cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Telšių vyskupija
Istorija
1958 m. vyskupija suskirstyta į 10 dekanatų: Klaipėdos, Kuršėnų, Mažeikių, Palangos, Plungės, Skuodo, Šilalės, Šilutės, Tauragės ir Telšių. Formaliai liko ir Klaipėdos prelatūra.
1979 m., vykdant II Vatikano susirinkimo nutarimus, įsteigta vyskupijos kunigų taryba, kurią sudarė: Julius Budrikis, Jonas Gedvila, Jonas Kauneckas, Alfonsas Lukoševičius, Adomas Mileris, Tadas Poška, Adolfas Pudžemys, Petras Puzaras, Vincentas Senkus, Antanas Šeškevičius, Bernardas Talaišis, Vincentas Vėlavičius.
1992 m. pabaigoje vyskupijoje buvo 155 parapijos, tačiau 76 bažnyčios neturėjo nuolatinių kunigų. 1989 m. atkurta Telšių kunigų seminarija, įstojo 22 klierikai. 1991 m. gruodžio 24 d. panaikinta Klaipėdos prelatūra, o jos teritorija prijungta prie Telšių vyskupijos. 1997 m. įsteigus Šiaulių vyskupiją, jai priskirta 17 iki tol Telšių vyskupijai priklausiusių parapijų, o vietoje Kuršėnų dekanato įkurtas naujas – Akmenės – dekanatas. 2009 m. įsteigtas naujas Gargždų dekanatas ir Telšių vyskupija suskirstyta į 11 dekanatų. 2018 m. liepos 11 d. Telšių vyskupo sprendimu panaikintas Žemaičių Kalvarijos dekanatas ir vietoje jo įsteigtas Plungės dekanatas, kurio ribos yra tapačios buvusiam Žemaičių Kalvarijos dekanatui, o dekanato centras – Plungės Šv. Jono Krikštytojo parapija.
Vyskūpų rūmai
Įkūrus Telšių vyskupiją, Telšių dekanas vyskupui paskyrė butą netoli katedros, buvusioje altarijoje. 1929 m. pradėti statyti nauji Telšių vyskupo rūmai buvusiame klebonijos sode. Rūmų projektą parengė inžinierius Povilas Taračkovas, o jį koregavo, suteikdamas neobarokinių formų, architektas Vladimiras Dubeneckis. Rūmų statybos sąmata – apie 250 000 Lt. Rūmai plytiniai, dviaukščiai su aukštu pusrūsiu, įkurti sode, tolokai nuo gatvių. Du korpusai stovi kampu, jų centre – kupolinis bokštas, po kuriuo – centrinės durys, nukreiptos į Katedros aikštę. Pirmo aukšto dešiniajame korpuse buvo suformuotos kurijos administracijos patalpos bei valgomasis su bufetu. Kairysis pirmo aukšto korpusas – koridorinės sistemos. Antrame aukšte buvo suplanuotos vyskupo gyvenamosios patalpos, salė su koplyčia, svečių kambariai. Centrinėje bokštinėje dalyje būta priėmimams skirto kambario.
1940 m. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, abu rūmuose gyvenę vyskupai iš jų iškraustyti. 1941–1943 m. vyskupija vėl grįžo į rūmus. 1945 m. rūmai nacionalizuoti dar kartą, perplanuotos kai kurios patalpos. Rūmuose įsikūrė Telšių liaudies deputatų tarybos vykdomasis komitetas. 1989 m. rūmai grąžinti vyskupijai. Šiuo metu rūmuose įsikūrusi vyskupijos kurija, archyvas, biblioteka, vyskupo butas, kancleris, sekretoriatas, apvaliojo bokšto patalpose įrengta vyskupo koplyčia.
thumb|180px|Paminklinės lentos vyskupams J. Staugaičiui, V. Borisevičiui ir P. Ramanauskui thumb|right|180px|Vyskupo J. Pletkaus antkapinis paminklas
Adolfas Akelaitis
Biografija
Studijavo prancūzų kalbą Lježo universitete ir verslą Vienos universitete. Dirbo didžiausioje importo/eksporto įmonėje Lietuvoje „Lietukas“. 1938 m. išvyko į JAV įkurti tarpvalstybinės eksporto ir importo korporacijos Niujorke. Ten sutiko savo žmoną Alice Pelkus.
Geltonkotis skiautenėlis
Geltonkotis skiautenėlis – šalmabudinių (Mycenaceae) šeimos, skiautenėlių (Panellus) genties grybų rūšis.
Lapuočių, retai spygliuočių mediena. Ruduo, nešalta žiema. Daugiausia lapuočių saprotrofas, sporos amiloidinės.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–10 cm skersmens, kartais ir didesnė, mėsinga, tampri, geltonai žalia, melsvai žalia geltoname fone, aksomiška, veltiniška, pakraščiai užsilenkę žemyn. Lakšteliai tankūs, priaugtiniai, geltoni, ochriniai. Kotas trumpas, storas 1–2×2 cm, rusvai žvynuotas, taškuotas, plaukuotas, geltonas. Trama kempiniška, tampri, blyški, be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos 4,5–5,5×1–2 μm.
Būdingi požymiai: mėsingi, žalsvai geltoni vaisiakūniai, tamprūs, netaisyklingai kriaukliškos formos, lakštelių pakraštėlis karpytas.
Auga po kelis vaisiakūnius. Dažnas. Valgomas, menkavertis, vartoti maistui nesiūlomas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 191 psl.
Italijos futbolo varžybos 1925–1926 m.
Italijos futbolo varžybos 1925–1926 m.
Geniai
Geniai yra:
Stiebas (reikšmės)
Žodis stiebas gali reikšti:
ISDN
thumb|ISDN telefonas ISDN (Integrated Services Digital Network) – tarptautinis skaitmeninio komunikacijų tinklo standartas. Santrumpą ISDN galima versti kaip integruotų paslaugų skaitmeninis tinklas. Jo tikslas – viename tinkle sujungti įvairias telekomunikacijų paslaugas. Anksčiau skirtingoms tarnyboms, kaip telefonija, duomenų perdavimas ir kt. paprastai buvo kuriami atskiri tinklai. Dabar ISDN (vartotojo požiūriu, tai siaurajuostis tinklas S-ISDN) jau vienija visas komunikacijų rūšis. Universalus turėtų tapti visas paslaugas vienijantis plačiajuostis ISDN (B-ISDN).
Analoginio telefono tinklo pakeitimas skaitmeniniu buvo prielaida realizuoti ISDN. Ir analoginiuose telefono tinkluose, ir ISDN vyksta grandinių komutavimas (circuit switching).
ISDN tinkluose fizinis „taškas – taškas“ sujungimas sudaromas tarp dviejų galinių įrenginių. Tartum sudaroma fizinė grandinė tarp ryšį palaikančių galinių įrengimų. Ši grandinė komutuojama atskirose ISDN komutavimo stotyse ir tiesiogiai skiriama galiniams įrenginiams.
Arūnas Uogintas
Arūnas Uogintas (g. 1960 m. kovo 26 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkas tapytojas.
Biografija
1983 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1990–1994 m. Šiaulių vaikų dailės mokyklos direktorius, 2000–2006 m. Šiaulių dramos teatro dailininkas scenografas. Nuo 2005 m. Šiaulių universiteto Tapybos katedros docentas.
