cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Black Sabbath
Black Sabbath – buvusi Hard Rock ir Heavy Metal stiliais grojusi grupė, kilusi iš Anglijos. Įkurta 1968, padarė didžiulę įtaką vėlesniems roko muzikos atlikėjams. Laikoma pirmąja grupe, ėmusia groti Doom Metal stiliumi. Pirmieji grupės pavadinimai buvo Polka tulk blues ir Earth.
Istorija
Grupę 1968 įkūrė Ozzy Osbourne, Tony Iommi, Geezer Butler ir Bill Ward, visi jau turėję nemažą muzikinę patirtį, įgytą grojant kitose grupėse. Iki 1970, kai išleido pirmąjį albumą („Black Sabbath“), grupė buvo ne itin garsi, kelis kartus keitė pavadinimus. Jau pirmasis albumas padarė įspūdį klausytojams, nes buvo labai netipiškas, niūrus, labai techniškai atliktas. Black Sabbath dainos išsiskyrė satanistiniais tekstais, todėl grupės koncertus netgi buvo bandoma uždrausti, tiesa, tai tik padidino Black Sabbath populiarumą. Iki 1979, kai grupę paliko Ozzy Osbourne, Black Sabbath spėjo tapti ne tik pasaulinio garso grupe, bet ir susilaukti daugybės pasekėjų muzikinėje scenoje (pvz., Grim Reaper) bei tapti faktine Heavy Metal stiliaus kūrėja. Po Ozzy Osbourne išėjimo, grupė ėmė keisti savo stilių, muzika tapo dar sunkesnė, tačiau prasidėjo ir narių kaita. Laikotarpyje tarp 1980 ir 1997 grupėje dalyvavo tokie atlikėjai, kaip Ronnie James Dio, Ian Gillan, Tony Martin, tačiau grupė patyrė nemažai problemų dėl narių alkoholizmo, narkotikų vartojimo bei narių kaitos. Nuo 1997 į grupę galutinai sugrįžo Ozzy Osbourne, išleido albumą „Reunion“, tačiau kol kas buvusio populiarumo grupė dar neatgavo.
Višomiežas (reikšmės)
Višomiežu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Pranas Grėbliūnas
Pranas Grėbliūnas (1870 m. kovo 10 d. Nemajūnai, Šventežerio valsčius, Seinų apskritis, Rusijos imperija – 1947 m.) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi gimtinės pradžios mokykloje. Buvo išvykęs į JAV, kur gyveno 4 metus. Grįžęs į Lietuvą ūkininkavo. Paskelbus Nepriklausomybę išrinktas į Šventežerio valsčiaus savivaldybę, 1918 m. lapkričio pabaigoje nuo parapijos komiteto – į Seinų apskrities tarybą.
Kandidatavo į Steigiamąjį Seimą, tačiau išrinktas nebuvo. Tik seimo kadencijos pabaigoje, 1922 m. kovo 7 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai.
Kūdrelis
Kūdrelis – mažas ežerėlis Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Elektrėnų, Girnakalių kaimo vakarinėje dalyje. Ežerėlio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,08 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 118,3 m. Krantai žemi, apaugę medžiais. Iš vakarų prieina Šarkinės miškas. Šiaurėje išteka upeliukas link upelio, įtekančio į Orio ežerą (Elektrėnų marių baseinas). Šalia ežerėlio įsikūrusi kolektyvinių sodų bendrija.
Žardė
Žarde vadinama:
Nepriklausomybės viršukalnė
Nepriklausomybės viršukalnė (6974 m) – ketvirtas pagal aukštį Pamyro kalnyno Tadžikijoje taškas. Kalną sudaro trys viršukalnės, padengtos sniegu ir ledu, o jo šiaurės vakarų šlaitas – Fedčenkos ledyno šaltinis.
Viršūnę 1928 m. atrado jungtinė Rusijos ir Vokietijos komanda, kuriai į ją įkopti nepavyko dėl gilaus sniego ir lavinų grėsmės. Pirmoji į kalną 1954 m. įkopė Rusijos komanda, vadovaujama A. Ugarovo. Iki 2006 m. liepos kalnas vadinosi Revoliucijos viršukalnė.
Antanas Gudaitis
Antanas Gudaitis:
Osvaldas Kažemėkas
Jonas Osvaldas Kažemėkas (1934 m. lapkričio 25 d. Remeikiai, Juodupės valsčius – 2003 m. rugsėjo 9 d. Akademija, Kauno raj.) – Lietuvos agronomas selekcininkas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1962 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1994 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
1964–2001 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas) dėstytojas, nuo 1999 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Su kitais sukūrė 5 nebyrančių žirnių („Jubiliejiniai“, „Tomiai“, „Molinukai“, „Kibiukai“, „Greitieji“), 2 lęšių („Diskiai“, „Smėlinukai“) ir 2 ožiarūčių („Vidmantai“, „Melsviai“) veisles. Paskelbė apie 100 mokslinių straipsnių.
Let's Learn Japanese
Let's Learn Japanese (išvertus iš anglų kalbos Mokykimės japonų kalbos) - vaizdo pamokomis paremti pradinio lygio japonų kalbos kursai anglakalbiams. Kursą sudaro du sezonai.
Pamoka susideda iš trumpo filmuko apie Yan'ą (vaidina Nick Muhrin) ir tam tikros pamokos temos, kurią teoriškai išaiškina vadinamoji mokytoja Mary Althaus, o praktiniais pavyzdžiais padeda suprasti ir įsisąmoninti trys charakteringi pagalbininkai: Mine - san (Yusuke Mine), Sugihara - san (Miki Sugihara) ir Kaiho - san (Hiroyuki Kaihô). Taip pat prie vaizdo pamokų yra ir tam skirtas užduočių rinkinys (pratybų sąsiuvinis). Pamokos būna nenuobodžios, o smagios, nes pagrindiniam filmuko veikėjui Yanui, užsieniečiui, gyvenančiam ir dirbančiam Japonijoje, nutinka keisčiausių nutikimų.
Pirmasis sezonas buvo išleistas 1984-1985 m., o antrasis - tik 1995 m. Jame viskas gerokai pasikeitę - tik pagrindinį veikėją Yaną vaidinantis aktorius tas pats.
