cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarptautinė tropinės medienos organizacija
ITTO buvo įkurta 1986 m., kylant vis didesniam susirūpinimui dėl atogrąžų miškų nykimo. Steigiamasis organizacijos dokumentas – Tarptautinis susitarimas dėl atogrąžų medienos – buvo pasirašytas 1983 m. ir nuo to laiko atnaujintas du kartus (paskutinį kartą 2006 m.) ITTO būstinė įsikūrusi Jokohamoje, Japonijoje.
Istorija
ITTO ištakos siekia 1966 m., kada Jungtinių Tautų konferencijos prekybos ir vystymo klausimais darbinė grupė dėl miškų ir medienos produktų panaudojimo iškėlė klausimą dėl Atogrąžų medienos biuro, kuris rūpintųsi tarptautine atogrąžų medienos prekyba, įkūrimo. Šis klausimas buvo svarstomas daugiau nei 10 metų ir nepavykus rasti sutarimo, peraugo į idėja įkurti atskirą šioje srityje veikiančią organizaciją. Derybos prasidėjo 1977 m., įvyko šeši paruošiamieji susidomėjimą išreiškusių valstybių susitikimai. Dokumento, pavadinto Tarptautiniu susitarimu dėl atogrąžų medienos (ITTA), tekstas buvo pabaigtas rengti 1982 m. viduryje, priimtas sekančiais metais, o įsigaliojo 1985-taisiais. Jo pagrindu 1986 m. įkurta Tarptautinė tropinės medienos organizacija.
Pirmasis susitarimas daugiausiai dėmesio skyrė ekonominiams klausimams: tarptautinės prekybos masto didinimui, vartojimo skatinimui, medienos išgavimo efektyvumo didinimui ir pan. ITTO pradėjo rinkti informaciją apie medieną išgaunančių šalių padėti, išteklių kiekį, vykdomą miškotvarką, teikė rekomendacijos organizacijos narėms. Augant susirūpinimui atogrąžų miškų nykimu, imtas analizuoti ir miškų ekonominis panaudojimas ilgalaikėje perspektyvoje. Po 1992 m. vykusios Jungtinių Tautų Aplinkos ir plėtros konferencijos sustiprėjo ir svarstymai apie ITTO aplinkosauginių funkcijų stiprinimą. Tai buvo padaryta 1994 m. priėmus naują ITTA versiją, kuri įsigaliojo 1997 m. Susitarime taip pat užtvirtintas 1990 m. išsikeltas ambicingas tikslas iki 2000 m. pasiekti, kad visa eksportui skirtos medienos gavyba vyktų tik iš darniai tvarkomų miškų, tačiau jo įgyvendinimas nebuvo iki galo sėkmingas.
Naujausias ITTA pakeitimas priimtas 2006 m. ir įsigaliojęs 2011 m. Jame dar labiau akcentuojama ITTO atsakomybė siekti darnios miškotvarkos.
Struktūra
Organizacijos narės skirstomos į atogrąžų medienos gamintojas (eksportuotojas) ir vartotojas (importuotojas). Kiekviena grupė turi vienodą balsų skaičių, tačiau jų viduje sprendimo teisės stiprumas yra proporcingas atitinkamai atogrąžų miškų išteklių plotui arba medienos importo kiekiui. ITTO finansuojama iš valstybių narių savanoriškų įnašų.
Veikla
Organizacija siekia skatinti atogrąžų miškų medienos prekybą, vartojimą, miškų apsaugą, darnų jų panaudojimą. Tai atliekama renkant ir viešinant statistinius duomenis, organizuojant konferencijas, vykdant tyrimus, finansuojant projektus, mokymus, leidžiant leidinius.
Haitiečiai
Haitiečiai (, kreol. ayisyen) – karibiečių tauta, susiklosčiusi Espanjolos salos vakaruose, Haičio valstybėje. Populiacija apie 13 mln. žmonių. Be Haičio, dar gyvena išeivijoje JAV, Dominikos Respublikoje, Kuboje, Brazilijoje, Prancūzijoje ir kitur. Rasiškai – didžioji dauguma (~90 %) juodaodžiai, kiti daugiausia mulatai. Šneka Haičio kreolų kalba (prancūzų k. kreolinė atmaina). Dauguma tikinčiųjų – krikščionys (katalikai, taip pat yra anglikonų, adventistų, sekmininkų, baptistų ir kt.), tačiau labai paplitęs religinis sinkretizmas, afrikietiška magija (haitiečių vudu). Juodaodžiai XVII–XVIII a. į Haitį prancūzų gabenti darbams plantacijose iš Vakarų Afrikos. Vykstant kovai dėl Haičio nepriklausomybės (1791–1804 m.) dauguma baltųjų šalį turėjo apleisti arba buvo nužudyti. 1804 m. Haitis tapo pirmąja Lotynų Amerikos valstybe, paskelbusia nepriklausomybę, pradėjo klostytis haitiečių tauta. Iškilo tautinė šviesuomenė, atsirado profesinė kultūra. Pagrindiniai verslai – žemės ūkis (kavos, cukranendrių, sizalio auginimas), amatai (medžio drožyba, siuvinėjimas), pramonė (maisto, lengvoji, kasybos), paslaugos (ypač turizmas). Būdinga valstietiškų talkų praktika (kumbit) vokiant laukus ar tiesiant drėkinimo kanalus; talkose dalyvauja tik vyrai. Tradicinis haitiečių būstas vienos patalpos, iš molio ir šiaudų mišinio sienų, padengtų plonu smėlio ir smiltainio sluoksniu. Ties išorine siena dažnai įrengiama galerija. Namas paprastai dažomas rožine, balta ar žydra spalva, išorinės sienos išpuošiamos raštais. Vyrų apranga pietų Europos pobūdžio, bet nenešioja sombrerų, būdingų visai Lotynų Amerikai. Moterys plaukus susisuka į margaspalvius turbanus.
Virtuvės pagrindą sudaro jamsai, batatai, kukurūzai, mangai. Mėsą, pieną, kiaušinius valgo dažniau per šventes.
Haitiečių muzikoje, žodinėje liaudies tradicijoje, šokiuose labai ryškus Vakarų Afrikos kultūrinis paveldas. Ypač naudojami įvairių dydžių ir garsumo būgnai. Populiari pramoga – gaidžių peštynės.
Burgredas
thumb|Burgredas
Burgredas  – Mersijos karalius, valdęs 852–874 m.
Biografija
Burgredas buvo išrinktas Mersijos karaliumi 852 metais, nusprendus vitenagemotui (senolių taryba). Jis sudarė sąjungą su Etelvulfu dėl bendro įsiveržimo į Šiaurės Velsą ir paėmė į žmonas Etelsvito dukrą. 868 metais, išsigandęs danų, užgrobusių Notingemą, aktyvumo, jis vėl kreipėsi dėl pagalbos į Veseksą. Rimto susidūrimo nebuvo pasiekta, bet vikingai nustojo atakuoti. Tačiau 874 metais danai užpuolė Mersiją, užgrobė Reptoną ir nuvertė Burgredą. Susitaikęs su pralaimėjimu, buvęs karalius išvyko į piligriminę kelionę į Romą, kur mirė po keliolikos metų. Jo karstas yra Šventos Marijos bažnyčioje Romoje.
