cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gojus (Rūdiškės)
Gyventojai
miniatiūra|240px|left|Gojaus sodybos
Al-Ahli Hebrón
Al-Ahli Hebrón Club (Ahli Al-Khaleel) (ar. نادي هلال القدس, ) – futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje Vakarų Kranto lygoje. Klubas įsikūręs Hebrone (Chalilyje). Dėl to vienuose šaltiniuose vadinamas Al-Ahli Hebrón, o kituose žinomas Ahli Al-Khaleel pavadinimu.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1974 m.
Al-Ahli Hebrón Club (Ahli Al-Khaleel) 2015 m. iškovojo Palestinos futbolo taurę ir pateko į 2016 AFC Cup.
Badinanas
Badinanas  – istorinis Kurdistano regionas, esantis į pietus nuo Haburo upės dabartinio Irako šiaurėje. Jis dalinai atitinka Irako Dahuko guberniją. Taip pat to paties pavadinimo pusiau priklausoma valstybė, egzistavusi regione XIV–XIX a.
Didžiausi regiono miestai – Amedija, Zakso, Duhukas, Akrė, Sindžaras.
Geografija
Regionas priklauso šiauriniam Kurdistanui, ir čia kalbama kurmandži dialektu. Į šiaurę nuo jo, už Haburo upės yra Bochtanas ir Hakaris (senovės Korduena), rytuose – Soranas, vakaruose – Kamislo ir Heseke regionai (dab. Sirija). Pietuose jis susisiekia su arabų gyvenamu Al-Džazira regionu.
Grampianas
thumb|
Badinanas
Geografija
Regione be kurdų (didžiausi klanai mzuriai ir zibariai) gyvena žymi krikščionių asirų mažuma.
Grampianas
Grampianas nuo 1975 m. iki 1996 m. buvo viena iš 12 Škotijos grafysčių. Dabar padalinta į 3 sritis:
Badinanas
Istorija
Antikiniais laikais regionas sudarė šiaurinę istorinės Adiabenos dalį. Vėliau čia įsitvirtino kurdai, ir pirmaisiais mūsų eros amžiais buvo žinomas kaip Sindas.
Eduardo Nascimento
Eduardas Nassimentas (g. 1944 m. Luandoje, Portugalijos Vakarų Afrika) – Angolos dainininkas.
Badinanas
Istorija
Po arabų užkariavimo VIII a. regionas buvo prijungtas prie Kalifato. Kalifatui nusilpus, Badinaną valdė iš Mosulo kilusios dinastijos: Hamdanidai ir Ukailidai, vėliau tiurkai Seldžiukai, o po jų – vėl Mosulo Zengidai (čia buvo sukurtas atskiras Sindžaro Zengidų emyratas 1171–1220).
Grampianas
Turėjo penkias apskritis.
Badinanas
Istorija
Valdant Zengidams, o vėliau mongolų Ilchanidams, stiprėjo vietos kurdų tapatybė, susifomavo savita kurdų religija jazidizmas, veikusi ir kitus gretimus regionus. XIV a. susidarė prielaidos susikurti vietinei kurdų valstybei. Tai buvo Badinano emyratas su sostine Amedijoje.
Eduardo Nascimento
Nassimentas buvo 1962 metais susikūrusios grupės „Os Rocks“ lyderis. 7-ojo dešimtmečio viduryje grupė koncertavo po Portugaliją. Didžiausio pripažinimo sulaukė 1966 metais išleistas EP „Wish I May“. 1967 metais Nassimentas dalyvavo Festival da Canção konkurse („Eurovizijos“ nacionalinė atranka) su daina „O vento mudou“ ir laimėjo. Po pergalės jis išrinktas Portugalijos atstovu „Eurovizijoje“. Ten jis užėmė 12 vietą.
Badinanas
Istorija
Netgi po to, kai Kurdistane įsiviešpatavo Osmanų imperija, Badinanas išliko pusiau priklausoma valstybėlė ir vienas svarbiausių kurdų kultūrinių centrų. 1832 m. ją trumpam nukariavo gretimas Sorano emyratas (tuo metu jį valdė Mochamedas Paša Revanduzas), o 1842 m. tiek Soranas, tiek Badinanas įtraukti į Osmanų provincijų sistemą, valstybės galutinai panaikintos.
Eduardo Nascimento
1968 m. su „Os Rocks“ išleido paskutinį EP „Don’t Blame Me“.
Grampianas
Šis regionas gavo savo vardą nuo Grampiano kalno.
Grampianas ir toliau turi bendrą policiją, ugniagesių, rinkimų, sveikatos apsaugos paslaugas.
Jungtinių Valstijų Kongresas
Jungtinių Valstijų Kongresas – JAV federalinės vyriausybės įstatymų leidžiamasis organas. Jį sudaro dveji rūmai: Atstovų Rūmai (žemesnieji Kongreso rūmai) ir Senatas (aukštesnieji Kongreso rūmai).
Kongresas posėdžiauja JAV Kapitolijuje Vašingtone. Ir senatoriai, ir atstovai renkami tiesioginių rinkimų metu, tačiau į atsilaisvinusias Senato vietas asmenys gali būti paskirti valstijų gubernatorių. Kongresą sudaro 535 balso teisę turintys nariai: 435 Atstovų rūmų nariai, arba kitaip atstovai, ir 100 senatorių. JAV Atstovų rūmai taip pat turi 6 balso teisės neturinčius narius, atstovaujančius JAV teritorijoms (Puerto Rikas, Amerikos Samoa, Kolumbijos apygarda, Guamas, Mergelių salos, Šiaurės Marianų salos). Nors šie 6 atstovai negali balsuoti posėdžių metu, tačiau jie gali būti kongreso komitetų sudėtyje ir balsuoti komitetuose priimant sprendimus. Be to, jie gali teikti naujus įstatymus ar įstatymų pataisas.
JAV Atstovų rūmų nariai renkami dvejiems metams mažesniuose administraciniuose vienetuose – apygardose. Kongresinės apygardos turi skirtingą atstovų skaičių, kuris nustatomas pagal gyventojų skaičių, remiantis JAV gyventojų surašymo duomenimis su sąlyga, kad kiekviena valstija turi turėti bent vieną kongreso atstovą. Kiekviena valstija, nepriklausomai nuo gyventojų skaičiaus, turi du senatorius. Šiuo metu yra 100 senatorių, atstovaujančių 50 valstijų. Kiekvienas senatorius renkamas savo valstijoje 6 metų kadencijai. Kas dveji metai perrenkama apie trečdalį Senato narių.
Kongresas gali Kongreso aktais reguliuoti valstijų ir užsienio prekybą, mokesčius, organizuoti federalinius teismus, išlaikyti kariuomenę, skelbti karą ir imtis kitų „būtinųjų ir tinkamų“ priemonių.
JAV konstitucija suteikia visą federalinės vyriausybės įstatymų leidžiamąją galią Kongresui. Abeji Kongreso rūmai yra lygiateisiai, tačiau kiekvieni rūmai turi specialių galių, kurių neturi kiti. Senato patarimas ir sutikimas reikalingas prezidento pasirinktiems aukšto laipsnio pareigūnams patvirtinti ir sutartims ratifikuoti. Biudžeto įplaukų įstatymo projektus privalo teikti Atstovų Rūmai, ir tik jie gali inicijuoti apkaltos procesus.
2021 m. sausio 6 d. Kongreso nariai rinkosi patvirtinti prezidento rinkimų ir Džo Baideno pergalę. Tuo metu Donaldo Trampo rinkėjai, nepatenkinti rezultatais, rinkosi šalia pastato, o vėliau ir įsiveržė į jį, taip sutrikdydami Kongreso veiklą. Susirėmimų su policija metu žuvo 4 protestuotojai ir vienas policininkas, suimta daugiau nei 80 žmonių.
thumb|center|540px|[[Jungtinių Valstijų Kapitolijus|Kapitolijaus vakarinis fasadas. Pietinėje Kapitolijaus pusėje yra Atstovų Rūmai (dešineje); šiaurinėje pusėje yra Senato Rūmai (kaireje).]]
