cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šimabaros sukilimas
Sukilimo priežastys
Jau ilgą laiką persekiojami krikščionys pasinaudojo šiuo sukilimu kaip proga pasipriešinti ir prisijungė prie valstiečių. Jie skelbė, kad galiausiai atėjo metas atkeršyti už visoje imperijoje išlietą nekaltą krikščionių ir kunigų kraują. Krikščionių sukilimas prasidėjo Amakusoje esančiame kaime Oyei 1637-ųjų spalį. Per keletą dienų prie šio judėjimo prisijungė apie 8300 vyrų ir 1000 moterų. Savo vadu jie išsirinko Haros kaimelio vado sūnų Širo Tokisada, kuris geriau žinomas kaip Širo Amakusa. Sukilimo metu Širo Amakusai buvo vos 16 metų, todėl jis neturėjo jokios patirties karo srityje. Dėl šios priežasties ir dėl to, jog jo vardas beveik neminimas, kai kalbama apie mūšius, arba paminėt informacija neatitinka istorinių faktų (pvz., vienu sukilimo metu buvo tikėta, kad jis yra trijose vietose – Nagasakyje, Amakusos salose ir Šimabaroje), yra manoma, kad Širo Amakusai buvo tiesiog figūra, kuri simbolizavo sukilėlius.
Pradžia
1637-ųjų rudenį nepatenkinti valstiečiai ir laisvieji samurajai pradėjo slapčia kurti sukilimo planus. 1637 m. gruodžio 17-ąją jis galiausiai prasidėjo Šimabaros ir Amakusos salose, kai buvo nužudytas vietinis daikan (žmogus, atsakingas už mokesčius) Hajašis Hiozaemonas. Pačioje sukilimo pradžioje taip pat buvo nužudytas regiono gubernatorius ir daugiau nei trisdešimt didikų.
Norėdamas numalšinti sukilimą, Nagasakio gubernatorius Terazava Katataka išsiuntė į Šimabarą 3000 samurajų. Gruodžio 27-ąją šias pajėgas sukilėliai sutriuškino, gyvus palikdami vos 200 vyrų. Paskatinti sėkmingo apsigynimo, sukilėliai surengė dviejų Teradzavos klanui priklausančių pilių, esančių Tomiokoje ir Hondo, apgultis. Jos buvo nesėkmingos, kadangi link jų artėjo šiogūnato armijos ir sukilėliai turėjo ku skubiau trauktis. Kirtusi Ariakės jūrą ir atvykusi į Šimabarą, sukilėlių armija surengė Šimabaros pilies apgultį, bet ir ši buvo nesėkminga.
Pūstoška
left|120px
Šimabaros sukilimas
Haros pilies apsiaustis
thumb|right|250px|Olandų laivai Haros pilies apsiausties metu
Pūstoška
Pūstoška arba Repesčia – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, 3 km į pietryčius nuo Degučių, Gražutės miške. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,22 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 152,6 m. Krantai aukšti, tik pietinis krantas žemas. Krantai ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Šventosios upės baseinui.
Šimabaros sukilimas
Haros pilies apsiaustis
Sukilėliams teko atsitraukti į Haros pilies griuvėsius, kuriuos jie sutvirtino mediena, gauta išardžius jų laivus. Apsirūpinę maistu, pagrobtu iš Macukuros sandėlių Šimabaroje, 27 000 maištininkų buvo pasiruošę gintis nuo vis artėjančios šiogūnato armijos. 1638 m. sausio mėnesį šiogūnato armija, vedama Itakuros Šigemasos, surengė Haros piliai apgultį. Nors šiogūnato armiją sudarė apie 160 000 vyrų, piliai nebuvo padaryta jokios rimtos žalos. Nei vienas vykdytas puolimas nesugebėjo pramušti pilies sienų.
Peržvelgęs situaciją, sausio 11 d. Itakura paprašė pagalbos iš olandų. Nikolas Koekebakeris, Hirado prekybos stoties vadovas, sutiko padėti ir išsiuntė parako atsargų, kartu su atsiprašymu, jog negali padėti labiau. Bet vasario 15 d. buvo vėl kreiptasi į olandus, šįkart prašant patrankų. Vėl gi Koekebakeris sutiko padėti ir užtikrino, jog buvo atsiųstos didžiausios ir geriausios kokybės patrankos. Galiausiai, vasario 19 d. Itakura paprašė Koekebakerio, kad jis atsiųstų vieną iš savo laivų, ir padėtų pramušti pilies sienas iš jūros pusės. Poveikis nebuvo toks, kokio buvo tikėtasi, nes sienos nebuvo pramuštos taip, kad būtų galima įsiveržti vidun.
Tuo tarpu, japonų karininkai ėmė jausti, jog prašyti kitataučių pagalbos malšinant vietinį sukilimą buvo neorus poelgis. Net patys sukilėliai šovė į imperijos stovyklą strėlę, prie kurios pritvirtintas raštelis, kuriame juokiamasi iš pagalbos ieškojimo, kai pačioje Japonijoje buvo tiek daug drąsių karių. Dėl nežinomų priežasčių, kovo 12 dieną olandai gavo pranešimą, kad jų laivas daugiau nereikalingas, todėl jie grįžo į Hirado.
Sukilimo pabaiga ir pasekmės
Į pilį buvo įsiveržta 1638 m. balandžio 15 d., po 105 dienų apgulties. Yedo įsakymu, visiems vyrams, moterims ir vaikams, sugautiems pilyje, paskirta mirties bausmė. Visi 27 000 sukilėlių buvo nužudyti, Širo tėvas buvo nukryžiuotas, o jis pats buvo nukirsdintas ir jo galva 7 dienas buvo iškelta didžiajame Nagasakio mole. Iš daimyo, kurio prasto vadovavimo metu kilo sukilimas Amakusoje, buvo atimtos beveik visos jam priklausiusios teritorijos. Jis buvo taip nekenčiamas, jog galiausiai nusprendė nusižudyti persipjaudamas pilvą. Arimos daimyo, kurio neištikimybė ir aplaidumas privedė prie galutinio laisvųjų samurajų sukilimo, taip pat gavo leidimą nusižudyti.
Kadangi dėl sukilimo Šimabaros pusiasalyje ir Amakusos salose buvo iš esmės sumažinta gyventojų, čia buvo atgabenta naujų imigrantų iš skirtingų Japonijos vietų, o žemės buvo padalintos naujiems bajorams. Šiogūnatas nusprendė ignoruoti faktą, jog sukilimas kilo daugiausiai dėl pernelyg didelių mokesčių, ir visą kaltę suvertė krikščionims.
Krikščionybė buvo oficialiai uždrausta ir visiems japonų krikščionims teko lįsti į pogrindį, kur teko būti iki pat XIX amžiaus. Kitus 200 metų kiekvienas japonas turėjo kasmet įrodyti, kad jie nėra krikščionys. Visi turėjo užsiregistruoti vietinėje budistų šventykloje ir ten atlikti fumi-e (jap. 踏み絵 fumi 'atsistoti ant' + e 'atvaizdas') ritualą. Tai reiškia, jog kiekvienas vyras, moteris ir vaikas turėjo atsistoti ant Kristaus arba Mergelės Marijos nuotraukos ar bronzinės replikos, taip parodydami savo panieką krikščionybei.
