cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bistrickas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Bistrickienė (ištekėjusi moteris) ir Bistrickaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Maršoniškės
Maršoniškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Tirylių.
Diržiai (Ukmergė)
Diržiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Milašiūnų.
Inga Juodeškienė
Inga Petrauskaitė-Juodeškienė (g. 1971 m. spalio 21 d., Šiauliai) – Lietuvos lengvaatletė, kuri specializuojasi ilgų nuotolių bėgime. Nacionalinė rekordininkė ir olimpietė.
Biografija
1994 m. pelnė savo pirmąjį medalį Lietuvos čempionate – sidabras 3000 m bėgime. 1995 m. atstovaudama Jonavai laimėjo Lietuvos uždarų patalpų čempionato 1500 m bėgimą. 1996 m. jau atstovaudama Vilniaus komandą Lietuvos uždarų patalpų čempionate pelnė aukso medalius 1500 m ir 3000 m distancijose. 1998 m. tapo Lietuvos čempione 1500 m ir 3000 m bėgime. 1999 m. Lietuvos 10000 m bėgimo čempionė. 2001 m. – 2003 m. Lietuvos 5000 m bėgimo čempionė. 2001 m. pirmą kartą dalyvavo pasaulio čempionate. 2000 m. ir 2004 m. atstovavo Lietuvai vasaros olimpinėse žaidynėse.
Asmeninis gyvenimas
Dvejos dukros Miglė Juodeškaitė ir Monika Juodeškaitė taip pat lengvaatletės.
Pavieto žemės teismas
Pavieto žemės teismas – nuo 1566 iki 1831 metų LDK veikę bajorų teismai.
Teismų reforma, pradėta 1564 m. Bielsko seime, užbaigta 1566 m. priėmus II LDK statutą. 1794 m. prie žemės teismo prijungti kiti paviete veikę teismai. Po 1831 m. sukilimo teismai perorganizuoti į apskričių teismus.
Sudarymo tvarka
Žemės teismo pareigūnus – teisėją, pateisėjį bei raštininką  – iki gyvos galvos skirdavo valdovas, pasirinkdamas iš keturių kandidatų, kuriuos siūlė patys pavieto bajorai, specialiai ta proga šaukiamuose rinkiminiuose seimeliuose.
Pagal II LDK statutą (1566) paskirtojo pareigūno paaukštinimo pareigose atveju bajorai galėjo siūlyti tik vieną kandidatą, kuris turėjo būti patvirtintas valdovo.
Darbo tvarka
Teismas rinkosi į tris sesijas (LDK statuto numatytą dieną) per metus – vasarą, rudenį ir žiemą:
Kiekviena sesija trukdavo tol, kol išspręsdavo visas bylas, tačiau dažniausiai apie tris savaites.
Bylų teismingumas
Teismas sprendė civilines ir baudžiamąsias bylas, išskyrus ginčus dėl žemės ribų, kuriuos sprendė vienasmenis pavieto pakamorės teismas, bei baudžiamąsias bylas, kurios nebuvo priskirtos išimtinei pavieto pilies teismo ar kitų teismų kompetencijai.
Kitos funkcijos
Pavieto žemės teismas vykdė ir notarines funkcijas – į teismo knygas įrašydavo testamentus, dvarų inventorius, turto pirkimo-pardavimo, įkeitimo sutartis ir kitus. Šie išrašai įgydavo teisinę galią.
Teismo pareigūnai turėjo aukštą rangą pavieto pareigūnų hierarchijoje (nes tiesiogiai bajorų išrinkti), dažnai dalyvavo sprendžiant ir kitus pavieto reikalus. Su jais dažnai savo veiksmus derindavo bei tardavosi kiti pavietų pareigūnai – maršalka, vėliavininkas, vaiskis.
Kilus abejonių dėl pavieto seimelio sušaukimo laiko ir vietos pavieto pilies teismo pareigūnai (jų kompetencijai priklausė seimelių organizavimas) koordinuodavo savo sprendimus su žemės teismo pareigūnais, kaip turinčiais didesnį autoritetą.
Pavieto žemės teismai šiuolaikinėje Lietuvos teritorijoje
Šiuolaikinės Lietuvos teritorijos klausimus spręsdavo šie LDK pavietų žemės teismai:
Trakų vaivadija:
Vilniaus vaivadija:
Žemaičių seniūnija:
Guobinė gijalekta
Guobinė gijalekta (Gyalecta ulmi) – Gyalectaceae šeimos gijalektų (Gyalecta) genties kerpių rūšis.
Kerpė 2005 m. įrašyta į Lietuvos raudonosios knygos 1(E) kategoriją (prie išnykimo ribos).
Biologija
Auga ant labai senų plačialapių medžių kamienų. Neaptinkama ant jaunų ir vidutinio amžiaus medžių. Kerpei būdingas žiauberiškas, labai plonas, žalsvai pilkšvas ar balsvas, ištisinės plėvelės pavidalo, rečiau – smulkiai karpotas ar kiek miltiškas gniužulas. Vaisiakūniai – gausūs, giliai įdubusio dubenėlio formos, 0,5–1,6 mm skersmens apoteciai, kurių vidurys rudas, o krašteliai stori, dažniausiai sutrūkinėję, paprastai padengti balta apnaša.
Guobinė gijalekta panaši su išoriškai panašiomis Lecanora genties rūšimis, nuo kurių skiriasi savo anatomine sandara ir ypač aukšliasporėmis. Nuo kitų gijalektų (Gyalecta) genties rūšių skiriasi kitokiomis aukšliasporėmis.
Paplitimas
Guobinė gijalekta paplitusi Europoje, nuo borealinės iki vidutinių platumų zonos. Reta ir sparčiai nykstanti rūšis visame areale.
Lietuvoje žinomos 2 radavietės vakarinėje ir šiaurinėje dalyje. Viena iš populiacijų Biržų girioje yra labai negausi – rastas vienas medis su keliais kerpių gniužulais.
Grėsmės ir apsauga
Rūšies išlikimui pavojų kelia miškų kirtimas, džiūstančių ir nudžiūvusių šakų šalinimas, senų miško plotų išskaidymas.
Jussi Sydänmaa
Jussi Sydänmaa (g. 1973 m. birželio 26 d., Mantsaloje, Suomijoje) – suomių sunkiojo roko grupės Lordi gitaristas, kuris su grupės nariais laimėjo "Eurovizijos" dainų konkursą 2006 metais. Tačiau pats Jussi labiau pagarsėjęs sceniniu pseudonimu – AMEN.
Grojo grupėje nuo jos susikūrimo.
Antgumburis
thumb|right}250px|Žmogaus [[smegenų kamienas ir gumburas (vaizdas iš nugaros pusės). Antgumburis: 1,5,6.]]
Antgumburis – tarpinių smegenų  dalis. Jis ribojasi su gumburu ir keturkalniu.
Stambiausia antgumburio dalis – kankorėžinė liauka, kuri yra vagoje tarp keturkalnio viršutinių kalnelių. Ji sintetina melatoniną, kuris veikia lytinių liaukų funkciją ir slopina estrogenų sintezę. Epifizė susijusi su bioritmu.
Limuzenas
Limuzenas  – buvęs administracinis regionas vidurio Prancūzijoje. Sostinė – Limožas. Plotas – 16,9 tūkst. km²; 711 tūkst. gyventojų (1999).
