cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bayraktar (daina)
Tą dieną, kai prasidėjo invazija, Borovokas gavo Ukrainos ginkluotųjų pajėgų prašymą parašyti liaudies dainą ir ją sukūrė per dvi valandas. Daina sulaukė teigiamų žurnalistų kritikos atsiliepimų, o Ukrainos sausumos pajėgos ją įvertino humoristiniu „Oskaru“. „Bayraktar“ dažnai skamba per Ukrainos radiją, ją dainuoja ukrainiečiai per protestus.
Kontekstas
miniatiūra|[[Bayraktar TB2]] Daina skirta turkų koviniam dronui „Bayraktar TB2“, kurį Ukrainos kariuomenė naudoja per 2022 m. Rusijos invaziją į Ukrainą. Pranešama, kad dronų naudojimas sulėtino Rusijos veržimąsi į šalį.
Dainą parašė ir sukūrė ukrainiečių karys Tarasas Borovokas. Išklausęs tik keturias muzikos pamokas, 2022 m. vasario 24 d., t. y. Rusijos invazijos pradžios dieną, T. Borovokas gavo Ukrainos ginkluotųjų pajėgų prašymą parašyti liaudies dainą apie droną TB2. Parašyti žodžius jam prireikė „15-20 minučių“, o užbaigti visą dainą - „1,5-2 valandų“. Kalbėdamas su „Euronews“, Borovokas sakė, kad dainos tikslas buvo „paveikti žmones, palaikyti aukštą moralę ir sumažinti Rusijos įtaką“.
Liberiškio tvenkinys
Liberiškio tvenkinys – tvenkinys Panevėžio rajone, 2,5 km į vakarus nuo Naujamiesčio. Susidaręs patvenkus Šuojos-Kurio upę (Kiršino intakas, Nevėžio baseinas) 3,4 km nuo jos žiočių. Ilgis iš šiaurės į pietus 3,85 km, plotis iki 0,31 km. Yra 0,79 ha medžiais ir krūmais apaugusi sala. Altitudė 44,5 m. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalija. Krantai žemi, vietomis užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmynais. Iš rytų prieina Pamargės ir Tankynės miškai. Aplink tvenkinį daugiausia plyti dirbami laukai.
Debitas:
Užtvanka 240 m ilgio, 8 m pločio. Vandens pralaida – šachtinė. Įrengta 1975 m.
Gyvenvietės prie tvenkinio: Liberiškis, Mazgaigalis, Pranionys, Sidziūnai, Strolionys. Tvenkinio užtvanka ir pietvakarine pakrante eina kelias Nr. 3027 (Naujamiestis – Liberiškis – Prievačkos miškas).
Žydrojo Ežero nacionalinis parkas
Žydrojo Ežero nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis vakarų Azerbaidžane, Geigelo rajone, aplinkui Žydrąjį (Geigelo) ežerą. Plotas – 127,55 km². Nacionalinis parkas įsteigtas 2008 m., gerokai išplėtus čia anksčiau buvusį Žydrojo Ežero rezervatą (įsteigtas 1925 m., apėmė 70,1 km² plotą).
Nacionaliniame parke saugomi vaizdingi Geigelo ir Moralgelo ežerai, Mažojo Kaukazo kalnų miškai, kur auga kaštanlapiai ąžuolai, siauralapiai ir paprastieji uosiai, rytiniai ir paprastieji skroblai, pietinės gudobelės, geltonžiedės sedulos, labai retų eldarinių pušų (uolinės pušies porūšis) giraitės. Iš retų gyvūnų parke sutinkami bezoariniai ožiai, kaukaziniai ularai, lūšys, lokiai, šakalai, nendrinės katės, grąžinti kaukaziniai elniai.
Velnio akmuo (Baisogala)
Velnio akmuo (dar vadinamas Valatkonių akmeniu) – valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, archeologijos paminklas, stūksantis Radviliškio rajono savivaldybėje, miške tarp Baisogalos ir Valatkonių. Tame pačiame miško masyve, apie 700 m į šiaurės vakarus yra mažesnis riedulys – Angelo akmuo.
Velnio akmuo yra vienas iš lankytinų objektų Baisogalos apylinkės seniūnijoje. Randamas Radviliškio miškų urėdijos Baisogalos girininkijos (56 kv., 12 skl.) teritorijoje, 2,3 km į pietryčius nuo Baisogalos geležinkelio stoties. 2019 m. duomenimis, objektas buvo pritaikytas lankymui: surandamas miške pagal pastatytas kelio nuorodas, išvalyta teritorija aplink riedulį. Anksčiau paminklinis akmuo skendėjo eglių jaunuolyne, jo buvimą šalia miško kelio išduodavo nebent du iškilūs medžiai, tarp kurių įsiterpęs riedulys. Šalia Velnio akmens prigludęs mažesnis „velniukas“. miniatiūra|240px|left|Akmuo skilęs per pusę
Paskelbtas valstybės saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1964 m. kovo 27 d. įsakymu Nr. 76. 1998 m. buvo įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Padavimai
Kaip ir visoje Lietuvoje aprašytuose padavimuose apie akmenis, taip ir apie Valatkonių akmenį pasakojama, kad tai esąs velnio akmuo:
Chicago Fire
Chicago Fire Soccer Club – JAV futbolo klubas iš Čikagos miesto Ilinojaus valstijoje.
Istorija
Įkurtas 1997 m., nuo tada rungtyniavo Major League Soccer.
Nuorodos
Oficialus tinklapis
Azija (Prienai)
Azija – buvęs kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Kašonių, tarp Sobuvos ir Kermošyno, prie Alšios ir Krajono santakos.
Heničeskas
Heničeskas  – miestas pietų Ukrainoje, Chersono srityje, Azovo jūros pakrantėje, priešais Arabato neriją (nuo jos skiria Heničesko sąsiauris). Rajono centras. Yra jūrų uostas, geležinkelio stotis, ateina Maskvos–Simferopolio plento atšaka. Į rytus nuo miesto plyti Biriučo sala. Žuvies konservų gamyba, armatūros, medvilnės pramonė. Veikia kelios cerkvės, muzikos mokykla, krašto muziejus, Charkivo universiteto filialas.
Istorija
Miesto pavadinimas kilo nuo tiurkiško vietovės pavadinimo Джениче („plonas, laibas“). Šioje vietoje buvo genujiečių gyvenvietė (minima 1474 m.), vadinta Saline („druskynė“). Dabartiniu pavadinimu minimas nuo XVIII a. pab. Miestu tapo 1903 m.
Sniardvai
Sniardvai, anksčiau Spirdingas , – didžiausias Lenkijos ežeras, telkšantis Varmijos Mozūrų vaivadijoje, Mozūrijos ežeryne, 117 m aukštyje virš jūros lygio.
Ilgis iki 22,3 km, plotis iki 13,4 km. Ežeras susidaręs moreniniame duburyje, kranto linija labai vingiuota, gausu įlankų, užutėkių. Yra 8 salos. Krantai žemi, vietomis supelkėję, apaugę mišku.
Ežeras priklauso Narevo baseinui, su juo jungiasi Rosio ežeru ir Pisos upe. Vystomas turizmas. Pagrindinės pakrančių gyvenvietės – Popelnas, Okartovas, Nedzvedzi Rugas.
Adutiškio geležinkelio stotis
Adutiškio geležinkelio stotis – buvusi stotis pasienyje tarp Lietuvos ir Baltarusijos, pietiniame Adutiškio miestelio pakraštyje, ties Stoties gatve. Lietuviškoji stoties pusė uždaryta, o Lietuvos–Baltarusijos siena eina geležinkeliu Lentupis–Pastovys. Baltarusijoje stotelė vadinasi, joje kasdien sustoja 4 keleiviniai traukiniai.