Let's Learn Japanese Basic I
Dėsto Mary Althaus.
Let's Learn Japanese Basic II
Dėsto Tae Umino.
Pamokos:
Storažandžiai
Storažandžiai (Tetragnathidae) – vorų (Araneae) šeima.
Pasaulyje žinoma 1021 rūšis. Lietuvoje trys šios šeimos gentys, iš viso 13 rūšių:
Tai ilgi ir laibi vorai, kurių kūnas šviesiai rudos spalvos, su baltai sidabrinėmis dėmelėmis. Gyvena pušynuose, drėgnose pievose, prie vandens. Turi labai ilgas kojas, kurių pirmos dvi poros ramybės būklėje ištiestos į priekį, ketvirtoji – atgal, o trečioji kojų pora išskėsta į šonus ir prilaiko vorą. Storažandžiai rezga nedidelius rato pavidalo tinklus su atviru centru ir aiškia laisvąja zona.
Arbaletas
Arbaletas lenkia lanką tikslumu ir galia, bet stipriai nusileidžia šaudymo sparta. Šaudymui iš arbaleto naudojamos specialios arbaleto strėlės, kurios paprastai yra trumpesnės ir storesnės, negu lanko; kartais buvo naudojami šratai. Labai dideli arbaletai vadinami balistomis ir labai skiriasi savo konstrukcija.
Konstrukcija
thumb|„Ožkos koja“
Tipiškas strėlės paleidžiantis mechanizmas padarytas iš nuleidžiamo gaiduko, kurį prilaiko spyruoklė. Paspaudus gaiduką, mechanizmas atsilaisvina ir paleidžia strėlę.
Priklausomai nuo lanko įtempimo viduramžiais arbaletai buvo trijų pagrindinių tipų:
Kiekvienas vėlesnis arbaleto tipas buvo ankstesnio patobulinimas, bet visus arbaleto tipus ilgai trukdavo užtaisyti. Daugiausia buvo pirmo tipo arbaletų. „Ožkos koja“ kabėjo ant plataus odinio diržo su metaliniu kabliu. Arbaletas buvo užtaisomas koja prispaudus specialiai tam pritaikytą pasagos formos dalį arbaleto gale, kad ji įtempiant negrįžtų atgal, o kitą galą įtraukiant kabliu, kuris kabėjo ant šaulio juosmens. Tobulesniuose arbaletuose templę tempdavo specialiu mechanizmu. Nuo atsitiktinių šūvių saugojo saugiklis, speciali sagtis neleido strėlei iškristi.
Istorija
Vienu iš didžiausiu lanko nepatogumų – taikantis reikėjo laikyti įtemptą templę. Žinoma, buvo galvojama kaip energiją išlaikyti. Bet neužteko išlaikyti įtemptą templę – dar reikėjo sugalvoti, kaip ją stipriau įtempti ir masiškai prigaminti arbaletų. Šias problemas buvo bandoma spręsti senovės Graikijoje (Sirakūzuose). V a. pr. m. e. graikiškas arbaletas vadinosi gastrafetas ('pilvo lankas'), nes jo konstrukcijoje buvo ne tik paleidžiamasis mechanizmas, bet ir automatizuotas užtaisymas (arbaletą reikėjo prispausti pilvu). II a. pr. m. e. (kitais duomenimis – IV a. pr. m. e.) nepriklausomai arbaletai buvo išrasti Kinijoje.
left|thumb Arbaletai turi labai seną istoriją. Šis ginklas buvo ne kartą primirštas ir vėl atsimintas. Kinijoje arbaletai buvo naudojami kovoje su hunais Han dinastijos laikais, vėliau buvo pamiršti ir vėl atsiminti XI a. Europoje arbaletai buvo pamėgti senovės graikų, bet romėnai jų nemėgo. Manubalistai atsidaro tik Romos imperijos žlugimo laikotarpiu III a. – V a.
Perėjus prie profesionalios armijos susidomėjimas arbaletais neišaugo. Romos legionai po Gajaus Marijo reformų reguliarių svaidytojų dalinių jau neturėjo. Šauliai buvo priskirti pagalbiniams kariuomenės daliniams ir ginklavosi patys.
Arabams ir bizantiečiams, nuo VI a. mėgusiems kariauti ant arklių, arbaletas buvo mažiau patogus, negu lankas. Daug tautų trikdė dar ir tai, kad arbaletininkas negalėjo kovoti artimoje kovoje – trukdė arbaletas. Arbaletininką reikėjo pridengti, suderinti pėstininkų ir arbaletininkų veiksmus, o tam kareivius reikėjo gerai ištreniruoti.
Romėniški arbaletai naudoti Europoje net iki VI a. Tuo pačiu metu jie buvo žinomi ir Bizantijoje, vėliau nustoti naudoti.
Taip pat išsiskyrė ir Kinijos dėtuviniai arbaletai, kurie atsirado XII a. ir buvo naudojami Kinijos armijoje iki XIX a. galo. Pagal užtaisomą mechanizmą jie buvo priskirti svertiniams ir buvo gana silpni – energija neviršijo 90 džaulių – bet efektyvus svertas leido juos užtaisyti greitai ir nesunkiai.
thumb
Strėlės (8–10 vnt.) buvo viršuje pritaisytoje dėtuvėje ir riedėjo į lovelį dėl savo svorio. Šaudymo sparta su taikymusi siekė 8 šūvius per minutę. 50–70 metrų nuotoliu arbaletas buvo labai efektyvus prieš šarvais neapsaugotus žmones.
Panaudojimas
thumb|[[Han dinastija]]
Didelė arbaletų kaina stabdė jų plitimą – tik turtingi kariai galėjo sau leisti tokius ginklus. Antikos ir viduramžių laikų armijos buvo organizuojamos pagal turto cenzą, turtingesni piliečiai į mūšį eidavo šarvuoti ir stodavo į artimą mūšį, o svaidomus ginklus naudojo neturtingesni kariai.