ISDN
Kadangi duomenys ISDN automatinėse telefono stotyse nekaupiami, tai ISDN apmokestinimui naudojama ryšio trukmė. Todėl ISDN ypač tinka byloms persiųsti (filetransfer).
Arūnas Uogintas
Biografija
Nuo 1992 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Kuria kartu su žmona dailininke Reda Uogintiene. 1989–1997 m. surengė teminį parodų ciklą apie Mažosios Lietuvos kaimą Giliją (dab. Matrosovas, Kaliningrado sritis). Nuo 1993 m. surengė parodų ir performansų ciklą „Archeologai“, parodas „Sandrija“ (1995 m., 1997 m.) „Scenografika“ (2003 m.). Nuo 1996 m. dalyvauja įvairiuose tarptautiniuose meno ir mados festivaliuose: VIRUS (Šiaulių dailės galerija, 1996–2004 m.), AR’MADA (1997 m., 1998 m.), performansų festivalyje „Dimensija“ (Šiuolaikinio meno centras, 1997 m.), teatro plakatų bienalėje (Lenkija, 2003 m., 2005 m.) ir kt. Dalyvavo parodose JAV, Vengrijoje, Šveicarijoje, Vokietijoje, Rusijoje ir kt.
ISDN
Trūkumai
Norint naudotis ISDN, pirmiausia būtina instaliuoti ISDN prieigą.
Tuomet vartotojas gauna vieną ar keletą standartizuotų tinklo sąsajų, tinkamų galiniams įrenginiams prijungti prie ISDN
Panemuninkai
Panemuninkai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurę nuo Alytaus centro, kairiajame Nemuno krante prieš jam darant kilpą. Tuoj į šiaurę nuo kaimo prasideda Punios šilas. Yra Punios girininkija (Alytaus miškų urėdija), įrengtas medinių skulptūrų parkas. Į kaimą veda keliai ir.
Gyventojai
thumb|left|255px|Sodyba prie Punios šilo thumb|left|255px|Įvažiavimas nuo Alytaus
Dubičių piliakalnis
thumb|Dubičių piliakalnis thumb|Dubičių piliakalnis thumb|Dubičių senovinės gyvenvietės vieta Dubičių pilis arba Dubičių piliakalnis, arba Karalienės Bonos pilis – piliakalnis ir senovės gyvenvietės Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Dubičių kaimo.
Piliakalnis
Piliakalnis yra Ūlos kairiajame krante, buvusio Pelesos ežero pakraštyje. Gynybinį kompleksą sudaro dvi apie 6 m aukščio stačiais šlaitais kalvos, atskirtos 10–15 m pločio (viršuje) grioviu. Kalvas iš šiaurės rytų ir pietvakarių puslankiu juosia 2 m aukščio pylimas. Aikštelės stačiakampės – 25 x 20 m ir 45 x 30 m dydžio.
Pirmoji senovės gyvenvietė (A98P) yra kaimo vakarinėje dalyje, kalvelėje, vadinamoje Salaite, apie 50 m nuo Ūlos dešiniojo kranto, 0,4 km į vakarus nuo kelio Dubičiai-Rakai, 0,55 km į pietvakarius nuo šio ir kelio Dubičiai-Panočiai sankryžos.
Antroji senovės gyvenvietė yra buvusio Pelesos ežero šiaurės vakarų pakrantėje. Trečioji senovės gyvenvietė yra kaimo dirbtuvių teritorijoje, apie 100 m į pietus nuo Ūlos kairiojo kranto, aukštumoje.
Tyrimai
Apie 1890 m. piliakalnį kasinėjo Vandalinas Šukevičius. Rado apdegusių ąžuolinių rąstų, didelių plytų, degėsių, radiniai neišliko. Pirmąją senovės gyvenvietę 1959 m. ir 1962 m. ištyrė Lietuvos istorijos institutas, vadovė A. Bernotaitė. 364 m² plote aptikti dviejų laikotarpių kultūriniai sluoksniai. Akmens amžiaus kultūriniame 0,10 m storio sluoksnyje rasta titnaginių dirbinių (trapecinių ir trikampių strėlių antgalių, peiliukų, gremžtukų, rėžtukų ir kt), neolito Nemuno kultūrai ir virvelinės keramikos kultūrai priskiriamų puodų fragmentų, akmeninių kirvelių. I–II tūkstantmečio kultūrinis sluoksnis apie 0,4–0,5 m storio, jo apatiniame horizonte rasta I tūkstantmečio pirmosios pusės židinių liekanų, lipdytos brūkšniuotos ir grublėtos keramikos, geležinių dirbinių, XIV a. – XVI a. horizonte rasta žiestos keramikos ir geležinių dirbinių.
Antroji senovės gyvenvietė tirta 1962 m. Istorijos institutas (vadovė Rimutė Rimantienė) ištyrė 330 m² plotą. Rasta akmens amžiaus titnaginių dirbinių, keramikos fragmentų, t. p. bronzos ir geležies amžių puodų šukių, akmeninių dirbinių. Trečiojoje senovės gyvenvietėje A. Bernotaitė ir R. Rimantienė ištyrė 120 m² plotą. Aptikti trys kultūriniai sluoksniai. Akmens amžiaus kultūriniame sluoksnyje rasta titnaginių dirbinių (lancetinių strėlių antgalių, gremžtukų, rėžtukų), ankstyvosios neolitinės Nemuno kultūros (IV tūkstantmetis iki m.e.) keramikos fragmentų. Vėlyvojo neolito kultūriniame sluoksnyje rasta virvelinės ir brūkšniuotos keramikos. Virš akmens amžiaus kultūrinių sluoksnių buvo ankstyvųjų viduramžių kultūrinis sluoksnis. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Alytaus kraštotyros muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr. 612. Paminklo teritorijos plotas 1,8 ha.
Istorija
XIV a. rašytiniuose šaltiniuose minimas Dubičių miestas ir pilis. Maždaug 1365 m. įrašas Kryžiuočių karo kelių aprašymuose byloja: „Iš ten [iš Vosyliškių] iki Dubičių 5 mylios gero kelio, ten yra miestas ir pilis“. Iš pradžių pilis buvo gynybinė, vėliau didysis kunigaikštis Vytautas Didysis pavertė ją savo medžioklės sodyba. Šioje pilyje jis parašė bent du laiškus Vokiečių ordino magistrui – 1415 ir 1421 m.
1487–1489 m. karaliaus Kazimiero žemių skyrimo knygoje jau minimas Dubičių valsčius. Pasak legendų, ant kalno prie Dubičių stovėjusi stiklinė Karalienės Bonos pilis.
Ivica Vastić
Ivica Vastičius (g. 1969 m. rugsėjo 29 d.) – kroatų kilmės Austrijos buvęs futbolininkas, Austrijos rinktinės puolėjas.
Vytautas Pučinskas
Vytautas Pučinskas (1930 m. liepos 11 d. Vidgiriuose, Marijampolės raj. – 2006 m. rugsėjo 13 d. Klaipėdoje, palaidotas Skardupiuose) – choro dirigentas ir pedagogas.
Ivica Vastić
žaidė nuo 1996 m. Su rinktine dalyvavo, kur įmušė įvartį į Čilės vartus. Taip pat dalyvavo 2008 m. Europos čempionate, kur buvo vyriausias turnyro žaidėjas.