Istorija
1895 m. nuo Pabradės pro Lentupį, į Adutiškį buvo nutiestas siaurasis geležinkelis, vėliau rekonstruotas į platųjį ir pratęstas iki Polocko. Tada ir pastatyta Adutiškio stotelė. I pasaulinio karo metais vokiečiai nutiesė dalį Pabradės–Adutiškio geležinkelio atšakos, ji tuo metu nuo Pabradės driekėsi iki Lentupio. XX a. tarpukariu geležinkelis pailgėjo ir pasiekė mazginę stotį Krulevščiznoje. 1940 m. iš Adutiškio geležinkelio stoties sovietai trėmė gyventojus į Sibirą, buvo suimti visi Šv. Kazimiero draugijos pirmininkai.
1975–1980 m. nutiestas ruožas nuo Adutiškio iki Didžiasalio statybinių medžiagų kombinato. Dyzelinis traukinys iš Vilniaus iki Didžiasalio ir atgal per parą važiuodavo dukart. Iš pradžių sovietai visą ruožą priskyrė Baltarusijos geležinkeliams, o nutiesus šaką iki Didžiasalio, visas ruožas iki Adutiškio atiteko Pabaltijo geležinkeliams.
XX a. pabaigoje iširus TSRS, geležinkelių ribos buvo sutapatintos su naujųjų valstybių sienomis ir Adutiškis atsirado Lietuvos–Baltarusijos pasienyje. Dėl to kilo daug ginčų, nes dauguma Adutiškio gyventojų nepriklausomai nuo jų tautybės pasisakė už stoties priklausomybę Lietuvai, o Baltarusija siekė gauti bent vieną kelią savo šalies geležinkelio poreikiams. Buvo sutarta, kad Lietuvai atiteks vieneri bėgiai į Didžiasalio pusę, o siena bus tarp bėgių. 1994 m. spalio 13 d. Lietuvos ir Baltarusijos derybininkai oficialiai susitarė dėl Adutiškio geležinkelio stoties padalijimo – stotis atiteko Lietuvai, o Baltarusijai atiteko vienas ar du geležinkelio keliai. Netrukus Lietuvai šio geležinkelio nebereikėjo – keleivių susisiekimas sumažėjo atsiradus vizoms, o Didžiasalio gamykla subankrutavo. Pabradės–Pastovių geležinkelio atšaka į Didžiasalį uždaryta 2003 m., tada uždaryta ir lietuviškoji Adutiškio geležinkelio stotis. Lietuvos pusėje 2003 m. geležinkelio bėgiai išardyti, po kelerių metų nugriauti ir nebenaudojami geležinkelio stoties pastatai.
Salima
Salima  – miestas vidurio Malavyje, Centriniame regione, į rytus nuo Lilongvės, prie Lilongvės upės. Rajono centras. Praeina Lilongvės–Sengos kelias, Blantairo–Lilongvės geležinkelis. Vystomas turizmas (už 20 km į rytus prasideda Sengos paplūdimiai prie Malavio ežero). Veikia bankas, vaistinė, turgus, prekybos centras.
Jotainių tvenkinys
Jotainių tvenkinys – tvenkinys Panevėžio rajone, į pietryčius nuo Jotainių. Susidaręs patvenkus Juodos-Lėnupio upę (Nevėžio intakas) 22,1 km nuo jos žiočių. Ilgis pietų-šiaurės-šiaurės rytų kryptimi 3,41 km, plotis iki 0,47 km. Yra 0,22 ha medžiais ir krūmais apaugusi sala. Altitudė 64,5 m. Krantai žemi, daugiausiai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šiaurinėje ir pietinėje dalyse tvenkinį skersai kerta vietinės reikšmės keliai.
Debitas:
Užtvanka 270 m ilgio, 10 m pločio. Vandens pralaida – slenkstinė. Įrengta 1987 m.
Gyvenvietės prie tvenkinio: Jotainiai, Grigaliai. Tvenkinio užtvanka ir vakarine pakrante eina kelias.
Paolo Genovese
Paolas Dženovezė (g. 1966 m. rugpjūčio 20 d. Romoje) – italų kino režisierius ir scenaristas.
Agnija Sarulienė
Agnija Sarulienė (mergautinė pavardė Šeiko; g. 1977 m. gruodžio 20 d. Klaipėdoje) – Lietuvos šokėja, šokio pedagogė, edukatorė ir choreografė, šiuolaikinio šokio kūrėja, festivalių rengėja, kūrybinių seminarų koordinatorė, scenos ir vizualiųjų menų grupės Klaipėdoje „Žuvies akis“ pirmininkė, VšĮ Šokio teatro „PADI DAPI Fish" direktorė, Klaipėdos universiteto (KU) Menų fakulteto (MF) Choreografijos katedros lektorė, Suomijos Turku meno akademijos dėstytoja, šokio kompozicijos ir choreografijos specialistė, Auksinio scenos kryžiaus laureatė.
Šeima
Močiutė Veronika buvo dainininkė, skaitovė, aktorė, vaidinusi pas rež. Juozą Miltinį. Mama – muzikantė.
Ištekėjusi (1997 m.). Vyras Arūnas Sarulis, statybos ir nekilnojamojo turto įmonės UAB „Evalsta“ vadovas (susipažino paauglystėje per savanoriškas krikščioniškas veiklas). Sūnus Jokūbas. Dukra Unė.
Išsilavinimas
Penkerių sulaukusią Agniją mama nusivežė į garsiausio XX a. antrosios pusės Europos choreografo Maurice Béjart (1927–2007) spektaklį Vilniuje. Penkiametei mama siūlė lankyti sportinius šokius, tačiau dukra atsisakė. Agnija svajojo tapti balerina, kadangi labiausiai patiko baletas, žavėjęs savo estetika (gražiomis suknelėmis, grakščiomis balerinų kūno linijomis). Vaikystėje Agnija daug metų lankė Klaipėdos jaunimo centro Vaikų šokių kolektyvą „Junga“ (Mokytoja ekspertė Ilona Stankevičienė). Paauglystėje save išmėgino ir kitose šokių studijose. Bandė stoti į baleto mokyklą, bet neįstojo. Ateities svajonės pasikeitė paauglystėje. 12–14 metų Agniją mama nusivežė į baletmeisterio Moriso Bežaro (Šveicarija) baleto gastroles Lietuvoje (Bežaro klasikinis baletas buvo praturtintas teatro „Aura“ pasirodymus, suprato, jog tai yra kryptis, kuria ji norėtų toliau eiti; viskas, ką darė anksčiau, jos jau nebetenkino. Be to, kūno konstitucija padiktavo rinktis ne baletą, o kitokią šokio kryptį. Mokykloje mokytojai Agniją matė ateityje studijuosiančią matematiką ar mediciną. Agnija galvojo Vilniaus universitete studijuoti lietuvių filologiją, o šokį pasilikti kaip pomėgį. Klaipėdose universitete pradėjusi mokytis choreografijos, nuo pat pirmo kurso save siejo su šiuolaikiniu šokiu. 2001 m. KU MF Choreografijos katedroje Agnija Šeiko baigė choreografijos bakalauro studijas, 2003 m. įgijo teatrologijos magistro laipsnį.