Rumšiškių šv. Antano koplyčia
Istorija
Koplyčia pastatyta Pirmojo pasaulinio karo metais kunigo Jono Jurevičiaus rūpesčiu. Ji stūksojo Byliškių kaime, kurio vietoje 1961 m. įsikūrė perkeltos Senosios Rumšiškės. Šalia šv. Antano koplyčios, į viršutinę Nemuno terasą, 1958–1959 m. buvo perkelta Rumšiškių bažnyčia su varpine iš būsimų Kauno marių dugno.
1942 m. kelias dienas šv. Antano koplyčioje laikytos pamaldos po balandžio 12 d. įvykusio didelio Nemuno potvynio prie bažnyčios.
Architektūra
Šv. Antano koplyčia priklauso Rumšiškių šv. arkangelo Mykolo bažnyčios pastatų kompleksui. Pastatas rąstų sienomis, ant pamato su cokoliu. Jis stačiakampio plano, su trisiene apside pietų pusėje, pastoge. Pagrindinio tūrio stogas dvišlaitis, apsidės - trišlaitis, danga – asbocemento lakštai. Stogo konstrukcija medinė gegninė. Gegnių galai mediniai, profiliuoti. Stogo šiaurinėje dalyje įtaisytas medinis stačiakampis bokštelis su kryžiaus formos sienų angomis, trikampiais frontonais su dvišlaičiais stogeliais, stogo smaile. Stogeliai ir smailė uždengti skarda. Stogo smailės rutulys ir kryžius neišlikę.
Vidaus patalpos pakitusios, kaip manoma, buvo atidalintos XX a. II pusėje, koplyčią pritaikius gyvenamosioms patalpoms. Fasadų langų ir durų angos stačiakampės. Dvigubų medinių langų skaidymas pakeistas XX a. II pusėje. Koplyčios priekyje įrengtos medinės lentinės vienvėrės durys su metalo vyriais, išorėje sutvirtintos horizantaliomis lentomis. Priekinio fasado medinis pastogės karnizas su stoginėliu, kuris uždengtas asbocemento lakštais XX a. II pusėje. Fasadai apkalti vertikaliomis medinėmis lentelėmis su lentjuosčių apkalu. Frontone – horizontalių medinių lentelių apkalas.
Jasionuvkos valsčius
Jasionuvkos valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Ribojasi su Čarna Bialostockos, Jašvilių, Knišino ir Koricino valsčiais. Valsčiaus centras – Jasionuvka.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 96,73 km², iš kurių:
Valsčius sudaro 7 % Monkų apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:
Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1302,38 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Bžozuvka Folvarčna, Čarnistokas, Dobžiniuvka, Gurnistokas, Jasionuvečka, Jasionuvka, Kalinuvka Krulevska, Kamionka, Kontai, Kozinecas, Krasnė Folvarčnė, Krasnė Malė, Krasnė Starė, Kživa, Kuibedai, Lenkobudai, Milevskiai ir Slomianka.
Maps.lt
Maps.lt – interaktyvi lietuviška internetinių žemėlapių svetainė, teikianti iš valstybinių duomenų bazių gaunamus duomenis Lietuvoje, sukurta ArcGIS programinės įrangos pagrindu. Maps.lt remiasi skaitmeniniais žemėlapiais, vektorinėmis geoduomenų bazėmis bei GIS technologijomis. Žemėlapių turinys ir geografija nuolat pildomi bei atnaujinami, plėtojamas trimatės Lietuvos žemėlapis. Maps.lt savininkė yra UAB „Hnit-Baltic" (Vilnius), įgaliotoji „Esri Inc.“ kompanijos atstovė.
Istorija
Maps.lt startavo 2001 m. pavasarį. Tais pačiais metais apdovanota Lietuvos pramonininkų konfederacijos „Lietuvos metų gaminio“ titulu. Versija mobiliesiems telefonams sukurta 2006 m., ji rėmėsi MMS technologija. Asociacija INFOBALT nominavo kaip geriausią informacinių technologijų 2006 m. produktą.
Po 2010 m. svetainė keletą kartų technologiškai perdaryta. Ruošiama nauja versija, turinti viešai pasirodyti 2018 m. pradžioje. 2017 m. paleista bandomoji 3D versija (maps.lt/3DLietuva).
Galimybės
Vartotojui siūloma rinktis teminius žemėlapius, kurti kelionių maršrutus, vykdyti adresų, lankytinų objektų paiešką.
Teminiai žemėlapiai
Maps.lt svetainė siūlo dešimtis visuomenei aktualių teminių žemėlapių, kurių biblioteką papildo ne tik savų specialistų, bet ir pavienių asmenų ar organizacijų darbai. Tarp jų:
Betygalos piliakalnio koplyčia
Betygalos piliakalnio koplyčia, dar vadinama Pilkalnio koplyčia, Aušros vartų koplyčia, stovi ant Betygalos II piliakalnio, Pilkalnio kaime, Raseinių rajone. Teritorija priklauso Dubysos regioniniam parkaui. Šalia koplyčios pastatyta lenta suteikia istorinės informacijos apie piliakalnį ir pačią koplyčią. Ji nenaudojama. 2021 m. įrašyta į Kultūros vertybių registrą.
Geografija
Betygalos II piliakalnis dar vadinamas Alkos, Aukos kalnu (u. k. 5567 ). Jo papėdėje, iš pietryčių, driekiasi Betygalos (Pilkalnio) kapinės, kurios atskirtos puslankio formos 90 m ilgio, apie 3 m gylio grioviu ir metaline tvora. 300 m į vakarus (į Betygalos pusę) stūkso Betygalos piliakalnis (u. k. 5566). Už 0,5 km praeina kelias. miniatiūra|200px|left|Interjeras
Istorija
1862 m. akmenų mūro koplyčią pastatė Liktėnų dvarininkas Mykolas Jankovskis (fundavimo žymė priekinio fasado cokolyje). 1937 m. parapijiečių ir klebono Pranciškaus Janulaičio rūpesčiu koplyčia atnaujinta ir pavadinta Aušros vartų koplyčia. Ji savo forma primena laivą: kaip laivas plaukia per bangas, taip ir žmogus turi eiti tik į priekį, į saulę per gyvenimo bangas.
Nežinoma, kaip caro režimas sukilimo išvakarėse leido Betygalos krašte statyti tokią koplyčią, tačiau betygališkiai buvo aktyvūs 1863 m. sukilimo dalyviai.
Architektūra
Kultūros paveldo eksperto Viktoro Vitkaus (1953–2017) duomenimis, šio penkiakampio statinio sienų ilgiai – 8,80 x 5,67 x 6,73 x 6,87 x 6,74 m. Jo aukštis – 5,10 m., stogo plotas – 68 m². Koplyčia nėra simetriška. Statybai buvo naudoti lauko rieduliai, raudonos plytos (manoma, gamintos Betygalos apylinkėse), tašyti akmenys. Priekiniu fasadu nukreipta į kapines. Trikampė smaili apsidė orientuota į pietvakarius. Langai suskliausti apvaliomis arkomis, sienos sudėtos iš apskaldytų akmenų. Lietuvos architektūros istorijoje šiam tarp eklektikos ir liaudiško stiliaus esančiam pastatui dėmesio neskirta. 2018 m. duomenimis, ji buvo nenaudojama, užkaltomis durimis. Pastate nebaigtas tvarkyti interjeras, išlikę kai kurie kulto reikmenys. Lietuvos valstybės šimtmečio proga betygaliečiai rengėsi atkurti priešais koplyčią tarpukaryje stovėjusius mūrinius Gedimino stulpus (išlikusios pamatų žymės).
