cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1982 m. Las Palmo Tarpzoninis turnyras
'''1982 m. Las Palmo tarpzoninis šachmatų turnyras''' – tai pasaulio čempionato ciklo (1982–1984) atrankinės šachmatų varžybos. 1981 m. FIDE Generalinės asamblėjos sprendimu nuo 1982 m. tarpz. varžybos susideda iš trijų turnyrų po 14 žaidėjų kiekviename. Vienas iš (dvyliktojo ciklo) tarpzoninių vyrų turnyrų vyko 1982 m. liepos 12 – 31 d. Las Palme (Ispanija).
Turnyras
14 žaidėjų kovojo dėl dviejų kelialapių į 1983/84 m. Kandidatų mačus.
Dalyvių atranka
Turnyre dalyvavo 14 žaidėjų.
Vienas žaidėjas iš 1980/81 m. Kandidatų mačų: T. Petrosianas. Už aukštus individualius rodiklius (1982 m. sausio 1 d.) pakviesti: B. Larsenas ir J. Timanas.
Iš 4-os zonos pakviestas pasaulio eksčempionas V. Smyslovas.
Iš 7-ių zoninių turnyrų pakviesti 10 žaidėjų: 🇭🇺 Zoltanas Riblis, 🇷🇴 Mihajus Šuba, Vladimiras Tukmakovas, 🇭🇺 Jožefas Pinteris, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 Džonatanas Mestelas,  Levas Psachis, 🇸🇪 Larsas Karlsonas, 🇹🇳 Slimas Buazizas, 🇧🇷 Žaimi Sunye Neto, 🇺🇸 Valteris Braunas.
Rezultatai
Las Palme po 7-ių ratų pirmavo V. Tukmakovas (5½ taško), Z. Riblis ir V. Smyslovas (po 4½); po 11-o rato – V. Smyslovas. Nugalėtoju tapo Z. Riblis priešpaskutiniame rate įveikęs V. Smyslovą – 9 taškai. 2-ąją vietą užėmė V. Smyslovas – 8½ t. Zoltanas Riblis ir Vasilijus Smyslovas iškovojo teisę žaisti 1983/84 m. Kandidatų mačuose.
Lentelė
Pasaulio šachmatų čempionato Tarpzoninis turnyras, Las Palmas 1982 liepos 12 – 31 d. Du geriausiai pasirodę dalyviai iškovojo teisę žaisti 1983/84 m. Kandidatų mačuose.
Pastaba. Žalsva spalva pažymėti žaidėjai pateko į 19783/84 m. Kandidatų mačus.
Nuorodos
[https://www.chessbites.com/Games.aspx?t=Las+Palmas+Interzonal&s=Las+Palmas&y=1982 1982 m. Las Palmos tarpzoninio turnyro partijos]
Lilija Eugenija Jasiūnaitė
Lilija Eugenija Jasiūnaitė (g. 1944 m. kovo 23 d. Panevėžyje) – Lietuvos dailininkė tekstilininkė.
Biografija
1968 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Juozas Balčikonis, Vladislovas Daujotas. 1968–1996 m. suvenyrų gamybos įmonės „Tulpė“ Panevėžyje dailininkė. Nuo 1974 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Kūryba
Nuaudė gobelenų ir kilimų mišria technika: „Daina“ 1970 m., „Pieva“ 1973 m., „Dekoratyvinis“ 1976–1977 m., „Žydėjimas“ 1977 m.; abu viešbutyje „Nevėžis“, „Peizažas“ Panevėžio miesto savivaldybėje, 1987 m., mini tekstilės kūrinių. Ankstyvieji kūriniai – figūrinės kompozicijos tautodailės motyvais, vėlesni – didelio formato santūraus, niuansuoto žemės spalvų kolorito, abstrahuotų motyvų kompozicijos gamtos tema.
Nuo 1968 m. dalyvauja parodose. Individualios parodos surengtos Panevėžyje 1980 m., 2004 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus.
Juozas Burneika
thumb|230px|Paminklas sovietų kariams [[Antakalnio kapinėse (1984 m.)]]
Juozas Burneika (1929 m. gegužės 13 d. Tamuliškėse, Alytaus rajonas – 2016 m. sausio 27 d.) – Lietuvos skulptorius, pedagogas.
Biografija
1955 m. baigė LSSR valstybinio dailės instituto skulptūros katedrą. Iki 1957 m. Dailės fondo direktorius. 1961–2005 m. dėstė Vilniaus dailės akademijos Dizaino katedroje.
Nuo 1957 m. dalyvavo parodose. Nuo 1957 m. LSSR dailininkų sąjungos narys. Sukūrė mažosios plastikos darbų, reljefų, memorialinės monumentikos objektų, parašė knygų.
Palaidotas senosiose Rasų kapinėse.
Radiatorius (elektronika)
Radiatorius (elektronikoje) – didelį paviršiaus plotą turinti metalinė konstrukcija šilumą išskiriančiam prietaisui (tranzistoriui, stabilitronui, kompiuterio procesoriui) ir pan. aušinti. Radiatorius reikalingas, kai paties prietaiso paviršiaus plotas pernelyg mažas visai šilumai išsklaidyti. Kompiuterio mikroprocesoriaus veikimo greitis gali ženkliai priklausyti nuo jo radiatoriaus galimybių.
Radiatorius gaminamas iš gerai šilumą praleidžiančio metalo (vario arba aliuminio). Varis brangesnis, tačiau tokie radiatoriai yra geresnės kokybės.
thumb|150px|left|Tranzistorius ir jo radiatorius Paprasčiausias radiatorius – tiesiog metalinė plokštelė. Norint padidinti plotą neužimant daug vietos, naudojamas keleto plokštelių paketas, paliekant tarp jų kelių milimetrų tarpus. Efektyviausiai šilumą išsklaido daugelis su prietaiso korpusu sujungtų strypų ir adatų, tačiau tokius radiatorius sunku pagaminti. Jei šilumos išskiriama labai daug, metalo šiluminio laidumo gali nepakakti. Tuomet naudojami šilumos vamzdeliai, kuriais šiluma greičiau pasiekia tolimesnes radiatoriaus dalis.
Radiatorius gali būti daug mažesnis, jei prietaisas papildomai aušinamas ventiliatoriumi. Dažnai keli prietaisai aušinami bendru radiatoriumi, prireikus elektriškai juos nuo radiatoriaus izoliuojant žėručio plokštelėmis ar kitais būdais. Vietoj radiatoriaus gali būti naudojamas ir išorinis prietaiso korpusas ar jo galinė sienelė, jei šios dalys yra metalinės ir detalei tenkanti įtampa nėra aukšta. Jei reikia dar efektyvesnio aušinimo, naudojami ir vandeniu aušinami radiatoriai.
Kanareoso salynas
thumb|right|250px|Kajo Largo del Suro sala iš kosmoso Kanareoso salynas − salynas Karibų jūroje, prie pietvakarinių Kubos krantų.
Spitrėnų akmenys su dubenimis
Vienas iš mitologinių akmenų slūgso kaimo kryžkelėje, 200 m į pietryčius nuo kapinių. Riedulys pažymėtas medine lentele su įrašu „Spitrėnų I akmuo su dubeniu“, šalia stovi koplytstulpis.
