cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Epistemologija
Epistemologija, gnoseologija, pažinimo teorija (iš gr. επιστήμη, episteme 'žinios' + λόγος, logos 'žodis, mokslas') – filosofijos šaka, tirianti pažinimo (žinių, žinojimo) prigimtį ir principus. XIX amžiuje literatūroje vokiečių ir rusų kalba labiau paplitęs terminas buvo gnoseologija. Terminas pradėtas vartoti nuo XVIII a.
Epistemologija siekia atsakyti į tokius klausimus:
Istoriškai tai yra viena iš daugiausiai tyrinėtų ir daug diskusijų sukėlusių filosofinių temų jau nuo antikos laikų.
Vavau
Vavau grupė
Vavau sala, kartu su aplinkinėmis salomis (70) ir rifais sudaro Vavau grupę, turinčią administracinį statusą Tongos Karalystėje. 17 salų gyvenamos. Grupė skirstoma į 6 apygardas. Žemiau pateikiama svarbiausių salų statistika:
Dauguma salyno salų koralinės kilmės, tačiau yra ir kelios vulkaninės:
Vavau salas 1781 m. atrado ispanų jūrininkas Francisco Mourelle. 1787 m. salyną tyrinėjo prancūzų jūrininkas Ž. F. Laperūzas.
Proskyna
miniatiūra Proskyna – siaura tiesi iškirsto miško juosta. Proskynos ariamos tiesiomis linijomis, vienodais atstumais lygiagrečiai ir statmenai, dažnai neatsižvelgiant į reljefo sudėtingumą. Proskynų linijos mišką suskirsto į kvartalus. Proskyna dar vadinama kvartaline linija. Topografiniuose ir sportiniuose žemėlapiuose žymima ilga punktyrine linija.
Krištolaitytė
Krištolaitytė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Krištolaitienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Krištolaitis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vilūnėliai
Vilūnėliai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Jiezno.
2009 m. Nobelio premijos laureatai
2009 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Lepšiai (Joniškis)
Lepšiai – kaimas pietvakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietvakarius nuo Pamūšio.
Aksombaravykis
Aksombaravykis – baravykinių (Boletaceae) šeimos grybų gentis.
Pietų Karibų Kranto autonominis regionas
Pietų Karibų Kranto autonominis regionas  – administracinė teritorija pietryčių Nikaragvoje, Karibų jūros pakrantėje; vienas iš dviejų autonominių regionų šalyje. Administracinis centras – Bliufildsas.
Nedzingės pagrindinė mokykla
Varėnos rajono Nedzingės pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Varėnos raj. Nedzingėje, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290109510. Steigėjas Varėnos rajono savivaldybės taryba.
Pietų Karibų Kranto autonominis regionas
Anksčiau žinomas kaip Pietų Atlanto autonominis regionas (Región Autónoma del Atlántico Sur).
Nedzingės pagrindinė mokykla
Istorija
Pirmoji Nedzingės mokykla, minima dokumentuose – caro įsaku 1865 m. įsteigta „narodnoje učilišče“, liaudies mokykla. Žmonių atmintyje išlikusi pavardė mokytojo, atkelto iš Minsko – Michail Chardžez. Visus dalykus, geografija, aritmetika, istorija, dailyraštį jis dėstė rusiškai. Buvo pastatyta du vienaaukščiai mediniai pastatai, išlikę iki šių dienų – mokykla ir bendrabutis iš toli ateinantiems vaikams. Viename iš pastatų buvo valsčius, rūsyje – daboklė. Mokykloje mokslas truko 3 metus. Mokslo metai prasidėdavo rugsėjo mėnesį, baigdavosi balandžio pabaigoje. Drausmė buvo geležinė, už menkiausią prasižengimą – kampe klūpėti, liniuote per delną. Tačiau kaimuose veikė slaptos lietuviškos mokyklos, kur mokė daraktoriai. Užklupti mokytojai imdavo skaldyti malkas, plunksnas plėšyti arba vilnas kedenti. Šiose slaptose mokyklose vaikai mokydavosi 3 metus. Šiaip mokslus baigė nedzingiškiai Alfonsas Juškevičius, Viktoras Makaravičius. Vėliau jie patys tapo daraktoriai ir vaikus mokė lietuviško rašto. Iš šių mokyklų atsirado nemažai raštingų žmonių. 1912–1913 m. Nedzingės mokykloje mokėsi 30 mokinių. Mokyklą lankė vaikai iš tolimų kaimų, nes tai buvo vienintelė mokykla Nedzingės valsčiuje, priklausiusiame Vilniaus gubernijai, Trakų apskričiai.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui mokytojai buvo pašaukti į kariuomenę, o mokykla uždaryta. 1915 m. Vokietijai okupavus Lietuvą, Nedzingėje ir jos apylinkėse veikė tik slaptos mokyklos. Vadėnų kaime pas Vincą Pigagą mokėsi apie 20 mokinių. Mokė Vaickus Blažys, vėliau jis buvo pašauktas į kariuomenę. Po to pas Šibailas dirbo mokytoja Šarkaitė, kuri vaikus mokė liaudies dainų, šokių, eilėraščių. Į Vadėnų, Sapiegiškių, Panedzingio kaimų mokyklėles atvažiuodavo muzikos mokytojas Raulušaitis. Liesagūrų dvare dvarininkė aplinkinius vaikus mokė lenkiškai ir vokiškai. 1916 m. Nedzingėje atidaryta mokykla. Joje mokėsi apie 50 mokinių. Dėstoma jau lietuvių kalba.
Pietų Karibų Kranto autonominis regionas
Geografija
Regionas yra taip vadinamame Moskitų Krante – pelkėtoje, džiunglėmis apaugusioje lygumoje. Iš vakarų į rytus per Pietų Atlantiką teka daug upių: Didžioji Matagalpa, Eskondidas, Kurinvasas, Punta Gorda, Indijas. Pakrantėje gausu mangrovėmis apaugusių lagūnų, užutėkių. Regionui priklauso Karibų jūroje esančios Kukurūzų salos.
Nedzingės pagrindinė mokykla
Istorija
1920–1923 m. mokykloje dirbo mokytojas Ignas Balčiūnas, pirmasis pradėjęs kurti biblioteką, su jaunimu ruošęs vaidinimus. 1924–1926 m. dirbo Barbora Povilaitytė, 1927–1937 m. Leonardas Naidzieka ir Julija Karinauskaitė, 1938–1941 m. Kuncas, Petras Makaravičius ir Leonas Paslavičius. Mokytojai dirbo su didele meile, mokyklą apsodino medeliais, gėlėmis, su kaimo jaunimu ruošė vaidinimus, mokė dainų, patys aktyviai dalyvavo vakarėliuose. Vasario 16 d. visi mokiniai, dainuodami dainą „Augo girioj ąžuolėlis“, žygiuodavo iš mokyklos į bažnyčią. Ypač daug nuveikė mokytojas Petras Makaravičius, organizavęs kaimuose rinkliavas Šaulių namams statyti. 1938 m. jie buvo pastatyti ir išliko iki šių dienų. Čia buvo Nedzingės kultūros centras, kuris nuo 2016 m. rugsėjo 1 d. perkeltas į reorganizuotos mokyklos patalpas. 1941 m. birželio 14 d. mokytojai Kuncas, P. Makaravičius ir L. Naidzieka, jau dirbantys kitoje mokykloje išvežti į Sibirą.
