cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krikštonių herbas
Istorija
Herbas patvirtintas 2020 m. d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-206. Etalono autorius – Rolandas Rimkūnas.
Helen Keller
Helen Adams Keler (, 1880 m. birželio 27 d. – 1968 m. birželio 1 d.) – amerikiečių rašytoja, neįgaliųjų teisių gynėja, politinė aktyvistė ir dėstytoja.
Helen gimė Taskambijoje, Alabamoje. Tėvas pilietinio karo metu tarnavo karininku Konfederacijos armijoje. Turėjo du vyresnius brolius ir jaunėlę seserį. Dėl nenustatytos infekcijos, sukėlusios smegenų uždegimą, būdama devyniolikos mėnesių prarado regą ir klausą. Nuo to laiko ji bendraudavo sutartiniais gestais, kol septynerių sutiko savo pirmąją mokytoją ir gyvenimo kompanjonę Aną Sulivan, išmokiusią Helen kalbos, įskaitant skaitymą ir rašymą. Pirmųjų pamokų metu Sulivan mokė žodžių, nusakančių aplink esančių objektų, rašybos ant Keler delno. Ji taip pat išmoko kalbėti ir suprasti kitų žmonių kalbą Tadoma metodu. Sulaukusi aštuonerių pradėjo mokytis Perkinso aklųjų mokykloje, keturiolikos, lydima mokytojos Anos Sulivan, persikėlė į Niujorką, kur mokėsi kurčiųjų mokykloje. 1898 m. grįžo į Masačusetsą, kur mokėsi Kembridžo jaunųjų ledi mokykloje. Įgijusi vidurinį išsilavinimą įstojo į Harvardo universitetui priklausantį Redklifo koledžą ir tapo pirmuoju kurčiuoju ir neregiu žmogumi, įgijusiu bakalauro diplomą. Rašytojo Marko Tveno dėka, susipažino su magnatu Henriu Rodžersu, apmokėjusiu Helen studijas. Nuo 1924 m. iki 1968 m. dirbo Amerikos neregių fonde. Skaitė paskaitas, dalyvavo tarptautiniuose kongresuose, kuriuose buvo svarstomos problemos, su kuriomis susiduria aklieji. Įkūrė Helenos Keler labdaros aklųjų organizaciją. Taipogi per šį laikotarpį jį apkeliavo Jungtines Amerikos Valstijas ir aplankė 35 užsienio valstybes, kurių metu agituodavo už neregių teises. Savo kelionėse sutiko tokias asmenybes kaip Vinstoną Čerčilį, Džavaharlalą Nehru ir Goldą Meir.
Nepaisant savo negalių, Keler yra išleidusi 14 knygų ir parašiusi šimtus kalbų ir esė įvairiausiomis temomis – nuo gyvūnų iki Gandžio. Keler agitavo už neįgaliųjų teises, už rinkimų teises moterims, darbo teises ir pasaulio taiką. 1909 m. įstojo į Amerikos socialistų partiją ir buvo jos aktyvi narė iki 1921 m. Palaikė Nacionalinės asociacijos už spalvotųjų pažangą idėjas, buvo viena iš Amerikos pilietinių laisvių sąjungos steigėjų. 1933 m. jos knygos „Kaip aš tapau socialiste“ buvo sudegintos nacių jaunimo Vokietijoje. Reaguodama į tai ji parašė atvirą laišką Vokietijos studentų atstovybei, kuriame pasmerkė cenzūrą ir išankstinį nusistatymą.
Keler ir Sulivan istoriją išgarsino 1903 metais parašyta Keler autobiografija pavadinimu „Mano gyvenimo istorija“ ir remiantis knyga pastatyta kino juosta „Sukūrusi stebuklą“. Jai suteikti Templio, Harvardo, Glazgo, Berlyno, Delio ir Vitvatersrando universitetų garbės daktarės vardai.
2021 m. į lietuvių kalbą išversta Lorenos A. Hičkok knyga „Helenos Keler istorija“.
Atminimo įamžinimas
Jos gimimo vietoje dabar įrengtas muziejus, remiantis kasmet vykstančią „Helen Keler dieną“. Birželio 27-oji, Helen gimimo diena, yra minima kaip Helen Keler diena Pensilvanijoje, o šimto metų sukaktuvių proga buvo pripažinta ir JAV prezidento Džimo Karterio paskelbta kaip atmintina diena.
Keler vardas 1971 metais buvo įrašytas Alabamos moterų šlovės salėje, o 2015 m. buvo vienas iš dvylikos vardų, įrašytų Alabamos rašytojų šlovės salėje.
Po Helen mirties pastatyta nemažai biustų ir skulptūrų (JAV ir Japonijoje) šiai asmenybei atminti. Taip pat JAV buvo išleisti atminimo medaliai su Helen Keler atvaizdu. Jos vardu pavadinta ligoninė Alabamoje, mokykla Indijoje vaikams, turintiems klausos negalią. Helen Keler vardu pavadintos gatvės JAV miestuose, Ciuriche (Šveicarija), Chetafėje (Ispanija), Lode (Izraelis), Lisabonoje (Portugalija) ir Kane (Prancūzija). Taip pat pašto ženklai su jos atvaizdu leisti JAV, Indijoje, Ispanijoje, Japonijoje, Liberijoje, Nikaragvoje ir kitose šalyse.
Bibliografija
Rašytoja išleido 14 knygų. Taip pat skaičiuojama, kad buvo parašiusi 475 straipsnius ir esė. Išleistų knygų sąrašas:
1976 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1976 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 43-asis Lietuvos vyrų ir 29-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
43-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko Kaune, 1976 m. balandžio 6 – balandžio 28 d.
Čempionate žaidė 15 dalyvių, tarp kurių buvo 5 kviestiniai meistrai iš kitų sovietinių respublikų miestų: Maskvos, Leningrado, Talino ir Karaliaučiaus. Tuo, kaip ir pernai, siekta, kad Lietuvos čempionate dalyvaujantys Lietuvos šachmatininkai galėtų įvykdyti šachmatų meistro normą. Iš 10 dalyvavusių Lietuvos šachmatininkų: penki buvo vilniečiai, keturi – kauniečiai ir vienas iš Panevėžio. Iš praėjusių metų čempionato prizininkų dalyvavo visi.
Šeštas ratas
Šeštas ratas buvo nesėkmingas vilniečiams. Henrikas Žemaitis po debiuto angliškoje partijoje juodais prieš J. Čiukajevą, išlyginęs padėtį, bet klaidingai įvertinęs situaciją, pasikeitė valdovėmis. Nuo to momento inciatyvą galutinai perėmė J. Čiukajevas, kuris sukūrė neatremiamas grėsmes juodųjų karaliui ir H. Žemaitis buvo priverstas pasiduoti. Kandidatas į meistrus G. Piešina, baltaisiais prieš talinietį meistrą R. Etruką buvo įgijęs daug žadančią aktyvią poziciją. Tačiau juodieji tiksliai gynėsi ir aštriu kombinaciniu žaidimu laimėjo kokybę, o kartu ir partiją. Dar vienas vilnietis kandidatas į meistrus E. Šlekys patyrė pralaimėjimą. Jį nugalėjo čempionato debiutantas, moksleivis iš Panevėžio, V. Zaura. Atkakliai ir išradingai siekė pergalės tarptautinis meistras V. Mikėnas partijoje su H. Kiarneriu (Talinas). Neutralizavęs varžovo mėginimą suaktyvinti žaidimą karaliaus sparne, vilnietis vėliau išvystė stiprų baltųjų pozicijos spaudimą. Tinkamu momentu pasikeitęs keliomis figūromis, V. Mikėnas perėjo į baigmę, kurioje toli nužengęs baltųjų pėstininkas, remiamas bokšto ir rikio, prieš silpną poziciją užimantį juodųjų žirgą ir bokštą leido tikėtis jam pergalės. Partija buvo atidėta. Dviejų jaunų kandidatų į meistrus P. Ragelio (Kaunas) ir G. Rastenio (Vilnius) susitikimas atidėtas kauniečiui turint pėstininku daugiau.
