cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zigomikotai
Klasės
Skiriamos keturios šios klasės eilės:  pelėsiečių (Mucorales) vabzdžiažudiečių (Enthomoptorales), Endogonales, Zoopagales. Anksčiau minėti lytinio ir nelytinio dauginimosi požymiai būdingi zigomicetų klasei. Nelytiniu būdu grybai dauginasi sporangio sporomis arba konidijomis, o lytinis dauginimasis yra ypatingo tipo zigogamija, kai susilieja dvi, nediferencijuotos į gametas, ląstelės. Visos eilės skiriasi dauginimosi ciklais, anamorfų išvaizda ir ekologija. Zigomicetų klasės grybai turi tiek neląstelinę, tiek ląstelinę grybieną. Pavyzdžiui, Mucorales eilės grybų (pelėsiečių) talomo sandara turi daug bendrų bruožų su oomicetais. Vegetatyvinį jų kūną sudaro gerai išsivystę šakoti hifai. Daugeliui jų būdingi du dauginimosi ciklai – lytinis ir nelytinis. Sporos vystosi ant sporangėkočių.
Aukštutinio Šprėvaldo-Lužicos apskritis
Aukštutinio Šprėvaldo-Lužicos apskritis  – apskritis Vokietijoje, Brandenburgo žemėje. Apskrities centras – Zenftenbergo miestas. Apskritis įeina į Aukštutinę Lužicą. Plotas – 1217 km². 122 200 gyventojų (2010 m.). Gyventojų tankumas – 100 žm./km². Oficialusis kodas – 12 0 66.
Apskritis suskirstyta į 25 komunas.
Miestai ir komunos
(2010 m. rugsėjo 30 d. duomenys)
Elgino marmuras
Elgino marmuras, dar vadinamas Partenono marmuru – klasikinės Sen. Graikijos V a. pr. m. e. marmuro skulptūrų ir architektūrinių liekanų rinkinys, esantis Britų muziejuje Londone. Daugiausia surinktas iš Partenone rastų fragmentų, nuo Partenono frizų ir frontono. Tikima, kad jų sukūrimą prižiūrėjo skulptorius Fidijas. Jų atgabenimą į Angliją suorganizavo 7-asis Elgino lordas Thomas Bruce (1766–1841), įsigijęs jas už tuo metu didžiulę £39 000 sumą. 1799–1803 metais Thomas Bruce ėjo britų ambasadoriaus pareigas Otomanų imperijoje ir iš vietinės valdžios gavo leidimą pergabenti Partenono skulptūras į gimtąją Angliją. 1801–1812 metais Elgino lordo patikėtiniai nuėmė skulptūras nuo Partenono ir pergabeno į Angliją jūros keliu. 1816 m. skulptūras iš lordo įsigijo D. Britanijos vyriausybė ir patalpino į Britų muziejaus ekspoziciją.
Pršiboras
Pršiboras  – miestas rytinėje Čekijoje, šiaurės rytų Moravijoje, jį supa Moravijos–Silezijos Beskidai. Yra Z. Froido gimtasis namas-muziejus.
Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1251 m. XV a. dvaras buvo perduotas Olomouco vyskupams. Mieste nuo seno gyveno vokiečiai, jis iki II pasaulinio karo pabaigos vadintas Fraibergu (Freiberg).
Žymūs žmonės
Čia gimė psichoanalikas Zygmundas Froidas (1856 m. gegužės 6 d.).
Li
LI gali reikšti:
Li gali reikšti:
li gali reikšti:
Kišai (Širvintos parapija)
Kišai, Kišiai, Lenkučiai (, nuo 1938 m. Zweihuben) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 13 km į rytus nuo Pilkalnio, 16 km į šiaurės rytus nuo Stalupėnų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Kišų kaimo bendruomenė 1937 m. Minimi nuo 1625 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Kischey, Kyschen. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 3 ugniakurais, 1821 m. – mišrusis kaimas su 23 gyventojais. 1854 m. Kišuose buvo 4 gyvenamieji pastatai ir 30 gyventojų. 1723–1765 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1765–1818 m. – Būdvaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Pyragių valsčiui. Tikintieji priklausė Širvintos evangelikų liuteronų parapijai. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Padanga
thumb|Automobilio padangos thumb|Padangų parduotuvė [[Jonava|Jonavoje.]] thumb|[[Simona Krupeckaitė važiuoja dviračiu su specialiomis sportinėmis treko padangomis.]] thumb|Lėktuvo leidimosi ratų padangos. thumb|Industrinių mašinų padangų gabenimas. Padanga – automobilio, dviračio, lėktuvo ar kitos transporto priemonės rato viršutinė storos gumos apdanga.
Istorija
Seniausios žinomos padangos buvo gamintos iš geležies ir naudotos ant medinių vežimų ir vagonų ratų. Pirmąją praktiškai panaudotą pneumatinę padangą sukūrė škotų išradėjas ir veterinaras John Boyd Dunlop, kuris išrado padangas savo sūnaus dviračiui. Sintetinė guma išrasta Bayer laboratorijoje, iš jos dabar gaminamos šiuolaikinės padangos. Šiais laikais pasaulyje pagaminama apie 1 milijardą padangų kiekvienais metais.
Automobilių padangos
Automobilio padangos lemia greitį ir sukibimą su keliu. Trijų tipų: vasarinės, universalios ir žieminės (trijų potipių: dygliuotosios, minkštosios, kietos sudėties).
Padanga sudaryta iš karkaso, kuris yra padangos pagrindas. Karkasas sudarytas iš kelių sluoksnių kordo. Karkaso apsauga nuo mechaninių pažeidimų, sudaryta iš papildomų kordo sluoksnių (nailono, plieno ir kt.). Šonai yra iš apsauginės gumos sluoksnio ir saugo padangą nuo mechaninių pažeidimų ir temperatūros poveikio. Bortai skirti tvirtinti padangai ant ratlankio. Dėl vidinių sluoksnių oras neišeina iš padangos.
Padangų protektorių sudaro guma, kuriai vulkanizuojant suteikiamos reikiamos savybės (atsparumas trinčiai, pjūviams). Jį sudaro:
Padangos klasifikuojamos pagal paskirtį, hermetizavimo būdą, oro slėgį, protektoriaus piešinį, kordų išdėstymą karkase, kordo medžiagą, sukimosi kryptį, protektoriaus rašto simetriškumą.
Klevinkalnis (Kazlų Rūda)
Klevinkalnis – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybės pietryčiuose, 1,5 km į pietus nuo Plutiškių, šalia Mikalinės miško. Praeina kelias, taip pat keliai į Plutiškes, Mačiuliškes.
Istorija
Iki XX a. vidurio kaimas minimas kaip Klevakalnis, tačiau vėliau (tikriausiai per klaidą) imtas vartoti Klevinkalnis. 2007 m. rugpjūčio 22 d. savivaldybės taryba nutarimu Nr. TS4-109 pritarė autentiško vardo sugrąžinimui, nors Registrų centre 2021 m. vis dar išlikęs Klevinkalnis.
RK3140
RK3140 – rajoninis kelias, tarnaujantis kaip privažiuojamasis kelias prie Raubonių nuo magistralinio kelio. Kelio ilgis – 0,8 km.
Kelias tarnauja kaip atšaka nuo magistralinio kelio ir kerta Talačkonių gyvenvietę.
Benino geografija
Benino geografija – Benino valstybės geografinių sąlygų aprašymas.
Padėtis
Beninas yra Vakarų Afrikoje, nusitęsęs iš šiaurės į pietus 675 km nuo Nigerio upės iki Atlanto vandenyno. Tai 102 pagal plotą šalis pasaulyje ir viena iš mažesnių Afrikoje. Ribojasi šiaurėje su Nigeriu (277 km), rytuose su Nigerija (809 km), vakaruose su Togu (651 km), šiaurės vakaruose su Burkina Fasu (386 km). Bendras sausumos sienų ilgis – 2123 km.
