cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Albertas Radvila
Šeima
Žmona Ona Ketler Radvilienė (Anna Radziwiłłowa) (1567–1617), Kuršo valdytojo Gotardo Ketlerio duktė. Sūnus Jonas Albertas Radvila (1591–1626 m.) Dukterys Ona ir Kotryna mirė vaikystėje, Barbora Radvilaitė ištekėjo už Mykolo Kiškos.
Nuo 1580 m. Olykos valdytojas, Nesvyžiaus valdytojas. Nuo 1586 m. pirmasis Klecko valdytojas.
Karjera
Išauklėtas kalvinizmo dvasia, kaip ir dauguma Olykos-Nesvyžiaus šakos atstovų, perėjo į katalikybę.
Nuo 1579 m. Lietuvos dvaro maršalka, nuo 1586 m. Lietuvos didysis maršalka. Be to, Kovalevo ir Rumborsko seniūnas.
Ostampas
Ostampas – kaimas Alytaus rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 4 km į šiaurę nuo Simno, prie kelio.
Kisieliškės (Vilnius)
Kisieliškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Rukainių.
Bistrampolis
Bistrampolis – buvęs kaimas Panevėžio rajono savivaldybės pietuose, 15 km į pietus nuo Panevėžio, ryčiau plento. Garsus Bistrampolio dvaras, stovi Bistrampolio knygnešių koplyčia. 2 km į vakarus plyti Bistrampolio miškas.
Etimologija
Bistrampolis yra dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo XVIII–XIX a. Prūsijos dvarininkų Bistramų, kuriems priklausė dvaras, pavardės. Gali būti, kad vietovė pavadinta pagal pirmąjį Bistramų giminės dvarininką, valdžiusį apie 1700 m. – Joną Evaldą Bistramą. , o galbūt nuo XIX a. Panevėžio bajorų maršalkos Karolio Bistramo. ) Iki tol vietovė vadinosi Barklainiai.
Istorija
Sovietmečiu veikė Panevėžio hidromelioracijos technikumo mokomasis ūkis. 1968 m. kaimas prijungtas prie Kučių.
Gakta
Gakta  – iškilumas pilvo apačioje virš lytinių organų, ties gaktine sąvarža. Gaktos poodinis riebalų sluoksnis yra storesnis nei kitur (taip apsaugo gaktikaulį), sulaukus lytinės brandos (dažniausiai iki 16 metų mergaitėms ir 18 metų berniukams) apauga plaukais.
Dėl didesnio iškilumo moters gakta kartais vadinama Veneros kalva (mons veneris). Po menopauzės gaktos iškilumas kiek sumažėja. Tai nulemia sumažėjęs estrogeno lygis.
Gakta – viena iš erogeninių zonų ir intymių vietų.
Ulonai
thumb|166px|right|Lenkų ulonas [[Varšuvos kunigaikštystė]]
Ulonai – lengvosios kavalerijos rūšis atsiradusi XVIII amžiuje. Kareiviai buvo ginkluoti ietimis, pistoletais ar šautuvais. Skiriamasis aprangos ženklas – keturkampė kepuraitė. Prie ieties antgalio tvirtinta vėliavėlė.
Istorija
Ulonų pavadinimas kildinamas iš panašaus turkiško termino. Minimi VI a. istorikų veikaluose, reguliarūs daliniai formuoti nuo XVIII amžiaus. Manoma, kad apie 1730 m. totorių kilmės pulkininko Aleksandro Ulano vadovaujamas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės totorių pulkas pradėtas vadinti pagal savo vado pavardę – ulonais. Vadintis ulonu buvo didelė garbė. Vėliau šis pavadinimas prigijo ir būriams, kuriuose tarnavo ir ne totorių tautybės kariai. Lengvosios kavalerijos būriai ulonais ilgainiui buvo vadinami Lenkijoje, Rusijoje, Prancūzijoje ir net Pietų Amerikoje. Lenkijoje ulonų terminas buvo naudojamas iki 1937 m.
Tarpukario Lietuvos kariuomenėje iki 1940 m. rugsėjo buvo Antrasis ulonų Lietuvos Kunigaikštienės Birutės pulkas. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, pulkas performuotas į Raudonosios armijos 184 šaulių divizijos šaulių pulką. 2013 m. ulonų vardas suteiktas Didžiosios kunigaikštienės Birutės ulonų batalionui.
Įvairiadyglė indigažolė
Įvairiadyglė indigažolė (Indigofera heterantha) – pupinių (Fabaceae) augalų šeimos krūmas. Kilęs iš Himalajų kalnų.
Krūmas nedidelis, iki 1-2 m aukščio. Lapai sudėtiniai, sudaryti iš 13-21 lapelio. Lapeliai elipsiški, 10-15 cm ilgio, pilkšvai žali. Žiemą lapus numeta. Žiedai rožiniai, susitelkę į tankias kekes. Vaisius – ankštis. Mėgsta sausą dirvą, karštį.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Žiedynai
Agros fortas
Agros fortas – XVI amžiaus statinių kompleksas Agroje, Indijoje. 1983 m. paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu. Jį statyti pradėjo Mogolų imperijos valdovas Akbaras Didysis, perkėlęs sostinę iš Delio. Tačiau savo dabartinę išvaizdą jis įgijo tik valdant jo anūkui šachui Džanachui (شاه ‌جهان).
Forto, supamo 21 m aukščio sienos, perimetras yra lygus 2,4 km. Sienos turi dvejus – Delio ir Lahoro vartus. Ši vieta labai reikšminga architektūros istorijai. Čia galima aptikti istoriškai įdomią hinduizmo ir islamo sintezę. Pavyzdžiui, kelete musulmoniškų dekoracijų vietoje tradicinės kaligrafijos įkomponuoti drakonų, paukščių, dramblių atvaizdai.
Dobrogoščas
Dobrogoščas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į rytus nuo Grodzisko, apie 18 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 63 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Čivajus
Čivajus  – miestas Peru, Arekipos departamente, Kolkos slėnyje. Kailjomos provincijos centras. Šalia miesto yra La Kaleros karštosios versmės.
Dėl patogios geografinės pozicijos Čivajus yra viena pagrindinių turistinių bazių, norintiems apžiūrėti Kolkos kanjoną.
Kamau
Kamau  – miestas Vietnamo pietuose, Kamau pusiasalyje, Mekongo deltoje, toliausiai į pietus nutolęs iš visų didesnių Vietnamo miestų. Kamau provincijos administracinis centras. Kamau yra galutinis Vietnamo pagrindinio plento (1A) taškas. Veikia Kamau oro uostas. Veikia chemijos (trąšų) gamykla, dvi šiluminės elektrinės. Verčiamasi žvejyba ir žuvininkyste, Kamau yra pagrindinis šalies krevečių eksporto centras.
Kamau apylinkės pasižymi laukinės gamtos plotais, khmerų šventyklomis.
Istorija
Kolonijiniais laikais Kamau buvo nedidelė gyvenvietė. Vietnamo karo metais netoli miesto buvo svarbi Vietkongo bazė. 1975 m. Kamau tapo provincijos centru.
ICQ
ICQ vartotojai atpažįstami pagal vadinamąjį UIN – „Universal Internet Number“ (universalų internetinį numerį).
Yra sukurta nemažai kitų kompiuterinių programų, daugiau ar mažiau atitinkančių Mirabilis ICQ funkcionalumą, prisijungiančių prie to paties tinklo (pvz., Trillian, Miranda).