Paul Rudd
Polas Stivenas Radas (, g. ) – JAV aktorius.
Tarp jo vaidintų filmų – „Jokio supratimo“ (1995 m.), „Helovinas 6“ (1995 m.), „Romeo ir Džuljeta“ (1996), „Šlapia karšta amerikietiška vasara“ (2001 m.), „Žinių vedėjas“ (2004 m.), „40-ties ir vis dar skaistus“ (2005 m.), „Užkibo“ (2007 m.), „Tik 40“ (2012 m.), „Vaiduoklių medžiotojai: iš anapus“ (2021 m.). Šiuo metu jis vaidina Skruzdėliuką „Marvel Cinematic Universe“, pradedant filmu „Skruzdėliukas“ (2015 m.), o paskutinį kartą pasirodė filme „Skruzdėliukas ir Vapsva: Kvantomanija“ (2023 m.).
Sandra O'Connor
Sandra Dei O'Konor (, g. ) – amerikiečių teisininkė, politikė, pirmoji moteris JAV Aukščiausiojo teismo teisėja, ėjusi pareigas nuo 1981 iki 2006 metų. Į šias pareigas ji buvo paskirta prezidento Ronaldo Reigano.
1950 m. baigė ekonomiką. 1952 m. tęsė studijas Stanfordo teisės mokykloje.
1965–1969 m. Arizonos valstijos generalinio prokuroro padėjėja. 1969 m. Arizonos gubernatoriaus buvo paskirta į laisvą vietą Arizonos valstijos senate. Kitais metais buvo perrinkta į šią poziciją. Tapo pirmąją moterimi Arizonos senato daugumos lydere (pirmoji iš visų valstijų).
1973 m. paskirta į Marikopos apygardos Aukštesniojo teismo teisėjas, 1975-1979 m. Arizonos apeliacinio teismo teisėja. 1981 m. jos kandidatūra į JAV Aukščiausiojo teismo teisėjas JAV Senate buvo patvirtinta vienbalsiai. 2005 m. paskelbė apie išėjimą į pensiją. O'Konor nuomonė bylose dažniausiai sutapo su teismo konservatyviojo bloko nariais, tačiau ji gebėdavo išlikti neutralia ir kartais palaikydavo liberalaus sparno teisėjų nuomones, todėl buvo laikoma lemiančiu balsu JAV Aukščiausiajame teisme.
Jos darbo Aukščiausiajame teisme metu, kai kurie leidiniai ją įvardindavo kaip vieną galingiausių pasaulio moterų. 2009 m. prezidentas Barakas Obama įteikė O'Konor Prezidento laisvės medalį.
Jonas Vaškelis
Jonas Vaškelis – buvęs Lietuvos futbolo ir kitų sporto šakų treneris.
Biografija
1962 m. J. Vaškelio treniruojamas Atletas Kaunas tapo LTSR futbolo čempionu. 1966 m. jo treniruojami Žalgiris Vilnius futbolininkai pirmą kartą tapo SSRS sporto meistrais.
Žmona Juzefa Vaškelienė, dukra Rūta Vaškelytė.
Klaipėdos evangelijos koplyčia
Klaipėdos evangelijos koplyčia – vieta Klaipėdoje, Herkaus Manto g. 84, kur vyksta evangelikų reformatų parapijos pamaldos. Koplyčia įrengta ir pašventinta 2001 m. prie Klaipėdos universiteto HMF Evangeliškos teologijos katedros. Dabar tai Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto Evangeliškosios teologijos centro patalpos buvusių Klaipėdos kareivinių komplekse.
Vietos žiniasklaidoje Klaipėdos reformatų parapijos gyvenimas mažai atspindimas, nes jos veiklos pėdsakai mieste ar simbolika iš esmės nepastebimi: nėra kulto pastato, neviešinami bendruomenės renginiai mieste. Dėl savo mažumo ir iki galo neišspręsto susirinkimų vietos klausimo jos veiklos pobūdis apsiriboja vien Klaipėdos ir kitų miestų reformatų bažnyčių narių ratu, todėl ji yra nepastebima ir mieste beveik nežinoma. miniatiūra|240px|left|KU teologijos katedra. Dešinėje – koplyčios stiklinis stogas
Istorija
Klaipėdoje reformatai įsikūrė apie 1630-1635 m. Nuo 1667 m. leista viešai laikyti pamaldas, 1669 m. jie isigijo tam tikslui namą, kuris 1678 m. didelio miesto gaisro metu sudegė. Pirmoji bažnyčia buvo dabartinėje Tiltų g. Ji buvo nedidelė, su bokšteliu, specialiai suprojektuota Prūsijoje, statybą asmeniškai kuravo krašto valdovas. Gyvavo nuo 1683 iki XVIII a. trečiojo dešimtmečio. 1725 m. Grįžgatvio gatvės rajone, bastiono vidinėje dalyje, įsteigtos kapinės, veikė mokykla.
Septynerių metų karo metu reformatų bažnyčia nukentėjo, todėl parapijiečiai kurį laiką meldėsi katedrinėje Šv. Jono bažnyčioje, mergaičių mokyklos salėje. 1779-1782 m. senosios bažnyčios vietoje pastatyta nauja barokinė bažnyčia. 1835 m. joje įrengti Karaliaučiaus Scherweit firmos vargonai.
1854 m. kilus didžiajam Klaipėdos gaisrui, bažnyčia sudegė. 1859-1861 m. atstatyta itališko romaninio stiliaus bažnyčia, priminusi Veronos ir Modenos bažnyčias. Manoma, jos interjeras buvo apšviečiamas dujiniais žibintais. Bokštas–varpinė priminė Parmos katedros bokštą, buvo apžvalgos aikštelė. Bokšte kabėjo trys varpai ir laikrodis. Kaip ir Jono bažnyčios bokštas, buvo orientyras laivams. Bažnyčia buvo nugriauta po Antrojo pasaulinio karo, taikos metais.
Reformatų bendruomenės atgimimas
Reformatų bendruomenė savo atsikūrimą iš esmės susiejusi su akademine veikla Klaipėdos universitete, t. y. su Teologijos katedros įsteigimu, kurios pirminis tikslas buvo rengti reformatų dvasininkus.
2013 m. Teologijos katedrą uždarius, Evangeliškosios teologijos centras nuo 2014 m. liepos 1 d. perkeltas iš Humanitarinių mokslų fakulteto į Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutą. Centras yra šio instituto padalinys, atliekantis evangelikų bažnyčių ir evangeliškosios kultūros istorinius tyrimus. 1994–2013 m. Centras funkcionavo kaip šio fakulteto Teologijos katedros mokslinė ir praktinė bazė.
Atgimstanti Klaipėdos reformatų bendruomenė iš pradžių rinkdavosi liuteronams priklausančiame pastate Vežėjų gatvėje, kur buvo įsikūrusi KU HMF Teologijos katedra bei Evangeliškosios teologijos centras. Nedidelei reformatų bendruomenei leista rinktis Baptistų bažnyčioje. Šiomis patalpomis buvo naudojamasi maždaug penkerius metus. Tačiau iškilus identifikacijos su baptistais problemai, t. y. pradėjus reformatus tapatinti su baptistų bažnyčia, jie savo veiklą perkėlė į Klaipėdos universiteto patalpas, kuriose 2001 m. buvo įrengta Evangelijos koplyčia.
