cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Z notacija
Naudojimas ir notacija
Z notacija naudoja daug ne ASCII simbolių, todėl kalbos aprašyme rekomenduojama, kaip juos užrašyti ASCII ir LaTeX (TeX). Taip pat nemokamai galima parsisiųsti Z ttf šriftą.
Standartai
ISO baigė Z standartizaciją 2002 metais. Šis standartas gali būti įsigytas tiesiai iš ISO.
Smiltlendrė
Smiltlendrė (Ammophila) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas kilęs iš graikų k. žodžių ammos – smėlis ir philos – mėgstantis; augalas auga smėlyje. Žinomos dvi rūšys.
thumb|left|260px|Pajūrinė smiltlendrė, auga pajūrio kopose
Martinonis
Martinonis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Rakovičė (reikšmės)
Rakoviče vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Mindaugas Bagužis
Mindaugas Bagužis (g. 1983 m. balandžio 10 d. Plungėje) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas.
Gyvenimo filosofija
Gyvenimo filosofija – XIX a. pabaigos – XX a. pradžios iracionalistinė filosofijos kryptis, kuri žmogų, intuiciją ir asmeninius išgyvenimus laikė vienintele ir nepakartojama vertybe. Ji kilo kaip atsakas į Hėgelio filosofiją. Jos pradininku laikytinas S. Kirkegoras. Pagrindiniai atstovai – V. Diltėjus, Friedrich Nietzsche, O. Špengleris ir A. Šopenhaueris.
Mindaugas Bagužis
Biografija
Žaidė įvairiuose Lietuvos klubuose (FBK Kaunas, FK Šilutė, FK Kruoja Pakruojis). Buvo išvykęs į Latviją bei Estiją.
Nuo 2016 m. atstovavo FK Palanga ekipą.
2019 m. vasarą žaidėjas paliko FK Palanga.
Yves Klein
Biografija
Ivas Kleinas gimė 1928 m. balandžio 28 d. Nicoje. Jo tėvai Fred Klein ir Marie Raymond buvo menininkais ir menkai rūpinosi jo priežiūra. Daugiausia I. Kleinu rūpinosi bevaikė teta. I Kleinas mokėsi nestropiai, 1946 m. neišlaikė bakalaurato egzamino ir niekuomet nebuvo baigęs formalių mokslų, nors vėliau bandė sau priskirti išsilavinimą. 1947 m. jis gyveno Nicoje ir turėjo knygų krautuvėlę tose pat patalpose su tetos elektrinių prietaisų parduotuve. Laisvalaikio dziudo užsiėmimuose I. Kleinas susipažino su būsimu avangardiniu menininku Armand Fernandez. Susidomėjo rozenkreicerių mistika, kuri pasitarnavo įkvėpimo šaltiniu daugeliui vėlesnių I. Kleino kūrinių. Susipažinęs su dainininku Claude Pascal I. Kleinas bandė kurti vienanatę muziką (pirmasis kūrinys − Symphonie monoton-silence). Pradėjo tapyti, 1949 m. sukūrė pirmuosius savo monochromatinius paveikslus. 1950 m. lankėsi Anglijoje, 1951 m. − Ispanijoje, kur pradėjo mokyti kitus dziudo. 1952 m. I. Kleinas mokėsi japonų kalbos ir po to keliavo į Japoniją, kur mokėsi prestižiškiausioje dziudo mokykloje − Kodokan institute Tokijuje. Tuo metu pradėjo naudoti stimuliatorius, kaip amfetaminas, kas vėliau tikriausiai lėmė charakterio nepastovumą ir jo nesugebėjimą užmigti, bei, tikriausiai, ankstyvą mirtį. Dziudo sporte I. Kleinas pasiekė 4 dano „juodojo diržo“ rangą, kurio tuo metu neturėjo nei vienas europietis.
1954 m. I. Kleinas grįžo Į Prancūziją ir bandė užimti vietą Prancūzijos dziudo sporte, tačiau prancūzų dziudo federacija jo nepriėmė į narius, ignoravo Japonijoje įgytus rangus ir neprileido prie vykstančių varžybų, nepaisant, kad I Kleinas tais metais publikavo dziudo vadovėlį „Dziudo pagrindai“. I. Kleinas išvyko į Madridą, kur pradėjo labiau užsiimti menu ir paruošė neegzistuojančių paveikslų monochromatinių reprodukcijų knygutę. 1955 m. I. Kleinas apsistojo Paryžiuje, kur Club des Solitaires salone įvyko pirmoji jo monochromatinių kūrinių personalinė paroda. Ji atkreipė kritiko Pierre Restany dėmesį, kuris paruošė I. Kleino kūrinių katalogą sekančiai parodai. Pradedanti Paryžiaus meno dilerė Iris Clert rėmė I. Kleiną ir jos galerija tapo menininko dažnų pasirodymų vieta. 1958 m. paroda Le Vide (Tuštuma) sukėlė skandalą Paryžiuje − atidarymo dieną ties jos įėjimu stovėjo Prancūzijos respublikos Garbės sargybos kariai su pilna uniforma, tačiau viduje publika rado tuščią baltą patalpą, kurios tuštuma sudarė meno kūrinį.
thumb|left|180px|1962 m. I. Kleino tapinys „IKB 191“, vaizduojantis mėgstamą menininko spalvą. Prancūzijoje I. Kleinas buvo pramintas „Ivu monochromatiniu“.
Garsas apie I Kleiną pradėjo sklisti po Europą, jam buvo patikėta sukurti dekoracijas naujai pastatytos Gelzenkircheno operos fojė. Kartu su Pierre Restany I. Kleinas tapo „naujojo realizmo“ judėjimo vedliais. I. Kleinas dirbo labai produktyviai, pagal jo kūrinių katalogą − sukūrė 1077 kūrinius tarp 1956 ir 1962 m. Tuo metu I. Kleino charakteris vis labiau tapo sunkiau suvaldomu, draugai jį vertino kaip aikštingą vaiką. Garsas apie menininką toliau augo. 1961 m. įvyko didelė retrospektyvinė paroda Langės namo muziejuje Krėfelde. Įvyko pasirodymas Leo Castelli galerijoje Niujorke, kuris patyrė fiasko. JAV menininkai jo kūrybą atmetė, nei vienas jo kūrinys nebuvo parduotas, o Markas Rotko jį susitikęs pabrėžtinai nusisuko netaręs nei žodžio. I. Kleinas atradinėjo naujus meno išraiškos būdus, pavyzdžiui, pasirodymų metu nuogos merginos išsidažydavo dažais ir po to I. Kleino nurodymais darydavo atspaudus kūnu ant popieriaus ar drobės paviršiaus. Šie kūriniai buvo vadinami „antropometrijomis“. Kita I. Kleino kūrinių grupė vadinama „ugnies paveikslais“, kuriuos menininkas išdegindavo liepsnosvaidžiu.