Bitvinskas
Bitvinskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Bitvinskienė (ištekėjusi moteris) ir Bitvinskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Saulėlydis (saga)
„Saulėlydis“  – amerikiečių rašytojos Stephenie Meyer keturių fantastinės romantikos knygų serija apie vampyrus („Saulėlydis“, „Jaunatis“, „Užtemimas“, „Brėkštanti aušra“). Knygose įvykiai pasakojami paauglės merginos Izabelos „Belos“ Svan (Isabella „Bella“ Swan), kuri atsikrausto į nedidelį Forkso miestelį Vašingtono valstijoje ir įsimyli vampyrą, vardu Edvardas Kalenas (Edward Cullen). Istorija pasakojama Belos žodžiais, išskyrus „Užtemimo“ epilogą ir antrąją „Brėkštančios aušros“ dalį, kuriose pasakotoju tampa vilkolakis Džeikobas Blekas (Jacob Black).
2008 m. knygos atsidūrė parduodamiausių metų knygų „USA Today“ sąrašo pirmoje vietoje ir 235 savaites praleido „New York Times“ bestselerių sąraše Knygų vaikams kategorijoje. Pagal knygas „Summit Entertainment“ studijoje sukurti penki filmai.
„Saulėlydis“
Bela Svan iš Finikso (Arizonos valstija) atsikrausto gyventi pas savo tėvą į nedidelį Forkso miestelį Vašingtono valstijoje, nes jos mama, neseniai antrą kartą susituokusi, turi daug keliauti su naujuoju vyru (jis – beisbolo žaidėjas). Mokykloje Bela pastebi išskirtinio grožio vaikiną, Edvardą Kaleną, ir pajunta jam nenumaldomą trauką. Ji netrunka suprasti, kad visa jo šeima – vampyrai „vegetarai“, geriantys ne žmonių, o gyvūnų kraują. Edvardas ir Bela įsimyli vienas kitą, tačiau Džeimsas, sadistinių polinkių vampyras iš kito klano, nusprendžia sumedžioti Belą. Edvardas ir visa jo šeima stoja ginti bejėgės merginos. Edvardo brolis ir sesuo išveža ją atgal į Finiksą, tikėdamiesi, kad ten jų neras. Tačiau Džeimsas apgauna ir išvilioja Belą iš saugaus prieglobsčio. Mergina stoja akis į akį su žmogžudžiu, kuris ją sunkiai sužeidžia, tačiau Edvardas spėja ją išgelbėti. Džeimsas nužudomas ir visi saugiai grįžta namo… thumb|right|Forksas, Vašingtono valstija
„Jaunatis“
Edvardas įtikina save, jog kelia pavojų Belos gyvybei, ir su visa šeima išsikrausto iš Forkso. Bela įklimpsta į depresiją, iš kurios pabudinti ją pavyksta tik vilkolakiui Džeikobui Blekui. Džeikobas ir kiti jo genties vilkolakiai privalo saugoti ją nuo Viktorijos, vampyrės, siekiančios atkeršyti už pirmoje knygoje nužudytą jos gyvenimo partnerį Džeimsą. Vienintelis kerštas –nužudyti Edvardo partnerę Belą, nes tik tuomet kentės Edvardas. Dėl nesusipratimo Edvardui pranešama, kad Bela mirė. Jis nusprendžia vykti į Volteros miestą Italijoje, kur, kaip jis tikisi, jį nužudys kito klano nariai. Vos per plauką jį spėja sustabdyti atvykusi Bela, kurią atlydi Edvardo sesė Alisa (Alice Cullen). Jie sutinka Volturius, seniausius vampyrus žemėje, vieną galingiausių klanų, kuris nustato visas vampyrų pasaulio taisykles. Edvardas, Alisa ir Bela paleidžiami tik su sąlyga, kad artimiausiu metu Bela bus paversta į vampyrę. Bela ir Kalenai grįžta į namus.
„Užtemimas“
Vampyrė Viktorija (Džeimso partnerė iš pirmosios knygos) sukūrė naujagimių vampyrų armiją, kad susikautų su Kalenais ir kerštaudama nužudytų Belą. Tuo tarpu Bela niekaip neapsisprendžia, kokius jausmus ji jaučia vilkolakiui Džeikobui ir kokius – Edvardui. Edvardo šeima sujungia jėgas su vilkolakių gauja ir sėkmingai sunaikina Viktoriją ir jos armiją. Bela pasirenka Edvardo meilę ir sutinka už jo tekėti.
„Brėkštanti aušra“
Bela ir Edvardas – jaunavedžiai, tačiau jų medaus mėnesį nutraukia Belos nėštumas. Ši būsena ją sekina, o kūdikis pilve auga nenusakomu greičiu. Ji beveik miršta gimdymo metu, tačiau Edvardas suspėja suleisti vampyro nuodų tiesiai jai į širdį ir paverčia ją vampyre. Porai gimsta pusiau vampyrė – pusiau žmogus duktė Renesmė. Džeikobas Blekas supranta, kad tai – jam skirta mergaitė ir neturi kitos išeities, kaip tik laukti, kol ji užaugs. Vampyrė iš kito klano pamato Renesmę ir pamano, kad ji – „nemirtingas vaikas”, o tokį auginti – bene didžiausias nusikaltimas pagal vampyrų įstatymus. Vampyrė nuskuba pas Volturius ir informuoja juos, kad įstatymas sulaužytas. Kalenai renka vampyrus liudininkus, kurie galėtų patvirtinti, kad Renesmė nėra nemirtinga. Kalenams per plauką pavyksta įtikinti Volturius, vos išvengiant kovos, kad jų vaikas nekelia pavojaus vampyrų pasauliui ir jų paslapčiai. Volturiai iškeliauja ir palieka Kalenus ilgai ir laimingai gyventi.
Veiksmo vieta
thumb|right|Voltera, Italija Veiksmas vyksta mažame, lietingame ir niūriame Forkso miestelyje, Vašingtono valstijoje. Bela gyvena su savo tėvu, Čarliu Svanu, policijos viršininku. Kartais minimi gretimi miestai – Port Andželas, Olimpija, Sietlas ir La Pušo rezervatas. Kai kurie „Saulėlydžio“ įvykiai vyksta Finikse, Arizonos valstijoje, kur Bela užaugo.
„Jaunatyje“ veiksmo dalis, kai Edvardas keliauja paaukoti save Volturių klanui, vyksta Volteros mieste, Italijoje. Floridos valstijos miestas Džeksonvilis minimas „Saulėlydyje“ ir „Užtemime“, kai Edvardas ir Bela lanko jos motiną, kuri išsikraustė ten gyventi kartu su antruoju vyru. Bela ir Edvardas medaus mėnesį leidžia autorės išgalvotoje Esmės saloje (Isle Esme), tariamai esančioje netoli Brazilijos.
Struktūra ir žanras
Knygų žanras – fantastinė romantika, skirta daugiausiai jaunimui, nors pati autorė pirmąją knygą įvardijo kaip „įtemptą romantinę siaubo komediją“. Tačiau visgi ji savo knygas labiausiai priskiria romantiniam žanrui.
Sagoje aprašomas neįprastas romantinis Belos, vampyro Edvardo ir vilkolakio Džeikobo meilės trikampis. Knygoje vengiama provokatyvių sekso scenų, neaptarinėjami narkotikai ir nevartojami keiksmažodžiai – knygos autorės nuomone, paaugliams tokia informacija neturėtų būti teikiama.