Be to, nors arbaleto pramušamoji jėga buvo didelė, tuo metu kirasos jis vis tiek nepramušdavo, o strėlės greitis buvo ne ką didesnis, ir šis skirtumas neturėjo didelės reikšmės mūšyje. Svarbiausia, kad arbaletų, kaip ir lankų, strėlės strigdavo skyduose, net jei juos ir pramušdavo.
thumb|right|200 px|Arbaleto užtaisymas
Prasčiausi Europos arbaletai buvo gaminami su mediniais lankais, dėl to jie tik nedaug buvo pranašesni už lankus. Be to, labiausiai supaprastinti arbaletai su mediniu lanku ir be nuleidžiamo mechanizmo (virvė kabinosi už lovelio išsikišimo, nuo kurio buvo nustumiama pirštu) buvo paplitę daugiau tarp brakonierių net iki XVII a., ir daugiau buvo šaudoma ne strėlėmis, o akmenimis ar švino kulkomis.
Pradžioje arbaleto lankas buvo daromas iš medžio, o paskui iš metalo. thumb|right|
Nedideli mediniai arbaletai buvo užtaisomi svertu ar ant diržo prikabintu kabliu (arbaletininkas koja prispausdavo koja lovelį, o paskui pasilenkdavo ir užkabindavo kabliu virvę ir išsitiesdamas ją įtempdavo) ar tiesiog abiem rankomis įtempdavo templę (tokiu atveju templė buvo daroma platesnė, kad neįpjautų pirštų).
Sukimo sistema paplito Europoje nuo XIII a. Iki tol nuo senovės Romos (masiniam federatų ginklavimuisi) arbaletai buvo įtempiami rankiniu būdu. Rankomis buvo įtempiami ir senovės Kinijos arbaletai. Viduramžiais kinai perėjo prie svertinės sistemos.
Dėl to net pačių silpniausių arbaletų šūvio jėga buvo iki 150 džaulių, kai lanko šūvio jėga apie 50 džaulių. Galimybė naudoti svertą, kojas ar net aštuonis vietoj dviejų pirštų leido net daug trumpesniame arbalete (svertiniai – ilgesni kaip 65 cm, rankiniai ir kablinės konstrukcijos iki 80 cm) išgauti daug didesnę jėgą.
Lengvo arbaleto strėlė svėrė apie 50 g ir pradinis greitis buvo iki 70 m/s. Tokios strėlės skrido 250 metrų ir buvo pavojingos iki 150 metrų, be to, pynę pramušdavo 80 metrų atstumu, o iš arti pramušdavo odinius ir geležinius šarvus. Strėlės su stipriausiais svertais iš 50 metrų pramušdavo bronzinę kirasą.
Lengvo arbaleto šaudymo sparta (esant svertinei sistemai) siekė 4 šūvius per minutę. Pataikymas buvo patenkinamas iki 60 metrų.
Sunkaus arbaleto „vamzdžio energija“ pasiekė 400 džaulių (pvz., Makarovo pistoleto vamzdžio energija 340 džaulių). Sunkus arbaletas turėjo lanką iki 100 cm ir 100 g strėlę pagreitindavo iki 90 m/s. Šūvio nuotolis pasiekdavo 420 m, bet pavojingas atstumas buvo tik iki 250 m, o šaudymas į judančius taikinius buvo efektyvus iki 70 m. Pynė buvo pramušama iš 150 m, lengvi šarvai nuo 50–70 m, o geležinės kirasos (kartu po jais esančia pyne ir veltiniu) iš 25 m.
Galėdavo iššauti tik du kartus per minutę, o sukikas buvo nešamas atskirai ir prieš kiekvieną šūvį pritvirtinamas. O pats sunkusis arbaletas svėrė iki 7 kg (lengvas 3–5 kg), šaudant jį reikėdavo atremti, ir jį aptarnaudavo du šauliai.
XVI a. – XVII a. buvo naudojami ir kiek lengvesni arbaletai su nenuimamu sukiku ir geležiniu lanku. Lanku ilgis buvo sumažintas iki 80 cm, o šaudymui tereikėjo vieno žmogaus. Šaudymo sparta padidėjo iki 4 šūvių per minutę, bet vamzdžio energija neviršijo 250 Džaulių. thumb|
Strėlės skrydžio nuotolis XVI a. viršijo 330 metrus. Savo amžininkų šarvų jie jau pramušti negalėjo – šarvų pramušimo funkcijas perėmė šaunamieji ginklai. Bet dėl pradinio šūvio greičio padidinimo ir taikymo įrangos patobulinimo šaudymo taiklumas padidėjo iki 80 metrų ir tokiu atstumu strėlės buvo labai pavojingos.
Dideliu arbaleto pranašumu yra didelis taiklumas, sulyginamas tik su XVII a. – XVIII a. šaunamųjų ginklų. Tai buvo pasiekiama ne tik taikymo patogumu, bet ir virvės judėjimu viena plokštuma su strėle. Be to, kaip buvo nurodyta anksčiau, arbaletas neturėjo taikiklio.
Ženkliai didėjo šaudymo taiklumas ir strėlių konstrukcija – geriausias lankininkas šaudė tiksliai, tik kai naudojo savo strėles, prie kuriu priprato. Bet jis jų galėjo turėti ne taip jau daug, ir kai tik lankininkui paduodavo kitas strėles šaudymo taiklumas sumažėdavo kelis kartus. Trumpos arbaleto strėlės turėjo daug mažiau „individualumų“. Jos buvo ne tik standartinės, bet turėjo ir daugiau pastumtą aerodinaminio pasipriešinimo centrą.
Įdomu tai, kad nežiūrint to, kad arbaletai šaudydavo 1,5–2 kartus toliau, praktikoje arbaletas pralošdavo lankui. Kresi mūšyje anglų lankininkai šaudė 180 metrų, o genujiečių arbaletininkai – tik 140 metrų atstumu. Bet toks sulyginimas nėra labai tikslus, nes jei vietoj genujiečių būtų XVIII a. dragūnai, jie prieitų 120 metrus, nes tada buvo toks efektyvus trumpų dragūnų šautuvų šaudymo nuotolis.
Šaudant iš lanko sunkiomis strėlėmis efektyvaus šūvio nuotolis buvo lygus strėlės skrydžiui, arbaletų ir šautuvų ne. Neaplenkta iki XIX a. „šaunamoji galia“ lanko skatino jį naudoti ir šaudant stačiai į lauką. Mažiau greitašaudis, bet tikslesnis arbaletas daugiau buvo naudojamas šaudyti tiesiai. Žinoma, arbaletininkai bandė prieiti, kad bent galėtų šaudyti bendrai į grupinį taikinį.