Antrojo pasaulinio karo metais teveikė 4 skyriai. Dirbo mokytojai Leonas Paslavičius, Alfonsas Vinkevičius ir Zigmas Ivanauskas. 1944 m. ruduo šiems mokytojams tragiškas. A. Vinkevičių „stribai“ nušovė, L. Paslavičių sužeidė ir areštavo. Likusį gyvenimą jis praleido kalėjime ir tremtyje. Z. Ivanauskas taip pat buvo areštuotas.
Pietų Karibų Kranto autonominis regionas
Geografija
Regione yra išlikusios vietinių gyventojų (miskitų, ramų, sumų, garifunų) bendruomenės.
Nedzingės pagrindinė mokykla
Istorija
Po karo 1946 m. Nedzingėje atidaryta progimnazija. Dirbo jauni, tik baigę gimnazijas mokytojai S. Čekanauskas, Z. Petrauskaitė, A, Glėbiūtė, A. Veselgaitė, A. Neciunskaitė. 1949–1953 m. dirbo mokytojai Stoniai, M. Volungevičiūtė, Celencevičius, S. Nargėla, garsėjęs savo dramos būreliu, Vanda Paltarackaitė, pirmoji pastebėjusi Antano Kalanavičiaus literatūrinius sugebėjimus, mokytojų kambarėlyje išsitarusi, kad „Nedzingė turės savo poetą“. 1950 m. Nedzingės septynmetė mokykla reorganizuota į Varėnos rajono Nedzingės vidurinę mokyklą.
Pietų Karibų Kranto autonominis regionas
Administracinis suskirstymas
Pietų Atlantiko autonominis regionas administraciškai padalintas į 13 savivaldybių:
Nedzingės pagrindinė mokykla
Istorija
Kazys Sereičikas, mokiniams ir mokytojams aiškino kūno kultūros reikšmę žmogaus gyvenime. Jo treniruojami sportininkai ne kartą garsino Nedzingės vardą ne tik rajone, bet ir respublikoje. 1959–1969 m. rusų kalbą dėstė buvęs tremtinys V. Dunderis, kuris taip pat Nedzingėje pastatė ne vieną spektaklį, suorganizavo mokytojų ir kaimo jaunimo mišrų chorą, instrumentinį ansamblį, pats atlikdavo solo dainas pritardamas gitara. 1959 m. atėjus dirbti muzikos mokytojai Vandai Gudelionytei–Mockevičienei, mokiniai greitai pamėgo liaudies šokius. Ne kartą liaudies šokių kolektyvai buvo apdovanoti pagyrimo raštais. Mokytoja taip pat organizavo moksleivių ansamblius, keturis kartus dalyvavo televizijos „Dainų dainelė“ konkursuose, kuriuose jos mokiniai gavo pagyrimus už gerą dainavimą. Mokykloje pagal mokinių amžių veikė trys chorai. Vyresnių klasių mergaitės su mokytojomis ir kaimo moterimis du kartus pateko į Respublikinę dainų šventę. 1984 m. sukūrė vaikų folklorinį ansamblį „Piemenukai“. Ansamblis dalyvauja festivaliuose, dainų šventėse, koncertuoja savo mokykloje, aplinkiniuose kaimuose. Šiuo metu ansamblyje yra 18 dalyvių. Ansamblis priklauso Nedzingės laisvalaikio centrui. Mokytojų iniciatyva sename mokyklos pastate įkurtas muziejus. 2014 m. senas pastatas renovuotas, jame įsikūrė Nedzingės kaimo bendruomenės būstinė. Nuo 2016 m. Varėnos rajono savivaldybės Tarybos sprendimu mokykla reorganizuota į daugiafunkcį skyrių prie Perlojos daugiafunkcio centro, paliekant skyriuje ikimokyklinį, priešmokyklinį ir neformalųjį ugdymą. Ugdymas pagal bendrojo lavinimo programas šiuo metu nevykdomas.
Hermafroditas (reikšmės)
Žodis hermafroditas gali reikšti:
Ispanijos socialistų darbininkų partija
Ispanijos socialistinė darbo partija, PSOE, ('Partido Socialista Obrero E'spañol) – Ispanijos politinė socialinės demokratijos partija.
Santo Domingas
Santo Domingas  – Dominikos Respublikos sostinė ir didžiausias miestas bei uostas. 2,20 mln. gyventojų (2005). Išsidėstęs šalies pietinėje dalyje, prie Karibų jūros, kur Osamos upė (Ozama) įteka jūron. Uostas yra modernus, priima daug prekinių ir keleivinių laivų. Jūrų ir oro uostai užtikrina gerą susisiekimą su Šiaurės ir Pietų Amerika. Tai turizmo, ekonomikos ir administracinis centras. Išvystyta alkoholinių gėrimų pramonė, cemento, tekstilės pramonė, tarpinis taškas pervežant cukranendres, mėsą ir gyvulius iš kitų regionų.
Ispanijos socialistų darbininkų partija
Kovų frontuose
1888 m. I suvažiavime priimta „Principų programa“ skelbė klasių panaikinimą, nuosavybės nacionalizavimą, visuotinę rinkimų teisę, socialines teises. 1899–1902 partija aktyviai dalyvavo streikų kovose. 1910 m. jos lyderis P. Iglesias tapo pirmuoju socialistu Ispanijos Kortesuose (parlamente).
Santo Domingas
Santo Dominge yra katedra (Santa Maria la Menor, pastatyta 1514–1520 m.), kurioje, manoma, yra K. Kolumbo palaikai. Taip pat yra Kolumbo brolio Diego rūmų liekanos, miesto tvirtovės siena iš kolonijinių laikų. Švietimo įstaigos: Santo Domingo autonominis universitetas (įkurtas 1538 m., vienas iš pačių seniausių visoje Amerikoje), Pedro Henrikeso Urenjos (Pedro Henríquez Ureña) nacionalinis universitetas (įk. 1966 m.).
Istorija
1496 m. miestą įkūrė K. Kolumbo brolis Baltramiejus Kolumbas. Santo Domingas buvo pirmasis europiečių įkurtas miestas Naujajame pasaulyje. 1930 m. miestą smarkiai nusiaubė uraganas, tačiau jis greitai atstatytas. 1936 m. šalies prezidentas Rafaelis Truchiljas (Rafael Leónidas Trujillo Molina) pervadino sostinę savo garbei Truchilju (Ciudad Trujillo), tačiau 1961 m. R. Truchilją nužudžius ir žlugus jo režimui, sugrąžintas senasis miesto pavadinimas.
Jusiai
Jusiai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Švenčionėlių.
Lapų sinagoga
Lapų sinagoga - nebeegzistuojanti sinagoga stovėjusi Lapių mieste, ''ul. Piwna'' gatvėje. Sinagogoje stovėjo Aron hakodešas.
Istorija
Medinė sinagoga buvo pastatyta prieš I pasaulinį karą vietoje Lapių Senosios sinagogos. 1939 m. rugsėjo mėnesį į sinagogą pataikė bomba ir sinagoga buvo visiškai sunaikinta. Kiek vėliau buvo pastatyta nauja Lapių Pierackio gatvės sinagoga.
Ispanijos socialistų darbininkų partija
Kovų frontuose
1921 m. dalis PSOE narių perėjo į 1920 m. įkurtą IKP. 1923–1930 m. PSOE taikstėsi su M. Primo de Rivieros diktatūra, liko viena iš dviejų neuždraustų partijų, dalyvavo keliose vyriausybėse. 1931 m. PSOE prisidėjo prie monarchijos nuvertimo, 1936 m. prieš parlamento rinkimus įstojo į Liaudies frontą.