Gražina Sviderskytė
Gražina Sviderskytė (g. 1973 m. kovo 22 d. Vilniuje) – televizijos žurnalistė, istorinių bei dokumentinių filmų kūrėja.
Biografija
Tėvas Vytautas Stanislovas Sviderskis.
1980–1991 m. mokėsi Vilniaus 40-ojoje vidurinėje mokykloje, 1987–1991 m. Šiaulių neakivaizdinėje jaunųjų fizikų mokykloje „Fotonas“. 1991–1996 m. studijavo Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete, 1999–2002 m. – Prancūzų kultūros centre, 2012–2016 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultete.
1992–1994 m. LTV Naujienų direkcijos reporterė, užsienio informacijos redaktorė. 1994–1996 m. LTV laidos „Labas rytas“ reporterė ir laidos vedėja. 1996–1999 m. laidos „Lietuvos ryto“ televizija“ (LNK, TV3) reporterė ir vedėja. 2001–2002 m. VU Žurnalistikos instituto CNN studentų biuro dėstytoja. 1999–2003 m. ir 2007–2011 m. LNK žinių vedėja ir korespondentė. 2000–2003 m. CNN World Report programos reporterė. Nuo 2004 m. VšĮ „Socialiniai ir kultūros projektai“ direktorė. 2004–2009 m. televizijos dokumentikos projektų autorė ir vadovė.
Kūryba
Kaip nepriklausoma režisierė kuria istorinius dokumentinius filmus. Su istoriku Arvydu Anušausku sukūrė pirmą lietuvišką istorinės dokumentikos serialą „XX amžiaus slaptieji archyvai“. 2003 m. laidų ciklo „Uragano” kapitonas“ apie tarpukario Lietuvos karo aviacijos karininką Romualdą Marcinkų autorė. Sukūrė trijų dalių apybraižą apie Mykolo Žilinsko kolekcijos istoriją „Šimtmečio kontrabanda. Paskutinis reisas“.
Alksnupis (reikšmės)
Alksnupis gali reikšti:
Altaelva
Altaelva (Altaelva) – upė šiaurės Norvegijoje, Finmarko regione, Altos savivaldybėje. Prasideda Finmarko plynaukštėje, susiliejus kelioms upėms. Teka į šiaurę, kerta plynaukštę, sudaro 10 km ilgio ir 300–420 m gylio Sautso kanjoną. Įteka į Norvegijos jūros Altos fjordą ties Altos miesteliu.
1982 m. Altaelvos slėnyje pastatyta hidroelektrinė, prieš kurią ilgai protestavo samių organizacijos.
Rudžių akmuo
Rudžių akmuo, dar vadinamas Velnio pirtimi – mitologinis akmuo Rudžių kaime (Kamajų sen.), Rokiškio rajone. Jis slūgso pamiškėje, didelio lauko pakraštyje, 0,85 km į šiaurės vakarus nuo Rudžių sodybų, 3 km į šiaurę nuo Kamajų. Riedulys yra valstybės saugoma kultūros vertybė. Velnio pirtimi arba Laumių pirtimi vadinamas masyvus, 1,6×4,2 m dydžio riedulys, gulintis pelkėtoje žemumoje.
Legenda
Pasakojama, jog kartą naktigonis girdėjo nuo akmens sklindantį cypimą, rėkavimą ir keistą plumpsėjimą. Įsidrąsinęs naktigonis priėjo prie akmens, pažiūrėjo pro jo skylę ir pamatė, kaip viduje velniai vanojasi vantomis ir žviegia.
Gazos ruožo futbolo čempionatas
Gazos Ruožo futbolo lyga (Gaza Strip Premier League) – Gazos Ruožo aukščiausioji futbolo lyga, įkurta 1984 metais.
201/2020 m. dalyvavo 12 komandų.
Komandos
...
Čempionai
Čempionų sąrašas:
Vaikų Eurovizijos dainų konkursas 2010 m.
250px|thumb|right|{{legend|#22B14C|Dalyvaujančios šalys}}{{legend|#FFC20E|Šalys, nedalyvaujančios 2010 metų konkurse}}
250px|thumb|right|[[armenia|🇦🇲 Vladimiras Arzumanianas]] 250px|thumb|right| [[Nojus Bartaška|Bartas]]
'''2010 m. vaikų Eurovizijos dainų konkursas ''' – 8-asis vaikų Eurovizijos dainų konkursas, vykęs Baltarusijos sostinėje Minske. Konkursą laimėjo Armėnijos atstovas Vladimir Arzumanyan.
Vieta
Rengti 2010 m. vaikų Euroviziją norėjo rengti trys šalys: Rusija, Malta ir Baltarusija. Teisę rengti Euroviziją laimėjo Baltarusija. Konkursas vyko Minsko arenoje. Ji pastatyta 2009 m. ir talpina 15 000 žiūrovų. Šiai šaliai taip pat puikiai sekėsi atstovauti – ji net du kartus tapo konkurso nugalėtoja.
Dalyviai
Šiais metais Vaikų Eurovizijoje dalyvavo 14 šalių. Pasitraukė Kipras ir Rumunija, sugrįžo Lietuva ir Latvija, debiutavo Moldova.
Skurbutėnai
Skurbutėnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Keturiasdešimties Totorių kaimo, prie Vokės upės. Veikia Skurbutėnų koplyčia. Rytuose yra Skurbutėnų tvenkinys, pietuose plyti Ropėjų miškas. Pro gyvenvietę teka upė Asdrė.
miniatiūra|220px|left|Gatvė miniatiūra|220px|left|Lenkų karių kapai
Los Vilosas
thumb|left|150px|Los Viloso komunos padėtis Kokimbo regione Los Vilosas – miestas Kokimbo regione (Čilė), Čoapos provincijos ir Los Viloso komunos centras. Miestas įkurtas 1830 m., 1855 m. suteiktas mažojo uosto statusas. Los Viloso uostas iki šiol svarbus.
Miesto pavadinimas Los Vilos kilęs iš mapudungunų kalbos žodžio vilo 'gyvatė'.
Pagrindinės miesto ekonomikos šakos – žvejyba ir turizmas. Turizmui palankūs du miesto paplūdimiai – La Principal ir Las Conchas.
Istorija
Los Vilosas nuo 1835 m. buvo maža gyvenvietė, kurią 1855 m. Čilės prezidentas Manuel Montt paskelbė mažuoju uostu. Buvo suvokta, kad verslas regione ims vystytis, jei turės uostą.
Tų pačių metų balandį vyriausybė leido statyti prieplaukas, sandėlius ir prekybai skirtus pastatus. 1857 m. gruodį Končalio asjendai priklausiusioje žemėje buvo suformuoti 25 kvartalai ir išparduoti. Miestas išsidėstė apie mažą senąją gyvenvietę.
Lakštena
Lakštena – upė šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone; Vyžuonos dešinysis intakas (Nemunėlio baseinas). Prasideda Ažubalių miške, į vakarus nuo Onuškio dvaro. Srūva daugiausia į pietvakarius, pietus, iš rytų juosia Degesynės durpyną. Įteka į Vyžuoną 12,5 km nuo jos žiočių, ties Trumpiškiu (1,5 km ryčiau nuo Čedasų).
Visa vaga ištiesinta. Didesnės gyvenvietės prie Lakštenos: Onuškis, Kirmėliškis, Maineivos, Trumpiškis.
