cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tikrieji gandrai
Rūšys
Tarptautinė ornitologų sąjunga pasaulio paukščių klasifikacijos v12.2 versijoje, tikrųjų gandrų (Ciconia) gentyje išskiria 7 rūšis ir 5 porūšius:
Tikrieji gandrai Lietuvoje
Lietuvoje savaime gyvena dvi rūšys:
Svetlahorsko rajonas
Svetlahorsko rajonas – rajonas pietryčių Baltarusijoje, Gomelio srityje. Centras – Svetlahorskas.
Šiaurės Kaukazo Tarybų Respublika
Šiaurės Kaukazo Tarybų Respublika - valstybinis darinys Šiaurės Kaukaze, RTFSR dalis, įkurtas siekiant sutvirtinti Tarybų valdžią regione Rusijos pilietinio karo metu, egzistavęs 1918 m.
Svetlahorsko rajonas
Istorija
Rajonas įkurtas 1924 m. kaip Paryčų rajonas su centru Paryčuose, 1961 m. pervadintas Svetlahorsko vardu.
Šiaurės Kaukazo Tarybų Respublika
Respubliką 1918 m. liepos 7 d. paskelbė I Šiaurės Kaukazo Tarybų suvažiavimas, vykęs Jekaterinodare (dabartinis Krasnodaras).
Respublika buvo sudaryta suliejant Kubanės ir Juodosios jūros Tarybų Respubliką, Stavropolio Tarybų Respubliką ir Tereko Tarybų Respubliką.
Sostinė buvo Jekaterinodaras, o kai 1918 m. rugpjūčio 17 d. jį užėmė A. Denikino vadovaujama Savanorių kariuomenė, sostinė buvo perkelta į Piatigorską.
1918 m. pabaigoje didžiąją dalį respublikos teritorijos užėmė baltagvardiečiai, todėl gruodžio mėnesį Rusijos VCVK nutarimu buvo panaikinta.
Belgijos oro komponentas
Belgijos oro komponentas  – Belgijos ginkluotųjų pajėgų dalis, buvusios Belgijos Oro pajėgos.
Įkūrimas
Belgijos Oro pajėgos buvo įkurtos 1909 m. kaip Belgijos armijos šaka, vadinta Compagnie des Ouvries et Aérostiers. Jų formavimuisi didelę reikšmę turėjo karaliaus Alberto I susidomėjimas kariniu lėktuvų panaudojimu.
1910 m. trys belgai leitenantai gavo piloto pažymėjimus. Tai buvo du artilerijos leitenantai Baudoin de Montens d’Oosterwyck ir Alfred Sarteel bei pirmas būsimas aviacijos leitenantas Georges Nelis.
Linkas
Linkas – graikų mitologijoje minimas Skitijos karalius. Eleusino karaliaus sūnus Triptolemas atvyko pas Linką pamokyti įdirbti žemės, nes vykdė deivės Demetros įsakymą. Bet Linkas panoro atimti iš Triptolemo žemdirbystės mokytojo šlovę, nužudydamas Triptolemą. Tačiau Demetra sukliudė Linkui nužudyti Triptolemą ir jį nubaudė paversdama lūšimi.
Belgijos oro komponentas
Įkūrimas
1911 m. pavasarį būsimosios Belgijos oro pajėgos įsteigė savo karinę aviacijos mokyklą, kurioje dirbo penki pilotai, du mechanikai ir stalius.
1912 m. rugsėjo 12 d. pilotas vyr.leitenantas Nelis ir stebėtojas leitenantas Stellingwerff buvo pirmieji europiečiai, kurie lėktuve šaudė kulkosvaidžiu į antžeminį taikinį. 1913 m. lapkritį Nelis D. Britanijoje demonstravo aviacinį Levio kulkosvaidžio panaudojimą. D. Britanija priėmė Liuiso kulkosvaidį aviacijos ginkluotėn, o belgai nepriėmė, todėl prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui Belgijos aviacija turėjo tik žvalgybinius lėktuvus.
Dabartinė Oro komponento ginkluotė
thumb|Belgijos [[F-16 Fighting Falcon.]] thumb|Belgijos Westland Sea King Mk48 RS01. thumb|RQ-5 bepilotis orlaivis thumb|Transportinis [[Embraer ERJ 135 leidžiasi.]]
Aloriečiai
Aloriečiai (orang alor, orang barangusa) – Pietryčių Azijos tauta, gyvenanti Indonezijoje, Mažosiose Sundos salose, Aloro ir Pantaro salų šiaurėje ir šiaurės vakaruose. Populiacija – apie 25 tūkst. žmonių. Aloriečių kalba priklauso Floreso–Lembatos kalbų šakai (austronezinės kalbos). Tikintieji – musulmonai sunitai, išlikę senųjų papročių. Priklauso Ambono–Timoro tautų grupei. Aloriečiai susidarė į Aloro ir Pantaro salas migruojant austroneziečiams bugiams, makasarams, javiečiams, ternatiečiams, Soloro salos gyventojams. XVII–XVIII a. iš makasarų perėmė islamą. Iki XX a. vid. turėjo savo karalius (radžas).
Verčiasi daugiausia prekyba, žemdirbyste, žvejyba. Išvystę medžio drožybą. Gyvenvietės įsteigtos pakrantėse, linijinio plano. Kultūriškai aloriečiai artimi kitoms „prekybinėms tautoms“.
Skiriamos 7 patrilinijinės giminės, besijungiančios į dvi brolijas („žemės valdovų“ ir „vėlesnių atėjūnų“). Tikyboje svarbūs drakonai-nagai.
Ingeborg Sergeant
220px|miniatiūra|Ingeborg 1989 m. Eurovizijoje
1989 m. Ingeborg daina „Door de wind“ buvo pasirinkta kaip Belgijos daina 34-oje „Eurovizijoje“, kuri įvyko Lozanoje, Šveicarijoje. Antrus metus iš eilės šalies daina nepasitvirtino, jame užėmė 19 vietą iš 22 dalyvių.
1990 m. Ingeborg pradėjo dirbti kaip VTM televizijos vedėja. Ji pristatė laidas „Blind Date“, „All You Need is Love“, „Bluff!“ ir „Schuif Af!“, kurią ji vedė iki 2006 m. Nuo 1999 m. dirba jogos ir meditacijos mokytoja.
Ištekėjusi už Roland Keyaert, turi vieną vaiką (g. 1994 m.).
Šalbalis
Šalbalis  – upė Gvatemaloje ir Meksikoje; Lakantuno dešinysis intakas (Usumasintos baseinas). Prasideda Kičės departamente, Kučiumataneso kalnagūbryje. Aukštupyje teka į šiaurę tarpukalnių slėniu (lygiagrečiai su Iškano upe). Toliau pasuka į šiaurės rytus ir vingiuoja tropinėmis džiunglėmis apaugusia lyguma, sudaro meandras (lygumoje upė vadinama Šaklbaliu – Río Xaclbal). Pačiame žemupyje kerta Gvatemalos-Meksikos sieną ir už kelių kilometrų įteka į Lakantuną.
Prie upės įsikūrę keletas indėnų kaimų.
Žytkavičų rajonas
Žytkavičų rajonas – rajonas pietryčių Baltarusijoje, Gomelio srityje. Centras – Žytkavičai.
Gyvenvietės
Yra 2 miestai – Turovas ir Žytkavičai.
2019 m. pasaulio fechtavimo čempionatas
2019 m. pasaulio fechtavimo čempionatas – 81-asis geriausių pasaulio fechtavimo sportininkų čempionatas, kuris vyko liepos 15 d. – liepos 23 d. Vengrijos mieste Budapešte.
Julian Bartoszewicz
Julijanas Bartuševičius (1821 m. sausio 17 d. – 1870 m. lapkričio 5 d.) – lenkų literatūros istorikas, pedagogas.