Čukibamba
Čukibamba  – miestas Peru, Arekipos departamente, Anduose, 2945 m aukštyje. Kondesujoso provincijos centras.
Vidurio Frankų karalystė
Vidurinė Frankų karalystė, arba Lotaro karalystė − trumpalaikė istorinė karalystė, viena iš trijų Karolingų Frankų imperijos dalių, egzistavusi 843−855 m. Jos teritorijos užėmė imperijos centrinę dalį ir tęsėsi nuo dab. Belgijos šiaurėje iki Italijos pietuose. Karalystė valdė dabartinės Belgijos, rytų Prancūzijos, Liuksemburgo, Šveicarijos, šiaurės ir vidurio Italijos teritorijas. Kitos Frankų imperiją sudariusios karalystės buvo Rytų Frankų karalystė ir Vakarų Frankų karalystė.
Raida
Lotaras I gavo šią karalystę trims broliams padalinus Frankų imperiją. Jam formaliai buvo priskirtas visos imperijos imperatoriaus titulas, ir jo teritorijoje buvo svarbiausi imperijos miestai Achenas ir Roma. Baimindamasis brolių sąmokslo, 850 m. Lotaras perleido karalystės ir imperijos sostą savo sūnui Liudvikui II, o 855 m. prieš mirtį padalino savo valstybę į tris dalis. Pietinę liko valdyti Liudvikas, kur suformuota Italijos karalystė, šiaurinę dalį užvaldė Lotaras II (čia suformuota Lotaringijos karalystė), o vidurinėje dalyje (Provanso karalystėje) liko valdyti jauniausias sūnus Karlas Provansietis.
Evoliucionizmas
Evoliucionizmas – antropologijos, etnologijos, sociologijos teorinė kryptis. Ši teorija visuomenės raidą aiškina evoliucijos požiūriu. Visuomenės pokyčiai suprantami kaip perėjimas nuo paprasčiausių formų prie vis sudėtingesnių. Evoliucionizmas aiškina valstybės, visuomenės ar tautos raidą kaip lėtą kitimo procesą. Visuomenė kaupia, sumuoja ankstesnius laimėjimus, kurie sudaro sąlygas evoliuciniams pokyčiams. Evoliucionizmo idėjos susiformavo XIX a. pab., sąveikoje su Čarlzo Darvino gamtinės evoliucijos idėjomis, bei bendra pozityvizmo ir Apšvietos dvasia.
Evoliucionizmas atsirado britų filosofui, sociologui Herbertui Spenseriui pradėjus taikyti Darvino evoliucionizmą tiriant visuomenę (t. y., sukūrus socialinio darvinizmo prieigą). Kiti svarbūs šios krypties plėtotojai – britai Edvardas Bernetas Tailoras, Džeimsas Freizeris bei amerikietis Liuisas Henris Morganas.
Remiantis vadinamuoju psichinės žmonijos vienovės principu teigta, kad žmonių visuomeninė ir kultūrinė raida užkoduota plėtotis universaliomis pakopomis kylančia linija: nuo pirmykščių į civilizuotas visuomenes (dėl technologijų, pragyvenimo būdų ir priemonių tobulėjimo – pasak Morgano), nuo pirmapradžių į sudėtingas kultūras (dėl pažinimo ir žinojimo tobulėjimo – pasak Tailoro). Evoliucionizmo atstovai pradėjo taikyti vadinamąjį gyvuojančių liekanų, arba atgyvenų, metodą, pagal kurį iš dabartinėse kultūrose ir visuomenėse išlikusių pirmykščių dalykų, nors ir netekusių prasmės, galima rekonstruoti ankstesnes visuomenės evoliucijos pakopas. Plačiai taikė ir lyginamąjį metodą, leidžiantį lyginti atokias ir niekuo nesusijusias visuomenes bei kultūras (pavyzdžiui, senovės graikus su Amerikos indėnais huronais), kaip lygiagrečiai besiplėtojančias dėl vadinamosios žmogiškojo proto raidos viena linija.
Nuo XX a. pr. evoliucionizmas pradėtas smarkiai kritikuoti dėl bandymo be jokių išimčių visas pasaulio pirmaprades visuomenes įsprausti į iš anksto užprogramuoto kopimo pažangos laiptais pakopas, tam tikras iš anksto paruoštas laukinės būklės ar barbarybės stadijas, remiantis kuriuo nors visuomenės ar kultūros aspektu: giminiavimosi forma, technologiniu atradimu ar proto nušvitimu. Evoliucionizmas kai kurių autorių laikomas ir moksliniu rasizmu, nes sutapatina aukštesnę kultūrą su aukštesniu žmogiškumo laipsniu, šiai krypčiai būdingas etnocentrizmas (iš esmės – europocentrizmas). Kaip atsvara evoliucionizmui, antropologijoje įsivyravo kultūrinis reliatyvizmas. Evoliucionizmo iškilimas glaudžiai susijęs su Vakarų kolonializmu, nes anglosaksų filosofinė mintis teigė mokslo ir protestantizmo kaip aukščiausios žmonijos pakopos triumfą ir taip pateisino savo kolonijines praktikas (kaip pagalbą mažiau civilizuotoms kultūroms). XX a. vid. panašiu būdu šios idėjos atgimė kaip modernizacijos projektas.
XX a. vid. evoliucionizmas atgimė kaip neoevoliucionizmas (J. Steward, L. A. White, M. Harris), tebebuvo taikomas marksistų (M. Godelier, R. Rappaport) ir sociobiologų (E. Wilson). Kaip marksistinės ideologijos dalis, evoliucionizmas iki pat XX a. pab. buvo esmiškai vienintelė teorinė prieiga Rytų Europos ir kitose komunistinėse šalyse.
Hainuvkos apskritis
Hainuvkos apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras – Hainuvkos miestas. Apskritis ribojasi su Balstogės, Bielsko, Semiatičės apskritimis ir Gudija. Apskrityje yra 9 valsčiai.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 9 valsčiai:
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII–XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XII–XIV a. iki 1513 m. priklausė LDK Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki Liublino unijos – Palenkės vaivadijai. Po unijos rytinė apskrities dalis ir toliau priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Bresto vaivadijai iki 1795 metų, o vakarinė ir pietvakarinė dalis 1569–1795 m. buvo ATR Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Rytinė apskrities dalis 1795–1796 m. priklausė Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1796–1801 m. Lietuvos gubernijai ir nuo 1801 m. iki 1914 m. priklausė Gardino gubernijai. Vakarinė apskrities dalis 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui ir nuo 1807 m. prijungta prie Rusijos imperijos Balstogės srities. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR Bresto sričiai. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. XXI a. pradžioje pradėtas naudoti dabartinis herbas.
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Koncesija
Koncesija Unter Konzession ( = pripažinti, leisti; particip. perf. pasyv. - concessum) – valdžios ar valdymo institucijos suteiktas leidimas (administracinis aktas, dokumentas), kuriame nustatomos koncesininko (leidimą gaunančio asmens, organizacijos) ūkinės bei komercinės veiklos sąlygos bei įsipareigojimai.
Koncesija taikoma tose srityse, kurios svarbios valstybės bei gyventojų saugumui, paklausaus viešojo turto panaudojimą įtraukiančiose ir kitose specifininėse sferose, kur svarbu kokybiškai tenkinti viešąjį interesą ir išlaikyti kiek įmanoma didesnį prieinamumą. Koncesininkas už išskirtines teises verslo vykdymui moka valstybei fiksuotą arba procentinį mokestį.