Čempionato rezultatai
Kaune finišavusio Lietuvos vyrų šachmatų čempionato dalyvius galutinai turnyinėje lentelėje surikiavo paskutinės dvi atidėtos partijos. Taliniečių meistrų H. Kiarnerio ir R. Etruko susitikimas baigėsi pirmojo pergale. Svarbi buvo ir V. Mikėno su A. Butnoriumi nebaigta dvikova. Nors ir turėdamas pėstininku mažiau, A. Butnorius sugebėjo tiksliu žaidimu partiją baigti lygiomis. Tad jis, surinkęs 9,5 taško iš 15-kos galimų, antrus metus iš eilės tapo Lietuvos šachmatų čempionu. Per visą laiką tai buvo penktasis laimėtas Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas. Nemažas jo pasiekimas buvo ir tas, kad jo auklėtinis P. Ragelis, po pralaimėjimo 1-ame rate G. Piešinai, vis tik tapo šachmatų meistru ir buvo apdovanotas sidabro medaliu. Tiek pat taškų surinkęs meistras iš Karaliaučiaus liko trečias. G. Piešina ir meistras A. Dončenka (Maskva) surinko po 8 taškus. Kadangi kviestiniai meistrai žaidė be konkurencijos, G. Piešinai įteiktas bronzos medalis. Tai geras jaunojo vilniečio pasiekimas, nors jam iki meistro normos pritrūko taško. Talinietis R. Etrukas (7,5 tšk.) – šeštas. Meistrai A. Krutianskis (Leningradas), K. Kaunas (Kaunas) ir V. Mikėnas (Vilnius), surinkę po 7 taškus, pasidalijo 7-9 vietomis.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
Jame dalyvavo 14 šachmatininkių: Iš 1975 m. Lietuvos moterų čempionato prizininkių dalyvavo Vilhelmina Kaušilaitė, S. Lakiūnaitė. Tarp dalyvių buvo trys kviestinės šachmatininkės: dvi iš Talino ir viena iš Rygos.
Po šešių ratų
Šeštą ratą moterų čempionato dalyvės per skirtą žaidimui laiką (40 ėjimų kiekvienai po 2 val. 30 min, o po to partija atidedama) sužaidė visas partijas. Keturi susitikimai pasibaigė taikiai: G.Štariova – I. Usonytė, R. Pruckutė – R. Ručinskaitė, R. Nasyrovaitė – J. Blinkevičiūtė, M. Arlauskaitė – I. Raugaitė. Kitos trys partijos buvo rezultatyvios: daugkartinė Lietuvos čempionė V. Kaušilaitė (Vilnius) įveikė panevėžietę S. Lakiūnaitę. M. Rytova pralaimėjo H. Krusiank (abi Talino). Rygietė S. Gailė įveikė vilnietę M. Kartanaitę. Po šešių ratų priekyje yra kaunietė I. Raugaitė ir rygietė S. Gailė, surinkusios po 4 taškus iš 6 galimų.
Likus dviem ratams
11-ame ir 12-ame ratuose po dvi pergales iškovojo rygietė S. Gailė ir talinietė M. Rytova: pirmoji nugalėjo J. Blinkevičiūtę ir R. Ručinskaitę, o antroji įveikė R. Ručinskaitę ir I. Usonytę. Taip pat pergales pasiekė: G. Štariova – prieš R. Nasyrovaitę, M. Arlauskaitė – prieš R. Pruckutę, V. Kaušilaitė – prieš I. Usonytę, H. Krusiank nugalėjo S. Lakiūnaitę, o pastaroji įveikė G. Štariovą, M. Kartanaitė – J. Blinkevičiūtę, R. Nasyrovaitė – M. Arlauskaitę. Likus iki varžybų pabaigos dviem ratams, pirmavo viešnios – rygietė S. Gailė (8 tšk. iš 11), talinietės H. Krusiank (7,5 tšk. iš 10) ir M. Rytova (6,5 iš 11). Iš Lietuvos šachmatininkių geriausius rezultatus turėjo V. Kaušilaitė (6 tšk. iš 8) ir R. Nasyrovaitė (6 tšk. iš 11).
Po paskutinio rato
Čempionate dalyvavusios viešnios iš Latvijos ir Estijos žaidė be konkurso, todėl antrąją vietą turnyrinėj lentelėj užėmusi Vilhelmina Kaušilaitė (9 tšk. iš 13), aštuntą kartą tapo Lietuvos moterų šachmatų čempione, vilnietė Marija Kartanaitė (8,5 tšk.), iškovojo čempionato sidabro medalį, o Salvinijai Lakiūnaitei iš Panevėžio atiteko bronza (7 tšk.)
Lentelė
Dar dalyvavo (pagal alfabetą): M. Arlauskaitė, J. Blinkevičiūtė, R. Nasyrovaitė (6 iš 11), R. Pruckutė. I. Raugaitė (4 iš 6), R. Ručinskaitė, G. Štariova, J. Usonytė bet jų vietos nenustatytos, nes pilnos informacijos apie varžybų rezultatus nerasta.
Mars One
Programos idėja buvo iki 2020 m. nepilotuojamo erdvėlaivio skrydis į Marsą, ten ištiriant galimas apsigyvenimo vietas ir sąlygas. 2026 m. planetoje turėjo nusileisti pirmoji žmonių grupė.
2015 m. atrankos būdu buvo atrinkti 100 žmonių (50 moterų ir 50 vyrų) pirmiesiems bandymams ir kandidatavimui skristi į Marsą.
Nuo 2012 iki bankroto 2019 m. kompanija surinko apie dešimtis milijonų JAV dolerių.
2019 m. sausio 15 d. Šveicarijos teismas pradėjo kompanijos bankroto bylą ir kompanijos egzistavimas buvo sustabdytas.
„Mars One“ misija ir visa kompanijos veikla žiniasklaidoje dažnai buvo vadinama apgaule.
Abell 1835 IR1916
thumb|200px|[[Abell 1835 galaktikų spiečius, už kurio, kaip manyta, yra Abell 1835 IR1916 galaktika]] Abell 1835 IR1916 (taip pat žinoma kaip Abell 1835) – galaktika, kuri, kaip manyta, buvo pati tolimiausia iš visų žinomų. Visgi, vėlesni tyrimai jos egzistavimo nepatvirtino.
Šią galaktiką atrado prancūzų ir šveicarų astronomai Roseris Pelo, Johanas Ričardas, Žanas Fransua Le Bornjė, Danielis Šėreris ir Žanas Polis Kneibas, 1835 m. dirbę Europos Pietinėje observatorijoje. Galaktika nutolusi nuo Žemės ~13,2 milijardo šviesmečių, kas reikštų, kad ji matoma tokia, kokia ji buvo prieš 13,2 milijardų metų, t. y. praėjus tik 470 milijonų metų nuo Didžiojo Sprogimo. Vėlesnė duomenų analizė ir stebėjimai parodė, kad šis atstumas iki Abell 1835 IR1916 gali būti ginčytinas.