Reikšmingiausios patirties įgijo mokydamasi Nyderlanduose. 2005 m. baigė Roterdamo šokio akademiją „Codarts“. Pirmieji profesionalūs pasirodymai – Nyderlanduose sukurti šokiai. Jie – kaip ir visi Roterdamo šokio akademijos studentų darbai – buvo pristatomi profesionaliose scenose. Su jais buvo aplankyti įvairūs festivaliai, dalyvauta keliuose konkursuose. 2005 m. įgyvendino projektą „Tu esi čia“, kuriame taiči, tango, jogos atstovai savo raiškos priemonėmis iš asmeninės patirties kūrė solo didžiausiame Utrechto dramos teatre (Nyderlandai); kitus projektus pristatė įvairiose šalies teatrų scenose. Nyderlanduose dėstė baleto mokykloje, dalyvavo daugelyje projektų ir festivalių. 2010 m. išklausė Šiuolaikinio šokio technikos ir kompozicijos paskaitas Turku universiteto Menų akademijoje (Suomija). 2011 m. tarptautinio tinklo „Band expand“ rėmuose stažavosi Talino „Von Krahl“ teatre (Estija).
Veikla
Nuo 2002 m. KU MF Choreografijos katedros asistentė. Dėstomi dalykai KU MF bakalauro studijose: Šiuolaikinis šokis, Šokio kompozicija, Kursinis darbas, Baigiamasis projektas. Nuo 2005 m. KU MF studentų šiuolaikinio šokio grupės „In Signum“ vadovė. Skatina studentų įvairiapusį domėjimąsi, laisvą mąstymą, drąsą eksperimentuoti.
Šiuolaikinio šokio projektų kūrėja, užsiimanti jų sklaida. Sukūrė daugiau kaip 20 įvairių šokio spektaklių, kompozicijų, šokio operų, šokio projektų vaikams Lietuvoje bei užsienyje. Kuria choreografiją operoms, dramos spektakliams, miuziklams. 2007 metais sukurtas šokio spektaklis „La marie“ (šokėjai Dovilė Binkauskaitė ir Petras Lisauskas) 2008 metų gegužės 22 d. atstovavo Lietuvai Europos jaunųjų choreografų platformoje Frankfurte ir sulaukė kvietimo į festivalį Prancūzijoje, gastroliavo Milane (Italija).
2009 metų LTV televizijos sezoną dirbo su uostamiesčio choru „Cantare“, tapusiu LTV projekto „Lietuvos balsai“ antrosios vietos laimėtoju. 2009 metų vasarą rūpinosi Lietuvos tūkstantmečio Dainų šventės kulminacinio renginio „Dainų diena: tūkstantmečio aušrų dainos Lietuvai“ choreografija, suvienijusia 11 000 dainininkų, ir pristatė miuziklą „Veronika“ (Antano Vienuolio apsakymo motyvais). Klaipėdos menininkų grupės „Žuvies akis“ vadovė, projektų kūrėja ir dalyvė. Domisi belgų choreografo Sidi Larbi Cherkaoui kūryba (choreografija filmui „Anna Karenina“ su Keira Knightley), imponuoja vokietės Pinos Bausch, taip pat norvego Jo Stromgren ir kino Shen Wei darbai; iš Lietuvos choreografų – Airos Naginevičiūtės pastatymai (spektakliai „Nėščia tyla“ ir „Mėnulis nepaiso lojančių šunų“). Pasak teatro kritikės Vitos Mozūraitės, kartu su Loreta Juodkaite yra judesio teatro atstovė.
Kaip šokėja šoko Šiuolaikinio šokio projekte pagal lietuvių liaudies papročius ir Donato Bielkausko muziką „Bitė lingo“ (choreografė Dovilė Binkauskaitė) per Klaipėdos universiteto MF Choreografijos katedros jubiliejų. 2005 m. vasarą drauge su vyru filmavosi Vokietijos filme „Štiortenbekeris“ (ARD TV). Atlieka meninę ekspertizę, dalyvauja meninių renginių vertinimo komisijose. 2011–2013 m. Klaipėdos miesto Kultūros ir Meno tarybos narė, 2008–2010 m. LR kultūros ministerijos šokio ekspertų komisijos narė.
Šiuolaikinio šokio asociacijos narė-steigėja.
Tarpdisciplininiai projektai
Agnė Sarulienė neapsiriboja šokiu ir jo raiška, ieško tarpdisciplininių jungčių, kadangi jai įdomus ne tik grynasis žanras, bet ir jų sintezė. Bendradarbiauja su kitomis disciplinomis, kuria tarpdisciplininius menų sintezės spektaklius, atverdama šokiui daugiau galimybių. Bendradarbiaudama su kitų meno sričių atstovais, savo šokio kompozicijas papildo originalia muzika, skulptūrinėmis instaliacijomis bei vaizdo projekcijomis. Domisi šiuolaikine daile, performanso žanru, šiuolaikine muzika, šokio filmais. Sukūrė šokio filmą, inspiruotą belgų dailininko Rene Magritte, kurio kurtus įvaizdžius naudojo skirtingoms scenoms. Filmuoja kartu su videomenininkais. Siekdama atspindėti Klaipėdos miesto daugiatautiškumo dvasią, tai, kas yra už jo fasado, ant įvairių uostamiesčio objektų pristatė instaliacijas apie išnaikintas Klaipėdos vietas, namus-vaiduoklius, neatstatytą Šv. Jono bažnyčią. 2012 metų vasarą surengė ekskursiją miesto svečiams. Jos metu šokiu buvo pasakojama Klaipėdos istorija.
2009 metais Vilniaus dailės akademijoje vykusioje menų sintezėje „maProject“ dirbo su 7 skirtingų tautybių beveik 40 menininkų (choreografų, vaizdo menininkų, šokėjų, dainininkų, muzikantų). iš 4 valstybių (Nyderlandų, Bulgarijos, Lenkijos ir Lietuvos) Architektų padarytoje didžiulėje instaliacijoje VDA Naujųjų rūmų fojė buvo sukurtas šokantis, dainuojantis, grojantis, eksperimentinio vaizdo meno kadrais ir architektūrinėmis formomis atgijęs Vilniaus, Roterdamo, Sofijos ir Lodzės miestų žemėlapis.
Bendradarbiavimas
Nemažai projektų Agnija Šeiko kūrė su įvairiais užsienio menininkais. Lietuvoje dirbo kartu su režisieriais Gyčiu Padegimu, Jonu Vaitkumi, Agniumi Jankevičiumi ir kitais. 2008 metais su Padegimu drauge dirbo kurdami Klaipėdos dramos teatro spektaklį „Mėja“, pavasarį Vilniuje su choru „Jauna muzika“ sukūrė operą „DaliGala“, išleido spektaklio vaikams „Ką senelis padarys, viskas bus gerai“ premjerą, rugpjūčio mėnesį sostinės „Domino“ teatre – naują G. Kuprevičiaus operos „Medžioklė su varovais“ versiją, o rudenį pastatė operą Klaipėdos valstybiniame muzikiniame teatre. Kiti menininkai bendradarbiai – kompozitorius Jonas Sakalauskas (šokio opera „Dykra“; projektą inspiravo prancūzų filosofo Jean Baudrillard knyga „Simuliakrai ir simuliacija“ ir Rodrigo Pla 2008 m. filmas „Vidinė dykuma“, Meksika), dailinininkas Artūras Šimonis, videomenininkas Simonas Glinskis, šokėjas Petras Lisauskas, kompozitoriai Petaras Dundakovas, Danielis Hamburgeris, Beata Molytė-Kulikauskienė (scenos eksperimentas-koncertas „Artisto gyvenimas“, 2014 m.).
Dykra
Siekdama įtraukti muziką, šokį ir vaizdo meną, Agnija Sarulienė sukūrė šokio operą „Dykra“, kurioje dainininkai gavo galimybę judėti scenoje, o šokėjai – naudoti balsus. Operoje žaidžiama stereotipiškai neatitinkančių vyriškumo sampratos, praradusių lytiškumą vyrų santykiais, ironiškai žiūrima į norą atrodyti labai protingiems.