Sritys
Valstybė dažniausiai koncesijuoja bendrą įmonių turtą ar veiklą, kurios teršia aplinką, naudoja pavojingas technologijas, gamina pavojingus produktus, užtikrina visuomenės saugumą, pavyzdžiui:
Įprastai valstybių įstatymai draudžia reglamentuoti visuomenės informavimo sferas.
Bitynas
thumb|Bitynas thumb|Mobilus bitynas Bitynas – tai:
Bitynai skirstomi į mėgėjų ir pramoninius. Mėgėjų bitynuose laikoma nuo kelių iki keliolikos bičių šeimų, pramoniniuose – keli šimtai. Pramoniniai bitynai skirstomi į veislininkystės, mokomuosius bei eksperimentinius. Lietuvoje eksperimentinis bitynas įrengtas Lietuvos žemdirbystės institute. Bitynai įrengiami atokiau nuo kelių, didelių vandens telkinių, fermų, sandėlių ir nuo kitų bitynų. Stacionarūs bitynai dažnai būna specialiai įrengti, juose be avilių gali būti:
Amerikinis balfūras
Amerikinis balfūras (Balfourodendron riedelianum) – rūtinių (Rutaceae) šeimos medžių rūšis. Auga Argentinoje, Paragvajuje ir Brazilijoje. Gausiausiai sutinkamas Gran Čiako rytuose, Paranos, Paragvajaus upių baseinuose.
Aukštis iki 18 m, vidutinis augimo tempas 1,6 m per metus. Tai svarbus aukštojo miško medis. Turi poreikį gausiai saulės šviesai, neperneša sausrų.
Amerikinio balfūro mediena intensyviai naudojama baldų gamybai, laminavimui. Lengvai apdirbama, gelsvai baltos spalvos.
Nevarėnų seniūnija
Nevarėnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Telšių rajono savivaldybės šiaurėje.
Kisielka
Kisielka – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km nuo Tverečiaus.
Nevarėnų seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Graikijos krepšinio lyga
ESAKE (ΕΣΑΚΕ) – Graikijos krepšinio klubų asociacija  – asociacija, kuri vykdo Graikijos krepšinio čempionatą, kurį sudaro dvi lygos. Stipriausia lyga vadinasi A1, o antroji Graikijos lyga – A2. Pirmojoje lygoje dalyvauja 14 komandų, antrojoje – 14. Kasmet du praščiausius rezultatus reguliariajame sezone pademonstravę klubai iškrenta į žemesnę lygą, iš kurios į A1 divizioną pakyla jos čempionai bei vicečempionai.
Apóllōn Lemesós
Istorija
Klubas įkurtas 1954 m.
Sudėtis
2020 m. vasario 17 d.
Radastai
Radastai – kaimas Alytaus rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 7 km į šiaurės rytus nuo Simno, prie kelio. Šiauriau kaimo telkšo Žuvintas.
Petronėlė Česnulevičiūtė
Petronėlė Česnulevičiūtė (1925 m. vasario 23 d. Perlojoje, Alytaus apskritis – 2011 m. gegužės 11 d. Vilniuje, palaidota Perlojoje) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, dramaturgė.
Biografija
Mokėsi Utenos, Biržų ir Alytaus gimnazijose. 1943–1945 m. dirbo Perlojos mokykloje. 1945–1949 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultete ir LSSR dramos teatro studijoje. 1949–1953 m. dėstė Šiaulių mokytojų institute. 1953–1963 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1959 m. filologijos mokslų kandidatė. 1963–1988 m. dėstė Vilniaus universitete.
Kapitan Bado
Kapitan Bado – miestas šiauriniame Paragvajuje, Amambajaus departamente, Brazilijos pasienyje. Išsidėstęs Amambajaus Kordiljeroje, 485 m aukštyje, prie Ipanė upės, priešais Brazilijos miestą Koronel Sepukajų. 17,1 tūkst. gyventojų (2002 m.). Žemės ūkis, matės auginimas, medienos apdirbimo pramonė. Prekyba javais.
Miestas įkurtas 1914 m. Iki tol buvo apgyvendintas Brazilijos matės augintojų ir vadintas Ñu Verá. Paragvajiečiai miestą pavadino Trigubo Aljanso karo generolo José Matías Bado garbei.
Šalia Kapitan Bado stūksančiose aukštumose yra gražių krioklių bei senųjų indėnų archeologinių dirbinių.
Zigfrydas. Nibelungų žiedas
Zigridas  – vokiška komedija, kuri pasirodė 2005 m. Režisavo Sven Unterwaldt.
60 (skaičius)
Šį kiekį nurodo žodis kapa, kartais naudojamas skaičiuoti maisto produktus.
Šešiasdešimtainė skaičiavimo sistema
Šumerų ir vėliau Babilono naudota šešiasdešimtainė skaičiavimo sistema kai kur tebetaikoma ir dabar (minučių skaičius valandoje, sekundžių skaičius minutėje, geografinės koordinatės).
Kauno energija
miniatiūra|Vienas iš bendrovės gamybos įrenginių AB „Kauno energija“ – energetikos bendrovė, gaminanti ir tiekianti šilumą Kauno, Kauno rajono bei Jurbarko miestų gyventojams bei organizacijoms. Bendrovė užima didžiąją dalį šilumos gamybos ir tiekimo rinkos administruojamuose miestuose.
Istorija
1963 m. įsteigta Kauno šiluminių tinklų įmonė, kurios pagrindu tapo 1958 metais Petrašiūnų elektrinėje įkurtas šiluminių tinklų cechas.
1971 m. rytinėje miesto dalyje pradėta statyti nauja 160 MW Kauno termofikacinė elektrinė. 1973 m. ji apjungta su Petrašiūnų elektrine.
1994-1995 m. prie Kauno šiluminių tinklų prijungti Šakių šilumos tinklai (įsteigti 1983 m.) ir Jurbarko šilumos tinklai (įsteigti 1984 m.).
1997 m. rugpjūčio 15 d. po AB „Lietuvos energija“ reorganizacijos filialai „Kauno elektrinė“ ir „Kauno šilumos tinklai“ sujungti į specialios paskirties akcinę bendrovę „Kauno energija“ (SPAB „Kauno energija“), kuri 2000 m. pertvarkyta į AB "Kauno energija". AB „Kauno energija“ įregistruota 1997 m. rugpjūčio 22 d.
1998 m. gruodžio 28 d. bendrovė tapo Vertybinių popierių biržos dalyve. Jos akcijos buvo įtrauktos į Nasdaq Vilnius Papildomąjį prekybos sąrašą.
Dolubovo Virembai
Dolubovo Virembai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
FC Mamer 32
Mamerio FC – Liuksemburgo futbolo klubas iš Mamerio.
Kauno energija
Istorija
Vykdant AB „Kauno energija“ valdybos 2006 m. balandžio 24 d. sprendimą, 2006 m. liepos 1 d. VĮ Registrų centras įregistruota dukterinė UAB „Pastatų priežiūros paslaugos“.
Nuo 2010 m. sausio 1 d. bendrovės veikla taip pat apima ir karšto vandens tiekimą Kauno miesto ir rajono, taip pat Jurbarko rajono vartotojams.
FC Mamer 32
Istorija
Klubo ištakos siekia 1932 m., kai buvo įkurtas Jeunesse Mamer. Nuo 1933 m. vadintas Football Club Mamer 32.