Arbaletai Rusioje
thumb|Antgalis
Nuo X a. arbaletai atsirado ir Rusioje, greičiausiai per Bulgariją. Viduramžiais rastų lankų ir arbaletų strėlių santykis 1/20. Žinoma, kad iki XVII a. Maskvoje kartu su patrankomis buvo ir valstybinė arbaletų gamykla, bet vis tiek lankų buvo daug daugiau.
Vėliau imta naudoti dvejopus arbaletus – ne tik rankinius, bet ir stovinius:
XX a. – XXI a. arbaletai
thumb|250px|Dabartinis arbaletas Žinoma, kad per Pirmąjį pasaulinį karą (1914–1918) vokiečiai naudojo stovinį arbaletą (su suktuku) kaip granatsvaidį. Toks arbaletas buvo visiškai pagamintas iš geležies, net jo virvė buvo iš geležies. Lingė buvo atspiriama ir nuimdavo lanko ir virvės įtampą. Lanką įtemdavo sukama rankena: virvę buvo sukama ant volo kol pritraukdavo prie prikabinamo mechanizmo. Lanko įtraukimo jėgą ir šaudymo nuotolį buvo galima reguliuoti.
XX a. arbaletai kartais buvo naudojami nacionaliniuose – išsilaisvinamuose karuose dažniausiai kaip savišaudžiai spąstai.
Nuo 1950-ųju metų vidurio Vakaruose prasidėjo vystytis arbaletų sportas. Kaip tik dabartiniai sportiniai medeliai pasitarnavo pavyzdžiu pagaminti dabartinius karinius arbaletus. Pagal savo gabaritus ir svorį jie lygus automatams ir pistoletams- automatams. Jie dažnai daromi išardomos konstrukcijos, kad būtu lengviau vežti ir maskuoti.
Paskutiniu metu kiek išaugo dėmesys arbaletui kaip šaunamojo parakinio ginklo alternatyvai atliekant specialias užduotis. Lengvos plastmasės ir kitų lengvų medžiagų naudojimas leido sumažinti arbaleto svorį, o kai kurių rūšių pavyzdžiuose ji padaryti sudedamą.
Skeptras
thumb|Skeptrą laikantis [[Brazilijos imperatorius Petras II]] Skeptras – karališkas valdovo simbolis, ornamentuota lazda, priklausanti valdančiam monarchui. Daugumos skeptrų paskirtis tik ceremoninė.
Arbaletas
XX a. – XXI a. arbaletai
Dabartiniuose arbaletuose dažnai naudojami įvairūs taikikliai (optiniai, lazeriniai, kolimatoriniai). Arbaletų lankai gaminami iš kompozicinių medžiagų, templė prie jų kartais tvirtina nedidelių sukikių pagalba. Užtaisymas, kaip ir senovėje vykdomas rankiniu būdu, sverto ar su nedideliu sukiku. Prie arbaleto lovelio tvirtina nuo trijų iki šešių strėlių iš plastiko. Kartais prie strėlių pritaisomi sprogmenys ar padegamieji sviediniai, suveikiantys nuo sukrėtimo.
Dabar daugelyje armijų arbaletai naudojami vykdyti specialias užduotis. Pagal kai kurias charakteristikas arbaletai aplenkė šaunamuosius ginklus specifiniuose jų taikymo vietose dėl savo tylaus veikimo. Jo garsas yra tylesnis negu pneumatinio šautuvo. Metalinių detalių nenaudojimas naikina geležies girgždesį, charakteringą net paties tyliausiam šaunamajam ginklui. Tokiu būdu arbaletas vis dar naudojamas praktikoje.
Delaveras
Dèlaveras  – 1-oji JAV valstija (nuo 1787 m. gruodžio 7 d.). Sostinė – Doveris, didžiausias miestas – Vilmingtonas. Plotas – 5130 km².
Delaveras buvo pirmoji kolonija, 1787 m. priėmusi naująją konstituciją. Delaveras yra padalintas į 3 apygardas: Niukaslo, Kento, Sasekso. Niukaslo apygarda šiaurinėje dalyje yra labiausiai industrializuota.
Geografija
thumb|225px|left|Delavero žemėlapis thumb|225px|left|The Twelve-Mile apskritimas Delavero valstijos ilgis yra 154 km, o plotis vietomis svyruoja nuo 14 km iki 56 km. Valstijos plotas yra 5130 km². Delaveras yra 49 valstija pagal dydį, lenkianti tik Rod Ailandą. Šiaurėje ribojasi su Pensilvanijos valstija, rytuose su Delavero upe, Delavero įlanka, Naujuoju Džersiu ir Atlanto vandenynu, šiaurėje ir pietuose su Merilandu. Kartu su Merilando rytų pakrantės apygardomis ir dvejomis Virdžinijos apygardomis sudaro Delmarvos pusiasalį, kuris išsidėsto žemyn vidurio Atlanto pakrante.
Delavero valstijos ribos šiaurėje išsidėsto neįprastai, nes didžioji dalis sienos su Pensilvanijos valstija sudaro 12 mylių ilgio arkos formą. Tai vienintelė valstija visoje JAV, turinti ovalo formos sieną, kuri sudaryta brėžus apskritimą, kurio centru tapo Niukaslo miestas. Ši 12 mylių siena su Pensilvanijos valstija vadinama – Dvylikos mylių žiedu. Šiaurės vakaruose po apskritimo brėžimo liko pleištas tarp Merilando ir Delavero, kuris nuo 1921 m. oficialiai priklauso Delavero valstijai.
Topografija
Didžioji dalis Delavero išsidėsčiusi lygumų regione. Aukščiausia vieta yra šalia Elbright Azimuth, šalia Konkordo vidurinės mokyklos, vietovės aukštis apie 140 metrų virš jūros lygio. Pati šiauriausia valstijos dalis įeina į Apalačių pjedmontą, ši vietovė yra kalvota, uolėta. Tarp Naujojo Arko ir Vilmingtono, pagal Roberto Kirkvudo greitkelį, driekiasi Apalačių pjedmonto lūžio linija, šio greitkelio pietuose pereinama į Atlanto pakrantės lygumas, kurios yra plačios, smėlėtos, o kai kuriose vietose pelkėtos.