Be to, Japonija visiškai izoliavo save nuo išorinio pasaulio, leisdama pasilikti tik keliems olandų pirkliams. Portugalų pirklius, kurie pirmiausiai ir atvežė krikščionybę į Japoniją, pakeitė olandai, bet ir šiems prekiauti leista tik mažytėje dirbtinėje Dešimos saloje Nagasakio uoste. Olandai taip pat turėjo atlikti fumi-e ritualą, kad įrodytų, jog nejaučia jokių simpatijų Romos katalikams. Kinai ir korėjiečiai taip pat galėjo vykdyti atidžiai stebimą prekybą, bet ir jie būdavo tikrinami. Anglai ir ispanai išvyko patys. Kitas žingsnis buvo beveik neišvengiamas: šiogūnatas išleido įstatymus, kurie užtikrintų sakoku (uždara šalis). Japonams buvo uždrausta išvykti iš šalies, o tie, kurie išvykdavo, grįžti nebegalėdavo arba jiems grėstų mirtis. Laivai, didesni nei tokie, kurie galėtų sutalpinti 500 kokų (1 kokas – 180,39 l) ryžių, buvo laikomi nelegaliais. Japonijos vandenyse galėjo plaukioti tik nedideli laivai. Be leidimo plaukiojantys laivai buvo šaudomi. Užsieniečiai iš sudužusių laivų turėjo būti nužudomi, kol dar nepasiekė sausumos. Buvo uždraustos užsienietiškos knygos, o tos, kurias savo skaitymui atsigabendavo olandai, būdavo atidžiai patikrinamos, ar nėra jose nieko apie krikščionybę. Trumpai tariant, šiuo laikotarpiu Japonija buvo nuo likusio pasaulio atsiskyrusi labiau nei bet kada.
Istorinė reikšmė
Istorijoje ir dabartiniame folklore, 1637–1638 metų Šimabaros sukilimas dažnai buvo vaizduojamas kaip heroiškas krikščionių sukilimas prieš Tokugavos šiogūnato despotizmą. Bet sukilimas apėmė daug didesnį politinį kontekstą, atspindėdamas sudėtingą Japonijos poziciją pasaulyje tuo metu. Net vykstant pačiam sukilimui, tiek Japonijos, tiek Europos valdžia diskutavo, ar sukilimo priežastis buvo religinė, ar ekonominė.
Tojotomis Hidejošis, kuris suvienijo Japoniją 1590 metais, sujungė savo penkis įtakingiausius daimyo ir 1598 m. įkūrė Penkių Vyresniųjų Tarybą, kad valdytų Japoniją, kol jo kūdikis sūnus sulauks tinkamo amžiaus valdyti pats. Tuoj po jo mirties, vienas iš šių daimyo, Tokugava Iejasu, ėmė tvirtinti savo paties politinę jėgą. Tie, kurie buvo ištikimi Tojotomiams, tarp jų ir Koniši Jukinaga, susijungė ir pasipriešino Tokugavai, bet buvo sutriuškinti 1600 m. Tokugava juos nubaudė arba ištrėmė, o jų žemes išdalino išdalino jį palaikiusiesiems. Daug vietinių samurajų ir buvusių tarnų buvo iškeldinti, valstiečiams teko kęsti šiurkštų naujų ponų elgesį, kuriems jie nejautė ištikimybės ir kurie didžiąją laiko dalį praleisdavo toli, Edo mieste. Kęsdami badą ir spaudžiami nepakeliamų mokesčių naštos, vietiniai gyventojai kentė gilų pasipiktinimą bei pyktį.
Tokugavos šiogūnatas žinojo, kad Portugalija, Ispanija ir Olandija grūmėsi dėl prekybos su Japonija. Portugalai jau buvo įsiskverbę į šalį jėzuitų misionierių dėka – jie skleidė krikščionybę ir jų dėka šią religiją priėmė svarbūs asmenys. Olandų strategija buvo sudaryti sąjungas ir teikti karinę paramą svarbiems vietiniams ponams, kurie tuomet galėtų aprūpinti olandus prekėmis mainams. Tokugavos šiogūnatas kartu su olandais planavo Lusono salos užėmimą, bet olandai nusprendė atsitraukti po to, kai pamatė, kaip neorganizuotai dirbo šiogūnato pajėgos Šimabaros sukilimo metu. Kalvinizmą išpažįstantys olandai nekantravo išstumti savo konkurentus Portugalus, todėl gali būti, kad jie paskatino Tokugavą žiūrėti į krikščionybę kaip į grėsmę. Kadangi didelė dalis Šimabaros sukilimo dalyvių ir buvo krikščionys katalikai, Tokugava turėjo pretekstą visiškai atsikratyti krikščionybe Japonijoje. Krikščionių sukilimo idėja taip pat tiko ir Europos krikščionims, kuriems sukilimas simbolizavo sėkmingą krikščionybės skleidimą.
thumb|right|200px|Haros pilies griuvėsiai, matomi nuo jūros
Kad ir kokios buvo sukilimo priežastys, jis greitai įgavo religinę reputaciją. Šimabaros sukilimo kurstytojai reklamavo Amakusą Širo kaip „Ketvirtąjį Dangaus Sūnų“, kuris, kaip išpranašavo jėzuitų misionierius Šventasis Francis Ksavieras, ves Japoniją į visišką krikščionybės priėmimą. Nikolas Koekebakeris pranešė, kad Arimos (Šimabara) krikščionys susivienijo su sukilėliais Amakusoje ir pakeitė religinius japonų simbolius krikščioniškomis emblemomis. Vos pradėję šį sukilimą, maištininkai suprato, kad kelio atgal nebėra ir nėra kito pasirinkimo tik kovoti iki pat mirties, nes Tokugavos šiogūnatas neparodys atlaidumo nei vienam.
Gaižėnų apylinkė
Gaižėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Gajuvka (Kimbartiškė)
Gajuvka – buvęs viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Tilžės.
Frankfurto universiteto Teisės fakultetas
Frankfurto universiteto Teisės fakultetas ( - 'Johano Volfgango Getės universiteto universiteto Dalykinė teisės mokslų sritis', FB 01) – Frankfurto universiteto (Hesenas, Vidurio Vokietija) padalinys; Teisės fakultetas.
Adresas: Campus Westend, Grüneburgplatz 1.
Administracija
Vadovybė (2010 m.):
Ryšiai su Lietuva
Frankfurto universitete studijuoja ir studentų iš Lietuvos. Pagal ERASMUS-SOCRATES programas - VU studentai. Nuo maždaug 1994 m. Frankfurto universiteto Teisės fakultete pagal stipendijų programą podiplomines teisės magistro (LL.M.) studijų programoje mokosi bent 1-2 teisininkai iš Lietuvos.
Tardytojas
Tardytojas – pareigūnas, atliekantis parengtinį tardymą; teisinė pareigybė.
Lietuva
Lietuvoje tardytojo pareigybė panaikinta, kai įsigaliojo naujasis LR baudžiamojo proceso kodeksas. Ikiteisminį tyrimą dabar atlieka ikiteisminio tyrimo pareigūnas. Parengtinį tardymą reglamentavo Lietuvos TSR baudžiamojo proceso kodeksas.
Rusija
Rusijoje tardytojas atlieka parengtinį tardymą. Tą reglamentuoja Rusijos Federacijos baudžiamojo proceso kodeksas (38 str.).
Rimantas Žvingilas
Rimantas Žvingilas (g. 1973 m. rugsėjo 3 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, rungtyniavęs puolėjo pozicijoje. 1995–2001 m. atstovavo Lietuvos nacionalinei rinktinei, už kurią sužaidė 25 varžybas.