Upėvardis Lakštenà greičiausiai kilęs nuo žodžio lakštas („lapas“, pirmine reikšme – „kas nudrėksta, nuplėšta“).
Los Vilosas
Istorija
Uoste buvo įkurtas muitinės postas, pavaldus Valparaiso muitinei.
Komunoje gan išvystytas turizmas, kurio centrai yra Los Vilosas ir pakrantės miestelis Pičidangis.
Los Viloso komuna
2006 m. komunoje (plotas 1824 km²) gyveno 18 000 gyventojų, tankis 9,6 žm/km².
Los Viloso komuna ribojasi:
Taksonomija
Taksonomija – biologijos šaka, kurios pagrindinis uždavinys yra sukurti sistemišką gyvųjų organizmų klasifikaciją. Taksonomijos terminą įvedė Augustin Pyrame de Candolle ir apibrėžė kaip „klasifikacijos teoriją“.
Sąvoka „Taksonomija“ pirmą kartą 1813 m. pasiūlė Augustin Pyrame de Candolle, atlikdamas augalų klasifikaciją. Iš pradžių ji buvo taikoma tik biologijoje. Vėliau šis terminas buvo pradėtas naudoti apibūdinti bendrą klasifikavimo teoriją ir sisteminant biologijos, kalbotyros, geografijos, geologijos objektus.
Matematiškai taksonomiją galima apibrėžti kaip klasifikaciją, kurioje visi objektai yra išdėstomi į tam tikrą medžio struktūrą. Šio medžio viršūnę paprastai sudaro vienintelis klasifikacijos elementas, kuriam priklauso visi kiti šios klasifikacijos objektai. Taksonas, einantis žemiau už viršūnę, yra labiau specifinis ir išskiria tam tikrą klasifikuojamų objektų aibę pagal tam tikrą požymį.
Vaineikių pilkapynas
Vaineikių pilkapynas – pilkapynas Vaineikių kaime (Kamajų sen.), Rokiškio rajone, abipus kelio, prie Liūno ežero vakarinės pakrantės. Pilkapiai (švedkapiai) yra į pietryčius nuo kaimo, miško pakraštyje, pažymėti betoniniu ženklu. Tai valstybės saugoma kultūros vertybė.
Tautosakinės žinios
Anksčiau ariamame lauke buvo keliasdešimt pilkapių. Tautosakos rinkėjo Kazimiero Markelio surinktuose vietos žmonių pasakojimuose minima, kad ši vietovė buvo gyvenama nuo senų laikų. Laukuose randama senovės liekanų – akmeninių kirvukų, žalvarinių papuošalų ir kitų radinių. Prie ežerėlio, vadinamo Liūnu ar Liūneliu, esama senkapių. Tai maždaug 100 m ilgio ir tiek pat pločio aukštumėlė. Seniau ji buvo apaugusi mišku. Senieji žmonės atsimena, kad dar XIX a. antroje pusėje šioje vietoje buvo daug akmenų, sudėliotų apskritimais. Akmenys buvę žmogaus galvos didumo, o kai kurie ir didesni, net tokie dideli, kad vienam vos galima buvę juos pajudinti. Čia randama žmonių kaulų, senoviškų ginklų, papuošalų.
Archeologiniai tyrinėjimai
Vaineikių pilkapiai žinomi nuo XIX a. Juos pirmieji kasinėjo Pranciškus Vilčinskis, vėliau Jonas Puzinas. Pilkapiai datuojami III-IV a. Literatūroje minima čia buvus apie 50 pilkapių. 1844 m. juos tyrinėjęs P. Vilčinskis perkasė porą pilkapių, rado romėniško laikotarpio dirbinių: antkaklių kūginiais galais, ratelinių smeigtukų, siauraašmenių pentinių kirvukų. 1939 m. vieną pilkapį kasinėjo J. Puzinas.
1997–1998 m. pilkapyną tyrinėjo Andra Simniškytė-Strimaitienė. Iškasti trys pilkapiai, kuriuose rasta 15 griautinių kapų. Dauguma jų yra iš III-IV a. laikotarpio, keli datuojami VI–VII a. Vienas vaiko kapas vėlyvesnis, jau istorinių laikų palaidojimas. Nuo paskutinių kasinėjimų prabėgus 7 metams, t. y. 2005 m. duomenimis, situacija pilkapyno apylinkėse pasikeitė. Anksčiau buvęs užakęs Liūnelio ežeras išvalytas ir praplėstas. Prie jo buvusi negyvenama sodyba tapo prižiūrima kaimo turizmo sodyba. Pilkapyno teritorija kelio Duokiškis–Vilučiai rytų pusėje buvo tvarkoma, prižiūrima (išrinkti nuvirtę, supuvę medžiai, nukritusios šakos).
Alta
Alta (Alta,, ) – miestas šiaurės Norvegijoje, Finmarko apskrityje, Altafjordo pakrantėje, prie Altos upės žiočių. Yra žvejybinis uostas, oro uostas, hidroplanų bazė, eina plentas E6 „Treleborgas-Kirkenesas“. Vystomas turizmas, prekyba. Skalūnų gavyba. Yra Finmarko aukštoji mokykla, ledo viešbutis.
Altos apylinkėse yra 2500–6000 m. senumo Altos uolų piešiniai (siejami su Komsos kultūra) – nuo 1985 m. UNESCO pasaulio paveldo paminklas. Į pietus nuo miesto yra didžiausias Europos šiaurėje Sautso kanjonas.
Halingdalselva
Halingdalselva (Hallingdalselva) – upė pietinėje Norvegijoje, Buskerudo apskrityje; Dramenselvos kairysis intakas. Prasideda Skandinavijos kalnuose, Hardangervidos nacionaliniame parke, susidaro susiliejus Ustos upei (išteka iš Ustevatno ežero) ir Holso upei (išteka iš Strandavatneto). Aukštupyje teka į šiaurės rytus, už Gulio pasuka į pietryčius ir sudaro Halingdalio slėnį. Prateka Bromafjordeno ežerą, žemupyje – nemažą Krederno ežerą. Už šio ežero vadinama Snarumu (Snarumselva). Įteka į Dramenselvą ties Emotu.
Svarbiausi intakai: Votna, Lia, Hemsilis, Tudela, Rukedela. Ties Guliu upėje yra status krioklys. Upė kelete vietų patvenkta. Svarbesnės gyvenvietės prie Halingdalselvos: Geilas (prie Ustos), Gulis, Nesbjuenas, Gulsvikas, Snarumas.
Zamalek SC
Gizos „Zameleko sporto klubas“, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Zamalek Sporting Club, o trumpai Zamalek SC – profesionalus Egipto futbolo klubas, įsikūręs Gizoje.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1911 m.
2018–2019 m. rungtyniavo Premjer lygoje, kurioje buvo antri.
Pasiekimai
Šalies čempionais tapo 14 kartų. (1960, 1964, 1965, 1978, 1984, 1988, 1992, 1993, 2001, 2003, 2004, 2015, 2021, 2022 m.)
Sezonai
Šaltiniai:
Gediminas Navaitis
Gediminas Navaitis (g. 1948 m. spalio 19 d. Vilniuje) – psichologas konsultantas, šeimos (konsultavimo) psichologas ir psichoterapeutas, politikas (Seimo narys), publicistas, psichologijos populiarintojas.
Biografija
Baigė Vilniaus A. Vienuolio mokyklą. 1969–1974 m. studijavo psichologiją Vilniaus universiteto Filosofijos fakultete, įgijo psichologo specialybę.
1975 m. LSSR mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis. Baigė Leningrado universiteto aspirantūrą, apgynė psichologijos mokslų kandidato disertaciją (1979 m.), socialinių mokslų daktaras.