Pietuose Beninas turi 121 km pakrantę su Atlanto vandenynu (Gvinėjos įlankos dalimi Benino įlanka). Pakrantė žema, smėlėta.
Jasnaja Poliana
Jasnaja Poliana  – viensėdis Rusijoje, Tulos srityje, 14 km į pietryčius nuo Tulos. Stovi XVII a. dvaro rūmai, žinomi kaip rašytojo Levo Tolstojaus gimtinė. Čia yra ir rašytojo kapavietė.
Benino geografija
Paviršius
Pietuose driekiasi siaura (1,5–5 km), pelkėta ir smėlinga pakrantės žemuma, kurioje telkšo nemažai lagūnų ir maršų. Toliau į šiaurę prasideda barre sritis – neaukšta (iki 400 m), plokščia plynaukštė. Vidurinėje dalyje kyla Benino plynaukštė, sudaryta iš 4 masyvų Abomėjaus, Ketu, Aplahuė ir Zagnanado apylinkėse (100–250 m). Aukščiausia Benino vieta – iš kvarcito sudaryti Atakoros kalnai. Jie stūkso šalies šiaurės vakaruose ir tęsiasi link Togo. Aukštis siekia 641 m (Tanugu k.; kitur nurodoma, kad 675 m – bevardis taškas 2,5 km į pietryčius nuo Kotopungos; dar minimas ir Sokbaro kalnas, 658 m). Pačioje šiaurėje – Nigerio slėnio lyguma, sudaryta iš molingo smiltainio.
Jasnaja Poliana
Sodybos kompleksą sudaro L. Tolstojaus namas, N. Volkonskio namas, Kuzminskių flygelis, arklidė, įvažiavimo bokštas, kalvė, pirtis, kluonas, sodo namelis, maudykla, keli sandėliai.
Benino geografija
Paviršius
Šalis yra seismiškai stabilioje srityje.
Jasnaja Poliana
Istorija
XVII a. įkurtas dvaras, kurį valdė Karcevų, Volkonskių ir Tolstojų giminės. Sodyboje 1828 m. gimė Levas Tolstojus.
Čia gyvendamas jis sukūrė „Karą ir taiką“, „Aną Kareniną“ ir kitus kūrinius.
Benino geografija
Klimatas
Benine klimatas subekvatorinis ir ekvatorinis. Pietinė šalies dalis patenka į ekvatorinę juostą: yra du drėgnieji laikotarpiai (pagrindinis – nuo kovo vidurio iki liepos vidurio ir trumpesnis nuo rugsėjo vidurio iki lapkričio vidurio) bei du sausrymečiai (pagrindinis – nuo lapkričio iki kovo ir mažesnis nuo liepos iki rugsėjo). Lietaus daugiausia tenka rytinei pusei: Gran Pope iškrenta vidutiniškai apie 800 mm kritulių per metus, o Porto Nove – apie 1300 mm. Gausiausiai lyja birželį. Būdingas didelis oro drėgnumas. Temperatūra ištisus metus laikosi tarp 22 ir 34 °C.
Jasnaja Poliana
Istorija
Po mirties rašytojas buvo palaidotas Jasnajos Polianos teritorijoje.
1911 m. Tolstojaus našlė Sofija Aleksandrovna kreipėsi į carą Nikolajų II, kad Jasnaja Poliana taptų valstybiniu muziejumi. Caras atsisakė, bet skyrė šeimai pensiją, kuri leido išsaugoti namą ir dvarą tokius, kokie jie buvo.
Benino geografija
Klimatas
Šiaurinėje, subekvatorinėje dalyje yra nuo gegužės iki rugsėjo besitęsiantis liūčių laikotarpis, o kitu metu stoja sausrymetis. Gausiausiai lyja rugpjūtį. Atakoros kalnams ir vidurio Beninui tenka 1350 mm kritulių, toliau šiaurėje jų sumažėja iki 960 mm. Sausuoju laikotarpiu (tarp gruodžio ir kovo) nuo Sacharos pučia sausas karštas vėjas harmatanas. Temperatūra per metus vidutiniškai laikosi ~27 °C, bet naktimis gali smarkokai atvėsti, o dienomis oras kartais įkaista iki 43 °C.
Jasnaja Poliana
Istorija
1919 m. sovietų vyriausybė oficialiai paskyrė Jasnaja Polianą valstybės globai, o 1921 m. birželį Jasnaja Poliana buvo nacionalizuota ir tapo valstybiniu muziejumi, kuriame per pirmuosius metus apsilankė 3147 lankytojai.
Benino geografija
Klimatas
thumb|left|240px|Sotos upė šalies šiaurėje
Jasnaja Poliana
Istorija
Antrojo pasaulinio karo metu dvarą okupavo ir nusiaubė Vokietijos kariuomenė. Buvo sunaikinti paveikslai, knygos ir baldai iš L. Tolstojaus bibliotekos. Rašytojo kapas buvo išniekintas. 1941 m. spalį, vokiečiams artėjant prie Maskvos, 110 dėžių, pripildytų muziejaus eksponatų, buvo evakuota į Maskvą, o vėliau – į Tomską. Dvarą 45 dienas buvo užėmę vokiečiai, kurie Levo Tolstojaus namus pavertė ligonine, o mirę vokiečių kariai buvo palaidoti aplink Tolstojaus kapą. Per okupaciją kilęs gaisras apgadino viršutinį namo aukštą. Po karo dvaras buvo atkurtas taip, kaip atrodė, kai jame gyveno grafas Tolstojus.
Benino geografija
Hidrografija
Dauguma Benino upių teka iš šiaurės į pietus, Atlanto vandenynan. Pagrindinė šalies upė – Uemė (510 km) su intakais Okpara, Alpuru, Zu. Vakariniu pasieniu teka Monas (su intaku Kufu). Šiaurinis Beninas yra Nigerio baseine – šiaurine siena teka pats Nigeris, o per Beniną – jo intakai Mekru, Aliboris, Sota. Šiaurės vakarinis pakraštys patenka į Voltos baseiną – ten prasideda Voltos intakas Otis. Benino upių vandeningumas labai kinta priklausomai nuo metų laiko, nei viena upė nėra laivuojama. Atakoros kalnuose yra krioklių.
Pakrantės lygumoje, Uemės ir Mono žemupių salpose telkšo lagūnos: Ahemė, Nakujės ežeras, Toho ežeras, Porto Novo lagūna. thumb|240px|Savana Pendžari nacionaliniame parke sausuoju laikotarpiu thumb|240px|Niauli miškas Benino pietuose
Dirvožemiai
Dirvožemiai daugiausia lateritiniai raudonžemiai.
Gyvoji gamta
Miškai dengia 40 % Benino teritorijos (2018 m.). Didesniąją dalį Benino užima savanos, pietuose veši drėgnieji atogrąžų miškai (dabar jau gerokai iškirsti). Benine yra apie 2000 augalų rūšių (dauguma retų ir nykstančių). Išskiriami šie sausumos ekoregionai: Rytų Gvinėjos miškai (Atakoros kalnuose), Nigerijos žemumų miškai (pietryčiuose), Gvinėjos miškasavanė (pietinė dalis), Vakarų Sudano savana (visa centrinė ir šiaurinė pusė).
Būdinga įprastinė Vakarų Afrikos gyvūnija: drambliai, liūtai, leopardai, beždžionės, karpočiai, antilopės, buivolai, pitonai, mambos, krokodilai, musės cėcė. ~600 paukščių rūšių (patarškos, antys, einiai, turakai, gegutės, pelėkakojės vištelės, storkulniai, žakanos, kiaurasnapiai gandrai, įvairūs vandens paukščiai, ereliai, garniai, ragasnapiai ir kt.