Orphaned Land
„Orphaned Land“ – Izraelio progresyviojo metalo grupė, sukurta 1991 m. Jos kūryboje gausu Artimųjų Rytų ir žydų liaudies muzikos motyvų, todėl grupės stilius neretai vadinamas rytietišku metalu.
Rimantas Žvingilas
Per savo futbolininko karjerą Žvingilas rungtyniavo Lietuvos, Rusijos, Belgijos, Kazachstano klubuose. Karjerą 2009 m liepą baigė „Atlanto“ klube.
Orphaned Land
Pradžioje grupė susikūrė Resurrection pavadinimu, bet 1992 m. pakeitė pavadinimą į Orphaned Land, kad išvengtų painiavos su metalo grupe iš Floridos. Grupė savo kūryboje jungia progresyvųjį, doom, death metalą bei Artimųjų Rytų folklorinę muziką. Dainų tematika: sandūra tarp rytų ir vakarų, praeities ir dabarties, šviesos ir tamsos, Dievo ir Šėtono. Būdingi krikščionybės, judaizmo, islamo motyvai.
Lielaucė
Lielaucė  – gyvenvietė pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybėje, 55 km į pietvakarius nuo Jelgavos, 7 km į šiaurę nuo Aucės, Lielaucės valsčiaus centras. 272 gyventojai (2021 m.).
Rimantas Žvingilas
2010 m. birželio pradžioje tapo laikinuoju Klaipėdos „Atlanto“ treneriu. 2010 m. gruodžio pabaigoje persikėlė į Norvegiją, treniruoti šios šalies Fosnavagaro „Bergsoy“ ekipos.
2018 m. spalį išrinktas Klaipėdos apskrities ir miesto futbolo federacijos prezidentu (valdybos pirmininku). Jis buvo vienintelis kandidatas, sulaukęs devynių narių palaikymo. Aštuoni federacijos nariai balsavo prieš jo kandidatūrą.
Lielaucė
Istorija
thumb|left|Senosios Lielaucės bažnyčios griuvėsiai thumb|left|Lielaucės bažnyčios griuvėsiai 1529 m. Lielaucėje jau buvo bažnyčia ir kunigas. Bažnyčiai sugriuvus 1567 m. vasario 28 d. tuometiniam miestelio savininkui fon der Rekei išduotas leidimas naujos bažnyčios statybai. Bažnyčia atidaryta 1570 m. gruodžio 26 d. ir aptarnavo Lielaucės, Vecaucės ir Jaunaucės parapijas. Tuo metu pastatytas ir pastoriaus namas. Apie 1637 m. bažnyčia remontuota, bet po 30 metų vis tiek sugriuvo. 1699 m. kapitonas Vildemanis hercogo paliepimu pastatė naują bažnyčią su šalmo pavidalo bokštu, kuriame buvo trys varpai. 1730 m. ir šiai bažnyčiai sugriuvus po ketverių metų statybos 1748 m. pastatyta mūrinė bažnyčia su iš dalies mediniu bokštu. Nepatikimai pastatytas bokštas 1839 m. griuvo. Pati bažnyčia remontuota 1804 m., o 1848 m. pilnai atnaujinta. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčią susprogdino rusų artilerija, likę tik jos griuvėsiai.
Lielaucės dvaras žinomas nuo 1624 m., kai jį aplankė Kuršo hercogo Gotardo Ketlerio sūnus Frydrichas Ketleris su visais patarėjais ir ministrais. Lielaucės pilis ant Lielaucės ežero kranto pastatyta XIX a. pradžioje. Po 1900 m. gaisro pilies interjeras atnaujintas. 1922 m. dvaras nusavintas ir perduotas Latvijos universiteto Žemės ūkio fakultetui. Vienoje pilies dalyje iki 2009 m. veikė Lielaucės pagrindinė mokykla.
Dagutėliai
Dagutėliai, Didieji Dagutėliai (, nuo 1938 m. Streuhöfen) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 10 km į pietryčius nuo Pilkalnio, 11 km į šiaurės rytus nuo Stalupėnų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|250px|Dagutėlių kaimo bendruomenė 1931 m. Kaimas minimas 1625 m. kaip atskirta dalis didesnio, senesnio, išsibarsčiusio Elenntfließ kaimo prie Briedupės. Kaimo pavadinimas – pavardinės kilmės. Per Didįjį marą beveik išnyko: 1719 m. iš 23 sodybų tik 2 buvo gyvenamos. 1734 m. kaime gyveno 53 žmonės, iš 6 šeimų 4 buvo lietuviškai kalbančios (Banckuns, Naujocks, Buttckereitis, Maskohlus). 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 10 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su 65 gyventojais.
Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Užpjaunių seniūnijai, 1723-65 m. – Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1765–1818 – Būdvaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Varnininkų valsčiui. Tikintieji iki 1863 m. priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai, vėliau – naujai įkurtai Varnininkų parapijai. Kaime buvo mokykla, kaimo šiauriniu pakraščiu tekėjo Briedupė, pietiniu – Rausvė ir Liepona. Po Antrojo pasaulinio karo kaimas išnyko. Nuo 2008 m. šiaurinė buvusio kaimo dalis priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei, pietinė – Nesterovo rajono Prigorodnojės kaimo gyvenvietei.
Jonava (Turmantas)
Jonava – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Kimbartiškės.
Muzikos menas ir praktika (knyga)
Aprašymas
Įžangoje kalbama apie muzikos metodikos principus, patariama pradėti nuo lengvesnių ir pereiti prie sunkesnių dalykų.
Ši knyga skirta ir choriniam giedojimui. Vadovėlyje apibūdinamas lygusis (cantus planus), daugiabalsis ir grigališkasis, kietasis (cantus durus) bei švelnusis (cantus mollis) giedojimas. „Muzikos menas ir praktika” buvo išleista pakartotinai 1669 m., 1693 m. – pasirodė lietuviškas knygos vertimas, taip pat knyga išleista 1977 m.
Neorenesansas
Neorenesansas (, Neurenaissance) - istorizmo kryptis XIX a. Daug formų perimta iš italų arba vokiškojo (šiaurės) renesanso XVI a. Paveikė Europos architektūrą ypač 1870-1890 m. Vėliau išstumtas neobaroko.
Sport Dili e Benfica
mini|2017 m. komanda „Asociação Sport Dili e Benfica“ arba „Sport Dili e Benfica, o trumpiau „Benfica Dili“ – Rytų Timoro futbolo klubas iš Dilio.
Neorenesansas
Neorenesanso stiliaus bažnyčios Lietuvoje
thumb|Aukštosios Panemunės bažnyčia
Kampiškių II apylinkė
Kampiškių II apylinkė (arba Kampiškio apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Aukštosios Panemunės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Viršužiglio apylinkės.
Peruvinė lapė
Peruvinė lapė arba Sečuros lapė  – šuninių šeimos plėšrusis žinduolis, paplitęs Pietų Amerikoje, Ramiojo vandenyno pakrante besidriekiančioje Sečuros dykumoje (Peru ir Ekvadore).
Kūnas 50–78 cm ilgio (bei 27–34 cm ilgio uodega), sveria 2,6–4,2 kg. Kailis pilkas, žemyn pereina į smėlinę, balkšvą. Ant kojų, ausų ir aplink akis – rausvos dėmės. Snukis tamsiai pilkas.
Gyvena pakrančių smėlynuose, sausringuose miškuose, nuo vandenyno iki vakarinių Andų šlaitų.
Peruvinės lapės veiklios daugiausia naktimis, laikosi pavieniui. Gyvūnas visaėdis, maitinasi graužikais, paukščiais, driežais, vabzdžiais, vaisiais, kiaušiniais, dvėseliena. Prie gyvenviečių medžioja vištas. Gali ilgai apsieiti be vandens.