Chimera (RPG)
thumb|320px|Baziliskas (Ulisse Aldrovandi knyga Monstrorum historia, 1642 thumb|300px|Mantikora (iš senovinio bestiarijaus)
Chimeros – maginės fantastikos subkultūroje (stalo ir kompiuteriniai vaidmenų žaidimai, romanai, filmai) fantastinių būtybių klasė. Chimerų kūnas sudarytas iš skirtingų rūšių gyvūnų kūnų dalių. Tos rūšys biologiškai gali priklausyti net skirtingoms klasėms. Klasė pavadinta pagal Chimerą – individualią būtybę iš graikų mitologijos, kurios kūnas buvo sudarytas iš ožio kūno, gyvatės (drakono) uodegos ir liūto galvos (kitas variantas – kad galvos buvo dvi – liūto ir ožio).
Tokios chimeros paprastai laikomos magiškomis būtybių rūšimis, kurios išlieka besidaugindamos kaip ir paprasti gyvūnai. Chimerų rūšys fentezi pasauliuose atsiranda kaip savaiminio tarprūšinio (tiksliau – tarpbūrinio, tarpklasinio ar tarptipinio) kryžminimosi rezultatas arba kaip magų ar dievų maginių manipuliacijų rezultatas. Dažnai bet kokios chimeros laikomos magiškomis būtybėmis, kadangi natūraliai tokios būtybės gamtoje neišgyventų dėl organų anatominio, fiziologinio ir kitokio biologinio nesuderinamumo.
Dažniausios chimerų rūšys:
Karšinauka
Karšinauka – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Taruškų.
Chimera (RPG)
Chimeromis dažnai nelaikomos chimeriškos, bet protingos būtybės:
Vien sparnų buvimas taip pat dažnai nelaikomas chimeriškumo požymiu. Todėl chimeroms paprastai nepriskiriami:
Likėnai (Kėdainiai)
Likėnai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Pavermenio. Keliai į Osinauką, Daukšynę, Šukionius.
Istorija
1976 m. netoli Likėnų melioruojant laukus rastas Likėnų lobis.
Lietuviškas varškės sūris
alt=Varškės sūris lietuviškas|miniatiūra|Lietuviškas varškės sūris Lietuviškas varškės sūris – išskirtinis minkštas varškės sūris, gaminamas Lietuvoje. Sūris išsiskiria specifinėmis ypatybėmis ir kokybe, gaminamas tiek pramoninėse sūrinėse, tiek rankiniu būdu dažnuose namuose kaime.
Saugomas produktas
miniatiūra|180px|left|Varškės sūris pašto ženkle, 2005 m. 2013 m. Europos Komisija varškės sūrį įtraukė į saugomų produktų sąrašą. Jis tapo trečiuoju lietuvišku saugomu produktu Europos Sąjungoje. alt=Pjaustytas lietuviškas varškės sūris|miniatiūra|Lietuviškas varškės sūris pjaustytas. Varškės sūris Lietuvos dvaruose buvo gaminamas jau viduramžiais. Nuo to laiko išliko beveik nepakitę jų gamybos reikmenys ir pats gamybos principas – karvės pienas surauginamas natūraliai, o po to kaitinamas, kol sutraukiamas. Toks suspaustas sūris būna rūgštaus skonio. Kad ilgiau laikytųsi, dar pabarstomas druska arba džiovinamas, gali būti įdedama prieskonių, kmynų, grietinės. Daug rankų darbo reikalaujantis gamybos būdas, kai masė rankomis kemšama į tradicinius reto audinio trikampius sūrmaišius, kurių platesnis galas užrišamas mazgu, ir sūris įgauna specifinę trikampės prizmės užapvalintais kampais formą, išsaugotas iki šių dienų. Jis yra neatsiejama Lietuvos kulinarinio ir tautinio paveldo bei įvaizdžio dalis, gaminamas pagal autentišką receptą. Lietuvoje populiarus ir šviežio pieno sūris, pagal išvaizdą panašus į varškinį, tačiau jo gamyba neturi gilių tradicijų. Tokį sūrį galima gaminti iškart pamelžus karves. Jis yra kiek geltonesnis, nei varškės sūris, kadangi turi daugiau riebumo – apie 20 proc., tuo tarpu varškės sūris yra baltas ir liesesnis – apie 14 proc. riebumo.
Bas Santa Su
Bas Santa Su arba Basas (Basse) – pagrindinis rytų Gambijos miestas. Aukštutinės Upės padalinio centras. Įsikūręs kairiajame Gambijos upės krante, prie kelio, jungiančio Bandžulį ir Fatofą. Veikia turgus, kuriame prekiaujama rytų Gambijos produkcija.
thumb|left|240px|Upės krantinė
Juozas Akmenskis
Juozas Akmenskis (1882 m. liepos 30 d. Kaniūkuose, Kelmės valsčius – 1933 m. sausio 19 d. Tauragėje, palaidotas Tytuvėnuose) – Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas, Steigiamojo ir Pirmojo Lietuvos Respulbikos Seimo narys.
Budų Porickiai
Budų Porickiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Staviskų, apie 13 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 76 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Juozas Akmenskis
Biografija
1899 m. baigė Raseinių miesto mokyklą, vėliau Pskovo matininkų mokyklą.
Dalyvavo slaptoje lietuviškų raštų platinimo draugijoje „Trimitas“ Tytuvėnuose.
1905 m. susituokė su Kazimiera Filipavičiūte. Už dalyvavimą Lietuvos revoliuciniame sąjūdyje buvo paieškomas, todėl pasitraukė į Jungtines Amerikos Valstijas, dirbo Čikagos skerdykloje. 1906 m. grįžo į Lietuvą, tapo Tytuvėnų vartotojų draugijos laisvuoju praktikantu. Nuo 1909 m. Eržvilko vartotojų draugijos krautuvės vedėjas, 1911–1919 m. Viekšnių vartotojų draugijos krautuvės vedėjas. 1919–1921 m. Prekybos ir pramonės ministerijos Kooperacijos departamento ir Šiaulių srities vartotojų bendrovių sąjungos instruktorius. Lietuvių katalikų draugijos „Blaivybė“ centro valdybos narys.
Nuo 1920 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos (LKPD) narys. 1920 m. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas IV (Telšių) rinkiminėje apygardoje, priklausė LKDP frakcijai. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo atstovas. Paleidus seimą iš politinio gyvenimo pasitraukė.
Nuo 1923 m. Žemės ūkio ministerijoje patarėjas, vėliau – revizorius, 1925 m. vasario 20 d. išrinktas naujai įsteigtos sąjungos „Lietuvos Kooperatyvų Centras“ Valdybos nariu. 1926 m. – Dusnūnų girininkas, 1927 m. spaustuvės „Šviesa“ vedėjas, vėliau – Valstybės kontrolės vyriausiasis revizorius Tauragės ir Raseinių apskritims.
J. A-skis, J. A. slapyvardžiais rašė į leidinius „Ūkininkas“, „Ūkininko patarėjas“.
Ieva (pogentė)
Ieva (Padus) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos slyvinių (Prunoideae) pošeimio augalų pogentė.
Stambiadantės pelės
Stambiadantės pelės (Uranomys) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė reta rūšis – stambiadantė pelė (Uranomys ruddi). Kūnas 9-13,4 cm, uodega – 5,3-7,7 cm ilgio. Uodega apaugusi retais plaukais, iš viršaus tamsesnė, apačioje šviesesnė. Kūnas apaugęs ilgias stangriais plaukais. Kailis pilkas, kartais su gelsvu ar rudu atspalviu. Pėda plati, trumpa, pirmas ir penktas pirštai trumpi. Turi 6 poras spenių.
Ieva (pogentė)
Graikiškai pados – mėgstąs pavėsį – Teofrasto raštuose aprašytas medis.
Augalų morfologija
Medžiai vidutinio dydžio, plačiai kiaušinišku vainiku, gerai pakeliantys šalčius.