Knygos parašytos pirmuoju asmeniu, pasakotoja – Bela (išskyrus trečiosios knygos epilogą ir dalį ketvirtosios knygos, kuriose pasakotojas – Džeikobas). Paklausta apie romanų struktūrą, autorė atsako, kad jai sunku priskirti ją kažkokiai kategorijai:
"„Man tai atrodo sunku, nes jei kažkam pasakau „žinai, ši knyga apie vampyrus“, jie tuojau susikuria vaizdą, kokia bus ši knyga. Tačiau mano knygos labai skiriasi nuo įprastų knygų apie vampyrus <…>. Mano knygų pasaulis – ne tamsus, baisus ir persunktas krauju. O jei sakau, kad knygos veiksmas vyksta mokykloje, žmonės vėlgi automatiškai, tačiau klaidingai, klasifikuoja.“"
Knygos remiasi mitu apie vampyrus, tačiau „Saulėlydžio“ sagos vampyrai skiriasi nuo „įprastų“ daugeliu aspektų. Pavyzdžiui, „Saulėlydžio“ vampyrai turi stiprius, aštrius dantis, o ne iltis. Jų oda žiba saulėje (o ne dega, kaip įprasta manyti) ir jie geria gyvulių, o ne žmonių kraują. Be to, kai kurie turi įvairių antgamtinių galių, tokių kaip minčių skaitymas ar ateities matymas. S. Meyer tikina, kad jos sukurta vampyrų mitologija skiriasi nuo kitų todėl, kad ji, kurdama knygą, mažai žinojo apie „įprastą“ vampyrų pasaulį.
"„Tik kai „Saulėlydis“ jau turėjo netrukus pasirodyti knygynuose, aš pradėjau galvoti, ar mano sukurti vampyrai labai skirsis, ar bus labai panašūs į kitų autorių. Be abejo, aš jau buvau per daug investavusi į savuosius veikėjus, kad ką nors keisčiau. Taigi, aš nelipdžiau jiems ilčių ir nestačiau karstų tik tam, kad sustiprinčiau jų, kaip vampyrų, įvaizdį.“"
Galintanka
Galintanka – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Makniūnų.
Bronislovas Kaulakys
Bronislovas Kaulakys (g. 1951 m. lapkričio 12 d. Jurgiškyje, Kupiškio raj.) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1970–1974 m. studijavo Vilniaus universitete, 1977 m. baigė Maskvos fizikos ir technikos institutą. 1994 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
1977–1990 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos institute, nuo 1990 m. dirba Teorinės fizikos ir astronomijos institute, nuo 1990 m. – Vyksmų ir sandarų teorijos skyriaus vadovas. Laimėjęs A. von Humboldto fondo stipendiją 1990–1992 m. ir 1997 m. dirbo mokslinį darbą Vokietijoje. Nuo 1996 m. dėsto Vilniaus universitete, nuo 2001 m. profesorius. Nuo 1997 m. Lietuvos mokslo institucijų tarybų pirmininkų konferencijos prezidentas. Nuo 2003 m. Lietuvos mokslo tarybos narys.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys: labai sužadintų atomo fizika, netiesinių sistemų dinamika, kvantinio chaoso teorija, matavimai kvantinėje mechanikoje, kinetiniai ir difuziniai vyksmai, ekonofizika. Paskelbė daugiau, kaip 150 mokslinių straipsnių.
Bruzdava
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities Finkeno dvaro kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2007 m. lapkričio 27 d. Primorjės apylinkės kaimas.
Skridinys
thumb|200px|Nekilnojamas skridinys Skridinys – ant ašies užmautas ratas su grioveliu virvei, lynui ar grandinei permesti. Skridiniai būna kilnojamieji arba nekilnojamieji. Nekilnojamasis skridinys užmautas ant nejudančios ašies. Šiuo skridiniu jėgos nelaimima, o tik pakeičiama jos veikimo kryptis. Kilnojamasis skridinys – skridinys, kuris niekur neįtvirtintas, kyla kartu su pasvarais. Juo laimima dvigubai jėgos, bet tiek pat kartų pralaimima kelio.
Balestier Khalsa FC
„Balestier Khalsa Football Club“ – Singapūro futbolo klubas iš Singapūro miesto.
Namų rungtynes žaidžia „Toa Payoh“ stadione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1898 m. Žaidžia elito lygoje. 2013 m. iškovojo Lygos taurę. 2014 m. Iškovojo Singapūro futbolo taurę.
Australijos kultūra
Šiuolaikinė Australijos kultūra priklauso Vakarų kultūrai ir formavosi iš daugelio šaltinių, visų pirma iš anglų - keltų kilmės australų kultūros, taip pat vietinių (aborigenų), įvairių kultūrų imigrantų, kurie atvyko Australijos aukso karštinės metu (apie 1850 m.) bei po antrojo pasaulinio karo.
Populiarioji Australijos kultūra labiausia buvo ir tebėra veikiama britų ir Europos kultūros, o šiek tiek vėliau ir JAV kultūros. Tuo pačiu išlieka ir aiškių skirtumų dėl Australijai būdingos natūralios aplinkos, šalies istorijos, Australijos aborigenų, nutolimo nuo kitų Vakarų pasaulio šalių ir netoli esančios Azijos įtakos.
Australija yra viena iš labiausiai urbanizuotų pasaulio valstybių, kur dauguma gyventojų gyvena pakrančių miestuose, o kiti regionai palyginus negausiai apgyvendinti. Australijos miestuose persipina įvairios kultūros: po antrojo pasaulinio karo imigravusių anglų, škotų, airių, italų, graikų, rytų europiečių, vokiečių, olandų, maltiečių, vidurio rytiečių, rytų ir pietryčių azijiečių; ypač daug įtakos turi nuo seno įsikūrusios pietų europiečių bendruomenės.
Apie ankstyvąją vietinių australų kultūrą iki anglų apsigyvenimo Australijoje galima spręsti iš žodinių bei mokslinių jų palikuonių tradicijų, artefaktų, tačiau virš 53 000 metų laikotarpio bei jo metu gyvenusių žmonių kultūros pilnai įvertinti neišeina dėl tikslesnių duomenų trūkumo. Šiuolaikinių vietinių žmonių kultūra yra turtinga ir įvairialypė, nors šiek tiek įtakota europietiškos kolonizacijos.
Australijos menai – filmai, muzika, tapyba, teatras, šokiai ir amatai – yra susilaukę pasaulinio pripažinimo dėl savo gyvumo ir išskirtinumo, nors bendros muzikos, šokių ar literatūros tendencijos nesiskiria nuo pasaulinių.
Tradiciškai australai laiko save egalitarine visuomene, su nepasitikėjimu turtingaisiais ir galingaisiais. Tai atsispindi Eureka Užtvaros (Eureka Stockade, 1854 m. Balarate) maišto, Krūmų reindžerių (Bushrangers) svarba Australijos mentalitete, dabartiniu metu paplitusi aukštos aguonos sindromo sąvoka (Tall poppy syndrome).