Per 1936–1938 m. pilietinį karą F. Largas Kabaljeras ir Ch. Negrinas vadovavo respublikonų vyriausybėms. Nugalėjus frankistams, 1939 m. PSOE buvo uždrausta, daugeliui partijos narių teko emigruoti, tačiau partija veikė pogrindyje ir užsienyje.
1964 m. nuo PSOE atskilo E. Tiero Galvano grupė, 1974 m. pasivadinusi Liaudies socialistine partija, bet 1978 m. vėl prisijungusi prie PSOE. 1967 m. Tulūzos suvažiavime PSOE atsiribojo nuo komunistų. Išryškėjo politiniai skirtumai tarp emigracinės ir Ispanijoje veikusios PSOE dalies, kurios lyderiu tapo Felipė Gonsalesas.
Atgimimas
1974 Siuresno (Prancūzija) suvažiavime partija buvo reorganizuota, partijos pirmininku išrinktas Felipė Gonsalesas.
1977 m. birželio rinkimuose į parlamentą gavo 28,7 % balsų ir tapo didžiausia opozicine partija, ginančia profsąjungų interesus.
1979 m. XXIX suvažiavime buvo priimtas idėjinio pliuralizmo principas. Tai leido PSOE 1982 m. neeiliniuose rinkimuose gauti 202 vietas 300 vietų parlamente ir suformuoti F. Gonsaleso vyriausybę.
1986 m. parlamento rinkimuose gauta 44 % balsų ir 184 vietos, 1989 m.-39,5 % ir 176 vietos, 1993 m. – 159 vietos parlamente. F. Gonsaleso vyriausybės programa nebuvo tokia radikali, kaip partijos nuostatos, tačiau pavyko stabilizuoti ūkinį mechanizmą, prasidėjo ekonomikos augimas, darbo savaitė sutrumpinta nuo 42 iki 40 val., atostogos prailgintos iki 30 dienų, iki 64 m. sumažintas pensinis amžius, padidintos pensijos ir pašalpos, minimalus atlyginimas.
1984 m. buvo sudaryta trišalė valstybės, profsąjungų ir darbdavių sutartis, numačiusi atlyginimų priklausomybę nuo infliacijos.
1986 m. Ispanijoje nugalėjo referendumas dėl stojimo į NATO, buvo pasirengta stojimui į ES. Tačiau nepavyko sumažinti nedarbo – jo lygis pasiekė 20 %, išlaikyti valstybės rankose daugelį įmonių – jos bankrutavo ir jas teko reprivatizuoti. Nebuvo reformuota ir archaiška mokesčių sistema. 1983 ir 1988 m. šalyje kilo streikų banga prieš PSOE darbo politiką. Baskų teroristai buvo nepatenkinti PSOE jėgos pozicija, sprendžiant krašto problemas. Tai lėmė partijos pralaimėjimą 1997 metų rinkimuose. Ėmė silpnėti ir PSOE pozicijos savivaldybėse. 1991 m. PSOE buvo gavusi 38,4 %, o 1995 m. tik 30,8 %, kai dešiniojo centro Liaudies partija sustiprino savo pozicijas nuo 25,2 iki 35,1 %.
Tačiau ispanų socialistai išlaikė tarptautines pozicijas. 1989–1992 Europos parlamento pirmininku buvo Enrikė Baronas Krespo, 1995–1999 NATO vadovu buvo Chavjeras Solana.
2000 m. Ispanijos socialistai turėjo 125 parlamento narius, 69 senatorius, 24 Europarlamento narius, 21 917 savivaldybių tarybų narius, 2490 alkaldų (merų). Tačiau tai jų netenkino, todėl 2001 m. partijos Generaliniu sekretoriumi išrinktas Chose Luisas Zapatero pirmiausiai pasistengė atjauninti partiją. Jau 2003 m. buvo laimėti savivaldybių rinkimai, o rudenį – ir regioniniai rinkimai Katalonijoje.
2004 m. kovo mėn. islamo teroristams, keršijusiems Ispanijai už aktyvų dalyvavimą Irako kare, Madride susprogdinus traukinius, PSOE netikėtai laimėjo parlamento rinkimus ir gavo 164 vietas iš 350. Ministru pirmininku išrinktas Chose Luisas Zapatero.
Abdukcija
Dėl patirto smurto ar sužalojimo policija duoda siuntimą į medicinos įstaigą. Apžiūrėjęs būklę, nustatęs kūno sužalojimo laipsnį medicinos darbuotojas išduoda medicininę pažymą, kuri vėliau galės būti panaudota kaip liudijimas teisme.
Ispanijos socialistų darbininkų partija
Atgimimas
Laimėti ir 2004 m. Europos Parlamento rinkimai.
2005 m. Ispanija priėmė Europos Konstituciją.
Struktūra
Partijos struktūra teritorinė, be to veikia jaunimo, moterų, sporto organizacijos, Jaime Veros fondas. Partijoje 1974 m. buvo 4000, 1990 m.-250 000, 2004 m. – 460 000 narių, pusė – moterų. Aukščiausias organas – suvažiavimas, šaukiamas kas 4 metai, kuriame renkamas Generalinis sekretorius, Federalinis komitetas ir Vykdomoji komisija.
Nuo 1886 m. leidžiamas laikraštis El Socialista, turintis ir skaitmeninę laidą.
SI narė nuo 1951 m.
Krištopaitis
Krištopaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Bonifacas Verbickas
Bonifacas Verbickas-Verbyla (1876 m. prie Utenos – 1919 m. sausio 2 d. Vilniuje) – kurpius, Lietuvos profsąjungų ir politinis veikėjas.
Biografija
Nuo 1893 m. – Alfonso Moravskio socialdemokratų grupės narys, 1896 m. gegužės 1 d. – Lietuvos socialdemokratų partijos pirmojo suvažiavimo dalyvis. 1899 m. prasidėjus LSDP narių areštams, pasitraukė į Kauną, organizavo LSDP kuopą brolių Tilmansų fabrike.
Krištopaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Krištopaitienė (ištekėjusi moteris) ir Krištopaitytė (mergautinė pavardė).
Bonifacas Verbickas
Biografija
1905–1907 m. revoliucijos dalyvis. 1912 m. – LSDP kandidatas į Valstybės Dūmą. 1916–1918 m. – Vilniaus profesinių sąjungų centro valdybos pirmininkas. 1918 m. gruodžio mėn. išrinktas Vilniaus darbininkų atstovų tarybos nariu, tarybos paskirtas miesto ūkio komisaru.
Nusišovė gindamas Vilniaus tarybos būstinę Varnų gatvėje, kur vyko liaudies valgyklų valdybos ir profesinių sąjungų atstovų susirinkimas, kad nepatektų į lenkų legionierių nelaisvę.
Krištopaitis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Cliftonville FC
Belfasto „Cliftonville“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Belfasto. Tai seniausias iki šiol veikiantis šalies futbolo klubas, priklausantis „Club of Pioneers“ organizacijai.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1879 m. Per ilgą klubo gyvavimo istoriją penkis kartus tapo šalies čempionais.
