukilimą buvo Joniškio vaitas. 1768 m. prasidėjo A. Tyzenhauzo reformos Šiaulių ekonomijoje, pradėti kurti palivarkai, kurių žemes turėjo įdirbti valstiečiai. Valstiečiai iš savo žemių buvo išvaromi, paliekant jiems palivarkų pakraščiuose tik po ketvirtį valako. Nuo vieno ketvirtadalio valako reikėjo eiti 2 dienas lažo. Buvo padidinti ir piniginiai mokesčiai, reikėjo duoti duokles. Tai sukėlė valstiečių nepasitenkinimą, buvo pradėtas organizuoti sukilimas. Pagrindiniai organizatoriai buvo M. Pauga, Jakiškių kaimo vaitas Martinjonas Radvila, mokytojas Simonas Aleksandravičius, bajoras I. Kudrevičius.
Nuo 1769 m. liepos 13 d. sukilėlių vadovybės komendantas. Parašė ir Joniškyje viešai perskaitė sukilėlių priesaikos tekstą. Važinėjo po ekonomiją, agituodamas sukilti, pats suiminėjo ekonomijos valdininkus.
Vadovavo sukilėlių delegacijai į Vilnių, derėjosi su vyskupu Ignotu Jokūbu Masalskiu dėl užtarimo. Sukilimui pralaimėjus suimtas. 1769 m. gruodžio 4 d. Kauno teismas nuteisė mirties bausme ketvirčiuojant ant rato. Joniškyje viešai nukirsdintas.
Atėnų olimpinis stadionas
Atėnų olimpinis stadionas „Spiros Louis“ yra Atėnų olimpinio sportinio komplekso dalis. Pavadintas Spiridon Louis, pirmojo 1896 m. modernaus olimpinio maratono nugalėtojo, vardu. Tai įvairios paskirties stadionas Atėnuose, Graikijoje.
Istorija
Pastatytas 1980–1982 m. Europos atletikos varžyboms, vykusioms 1982 m. Stadioną 1982 m. rugsėjo 8 d. atidarė Graikijos prezidentas Konstantinos Karamanlis. Stadione 1991 m. vyko Viduržemio jūros žaidynės, taip pat 1997 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas.
Buvo renovuotas 2004 m. vasaros olimpinės žaidynėms. Po renovacijos oficialiai atidarytas 2004 m. liepos 30 d. Stadione vyko atletikos rungtys ir futbolo varžybos. Atidarymo ceremonija vyko rugpjūčio 13 d., uždarymas rugpjūčio 29 d. Stadiono vietos olimpiadai buvo sumažintos iki 71 030 vietų. 56 700 sėdimų vietų buvo paliktos bėgimo ir lauko rungtims, futbolo varžyboms sėdimų vietų skaičius buvo padidintas.
Futbolas
Stadione namų rungtynes žaidžia AÉK Athī́na ir Panathīnaïkós AÓ. Taip pat yra žaidusi Olympiakós SFP. Didžiausias žiūrovų skaičius (75 263) susirinko 1983 m. lapkričio 3 d. į futbolo varžybas tarp Olympiakós ir Hamburger SV.
2007 m. gegužės 23 d. vyko UEFA Čempionų lygos finalas tarp AC Milan ir Liverpool FC, kuriame 2-1 laimėjo Milano klubas.
Voznesenskas
Voznesenskas – miestas Ukrainos pietuose, Mykolajivo srityje. Administracinis rajono centras. Įsikūręs prie Pietinio Bugo ir Mertvovodo santakos, už 90 km (automobilių keliu) į šiaurę nuo srites centro Mykolajivo. Mieste gyvena 37 tūkst. žmonių.
Istorija
thumb|left|250px|Voznesensko gubernija, 1796 m. Iki XV a. šioje vietoje stovėjo totorių Čičaklėjaus tvirtovė, kurią užėmė Lietuvos Didysis kunigaikštis Vytautas. Jos vietoje LDK kariuomenė pastatė Sokoleco pilį. XV a. pabaigoje ją užėmė Zaporožės kazokai. 1795 m. Rusijos carienės Jekaterinos II potvarkiu pradėtas statyti Voznesensko miestas, tapęs naujai įkurtos gubernijos (наместничество) administraciniu centru.