CA Youssoufia Berrechid
Berešido „Jusufijos“ klubas, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Club Athletic Youssoufia Berrechid, o trumpai tiesiog CA Youssoufia Berrechid bei Yousoufia Berrechid – profesionalus futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje Maroko lygoje. Klubas įsikūręs Berešido mieste. Klubo spalvinė gama – žalia ir juoda.
Istorija
Klubas įkurtas 1927 m. Rungtyniavo aukščiausioje lygoje – Botola.
Emblema
Vaizdas:Youssoufia Berrechid old logo.png|Senoji emblema Vaizdas:Youssoufia Berrechid logo.png|Dabartinė emblema </gallerY>
Vytautas Čėsna (1922)
Vytautas Čėsna (1922 m. vasario 11 d. Bardauskų kaime, Vilkaviškio apsk. – 1945 m. balandžio 29 d. Vokietijoje) – Lietuvos poetas.
Biografija
Mokėsi Bardauskų pradinėje mokykloje ir Vilkaviškio gimnazijoje, patarojoje tuo metu savo kūrybinę veiklą pradėjo poetai Kazys Bradūnas ir Julija Švabaitė. V.Čėsna buvo aktyvus Ateitininkų organizacijos narys, savo eilėraščius spausdino katalikiškos krypties moksleivių žurnale „Ateities spinduliai“. 1940 m. jo kūrybą Bernardas Brazdžionis įtraukė į perspektyvių jaunųjų Lietuvos poetų antologiją „Pirmieji žingsniai“. Raudonajai armijai užėmus šalį, buvo trumpam suimtas. Poezijos kūrinius spausdino ir nacių okupacijos metais.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, traukėsi į Vakarus. Prie Stolpo vokiečių buvo priverstas kasti apkasus. Vėliau bėglius pavijo Raudonoji armija ir Vyt.Čėsna buvo mobilizuotas į ją. Žuvo maždaug 80 km į vakarus nuo Noibrandenburgo, palaidojimo vieta nežinoma.
Vytauto Čėsnos kūrybinis palikimas išblaškytas. Dalį iš giminių ir spaudos surinko rašytojas Justinas Sajauskas, dalis eilėraščių pateko pas Joną Juškaitį. Poetinių kūrinių rinktinę ruošiamasi paskelbti.
Luaras
Luaras  – upė vakarų Prancūzijoje; Sarto kairysis intakas (Luaros baseinas). Prasideda Ero ir Luaros departamente, Ilijė-Kombrė apylinkėse. Teka pietvakarių kryptimi Luaros ir Šero, Sarto bei Meno ir Luaros departamentais. Įteka į Sartą netoli jo žiočių, į šiaurę nuo Anžero.
Pagrindinis intakas – Brajė (dešinysis). Miestai prie Luaro: Šatodenas, Vandomas, Montuaras prie Luaro, Šato di Luaras, La Flešas.
Geinsboras
Geinsboras  – miestas rytų Anglijoje, JK. Vakarų Lindsio rajono administracinis centras.
Istorija
Geinsboras buvo viena iš kelių anglosaksų Mersijos sostinių. Vėliau miestą ir jo apylinkes valdė danai. Geinsboro pilyje gyveno ir valdė Danijos ir Anglijos karalius Svenas.
1087 m. Paskutiniojo teismo knygoje minima, kad Geinsbore gyveno apie 80 gyventojų, kurių dauguma buvo skandinavai. 1204 m. karaliaus Jono įsakymu miesteliui suteiktos turgaus teisės. XV a. pabaigoje miestelyje atidarytas dvaras, kuris išliko iki šių dienų.
Antrojo pasaulinio karo metu Geinsboras kelis sykius bombarduotos Nacistinės Vokietijos bombonešių.
1959 m. BP paskelbė atradusi naftos telkinį Geinsboro teritorijoje.
Geografija
Per miestą teka Trentas.
Thesan
thumb|200px|Etruskų veidrodis, vaizduojantis deivę Thesan (III a. pr. m. e.)
Thesan – aušros deivė etruskų mitologijoje. Atitinka graikų Eos ir romėnų Aurorą.
Aptikti trys etruskų veidrodžiai, kuriuose įrašytas Thesan vardas, deivė minima ir etruskų Liber Linteus tekste, surašytame lino rietime, į kurį buvo suvyniota Zagrebo mumija. Pasak šio teksto, deivei Thesan aukota drauge su saulės dievu Usilu. Etrūrijoje susiklostė šios deivės kultas, svarbūs Thesan kulto centrai buvo Cerė ir jos Pirgų uostas. Atliekant archeologinius kasinėjimus, čia aptiktas „aušros antefiksų“ rinkinys.
Thesan vaizduota kaip jauna patraukli moteris, drauge su ja buvo vaizduojamos kitos etruskų dievybės, kaip antai dievai Tinia ir Nefunsas, deivė Menrva, saulės dievas Usilas.
Klišėniškė
Klišėniškė – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Tilžės.
Mergelės bokštas
Mergelės bokštas stūkso Baku senamiestyje, Azerbaidžane. Pastatytas VIII–VII a. pr. m. e. Kartu su Širvanšachų rūmais (statytais XV a.) sudaro istorinių paminklų ansamblį, kuris 2001 m. buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Pagal mokslinius šaltinius, Mergelės bokštas yra Irano ir Azerbaidžano zoroastrizmo ir iki islamo architektūros pavyzdys. Tai patvirtina archeologiniai ir architektūriniai įrodymai, kad bokštas yra zoroastrizmo ugnies šventykla, turinti septynis išėjimus ant stogo. Septyni lygiai simbolizuoja septyneriopą dangų zoroastrų mitologijoje.
Sagamihara
Sagamihara – miestas Japonijoje, Kanagavos prefektūroje, Honšiū salos centrinėje dalyje, į pietvakarius nuo Tokijo. Trečias miestas pagal dydį Kanagavos prefektūroje po Jokohamos ir Kavasakio. 2016 m. gyveno apie 722 tūkst. žmonių, teritorija užėmė 328,66 km² plotą.
Sagamihara – išvystytos pramonės miestas, atominės energetikos tyrimų centras. Turistų traukos objektai – Sagamio ežeras, Prefektūros parkas, Jogeno šventykla (妙現寺), pastatyta 1598 m.
Lietuvos ir Pietų Sudano santykiai
Lietuvos ir Pietų Sudano santykiai — dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Pietų Sudano.
Nors formalūs dvišaliai santykiai su Pietų Sudanu neužmegzti, Seime veikia Tarpparlamentinių ryšių su Rytų Afrikos valstybėmis (Kenija, Ruanda, Tanzanija, Uganda, Burundžiu ir Pietų Sudanu) grupė (dabartinis pirmininkas – Gintautas Paluckas (LSDP).
Pietų Sudanas nepriklausomybę paskelbė 2011 m. liepos 9 d. Šalies nepriklausomybę tų pačių metų rugsėjo 14 d. pripažino Lietuva, tapdama 113-a tai padariusia valstybe.
Lietuvoje 2023 m. pradžioje gyveno 7 Pietų Sudano piliečiai.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės.
Santykių istorija
2013 m. sausio mėn., praėjus mažiau nei pusmečiui po Pietų Sudano nepriklausomybės paskelbimo, Lietuvos vyriausybė pritarė sprendimui užmegzti santykius su su Pietų Sudanu. Nepaisant to 2023 m. gegužės duomenimis, Lietuva ir Pietų Sudanas išlieka neužmezgę dvišalių santykių.