Kraštai (Anykščiai)
Kraštai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Svėdasų, prie kelio. Neveikiančios kapinaitės. Aptikti XV–XVII a. kapai, stūkso Taurakalnis (senkapiai sunaikinti). Piečiau kaimo plyti Kraštų miškas.
Istorija
1585 m. minimas Kraštų dvaras ir laukas. XIX a. buvo palivarkas.
Šiaurės Ubangis
Šiaurės Ubangis  – provincija Kongo Demokratinės Respublikos šiaurėje, Centrinės Afrikos Respublikos pasienyje. Administracinis centras – Gbadolitė.
Iki 2005 metų Konstitucinės reformos Šiaurės Ubangis buvo Pusiaujo provincijos rajonas, 2015 m. išskirtas į atskirą provinciją.
Administracinis suskirstymas
Provincija skirstoma į 4 teritorijas:
Loreta Zakarevičienė
Loreta Zakarevičienė (1956 m. sausio 6 d. – 2022 m. gegužės 29 d. ) – lietuvių diplomatė, valstybės tarnautoja.
Biografija
Baigė Vilniaus universitetą. 1990–1992 m. dirbo Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo pirmininko Vytauto Landsbergio padėjėja vidaus politikos klausimais. 1992–1996 m. ji buvo Seimo nario padėjėja, 1996 metais tapo Seimo Pirmininko atstove spaudai.
2000 m. perėjo į diplomatinę tarnybą: dirbo Užsienio reikalų ministerijos Saugumo politikos departamento Integracijos į NATO skyriuje, Lietuvos nuolatinėje atstovybėje prie NATO. Iki 2009 m. dirbo Lietuvos ambasados Moldovoje ministre-patarėja.
2009 m. sausio mėn. – 2010 m. rugsėjo mėn. dirbo Lietuvos Respublikos ministro pirmininko A.Kubiliaus patarėja užsienio politikos klausimais.
2010 m. spalio mėn. – 2014 m. birželio mėn. buvo Lietuvos nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė Lenkijos Respublikoje.
Vežchjedlina
Vežchjedlina – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Pabarės herbas
Pabarės herbas – pagrindinis Pabarės kaimo ir seniūnijos (Šalčininkų rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Žaliame lauke kryžiumi sujungtos keturios auksinės pušų šakos, kurių galuose – tokios pačios spalvos kankorėžiai.
Istorija
Herbas patvirtintas 2020 m. birželio 26 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-322. Herbas pašventintas per Žolinės šventę. Etalono autorius – Arvydas Každailis.
Geografinė koordinačių sistema
thumb|Į ilgumą ir platumą padalytas Žemės paviršius Geografinė koordinačių sistema (sutrumpintai GKS) – koordinačių sistema, naudojama taško padėčiai sferos paviršiuje (ant Žemės rutulio) nurodyti. Sistema naudoja geografines koordinates, kurios apibūdina bet kurio jos taško nuotolį nuo dviejų tarp savęs statmenų didžiųjų apskritimų – Žemės pusiaujo (iš vakarų į rytus) ir Grinvičo dienovidinio (iš šiaurės į pietus). Taškams ant Žemės paviršiaus nurodyti naudojamos dvi koordinatės – viena jų nusako geografinę platumą, kita – geografinę ilgumą.
I–II a. Marinas iš Tyro sudarė išsamų geografijos vardų žodyną ir matematiškai nubraižytą pasaulio žemėlapį panaudodamas koordinates, einančias iš pirminio dienovidinio rytuose vakariausioje žinomojoje teritorijoje, pavadintoje Palaimintųjų salomis ir besitęsiančias vakariniu Afrikos krantu aplink Kanarų salas ar Žaliojo Kyšulio salas ir besitęsiančias iš šiaurės į pietus nuo Rodo salos. Anot Klaudijaus Ptolemėjaus, Marino atlase naudojamos ilguma ir platuma nebuvo sistematiškos.
Atstumai tarp lygiagrečių
Atstumas tarp dviejų lygiagrečių apskaičiuojamas pagal formulę:
Atstumai tarp dienovidinių
Atitinkamai apskaičiuojamas atstumas tarp dviejų dienovidinių:
Aragoniečių kalba
Aragoniečių kalba (Aragonés) – romanų kalba, kuria, 2011 m. duomenimis, kalbėjo apie 12 000 žmonių Ispanijos Aragono regione. Tai vienintelė šiuolaikinė kalba, išlikusi iš viduramžių navariečių-aragoniečių kalbos, kuri aiškiai skiriasi nuo ispanų kalbos.
Istoriškai žmonės šią kalbą vadino fabla. Vietiniai aragoniečiai ją paprastai vadina vietinių tarmių pavadinimais, pavyzdžiui, cheso (Valje de Heče) arba patués (Benaskės slėnyje).
Istorija
Aragoniečių kalba, susiformavusi Ebro baseino dalyse, atsirado viduramžiais. Ji paplito Pirėnų kalnuose, teritorijose, kuriose anksčiau buvo kalbama kalbomis, panašiomis į dabartinę baskų kalbą. Aragono karalystė (sudaryta iš Aragono, Sobrarbės ir Ribagorcos grafysčių) išsiplėtė į pietus nuo kalnų, Rekonkistos metu išstūmė maurus toliau į pietus ir išplėtė aragoniečių kalbą.
Katalonijos grafysčių ir Aragono karalystės sąjunga, kuri XII a. sudarė Aragono karūną, nesujungė abiejų teritorijų kalbų. Rytuose ir toliau buvo kalbama katalonų kalba, o vakaruose – navariečių-aragoniečių kalba. Aragoniečių rekonkista pietuose baigėsi Jokūbui I perleidus Mursiją Kastilijos karalystei kaip kraitį aragoniečių princesei.
Žinomiausias aragoniečių kalbos puoselėtojas buvo Juan Fernández de Heredia, XIV a. pabaigoje Rodo riterių ordino didysis magistras. Jis parašė platų kūrinių katalogą aragoniečių kalba ir išvertė keletą kūrinių iš graikų kalbos į aragoniečių.
Kastilų (ispanų) kalbos paplitimas, kastilietiška Trastamarų dinastijos kilmė ir kastilų bei aragoniečių kalbų panašumas palengvino aragoniečių kalbos nuosmukį. Lūžis įvyko XV a., kai buvo karūnuotas kastiliškasis Ferdinandas I Aragonietis.
XVIII a. pradžioje, po Aragono sąjungininkų pralaimėjimo Ispanijos įpėdinystės kare, Pilypas V įsakė uždrausti aragoniečių kalbą mokyklose ir įtvirtinti kastilų (ispanų) kalbą kaip vienintelę oficialią Aragono kalbą.
Pastaraisiais laikais aragoniečių kalba dažniausiai buvo laikoma ispanų kalbos kaimo tarmių grupe. Privalomasis ugdymas pakenkė ir taip silpnai jos pozicijai, pavyzdžiui, mokiniai buvo baudžiami už tai, kad ja kalbėjo. Tačiau 1978 m. Ispanijai perėjus prie demokratijos, atsirado literatūros kūrinių ir kalbos studijų.
Dzingiškiai
Dzingiškiai – buvęs kaimas Marijampolės savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Verebiejų. Šiaurės rytinė Dingiškių kaimo dalis.