Vytautas Pučinskas
Biografija
Pirmasis muzikos mokytojas buvo Kalvarijos vargonininkas P. Staniukynas. Išmokęs vargonuoti, kurį laiką vargonininkavo Lankeliškių ir Gižų (Vilkaviškio raj.) parapijose, mokėsi Marijampolės suaugusiųjų gimnazijoje. 1952–1957 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Andrius Kairys ir Vladas Balsys), solinio dainavimo – pas Kazį Znamenską. 1959–1964 m. neakivaizdiniu būdu studijavo choro dirigavimą Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Jonas Motiekaitis).
Lars Bender
Larsas Benderis (Lars Bender; g. 1989 m. balandžio 27 d.) – buvęs Vokietijos futbolininkas, rungtyniavęs saugo pozicijoje. Buvęs Leverkuzeno „Bayer“ klubo kapitonas. Jo brolis Svenas Benderis taip pat futbolininkas.
Ivica Vastić
2009 m. birželio 16 d. buvo paskirtas regioninės lygos "Waidhofen an der Ybbs" klubo treneriu.
Lars Bender
Larsas Benderis karjerą pradėjo „1860 Munich“ klube, kurio jaunimo komandose treniravosi. 2009 m. jis pasirašė 3 metų sutartį su Leverkuzeno „Bayer“ klubu ir netrukus tapo pagrindinės sudėties žaidėju.
Benderis žaidė Vokietijos jaunimo rinktinėse, laimėjo U-19 Europos čempionatą. 2011 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje, varžybose prieš Lenkiją. 2012 m. Europos čempionate įmušė savo pirmąjį ir pergalingą įvartį už Vokietiją (į Danijos vartus).
Vytautas Pučinskas
Biografija
Dar mokydamasis muzikos mokykloje pradėjo vadovauti Kauno miesto mėgėjų chorams. Vienerius metus buvo Babtų vidurinės mokyklos, 1958–1961 m. – Kauno S.Nėries vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų choro vadovas. 1962–1975 m. Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytojas, 1965–1975 m. – choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas, 1968–1975 m. – choro studijos vadovas. Chorą išmokė daug lietuvių kompozitorių dainų ir užsienio klasikų sudėtingų kūrinių, surengė apie 40 koncertų, 1970 ir 1975 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose su choru pelnė pirmąsias vietas.
1965–1975 m. vadovavo Kauno projektavimo institutų moterų chorui, su kuriuo irgi aktyviai reiškėsi miesto muzikiniame gyvenime, 1968 m. surengė turistinę – koncertinę kelionę į Bulgariją, Vengriją, Rumuniją ir Jugoslaviją, parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei.
Nuo 1969 m. rugsėjo mėn. pabaigos trumpai buvo naujai įsteigto Kauno valstybinio choro dirigentas. 1974–1975 m. vadovavo Kauno radijo gamyklos „Banga“ mišriajam chorui.
Nuo 1975 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų vyr. dėstytojas ir muzikos mokytojų specialybės studentų choro studijos vadovas, 1977–1992 m. Mokyklinės chorvedybos katedros vedėjas, nuo 1989 m. docentas. Su choro studija paruošė daug lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, surengė apie 65 koncertus, dalyvavo respublikinėse ir studentų dainų šventėse „Gaudeamus“, dainavo per radiją ir televiziją, 1980 m. dalyvavo Estijos dainų šventėje – koncertavo Talino koncertų salėje ir per televiziją, 1988 m. talkino Klaipėdos muzikiniam teatrui statant A. Žigaitytės operą „Mažvydas“. Taip pat vadovavo Klaipėdos vokalinio – choreografinio ansamblio „Vėtrungė“ vokalinei grupei. Su ansambliu koncertavo Čekoslovakijoje, Vokietijoje, Bulgarijoje, Jugoslavijoje, Kipre ir Islandijoje.
Nuo 1996 m. Lietuvos muzikos akademijos Kauno fakulteto Choro dirigavimo katedros docentas. Per visus pedagoginio darbo metus išugdė daug muzikos mokytojų ir chorvedžių.
Spaudoje paskelbė straipsnių, parengė įvairių mokymo priemonių, harmonizavo ir sukūrė dainų suaugusiųjų ir vaikų chorams, dalyvavo mokslinėse konferencijose, nuo 1967 m. buvo Kauno miesto chorvedžių tarybos pirmininkas, Kauno ir Klaipėdos miestų dainų švenčių dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas, 1968 m. studentų dainų šventės „Gaudeamus-IV“ Vilniuje ir 1977 m. respublikinės studentų dainų šventės Klaipėdoje dirigentas. 1989 m. suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas.
Vilja Mersedesas
Vilja Mersedesas – miestas Argentinoje, San Luiso provincijos rytuose, Kujo regione, Komečingoneso kalnagūbrio pašlaitėje, prie Kuinto upės. Pederneros departamento administracinis centras. 105,9 tūkst. gyventojų (2007; antrasis pagal dydį ir svarbą provincijos miestas).
Lars Bender
2013 m. gegužės 29 d. rungtynėse prieš Ekvadorą įmušė du įvarčius.
Vilja Mersedesas
Istorija
XVIII a. pab. dabartinio miesto vietoje įsikūrė nedidelis pakelės postas. 1856 m. įkurta tvirtovė (Fortín Constitucional), skirta apsiginti nuo indėnų rankelių (mapučių gentis) antpuolių. 1861 m. gavo Vilja Mersedeso vardą. Pradėjo augti XIX a. pab. nutiesus geležinkelį. Vilja Mersedesas kartu su Vilja Reinoldso ir Chusto Darakto miesteliais formuoja konurbaciją.
Ūkis ir transportas
Vilja Mersedesas – svarbus transporto mazgas. Geležinkeliai į Vilja Mariją, Mendosą, Vilja Doloresą. Keliai į San Luisą, Vilja Mariją, Buenos Aires, Buena Esperansą, Vilja Doloresą. Svarbus žemės ūkio rajono (gyvulininkystė, javų auginimas) centras. Daugiausia maisto pramonė.
Lankytini objektai
Vilja Mersedesas taip pat provincijos lygiu svarbus turistinis centras. Miesto širdis – San Martino aikštė, apsupta XIX a. pab. pastatų. Šalia Pederneros aikštės įsikūrusi Mayor de las Mercedes bažnyčia ir Juan Pedernera valstybinis istorijos monumentas, žymintis šalies nepriklausomybę ir miesto įkūrėją. Taip pat galima išvysti gražios architektūros valstybinę kolegiją ir art deco stiliaus savivaldybės pastatą.
Lars Bender
Laimėjo sidabro medalį su rinktine 2016 m. olimpinėse žaidynėse.
Žaidėjas pasižymėjo geru aikštės matymu, kamuolio kontrole.
Gaižaičių apylinkė
Gaižaičių apylinkė (iki 1954 m. ir 1968–1988 m. Juodeikių apylinkė, 1963–1968 m. Damelių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Apendikuliarijos
Apendikuliarijos turi trumpą liemenį ir plokščią uodegą, kuria gyvūnas stumiasi pirmyn bei judina į namelį pakliūvantį vandenį. Uodegoje yra chorda, virš kurios – nervinis kamienas. Burna, esanti storoko liemens priekinėje dalyje, pereina į erdvią su endostiliu (ilga siaura vagelė) ryklę, turinčią tik du žiaunų plyšius. Jie, kaip ir žarna, atsiveria į išorę liemens pilvinėje pusėje, nes kloakos nėra. Širdis yra pilvinėje pusėje.