Kauno energija
Istorija
2013 m. AB „Kauno energija“ dukterinė UAB „Pastatų priežiūros paslaugos“ pertvarkyta į UAB „Kauno energija NT“.
FC Mamer 32
Istorija
Kai nacistinė Vokietija 1940 m. okupavo Liuksemburgą, klubas vadintas Fußballklub Mamer. Nuo 1944 m. vėl naudojamas Football Club Mamer 32 pavadinimas.
Kauno energija
Istorija
2020 m. gegužės mėnesio duomenimis, AB „Kauno energija“ dirbo 379 darbuotojai.
FC Mamer 32
Istorija
Ilgą laiką rungtyniavo žemesniuose divizionuose.
2006 m. pateko į aukščiausią šalies lygą, bet joje įsitvirtinti nepavyko ir buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Kauno energija
Apie bendrovę
Kaune ir Kauno rajone AB „Kauno energija“ eksploatuoja apie 440 km šilumos tiekimo vamzdynų. Jurbarke - apie 12,7 km.
FC Mamer 32
Istorija
2013–2014 m. Pirmame divizione, pirmoje serijoje buvo stipriausi. Po sezono perkelti į antrą pakopą.
Kauno energija
Apie bendrovę
Savo pagamintą ir nupirktą šilumą bendrovė integruotais ir lokaliniais šilumos tiekimo tinklais tiekia 117 tūkst. buitinių vartotojų ir apie 3,5 tūkst įmonių ir organizacijų.
FC Mamer 32
Foussball Éierepromotioun (II)
nuo 2014–2015 m. rungtyniavo Foussball Éierepromotioun (antroje pakopoje).
Kauno energija
Apie bendrovę
Pagrindinis bendrovės akcininkas – Kauno miesto savivaldybė. AB „Kauno energija“ yra Lietuvos šilumos tiekėjų asociacijos, Lietuvos elektros energetikos asociacijos ir Kauno krašto pramonininkų ir darbdavių asociacijos narė. Taip pat bendrovė yra Lietuvos atsakingo verslo asociacijos LAVA narė bei Jungtinių Tautų „Pasaulinio susitarimo“ narė.
Suomijos administracinis suskirstymas
thumb|220px|right|Suomijos regionai (nuo [[2011 m)]]
Kauno energija
Bendrovės vadovai
1963 m. - 1999 m. pirmuoju įmonės vadovu buvo Antanas Šležas.
Grakščioji indigažolė
Grakščioji indigažolė (Indigofera potaninii) – pupinių (Fabaceae) augalų šeimos krūmas. Kilęs iš Kinijos, Korėjos.
Krūmas nedidelis, 1,5-2,5 m aukščio. Lapai sudėtiniai, sudaryti iš smulkių elipsiškų, šviesiai žalių lapelių. Žiemą lapus numeta. Žiedai smulkūs, rožiniai, susitelkę į kekes. Vaisius – ankštis. Pakankamai atsparus šalčiui, gali augti įvairioje dirvoje.
Suomijos administracinis suskirstymas
Suomija yra suskirstyta į 19 regionų (, SV landskap), kurie savo ruožtu skirstomi į:
Regionai
Regionai Suomijoje atsirado kaip antro lygmens administracinis vienetas, t. y. grafysčių (provincijų) padalinys. 2010 m. sausio 1 d. jas panaikinus, jie tapo pirmo lygmens administraciniu vienetu. 2011 m. Rytų Ūsima prijungta prie Ūsimos regiono.
FC Mamer 32
Foussball Éierepromotioun (II)
2021–2022 m. Promotion d'Honneur (antroje pakopoje) buvo ketvirtoje vietoje. Dėl galimybės rungtyniauti aukščiausioje lygoje žaidė pereinamąsias rungtynes. Pagrindinis laikas baigėsi lygiosiomis 2-2, o baudinių serijoje rezultatu 4-2 nugalėjo US Hostert, kuris išsaugojo vietą elito divizione.
Grakščioji indigažolė
Šaltiniai
thumb|left|250px|Žiedynai
Vidutinis baltasis garnys
Vidutinis baltasis garnys (Ardea intermedia) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis.
FC Mamer 32
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia Stade François Trausch – futbolo stadione, kurio talpa 2,6 tūkst. žiūrovų. Stadiono veja – dirbtinė danga.
Vidutinis baltasis garnys
Jo perimasis plotas plyti nuo rytų Afrikos per visą pietų Aziją iki pat Australijos. Jis dažniausiai suka lizdus kolonijomis kartu su kitais gentainiais, dažniausiai ant medžių šakų ar krūmų. Deda nuo dviejų iki penkių kiaušinių, o perimų kiaušinių dydis varijuoja priklausomai nuo regiono.
Ši rūšis (kaip nurodo pavadinimas) yra vidutinio dydžio palyginus su didžiuoju garniu arba mažesniais baltaisiais garniais kaip mažasis baltasis garnys, nors dydžiu vidutinis baltasis garnys artimesnis mažajam baltajam garniui. Paukštis yra maždaug 90 cm ilgio, plunksnos visiškai baltos, kojos juodos, o garnio snapas yra geltonas bei siauras. Besiporuojantys paukščiai gali turėti rausvą arba juodą snapą, žaliai geltoną odą bei daugiau palaidų plunksnelių ant krūtinės bei uodegos, taip pat blyškų geltonį arba raudonį kojų viršuje (regioninė variacija). Abiejų lyčių paukščiai išoriškai panašūs.
Suomijos administracinis suskirstymas
Istorinės provincijos (iki 1634 m.)
thumb|200px|Tradicinės Švedijos-Suomijos provincijos
Vidutinis baltasis garnys
Vidutinis baltasis garnys tyko grobio sekliuose pajūrio ar gėluose vandenyse, įskaitant potvynio užlietus laukus. Paukštis minta žuvimi, vėžiagyviais ir vabzdžiais.
Suomijos administracinis suskirstymas
Istorinės provincijos (iki 1634 m.)
Suomijos teritorijai priklausant Švedijai, ji buvo administruojama pagal Švedijos Karalystės principus, t. y. čia įkurtos žemės ir provincijos (, SV landskap). Suomijos pietinė dalis buvo valdoma kaip Osterlandas, kuriame buvo 6 provincijos: Alandų salos, Tikroji Suomija, Karelija, Nylandas, Sakunta, Savonija ir Tavastija. Vidurinė ir Šiaurinė Suomija buvo administruojama kaip Norlandas, kuriame buvo Ostrobotnija ir dalis Laplandijos.
Vidutinis baltasis garnys
Skirtumai nuo Didžiojo garnio
Neporavimosi sezono metu spalvos yra panašios, bet vidutinis baltasis garnys yra mažesnis, kaklo ilgis šiek tiek mažesnis už kūno ilgį, taip pat jis turi nežymiai kupolišką galvą, ir trumpesnį bei plonesnį snapą. Didysis baltasis garnys savo ruožtu turi žymią garbaną netoli kaklo vidurio. Vidutinis baltasis garnys linkęs žingsniuoti stačiai su į priekį ištiestu kaklu. Didysis garnys pasižymi didesne ištverme, dažnai pasirenka palenktą į šoną „vienaakę“ pozą.
Suomijos administracinis suskirstymas
Istorinės provincijos (iki 1634 m.)