1979–1998 m. Pedagogikos mokslinio tyrimo instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis, nuo 1979 m. psichologinės konsultacijos, nuo 1989 m. vedybinių pažinčių tarnybos „Santuoka“ vadovas. M. Romerio universiteto docentas (nuo 1998 m.).
Mokslo ir mokslo populiarinimo straipsnių, 27 knygų lietuvių ir užsienio kalbomis autorius. Lietuvos psichoterapijos draugijos valdybos narys, Lietuvos grupinės psichoterapijos asociacijos išrinktasis prezidentas, Rusijos pedagogikos ir socialinių mokslų akademijos narys, pažinčių svetainės DarniPora. lt valdybos narys.
Gediminas Navaitis vedęs; žmona Julita, LEU docentė. Vaikai – Auksė, Tadas ir Aistė.
Politika
Gediminas Navaitis – Lietuvos respublikos liberalų sąjūdžio narys iki 2012 metų sausio 31 dienos. Tų pačių metų birželio 21 d. pašalintas ir iš Liberalų sąjūdžio frakcijos. 2008 m. kandidatavo vienmandatėje Žirmūnų apygardoje (Nr. 4), LLS sąraše 12 numeriu; Porinkiminis numeris – 12. 2008–2012 m. LR Seimo narys. 2017 m. išrinktas Lietuvių tautininkų ir respublikonų sąjungos vicepirmininku.
Gaidžiabalė
Gaidžiabalė – aukštapelkė, esanti šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, Juodupės seniūnijoje, beveik 4 km į šiaurę nuo Juodupės, Kukių miške, Kuklio, Vyžuonos, Plentaukos ir Nemunėlio vandenskyroje. Užima 1,71 km² plotą. Tai viena iš nedaugelio didesnių, beveik natūralių aukštapelkių šiaurinėje Lietuvos dalyje.
Seniau pelkėje buvo kasamos durpės. Centrinėje pelkės dalyje yra dvi 100–200 m ilgio juostos, jose matyti senos durpių eksploatacijos požymių. Vakariniame pakraštyje stovi Kraštų piliakalnis.
2010 m. paskelbta Gaidžiabalės samanynės telmologiniu draustiniu. Saugomos čia augančios grybų, augalų rūšys, gyvūnų buveinės. Nuo 2005 m. – NATURA 2000 tinklo saugoma vietovė. Gaidžiabalės samanynėje gyvena net kelios į Lietuvos raudonąją knygą įtrauktos paukščių rūšys: sketsakaliai, pilkosios gervės, tikučiai, plėšriosios medšarkės, vidutinės kuolingos, pasitaiko tetervinų. Pelkėje gausu angių.
Namsenas
Namsenas (Namsen, p. sam. Nååmesje) – upė vidurio Norvegijoje, Šiaurės Trendelago apskrityje. Prasideda Reirviko savivaldybėje, teka į pietus Namdaleno slėniu. Žemupyje pasuka į vakarus, įteka į Norvegijos jūros Namso fjordą ties Namsuso miestu.
Upės baseine gausu ežerų. Upės vaga keliose vietose patvenkta. Upėje gausu lašišų ir upėtakių (mėgėjiška žūklė). Svarbesnės gyvenvietės prie Namseno: Namskuganas, Tronesas, Grongas, Namsusas.
Nino Rota
Nino Rota (1911 m. gruodžio 3 d. – 1979 m. balandžio 10 d.) – italų kompozitorius. Labiausiai jį išgarsino garso takelių kūrimas, ypač Krikštatėviui ir keliems Federico Fellini filmams. Jo kurta muzika filmui „Krikštatėvis“ buvo nominuota oskarui, tačiau vėliau nominacija atšaukta, paaiškėjus, kad muzika nebuvo pilnai originali – dalį jos Rota sukūrė jau anksčiau ir naudojo kitam filmui „Fortunella“ (1958 m.) Vėliau Nino Rotos muzika filmui „Krikštatėvis II“ laimėjo Oskarą.
Nino Rota gimė Milane. Pirmąją oratoriją sukūrė dar vienuolikmetis Vėliau Milane studijavo konservatorijoje, tada mokėsi Pensilvanijoje, po to vėl grįžo į Italiją.
Po jo mirties nuo širdies nepakankamumo Rotos muzika buvo panaudota 1981 metais kompozitoriaus atminimui išleistame albume „Amarcord Nino Rota“.
Tetėnai
Tetėnai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, už 6 km į vakarus nuo Pabarės, prie kelio. Aplink kaimą plyti Šalčios–Tetėnų miškai. Per kaimą teka Ciras, kuris už kelių kilometrų į šiaurę įsilieja į Šalčią. 2 seniūnaitijos. Yra medžio apdirbimo bendrovė. Nuo 2000 m. veikia Tetėnų koplyčia. Netoli kaimo yra Tetėnų pilkapynas.
Istorija
XIX a. pab. Tetėnai buvo šlėktų okolica ir pateko į Lydos apskrities Eišiškių valsčių, Pabarės apylinkę. Priklausė Rodūnios dvaro valdoms.
LTSR laikais kaimas buvo apylinkės centras (1950–1963 m.), tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Kaime veikė lietuviška Tetėnų Šalčios pagrindinė mokykla ir lenkiška Tetėnų 1-oji pagrindinė mokykla, biblioteka (įkurta 1961 m.), paštas (LT-17029).
Vaidotai
thumb|left|240px|Vaidotų gyvenvietė nuo Krantinės g. thumb|left|240px|Namai Krantinės g.
Vakarinė Vaidotų gyvenvietės dalis priklauso Vilniaus miestui (atskirta Vokės upės), greta prisišliejusi Baltoji Vokė, vakaruose įsikūrę Degeniai.
Vaidotus aptarnauja 3, 8, 9, 25 maršrutų autobusai (Vaidotų, Šaltinio st., Vėjo st.).
Istorija
Vaidotai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1375 m. Tarybiniais metais buvo Vaidotų apylinkės centras.
Stanisław Ignacy Witkiewicz
Stanislavas Ignacas Vitkevičius, dar vadinamas Witkacy (Stanisław Ignacy Witkiewicz, 1885 m. vasario 24 d. – 1939 m. rugsėjo 18 d.) – Lenkijos rašytojas, tapytojas, filosofas, teoretikas, dramaturgas ir fotografas, dirbęs prieš Pirmąjį pasaulinį karą ir tarpukario laikotarpiu.
Biografija
Menininko, rašytojo ir meno kritiko Stanislavo Vitkevičiaus sūnus. Mokėsi tėvų namuose, Zakopanėje, kadangi tėvas manė, kad mokykla naikina vaikų individualumą. Pamokas jam dažnai vesdavo menininkai, rašytojai, universitetų profesoriai. Nuo pat vaikystės draugavo su vėliau kompozitoriumi ir pianistu tapusiu Karoliu Šimanovskiu bei Bronislavu Malinovskiu, su kuriuo 1914 m. iškeliavo į etnografinę ekspediciją į Okeaniją. Apie rašytojo gyvenimą Pirmojo pasaulinio karo metu žinoma labai mažai, kadangi pats Vitkevičius vengė apie tai kalbėti. Tačiau yra žinoma, kad 1915 m. pradžioje jis mokėsi carinės Rusijos kadetų mokykloje, iš kur buvo išsiųstas į frontą, o 1916 m. mūšyje prie Stochido upės buvo sunkiai sužalotas, iš kur buvo evakuotas į Sankt Peterburgą. Į frontą jau negrįžo. Kurį laiką buvo Maskvoje, kur tapo Spalio revoliucijos liudininku. 1918 m. birželį jam pavyko sugrįžti į Zakopanę.
Spalio revoliucijos patirtis padarė didelę įtaką jo vėlesniems darbams – pesimistinei istoriosofijai, atspindinčiai bolševikų revoliucijos įvykius, o vėliau ir nacizmo gimimą Vokietijoje. Aklą miklių demagogų vadovaujamos minios galią ir likimą jis aprašė savo vėlesniuose romanuose ir dramose.