Gaižaičių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje kaip Juodeikių apylinkė. 1949 m. buvo Žagarės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Žagarės rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Pailių apylinkės. Atkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Maželių apylinkės ir dalies Pailių apylinkės jau Damelių vardu. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras ir pakeistas jos pavadinimas iš Damelių į Juodeikių. 1988 m. birželio 22 d. apylinkės centras perkeltas iš Juodeikių į Gaižaičius ir atitinkamai pakeistas jos pavadinimas.
1995 m. balandį Joniškio rajono savivaldybės tarybos sprendimu didžiojoje Gaižaičių apylinkės teritorijos dalyje įsteigta Gaižaičių seniūnija.
Apendikuliarijos
Dauguma apendikuliarijų yra hermafroditai. Skirtalytė Oikopleura dioica Fol. sutinkama ir Baltijos jūroje, bet prie Lietuvos krantų neaptikta.
Apendikuliarijos paplitusios šiltų jūrų šviesiuose vandens sluoksniuose. Neskaitant irklakojų vėžiagyvių, tai gausiausia zooplanktono grupė.
Italijos futbolo varžybos 1926–1927 m.
Italijos futbolo varžybos 1926–1927 m.
Čelkiai (Rokiškis)
Čelkiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Ragelių.
Danguolė Dauknytė
Biografija
1981 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Juozas Galkus, Rimtautas Gibavičius, Jonas Kuzminskis. Nuo 1981 m. dėsto Kauno dailės institute (iki 1991 m. Lietuvos dailės instituto fakultetas), nuo 1993 m. docentė, Pramoninės dailės katedros grafikos studijos vedėja.
Kūryba
Sukūrė ofortų, akvatintų, monotipijų, linoraižinių (ciklai „Akimirka“ 1990 m., „Tu iras“ 1994 m., „Meilės paslapčių labirintai“ 1995 m., „Diena ir naktis“, „Miestas“, abu 1997 m., „Sausis – vasaris“ 2001 m., „Balta naktis“ 2002 m.). Kūriniai abstraktūs, ekspresyvūs, emocionalūs, gausu simbolių, metaforų. Koloritas įvairus: nuo pastelinių pustonių iki ryškiu grynų spalvų.
Nuo 1981 m. dalyvauja parodose, individualios parodos:
Rausvasis skiautenėlis
Rausvasis skiautenėlis – šalmabudinių (Mycenaceae) šeimos, skiautenėlių (Panellus) genties grybų rūšis.
Būdingi požymiai: auga ant lapuočių, ypač alksnių, blindžių kamienų.
Dygsta grupelėmis, vėlai rudenį, šiltomis žiemos dienomis. Retas. Nevalgomas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 192 psl.
Dzigongas
Dzigongas  – miestas centrinėje Kinijoje, Sičuano provincijoje, Sičuano dubumoje, prie Tongdziango upės. Turi prefektūros statusą. Svarbus gamtinių dujų gavybos, druskos kasybos, chemijos pramonės centras. Veikia Druskos istorijos muziejus (nuo 1736 m.), Dinozaurų muziejus (eksponuojamos apylinkėse rastos dinozaurų fosilijos), yra keletas šventyklų, prekybos rūmai, XIX a. tvirtovė.
Istorija
Druska Dzigonge buvo kasama jau Hanų dinastijos laikais, miestas tapo svarbiu prekybiniu centru. Nuo XX a. vid. druskos gavyba nebeteko savo reikšmės. 1980 m. šalia Dzigongo, Dašanpu formacijoje, rasta įvairių viduriniojo ir vėlyvojo Juros periodo gerai išsilaikiusių dinozaurų fosilijų.
Čepaičiai
Čepaičiais vadinami kaimai:
Kudsi Erguner
Kudsi Erguneras (g. 1952 m. vasario 4 d. ) – Turkijos muzikos atlikėjas, tradiciškos turkiškos fleitos – nėjaus – virtuozas. Atlieka tradicinę Mehlevi sufijų ordino muziką.
Kudsi Erguner jaunystėje mokėsi grojimo kartu su tėvu, dalyvavo sufijų ceremonijose „sama“. Muzikinę karjerą pradėjo 1969 m. Stambulo radijuje. Kelis dešimtmečius jis tyrinėjo senąją osmanų muziką, darė įrašus, mokė grojimo. Vėliau Erguner persikėlė į Paryžių, įkūrė Mehlevi institutą, tyrinėjantį sufijų muziką. Atlikėjas bendradarbiavo su kitais žymiais pasaulio muzikais (pvz., Peter Gabriel, William Orbit, Jean Michel Jarre, Maurice Béjart, Peter Brook ir kt.).
Audra Mikalauskaitė
Audra Mikalauskaitė (g. 1960 m. sausio 9 d. Vilniuje) – politinė veikėja, LR socialinės apsaugos ir darbo viceministrė.
Išsilavinimas
1978 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, 1987 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakultete įgijo gydytojos pediatrės specialybę. 1993 m. Kauno medicinos akademijoje baigė vaikų neurologijos rezidentūrą ir įgijo vaikų neurologės specialybę. 2000 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete baigė podiplomines studijas, vadybos magistrė.
Stažuotės
1995–1997 m. Tarptautinės stažuotės sveikatos priežiūros administravimo klausimais Nyderlanduose (Utrechto universitetas), Šveicarijoje, Danijoje. 1997 m. Tarptautinė vasaros stovykla socialinės politikos klausimais. 2000 m. stažuotė nepilnamečių justicijos klausimais (Austrija).
Veikla
1993–1997 m. Vilniaus miesto Antakalnio poliklinikos, Kauno Medicinos universiteto klinikos (KMUK), Vilniaus universiteto Vaikų ligoninės „Vaiko raidos centro“ vaikų neurologė-konsultantė. 1994–1997 m. Sveikatos apsaugos ministerijoje Motinos ir vaiko sveikatos skyriuje dirbo konsultanto pareigose – vaikų pirminė sveikatos priežiūra, vaikų ankstyvoji korekcija ir reabilitacija, vaikų oftalmologija, vaikų psichiatrija, vaikų neurologija, vaikų otorinolaringologija. Nuo 1997 m. iki 2009 m. Socialinės apsaugos ir darbo ministerijoje Šeimos, vaikų ir jaunimo socialinės politikos skyriaus (dabar – Vaikų ir jaunimo skyrius) vedėja, vėliau – Šeimos, vaikų ir jaunimo departamento (dabar – Piniginės paramos, vaikų ir jaunimo departamentas) direktoriaus pavaduotoja.
Nuo 2009 m. rugpjūčio mėn. LR socialinės apsaugos ir darbo viceministrė. Kuruojamos sritys: darbo santykių, darbo apmokėjimo, darbuotojų saugos ir sveikatos, darbo rinkos ir užimtumo, žmogiškųjų išteklių plėtros ir profesinio mokymo, Europos Sąjungos paramos lėšų administravimo, kiek tai susiję su šiomis sritimis.