Istorinės provincijos, net po oficialaus panaikinimo XVII a. išlaikė vietinę tapatybę, kultūrą, dialektus. Nors Suomijoje jos neturi oficialaus pripažinimo, iki dabar vaidina svarbų vaidmenį šalies kultūrinėje įvairovėje.
Vidutinis baltasis garnys
Skirtumai nuo Mažojo garnio
Mažieji garniai turi gelsvas pėdas. Jie dažnai bėga paskui žuvį sekliuose vandenyse. Poravimuisi pasirengę paukščiai turi „tuoktuvines“ plunksneles galvos gale.
Suomijos administracinis suskirstymas
Grafystės (1634–2010 m.)
thumb|upright|right|1776 m.: 1: Turku ir Pori, 4: Vaasa, 10: Oulu, 14: Nyland ir Tavastehus, 15: Kymmenegård, 16: Savolax ir Karelia thumb|upright|left|1996 m.: 1: Turku ir Pori, 2: Uusimaa, 3: Häme, 4: Vaasa, 5: Kymi, 6: Mikkeli, 7: Centrinė Suomija, 8: Kuopio, 9: Šiaurės Karelija, 10: Oulu, 11: Lapija, 12: Åland Po administracinės reformos Švedijos karalystėje, landskapus oficialiai pakeitė grafystės (, SV län), ir šio pavadinimo administracinis vienetas egzistavo iki 2010 m. Grafystės buvo vien tik administracinio skirstymo obejektai ir neatitiko kultūrinių bei lingvistinių ypatumų.
Vidutinis baltasis garnys
Skirtumai nuo Mažojo garnio
thumb|left|210px|Garnys įprastu sezonu
Suomijos administracinis suskirstymas
Grafystės (1634–2010 m.)
Grafysčių skaičius Suomijos teritorijoje keitėsi administracinių reformų pagrindu. Švedijos Karalystės valdomoje Suomijoje XVII–XIX a. jų buvo 5: Turku ir Pori grafystė, Nylando ir Tavastehuso grafystė, Vasos grafystė, Kimenegordo grafystė, Savolakso ir Karelijos grafystė, Viborgo ir Nysloto grafystė, Oulu grafystė ir Keksholmo grafystė (pastaroji buvo prarasta Rusijai 1721 m.). XIX a. pradžioje šios grafystės perėjo Rusijos imperijai ir pradėtos vadinti gubernijomis.
1917 m. susikūrus nepriklausomai Suomijai, ji buvo suskirstyta į 8 grafystes (Hemės, Kuopio, Mikelio, Turku ir Pori, Uusima, Vasa ir Viipuri, Oulu). 1921 m. trumpam sukurta Pečengos grafystė. 1936 m. nuo Oulu atskirta Lapija.
1947 m. Viipuri grafystės didžiąją dalį užėmus Rusijai, jos likučiai pervardinti kaip Kymi grafystė. 1960 m. reformos metu buvo suformuotos dvi naujos grafystės: Šiaurės Karelija (atskirta nuo Kuopio) ir Centrinė Suomija.
Po 1998 m. reformos Suomijoje tuo metu egzistavusių 13 grafysčių skaičius buvo sumažintas: jos sujungtos tarpusavyje į 6 grafystes. 2010 m. sausio 1 d. visos grafystės nustojo egzistuoti. Vietoje jų svarbiausiu administraciniu vienetu tapo regionai.
Alandų salose kalbama tik švediškai, jos yra arčiau Švedijos nei Suomijos ir turi plačia autonomiją bei vyriausybę. Kitos provincijos taip pat turi regionines ministerijas:
Kauno energija
Bendrovės vadovai
1999 m. - 2000 m. įmonei vadovavo Romualdas Skabickas.
2002 m. - 2004 m. - generalinis direktorius buvo Kęstutis Mindaugas Juozaitis.
2004 m. - 2008 m. - bendrovei vadovavo Aleksandras Sigitas Matelionis.
2008 m. lapkričio 24 d. - 2018 m. gruodį bendrovei vadovavo technikos mokslų daktaras Rimantas Bakas.
Nuo 2020 m. kovo mėnesio bendrovei vadovauja Tomas Garasimavičius.
Medingieji augalai
miniatiūra|Melilotus albus - baltažiedis barkūnas Medingieji augalai (, медоносы; ) – augalai, kurie išskiria cukringus skysčius, kuriuos gali rinkti bitės ir paversti medumi.
Bitynai įrengiami tose vietose, kur yra daug medingų augalų, arba aviliai ar bitidės nuvežami ten, kur žydi medingieji augalai. Dalis medingųjų augalų yra laukiniai, dalis – kultūriniai. Laukinių medingųjų augalų želdynai (liepynai, viržynai, avietynai kirtavietėse) yra vertingas gamtos išteklius bitininkystėje. Želdynas su ornitochoriniais ir medingais augalais teikia lankytojui terapinę naudą, atlieka dekoratyvinę funkciją, jame besilankantys vabzdžialesiai paukščiai atlieka sanitarinę funkciją, o bičių suneštas medus duoda ir praktinę naudą.
Erdvėlaivio kariai 3: plėšikas
Erdvėlaivio kariai 3: plėšikas  – 2008 m. JAV mokslinės fantastikos filmas; filmų „Erdvėlaivio kariai“ ir „Erdvėlaivio kariai 2: federacijos didvyris“ tęsinys. Filmą režisavo ir scenarijų parašė pirmų dviejų filmų scenarijaus autorius Edward Neumeier. Filme vaidino Casper Van Dien, atlikęs pagrindinį vaidmenį ir pirmajame filme.
Šaohao
Šaohao (少嗥, 少皜, 少皞, 少皋 pinyin: Shaohao) – Kinų mitologijos kultūrinis herojus ir legendinis valdovas, valdęs tarp Huangdi ir Džuansiu. Jo kitas vardas buvo Dži (摰). Kartais jis priskiriamas penkiems imperatoriams.
Šaohao rytuose
Dievybės mitologija artimai susijusi su dongyi tautomis, gyvenusiomis į rytus nuo vidurio lygumos. Kai kuriuose mituose Šaohao vaizduojamas kaip dongyi lyderis, valdęs iš sostinės Qufu (曲阜). Netoli tos vietos yra legendinis Šaohao kapas.
Taip pat pasakojama, kad Šaohao rytuose (Rytų jūroje) buvo sukūręs Šaohao karalystę, kurioje valdininkais buvo paukščiai: tam tikros paukščių rūšys prižiūrėjo metų seką, penkios balandžių rūšys rūpinosi švietimu, karyba, visuomeniniais reikalais, bendrais reikalais, teisėsauga, penkios fazanų rūšys rūpinosi amatais, o devynios kurapkų rūšys – žemės ūkiu. Nors nėra tiesioginių šaltinių, spėjama, kad pats dievas taip pat turėjo paukščio pavidalą.
Kšemianuchos radijo ir televizijos bokštas
Kšemianuchos radijo ir televizijos bokštas  – radijo ir televizijos bokštas, esantis ant Kšemianuchos kalno, 232 m aukštyje.
Šaohao
Šaohao rytuose
Šaohao priskiriamas muzikinių instrumentų se ir cin sukūrimas. Teigiama, kad vėlesnis imperatorius Džuansiu padėjo Šaohao valdyti šalį.
Šaohao - Vakarų imperatorius
Vėlesniais laikais jis susietas su Huangdi, ir identifikuojamas kaip vyriausias Huangdi sūnus Xuanxiao (玄囂). Mitologija teigia, kad Huangdi paskyrė jį Vakarų imperatoriumi, kur jis su savo sūnumi Žušou (metalo dievybe) valdė iš Čangliu kalnų ir kontroliavo saulėlydžius.