Ankstyvieji gyvenimo metai, studijos ir veikla
thumb|200 px|right|Atminimo lentelė ant Julijano Bartuševičiaus vardo gatvės namo Varšuvoje
Julijanas Bartuševičius (pavardė gali būti verčiama kaip Bartusevičius arba Bartoševičius) gimė 1821 m. sausio 17 d. Palenkės Bialoje profesoriaus Adomo Bartuševičiaus (kilusio iš Puponių kaimo, Kupiškio raj. arba Svirnų kaimo, Ukmergės valsčiuje) ir jo žmonos Amelijos šeimoje.
Baigė Varšuvos gimnaziją. Nuo 1839 m. Julijanas Bartuševičius studijavo Sankt Peterburgo universitete Istorijos–filologijos fakultete. Universitete kartu su Janu Barčevskiu (būsimuoju lenkų rašytoju, leidėju) jis įkūrė studentų biblioteką, prižiūrimą studentų.
Baigęs universitetą nuo 1842 m. iki 1863 m. dirbo istorijos mokytoju Varšuvos berniukų gimnazijoje, vėliau provincijos gimnazijose. Dirbdamas Varšuvos gimnazijoje kartu užėmė Varšuvos miesto bibliotekos vyriausiojo bibliotekininko pareigas.
Pervedimo dirbti į provinciją priežastimi tapo leidinyje „Varšuvos biblioteka“ išspausdinta publikacija apie Jeleną Ivanovną (Maskvietę), Ivano III dukterį, kuri buvo Lenkijos karaliaus Aleksandro žmona. Rusijos valdininkų cenzūra šią publikaciją pripažino netinkama, užgavusią rusų nacionalinius interesus. Visas laikraščio „Varšuvos biblioteka“ tiražas buvo išimtas iš apyvartos ir konfiskuotas.
Nuo 1853 m. Julijanas Bartuševičius buvo Imperatoriškosios geografų draugijos narys, nuo 1857 m. – Vilniaus archeologijos komisijos narys.
Bendradarbiavo su nelegaliu laikraščiu „Dzwon Duchowy” (1863 m.).
Tarp Julijano Bartuševičiaus mokinių buvo būsimasis rašytojas Henrikas Senkevičius.
Mokslinė veikla
1860–1870 m. Julijanas Bartuševičius buvo Poznanės Mokslo bičiulių draugijos garbės narys.
Julijanas Bartuševičius parašė Mikalojaus Koperniko biografiją, kuri buvo išleista kartu su rinktiniais Koperniko darbais 1854 m. Varšuvoje. Dėl šios biografijos Bartuševičius tapo žinomas ir užsienyje.
Tyrinėjo Lenkijos viduramžius, vėliau XVIII amžiaus istoriją. Publikavo straipsnius žurnaluose „Varšuvos biblioteka”, „Niezabudce”, „Księdze Świata”, „Przeglądzie Naukowym” и „Tygodniku Ilustrowanym”.
San Marino futbolo varžybos 2023–2024 m.
San Marino futbolo varžybos 2023–2024 m.
Finalo rungtynės dėl čempionų vardo
<...>
Finalo rungtynės
<...>
Pilaitės piliakalnis
Pilaitės piliakalniu (kalnu) vadinama:
Žlobino rajonas
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Žlobinas, vienintelė miesto tipo gyvenvietė – Strešynas.
Šiaurės Kaukazas
Šiaurės Kaukazas ( av. Хьундасеб Кавказ) arba Prieškaukazė  – geografinė ir istorinė Rusijos sritis nuo Juodosios ir Azovo jūrų iki Kaspijos jūros
Geografija
thumb|left|300px|Šiaurės Kaukazą ir [[Užkaukazė|Užkaukazę sudarančios valstybės ir Rusijos Federacijos subjektai]] Šiaurės Kaukazo regionas sudaro ilgą siaurą juostą. Geografinės regiono ribos yra Azovo jūros Kerčės sąsmauka (vakaruose) ir Kaspijos jūra (rytuose). Didžiojo Kaukazo kalnagūbris regioną skiria nuo Pietų Kaukazo. Tėra dvi perėjos, istoriškai jungusios Šiaurės Kaukazą su pietiniu – Darialio tarpeklis (Osetijoje) ir Derbento perėja (palei Kaspijos jūrą). Vakarinėje dalyje regionas apima ir dalį žemių į pietus nuo Didžiojo Kaukazo, iki Psou upės, kuri atskiria nuo Abchazijos. Šiaurinė riba yra Kumos-Manyčiaus įduba, kuri skiria nuo Ponto stepės.
Regiono pietinė dalis kalnuota, bet į šiaurę leidžiasi į žemumas, kurių didžiausia – Kubanės žemuma. Svarbiausia regiono upė yra Kubanė, kurios baseinas apima didžiąją dalį Prieškaukazės. Rytiniame Šiaurės Kaukaze svarbiausia upė yra Terekas. Regionas labai svarbus savo žemės ūkiu (žemės ūkio naudmenos užima daugiau kaip 70 % teritorijos).
Šiaurės Kaukaze yra šie Rusijos federacijos subjektai : thumb|Kaukazo etninės grupės
Etninė įvairovė ir subregionai
Šiaurės Kaukazas yra etniškai mišriausias Rusijos regionas. Čia aptinkamos tautos kalba kalbomis, kurios priklauso keturioms skirtingoms kalbų šeimoms. Tradiciškai jis dalinamas į šiuos smulkesnius kultūrinius regionus: Tarp minėtųjų tautų įsimaišę gyvena tiurkų tautelės balkarai, karačiajai, kumykai, nogajai.
Senovė
thumb|left|Graikų kolonijos Kryme Šiaurės vakarų Kaukazo ir Šiaurės rytų Kaukazo kalbomis kalbančios grupės yra laikomos regiono seniausiais gyventojais, kurie čia apsigyveno pirmųjų žmonijos migracijų laikais. Dėl kalnuoto reljefo pietinėje krašto dalyje susiformavo didžiulė kalbinė ir kultūrinė įvairovė. Vietos tautos išpažino savitas pagonybės formas. IV tūkst. pr. m. e. didžiojoje regiono dalyje klestėjo bronzos amžiaus Maikopo kultūra.
Senovės graikai visą regioną laikė Skitijos, o vėliau – Sarmatijos dalimi. Jie labiausiai pažinojo dvi regiono tautas, kurios glaudėsi prie Juodosios jūros: sindus Tamanės pusiasalyje bei Sindikoje ir zygus  Zyche. Čia V a. pr. m. e. jie pradėjo kurti kolonijas, ir svarbiausi jų miestai buvo Fanagorija, Hermonasa ir Gorgipija. Šios kolonijos sukūrė tarpusavio sąjungą, kuri žinoma kaip Bosforo karalystė, valdžiusi didžiąją dalį Sindikos ir teritorijas Kryme. Karalystėje klestėjo heleniška kultūra.
108 m. pr. m. e. Bosforo karalystė atiteko helenizuotai Ponto karalystei, o šios karalius Mitridatas VI davė ją valdyti savo sūnui. Kuomet Mitridatas 63 m. pr. m. e. pralaimėjo Romos imperijai, Bosporo karalystė tapo jo paskutine priebėga. Tačiau ir čia pralaimėjęs prieš romėnus, jis nusižudė. Taip Bosporo karalystė tapo Romos kliente.
Valdant romėnams, pro Tamanės pusiasalį į Šiaurės Kaukazą plito helenistinė kultūra ir Krikščionybė. Vėlesniais laikais čia krikščionybę skleidė Lazika ir Iberija. Tačiau šiame atokiame regione civilizacija tvirtinosi sunkiai, o vietos gyventojai išlaikė daug pagoniškų papročių ir tikėjimų.