Stambiadantės pelės
Paplitusios Malavyje, Kenijoje, Ugandoje, Šiaurės Nigerijoje, Toge, Gvinėjoje, Dramblio kaulo krante. Gyvena savanoje. Laikosi pavieniui ar poromis. Minta vabzdžiais. Aktyvios naktį.
Ieva (pogentė)
Augalų morfologija
Žiedai sukrauti lapuotose kekėse. Pražysta kartu su besiskleidžiančiais lapais.
Vaisius – kaulavaisis.
Rūšys
Gentyje 30 rūšių:
Lietuvos ievos
Lietuvoje auga viena savaiminė rūšis, trys auginamos:
Naujasodė (Kėdainiai)
Naujasodė – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Pavermenio, prie Likėnų–Daukšynės keliuko.
Dar žymimas TSRS topografiniuose žemėlapiuose. Dabar – dirbami laukai.
Švietimo mainų paramos fondas
Švietimo Mainų Paramos fondas – Švietimo ir Mokslo ministerijos 2007 m. įsteigta organizacija, įsikūrusi Vilniuje. Fonde dirba 40-50 darbuotojų. Fondas Lietuvoje tiesiogiai pavaldus Švietimo ir mokslo ministerijai, o už tarptautines programas taip pat atsiskaito Europos Komisijai, Šiaurės šalių ministrų tarybai ir kitoms finansavimą skiriančioms institucijoms.
Veikla
Švietimo Mainų Paramos Fondas Lietuvoje administruoja įvairias su švietimu ir tarptautiškumu susijusias veiklas: administruoja didžiausią Europos Sąjungos švietimui remti skirtą programą Erasmus+, Šiaurės ministrų tarybos Šiaurės ir Baltijos šalių bendradarbiavimui švietimo srityje programą Nord Plus, LR vyriausybės skiriamas valstybines stipendijas užsienio studentams ir mokslininkams atvykstantiems mokytis ir dirbti į Lietuvą, taip pat lietuvių kalbos ir kultūros vasaros kursus užsieniečiams bei išeivių vaikams. Be šių veiklų, ŠMPF vykdo du Europos Sąjungos struktūrinių fondų lėšomis finansuojamus projektus – aukštojo mokslo tarptautiškumo („Study in Lithuania“) ir Neformaliojo švietimo paslaugų rėmimo sistemos („TAPK“).
Sheffield Wednesday FC
Šefildo „Wednesday“ – Anglijos futbolo klubas iš Šefildo. Vienas seniausių pasaulyje futbolo klubų.
Švietimo mainų paramos fondas
Vadovybė
Nuo 2007 m. ŠMPF vadovauja direktorė Daiva Šutinytė.
Juodeliai
Juodeliai – kaimas Kalvarijos savivaldybės vakaruose, 8 km į pietvakarius nuo Kalvarijos, prie Juodelio ežero. Netoli Juodelių 1992 m. įsteigtas Grandų botaninis draustinis, jame auga melisalapė medumėlė, plačialapis begalis, miškinė mėta, šakotoji ratainytė, paprastoji vandens lelija, ilgagalvis dobilas, Rusovo gegūnė ir kiti retieji augalai.
Jevgenijus Kupreščenko
Jevgenijus Kupreščenko (g. 1962 m. balandžio 9 d. Šiauliuose) – lietuvių juvelyras, tautodailininkas.
Biografija
Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narys nuo 1999 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narys nuo 2008 m. Parodose dalyvauja nuo 1998 m.
Spalva
Matomo šviesos spektro spalvos.
Spalva – pojūtis, kurį žmogui formuoja specifinė spalvinės regos sistemos organizacija. Spalva taip pat yra objektų ar šviesos šaltinių savybė. Spalva nusako atspalvio vietą spektre: raudona, oranžinė, geltona, žalia, žydra, mėlyna, violetinė – kaip vaivorykštėje.
Joseph Beuys
Jozefas Boisas (1921 m. gegužės 12 d. – 1986 m. sausio 23 d.) – vokiečių skulptorius, pasirodymų menininkas, grafikas ir pedagogas.
Studijavo Diuseldorfo akademijoje. Kūriniams naudojo savitą techniką ir priemones. Konceptualistas.
Spalva
Kadangi spalvos susilieja viena su kita, pavyzdžiui, tamsiai mėlyna per violetinę palaipsniui pereina į raudoną, jas geriausia pateikti spalvų apskritimo forma, tolydžiu spalvų spektru. Spalvų apskritimas yra padalintas į 24 sektorius, kurių kiekvienas ženklinamas raidėmis nuo A iki Z. Kiekvienas sektorius yra padalintas į 10 mažesnių sektorių, pažymėtų skaičiais nuo 0 iki 9. Tai leidžia išskirti 240 skirtingų spalvų.
Joseph Beuys
Biografija
Jozefas Boisas gimė 1921 m. gegužės 12 d. Krefelde. Mokėsi Klevėje, kur dažnai lankėsi tapytojo Achilles Moortgat studijoje ir buvo paveiktas Wilhelm Lehmbruck skulptūros. Nuo jaunystės domėjosi mokslu, skandinaviškąja mitologija. 1940 m. J. Boisas pradėjo studijuoti mediciną ir prasidėjus antrajam pasauliniui karui buvo pašauktas į kariuomenę, tarnavo karinio lėktuvo pilotu. 1943 m. jo lėktuvas žiemos metu buvo numuštas ir nukrito Krymo kalnuose. J. Boisas buvo sunkiai sužeistas. Išgelbėtas vietos totorių nuo šalčio susukus į veltinį ir įtrynus taukais. Šių medžiagų motyvai vėliau dažnai pasikartojo J. Boiso kūryboje.
Spalva
Pavadinimai
Spalvos turi daug pavadinimų. Yra žodžių, reiškiančių tik specifinę spalvą (pvz., žydra), tačiau daugelis spalvų vadinamos žodžiais, reiškiančiais vieną ar kitą daiktą, turintį būdingą spalvą. Vienais atvejais – tai dailėje naudojamų pigmentų pavadinimai (pvz., ultramarinas, ochra), kitais atvejais – augalus ar kitus daiktus reiškiantys žodžiai (pvz., rožinė, oranžinė spalvos).
Joseph Beuys
Biografija
Po karo 1946 m. J. Boisas grįžo į Klevę, mokėsi pas skulptorių Walter Brüx. 1947 m. J. Boisas įstojo mokytis į Diuseldorfo dailės akademiją, kurią baigė 1951 m. Mokėsi Ewald Matare klasėje. Maždaug tuo metu broliai Franz Joseph ir Hans van der Grinten pradėjo kolekcionuoti J. Boiso kūrinius ir jį remti. Jie 1953 m. suorganizavo pirmąją personalinę J. Boiso kūrinių parodą savo name Kranenburge. Tais pačiais metais įvyko J. Boiso personalinė paroda Von der Heydt muziejuje Vupertalyje.
Po to J. Boisas patyrė nervinį išsekimą, 1957 m. dirbo Franz Joseph ir Hans van der Grinten kaimo ūkio laukuose. Tuo metu jis suformavo savo meno idėjinį pagrindą, kurį išreiškė žodžiais:
Spalva
Pavadinimai
Skirtingose kalbose neretai skiriasi žodžių, naudojamų spalvoms apibrėžti kiekiai: pvz., anglų kalba neturi žodžio žydrai spalvai, o lietuvių kalba neturi žodžio citrinų žaliai.