Pietų Sudane dirbo tarptautinės misijos „Gydytojai be sienų“ dalyvis logistas Andrius Slavuckis.
2022 m. sausio 28-31 d. JT Žmogaus teisių visuotinės periodinės peržiūros darbo grupės 40-oje sesijoje Ženevoje (Šveicarijoje) Lietuva pateikė rekomendacijas Pietų Sudanui žmogaus teisių srityje. Lietuvos rekomendacijos: įgyvendinti Taikos atkūrimo sutarties nuostatas užtikrinant, kad būtų savalaikiai išnagrinėti visi įtarimai dėl šiukščių žmogaus teisių ir tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimų, nustatyti mirties bausmės vykdymo moratoriumą, siekiant mirties bausmės panaikinimo, plėtoti ir įgyvendinti tikslines programas ir iniciatyvas, užkirsiančias kelią žmogaus teisių gynėjų, žurnalistų ir žiniasklaidos darbuotojų savavališkiems sulaikymams, priekabiavimui, priverstiniams dingimams ir žudymams.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Pietų Sudano siekė 24 tūkst. eurų, o importuojamų produktų iš Pietų Sudano nebuvo.
Sartas (upė)
Sartas  – upė Prancūzijos šiaurės vakarinėje dalyje. Sartas – viena iš Meno upę sudarančių upių (Luaros baseinas). Prasideda Orno departamente, Mulin la Maršo apylinkėse. Vingiuoja pietų, pietvakarių kryptimi per Sarto bei Meno ir Luaros departamentus. Ties šiauriniu Anžero pakraščiu susilieja su Majenu ir sudaro Luaros intaką – Meną. Laivuojama žemiau Le Mano miesto.
Pagrindiniai intakai:
Prie Sarto įsikūrę miestai: Alansonas, Frenė prie Sarto, Le Manas, Sablė prie Sarto, Anžeras.
Papilės Simono Daukanto gimnazija
Akmenės rajono Papilės Simono Daukanto gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Papilėje (Akmenės rajono savivaldybė), Nepriklausomybės g. 62, vykdanti vidurinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190449063. Steigėjas Akmenės rajono savivaldybės taryba.
Filialas – Akmenės rajono Papilės Simono Daukanto gimnazijos Klaišių pradinio ugdymo skyrius.
Simono Daukanto gimnazijos aptarnaujama teritorija – Papilės miestelis ir kaimai: Barvydžiai, Biliūniškės, Baubliai, Čiuiniai, Daubiškiai, Draginiai, Dumbriai, Eglesiai, Griežiai, Gamėnai, Gumbakiai, Rimšiai, Latveliai, Kalniškiai, Kinkiai, Klaišiai, Šaltiškiai, Šiliškiai, Vegeriai, Vienrankiai. Mokslą tęsti atvyksta moksleiviai iš Kairiškių ir Šiaudinės kaimų.
Pradinė mokykla
Papilėje parapijinė mokykla įkurta 1804 m. Tais metais mokykloje mokėsi 26 mokiniai: 11 berniukų ir 15 mergaičių. 1867 m. mokykla pertvarkyta į valdinę pradinę mokyklą. Uždraudus lietuvišką raštą, joje buvo mokoma rusų kalba, tik viena pamoka skirta lietuvių kalbai. Visi mokytojai buvo rusai. Atgavus lietuvišką raštą Papilėje buvo atskiros mergaičių ir berniukų mokyklos.
XX a. pirmojoje pusėje pradinė mokykla neturėjo pastovaus pastato, buvo kilnojama iš vieno privataus asmens namo į kitą. Ji buvo Kratavičiaus name (netoli pieninės), Kelpšienės name Ventos gatvėje, Vaičiulio name. Dalis mokinių mokėsi valsčiaus pastate, kuris buvo greta dabartinės mokyklos. 1909–1911 m. mokykloje mokytojavo būsimoji žymi tautodailininkė Mikalina Glemžaitė, kurios keletas albumų apie lietuvių tautinius drabužius yra saugomi mokyklos muziejuje.
Kai mokiniai nebetilpo išsibarsčiusiose mokyklos patalpose, valsčiaus taryba nusprendė pradėti statyti naują mokyklos pastatą. Šiauliuose buvo paskelbtas konkursas, kas pigiau suorganizuos mokyklos statybą. Jį laimėjo inžinierius Petraitis. Lėšas mokyklos statybai skyrė Šiaulių apskrities valdyba, o visas statybines medžiagas turėjo suvežti Papilės valsčiaus ūkininkai be jokio užmokesčio. Tai buvo vadinamoji natūrinė prievolė. Papilės viršaitis tuo metu buvo Juozas Daunys.
Manoma, kad mokykla pradėjo veikti 1934 m. Mokykla buvo tipinė šešių skyrių pradžios mokykla. Joje buvo ir vandentiekis bei kanalizacija. Vėliau mokykla pavadinta Simono Daukanto vardu. Mokykloje dirbo mokytojai Žukauskaitė, Maslauskaitė-Rekašienė, Morkūnaitė ir kt. Tikybos pamokas dėstė kunigas kapelionas Pacevičius. Papilės pradžios mokykloje buvo įkurtas ir veikė skautų, angelaičių ir kt. organizacijos.
Progimnazija
1943 m. aktyvesnių mokytojų Balčiūno, Dragūno, Mockaus iniciatyva Papilėje atsirado progimnazija. Jos direktoriumi buvo iš Viekšnių atsikėlęs mokytojas Balčiūnas. Mokytojai: Požarskytė, Šilkas, Dragūnas ir kt. Jie gyveno mokyklos pastate buvusiame bendrabutyje. Mokėsi apie 150 mokinių. Tačiau netrukus mokslas Papilės progimnazijoje ir pradinėje mokykloje buvo nutrauktas. Mokyklos pastatas buvo panaudotas karinei ligoninei.
Vokiečiams pasitraukus pradėta rūpintis progimnazijos bei pradinės mokyklos atkūrimu. Be progimnazijos, atskirai veikė ir pradinė mokykla. Jos vedėjas buvo Jonas Karčiauskas. Progimnazijos mokiniai be pagrindinių mokomųjų dalykų (matematikos, lietuvių kalbos, istorijos) mokėsi rusų kalbos, vokiečių kalbos ir vienoje klasėje – prancūzų. 1945/1946 m. m. dirbo mokytojai Elena Štuopienė, Bronius Štuopis, Bronė Siekytė, Joana Stulpinaitė, Jonas Karčiauskas ir kt.
Progimnazija ne tik tapo mokymosi centru, bet ir užsiėmė auklėjamąja veikla. Buvo organizuojamos sporto šventės, kurios tapo mokyklos tradicija.
Vidurinė mokykla
1948 m. spalio 20 d. pedagogų tarybos posėdyje nutarta įsteigti vidurinę mokyklą. Pirmuoju vidurinės mokyklos direktoriumi buvo Petras Vaišvila. Pradinė mokykla dar veikė atskirai. Jos vedėja – Liuda Kelpšaite. 1951 m. mokykloje mokėsi 460 mokinių. Veikė I–XI klasės. 1951/1952 m. m. išleista I abiturientų laida – 11 abiturientų. Viena jų Bronė Veličkaitė baigė sidabro medaliu. 1958 m. mokytojų G. Putinaitės ir O. Vištakio iniciatyva pradėtas kurti mokyklos muziejus.