Koplyčios įrengimas
2000 m. Evangeliškosios teologijos centras su aukščiau minėta katedra persikraustė į Universiteto miestelyje restauruotą pastatą. Ekumeninė koplyčia patalpinta buvusio vidinio kiemelio vietoje. Siekiant prisitaikyti prie griežtų paminklosauginių reikalavimų buvo nutarta kiemelio erdvę uždengti stikliniu stogu (projekto autorė Danutė Januševičienė). Koplyčios įrengimą ir projektą finansavo LR Vyriausybė, Vokietijos evangelikų bažnyčios (Evangelische Kirche in Deutschland, Vereinigte Evangelisch-Lutherische Kirche Deutschlands), Gustavo Adolfo draugija (Gustav-Adolf-Werk), Martyno Liuterio sąjunga (Martin-Luther-Bund), Pasaulinė liuteronų sąjunga (Lutheran World Federation) ir Lipės krašto (Vokietija) bažnyčia. Altoriaus ir sakyklos gamybą finansavo verslininkas Antanas Bosas.
2004 m. koplyčioje buvo pastatyti nauji vargonai, atkeliavę iš Bordesholmo evangelikų liuteronų parapijos koplyčios. Vargonėliai turi vieną manualą, tris registrus, apie pusšimtį medinių ir metalinių vamzdelių, kurių mažiausias yra vos 2 cm ilgio. Šie vargonai pasitarnavo jaunimo chorui (vadovė Edita Fiodorova), veikusiam 2007–2012 m.
2006 m. koplyčioje įrengus auditorines kėdes, ji buvo pritaikyta paskaitoms.
Čekijos moterų krepšinio rinktinė
Čekijos moterų krepšinio rinktinė – Čekijos nacionalinė moterų krepšinio komanda.
Pirmoji lietuvių dailės paroda
thumb|Pirmosios lietuvių dailės parodos ekspozicija [[Vileišių rūmai|Vileišių rūmuose 1907 m.]] Pirmoji lietuvių dailės paroda – dailės paroda, vykusi Vilniuje 1907 m. pradžioje.
Priešistorė
Idėją įsteigti lietuvius menininkus vienijančią organizaciją pirmasis viešai išsakė skulptorius Petras Rimša 1906 m. balandžio 6 d. laikraštyje „Vilniaus žinios“ paskelbtame straipsnyje. P. Rimša numatė parodą kaip konkrečią organizacinę formą. Tų pačių metų vasarą į Vilnių iš Paryžiaus grįžęs Antanas Žmuidzinavičius subūrė parodos rengimo grupę, kurios pirmas posėdis įvyko 1906 m. spalio 28 d. Posėdžio metu sudarytas komitetas, komiteto pirmininku paskirtas Jonas Basanavičius. Be jo ir A. Žmuidzinavičiaus, komitete buvo Petras Vileišis, Antanas Vileišis, Jonas Vileišis, Kazys Puida, kunigai Juozapas Kukta ir Vladas Mironas. Komitetas parengė „Atsišaukimą į visuomenę“ – kvietimą siųsti eksponatus bei aukas būsimai parodai. Kvietimas išplatintas užsienyje gyvenantiems lietuvių kilmės dailininkams, draugijoms, Prancūzijos, Anglijos, JAV, Rusijos, Lenkijos laikraščių redakcijoms.
Paroda
P. Vileišiui pasiūlius, parodai paskirtos patalpos Vileišių rūmuose. Sukaupus pakankamai eksponatų (dailininkų kūrinių bei provincijos inteligentų ir dvasininkų surinktų liaudies amatų dirbinių), pradėtas parodos rengimas. Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, A. Žmuidzinavičius, P. Rimša patys rengė ekspoziciją, kabino paveikslus, dėliojo dailės dirbinius. Parodos katalogai išspausdinti lietuvių, lenkų ir rusų kalbomis.
Atidaryme, įvykusiame 1907 m. sausio 9 d. (pagal Grigaliaus kalendorių ), dalyvavo valdžios atstovai, Vilniaus tautinių bendrijų pasiuntiniai bei lietuvių publika. Įžanginę kalbą sakė J. Basanavičius, dainavo Juozo Tallat-Kelpšos vadovaujamas choras „Kanklės“, atidarymo dienos vakare vyko koncertas. Parodoje dalyvavo 23 profesionalūs dailininkai ir architektai, tarp jų M. K. Čiurlionis, A. Žmuidzinavičius, Kazimieras Stabrauskas, Jonas Danauskas, Antanas Jaroševičius, Petras Kalpokas, P. Rimša, Juozas Zikaras bei Kazimieras Ulianskis. M. K. Čiurlionio tapyba viešai eksponuota pirmą kartą. Taip pat parodoje dalyvavo 68 kaimo meistrai. Eksponuoti 242 aliejumi ir akvarele tapyti kūriniai, piešiniai, architektūros projektai, skulptūros darbai ir 206 tautodailės dirbiniai. Paroda veikė iki 1907 m. vasario 15 d.
Lietuvių dailės draugijos įkūrimas
thumb|Trečiosios lietuvių dailės parodos ekspozicija 1909 m. thumb|Ketvirtosios lietuvių dailės parodos ekspozicija 1910 m. 1907 m. rugsėjo 15 d. sušauktas steigiamasis Lietuvių dailės draugijos posėdis, kurio metu įsteigta pirmuosius 15 narių jungianti organizacija. Draugijos pirmininku išrinktas A. Žmuidzinavičius, sekretoriumi – J. Vileišis, iždinininke – Sofija Gimbutaitė.
Žemosios Viesos
Žemosios Viesos (seniau tiesiog Viesos) – kaimas Širvintų rajono savivaldybės šiaurėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Širvintų, Širvintos kairiajame krante. Viesų seniūnaitijos centras. Kapinėse stovi Viesų koplyčia. Kaimą juosia keliai ir.
miniatiūra|240px|left|Gatvė Žemosiose Viesose
Pirmoji lietuvių dailės paroda
Vėlesnės parodos
Iki Pirmojo pasaulinio karo Vilniuje buvo surengtos dar septynios tokios parodos. Trys iš jų (1908, 1911 ir 1914 metais), papildytos vietinių dailės mėgėjų rinkiniais, buvo perkeltos į Kauną, viena surengta Rygoje (1910 m.). Šeštojoje lietuvių dailės parodoje P. Rimšos pristatyta skulptūrinė kompozicija „Kova“, vaizduojanti Vytį ir Erelį (atitinkamai Lietuvos ir Lenkijos simbolius), dėl politinio pobūdžio susilaukė neigiamų įvertinimų spaudoje, buvo siūloma parodą boikotuoti. Atsakydamas į tai skulptorius viešai sudaužė „Kovą“ bei dar dvi skulptūras.
Šerkšniai
Šerkšniai – kaimas pietinėje Skuodo rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietryčius nuo Mosėdžio, prie Bartuvos upės.
Istorija
Kaimas įkurtas XVI a., priklausė Mosėdžio dvarui ir Mosėdžio parapijai.
1951 m. lapkričio 5 d. Šerkšnių apylinkės miške į MGB Salantų rajono skyriaus stribų ir kareivių apsuptį patekę žuvo Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Tautvaišo kuopos Sakalo būrio partizanai Julijonas Adomauskas–Medutis ir Veronika Stasienė–Gulbė.
Kaime veikė Mosėdžio kolūkio paukštynas, o 2005–2010 m. – žemės ūkio kooperatinė bendrovė „Pamario paukštynas“.