Kitas Šaohao sūnus Goumangas tapo rytų imperatoriaus Taihao padėjėju. Šaohao palikuonimis taip pat laikomi lanko ir strėlių išradėjas Banas, Minjuano vietovės dvasia Beifa, Imuguo šalies gyventojai ir kt. . Jo sūnus Jiaoji (蟜極) žinomas kaip imperatorių Diku ir Jao tėvas.
Kšemianuchos radijo ir televizijos bokštas
Televizija
Analoginės televizijos programos išjungtos 2013 metų birželio 17 dieną. Skaitmeninė televizijos programos:
Šaohao
Šaohao - Vakarų imperatorius
Vienas vėlyvųjų mitų pasakoja, kad Šaohao buvo dangaus deivės Huange ir Veneros palikuonis.
Kšemianuchos radijo ir televizijos bokštas
Radijas
PR24 planuojama siųstuvą ant 88,7 MHz 0,2 kW galią.
Rytų Vokietijos vyrų futbolo rinktinė
Rytų Vokietijos vyrų futbolo rinktinė – Rytų Vokietijai atstovavusi nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliavo Rytų Vokietijos futbolo asociacija. Rinktinė dalyvavo 1 pasaulio čempionate, tačiau nė karto nežaidė žemyno čempionate. Po 1990 m. įsijungė į Vokietijos futbolo rinktinę.
69 (skaičius)
Chemijoje – tulio atominis skaičius.
Kas? Kur? Kada?
'''Kas? Kur? Kada?''' – intelektinis TV žaidimas, kuriame šešių žinovų komanda žaidžia prieš žiūrovus, bandydama atsakyti į šių atsiųstus klausimus. Žaidimo metu transliuojama visa vienos minutės trukmės žinovų diskusija iki atsakant. Taigi galima stebėti sprendimo kelią bei komandos darbą. Atrinkti klausimai reikalauja mąstymo ir efektyvaus turimų žinių pritaikymo – pasyviai atsiminti nepakanka.
Istorija
Lietuvoje licenciją kurti šį žaidimą turi televizija TV3.
Dinamika (mechanika)
Klasikinės ir reliatyviosios mechanikos dėsniai sutampa tik tada, kai materialių taškų greičiai daug mažesni už šviesos greitį vakuume.
Jėga
Jėga – vektorinis dydis, kuriuo matuojamas mechaninis poveikis arba kūnų sąveika. Jėga matuojama niutonais . Jėgos pagal poveikio sritį skirstomos į išorines ir vidines. Išorinių jėgų priežastis nėra nagrinėjamai sistemai priklausančių kūnų sąveikos padarinys. Jei išorinių jėgų atstojamoji lygi 0, tai tokia sistema vadinama inertine.
Masė ir tankis
Masė – skaliarinis dydis, inertiškumo matas. Kuo kūno masė didesnė, tuo jis inertiškesnis. Pavyzdžiui, sunkvežimis yra inertiškesnis nei lengvasis automobilis, nes jo masė didesnė. Masė matuojama kilogramais ([m] = 1 kg). Praktikoje dažnai naudojami kartotiniai masės matavimo vienetai:
Tankis – skaliarinis dydis, kuris parodo konkrečios medžiagos masės ir tūrio santykį. Matuojamas kilogramais kubiniam metrui . Taip pat dažnai matuojama gramais kubiniam centimetrui .
Tankį, tūrį ir masę sieja formulė:
Visuotinės traukos dėsnis
Visuotinės traukos dėsnį 1687 metais suformulavo Izaokas Niutonas. Jis teigia, kad du kūnai traukia vienas kitą jėga, kurios dydis (modulis) tiesiogiai proporcingas jų masių sandaugai ir atvirkščiai proporcingas atstumo tarp kūnų kvadratui:
Kosminių kūnų judėjimas. Kosminiai greičiai
Palydovas – bet koks gamtinis objektas, tam tikra orbita skriejantis apie kitą (astronominį) objektą (pvz., planetą). Jo greičio skaitinę vertę galime surasti pagal formulę:
! Formulės išvedimas. Apskritimu judančio kūno pagreitis lygus:
Kadangi pagal antrąjį Niutono dėsnį jėga lygi masės ir pagreičio sandaugai, galime rasti kokia jėga turi būti traukiamas kūnas, kad jis galėtų skrieti apskritimine orbita:
Naudodamiesi Niutono visuotinės traukos dėsniu galime rasti, kokia jėga planeta traukia kūną:
Sulyginę skirtingas jėgos išraiškas, ir išsireiškę greitį gausime mūsų ieškomą formulę.
Nagrinėjant Žemės palydovus išskiriamos trys kosminių greičių „rūšys“:
Keplerio dėsniai
Keplerio dėsniai – trys dėsniai, aprašantys planetų judėjimą.
Vengrija
Vengrija  – valstybė Centrinėje Europoje. Vengrija ribojasi su Slovakija šiaurėje, Ukraina šiaurės rytuose, Rumunija rytuose ir pietryčiuose, Serbija pietuose, Kroatija ir Slovėnija pietvakariuose ir Austrija vakaruose. Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Budapeštas. Kiti didieji miestai yra Debrecenas, Segedas, Miškolcas, Pėčas ir Dėras.
Istorija
200px|left|thumb|Vengrijos Karalystė, 1867–1920
Romos imperijos laikotarpiu regionas į vakarus nuo Dunojaus vadintas Panonija. Po Vakarų Romos imperijos žlugimo spaudžiant germanų genčių migracijai, Didžiojo tautų kraustymosi laikotarpiu į Europą atvyko daugybė migruojančių genčių. Vieni iš pirmųjų atvykėlių buvo hunai, kurie vadovaujant Atilai sukūrė savo galingą imperiją.
Tradiciškai teigiama, kad Vengrijos valstybę įkūrė Árpád, kuris atvedė madjarus į Panonijos lygumas IX a. 1001 m. susikūrė Vengrijos karalystė. 1241–1242 m. Vengriją nusiaubė totoriai-mongolai. XV a. Vengrija savo regione ėmė vaidinti svarbų vaidmenį. XVI a. šalį užkariavo Osmanų imperija, turkų neužimtas dalis aneksavo Austrija, kurios valdovai buvo karūnuoti ir kaip Vengrijos karaliai. Iš Osmanų imperijos įtakos Vengrija išsivadavo tik XVIII a. pradžioje po karo su turkais. 1687 m. vengrų didikų susirinkimas paskelbė Vengrijos karūną priklausančią Habsburgams, o po 3 m. į Vengriją inkorporuota Transilvanija.
1867 m. kovo 15 d. Austrija pertvarkoma į dualistinę Austrijos-Vengrijos valstybę. Vengrijai priklausė Kroatija, Transilvanija, Slovakija.
1918 m. lapkričio 3 d. Austrijos – Vengrijos imperija žlugo ir Vengrija paskelbė nepriklausomybę.
Triptikas
thumb|right|240px|[[Džovanis Belinis|Džovanio Belinio triptikas]] thumb|right|240px|Vitražo triptikas Triptikas ( 'trigubai sudėtas') – tai viršutinė puošnaus altoriaus dalis iš 3 paveikslų, iš kurių vidurinysis yra nejudantis, šoniniai gali būti varstomi; meno kūrinio (tapybos, grafikos, skulptūros) kompozicija iš 3 dalių; 3 panašios kompozicijos, artimos viena kitai siužetu, tema, idėja.