1949–1968 m. mokykla vadinosi Papilės vidurine mokykla, 1968 m., minint S. Daukanto 175-ąsias gimimo metines, jai suteiktas Simono Daukanto (1793–1864) vardas. Augo mokinių skaičius, jų buvo virš 400, todėl reikėjo plėsti mokyklos patalpas. 1963–1964 m. pastatytas priestatas – antroji mokyklos dalis. Mokyklą lankė ir tolimesnių kaimų mokiniai, todėl prie mokyklos įsteigtas ir mokinių internatas. Aktyviai veikė Marytės Melnikaitės vardu pavadinta pionierių draugovė, mokinių ir mokytojų komjaunimo organizacijos.
Mokiniai ne tik mokėsi, bet ir po pamokų dažnai talkindavo kolūkiuose. Mokykloje veikė ir vadinamosios gamybinės brigados, reikėjo atlikti gamybinę praktiką. Mokykla turėjo savo bandomąjį sklypą, kuriame mokiniai augino daržoves. Buvo ir mokyklos šiltnamis. Prie mokyklos buvo pastatyta triušių ferma, kuriai vadovavo mokytojas Balys Balkevičius. Už gerą triušių auginimą viena mokinė gavo kelialapį į Visasąjunginę žemės ūkio parodą Maskvoje. Populiarios buvo Paukščių dienos, karnavalinės eisenos per visą miestelį.
Mokyklą garsino įvairūs meno kolektyvai: choras, pučiamųjų orkestras, lėlių teatras. Jiems vadovavo mokytojas A. Rovas. Nors mokyklos patalpos vis augo, tačiau kabinetų nepakako. Todėl dalis kabinetų, biologijos, medžio darbų buvo kitame pastate. Mokyklos kieme buvo nedidelė mokyklos valgyklėlė. Mokyklos dirbtuvėms ilgą laiką vadovavo ir savo gerą patirtą mokiniams perdavė mokytojas, tautodailininkas Valiukas. 1980 m. pastatyta trečioji mokyklos dalis, naujas trijų aukštų pastatas.
1998 m. penkios S. Daukanto vardą turinčios vidurinės mokyklos – Vilniaus, Šiaulių, Kretingos, Lenkimų ir Papilės – pasirašė sutartį integruotai veiklos programai įgyvendinti, suvienyti ir suburti visus mokslinei, pažintinei ir kūrybinei veiklai. 2008 m. prijungta Kairiškių pagrindinė mokykla ir ikimokyklinė įstaiga Papilės vaikų darželis „Kregždutė“, kurie tapo gimnazijos skyriais.
Pažemys (ežeras)
left|120px
Pažemys – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 8 km į vakarus nuo Kaltanėnų, Labanoro-Pabradės miškų apsuptyje. Telkšo tarp Balto šiaurėje, Salaičių pietryčiuose, Indrajų pietvakariuose, bei aplink esančių smulkių Giedrelio, Karatėlės ir Pažemėlio ežerėlių. 0,91 km ilgio (iš šiaurės rytų į pietvakarius), 0,37 km pločio. Altitudė 149,2 m. Krantai miškingi, šiaurėje ir pietryčiuose aukštoki, vakaruose ir rytuose vietomis supelkėję. Į pietus plyti Salaičių pelkė. Iš šiaurės vakarų ir pietvakarių priartėja dirbami laukai. Pietuose ežeran įteka upelis iš Salaičių ežero. Pažemio ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos intako Luknelės baseinui.
Vakaruose prie Pažemio įsikūręs Pažemio kaimas.
Lipniškė (Zarasai)
Lipniškė – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Kimbartiškės.
Amarnos laiškai
thumb|right|220px|Viena iš Amarnos lentelių Amarnos laiškai (Amarnos lentelės) − grupė akadų dantiraščiu užrašytų molio lentelių iš Senovės Egipto Amarnos laikotarpio, rastų Amarnoje. Tai korespondencija tarp faraonų Amenchotepo III, Echnatono ir Egipto vasalų Palestinoje, Sirijoje bei kitų Artimųjų Rytų valstybių valdovų.
Pirmoji Amarnos lentelė rasta 1887 m. vietinei moteriai kasinėjant Amarnos archeologinėje vietovėje. Po to vietinių buvo iškastos kitos lentelės, kurios pasirodė pardavimui senienų turguose. Iš pradžių buvo nesuprasta jų vertė. Wallis Budge iš Britų muziejaus tikėjo jų originalumu ir daugelį nupirko muziejui. Jo spėjimą apie lentelių originalumą patvirtino A. H. Sayce. Kasinėjant vokiečių archeologinei misijai rasta daugiau lentelių senovėje buvusiame pastate, kuris pramintas „faraono raštine“. Dabar yra žinomos 382 lentelės, kurios saugomos Britų muziejuje, Berlyno Egipto muziejaus institucijos (200 vnt), Luvre ir Kairo Egipto muziejuje.
Direktorius
Direktorius – institucijos, įstaigos ar kitokios organizacijos, jos padalinio (departamento) vadovas (pvz., mokyklos direktorius); pareigybė. Direktorius paprastai turi 1 ar kelis pavaduotojus (mokyklose – pvz., bent 1 pavaduotojas ugdymo reikalams ir pan.). Jam pavaldus administracinis aparatas, personalas (pvz., sekretorė, referentas, buhalteris ir kt.).
Verslas
Versle direktorius yra įmonės administracijos vadovas, vadybininkas. Jei įmonėje yra tik 1 direktorius, jis yra įmonės (pvz., UAB) vadovas. Generalinis direktorius vadovauja paprastai vidutinei arba didelei bendrovei. Departamentų (arba atskirų sričių, pvz., pardavimų, finansų, komercijos) direktoriai – atskiroms veiklos sritims bei padaliniams.
Durgapuras
91 % Durgapuro gyventojų – hinduistai, 6 % – musulmonai. Beveik visi gyventojai yra bengalai.
ADR União de Timor
„Associação Desportiva e Recréativa Uniao de Timor“ arba „União de Timor“, o trumpiau „ADR União“ – Rytų Timoro futbolo klubas iš Dilio.
Svenas I Šakiabarzdis
Svenas I Šakiabarzdis (,, Sveinn Haraldsson tjúguskegg, apie 960 m. – 1014 m. vasario 3 d. Geinsboras, Anglija) – 1013–1014 m. Anglijos karalius, 985–1014 m. Danijos karalius ir 1000–1014 m. Norvegijos karalius.
Pirmasis danų dinastijos Anglijos karalius.
Santuokos ir vaikai
Svenas I Šakiabarzdis buvo vedęs du kartus.
Pirmoji žmona buvo Gunchilda (mirė 1013 metais). Vaikai: Antroji žmona buvo Sigrid Išdidi, Skogar-Toste duktė. Vaikai:
Kazys Motuza
Kazys Motuza (1928 m. rugsėjo 28 d. Kaune – 2013 m. kovo 26 d.) – choreografas, šokių vadovas, pedagogas, respublikinių ir Kauno dainų ir šokių švenčių baletmeisteris, renginių režisierius.
Biografija
Kazys Motuza gimė 1928 m. rugsėjo 28 d. Kaune, ten baigė vidurinę mokyklą, 1949-1952 m. mokėsi Kūno kultūros institute. Su šokiu K. Motuza susipažino 1948 m., kai pradėjo šokti Kauno profsąjungų kultūros rūmų šokių kolektyve „Suktinis“.