Joseph Beuys
Biografija
„''Vakarų kultūros minties vystymosi istorijoje meno ir mokslo koncepcijos yra diametraliai priešingos. Atsižvelgiant į šiuos faktus reikia ieškoti sprendimų ir platesnio požiūrio šioms koncepsinėms prieštaroms paaiškinti.“''
1961 m. J. Boisas užėmė profesoriaus postą monumentaliosios skulptūros katedroje Diuseldorfo dailės akademijoje. Sekančiais metais jis pradėjo bendrauti ir sieti save su „Fluxus“ menininkais, tarp kurių Nam June Paik ir Jurgis Mačiūnas, vėliau susitiko minimalistą Robert Morris. 1963 m. padėjo organizuoti fluksininkų pasirodymą „Festum Fluxorum Fluxus“ Diuseldorfo dailės akademijoje. 1964 m. J. Boisas pirmą kartą dalyvavo „Documenta“ parodoje Kaselyje.
1965 m. menininkas suorganizavo savo vieną įsimintiniausių meninių pasirodymų „Kaip paaiškinti paveikslus negyvam kiškiui“. Jo metu Schmela galerijoje Diuseldorfe J. Boisas su negyvu kiškių ant rankų ėjo nuo paveikslo prie paveikslo kalbėdamas ir duodamas negyvo kiškio nosimi prisiliesti prie kūrinių. Po to atsisėdo ant kėdės ir pradėjo plačiau aptarinėti paveikslų temas. Šį savo pasirodymą J. Boisas paaiškino taip:
Spalva
Spalvų kalibravimas
Negana to, skiriasi ir spalvų atkūrimo sistema: monitoriuose naudojama RGB veikia kitaip, nei spaudoje naudojama CMYK, ir šias spalvas iš vienos į kitą pervesti gana keblu.
Galų gale, problemą galutinai supainioja netiesinis spalvos kitimas: pvz., spaudoje skirtingų spalvų dažai gali būti nevienodo skaidrumo – dėl to, esant mažam padengimui (šviesi spalva), gali dominuoti vienas iš dažų, o esant dideliam padengimui (tamsi spalva) gali dominuoti kitas. Panašias problemas sukelia ir daugelio monitorių netobulumai bei naudojami kontrasto didinimo metodai: spalvos, kurios nurodomos, kaip gana skirtingos, monitoriuje gali atrodyti vienodai, tuo tarpu kiti, labai nežymūs spalvų skirtumai, gali atrodyti, kaip labai dideli.
Joseph Beuys
Biografija
„''Kalbos problemų ir žmogaus mąstymo problemų, žmogaus ir gyvūno sąmoningumo, gyvūnų galimybių ribų sudėtinis pavaizdavimas. Privestas prie kraštutinumo, nes tai ne vien gyvūnas, bet negyvas gyvūnas. Net ir negyvas gyvūnas turi gebėjimus atsiliepti.“''
Spalva
Spalvų kalibravimas
Bandant išspręsti šias problemas, buvo sukurtos kelios spalvų kalibravimo sistemos, pagrįstos etaloninių spalvų lentelėmis. Šiuo atveju, tam tikra įmonė spausdina spalvų šablonus (indeksus), kurie (bendru susitarimu) laikomi besąlygiškai teisingais. Monitoriai, spausdintuvai ir t. t. būna kalibruojami, naudojantis tokiu šablonu, kad ta pati spalva vienodai atrodytų, ją atkuriant visais įrenginiais. Dažniausiai naudojamos Pantone ir Kodak spalvų kalibravimo sistemos, o reguliuojant spalvas kompiuteriuose, naudojama speciali programinė įranga, leidžianti sukurti atitikmenis tarp kelių šimtų ar tūkstančių spalvų, nurodytų šablonuose bei spalvų, kurias atkuria monitorius, spausdintuvas, skeneris ar fotoaparatas.
Spalvų įtaka žmogui
Nustatyta, kad spalvos veikia žmogaus savijautą. Pavyzdžiui, išbandyta, kad melsva spalva sukelia šalčio jausmą, net jei tokia spalva išdažytoje patalpoje būtų kambario temperatūra (~24 °C). Tokios pačios temperatūros geltoname kambaryje gali būti per šilta. Taip pat manoma, kad spalvos turi įtakos atsirandant įvairiems negalavimams, ligoms ar su jais kovojant. Dar antikos laikais taikyta spalvų terapija, kurios tikslas – padėti išgyti nuo kai kurių ligų ar atstatyti dvasinę pusiausvyrą.
Joseph Beuys
Biografija
1973 m. J. Boisas organizavo „Laisvąjį tarptautinį kūrybos ir tarpdisciplinių tyrimų universitetą“. 1976 m. kandidatavo į Vokietijos parlamentą. 1978 m. J. Boisas priimtas į Berlyno dailės akademijos narius. Šį dešimtmetį jo kūrinių parodos dažnai vyko Europoje ir Amerikoje. 1976 ir 1980 m. J. Boisas atstovavo Vokietiją Venecijos bienalėje. 1979 m. įvyko jo retrospektyvinė paroda Solomon R. Guggenheim muziejuje Niujorke. 1980 m. jis priimtas į Stokholmo karališkosios vaizduojamųjų menų akademijos narius. 1982 m. „Documenta“ parodos atidarymo proga Kaselyje J. Boisas pirmasis pasodino medį 7000 ąžuolų sodinimo akcijoje. Jis asocijavo save su Vokietijos žaliaisiais. Vėliau menininkas prisidėjo prie medžių sodinimo akcijų kituose miestuose. 1986 m. apdovanotas Wilhelm Lehmbruck prizu Duisburge. Jozefas Boisas mirė 1986 m. sausio 23 d. Diuseldorfe. Jis buvo vedęs žmoną Evą ir susilaukė 2 vaikų, Vencelio ir Jesikos. thumb|left|160px| „Stalas su akumuliatoriumi“ (Teito šiuolaikinio meno galerija, [[Londonas)]]
Spalva
Spalvų įtaka žmogui
Kartais pagal mėgstamas ar nemėgstamas spalvas sprendžiama apie žmogaus charakterį. Pavyzdžiui, laikoma, kad žalią spalvą mėgstantys žmonės yra atkaklūs, kritiškai vertina aplinkybes, nesvyruoja priimant svarbius sprendimus, o nemėgstantys – apatiški, dažnai jaučiasi nuskriausti.
Budų Staviskiai
Budų Staviskiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Staviskų, apie 15 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 74 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Ariete
C1 Ariete – Italijos kariuomenės pagrindinis kovinis tankas, esantis ginkluotėje nuo 1995 m.
Šis tankas sukurtas kompanijų Iveco-Fiat ir Oto Melara konsorciumo. Važiuoklę ir variklį gamina Iveco, o bokštelį ir ugnies valdymo sistemas gamina Oto Melara. Tankas turi naujausias optinius ir skaitmeninius vaizdų pateikimo prietaisus bei ugnies valdymo sistemą, kurios leidžia kautis bet kuriuo paros metu ir šaudyti važiuojant.
Ginkluotė
Tankas Ariete ginkluotas lygiavamzde 120 mm patranka Oto Melara, kurios vamzdis apdorotas vidiniu ištempimu ir sukietintas vidinėmis įtampomis. Šis apdorojimas leidžia patrankai ilgai nesustojant šaudyti ir naudoti APFSDS ir HEAT tipo sviedinius.
Antrinę tanko ginkluotę sudaro 2 kulkosvaidžiai:
Šarvuotė ir apsauginė įranga
thumb|left|250px|Tankas C1 Ariete Arietės šarvai yra plieno ir kompozitų kombinacija, panaši į D. Britanijos tanko Challenger 2 ir JAV tanko M1 Abrams šarvus.