Maroko gyventojai
Etniniai Maroko gyventojai yra berberai, kurie čia gyveno jau prieš 5000 metų. Pagal kalbos kilmę, berberai priklauso afro-azijiečių chamitų kalbos grupei (Hamitic). VII a. Maroką užkariavus arabams, pasikeitė ir etninė gyventojų sudėtis. Dabar dauguma marokiečių yra berberai musulmonai - sunitai, arabai ir arabų - berberų mišinys. Dalis gyventojų identifikuojami kaip „Gnaoua “ (Gnawa) ir „Haratin “. Maroke gyvena nedidelė žydų ir užsieniečių bendruomenės. Neseniai atlikti tyrimai rodo, kad šiaurės Afrikos gyventojai genetiškai artimesni yra Pirėnų pusiasalio ir kitiems pietų Europos gyventojams, nei Sacharos.
right|thumb|450px|Moroko etninės grupės
Nacionalinė – etninė sudėtis
Pagal Maroko Konstituciją, oficiali valstybinė kalba yra arabų. Apie 15 mln. marokiečių kalba berberų kalba. Berberų dialektas yra paplitęs po visą šiaurės Afriką ir Sacharą. Maroke paplitę trys dialektai: tarifi, – berberai kalbantys šalies šiaurėje ir Rifo kalnuose, tamazigi – šalies centrinė dalis, vidurio Atlaso kalnai ir tašelhiti – aukštasis Atlasas. Trečioji kalba Maroke yra prancūzų. Šią kalba dėstoma universitetuose ir yra pagrindinė kalba prekyboje, ekonomikoje ir vyriausybėje. Marokas yra Frankofonijos narė. Berberai jau pusė šimtmečio aktyviai kovoja dėl berberų kalbos pripažinimo valstybine kalba ir siekia, kad tai garantuotų Konstitucija. Reikalaujama, kad berberų kalba būtų mokoma mokyklose ir universitetuose. Šiauriniuose šalies rajonuose apie 20 000 marokiečių kalba ispanų kalba.
Arabai
Arabai Maroką užkariavo VII a., bet gyvenvietes pradėjo statyti tik VIII a. antroje pusėje, kai įsikūrė musulmoniškieji miestai Sidžilmasa (757 m.) ir Fesas (788 m.). Pradėjus arabams migruoti iš rytų į vakarus, per kitus šimtmečius jie apsigyveno dideliuose šiaurės Afrikos plotuose. Maroke arabai apsigyveno vakarinėse lygumose bei Sacharos dykumos rajonuose, kur jie maišėsi su vietiniais berberais. Berberai priėmė islamą ir pamažu vyko kultūros ir papročių susiliejimas. Dabar arabai sudaro beveik ⅔ šalies gyventojų.
Demografija
XX a. Maroko gyventojų skaičius išaugo beveik septynis kartus. 1900 m. šalyje gyveno apie 4,6 mln. žmonių, o 2006 m. – 33,2 mln. žmonių. Gyventojų prieaugis šalyje yra 1,55 % per metus. Gimstamumas – 21.98 vaikas, o mirtingumas – 5.58/1000 gyventojų. Jei 1930 m. daugiausiai šalies gyventojų gyveno kaime, tai 1990 m. daugelis persikėlė į miestus: 1980 m. miestiečiai sudarė 41 %, o 1995 m. – 48,4 %. Kaip ir daugelis kitų besivystančių šalių, 36 % Maroko gyventojų yra jaunesni nei 15 metų (Afrikos vidurkis apie 40 %). Pagal Pasaulio Banko klasifikaciją 18-19 % šalies gyventojų skursta.
Gyventojų skaičius
33 241 259 (2006 m. birželio duomenys)
Etninės grupės
Arabai-Berberai 99.1 %, kitos 0.7 %, žydai 0.2 %
Religija
Musulmonai 98.7 %, krikščioniai 1.1 %, žydai 0.2 %.
Raštingumas
15 metų mokantys skaityti ir rašyti
IE
IE gali reikšti:
ie gali reikšti:
Kalnciemas
Kalnciemas – gyvenvietė Latvijoje, Jelgavos savivaldybėje, 24 km į šiaurės vakarus nuo Jelgavos, Lielupės kairiajame krante. Valsčiaus centras.
Kriščiūnaitė
Kriščiūnaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Kriščiūnienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Kriščiūnas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Lapų žydų kapinės
Lapų žydų kapinės - žydų kapinės veikusios iki II pasaulinio karo Lapių mieste. Kapinės buvo miestui priklausiusioje Lapi Ose gyvenvietėje. Kapinėse išlikę keli antkapių fragmentai.
Vydenių pagrindinė mokykla
Varėnos rajono Vydenių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Varėnos raj. Vydeniuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190108560. Steigėjas Varėnos rajono savivaldybės taryba.
Istorija
1952 m. nuošaliai nuo Vydenių kaimo centro, miške, įkurta septynmetė mokykla. 1959 m. į Vydenių mokyklą perkelta Kamorūnų septynmetė mokykla. 1961 m. mokykla reorganizuota į Vydenių aštuonmetę mokyklą, 1967 m. į Vydenių vidurinę mokyklą. Pirmoji ir kartu paskutinė abiturientų laida išleista 1970 m. 1970 m. mokykla liko vėl aštuonmete, vėliau buvo nepilna vidurinė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1994 m. – Vydenių pagrindinė mokykla. Į naujas patalpas mokykla įsikėlė 1997 m. sausio 24 d.
2020 m. rugsėjo 1 d. mokykla likviduota.
2021 m. mokykloje įkurdinti nelegalūs migrantai.
Dubica Gurna
Dubica Gurna  – kaimas Lenkijos rytuose, Višnicės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietvakarius nuo Višnicės, apie 29 km į pietus nuo Palenkės Bialos ir apie 74 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Pusiaujo Gvinėjos transportas
Šis straipsnis skirtas Pusiaujo Gvinėjos transportui aprašyti. right|250px
Geležinkeliai
Pusiaujo Gvinėjoje geležinkelių nėra.
Keliai
Pusiaujo Gvinėjoje, bendras kelių ilgis yra 2880 km. Pusiaujo Gvinėjos keliai yra blogos būklės, bet taisomi.
Oro uostai
Pusiaujo Gvinėjoje yra 6 oro uostai. Pagrindinis šalies − Malabo tarptautinis oro uostas. Kontinentinio regiono − Batos oro uostas.
Lapų Pierackio gatvės sinagoga
Lapų Pierackio gatvės sinagoga - nebeegzistuojanti sinagoga stovėjusi Lapių mieste, Bronisław Pieracki gatvėje.
Istorija
Sinagoga buvo pastatyta 1939 m. rugsėjo mėnesį, kai buvo susprogdinta Lapių sinagoga. Per II pasaulinį karą, 1941 m. ir ši sinagoga buvo sunaikinta.
The Call of Cthulhu
Personažai
thumb|left|180px|Cthulhu thumb|left|180px|Paskendusio miesto R'lyeh vieta
Siužetas
Apsakymas susideda iš trijų dalių. Tai Bostono anropologo pasakojimas apie paslaptingos okeano būtybės tyrinėjimus.
Samylų herbas
Aprašas
Herbo skydo sidabriniame lauke susiviję žali pušis ir ąžuolas, augantys iš žalios papėdės.
Simbolika
Simbolių kalboje ąžuolas – tvirtumo, jėgos, o pušis – gyvybės, sėkmės išraiška.
Dargiai (Joniškis)
Dargiai – kaimas pietinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 2 km į rytus nuo Eglynlaukio, prie kelio.
Samylų herbas
Istorija
Svarstant herbo motyvus buvo prieita vieningos nuomonės, kad reikia pavaizduoti retą, bene vienintelį šalyje gamtos paminklą - Dubravos medžius „dvynius“, suaugusius, susivijusius ąžuolą ir pušį. Legenda teigia, kad ąžuolas pamilo pušį ir glaudėsi prie jos liekno kamieno, kol medžiai apsivijo vienas kitą.
Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2009 m. kovo 23 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1747.
The Call of Cthulhu
Įamžinimas
Pagal šį kūrinį 2005 m. pastatytas to paties pavadinimo siaubo filmas, sukurti žaidimai. Cthulhu personažas naudojamas daugelyje vėlesnių H.P. Lavkrafto kūrinių bei kitų siaubo žanro rašytojų kūryboje, muzikoje (ypač heavy, gothic metal), komiksuose ir kt.
Griežioniškiai
Griežioniškiai – viensėdis Anykščių rajono savivaldybės šiaurėje, dešiniajame Šventosios krante. Viensėdžio teritorija priklauso Šimonių girios biosferos poligonui, čia prateka Rudupis. Viensėdis rytuose ribojasi su keliu Andrioniškis-Sedeikiai.
Hermafroditas (mitologija)
thumb|Į vieną suaugę Salmakidė ir Hermafroditas
Hermafroditas graikų mitologijoje – Afroditės ir Hermio vaikas. Vardas sudarytas iš tėvo ir motinos vardo. Hermafroditas gimė nepaprastai gražus berniukas, kurį vėliau nimfa Salmakidė pavertė į hermafroditą (žmogų, kuris turi vyro ir moters dauginimosi organus). Jis minimas Ovidijaus „Metamorfozės“ ketvirtoje knygoje. IV a. pr. m. e. Atikoje buvo paplitęs Hermafrodito kultas.
Istorija
Hermafroditą išaugino nimfos ant švento kalno Idos kalno Frygijoje. 15 metų jam atsibodo jį supanti aplinka ir iškeliavo į Likijos ir Karijos miestus. Karijos miške jis susitiko najadę Salmakidę jos upokšnyje. Ji neatsispyrė Hermafrodito grožiui ir mėgino jį suvilioti, bet jis ją atstūmė. Kai manė, kad ji jau nuėjo, Hermafroditas nusirengė ir įlipo į upokšnio vandenį. Salmakidė staigiai iššoko iš už medžių ir įšoko į upokšnį, sukdamasi aplink berniuką: prievarta bučiuodama jį ir liesdama jo krūtinę. Kol jis grūmėsi, ji kvietėsi dievų melsdama, jog jie niekada nebūtų išskirti. Jos noras buvo išpildytas, ir jų kūnai susiliejo i vieną. Pagautas įniršio Hermafroditas prakeikė upokšnį, kad tas, kuris jame išsimaudys, irgi būtų taip pat transformuotas.
Monte Albanas
Monte Albanas − ikikolumbinė archeologinė vietovė pietų Meksikoje, Oachakos valstijoje, centriniame Oachakos slėnyje, 9 km į vakarus nuo Oachakos miesto. Sapotekai miestą vadina Danni Báa, tačiau senasis jo pavadinimas nėra žinomas.
Istorija
Monte Albanas laikomas pirmu tikru Mezoamerikos miestu. Jis beveik tūkstantmetį buvo svarbus regiono centras, sociopolitinė ir ekonominė Sapotekų civilizacijos sostinė. Miestas buvo įkurtas viduriniojo ikiklasikinio laikotarpio pabaigoje, maždaug VI a. pr. m. e. Nuo 100 m. pr. m. e. iki 200 m. e. m. Monte Albanas buvo smarkiai besiplečiančios sapotekų valstybės centru ir valdė ne tik Oachakos slėnį, bet ir didelę dalį Tehuantepeko sąsmaukos bei savo įtaka varžėsi su šiaurėje iškilusiu Teotihuakanu. Klasikinio laikotarpio pabaigoje (500−750 m.) miestas žlugo ir buvo apleistas. Vėliau miestas iš dalies atsikūrė, bet klestėjimo nebepasiekė.
1987 m. Monte Albanas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Pemza
thumb
Pemza – poringas vulkaninis stiklas, uoliena, susidaranti, kai rūgšti ar vidutiniškai rūgšti lava staigiai kietėja išskirdama dujas. Spalva skiriasi priklausomai nuo geležies kiekio ir būna balta, melsva iki rudos ar net juodos. Uolienos poringumas – iki 0,6. Kietumas pagal Moso skalę apie 6, tankis – 2-2,5 kg/m³.
Neskęsta vandenyje.
Pemza naudojama betono užpildams. Geras abrazyvas.
Iš pemzos daromi filtrai, katalizatoriai ir kt.
Varis (primatas)
Varis (Varecia variegata) – lemūrinių (Lemuridae) šeimos primatas. Kūnas iki 55 cm ilgio, uodega 1,1-1,2 m ilgio. Svoris 3,5-4,5 kg. Šis primatas baltas arba rausvai baltas, snukis, pečiai, šonai, pėdos ir uodega juodi. Gyvena grupėmis po 2-20 individų. Maitinasi daugiausiai vaisiais. Gimdo 2-3 jauniklius, nėštumas trunka apie 90-102 dienos. Gyvena iki 20 metų. Žinomi trys porūšiai. Paplitęs Madagaskare.
Viduržemio jūros rivjera
Viduržemio jūros rivjera - Viduržemio (Ligūrijos) jūros pakrantė nuo Kanų (Prancūzija) iki Specijos (Italija). Prancūzijoje dar vadinama Žydruoju krantu. Žiema švelni, vasara karšta. Didžiausi kurortai: Kanai, Antibas, Mentonas, Nica, Monakas, Monte Karlas, San Remas, Imperija, Rapalas.
Riviera Riviera Riviera méditerranéenne Riviera ligure Italiaanse Rivièra Rivieraen Den italienske rivieraen Wybrzeże Lazurowe Riviera Итальянская Ривьера İtalyan Rivierası Riviera
Švidrų Avisa
Švidrų Avisa – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Ščučyno valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Ščučyno, apie 17 km į pietvakarius nuo Grajevo ir apie 74 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
White Wolf, Inc.
White Wolf, Inc. – JAV žaidimų kompanija, labiausiai garsi savo vaidmenų žaidimu „Vampire: The Masquerade“.
Be „Vampire: The Masquerade“, kompanija leido dar seriją panašių žaidimų, kuriuos vienija Storytelling sistemos mechanika bei Tamsos pasaulis. LARP vaidmenų žaidimams išleista sistema vadinasi „Mind's Eye Theatre“. Taip pat „White Wolf“ leido tris kolekcionuojamų kortų žaidimus: „Arcadia“, „Rage“ ir „Vampire: The Eternal Struggle“.
Istorija
2006 m. kompaniją įsigijo „CCP Games“; „White Wolf“ tapo jos prekiniu ženklu. 2015 m. spalio mėn. buvo paskelbta, kad „Paradox Interactive“ įsigijo „White Wolf“. 2018 m. lapkričio mėn., atleidus didžiąją kompanijos personalo dalį dėl prieštaringų pareiškimų, buvo paskelbta, kad „White Wolf“ bus išformuota.
Japonijos istorija
Per visą Japonijos istoriją ji buvo santykinai izoliuota, tai yra jai, panašiai kaip Britanijai, praktiškai negrėsė intervencija iš žemyno. Santykinė izoliacija sąlygojo insularinį, t. y. būdingą salų gyventojams mentalitetą, pirmiausia savo ypatumo ir išskirtinumo suvokimą. Tačiau tai netrukdė japonams tiesiogiai arba per Korėją perimti iš kinų (o vėliau ir iš Vakarų) daug kultūros elementų, technologijas, kopijuoti jų politines institucijas. Kitas svarbus Japonijos istorijos bruožas yra tai, kad dėl labai riboto ūkinei veiklai tinkamos teritorijos dydžio ir aukšto gyventojų tankumo Japonijai nuo seno buvo būdinga intensyvi ekonomikos plėtra ir kultūros artefaktų miniatiūrizacija. Japonijos civilizacija neretai vadinama smulkmenų civilizacija.