Vengrija
Istorija
1919 m. kovo 21 d. paskelbta Vengrijos Tarybų Respublika. Valdžią Vengrijoje paėmė komunistai, vadovaujami Bėlos Kuno (Béla Kun). 1919 m. balandžio mėn. Antantės inspiruotos Čekoslovakijos ir Rumunijos vyriausybės prieš Vengrijos Tarybų Respubliką pasiuntė savo kariuomenę, kuri 1919 m. gegužės mėn. užėmė į rytus nuo Tisos upės esančias Vengrijos žemes.
Triptikas
Istorija
Triptikų taikymo mene pradžia laikomas ankstyvasis krikščioniškasis viduramžių menas – tuomet tai buvo paplitusi paveikslų, kabinamų prie bažnyčių altorių, kūrimo praktika. Jais buvo puošiamos sienos aplink altorius Europoje ir tolesniuose kraštuose. Savo darbais šiuo stiliumi garsėjo bažnytinio vitražo meistrai. Žymūs to meto tapytojai, skulptoriai savo darbuose taip pat naudojo triptiką.
Vengrija
Politinė sistema
thumb|200px|left|Parlamento pastatas, [[Budapeštas]]
Vengrija yra parlamentinė respublika, jos vyriausybė atskaitinga parlamentui.
Administracinis suskirstymas
Administraciniu-teritoriniu požiūriu šalis suskirstyta į 19 medžių. Sostinė Budapeštas turi atskiro vieneto statusą. Vengrijos apskritys (skliausteliuose nurodomi jų centrai):
Triptikas
Pavyzdžiai
Triptiko muzikoje pavyzdžiai:
Vengrija
Geografija
thumb|300px|
Vengrija – valstybė esanti centrinėje Europoje. Šiaurės vakaruose kalnų virtinė skiria Didįjį Alfeldą nuo Mažojo Alfeldo. Šiaurės vakaruose yra Uždunojės kalnai, o vakarinė Vengrijos siena ribojasi su Alpėmis. Kalnų grandinė nusidriekusi išilgai šiaurinės Vengrijos sienos. Aukščiausias yra Matros kalnuose esantis Kėkeš (Kékes) kalnas, kurio aukštis yra 1015 m.
Didžiausia Vengrijos upė yra Dunojus, kurios ilgis šalies teritorijoje – 410 km. Tisa, kita Vengrijos upė, teka iš šiaurės rytų į pietus 580 km ilgio vaga. Didžiausias Vengrijoje yra Balatono ežeras, kuris yra labai seklus ir jo ilgis apie 70 km.
Vengrijos rytuose (Alfelde) yra miškastepių, kurios vadinamos pustomis. Tačiau jose lietaus pakanka, todėl didžiuma įdirbtos.
Vengrijos dirvožemis įvairus. Lygumose vyrauja juodžemiai ir aliuviniai, tačiau vietomis aptinkama ir mažiau derlingų smėlingesnių dirvožemių. Kalvotose vietovėse vyrauja rudieji miškų dirvožemiai.
Vengrijos klimatas – žemyninis, todėl čia žiemos būna šaltos, o vasaros – karštos. Sausį temperatūra visoje šalyje būna minusinė, o liepos vid. temperatūra – 20 °C. Šalies centre, Budapešte, vidutinė sausio temperatūra būna -0,6 °C, o vidutinė liepos temperatūra – 22.2 °C. Vengrijoje per metus vid. iškrenta 635 mm kritulių.
Vengrijos naudingųjų iškasenų resursai yra kuklūs. Šalis daugiausia turi akmens anglies. Šalies pietryčiuose kasama juodoji anglis, tačiau jos nepakanka vidaus poreikiams. Yra nustatyta, kad rusvosios anglies vietomis yra šiaurinių kalnų pakraščiuose. Šalies pietuose ir vakaruose yra naftos ir gamtinių dujų telkinių. Gamtinių dujų taip pat yra ir rytuose. Vengrija eksportuoja boksitą – gausiausią metalo rūdą Vengrijoje.
Ekonomika
Lietuvos ir Vengrijos prekybos apyvarta 2002 m. sudarė 310,1 mln. Lt (89,81 mln. EUR), prekybos balansas buvo neigiamas: 106,1 mln. Lt (30,73 mln. EUR).
Interneto pokalbių programa
Interneto pokalbių programa – kompiuterinė programa skirta tiesioginiam bendravimui (paprastai tekstinėmis žinutėmis) internetu.
Interneto pokalbių programos skiriasi nuo elektroninio pašto tuo, kad bendraujama realiame laike ir dažniausiai pokalbių programa rodo kada vienas ar kitas dalyvis yra prisijungęs prie interneto ir įjungęs pokalbių programą. Interneto pokalbių programos turi ir galimybę palikti žinutes „išėjęs“, kurios veikia panašiai kaip telefono atsakiklis.
Šiam tikslui yra sukurta daug skirtingų interneto protokolų:
Yra nemaža pokalbių/greitų pranešimų programų, kurios gali bendrauti ne vienu, o daugeliu iš aukščiau paminėtų protokolų. Pidgin populiariausia atviro kodo programa, realizavusi visus aukščiau išvardintus protokolus. Be Pidgin yra ir daugiau tokių universalių programų, pvz., Miranda. Google taip pat išleido savo pokalbių programą Google Talk. Ji naudoja Jabber protokolą, kuriuo leidžiami ir pokalbiai balsu.
Vengrija
Žemės ūkis
Daugiau kaip pusė Vengrijos žemių yra tinkamos žemdirbystei. Vengrijoje vyrauja derlingi juodžemiai, o kadangi vegetacijos laikotarpiu orai šilti ir gausiai lyja, Vengrijos žemės ūkis klesti. Čia auginami vaisiai ir daržovės, javai ir vynuogės.
Demografija
Dešinėje pusėje esantys duomenys labiau atspindi religijų priėmimą nei praktiką. Mažiau nei 12 % vengrų dalyvauja bažnytinėse pamaldose bent kartą per savaitę ir mažiau nei 50 % bent kartą per metus. Apie 30 % vengrų iš viso netiki Dievu. Pasak 2005 m. apklausos, 44 % Vengrijos gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“, 31 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 19 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“ (likę 6 % neatsakė).
Vengrai sudaro 94,4 % šalies gyventojų. Didžiausias mažumų grupes sudaro čigonai (2,1 %), vokiečiai (1,2 %), slovakai (0,4 %), kroatai (0,2 %), rumunai (0,1 %), ukrainiečiai (0,1 %) ir serbai (0,1 %). Bet pasak kai kurių neoficialių skaičiavimų, čigonai sudaro net 10 % populiacijos. Dėl istorinių priežasčių (Trianono sutarties) nemažas skaičius vengrų gyvena aplinkinėse valstybėse, daugiausiai Rumunijoje (Transilvanijoje), Slovakijoje ir Serbijoje (Voivodinoje). Taip pat nemažai vengrų yra Ukrainoje, Kroatijoje (daugiausiai Slavonijoje), Austrijoje (Burgenlande) bei Slovėnijoje (Prekmurjė regione).