Pramonė
Yra 18 didelių pramonės įmonių, iš kurių 72% – lengvosios pramonės (odos ir jos žaliavos perdirbimo, kailių gamybos, batų ir drabužių siuvimo, baldų gamybos) ir 18% – maisto pramonės (mėsos ir dešrų, sūrių, pieno produktų, konservuotų vaisių ir daržovių, duonos ir konditerijos gaminių). Mieste veikia prekybos įmonių tinklas, kuriame prekiaujama vietos ir atvežtine produkcija.
Voznesenske gimė Lietuvos TSR nusipelnęs statybininkas Anatolijus Kurilovas.
Ilgašilis
Ilgašilis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Antazavės. Per Ilgašilio pelkę veda Ilgašilio pažintinis takas (240 m ilgio, įsteigtas siekiant išsaugoti biologinę įvairovę ir gamtos sukurtas vertybes).
Kawhi Leonard
Kavajus Entonis Leonardas (g. 1991 m. birželio 29 d.) – JAV krepšininkas, žaidęs NBA San Antonio Spurs ir Toronto Raptors komandose. 2019 m. liepą persikėlė į Los Angeles Clippers.
2011 m. NBA naujokų biržoje Leonardą 15 šaukimu pasirinko Indianos „Pacers“ klubas, bet iš karto jį išmainė į San Antonijaus „Spurs“ komandą. Ten krepšininkas praleido 7 sezonus. 2014 metais Leonardas su „Spurs“ laimėjo NBA žiedus, o pats puolėjas tapo naudingiausiu finalo serijos žaidėju. 2018 metų vasarą po nesutarimų su San Antonijaus klubu, krepšininkas buvo išmainytas į Toronto „Raptors“ už jų žvaigždę Demarą Derozaną. Toronte sužaidė vieną sezoną, bet to užteko, kad padėtų jiems iškovoti pirmąjį NBA titulą klubo istorijoje. 2019 m. pasirašė 3 metų sutartį su gimtojo miesto „Clippers“.
Alejūnai
Alejūnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Dūkšto.
Istorija
Sovietmečiu priklausė Sokiškių apylinkei.
Gediminas Gaigalas
Gediminas Gaigalas (g. 1959 m. spalio 14 d. Kaune) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
Tėvas Algirdas Gaigalas. 1982 m. baigė Vilniaus universitetą. 2001 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1992 m. Teorinės fizikos ir astronomijos instituto (nuo 2002 m. Vilniaus universiteto Teorinės fizikos ir astronomijos institutas) mokslo darbuotojas, vyriausiasis mokslo darbuotojas, nuo 1998 m. dar ir Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas, nuo 2003 m. Bendrosios fizikos katedros vedėjas. Nuo 2002 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Sukūrė efektyvią integravimo sukininių ir kampinių kintamųjų atžvilgiu metodiką atomo teorijos uždaviniams spręsti. Remdamasis šia metodika parašė 12 kompiuterinių programų, kurios naudojamos Vilniaus universiteto Teorinės fizikos ir astronomijos institute, Oksfordo, Briuselio Laisvojo, Kaselio universitetų moksliniuose centruose ir kitur. Jo sukurta metodika ir programinė įranga sudaro prielaidas gauti gana tikslų atomų ir jonų energinį spektrą, nustatyti elektronų šuolių bangos ilgius, osciliatorių stiprius, šuolių tikimybes, sužadintųjų lygmenų gyvavimo trukmes ir kt. atomines charakteristikas. Išleido mokomųjų priemonių studentams.
Beliava
Beliava  – miestas pietvakarių Lenkijoje. Nuo 1999 m. priklauso Žemutinės Silezijos vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Valbžycho vaivadijoje. Iki 1945 m. Vokietijos miestas.