Pavadinimo etimologija
Lietuviškas pavadinimas „Japonija“ yra egzonimas ir japonų kalboje nevartojamas. Japoniškai šalis vadinama Nippon (にっぽん) ir Nihon (にほん), abiejuose variantuose naudojami tie patys hieroglifai – 日本. Japonijos vardas dažnai verčiamas kaip „Tekančios Saulės šalis“, yra kinų kilmės ir apibūdina Japonijos geografinę padėtį Azijos žemyno atžvilgiu. Žodis Nippon naudojamas oficialiausiais tikslais, įskaitant Japonijos valiutą, pašto ženklus, tuo tarpu Nihon naudojamas labiau kasdieninėje kalboje.
Petrašiūnų kapinės
Petrašiūnų kapinės – kapinės Lietuvoje, Kaune, rytinėje Petrašiūnų dalyje. Apima apie 9 ha plotą, radialinio plano. Iš šiaurės rytinės ir rytinės pusės kapines juosia Marijos Gimbutienės gatvė, šiaurės vakarų – gyvenamieji namai, pietinėje pusėje – pušynas. Pagrindiniai vartai yra iš M. Gimbutienės gatvės pusės. Už 300 m į pietryčius stovi Petrašiūnų Černobylio tiltas.
Japonijos istorija
Pavadinimo etimologija
Prieš Japonijai užmezgant ryšius su Kinija, Japonija buvo žinoma kaip Va (Wa iš pradžių naudotas ženklas 倭, reiškiantis „neūžauga“, „nykštukas“. Vėliau buvo pakeistas į ženklą 和 – „taika“, „harmonija“) arba 'Jamato (Yamato, 大和 – „Kalnų kelias“ – pagal tarimą; „Didelė harmonija“ – pagal hieroglifus), Hi no moto („Saulės kilmė“) pavadinimais.
Petrašiūnų kapinės
Daug antkapinių paminklų, įvairiu laikotarpiu sukurtų skulptorių Juozo Zikaro, Petro Aleksandravičiaus, Juozo Kėdainio, Vlado Žuklio, Petro Deltuvos ir kitų, yra paskelbti dailės paminklais.
Liédson
Karjeros pradžioje rungtyniavo Brazilijoje, 2003 m. išvyko į Portugaliją ir įsitvirtino Sporting CP klube, tapo jo atakų lyderiu.
2009 m. gavo Portugalijos pilietybę ir pradėjo rungtyniauti šalies rinktinėje.
Petrašiūnų kapinės
Istorija
Kapinės įkurtos apie 1939–1940 m., laidoti pradėta 1941 m. 1955–1961 m. praplėstos į rytinę ir pietinę pusę, taip pat perkelti palaikai iš panaikintųjų Centrinių ir Vilijampolės kapinių. Nuo 1970 m. kapinėse laidojama tik panteone ir šeimų kapavietėse. Kapinės smarkiai nukentėjo 2010 m. rugpjūčio škvalo metu. 2012 m. įrengti pirmieji kolumbariumai.
Kolumbariumas
Įrengiant kapinėse kolumbariumą (projekto autorius architektas Gintautas Natkevičius) nuspręsta statyti ne masyvią vientisą kapavietę, o tarp pušų įkomponuoti nedidelius atskirus kolumbariumus. Jie pagaminti iš metalo bei poliruoto akmens. Pradžioje statiniai būna pilki, tačiau jau po kelių dienų nuo drėgmės ir lietaus jie įgauna rūdžių atspalvį ir savo koloritu įsilieja tarp pušų kamienų. Vieną jų pusę puošia lietuvių liaudies raštų motyvai. Kiekvieną kolumbariumo nišą dengia marmuro plokštė, ant kurios iškalamas velionio vardas. Sumontuota nedidelė atbraila, skirta pamerkti gėlėms ir uždegti žvakėms.
Galimybę Petrašiūnų kapinių kolumbariumuose patalpinti urną su savo artimųjų palaikais gali bet kuris prašymą pateikęs miestietis, tačiau vietos kolumbariumuose negalima įsigyti iš anksto. Prašymai kolumbariume skirti nišą urnos patalpinimui priimami tik iš mirusiojo artimųjų, kurie turi pateikti mirties liudijimą. Prašymus priima Kauno miesto savivaldybės sudaryta laidojimo vietų Petrašiūnų kapinėse skyrimo komisija.
Kapai
Petrašiūnų kapinėse palaidoti nusipelnę Lietuvai ir Kauno miestui žmonės:
thumb|200px|[[Antanas Žmuidzinavičius|Antano Žmuidzinavičiaus kapas]] thumb|200px|[[Bernardas Brazdžionis|Bernardo Brazdžionio kapas]] thumb|200 px|[[Stasys Raštikis|Stasio Raštikio kapas]] miniatiūra|right|200px|Kolumbariumas
Japonijos istorija
Priešistorė
thumb|200px|Seniausi žinomi pasaulyje apdirbto akmens įrankiai. Akmeniniai kirviai, Hinatabayashi, B radimvietė, Shinanomachi, [[Naganas. Paleolitas, 30 000 m. pr. m. e., Tokijo nacionalinis muziejus.]]
Paleolitas
Japonija buvo apgyvendinta jūros keliu iš Kinijos, Korėjos, Sachalino pusiasalio ir toliau į pietus esančių regionų.
Džiomon kultūra
thumb|200px|Džiomono keramika (10 000–8 000 m. pr. m. e.), ankstyviausias žinomas keramikos tipas pasaulyje, Tokijo nacionalinis muziejus, [[Japonija]] Prasidėjus atšilimui, po paskutiniojo ledynmečio, apie 12 000 metų pr. m. e. susikūrė Džiomon kultūra. Tai buvo pusiau sėslūs medžiotojai-rinkėjai, pirmų žinomų keramikos dirbinių gamintojai. Jie gamino keramiką su virvelių raštu (iš ko ir kilo pavadinimas – jomon reiškia 'virvės raštas').
Džiomon kultūra klestėjo iki III–II a. pr. m. e. Gyventojai (apie 0,5 mln.) vertėsi medžiokle, žvejyba, miško produktų rankiojimu. Rengėsi drabužiais, pagamintais iš žievės.
Jajoi kultūra
Japonijoje betarpiškai po akmens amžiaus sekė geležies amžius. Jajoi (Yayoi) kultūrai (III–II a. pr. m. e. – II–III a.), paplitusiai centrinėse salose, būdingi geležiniai ir bronziniai įrankiai, ginklai bei papuošalai, paplinta audimas ir užliejamasis ryžių auginimas. Civilizacinis šuolis siejamas su kinų kultūra, kuri nuo I a. sparčiai plito dėl gausių migrantų iš Korėjos pusiasalio. Užsimezgė ir betarpiški kontaktai: 57 m. Hanų rūmuose lankėsi pirmoji misija iš Japonijos. Specialistų nuomone, gyventojų skaičius priartėjo prie 6 mln.