I. Kleino gyvenimas baigėsi tragiškai. 1961 m. liepą jis leidosi save filmuojamas kuriant taip vadinamas „antropometrijas“ − monochromatinius tapybos kūrinius, sukurtus naudojant nuogą kūną ir skambant jo paties sukurtai vienanatei „Monotoninei simfonijai“. Vėliau filmas, nežinant menininkui, buvo iškarpytas, o muzikos takelis pakeistas visai kitu ir šie kadrai įtraukti į filmą „Šuniškas pasaulis“, kuriame bandoma įvairių kultūrų vaizdais parodyti, kad pasaulis yra degradavęs. I. Kleinas apie tai sužinojo tik 1962 m. gegužę, Kanų kino festivalyje apsilankęs filmo premjeroje. Po trijų dienų menininką ištiko širdies smūgis. Ivas Kleinas mirė 1962 m. birželio 6 d. nuo antrojo širdies smūgio Paryžiuje būdamas 34 metų. Palaidotas La Kol prie Lu (Pajūrio Alpės) kapinėse netoli Nicos. Jis 1962 m. sausį vedė Rotraut Uecker ir po mirties susilaukė sūnaus, tapusio menininku, Yves Amu Klein. I. Kleinas geriausiai žinomas ultramarino spalvos monochromatiniais kūriniais. Tai pat yra sukūręs monochromatinių aukso ir purpuro spalvos kūrinių, skulptūrų. 1960 m. ultramarino spalvą menininkas patentavo „Tarptautinės Kleino mėlynos“ (IKB) pavadinimu (Hex kodas #002FA7, RGB: 0, 47, 167 ). 2012 m. I. Kleino „ugnies paveikslas“ FC1 (Ugnies spalva 1) viešo aukciono metu buvo parduotas už 36,5 mln. JAV dolerių.
Buinai
Buinai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietvakarius nuo Sokolų, apie 11 km į rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 39 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Šlinos upė. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
XIX pasaulio futbolo čempionatas - Atkrintamosios varžybos
XIX pasaulio futbolo čempionato atkrintamųjų varžybų rezultatai.
Algimantas Vitolis Trušys
Biografija
Brolis Raimondas Juozas Trušys. Tėvas buvo matininkas. Vaikystė ir pirmieji mokslo metai prabėgo Pušalote. Gyveno Kuršėnuose, mokėsi Garliavos vidurinėje mokykloje, baigė Pušaloto vidurinę mokyklą. 1955–1961 m. studijavo LSSR dailės institute. Nuo 1961 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, docentas, profesorius, 1965–1974 m. Piešimo katedros vedėjas, vėlau Dailės didaktikos katedros vedėjas. Nuo 1964 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Nuo 2006 m. pensininkas.
Kūryba
Dailininkas sukūrė daugybę portretų, peizažų, istorinių paveikslų akvarele, pastele, pieštuku, aliejumi, koliažo, freskos, sgrafito, mozaikos technikomis. Profesorius yra išleidęs ir poezijos knygą. Jis kūrė Šiaulių dailės centrą, rengė pirmąsias viešas vaikų kūrybos parodas, kurios išplito visoje šalyje. Pedagoginė ir kūrybinė veikla įvertinta daugeliu apdovanojimų, o už mozaiką „Iš lietuvių mitologijos“ Vilniaus universitete pelnė 1979 m. valstybinę premiją. 1979 m. apie V. Trušį išleista monografija.
Grynaičiai
Grynaičiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Saugų, kelio Vilkyčiai–Švėkšna dešinėje, Begėdžių miške. Grynaičių kaimo kaimynai: vakaruose – Begėdžiai, pietryčiuose – Žagatpurviai, pietvakariuose – Vilkmedžiai.
Istorija
1936–1939 m. veikė lietuvių privati pradinė mokykla.
Jonas Auksaburnis
thumb|200px|Jonas Auksaburnis
Jonas Auksaburnis (345–407 m.) – vienas žymiausių krikščionių pamokslininkų, veikėjų ir rašytojų, Konstantinopolio arkivyskupas. Dėl savo iškalbingumo pramintas Auksaburniu (Chrizostomu).
Jonas Auksaburnis pasikrikštijo būdamas 18 m. ir tapo Bažnyčios skaitovu. 381 m. buvo įšventintas diakonu, o 386 m. tapo presbiteriu. Tais pačiais metais Jonas Auksaburnis buvo paskirtas sakyti pamokslus pagrindinėje Antiochijos bažnyčioje.
397 m. prieš savo norą Jonas Auksaburnis buvo išrinktas Konstantinopolio vyskupu ir 398 m. įšventintas. Tačiau vietiniai dvasininkai Joną laikė per griežtu ir 403 m. „Sinode po ąžuolu“ jie Joną nušalino. Imperatorius pritarė šiam sprendimui ir galiausiai jį ištrėmė. Tačiau kilus Konstantinopolio gyventojų maištui ir pasipiktinimui, imperatorius Joną grąžino atgal.
Buvo sumanyta antrą kartą jį pašalinti iš Bažnyčios, tačiau jis vėl atsisakė. Kartą, besirengiantį krikštyti katuchumenus, kareiviai jį ištempė iš Bažnyčios, o krikšto vandenį, kaip teigiama, nudažęs kraujas. Galiausiai, 404 m. jis buvo ištremtas. Po trejų metų (407 m.) Jonas Auksaburnis mirė. 438 m. jo palaikai buvo grąžinti į Konstantinopolį ir palaidoti Apaštalų bažnyčioje.
Pareidolija
thumb|right|[[Marso sfinksas – tipiškas pareidolijos pavyzdys]]
Jonas Auksaburnis
Jonas buvo pagerbtas už savo drąsą ir pamaldumą. Nuo VI a. jis vadinamas Auksaburniu, nes buvo tikras pamokslų meistras. Šimtai išlikusių jo pamokslų ypač įžvalgiai atskleidžia graikiškos Biblijos prasmę ir rodo gebėjimą praktiškai pritaikyti klausytojams.
Pareidolija
Pareidolija ( 'klaidingas' + είδωλον 'atvaizdas') – sensorinis psichologinis reiškinys, kai atsitiktinai susidaręs vaizdas ar garsas suvokiamas kaip konkretaus žinomo objekto vaizdas ar garsas. Tipiškas pavyzdys yra debesys, kuriuose visada galima įžiūrėti kažkokių atpažįstamų figūrų: veidus, gyvūnų kontūrus ir panašiai.
Psichiatrijoje skiriamos :
Vienas iš dažniausiai atsitiktiniuose deriniuose matomų vaizdų yra žmogaus veidas. Manoma todėl, kad žmogus iš prigimties turi savybę ieškoti ir atpažinti kitų veidus.
Pareidolijos pasekmė yra ir tokie garsūs atvejai, kaip Marso sfinksas ir Marso kanalai, elektroninio balso fenomenas, šventujų veidų pasirodymai ant buitinių daiktų, pavyzdžiui, sumuštinio.
Roršacho teste pareidolijos fenomenas reiškiasi, kai tiriamasis stebi rašalo dėmes ir pasakoja, ką jose įžiūri. Teigiama, kad tai padeda suprasti jo psichinę būklę. Nors šis testas yra plačiai naudojamas, jo moksliškumas neaiškus. Kol kas nėra jokių tyrimų, empiriškai įrodžiusių testo efektyvumą.
Daug kanadiečių teigė, kad mato velnio veidą karalienės plaukuose 1954 metų dolerio paveiksliuke, padarytame iš jos nuotraukos. Nors banknotai iš apyvartos išimti nebuvo, kitame leidime paveiksliukas buvo pataisytas.
Vaiduoklių medžiotojai teigia klausydamiesi baltojo triukšmo gali girdėti vaiduoklių, mirusių žmonių balsus. Kitas paplitęs garso pareidolijos pasireiškimas yra įvairūs mitai, kad atbulai leidžiant muzikos ar kitus įrašus, juose girdima tam tikra informacija, tariamai tokiu būdu buvusi užkoduota (pavyzdžiui, Polas yra miręs mito atveju).
Martins
Martins − pavardė.