Makrickai
Makrickai – kaimas rytinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 2 km į pietryčius nuo Gudelių.
Rachel Weisz
Šeima
Reičel gimė Londone, išradėjo iš Vengrijos George Weiszo, ir iš Austrijos kilusios psichoanalitikės Edith Ruth šeimoje. Jos tėvai atsidūrė Didžiojoje Britanijoje prieš prasidedant Antrajam pasauliniam karui, kai jų giminės buvo priverstos emigruoti dėl nacių persekiojimo: jos tėvas bei motinos senelis buvo žydai. George Weiszas yra žinomas tuo, kad išrado raspiratorių, aprūpinantį save patį deguonimi bei sausumos minas aptinkančią mašiną.
Reičel turi jaunesnę seserį Minnie, kuri yra fotografė ir meno renginių kuratorė.
Beliava
Beliava įsikūrusi vaivadijos centre. Tarp 280 ir 964 m virš jūros lygio. Miesto plotas – 36,21 km². 31 699 gyventojai (2011 m. duomenys).
Rachel Weisz
Mokslai
Po tėvų skyrybų Reičel mokėsi Šiaurės Londono koledže bei Šventojo Pauliaus mergaičių mokykloje. Ši mokykla buvo laikoma prestižine, o vienoje klasėje su ja mokėsi vėliau taip pat aktore tapusi Emily Mortimer. Reičel yra apibūdinusi save kaip prastą mokinę, kurios požiūrį, sulaukus 16, pakeitė literatūros mokytoja.
Beliava
Istorija
Beliava įkurta XIII a. 1720 m. pastatytas pirmasis mūrinis pastatas. 1806–1808 m. buvo okupuota Prancūzijos. 1891 m. atidaryta geležinkelio linija sujungusi Dzeržoniuvą su Beliava. 1924 m. suteiktos miesto teisės.
Mieste pilna architektūrinių paminklų. Centre stovi XIX a. neo gotikinė bažnyčia, su šalia 101 m bokštu (trečias aukščiausių šalyje). Vėlyvojo renesanso rūmai. 1743 m. statyta bažnyčia. Keli XVIII a. barokiniai pastatai, restauruoti XIX a. pab. ir XX a. pr.
Rachel Weisz
Karjera
right |thumb|160px|Rachel Weisz dalinanti autografus 2008 m.
Beliava
Gyventojai
Gyventojų skaičiaus raida nuo 1870 m. iki šių laikų:
Rachel Weisz
Modelio karjera
Sulaukusi 14, Reičel tapo modeliu. Jos nuotraukos buvo spausdinamos žurnaluose „insideKENT“, „Vogue” ir „Esquire“. Būtent ji pakeitė britų manekenę Kate Moss kompanijos „Burberry“ reklaminėje kampanijoje.
2005 m. Reičel tapo kosmetikos kompanijos „Revlon“ reklaminiu veidu. Nuo 2010 m. ji – „L'Oréal“ ambasadorė.
Vaidmenys kine
left |thumb|160px|R. Weisz 2008 m. right |thumb|160px|R. Weisz 2007 m. Reičel pirmą kartą į save kino visuomenės dėmesį patraukė dar 1985 m., bet ne dėl vaidybinių sugebėjimų, o dėl atsisakymo vaidinti juostoje „King David” kartu su Richard Gere. Sprendimą neleisti jai vaidinti filme priėmė jos tėvai.
1992 m. ji debiutavo TV filme „Advocates II“ bei keliais vaidmenimis TV serialuose „Inspector Morse“ bei „Scarlet and Black“, kuriame vaidino kartu su Evanu Makgregoru.
Kine Reičel debiutavo 1994 m. epizodiniu vaidmeniu filme „Death Machine”. Pirmąjį didesnį vaidmenį ji gavo 1996 m. juostoje „Chain Reaction“ su Keanu Reeves ir Morgan Freeman. Vėliau ji vaidino režisieriaus Bernadro Bertolucci juostoje „Stealing Beauty“.