Tankas turi du šonuose sumontuotus elektroniškai valdomus keturvamzdžius dūminius granatsvaidžius. Vamzdžiai gali būti užtaisomi tiek dūminėmis granatomis, tiek granatomis su dipoliniais atšvaitais. Dūminės granatos sudaro dūmų uždangą, dengiančią nuo optinio aptikimo regimosios šviesos ar IR diapazone, o atšvaitai saugo nuo aptikimo radarais.
Tankas yra visiškai apsaugotas nuo masinio naikinimo ginklų. .
Taikinių aptikimo ir ugnies valdymo sistemos
Tanko ugnies valdymo sistemą (gamintojas Galileo Avionica) TURMS sudaro:
Variklis ir važiuoklė
Tanką Ariete varo 25,8 litro tūrio Fiat-Iveco 12 cilindrų dyzelis su turbo įpūtimu, kurio galia yra 937 kilovatai (1250 AG), kai veikia 2300 aps./min. Turi ZF LSG3000 automatinę pavarų dėžę su keturiomis pavaromis į priekį ir dviem atgal. Kreiserinis greitis – 65 km/val.
Įvažiuoja iki 60% įkalnes, nepasiruošęs gali forsuoti 1,25 m gylio brastas.
Vikšrinė važiuoklė kiekviename šone turi septynis kelio ratus ir keturis viršutinius palaikančiuosius ratus.
Tobulinimas
Per pirmus kelis tanko Ariete naudojimo metus buvo aptikti kai kurie variklio trūkumai. Pradžioje naudotas 1250 AG dyzelinis variklis V12 FIAT-Iveco MTCA (Modular Turbo-Charged Aftercooler) buvo junginys iš dviejų V6 variklių, kokius naudoja kelios Italijos kovos mašinos – prieštankinė savaeigė Centauro ir pėstininkų kovos mašina Dardo IFV, todėl jo galia buvo mažesnė negu tobuliausių šiuolaikinių tankinių variklių. Ariete tankų varikliai turėjo veikti sukdamiesi daugiau apsisukimų per minutę, todėl tarpsnis tarp variklių gedimų buvo mažesnis.
Kad būtų išlaikytas geras galios ir masės santykis, visuminę tanko masę reikėjo išlaikyti mažesnę nei 60 t. Palyginus maža tanko Ariete masė reikalavo mažesnių kuro sąnaudų. Tankų judrumas buvo geresnis, juos buvo lengviau pervežti, pvz., per tiltus. Maža masė buvo išlaikyta naudojant plonesnius šarvus, ką šiek tiek kompensavo balistiškai apskaičiuota tanko forma.
Tobulinant tanką Iveco sukūrė naują variklio MTCA variantą. Buvo pailginta stūmoklio eiga, tūris padidintas iki 30 litrų, panaudota nauja degalų įpurškimo ir nauja dvigubo oro įpūtimo turbosistema, dėl ko variklio galia padidėjo nuo 1600 AG iki 1800 AG. Kartu sumažėjo degalų sunaudojimas.
Oto Melara sukūrė du komplektus skirtingo storio uždedamų šarvų, kurie pirmą kartą pademonstruoti parodoje Eurosatory 2002.
Naudotojai
Italijos ginkluotosios pajėgos naudoja 200 tankų 1C Ariete.
Livija Andriukaitytė
Livija Andriukaitytė (1936 m. kovo 17 d. – 2000 m. sausio 25 d.) – dailininkė ir juvelyrė.
Santjago de los Kabaljerosas
Istorija
Santjagą 1495 m. įkūrė Kristupas Kolumbas savo pirmosios kelionės metu. Tai pirmasis miestas, turintis Santjago vardą, įkurtas Amerikoje. 1562 m. miestas buvo sugriautas žemės drebėjimo. 1863–1865 m. partizaninio karo metu Santjagas buvo Dominikos Respublikos sostine.
Livija Andriukaitytė
Biografija
Mokėsi mergaičių gimnazijoje Kėdainiuose. Kaune J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje įgijo chorinio dirigavimo specialybę. 13 metų dirbo fortepijono mokytoja Rygos vaikų muzikos mokykloje. 1964–1969 m. studijavo Rygos dailės akademijoje, įgijo dailininkės-tekstilininkės specialybę.
Livija Andriukaitytė buvo Latvijos ir SSRS dailininkų sąjungos narė. Dalyvavo daugelyje tarptautinių juvelyrinio meno, taikomosios dailės parodose, virš 100 parodų Latvijoje, visose SSRS respublikose, taip pat Prancūzijoje, Japonijoje, Italijoje, Ispanijoje, Anglijoje, Kanadoje ir kt. Surengė virš 20 personalinių parodų Lietuvoje, Latvijoje, Rusijoje, Vengrijoje, Vokietijoje, JAV. Menininkės kūrinių yra įsigiję Ermitažas, Kremliaus ginklų rūmai, Kaliningrado gintaro muziejus, Latvijos, Lietuvos, Armėnijos muziejai, daugelis privačių asmenų.
Kūryba
Livijos Andriukaitytės kūryba įvairiapusė žanriniu ir atlikimo technikos atžvilgiu. Tekstilės srityje mėgo audimą ir batiką. Unikalūs jos juvelyriniai papuošalai, kuriuos liejo iš bronzos, vario, sidabro, juos puošė brangakmeniais bei gintaru. Buvo puikiai įvaldžiusi sudėtingą emalės techniką, kurią naudojo tiek kurdama miniatiūras, tiek panoramines kompozicijas. Užsiėmė aliejine tapyba, akvarele, pastele, grafika, fotografija. Kurdama tyrinėjo pasaulį ir pirmiausia ieškojo grožio. Jos kūryba atveria langą į visatą, kurioje viešpatauja šviesa ir harmonija.
Pavėjinės salos (Polinezija)
thumb|right|255px|Bora Bora Pavėjinės salos (pranc. Îles Sous - le-Vent) – vakarinė Draugijos salų Prancūzijos Polinezijoje dalis. Plotas 473,1 km². Gyvena 30,2 tūkst. gyventojų (2002 m.). Sudaro 5 salos ir 4 atolai.
Salas 1769 m. balandžio 12 d. atrado britų jūrininkas Džeimsas Kukas, stebėdamas Veneros tranzitą. 1843 m. salos tapo Prancūzijos protektoratu, o 1880 m. – kolonija.
Salos kalnuotos, apsuptos koralinių rifų, su gerai išsilaikiusiais vulkanų kūgiais. Aukštis iki 1017 m (Tefatoaiti k., Raiatea s.). Salas dengia drėgnieji tropiniai miškai. Būdingi augalai – duonmedžiai, pandanai, kokospalmės. Yra nedidelių gyvūnų: kiaulių, žiurkių, driežų. Koraliniuose rifuose didžiulė žuvų įvairovė.
Eksportuojama kopra, vanilė, cukrus, romas, perlamutras. Svarbi ūkio šaka – turizmas.
Pavėjinės salos taip pat sudaro administracinį padalinį. Į jį įeina 7 komunos: Bora Bora, Huahine, Maupiti, Tahaa, Taputapuatea, Tumaraa, Uturoa.
Karšteniai
Karšteniai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Žarėnų, šalia Didovo ir Saloto ežerų bei Minijos aukštupio. Eina kelias.
Istorija
Karšteniai žinomi nuo 1599 m. (tuo metu čia būta 10 valakų, 6 ūkiai). XIX a. buvo dvaras, veikė malūnas.