Lukštynas
left|120px
Lukštynas – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Toliejų. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus siekia 1,56 km, plotis – iki 0,71 km. Altitudė 153,9 m. Didžiausias gylis – 21,5 m. Ežeras telkšo rininės kilmės duburyje, šiaurės rytuose išsišakojančiame į dvi atšakas. Krantai neaukšti, veikiami vandens erozijos. Lukštyno siauras atabradas padengtas smėliu. Šiaurės rytinės pakrantės apaugusios mišku (Poviliškio miškas).
Iš Balčio ežero į Lukštyną įteka Baltelė (šiaurės rytuose), išteka upelis (pietryčiuose) į Paščio ežerą (Žeimenos baseinas).
Vakarinėje ežero pakrantėje įsikūręs Kėvelių kaimas, pietinėje ir rytinėje – Damošiškių kaimas. Rytine pakrante eina kelias. Lukštynas įeina į Labanoro regioninio parko teritoriją.
Ežerėvardis Lukštỹnas gretinamas su žodžiu lukštas („vandens lelija; lūgnė; puriena“), lukštynas, lukštynė („vieta, kur daug lukštų“ [augalų]).
Graboviecas (reikšmės)
Graboviecu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Martins
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Varėnos herbas
Varėnos herbas – vienas iš Varėnos miesto ir Varėnos rajono savivaldybės heraldikos atributų.
Aprašas
Skydo mėlyname lauke auksinė bitė virš šešių (2-1-2-1) viržių žiedų sidabriniais vainiklapiais ir auksiniais taurėlapiais.
Istorija
Varėnos miesto herbas buvo sukurtas 1969 m. kovo 24 d. Respublikinė heraldikos komisija pritarė dailininko Kęstučio Gvaldos ir prof. Česlovo Kudabos idėjai, kad Varėnos herbe vertėtų pavaizduoti senas šio krašto bitininkystės tradicijas. Komisijoje herbo motyvai buvo svarstomi kelis kartus, nes buvo įvairiausių pasiūlymų. Velionis prof. Rimtautas Gibavičius siūlė vaizduoti į medį kopiančią mešką, kiti bitę, korį ir pan. Ilgiausiai buvo svarstomi bitės su koriu motyvai. 1970 m. vasario 16 d. pirmą kartą K. Gvalda atnešė naują herbo variantą, kuris buvo papildytas viržių žiedais. Po kelių aptarimų korio buvo visai atsisakyta ir balandžio 23 d. galutinai nutarta Varėnos herbe vaizduoti bitę virš 6 viržių žiedų. Kitame posėdyje, kuris įvyko gegužės 6 d., dailininko K. Gvaldos parengtą projektą nutarta tvirtinti darbo tvarka. Taip ir buvo padaryta, kai 1970 m. birželio 5 d. nupieštą herbo etaloną aprobavo Dailės kombinato meno taryba. Bet sukurtas herbas, net nespėjęs miesto gyvenime įsigalėti, po garsiosios 1970 m. respublikinės dainų šventės LKP CK antrojo sekretoriaus V. Charazovo iniciatyva buvo uždraustas.
Su Lietuvos Atgimimu atgijo ir miestų heraldikos tradicijos. Atslūgus naujai simbolių ieškojimo bangai, nutarta parengti naują etaloną, nes senajame buvo panaudota ypač nevykusi, heraldikos specialistų kritikuota ir tarptautinėje heraldikoje nenaudojama kampuoto skydo forma. Ta proga nežymiai pakeistos bitės proporcijos. Varėnos herbo etaloną parengė tas pats dailininkas K. Gvalda. Jį Lietuvos heraldikos komisija aprobavo 1994 m. lapkričio 24 d.
Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą patvirtino 1995 m. sausio 12 dekretu Nr. 502.
Kongo Demokratinės Respublikos vėliava
thumb|200px|Kongo Demokratinės Respublikos vėliava Kongo Demokratinės Respublikos vėliava buvo įteisinta 2006 metų vasario 18 dieną, ratifikavus naująją Konstituciją. Vėliavą sudaro žydras pagrindas, kurį iš kairės apačios į dešinės viršų kerta raudona, juosta įrėminta auksinėmis juostelėmis. Kairėje viršuje yra auksinė žvaigždė.
Pilypas II
Pilypas II tai:
Kongo Demokratinės Respublikos vėliava
Žydra spalva simbolizuoja dangų, kartu simbolizuodama darną bei ramybę šioje skurdo bei etninių konfliktų nualintoje šalyje. Geltona – tai gausūs šalies turtai, kurių sėkmingas naudojimas turėtų atnešti gerovę šaliai, raudona – tai kraujas žuvusių už šios šalies laisvę. Geltona žvaigždė – šviesi ir klestinti šalies ateitis, kuria ji turėtų tapti kada nors ateity.
Ši vėliava tai jos autentiškas – bet kartu ir šiek tiek modifikuotas egzempliorius, naudojant žydrą spalvą vietoje buvusios tamsiai mėlynos – pirmapradį variantą, naudotą 1963–1971 metais.
Pilypas II
Kiti:
Kongo Demokratinės Respublikos vėliava
Istorija
Šios vėliavos dizainas paremtas Belgijos karaliaus Leopoldo II 1876 metais sukurtos „Tarptautinės Afrikos Asociacijos“ – sukurtos tikslu padėti Afrikai, nors iš tiesų padėjusios kolonizuoti šalį – vėliavos pagrindu (sukurta 1877 metais). Ši vėliava, manoma, buvo sukurta tyrinėtojo bei keliautojo Henrio Mortono Stenlio (Henry Morton Stanley), kurios pagrindą sudarė tamsiai mėlynas pagrindas bei viduryje esanti penkiakampė geltonos spalvos žvaigždė, simbolizuojanti civilizaciją ir progresą, atneštą europiečių Afrikos tautoms. Ši vėliava išliko ir sukūrus Kongo Laisvają Valstybę, kai dabartinė šalis 1884–1885 metais vykusiame Berlyno kongrese buvo pripažinta Belgijos karaliaus Leopoldo II asmenine valda. Nuo 1908 iki 1960 metų ši vėliava buvo oficiali Belgijos Kongo kolonijos vėliava.
1960 metų birželio 30 dieną Belgijos kolonijai atgavus nepiklausomybę, trumpą laiką buvo naudotas kolonijinis vėliavos variantas, kuris buvo greitai pakestas vėliava, naudota 1960–1963 metais.
1963 metais, valdžią uzurpavus Mobutu Sese Seko (Mobutu Sésé Seko), vėliava buvo pakeista. 1963–1966 metais, Kongo Demokratinės Respublikos vėliava sudarė tamsiai mėlynos spalvos pagrindo vėliava su įstriža raudona juosta, iš abiejų pusių geltonais kraštais, besitęsiančia nuo apatinio kairiojo kampo iki viršutinio dešinio kampo, tuo vėliavą dalinanti į du vienodų proporcijų stačiuosius trikampius. Vėliavos kairės pusės viršuje buvo pavaizduota penkiakampė geltonos spalvos žvaigždė. 1966 metais šios vėliavos variantas buvo truputį pakoreguotas – žvaigždės proporcijos buvo sumažintos. Ši patobulinta vėliava galiojo 1966–1971 metais. 1971 metais, šiai šaliai tapus Zairu, 1971 metų lapkričio 17 dieną buvo patvirtinta nauja šios respublikos vėliava. Šią vėliavą sudarė žalios spalvos fonas, su vėliavos viduryje esančiu apskritimu, kuriame pavaizduota juodaodžio ranka, nešanti deglą su žaižaruojančia ugnimi. 1971–1997 ši vėliava buvo oficialia valstybės vėliava. 1997–2006 metais buvo naudojama dar viena modifikuota šalies vėliava. Šios vėliavos foną sudaro žydros spalvos fonas, simbolizuojantis dangų, su septyniomis geltonomis penkiakampėmis žvaigždėmis. Šešios mažesnės, esančios dešinėje pusėje, simbolizuojančios pirmąsias šešias provincijas, kurios sudarė šią respubliką, 1960 metais iškovojus nepriklausomybę nuo Belgijos. Septintoji, esanti vėliavos centre – didžiausia, atėjusi iš Belgijos karaliaus Leopoldo II sukurtos „Tarptautinės Afrikos Asociacijos“ vėliavos. Nuo 2006 metų vasario 20 d. ši vėliava pakesta dabartiniu varaintu.