Lietuvos ir Makao santykiai
Lietuvos ir Makao santykiai — dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Kinijos LR specialiojo administracinio regiono Makao. Tiek Lietuva, tiek Makao yra PPO, TVF, JT Pasaulio turizmų organizacijos ir kitų tarptautinių organizacijų narės.
Honkonge reziduoja Lietuvos garbės konsulas Makao ypatingajame administraciniame Kinijos regione.
Nėra duomenų, kad Lietuvoje gyventų Makao piliečių (2022 m. duomenimis).
Santykių istorija
Santykiai tarp Lietuvos ir Makao siekia XVII a. 1640-1646 m., didžiąją savo gyvenimo Rytų Azijoje, dalį čia praleido misionierius jėzuitas Jonas Levickis.
2008 m. Makao saloje draugiškas rungtynes su Turkijos ir JAV nacionalinėmis komandomis žaidė Lietuvos vyrų krepšinio rinktinė. Rungtynes prieš JAV pralaimėjo, o prieš Turkiją – laimėjo.
2013 m. spalio 9 d. Makao Šv. Dominyko bažnyčioje vykusiame Makao muzikos festivalyje koncertavo Lietuvos kamerinis orkestras.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Makao siekė 203,9 tūkst. eurų.
Prekybos balanse dominuoja eksportas iš Lietuvos į Makao.
Pitragas
Pitragas  – kaimas Talsų savivaldybės Kolkos valsčiuje, Irbės sąsiaurio pakrantėje. Išsidėstęs prie Pitragsupės žiočių už 16 km nuo valsčiaus centro Kolkos, už 30 km nuo Dundagos ir už 178 km nuo Rygos. Įeina į Lyvių pakrantės teritoriją.
Manoma, kad Pitrago pavadinimas gali būti kilęs iš lyvių kalbos žodžių põddõr 'elnias' ir aigā 'krantas'.
Turistinę Pitrago Kruogų sodybą juosia tradiciniu lyvių būdu pintos tvoros, pagal senąsias fotografijas ir kitur rastą medžiagą jas pastatė sodybos šeimininkas A. Antmanis. Iš viso galima apžiūrėti daugiau kaip 27 lyviškų tvorų kolekciją. Šioje sodyboje įrengta tradicinė veikianti žuvų rūkykla.
Įžymūs žmonės
Kaime gimė:
Vokietija olimpinėse žaidynėse
Vokietija dalyvavo beveik visose olimpinėse žaidynėse nuo pat pirmųjų modernių žaidynių 1896 m. Šalis rengė tris olimpines žaidynes, 1936 m. – vasaros ir žiemos žaidynes, o 1972 m. – vasaros žaidynes. Be to, Vokietijai buvo patikėta surengti 1916 m. vasaros ir 1940 m. žiemos žaidynes, bet jos abidvi buvo atšauktos dėl Pasaulinių karų. Po šių karų Vokietijai, kaip agresorei, buvo uždrausta dalyvauti 1920, 1924 ir 1948 m. žaidynėse. Kol šalis buvo padalinta, kiekviena iš dviejų Vokietijų boikotavo vienerias vasaros olimpines žaidynes; 1980 m. Vakarų Vokietija buvo viena iš 65 šalių, kurios nedalyvavo Maskvoje vykusiose žaidynėse, taip protestuodama prieš Tarybų Sąjungos intervenciją į Afganistaną, o 1984 m. Rytų Vokietija prisijungė prie Tarybų Sąjungos (ir keleto kitų šalių) boikoto Los Andželo žaidynėms.
Įskaitant 2012 m. Londono olimpiadą, Vokietijos sportininkai laimėjo 1662 medalius, iš kurių 539 yra aukso, 561 sidabro ir 562 bronzos. Tarptautinis olimpinis komitetas šalies laimėjimus dalina į keturias dalis, nors tik Rytų Vokietijos Demokratinė Respublika (VDR) nuo 1968 iki 1988 m. siuntė atskirą sportininkų komandą varžytis su Vokietijos NOK, kuris reprezentuoja Vokietiją nuo 1896 m. 1956–1964 m. olimpiadose dalyvavo iš abiejų šalių sudaryta Jungtinė Vokietijos komanda. Taip pat po Antrojo pasaulinio karo buvo sukurta trumpai gyvavusi (1947–1956 m.) Saro valstybė, kuri siuntė savo delegaciją į 1952 m. žaidynes. 1956 m. Saras tapo Vokietijos Federacinės Respublikos dalimi.
Vasaros žaidynėse sėkmingiausios sporto šakos yra baidarių ir kanojų irklavimas bei jojimas, o žiemos žaidynėse – biatlonas ir greitasis čiuožimas. Vokietijos olimpinio sporto federacija įkurta 1895 m., tais pačiais metais pripažinta TOK. Dabartinis federacijos prezidentas yra Alfons Hörmann.
Akara (upė)
Akara  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Paros valstijoje; Paros (Amazonės deltos šaka) dešinysis intakas. Prasideda Tailandijos miesto apylinkėse, aukštupyje dar vadinama Aju Asu (Rio Aiú-Açú). Vinguriuoja į šiaurę, šiaurės rytus lygiagrečiai su Tokantinsu. Ties Akaros miestu susilieja su Akara Mirinu ir vadinama Akara. Pačiame žemupyje skaidosi į protakas, sudaro salas. Ties Belenu su Gvamos upe sudaro bendras žiotis ir įsilieja į Paros estuariją.
Didžiausi intakai: Možu (kairysis), Akara Mirinas (dešinysis).
Prie Akaros upės įsikūrę Akaros ir Beleno miestai, Beleno jūrų uostas.
Upėvardis kilęs iš tupių–gvaranių žodžio akará, reiškiančio žuvį skaliarą.
Mažasis Vilkas
thumb|right|Mažasis Vilkas. [[Fort Laramis, 1868 m.]]
Mažasis Vilkas (šaj. Ó'kôhómôxháahketa, 'Mažasis Kojotas', ~1820–1904 m.) – indėnų šajenų karvedys indėnų karų metu.
Mažasis Vilkas gimė dabartinėje Montanoje ir tapo karvedžiu, su savo karių būriu dalyvavo šiaurinių lygumų karuose. 1866–1868 m. jis kovojo „Raudonojo Debesies“ kare dėl Bozmano trasos. 1868 m. dalyvavo pasirašant Fort Laramio sutartį.
1876 m. Mažojo Vilko ir jo sąjungininko Aušrožvaigždžio šajenų būriai, stovyklaujant prie Pauderio upės, buvo apsupti. 1877 m. jie ištremti į Indėnų teritoriją.
Apie 1878 m. Mažasis Vilkas ir Aušrožvaigždis su beveik 300 šajenų būriu paliko rezervaciją dėl nepakenčiamų gyvenimo sąlygų. Per Kanzasą, Nebraską ir Dakotą jie grįžo į savo protėvių žemę Montanoje, pakeliui išvengdami JAV kariuomenės pasalų.
Mažajam Vilkui galiausiai leista gyventi Montanoje. Paskutinius metus praleido Šiaurės Šajenų indėnų rezervacijoje.
Daubariškiai (Videniškiai)
Daubariškiai – buvęs viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Videniškių, į pietryčius nuo Daubariškių kaimo.
Vežchlovcė
Vežchlovcė – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Boksas 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Boksas 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko antrą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Žaidynėse dominavo Jungtinės Karalystės boksininkai, kurie laimėjo visus aukso medalius.