Nuo 2001 m. iki 2009 m. Baltijos jūros valstybių tarybos (BJVT) darbo grupės vaikų klausimais narė. 2001–2003 m. ekspertė Europos Tarybos darbo grupėse vaikų teisių apsaugos ir šeimos politikos klausimais.
S procesas
S procesas arba lėtas neutronų pagavimas – branduolių sintezės procesas, kuris vyksta esant mažam neutronų tankiui ir vidutinėms temperatūroms žvaigždėse. Atomų branduoliai pagauna (užgrobia) neutronus gana lėtai, palyginus su beta skilimo greičiu. Stabilus izotopas pagauna neutroną ir susidaręs radioaktyvus izotopas spėja skilti beta skilimo būdu dar iki tol, kol branduolys pagaus naują neutroną. Šio proceso metu gaminami stabilūs izotopai išilgai stabilumo slėnio. S proceso metu pagaminama apie pusę elementų, sunkesnių, nei geležis, todėl jis vaidina svarbų vaidmenį galaktikos cheminėje evoliucijoje. S procesas skiriasi nuo r proceso, kurio metu neutronai užgrobiami didesniu greičiu, nei vyksta beta skilimo procesas.
Istorija
S proceso reikalingumas buvo matyti iš sunkesniųjų elementų paplitimo (Hans Suess and Harold Urey darbai 1956). 1957 apžvalginiame staripsnyje buvo paskelbta lentelė, paskirstanti izotopus tarp r ir s procesų. Taip pat ten buvo teigiama, kad s procesas vyksta raudonosiose milžinėse. Tačiau sunkiųjų elementų pagaminimo iš geležies gūbrio elementų modeliai nebuvo sukurti iki 1961 metų D. Kleitono darbo. Šis darbas parodė, kad padidintos bario gausos raudonosiose milžinėse gali atsirasti iš geležies gūbrio branduolių, jei tik neutronų srautas yra pakankamai didelis. Geležies branduolių skaičius turėtų mažėti, didėjant neutronų srautui. Šiame darbe taip pat buvo parodyta, kad neutronų užgrobimo skerspjūvio ir elementų gausos sandauga nėra monotoniškai mažėjanti kreivė, bet iš tiesų turi sudėtingą seklumų ir skardžių struktūrą. Eilė Kleitono (Clayton) straipsnių aštuntame dešimtmetyje, pagrįstų prielaida apie eksponentinį neutronų srauto mažėjimą, priklausomai nuo geležies branduolių skaičiaus, tapo standartiniu s proceso modeliu. Neutonų pagavimo skersmenis matavo Oak Ridge National Lab 1965 ir Karlsruhe Nuclear Physics Center 1982. Tai padėjo tvirtus pagrindus s proceso teorijai.
S procesas žvaigždėse
Manoma, kad s procesas daugiausiai vyksta asimptotinės milžinių šakos žvaigždėse. Jei r procesas vyksta tik kelias sekundes supernovų sprogimo metu, tai s procesas vyksta tūkstančius metų. Sunkiųjų izotopų gamybos mastai priklauso neutronų gamybos greičio ir geležies kiekio žvaigždėje.
<font size= "-1">22 Ne + α → <font size= "-1">25 Mg + n
thumb|right|400 px| S procesas tarp [[Sidabras|Ag ir Sb.]]
Yra išskiriamos pagrindinė ir silpnoji s proceso komponentės. Pagrindinė komponentė gamina elementus, sunkesnius nei Sr ir Y iki pat Pb mažo metalingumo žvaigždėse (daugiausia asimptotinėje milžinių šakoje). Puikią to apžvalgą galima rastiScience žurnale. Silpnesnioji s proceso komponentė sintezuoja elementus nuo geležies iki Sr ir Y. Ji daugiausiai vyksta He ir C degimo masyviose žvaigždėse pabaigoje. Šios žvaigždės tampa supernovomis ir išbarsto s proceso elementus tarpžvaigždinėje erdvėje.
Matematiškai s procesas aprašomas lokalių aproksimacijų būdu (tariama, kad neutronų srautas yra pastovus, o konkrečių elementų gausa yra atvirkščiai proporcinga jų neutronų pagavimo skerspjūviams).
<font size= "-1">209 Bi + n<font size= "-1">0 → <font size= "-1">210 Bi + γ
<font size= "-1">210 Bi → <font size= "-1">210 Po + β<font size= "-1">-
<font size= "-1">210 Po → <font size= "-1">206 Pb + α
Švinas-206 pagauna tris neutronus, pagamina švinas-209, kuris beta skilimo būdu skyla į Bi-209. Ir tuo būdu ciklas užsidaro.
Stardust s proceso tyrimai
Tarpžvaigždinės dulkės yra viena iš kosminių dulkių komponenčių. Atskiros dulkelės iš ankstesnių žvaigždžių gali būti randamos meteorituose. Tarpžvaigždinių dulkelių izotopinė sudėtis labai skiriasi nuo vidutinio elementų paplitimo Saulės sistemoje. Silicio karbido (SiC) dulkelės kondensuojasi asimptotinės milžinių šakos žvaigždėse. Kadangi jos yra pagrindinė vieta, kur vyksta s procesas, bet kokie sunkesni elementai, esantys SiC dulkelėse yra s proceso elementai. Taip, pvz., aptikta, kad kriptono ir ksenono izotopų gausa keičiasi su laiku arba nuo žvaigždės prie žvaigždės ir, greičiausiai, priklauso nuo neutronų srauto ir temperatūrų.
Verstaminų IV piliakalnis
Verstaminų IV piliakalnis, Koplyčkalnis – piliakalnis Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Verstaminų kaimo, Teizų seniūnija. Pasiekiamas keliu Verstaminai – Teizai nuo kaimo pavažiavus 2 km, už sodybos kairėje pasukus į kairę šiaurėn, 500 m lauko keliuku.
Piliakalnis
Verstaminų IV piliakalnis įrengtas 1,3 km į rytus nuo pirmojo piliakalnio. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 45x25 m dydžio, 2 m žemesne rytine dalimi, 1 m aukštesniais galais. Šlaitai statūs, 20 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelės pietiniame gale stovėjusio trianguliacijos bokšto, dirvonuoja, rytinis šlaitas apaugęs lapuočiais.
Tyrimai
1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio ir koplyčios žymių nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 27000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Advokatūra
thumb|[[Advokatas (britų baristeris) teismo proceso metu, 1883 m.]] Advokatūra – teisinės gynybos, vykdomos profesionalių teisininkų (advokatų), sistema; teisinės sistemos dalis, posistemė. Advokatus vienijanti savivaldos organizacijos vadinamos advokatų rūmais.
Lietuvos advokatūra
Lietuvoje veikia advokatūros savivalda. Advokatų veiklą koordinuoja Lietuvos advokatų taryba (pirmininkas – adv. Leonas Papirtis).
Borovičiai
Istorija
Borovičiai pradėjo kurtis XV a.; miesto teisės nuo 1770 m. Arkinis tiltas per Mstą, pastatytas 1905 m. – pirmasis arkinis tiltas Rusijoje
Ekonomika
Geležinkelio šaka jungia Borovičius su geležinkeliu Sankt Peterburgas–Maskva. Išplėtota kaitrai atsparių medžiagų, medžio apdirbimo staklių, elektros įrangos, tapetų, popieriaus, plytų gamyba, medžio apdirbimas, baldų, trikotažo, maisto pramonė. Yra Kraštotyros muziejus.