Gyventojų amžiaus struktūra (2000 m. apskaičiavimai) :
Vyresnių nei 15 m. žmonių raštingumas (2003 m. apsk.): 99,4 % (99,5 % vyrams 99,3 % moterims).Vidutinė numatomo gyvenimo trukmė skaičiuojant nuo gimimo (2006 m. apsk.): 72,66 metų (68,45 vyrams, 77,14 moterims). Šiuo metu mirtingumas Vengrijoje yra didesnis nei gimstamumas, todėl gyventojų skaičius mažėja.
Kalbos
Oficiali kalba yra vengrų, kuri yra gimtoji 93,6 % gyventojų ir kurią iš viso moka 99,8 % populiacijos. Tai finougrų kalbų grupei priklausanti kalba, gimininga suomių ir estų kalboms. Anot 2001 m. surašymo, iš užsienio kalbų populiariausios yra vokiečių ir anglų kalbos, kurias moka, atitinkamai, 10,2 % ir 9,8 % gyventojų. Tiesa, pasak 2005 m. ES apklausos, kurioje buvo taikomi švelnesni kalbos mokėjimo kriterijai, vokiškai susikalbėti sugeba 25 %, o angliškai – 23 % gyventojų, neskaitant tų, kuriems šios kalbos yra gimtosios.
Kultūra
Europoje Vengrija žinoma savo literatūros, muzikos ir tapybos kūriniais bei mokslo pasiekimais. XIX a. pradėjo kilti Vengrijos literatūrinis lygis. Amžiaus pradžioje populiariausi poetai buvo Danielius Berženis (Berzsenyi Dániel) ir Mihajus Čokonais Vitezas (Csokonai Vitéz Mihály), taip pat Andrašas Dugoničius (Dugonics András), parašęs sėkmingiausią to laikotarpio romaną. Kiti talentingi rašytojai: M. Jožika (Jósika Miklós), J. Etvešas (Eötvös József). M. Vioriošmartis (Vörösmarty Mihály) rašė romantinius eilėraščius ir poemas. Karojus Kišfaludis (Kisfaludy Károly) redagavo literatūrinius leidinius ir rašė pjeses. Žymiausi amžiaus lyrikai buvo Š. Petefis (Petőfi Sándor) ir J. Aranis (Arany János), o I. Madačo (Madách Imre) poema „Žmogaus tragedija“ buvo išversta į daugybę pasaulio kalbų.
Žymiausi XX a. pradžios vengrų rašytojai buvo Ž. Moricas (Móricz Zsigmond), M. Lendelis (Lengyel Menyhért), D. Sabo (Szabó Dezső) ir M. Kafka (Kaffka Margit), kuri buvo pirmoji reikšmingesnė moteris vengrų literatūroje. Svarbiausi šio amžiaus poetai yra E. Ady ir A. Jožefas.
Vengrų mokslininkams, tarp kurių yra pasaulyje gerai žinomi Džordžas von Bekesis (Békési György) ir Edvardas Teleris (Teller Ede), buvo paskirtos kelios Nobelio premijos.
Vengrija turi didelį liaudiškos muzikos palikimą. Liaudies muzika buvo interpretuota čigonų, kurie sudarė tradicinius liaudiškus orkestrus. Vengrų kompozitoriai Bela Bartokas (Bartók Béla) ir Zoltanas Kodajus (Kodály Zoltán) pateikė liaudišką muziką žymiai modernesne ir patrauklesne forma, nors šiuos kompozitorius labiau išgarsino jų pačių sukurti kūriniai. Vengrijoje gimęs žymus XIX amžiaus kompozitorius Ferencas Listas kūrė įkvėptas šios šalies liaudies muzikos.
Vengrijos tapyba nėra taip pripažinta kaip jos literatūra arba muzika. Žinomiausias XIX amžiaus vengrų dailininkas buvo M. Munkačis (Munkácsy Mihály). Kai kuriuose to meto vengrų dailininkų darbuose jaučiama prancūzų įtaka.
Išvystytas menas, šokiai ir kulinarija.
Nuorodos
Bendros nuorodos:
Žemėlapiai:
Veliuonos dvaras
Veliuonos dvaras – dvaras, stovintis Veliuonoje. XIX a. pradžios klasicistinės architektūros paminklas. Išlikęs parkas, Zaleskių koplyčia. Veliuonos dvaro sodybos fragmentai patenka į Veliuonos miestelio istorinę dalį. Sodybos teritorijos pietinėje dalyje yra Veliuonos kapinynas.
Istorija
miniatiūra|240px|left|Dvaras žiemą Apie XVI a. viduryje Žygimantas Augustas miestelį užrašė B. Radvilaitei. Vėliau dvarą valdė karalienė Bona Sforca, XVIII a. – Žemaičių seniūnas J. Poniatovskis, o Poniatovskiams užsitraukus caro nemalonę bendradarbiaujant su Napoleonu dvaras perduotas bajorų Zaleskių („Lubicz” herbo) lietuviškos šakos nuosavybei. Jie čia 1818–1820 m. pastatė medinius klasicizmo stiliaus dvaro rūmus ir įveisė parką. 1909 m. dvarą nupirko P. Vakselis. Po I pasaulinio karo čia veikė pradinė mokykla, 1948–1978 m. vidurinė mokykla. Po Nepriklausomybės atgavimo dvarą atgavo paveldėtoja Olga Vakselytė-Larson-Švarc. Nuo 1994 m. dvare veikė Veliuonos krašto istorijos muziejus. Dvaras buvo neprižiūrimas Kanadoje gyvenančios savininkės ir 2016 m. liepos 23 d. muziejus išsikėlė, nes jame esančios nuomojamos patalpos tapo netinkamos muziejui.
2021 m. duomenimis, privatiems asmenims priklausantis dvaras buvo prastos būklės, reikalavo kapitalinio remonto.
Parkas
Veliuonos parkas įkurtas buvusioje dvarvietėje. Jo svarbiausias akcentas – iš kitų kraštų atvežti medžiai – juodosios ir veimutinės pušys, didžioji tuopa, glaustašakis ąžuolas, sidabrinė liepa, raudonasis klevas, lenktašakis uosis, europinis maumedis, du reti gelsvažiedžiai tulpmedžiai (25 m aukščio ir 76–80 cm skersmens).
Ševronas
Ševronas  – V ar Λ pavidalo ženklas heraldikoje, kariniuose (ir sukarintų organizacijų) skiriamuosiuose ženkluose, architektūroje.
Senovės istorija
Ševronai aptinkami ankstyvajame mene, pvz., keraminių indų ornamentuose ir uolų piešiniuose. 1800 metais pr. m. e. ševronų tipo ornamentus naudojo Kretos Knoso rūmų keramikoje.
Spartos valstybė, kitaip Lakedemonija, naudojo didžiąją raidę lambda (Λ) ant savo skydų kaip skiriamąjį ženklą.
Ševronai heraldikoje
thumb|right|150px|[[Gules|Raudona gegnė sidabriniame lauke]] Ševronas yra viena iš heroldinių figūrų heraldikoje, paprasta geometrinė figūra, naudojama herbuose. Ševronai paprastai būna dvejopi – smaigaliu į viršų (lietuviškai vadinami gegne) ir smaigaliu žemyn.
Ševronai gali būti modifikuotos išvaizdos, pvz., su figūriniais kraštais ar sumažinti. Sumažintas ševronas vadinasi ševronelis.
Ševronai imti naudoti jau ankstyvojoje heraldikoje, ypač Normandijoje. Skandinavijoje ševronus vadino spar, vienas ankstyvųjų skandinaviškų ševronų buvo didiko Arvid Gustavsson Sparre herbe.