Viduramžiai
thumb|left|Kaukazo valstybėlės 1000 m.
Pirmaisiais mūsų eros amžiais Šiaurės Kaukazą pasiekė indoeuropiečiai alanai, kurie paėmė kontrolę didelėje regiono dalyje. Jie įsitvirtino Osetijoje, tarp zygų ir didojų. VIII a. regioną kontroliavo Chazarų kaganatas.
Kuomet 965 m. chazarus sumušė Kijevo Rusios kunigaikštis Sviatoslavas, sumenko vieninga regiono kontrolė ir susidarė prielaidos konsoliduotis smulkioms vietos valstybėlėms. Chazarai liko kontroliuoti vakarinę Kaspijos jūros pakrantę, o kalnuotoje krašto dalyje valstybingumą sukūrė Alanija, Dzurdzukija, Didoja, Chunzija(Sariras), Lakzas, Cirkasija. Helenizuotus Sindikos miestus paėmė Kijevo Rusia, kuri čia įkūrė Tmutarakano kunigaikštystę.
Tiurkizacija ir islamizacija
thumb|Kaukazo valstybės 1530 m. XI a. kontrolę regione perėmė tiurkai kipčiakai (kumanai), sukūrę didelę nomadų imperiją Ponto stepėje. XIII a. juos pakeitė mongolų Aukso Orda, o šiai suirus – Krymo ir Astrachanės chanatai. Nors lygumų teritorijas kontroliavo šios klajoklių valstybės, tačiau kalnuotosios krašto dalies tautoms pavyko išsaugoti nepriklausomybę ar bent jau autonomiją nuo didžiųjų imperijų.
Tiesa, stipriai keitėsi etninė krašto sudėtis: iš tiurkiškų imperijų šiaurėje į Šiaurės Kaukazą migravo įvairios tiurkiškai kalbančios gentys, tokios kaip kumykai, nogajai, balkarai, karačiajai ir kt.
Be to, keitėsi ir krašto religija: krikščionybę keitė Islamas. Pirmiausia Islamas ėmė plisti iš pietų, pro Derbento perėją, todėl jau XIII a. pabaigoje šią naują religiją priėmė daug Dagestano tautelių. Jų tarpe iškilusi lakų valstybėlė su centru Gazikumuche tapo aktyvia naujosios religijos propaguotoja, kuri skleidė Islamą krikščioniškame ir pagoniškame krašte. Jie rengė karo žygius net į Gruziją į pietus nuo Kaukazo bei į Cirkasiją. XV a. Islamas tapo vyraujančia krašto religija, nors išlaikyta ir daug pagoniškų tikėjimų.
Krašto islamizaciją pabaigė XVI a. Šiaurės Kaukazo didžiąją dalį nukariavusi Osmanų imperija. Osmanai į kraštą skverbėsi ir per Juodąją jūrą, taip nukariaudami Cirkasiją, tiek per Derbento perėją, taip užimdami Dagestaną.
Rusijos imperijoje
thumb|Kaukazo šalių nukariavimas XIX a. Nuo XVIII a. Šiaurės Kaukaze vis aktyvesnė tapo Rusijos imperija. Po 1768–1774 m. Rusijos-Turkijos karo, į jos orbitą buvo įtraukta visa Ponto stepė, Krymas ir Šiaurės Kaukazas. Rusija įsitvirtino teritorijose iki Kubanės upės. Jekaterina II skatino kolonistų kazokų kėlimąsi čia. Nuo to laiko Kubanės regione gyvena reikšmingos ukrainiečių mažumos. 1778 m. nukariavus nogajų žemes, jos įjungtos kaip Kaukazo gubernija ir buvo sparčiai rusifikuojamos.
1859 m. galutinai palaužtas čečėnų ir dagestaniečių pasipriešinimas, o 1864 m. nugalėjus cirkasus, visas Šiaurės Kaukazas buvo prijungtas prie Rusijos imperijos. Tuo metu sutvarkyta regiono administracija ir sukurti administraciniai vienetai: Kubanės sritis, Juodosios jūros apskritis (nuo 1896 m. gubernija), Tersko sritis, Dagestano sritis. Kartu su Pietų Kaukazo administraciniais vienetais Šiaurės Kaukazas sudarė Kaukazo kraštą, administuojamą vietininko. Šiaurės vakarinėje regiono teritorijoje buvo Stavropolio gubernija.
Keitėsi krašto tautinė sudėtis. Šiaurinės tiurkiškos krašto tautelės (ypač nogajai) buvo sparčiai asimiliuojamos čia keliantis ukrainiečių ir rusų kolonistams. Ypač tragiško likimo susilaukė ilgiausiai Rusijos imperijai priešinęsi cirkasai. Po jų pralaimėjimo buvo nutarta daugelį jų per Juodąją jūrą iškeldinti į Osmanų imperiją. Turkai šiuos musulmonus priėmė pas save, dažniausiai apgyvendindami vietoj ištremiamų į Balkanus krikščionių bulgarų. Išvytų cirkasų skaičius skirtingais paskaičiavimais siekė 200–300 tūkst. žmonių. Į ištuštėjusią Cirkasiją kėlėsi ukrainiečių ir rusų kolonistai.
1917–1990 m.
Į regioną 1942 m. buvo įsiveržęs Trečiasis Reichas, tačiau greitai atsitraukė. Sugrįžęs Stalino režimas nubaudė kai kurias tautas už bendradarbiavimą su nacistais. Persekiojimą ypač patyrė balkarai, čečėnai ir ingušai.
Po 1990 m.
Per Rusijos imperijos ir TSRS valdymą regione dauguma tapo rusai bei ukrainiečiai. Tačiau rytinė regiono dalis vis dar buvo etniškai mišri, gyvenama vietinių tautų. Šis faktorius, taip pat netiksliai nustatytos autonomijų sienos inspiravo etninius konfliktus, tokius kaip osetinų-ingušų konfliktas. Prasidėjus perestroikai, kai kurios šių tautų pradėjo išsivadavimo judėjimą. Prie jo prisidėjo politinis islamizmas ir pagalba iš užsienio musulmonų organizacijų. thumb|Pasiūlyta Kaukazo emyrato teritorija ir administraciniai vienetai Aktyviausi šioje kovoje buvo čečėnai, 1991 m. paskelbę nepriklausomą Čečėnų Ičkerijos respubliką. Kadangi Rusija nepripažino šios valstybės, o čečėnai siekė išplėsti nepriklausomybės judėjimą į kitus Šiaurės Kaukazo regionus, 1994 m. Rusija pradėjo karą. Šis truko dviem etapais, 1994-96 ir 1999–2009 m. Pirmojo karo metu, nepaisant didžiulės technologinės persvaros, Rusijai nepavyko įvesti stabilumo ir užsitikrinti pozicijų. Karas baigėsi tik nužudžius prezidentą Dudajevą, bet nepasiekus aiškesnio susitarimo. Antrojo karo veiksmai baigėsi 2000 m., galutinai įvedus Rusijos kontrolę, bet aktyvus partizaninis čečėnų pasipriešinimas tęsėsi iki 2009 m.
Be to, visame Šiaurės Kaukazo regione dažni teroristiniai išpuoliai. 2007 m. radikalieji čečėnų separatistai, vadovaujami Dokka Umarov paskelbė virtualią Šiaurės Kaukazo musulmonų valstybę Kaukazo emyratą, kuri būtų nepriklausoma teokratinė islamiška valstybė, valdanti visą Šiaurės Kaukazo regioną.