Australijos kultūra buvo suformuota per ankstyvųjų gyventojų sunkumus bei vėlesnių laikų Australijos kareivių heroizmą, kada bičiulystė buvo esminė vertybė. Tuo pačiu gali būti paaiškinama, kodėl australų tarpe ypatingai populiarūs agresyvesnieji sportai (regbis, australiškas futbolas). Australai taip pat labai linkę naudoti mažybines vardų formas.
Australijos įžymaus visuomenės veikėjo Donald Horne knygoje pavartotas epitetas „laiminga šalis“ (the lucky country) kartais naudojama apibūdinti Australijos orui, gyvenimo būdui ir istorijai.
Albanija
Albanija ( arba Shqipëria), oficialiai Albanijos Respublika ( – erelių žemė) – valstybė Pietryčių Europoje. Ribojasi su Juodkalnija šiaurėje ir 2008 m. vasario 18 d. paskelbusia nepriklausomybę Kosovo valstybe šiaurės rytuose, Šiaurės Makedonija rytuose ir Graikija pietuose. Vakarinius šalies krantus skalauja Adrijos jūra, o pietvakariuose – Jonijos jūra. Sostinė – Tirana. Kiti didieji miestai yra Duresis, Vliorė ir Škoderis.
Istorija
Garsiajame Ptolemėjaus žemėlapyje, kuriame minima Ilirų gentis Albanoi yra pažymėtas ir miestas – Albanopolis. Šiokių tokių duomenų apie Albanijos kilmę duoda jos vardo susidarymo aiškinimas. Alb- elemento kilmė šalies pavadinime yra siejama su ilyrų alb – kalva, kalvų pieva, iš kurio kildinamas ir pavadinimas Alpės. Ir pagal albanų istorikų versiją, dabartinių albanų protėviai buvo ilyrai, kurie į vakarų Balkanus atsikraustė apie 2 tūkstantmetį pr. m. e. Tuo metu jie buvo apsupti keleto nedraugiškų valstybių. Graikai į šią teritoriją atvyko VII a. pr. m. e. ir, pavertę ją savo kolonija, taikiai prekiavo su vietiniais gyventojais ilyrais. Patys ilyrai savarankišką valstybę įkūrė IV a. pr. m. e., tačiau graikai užvaldė pietinę šalies dalį (teritoriniai ginčai tarp Albanijos ir Graikijos tęsiasi ir iki šių dienų). Vėliau, 228 m. pr. m. e., besiplečianti Romos valstybė užgrobė Ilyriją, pasiuntusi ten 200 karo laivų. Tačiau lingvistiniai duomenys prieštarauja tokiai traktuotei. Ilyrai greičiausiai buvę kentuminės kalbos atstovais, o albanai yra sateminės kalbos atstovai. Vis dėlto genetiniai tyrimai nedviprasmiškai parodo, kad albanai yra Balkanų autochtonai. Viena iš labiau pagrįstų versijų yra albanų kilimas iš dakų – senosios Dakijos (dab. Rumunija) gyventojų, kurie į šiuolaikinę Albaniją atsikėlė po romėnų Dakijos nukariavimo. Tai patvirtina albanų prokalbės substratas rumunų kalboje bei dakų ir albanų asmenvardžių paralelės. Tačiau ši etnogenezės versija albanų netenkina politiniais sumetimais dėl pretenzijų į Kosovą, nes šie reikalavimai grindžiami neįrodytu ilyrų ir albanų giminiškumu.
Nuo 167 m. pr. m. e. romėnai įsigalėjo visame Balkanų pusiasalyje, vėliau dabartinė Albanija pateko į Bizantijos imperijos valdžią. Osmanų imperija Albaniją valdė 1385–1912 m. XIX a. II pusėje kilęs albanų tautinis atgimimas siekė Albanijos nepriklausomybės. Ji buvo paskelbta 1912 m. lapkričio 28 d. Antrojo pasaulinio karo metu Albanija patyrė Italijos ir kiek vėliau Vokietijos okupacijas. Po karo Komunistų partijos sekretoriui Enver Hoxhai pavyko įvairiais būdais išsaugoti šalies vientisumą. Šalyje jis įvedė griežčiausią stalininį totalitarinį režimą ir galiausiai nutraukė santykius su visomis komunistinėmis valstybėmis; Po pirmųjų demokratinių rinkimų 1992 m. pradėtos ekonominės ir demokratinės reformos, jas, tiesa, nekaip sekėsi įgyvendinti. Tuo pačiu metu dėl investicijų kompanijų apgaudinėjimų prasidėjo bankrotai, ginkluoti maištai. Anarchija buvo pristabdyta tik tarptautinių organizacijų dėka.
Albanija apibūdinama kaip besivystanti demokratija, valstybę vis dar kamuoja korupcija, organizuotas nusikalstamumas, didelis nedarbo lygis. Albanija buvo tarp pirmųjų, pripažinusių Kosovo nepriklausomybės 2008 m. vasario 17 d. deklaraciją
2009 m. balandį tapo NATO nare.
Politinė sistema
1992 metais įvykę visuotiniai rinkimai formaliai panaikino komunistinį režimą šalyje, tačiau faktiškai tai buvo padaryta 1998 m. priėmus naują konstituciją, kuri pakeitė 1991 m. balandį priimtą laikinąjį pagrindinį šalies įstatymą.
Albanija – parlamentinė respublika. Įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso vienų rūmų parlamentui (Kuvendi), sudarytam iš 140 tautos atstovų. Šimtą iš jų šalies piliečiai renka pagal daugumos atstovavimo principą, kitus 40 – pagal partijų sąrašus (proporcinis atstovavimas). Parlamento nariai renkami ketverių metų kadencijai. Prezidentas renkamas parlamento penkerių metų kadencijai. Teisminė valdžia – Konstitucinis ir Aukščiausiasis teismai.
Administracinis suskirstymas
thumb|250px|Albanijos apygardos
Albanija suskirstyta į 36 apygardas (rrethe). Kelios apygardos sudaro apskritį (iš viso jų yra 12). Sostinė Tirana turi specialų statusą. Skliausteliuose nurodomi administraciniai centrai.
Didžiausi Albanijos miestai (tūkst.gyv. 2001 m.):
Geografija
thumb|right|200px
Albanija yra kalnuotas kraštas. 29 % šalies paviršiaus pakilę per 1000 m virš jūros lygio, 30 % yra žemiau 300 m virš jūros lygio. Vidutinis šalies aukštis 714 m virš jūros lygio. Trys pagrindinės paviršiaus formos – kalnai šiaurėje, rytuose ir pietryčiuose, kalnagūbriai ir aukštumos viduryje, kalvota ir slėniuota lyguma pajūryje. Iš pietryčių į šiaurės vakarus kalnai suskaidyti tektoniniais pažemėjimais, jais teka svarbiausios Albanijos upės, priklausančios Adrijos ir Jonijos jūrų baseinams. Upės prasideda kalnuose, sraunios, žiemą patvinsta. Dideli hidroenergetiniai ištekliai, vanduo naudojamas laukams drėkinti. Laivybai tinka tik Bunė, ištekanti iš Škoderio ežero.
Pasienyje telkšo dideli tektoninės kilmės ežerai: Škoderis, Prespa ir Ohridas. Pajūryje – lagūninės kilmės Karavastasė ir Nartė.
Miškai užima 29 %, krūmai 17 %, dirbamoji žemė 21 %, pievos ir ganyklos 16 %, ežerai ir upės 4,5 % šalies teritorijos.