Dalyvavusios šalys
42 boksininkai iš 4 šalių startavo olimpinėse žaidynėse:
Amga
Didžiausi intakai: Sylgylyras, Titiktjachas, Munduruču, Borulachas (kairieji), Bijelimė (dešinysis).
Upę maitina daugiausia lietaus ir sniego tirpsmo vandenys. Pavasario potvynių aukštis – virš 7 m. Vasarą dažni poplūdžiai. Žiemą labai nusenka. Spalio–gegužės mėnesiais laikosi užšalusi. Laivuojama 472 km nuo žiočių.
Spalvingasis eukaliptas
Spalvingasis eukaliptas (Eucalyptus diversicolor) – mirtinių šeimos, eukaliptų genties augalų rūšis.
Paplitimas
Endeminė medžių rūšis, auganti Vakarų Australijos valstijos pietvakarių drėgname subtropikų klimate.
Augavietės
Dažniausiai auga nederlinguose dirvožemiuose.
thumb|left|220px|Nuotraukoje spalvingasis eukaliptas žinomas kaip „GloucesterTree“, jo aukštis 72 m. Į jo kamieną prismaigyti 153 metaliniai smaigaliai, kuriais galima užlipti į medį ir pamatyti įspūdingą kraštovaizdį
Morfologija
Jaunų medžių žievė nuo baltos iki balsvos spalvos, brandžių medžių žievė ruda, lupasi ir krenta po medžiu. Kamienų apačioje balsva žievė išmarginta baltomis, pilkomis ir rudomis dėmėmis. Po pagrindine žieve žievelės nėra. Lapų viršus tamsiai žalias, apačia šviesesnė. Lapų ilgis 90–120 mm ir 20–30 mm plotis. Balsvos arba kremo spalvos žiedai po septynis auga kekėje, kurie apie 18–28 mm diametro. Medžiai augantys savo paplitimo areale žydi pavasarį ir vasarą. Vaisiai apie 1 cm ilgio, stori ir statinės formos su gausybe mažų ir sausų sėklyčių.
Matmenys
Vieni aukščiausių mūsų planetos medžių. Paprastai užauga iki 45–70 m aukščio, bet pasitaiko ir gerokai dar aukštesnių medžių. Vienas tokių yra 84,99 m aukščio medis, žinomas kaip „Stewart’s Karri“, kuris auga netoli Mandžimupo (Manjimup) miestelio Vakarų Australijos valstijos pietvakariuose. Kitas 81 m aukščio medis auga netoli Pembertono gyvenvietės, taip pat Vakarų Australijos pietvakariuose.
Auginimas Lietuvoje
Spalvingųjų eukaliptų auginimui Lietuvos klimatas yra netinkamas.
Lyduokių herbas
Lyduokių herbas – pagrindinis Lyduokių miestelio ir seniūnijos (Ukmergės rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Mėlyname lauke iš auksinio nugenėto medžio kamieno su šaknimis išaugantis kryžius su ąžuolo lapų saulute.
Simbolika
Herbas atspindi gamtą, kryždirbystės tradiciją ir legendinį vietovės pavadinimo kilmės aiškinimą (nuo žodžio „lydimas“). Taip vadinami iškirsti miško plotai. Kadaise šiame krašte buvo iškirsti medžiai, išrauti kelmai, kad čia galėtų įsikurti gyventojai. Herbe matomas išlikęs populiarus šio krašto amatas – kryždirbystė ir botaniniai krašto gamtos objektai – gamtos paminklai Felinkos ir Lentvorų ąžuolai. Herbo spalvos – mėlyna ir auksinė.
Istorija
Herbas patvirtintas 2020 m. rugsėjo 29 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-412. Etalono autorius – Juozas Galkus.
Možu (upė)
Možu  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Paros valstijoje; Akaros kairysis intakas (Paros baseinas). Prasideda į šiaurę nuo Žakundos miesto, visai netoli Tukurui tvenkinio ant Tokantinsas. Teka lygiagrečiai su pastarąja upe į šiaurę ir šiaurės rytus, vinguriuoja. Įteka į Akarą piečiau Beleno, netoli Žagvarario gyvenvietės.
Didžiausias intakas: Kairaris (kairysis).
Prie Možu upės įsikūręs Možu miestas. Žemupys laivuojamas.
Vandenvardis Možu kildinamas iš tupių-gvaranių žodžių mboîa ('gyvatė') ir  'y  ('vanduo, upė').
Dolnica
Dolnica – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Pagaluonės.
Paukštakiai
Paukštakiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Grumblių. Seniūnaitijos centras.
Istorija
1950–1963 m. buvo Paukštakių apylinkės centras.
Deni Avdija
Denis Avdija (, g. 2001 m. sausio 3 d.) – serbų kilmės Izraelio krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Vašingtono „Wizards“ komandoje.
Karjera
2017 m. lapkričio 5 d. D. Avdija pasirašė šešerių metų sutartį su Tel Avivo „Maccabi“ komanda.
2020 m. NBA naujokų biržoje Vašingtono „Wizards“ pasirinko jį 9-uoju šaukimu.
Šalies rinktinė
D. Avdija atstovauja Izraelio vyrų krepšinio rinktinei nuo 2017 m. jaunimo iki 16 metų Europos čempionato, kuriame jis vidutiniškai pelnė 15,3 taškus per rungtynes.
2018 ir 2019 m. jaunimo iki 20 metų Europos krepšinio čempionatuose D. Avdija iškovojo aukso medalius, bei tapo 2019 m. jaunimo iki 20 metų Europos krepšinio čempionato naudingiausias žaidėjas.
2019 m. vasario 21 d. D. Avdija debiutavo Izraelio vyrų suaugusiųjų krepšinio rinktinėje 2019 m. pasaulio krepšinio čempionato atrankose.
Dovydiškis (Molėtai)
Dovydiškis – buvęs viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Laičių.
Plutiškių herbas
Plutiškių herbas – pagrindinis Plutiškių kaimo ir seniūnijos (Kazlų Rūdos savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Mėlyname lauke – sidabrinis kubilas su auksine duona, į kurią įsmeigtas sidabrinis kryžius.
Istorija
Herbas patvirtintas 2020 m. spalio 7 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-415. Etalono autorius – Arvydas Každailis.
Stambieji žemaitukai
thumb|250px|Stambusis žemaitukas Stambieji žemaitukai – naminių arklių lietuviška veislė, kurią XX a. Lietuvoje labai plačiai naudojo darbui ir važiavimui. Tai unikali savo savybėmis naminių arklių veislė turinti tam tikrą genetinį potencialą, kuriuo skiriasi nuo kitose šalyse sukurtų veislių.
Melnsilas
Melnsilas – labiausiai į rytus nutolęs Kuršo lyvių kaimas. XIX amžiuje visa apgyvendinta teritorija palei Rygos įlanką nuo Sėnių (maždaug už 3 kilometrų nuo Kolkos Melnsilo link) iki pat Melnsilo buvo vadinama Krustės kaimu. 1826 m. taip buvo vadinamos visos sodybos nuo Sėnių kalno iki Dundagos ir Gipkos kryžkelės. Dabar šioje vietovėje išskiriamos kelios gyvenamosios vietovės: Ušiai ir Ėvažiai (Kolkos valsčiuje), Aizklaniai ir Melnsilas. XIX amžiaus pradžioje Melnsile stovėjo šešios sodybos ir smuklė. XIX a. pabaigoje čia jau buvo 63 ūkiai. 1935 m. pavasarį kaime gyveno 307 žmonės, iš jų tik 15 – lyviai.