Benine saugomos teritorijos užima 29,5 % (34 369 km²) ploto. Yra 3 medžioklės rezervatai, miškų atsodinimo plotai, kitos saugomos teritorijos. Šiaurėje (Nigerio ir Burkina Faso pasienyje) yra 2 nacionaliniai parkai – Pendžari ir tarpvalstybinis W nacionalinis parkas (patenka UNESCO pasaulio paveldo objektą). Benino pietvakariuose (Togo pasienyje) yra tarpvalstybinis Mono biosferos rezervatas (įkurtas 2017 m.). Taip pat yra 4 Ramsaro konvencijos (nuo 2000 m.) saugomos vietovės (plotas 15 494 km²).
Blagojevgradas
Blagojevgradas (iki 1950 m. Gorna Džumaja) – miestas pietvakarių Bulgarijoje, prie Strumos upės, Pirino ir Rilos kalnų papėdėje; srities centras. Miestas išsidėstęs arti sienų su Serbija, Šiaurės Makedonija ir Graikija. Yra du universitetai. Išvystyta medienos, mašinų, tabako, maisto, baldų, medvilnės pramonė. Balneologinis kurortas.
Juodoji koata
Juodoji koata (Ateles paniscus) – koatų (Ateles) genties beždžionių rūšis, sutinkama Pietų Amerikos atogrąžų miškuose.
Dėl jų medžioklės ir buveinių nykimo beždžionės įtrauktos į Tarptautinės raudonosios knygos rūšių, kurioms gresia išnykimas, sąrašą.
Kosminės dulkės
Kosminės dulkės – dulkės, esančios kosminėje erdvėje. Tai tarpgalakatinėje, tarpžvaigždinėje ir tarpplanetinėje erdvėje sutinkamos smulkios kietų kūnų dalelės. Tai nuo 0,000001 ligi 0,001 cm dydžio dalelės, kurių cheminė sudėtis nėra nežinoma. Iš kosminių dulkių sudaryti planetos žiedai, taip pat Zodiako šviesa. Didesnės dalelės yra vadinamos meteoroidais.
Tarpžvaigždinės dulkės daugiausia yra anglies ir silicio pagrindo junginiai, sudaryti iš dešimčių, o kartais ir šimtų ar tūkstančių atomų. Jos efektyviai sugeria ultravioletinę ir regimąją spinduliuotę. Skaičiuojama, kad vidutiniškai į 1 km² Žemės paviršiaus ploto kasmet nukrenta ~9 gramus kosminių dulkių. Be to, tarpžvaigždinės dulkės gali turėti organinės medžiagos iš žvaigždžių.
Overjoyed (Bastille daina)
„Overjoyed“ – britų grupės Bastille daina. Ji buvo išleista 2012 m. balandžio 27 d. kaip pirmasis oficialus grupės singlas pasirašius kontraktą su „Virgin Records“. Tai taip pat buvo ir pirmasis singlas iš grupės debiutinio albumo „Bad Blood“.
Kadangi kūrinio reklamai nebuvo skirta pakankamai dėmesio, takelis nepateko į Didžiosios Britanijos topą. Tai vienintelė į topus nepatekusi grupės daina.
Takelis taip pat buvo įtrauktas į pačios grupės 2011 m. išleistą „Laura Palmer EP“ bei 2013 m. tik JAV išleistą „Haunt EP“.
Vaizdo klipas
Dainos vaizdo klipas YouTube tinklapyje buvo išleistas 2011 m. lapkričio 3 d. Jį režisavo Courtney Phillips. Klipo trukmė – trys minutės ir keturiasdešimt penkios sekundės. Tai pirmasis grupės vaizdo klipas ir, kaip ir EP, kuriame daina iš pradžių ir buvo išleista, yra stipriai įkvėptas TV serialo „Twin Peaks“. Jame pasirodo mergina, tikėtina, vaizduojanti serialo veikėją Laura Palmer, kuri palieka savo kambarį su knyga, naktį eina miesto gatvėmis į mišką, kuriame vėliau knygą užkasa. Kelis kartus ji matyti ir stovinti prie ežero miško viduryje (kaip ir pavaizduota ant singlo viršelio).
Po klipo premjeros, populiariosios muzikos leidinys „Q“ pristatė dainą kaip savo 'Dienos takelį' 2012 m. kovo 7 d.
Internete galima rasti ir keletą skirtingų grupės, gyvai atliekančios kūrinį Copped Hall salėje, klipų. Dainos Distance remiksas taip pat turi atskirą vaizdo klipą.
Liubenau (Šprėvaldas)
Liubenau  – miestas Vokietijoje, Brandenburgo žemėje.
Gyventojai
Liubenau gyvena 15 977 žmonės (2019 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Miestas įeina į kultūrinę-teritorinę Sorbų gyvenamosios srities autonomiją, kurioje pagal Saksonijos ir Brandenburgo teisinius aktus saugomos bei ginamos sorbų kalbos ir kultūra. Greta vokiečių kalbos, Liubenau oficiali kalba yra ir žemutinių sorbų.
Popierinis šovinys
200px|miniatiūra|dešinėje|Chassepot šautuvo popierinis šovinys (1866 m.) Popierinis šovinys – ankstyvasis šaulių ginklų šovinių tipas, naudotas iki metalinių unitarinių šovinių. Tokį šovinį sudaro popierinis cilindras ar kūgis, kurio viduje yra kulka, parakas ir, kartais, kapsulė ar lubrikantas. Tobulesnis variantas buvo degusis šovinys, kurio popierius būdavo persunktas oksidatoriumi, kad degdamas popierius visiškai sudegtų.
Istorija
Popieriniai šoviniai išrasti beveik taip pat senai kaip ir patys šaulių ginklai. Seniausi šaltiniai juos mini dar XIV a. antroje pusėje. Istorikai nurodo, kad popierinius šovinius 1586 m. naudojo Saksonijos kurfiursto Christiano I kareiviai, o Drezdeno muziejuje yra įrodymų, kad juos naudojo 1591 m. Capo Bianco 1597 m. rašė, kad popierinius šovinius jau senai naudoja Neapolio kareiviai. Juos plačiai ėmė naudoti XVII a.
Kultūrinis poveikis
Popierinius šovinius dažnai padengdavo vašku ar taukais. Tai: Siekdami didesnės muškietos užtaisymo spartos kareiviai nukąsdavo popierinio šovinio galiuką, kad išimtų kulką ir į vamzdį supiltų paraką. Tai kėlė problemų žmonėms, kuriems tikėjimas ribojo maistą. Sipajai (vietiniai britų kareiviai Indijoje) paprastai buvo hinduistai, kuriems tikėjimas draudžia valgyti jautieną, arba musulmonai, kuriems negalima valgyti kiaulienos. Gandai, kad popierinius šovinius persunkdavo jautiniais ar kiauliniais taukais buvo viena iš priežasčių, dėl ko 1857 m. Indijoje sukilo sipajai.
Popierinių šovinių privalumai
Popierinius šovinius naudojo pro žiotis užtaisomiems šaulių ginklams užtaisyti. Paprasčiausias tokių ginklų užtaisymo būdas būdavo suberti paraką, įstumti kamštį (jei jis reikalingas), įdėti kulką (ar šratus, o virš šratų vėl įstumti kamštį). Popierinių šovinių naudojimas tokį užtaisymą gerokai paspartino:
Tokiuose šoviniuose naudojo įvairų popierių. 1859 m. paskelbtoje Enfield popierinių šovinių gamybos instrukcijoje aprašyta, kad naudojami trys popieriaus skiautės dviejų skirtingų storių. Kai kuriems šoviniams naudojo kalio nitratu tirpalu persunktą ir išdžiovintą popierių. Toks popierius lengvai dega ir šūvio metu sudega visiškai.