Klimatas
Kadangi beveik visą Delavero valstiją sudaro Atlanto pakrantės lygumos, didžiąją klimato dalį lemia Atlanto vandenynas. Valstija yra tarp drėgnos subtropinės klimato juostos ir kontinentinės klimato juostos. Nors valstijos ilgis tik 154 km, temperatūros ir kritulių skirtumai yra pakankamai ženklūs. Pietinėje valstijos dalyje, kuri yra Atlanto vandenyno ir Delavero įlankos įtakos zonoje, vyrauja švelnesnis klimatas, negu šiaurinėje valstijos dalyje. Karščio rekordas Delavero valstijoje užfiksuotas 1930 m. liepos 21 d. Milsbore (43 °C). Šalčio rekordas (-27 °C) užfiksuotas 1893 m. sausio 17 d. taip pat Milsbore.
Gamta
thumb|right|250px|Brandywine Creek valstijos parkas Tarpinė klimato zona Delavere lemia didelę augalinę įvairovę valstijoje. Šiauriniame valstijos trečdalyje auga Šiaurės rytų pakrantės ir ąžuolynų miškai. Pietiniuose dviejuose valstijos trečdaliuose auga Vidurio Atlanto pakrantės miškai.
Indėnų laikotarpis
Prieš įsikuriant pirmiesiems europiečiams kolonistams Delavere gyveno algonkinų gentys, žinomos Unami Lenape vardu arba delaverai. Gentys daugiausiai gyveno Delavero slėnyje, palei Nantikoto upės eigą. Unami Lenape gentys daugiausia sugyveno su Munsi Lenape gentimis, kurių gyvenvietės buvo išsidėsčiusios palei Hadsono upę. Delavero indėnų gentys buvo išvysčiusios medžioklę ir agrikultūrinę visuomenę. Jie taip pat tarpininkavo prekiaujant su buvusiomis priešiškomis minkų ir saskačenokų gentimis. 1670 m. irokėzai beveik sunaikino Delavero gentis, išlikę paliko savo gyvenvietes ir iki XVIII amžiaus persikėlė į Alegano kalnus. Tie indėnai ir jų palikuonys, kurie liko Delavero teritorijoje, priėmė krikščionybę ir buvo integruoti prie kitų valstijos gyventojų.
Kolonijinis laikotarpis
thumb|250px|Naujoji Švedija – Delavero indėnai sutinka švedų kolonistus. Pirmieji europiečiai, įsikūrę dabartinio Delavero teritorijoje, buvo olandai. 1631 m. jie įkūrė prekybinius postus Svanendalus, netoli Lewes miesto. Per kelerius metus naujieji kolonistai buvo išžudyti vietos indėnų. 1638 m. Peteris Minoitas, kartu su švedų, suomių bei olandų kolonistais, dabartiniame Vilmingtone įkūrė švedų prekybinį postą – Naująją Švediją. Naujoji kolonija gyvavo 17 metų, tačiau 1651 metais olandų kolonistai, kuriems vadovavo Peter Stuyvesant, Niukasle įkūrė fortą ir 1655 m. užkariavo Naujosios Švedijos koloniją bei prijungė ją prie olandų Naujųjų Nyderlandų kolonijos. Po 9 metų, 1664 m., Anglijos laivynas, vadovaujamas Sero Roberto Karo, užkariavo olandų kolonijas Delavere. Anglijos karalius, o tuo metu Jorko kunigaikštis Jokūbas II, naujajai kolonijai vadovauti paskyrė Viljamą Peną. Viljamas Penas tuo metu buvo Pensilvanijos provincijos valdytojas ir siekė savo valdoms priėjimo prie vandenyno, todėl Pensilvanijos provincijai buvo išnuomotos žemutinės Delavero apygardos.
TSV Fortuna Düsseldorf
Diuseldorfo „Fortuna“ – Vokietijos futbolo klubas iš Diuseldorfo.
Delaveras
Kolonijinis laikotarpis
Viljamas Penas įsteigė Atstovų vyriausybę ir derino savo abiejų sričių valdymą Generalinėje Asamblėjoje. Iki 1704 m. Pensilvanijos provincija stipriai išsiplėtė ir provincijos atstovai pareikalavo autonominio valdymo nepriklausomai nuo Delavero žemutinių apygardų. Nuo to laiko pradėti rengti du Atstovų susirinkimai: Filadelfijoje ir Niukasle. Viljamas Penas ir toliau faktiškai valdė abu regionus – Pensilvanijos provinciją ir Delavero žemutines apygardas, o toks valdymo būdas nebuvo unikalus. Nuo 1703 iki 1738 m. Niujorkas ir Naujasis Džersis taip pat dalinosi tuo pačiu gubernatoriumi. Taip pat ir Masačiusetsas su Naujuoju Hampšyru kurį laiką turėjo tą patį gubernatorių.
TSV Fortuna Düsseldorf
Istorija
1895 m. Diuseldorfe buvo įkurtas pirmasis futbolo klubas (TV Flingern 1895), kurį „Fortuna“ prisijungė 1919 m.
Delaveras
Kolonijinis laikotarpis
Pagerėjus ekonominei padėčiai Anglijoje ir sumažėjus naujųjų anglų imigrantų atvykimui į Delaverą, išaugo poreikis įsivežti vergus. Po truputį Delavere įsivyravo vergija, imta plačiai kultivuoti tabaką.
Amerikos revoliucijos laikotarpis
Kaip ir dauguma vidurio Amerikos kolonijų, Delavero žemutinės apygardos kolonijos iš pradžių nenorėjo nutraukti ryšių su Anglija. Gyventojai gerai sutarė su britų valdžios atstovais kolonijoje, todėl įgijo didesnes autonomines savivaldos teises, negu kitos Anglijos kolonijos. Vilmingtono uosto pirkliai bendradarbiavo su Anglijos pirkliais.