Geriau skambink Solui
Geriau skambink Solui – JAV kriminalinės dramos serialas, kurį sukūrė Vince Gilligan ir Peter Gould. Tai ankstesnio Gilligan serialo „Bręstantis blogis“ (2008–2013 m.) priešistorė ir tęsinys. Serialo premjera įvyko 2015 m. vasario 8 d., o pabaiga – 2022 m. rugpjūčio 15 d. Iš viso per šešis sezonus buvo sukurti 63 epizodai.
Serialo veiksmas vyksta 2000-ųjų pradžioje Albukerkėje, Naujosios Meksikos valstijoje, likus keleriems metams iki „Bręstančio blogio“. Nagrinėjamas Džimio Makgilo (akt. Bob Odenkirk), ekscentriško teisininko ir buvusio sukčiaus, tapusio egocentrišku nusikaltėlių advokatu Solu Gudmanu, ir Maiko Ermantrauto (akt. Jonathan Banks), buvusio korumpuoto policijos pareigūno, tapusio narkotikų prekeivių sargybiniu, moralinis nuosmukis. Kiti pagrindiniai personažai: Džimio simpatija ir kolegė Kim Veksler (akt. Rhea Seehorn), jo brolis Čakas Makgilas (akt. Michael McKean), Čako partneris teisininkas Hovardas Hamlinas (akt. Patrick Fabian), narkotikų prekeivis Načo Varga (akt. Michael Mando), narkobaronas Gustavas Fringas (akt. Giancarlo Esposito) ir kartelio smogikas Lalo Salamanka (akt. Tony Dalton). Be pagrindinio siužeto, į „Geriau skambink Solui“ įtraukta istorijos ateitis, kurios veiksmas vyksta 2010 m., po „Bręstančio blogio“ įvykių ir kurioje nagrinėjamos Solo partnerystės su Volteriu Vaitu (akt. Bryan Cranston) pasekmės.
Vince Gilligan ir Peter Gould, parašę „Bręstančio blogio“ epizodą „Better Call Saul“, 2009 m. pradėjo svarstyti apie Solo Gudmano šalutinį serialą. Kadangi Solo vaidmuo seriale išsiplėtė daugiau, nei planavo scenaristai, Gilligan manė, kad jį galima tyrinėti toliau. Jis ir P. Gould svarstė galimybę sukurti pusvalandžio trukmės teisinę komediją su Solu ir įvairiais jo klientais, tačiau apsistojo ties valandos trukmės tragedija, kurioje būtų rodoma, kaip jis virsta personažu, matomu „Bręstančio blogio“ seriale. Serialas pradėtas kurti 2013 m. kuriant paskutinį „Bręstančio blogio“ sezoną. Odenkirk, Banks ir Esposito pakartoja savo vaidmenis iš „Bręstančio blogio“, kaip ir daugelis kitų kviestinių aktorių. Gilligan paliko „Geriau skambink Solui“ trečiojo sezono pradžioje, todėl Gould tapo vieninteliu serialo pagrindiniu prodiuseriu likusį laiką, tačiau jis grįžo padėti parašyti paskutinį sezoną.
Serialas sulaukė plataus kritikų pripažinimo ir pagyrų už vaidybą, veikėjus, scenarijų, režisūrą ir kinematografiją. Daugelio apžvalgininkų nuomone, jis yra įspūdingas „Bręstančio blogio“ pratęsimas, o kai kurių nuomone, pranašesnis už pirmtaką, ir vienas geriausių visų laikų televizijos serialų. Serialas pelnė daugybę apdovanojimų ir nominacijų, įskaitant du „Peabody“ apdovanojimus, 53 „Primetime“ ir kūrybinių menų „Emmy“ apdovanojimus, 19 Amerikos scenaristų gildijos apdovanojimų, 20 Kritikų pasirinkimo televizijos apdovanojimu, devynis Ekrano aktorių gildijos apdovanojimus ir šešias „Auksinio gaublio“ nominacijas.
Koncepcija
Vince Gilligan ir Peter Gould dar 2009 m. pradėjo svarstyti galimybę kurti „Bręstančio blogio“ pratesimą arba priešistorę. Filmuodamas „Bręstančio blogio“ epizodą „Full Measure“, Gilligan paklausė Bob Odenkirk, ką jis mano apie Solo Gudmano priešistorę. 2012 m. liepą Gilligan viešai užsiminė apie Gudmano šalutinį projektą, teigdamas, kad jam patiko „idėja apie advokatų šou, kuriame pagrindinis advokatas padarys viską, kad išvengtų teismo“. Dalyvaudamas laidoje „Talking Bad“ Odenkirk pastebėjo, kad Solas yra vienas populiariausių serialo personažų, ir spėliojo, kad žiūrovams šis personažas patinka, nes jis yra „mažiausiai veidmainiška serialo figūra“ ir „gerai atlieka savo darbą“.
Gilligan pažymėjo, kad kuriant „Bręstantį blogį“ jų komanda svarstė daugybę „kas būtų, jeigu būtų“, pavyzdžiui, ar serialas laimėtų „Primetime Emmy“ apdovanojimą, ar žmonės pirktų „Los Pollos Hermanos“ marškinėlius. Serialo kūrėjai nesitikėjo, kad šie įvykiai išsipildys, bet kai jie išsipildė, jie ėmė svarstyti Solo šalutinio projekto idėją. Be to, Solo Gudmano personažas seriale tapo kur kas labiau išplėtotas, nei planavo kūrėjai, nes iš pradžių jis turėjo pasirodyti tik trijuose epizoduose. Solo personažui augant, Gilligan pamatė būdų, kaip toliau jį tyrinėti.
Kūrimas
thumb|right|Serialo aktoriai: [[Bob Odenkirk, Rhea Seehorn, Patrick Fabian, Michael Mando ir Giancarlo Esposito.|239x239px]] 2013 m. balandį buvo patvirtinta, kad Gilligan ir Gould pradėjo kurti Solo Gudmano serialą. Nors keli serialo veikėjai yra teisininkai, Gilligan ir Gould norėjo rašyti ne teisinį serialą, o kriminalinį serialą, bet tokį, kuriame prireiktų tam tikrų teisinių elementų. Ieškodami pagalbos šiose srityse, autoriai kalbėjosi su tikrais teisininkais ir kurį laiką stebėjo bylas Los Andželo aukštesniajame teisme, pastebėję, kad didžiąją dalį veiklos šiose bylose sudaro prastovos laukiant, kol bus atlikti kiti veiksmai.
Vince Gilligan išvykimas ir sugrįžimas
Trečiojo sezono pradžioje Gilligan paliko „Geriau skambink Solui“ scenaristų komandą, kad sutelktų dėmesį į kitus projektus, todėl Gould tapo pagrindiniu serialo prodiuseriu. Šis išvykimas buvo planuojamas nuo pat serialo debiuto. Pasitraukdamas Gilligan išreiškė viltį sugrįžti kaip scenaristas į paskutinį serialo sezoną. Jis ir toliau dalyvavo kuriant ketvirtąjį ir penktąjį sezonus, tačiau teigė, kad šiuo laikotarpiu labai mažai prisidėjo prie serialo turinio kūrimo. Gilligan sumažino savo vaidmenį iki „samdomo režisieriaus“ epizoduose „Wiedersehen“ ir „Bagman“ ir pareiškė, kad tai buvo vieninteliai scenarijai, kuriuos jis skaitė, kai nebuvo scenaristas. V. Gilligan nuoširdžiai dėkojo P. Gould už tai, kad išlaikė aukštą serialo kokybę. Gould sugrąžino Gilligan kaip paskutinio sezono scenaristą, vadindamas tai „nuostabia galimybe jį turėti, kad galėtume užbaigti šį serialą, kurį kartu pradėjome“.