1925 m. pradėjo naudoti pseudonimą Witkacy, griežtai įvertino ligšiolinius savo pasiekimus tiek literatūroje, tiek tapyboje. Kurdamas ketvirtajame dešimtmetyje, jis eksperimentavo vartodamas įvairias narkotines medžiagas. Paskutinieji penkiolika jo gyvenimo metų – tai ypatingo kūrybinio pakilimo, net tam tikro sprogimo, laikotarpis. Tarpukario literatūroje Vitkacy, kartu su Brunu Šulcu ir Vitoldu Gombrovičiumi, tapo svarbiausiais meninių ir literatūrinių paieškų veikėjais.
1939 m. vasaros pabaigoje Vitkacy nuvyko į Varšuvą. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui norėjo stoti į Lenkijos kariuomenę, tačiau dėl amžiaus ir sveikatos problemų priimtas nebuvo. Praėjus kelioms dienoms, rugsėjo 5 d., kartu su savo partnere Česlava Okninska jis paliko Varšuvą ir kartu su kitais pabėgėliais iškeliavo į rytus. Maždaug rugsėjo 15 d. atvyko pas savo draugus, Ziemlanskių šeimą, gyvenusią Polesėje. 1939 m. rugsėjo 18 d., gavęs žinią apie Rusijos invaziją į Lenkiją, nusižudė, perpjovęs miego arteriją ir suvartojęs narkotikų. Kartu su juo buvusi Česlava Okninska irgi bandė nusižudyti, tačiau nepaisant didelės suvartotos vaistų dozės, ją pavyko išgelbėti. Vitkacy buvo palaidotas kitą dieną, vietos kapinėse.
Palikimas ir poveikis
Jo darbai yra išversti į daugelį Europos kalbų, išleistos knygos tiek Europos šalyse, tiek JAV. Vitkaco kūryba didelę įtaką padarė Tadeuszui Kantoriui, kuris ne kartą statė jo dramas įvairių teatrų scenose. 1985 m. Zakopanėje buvo įsteigtas Stanislavo Ignaco Vitkevičiaus teatras, kuriame realizuojama Vitkaco „grynosios formos“ koncepcija. Jo tapybos darbai randami Varšuvos nacionaliniame muziejuje, Krokuvos nacionaliniame muziejuje. Varšuvos literatūros muziejuje, Slupsko pilyje yra virš 260 Vitkaco darbų (tai didžiausia jo darbų kolekcija pasaulyje). Kai kurios jo darytos nuotraukos saugomos užsienyje – Metropoliteno muziejuje, Niujorko Šiuolaikinio meno muziejuje.
Pokario laikotarpiu komunistinės Lenkijos Kultūros ministerija nusprendė ekshumuoti Vitkaco palaikus ir iškilmingai perlaidoti juos Zakopanėje. Tai buvo įvykdyta pagal planą, tačiau niekam nebuvo leista atidaryti karsto. 1994 m. lapkričio 26 d. Lenkijos kultūros ir nacionalinio paveldo ministerija nusprendė ekshumuoti tariamą Vitkaco kapą. Atlikti genetiniai testai parodė, kad Zakopanėje buvo palaidotas nežinomos moters kūnas.
Sangėliškės
Sangėliškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Šalčininkėlių, prie kelio Zavišonys-Akmenynė. Veikia Sangėliškių koplyčia, pietvakariuose teka Visinčia.
Jarmališkės (Elektrėnai)
Jarmališkės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 7 km nuo Laičių.
Sangėliškės
Gyventojai
miniatiūra|200px|left|Stambus riedulys kryžkelėje (ištrauktas iš [[Kamena|Kamenos upelio)]] miniatiūra|200px|left|[[Kamena|Kamenos upelis]]
Naminis kalakutas
Naminis kalakutas (Meleagris gallopavo domesticus) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio stambus naminis paukštis, dažniausiai auginamas maistui.
thumb|260px|right|[[Burbonų raudonieji kalakutai|Burbonų raudonųjų kalakutų veislės patinas]]
Naminiai kalakutai buvo prijaukinti iš laukinių kalakutų (Meleagris gallopavo) dar prieš Amerikos atradimą indėnų genčių. Kalakutus į Europą pirmą kartą atvežė ispanai apie 1511 m. Išvaizda, biologija ir įpročiais jie tebėra panašūs į laukinius kalakutus, gyvenančius Š. Amerikoje. Minta žole, grūdais, šakniavaisiais.
Matmenys
Naminių kalakutų vidutinis kūno ilgis 100–124,9 cm. Patinų svoris – 12–16 kg, patelių – 7–9 kg. Stambiausias užaugintas žinotas ‘Tyson’ vardu yra svėręs 39 kg. Jis buvo pasvertas 1989 m. gruodžio 12 d. Londone ir parduotas už £4400, gautos lėšos atiduotos labdarai.
Stambiausia naminių kalakutų veislė – Kembridžo bronziniai kalakutai.
Per metus kalakutės padeda apie 90 kiaušinių. Peri 28 paras.
Auginimas Lietuvoje
Lietuvoje kalakutai buvo laikomi dvaruose, valstiečiai jų beveik neturėjo. 1939 m. šie paukščiai sudarė tik 2,4 % šalyje auginamų paukščių, daugiausia jų buvo Užnemunėje.
Žodžio kilmė
Kalakuto pavadinimai daugelyje kalbų reiškia vis skirtingas geografines vietas; pvz.,, ,. Lietuviškas paukščio vardas kilęs nuo Kalikuto uosto. Spėjama, kad tokia painiava kilo dėl to, kad šis paukštis buvo supainiotas su giminingu paukščiu patarška. Prekybą šiais paukščiais daugiausia kontroliavo Osmanai (Turkija), o tie paukščiai gabenti iš Madagaskaro. Indijos pavadinimas su gyvūnu susijęs greičiausiai dėl Amerikos laikymo Azijos (Indijos) dalimi.
Mėsa
3–4 mėnesių kalakučiukus jau galima valgyti. Mėsa dietinė, skani, lengvai virškinama.
Veislės
Amerikos paukštininkystės draugija (American Poultry Association, APA) pripažįsta tik 8 naminių kalakutų veisles. Bet pasaulyje egzistuoja daugiau oficialiai nepripažintų veislių, taip pat jų atmainų, kurios dažnai viena su kita yra painiojamos. Komerciškai populiariausia, daugiausia auginama naminių kalakutų veislė yra plačiakrūtiniai baltieji kalakutai, kurie, kaip ir Kembridžo bronziniai kalakutai, per JAV Padėkos dieną yra dovanojami JAV prezidentui.
Jarmališkės (Trakai)
Jarmališkės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Aukštadvario.
Jarmališkės (Vilnius)
Jarmališkės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Rudaminos.
Zavišonys
Zavišonys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Jašiūnų, šalia kelio, dešiniajame Visinčios krante. Yra Šalčininkėlių mokyklos skyrius, medicinos punktas, lopšelis-darželis, biblioteka. Kaime stovi smarkiai apgriuvę Zavišonių dvaro sodybos fragmentai, neįtraukti į Kultūros paveldo registrą.
Gyventojai
thumb|left|245px|Kaimo kryžius
Jaruliškis
Jaruliškis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Laičių.
Jasaičiai
Jasaičiais vadinami kaimai:
Itonas
Itonas  – nedidelis miestas Anglijoje, Berkšyro grafystėje, į pietvakarius nuo Londono, kairiajame Temzės krante. Ypač garsus prestižiniu Itono koledžu, įkurtu 1440 m.
Jasaičiai (Pakruojis)
Jasaičiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 8 km nuo Pakruojo.