Klimatas
Klimatas subtropikų Viduržemio jūros tipo: žiemos šiltos ir drėgnos, vasaros karštos ir sausos. Vidutinė metinė oro temperatūra nuo +14 °C šiaurėje iki +18 °C pietuose. Gausu kritulių – nuo 650 mm pietryčiuose iki 2600 mm pajūryje. Vidutiniškai vasarą iškrenta 10 % metų kritulių normos. Žiemą dažni stiprūs ir sausi vėjai, vadinami bora, pučiantys nuo kalnų. Dažnos perkūnijos. Kalnuose klimatas vietomis alpinių pievų – oro temperatūros žemesnės, sniegas išsilaiko kelis mėnesius.
Vidutinė sausio ir liepos oro temperatūra °C (vidutinis daugiametis kritulių kiekis mm): Škoderis +4 ir +25 (1 850), Tirana +7 ir +24 (1 350), Korčė +12 ir +26 (750).
Gamta
Dirvožemių ir augalijos pasiskirstyme ryškus vertikalusis zoniškumas. Augalija žemyninė, dažni visžaliai krūmai makija, citrusiniai, figos, alyvmedžiai. Kalnų šlaituose auga ąžuolai, guobos, bukai, kaštonai, beržai, aukščiau – juodosios pušys. 1400–1900 m virš jūros lygio plyti subalpinės pievos.
Gyvūnija skurdi, aptinkami kalnų ereliai, vilkai, šernai, šakalai, elniai. Gausu vandens paukščių.
Demografija
2006 m. surašymo duomenimis, Albanijoje buvo 3,581 milijono gyventojų. Ketvirtadalis iš jų – jaunesni nei 15 metų, 9 % sudaro vyresni nei 64 metų gyventojai. Tai jauna šalis. Albanija – viena iš nedaugelio Europos valstybių, kurios gimstamumo rodikliai didesni už mirtingumo. Tūkstančiui gyventojų tenka 15,11 gimimų ir 5,22 mirčių. Kūdikių mirtingumo rodiklis yra vienas didžiausių Europoje, skirtingais duomenimis jis yra 20–22 mirčių tūkstančiui kūdikių – beveik dešimt kartų didesnis nei Singapūre ir beveik tiek pat kartų mažesnis nei Angoloje.
Pagrindinės etninės grupės:
Religija
Nors daugelis gyventojų sieja save su kokia nors religija, šalis pasižymi itin dideliu ateistų ir agnostikų procentu. Nėra oficialios, tikslios statistikos, kuri pateiktų Albanijoje religijos pasiskirstymą tarp žmonių. Bet remiantis CŽV pasaulio duomenų knyga (CIA World Factbook), Albanijoje pagal religijas pasiskirsto šitaip: Pagal Pew tyrinėjimų centro (Pew Research Center) duomenis nuo 2009 metų, teigia esant 49,9 proc. musulmonų. O pasak Pasaulio krikščioniškos enciklopedijos (World Christian Encyclopedia) taip pat 2009 metais, pateikia dar mažesnį musulmonų kiekį Albanijoje – 38,8 proc., taip pat teigia esą 16,1 proc. sudaro stačiatikiai, 16,8 proc. Romos katalikai ir 16,6 proc. saves nepriskiriančių jokioms religijoms. Pasak Jungtinių Valstijų valstybės departamento, aktyviai dalyvaujančių religinėse apeigose yra 25-40 procentų Albanijos gyventojų. Gėlupo organizacijos (The Gallup Organization) 2010 metų ataskaita parodo, kad religija yra svarbi 39 procentams albanų, todėl Albanija priskiriama prie mažiausiai religingų valstybių pasaulyje ir užima 13 vietą tarp visų valstybių (palyginimui Estija pirma, Švedija antra, o Lietuva – 26). Pasak 2011 metų surašymo – 70 procentų albanų nedeklaravo jokios religijos.
Nuorodos
Bendros nuorodos: Žemėlapiai: Laikas ir orai:
Novaja Derevnia (Gertlaukiai)
Novaja Derevnia (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Saranskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Gertōlauks prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Saranskojės apylinkės kaimas, prie jo prijungti ir Naujieji Gertlaukiai (, nuo 1946 m. Geroiskojė, ).
Konstantinas Benediktas Stanislovas Tiškevičius
Konstantinas Benediktas Stanislovas Tiškevičius (,, 1806 m. vasario 17 d. Logoisko dvare, Barysavo apskritis, Minsko gubernija – 1868 m. liepos 13 d. Minske) – Lietuvos didikas, Lelivos herbo grafas, ekonomistas, istorikas, kolekcininkas, archeologas, Lietuvos archeologijos pradininkas, Vilniaus laikinosios archeologinės komisijos ir Vilniaus senienų muziejaus steigėjas.
Dvarai
XIII Logoisko valdytojas. Ankstesnieji dvaro šeimininkai daugiausia rūpinosi ten esančių dviejų parapinių stačiatikių cerkvių ir vienos filijos, buvusios bazilijonų cerkvės ir vienuolyno bei parapinės katalikų bažnyčios, taip pat pačių rezidencinių rūmų statyba bei puošyba, o Konstantinas visą energiją skyrė miestelio pramonei, jo gyventojų gerovei kelti. 1837 m. Logoiske jis įkūrė lininių ir medvilninių audinių fabriką, o netrukus pastatė ir ketaus liejyklą, kuri turėjo aprūpinti apylinkę savais žemės ūkio padargais. Vėliau Logoiske atsirado dar ir cukraus fabrikas, jo paslaugomis netruko pasinaudoti miestelio gyventojai, ypač žydai. Tačiau labiausiai išgarsėjo jo įsteigtas paskolų bankas.
Studijos
thumb|left|Konstantino Benedikto Stanislovo Tiškevičiaus dvaras Mikailiškėse Iš pradžių buvo auklėjamas namuose – guvernerio Guseko ir motinos. Vėliau buvo atiduotas į Polocko jėzuitų akademiją, o ją uždarius dar vienerius metus mokėsi grafų Zabielų dominikonų mokykloje Valinčiuose, Vitebsko gubernijoje, vėliau perkeltas į prestižiškiausią to meto vidurinę mokyklą – Vilniaus gimnaziją, įsikūrusią universiteto patalpose. 1828 m. baigė Vilniaus universiteto Moralinių ir politinių mokslų skyrių.
Baigęs studijas, 1828 m. gavo vietą Varšuvoje, Lenkijos Karalystės iždo ministerijoje. Šios žinybos išsiųstas į užsienį, o baigęs misiją visiškai atsidėjo privačiam gyvenimui.
Mokslinė veikla
Susidomėjęs praeities tyrinėjimais savo lėšomis kasinėjo Vilniaus ir Minsko gubernijų pilkapius ir piliakalnius, rinko etnografinę medžiagą, kolekcionavo senienas. 1855 m. Vilniaus laikinosios archeologijos komisijos ir Senienų muziejaus įkūrimo iniciatorius. Komisijos nariai broliai Eustachijus ir Konstantinas Tiškevičiai, Adomas Honoris Kirkoras, Adomas Pliateris, Liudvikas Kondratovičius (Vladislovas Sirokomlė), kasinėjo archeologijos paminklus, rusų ir lenkų kalbomis leido leidinį „Vilniaus archeologijos komisijos užrašai“. Domėdamasis dailės istorija, surinko ir išleido senų Lietuvos graviūrų albumą.