Niukaslo teisininkas Tomas Makeinas pasmerkė Anglijos Anstpaudų aktą, o Kento apygardos gyventojas Džonas Dikinsonas tapo Delavero Revoliucijos rašytoju. 1776 m. birželio 15 d. Tomas Makeinas ir Cezaris Rodnis, po JAV nepriklausomybės deklaracijos pasirašymo, įtikino Delavero kolonijos atstovus paskelbti nepriklausomybę nuo Anglijos karalystės ir Pensilvanijos provincijos. 1777 m. rugpjūtį Generolas Seras Viljamas Hou vadovavo britų kariuomenei Brandivaino mūšyje, kuriame pasiekus pergalę britai užėmė Filadelfijos miestą. Vienintelis mūšis, kuris vyko Delavero kolonijos ribose, buvo „Mūšis prie Kučso tilto“ 1777 m. rugsėjo 3 d.
Britams nugalėjus Brandivaino mūšyje ir užėmus Vilmingtoną, Delavero valstijos prezidentas Džonas Makinlis buvo įkalintas kalėjime. Iki pat karo pabaigos britai kontroliavo visą Delavero upės regioną. Per šį laikotarpį britai stengėsi užkirsti kelią prekybai ir rėmė Sasekso apygardos vietos lojalistus, kurie palaikė britų valdžią. Britai pažadėjo vietos vergams laisvę už pagalbą kovoje prieš revoliucionistus, todėl daug vergų traukė į šiaurę prisijungti prie britų karinių pajėgų.
Vergijos laikotarpis ir JAV pilietinis karas
Dauguma kolonijos įkūrėjų atvyko į Delaverą iš Merilando ir Virdžinijos valstijų, kuriose tuo metu jau buvo daug gyventojų. Pastarųjų valstijų ekonomikų pagrindą sudarė tabako auginimas ir vergai, kurie atliko tabako sėjimo bei auginimo darbus. Dauguma atvykstančių iš Anglijos kolonistų tapdavo plantacijų darbuotojais tam tikram laikotarpiui, dažniausiai už tai gaudami apmokėjimą tik už kelionę. Ankstyvaisiais Amerikos kolonizavimo metais skirtumas tarp vergų ir darbininkų iš Anglijos karalystės buvo menkas. Dauguma laisvųjų buvusių vergų iš Merilando valstijos atvykdavo į Delaverą su šeimomis, kad čia įsigytų žemės. Dažniausiai jie būdavo vergų ir laisvai samdomų darbuotojų palikuoniai.
Kai ekonominė padėtis Anglijos karalystėje ėmė gerėti, staiga sumažėjo į Delaverą atvykstančių britų, dėl to pradėjo intensyvėti vergų atsivežimas. Delavero ūkinei sistemai perėjus iš tabako auginimo į fermų ūkius sumažėjo vergų poreikis. Plintant Amerikos revoliucinėms idėjoms vietiniai metodistai ir kvakeriai ragino vergvaldžius išlaisvinti savo vergus. Iki 1810 m. trys ketvirtadaliai visų juodaodžių Delavero gyventojų buvo laisvi. Kai Džonas Dikinsonas 1777 m. išlaisvino savo vergus, jis buvo didžiausias vergvaldys visame Delavere, tuo metu turėjęs 37 vergus. Iki 1860 m. stambiausias valstijos vergvaldys turėjo tik 16 vergų. Nors bandymai visiškai panaikinti vergiją žlugo dėl tuometinių įstatymų spragų, faktiškai Delavero valstija atsisakė vergovės santvarkos. Pagal 1860 m. surašymo duomenis 91,7 % juodaodžių gyventojų buvo laisvi.
Nepriklausomą juodaodžių bendruomenę 1813 m. įteisino buvęs vergas Piteris Spenceris, pavadinęs bendruomenę „Afrikiečių Sąjungos bažnyčia“. Ši bendruomenė buvo Afrikos Metodistų Episkopinės bažnyčios tąsa, kuri buvo įkurta 1793 m. Filadelfijoje. Piteris Spenceris naujai sukurtai bendruomenei Vilmingtone pastatė naują bažnyčios pastatą. Nuo 1814 m. Piteris Spenceris pradėjo rengti Didžiojo rugpjūčio susirinkimus, kurie vyksta iki šiol ir yra vienas seniausiai vykstančių kultūrinių bei religinių renginių visoje JAV.
Prieš prasidedant JAV pilietiniam karui Delavero valstija oficialiai buvo vergiją įteisinusi valstija, tačiau kare ji kovėsi Sąjungos pusėje. Delaveras balsavo prieš išstojimą iš Sąjungos valstijų 1861 m. sausio 3 d. Dauguma Delavero gyventojų kovėsi Sąjungos pusėje, tačiau buvo kelios kuopos, kurios kovėsi už Konfederatus Merilando ir Virdžinijos valstijose. Delaveras buvo vienintelė vergiją įteisinusi valstija, kurioje nebuvo sudarytos karinės pajėgos, kovojusios Konfederatų pusėje. 1865 m. gruodžio mėn. buvo ratifikuota 13-toji JAV konstitucijos pataisa, išlaisvinusi visus vergus Delavero valstijoje.
Gyventojai
thumb|250px|right|Delavero gyventojų populiacijos pasiskirstymo žemėlapis
Jungtinių Valstijų gyventojų surašymo biuro 2012 m. liepos 1 d. duomenimis, Delavere gyveno 917 092 gyventojai. Skaičiuojamas 2,1 % prieaugis nuo 2010 m. JAV gyventojų surašymo. Delavero valstija užima 6 vietą pagal gyventojų tankį, tačiau tik 45 vietą pagal gyventojų skaičių.
Rasinis pasiskirstymas
Pagal 2010 m. JAV gyventojų surašymą rasinis pasiskirstymas buvo:
1990 m. Jungtinių Valstijų gyventojų surašymo biuras paskelbė, jog Delavero gyventojų populiacijoje yra 16,9 % juodaodžių ir 79,3 % baltaodžių.
Kalba
Pagal 2000 m. surašymo duomenis, 91 % Delavero gyventojų gimtoji kalba buvo anglų, 5 % gimtąja kalba kalbėjo ispaniškai, 0,7 % – prancūzų, 0,5 % – kinų, 0,5 % – vokiečių. Įstatymų leidžiamoji valdžia siūlė oficialiąja kalba pripažinti anglų kalbą tiek Atstovų rūmuose, tiek Senate, tačiau toks įstatymas priimtas nebuvo.