Kėdainių Kauno gatvės kapinės
Kėdainių Kauno gatvės kapinės – Kėdainių miesto (naujosios) kapinės. Jos yra didžiausios mieste – užima 90 000 m² plotą. Yra pietrytinėje miesto pusėje, Kauno gatvėje (kelyje ), Nevėžio slėnyje, netoli kairiojo upės kranto. Pėsčiųjų taku per Vaivorykštės tiltą patogiai pasiekiamas miesto centras. Iš pietų supa pušynas.
Senesnė dalis – šiaurinė, apsodinta tujomis, kapai daugiausia XX a. vid. Pietinė dalis naujesnė. Yra medinis kryžius tremtinių atminimui. Jis skirtas visiems Kėdainių rajono žmonėms, išvežtiems į Sibirą ir likusiems ten amžinam poilsiui. Atidengtas 1989 m. birželio 14 d., minint Gedulo ir vilties dieną. Kryžiaus pastatymu rūpinosi rajono Tremtinio klubas, lėšų aukojo ir viso rajono žmonės. Paminklą – puošnų kryžių su Kristaus atvaizdu ir dviem angelų skulptūromis iš šonų – sukūrė Vytautas Ulevičius. Po Kristaus kojomis iškaltas įrašas: „Tremtyje žuvusiems lietuviams atminti, kėdainiečiai, 1989.VI.14“
2010 m. balandžio 10 d. kapinės nuniokotos vandalų, išversta ~250 paminklų.
Kapinėse palaidoti
thumb|left|180px|XIX a. kapas
Kitos Kėdainių kapinės
Kėdainių miesto seniūnijoje veikiančios kitos kapinės: Miesto seniūnijos žinioje yra neveikiančios kapinės:
Stéphane Lefebvre
Jis 2014 m. laimėjo Jaunių ir trečios grupės pasaulio ralio čempionatą ir pelnė pirmuosius taškus 2015 m. Vokietijos ralyje, vairuodamas Pasaulio ralio automobilį.
Douwe Bob
Douwe Bob Posthuma (g. 1992 m. gruodžio 12 d. Amsterdame) – olandų dainininkas ir dainų autorius, Nyderlandų atstovas 2016 m. Eurovizijos konkurse.
Stéphane Lefebvre
WRC rezultatai
* Sezonas dar vyksta.
Douwe Bob
Išgarsėjo 2012 m. laimėjęs projektą „Geriausias dainininkas-dainų kompozitorius Nyderlanduose“. Jo debiutinis albumas „Born In a Storm“ buvo išleistas 2013 m., o po jo sekė ir 2015 metais išleistas „Pass It On“ albumas, iškart užkariavęs šalies topų viršūnes. Po itin sėkmingo kūrinio „Hold Me“, kurį įrašė kartu su Anouk, pasirodė ir vasaros hitas „Sweet Sunshine“. Dainininko sritis – folk ir kantri muzika.
Akciabrskis
Akciãbrskis (arba Oktiabrskis) – miesto tipo gyvenvietė pietryčių Baltarusijoje, 36 km į pietryčius nuo Glusko. Rajono centras.
Istorija
Nuo 1507 m. minima Rudobielka arba Karpilovka. XIX a. ji buvo Rudobielkos valsčiaus centras Babruisko apskrityje. Po I pasaulinio karo buvo įkurta sovietų partizanų Rudobielkos respublika. 1954 m. gyvenvietė pavadinta Akciabrskiu, jai suteiktos miesto tipo gyvenvietės teisės.
David Bryan
David Bryan Rashbaum (g. 1962 m. vasario 7 d.), dar žinomas kaip David Bryan – amerikiečių muzikantas, roko grupės Bon Jovi klavišininkas.
David užaugo muzikalioje šeimoje, jo tėvas, Eddie Rashbaum grojo trimitu. Būdamas septynerių metų, David pradėjo mokytis groti pianinu. Jis buvo pirmasis Bon Jovi narys, kurį Jon Bon Jovi pakvietė prisijungti prie grupės.
Grupėje Bryan dažnai dainuoja pritariamojo vokalo partijas, kai kuriuose gyvuose Bon Jovi koncertuose jis atlieka pagrindines vokalo partijas dainoje „In These Arms“.
1990 m. rugpjūčio 25 d. jis vedė savo vidurinės mokyklos laikų mylimąją April McLean. Kartu jie susilaukė trijų vaikų: dvynių Gabrielle Luna ir Colton Moon (g. 1994 m. kovo 10 d.) bei Tyger Lily (g. 2000 m. balandžio 24 d.). Pora išsiskyrė 2004 m.
Su Bon Jovi
Studijiniai albumai
Kanilija
Kanilija  – miestelis Gvatemaloje, Kičės departamento pietryčiuose. Savivaldybės centras. Verčiamasi kukurūzų, bananų, tropinių vaisių auginimu. Veikia plytinė. Su aplinkinėmis gyvenvietėmis Kaniliją jungia tik negrįsti, vietinės reikšmės keliai.
thumb|left|250px|Majų miesto liekanos
Kuokštinė grifolė
Kuokštinė grifolė (Grifola frondosa) – kempiniečių eilei, priklausantis valgomas grybas. Dėl savo retumo yra saugotinas ir įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Lietuvoje dar vartojamas kitas šio grybo pavadinimas, tai Kuokštinis sėdis. Ji reta ne tik Lietuvoje, bet ir visoje Europoje. Lietuvoje ši grybų rūšis saugoma nuo 1992 metais, žinoma tik apie 30 jos radimviečių. Gausiausios šių grybų populiacijos yra nustatytos Punios šile, Kauno ąžuolyne, Žemaitijos nacionaliniame parke ir Dūkštų ąžuolyne (Neries regioniniame parke). Didžiausios grėsmės šiam retam grybui – senų ąžuolų kirtimas bei negyvos medienos iš miškų šalinimas. Jaunas valgomas (šviežias, džiovintas, raugintas). Sukelia baltąjį medienos puvinį.
Išvaizda
Vaisiakūniai dideli, 20-50 cm skersmens ir tiek pat aukščio, sudaryti iš daugybės smulkių, netaisyklingų, banguotų, suplaišiojusiais kraštais, atsišakojusių iš bendro koto, pusiau vėduokliškų, 4­ -10 cm skersmens, kepurėlių. Kepurėlės tamprios, iki 1 cm storio, banguotais kraštais, koncentriškai raukšlėtos, gelsvai pilkos, senesnės – pilkai rudos spalvos. Viršutinė kepurėlės pusė plaušuota, susiraukšlėjusi, kreminė, ochrinė ruda arba pilkai ruda, su smulkiais baltos spalvos vamzdeliais. Kotas baltas, plikas, šakotas, 1,5-3 cm ilgio. Trama balta, plaušinga, malonaus grybų kvapo, kartoko skonio. Sporos taškuotos (jų masė balta), 5-7x4-5 μm. Sendamos kepurėlės paruduoja. Grybai dideli, kartais sveria iki 20 kg.
Augavietė
Šis grybas auga, mišriuose su ąžuolais miškuose, daugiausia prie senesnių ąžuolų kamienų arba kelmų, pievose su senais ąžuolais ir parkuose (dažniausiai šiaurinėje medžių pusėje). Lietuvoje rastas augantis tik ant ąžuolų, kitose Europos šalyse aptinkamas ir ant kitų lapuočių.
Brahinas
Brãhinas (arba Braginas, ) – miesto tipo gyvenvietė pietryčių Baltarusijoje, 119 km į pietvakarius nuo Gomelio. Rajono centras.
Istorija
XX a. buvo miestelis Rečycos apskrityje, Brahino valsčiaus centras, čia veikė dvi stačiatikių cerkvės, keli palivarkai.
Robertas Šarknickas
Robertas Šarknickas (g. 1974 m. gruodžio 7 d. Kaune) – pedagogas, teatro ir kino aktorius, režisierius, Alytaus miesto politikas. Yra labdaros akcijų, socialinių seminarų rengėjas, kino ir teatro projektų atlikėjas.