Kurdamas savo teorijas, stengėsi remtis tik faktais. Jo veikalai yra vertinga medžiaga archeologijos mokslui, archeologijos istorijai Lietuvoje tyrinėti.
Neries ekspedicija
thumb|right|Ekspedicijos knygos "Neris ir jo krantai" viršelis (1871 m.) 1857 m. organizavo mokslinę tiriamąją ekspediciją Nerimi nuo upės ištakų iki santakos su Nemunu. K. Tiškevičiui buvo svarbu upę tirti ir geografo, ir astronomo, ir hidrografo akimis – ne veltui buvo matuojami ir piešiami kiekvienos reikšmingesnės Neries apyrubės planai, buvo išmatuotos ir sužymėtos pagrindinės jos rėvos, surašytos pakrančių gyvenvietės, tiltai, keltai, menkiausi šaltiniai, intakai. Jis tyrė vagos gilį ir plotį, rinko medžiagą apie pakrantėse esančius archeologijos paminklus, užrašinėjo tautosaką. Jis fiksavo menkiausius istorinius gyvenviečių duomenis, istorines detales, jų savininkų biografijas, padavimus, legendas, archeologijos paminklus. Ypač daug dėmesio skyrė prekybos Nerimi istorijai, rūpėjo ir upeivių kalba, sudarė jų kalbos žodynėlį. Surinktą medžiagą paskelbė knygoje „Wilija i jei brzegi“, kuri išspausdinta 1871 m. Drezdene.
Ekspedicija pakartota 2007 m. birželio 5–liepos 2 d.
Valerija (dainininkė)
Biografija
Gimė 1968 m. balandžio 17 d. Atkarske, Saratovo regione. Tėvas – Jurijus Ivanovičius Perfilovas (1945–2009), kultūros veikėjas, buvo muzikos mokyklos „Atkarsk“ direktorius. Galina Perfilova (g. 1938 m.), kultūros veikėja, mokytoja. Močiutė Valentina Nikitina (g. 1913 m.), mirė 2014 m. eidama 101 metus.
1992 m. Valerija įrašė pirmąjį albumą anglų kalba „The Taiga Symphony“. Albumo dainoms muziką sukūrė Vitalijus Bondarčukas, žodžius parašė Ričardas Nailsas.
Per savo karjeros pradžią Valerija dalyvavo keliuose naujų atlikėjų konkursuose. 1992 metais ji laimėjo televizijos konkurse „Utrenniaja zvezda“ (Утренняя звезда), tarptautiniame konkurse „Bratislavaja lira“ (Братиславская лира) ir gavo publikos prizą konkurse „Jūrmala-92“ (Юрмала-92).
Bajorai (Kybartai)
Bajorai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Kybartų, 1 km nuo sienos su Rusija, prie kelio ir Širvintos upės. Seniūnaitijos centras.
Fajetai (klubas)
„Fajetai“ – Žemaitijos fantastų klubas
Mis Pasaulis 1971
Mis Pasaulis 1971 – 21-oji konkurso Mis Pasaulis ceremonija, vykusi Londone. Konkurso nugalėtoja tapo Lúcia Petterle iš Brazilijos.
Fajetai (klubas)
Istorija ir priešistorė 1986–2016 m
Žemaitijos fantastų klubas „Fajetai“ pradėjo gyvuoti nuo 1991 metų. Tačiau jau ir prieš tai vietiniai Viešvėnuose (Telšių raj.) gyvenantys fantastikos mėgėjai viską organizuoti pradėjo ne iš karto. 1980 metais buvo sukurti pirmieji fantastlapiai – kartografinės fantastikos užuomazgos. Pirmi šios netradicinės veiklos iniciatoriai buvo A. Kalnikas ir Petras Jankauskas, vėliau prie sumanymo plėtojimo prisidėjo S. Jankauskas ir Ž. Gasytė bei A. Jankauskas. Prieš susikuriant klubui būsimieji nariai mėgino organizuoti vaidmenų žaidimus gamtoje, kūrė primityvius stalo žaidimus, užsiėmė literatūrine kūryba, daile, projektavo būsimo klubo vizijas.
1986 m. rugpjūčio 6 pasirodė pirmasis fantastikai skirto fenzino „Tam, kas mėgsta fantastiką“ numeris. Pastarasis buvo išleistas trimis egzemplioriais, perrašytas ranka. Tais metais pasirodė 5 šio fenzino numeriai, kuriuose patalpinta fantastinė kūryba, straipsniai, iliustracijos, fantastiniai pavadinimai ir jų paaiškinimai, skelbti pirmieji konkursai. Tuo pačiu metu P. Jankauskas išleido panašaus pobūdžio leidinį „Fantastas apie visatą“. Pasirodė keli tais metais parengti numeriai.
Vėliau, 1987–1989 metais, A. Kalnikas ir P. Jankauskas išleido dar keletą fenzinų. A. Kalnikas parengė ir išleido „Akapėja“ (1987 ruduo)(pastaroji spausdinta rusišku šriftu), „Fantastikos horizontai“ (1988), „Ne vien apie fantastiką“ (1989 pavasaris)ir keletą kitų. Petras Jankauskas išleido taip pat keletą fantastikai skirtų fenzinų: „Mūsų pastogėje“ (1987 m.), „AKPJ“ (1987 pavasaris), „NNN“ (1989 m.). 1989 10 15 d. būsimieji klubo nariai pradėjo organizuoti fantastinio pavadinimo konkursą.
1990 m. balandžio pradžioje „Tam, kas mėgsta fantastiką“ buvo vėl atgaivintas. Nuolat svyravo fenzino apimtis ir tiražas, o tų pačių metų gegužės 20 d. fenzinas po neilgų diskusijų buvo perkrikštytas į „Denebolos šviesą“. Fenzinas tais metais dažniausiai buvo dauginamas per kalkę, perrašant ranka. Pastarasis fenzinas su pertraukomis buvo leidžiamas iki 1991 m. balandžio. P. Jankauskas išleido porą skirtingų leidinių: kartografinei fantastikai skirtą „Traiho žemė“ ir „Nuo minus begalybės iki plius begalybės“ (abu ėjo 1991 m.).
Žemaitijos fantastikos mėgėjų klubas „Fajetai“ A. Kalniko, P. Jankausko, Ž. Gasytės ir J. Jonikaitės iniciatyva susikūrė 1991 m. balandžio 2 d. Klubo pagrindą, nepavykus surasti daugiau fantastikos mėgėjų vietinėse apylinkėse, ilgainiui sudarė ne vien vietiniai fantastikos gerbėjai, bet ir įvairiuose Lietuvos miestuose išsibarstę A. Kalniko fenzinų skaitytojai, fantastikos entuziastai. Klubo narių skaičius 1993 metų pabaigoje buvo išaugęs iki 25. Į vieną vietą jie susirinkdavo 1-2 kartus per metus, dažniausiai „Lituaniconuose“. 1991–1998 metais su pertraukomis buvo leidžiamas klubinis leidinys „Vilties daigas“, kuris 1993 m. pripažintas geriausiu fenzinu, skirtu fantastikai, Lietuvoje. Leidinį redagavo ir leido iš pradžių A. Kalnikas ir P. Jankauskas, veliau tik A. Kalnikas bei R. Žilinskas. Paskutinieji numeriai paruošti ir išleisti A. Kalniko. „Fajetų“ nariai leido ir kitus mažatiražius leidinius: „Žingsnis po žingsnio“ (Tadas Talaikis, 1992 m.), „Klaustukas“ (Saulius Budinas, 1990–1993 m.), „Paskutinis šauksmas“ (Žaneta Gasytė, 1991–1993 m.), „Žaltvykslė“ (ją 1993 m. išleido Vilniuje gyvenę klubo nariai), „Zona X“ (A. Kalnikas, 1995 m.)