Džiuljetos
Šokio opera „Džiuljetos“ parodyta 2012 metais. Kūrybinė grupė: muzika – Jonas Sakalauskas, vaizdo projekcijos – Rimas Sakalauskas, scenografija – Sigita Šimkūnaitė, kostiumai – Rasa Taujanskienė. Nuolat kintantį Džuljetos įvaizdį formuoja trys itin skirtingos plastikos ir išraiškos atlikėjos – šokėjos Aušra Krasauskaitė ir Simona Paciukonytė bei vokalistė Agnė Sabulytė. Spektaklio idėjos autorė – Agnė Sabulytė. Spektaklį įkvėpė William Shakespeare’o Džiuljeta. Šokio operoje svarstoma, kas nutiko šuolaikinėms džiuljetoms: jos išnyko, ar jas išnaikino? O gal jos tiesiog suaugo, prisitaikė prie kasdienybės, numaldė maksimalizmą ir praradusios romeo, ištekėjo už parių ar net benvolijų. Keliamas ir pasiaukojimo bei jo būtinumo klausimas.
Tarptautinė veikla
Įvairiose užsienio šalyse Agnija Sarulienė dirba kaip choreografė ir pedagogė. 2010 metų balandžio-gegužės mėnesiais, gavusi Cultural City Network Graz (CCN) stipendiją, vadovavo šokio užsiėmimams bei rengė šokio performansus Graze (Austrija). 2009–2011 metais Diuseldorfo šokio mugėje (Vokietija) Lietuvos stende pristatė šalies šokio kultūrą. Dalyvavo kartu su Kauno „Auros“, Gyčio Ivanausko šokio teatro, Šokio informacijos centro atstovais ir choreografe Birute Banevičiūte iš „db projektų“. Tikslas – prisistatyti ir ieškoti partnerių. 2011 m. viešėjo Šiaurės ir Baltijos šalių šokio profesionalų tinklo „Kedja“ susitikime (Islandijoje). 2013 metais Berlyno Meno centre (Vokietija) Lietuvos šokių pristatyme parodė spektaklį „Laisvų vietų aikštelėje nėra“. 2013–2015 metų Varšuvos Gėtės instituto koordinuojamo tarptautinio ES rytų šalių projekto „IDENTITY.MOVE!“ dalyvė-artistė.
Renginių organizavimas
2010, 2011, 2012 metų tarptautinio šiuolaikinio meno festivalio „Plartforma“ (Klaipėdos „Švyturio menų dokas“) rengėja, koordinatorė.
2011 metų KU MF Choreografijos katedros tarptautinio seminaro „Folk/Traditional Dance and Music: innovative approaches“ rengėja, koordinatorė.
2011–2013 m. tarptautinio Šiaurės ir Baltijos šalių šokio tinklo „Kedja“ partnerė ir koordinatorė, 2013 m. susitikimo Klaipėdoje organizatorė.
2010–2013 m. tarptautinio scenos menų tinklo „DNA“ (Lietuva-Čekija) partnerė ir koordinatorė.
2011 m. projekto „Šokio vitrina“ Klaipėdoje organizatorė.
2011 m. tarptautinio aukštųjų mokyklų tinklo „EMD network“ seminaro Klaipėdoje organizatorė.
Žuvies akis
Po studijų Roterdame Agnija Šeiko svarstė, ar tęsti mokslus, ar imtis kokios nors veiklos. Iš Nyderlandų grįžusi į Lietuvą, Agnija įsitraukė į Klaipėdos menininkų grupės „Žuvies akis“ veiklą, tuo metu apėmusią įvairius meno projektus, pradedant nuo ledo skulptūrų iki įvairių akcijų. Prisijungusi Agnija parengė savo pirmąjį šokio projektą „Insignum“, kuriame svarbią vietą užėmė ir vizualika. Agnija tapo menininkų grupės „Žuvies akis“ vadove.
Grupė „Žuvies akis“ susikūrė 2002 metais, savo veiklą pradėjusi nuo vizualinių projektų. Grupė buria jaunuosius menininkus, padeda jiems integruotis į kultūrinį miesto ir šalies gyvenimą, inicijuoja ir įgyvendina įvairius kultūrinius ir meno bei tarptautinio bendradarbiavimo projektus, aktyvina Uostamiesčio meninį gyvenimą. Kiekvienais metais organizuoja tarptautinį šiuolaikinių menų festivalį „Plartforma“, kurio misija – suvienyti skirtingų meno žanrų kūrėjus bei skirtingų regionų ir valstybių meninę patirtį bei saviraišką. „Plartforma“ Klaipėdos miesto savivaldybės buvo pripažintas reprezentaciniu miesto festivaliu.
PADI DAPI Fish
2009 m. „Memelio mieste“ pradėjo veikti „Žuvies akies“ šokio studija. Siekdama populiarinti šiuolaikinio šokio žanrą, kartu su kitais menininkų grupės „Žuvies akis“ nariais 2013 metais Agnija Sarulienė įsteigė šokio teatrą „PADI DAPI Fish“. Teatrui 2013 metų vasario mėnesį Kultūros ministro įsakymu oficialiai suteiktas teatro statusas. Lietuvos publikai naujas šokio teatro pristatymas surengtas „Menų spaustuvės“ (Vilniuje) kiemelyje per tarptautinio festivalio „Naujasis Baltijos šokis“ programą, „Žuvies akiai” minint 10 metų veiklos sukaktį. Teatro kūrėjų branduolį sudaro choreografė Agnija Šeiko-Sarulienė, šokėjai ir choreografai Petras Lisauskas, Darius Berulis, Aušra Krasaukaitė, Inga Kuznezova ir Dovilė Binkauskaitė. Šokio teatro repertuaras formuojamas asociacijos „Žuvies akis“ kūrybinės veiklos pagrindu. Tikslai – profesionaliai dirbti, įtvirtinti šiuolaikinį šokį Klaipėdoje.
Nodačis
thumb|right|250px|Nodačis Nodačis ( 'lauko kalavijas', ) – didelis dvirankis katanos tipo japoniškas kalavijas. Manoma, kad terminas nodačis reiškė bet kokį ilgą kovinį kalaviją daitō (įskaitant tačius).
Nodačis atrodo taip pat kaip ir tačis, tačiau gerokai ilgesnis. Nodačiai buvo pėstininkų kalavijai, skirti kautis su kavaleristais arba atvirame lauke. Dėl ilgio jie prasčiau tiko kautis patalpose ar artimose kautynėse. Nodačiai buvo efektyvus, nors gana retas ginklas prieš raitelius.
Nodačio rankenos ilgis – 30–33 cm. Dėl ilgio nodačiu galima pasiekti toliau esantį priešą, o dėl masės jų kertamoji galia didesnė už katanų.
Nodačius nešiodavo už nugaros. Kautynėse nodačį nešdavo geležtės nugarėlę atrėmę į petį, ašmenys atsukti į priešą, laikydami už rankenos ties cuba.
Nodači buvo reti dėl kelių priežasčių:
Nešiojimo būdu nodačis skyrėsi nuo kitų japoniškų kalavijų:
Tarasas Borovokas
Tarasas Borovokas (g. 1973 m. sausio 1 d.) – Ukrainos pulkininkas, prodiuseris, dainininkas ir dainų autorius. Jis labiausiai žinomas dėl patriotinės dainos „Bayraktar“, kuri išgarsėjo po to, kai 2022 m. kovo 1 d. buvo išleista per Rusijos invaziją į Ukrainą.