24-asis Latvijos šaulių korpusas
24-asis Latvijos šaulių korpusas  – Raudonosios Armijos junginys, egzistavęs 1939–1941 m., suformuotas iš buvusios Latvijos Respublikos kariuomenės. Nuo 1943 m. Raudonojoje Armijoje veikė dar vienas, 2-os formuotės 24-asis šaulių korpusas, tačiau šis jau nebuvo latviškas.
Formavimas
Korpuso valdyba buvo suformuota 1939 m. rugsėjo mėn. Kalinino karinėje apygardoje. Po to, iki 1940 m. vasaros korpusas dislokavosi Baltarusijos ypatingojoje karinėje apygardoje.
Kovos kelias
1941 m. birželio 22 d. korpuso valdyba buvo dislokuota Gulbenėje. Korpuso daliniuose stigo karių ir technikos. Dalis technikos ir ginkluotės buvo ne tarybinės gamybos.
Veikiančioje armijoje korpusas buvo nuo 1941 m. birželio 22 d. iki 1941 m. rugpjūčio 16 d.
Birželio 27 d. 183-jai divizijai buvo įsakyta organizuoti gynybą šiauriniame Dauguvos krante ruože nuo Rumbulos geležinkelio stoties iki Skryverių. Divizija į nurodytą ruožą nespėjo, jis jau buvo užimtas vokiečių kariuomenės.
Birželio 30 dienai korpusui buvo įsakyta 181-ąją šaulių diviziją perkelti į Lubaną, o 183-iąją – į Maduoną. Tačiau, matyt, dėl Vyriausiojo vado būstinės nurodymo iš anksto organizuoti gynybą prie Velikajos upės, užduotis buvo pakeista, ir birželio 30 d. korpusas gavo naują užduotį: naktį į liepos 1 d. žygiuoti į Ostrovo, Opočkos ir Novorževo rajoną, kur papildyti atsargas, reorganizuotis ir užimti gynybines pozicijas.
181-oji šaulių divizija 1941 m. liepos 1 d. rytą patraukė maršrutu Gulbenė-Litenė-Balvai-Viliaka-Nosovas-Augšpilis-Opočka. 183-oji šaulių divizija žygiavo iš Inčukalno.
Maršas nebuvo netrukdomas. Liepos 2 d. 181-oji divizija nukentėjo nuo aviacijos antskrydžio ir vermachto priešakinių dalinių tankų atakos, bet liepos 3 d. pagrindiniai šios divizijos daliniai atsiplėšė nuo greitai atakuojančio priešo ir pasiekė Lžos upę piečiau Ostrovo. Antroji žygiavusi 183-oji šaulių divizija, ėjusi iš Cėsių ir Alūksnės, ties Liepna buvo atakuoti vermachto 36-ios motorizuotos divizijos 36-ojo motociklininkų bataliono ir patyrė didelių nuostolių.
27-osios armijos vadas generolas majoras Nikolajus Berzarinas 1941 m. liepos 6 d. raporte rašė:
Priežasčių, kodėl korpuse trūko karių buvo kelios:
Pirmoji atvyko 181-oji divizija, kuri prieš tai buvo siųsta kontratakuoti vokiečių placdarmą ties Krustpiliu, tačiau mūšyje nedalyvavo. Ji užėmė gynybą pagal Pskovo plentą Gavri ir Viliakos rajone. 183-oji divizija, žygiavusi iš Cėsių, atvyko tik 7 liepos, su nuostoliais. Ji pakeitė 128-osios šaulių divizijos dalinius, be to, buvo šiais daliniais papildyta. Visi korpuso daliniai, pradedant birželio 29 d., buvo papildyti šauktiniais iš TSRS gilumos.
Korpuso štabas įsikūrė Puškinskije Gorose (Пушкинские Горы). Nuo liepos 7 d. Puškinskije Gorų ir Michailovskojės kaimo prieigose prasidėjo smarkūs mūšiai su Vermachto 10-ojo armijos korpuso daliniais. 183-oji divizija kovėsi ties Krasnyje Strugais, po to atsitraukė prie Dno.
1941 m. liepos 11 d. Vermachto daliniai prasiveržė prie prie Novorževo ir užėmė Puškinskije Goras ir Opočką. 24-ojo korpuso daliniai kartu su 21-ojo mechanizuotojo korpuso daliniais naktine kontrataka atmetė priešą ir atsiėmė Puškinskije Goras bei Opočką. Maždaug nuo to momento korpuso divizijos ėmė veikti atskirai.
Kontratakoje ties Solcais korpusas dalyvavo tik viena divizija – 183-iąja. Ji liepos 14 d. atakavo iš Dno rajono link Sitnios upės. Ši divizija sudarė pagrindinę dalį puolusios rytinės Raudonosios Armijos grupuotės. 181-oji divizija buvo labiau pietvakariuose.
Korpuso valdyba, matyt, 1941 m. rugpjūčio pradžioje atsitraukė į Senąją Rusą. O rugpjūčio 16 d. ryčiau jos buvo išvesta iš veikiančios armijos sudėties. Rugsėjo 1 d. ji buvo išformuota.
24-asis korpusinis aviacijos būrys kariavo visą Vokietijos-TSRS karą. Atliko 6475 kovinius skrydžius. 1943 m. rugsėjo 1 d. buvo performuotas į 1-ąjį latvių naktinių bombonešių aviacijos pulką.
Lencenbergo pilis
Lencenbergo pilis  – Senovės Prūsijos notangų pilis, stovėjusi Aismarių pakrantėje, 5 km į pietvakarius nuo Pokarvių pilies vietoje pastatytos Brandenburgo pilies.
Istorija
Apie 1240 m. Vokiečių ordinas užėmė prūsų notangų pilį ir pastatė savąją. 1246 m. prūsai sukilėliai ją užėmė ir sugriovė. Pilyje rezidavo Notangos fogtas.
1260 m. rugsėjo mėn. Notangos ir Varmės fogtas Volradas Mirabilis, sužinojęs apie rengiamą visuotinį prūsų sukilimą, pakvietė į Vokiečių ordino pilį vakarienės kai kuriuos jų vadus. Apkaltinęs prūsus neva ketinimu tamsoje jį nužudyti, fogtas paliepė uždaryti pilies duris ir ją padegti. Prūsų kilmingieji ir pilis sudegė, bet tai buvo dingstis pradėti sukilimą. 1261 m. sausio 22 d. Herkaus Manto vadovaujami prūsai Pokarvio mūšyje sumušė kryžiuočius.
Pilis nebuvo atstatyta. Ant stataus kranto, kur stovėjo pilis, išliko tik krūmais apaugusi piliavietė, ir dalis iki 2 m gylio griovio.