Biografija
Patekęs į Kauno kūdikių namus, augo be tėvų, nuo 14 metų gyveno ir mokėsi įvairiuose Lietuvos vaikų globos namuose Šiauliuose ir Rokiškio rajone, Obeliuose. 1989 m. tęsė mokslus Alantos žemės ūkio mokykloje Molėtų rajone. 1996 m. uždarbiavo statybose Vokietijoje.
1996–2003 m. dirbo Alytaus miesto teatre. 2003 m. baigė Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje bakalauro studijas (mokėsi Dalios Tamulevičiūtės kurse). 2014 m. įgijo pedagogo pažymėjimą. 2003–2015 m. dirbo mokytoju Alytaus Šv. Benedikto ir Adolfo Ramanausko-Vanago gimnazijose, Panemunės vidurinėje mokykloje.
2006–2009 m. dirbo vyriausiuoju Alytaus rajono etnografu. 2015–2016 m. Alytaus miesto tarybos narys.
Nuo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys.
Kūrybinė veikla
2006 ir 2009 m. – Alytaus miesto kultūros premijos laureatas.
Notėnų II tvenkinys
Notėnų II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Skuodo rajone, Notėnų gyvenvietės šiauriniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Notės upę (Salanto intakas) 13,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,32 km, plotis – iki 0,08 km. Yra nedidelė salelė. Altitudė 90 m. Krantai daugiausia žemi, apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui – dirbami laukai.
Tico Torres
Hector Samuel Juan "Tico" Torres (g. 1953 m. spalio 7 d.) – amerikiečių muzikantas, roko grupės Bon Jovi būgnininkas.
Ankstyvoji muzikinė karjera
Tico Torres gimė 1953 m. spalio 7 d. Niujorke, augo Naujajame Džersyje. Jo tėvai kilę iš Kubos, Tico turi seseri Opi.
Jaunystėje Tico žavėjo džiazo muzika. Prieš prisijungdamas prie grupės Bon Jovi, jis grojo būgnais studijiniuose „Franke and the Knockouts“, Pat Benatar, Chuck Berry, Cher, Alice Cooper ir Stevie Nicks įrašuose. Grodamas grupėje „Phantoms's Opera“, Tico susipažino su Alec John Such. Šios draugystės dėka, 1983 m. jis priimtas į Bon Jovi.
Kita veikla
Be muzikos, Tico atrado ir kitą savo pomėgį bei talentą – tapybą. Jis yra savamokslis tapytojas, savo piešiniuose vaizduoja kasdienio gyvenimo scenas, gyvenimą su grupe. Viename iš Bon Jovi dainos „Who Says You Can't Go Home“ klipų nufilmuota trumpa scena, kurioje grupės nariai Jon Bon Jovi, Richie Sambora ir David Bryan dažo kambario sieną vientisa geltona spalva, o šalia, ant kitos sienos, Tico piešia menišką namą, apsuptą didele raudona širdimi.
Jis taip pat yra kūdikių mados linijos „Rock Star Baby“ savininkas. Ši kompanija pardavinėja vaikiškus rūbelius, vaikštynes, minkštus žaislus, baldus ir pan. prekes.
Asmeninis gyvenimas
1983 m. Tico išsiskyrė su savo pirmąja žmona. 1996 m. Naujajame Džersyje vedė čekų modelį ir aktorę Eva Herzigová. Į sutuoktuvių ceremoniją buvo pakviesti tik artimiausi giminės ir draugai, įskaitant Donaldą Trampą ir grupės Bon Jovi narius. Ši santuoka truko tik dvejus metus. 2001 m. rugsėjį Tico vedė trečiąjį kartą. Su dabartine žmona, Maria Alejandra, Torres susilaukė sūnaus Hestor Alexander, gimusio 2004 m. sausio 9 d.
Su Bon Jovi
Studijiniai albumai
Juozas Muralis
Juozas Muralis (1896 m. birželio 12 d. Vaičiūnų km., Kamajų valsčius, Rokiškio raj. – 1970 m. balandžio 1 d. Kaune) – žinomas tarpukariu Kauno kirpėjas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Juozas Muralis buvo jauniausias iš šešių Konstantino ir Kazimieros Muralių vaikų. Mokėsi Utenos gimnazijoje, baigė dvi klases, o 1908 m. kartu su motina ir broliu Kaziu bei seserimi išvyko į Sankt Peterburgą. Vyriausias brolis Povilas jau dirbo moterų kirpėju vienoje žinomiausių to meto Sankt Peterburgo kirpyklų „Pol“, paskatino ir jaunesniuosius brolius mokytis kirpėjo amato. 1912 m. Juozas jau pradėjo savarankiškai dirbti kirpėju, iki 1918 m. pabaigos dirbo keliose Sankt Peterburgo kirpyklose.
Lietuvai paskelbus nepriklausomybę, Juozas su broliu Povilu grįžo į tėvynę, įsikūrė Vilniuje, išsinuomavo Didžiojoje gatvėje buvusią kirpyklą „Obri“. 1919 m. Lietuvon grįžo ir J. Muralio motina su trečiuoju broliu ir seserimi. Trys broliai kartu atidarė nuosavą kirpyklą, taip pat Didžiojoje gatvėje.
Lenkijai okupavus Vilnių, Juozas 1920 m. pabaigoje išvyko į Kauną. Trejus metus dirbo Krašto apsaugos ministerijoje. 1924 m. grįžo prie savo profesijos ir Laisvės Alėjoje atidarė kirpyklą. 1931 m. kirpykla persikėlė į erdvesnes patalpas bendrovės „Pienocentras“ rūmuose.
1940 m. kirpykla buvo nacionalizuota ir kartu su kitomis Kauno kirpyklomis įjungta į kirpyklų artelę. J. Muralis ir toliau joje dirbo kirpėju.
1946 m. už finansinę pagalbą partizanams drauge su kitais antisovietinės organizacijos „Lietuvos laisvės sąjunga“ nariais J. Muralis ir jo brolis Kazimieras buvo suimti ir trejus metus kalėjo Vilniuje Lukiškių kalėjime. Grįžęs iki pensijos dirbo kirpėjo darbą.
Mirė 1970 m. balandžio 1 d. Palaidotas Kauno Eigulių kapinėse.
Verslas
1924 m. kovo 1 d. Laisvės Alėjoje atidarė savo kirpyklą, aprūpintą moderniais įrengimais. Profesinio tobulinimosi tikslais ne kartą lankėsi Paryžiuje, kurį laiką ten gyveno. 1927 m. dalyvavo Prancūzijoje vykusiame Europos kirpėjų suvažiavime, pirmasis į Lietuvą parsivežė ilgalaikio plaukų šukavimo įrangą.
1931 m. į bendrovės „Pienocentras“ rūmus Laisvės Alėjoje persikėlusi kirpykla įsikūrė dviejuose aukštuose išsidėsčiusiose patalpose – pirmajame aukšte buvo vyrų skyrius, antrajame – moterų. Kirpykloje veikė masažo salonas, smulkios kirpyklų įrangos parduotuvė. Naujosios kirpyklos interjerą projektavo žinomas Kauno architektas A. Funkas.
Ketvirtojo dešimtmečio viduryje dirbti kirpykloje prisijungė iš Vilniaus atvykęs brolis Kazimieras ir vienas geriausių kirpėjų, Juozo Muralio mokinys J. Rubšys. Trijų savininkų valdoma kirpykla buvo pavadinta „MRM kirpykla“.
Visuomeninė veikla
J. Muralį domino ekonominiai ir teisiniai klausimai, susiję su kirpyklų verslu, kirpėjų socialiniai reikalai. Dar dirbdamas Sankt Peterburge buvo Sankt Peterburgo kirpėjų sąjungos valdybos narys.