Nodačis
Nuorodos
Iliustracijos:
Tarasas Borovokas
Gyvenimas ir karjera
2006 m. pasitraukęs iš kariuomenės, Borovokas dirbo televizijos laidų vedėju ir filmų režisieriumi. Jo gyvenimas pasikeitė 2022 m. vasario 24 d., kai prasidėjus Rusijos invazijai jis buvo pašauktas į tarnybą ir pradėjo dirbti Ukrainos sausumos pajėgų ryšių centre.
Borovokas sakė duodamas interviu Turkijos spaudai: „Ukrainos ginkluotosios pajėgos žinojo apie mano kūrybinius sugebėjimus, todėl paprašė manęs parengti vaizdo klipą apie Turkijoje pagamintą droną „Bayraktar TB2“, kuris labai padeda mūsų kariuomenei mūšio lauke. Per trumpą laiką sukūriau melodiją ir sugalvojau žodžius. Daina buvo parašyta per 2 valandas.“
Citrusinių raudonasis 2
Citrusinių raudonasis 2, E121 – sintetinis dažiklis. Tai oranžinė ar geltona kieta medžiaga arba raudoni milteliai. Vandenyje netirpsta, bet tirpsta daugelyje organinių tirpiklių.
JAV Maisto ir vaistų administracija nuo 1956 m. šį dažiklį leidžia JAV naudoti tik apelsinų paviršiui dažyti.
Šis dažiklis yra kancerogenas, tačiau nuo odelių į valgomą vaisiaus dalį nepapuola.
Kiti angliški pavadinimai: Citrus Red No. 2, C.I. Solvent Red 80, C.I. 12156.
Marijonava (Raseiniai)
Marijonava (Marijanka) – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Butkiškės.
Simona Mariani
Simona Mariani (g. 1954 m. gegužės 13 d. Neapolyje) – italų aktorė. .
Filmografija
Pane, burro e marmellata (1977)
Radviliškio technologijų ir verslo mokymo centras
Radviliškio technologijų ir verslo mokymo centras, arba RTVMC (senasis pavadinimas Lietuvos reabilitacinis profesinio rengimo centras, LRPRC) – valstybinė profesinio rengimo institucija, veikianti Radviliškio mieste, Gedimino g. 81, teikianti pirminį ir tęstinį profesinį mokymą dėstomąja lietuvių kalba. Įstaigos kodas:190977872. Centrui priklauso Šeduvos technologijų ir verslo mokymo skyrius, esantis Jaunimo g. 12, Raudondvaryje, Radviliškio rajone. Vykdomas neįgaliųjų mokymas ir socializacija.
Istorija
Lietuvos reabilitacinis profesinio rengimo centras pradėtas kurti 1993 m., padedant Vokietijos vyriausybei bei remiant Lietuvos Vyriausybei. Neįgaliųjų jaunuolių ugdymo idėja, materialinė ir metodinė parama perimta iš Vokietijos Pietų Heseno profesinio rengimo įmonės BBW. LRPRC buvo atidarytas ir pristatytas visuomenei 1994 m. gegužės 24 d. Čia mokėsi mokiniai, baigę specialiąsias mokyklas, pagrindinių bendrojo lavinimo mokyklų specialiąsias klases ir turintys nežymų intelekto sutrikimą, fizinių judėjimo ar kompleksinių sutrikimų bei mokiniai įgiję pagrindinį išsilavinimą. LRPRC mokymo programoje buvo drabužių siuvėjo, kaimo verslų darbininko (želdinių tvarkytojo), apdailininko, virėjo, staliaus, šaltkalvio, viešbučio darbuotojo, automobilių remontininko, virėjo ir padavėjo specialybės. 1996 m. buvo išleista pirmoji absolventų laida.
2011 m. Centras buvo reorganizuotas ir sujungtas su Šeduvos technologijų ir verslo mokykla, pavadintas Radviliškio technologijų ir verslo mokymo centru.
Profesinis mokymas
2016-2017 mokslo metais buvo šios profesinio mokymo programos:
Centro padalinyje buvo organizuojamas mokymas pagal šias profesinio mokymo programas:
Asmenys, dėl ligos arba nelaimingo atsitikimo metu praradę darbingumą, gali įgyti naują profesiją pagal 22 formaliąsias mokymo programas. Tarp jų – adaptuotas asmenims su specialiais poreikiais:
Heničesko sąsiauris
thumb|250px|Heničesko sąsiauris XIX a. žemėlapyje
Heničesko sąsiauris arba Tonka Voda (Тонка протока, Тонка Вода; „seklus/leinas vanduo“) – sąsiauris pietų Ukrainoje, Chersono srityje, skiria žemyną nuo Arabato nerijos (Krymo pusiasalio dalis), jungia Azovo jūrą (rytuose) su Sivašu (vakaruose). Ilgis apie 4 km, plotis 80 – 150 m, gylis iki 4,6 m. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Heničesko miestas. Per sąsiaurį nutiestas automobilių tiltas ir nebeveikiantis geležinkelio tiltas.
Justina Vanagaitė
Justina Vanagaitė (g. 1990 m. sausio 3 d.) – Lietuvos dailiojo jojimo raitelė ir trenerė.
Biografija
Jojimo karjerą pradėjo 13 metų, vėliau įkūrė Vilniaus jojimo klubą.
2021 m. kartu su žirgu Nabab tapo pirmaisiais istorijoje Lietuvos atstovais Europos dailiojo jojimo čempionate. Čempionato galutinėje įskaitoje Vanagaitė užėmė 58-ą vietą.
2022 m. birželį Justina Vanagaitė laimėjo pasaulio dailiojo jojimo taurės etapą Slovakijoje. Tais pačiais metais sportininkė užėmė 90-ą vietą pasaulio reitinge.
2022 m. FEI pasaulio žirgų sporto žaidynėse lietuvė atrankos etape užfiksavo 69,596 % rezultatą ir į finalą nepateko. Galutinėje rikiuotėje sportininkė liko 44-oje vietoje.
2023 m. Vanagaitė tapo pirmąja Lietuvos raitele patekusia į išjodinėjimo pasaulio taurės finalą, kuriame su 73,693% rezultatu užėmė 11-ą vietą laisvo stiliaus rungtyje ir 12-ą vietą Grand Prix rungtyje.
Vengrijos vyrų vandensvydžio rinktinė
Vengrijos vyrų vandensvydžio rinktinė – nacionalinė komanda, kuri atstovauja Vengrijai oficialiose vandensvydžio varžybose.
Mihael Hertelendi
Mihael Hertelendi (g. 1986 m. balandžio 22 d. Liublianoje) – Slovėnijos futbolininkas, vartininkas.
Biografija
2006–2007 m. žaidė FBK Kaunas, 2007–2009 m. FK Šilutė komandose, vėliau išvyko į Slovėniją.
Anthony Bourdain
Anthony Michael Bourdain (1956 m. birželio 25 d. – 2018 m. birželio 8 d.) – JAV virtuvės šefas, keliautojas, dokumentinių filmų ir TV laidų kurėjas, rašytojas, tarptautinės virtuvės ir kultūros tyrinėtojas.
Iš gyvenimo pasitraukė 2018 m. birželio 8 d. dėl depresijos.
Vendų kalba
Vendų kalba (Tshivenḓa arba Luvenḓa) – bantų kalba, vartojama Pietų Afrikos Respublikoje ir Zimbabvėje gyvenančių vendų tautybės žmonių, taip pat dalies lembų. Kaip gimtoji kalba vartojama 1,3 mln. gyventojų. Dauguma vendų kalbos vartotojų PAR gyvena šiaurės rytinėje Limpopo provincijoje, šalia Zimbabvės sienos. Apartheido laikais ten veikė Vendų bantustanas. Dabar vendų kalbos vartotojų nemažai Gautenge (išvykėliai į didmiesčius, kasyklas). Zimbabvėje vartojama pietuose – Pietų Matabelelande, Masvinge, Midlandse.