Kritikų reakcija
„Geriau skambink Solui“ sulaukė plataus kritikų pripažinimo ir laikomas puikiu pavyzdžiu, kaip sėkmingai sukurti priešistorę. Kai kurie kritikai jį netgi pripažino pranašesniu už savo pirmtaką. 2019 m. rugsėjį dienraštis „The Guardian“ šį serialą įtraukė į šimto geriausių XXI a. televizijos serialų sąrašą, užimdamas 48 vietą. 2021 m. „Empire“ savo 100 geriausių visų laikų televizijos serialų sąraše „Geriau skambink Solui“ užėmė 27 vietą. Be to, 2021 m. BBC jį išrinko 23-uoju geriausiu XXI a. amžiaus serialu, kurį rinko 206 televizijos ekspertai iš viso pasaulio. 2022 m. rugsėjį „Rolling Stone“ įvardijo jį kaip 32-ąjį geriausią visų laikų televizijos serialą.
Apžvalgų suvestinės svetainėje „Rotten Tomatoes“ pirmasis sezonas įvertintas 97 %, o vidutinis reitingas – 8,1/10, remiantis 291 apžvalga. „Metacritic“, kuri naudoja svertinį vidurkį, pagal 43 apžvalgas skyrė 78 balus iš 100.
Antrasis sezonas „Rotten Tomatoes“ įvertintas 97 %, o vidutinis reitingas – 8,7/10, remiantis 182 atsiliepimais. „Metacritic“ svetainėje, remiantis 18 kritikų, serialas įvertintas 85 balais iš 100 galimų.
Trečiasis sezonas „Rotten Tomatoes“ įvertintas 98 %, o vidutinis reitingas – 8,75/10, remiantis 175 atsiliepimais. „Metacritic“ svetainėje, remiantis 18 kritikų, serialas įvertintas 87 balais iš 100 galimų.
Ketvirtasis sezonas „Rotten Tomatoes“ įvertintas 99 %, o vidutinis reitingas – 8,9/10, remiantis 185 atsiliepimais. „Metacritic“ svetainėje, remiantis 16 kritikų, serialas įvertintas 87 balais iš 100 galimų.
Penktasis sezonas „Rotten Tomatoes“ įvertintas 99 %, o vidutinis reitingas – 8,9/10, remiantis 184 atsiliepimais. „Metacritic“ svetainėje, remiantis 16 kritikų, serialas įvertintas 92 balais iš 100 galimų.
Šeštasis sezonas „Rotten Tomatoes“ įvertintas 99 %, o vidutinis reitingas – 9,4/10, remiantis 174 atsiliepimais. „Metacritic“ svetainė, remdamasi 20 kritikų, sezonui skyrė 94 balus iš 100 galimų už pirmąją dalį ir 95 balus iš 100 galimų už antrąją dalį, remdamasi 8 kritikais.
Romas Lavrinavičius
Romas Lavrinavičius (g. 1941 m. gruodžio 31 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, 1962 m. LSSR čempionas su „Atletas Kaunas“ komanda.
Idin-Daganas
Idin-Daganas (, Di-din-Dda-gan ) – Isino karalius, valdęs 1974–1954 m. pr. m. e. (pagal vidurinę chronologiją); tai trečiasis Isino dinastijos valdovas. Sostą paveldėjo iš tėvo Šu-ilišu. Kaip ir pastarasis, titulavosi „Šumero ir Akado karaliumi“.
Po Idin-Dagano mirties sostas atiteko jo sūnui Išme-Daganui.
Eteoklis
Eteoklis (🇬🇷) – graikų mitologijos personažas, Tėbų valdovas, Oidipo ir Jokastės sūnus.
Pasakojama, kad tėvui palikus Tėbų miestą, jį Eteoklis drauge su broliu Polineiku valdė pakaitomis. Vis dėlto broliai ėmė ginčytis tarpusavyje ir Polineikas pabėgo pas Adrastą. Šis surengė septyneto žygį prieš Tėbus. Žuvus daugeliui didvyrių, Eteoklis ir Polineikas nutarė ginčą išspręsti stodami į dvikovą. Ji baigėsi abiejų brolių mirtimi.
Eteoklio sūnus – Laodamantas.
Nitros kraštas
Nitros regionas  – vienas iš aštuonių Slovakijos kraštų. Administracinis centras – Nitra. Kraštas ribojasi su Trnavos, Trenčyno ir Banska Bistricos kraštais, taip su Vengrija. Nitros krašto ekonomika orentuota daugiau į žemės ūkį, nei kiti šalies kraštai. Administracinis centras ir didžiausias krašto miestas – Nitra.
Džiugas Paršonis
Biografija
1992 m. baigė žurnalistikos magistro studijas Vilniaus universitete. 1987–1988 m. dirbo jaunimo žurnale „Aušrinė“. 1990–1995 m. buvo dienraščio „Vilniaus laikraštis“ leidybos skyriaus vedėjas.
1991–1992 m. dirbo radijo stotyje M-1. 1992 m. buvo „Baltic News Service“ užsienio naujienų redaktorius. 1993 m. dirbo redaktoriumi, reklamos autoriumi Lietuvos banko leidybos grupėje. 1995–1996 m. buvo Atviros visuomenės fondo Lietuvoje viešųjų ryšių koordinatorius. 1997–2000 m. dirbo žurnale „Naujoji komunikacija“. Be to, dirbo reklamos agentūrose.
1994–1999 ir 2008 m. buvo Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto lektorius. Nuo 2007 m. skelbė straipsnius tinklaraštyje www.nezinau.lt. Projektas gyvavo iki 2011 m.
Šermukšniai (Pasvalys)
Šermukšniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Deglėnų.
Juodkalnijos moterų krepšinio rinktinė
Juodkalnijos moterų krepšinio rinktinė – Juodkalnijos nacionalinė moterų krepšinio komanda.
Appellation d'origine protégée (Šveicarija)
miniatiūra|Sūris L’Etivaz buvo pirmasis Šveicarijos produktas (išskyrus vynus), 2000 m. gavęs appellation d’origine contrôlée statusą. 2013 m. statuso pavadinimas buvo pakeistas į appellation d’origine protégée (AOP). AOP logotipas matomas ant sūrio ritinėlio viršaus. Appellation d’origine protégée (AOP, saugoma kilmės vietos nuoroda) – Šveicarijos geografinė nuoroda, skirta apsaugoti tradicinių maisto produktų, išskyrus vyną, kilmės vietos ir kokybę. Vynams skirta atskira nuoroda, appellation d’origine contrôlée, AOC.
Praeityje, appellation d’origine contrôlée sertifikavimas buvo naudojamas tiek vynams, tiek kitiems maisto produktams. Siekiant atitikti Europos Sąjungoje egzistuojančią kontrolės sistemą, 2013 m. appellation d’origine contrôlée statusas ne vyno produktams buvo pakeistas į appellation d’origine protégée.
Šveicarijos geografinės nuorodos
Appellation d’origine protégée (AOP, saugoma kilmės vietos nuoroda) patvirtina, kad „viskas nuo žaliavų iki perdirbimo ir galutinio produkto yra kilę iš vieno aiškiai apibrėžto kilmės regiono“.
Indication géographique protégée (IGP, saugoma geografinė nuoroda) patvirtina, kad produktai buvo „arba pagaminti, apdoroti, arba paruošti jų kilmės vietoje“.