Senasalis
Senasalis – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Rakonių. Seniūnaitijos centras. Yra pradinė mokykla, koplyčia, paštas (LT-13022). Pietvakariuose plyti Katutiškių miškas.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Jasenava
Jasenava – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Šilavoto.
Finougrų savižudybių hipotezė
Finougrų savižudybių hipotezė – hipotezė, jog finougrų tautose savižudybės dažnos dėl genetinės priežasties – ypatingo alelio, paplitusio šiose tautose.
Aptikta, kad marių ir udmurtų savižudybių dažnis triskart didesnis negu suomių ar vengrų. Tuo remiantis keliama mintis, jog alelis galbūt atsirado marių ar udmurtų populiacijose.
Čefyras
Etimologija
Yra kelios hipotezės, iš kur kilo žodis čefyras:
Gamyba
Čefyras dažniausiai verdamas dedant du – tris birios arbatos šaukštelius vienam žmogui (kalėjime dažniausiai matuojama degtukų dėžute vienam žmogui), kuri beriama į verdantį vandenį. Ji verdama 10-15 minučių be maišymo – kol lapeliai nusėda ant puodelio dugno. Tada geriama siunčiant puodelį ratu, iš kurio kiekvienas nuteistasis geria du gurkšnius. Čefyras geriamas be cukraus, nes su cukrumi poveikis padidėja iki nemalonių pojūčių – stiprus galvos skausmas, tachikardija, kai kuriais atvejais žmogų su silpnesne širdimi gali ištikti infarktas. Kad būtų sumažintas kartus skonis burnoje gali būti laikomas saldainis.
Elgesio su gyvūnais etika
Elgesio su gyvūnais etika – taikomosios etikos atšaka, nagrinėjanti žmogaus elgesio su gyvūnais moralinius klausimus.
Elgesio su gyvūnais vertinimas yra aptinkamas įvairių religijų senuosiuose raštuose, Antikos, viduramžių, Naujųjų ir Naujausiųjų laikų filosofų darbuose. Jų pagrindu yra atsiradę dabartiniai praktiniai gyvūnų gerovės, gyvūnų teisių ir kiti judėjimai.
Požiūrių į gyvūnų moralinį statusą įvairovė gali būti grupuojama į tris pagrindines kategorijas: netiesioginių įsipareigojimų, tiesioginių įsipareigojimų be moralinės lygybės, ir moralinės lygybės teorijas.
Netiesioginių įsipareigojimų teorijų šalininkai teigia, kad gyvūnai neturi jokios moralinės vertės. Tai paremiama religine ar gamtos sandaros pasaulėžiūra, taip pat teiginiais, kad gyvūnai stokoja sąmoningumo, racionalumo ar kitų savybių. Dėl šių priežasčių žmonių elgesys vertinamas ne pagal poveikį pačiam gyvūnui tiesiogiai, o pagal įtaką kitiems žmonėms. Prie šios grupės teorijų kūrimo prisidėjo Aristotelis, stoikai, Imanuelis Kantas, Renė Dekartas, Tomas Akvinietis, Peter Carruthers ir kiti.
Tiesioginių įsipareigojimų be moralinės lygybės teorijos teigia, jog žmonės, atsižvelgdami į gyvūnų savybes (pavyzdžiui, gebėjimą jausti skausmą), privalo jiems suteikti tam tikrą, tačiau mažesnę nei žmogaus, moralinę vertę. Tai reiškia, jog praktikoje pradedama kreipti dėmesį į gyvūnų gerovę, tačiau žmonių poreikiai išlieka reikšmingesni, nei tapatūs gyvūnų poreikiai. Šiam požiūriui atstovauja Plutarchas, Žanas Žakas Ruso, Jeremy Bentham, John Stuart Mill ir kiti.
Medžiotojų-rinkėjų bendruomenės
Tarp medžiotojų-rinkėjų bendruomenių plačiai paplitęs požiūris, jog gyvūnai yra sąmoningos, protingos, dvasiškai stiprios būtybės, su kuriomis žmonės gali bendrauti ir palaikyti glaudų abipusį ryšį. Dėl to elgesys su jais reguliuojamas atitinkamų taisyklių, nurodančių kada ir kaip gyvūnas gali būti sumedžiojamas, kokios apeigos turi būti atliekamos prieš ir po nužudymo, kokių tabu reikia laikytis. Tuo siekiama tiek pagerbti patį gyvūną, tiek nuraminti jame buvusią dvasią ir atpirkti gyvybės atėmimo kaltę. Manoma, jog taisyklių nesilaikymas gali užtraukti nelaimes, ligas arba neužtikrinti sėkmės būsimose medžioklėse. Dalis antropologų laikosi nuomonės, jog panašūs su gyvūnais susiję tikėjimai egzistavo ir priešistorinėse žmonių bendruomenėse.
Judaizmas
Judaizme žmogus vertinamas kaip viso pasaulio, o tuo pačiu ir gyvūnijos, prižiūrėtojas. Nors gyvūnus leidžiama naudoti savo reikmėms, skiriamas nemažas dėmesys kaip tai daroma, siekiama užtikrinti jų gerovę.
Krikščionybė
Krikščioniškoje tradicijoje požiūriui į elgesį su gyvūnais didžiausią įtaką darė trys aspektai: instrumentalizmas (tikėjimas, kad gyvūnai yra skirti žmonių naudojimui), antropocentrizmas (žmogaus sureikšminimas) ir dualizmas (žmonėms priskiriamų savybių, kaip kad dvasingumas, racionalumas priešinimas su gyvūnų materialumu, instinktyvumu). Visi jie kildinami iš Biblijos ir buvo išvystyti ankstyvųjų krikščionių filosofų, kaip kad šv. Augustino, Tomo Akviniečio ir kitų.
Biblijoje žmonių ir gyvūnų santykiai išreiškiami pirmose Senojo Testamento skyriuose, kuriuose aprašomas pasaulio sukūrimas ir dieviškoji jo tvarka bei hierarchija. Žmogus čia vaizduojamas stovintis ant aukštesnio laiptelio nei kiti gyvūnai, paskiriamas valdytoju ir gali juos naudoti savo reikmėms. Kitose Senojo Testamento knygose galima rasti ir konkrečių įsakų kaip elgtis su gyvūnais, nemažai jų susiję su aukojimo taisyklėmis. Tuo tarpu Naujasis Testamentas nepateikia jokio moralinio elgesio su gyvūnais vertinimo.
Ankstyvieji krikščionių filosofai, kaip kad šv. Augustinas ir Tomas Akvinietis, įtakoti antikinės filosofijos, suformavo poziciją, jog žmonės neturi jokių tiesioginių pareigų prieš gyvūnus. Toks požiūris išlieka vyraujantis iki šių dienų. Pavyzdžiui, XIX a. viduryje popiežius Pijus IX nepritarė iš Anglijos kilusios Žiaurumo su gyvūnais prevencijos draugijos steigimui Romoje, o 1901 m. anglų jezuitų kunigas Joseph Rickaby knygoje Moral Philosophy (Moralės filosofija) teigė, kad gyvūnai neturi jokių teisių ir prieš juos žmonės yra įsipareigoję ne daugiau nei prieš „kelmus ar akmenis“. Dabartinis Romos Katalikų bažnyčios katekizmas teigia, jog „gyvūnai, augalai ir negyvoji gamta iš prigimties yra skirti buvusios, esamos ir būsimos žmonijos bendrajai gerovei“, gyvūnus "leistina naudoti <…> maistui ir drabužiams. Galima juos prisijaukinti, kad tarnautų dirbančiam ir besiilsinčiam žmogui. " Tačiau „žmonės turi būti jiems palankūs“, "be reikalo gyvūnus kankinti arba atimti jiems gyvybę yra nesuderinama su žmogaus orumu. "
Vyraujančiai nuomonei oponuojančių krikščionių filosofų nėra daug. 1776 m. knygą Disertacija apie užuojautos gyvūnams pareigą ir žiaurumo prieš juos nuodėmę parašęs anglikonų kunigas Humphrey Primatt teigė, jog skausmas sukeltas gyvūnams savo blogiu nėra mažesnis už skausmą sukeltą žmogui ir skatino taikiai sugyventi su visomis gyvomis būtybėmis. Teologijos profesorius ir kunigas Andrew Linzey yra vienas iš žinomiausių šiuolaikinių krikščionių, pasisakančių už tai, kad žmonės turėtų rūpintis gyvūnais ir suteikti jiems teises į neišnaudojimą.