Kalba agliutinacinė-sintetinė su fleksijos bruožais. Turi aukštąjį ir neišreikštą apatinį tonus.
Raštas lotynų abėcėlės pagrindu sukurtas XIX a.
Pagrindinės tarmės: guvhu, ilafuri (vakarų vendų), lembetu, Manda (vidurio vendų), mbedzi (rytų vendų), phani, ronga (pietryčių vendų), tavha-cindi.
Literatūros vendų kalba sukurta mažai. Yra išversta Biblija. Rengiamos radijo laidos.
Sočio nacionalinis parkas
Sočio nacionalinis parkas įsikūręs Krasnodaro krašte, Rusijos pietvakariuose, Vakarų Kaukaze, netoli Sočio. Antras pagal senumą nacionalinis parkas, įsteigtas 1983 m.
1999 m. parko teritorija įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, kartu su kitomis Vakarų Kaukazo apylinkėmis.
Nuo 2007 m. parko teritorijos gamta buvo neigiamai paveikta, kai Sočis buvo išrinktas 2014-ųjų žiemos olimpiados sostine ir buvo pradėti statyti olimpiniai kompleksai, infrastruktūra parko teritorijoje. Valstybinė įmonė „Olimpstroj“, pripažino, kad ji paveikė didelę teritoriją – iš viso 3 500 hektarų – Sočio nacionaliniame parke. Daugelis gamtosaugininkų skundėsi dėl nuniokotos gamtinės buveinės, sunaikintų laukinių gyvūnų populiacijų ir nevykusių pastangų atitaisyti padarinius, kuriuos sukėlė pasiruošimo olimpinėms žaidynėms programa.
Ripstopas
250px|miniatiūra|dešinėje|Kamufliažinis ripstopas (medvilnė ir nailonas) 250px|miniatiūra|dešinėje|[[Parasparnis|Parasparnio audeklas – ripstopas]] thumb|right|250px|Nailono ripstopas yra pagrindinis audinys, iš ko siuva karšto oro balionus Ripstopas (, iš 'plyšti' +  'stabdyti') – audeklas, austas sudarant specialią struktūrą, kuri daro jį žymiai atsparesnį plyšimui. Jame reguliariais tarpais (paprastai kas 5–8 mm) įaudžiami armuojantys stori tvirti siūlai (paprastai nailoniniai), kurie sudaro tinklelį.
Plonas ir lengvas ripstopo audeklas turi trimatę sandarą, nes storesnės gijos būna įaustos plonesniame audekle. Senesniuose ripstopo variantuose storieji siūlai sudarydavo paviršiuje gana iškilą tinklelio tekstūrą, o naujesniuosiuose ripstopo variantuose armuojantys siūlai nėra tokie matomi. Panašus efektas gali būti gautas mažesniais tarpais įaudžiant du ar tris plonus verpalus greta.
Ripstopo privalumai yra: Ripstopas audžiamas iš medvilnės, šilko, poliesterio, polipropileno, o nailono siūlai naudojami armavimui.
Nailono ripstopas
Nailono ripstopas yra lengvas nailono audinys, audžiamas įvairių spalvų ir storių. Jis gali būti nelaidus vandeniui, atsparus ugniai, būti nulinio akytumo (nelaidus vandeniui ir orui). Pagal lankstumą gali būti tiek lankstus lyg plonas šilkas, tiek standus lyg kraftpopieris.
Sosva
Sosva  – upė Rusijoje, Sverdlovsko srityje; viena iš Tavdą sudarančių upių (Irtyšiaus baseinas). Prasideda Šiaurinio Uralo kalnuose. Aukštupyje prateka Denežkino Akmens draustinį. Teka į pietryčius per pelkėtą Vakarų Sibiro lygumą. Žemupyje pasuka į šiaurės rytus, sudaro meandras. Susilieja su Lozva ir sudaro Tavdą.
Intakai: Šegultanas, Vagranas, Didžioji Volčianka, Languras, Turja, Kakva, Lialia, Molva, Negla, Kalinka, Vorobina. Užšąla lapkričio pabaigoje, atitirpsta balandį. Vidurupyje ir žemupyje metinis vandens lygio svyravimas 5–6 m. Sosva laivuojama 333 km nuo žiočių ruože. Pagrindinė gyvenvietė prie upės – Sosva.
Stanislovas Stonkus
miniatiūra|220px|right|Antkapis [[Eigulių kapinėse]]
Stanislovas Stonkus (1931 m. gruodžio 29 d. Telšiuose – 2012 m. vasario 19 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, treneris, sporto žurnalistas, profesorius.
Biografija
1954 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą. Nuo 1954 m. Lietuvos kūno kultūros instituto (LKKI) dėstytojas, nuo 1968 m. docentas. 1974 m. Tartu universitete apgynė disertaciją, pedagogikos mokslų kandidatas. Nuo 1976 m. profesorius. 1978–1990 m. LKKI rektorius. 1992–1996 m. Lietuvos tautinio olimpinio komiteto (LTOK) viceprezidentas. LTOK Fair Play komisijos įkūrėjas.
Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius, nuo 2007 m. Lietuvos sporto enciklopedijos vyr. redaktorius.
Sportinė veikla
Nuo 1950 m. Kauno „Žalgirio“ krepšinio komandos žaidėjas. 1959–1975 m. ir 1979–1983 m. LSSR krepšinio federacijos pirmininkas. 1962 m. tarptautinės kategorijos teisėjas.
Žaidžiant SSRS vyrų krepšinio rinktinėje:
Žalandžiai
Žalandžiai – buvęs viensėdis Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Butkiškės, dešiniajame Dubysos krante.
Nkhotakota
Nkhotakota  – miestas vidurio Malavyje, Centriniame regione, 200 km į šiaurės rytus nuo Lilongvės, Malavio ežero pakrantėje. Rajono centras. Praeina Blantairo–Mzuzu kelias, yra vienas svarbiausių uostų Malavio ežere. Verčiamasi žvejyba, turizmu. Veikia dvi ligoninės, bankas.
Gojus (Raseiniai)
Gojus – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Berteškių.
Uthai Thani FC
„Uthai Thani Football Club“  – Tailando futbolo klubas iš Utaj Tanio provincijos.
Istorija
Klubas įkurtas 2020 m.; perėmė Air Force United FC Antros lgos licenciją ir 2020–2021 m. rungtyniavo Antroje lygoje, bet liko septynioliktoje vietoje ir po sezono iškrito į žemesnį divizioną.
2021–2022 m. sezoną praleido Trečioje lygoje ir Šiaurės grupėje tapo nugalėtojais.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje, liko trečioje vietoje ir pateko į stipriasuią šalies lygą.
Nuo 2023–2024 m. sezono rungtyniavo Thai League 1.
Sezonai
Šaltinis:
Staniūnų tvenkinys
Staniūnų tvenkinys arba Velžio tvenkinys – tvenkinys Panevėžio rajone, į pietus nuo Velžio. Susidaręs patvenkus Juodos-Lėnupio upę (Nevėžio intakas) 0,35 km nuo jos žiočių. Ilgis iš pietų į šiaurę 0,96 km, plotis iki 0,19 km. Yra 2 medžiais apaugusios salos (7 a ir 5 a). Altitudė 54,2 m. Krantai žemi, apaugę medžiais ir krūmynais. Rytinėje pakrantėje įsikūrusi Keravos kaimo kolektyvinių sodų bendrija, vakarinėje pakrantėje stovi ūkinės paskirties pastatai. Į pietus plyti dirbami laukai. Tvenkinio užtvanka eina kelias.