Popierinius šovinius dar naudojo ir JAV pilietinio karo metu, po kurio juos pakeitė metaliniai šoviniai.
Popierinių šovinių konstrukcija
Popierinių šovinių konstrukcija priklausė nuo ginklo, kuriame numatyti naudoti. Kai kurie bruožai buvo universalūs, nuo ginklo nepriklausė, buvo būdingi visiems šoviniams – šoviniai turėjo būti pakankamai patvarūs, kad atlaikytų ėmimą, nešiojimą ir panašiai. Tam turėjo būti naudojamas tvirtas popierius arba popierinis apvalkalas turėjo būti sutvirtintas. Tam popieriaus pramonė gamino specialų tvirtą šovinių popierių Kartais popierinių šovinių apvalkalus formuodavo išsyk iš plaušienos kaip reikiamo skersmens popierinius besiūlius vamzdelius.
Muškietų popieriniai šoviniai
Muškietas (lygiavamzdžius pro žiotis užtaisomus šautuvus) užtaisydavo rutulinėmis kulkomis, kurių skersmuo būdavo mažesnis nei vamzdžio spindis, todėl kulkas suvyniodavo į popieriaus ar audeklo skiautę. Tipišką titnaginės muškietos šovinį sudarydavo popierinis vamzdelis, surištas trijose vietose, kad susidarytų du skyriai: Muškietos užtaisymo veiksmai buvo tokie: Šovinio popierius, paprastai storas ir patvarus, veikia kaip kamštis, neleidžiantis parako dujoms prasiveržti pro kulkos šonus (ar pro šratus). Jis taip pat mažesnio kalibro kulką laiko vamzdžio centre.
Muškietos naudojo dūminį paraką, po kiekvieno šūvio ant vamzdžio sienelių nusėsdavo vis daugiau apnašų. Dėl kiekvienam tolimesniam šūviui užtaisyti muškietą būdavo vis sunkiau. Čia padėdavo popierių persunkęs lubrikantas, kuris ne tik padeda kulkai lengviau slysti vamzdžio viduje, bet ir suminkština vidines vamzdžio apnašas. ir šios užtaisymo ir šūvio metu nusigramdydavo.
Kapsulinių šautuvų popieriniai šoviniai
Pereinant prie graižtvinių ginklų rutulines kulkas ėmė keisti pailgos, cilindrinės kulkos (nors jas kariškiai ir toliau vadino 'rutuliai'). Imtos naudoti Minjė kulkos pasižymėjo naujovėmis:
Kadangi kulkos skersmuo labai artimas vamzdžio skersmeniui, apie kulką vyniojamas popierius turi būti gerokai plonesnis, negu lygiavamzdžių muškietų. Tačiau popierinis šovinys turi būti pakankamai tvirtas. Techninis prieštaravimas – popierius turi būti plonas, kad tiktų kulkai apvynioti, ir storas, kad popierinis šovinys būtų pakankamai tvirtas. Sprendžiant šį prieštaravimą šoviniui vynioti naudojami kelios skirtingos popieriaus skiautės. Britų Enfield šautuvo popierinio šovinio apvalkalo sandara iš vidaus: Abu popierinio vamzdelio galai užlankstyti. Kulkos galas užlankstytas smulkiais dantukais, ir pamirkytas išlydytame vaške ar taukuose. Parako galas po užpildymo paraku tiesiog užlenktas.
Užtaisant šautuvą:
Kapsulinių revolverių popieriniai šoviniai
Kapsuliniai revolveriai, nors ir nėra tikri pro žiotis užtaisomi ginklai, panašūs į juos, nes užtaisomi pro būgno priekį. Tipiški popieriniai revolverių šoviniai skiriasi nuo tvirtų kapsulinių šautuvų šovinių tuo, kad į būgną įkišamas visas šovinys. Revolverių šoviniai dažniausiai padidinto degumo, kulka paprastai atvira, priklijuota prie šovinio, dažniausiai skystu stiklu.
Daugelis tokių šovinių kūgiški, platesni link kulkos. Kai kurie komerciškai gaminti popieriniai revolverių šoviniai (pvz., Anglijos Hayes) priekyje turėjo mažus audeklinius atplėštukus, kurie padėdavo nuo šovinio, prieš dedant į būgną, nuplėšti viršutinį apsauginį sluoksnį.
Popieriniai revolverių šoviniai buvo naudojami gerokai ilgiau, nei kitų kapsulinių ginklų, nes ginklininkas Rollin White buvo užpatentavęs pergręžtus revolverių būgnus, kuriuos buvo galima užtaisyti iš galo. Išskirtinę šio patento licenciją turėjo kompanija „Smith & Wesson“, dėl ko ji turėjo ir monopoliją Amerikoje gaminti revolverius, kurių būgnų užtaisomi iš galo, iki tol, kol baigėsi patento galiojimas. Iki tol kitos kompanijos negalėjo revolverius perdirbti, kad galėtų naudoti šoninio ar centrinio dūžio šovinius, ir toliau gamino kapsulinius revolverius.
Pro drūtgalį užtaisomų šaulių ginklų popieriniai šoviniai
Popierinio šovinio idėja pro drūtgalį užtaisomiems šaulių ginklams buvo užpatentuota 1808 m., praėjus metams po atskirosios kapsulės išradimo. Vienas seniausių plačiai naudotų pro drūtgalį užtaisomų šaulių ginklų buvo 1839 m. patentuotas Draizės adatinis šautuvas, plačiai naudotas Prūsijos kariuomenės. Adatiniai šautuvai naudojo pilnus popierinius šovinius (jų viduje buvo kulka, parakas ir kapsulė). Kapsulė buvo ties kulkos dugneliu, tad šoviniui iššauti skiltuvas (adata) turėdavo pradurti šovinio popierių, parako užtaisą ir durti į kapsulę, kad ši suveiktų.
Adatinių šautuvų šoviniai buvo tuo metu pažangiausi. Jie ne tik turėjo visas dalis ir buvo įdedami į pro drūtgalį užtaisomo šautuvo šovinio lizdą, bet ir turėjo kai kuriuos pažangius bruožus:
Gofo Sala
thumb|250px|Gofo Sala
Banivai
Banivai (Baniwá, Wakuenaí, Walimanai, Kurripako) – indėnų tauta, gyvenanti šiaurės rytų Amazonijoje: Kolumbijoje (Gvainijos, Vičados dep.), Brazilijoje (Amazonė) ir Venesueloje (Amazonės valst.). Gyvena Isanos, Atabapo, Gvainijos, taip pat Orinoko aukštupio ir Iniridos žemupio baseinuose. Populiacija – ~16 tūkst. žmonių. Kalba aravakų kalboms priklausančia banivų kalba, taip pat ispaniškai, portugališkai, tupių kalbomis. Venesuelos banivai praktikuoja tradicinę religiją, kiti – krikščionys (katalikai).
Gofo Sala
Kolonijiniais laikais Gofo Saloje veikė žvejų stovyklavietė, vyko prekyba, įkurtos kapinės.
Banivai
Nuo 1725 m. užmezgė ryšius su portugalais. Kultūriškai artimi tukano tautoms. Po XX a. vid. prasidėjo banivų kraustymasis iš Kolumbijos į Venesuelą.
Popierinis šovinys
Pro drūtgalį užtaisomų šaulių ginklų popieriniai šoviniai
Pro drūtgalį užtaisomų adatinių šautuvų trapumas buvo pagrindinė priežastis, dėl ko mažai kariuomenių šiuos šautuvus priėmė į ginkluotę. Gerai treniruotoje Prūsijos kariuomenėje kiekvienas kareivis šautuvo komplekte turėdavo kelias atsargines adatas. Prireikus kareivis pats pakeisdavo šautuve adatą.