Religija
Religinis pasiskirstymas Delavero valstijoje:
Didžiausi miestai
thumb|right|250px|[[Vilmingtonas]] 2010 m. duomenys
Ekonomika
Dėl valstijos įstatymų, kurie yra palankūs bankams ir finansų įmonėms, dauguma jų turi būstines šiaurės Delavero dalyje. Finasų ir draudimo sektoriai yra pagrindiniai ekonominiai ištekliai, nors gamyba ir žemės ūkis išlieka svarbūs valstijai.
Vidutinės pajamos per metus vienam gyventojui sudaro 34 199 $, valstija užima 9 vietą pagal šį rodiklį. 2005 m. vidutinis savaitinis uždarbis vienam gyventojui buvo 937 $, pagal šį rodiklį valstija užėmė 7 vietą šalyje.
Žemės ūkis
thumb|right|250px|„Persikų rinkimas Delavere“ nuotrauka iš žurnalo „Harper’s Weekly“ 1878 m. leidimo. Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra mėsiniai viščiukai, kukurūzai, sojų pupelės, pieno produktai.
Pramonė
Valstija gamina chemikalus, medicinos, gumos ir plastiko produktus. Didžiausi valstijos darbdaviai:
Šalia valstijos sostinės Doverio įsikūrusi Doverio oro pajėgų bazė yra viena didžiausių Jungtinių Valstijų karinių oro pajėgų bazių, joje dirba didelė dalis Delavero gyventojų. Taip pat ši bazė be kitų Jungtinių Valstijų karinių oro pajėgų mobilumo valdymo komandos užduočių atlieka ir žuvusiųjų užsienyje JAV karių ir kai kurių civilių palaikų priėmimo ir laikino saugojimo funkciją.
Transporto sistema
thumb|Dabartiniai Delavero valstijos automobilių numeriai, kurių dizainas sukurtas 1959 m. ir yra seniausias nepakitęs dizainas. Transporto sistemą Delavero valstijoje prižiūri Delavero transporto departamentas, kitaip žinomas kaip DelDOT. Transporto departamento projektus iš dalies finansuoja Delavero transporto sistemos vyriausybės fondas, įkurtas 1987 m. Šis fondas palaipsniui leido atskirti finansavimą transporto sistemai nuo kitų projektų, kuriuos vykdo Delavero valstija. Delavero transporto departamentas atlieka kelių priežiūros darbus, organizuoja sniego valymą bei telkia savanorius, kurie tvarko kelių aplinką. Transporto departamentas taip pat finansuoja kelių ženklinimo darbus, prižiūri kelių mokesčių surinkimo taškus, valdo Delavero automobilių padalinį bei Delavero viešojo transporto sistemą. 2009 m. Delavero transporto departamentas prižiūrėjo 13 507 mylias valstijos kelių, tai sudarė 89 % visų Delavero valstijos viešųjų kelių. Likusią dalį viešųjų kelių prižiūrėjo vietos savivaldos. Toks pasiskirstymas stipriai lenkia JAV vidurkį, kai valstijų transporto departamentai prižiūri tik 20 % valstijos viešųjų kelių.
Amerikos viešojo transporto asociacija 2003 m. Delavero viešojo transporto sistemą pripažino geriausia šalyje. Viešojo transporto sistema plačiausiai apima šiaurinę Niukaslo apygardos dalį, o su Kento ir Sasekso apygardomis apjungia didieji valstijos greitkeliai. Viešojo transporto sistemą sudaro viešieji autobusai, traukiniai bei neįgaliesiems ir senjorams skirtas specialus transportas.
Keliai
right|thumb|250px|Greitkelis DE 1 yra iš dalies mokamas greitkelis, jungiantis [[Fenviko sala|Fenviko salą su Vilmingtonu.]] Iš pietvakarių link šiaurės rytų per Niukaslo apygardą Delaverą kerta 95-asis greitkelis. Tai stambiausias valstijoje greitkelis, tačiau Delavere yra dar 6 greitkeliai : US 9, US 13, US 40, US 113, US 202 ir US 301. Taip pat Delavere yra valstijos reikšmės greitkelių : DE 1, DE 9, DE 404 ir kt. Greitkeliai US 13 ir DE 1, kurie prasideda iš šiaurės ir eina link pietų, sujungia Vilmingtoną ir Pensilvaniją su Merilandu. Greitkelis DE 1 sujungia Vilmingtoną su Delavero pajūriu. Greitkelis DE 9 jungia Doverį su Vilmingtonu, pakeliui aplankydamas vaizdingą maršrutą per Delavero įlanką. Greitkelis US 40 driekiasi iš rytų į vakarus, jungdamas Merilandą su Naujuoju Džersiu. Valstijoje yra 2 mokami greitkeliai: Delaware Turnpike, kitaip žinomas kaip I-95, jis jungia Merilando valstiją su Niukaslu ir Korėjos karo veteranų atminimo greitkelis, kuris žinomas kaip DE 1, jungia Vilmingtoną ir Doverį.
Delavero dviračių kelias 1, tęsiasi per visą Delavero rytinę pakrantę nuo Merilando valstijos sienos prie Fenviko salos iki Pensilvanijos valstijos sienos šiaurėje. Tai pirmasis žymėtas dviračių kelias valstijoje.
Delavere yra apie 1 450 tiltų, beveik visus juos prižiūri DelDOT. 30 % visų tiltų pastatyta iki 1950 m. Likę tiltai, kurių neprižiūri valstijos transporto departamentas, tokie kaip: 4 Chesapeake regiono ir Delavero kanalo tiltai yra prižiūrimi JAV kariuomenės inžinierių korpuso, o Delavero atminimo tiltas prižiūrimas Naujojo Džersio ir Delavero valstijų įkurtos Delavero upės ir įlankos tarnybos.
Sati (dainininkė)
Sati Mackevičiūtė - Matangi (g. 1976 m. balandžio 11 d. Klaipėdoje) – Lietuvos dainininkė.