Šaltiniai
Замок Ленценберг
Rutka (reikšmės)
Rutka Lenkijoje vadinama:
Dyteris Manfredas Gocentas
Dyteris Manfredas Gocentas (1940 m. gegužės 20 d. Žemaičių Naumiestyje – 2013 m. balandžio 1 d.) – vienas garsiausių Lietuvos ralio šturmanų.
Biografija
1944 m. kartu su tėvais pasitraukė į Vokietiją. Nuo 1950 m. gyveno Australijoje, mokėsi mažame Kouros miestelyje, vėliau persikėlė į Kanberą. Australijoje buvo perkrikštytas vardu Fred, nes australams buvo sunku ištarti tikrąjį jo vardą. Kanberoje 22 metus dirbo Gynybos ministerijoje, po to, iki 1996 m. – kitose valstybinėse institucijose. Nuo 1996 m. gyveno Sidnėjuje, atstovavo „Mitsubishi Ralliart“ komandai.
Sportiniai pasiekimai
Sportinę karjerą pradėjo 1969 m., mėgėjų raliuose atstovaudamas nedideliam „Volkswagen“ klubui. Rimtose lenktynėse debiutavo 1971 m., su draugu sėdę į „Datsun 1600“ automobilį dalyvavo „Alpine“ ralyje. Jų ekipažas nugalėjo, nors į lenktynes buvo susirinkę daug tituluotų Australijos sportininkų. Po pirmojo triumfo atkreipė Australijos automobilių sporto favoritų dėmesį. Bet tik 1974 m. jam paskambino „Mitsubishi Ralliart Australia“ vadovas D. Stevardas ir pasiūlė „Southern Cross“ ralyje būti žymaus suomių ralisto Hanu Mikolos šturmanu. Tačiau važiavo su Andrew Cowan senu „Mitsubishi Lancer“ ir nugalėjo. 1976–1980 m. m. „Ford Australia“ ralio komandos šturmanas.
Per savo ilgą sportinę karjerą, Gocentas šturmanavo daugeliui garsių lenktynininkų, tokiems kaip 5 kartus Australijos čempionas Ross Dunkerton, 3 kartus Australijos čempionas Greg Carr ir vienam iš pagrindinių to meto „Ralliart“ komandos pilotų Kenjiro Shinozuka.
Donatas Kumeliauskas
Donatas Kumeliauskas (g. 1987 m. liepos 13 d.) – Lietuvos ledo ritulio žaidėjas, žaidžiantis Lietuvos ledo ritulio lygoje Elektrenu „Energija“ komandoje, taip pat Lietuvos vyrų ledo ritulio rinktinėje. Žaidžia puolėjo pozicijoje.
Jo ūgis 181 cm, svoris 87kg.
Martinėnas
Martinėnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Konsepsion de Buena Esperansa
thumb|240px|Miesto padėtis
Konsepsion de Buena Esperansa arba Konsepsion del Bermechas (Concepción del Bermejo) – buvęs ispanų kolonizatorių miestas Pietiniame Čiake, dabartinės Argentinos Čiako provincijoje, Impenetrable regione. Gyvavo tarp 1585 ir 1632 m. Miestas įkurtas strateginiame kelyje tarp Asunsjono ir Tukumano, senda macomita take, jungusiame Bermecho ir Salado upes. Veikė enkomjendos sistema: plantacijose auginta medvilnė, tiekiamas vaškas, vystyta prekyba. Regione gyveno skirtingų grupių, klajokliškos, nuožmios indėnų gentys, todėl jų evangelizacija ir adaptavimas prie žemės ūkio darbų buvo sunkus. 1631 m. indėnų genčių sąjunga užpuolė Konsepsjoną ir jo gyventojai buvo priversti bėgti į Korientesą. Vėliau keliskart nesėkmingai bandyta miestą atkurti, kol 1645 m. galutinai paleistas jo kabildas.
Nuo 1943 m. pradėti vietovės kasinėjimo darbai, vėliau įkurtas archeologinis parkas.
Newry City FC
Niūrio „City“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Niūrio.
Istorija
Įkurtas 1918 m. Newry Town pavadinimu. Komanda išformuota 2012 m.
Šiaurės Airijos pirmenybėse
Šaltiniai:
Marianuvka (Parčevo apskritis)
Marianuvka  – kaimas Lenkijos rytuose, Dembovo Klodos valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Dembova Klodos, apie 14 km į rytus nuo Parčevo ir apie 55 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino.
Sadūnų apylinkė (Zarasai)
Sadūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Andrius Bartkus
Andrius Bartkus (g. 1986 m. sausio 21 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
Biografija
Nuo 2003 m. žaidė Klaipėdos „Atlante“, nuo 2006 m. FBK Kaunas komandoje, su kuria dukart tapo Lietuvos čempionu. Žaidė Lietuvos jaunimo rinktinėse.
Ašmintos seniūnija
Ašmintos seniūnija – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Prienų rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Prienų.
Istorija
Seniūnija įkurta 1995 m., panaikinta 2018 m. rugpjūčio 31 d. Jos teritorija perduota Pakuonio seniūnijai ir Prienų seniūnijai.
Gyvenvietės
2001 m. buvo šios gyvenvietės:
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Liepojos lietuvių savišalpos draugija
Liepojos lietuvių savišalpos draugija, 1905 m. Liepojos lietuvių susišelpiamoji draugovė – lietuvių savišalpos, kultūrinė ir švietimo visuomeninė organizacija, veikusi 1905–1915 m. Liepojoje.
Istorija
Draugija vienijo įvairių socialinių sluoksnių ir politinių pažiūrų Liepojos lietuvius. 1907 m. draugija įsteigė lietuvių pradžios mokyklą. 1908 m. joje mokėsi 40 mokinių. Lėšų mokyklai išlaikyti draugija surinko iš vietos lietuvių. Draugija rengė lietuviškuosius vakarus, turėjo aktorių mėgėjų būrelį, chorą. 1911 m. kilus ideologiniams nesutarimams dalis draugijos narių, tarp jų dauguma aktorių, atsiskyrė nuo draugijos ir įsteigė Liepojos kultūros plėtojimo draugiją. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui draugija nustojo veikti.
Draugijos veikloje dalyvavo Balys Dvarionas, S. Kulys, Kazys Levandauskas, Kajetonas Sklėrius.
Kanzas Sitis (Misūris)
Kanzas Sitis  – 39 pagal dydį JAV miestas ir didžiausias Misūrio valstijos miestas. Kanzas Sitis yra Misūrio ir Kanzaso upės santakoje, priešais Kanzas Sitį Kanzaso valstijoje. Su juo ir aplinkinėmis gyvenvietėmis sudaro konurbaciją, kurioje gyvena >2,2 mln. žmonių. Upinis uostas, transporto mazgas, svarbus finansinis centras.
Istorija
1850 m. grupė investuotojų pasirinko vietą ir pradėjo plėtoti miestą, pavadindami jį Kanzasu. 1853 m. kovo 23 d. gavo miesto statusą ir pervadintas Kanzas Sičiu.
Biologinė įvairovė
right|thumb|[[Drėgnasis atogrąžų miškas|Atogrąžų miškų ekosistemos pasižymi didžiausia rūšių įvairove Žemėje.]] Biologinė įvairovė (arba bioįvairovė) – organizmų rūšių visuma ir įvairovė ekosistemoje ar ekosistemų kompleksuose, taip pat genetinė rūšies vidaus, pačių ekosistemų ir tarprūšinių santykių įvairovė. Bioįvairovės sąvoka dažnai taikoma apibūdinti ekologinės sistemos būsenai. Pati sąvoka yra gana plati, todėl rūšių gausai, pasiskirstymui ir kitiems konkrečios ekologinės sistemos požymiams įvertinti taikomi skirtingi būdai.