Banivai
Tradiciškai verčiasi lydimine žemdirbyste: augina manijokus, kukurūzus, batatus, moliūgus ir kt., taip pat žvejoja, rankioja, kartais medžioja. Iš keptų manijoko miltų, kai kurių medžių pieniškų sulčių gamina cheminius preparatus, iš lianų – pluoštą. Amatai – pynimas, keramika (puošta geometriniais motyvais), valčių gamyba, medžio drožyba, plunksnų puošmenų gamyba.
Popierinis šovinys
Lygiavamzdžių medžioklinių šautuvų popierinės tūtelės
250px|miniatiūra|dešinėje|Lygiavamzdžio medžioklinio šautuvo šoviniai su popierinėmis tūtelėmis Lygiavamzdžių medžioklinių šautuvų šovinių tradicinės tūtelės su žalvariniu dugnu ir popierine tūtele smarkiai išstumtos plastikinių tūtelių, bet ir toliau gaminamos bei naudojamos. Viena sritis, kur popierinės tūtelės kol kas neprilygstamos yra labai šalti rajonai, nes, oro temperatūrai esant žemesnei kaip -40°C, plastikinės tūtelės dažnai plyšta.
Popierinę tūtelę sudaro vamzdelis iš spirališkai suvynioto tvirtojo popieriaus, įtvirtintas žalvariniame dugnelyje. Tokios tūtelės yra pakankamai patvarios, kad jas iššautas būtų galima užtaisyti ne vieną kartą.
Banivai
Įprastas banivų būstas – didelis, stačiakampio plano namas su užapvalintu galu, dvišlaičiu stogu, sienomis, išteptomis moliu, iš vidaus puoštomis geometriniais motyvais, skirtas didžiajai, patrilinijinei šeimai. Dabar namai skirti mažajai šeimai, todėl mažesni.
Banivai skirstosi į 20 patrilinijinių toteminių klanų. Santuoka patrilokalinė, dažnai tarp pusbrolių-pusseserių. Venesuelos banivai išlaikę tradicinę mitologiją, kultūrą, vyrų ezoterines apeigas, šamanizmą. Brazilijoje ir Kolumbijoje ~1970 m. priėmė krikščionybę, gyvena misijų gyvenvietėse.
Šilgalis
Šilgalis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 11 km nuo Karklėnų. Stūkso Šilgalio piliakalnis.
FK Šachcior (Petrykavas)
Petrykavo „Šachcior“  – Baltarusijos futbolo klubas iš Petrykavo. Klubas namų rungtynes žaidžia Petrykavo miesto stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 2020 m., kaip Salihorsko „Šachcioras“ dukterinė kontora. . 2020 m. žaidė Antroje ir finaliniame etape liko antri.
2021 m. debiutavo Pirmoje lygoje.
RK3141
RK3141 – rajoninis kelias, tarnaujantis kaip privažiuojamasis kelias prie Dičiūnų nuo rajoninio kelio. Kelio ilgis – 1,1 km.
Kelias tarnauja kaip atšaka nuo rajoninio kelio ir kerta Dičiūnų gyvenvietę.
Prema
Žodis preman („meilė, malonė, gerumas“) kilęs iš žodžio priya- („mielas, meilus, malonus“) ir veiksmažodžio prī- („mylėti, džiaugtis“).
Amilcare Ponchielli
Amilkarė Ponkjelis (, 1834–1886) – XIX a. italų kompozitorius, žinomas opera „Džokonda“, atliekama iki šių laikų. Lietuvoje žinomas opera „Lietuviai“ (pastatyta LNOBT 1991 ir 2009 m. ).
Biografija
Amilkarė Ponkjelis gimė 1834 m. rugpjūčio 31 ar rugsėjo 1 d. Paderno Fazolaro (dabar Paderno Ponkjelis, pervadintas kompozitoriaus garbei) kaime netoli Kremonos. Jo tėvas buvo krautuvės savininkas ir grojo vargonais kaimo bažnyčioje. Muzikos A. Ponkjelis pramoko iš tėvo ir iš gretimo kaimo vargonininko. Parėmus pasiturinčiam rėmėjui 1843 m. A. Ponkjelis pradėjo mokytis Milano konservatorijoje ir dar tik 10 metų būdamas sukūrė pirmąją simfoniją, tiesa, be orkestruotės. 1854 m. užbaigęs konservatoriją A. Ponkjelis dirbo muzikos mokytoju Kremonoje ir vargonininku vietos Šv. Marijos bažnyčioje, buvo susijęs su vietos Teatro della Concordia, kuriame 1856 m. įvyko jo pirmosios operos „Sužadėtiniai“ (I promesi sposi, pagal A. Mandzonio romaną) premjera. Opera sutikta entuziastingai, tačiau sekantys kompozitoriaus projektai buvo nesėkmingi. Nuo 1862 m. jis vadovavo Pjačencos savivaldybės muzikinei grupei, nuo 1864 m. − Kremonos. Vadovavo operų pastatymams, 1867 m. nesėkmingai pretendavo į kompozicijos profesoriaus postą Milano konservatorijoje.
1872 m. A. Ponkjelio karjeroje įvyko proveržis, kai opera „Sužadėtiniai“ su kai kuriais pakeitimais ir naujai paruoštu poeto Emilijo Pragos libretu sulaukė sėkmės Milano Teatro Dal Verme scenoje. Leidėjas Džulijus Rikordis planavo A. Ponkjeliui sėkmingą karjerą kaip Dž. Verdžiui. Jis užsakė operą su Antonijo Gislanconio parašytų libretu „Lietuviai“ (I lituani, pagal A. Mickevičiaus poemą „Konradas Valenrodas“), kurios ištaiginga premjera įvyko Milano La Scala teatre 1874 m. kovą. Tų pačių metų pabaigoje A. Pjonkelis vedė dainininkę, sopraną Teresą Brambilą, su kuria susilaukė dviejų sūnų ir dukters. 1876 m. La Scala teatre pastatyta opera „Džokonda“ (La Gioconda, libretistas Arigas Boitas, pagal V. Hugo pjesę „Andželas, Padujos tironas“) tapo brandžiausiu A. Pjonkelio kūriniu ir prireikė trejų metų, kol kompozitorius galutinai ištobulino jos formas. Operos baletas „Valandų šokis“ (Danza delle ore) yra geriausiai atpažįstamas A. Ponkjelio kūrybos fragmentas iki šių laikų, soprano romansas Cielo e mar pasižymėjo originalumu. Sekančios A. Ponkjelio operos „Lina“ (1877), „Sūnus palaidūnas“ (Il figliuol prodigo, 1880) nebuvo sėkmingos, kaltintos senamadiškumu, veiksmo lėtumu. 1880 m. A. Ponkjelis pradėjo dėstyti kompoziciją Milano konservatorijoje. Tarp jo mokinių buvo Džakomas Pučinis ir, trumpai, Pjetras Maskanjis, kurie abu paliko šiltus atsiliepimus apie A. Ponkjelį. Jis tarpininkavo dėl libreto pirmajai Dž. Pučinio operai. 1882 m. jis tapo Švč. Marijos Didžiosios bazilikos Bergame vargonininku, kurioje sukūrė grupę sakralinių kūrinių, tarp kurių svarbiausia rauda „Jeremijo apraudojimas“ (Lamentazioni di Geremia, 1885).