1924 m. buvo patvirtintas Prekybos ir pramonės rūmų įstatymas, 1925 m. Kaune įsteigti Lietuvos prekybos ir pramonės rūmai. Siekiant gerinti teisinę ir socialinę amatininkų padėtį, prie šių Rūmų 1937 m. buvo įkurta amatininkų atstovybė – Amatų korporacija, kurią sudarė 12 narių, deleguotų įvairių Lietuvos amatininkų organizacijų. Juozas Muralis buvo vienas iš dvylikos Korporacijos narių, pirmajame posėdyje Finansų ministras Korporacijos pirmininku paskyrė Juozą Muralį. Jo vadovaujama korporacija parengė Amatų verslo įstatymo projektą, kurį 1940 m. kovo mėn. J. Muralis pristatė Seimo komisijos posėdyje. Už savo veiklą Amatų korporacijoje J. Muralis 1939 m. buvo apdovanotas „Darbo žvaigždės“ antro laipsnio ordinu.
J. Muralis nuolat rūpinosi kirpėjų profesiniais ir teisiniais reikalais. Jo iniciatyva 1930 m. buvo suburta Kauno kirpėjų draugija, kurios pirmininku jis buvo išrinktas. Vėliau įkūrus Lietuvos kirpėjų sąjungą, J. Muralis ne kartą buvo renkamas jos pirmininku.
J. Muralis buvo Lietuvių verslininkų sąjungos narys, 1937 m. tapo šioje sąjungoje sudarytos Lietuvių amatininkų tarybos pirmininku. 1938 m. išrinktas į Prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų sąjungos leidžiamo dvisavaitinio iliustruoto žurnalo „Amatininkas“ redakcinę kolegiją, šiame žurnale paskelbė ne vieną straipsnį.
J. Muralis domėjosi sportu, neblogai žaidė šachmatais, kurį laiką buvo Lietuvos šachmatinikų sąjungos valdybos pirmininku. Neretai dalį uždirbtų lėšų skirdavo labdarai – rėmė Ginklų fondą, kai kuriuos meno ir sporto kolektyvus.
O!RUL8,2?
„O!RUL8,2?“ – pirmasis Pietų Korėjos vaikinų grupės BTS EP albumas. Albumas buvo išleistas 2013 m. rugsėjo 11 d., po singlo „2 Cool 4 Skool“. Albumą sudaro dešimt dainų, tarp kurių pagrindinis singlas „N.O“ (dar žinomas kaip „No Offense“).
Kretingos grūdai
Kretingos grūdai – grūdų perdirbimo bendrovė Kretingoje, Tiekėjų g. 41, LT-97123 Kretinga. Viena didžiausių pašarų gamybos bendrovių šalyje, 2005 m. užėmė 27% šių produktų rinkos.
Veikla
Turi atstovybes Maskvoje ir Minske. 2006 m. valdė – 91% bendrovės „Kontvainiai“ (verčiasi kiaulininkyste), 90% „Labtesta“ (pašarų, vandens, teršalų ir kitų tyrimai, įvairios konsultacijos), apie 84% „Raminora“ (ši bendrovė valdo Druskininkų sveikatos ir poilsio centrą „SPA-Vilnius“), 67% „Remtama“ (prekyba žemės ūkio technika ir įranga), 100% „Bridimekso“ kiaulių veislininkystės fermos, 75% Kaliningrado paukščių fabriko, 65% Kaušėnų paukštyno akcijų.
Pagamino (2005 m.) 96 144 t. produkcijos, pajamos 90,9 mln. Lt, grynasis pelnas 10,5 mln. Lt; dirbo – 130 darbuotojų (2006 m.). 25% produkcijos eksportuoja į Rusiją, Baltarusiją, Ukrainą.
Istorija
1945 m. tuometiniame garvežių depo pastate įsteigtas grūdų priėmimo punktas. Grūdų priėmimo patalpas sudarė garvežių depo pastatas ir keletas karo meto medinių barakų. 1957 m. priimtas nutarimas grūdų priėmimo teritorijoje pastatyti kombinuotųjų pašarų gamybos cechą. 1958 m. įkurta Valstybinė grūdų perdirbimo gamykla, 1958 m. liepos 12 d. buvo pagamintos pirmosios tonos kombinuotų pašarų. Ši data laikoma kombinuotų pašarų cecho įkūrimo data. Tuo metu Kretingos grūdų produktų kombinatas buvo antroji įmonė, gaminanti kombinuotus pašarus šalyje. Didėjant kombinuotųjų pašarų rinkai, 1983 m. pradėta statyti naujoji 630 tonų per parą gaminanti kombinuotų pašarų gamykla.
1994 tapo akcine bendrove „Kretingos grūdai“.
Aloro–Pantaro tautos
Aloro–Pantaro tautos – Pietryčių Azijos tautų grupė, gyvenanti Indonezijoje, Mažosiose Sundos salose, Aloro ir Pantaro salose. Populiacija – apie 130 tūkst. žmonių. Sudaro tarpinę grandį tarp austroneziečių ir papuasų. Jų kalbas bandoma priskirti prie transgvinėjinių kalbų, kurioms priklauso ir papuasų kalbos. Jų kalbos artimos šiaurės vakarų Naujosios Gvinėjos (kondų, jahadianų) ir Timoro tautų (bunakų, makajeajų, fatalukų) kalboms. Dauguma Aloro–Pantaro tautų atstovų misionierių atversti į krikščionybę (katalikai, reformatai), dalis – musulmonai. Gausiai išlikę senosios tikybos bruožai, ypač kalnuose.
Aloro–Pantaro tautos yra rytų Indonezijos autochtonai, paveikti austronezinių tautų kultūrinei įtakai. Gyvena daugiausia salų centrinėse dalyse, o pakrantėse gyvenantys perėmė austroneziečių kalbas ir papročius (pvz., aloriečiai). Iki XX a. vid. salų pakrantėse buvo nedidelės valstybėlės, valdžiusios kalnų tautas. Iki XX a. 4-ojo dešimtmečio praktikuota galvų medžioklė. Ypač gerbiami drakonai-nagai.
Verčiasi daugiausia tropine žemdirbyste (kukurūzai, ryžiai, šakniagumbiai, bananai), medžiokle.
FK Dinamo Sankt-Peterburg
Sankt Peterburgo „Dinamo“ – Rusijos futbolo klubas, įkurtas Sankt Peterburge.
Istorija
Klubas ištakos siekia 1922 m., kai buvo įkurtas „Dinamo“ draugijai priklausęs klubas.
2010 m. komanda buvo išformuota. 2011 m. atkurta. 2012 m. vėl išformuota.
2013 m. balandžio 2 d. buvo pranešta, kad "Dinamo" vardu naudosis „Petrotrestas“. Panauda buvo numatyta trejiems metams.
2016/2017 m. sezone dalyvavo trečios pakopos pirmenybėse. tapo vakarų regiono nugalėtojais ir pateko į antros pakopos pirmenybes.
Nuo 2017 m. dalyvauja Nacionalinėje futbolo lygoje (Antra pakopa).
Buvo pranešta, kad 2018/19 m. pirmenybėse dalyvaus „Sočio“ pavadinimu. Vėliau grįžta prie „Dinamo“, o „Sočio“ klubas ir toliau bazavosi Sočyje.
2021–2022 m. ekipą treniravo Alexandru Curteian, ankstesniais metais dirbęs Lietuvoje („Panevėžio“ klube).
2021–2022 m. sezone Antrame divizione 2-oje zonoje liko dešimtoje vietoje
Sezonai
Šaltiniai:
Žaidėjai
Atnaujinta: 2021 m. rugpjūčio 16 d.
Dalia Juškienė
Dalia Čičinskaitė-Juškienė (g. 1960 m. liepos 17 d. Antakalnyje, Kaišiadorių rajonas) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.