Kofun – pilkapių laikotarpis
III–VI a. laikotarpis vadinamas Kofun (pilkapių) periodu. Pamažu gentinių susivienijimų pagrindu formuojasi ankstyvosios valstybės – Hanų kronikose minima, kad buvo daugiau nei 100 valstybių. Valdovai buvo laidojami milžiniškuose pilkalniuose, kuriuos pagal kinų tradiciją saugojo molinės karių skulptūros (haniva). Iš viso surasta daugiau nei 10 tūkst. pilkapių, ypač daug jų Jamato, arba Naros, lygumoje (į pietus nuo dab. Kioto). Apie IV a. vidurį Jamato karalystė kontroliavo didesnę šalies dalį, kur išliko autonomiški gentiniai susivienijimai uji, siuntė diplomatines misijas į Kiniją ir surengė keletą karinių ekspedicijų į Korėjos pusiasalį. Jamato valstybėje plinta per Korėją patekę kinų raštas (hieroglifai), budizmas, daoizmas, konfucianizmo etika ir politiniai idealai.
Asuka
Siekdami imituoti Tangų imperiją, Jamato valdovai VII a. pradėjo seriją reformų. Princo-regento Šiotoku 604 m. „17 straipsnių konstitucijoje“ buvo apibrėžtos valdovo, ministrų ir liaudies pareigos, įteisintas budizmo vaidmuo. VII a. vid. ir antroje pusėje sustiprinta centrinė valdžia: žemė paskelbta valstybės nuosavybe, įvesta centralizuota mokesčių sistema, naujas administracinis padalijimas, reguliarūs dirbamos žemės ir gyventojų surašymai. Visiems gyventojams, vyresniems nei 6 metų, buvo išskiriamas žemės plotas, už kurį reikėjo mokėti nuomos mokestį valstybei. Imituojant Kinijos imperinę biurokratinę sistemą, valdovas paskelbiamas imperatoriumi (tenno), sukuriamas formaliai jam pavaldus biurokratinis aparatas ir vyriausybė, kurią sudarė 8 ministerijos (valdymo, personalo, karo, liaudies reikalų, bausmių, iždo, centro, rūmų reikalų). Reali valdžia priklausė įtakingiems klanams, o imperatorius buvo daugiau vienybės simbolis. 689 m. metais įvestas karinis šaukimas, kiek vėliau priimami Tangų pavyzdžio įstatymų kodeksai. 702 m. pasirodo naujas šalies pavadinimas – Nihon, arba Nippon („saulės pradžia/šaltinis“).
Nara
710 pastovia sostine tampa Nara, todėl laikotarpis iki 784 m. vadinamos Naros periodu.
Tai buvo kultūros suklestėjimo laikotarpis: buvo atlieta įspūdinga iki šiol išlikusi Naros vienuolyno Budos skulptūra, sudaryta milžiniška (4500 eilėraščių) poezijos antologija Manjošiu (Manyoshu), istorinės kronikos ↑ Kodžiki (Kojiki) ir Nihon shoki, anot kurių Japonijos istorija prasidėjo 660 m. pr. m. e. IX a. pabaigoje Japonijos rūmai nutraukė reguliarius ryšius su Kinija, kurie po Tangų imperijos žlugimo japonams nebebuvo tiek svarbūs.
Heian
Nutrūkus formaliems ryšiams su Kinija, Japonijos politinė, socialinė ir kultūrinė raida įgijo daugiau specifinių kultūros bruožų. IX a. atsirado japoniškos budistinės sektos tendai ir Šingon. X a. kinišką hierioglifiką papildė fonetiniai hiragana ir katakana skiemenynai. Apie 1000 m. rūmų dama Murasaki Shikibu parašė Gendži pasakojimą (Genji monogatari) – pirmąjį romaną pasaulinėje literatūroje.
Nors viduramžių Japonijos politinė sistema buvo Kinijos imperinės sistemos imitacija, japoniškasis feodalizmas turėjo daugiau bendrų bruožų su Europos feodaline sistema, negu su kitų regiono šalių socialine-politine sąranga. Jau IX a. labai sustiprėjo aristokratijos įtaka, kurios nariai paveldėdavo ne tik aukštus valstybinius postus, tačiau ir žemės valdas šioen. IX–X a. ypač galinga buvo Fudživarų (Fujiwara) šeima. Jie pastatė naują sostinę – Heian (dab. Kiotas), susigiminiavo su imperatoriais ir praktiškai pavertė juos savo marionetėmis. Provincijos aristokratija nustojo mokėti mokesčius centrinei vyriausybei, sukūrė savo profesionalias kariuomenes. Laikui bėgant, samdiniai riteriai sudarė atskirą samurajų (buši) luomą, kuris tapo ištikimu ir svarbiu aristokratijos galios ramsčiu.
Kamakura
Susilpnėjus Fudživarų įtakai, iškilo Minamoto ir Taira šeimos. Minamoto Yoritomo XII a. pabaigoje Kamakuroje įsteigė paralelią karinę vyriausybę, vadinama bakufu, Vakaruose daugiau žinoma šiogūnato pavadinimu. Šiogūnas valdė, pasiremdamas asmeniniais vasalais gokenin. 1232 m. šiogūnas paskelbė naują teisinį kodeksą, kuris formalizavo samurajų bei funkcionierių pareigas ir pakeitė ankstyvesnius kodeksus, sudarytus pagal kiniškus pavyzdžius. Po Yoritomo mirties 1199 m. įsitvirtino Hodžio šeimos šiogūnų dinastija, valdžiusi iki 1333 m.
1274 ir 1282 m. Japonijoje bandė išsilaipinti milžiniška mongolų kariauna (atitinkamai 40 tūkst. ir 140 tūkst.), tačiau abu kartus didelę dalį laivų sunaikino audros, vėliau pavadintos kamikadzė („dieviškas vėjas“). Nuo to laiko iki pat XIX a., Japonija nepatyrė karinės intervencijos.
Muromači
Mongolų invazijos susilpnino Hodžio dinastijos galią, ir 1333 m. ją po trumpo karo nuvertė Ašikaga, kurie valdė 1573 m. Jų laikams būdinga trijų pakopų feodalinė sistema: centrinės valdžios vasalai savo ruožtu turėjo savo vasalus, tiesiogiai nepavaldžius siogūnui. Tokia sistema nebuvo stabili: XIV a. antroje pusėje siogūnui teko ilgai kariauti su imperatoriumi, siekusiu atstatyti savo valdžią, tuo pasinaudoję provincijos feodalai faktiškai tapo nepriklausomais. Šalis grimzdo į anarchiją, 1467–77 m. karas tarp dviejų pretendentų į siogūno sostą visiškai nuniokojo sostinę Kiotą. Nors nominaliai egzistavo ir siogūnatas, ir imperatoriaus rūmai, iš tikro šalis buvo suskaldyta į daugybę nepriklausomų valdų, kuriose karaliavo kunigaikščiai daimio, turėję gerai įtvirtintas pilis, savo kariuomenes, įstatymus ir nuolat kariavę tarpusavyje. Nežiūrint politinių konfliktų, Ašikagų laikais suklestėjo menas (teatras no, kaligrafija, tušo tapyba, architektūra).
Momojama
Galingesnieji daimyo siekė pajungti savo valdžiai visus kitus ir tokiu būdu suvienyti šalį. 1569 m. vienas jų, talentingas karvedys Oda Nobunaga, užėmė Kiotą ir 1573 m. nušalino Ašikagų siogūną. Nobunagą nužudė vasalas Akeči Micuhide, tačiau jo generolas Tojotomi Hidejoši (Toyotomi Hideyoshi) sėkmingai tęsė žygius ir 1590 m. baigė šalies suvienijimą (nebuvo prijungta tik Hokaido sala). 1592 m. japonų kariauna išsilaipino Korėjoje, ir tik mirus Hidejoši (1598 m.) kinams pavyko ją iš ten išstumti.