Dabartiniai duomenys rodo, jog Žemėje esanti organizmų rūšių įvairovė nyksta nuo 100 iki 1000 kartų greičiau nei pastebima iš fosilinių radinių. Didžiąja dalimi tai vyksta dėl žmogaus vykdomos veiklos: ekosistemų naikinimo, taršos, nedarnaus gamtos išteklių naudojimo, invazinių rūšių plitimo, ir kitų priežasčių. Kadangi dėl bioįvairovės vyksta daug svarbių gamtos procesų, nuo kurių priklauso ir žmonijos gerovė bei ateitis, per pastaruosius kelis dešimtmečius yra atsiradę nemažai ją išsaugoti siekiančių pasaulinių ir regioninių iniciatyvų, tačiau jų efektyvumas išlieka nedidelis.
2010 metai Jungtinių Tautų buvo paskelbti tarptautiniais bioįvairovės metais.
Apibrėžimas
Jungtinių Tautų Biologinės įvairovės konvencija bioįvairovę įvardina kaip „organizmų įvairovę visose ekosistemose, įskaitant sausumos, jūros bei kitų vandenų, taip pat iš jų susidedančiuose ekosistemų kompleksuose; į sąvoką įeina įvairovė rūšių viduje, tarp rūšių bei tarp ekosistemų.“ Įvairovė rūšių viduje yra suprantama kaip genetinių variacijų gausa. Bioįvairovės sąvoką taip pat apima ne tik žmogaus veiklos nepaliestas ekosistemas, bet ir žemės ūkio naudmenų plotus, kaimų, miestų teritorijas ir pan.
Matavimas
Bioįvairovės matavimai gali būti atliekami taikant keletą skirtingų metodų, kurių pagrindinis yra rūšių skaičiaus konkrečioje teritorijoje nustatymas. Tačiau tai neparodo viso vaizdo ir neretai pasitelkiamas kelių metodų derinys. Idealiu atveju turi būti sužinomas kuo tikslesnis organizmų rūšių skaičius, atskirų rūšių populiacijų dydžiai, ištiriami funkciniai rūšių ypatumai, tarprūšiniai santykiai, ekosistemos ar tam tikros rūšies buveinės būklė. Siekiant aptikti pokyčius, bioįvairovės matavimai turi būti daromi apibrėžtoje vietoje ir pakartotinai kas tam tikrą laiką.
Pasiskirstymas
right|thumb|[[Drėgnasis atogrąžų miškas|Tropiniuose miškuose aptinkama daugiau nei pusė visų pasaulio organizmų rūšių.]] Bioįvairovė skirtingose planetos vietose skiriasi: didžiausia drėgnuosiuose atogrąžų miškuose ir tropinėse savanose, o mažiausia taigose ir tundrose. Pavyzdžiui, nors tropiniai miškai užima tik 8 % Žemės paviršiaus, juos randama daugiau nei pusė visų organizmų rūšių. Tropiniuose regionuose aptinkama du trečdaliai visų augalų rūšių ir apie 30 % paukščių rūšių. Panašiai yra su vidaus vandenimis, kurie sudaro labai mažą pasaulyje esančio vandens dalį, tačiau juose gyvena 40 % visų vandens organizmų rūšių. Artėjant prie ašigalių rūšių gausa paprastai mažėja. Augalijos ir gyvūnijos įvairovė priklauso nuo klimato, aukščio virš jūros lygio, dirvožemio ir kitų regione gyvenančių rūšių. Taip pat pasauliniu mastu didesnė bioįvairovė būdinga mažesniems organizmams, didžiausia įvairove pasižymi vabzdžiai.
Planetos regionai, kuriuose labai didelis skaičius endeminių (tik tam regionui būdingų) rūšių, vadinami bioįvairovės „karštaisiais taškais“. Dauguma jų – atogrąžų miškuose. Pvz., Brazilijos Atlanto miškuose yra apie 20000 augalų, 1350 stuburinių gyvūnų ir milijonai vabzdžių rūšių, kurių beveik pusė nesutinkama niekur kitur planetoje. Karštųjų taškų regionai dažniausiai sutampa su regionais, tankiau apgyvendintais žmonių, kas savo ruožtu didina ten gyvenančių rūšių išnykimo pavojų, nes didėjant žmonių skaičiui, plečiasi ir jų veikla.
Bioįvairovė ir evoliucija
Dabartinė Žemės planetos gyvybės įvairovė atsirado dėl 4 milijardus metų trukusios evoliucijos. Atsakymo į klausimą, kaip atsirado gyvybė, mokslas kol kas neturi, tačiau yra prielaidų manyti, kad tai galėjo įvykti 100 milijonų metų laikotarpiu po Žemės susiformavimo. Per pirmuosius 600 milijonų metų gyvybę sudarė tik bakterijos ir panašūs vienaląsčiai organizmai.
Per paskutiniuosius 540 milijonus metų (fanerozojaus laikotarpiu) bioįvairovės augimas prasidėjo Kambro periodu – tuo metu susiformavo beveik visų dabartinių daugialąsčių organizmų tipai. Per kitus apytiksliai 400 milijonus metų kryptingų pasaulinių įvairovės tendencijų nebuvo, tačiau pasikartodavo masiniai išnykimai.
Reikšmė
right|thumb|[[Vaistiniai augalai yra viena iš žaliavų, gaunamų dėl bioįvairovės.]] Bioįvairovė yra svarbi žmonijai, nes dėl jos vyksta daug svarbių gamtos procesų. Ekosistemų lygmenyje nuo jos priklauso klimato reguliavimas, vandens švarumas, dirvožemio formavimasis, ir kita. Rūšių lygyje bioįvairovė teikia daug produktų, žaliavų, paslaugų, padedančių žmonėms išgyventi, duodančių ekonominę naudą. Dalis biologinės įvairovės funkcijų ir vertybių nėra pakankamai ištirtos ar žinomos, todėl teigiama, kad ji kaip vertybė turi būti išsaugota ateinančioms kartoms.
Bioįvairovės reikšmė vis dar mažai pripažįstama politikoje, ekonomikoje. Iš dalies dėl to, jog rūšių ir ekosistemų nykimas tiesiogiai nepaliečia tų, kurie atsakingi už jų praradimą. Be to, bioįvairovės mažėjimas yra palyginti lėtas procesas, jo neigiami padariniai pasirodo laipsniškai, todėl nėra taip aiškiai matomi kaip kitos ekologinės problemos.
Dabartinė padėtis
right|thumb|[[Grybai|Grybų įvairovė, rasta Centrinės Kanados miškuose. Manoma, jog pasaulyje gali būti apie 1,5 mln. grybų rūšių.]] Pagrindinis bioįvairovės rodiklis – rūšių kiekis – nėra iki galo ištirtas. Dabartinė klasifikacija įvardija beveik 2 mln. rūšių, tačiau manoma, jog Žemėje jų yra nuo 5 iki 30 mln. Apie kitus bioįvairovės matavimo kriterijus (rūšių funkcinius ypatumus, tarprūšinius santykius, ir kt.) žinios yra skirtingos: šiaurinio pusrutulio ekosistemos ir jose esantys organizmai yra ištirti pakankamai išsamiai (ypač paukščiai, žinduoliai, ropliai, augalai ir kai kurios vabzdžių grupės), tačiau apie kitus regionus informacijos vis dar trūksta.