Biografija
1967-1973 m. mokėsi Kaišiadorių vidurinėje mokykloje, 1973-1978 m. Kauno S. Nėries vidurinėje mokykloje. 1979-1983 m. Vilniaus pedagoginio instituto Lituanistikos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1989–1992 m. viena savaitraščio „Ūkininko patarėjas“ leidimo atnaujinimo iniciatorių, jo korespondentė, 1992–1993 m. jo priedo „Šeimininkė“ redaktorė. Nuo 1993 m. „Kauno diena“ korespondentė, kultūros ir meno priedo „Santaka“ žurnalistė. Nuo 2006 m. Vilniuje – žurnalų „Virtuvė. Nuo...Iki“, „Viltys ir likimai“ redaktorė, nuo 2008 m. žurnalo „Istorijos“ vyriausioji redaktorė, nuo 2010 m. žurnalo „Šeimininkė“ redaktorė.
Rašo kultūros, šeimos ir moterų gyvenimo klausimais.
Čičikastenangas
Santo Tomas Čičikastenangas  – miestas Gvatemaloje, Kičės departamento pietuose, 140 km į šiaurės vakarus nuo Gvatemalos miesto. Savivaldybės centras. Kerta plentas, einantis nuo pakrantės sričių link Santa Krus del Kičės ir Gvatemalos aukštumų. Dauguma miesto gyventojų – kičiai.
Verčiamasi žemės ūkiu, amatais, prekyba. Prekiaujama daržovėmis, naminiais gyvuliais, paukščiais, rankdarbiais (tekstilės, raižyto medžio dirbiniais, kaukėmis, keramika), kopaliu (smilkalais), kalkėmis (kurui), mačetėmis. Šalia pagrindinės turgavietės stovi ~400 m. senumo Šv. Tomo bažnyčia, pastatyta ant buvusios majų šventyklos pamatų. Joje vykdomos sinkretinės apeigos, kuriose gausu senojo majų tikėjimo elementų (paukščių aukojimas, smilkalų deginimas).
Čičikastenange parašytas kičių epas „Popol Vuh“.
Kopalis
thumb|200px|Suakmenėjęs kopalis
Kopalis – natūrali derva, išgaunama iš kopalio (Copaifera) genčiai priklausančių augalų sakų. Kopaliu taip pat vadinama tvirta, skaidri, primenanti gintarą derva, susidariusi iš jau suakmenėjusių sakų.
Kopalis plačiai vartotas ir tebevartojamas Mezoamerikos indėnų ritualuose kaip smilkalai. Pavadinimas nahuatlių kalba copalli reiškia smilkalus. Majai kopalį vadina pom. Labiau vertinamas yra šviežias, baltos spalvos, minkštas kopalis. Suakmenėjęs, geltonas kopalis yra pigesnis.
Pietų Amerikoje, Afrikoje gaminami panašūs smilkalai iš kopalmedžio (Hymenaea) sakų.
Lojevas
Lòjevas – miesto tipo gyvenvietė pietryčių Baltarusijoje, 55 km į pietryčius nuo Rečycos, dešiniajame Dniepro krante (kitame krante – Ukraina). Rajono centras.
Istorija
XIX a. buvo privatus miestelis, kuriame veikė 2 cerkvės, katalikų bažnyčia, sinagoga, pašto stotis, Rečycos apskrities Lojevo valsčiaus būstinė.
Karma (Gomelis)
Karmà (arba Korma) – miesto tipo gyvenvietė rytų Baltarusijoje, 110 km į šiaurę nuo Gomelio. Rajono centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis Rahačovo apskrityje, Karmos valsčiaus centras, čia stovėjo medinė cerkvė, veikė liaudies mokykla.
DiFMOE – Vidurio ir Rytų Europos skaitmeninis forumas
DiFMOE - Vidurio ir Rytų Europos skaitmeninis forumas valdo skaitmeninę biblioteką, skirtą vokiečių ir vokiškai bei jidiš kalbančių Rytų Europos žydų istorinių kultūros vertybių retro-skaitmenizavimui. Ypatingas dėmesys skiriamas laikraščiams, žurnalams ir periodiniams leidiniams (metračiams, mokyklų pranešimams, liaudies kalendoriams), kurių šiuo metu yra beveik 250 egzemplorių. Be to, forumas apima knygų, vaizdinės medžiagų ir archyvinių dokumentų. DiFMOE - viena didžiausių skaitmeninių bibliotekų apie vokiškai kalbančių mažumų kultūrą ir istoriją Rytų Europoje, turinti daugiau nei du milijonus suskaitmenintų puslapių.
Istorija ir pagrindiniai tikslai
DiFMOE buvo įkurta 2008 m. Miunchene kaip registruota asociacija. Jos tikslas sukurti platformą leidžiantį Rytų Europą tiriančioms institucijoms laisvai ir neribotai teikti suskaitmenintą vokiškai kalbančių šaltinių medžiagą. DiFMOE skaitmeninės bibliotekos kūrimą bei daugumą skaitmeninimo projektų finansavo Federalinės vyriausybės kultūros ir žiniasklaidos komisaras pagal finansavimo eilutę „Vokietijos kultūra ir istorija Rytų Europoje“. Kitus projektus rėmė Bavarijos šeimos, darbo ir socialinių reikalų ministerija. Įstaigos partnerės arba duoda forumui originalius egzemplorius į skolą, arba pačios skaitmenina savo dokumentus ir bendradarbiauja su DifMOE kad jie būtų skelbti internete.
Partnerystės
Iki šiol projektai buvo vykdomi bendradarbiaujant su daugiau nei 70 bibliotekų, archyvų, asociacijų, kultūros ir mokslo institucijų, taip pat su privačiomis kolekcijomis vokiškai kalbančiose šalyse, Rytų Europoje, Izraelyje ir Šiaurės Amerikoje. Svarbiausi bendradarbiavimo partneriai yra Martino Opitzo biblioteka (Herne), Leibnizo Rytų ir Pietryčių Europos studijų institutas (Regensburgas), Vokietijos kultūros bei Pietryčių Europos istorijos institutas prie LMU Miunchene, Užsienio kultūrinių ryšių institutas (Štutgartas), Collegium Carolinum (Miunchenas), Herderio institutas (Marburgas), Šiaurės Rytų institutas (Liuneburgas), Silezijos namai (Königswinter) ir Vokietijos Rytų Europos kultūros forumas (Potsdamas). Taip pat ilgai bendradarbiaujama su Moravijos nacionaline biblioteka (Brno), kuri yra ir techninė partnerė.
Perdavimo problemos: etniniai vokiečiai ir vokiškai kalbantys žydai Rytų Europoje
Daugelis egzemplorių saugomi tik fragmentiškai arba išbarstyti po kelias įstaigas. Tik bendradarbiaujant ir retro-skaitmenizuojant būs pirmą kartą įmanoma papildyti ir sukaupti šį kultūros paveldą.
Skaitmeninė biblioteka
Nors pirmaisiais metais DiFMOE daugiausia orientavosi į istorinių vokiečių kalba leidžiamų laikraščių ir žurnalų skaitmeninimą, dabar jo profilis tapo įvairesnis. Tuo tarpu taip pat įtraukiamos knygos (monografijos, serijiniai kūriniai, smulkūs spaudiniai) ir vaizdinė medžiaga (nuotraukos, atvirukai ir kt.). Panašiai gerokai išsiplėtė ir medžiagų kalbinis spektras. Į kolekciją priimami tie istoriniai šaltiniai, kurie dokumentuoja vokiškai kalbančių mažumų sambūvį su kaimynais daugiatautiniuose kultūriniuose kraštovaizdžiuose Rytų Europoje.