„Fajetų“ veikla buvo komplikuota dėl didelių atstumų, blogo ryšio ir kai kurių narių aktyvumo stokos. Klubas dažnai organizuodavo fantastinių pavadinimų konkursus „Pavadinimas“ (1989–2003 m.), keletą kartų skelbė literatūrinius konkursus „Vilties daigas“ (1992, 1996, 1997 ir 1998 metais – paskutinieji trys suorganizuoti „Senųjų fajetų“ klubo). 1993 m. sukurtas ir vėliau gerokai redaguotas ir papildytas papildomomis taisyklėmis kosminis „Karių ir magų“ žaidimo variantas „Stalkeris“. Klube buvo organizuoti keli stalo vaidmenų žaidimų turnyrai.
A. Kalniko redaguotas ir leistas fenzinas „Denebolos šviesa“ ilgainiui tapo klubo leidiniu, nes niekas nesiryžo leisti reguliarų klubinį leidinį, o „Vilties daigas“, trumpam atgimęs, greit nustotas leisti. Fenzine „Denebolos šviesa“ buvo spausdinami straipsniai apie Lietuvos fendomą, trumpi mėgėjiški lietuvių fantastiniai apsakymai, keletą vertimų, fantastinių žaidimų aprašymai ir pan. Iš kitų lietuviškų fantastikos fenzinų „Denebolos šviesa“ išsiskyrė tuo, kad jame nemažai spausdinta vadinamosios kartografinės fantastikos – savotiškos atskiros fantastinio meno rūšies, kuri apima kartografiją, literatūrą ir dailę. Ši tradicija propaguoti kartografinę fantastiką vėliau buvo pratęsta leidžiant leidinį „Yra“ (1999–2002 m.).
Įvairiuose miestuose 1992–1994 m. buvo įsisteigę atskiri „Fajetų“ filialai. Tačiau jau 1993 m. nuo klubo atsiskyrė Vilniaus, Šiaulių, Kauno frakcijos, o patį klubą 1994 m. gegužės 20 d. ištiko krizė.
Naujos sudėties „Fajetai“ atsikūrė 1994 m. lapkričio pabaigoje, Telšiuose. Klubas iš pradžių rinkosi centrinėje miesto bibliotekoje, vėliau 8-ojoje vidurinėje mokykloje. „Fajetai“ pradėjo kaupti biblioteką. Arnoldą Kalniką ir Petrą Jankauską, ilgai organizavusius klubo veiklą, 1995 metų rugpjūčio mėnesį pakeitė Kęstutis Kardokas. 1996 m. vasario mėnesį „Fajetų“ prezidentu išrinktas Egidijus Norvydas. Dar tais pačiais 1996 m., gegužę, „Fajetai“ suskilo į du klubus, kurių vienas buvo pavadintas „Senieji fajetai“. Abu klubai susijungė 1998 m. pabaigoje. „Fajetai“ gyvavo iki 2000 m.
Paskutinis „Fajetų“ atgimimas sietinas su 2004 m. gruodžio 10-ąja. Dabartinio klubo atkūrimą inicijavo A. Kalnikas ir Renaldas Žilinskas. Klubas leido mėgėjiškus leidinius „Kita diena“ (išleisti 2 nr., buvo paruoštas leidybai ir trečiasis), organizavo filmų peržiūras ir diskusijas, žaidė fantastinius vaidmenų ir kompiuterinius žaidimus. 2005 m. vasarą numatė organizuoti renginį „Fajeticon“, kurio pirmasis surengtas dar 1995 m. gruodžio 1 d.
Klubas nustojo gyvavęs 2005 m. liepos 16 d., jo vadovui pasitraukus iš aktyvios fantastų veiklos.
Martėniškės
Martėniškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Salako.
Ukraina
Ukraina  – didžiausia Europos valstybė (neskaitant Rusijos), išsidėsčiusi Rytų Europoje. Pietuose ribojasi su Juodąja jūra, rytuose su Rusija, šiaurėje – Baltarusija, vakaruose – Vengrija, Lenkija ir Slovakija, o pietvakariuose – Rumunija ir Moldova.
Valstybės modernioji istorija prasidėjo IX a., Ukrainai tapus senovės rytų slavų civilizacijos centru. Ši šalis, žinoma kaip Kijevo Rusia, tapo didžiausia ir galingiausia Europoje, tačiau XII a. iširo. Iškilus LDK, iki Liublino unijos buvo jos dalimi., o XVIII a. didžioji teritorijos dalis buvo įjungta į Rusijos imperijos sudėtį, mažesnioji – prijungta prie Austrijos-Vengrijos. Po chaotiško periodo, pilno nepertraukiamų kovų ir keleto nepasisekusių bandymų paskelbti nepriklausomybę (1917–1921), Ukraina 1922 m. tapo viena pirmųjų SSRS respublikų. Ukrainos SSR teritorija buvo praplėsta į vakarus per Antrąjį pasaulinį karą ir 1954 m., prijungus Krymą. 1945 m. Ukrainos SSR tapo viena pirmųjų Jungtinių Tautų narių. Ukraina atgavo nepriklausomybę sugriuvus SSRS 1991 m. Ukraina palaipsniui perėjo į rinkos ekonomiką, 8 metus patirdama recesiją. Pasibaigus šiam periodui, Ukrainos ekonomika ėmė staigiai augti, kasmet realiajam BVP padidėjant iki 8 procentų.
Ukraina yra unitarinė valstybė, suskirstyta į 24 sritis, vieną autonominę respubliką (Krymas) ir 2 ypatingąjį statusą turinčius miestus: sostinę Kijevą ir Sevastopolį. Ukraina yra respublika su pusiau prezidentine sistema, turinti atskiras leidžiamąją, vykdomąją ir teisminę valdžias. Iš šalyje gyvenančių 46,2 mln. asmenų, 77,8 procentai yra etniniai ukrainiečiai, didžiausias tautines mažumas sudaro rusai, baltarusiai ir rumunai. Ukrainiečių kalba yra vienintelė valstybinė kalba, nors šalyje plačiai naudojama ir rusų kalba, kurią moka dauguma ukrainiečių. Dominuojanti religija yra stačiatikybė, kuri stipriai paveikė Ukrainos architektūrą, literatūrą ir muziką.
Pavadinimas
Ukrainos teritorija sudarė piečiausią istorinės Rusios dalį, todėl šis kraštas jų vakarinių kaimynų lenkų bei baltų buvo įvardijamas apibendrintai kaip Rusia, arba atskirų regionų (Voluinė, Podolė, Haličas, Polesė ir pan.) pavadinimais.