Vos įstojęs į Kauno kūno kultūros institutą ir jau „užkrėstas“ lietuvišku šokiu, jis suburia studentų šokių kolektyvą, ir 1950 m. parengia visus dvylika respublikinės Dainų šventės repertuaro šokių. Instituto šokėjai dalyvavo pirmoje pokario metų Dainų šventės Šokių dienoje.
1952 m. K. Motuza kviečiamas vadovauti Verslinės kooperacijos tarybos Kauno klubo šokių kolektyvui, ir su kolektyvu dirbo iki organizacijos likvidavimo, 1961 m. Nuo 1958 m. 35 metus Kazys Motuza buvo Lietuvos žemės ūkio akademijos tautinių šokių ansamblio „Sėja“ meno vadovas, vadovo įkurtas tautinių šokių festivalis „Draugystės puokštė“ tarp Baltijos šalių žemės ūkio universitetų gyvas iki šiol.
Kidy Tour
„Kidy Tour“ – tarptautinis poilsinių kelionių organizatorius. Įmonės būstinė įsikūrusi Vilniuje.
Bendrovė „Kidy Tour“, veikianti Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje ir Rusijoje, priklauso didžiausiai aviacijos verslo įmonių grupei Rytų Europoje „Avia Solutions Group“, kurios akcijos listinguojamos Varšuvos vertybinių popierių biržoje.
„Kidy Tour“ organizuoja šeimos keliones į Antaliją (Turkija) ir Hurgadą (Egiptas). Bendrovės keliones galima užsisakyti daugiau kaip 350 kelionių agentūrų Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje ir Rusijoje.
Istorija
„Kidy Tour“ buvo įkurta 2015 m. ir nuo 2016 m. kovo pradėjo veikti Lietuvoje. Įmonė priklauso „Avia Solutions Group“ – Varšuvos vertybinių popierių biržoje (WSE) listinguojamai aviacijos verslo įmonių grupei. . Nuo „Kidy Tour“ veiklos pradžios, įmonė vykdo skrydžius „Airbus A320“ lėktuvais. 2016 m. „Avia Solutions Group“ įsigijo kelionių organizatoriaus „GoAdventure“ 100 proc. akcijų ir Estijos bendrovė veiklą tęsia su „KIDY Tour“ prekiniu ženklu. 2017 m. birželio mėnesį „Kidy Tour“ pradėjo veiklą Rusijoje, o rugsėjo mėnesį – Latvijoje.
Kazys Motuza
Biografija
Kazys Motuza visą visą laiką gyveno šokiu, kasdien kaupė žinias, lankė respublikinius ir sąjunginius seminarus, praktiškas darbas, bei intensyvi saviruoša iškėlė jį į pirmaujančius respublikos liaudies choreografijos vadovų gretas.
Didelę dalį savo gyvenimo K.Motuza paskyrė Dainų švenčių šokiams, sukūrė virš trijų dešimčių šokių ir kompozicijų. Jo fantazijai aikštėje buvo pavaldūs šimtai, tūkstančiai šokėjų. Neatsitiktinai nuo 1955 m. jis skiriamas respublikinių dainų švenčių baletmeisteriu arba vyriausiuoju baletmeisteriu, be Kazio Motuzos neapsieidavo nė viena Kauno dainų ir šokių šventė.
2009 m. Kazys Motuza buvo apdovanotas Kauno miesto Santakos garbės ženklu, o 2012 m. – Kauno miesto burmistro Jono Vileišio medaliu. Iki paskutinės savo gyvenimo dienos Kazys Motuza liko ištikimas meilei tautiniam šokiui – jis vadovavo Kauno kultūros centro vyresnio amžiaus žmonių liaudiškų šokių kolektyvui „Ainiai“.
Mečpolis
Mečpolis – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Kimbartiškės.
Kampiškių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia
'''Kampiškių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia''' stovėjo Kampiškių kaime, kairiajame Nemuno krante. Statant Kauno HE buvo išardyta, o vieta užlieta Kauno marių.
Istorija
Pastatyta XVIII a. 2-ojoje pusėje. Nuo 1782 m. ji priklausė Rumšiškių parapijai. XIX a. aptarnaudavo daugiausia Aukštosios Panemunės kunigai. Kampiškių parapija įkurta 1909 m. Jai priklausė 8 kaimai. Pirmasis klebonas, klebonavęs čia 1909–1938 m., buvo Juozas Bridžius. Po jo mirties, 1938–1941 m. Kampiškėse klebonavo Leonas Klimas. 1938 m. parapija apjungė 1401 parapijietį, priklausė Garliavos dekanatui.
1956–1959 m. Kampiškes užliejus Kauno marioms parapija perkelta į Šlienavą, pati bažnyčia nugriauta, o iš jos rąstų pastatyta Šlienavos Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia ir Viršužiglio kultūros namai. Vėliau, 1990–1995 m. Kampiškių bažnyčią atmenant pastatyta Viršužiglio Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo koplyčia.
Bayraktar TB2
Bayraktar TB2 – Turkijoje gaminamas vidutinio nuotolio daugkartinio panaudojimo dronas, valdomas nuotoliniu būdu arba autonomiškai.
Didžiausias kilimo svoris 650 kg, o sparnų ilgis – 12 metrų. Maksimalus skrydžio aukštis – 6750 metrų, o veikimo nuotolis – 150 km nuo valdymo stoties. Drono kreiserinis greitis yra 130 km/h, o maksimalus – 220 km/h. „Bayraktar TB2“ varomas vienu 100 AG galios „Rotax 912“ varikliu. Pagrindinė drono ginkluotė – 37,5 kg sveriančios tolimojo nuotolio prieštankinės „oras – žemė“ klasės raketos UMTAS ATGM bei 22,5 kg sveriančios MAM-L (Mini Akıllı Mühimmat, angl. Smart Micro Munition) lazeriu nutaikomos didelio tikslumo bombos.
Nors „Bayraktar“ turkų kalba reiškia „vėliavnešys“, orlaivis pavadintas jį sukūrusio inžinieriaus pavarde.
Bayraktar sėkmė kartais laikoma nepaaiškinama. Jų greitis ir manevringumas – tik kaip Pirmojo pasaulinio karo lėktuvų, „moliniai balandžiai“, kaip juos kai kada žiniasklaida vadina. Šiuolaikinės priešlėktuvinės gynybos sistemos ar naikintuvai teoriškai turėtų tokius priešininkus numušti be jokio vargo. Vietoj to, "Bayraktar" neretai atakuoja ir sunaikina būtent šiuos jiems naikinti skirtus priešlėktuvinius ginklus. Nesant ore neginčijamos persvaros, naikintuvai irgi negali labai jau sėkmingai jų medžioti.
Šie dronai intensyviai buvo naudojami Ukrainos kariuomenės 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą metu. miniatiūra|Bayraktar TB2 operatoriai ir potencialūs pirkėjai, 2022 m. pab. 2022 m. gegužės 19–21 d. Andrius Tapinas suorganizavo paramos akciją, kuriuos metu Lietuvos piliečiai surinko virš 5 milijonų eurų įsigyti Bayraktar TB2 Ukrainos gynėjams. Ukrainoje naudojami Bayraktar dronai nėra pašalpa — jie perkami už rinkos kainą.
Kęstutis Palikša
Kęstutis Palikša (g. 1984 m. gegužės 10 d.) – Lietuvos kunigas, Vilniaus arkivyskupijos kancleris.
Biografija
2009 m. vasario 7 d. įšventintas į kunigus.
2014–2021 m. Marijampolė dėstė grigališkojo choralo savaites.