Caras
thumb|Caras Nikolajus I Caras (, serb. ir ) – aukščiausias vienvaldžio šalies valdovo titulas Rusijoje nuo 1547 iki 1721 m., Serbijoje nuo 1346 iki 1371 m. ir Bulgarijoje 893–1014 m., 1085–1396 m. ir 1908–1946 m.
Yra karaliaus, o vėliau ir imperatoriaus titulo analogas. Kadangi 1721 m. caras Petras I tapo ir imperatoriumi, Rusijoje caro titulas tapo imperatoriaus titulo sinonimu, kaip kad kaizerio Vokietijoje.
Žodžio kilmė
Bulgarijos chanas Simeonas, 893 m. perkėlęs sostinę iš Pliskos į Preslavą įvykdė kelias valstybės valdymo reformas, sustiprinęs savo valdžią bei įvedė Kirilo ir Metodijaus sukurtą slavų rašybą. Norėdamas pasirodyti lygus Romos ir Bizantijos valdovams, vadinusiems save cezariais (pagal Julijaus Cezario gentvardį, :), jis perėmė graikišką žodžio formą, kuri atėjo kartu su 865 m. Simeono tėvo chano Boriso priimta krikščionybe ir kuri buvo artimesnė senovės bulgarams, nes senųjų tiurkų kalbose nebuvo garso zet, ir pasivadino цар – caru.
Kita etimologine šaka per ostgotų tarmes iš žodžio Cezaris (tariama kaip kesar) kilo germanų Šventosios Romos imperijos (962–1806 m.) bei Vokietijos (1871–1918 m.) valdovo pavadinimas Kaiser, taip pat lietuvių kasdieninėje kalboje vartotas ciesorius. Per vestgotų tarmes nuo žodžio Cezaris kilo žodis Carolus > Carl > Karalius.
Maskvos didysis kunigaikštis Ivanas IV Rūstusis, 1533–1547 m. pradėjęs pirmtakų ir jo paties užkariautų kunigaikštysčių centralizaciją, taip pat priėmė kartu su graikų krikščionių bažnyčia slavų kalbose jau įsitvirtinusį žodį царь, norėdamas pabrėžti savo viršenybę prieš kitus kunigaikščius. Kaip valdovo titulas žodis įteisintas 1550 m. teisyne.
Kitos formos
Rusijoje nuo Ivano IV laikų nusistovėjo ir kitų caro šeimos narių titulinės formos, naudotos taip pat ir Rusijos imperijos laikais 1721–1917 m.:
Imperatoriaus pilnas titulas
Rusijos caras Petras I 1721 m. Rusiją paskelbė imperija, o save imperatoriumi (Император). Tačiau iš pilnojo imperatoriaus titulo žodis caras neišnyko. Paskutiniojo Rusijos imperatoriaus Nikolajaus II pilnas titulas skambėjo taip:
Aukščiausia Dievo palaima MES, Nikolajus Antrasis, Visos Rusijos, Maskvos, Kijevo, Vladimiro, Novgorodo Imperatorius ir Patvaldys, Kazanės caras, Astrachanės caras, Lenkijos caras, Sibiro caras, Tauridės Chersono caras, Gruzijos caras, Pskovo valdovas, Smolensko, Lietuvos, Voluinės, Podolsko ir Suomijos Didysis kunigaikštis, Estijos, Livonijos, Kuršo ir Žemgalos, Žemaitijos, Baltstogės, Karelijos, Tverės, Jugros, Permės, Viatkos, Bolgarų ir kitų kunigaikštis, Nižnij Novgorodo žemių Valdovas ir Didysis kunigaikštis, Černigovo, Riazanės, Polocko, Rostovo, Jaroslavlio, Belozersko, Udorijos, Obdorijos, Kondijos, Vitebsko, Mstislavlio ir visų Šiaurinių kraštų valdytojas, Iverijos, Kartvelijos ir Kabardos žemių ir Armėnijos sričių valdovas, Čerkesų ir kitų kalniečių kunigaikščių paveldimas Valdovas bei savininkas, Turkestano valdovas, Norvegijos sosto paveldėtojas, Šlezvigo-Holšteino, Stormarno, Ditmaršerno ir Oldenburgo hercogas ir taip toliau, ir taip toliau, ir taip toliau.
Amodilai
Amodilai (Ammodillus) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – amodilas (Ammodillus imbellis). Kūnas 11 cm, uodega – apie 14,4 cm ilgio. Užpakalinės kojos ilgesnės už priekines. Pėda siaura, su plika pagalvėle. Turi gerai išvystytus priekinių kojų nagus. Nugara geltonai ruda su tamsiu atspalviu. Pilvelis ir kojos balti. Ausų pamate ir virš akių yra baltos dėmės. Uodegos viršutinė pusė tamsesnė, jos gale plaukų šepetėlis.
Paplitęs Somalyje. Gyvena smėlėtose lygumose.
Montserrat Caballé
Montserrat Caballé (visas vardas Maria de Montserrat Viviana Conceptio Caballé i Folc) (1933 m. balandžio 12 d. Barselonoje – 2018 m. spalio 6 d. Barselonoje) – Ispanijos operos solistė, sopranas. Per visą karjerą M. Caballe atliko vaidmenis žymiausiuose operos pastatymuose, tarp kurių išskiriami tokie kūrėjai kaip Džoakinas Rosinis, Vincenzo Bellini, Gaetano Donizetti ir Džiuzepė Verdis.
Caballe gimė 1933 m. Barselonoje. 1954 m. ji aukso medaliu baigė muzikos konservatoriją.
Darbas su F. Mercury
Solistė atliko begalę įsimintinų pasirodymų operos scenoje. Retas atvejis sopranės karjeroje buvo 1988 m. darbas su popdainininku, grupės Queen lyderiu Freddie Mercury. Jie kartu įrašė albumą Barcelona. Idėja įrašyti šį albumą Freddie kilo po to, kai Barselona buvo paskirta tapti olimpinių žaidynių rengėja. Montserrat Caballé buvo pasirinkta kaip gyvenanti šiame mieste. Pagrindinė albumo daina „Barcelona“ buvo atliekama per oficialų olimpinių žaidynių atidarymą. Tai buvo paskutinis paties Freddie įrašytas albumas prieš jo mirtį 1991 m. lapkričio 24 d.
1999 m. dainą „Barcelona“ Caballe atliko gyvai prieš tų metų UEFA Čempionų lygos finalines rungtynes Camp Nou stadione.
Šeima
Caballe 1964 m. ištekėjo už Bernabé Martí. Jų dukra Montserrat Martí Caballé taip pat yra operos sopranas.
Andrzej Abramovicz
Andžejus Abramovičius (, 1926 m. sausio 14 d. Liublinas – 2011 m. spalio 23 d.)  Lenkijos archeologas ir istorikas, daktaras.
Biografija
1949-1955 m. dirbo Lodzės archeologijos muziejuje, nuo 1955 – Lenkijos mokslų akademijos Materialinės kultūros istorijos institute (dab. Lenkijos archeologijos ir etnologijos institutas). Nuo 1967 m. daktaras, nuo 1982 m. profesorius.
Jonas Stromilas
Jonas Stromilas:
Irena Jasiūnaitė
Irena Jasiūnaitė (1925 m. spalio 29 d. Rokiškyje – 2021 m. lapkričio 15 d. ) – Lietuvos dainininkė (mecosopranas), lietuvių operos primadona.