Appellation d’origine contrôlé (AOC, kontroliuojamos kilmės vietos nuoroda) naudojama vynams.
Kruasanas
thumb|right|250px|Kruasanas Kruasanas – sviestinis, miltinis gaminys, turintis austriško ragelio formą, tačiau gaminamas iš prancūziškos kilmės sluoksniuotos tešlos. Šio gaminio pavadinimas siejamas su jo smailėjančia forma.
Kruasano tešla yra gaminama iš sviesto, yra susukama ir sluoksniuojama, perlenkiama kelis kartus.
Smailėjančios formos bandelės buvo ruošiamos nuo Renesanso laikų, o tokios formos pyragai, spėjama, buvo gaminami dar Antikoje.
Ilgą laiką austriškoje ir prancūziškoje virtuvėse pusryčiams buvo įprasta vartoti ragelius, tačiau XX a. Prancūzijos kulinarai pakeitė ragelio tešlą į sluoksniuotą ir taip išpopuliarino kruasanus. Aštuntajame XX a. dešimtmetyje tapo populiaru kruasanų tešlą užšaldyti ir išsikepti namuose, taip jie tapo greitojo maisto dalimi. 2008 m. 30-40 procentų Prancūzijos kepyklose parduodamų kruasanų buvo kepami iš užšaldytos tešlos.
Šiais laikais kruasanai yra tapę kontinentinių pusryčių dalimi daugumoje Europos šalių.
Varėnos rajono savivaldybės viešoji biblioteka
Varėnos rajono savivaldybės viešoji biblioteka – pagrindinė biblioteka Varėnos rajono savivaldybėje, veikia Varėnos mieste.
Istorija
Anot Vin­co La­pins­ko, Va­rė­no­je bib­lio­te­ka jau veikė 1941 m. Visgi oficialia bibliotekos įkūrimo data nurodomi 1947 m., tuo metu ji turėjo 3000 leidinių fondą. 1950 m. tapo Varėnos rajonine su 9 bibliotekomis kaime. 1976 m. tapo Varėnos rajono centrine biblioteka su 48 filialais kaime. 1997 m. pavadinta rajono savivaldybės viešąja biblioteka. 2003 m. persikėlė į naujai renovuotas ir modernias patalpas.
Filialai
2022 m. gegužę bibliotekai priklausė 19 padalinių:
Buvę filialai:
Socialdemokratų partija (Jungtinė Karalystė)
Socialdemokratų partija (SDP) buvo Jungtinės Karalystės politinė partija, egzistavusi tarp 1981 ir 1988 m. susikūrė dėl nesutarimų leiboristų partijoje. 1981 m. nuo leiboristų atskilo dešiniųjų grupė vadovaujama Roy Jenkins, kuri buvo nepatenkinta siaura leiboristų socialine struktūra, veiklos metodais ir organizaciniais principais. 1988 m. susijungė su liberalų partija į liberalų demokratų partiją.
Šermukšniai (Klaipėda)
Šermukšniai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Veiviržėnų, 8 km nuo Judrėnų, 7 km nuo Švėkšnos, ribojasi su Rumbikių, Šalpėnų, Pakapių, Legučių kaimais. Pietiniu pakraščiu teka Šalpės upė. Priklauso Šalpėnų seniūnaitijai.
Istorija
Švėkšnos RKB 1652–1680 metų gimimo metrikų knygoje vietovardis rašytas: Karpiszki, Karpiszkie, Karpiozkie, Korpiszki. Pirmas įrašas yra 1652 m. sausio 6 d., kai Saudargų šeimoje gimė sūnus Kazimieras. Knygoje įrašyta, kad iki 1666 m. gruodžio 26 d. 8 šeimose gimė 9 vaikai: iš jų 4 berniukai ir 5 mergaitės. 1827 m., po Švėkšnos dvaro padalijimo, minimas Karpiškės palivarkas vieno kiemo su 10 žmonių ir 4 vaikais ir kaimas prie palivarko, kuriame buvo 3 kiemai: 9 žmonės ir 3 vaikai. 1923 m. Karpiškės palivarke buvo 1 ūkis, kuriame buvo 20 gyventojų. Palivarkas priklausė Švėkšnos valsčiui.
1950 m., po administracinių pertvarkų, jau minimas Šermukšnių kaimas, kuris priklausė Šalpėnų, Judrėnų, Veiviržėnų apylinkėm. 2001 m. gyveno  32 gyventojai. 2011 m. – 30 (12 vyrų ir 18 moterų).
Jerzy Nalepa
Ježis Nalepa (, 1926 m. liepos 29 d. Kraševicė, Lenkija) – lenkų istorikas, kalbininkas, Lenkijos apgyvendinimo istorijos tyrėjas, Lundo universiteto Švedijoje profesorius, Lenkijos žinių akademijos narys, nuo 2007 m. – ordinarinis profesorius.
Mokslinė veikla
Svarbių monografijų apie slavų autochtoninę etnogenezę Lenkijos teritorijoje (Słowiańszczyzna północno-zachodnia : podstawy jedności i jej rozpad, Poznań 1968) ir apie Lenkijos vakarinės sienos pokyčius Lenkijos valstybingumo aušroje autorius (Granice Polski najdawniejszej : prolegomena. T. 1, Granica zachodnia, część południowa, Kraków, 1996). Be apgyvendinimo temų, J. Nalepos mokslinių interesų sričiai priklauso onomastika. Prisidėjo prie Slavų archaizmų žodyno.
Gvatemaliečiai
Gvatemaliečiai  – lotynoamerikiečių tauta, susiklosčiusi Gvatemalos valstybėje. Populiacija – apie 15 mln. žmonių. Be Gvatemalos dar gyvena išeivijoje JAV, Meksikoje, Kanadoje, Hondūre, Belize. Rasiškai ~40 % gvatemaliečių yra metisai (ladino), baltieji kreolai sudaro ~18 % (daugiausia ispanų, rečiau prancūzų, italų, anglų kilmės), ~38 % indėnai (daugiausia majai), kiti – juodaodžiai (daugiausia garifūnai). Vartoja ispanų kalbos gvatemalietišką tarmę, indėnai – savo kalbas. Dauguma – Romos katalikai, yra daug protestantų (presbiterijonų, anglikonų, sekmininkų), prisilaikančių majų tikybos. Nuo XVI a. prasidėjusi ispanų kolonizacija nulėmė vietos indėnų (majų) asimiliaciją ir akultūraciją – dėl to susidarė metisų dauguma. Visgi, pagrindinis metisų branduolys susidarė jau po 1821 m. įvykusio Gvatemalos nepriklausomybės paskelbimo. Ispanakalbė gyventojų dalis susitelkusi didesniuose miestuose bei pietrytinėje šalies dalyje.
Skurdžiausias gvatemaliečių sluoksnis (bežemiai ir mažažemiai) daugiausia dirba plantacijose arba išnuomotuose sklypuose. Augina kukurūzus, ankštinius, moliūgus, pomidorus, kakavmedžius, tabaką, medvilnę, agavas. Plantacijose augina kavamedžius, bananus, cukranendres ir kt. Neplantaciniuose ūkiuose taiko lydiminę žemdirbystę. Išplėtoti audimo, keramikos, pynimo amatai. Tradicinis gvatemaliečių būstas – vieno ar dviejų patalpų namas su plūkta asla, plaušplyčių, nendrių ir pynučių sienomis, suręstomis ant medinių grebėstų, apteptomis moliu ir nubalintomis. Stogas iš šiaudų, palmių lapų, dabar dažniausiai iš čerpių.