2015 m. birželio 10 d. paskirtas Vilniaus arkivyskupijos kurijos kancleriu iki tol ėjęs Arkikatedros vikaro pareigas. Nuo šiol šis dvasininkas tarnaus ir šios parapijos rezidentu. Kunigas pakeitė iki tol Vilniaus arkivyskupijos kurijos sekretoriato vadovą bei kanclerio pareigas dirbusį monsinjorą Kęstutis Latoža, kuris buvo atleistas.
Danija 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Danijos sportininkai dalyvavo 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Vankuveryje, Kanada.
Pietų Vietnamas
Istorija
Iki II pasaulinio karo pietinė Vietnamo dalis pateko į Prancūzijos Indokinijos administruojamą Kochinchiną. Valdant prancūzams, Kochinchinoje klestėjo kaučiuko pramonė, susidarė gausesnis vietinės inteligentijos sluoksnis, nei kitur Indokinijoje. Per II pasaulinį karą Indokinija liko Viši Prancūzijos žinioje, o 1940 m. buvo užimta japonų.
1945 m. Hujėje rezidavęs Vietnamo imperatorius Baodai paskelbė Vietnamo nepriklausomybę. Atsitraukus Japonijos armijai, imperatorius atsisakė sosto, o Vietmino vadas Hošiminas Hanojuje paskelbė Vietnamo Demokratinę Respubliką. Rugpjūčio revoliucijos metu socialistinės vietnamiečių pajėgos užėmė visą šalį ir privertė pasitraukti japonus bei prancūzų kolonistus. 1945–1946 m. jungtinės britų ir prancūzų pajėgos užėmė pietinę Vietnamo dalį ir atstūmė Vietmino pajėgas iki 16 ° šiaurės platumos lygiagretės. Kilo Pirmasis Indokinijos karas tarp Prancūzijos ir Vietmino – jo pasekmė buvo tai, kad šalis faktiškai padalinta į komunistų valdytą Šiaurės Vietnamą ir Vakarų valstybių sąjungininkę Vietnamo Valstybę (Pietų Vietnamą). 1954 m. Ženevos konferencijos metu nustatyta riba tarp Šiaurės ir Pietų Vietnamo, paskelbta šalies nepriklausomybė, apsikeista kaliniais ir įkaitais.
Ngo Din Diemas suorganizavo referendumą, kuriuo panaikino Baodai monarchiją ir pasiskelbė prezidentu. 1956 m. iš šalies pasitraukė paskutiniai prancūzų daliniai, o jos saugumu ėmė rūpintis amerikiečiai. Nors šalyje buvo paskelbta žemės reforma, kurios metu turėjo būti sumažintos plantacijos ir žemės padalintos bežemiams (taip siekta sumažinti valstiečių norą solidarizuotis su komunistais), tačiau Diemas, remiamas stambių žemvaldžių, faktiškai reformos nevykdė.
Vietkongo pajėgos palaipsniui skverbėsi į šalį, o toliau nuo Saigono nutolusiose teritorijose Pietų Vietnamo valdžia faktiškai neturėjo įtakos. 1961 m. Pentagono ataskaitoje skelbta, jog Vietkongas jau supa Saigoną, o Diemas nesistengia sušvelninti liaudies gyvenimo sąlygų. 1963 m. Pietų Vietname kilo politinė krizė, kai katalikų mažumai priklausęs Diemas represavo daugumos šalies gyventojų budistų teisę kelti vėliavas Gautamos gimimo dienos proga. Po kilusių neramumų Pietų Vietnamo kariuomenės generolas Duong Van Minas surengė perversmą ir nukovė Diemą. Šalyje chaosas tęsėsi toliau, valdžią užėmė karinė chunta, kurią bandė nuversti kiti šalies kariuomenės vadai.
Po 1964 m. Tonkino įlankos incidento, prie Pietų Vietnamo sutelktos gausios JAV pajėgos, o 1968 m. Vietnamo karas peraugo į tiesiogines kovas, kai Vietkongo sukilėliai daugelyje Pietų Vietnamo miestų pradėjo kelti riaušes ir neramumus. JAV tiesiogiai įsitraukė į karo veiksmus. Nepaisant kelių sėkmingų kontraatakų, Šiaurės Vietnamo pajėgos užėmė vis daugiau šalies teritorijos ir 1975 m. balandį jau valdė 3/5 šalies. JAV valdžia atsisakė teikti tolesnę paramą Ngujenui Van Thieu, šis dar bandė derėtis dėl taikos su Šiaurės Vietnamu, bet šis 1975 m. balandžio 30 d. užėmė Saigoną ir faktiškai nutraukė Pietų Vietnamo egzistenciją. JAV paskubomis evakavo savo ir Pietų Vietnamo pareigūnus. 1975 m. provizinė revoliucinė Pietų Vietnamo vyriausybė 1976 m. liepos 2 d. susijungė su Vietnamo Demokratine Respublika, ir sudaryta ligšiol gyvuojanti Vietnamo Socialistinė Respublika.
Geografija
Pietų Vietnamas buvo padalintas į 44 provincijas. Svarbiausi miestai buvo Saigonas, Hujė, Hojanas, Kuinionas, Niačangas, Dalatas, Bienhoa, Longsiuenas, Kantas, Bienčė. Pietų Vietnamui priklausė Paraselio bei Spratlio salos, bet 1974 m. jas užėmė Kinija.
Gyventojai
1968 m. Pietų Vietname gyveno >16 mln. gyventojų. Dauguma – vietnamiečiai, taip pat kinų, degarų, prancūzų, khmerų, čamų mažumos. Dauguma gyventojų buvo budistai, ~10 % krikščionys (katalikai). Taip pat buvo kaodai, konfucianizmo, hoahao pasekėjų. Tarp aukštuomenės tebebuvo populiari prancūzų kalba.
Jonas (upė)
Jonas  – upė vidurio Prancūzijoje; Senos kairysis intakas. Prasideda Morvano aukštumose, Nievro departamente. Teka į šiaurės vakarus Nievro, Jono bei Senos ir Marnos departamentais. Įteka į Seną ties Montro.
Pagrindiniai intakai – Sereinas, Armansonas, Vanas (dešinieji).
Upė vandeningiausia būna sausio-vasario mėnesiais, mažiausiai vandeninga – liepos-rugsėjo laikotarpiu. Miestai prie Jono: Klamsi, Oseras, Žuanji, Sansas, Montro.
Marián Šmatlák
Marianas Šmatlakas (Marián Šmatlák; g. 2003 m. gegužės 23 d.) – futbolininkas iš Slovakijos, atakuojančio plano saugas.
Kitados žaidė Slovakijos jaunimo rinktinėse.
Karjera
Futbolininko karjerą pradėjo Slovakijoje. Nuo 2020 m. rungtyniavo FC ViOn Zlaté Moravce klube.
2021 m. perėjo į FK Pohronie, kuris rungtyniavo 2021–2022 m. Slovakijos Pirmoje lygoje (aukščiausias divizionas). Stipriausioje šalies lygoje tarp dvylikos dalyvių liko paskutinėje vietoje.
2023 m. sezonas
2023 m. buvo paskelbta, kad tapo „Riterių“ klubo nariu.
A lygoje debiutavo 2023 m. kovo 3 d. rungtynėse prieš FA Šiauliai.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Maurice Denis
thumb|right|200px| Morisas Deni, 1903 m., [[litografija, aut. Odilonas Redonas]] Morisas Deni (, − ) – Prancūzijos tapytojas, grafikas, dekoratorius, dizaineris, meno teoretikas, XIX a. pb. Paryžiaus nabių grupės narys.