Lietuviai
1947–1948 m. Borovičių lageryje kalėjo apie 350 Lietuvos gyventojų, daugiausia lenkų, iš jų apie 300 moterų dirbo žemės ūkio darbus. Jie buvo atvežti iš Kutaisio (Gruzija) lagerio, iš Lietuvos išvežti 1945 m. kovo – birželio mėn.
Barabos žemuma
thumb|250px|Barabos stepė
Barabos žemuma, Barabos stepė arba Baraba (Бараба) – žemuma Rusijoje, Vakarų Sibiro pietuose, Novosibirsko ir Omsko srityse. Driekiasi Irtyšiaus ir Obės tarpupyje, pietuose pereina į Kulundos lygumą.
Paviršius – banguota 100–150 m aukščio lyguma su lygiagrečiais aukštais kalvagūbriais (grivomis). Šiaurėje esantys beržynai pietuose pereina į kiminines pelkes ir pievines stepes. Įdubose telkšo virš 2000 druskingų ir gėlų ežerų (didžiausi – Čanai, Tandovas, Sartlanas).
Barabos stepė yra viena svarbiausių žemės ūkio ir pieninės gyvulininkystės sričių Vakarų Sibire.
Mergalaukio pagrindinė mokykla
Alytaus rajono Mergalaukio pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytaus raj., Simno senijoje, Mergalaukyje, Topolių g. 11, vykdžiusi pradinio ir pagrindinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 290239240.
Istorija
Mokykla įkurta 1954 m. Simno rajono Liaudies švietimo skyriaus vedėjo įsakymu. Patalpų naujai mokyklai nebuvo, jos buvo išnuomotos Mergalaukio kaime Lazausko nuosavame name. Pirmoji mokytoja šioje mokykloje buvo Albina Abromaitienė. Patalpos buvo nepritaikytos mokyklai, todėl gerų sąlygų dirbti nebuvo. Mokinių buvo labai daug, todėl teko dirbti dviem pamainomis. Mokyklai reikėjo naujų patalpų. Ant buvusio Mergalaukio dvaro rūmų pastato pirmojo aukšto buvo pastatyti dar du aukštai. Mokykla buvo atidaryta 1961 m. spalio 8 d. buvusio ūkio lėšomis.
2009 m. mokykla uždaryta.
Haris Šveminas
Haris Šveminas (g. 1906 m.) – Lietuvos lengvaatletis, sprinteris. Šalies olimpinės rinktinės narys.
1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Amsterdame, Nyderlanduose dalyvavo 100 m ir 200 m bėgimuose. Jis tapo pirmuoju šalies sprinteriu olimpinėse žaidynėse.
Skiautenis
Skiautenis (Panus) – šalmabudinių (Mycenaceae) šeimos grybų gentis.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Škorpion vz. 61
'''Škorpion vz. 61''' – čekiškas pistoletas kulkosvaidis. 1959 m. sukonstravo Miroslavas Rybaržas (1924–1970). Pavadintas Samopal vzor 61 ('pistoletas kulkosvaidis, 1961 m. modelis'), jį gamino Česka zbrojovka gamykla Uhersky Brode.
Sukonstruotas saugumo bei spec. paskirties pajėgoms. Priimtas į Čekoslovakijos kariuomenės ginkluotę, kaip asmeninis kai kurių žemo rango karininkų, kovos mašinų įgulų bei vairuotojų ginklas (vietoj pistoleto). Dabar „Škorpionus“ naudoja kai kurių valstybių kariuomenės.
„Škorpioną“ pagal licenciją gamino Jugoslavija (variantas M84; civilinis savitaisis variantas M84A naudoja šovinius .380 ACP (9×17 mm Short)).
Mechanizmas
Savitaisis ginklas su laisva spyna, šaunantis kai spyna yra priekyje. Šoviniai sukuria silpną atatranką, todėl galima naudoti laisvos spynos principą. Šovinį lizde laiko tik spynos inercija bei dvi grąžinimo spyruoklės. Iššaunant parako dujų slėgis stumia tūtelę atgal iš šovinio lizdo, įveikdamas spynos inerciją bei grąžinimo spyruoklių pasipriešinimą. Spyna ima judėti atgal ištraukdama tuščią tūtelę, kuri išmetama aukštyn pro uokso dangtelio angą.
„Škorpiono“ trumpumą užtikrino teleskopiška spynos, užmautos ant dalies vamzdžio, konstrukcija. Ginklas turi spyruoklės prilaikomą tūtelių išmetiklį, įtvirtintą spynos galvinėje dalyje, ir du kyšulius uokse.
Tuo pačiu metu jis stumia lengvą spyruoklės prilaikomą stūmoklį gilyn į rankeną. Stūmoklis judėdamas žemyn suspaudžia savo spyruoklę ir jos varomas ima grįžti aukštyn ir sutinka besileidžiantį inercijos buferį. Tai sulėtina stūmoklio kilimą. Stūmoklis, pasiekęs viršutinę jo trajektorijos dalį, pasuka kablį ir išlaisvina prilaikomą spyną. Spyna ima judėti pirmyn, ir šūvio ciklas prasideda iš naujo.
Ginklas turi gaiduką, o nuleistuko mechanizmas turi ugnies būdo perjungiklį. Perjungiklio svirtelė yra kairėje uokso pusėje, virš pistoletinės rankenos, ir turi tris padėtis:
Šoviniai, dėtuvės, priedai
Šaudo 7,65×17 mm Browning SR (.32 ACP) šoviniais, jie konstruojant ginklą buvo standartiniai Čekoslovakijos saugumo pajėgų ginkluotėje.
Su trumpa dėtuve, kaip pistoletas, nešiojamas odiniame dėkle, panašiame į tipišką pistoleto dėklą. Dvi atsarginės ilgos dėtuvės nešiojamos atskiroje dėtuvinėje.
Į komplektą įeina valymo komplektas, kryptuko reguliavimo įrankis, alyvos buteliukas ir rankosaitis.
Taikikliai
Turi paprastą atvirą taikiklį (taikymo nuotolis nustatomas 75 ar 150 m). Taikytis padeda vielinė petinė atrama, kuri gali būti užlenkta aukštyn priekin virš uokso.
Variantai
thumb|right|Variantas vz. 61E 7-tą dešimtmetį Čekoslovakijoje buvo sukurti dar trys Škorpiono vz. 61 variantai: Šie trys variantai serijiniu būdu nebuvo gaminami. 10-tą dešimtmetį Česká zbrojovka siūlė dar tokius variantus: Civilinei rinkai buvo sukurtas modelis: Labiausiai šiuolaikinis „Škorpiono“ variantas:
Naudotojai
thumb|right|Pradinio „Škorpiono“ karabino modifikacija CZ 868.
Amūras (plentas)
Amūro autostrada M58 – Rusijos federalinis kelias, Transsibiro automagistralės dalis, besidriekianti 2097 km nuo Čitos iki Chabarovsko, įskaitant 124 km privažiavimo kelią iki Blagoveščensko. Federalinio kelio statusą M58 įgijo 1991 m.