1885 m. A. Ponkjelis lankėsi Sankt Peterburge, kur Marijos teatre buvo pastatytos operos „Džokonda“ ir „Lietuviai“ (pavadinimu „Aldona“). Jo paskutinė opera „Marion Delorm“ buvo nesėkminga nepaisant Dž. Verdžio patarimų. Dž. Verdis iš pradžių skeptiškai vertino A. Ponkjelio sugebėjimus, tačiau jo nuostatos buvo paneigtos „Džokondos“ triumfo. Amilkarė Ponkjelis mirė 1886 m. sausio 16 d. Milane. Jo mirtis buvo paminėta visoje Italijoje. „Džokonda“ 1929 m. pastatyta Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre.
Pralaja
Pralaja ( „palaja, išskydimas, išnykimas“) – visuotinis išnykimas, pasaulio pabaiga hinduizmo kosmologijoje. Šiuo žodžiu nusakomas katastrofiškas pasaulio sunaikinimas kalijugos pabaigoje. Pasak puraninių tekstų, kiekvieno eono (jugos) pabaigoje kūryba liaujasi ir prasideda nyka. Su pralaja paprastai siejamas Šivos veikimas. Puranose pralaja nupasakojama kaip visuotinis gaisras, po kurio kyla didelis tvanas, pasaulis sugrįžta į pirminį chaosą, iš kurio vėl gali gimti kūryba. Neapreikšties laikmetis po pralajos vadinamas Brahmos naktimi, o apreikšties metas vadinamas Brahmos diena.
Kai kuriuose skiriamos pralaja ir mahapralaja („didžioji palaja“): pralajos metu sunaikinami tik žemutiniai pasauliai, o mahapralajos – visas kosmosas.
Ejaletas
thumb|250px|Osmanų imperijos ejaletai 1609 m. Ejaletas (turk. osm. ایالت – 'valstija') – pagrindinis administracinis-teritorinis vienetas Osmanų imperijoje.
Nuo 1453 m. iki XIX a. vidurio imperija neturėjo griežtos teritorinės struktūros, buvo suskirstyta į valstijas – ejaletus. Jas valdė beilerbėjai, kuriuos, kaip ir visus aukščiausio rango pareigūnus sostinėje ir valstijose, tvirtino didysis viziris. Tarp 1861 m. ir 1866 m. ejaletai buvo panaikinti, o teritorija valdymo sumetimais suskirstyta į vilajetus.
Ejaletas kartais verčiamas kaip provincija arba gubernija. Priklausomai nuo gubernatoriaus rango, jie kartais vadinami pašlikais (pašos valdomis) ar beilerbėjikais (beilerbėjaus valdomis). Pašlikas – abstraktus žodis, kildinamas iš pašos ir reiškiantis pašos postą, įgaliojimus arba jo valdomą teritoriją. Europiečių šaltiniuose „pašlikas“ dažniausiai reiškia ejaletą.
„Turkų kalbos asociacija“ apibrėžia ejaletą kaip „kaip šiek tiek nepriklausomą administracinį padalinį“. Nūdienos Turkijoje žodis ejaletas dažniausiai naudojamas federalizmo kontekste ir atitinka valstiją. Nors Turkijos valstybiniuose dokumentuose žodis nenaudojamas, seniai pakeistas žodžiu provincija, turkai taiko jį kitų valstybių administraciniams vienetams, kaip antai Australijos, Meksikos ar JAV valstijoms bei Argentinos, Kanados, Pakistano, Kinijos provincijoms.
Šilgališkiai
Šilgališkiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Naudvario.
Fečau (Šprėvaldas)
Fečau  – miestas Vokietijoje, Brandenburgo žemėje.
Priklauso Aukštutinio Šprėvaldo-Lužicos apskričiai. Fečau plotas – 110,22 km². Oficialusis kodas – 12 0 66 320.
Gyventojai
Fečau gyvena 7941 žmogus (2019 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Kolkerio Sala
thumb|250px|Kolkerio Sala. Ki Kolkerio miestelis
Kolkerio Sala arba Ki Kolkeris  – siaura salelė Belizo barjeriniame rife, Karibų jūroje, 32 km į šiaurės rytus nuo Belizo miesto. Ilgis šiaurės–pietų kryptimi ~8 km, plotis ~1 km. Sala sudaryta iš smėlingos nerijos, apsuptos seklių lagūnų (gylis iki 4,5 m). Pietinėje dalyje salą skiria siauras sąsiauris.
Kolkerio Sala gausiau apgyvendinta XIX a. vid. nuo persekiojimų žemyne pabėgusių majų ir metisų. Salą daug kartų nuniokojo uraganai (ypač uraganas Hati 1961 m.).
Johann Friedrich Wolfgang
Johanas Frydrichas Volfgangas (1776 m. liepos 17 d. Lozovos dvare, Podolėje – 1859 m. gegužės 17 d. Vilniuje) – vaistininkas, botanikas, Vilniaus universiteto profesorius.
Biografija
Johanas Frydrichas Volfgangas gimė 1776 m. liepos 17 d. Podolėje, Lozovos dvare. 1801 m. baigė Vilniaus universitetą. Įgijo farmacijos magistro laipsnį.
1804–1831 m. Johanas Frydrichas Volfgangas vadovavo Vilniaus universiteto vaistinei. 1808 m. jis buvo paskirtas Vilniaus universiteto kolegijos asesoriumi. Buvo pedantiškas ir sunkiai studentams prieinamas. 1805 m. Johanas Frydrichas Volfgangas pradėjo organizuoti medicinos draugiją. 1806 m. buvo pakeltas į adjunktus, 1810 m. tapo ekstraordinariniu profesoriumi. Prie Vilniaus universiteto vaistinės Volfgangas įkūrė laboratoriją ir farmakologijos kabinetą.
Domėjosi įvairiomis mokslo sritimis: medicina, farmacija, chemija, botanika, zoologija. Publikavo apie 100 mokslinių darbų. Mokslinį palikimą sudaro herbariumas, kurio dalis yra VU herbariume ir Ukrainos Mokslų akademijos Botanikos instituto herbariume.
Buvo Vilniaus labdarybės draugijos, Peterburgo farmaceutų draugijų narys. Nuo 1823 m. tapo vienos seniausių Vokietijoje Deutschen Akademie der Naturforscher Leopoldina nariu.
Redagavo žurnalą „Vilniaus farmacijos žinynas“ („Pamiętnik farmaceutyczny wilenski").1820 m. išleistas iš keturių numerių sudarytas pirmasis, 1821 m. - iš keturių numerių antrasis tomas. 1830 m. apdovanotas Šv. Vladimiro ketvirto laipsnio ordinu.
Asmeninis gyvenimas
thumb|150 px|left|Johano Frydricho Volfgango antkapis Rasų kapinėse 1804 m. Johanas Frydrichas Volfgangas susituokė su Aloyza Pacovskyte šv. Jonų bažnyčioje, su kuria susilaukė vaikų. Susituokusi šeima įsikūrė Paluknio dvare, Trakų apskrityje. Johanas Frydrichas Volfgangas mirė 1859 m. gegužės 17 d. Palaidotas Vilniuje, Rasų kapinėse.
Samokovas
Samokovas – miestas vakarinėje Bulgarijoje, 55 km į pietus nuo Sofijos, netoli Rilos kalnų. Žiemos turizmo centras.
Istorija
XIV a. įkurtas kaip angliakasių gyvenvietė. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 1455 m. Nuo seno garsėja kaip geležies pramonės centras.
Jean Lannes
Žanas Lanas (, 1769 m. balandžio 11 d. – 1809 m. gegužės 31 d.) – kunigaikštis, Prancūzijos maršalas (1804 m.), vienas talentingiausių ir gabiausių Napoleono I karo vadų, Revoliucijos ir Napoleono karų dalyvis.