Žinomas ir galimas organizmų rūšių kiekis Žemėje:
Esami tyrimai rodo, jog bioįvairovė Žemėje šiuo metu mažėja. Archeologinių kasinėjimų duomenimis, Žemėje esanti organizmų rūšių įvairovė nyksta nuo 100 iki 1000 kartų greičiau nei pastebima iš fosilinių radinių. Laukinių stuburinių gyvūnų populiacijos 1970–2006 m. vidutiniškai sumažėjo 31 % (labiausiai tropinėse (59 %) ir gėlo vandens (41 %) ekosistemose). Vis labiau auga išnykusių arba prie išnykimo ribos esančių rūšių skaičius, tarp kurių varliagyviai yra didžiausioje rizikos grupėje.
Priešingai nei Žemės istorijoje buvusius masinius rūšių išnykimus, dabartinį didžiąja dalimi lemia žmonijos veikla. Prie bioįvairovės nykimo prisideda nuolat mažėjantys pasauliniai miškų, mangrovių, savanų ir kitų ekosistemų plotai, didėjanti jų fragmentacija (dalijimas į mažus plotus). Dėl žemės ūkio vykstantis buveinių nykimas, neatsakinga miškininkystė, nedarnus ir vis augantis resursų naudojimas, užterštumas, klimato kaita ir invazinių rūšių plitimas yra laikomos pagrindinėmis vis dar neišspręstomis bioįvairovės grėsmėmis.
Genetinė įvairovė
left|200px|thumb|Skirtingų [[obelis|obelų veislių vaisiai, rodantys jų genetinę įvairovę.]] Rūšių populiacijų mažėjimas ir jų buveinių nykimas bei fragmentacija lemia, jog Žemėje ženkliai mažėja bendra genetinė organizmų įvairovė. Tai pastebima ir žemės ūkyje, kur seniau buvusią augalų ir gyvūnų įvairovę pakeičia kelios populiariausios rūšys ar veislės. Tai vyksta tiek dėl intensyvesnės bei globalesnės augalų ir gyvūnų prekybos, tiek ir dėl ūkių stambėjimo bei augančios jų specializacijos. Pavyzdžiui, Kinijoje XX a. viduryje buvo aptinkama apie 46 000 ryžių atmainų, o 2006 m. jau tik 1000. Prie išnykimo ribos yra ir apie penktadalis visų prijaukintų gyvūnų veislių. Jas pakeičia produktyvesnės ar kitomis reikalingomis savybėmis pasižyminčios gyvūnų atmainos. Pavyzdžiui, išsivysčiusiose šalyse didžioji dalis pieninių karvių yra holšteinų veislės.
Šiuo metu iš 14 gyvūnų rūšių gaunama 90 % visos pasaulinės gyvūninio maisto produkcijos, o iš 30 rūšių augalų – tokia pati dalis augalinio maisto.
Grėsmės
Bioįvairovės nykimui didžiausią įtaką daro rūšių buveinių nykimas (pagrindinė to priežastis – žemės ūkio veikla, ypač gyvulininkystė ), aplinkos užterštumas, invazinių rūšių plitimas, klimato kaita, nedarnus išteklių naudojimas. Šie veiksniai dažnai veikia kartu ir sustiprina vienas kito poveikį. Pavyzdžiui, buveinių fragmentacija riboja organizmų migraciją ir trukdo jiems išlikti keičiantis klimatui.
Be tiesioginių yra ir daug reikšmingų netiesioginių faktorių, tokių kaip žmonių populiacijos dydis, ekonominė veikla, tarptautinės prekybos mastai, vartojimo ypatumai, kultūra ir religija, technologinis vystymasis, ir kita.
Sausumos
Kitos rūšies buveinių padėtis yra mažiau ištirta, tačiau jose taip pat pastebimos nykimo tendencijos. Šiaurės Amerikoje į ganyklas yra paversta apie 95 % anksčiau buvusių prerijų plotų. Dirbama žeme arba kultūrinėmis pievomis buvo paversta apie pusė Brazilijos Serado regiono savanų ir miškų, pasižyminčių didele tai vietai unikalių rūšių įvairove. Pietų Afrikoje esančios tropinės Miombo savanos ir miškai taip pat nyksta dėl žemdirbystės plėtros ir siekio apsirūpinti mediena.
Su buveinių nykimu susijusi ir jų fragmentacija – padalinimas į mažus plotus. Pavyzdžiui, Brazilijos Atlanto miškai, kuriuose aptinkama apie 8 % visų sausumos organizmų rūšių didžia dalimi sudaryti iš mažesnių nei 1 km² plotų. Fragmentuotos buveinės gali neužtikrinti kai kurioms rūšims galimybių rasti maisto ar sėkmingai daugintis, dėl apribotos migracijos mažėja rūšių vidinė genetinė įvairovė. Brazilijoje atliktas tyrimas parodė, jog per penkiolika metų mažesni nei 1 km² miško plotai prarado pusę turėtų paukščių rūšių.
Abarbarėja
Abarbarėja graikų mitologijoje – najadė, pievos nimfa.
Biologinė įvairovė
Sausumos
Pasaulyje augantis gyvūninių produktų vartojimas ir dėl to didėjantys dirbamos žemės poreikiai pašarams auginti yra įvardijami kaip pagrindinė buveinių nykimo priežastis. Šiuo metu 70 % visos dirbamos žemės arba 30 % viso Žemės sausumos ploto yra susiję su gyvulininkyste, daugiau nei pusė žemės ūkyje auginamų augalų yra panaudojami ne žmonių maistui, bet kaip pašaras, o 70 % Pietų Amerikoje iškirstų miškų plotų yra paversti į ganyklas arba juose auginamos pašarinės kultūros.
Vandens
left|thumb|[[Mangrovė|Mangrovių miškai yra viena iš sparčiausiai nykstančių pakrantės ekosistemų.]] Gėlo vandens ekosistemos per paskutinius kelis dešimtmečius patyrė daug pokyčių dėl žmogaus veiklos: melioracijos, drėkinimo sistemų įrengimo, industrinio ir individualaus naudojimo, užterštumo, invazinių rūšių, upių tvenkimo, ir kita.
Abarbarėja
Abarbarėja laikoma viena iš trijų tiriečių protėvių kartu su Kalirhoje ir Drosera. Kiti rašytojai jos nemini kaip nimfos, tačiau Hesichijus užsimena apie nimfų klasę, vadinamą Abarbaridėmis.
Biologinė įvairovė
Vandens
Prasčiausia vandens kokybė yra aptinkama tankiai apgyvendintose besivystančiose valstybėse, kuriose trūksta vandens valymo sistemų. Tuo tarpu iš intensyviai dirbamų laukų išplaunami teršalai (trąšos, pesticidai, ir kt.) išlieka reikšminga ir auganti problema daugelyje pasaulio vietų.
Apie du trečdaliai didžiausių pasaulio upių yra vidutiniškai arba labai fragmentuotos – užtvankų padalintos į atkarpas ir rezervuarus. Bioįvairovę tai neigiamai veikia dėl sutrikdytos vandens gyvūnų migracijos ir upėse esančių maistinių medžiagų apykaitos. Upes neigiamai veikia ir jų vandens naudojimas drekinimui, industriniais ar kitokiais tikslais.
Prastėjanti situacija pastebima jūrų ir vandenynų pakrantėse. Per 1980–2005 m. buvo išnaikinta daugiau nei ketvirtadalis unikalia bioįvairove pasižyminčių mangrovių miškų. Sparčiai nyksta ir negilios jūros žolėmis apaugusios pakrančių buveinės, sūraus vandens pelkės.