Debitas:
Užtvanka 255 m ilgio, 14 m pločio. Vandens pralaida – šachtinė. Įrengta 1983 m.
Genujos įlanka
thumb|200px|Genujos įlankos pakrantė ties [[Činkve Terė|Činkve Tere]]
thumb|250px|left|Genujos įlanka žemėlapyje
Svarbiausi uostai – Genuja ir Savona. Kiti didesni miestai prie Genujos įlankos: Imperija, Albenga, Varacė, Kiavaris, Sestri Levantė, La Specija.
Muharem Bajrami
Muharemas Bajramis (g. 1985 m. lapkričio 29 d.) – albanų kilmės Makedonijos futbolininkas, saugas.
Biografija
2006–2007 m. rungtyniavo FBK Kaunas.
2008 m. žaidė Šilutės klube. Vėliau išvyko į Makedoniją.
Kazanės kremlius
Kazanės Kremlius – vienintelė Rusijoje išlikusi totorių tvirtovė bei totorių piligrimystės vieta Kazanėje. Jame yra Totorijos prezidentūra, katedra, mečetės ir muziejai. Seniausias išlikęs pastatas – XVI a. Apreiškimo katedra. 2000 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Lepšiškės koplyčia
Lepšiškės koplyčia – katalikų koplyčia Raseinių rajone, Betygalos seniūnijoje, Lepšiškės kaime, 2 km į rytus nuo Ilgižių, 12 km į šiaurės rytus nuo Betygalos. Ji stovi apie 150 m į pietus nuo kelio, dirbamų laukų pakraštyje, pamiškėje, nuo lauko atskirta melioracijos griovio. Privažiavimo ar tako nėra, pasiekiama kertant pasėlių lauką ir apeinant griovį.
Lepšiškė priklauso Paliepių Šv. Kryžiaus parapijai. Koplyčia tvarkinga, minimaliai prižiūrima, tačiau nenaudojama. Pastatyta Atgimimo pradžioje, apie 1992 m. miniatiūra|180px|left|Koplyčios viduje
Istorija
Koplyčia pastatyta manomo švč. Marijos apsireiškimo vietoje, vietinių gyventojų vadintoje Purvalksnotu. Apie 1988 m. šį įvykį regėjo ir liudijo vietos gyventoja Elena Vaičienė (g. 1933 m.), įtikinusi vietos bendruomenę tai pažymėti pastatant koplyčią. Koplyčia sumūryta per pora sezonų, užbaigta apie 1992 m. Pastatyta už vietos tikinčiųjų suaukotas lėšas. Vėliau buvo pašventinta Betygalos klebono. Keletą pirmųjų metų retsykiais laikytos šv. Mišios, buvo renkamasi į gegužines pamaldas. Laikui bėgant mažėjo senųjų gyventojų (mirė, išsikėlė gyventi kitur), todėl nuošali, sunkiai prieinama koplyčia tapo nebelankoma.
Architektūra
Šventorius atviras, vienoje pusėje remiasi į vandeningą griovį, kitoje – į mišką. Priešais koplyčią stelbiamas medžių, nykstantis, stovi apie 4,5 m aukščio medinis kryžius.
Arkadiusz Klimek
Arkadiušas Klimekas (g. 1975 m. kovo 25 d.) – buvęs Lenkijos futbolininkas, puolėjas.
Biografija
2005–2007 m. žaidė FBK Kaunas komandoje, su kuria tapo Lietuvos čempionu.
Kpelai
Kpelai tradiciškai verčiasi žemdirbyste (augina manijokus, ryžius, kukurūzus, kolokaziją, kolamedžius), medžiokle, žvejyba, rankiojimu (aliejinės palmės vaisių), taip pat dirba kavamedžių, kakavmedžių, kaučiukmedių, chininmedžių plantacijose. Amatai: kalyba, puodininkystė, audimas, pynimas, medžio drožyba (būgnai, kaukės). Gyvena nedidelėmis bendruomenėmis. Kaimo centre – protėvių kapavietė. Būstai moliniai, apskrito plano, šiaudiniais stogais. Kpelų virtuvei būdingos kukurūzų, ryžių, šakniavaisių košės ir putros su aštriais daržovių prieskoniais ir palmių aliejumi.
Kpelai gyvena patrilinijinėmis didžiosiomis šeimomis. Būdingos slaptos draugijos (vyrų – poro, moterų – sande). Paplitusi poligamija (poliginija), pirktinės vestuvės, leviratas.
thumb|left|250px|Kpelų kaukės
Kpelų religija turi animizmo, totemizmo, fetišizmo, protėvių kulto bruožų, paplitusi magija. Kpelų mitologijoje dievas demiurgas – Alatangana. Folklorui būdingos pasakos, dainos, patarlės.
Ėriškių tvenkinys
Ėriškių tvenkinys – tvenkinys Panevėžio rajone, Ėriškių gyvenvietėje. Susidaręs patvenkus Upytės upę (Nevėžio intakas) 16,2 km nuo jos žiočių. Ilgis iš pietų į šiaurę 2,05 km, plotis iki 0,15 km. Yra 5 a salelė. Altitudė 52,5 m. Krantai neaukšti, daugiausia apaugę siaura medžių ir krūmų juosta. Vakarine pakrante eina kelias Nr.3050 (Upytė – Ėriškiai – Juodikoniai), pietinę tvenkinio dalį skersai kerta kelias. Rytinėje pakrantėje stovi Ėriškių Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia.
Debitas:
Užtvanka 190 m ilgio, 8 m pločio. Vandens pralaida – šachtinė. Įrengta 1973 m.
Dėja Dija
Dėja Dija ( – 'dienos šviesos deivė' arba 'šviesioji deivė') – senovės romėnų vaisingumo ir augimo deivė. Kai kada tapatinta su Cerera ar Demetra (Cereros atitikmuo graikų mitologijoje). Dėja Dija garbinta per Ambarvalijas, deivei Cererai skirtą šventę. Kasmet gegužės mėnesį deivės žyniai Fratres Arvales surengdavo trijų dienų trukmės šventę, skirtą šios dievybės garbei.
Dievavardis Dea Dīa reiškia 'dienos šviesos deivė' arba 'šviesioji deivė'. Pirmasis vardo dėmuo – dea ('deivė'), o antrasis susijęs su diēs ('diena'), veikiausiai užuomina į ritualinį priesaką sausį paskelbti gegužę vyksiančias ceremonijas sub divo culmine ('po dangaus skliautu').
Sniego kalnas
Sniego kalnas arba Piton de Nežas  – skydinis ugnikalnis, esantis Reunjono saloje Indijos vandenyne. Tai aukščiausia salos vieta. Aukštis – 3069 m. Sniego kalnas susidarė prieš 2 milijonus metų Reunjono karštajame taške. Paskutiniuosius 20 tūkst. metų ugnikalnis nebeveikia, jo šlaitai smarkiai sudūlėję, išraižyti griovų, slėnių. Visas masyvas užima 2/3 salos ploto. Nepaisant pavadinimo, sniegas beveik niekad neiškrenta.
Ugnikalnio šlaitus dengia miškai, krūmokšniai, gausu endeminių augalų rūšių. Kalnas patenka į Reunjono nacionalinį parką (pasaulio paveldo objektas). Į pietryčius nuo Sniego kalno yra veikiantis ugnikalnis – Kraterio kalnas.
Sviacko dvaras
Sviacko dvaras – vėlyvojo baroko su klasicizmo elementais rezidencinis pastatas su arklidėmis ir vėliau statyta neogotikine koplyčia. Rūmuose išlikę daug autentiškų detalių: Petro Smuglevičiaus tapytų freskų, krosnių, židinių.