Islamas
Islame pabrėžiamas antropocentrizmas: manoma, jog žmogus yra svarbiausias Alacho kūrinys, jam pavesta rūpintis pasauliu ir naudoti jį savo reikmėms. Tačiau žmonija tuo pačiu turi ir pareigą elgtis atsakingai, neniekinti kūrinijos. Nors Koranas nedraudžia gyvūnų naudojimo maistui ar kitais tikslais, jų moralinė svarba nėra atmetama, skatinamas rūpestingas elgesys, tinkama priežiūra, pasisakoma prieš gyvūnų žalojimą ar žudymą vardan pramogos. Kai kurios islamo atšakos (pavyzdžiui, sufista) elgesį su gyvūnais reguliuoja griežčiau, pasisako už vegetarizmą.
Hinduizmas
Hinduizmo tradicijose nėra vieningo požiūrio į gyvūnus, tačiau beveik visose galima rasti du bendrus įsitikinimus: 1) gyvūnai ir žmonės susiję tarpusavyje per reinkarnaciją; 2) žmogaus būtis yra tobulesnė ir vertingesnė nei gyvūnų. Pagal karmos principą, praėjusiame gyvenime blogai besielgusių žmonių sielos degraduoja ir gali atgimti kaip gyvūnai. Tuo tarpu gyvūno atgimimas žmogumi suprantamas kaip sielos progresas. Iš vienos pusės toks požiūris gali pasireikšti žmonių išaukštinimu ir gyvūnų nuvertinimu, prastu elgesiu su jais, o iš kitos – jų įtraukimu į moralinę bendruomenę, žudymo ir žiauraus elgesio nepateisinimu, vegetarizmo ir ahimsos (neprievartos) progagavimu.
Budizmas
Pagal budistinę pasaulėžiūrą gyvūnai yra jaučiančios būtybės, skatinama jų nežaloti, nekankinti ir vengti bet kokio kito beprasmio skausmo ar mirties sukėlimo. Kaip šis idealas įgyvendinamas praktikoje, skiriasi priklausomai nuo budizmo mokyklų: dalis jų pasisako už vegetarizmą ar veganizmą, o kitos nedraudžia mėsos valgymo ar kitų gyvūninių produktų naudojimo. Kaip ir hinduistai, budistai tiki, kad tiek žmonės, tiek gyvūnai po mirties atgimsta kitu pavidalu, todėl žmogus praėjusiame gyvenime galėjo būti gyvūnu, o gyvūnas – žmogumi. Tačiau gyvūno būtis suprantama kaip menkesnė nei žmogaus, atgimimas juo laikomas grįžimu atgal, atitolimu nuo nušvitimo.
Džainizmas
Džainizmas gali būti išskiriamas kaip viena iš labiausiai gyvūnais besirūpinančių religijų. Jo pagrindinė doktrina ahimsa, liepianti susilaikyti nuo prievartos ir skausmo sukėlimo, galioja ne tik elgesyje su žmonėmis, bet ir su visa gyvybe. Džainizmo išpažinėjai nepraktikuoja gyvūnų aukojimų, nemedžioja, nežvejoja, yra vegetarai, tačiau dalis vartoja pieno produktus.
Daoizmas
Daoizmas skatina žmones gyventi paprastą gyvenimą, harmoningą su gamtoje vykstančiais procesais, pažinti kiekvienos gyvos būtybės prigimtį ir į ją nesikišti, atsisakyti antropocentrizmo, dominavimo. Manoma, jog visų gyvūnų būtis yra tobuliausia savo natūralioje būsenoje, todėl žmogus neturėtų jų įkalinti, dresuoti ar kitaip išnaudoti. Kai kurie daoizmo tekstai, kaip kad Šimtas ir aštuoniasdešimt pamokymų, draudžia medžioklę, žvejybą ar kokią kitą veiklą, kuri sukeltų žalą ar mirtį gyvūnams. Dėl šių priežasčių dalis daoistų yra vegetarai.
Antikinė filosofija
thumb|left|200px|[[Aristotelis teigė, kad žmonės, būdami natūralios gamtos hierarchijos viršuje, gali naudoti gyvūnus savo reikmėms ir elgesys su jais nevertinamas moraliai.]] Priešsokratinėje filosofijoje Pitagoras (apie 570–495 m. pr. m. e.) buvo žinomiausias mąstytojas, pasisakęs prieš gyvūnų kankinimą ir žudymą. Tai buvo grindžiama sielų migracijos (reinkarnacijos) bei dvasios ir kūno švarumo idėjomis, siekiant "pripratinti žmones prie gyvenimo paprastumo <…> nes tai kelias į sveiką kūną ir aštrų protą. " Tačiau dėl pirminių šaltinių trūkumo ir antrinių prieštaringumo, yra abejonių, kuri priežastis Pitagorui buvo svarbesnė ir ar jis jas taikė visais atvejais. Yra manoma, jog tiek pats Pitagoras, tiek dauguma jo pasekėjų buvo vegetarai.
Empedoklis (apie 490–430 m. pr. m. e.) pratęsė Pitagoro mokymą ir teigė, kad visa gyvybė yra susijusi per sielų migraciją, todėl nusipelno teisingumo ir pagarbos. Savo darbe Katharmoi (Apsivalymas) jis mėsos valgymą įvardina kaip žiaurų poelgį, sulygindamas gyvūno nužudymą su žmogaus nužudymu: "Tėvas, nesupratingas kvailys, pakelia savo brangų sūnų, tik jau pakeitusį formą, ir melsdamasis jį papjauna. <…> Lygiai taip pat sūnus papjauna tėvą, vaikai savo motiną ir išplėšdami gyvybę valgo jiems brangių žmonių mėsą. " Empedoklis griežtai pasisakė prieš gyvūnų aukojimą, vietoje to siūlydamas kvepalus, medų ar paveikslus su gyvūnais, taip pat ir prieš gyvūnų žudymą maistui.
Platonas (apie 428–348 m. pr. m. e.), kaip ir Pitagoras, pritarė sielų migracijos idėjai, todėl nematė didelio esminio skirtumo tarp gyvūnų ir žmonių, tačiau tuo pačiu pasisakė už pastarųjų viršenybę, teigdamas, kad „tik siela, kuri buvo teisinga, gali patekti į žmogaus formą.“
Aristotelis (348–322 m. pr. m. e.) vystė savo mokytojo Platono mintis. Jis nemažai domėjosi gyvūnais ir skyrė jiems kelis savo veikalus, kaip kad „Gyvūnų istorija“ ar „Gyvūnų dalys“. Juose jie aprašomi kaip sudėtingos sandaros ir elgsenos būtybės, pasižyminčios didele sugebėjimų įvairove. Tačiau žmogus, pats būdamas gyvūnas, iš kitų išsiskiria „racionalios sielos“ turėjimu ir todėl stovi natūralios gamtos hierarchijos viršuje, kurioje kiekviena žemesnė grandis tarnauja aukštesnei: augalai gyvūnams, o gyvūnai žmonėms. Tokia tvarka yra įvardinama kaip „natūrali ir tinkama“. Dėl racionalumo neturėjimo gyvūnai išskiriami iš moralinės ir politinės bendrijos, tarp žmonių ir gyvūnų negali būti jokių teisingų arba neteisingų tarpusavio santykių.