Stambieji žemaitukai
Pavadinimas
Nuo 1946 m. šie arkliai buvo atskirti nuo „žemaitukų“ ir pavadinti „Rytų Lietuvos važiuojamaisiais arkliais“. 1949 m. gavo bendrą „žemaičių veislės“ arklių pavadinimą, išskiriant senąjį („žemaitukai“) ir sustambintą tipus. Nuo 1985 m. ši naminių arklių veislė buvo nustota vadinti „žemaičių veislės arkliais“, ir pradėta vadinti „stambiaisiais žemaitukais“. Bet daugelį žmonių, ir net žemės ūkio specialistus klaidino tas pats senojo („žemaitukas“) ir stambaus tipo žemaitukų pavadinimas, tad 1995 m. profesorius Juozas S. Šveistys siūlė stambiuosius žemaitukus perpavadinti „aukštaičių arkliais“, tačiau oficialiai pavadinimas liko nepakeistas iki šių dienų.
Populiacija
XX amžiuje stambieji žemaitukai buvo viena iš labiausiai paplitusių arklių veislių Lietuvoje. 2016 metais Lietuvoje bendras veislinių arklių skaičius: 698 individai, veislinių kumelių skaičius: 336 individai.
Kūno išmatavimai ir išvaizda
Stambiųjų žemaitukų eržilų vidutinis aukštis ties gogu – 152,5 cm, kūno ilgis – 159,2 cm, krūtinės apimtis – 187,9 cm, plaštakos apimtis – 20,5 cm, svoris – 561 kg. Kumelių vidutinis aukštis ties gogu – 148 cm, kūno ilgis – 155 cm, krūtinės apimtis – 181 cm, plaštakos apimtis – 19,3 cm, svoris – 509 kg. Stambiųjų žemaitukų spalvos įvairuoja nuo gelsvos, bulanos su tamsia juosta nugaroje, iki tamsiai bėros, juodos. Daugumai stambiųjų žemaitukų būdingos baltos žymės – žilutės, žvaigždutės ar neplatus brūkšnys galvoje ir baltas tarpšnervis, o nebūdingas didelis platus laukas ir balta galva.
Veislės savybės
Tai universalūs šeimos naminiai arkliai, nebaikštūs ir lengvai valdomi. Jie gerai traukia žemės ūkio padargus ir vežimus ir jais galima jodinėti. Stambiajame žemaituke išliko senojo žemaituko gerosios savybės, kaip ištvermingumas, nereiklumas pašarams, gera sveikata ir darbingumas. Iš Orlovo ristūnų ir Šiaurės švedų ristūnų veislių paveldėjo risčią, didesnį ūgį bei įgavo dar daugiau tvirtumo.
Panaudojimas
Remiantis jų kūno sudėjimu ir charakterio savybėmis, tinkamiausia juos naudoti šeimos ūkyje kaip universalų arklį, turizmo bazėse, nacionaliniuose parkuose, karietiniam važiavimui, maratonuose, voltižiruotei, muziejuose, mokyklose.
Veislynai
1953 m. Utenoje įsteigtas valstybinis stambiųjų žemaitukų veislynas, kuris atliko tam tikrą darbą tobulinant šios veislės arklius Utenos, Molėtų, Švenčionėlių ir Ignalinos rajonuose. Veislynas veikė iki 1958 metų. Specialistai vykdė veislinių arklių apskaitą, bonitavimą, įkūrė 18 veislinių fermų, kuriose buvo laikoma daugiau kaip 500 veislinių arklių. Geros veislinės vertės žirgai iš žirgynų ir veislinių fermų plito po visą Lietuvą. 1991 metais prasidėjus privatizacijai, dauguma stambiųjų žemaitukų atsidūrė privačiuose ūkiuose. Šie arkliai liko neregistruoti, todėl nebuvo atliekama kryptinga jų veislininkystė. Dabar sunku atsekti jų kilmę ir migraciją. Žinomos kilmės stambiųjų žemaitukų nėra labai daug.
XX a. pirmame dešimtmetyje pagrindinis stambiųjų žemaitukų veislės veislynas yra Zarasų rajono savivaldybėje. Juo užsiima UAB „Lietuvos žirgyno“, „Sartų žirgyno“ skyrius. Šiuo metu kiti veislynai veikia Trakų, Utenos, Vilniaus rajonų savivaldybėse.
Veislės istorija
Stambiųjų žemaitukų veislė pradėta kurti XIX a. pabaigoje. 1891 m. Raseinių draugija darbinio ir kinkomojo arklio veislių platinimui skatinti, pradėjo didelį dėmesį kreipti į kinkomą stambesnio tipo arklį.
Šiaurės rytų Lietuvos dalyje senuosius žemaitukus pradėta kryžminti su ristūnų (daugiausia Orlovo ristūnų) eržilais, o pietryčių Lietuvoje žemaitukai kryžminti su šiaurės švedų (gudbrandsdalių tipo) eržilais arba šių veislių eržilais mišrūnais. Vėliau jau veisiant tarpusavyje, buvo išvestas stambesnis ir daug tvirtesnis Lietuvos darbinis ir važiuojamojo tipo vietinis arklys, kuris nuo 1941 m. kartu su senojo tipo žemaitukais imtas vadinti vietiniu arkliu. Kaip vietinė lietuviškų arklių veislė į kilmės knygas įrašomi nuo 1948 m., o pirmoji žemaičių veislės arklių (stambieji žemaitukai) valstybinė kilmės knyga išleista 1959 m. Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacija stambiuosius žemaitukus įtraukusi į Pasaulio žemės ūkio gyvūnų įvairovės duomenų banką, įsteigtą prie FAO (Pasaulinė maisto ir žemės ūkio organizacija), taip pat – į Pasaulio žemės ūkio gyvūnų įvairovės katalogą ir pripažinti nykstančiais. Anot šios veislės tyrinėtojos mokslininkės Rūtos Šveistienės, šios veislės atsiradimą lėmė XIX a. pabaigoje–XX a. pradžioje Lietuvoje intensyvėjantis žemės ūkis.
Vilča Jama (Sokulkos apskritis)
Vilča Jama – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Angelika Amon
Angelika Amon, Ph.D. (g. 1967) – austrų ir amerikiečių molekulinės biologijos ir citologijos biologė ir Kathleen and Curtis Marble profesorė Masačusetso technologijos institute (MIT) Kembridže, Masačusetse, JAV. Amon tiria, kaip chromosomos yra reguliuojamos, duplikuojamos ir dalinamos ląstelės ciklo metu.
Dachau koncentracijos stovykla
thumb|Dachau koncentracijos stovykla iš oro thumb|Dachau krematoriumas thumb|Dujų kamera thumb|300px|left|Konclageris 1945 m. po išlaisvinimo Dachau koncentracijos stovykla – koncentracijos stovykla Vokietijoje, Bavarijoje, į šiaurę nuo Miuncheno, prie Dachau miesto, veikusi 1933–1945 m.
Istorija
1933 m. kovo 10 d. šalia Dachau buvo įkurta pirmoji nacių koncentracijos stovykla. Stovyklos įkūrimo iniciatorius - tuometinis Miuncheno policijos vadas Heinrichas Himleris.