Istorija
Pirmasis šio maršruto 124 km ruožas, jungiantis Belogorską ir Blagoveščenską, buvo nutiestas Gulago kalinių jėgomis 1949 m. Laikotarpyje nuo 1998 iki 2001 m. ši atkarpa rekonstruota – ji yra Azijos maršruto AH31 dalis, jungianti Belogorską su Dalianu Kinijoje, ilgainiui tapsianti transkontinentinio koridoriaus Paryžius – Berlynas – Maskva – Vladivostokas dalimi.
Kita M58 maršruto dalis – 640 km ilgio Zilovo ruožas – nebuvo įrengtas iki pat 2004 m., kada kelias buvo oficialiai atidarytas eksploatacijai. Šiam laikui buvo atlikti tik pirmosios stadijos darbai, įrengiant grunto ir skaldos dangą. Iki 2007 m. ši danga sutvirtinta bitumo mišiniu, paruošiant ją asfaltavimo darbams.
Galutinai M58 kelio statybos užbaigtos 2010 rugsėjo mėn., Chabarovsko Lenino aikštėje iškilmingai atidengus nulinio kilometro atminimo ženklą.
Dabartinė būklė
2011 m. spalio mėn. palei kelią įrengtas mobilusis ryšys, kurį siūlo pagrindiniai Rusijos ryšio operatoriai.
Vilniaus Simono Daukanto gimnazija
Vilniaus Simono Daukanto gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, iki 2008 m. veikusi Naugarduko g. 7, nuo 2008 m. – J. Jasinskio g. 11, vykdanti vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Iki 1997 m. Vilniaus 23-oji vidurinė mokykla.
Įstaigos kodas 301806652. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
1958 m. spalio 3 d. Vilniaus miesto Vykdomojo Komiteto sprendimu Nr. 559 reorganizuota septynmetė mokykla ir įsteigta Vilniaus 23-oji vidurinė mokykla.
1997 m. rugsėjo 24 d. Vilniaus miesto tarybos sprendimu Nr. 76 mokyklai suteiktas „Ąžuolo“ vardas. 2005 m. kovo 25 d. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos sprendimu Nr. 1-722 nuo 2005 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į Vilniaus „Ąžuolo“ pagrindinę mokyklą.
1993 m. Lazdynų mikrorajone buvusio vaikų darželio patalpose Vilniaus pedagoginio universiteto iniciatyva įsteigta pirmoji mieste universitetinė mokykla, kuri iš karto tapo modernių metodikų diegimo, naujų vadovėlių taikymo, dėstytojų – mokytojų bendradarbiavimo, konferencijų, seminarų, studentų praktikos centru. 1997 m. mokykla reorganizuota į vidurinę mokyklą, jai suteiktas Simono Daukanto vardas. 1999–2000 m. išleista pirmoji abiturientų laida.
Didėjant mokinių skaičiui, vaikų darželio pastatas tapo per mažas. 2001 m. mokykla įsikėlė į didesnes patalpas Naugarduko g. 7. 2007 m. prie mokyklos prijungta Vilniaus Ąžuolo pagrindinė mokykla.
2008 m. vasarą besiruošiant akreditacijai, mokyklos atsiskyrė. J. Jasinskio gatvėje liko Vilniaus Simono Daukanto vidurinė mokykla, o Naugarduko g. – Vilniaus Simono Daukanto pagrindinė mokykla. 2009 m. kovo 18 d. Vilniaus Simono Daukanto vidurinė mokykla pertvarkyta į Vilniaus Simono Daukanto gimnaziją.
Juozas Mažeikis
Juozas Mažeikis (g. 1950 m. sausio 24 d. Rokiškyje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, vertėjas.
Biografija
1973 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.
Verčia grožinę literatūrą, detektyvus.
Benedikta Pučkytė
Benedikta Pučkytė (1959 m. sausio 2 d. Miesteliškių k., Pasvalio r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
1970–1975 m. mokėsi Pasvalio vaikų muzikos mokykloje (P. Januškos akordeono klasė). Baigusi Pumpėnų vidurinę mokyklą, 1977–1981 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. B. Abromavičienė ir E. Šeduikytė). 1981–1989 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. P. Vailionio klasė).
1981–1984 m. Panevėžio 14-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja, jaunučių, jaunių, merginų chorų ir vokalinių ansamblių vadovė. 1984–1988 m. Panevėžio 22-ojo vaikų lopšelio – darželio muzikos vadovė.
Nuo 1982 m. Panevėžio vaikų muzikos mokyklos mokytoja, 1982–1994 m. jaunių choro vadovė. Chorą paruošė Panevėžio miesto dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams, 1985 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms (konkursuose pelnė antrąsias vietas), 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1993 m. Lietuvos jaunimo mažajai dainų šventei Vilniuje. Choras daug koncertavo, giedojo bažnyčiose, dalyvavo religinės muzikos festivaliuose; jo koncertinėse programose buvo ir sudėtingesnių kūrinių. 1992 m. muzikos mokykloje pagal individualų projektą įsteigė choro klasę. Suorganizvo ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei parengė Panevėžio miesto jaunių chorą. 1995 m. jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija.
1989–1991 m. B. Pučkytė – Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos ir 1991–1993 m. Politechnikos aukštesniosios mokyklos dėstytoja.
Nuo 1995 m. Panevėžio rajono kultūros, švietimo ir sporto skyriaus inspektorė – metodininkė. 1985–1995 m. laikotarpiu vadovavo Panevėžio miesto ir rajono įvairiems meno mėgėjų kolektyvams.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vaistinė šventagaršvė
Vaistinė šventagaršvė (Angelica archangelica) – salierinių (Apiaceae) šeimos, šventagaršvės (Angelica) genties augalas.
Morfologija
Dvimetis ar daugiametis, 100–250 cm aukščio, kvapnus žolinis augalas. Stiebai dryžuoti, stori (iki 6 cm skersmens), tuščiaviduriai, apskriti, negiliai vagoti, viršutinėje dalyje šakoti ir šiek tiek plaukuoti, apatinėje dalyje pliki, rausvi, kurį perlaužus išsiskiria baltos spalvos sultys. thumb|left|230px| Vaistinės šventagaršvės lapas Lapai stambūs (iki 80 cm ilgio), šviesiai pilkšvai žali, du ar tris kartus plunksniški, paskutinės eilės lapeliai kiaušiniški arba kiaušiniškai lancentiški, smailiaviršūniai, nuo 5–9 cm ilgio, iki 6 cm pločio, nelygiai pjūkliškai dantyti; viršūninis lapelis dažniausiai giliai triskiautis, o šoniniai dviskiaučiai. Lapų makštys labai didelės, išsipūtusios, rausvos. Žiedynstiebiai ilgi, prie pat žiedyno plaukuoti, su 20–45 plaukuotais stipinais; skraistės nėra; skėtukai rutuliški, su daugeliu linijiškų plaukuotų skraistlapėlių, kurie mažiau kaip pusės žiedkočio ilgio. Skraistės nėra arba ji vienalapė. Vainiklapiai žalsvi arba gelsvi, negiliai iškirpta viršūne. thumb|left|230px| Vaistinės šventagaršvės vaisiaiLiemenėliai žydėjimo metu trumpi, vėliau pailgėja. Žiedai maži, neryškus, žalsvi, gelsvi arba žalsvai balti, skėtis beveik rutuliškas. Vaisius – skeltavaisis. Subręsta rugsėjo mėn. Vaisius elipsiškas, 5–8 mm ilgio, iki 5,5 mm pločio, iš nugaros suplotas; merikarpiai su siūliškomis arba pleištiškomis nugarinėmis briaunelėmis ir plačiomis skiauteriškomis kraštinėmis; kanalėlių daug, jie išsidėstę lyg dviem eilėmis – stambesnieji po briaunelėmis (viena po nugarinėmis ir dvi po kraštinėmis), smulkiasnieji žiedu išsidėstę aplink sėklą; sėkla inkstiško skerspjūvio.