Biografija
1947 m. baigė Rokiškio Juozo Tumo–Vaižganto gimnaziją. 1952 m. baigė Lietuvos konservatorijos A. Staškevičiūtės solinio dainavimo klasę. 1952–1953 m. Kauno muzikinio dramos teatro, 1953–1985 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistė. Dainavo su N. Giaurovu, Nikola Rosi-Lemeni. Sukūrė daugiau kaip 50 vaidmenų, dainavo daugiau kaip 1300 spektaklių. Gastroliavo Lenkijoje, Rusijoje, Estijoje, Latvijoje, Baltarusijoje.
Vaidmenys
thumb|200px|1959 m. Vinilinės plokštelės (LP) garso takelio 30 sek. operos [[Vaiva (opera)|„Vaiva“ iškarpa, iš Vaivos arijos- „Virš jūrų marių“, dainuoja I. Jasiūnaitė]]
Ferusa
Graikų mitologijoje Ferusa („nešančioji“):
Juodiškiai
Juodiškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Giedraičių. Seniūnaitijos centras. Veikia Alionių mokyklos pradinio ugdymo skyrius, biblioteka. Stovi Juodiškių dvaras. Prateka Širvinta. Stovi kaimo kryžius.
Pro Juodiškius eina kelias, atsišakoja kelias į Trapelius.
Edmundas Zenonas Malūkas
Edmundas Zenonas Malūkas (g. 1945 m. balandžio 15 d. Ylakiuose, Mažeikių apskritis) – rašytojas, veterinarijos gydytojas, Lietuvos ir Trakų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1963 m. baigė Rietavo vidurinę mokyklą, 1971 m. Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 1971–1973 m. Neringos veterinarinės-sanitarinės stoties viršininkas. 1973–1974 m. Klaipėdos tarybinio ūkio-technikumo dėstytojas. 1974–1977 m. aspirantas, 1977–1978 m. jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1978–1979 m. Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos Respublikinės tarybos Jovariškių zoofermos vyriausiasis veterinarijos gydytojas.
1979 m. LSSR MA Zoologijos ir parazitologijos instituto vyr. laborantas, 1980–1984 m. jaunesnysis mokslinis bendradarbis, grupės vadovas, 1985–1986 m. Patentinės grupės vadovas, 1986–1987 m. Patentikos, informacijos ir mokslinių tyrimų rezultatų diegimo skyriaus vadovas. 1985–1986 m. mokėsi Maskvoje, Vadovaujančių darbuotojų ir liaudies ūkio specialistų kvalifikacijos kėlimo centriniame institute, patentininkystės kursuose, įgijo patentininko specialybę. Nuo 1987 m. dirba nesusijusį su biologija darbą.
2000–2003 m. ir 2007–2011 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys. 2003 m. Trakų rajono savivaldybės meras. 2003–2008 m. Trakų rajono savivaldybės administracijos atstovas ryšiams su visuomene ir spauda. 2008–2009 m. Trakų rajono savivaldybės meras.
Nuo 1999 m. buvo Naujosios sąjungos Trakų rajono skyriaus narys.
Kūryba
E. Malūkas vienas populiariausių Lietuvos rašytojų, žinomas ir užsienio šalyse. Jo knygos išleistos daugiau nei 560 tūkst. egzempliorių tiražu. Knygos pakartotinai spausdintos (nauji tiražai) 156 kartų. Rašo scenarijus kino filmams, televizijos serialams. Detektyvų rašytojų sąjungos vicepirmininkas.
Šogis
Šogio pirmtakas čaturanga yra kilusi iš Indijos VI a. pr. m. e. ir paplito nuo Kinijos iki Japonijos kur gimė keletas žaidimo atšakų. Šogis, toks koks dabar, žaidžiamas nuo XVI a.
Istorija
Šis žaidimas atsirado VIII a., tačiau nėra žinoma, kaip šis žaidimas buvo žaidžiamas tada. Yra aišku, kad tuo metu Japonijai iš Kinijos pateko kiniškų šachmatų variantas. Tačiau kartu su šiais šachmatais ten pateko ir kiti šachmatinio tipo žaidimai. Tarp jų buvo ir žaidimas, kuris buvo žaidžiamas su 9x9 stačiakampine lenta, ant kurios yra žaidžiamas dabartinis šogis. Tų laikų aprašymų apie tuos žaidimus nėra rasta, todėl apie tasykles belieka tik spėlioti. Žinomas ir korėjietiškas šachmatų variantas čiangis, kuris pagal kai kuriuos savo parametrus yra tarpe tarp šogio ir kiniško siangcio. Todėl galima manyti, kad šogis transformavosi iš kiniškų šachmatų, kuriems darė įtaką europietiški šachmatai.
Pirmieji archeologiniai šogio radiniai priklauso XI a. Šios figūros turi šiuolaikinį atvaizdį.
Pirmieji išsamūs šogio aprašymai pasirodė Heian laikotarpyje. Tuo metu egzistavo didieji ir mažieji šogiai. Mažasis šogis buvo žaidžiamas 9x9 lentoje, o didysis – 13x13. Figūrų ėjimai buvo tokie patys kaip ir dabar, tačiau nebuvo atgaivinimo taisyklės. XVI a. imperatorius Gonara sukūrė šogį tokį, kuris žaidžiamas dabar. Pagrindui jis paėmė mažąjį šogį, kurie buvo žaidžiami ant lentos 9x9, sumažino figūrų skaičių iki 40 ir įvedė naują atgaivinimo taisyklę. Ši naujovė labai pakeitė žaidimo strategiją ir taktiką.
Žaidimo reikmenys
thumb|right|200px|Šogio lenta Du žaidėjai, Sente 先手 (juodieji) ir Gote 後手 (baltieji) žaidžia ant lentos, sudarytos iš stačiakampių langelių. Lenta sudaryta iš 9 stulpelių ir 9 eilių.
Kai kurie figūrų pavadinimai parinkti taip, kad atitiktų šachmatų figūrų pavadinimus, tačiau jie ne visai atitinka tiesioginį vertimą iš japonų kalbos.
Jugoslavijos karalystė
thumb|Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės karalius Aleksandras I Jugoslavijos karalystė (serbokroatų kalba: Kraljevina Jugoslavija / Краљевина Југославија) – istorinė valstybė, egzistavusi 1918–1945 m., apjungusi dabartines Kroatijos, Slovėnijos, Bosnijos ir Hercegovinos, Makedonijos, Serbijos, Juodkalnijos, Kosovo teritorijas. Iš pradžių vadinta Serbų, kroatų ir slovėnų karalyste (Kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca, SHS). Dar žinoma, kaip Pirmoji Jugoslavija, taip siekiant atskirti nuo socialistinės Jugoslavijos.
Dūdiškės (Kaišiadorys)
Dūdiškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės pietuose, 4 km į šiaurės vakarus nuo Varkalių. Stovi Dūdiškių šv. Mikalojaus sentikių cerkvė (pastatyta 1945 m.), yra sentikių kapinaitės (nuo XVIII a.).
Jugoslavijos karalystė
Susikūrimas
Naujoji valstybė sujungė Serbiją ir Juodkalniją su subyrėjusios Habsburgų monarchijos dalimis: Kroatija-Slavonija, Voivodina, Dalmatija, Krajna ir Pietų Štirija bei Bosnija-Hercegovina.
Dūdiškės (Kaišiadorys)
Istorija
miniatiūra|250px|left|Kelias Dūdiškėse miniatiūra|250px|left|Namas Dūdiškėse
1763 m. Dūdiškėse (Trakų apskritis) įkurta sentikių bendruomenė, viena seniausių Lietuvoje. 1932 m. kaimas suskirstytas į vienkiemius.
Šogis
Žaidimo reikmenys
Ant kiekvienos figūros yra japoniškai parašyti jų pavadinimai.