Daugiakalbė vartotojo sąsaja leidžia tikslingai tirti konkrečius objektus, pavadinimus ar žodžius, taip pat naršyti po kolekcijas, dokumentų kategorijas ir kt. Didžioji dalis spaudinių yra užfiksuota OCR, todėl galima ieškoti informacijų visame tekste.
Pakumulšių II tvenkinys
Pakumulšių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, 4 km į vakarus nuo Kuršėnų. Sudarytas užtvenkus Kumulšos upę (Ventos kairysis intakas) 0,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 1,5 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 99,4 m. Krantai vietomis aukštoki ir statūs, apaugę medžiais ir krūmais. Priešsroviui į pietus už 0,22 km už kelio telkšo Pakumulšių I tvenkinys. Yra 2 salos (7 ir 2 arų dydžio). Didesnioji sala liepteliu sujungta su rytiniu krantu. Aplinkui plyti dirbami laukai. Viršutinį tvenkinio trečdalį kerta kelias Nr.4026 iš Pakumulšių į Skačius. Pietrytinėje tvenkinio pakrantėje yra įsikūrusi Pakumulšių gyvenvietė.
Tvenkinys įrengtas 1987 m.
Sakualpa
Sakualpa  – miestelis Gvatemaloje, Kičės departamento pietuose, į rytus nuo Santa Krus del Kičės. Su aplinkinėmis gyvenvietėmis jungia tik vietinės reikšmės keliai.
Istorija
Sakualpa įkurta XVI a. Diego de Robledo.
Pranciškus Juškaitis
Pranciškus Juškaitis (1883 m. lapkričio 15 d. Gegužiai, Ilguvos valsčius – 1961 m. gruodžio 1 d. Kembridžas, Masačiusetso valstija, JAV) – Lietuvos kunigas, visuomenės veikėjas, redaktorius.
Biografija
1905 m. išvyko į JAV. 1912 m. baigė Valparaiso universitetą. 1917 m. įšventintas kunigu ir paskirtas lietuvių parapijos Kembridže vikaru, klebonu. Įsteigė lietuvių parapijinę mokyklą, dalyvavo lietuvių organizacijų veikloje, nuo 1950 m. – Amerikos lietuvių Romos katalikių moterų sąjungos dvasios vadas.
1918 m. redagavo laikraštį „Moterų dirva“, 1920–1921 m. – mėnesinį blaivybės žurnalą „Tautos rytas“. Bendradarbiavo katalikiškoje spaudoje. Leido religinio pobūdžio knygas.
Vidurio Frankonijos tarmės
Vidurio Frankonijos tarmės (, mittelfränkische Mundarten, mittelfränkische Mundart, Mittelfränkisch) – vakarų centrinių vokiečių tarmių grupė, kurią sudaro šios tarmės: Liuksemburgiečių kalba dažnai priskiriama Mozelio frankų tarmėms, tačiau kartais yra laikoma atskira kalbų grupe. Vokiškai kalbančioje Belgijos bendruomenėje kalbama tiek ripuarų, tiek Mozelio frankų tarmėmis. Vidurio Frankonijos tarmių geografinis paplitimas tęsiasi nuo žemutinės Frankonijos tarmės srities šiaurės vakaruose iki Reino Frankonijos tarmių pietryčiuose. Kartu su limburgiečių kalba vidurio Frankonijos tarmės turi paprastą intonavimo būdą, vadinamą muzikiniu kirčiu. Vidurio Frankonijos tarmių nesupainioti su Bavarijos Vidurinės Frankonijos administraciniu regionu, kuriame kalbama rytų Frankonijos tarmėmis.
Igoris Bezzubas
Igoris Bezzubas (~1952 m. – 2010 m. balandžio 7 d. Kijeve, Ukraina) – verslininkas, vienas iš Ukrainos sulčių gamintojos „Sandora" (valdžiusios per 200 prekės ženklų) steigėjų ir valdytojų, vėliau ją sėkmingai pardavusių akcininkų, vienas turtingiausių savo laikmečio Lietuvos ir Ukrainos žmonių.
Biografija
1995 m. kartu su verslo partneriu Raimondu Tumėnu įsteigė bend­ro­vę „San­do­ra" (vers­lo idė­jos autorius – Ukrainos pro­fe­so­rius Ser­ge­jus Syp­ka) . Lie­tu­viai pa­dė­jo Sypkai gau­ti pra­di­nį ka­pi­ta­lą. Ni­ko­la­je­ve įsteigta įmo­nė įsi­gi­jo pir­mą fab­ri­ką, ku­ria­me ir bu­vo pra­dė­tos ga­min­ti „San­do­ros" (bei ki­tų pre­kės ženk­lų) sul­tys. I. Bez­zu­bui ir R. Tu­mė­nui valdė po 45 %, Sypka – 10 % ak­ci­jų pastarasis bu­vo įmo­nės ge­ne­ra­li­nis di­rek­to­rius.
2007 m. su R. Tumėnu už 1,4 mlrd. Lt pardavė turėtas Ukrainos sulčių gamintojos "Sandora" akcijas bendrovei „PepsiCo" (su dėl akcijų paketo varžėsi „Coca-Cola"). Aktyviai derėdamiesi, verslininkai sugebėjo pakelti sandorio kainą 100 mln. JAV dol. (nei buvo siūloma). Po sandorio verslininkas pateko į turtingiausių Ukrainos žmonių šimtuką, 68 vietą (jo turtas buvo vertinamas 225 mln. JAV dol. ). Lietuvoje – į turtingiausiųjų 10-uką. Jo turtas buvo vertinamas 557,5 mln. Lt. Pradžioje pateko į savaitraščio „Veidas“ sudaromą turtingiausių Lietuvos piliečių sąrašo 30-uką, vėliau iš jo iškrito.
Iš sėkmingo pardavimo sandorio gautus pinigus investavo į prekybą – mažmeninės prekybos tinklą (pagal apyvartą Ukrainoje – 16 vietoje), statybas. Kartu su R. Tumėnu Ukrainoje turėjo ilgalaikių verslo projektų (gyvenamųjų namų kvartalų statyba, viešbučiai). Bendra kartu su R. Tumėnu Vilniuje įkurta bendrove „BT Invest“ Ukrainoje planuota investuoti 1 mlrd. eurų (3,45 mlrd. Lt). „BT Invest“ (generalinis direktorius Aivaras Karalius), kartu su partneriais iš Ukrainos, statybine bendrove „Pagoda“, įsteigė finansinę statybinę kompaniją „PAGODA-INVEST“. Preliminari projekto vertė – daugiau kaip 100 mln. JAV dolerių (daugiau kaip 251 mln. Lt). Nuspręsta, kad 66 % bendrovės akcijų valdys „BT Invest“, likusius 34 % – „Pagoda“. Kitus projektus planavo sparčiai besivystančiose Vidurio ir Rytų Europos šalyse. „BT Invest“ valdė 35 žemės sklypus (0,3-4 ha), 2008 m. vasarį įsigijo du nedidelius prekybos centrus – „Raincentr“ Vakarų Ukrainoje ir „Dikij Miod“ Kryme, taip pat prekybos tinklą „Ален»“. 2010 m. kovo 24 d. pasirašė susiliejimo sutartį su ИСК "Столица" (įkurta 2003 m.) и "НСМ Group" (įk. 1998 m.; valdytojas Andrej Zaika), kad susijungs 2011 m. (ukrainiečių bendrovės valdo nekilnojamojo turto vystymo projektus, o „BT Invest“ turi tam reikiamo kapitalo).
2010 m. balandžio 6 d. skrido į Kijevą tvarkyti verslo reikalų. Mirė staiga į 2010 m. balandžio 7 d. naktį. Pastaruoju metu labai nerimavo dėl savo investicijų Ukrainoje.
Gaimynas
left|120px