Dvaro teritorija apima 34 ha, iš kurių 12 ha užima peizažinis parkas su penkiais tvenkiniais ir kanalais. Taip pat ansamblio teritorijoje yra išlikę keletas ūkinių pastatų, 1889 m. pastatyta neogotikinė koplyčia.
Architektūra
Rūmų kompleksą sudaro pagrindinis dviejų aukštų pastatas ir su juo pusapskritimėm arkadų pavidalo galerijomis jungiami du šoniniai fligeliai. Pagrindinis rūmų korpusas dengtas mansardiniu stogu, pagrindinio kiemo fasade trys rizalitai – dominuoja rizalitas su keturiomis kolonomis ir trikampiu frontonu pastato centre ir du pastato galuose su pusapskritimiais frontonais, fasade iš parko pusės – penkiabriaunis rizalitas centre. Rūmų anfiladinis išplanavimas XX a. pakeistas. Pagrindiniame korpuse gerai išlikusios atskiros patalpos ir autentiški dekoro (freskos) bei įrangos elementai (krosnys, židiniai). Freskų autoriai T. Mankovskis ir P. Smuglevičius. Centrinės rūmų dalies pirmame aukšte vestibiulis su trijų maršų laiptais, antrame – paradinė aštuoniabriaunio plano salė su kolonomis; šoninėse pastato dalyse mažesnės salės bei kabinetai. Šoniniai fligeliai pastatyti kiek vėliau.
Istorija
Rezidencija nuo XVI iki XX amžiaus priklausė vienai ir tai pačiai Valavičių giminei. Sodyba stipriai nukentėjo Pirmojo pasaulinio karo metu ir po jo atiteko Humaneckių giminei. Apie 1930 m. rūmai perėjo Lenkijos sveikatos apsaugos ministerijos žinion. Antrojo pasaulinio karo metu rūmai nenukentėjo. Iki pastarojo meto komplekse veikė sanatorija. Architektūrinis ansamblis paskutinį kartą iš pagrindų remontuotas XX a. 4 deš.
2008 m. pabaigoje apgailėtinos būklės rūmams buvo ieškoma naujų šeimininkų. Turėjo įvykti aukcionas, tačiau rūmai neparduoti, o perduoti Nacionaliniam bankui, kuris įsipareigojo šį paminklą rekonstruoti. 2016 m. Gardino rajono valdžia paskelbė sieksianti prikelti šį pastatą naujam gyvenimui.
Kairiai (Raseiniai)
Kairiai – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Betygalos.
Geografo įlanka
thumb|250px|Saulėlydis prie Geografo įlankos
Geografo įlanka  – įlanka Indijos vandenyno rytuose, ties pietvakariniais Australijos krantais (Vakarų Australija), ~220 km į pietus nuo Perto. Ilgis 65 km. Gylis siekia 27 m. Potvynis kyla kartą per parą (aukštis iki 1 m). Pagrindiniai uostai – Banberis ir Baseltonas. Per įlanką pastatytas 2 km ilgio medinis pirsas, kuriuo, dėl įlankos seklumo, būdavo gabenami kroviniai į Baseltoną.
Įlanka 1801 m. pavadinta prancūzų keliautojo Nikolia Bodeno ekspedicijos laivo „Geografas“ garbei.
Ajutajos istorinis parkas
thumb|250px|Vat Čaivathanaramo šventykla. thumb|250px|right|Buda istoriniame Ajutajos parke.
Istorinis miestas Ajutaja – Ajutajos senamiesčio liekanos centriniame Tailande. Istorinio miesto griuvėsiai yra istoriniame Ajutajos parke. Nuo 1969 m. čia vyksta atstatymo ir konservavimo darbai. 1976 m. teritorija paskelbta parku, o 1991 m. parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
1350 m. po Sukotajaus žlugimo, miestą įkūrė karalius Ramathibodis I (arba Uthong ). Miestas tapo Ajutajos karalystės sostine. Miestui buvo suteiktas pavadinimas, pagal Ramos gimimo vietą Indijoje.
Miesto gyvavimo laikais jį valdė 35 karaliai. Šis Siamo istorijos tarpas vadinamas Ajutajos periodu. Miesto klestėjimo metais čia buvo treji karaliaus rūmai, 375 šventyklos, 29 gynybiniai fortai, 94 miesto vartai. Mieste gyveno daugiau nei 1 mln. gyventojų, mieste gyveno daug užsieniečių: prancūzai, olandai, portugalai, anglai, japonai.
1767 m. neatlaikęs Mianmaro armijos apsupties miestas pasidavė ir buvo visiškai sugriautas ir daugiau nebuvo atstatyta. Šiuolaikinė Ajutaja buvo pastatyta keli kilometrai į rytus nuo sugriautosios.
== Įžymiausios vietos Įžymiausios vietos ==
Prancūzijos futbolo varžybos 2019–2020 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 2019–2020 m.
prasidėjo 2019 m. rugpjūčio 9 d., baigėsi 2020 m. balandžio 28 d. nutraukus čempionatą dėl besitęsiančios COVID-19 pandemijos. Galutinė lentelė tapo tokia kokia buvo visų sporto renginių sustabdymo dieną, kovo 13-ąją.
s turnyras prasidėjo 2019 m. rugpjūčio mėn. Finalas buvo numatytas įvykti 2020 m. balandžio 25 d. bet sužaidus pusfinalius atidėtas neribotai dėl besitęsiančios COVID-19 pandemijos.
s turnyras prasidėjo 2019 m. liepos 26 d. Finalas buvo numatytas įvykti 2020 m. balandžio 4 d. bet sužaidus pusfinalius atidėtas neribotai dėl besitęsiančios COVID-19 pandemijos.
2019–2020 m. Ligue 1
Ligue 1 – aukščiausioji futbolo lyga.
Likus 10 turų iki pabaigos, 2020 m. balandžio 28 d. čempionatas buvo nutrauktas dėl besitęsiančios COVID-19 pandemijos. Galutinė lentelė tapo tokia kokia buvo visų sporto renginių sustabdymo dieną, kovo 13-ąją.
Rungtynių dėl vietos Ligue 1 tarp 18 vietą užėmusios komandos ir trijų Ligue 2 komandų šį sezoną nebus, 18 vietą užėmusi komanda liks Ligue 1.
Kadangi klubai sužaidė po nevienodą skaičių rungtynių, galutinę vietą lentelėje lėmė taškų ir rungtynių santykis.
Klubams surinkus po vienodą skaičių taškų, aukštesnę vietą nulemia tarpusavio rungtynių rezultatai.
2019–2020 m. Ligue 2
Likus 10 turų, 2020 m. balandžio 28 d. čempionatas buvo nutrauktas dėl besitęsiančios COVID-19 pandemijos. Galutinė lentelė tapo tokia kokia buvo visų sporto renginių sustabdymo dieną, kovo 13-ąją.
Rungtynių dėl vietos Ligue 1 tarp 3-5 vietas Ligue 2 ir 18 vietą Ligue 1 užėmusių komandų šį sezoną nebus, 18 vietą Ligue 1 užėmusi komanda liks Ligue 1.
Klubams surinkus po vienodą skaičių taškų, aukštesnę vietą nulemia: 1. įvarčių santykis 2. įmuštų įvarčių skaičius 3. tarpusavio rungtynių rezultatai 4. fair play taškai.
2019–2020 m. Prancūzijos futbolo taurė (Coupe de France)
Prancūzijos futbolo taurė – nuo 1917 metų Prancūzijos futbolo federacijos organizuojamos Prancūzijos futbolo klubų taurės varžybos.