Būdinga įprasta lotynoamerikietiška apranga, tačiau dažnai nešiojami ir indėniški rūbai (ypač moterų).
Virtuvės pagrindą sudaro kukurūzinės tortilijos, pupelių ir moliūgų patiekalai, mėsa su paprikomis ir daržovėmis, gėrimai iš kakavos ir kukurūzų miltų arba medaus miešimo.
Kaimiškose vietovėse išlikusios žemdirbiškos apeigos, ypatingas kryžiaus garbinimas, šventųjų vietų lankymas. Bažnytinių švenčių metu vyksta eitynės miestelių gatvėmis, nešami šventųjų paveikslai.
Padriežiškių tvenkinys
Padriežiškių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Prienų rajone, 4 km į pietryčius nuo Jiezno. Sudarytas užtvenkus Pavaros upelį (Verknės intakas) 0,94 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,22 km, plotis – iki 0,045 km. Altitudė 74,6 m. Krantai neaukšti, vietomis apaugę krūmais. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augmenija. Aplinkui plyti dirbami laukai. Priešsroviui iškart telkšo 1 ha dydžio tvenkinys. Atokiau išsidėstę Padriežiškių kaimo sodybos.
Šermukšnynė
Šermukšnynė – viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kamajų.
Vikamas (Vakarų Australija)
Vikamas – nedidelis miestas Australijos šiaurės vakaruose, Vakarų Australijos valstijoje, Pilbaros regione, Karatos savivaldybėje. 2016 gyventojų, iš jų, 14,4 % – aborigenų kilmės (2021 m.).
Įsikūręs lygumoje netoli Indijos vandenyno pakrantės, apie 30 km į rytus nuo Karatos. Į šiaurę nuo Vikamo, Lamberto kyšulyje, veikia Port Volkoto uostas, į kurį iš kasyklų žemyno gilumoje geležinkeliu gabenama geležies rūda, ir geležies rūdos perdirbimo gamykla. Uoste ir gamykloje dirba dauguma Vikamo dirbančiųjų. Mieste yra pradinė mokykla, biblioteka, bendruomenės centras, prekybos centras, sporto statiniai. Didesnė dalis Vikamo gyvenamųjų namų priklauso Rio Tinto bendrovei.
Įkurtas 1970 m. „Cliffs Robe River Iron Associates” kasybos bendrovės kaip Port Volkoto uosto ir geležies rūdos perdirbimo gamyklos darbininkų gyvenvietė. Iš pradžių priklausė bendrovei, nuo XX a. devintojo dešimtmečio miestą bendrai administruoja kasybos bendrovė (nuo XXI a. pr. – „Rio Tinto”) ir savivaldybė.
Koncertas fortepijonui Nr. 2 (Bramsas)
'''Koncertas fortepijonui Nr. 2 Bes-dur''' (op. Nr. 83) – vokiečių romantinės muzikos kompozitoriaus Johaneso Bramso (1833–1897) koncertas fortepijonui, parašytas 1878–1881 metais.
Antrąjį koncertą fortepijonui J. Bramsas pradėjo 1878 m. išvykoje Italijoje ir beveik po 20 metų nuo nesėkmingo pirmojo koncerto pristatymo. Ties antruoju J. Bramsas dirbo su nemažomis pertraukomis ir jį užbaigė 1881 m. Laiške Elizabetei fon Hercogenberg jis atsiliepė: „tai mažas koncertas su mažutėliu skerco“. Iš tikro koncerto atlikimo trukmė siekia 50 minučių ir vietoje įprastų koncertams trijų dalių J. Bramsas jį parašė su keturiomis. Minėtasis skerco, tikima, yra smuikininko Jozefo Joachimo patarta atmesti dalis iš J. Bramso koncerto smuikui ir buvo kompozitoriaus perrašyta į antrojo koncerto fortepijonui antrąją dalį. Tuo metu J. Bramsas taip pat rašė antrąją simfoniją ir buvo savo kūrybiškumo viršūnėje.
Koncerto premjera įvyko 1881 m. lapkričio 9 d. Budapešte fortepijono partijas atliekant pačiam J. Bramsui ir nacionaliniam teatro orkestrui diriguojant Aleksandrui Erkeliui. Skirtingai nuo pirmojo koncerto fortepijonui, antrasis iškart susilaukė sėkmės. Vėliau J. Bramsas ir Hansas fon Biulovas ne kartą jį atliko išvykose po Vokietiją su Meiningeno orkestru ir visur jis buvo priimtas entuziastingai, išskyrus Leipcigą. Koncertas išleistas 1882 m. N. Zimroko Berlyne ir dedikuotas J. Bramso jaunystės muzikos mokytojui Eduardui Marksenui. Laikomas vienu iš didžiausių ir sudėtingiausių klasikinio repertuaro koncertų fortepijonui. Taip pat yra kompozitoriaus aranžuotė atlikimui su dviem fortepijonais be orkestro.
Koncerto dalys
J. Bramso „Koncertas fortepijonui Nr. 2“ skirtas atlikti fortepijonu su orkestro pritarimu ir sudarytas iš keturių dalių:
Kengūrų sala
thumb|250px|Kengūrų salos žemėlapis thumb|220px|Salos vieta Australijoje Kengūrų sala  – Australijai priklausanti sala, esanti Indijos vandenyne, prie Australijos pietinės pakrantės, Didžiojoje Australijos įlankoje, į pietus nuo Jorko pusiasalio ir Šventojo Vincento įlankos. 13,5 km pločio sąsiauris skiria nuo Flerjės pusiasalio. Priklauso Pietų Australijos valstijai. Plotas 4351 km² (trečia pagal dydį Australijos sala po Tasmanijos ir Melvilio salos).
Geografija
Sala tęsiasi iš rytų į vakarus 145 km, plotis iki 90 km. Krantai statūs, kranto linijos ilgis 509 km. Paviršius kalvotas, iškyla iki 307 m. Būdingi karstiniai reiškiniai. Salą dengia sausi eukaliptų miškai, kserofiliniai krūmynai. Klimatas subtropinis, sausį būdinga 20–25 °C temperatūra, liepą 13–16 °C. Kritulių iškrinta 600 mm per metus.
Kengūrų saloje išlikę daug endeminių ir retų rūšių, neliestos gamtos plotų. Apie ketvirtis salos ploto saugoma (Flinderso gyvūnijos nacionalinis parkas, gamtos rezervatai). Gyvena įvairūs sterbliniai (kengūros, valabės, bandikutai, posumai, echidnos), ruoniai, pingvinai, emu.
Popsių II tvenkinys
Popsių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Prienų rajone, 6 km į pietryčius nuo Stakliškių. Sudarytas užtvenkus Vapsos upelį (Verknės intakas) 1,55 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,39 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 92,2 m. Pakrantės kalvotos. Tvenkinys užankantis: užpelkėjęs ir gausiai užžėlęs vandens augalais. Aplinkui stūkso miškas. Netoliese įsikūrę Popsių ir Trakelių kaimai. Šiaurine pakrante eina kelias.
Kengūrų sala
Gyventojai
2016 m. Kengūrų saloje gyveno 4702 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Kingskotas (~2000 gyv.). Verčiamasi gyvulininkyste (galvijai, avys), turizmu, gipso, akmens druskos kasyba. Yra oro uostas, kelto linija į Keip Džervisą.