Pirmą kartą Ukrainos pavadinimas aptinkamas 1187 m. Hipatijaus metraštyje, kur juo įvardijamos žemės piečiau Kijevo, kurios tarnavo kaip piečiausia Rusios buferinė zona ir atskyrė nuo Didžiosios dykros pietuose. Pats pavadinimas yra slaviškos kilmės ir reiškia „pakraštys“, „paribys“. Šia prasme Ukrainos pavadinimas įsitvirtino lenkų kalboje XVI a. Taip buvo neformaliai įvardijamos ryčiausios Lenkijos karalystės sritys, Abiejų Tautų Respublikos pakraštys. Ypač jis buvo taikomas įvardinti menkai kontroliuojamą Zaporožę ir rytų Podolę.
XVII a. viduryje susikūrus pirmajai etninių ukraniečių valstybei – Etmonatui, kurios pradžia ir buvo Zaporožėje, Ukrainos termino apibrėžtis išsiplėtė, ir šis terminas pradėtas naudoti visoms Etmonato kontroliuojamoms žemėms dab. vidurio Ukrainoje abipus Dniepro upės. Taip šis kraštas buvo vadinamas lotynų, lenkų ir osmanų kalbomis per XVII ir XIX a. Tuo tarpu Etmonatą valdžiusioje Rusijoje tai pačiai teritorijai buvo naudojamas Mažosios Rusios (Малороссия) pavadinimas. Jis priešpriešintas Didžiajai Rusiai, t. y. Rusijai.
Istorija
Žmonių gyvenimo dabartinės Ukrainos teritorijoje pėdsakai atsekami nuo ankstyvos priešistorės. Antikos laikais dabartinėje Ukrainos teritorijoje gyveno iranėnų kilmės klajoklių gentys – skitai. Skitijos karalystė egzistavo tarp 700 ir 200 m. pr. m. e.
VII a. chazarai įkūrė savo valstybę, kuri apėmė teritorijas nuo Kaspijos jūros iki Kaukazo bei dabartinę rytų Ukrainą ir Krymą.
IX a. dabartinės Ukrainos teritorijoje susiformavo pirmoji rytų slavų valstybė – Kijevo Rusia, kurios sostinė buvo Kijevas kaip ir dabartinės Ukrainos. Manoma, kad Kijevo Rusią įkūrė skandinavų gentys – variagai, gyvenę dabartinėje Švedijoje. 988 m. Kijevo kunigaikštis Vladimiras Didysis priėmė iš Bizantijos krikštą. Kijevo Rusia klestėjo X–XI a. Vėliau šią valstybę susilpnino tarpusavio kovos bei totorių invazija.
Religiniai ir etniniai nesutarimai XVII a. privedė prie keleto kazokų sukilimų, kurių svarbiausiajam vadovavo Bohdanas Chmelnyckis. Taip vidurio Ukrainoje susikūrė pirmoji ukrainiečių valstybė Etmonatas. Siekdama nepriklausomybės nuo Lenkijos, ji suartėjo su Rusijos imperija, kas galiausiai baigėsi Kairiakrantės Ukrainos prijungimu prie Rusijos pagal prieštaringai vertinamą Perejeslavo sutartį. Dešiniakrantę Ukrainą nusiaubė Osmanų imperija, ir galiausiai ji sugrįžo Lenkijai.
XVIII a. pabaigoje, per Abiejų Tautų Respublikos padalijimus Kijevas, Podolė ir Voluinė atiteko Rusijai, kuri nepripažino ukrainiečių savitumo ir vykdė rusifikacijos politiką. Austrijai atitekusioje Galicijoje, priešingai, buvo leidžiama vystyti ukrainiečių kultūrą. Tačiau ukrainiečių tarpe ėmė kilti tautinis sąjūdis ir noras turėti savo kultūrinę bei tautinę autonomiją, o galiausiai – valstybę.
Besibaigiant Pirmajam pasauliniam karui 1917 m. spalio 17 d. Kijeve sukurta Centrinė Rada. 1917 m. birželio 28 d. paskelbta autonomija nuo Rusijos. 1917 m. liepos 16 d. Centrinė Rada paskelbė save aukščiausia vykdomąja valdžia. Trumpam Ukraina buvo nepriklausoma, tačiau po Lenkijos-Ukrainos karo (1918–1919) rytinė Galicija ir Voluinė atiteko Lenkijai, Užkarpatė – Čekoslovakijai, Besarabija ir Bukovina – Rumunijai, o likusioji Ukrainos dalis pateko į bolševikų rankas – suformuota Ukrainos SSR. 1932–1933 m. per Stalino suorganizuotą badmetį mirė nuo 4 iki 10 milijonų ukrainiečių arba 19 proc. visų tuometinių Ukrainos gyventojų. Po to sekė Ukrainos inteligentijos „valymai“.
Antrojo pasaulinio karo pradžioje 1939 m. Sovietų Sąjunga užpuolė Lenkiją, ir Vakarų Ukrainą prijungė prie Ukrainos SSR. 1941 m. vokiečių ir jų sąjungininkų kariuomenė sutriuškino Raudonąją armiją. Kijevas buvo apsuptas ir dėl įnirtingo Raudonosios armijos bei gyventojų priešinimosi vokiečiams vėliau sovietų buvo paskelbtas „miestu didvyriu“. Į nelaisvę buvo paimta daugiau nei 660 000 sovietų karių. Iš pradžių vokiečiai gyventojų buvo sutikti kaip išvaduotojai dėl Stalino anksčiau vykdytų represijų prieš valstiečius. Vokiečiai įsteigė Ukrainos generalinį komisariatą ir civilinę valdžią. Tačiau vėliau naciai pradėjo įgyvendinti genocidinį režimą, kurio metu buvo žudomi ir tremiami žydai bei civiliai ukrainiečiai, deginami ištisi kaimai. Antrojo pasaulinio karo metu per vokiečių okupaciją Ukrainoje žuvo apie 7 milijonus civilių, įskaitant apie pusę milijono žydų. Be to, iš maždaug 11 milijonų sovietų karių, žuvusių per karą su naciais, apie ketvirtadalį (2,7 mln.) sudarė ukrainiečiai.
Po Antrojo pasaulinio karo prie Ukrainos buvo prijungtos teritorijos vakaruose ir Ukraina apėmė praktiškai visas ukrainiečių gyvenamas teritorijas. 1954 m. Rusijos TFSR Ukrainai perdavė Krymą, kuris neturėjo tiesioginės sienos su Rusija. Tai buvo Nikitos Chruščiovo sprendimas, motyvuotas 300 metų Perejeslavlio sutarties paminėjimo proga, nes ši sutartis sovietų istorikų buvo laikoma dviejų broliškų tautų susivienijimu.
1991 m. po Sovietų Sąjungos žlugimo Ukraina tapo nepriklausoma ir buvo viena iš Nepriklausomų Valstybių Sandraugos įkūrėjų, tačiau neratifikavus organizacijos įstatų, teisiškai (de jure) Sandraugai nepriklauso. Paveldėtų sovietų branduolinių ginklų Ukrainoje buvo atsisakyta prisijungiant prie Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties.
2004 m. po vadinamosios „oranžinės revoliucijos“ prezidentu tapo Viktoras Juščenka. V. Juščenkos vadovavimas sutapo su šalį purtančių politinių ir ekonominių krizių eile. 2010 m. prezidento rinkimuose nugalėjo Viktoras Janukovyčius, V. Juščenka liko penktas.