Karalius
Karalius juda tik į gretimus langelius
Bokštas
Bokštas gali judėti gulsčiai.
Rikis
Rikis gali judėti įstrižainėmis.
Auksinis generolas
Auksinis generolas gali eiti tik į gretimus langelius, išskyrus gale esančius įstrižus langelius.
Sidabrinis generolas
Sidabrinis generolas gali eiti gretimais laukeliais, išskyrus šoninius ir galinį.
Žirgas
Žirgas gali šokti du langelius į priekį ir vieną į šoną.
Ietininkas
Ietininkas gali eiti į priekį kiek nori langelių.
Pėstininkas
Pėstininkas gali eiti 1 langelį į priekį.
Drakonas karalius
Drakonas karalius yra evoliucionavęs bokštas. Jis gali eiti tiesiai, atgal ir į šonus bei į gretimus langelius.
Drakonas arklys
Drakonas arklys yra evoliucionavęs rikis. Jis gali eiti visomis įstrižainėmis ir į gretimus laukelius.
Tikslas
Žaidimo tikslas yra paskelbti karaliui matą (t. y. padaryti taip, kad karalius neturėtų kur eiti). Ėjimą ne pagal taisykles padaręs žaidėjas iš karto pralaimi. Kiti du galimi mačo rezultatai yra: lygiosios, kuomet tie patys ėjimai kartojasi bent tris kartus arba kai abiejų varžovų karaliai užeina į evoliucionavimo zoną ir negali tikėtis paskelbti matą. Norint taip baigti mačą, abu žaidėjai privalo sutikti su tokia baigtimi. Tuomet reikia suskaičiuoti visų turimų figūrų vertę: karaliaus vertė yra 0, bokšto ir rikio – 5, o visų kitų figūrų – 1. Žiūrima tik pradinė figūrų vertė, t. y. evoliucionavimai neužskaitomi. Žaidėjas, surinkęs mažiau nei 24 taškus pralaimi, o jeigu abu turi daugiau nei 24 – lygiosios.
Atsigaivinimo taisyklė
Žaidėjas turi teisę ėjimo metu vietoje ant lentos esančios figūros pastūmimo atgaivinti figūrą iš nukirstų priešininko figūrų, tačiau yra keli apribojimai:
Evoliucionavimas
Šogyje figūros evoliucionuoja, kai patenka į evoliucionavimo zoną (t. y. tris paskutiniąsias gulstines, kuriose pradžioje būna išdėstytos priešininko figūros). Rikis pasiverčia drakonu arkliu, bokštas – drakonu karaliumi, o visos kitos figūros pavirsta auksiniu generolu. Karalius ir auksinis generolas evoliucionuotis negali. Virsmas nėra atskiras ėjimas, jis vyksta tuo pačiu metu, kai figūra įeina arba išeina iš zonos. Virsmas vyksta, jeigu žaidėjas to nori, tačiau, jeigu įžengus ta figūra negali niekur eiti, tada ji turi pasiversti kita figūra. Figūra gali evoliucionuoti tik vieną kartą. Nukirsta evoliucionavusi figūra tampa tokia pačia figūra, kokia buvo dar prieš evoliucionuojant.
Piteris Breigelis Vyresnysis
right|thumb|180px| Piterio Breigelio Vyresniojo portretas, apie 1572 m. [[graviūra]]
Piteris Breigelis Vyresnysis (ol. Pieter Bruegel (arba Brueghel), apie 1525–1569 m. rugsėjo 9 d.) – XVI a. Nyderlandų renesanso flamandų dailininkas.
Tai vienas iš garsiausių Nyderlandų dailininkų. Didelį poveikį Breigelio kūrybai turėjo Jeronimo Boscho dailė. Tarp žymiausių Breigelio kūrinių peizažai: „Babelio bokštas“ ir paveikslų ciklas „Metų laikai“, kurio garsiausi epizodai „Medžiotojai sniege“, „Apniukusi diena“. Dailininkas garsus kaimiškais vaizdais, dėl ko buvo pramintas „Breigeliu valstiečiu“.
Biografija
Piteris Breigelis gimė apie 1525–30 m. Bredos mieste arba Bredos apylinkėse. Jo asmeniniai gyvenimo faktai nėra gausūs. Iki 1559 m. jis naudojo pavardę Brueghel. Vėliau pasikeitė be h raidės į Bruegel. Manoma, kad jis mokėsi pas dailininką ir skulptorių Piterį Kuką van Alstą Briuselyje. Vėliau, 1563 m., Piteris Breigelis vedė Van Alsto dukterį Mayken. Piteris Kukas van Alstas turėjo dideles dirbtuves, buvo išsilavinęs, pabuvojęs Italijoje ir Turkijoje. Jo dirbtuvėse Breigelis įvairiapusiškai susipažino su to meto Nyderlandų dailės technikomis ir temomis, tarp jų – su Mecheleno dailininkų valstietiška tematika. 1551 m. Antverpene Breigelis įgijo „meistro“ statusą Šv. Luko tapytojų gildijoje.
Jugoslavijos karalystė
Tautiniai nesutarimai
Galiausiai buvo sukurta centralizuota Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė, kurioje dominavo serbai. Tai neatitiko federacijos siekusių kroatų tikslų. Sostinė ir centrinis aparatas buvo Belgrade, kur vyravo didžiaserbiška tautinė idėja. Ilgą laiką kovoję dėl autonomijos Vengrijos karalystėje kroatai bendra valstybe buvo labiausiai nusivylę. Aristokratinis serbų nacionalizmas bandydamas įsiviešpatauti bendroje valstybėje, susidūrė su kroatų aristokratinio ir biurokratinio nacionalizmo mišiniu bei buržuaziniu slovėnų nacionalizmu.
Prieštaravimai tarp skirtingų tautų per 70 metų daugiatautės valstybės istoriją taip ir nebuvo įveikti. Jau tarpukaryje tai lėmė valstybės egzistavimui grėsusias krizes, kai kovojančiosios pusės buvo pasiskirsčiusios iš esmės pagal tautinį principą. Kita Jugoslaviją kamavusi problema buvo skirtingas ekonominio, kultūrinio ir socialinio išsivystymo lygis susijungusiose šalyse. Labiausiai išsivysčiusiomis buvo anksčiau Dunojaus monarchijai priklausiusios Slovėnija, Kroatija ir Vojevodina. Šios šalys prie bendrojo Jugoslavijos socialinio produkto prisidėjo žymiai daugiau, nei likusios dalys. Išsivystymo atotrūkis tarp Pietų ir Šiaurės dar labiau išryškėjo paskutiniajame Jugoslavijos valstybės egzistavimo etape XX a. 9-ame dešimtmetyje.
Žlugimas
Kai 1941 m. balandžio mėnesį Trečiasis Reichas ir Italijos karalystė įsiveržė į Jugoslaviją, valstybė dėl savo vidinių prieštaravimų sužlugo per keletą dienų, o agresoriams nebuvo rimtai pasipriešinta. Okupantai pasinaudojo vienybės tarp jugoslavų trūkumu – kai kurios dalys buvo aneksuotos, kitos perduotos Vengrijai, Bulgarijai ir prijungtos prie Italijos kolonijos Albanijos, o Kroatijoje ir Bosnijoe sukurtas fašistinis marionetinis režimas. Netrukus Jugoslavijoje susikūrė partizanų daliniai, kurie kovojo su okupantais: iš pradžių stipriausiais buvo monarchijai ištikimų četnikų daliniai, tačiau greitai dominuoti ėmė komunistų partizanai, vadovaujami Josipo Broz Tito.