Pietų Vokietijoje ir Austrijoje Dachau koncentracijos stovykla turėjo apie 150 šakinių stovyklų, bendrai vadintų t. p. Dachau. Pagrindinėje Dachau stovykloje iš viso kalėjo apie 160 000 žmonių, šakinėse – apie 90 000 žmonių. Apie 3200 kalinių mirė, didelė dalis buvo perkelta sunaikinti į stovyklas Lenkijoje. Dachau kalėjo 3250 Lietuvos gyventojų, iš jų 1000 žydų. 180 lietuvių stovykloje žuvo.
Dachau buvo pirmoji ir svarbiausia koncentracijos stovykla, kurioje vokiečių gydytojai ir mokslininkai atlikdavo medicinos eksperimentus su žmonėmis.
1945 m. balandžio 29 d. Dachau koncentracijos stovyklą užėmė JAV kariuomenė.
Ulmo Ratiopharm
Ulmo „Ratiopharm“ (užrašoma ratiopharm Ulm) – Vokietijos krepšinio klubas iš Ulmo miesto Badeno-Viurtembergo žemėje. Įkurtas 2001 metais. Pavadintas pagal farmacijos kompaniją – pagrindinį rėmėją „Ratiopharm“.
Istorija
Komanda įkurta anksčiau iširusios „SSV Ulm 1846“ vietoje. Pradėjo rungtyniauti kaip Ulmo „GmbH“ antrojoje Bundeslygoje. 2006 m. Ulmo „Ratiopharm“ pakilo į pagrindinę Bundeslygą. 2011–2012 m. sezone Vokietijos pirmenybėse užėmė antrąją vietą ir iškovojo galimybę varžytis Europos taurėje (tapo nuolatine šio turnyro dalyve). 2015–2016 m. pakartojo savo pasiekimą, Vokietijoje užimdami antrą vietą. Taip pat keletą kartų pateko tarp Vokietijos taurės prizininkų. Ulmo klubas laimėjo 2022–23 m. Bundeslygos sezoną ir pirmąkart tapo Vokietijos čempionais.
Batakių dvaras
Vadinama mažoji Batakių dvaro sodyba. Iš kažkada turtingos dvaro sodybos išliko tik medinis ponų namas.
Žinoma, kad tarpukariu dvarą trumpai valdė Chžonstauskai, vėliau dvarą pirko Bikneris (Bitneris), valdęs dvarą iki 1940 m.
Možu
Savivaldybės plotas – 9094 km², gyventojų skaičius – 84 251 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: Nova Vida, Kairaris, Oljo d’Agva, Boa Esperansa.
thumb|left|240px|Savivaldybės padėtis Paros valstijoje
Šikšnosparnių apsaugos Lietuvoje draugija
Šikšnosparnių apsaugos Lietuvoje draugija – 2005 metais įkurta nevyriausybinė organizacija, vienijanti žmones, vykdančius šikšnosparnių ir jų buveinių tyrimus, apsaugą bei šių darbų populiarinimą Lietuvoje. Nuo 2011 metų ŠALD yra tarptautinės šikšnosparnių apsaugos organizacijas vienijančios organizacijos „BatLife Europe“ nare.
Draugija įsikūrusi Mažeikiuose. ŠALD pirmininkas Deividas Makavičius.
Kalnujų herbas
Kalnujų herbas – pagrindinis Kalnujų miestelio ir seniūnijos (Raseinių rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Mėlyname lauke sidabrinis Šv. Viktoras, dešinėje rankoje laikantis auksinį kryžių, kairėje – sidabrinį skydą su pretorionų ženklu; šventojo aureolė, viršutiniai šarvų elementai, apavas ir skydo ornamento centre esantis apskritimas – auksiniai.
Istorija
Herbas patvirtintas 2020 m. gruodžio 29 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-483. Etalono autorius – Arvydas Každailis.
Šlečkai
Šlečkai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Grumblių, šalia Luokos ežero. Seniūnaitijos centras.
Kaulakių herbas
Kaulakių herbas – pagrindinis Kaulakių kaimo ir Pagojukų seniūnijos (Raseinių rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Mėlyname lauke atvertomis langinėmis sidabrinis langas su auksiniais stiklais, o po juo – sidabrinė papėdė, atskirta gėlių linija.
Istorija
Herbas patvirtintas 2020 m. gruodžio 29 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-484. Etalono autorius – Arvydas Každailis.
Drobiškiai (Molėtai)
Drobiškiai – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Alantos.
Istorija
Iki XX a. pabaigos prie kaimo stūksojo Alantos piliakalnis.
Ptolemėjas XI
Ptolemėjas XI buvo Ptolemėjo X ir Kleopatros Selenės arba Berenikės III sūnus. Ptolemėjas IX mirė 81 ar 80 m. pr. m. e., nepalikęs teisėto įpėdinio, tad Berenikė III kurį laiką valdė viena. Sula norėjo Romai palankaus valdovo Egipte ir ten nusiuntė Ptolemėjo X sūnų, pasiteisindamas jo tėvo testamentu, paliktu Romoje.
Jo įpėdiniu tapo Ptolemėjas XII Naujasis Dionisas.
Florensio Varela
Istorija
Gyventojai dabartinio miesto vietose palaipsniui ėmė kurtis XIX a. Vietovė pradžioje vadinta San Chuan Bautista, bet 1886 m. pervadinta rašytojo, švietėjo, politiko Florensijaus Varelos garbei. 1891 m. sudarytas Florensio Varelos partidas. 1953 m. Florensio Varela paskelbta miestu.
Reiva laikotarpis
thumb|[[Vyriausiasis kabineto sekretorius (Japonija)|Vyriausiasis kabineto sekretorius Jošihidė Suga laiko rankose plakatą su Reiva laikotarpio pavadinimu]] Reiva laikotarpis ( – Reiwa jidai) – Japonijos istorijos laikotarpis, kartu ir japoniška era, prasidėjusi 2019 m. gegužės 1 d., kai imperatorius Akihito Japonijos sostą užleido savo sūnui Naruhito. Laikotarpio pavadinimas parinktas iš Nara laikotarpio poezijos rinkinio „Man'yōshū“. Neoficiali pavadinimo reikšmė yra „gražioji harmonija“.
Gargždų dekanatas
thumb|[[Gargždų šv. arkangelo Mykolo bažnyčia – pagrindinė Gargždų dekanato bažnyčia]]
Gargždų dekanatas priklauso Telšių vyskupijai. Jam priklauso šios bažnyčios:
Kalino tvenkinys
Kalino tvenkinys arba Bevardis tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 1 km į šiaurės rytus nuo Didžiosios Riešės. Sudarytas užtvenkus R-3 upelį (Riešės intakas, Neries baseinas) 0,3 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis šiaurės vakarų-pietryčių-pietvakarių kryptimi – 0,3 km, plotis – iki 0,05 km. Altitudė 138,5 m. Krantai žemi, beveik ištisai apaugę medžiais. Šalia įsikūręs Kalino kaimas. Pietine pakrante nutiestas kelias Nr.5210 (Bendoriai – Riešė – Kalinas).
Dubelka (Molėtai)
Dubelka – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Skudutiškio.
Pietų Ubangis
Pietų Ubangis  – provincija Kongo Demokratinės Respublikos šiaurės vakaruose, Centrinės Afrikos Respublikos ir Kongo Respublikos pasienyje. Administracinis centras – Gemena.
Teritorija yra Kongo baseine. Per provinciją teka Ubangis, Lua, Mongala. Dideli pelkynių plotai.