Biografija
Gimė 1769 m. balandžio 11 d. Lectoure vietovėje, pietų Prancūzijos Žero departamente. Gimė arklininko šeimoje. Kilus Prancūzijos ir Ispanijos karui, įstojo į vietos savanorių batalioną. 1796 – 1797 m. dalyvavo ir pasižymėjo Italijos kampanijoje ir Napoleono buvo pakeltas brigados generolu.
1798–1799 m. dalyvavo žygyje į Egiptą. 1799 m. lapkričio 9 d. dalyvavo vadinamajame Briumero 18 d. perversme, kurio metu Napoleonas nuvertė Direktoriją ir įkūrė Konsulatą. Buvo paaukštintas į divizijos generolus. 1800 m. laimėjo Montebelo mūšį prieš Austrijos kariuomenę Lombardijoje, dalyvavo Marengo mūšyje.
Vadsė
Vadsė (š. sam. Čáhcesuolu, ) – miestas ir savivaldybė Finmarke, Norvegijoje. Miestas yra savivaldybės ir Finmarko apskrities sostinė.
Jean Lannes
Biografija
1801 m. buvo paskirtas Prancūzijos ambasadoriumi Portugalijoje. 1804 m. tapo Prancūzijos maršalu. Dalyvavo Ulmo mūšyje, pasižymėjo Austerlico ir Jėnos-Auerštato mūšiuose. Frydlando mūšio metu atlaikė kelis kartus gausesnės Rusijos kariuomenės atakas. 1808 m. vadovavo Prancūzijos armijos sparnui Ispanijoje. 1809 m. vasario 21 d. po kelių mėnesių apsiausties užėmė Saragosos tvirtovę. Už pergalę gavo kunigaikščio titulą.
Vadsė
Vadsė įkurta 1838 m. sausio 1 d. Įstatymas reikalavo, kad miestai būtų atskirti nuo kaimo apskričių, bet dėl mažo gyventojo tankumo ir mažao balsuojančių skaičiaus tą buvo sunku padaryti. Kaimai buvo atskirti nuo Vadsės 3 etapais: Nesebis (1846 m.), Sėr-Varangeris (1858 m.), and Nord-Varangeris (1894 m.). Paskutinis kaimas buvo vėl prijungtas prie miesto 1964 m. sausio 1 d.
Jean Lannes
Biografija
1809 m. gegužės 22 d. Asperno-Eslingo mūšio metu buvo mirtinai sužeistas rikošetu pataikiusia kulka į kojas. Operacijos metu jam buvo amputuota viena, o po kelių dienų ir kita koja. Dar po kelių dienų mirė Vienos ligoninėje nuo gangrenos. Palaidotas Paryžiaus Panteone.
Ž. Lanas buvo du kartus vedęs ir turėjo šešis vaikus. Ž. Lanas mūšių metu pasižymėjo išskirtine drąsa, pats asmeniškai juose dalyvaudavo.
Vadsė
Vadsės vardas kildinamas iš senovės nordų frazės „sala su geriamu vandeniu“. Miesto herbas yra iš šių laikų, o patvirtintas 1976 m. vasario 20 d. Jame pavaizduotas sidabrinis elnias raudoname fone. Šiaurės elnias yra pagrindinis savivaldybės naminis gyvūlys ir svarbus ekonomiškai.
Istorija
thumb|left|Vadsės bažnyčia
XVI a. Vadsėjos saloje buvo žvejų kaimas ir bažnyčia. Vėliau kaimas persikėlė į žemyną. 1833 m. Vadsei buvo suteiktos miesto privilegijos ir čia pradėjo keltis žmonės iš Suomijos bei nuo bado bėgantys švedai. Suomiškai pradėjo kalbėti dauguma miesto gyventojų. Ned dabar kai kuriose sodybose kalbama suomiškai. Kai naciai užėmė Norvegiją čia įsikūrusius nacius bombardavo Sovietų Sąjunga. Tačiau čia, priešingai nei kitur FGinmarke netoli miesto centro išliko mediniai XIX namai. Ypač garsūs norvegų Esbensenų ir suomių Tuomainenų namai. Vadsėjos saloje yra diližablio stiebas, kuriuo naudojosi Umberto Nobile ir Roald Amundsen, kai vyko su diližabliu „Norvegija“ į Šiaurės ašigalį 1926 m., o Nobile jį panaudojo dar diližablyje „Italija“ 1928 m.
Bad Blood (Bastille daina)
„Bad Blood“ – britų grupės Bastille daina ir antrasis singlas iš jų debiutinio albumo tuo pačiu pavadinimu. Didžiojoje Britanijoje takelis buvo išleistas kaip singlas 2012 m. rugpjūčio 17 d.
Abu kūriniai „Bad Blood“ ir jo B-pusė „Haunt (Demo)“ įėjo į 2013 m. grupės išleistą „Haunt EP“, kartu su „Pompeii“ ir „Overjoyed“.
Vaizdo klipas
Dainos vaizdo klipas YouTube tinklapyje buvo išleistas 2012 m. birželio 29 d. Jo trukmė trys minutės ir trisdešimt trys sekundės. Klipą režisavo Olivier Groulx.
EP dainos
(kartu su F.Stokes ir Kenzie May)
Alkamenas
thumb|200px|Sodų Afroditė, rom. kopija, [[Luvras.]]
Alkamenas (, V a. pr. m. e.) – senovės graikų skulptorius, klasikinės epochos atstovas, kilęs iš Lemno salos. Dirbo Atėnuose, jo mokytojas ir galimas konkurentas buvo Fidijas. Alkamenas buvo žinomas dėl kruopštumo ir darbų užbaigtumo, pagal antikinius šaltinius mažai ką tenusileisdamas savo mokytojui kūrė dievų atvaizdus iš marmuro, bronzos, aukso ir dramblio kaulo, iš kurių žinomesnės buvo Hefaisto ir „Sodų Afroditės“ statulos.
thumb|left|150px|[[Herma su Propilėjų Hermio galva, kopija, Stambulo archeologijos muziejus.]]
Graikų keliautojas Pauzanijas mini, kad Alkamenas buvo vieno iš Dzeuso šventyklos Olimpijoje frontonų autorius, tačiau tai chronologiškai ir stiliškai yra neįmanoma.
Alkamenui priskiriamas „Propilėjų Hermis“, stovėjęs Atėnų akropolyje, kurio kopija rasta Pergame, dabar eksponuojamas Stambulo archeologijos muziejuje. Originalus kūrinys yra marmurinė Akropolio skulptūra „Proknė ir Itijas“, esanti Akropolio muziejuje. Luvre laikoma Afroditės permatomais drabužiais statula yra galima jo garsiosios „Sodų Afroditės“ kopija. Anot Pauzanijo, Atėnų agoroje stovėjo Alkameno sukurta Arėjo skulptūra, kuri dabar siejama su „Borgezių Arėju“, esančiu Luvre.
RK3142
RK3142 – rajoninis kelias, jungiantis Raubonis ir Raudonpamūšę. Kelio ilgis – 0,7 km, visas kelias yra asfaltuotas.
Kelias prasideda Raubonyse, sankryžoje su. Kelias eina Pasvalio rajone. Nors kelias vadinasi „Raubonys-Raudonpamūšė“, prie kelio yra tik Raubonys ir kelias baigiasi Raubonyse.
Pajieslio II tvenkinys
Pajieslio II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kėdainių rajone, 14 km į vakarus nuo Dotnuvos miestelio. Sudarytas užtvenkus Jieslos upelį (Šušvės intakas) 0,6 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,17 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 73,5 m. Krantai neaukšti, pietinis krantas plačiai apaugęs medžiais. Šiaurinėje pakrantėje plyti pieva. Pasroviui už 0,19 km telkšo Pajieslio I tvenkinys, priešsroviui už 0,23 km – Pajieslio III tvenkinys. Šalia tvenkinio įsikūrusi Pajieslio gyvenvietė. Šiaurine pakrante eina kelias, į rytus –.