Dėl intensyvios žvejybos, taršos ir klimato kaitos vandenynuose nyksta itin didele bioįvairove pasižyminčios koralinių rifų ekosistemos – per paskutinius kelis dešimtmečius jų buvo prarasta apie 20 %, o dar tokioje pat dalyje pastebimas nykimas. Koraliniuose rifuose aptinkama nuo 1 iki 3 milijonų organizmų rūšių, tarp kurių yra ketvirtadalis visų jūrinių žuvų rūšių.
Klimato kaita
Klimato kaitos įtaka bioįvairovei varijuoja priklausomai nuo regiono. Pavyzdžiui, didžiausias atšilimas pastebimas ašigaliuose, kur nykstanti ledo danga daro neigiamą įtaką vietinėms organizmų rūšims. Pasauliniu mastu pastebimi gyvūnų migracijos, gamtos ciklų pokyčiai, kurie gali sutrikdyti nusistovėjusius tarprūšinius gyvūnų ir augalų santykius. Nors kai kurioms rūšims šie pokyčiai yra naudingi, didesnei daliai jie daro neigiamą poveikį.
Auganti anglies dvideginio koncentracija atmosferoje lemia, kad didesnius jo kiekius sugeria vandenynai ir tai mažina vandens pH bei jame esančių karbonato jonų kiekį. Pastarieji yra būtini daugeliui jūros organizmų, kaip kad koralams, moliuskams ar planktonui, kurie iš jų formuoja kiautus (pavyzdžiui, kriaukles). Manoma, jog laikui bėgant karbonatų jonų mažėjimas stipriai neigiamai paveiks vandenynų bioįvairovę.
Užterštumas
right|thumb|[[Eutrofikacija, matoma šiaurinėje Kaspijos jūros dalyje.]] Užterštumas trąšomis yra auganti grėsmė daugeliui ekosistemų, ypač sausumos, vidaus vandenų ir pakrančių. Modernūs industriniai procesai, kaip kad naftos ir kitų rūšių kuro deginimas ir intensyvi žemdirbystė beveik padvigubino aplinkoje esantį azoto kiekį, lyginant su priešindustriniu laikotarpiu. Daugiausiai įtakos tai turi mineralais skurdžiuose regionuose, kur pasikeičia augalijos sudėtis, o tuo pačiu ir gyvūnų mitybos grandinės.
Vidaus vandenyse padidėjęs fosforo ir azoto junginių kiekis skatina dumblių bei kai kurių rūšių bakterijų gausėjimą – eutrofikaciją. Tai gali lemti vandens ekosistemų bioįvairovės mažėjimą. Jūrų ir vandenynų pakrantėse trąšos gali sukurti „negyvąsias zonas“ (dažniausiai didžiųjų upių įtekėjimo vietose), kur dumblius skaidančios bakterijos išnaudoja vandenyje esantį deguonį, būtiną kitų organizmų rūšių egzistavimui. Tokių zonų 2007 m. buvo priskaičiuojama apie 500.
Nedarnus naudojimas
Dėl rūšių tarpusavio priklausomumo, vienų populiacijų sumažėjimas arba išnaikinimas gali paveikti kitas ir išbalansuoti visą ekosistemą. Pavyzdžiui, plėšrūnų išmedžiojimas sutrikdo visos mitybos grandinės pusiausvyrą.
Nedarnų išteklių naudojimą patvirtina ir žmonijos ekologinis pėdsakas, rodantis, jog Žemės biologinės galimybės šiuo metu yra viršijamos apie 30 %.
Invazinės rūšys
Invazinių rūšių plitimas išlieka rimta problema visų tipų ekosistemose, ypač vidaus vandenų ir salų. Pastarosiose invazinės rūšys išlieka pagrindine bioįvairovės nykimo priežastimi. Europoje, kur šios srities tyrimai daromi jau kelis dešimtmečius, invazinių rūšių skaičius tebeauga ir šiuo metu siekia apie 11 000. Apie 10 % jų daro ženklią įtaką esamoms ekosistemoms ir gali išstumti vietines rūšis. Panaši padėtis yra ir kituose pasaulio regionuose.
Netiesioginės
Tiesioginės bioįvairovės mažėjimo grėsmės priklauso nuo daugelio kitų – netiesioginių – faktorių, tokių kaip žmonių populiacijos dydžio, ekonominės veiklos, tarptautinės prekybos, vartojimo ypatumų, kultūros ir religijos, technologinio vystymosi, ir kita. Pavyzdžiui, populiacijos didėjimas ir augantis vartojimas padidins energijos, vandens, maisto poreikius, o jų gavyba gali skatinti buveinių naikinimą, nedarnų resursų naudojimą, užterštumą ir klimato kaitą. Tuo tarpu intensyvėjanti tarptautinė prekyba yra viena iš pagrindinių invazinių rūšių plitimo priežasčių. Priešingą efektą gali turėti aplinkos apsaugą skatinančios kultūrinės normos arba taršą mažinančios technologinės inovacijos.
Šiuo metu reikšmingiausi netiesioginiai faktoriai yra auganti žmonių populiacija, kuri iki 2050 m. gali pasiekti 9 milijardus, ir didėjantis resursų vartojimas.
Apsauga
Bioįvairovės nykimo mastai ateityje priklausys nuo žmonijos veiklos pokyčių, ypač susijusių su žemės ir išteklių naudojimu. Nesiimant ryžtingų priemonių, prognozuojama, jog iki 2050 metų gali išnykti apie 3,5 % visų paukščių bei dar didesnė dalis varliagyvių, gėlo vandens žuvų ir kitų grupių organizmų rūšių. Kadangi dėl bioįvairovės vyksta daug svarbių gamtos procesų, nuo kurių priklauso ir žmonijos gerovė bei ateitis, per pastaruosius kelis dešimtmečius yra atsiradę nemažai ją išsaugoti siekiančių pasaulinių ir regioninių iniciatyvų: plečiamos saugomos teritorijos, vykdomas ekosistemų atkūrimas, siekiama skatinti darnųjį vystymasi, įgyvendinamos tarptautinės sutartys, ir kita. Be to, pripažįstama, kad bioįvairovės apsauga tebėra silpna ir išsikelti uždaviniai (pavyzdžiui, Jungtinių Tautų 2010 m. tikslai) yra įgyvendinami ribotai.
Saugomos teritorijos
right|thumb|[[Čepkelių raistas – viena iš Lietuvoje esančių saugomų teritorijų.]] Pasaulyje daugėja teritorijų, kuriose draudžiama arba ribojama žmogaus ūkinė veikla. 2009 m. duomenimis, jų buvo apie 120 000 ir tai sudarė 12,2 % viso sausumos ploto. Tačiau saugomų teritorijų išsidėstymas nėra tolygus ir Jungtinių Tautų iškeltas siekis apsaugoti bent 10 % kiekvieno Žemės ekologinio regiono lieka neįgyvendintas. Iš išskirtų 825 sausumos ekologinių regionų, kuriuose aptinkama didžioji dalis bioįvairovės, tik kiek daugiau nei pusėje saugomos teritorijos sudaro bent 10 %. Apsaugos nuo žmogaus veiklos trūksta ir prie išnykimo ribos esančių rūšių buveinėms.
Į saugomas teritorijas patenka ir apie 12 % visų vidaus vandenų plotų, tačiau jų bioįvairovės apsauga yra ne visada pakankama, nes teršalų plitimas vandens kanalais yra sunkiau kontroliuojamas nei sausumoje.
Jūrų ir vandenynų apsauga išlieka sudėtingiausia, nes didžioji jų dalis nėra kontroliuojama jokios valstybės.