Augavietės
Auga upių pakrantėse (ypač šaltiniuotose), drėgnuose krūmuose, drėgnose pievose, nendrynuose, raistuose.
Paplitimas Lietuvoje: Auga ir Lietuvoje, į kur, kaip manoma, XIV amžiuje pateko iš Skandinavijos šalių. Apyretis, auga nevisuose rajonuose. Augalas yra saugomas tačiau į raudonąją knygą neįtrauktas. Bendras paplitimas: Šiaurės, Vakarų ir Vdurio Europa, Rusijos europinėje dalyje (išskyrus pietinius rajonus), vakarų Sibire, Suomijoje, Švedijoje, Norvegijoje ir Islandijoje, daugiausia šiaurinėse dalyse.
Panaudojimas
Globojamas augalas, turtingas įvairių junginių (organinių rūgščių, eterinių aliejų, rauginių medžiagų). Vartojamas kaip vaistinis (gerklės ir vidurių ligoms), prieskoninis ir maistinis augalas. Kaip daržovė ypač vertinama šiaurėje, nes gerai ir vešliai auga, valgomi jauni stiebai ir lapkočiai, renkami pirmų metų rudenį arba antrų pavasarį. Šaknys ir lapkočiai naudojami saldumynų kulinarijoje ir likerių (Benediktino, Šartrezo tipo) gamyboje, ypač mėgiami Prancūzijoje. Turi organinių rūgščių, eterinių aliejų, kumarinų, rauginių medžiagų. Sėklose yra riebiųjų ir eterinių aliejų, fitoncidų, karotino, askorbo rūgšties. Augalas vaistinis, prieskoninis ir maistinis. Maistui naudojami lapai ir ūgliai. Šventagaršvė kartaus skonio, specifinio aromato. Naudojama aromaterapijoje. Įeina į „Trejų devynerių“ trauktinės sudėtį. Viduramžiais vartota kaip priemonė nuo maro. Gydymui vartojami šakniastiebiai ir šaknys, kurie kasami pirmųjų vegetacijos metų rudenį arba anksti pavasarį; kartais sėklos. Naudojama žarnyno sutrikimams gydyti, skatina šlapimą. Liaudies medicinoje naudota nervų ligoms, nemigai gydyti.
Karinė žvalgyba (Sirija)
Karinė žvalgyba (Shu'bat al-Mukhabarat al-'Askariyya) - Sirijos karinės žvalgybos organizacija, įsteigta 1969 m. , jos pirmtakė buvo tarnyba Deuxième Bureau. Tarnybos būstinė yra Gynybos ministerijos būstinėje Damaske.
Sirijos karinė žvalgyba yra labai įtakinga šalies viduje. Ji pavaldi Sirijos ginkluotosioms pajėgoms, tačiau ją kontroliuoja Sirijos prezidentas.
Sirijos karinė žvalgyba yra atsakinga už: Ji įtariama, kad palaiko įvairias radikalų grupes. Ši tarnyba taip pat stebi režimo disidentų grupes užsienyje.
PFK CSKA Sofiâ
Sofijos CSKA – Bulgarijos futbolo klubas iš Sofijos.
Istorija
Klubas įkurtas 1948 metais. Net 31 kartą klubo istorijoje tapo šalies čempionais.
2015 m. klubo skolos sudarė daugiau nei 15 milijonų eurų, todėl Bulgarijos futbolo federacija 2015 m. birželio 22 d. klubą perkėlė iš elito diviziono į trečią lygą. 2015/2016 m. čempionate Trečiojoje lygoje klubas nesulaukė rimto pasipriešinimo, iš 30 rungtynių 29 kartus šventė pergales, o vieną kartą sužaidė lygiosiomis. 2016/2017 m. pirmenybes klubas turėjo pradėti Antrojoje šalies lygoje, bet po to, kai įsikišo Bulgarijos ministras pirmininkas, išimties tvarka leista dalyvauti elito divizione. Užimta antroji vieta.
Kepalių apylinkė
Kepalių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš dalies Mielaičių apylinkės ir dalies Šlapakių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta Kirnaičių apylinkė. 1988 m. prijungta dalis Stupurų apylinkės.
1995 m. balandį Joniškio rajono savivaldybės tarybos sprendimu Kepalių apylinkės teritorijoje įsteigta Kepalių seniūnija.
Club Atlético Boca Juniors
thumb| Buenos Airių „Club Atlético Boca Juniors“, arba Boca Juniors (tariama „Boka Džunijors“) – Argentinos futbolo klubas, įsikūręs Buenos Airių La Bokos rajone. Namų rungtynes žaidžia Bomboneros stadione.
Istorija
Boca Juniors klubas buvo įkurtas italų imigrantų La Bokos rajone 1905 m. balandžio 3 d.
Nuorodos
800px|center|
Ilgai (Alytus)
Ilgai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Meškasalio ir 6 km į pietus nuo Alovės. Piečiau nuo kaimo telkšo Ilgis.
Gyventojai
thumb|left|240px|Ilgų sodybos
Vilniaus Simono Konarskio gimnazija
Vilniaus Simono Konarskio gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Statybininkų g. 5, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 9000514.
Istorija
Vilniaus vidurinė mokykla Nr. 29 įsteigta Lietuvos TSR švietimo ministro įsakymu Nr. 222, punktas 2. Mokyklos įsteigimo data – 1963 m. liepos 24 d. Mokykloje veikė lenkų ir rusų klasės.
Vilniaus miesto tarybos pirmininko 1993 m. birželio 16 d. potvarkiu Nr. 51 mokyklai suteiktas pavadinimas Vilniaus Simono Konarskio vidurinė mokykla. 2011 m. prie mokyklos prijungta „Kregždutės“ pradinė mokykla. 2019 m. tapo gimnazija.
KossMix
right|thumb|300px|„KossMix“ komanda [[Lietuvos ultimeito čempionatas|Lietuvos ultimeito čempionate]] KossMix – mišrios (mix) sudėties ultimeito komanda iš Vilniaus.
Čepaičiai (Telšiai)
Čepaičiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Varnių.
Sofijos CSKA
Sofijos CSKA – Bulgarijos sporto klubas, turintis įvairių sporto šakų komandas.
Portulakarija
Portulakarija  – šiurpūninių (Didiereaceae) šeimos sukulentinių augalų gentis. Natūraliai auga pietų Afrikoje.
Anksčiau buvo priskiriama portulakinių (Portulacaceae) šeimai. Atlikus filogenetinius testus paaiškėjo, kad visos cerarijų (Ceraria) genties rūšys turi būti priskirtos portulakarijų genčiai.
UAZ-452
thumb|250px|UAZ-452 (Rusija)