Vienas iš Aristotelio mokinių, Teofrastas (apie 370–287 m. pr. m. e.), nesutiko su tokiu požiūriu. Jis teigė, kad gyvūnai gali mąstyti ir jausti kaip žmonės; nepateisino gyvūnų žudymo dėl maisto, nes tai neteisinga veikla, atimanti iš jų gyvybes. Tačiau Teofrasto idėjos nebuvo tokios įtakingos kaip jo mokytojo.
Stoikai pritarė Aristoteliui ir teigė, kad racionalios būtybės (t. y. žmonės) gali teisingai elgtis tik su kitomis racionaliomis būtybėmis. Kadangi gyvūnai tuo nepasižymi, žmonės prieš juos neturi jokių moralinių įsipareigojimų. Be to, stoikai priėmė ir Aristotelio suformuotą antropocentrinę natūralią tvarką, kurioje visi elementai užima jiems būdingą poziciją. Markas Tulijus Ciceronas (106–43 m. pr. m. e.) apibūdindamas tai teigė, kad "išskyrus patį pasaulį, viskas egzistuoja vardan kažko: pavyzdžiui, javai ir vaisiai, kuriuos augina žemė, buvo sukurti dėl gyvūnų, o gyvūnai vardan žmogaus. Tuo tarpu pats žmogus yra tam, kad mąstytų apie pasaulį. " Pagal šį požiūrį gyvūnai turi tik instrumentinę vertę ir yra skirti žmonių naudojimui.
Praėjus dviem šimtmečiams Porfirijas (apie 233–304 m.) taip pat kritikavo mėsos valgymą bei žiaurumą su gyvūnais, tai grįsdamas gyvūnų vidine verte ir vegetarizmo teigiamu poveikiu žmonių dvasinei švarai.
Viduramžiai
Viduramžių periodu požiūrį į gyvūnus labiausiai įtakojo krikščionybė, prie kurios doktrinos formavimo daugiausiai prisidėjo Origenas, šv. Augustinas, Tomas Akvinietis ir kiti šios religijos filosofai. Jie rėmėsi ne tik Biblija, bet ir antikinių filosofų darbais, ypač Aristoteliu. Visus juos vienijo požiūris, kad žmonės yra svarbiausias Dievo kūrinys, galintis naudoti gyvūnus savo tikslams ir turintis prieš juos tik netiesioginius įsipareigojimus, susijusius su pareiga kitiems žmonėms arba Dievui.
Šv. Augustinas (354–430)
Šv. Augustinas palaikė dualizmo idėją ir teigė, kad dvasinės būtybės yra aukščiau už fizines. Racionalumas žmogui leidžia atitrūkti nuo instinktų ir būti dvasingesniu bei svarbesniu už gyvūnus. Jis taip pat manė, kad tik žmonės gali siekti išganymo, o visos kitos Žemės būtybės egzistuoja tam, kad padėtų tai padaryti. Dėl šios priežasties visa gamta, o tuo pačiu ir gyvūnai, yra žmogaus įrankis, kuriuo galima naudotis, jeigu tai tik neveda į bedieviškumą.
Savo veikale De moribus ecclesiae catholicae et de moribus Manichaeorum (Apie katalikų bažnyčios moralę ir apie manichėjų moralę) šv. Augustinas teigia, kad "Kristus parodė, jog susilaikymas nuo gyvūnų skerdimo ir augalų žalojimo yra tik prietaras, nes tarp mūsų ir gyvulių bei medžių nėra bendrų teisių. " Be to, faktas, kad gyvūnai žudomi kenčia, nėra pagrindas rūpesčiui, nes "mes galime matyti ir girdėti iš gyvūnų šauksmo, kad jie miršta skausme, tačiau į tai nekreipiame dėmesio, nes žvėris, neturintis racionalios sielos, neturi su mumis bendrų teisių. "
Tomas Akvinietis (1225–1274)
Tomas Akvinietis, kaip ir jo pirmtakas šv. Augustinas, teigė, kad žmogus yra vienintelė racionali būtybė, todėl stovi aukščiau už visą gamtą. Anot jo, "žemesniosios būtybės egzistuoja dėl aukštesniųjų kaip žemesniosios už žmogų egzistuoja dėl žmogaus. " Vertindamas elgesį su gyvūnais, Tomas Akvinietis teigė, kad „jei žmogus motyvuojamas proto, nesvarbu kaip jis elgiasi su gyvūnais, nes Dievas visa pajungė jam“ ir manė, jog "nėra nieko blogo žmogui juos [gyvūnus] naudoti, ar tai būtų žudymas, ar bet kas kita. "
Tomas Akvinietis buvo vienas iš pirmųjų įtakingų krikščionių filosofų, kuris pasisakė už netiesiogines pareigas prieš gyvūnus. Jis teigė, jog tam tikras elgesys su gyvūnais yra blogas arba geras ne dėl poveikio pačiam gyvūnui, o dėl galimo poveikio žmonėms: nejautrumas gyvūnams gali pasireikšti nejautrumu žmonėms arba sukelti jiems finansinę žalą:
Renė Dekartas (1596–1650)
thumb|right|180px|[[Renė Dekartas manė, kad gyvūnai yra jausmų neturinčios mašinos, prieš kurias žmonės neturi jokių įsipareigojimų.]] Renė Dekartas teiginį, kad gyvūnai turi moralinę vertę, atmetė argumentu, jog jie iš esmės skiriasi nuo žmogaus, nes neturi sielos, o tuo pačiu net ir mažiausių mąstymo ar sąmoningumo apraiškų. Laiške anglų filosofui Henry More jis rašė, kad „nėra jokio kito tarp mūsų labiau įsišaknijusio prietaro, nei tikėjimas, jog kvaili gyvūnai galvoja“. Gyvendamas mokslo revoliucijos metais, jis pasiūlė mechanistinės pasaulio sandaros teoriją, pagal kurią gyvūnai tėra mechanizmai – judančios mašinos, kurios kartais gali veikti geriau, nei žmogus, lygiai kaip laikrodis tiksliau matuoja laiką, tačiau jie nėra sąmoningi, neturi jausmų, minčių, intelekto, gebėjimo kentėti ar jausti skausmą. Žmonės nuo gyvūnų skiriasi, nes gali kalbėti, turi nemirtingą sielą bei pasižymi sudėtingu ir originaliu elgesiu, kuris negali būti paaiškinamas vien tik mechaniškai. Dėl šių priežasčių jokie žmonių veiksmai negali daryti įtakos gyvūnų gerovei, jų atžvilgiu neegzistuoja ir jokie moraliniai įsipareigojimai.
Volteras (1694–1778)
Volteras kritikavo mechanistinį Dekarto požiūrį į gyvūnus. Anot jo, gyvūnai pasižymi dauguma žmogui būdingų savybių, gali kentėti, turi jausmus:
Empirikai: Hobbes, Locke, Hume
XVII ir XVIII a. gyvenę mąstytojai nebuvo patenkinti Dekarto požiūriu į gyvūnus ir bandė į tai pažvelgti iš kitų pozicijų. Vieni iš pirmųjų oponentų buvo empirikai: Thomas Hobbes (1588–1679), John Locke (1632–1704), David Hume (1711–1776) ir kiti. Jie nemanė, jog gyvūnai iš esmės skiriasi nuo žmonių ar kad mąstymas ir racionalumas yra išskirtinai žmogiškos savybės. Tačiau empirikai rado kitų priežasčių, kurios leistų nepritarti moralinės gyvūnų vertės egzistavimui.