Šarono lyguma
Šaronas  – istorinė-geografinė sritis Izraelio pajūrio teritorijoje.
Geografija
Šarono lygumos apima dalį Izraelio pajūrio ruožo, esančią Haifos apskrities pietinėje ir Centrinės apskrities šiaurinėje dalyje.
Šis siauras ir ilgas (90 km) ruožas šiaurėje prasideda ties Nahal Taninimu, už kurio yra Karmelio kalnas, o pietuose baigiasi ties Jarkono upe Tel Avivo šiaurinėse prieigose. Vakaruose jis glaudžiasi prie Viduržemio jūros, o rytuose kyla į Samarijos aukštumas. Kartais Šaronas priskiriamas išplėstinei Samarijai.
Istorija
Senovėje seniausia ir didžiausia šio regiono gyvenvietė buvo En Esuras, įkurta V tūkst. pr. m. e. IV tūkst. pr. m. e. šis miestas su 6000 gyventojų buvo vienas didžiausių Kanaano regione, gerokai pralenkęs kitus Kanaano miestus, tokius kaip Jerichas ar Megidas. Bronzos amžiuje miestas apleistas.
Skirtingai nei kitose Kanaano pakrantės teritorijose (Finikijoje šiaurėje ir Filistijoje pietuose) Šarono pakrantėje nesusiformavo jokie svarbūs uostai. II tūkstm. pr. m. e. pabaigoje regioną užvaldė izraelitai, ir jis pateko į Izraelio karalystę. Šaronas buvo atiduotas valdyti Manaseho genčiai. Biblijoje Šaronas minimas ne vieną kartą.
Nuo 722 m. pr. m. e. Šarono lygumas valdė Asirijos imperija, Naujoji Babilono karalystė, Achemenidų imperija, Seleukidai, Ptolemėjai, Hasmonėjų karalystė. Nuo 37 m. pr. m. e. Šaronas priklausė Erodo Judėjos karalystei, o vėliau sudarė dalį romėnų Judėjos provincijos. Būtent tuo metu Šarono pakrantėje išdygo Cezarėja, tapusi svarbiu Viduržemio jūros uostu ir visos provincijos sostine.
Nuo VII a. Samariją valdė musulmoniškos valstybės, tarp kurių buvo Arabų kalifatas, Osmanų imperija. Jų valdymo metu kraštas arabizuotas, susiformavo palestiniečių etnosas. Šarono lygumos tuo metu buvo retai gyvenamos. Jos buvo drėgnos ir pelkėtos, čia siautė maliarija.
1918 m. Britai pradėjo administruoti Samariją kaip vieną iš Palestinos mandato rajonų. Čia masiškai kėlėsi žydai iš viso pasaulio, kurie sausino vietos pelkes ir sparčiai įsisavino kraštą. Ilgainiui jis tapo tankiausiai gyvenamu Izraelio regionu. Šarono lygumose išdygo daug naujų miestų, tokių kaip Herclija ar Netanija.
Šiliai
Šiliai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Židikų, prie kelio.
RK3143
RK3143 – rajoninis kelias, jungiantis Meškalaukį ir Gustonius. Kelio ilgis – 0,7 km, visas kelias yra asfaltuotas.
Kelias prasideda Meškalaukyje, sankryžoje su ir. Kelias eina Pasvalio rajone. Nors kelias vadinasi „Meškalaukis-Gustoniai“, prie kelio yra tik Meškalaukis ir kelias baigiasi Meškalaukyje.
Šilianka
Šilianka – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Gelvonų.
Peckūnai
Peckūnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje.
Istorija
XVIII a. kaimas priklausė Punios parapijos bajorui Jokūbui Murzai Baranovskiui (totoriui).
Gabono futbolo lyga
Gabono nacionalinė futbolo lyga – aukščiausioji Gabono futbolo lyga, organizuojama nuo 1968 metų. Čempionatą organizuoja Gabono futbolo federacija, čempionas iškovoja teisę atstovauti šaliai Afrikos žemyno turnyruose.
2022 m. sezonas
A grupė 1.AS Stade Mandji (Port-Gentil)         12   8  3  1  18- 6  27 2.AS Pélican (Lambaréné)                12   5  3  4  15-10  18 3.Football Canon 105 (Libreville)       12   4  5  3  11-11  17 - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 4.Bouenguidi Sport (Koulamoutou)        12   4  4  4  13-12  16 5.US Oyem (Oyem)                        12   3  7  2  12-11  16 6.CF Mounana (Libreville)               12   3  5  4   7-10  14 7.Stade Migovéen (Lambaréné)            12   0  3  9   2-18   3
B grupė 1.US Bitam (Bitam)                      12   7  5  0  17- 4  26 2.AS Mangasport (Moanda)                12   5  6  1  12- 4  21 3.AS Dikaki (Fougamou)                  12   5  4  3   7- 5  19 - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 4.AO Cercle Mbérie Sportif (Libreville) 12   3  5  4  16- 9  14 5.Missile FC (Libreville)               12   2  7  3   7-15  13 6.Lozo Sport FC (Lastourville)          12   2  5  5   9-15  11 7.Akanda FC (Libreville)                12   0  4  8   5-21   4
Hatjevilis
Hatjevilis  – gyvenvietė rytų Belize, Belizo rajone, į pietvakarius nuo Belizo miesto, netoli Sibuno upės. Veikia kelios mokyklos, yra pagrindinis šalies kalėjimas.
Alkiškių geležinkelio stotis
Alkiškių geležinkelio stotis – geležinkelio stotis šiaurės vakarų Lietuvoje, Raudžiuose į pietus nuo Alkiškių.
Istorija
Stotis pastatyta 1949 m. nutiesus geležinkelio liniją iš Ventos gyvenvietės į Akmenės cemento gamyklą. Įrengta atšaka į AB „Naujasis kalcitas“ Menčių cechą.
Šakotasis šiurpis
Šakotasis šiurpis (Sparganium erectum) – šiurpinių (Sparganiaceae) šeimos daugiametis vandens augalas.
Auga sekliuose vandens telkiniuose, upių, ežerų pakrantėse, pievinėse pelkėse, grioviuose, karjeruose. Dauginasi sėklomis.
Yra keletas šakotojo šiurpio porūšių, kurie skiriasi vaisių forma.
thumb|left|200px|Požymiai
Antiochas III Didysis
Sostą paveldėjo iš brolio Seleuko III Kerauno, kuris trumpai valdė po jo tėvo Seleuko II Kaliniko. Antiochas III ėmėsi administracinės reformos (sumažino provincijas), siekė užmegzti taikius santykius su kaimyninėmis valstybėmis (per dukterų santuokas mezgė giminystes), atnaujino valdovo kultą (kartu su žmona Laodike pasiskelbė dievybėmis).
220 m. pr. m. e. prie Tigro upės nugalėjo karaliumi pasiskelbusį rytinių provincijų valdytoją Moloną, užėmė Atropatenę šiaurės vakarų Medijoje. Netrukus karaliumi pasiskelbė ir Mažosios Azijos valdytojas Achajas, bet maištas jo kariuomenėje sulaikė jį nuo antpuolio prieš Antiochą III. 219–216 m. pr. m. e. Antiochas III dalyvavo ketvirtajame Sirijos kare: užėmė Viduržemio jūros pakrantės uostus Tyrą, Seleukiją Pieriją, Ptolemiadą, vėliau užėmė Koilę, Palestiną, Finikiją. 217 m. pr. m. e. prie Rafijos stojo į mūšį prieš prieš Egipto valdovą Ptolemają IV Filopatorą. Neįveikęs egiptoečių, Antiochas III neteko visų užkariautų žemių, išskyrus Seleukiją Pieriją.