Iki 2005 metų Konstitucinės reformos Pietų Ubangis buvo Pusiaujo provincijos rajonas, 2015 m. išskirtas į atskirą provinciją.
Administracinis suskirstymas
Provincija skirstoma į 4 teritorijas: Atskirą statusą turi Zongo miestas.
Mama (upė)
Mama  – upė Rusijoje, Irkutsko srities šiaurės rytuose; Vitimo kairysis intakas. Ilgis (nuo Kairiosios Mamos ištakų) 406 km. Susidaro susiliejus Kairiosios ir Dešiniosios Mamos upėms, prasidedančioms Angaros kalnuose, Buriatijoje. Teka į šiaurę Šiaurės Baikalo kalnynu; įteka į Vitimą ties Mamos gyvenviete.
Laivyba prasideda 110 km nuo žiočių. Laikosi užšalusi nu spalio pabaigos iki gegužės. Upę maitina daugiausia lietaus ir sniego tirpsmo vandenys.
Vietovardis kildinamas iš evenkiško žodžio мома (мо – 'medis' + ма – priesaga, nurodanti medžiagą ar spalvą) ir reišktų „miškinga, miškinė“.
Aldanas
Aldanas  – upė Rusijoje, Jakutijoje; dešinysis, didžiausias Lenos intakas (sudaro net 30 % jos nešamo vandens). Prasideda Stano kalnagūbrio šiauriniame šlaite. Teka į šiaurę ir rytus Aldano kalnynu, akmenuota ir slenkstėta vaga. Tarp Učiuro ir Majos žiočių teka į šiaurės rytus plačiu slėniu, vėliau pasuka į vakarus, teka pietiniu Verchojansko kalnagūbrio šlaitu, tarpukalnių lyguma. Žemupyje skaidosi į protakas. Įteka į Leną >100 km į šiaurę nuo Jakutsko.
Aldano baseine yra apie 114 tūkst. upių ir 51 tūkst. ežerų. Aldanas turi 275 intakus, ilgesnius nei 10 km. Svarbiausi:
Patvinsta gegužės–liepos mėnesiais, kai vandens lygis pakyla 7–10 m, o debitas pasiekia 30–48 tūkst. m³/s. Rugpjūčio–rugsėjo mėnesiais dažni polūdžiai. Žiemą upė nuneša tik 4 % metinio vandens kiekio. Debitas vasario–balandžio mėnesiais 230–300 m³/s. Ledai laikosi iki 7 mėnesių – nuo spalio pabaigos iki gegužės.
Gausūs žuvų resursai (lašišinės, lydekos, ešeriai). Laivuojamas nuo Tomoto (1753 km nuo žiočių). Upe gabenamos kalnakasybos žaliavos (žėrutis, auksas) į Lenos upę. Svarbiausios prieplaukos: Tomotas, Ust Maja, Chandyga.
Akara (miestas)
Akara arba San Žozė do Akara (São José de Acará) – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės rytuose, Paros valstijoje, 65 km į pietryčius nuo Beleno, prie Akaros (Miriti Pitangos) ir Akara Mirino upių santakos. Praeina kelias Main do Rijas–Vila Santa Marija. Verčiamasi žemės ūkiu (svarbus manijokų auginimo centras), gaminamas alyvpalmių aliejus.
Savivaldybės plotas – 4344 km², gyventojų skaičius – 55 744 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: Gvarumanas, Vila Izraelas, Santa Marija II.
Istorija
Gyvenvietę 1758 m. įkūrė portugalų kolonizatoriai kaip svarbų tašką upių santakoje. 1858 m. Akarai suteiktas parapijos statusas. Savivaldybės centras nuo 1932 m.
Kaniūkų tvenkinys
Kaniūkų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 2 km į pietus nuo Buivydžių. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Girdžiunkos intakas, Neries baseinas) 1,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,18 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 153,3 m. Krantai žemi, vietomis apaugę krūmais. Aplinkui plyti pievos. Šalia įsikūręs Kaniūkų kaimas.
Sujainių herbas
Sujainių herbas – pagrindinis Sujainių kaimo ir Paliepių seniūnijos (Raseinių rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Žaliame lauke auksinė liepos šakelė. Sidabrinė skydo papėdė atskirta banguota linija.
Istorija
Herbas patvirtintas 2020 m. gruodžio 29 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-485. Etalono autorius – Arvydas Každailis.
Ferdantava
Ferdantava – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Skudutiškio.
The International (Dota 2)
The International – svarbiausias kasmetinis Dota 2 kompiuterinio žaidimo elektroninio sporto turnyras, organizuojamas Dota 2 kūrėjų Valve Corporation. Jame dalyvauja 16 stipriausių komandų iš viso pasaulio. Prizinis fondas surenkamas pardavinėjant virtualų „kompendiumą“ su informacija apie renginį, komandas, galimybe balsuoti už mėgstamiausius profesionalius žaidėjus bei komandas ir panašiai. „The International“ priziniai fondai dažnai muša elektroninio sporto prizų rekordus. 2015 m. turnyro prizinis fondas viršijo 15 milijonų JAV dolerių ir yra didžiausias elektroninio sporto istorijoje. Ankstesnis rekordas priklausė 2014 m. „The International“ su 11 milijonų JAV dolerių priziniu fondu.
Komandos į turnyrą patenka su vardiniais pakvietimais arba per mažesnius atvirus regioninius kvalifikacinius turnyrus, rengiamus atitinkamai Amerikos, Azijos, Pietryčių Azijos ir Europos regionams. Keturios komandos, kurioms regioniniuose turnyruose užima antras vietas, gauna papildomą galimybę varžytis tarpusavyje dėl paskutinių dviejų „The International“ dalyvių vietų.
„The International“ yra transliuojamas internetu, apžvelgiamas įvairiuose kompiuterinių žaidimų ir elektroninio sporto žurnaluose, o nuo 2014 m. transliuojamas ir ESPN televizijos.
2014 m. Valve Corporation išleido dokumentinį filmą „Free to Play“ apie 2011 m. „The International“
Bajanas (upė)
Bajanas arba Čepas (Río Chepo) – upė rytų Panamoje, Panamos provincijoje bei Madugandi komarkoje. Prasideda San Blaso Kordiljeroje, teka vakarų, pietvakarių kryptimi. Įteka į Ramųjį vandenyną ties Sabaneta.
Didžiausi intakai: Mamoni, Ipeti, Čararė ir Machė.
1976 m. upės aukštupyje suformuotas didelis tvenkinys – Bajano ežeras.
Upės pavadinimas kilęs nuo XVI a. juodaodžių sukilėlių (simaronų) vado Bajano.
Vilniaus II dekanatas
thumb|[[Vilniaus pal. Jurgio Matulaičio bažnyčia – pagrindinė Vilniaus II dekanato bažnyčia]]
Vilniaus II dekanatas priklauso Vilniaus arkivyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Gudelių herbas
Gudelių herbas – pagrindinis Gudelių miestelio ir seniūnijos (Marijampolės savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Mėlyname lauke sidabrinė gervė, atsigręžusi į heraldinę kairę, abipus jos, kairiojo kaspino vietoje, dvi sidabrinės spanguolių šakelės su dvejomis raudonomis uogomis; gervės snapas ir kojos – auksiniai, pakaušis – raudonas.
Istorija
Herbas patvirtintas 2021 m. kovo 9 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-543. Etalono autorius – Rolandas Rimkūnas.