Edo
thumb|300px|Edo tvirtovės pamatai Ilgus amžius trukusioje daimių kovoje pergalę šventė Tokugava Iejasu, kuris 1601 m. Sekigaharos mūšyje sumušė savo priešus. Jis sostinę įsteigė Edo mieste ir nuo 1603 m. pasiskelbė šiogūnu, pradėdamas naują šiogūnų dinastiją. Aukščiausias statusas buvo pripažintas imperatoriui, gyvenusiam Kiote, nors jo galios liko vien simbolinėmis. Pirmieji Tokugavų šiogūnai siekė sukurti centralizuotą valdymo sistemą, griaudami daimio pilis, siekdami juos nusilpninti ekonomiškai. Susiformavo būdinga Tokugawų šiogūnatui bakuhan sistema – bakufu (centrinės valdžios) ir han (daimio valdų) derinys, šiek tiek primenantis federaciją, daugelio istorikų apibūdinamas kaip centralizuotas feodalizmas, arba karinė feodalinė sistema.
Vietoj to, japonai patys pradėjo intensyvią kolonizaciją, kurdami kolonijas Hokaido (tuomet vadinamoje Ezo) saloje, apgyvendintoje ainu genčių, taip pat imdami duoklę iš Riūkiū karalystės pietuose.
Meidži (1868–1912)
thumb|250px|right|Akasakos rūmai, statyti 1902 m. Po imperatoriaus Meidži pasodinimo į sostą ir jo perkėlimo iš Kioto į Edo (nuo tada vadinamas Tokijumi, prasidėjo Meidži laikotarpis. Šiuo metu padėti pagrindai kokybiškai naujai Japonijos istorijai.
Valstybėje pradėtos nuodugnios visuomenės, administracijos, politikos reformos. Imperatoriaus valdžia besiremianti iškilusi politikų grupė sparčiai griovė feodalinę sistemą ir siekė transformuoti Japoniją į modernią valstybę, savo galia nenusileidžiančią išsivysčiusioms Vakarų šalims: panaikinama feodalinė žemėvaldos sistema, luomai, prasidėjo intensyvi šalies industrializacija.
Šalis sparčiai vėrėsi Vakarams, mat visos reformos buvo vykdomos pagal vakarietiškus modelius. Japonai perėmė naujausias technologijas, samdė užsienio inžinierius ir specialistus. Teisė ir politinė sistema vystoma pagal vokišką modelį. Į šalį atkeliavo vakarietiškos mados, meno stiliai, architektūra.
Ilgainiui vystėsi japoniškas identitetas, kas išaugo į japoniškąjį nacionalizmą. Šintoizmas buvo paskelbtas nacionaline religija, o budizmas persekiojamas.
Sustiprėjusi ekonomiškai, Japonija pradėjo ekspansyvią užsienio politiką: prasidėjo Kinų-japonų karai, Rusijos–Japonijos karas. 1895 m. balandžio 17 d. Šimonoseki sutartimi prijungta Formoza (Taivanas), Liaotongo pusiasalis ir Penghu (Peskadorų) salos, 1905 m. rugsėjo 5 d. – pietinis Sachalinas, įgyta įtaka Mandžiūrijoje. 1879 m. galutinai prijungta Riūkiū karalystė, o 1910 m. formaliai aneksuota Korėja.
Japonija Pirmajame pasauliniame kare
Japonija tapo pirmąja Rytų valstybe, turėjusia kolonijas ir įgijusia modernios didžiosios valstybės statusą. Pirmojo pasaulinio karo išvakarėse imperijos plotas sudarė 678 000 km², gyventojų buvo 73 mln. Būdama pagal sutartį Britanijos sąjungininke, Japonija kare palaikė Antantę. Karo pradžioje Japonija pateikė ultimatumą Vokietijai ir, pradėjusi karo veiksmus, per keletą mėnesių užėmė jos nedideles valdas Kinijoje (Dziadžou Šandongo pusiasalyje ir Čingdao uostamiestį) ir Ramiajame vandenyne (Maršalo, Karolinos ir Marianų salas). Tuo jos karinės operacijos pasibaigė. Japonija labai pasipelnė, parduodama sąjungininkėms amuniciją ir kitas prekes. 1915 m. Japonija įteikė Kinijai taip vad. „21 reikalavimą“, ir nors ne visi buvo priimti, ženkliai sustiprino savo įtaką Kinijoje.
Karinės galios augimas ir Antrasis pasaulinis karas
1918–1922 m. Japonija dalyvavo intervencijoje prieš Sovietinę Rusiją Sibire, todėl Maskva, bijodama tolimesnės japonų ekspansijos, buvo įsteigusi buferinę Tolimųjų Rytų respubliką (DVR – Dalnevostočnaja respublika). Japonija, šalia D. Britanijos, Prancūzijos ir Italijos, buvo 1924 m. Klaipėdos konvencijos garantų.
Japonijos galia ir ekspansyvi politika kėlė nerimą Vakarų valstybėms. Todėl po karo serija Vašingtono konferencijos (1921–22 m.) sutarčių buvo siekiama sukurti naują tarptautinę tvarką Ramiojo vandenyno regione. Japonija sutiko apriboti savo karinio laivyno plėtrą, pasitraukė iš Kinijos, Sibiro ir šiaurinės Sachalino dalies. 1922 m. Devynių valstybių sutartis siekė užkirsti kelią karui regione, įpareigojo signatares gerbti Kinijos nepriklausomybę ir vientisumą. 1925 m. Japonija oficialiai pripažino SSRS, 1928 m. tarp 14 kitų valstybių pasirašė Kellogo-Briando paktą, 1930 m. – Londono karinių laivynų sutartį.
Taišio laikotarpis žymėjo savotišką taikingą metą, tačiau atėjus į vadžią imperatoriui Hirohitui, ėmė kilti kariškių ir nemažos politinio elito dalies nepasitenkinimas. Po pasaulinės 1929–30 m. depresijos, jis dar labiau padidėjo. Sustiprėjo kairiosios socialistinės ir ypač dešiniosios radikalios nacionalistinės srovės, vyriausybės pareigūnų vietas užėmė kariškiai. Nuo 1932 m. iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos Japoniją valdė militariniai nepartiniai kabinetai. Parlamento įtaka vis mažėjo, o 1940 m. buvo uždraustos politinės partijos, kurias formaliai pakeitė skėtinė organizacija „Pagalbos imperiniam valdymui asociacija“. Visgi režimas neįgijo būdingų totalitarizmui bruožų, išliko nepakeista konstitucija, imperatoriaus institucija.
Visi šie reiškiniai 1937–1945 m. sukėlė Antrąjį pasaulinį karą, kurio metu Japonija vykdė intensyvius užkariavimus Ramiajame vandenyne.
Po karo (1945–1989 m.)
thumb|300px|Douglas MacArthur ir Hirohito Kare žuvo 1,15 mln. Japonijos kariškių ir apie 950 tūkst. civilių, miestai sugriauti, pramonė žlugusi. Japonija neteko ne tik buvusių kolonijų (Taivano, Korėjos), bet ir pietinio Sachalino, Kurilų salų (jos buvo perduotos Sovietų Sąjungai). Riūkiū salynas iki 1972 m. kontroliuotas JAV.