Biografija
Gimė teisininkės ir žurnalisto („Laisvosios Europos“ radijo) šeimoje, Klaipėdoje. Sulaukusi septynerių metų pradėjo lankyti muzikos mokyklą. Paauglystėje mokėsi pas Lietuvos operos dainininkę docentę Oną Glinskaitę. Pirmuosius žingsnius populiariosios muzikos scenoje žengė 1991 m. pasivadinusi „Violette“ (vėliau – „Crazy Violette“) vardu. Karjeros pradžioje atlikėja kūrė ir dainavo popmuzikos balades. Dalyvavo daugelyje konkursų ir festivalių („Metamarfozės 2000”, „Klasikos diversijos 2001”, „Mes irgi galime mylėti”, „Pop Art”, „Muzikinis Viešbutis”). Neskelbdama savo vardo, įdainavo solines partijas keletui muzikos atlikėjų, įskaitant grupes Pompa, Exem, Sel, Trumpas sujungimas bei Andrių Mamontovą.
Pasižymi tuo, kad turi stiprų balsą (95,8 decibelo) bei platų balso diapazoną – nuo vaikiško spiegiančio iki sodraus operinio. Ji taip pat tapo 2000 m. akcijos „Gerklė 2000“, kurios tikslas buvo išrinkti stipriausią balsą turintį savininką, nugalėtoja. Šis pasiekimas įrašytas Lietuvos rekordų knygoje.
2001 m. vasarį sukūrė šeimą su Liudu Jurkoniu, bei susilaukė dviejų sūnų (Ąžuolas ir Arijas). Išsiskyrė 2009 m.
Sati aktyviai pasisako už sveiką gyvenimo būdą be jokių svaigalų, yra veganė, žaliavalgė,. Dalyvavo narkomanijos bei svaigalų vartojimo prevencijos projekte „Nauja Mada”.
2008 m. Sati drauge su kolega sukūrė ethereal, world, ambient muzikos projektą „Agama“. Pavadinimas sanskrito kalba reiškia „žinių šaltinis“. Kolektyvas su „Ugnies Rato“ fakyrais dalyvavo 2010 m. atrankoje į „Euroviziją“, kur pristatė ethnic ethereal stilistikos dainą „Field of Kings“. Finaliniame atrankos turnyre ji užėmė 4 vietą. Be to, atlikėja apdovanota specialiu LATGA-A prizu už geriausią autorinę dainą.
2011m susilaukė dar vieno sūnaus - Indra.
Diskava (Molėtai)
Diskava – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 14 km nuo Dubingių.
Čiriki įlanka
miniatiūra|Palydovinė [[Panama|Panamos nuotrauka. Įlanka – pietvakarinėje dalyje]] Čiriki įlanka  – Ramiojo vandenyno įlanka ties pietvakariniais Panamos krantais. Iš vakarų riboja Burikos pusiasalis, pietrytinę ribą žymi Koibos sala. Pakrantės vingiuotos, išraižytos estuarijų, apaugusios mangrovėmis.
Čiriki įlankoje nemažai salų: Seko salos, Ladronų salos, Boka Brava, Palenkė, Boka Čika, Koiba. Pastaroji sala paskelbta gamtos rezervatu, o Paridos sala patenka į Čiriki įlankos nacionalinį jūrinį parką.
Stipendija
Stipendija - finansinė parama, kurią gauna studentas, mokinys, menininkas, mokslininkas, kultūrininkas (toks gavėjas yra stipendininkas, stipendiatas). Stipendija gali būti tiek viešųjų subjektų (valstybės, savivaldybės, valdžios pareigūnų, pvz., valstybės ar vyriausybės vadovo, ministro), tiek ir privačių asmenų (įmonių, fizinių asmenų), tiek organizacijų, tiek ir pavienių asmenų parama (pvz., vardinės stipendijos). Meno, kultūros srityje privataus asmens (mecenato) skiriama stipendija gali būti mecenatystės forma.
Čiriki įlanka
Pagrindinis uostamiestis – Puerto Armueljesas.
Sebastião de Melo
thumb|250px|Sebastião José de Carvalho e Melo, Pombalio markizas. Sebastião José de Carvalho e Melo (1699–1782) – Švietimo amžiaus Portugalijos politikas, Ministras pirmininkas, viena žymiausių asmenybių Portugalijos istorijoje.
Ambasadorius
1738 m. Sebastião de Melo, talentingas Lisabonos dvarininko sūnus pradėjo diplomatinę karjerą kaip Portugalijos ambasadorius Londone, vėliau Vienoje. Portugalijos karalienė Marija Ana Austrė mėgo Melo ir po jo pirmos žmonos mirties suorganizavo našlaujančiam Melo antrą santuoką su Austrijos feldmaršalo Leopoldo Jozefo dukterimi. Tačiau Portugalijos karalius Jonas V nebuvo tuo patenkintas ir atšaukė Melo namo 1749 m. Kitais metais jis mirė ir Jozefas I tapo Portugalijos karaliumi. Naujasis karalius, priešingai nei tėvas, mėgo Melo ir su motinos sutikimu paskyrė jį Užsienio reikalų ministru. Kai sustiprėjo jo pasitikėjimas naujuoju ministru Melo gavo dar daugiau valdžios valstybėje.
Ministras pirmininkas
1755 m. Sebastião de Melo tapo ministru pirmininku. Apstulbintas Britų ekonominių pasiekimų, kuriuos jis matė būdamas ambasadoriumi, Melo sėkmingai įvykdė panašias reformas Portugalijoje. Jis panaikino vergovę Portugalijoje ir jos valdose Indijoje, reorganizavo armiją ir laivyną, pertvarkė Koimbros universitetą ir užbaigė krikščionių sektų persekiojimą.
Bet svarbiausios jo reformos buvo ekonominės ir financinės. Jis įkūrė kelias kompanijas ir gildijas reguliuoti bet kokią komercinę veiklą. Jis apribojo porto vyno gamybos regioną ir užtikrino jo kokybę ir tai buvo pirmas bandymas Europoje kontroliuoti vyno kokybę. Melo valdė tvirta ranką, įvedės griežtus įstatymus visoms socialinėms klasėms nuo didiko iki skurdžiaus bei plačiai tikrino šalies mokesčių sistemą. Dėl šių reformų jis įgijo daugybę priešų, ypač tarp didikų, kurie jį laikė išsišokėliu.
Po Lisabonos žemės drebėjimo
1755 m. lapkričio 1 d. ryte Lisaboną sukrėtė stiprus žemės drebėjimas (spėjama 9 balai pagal Richterio skalę). Miestą sugriovė iki pamatų žemės drebėjimas, cunamis ir kilę gaisrai. Sebastião de Melo per atsitiktinumą išgyveno ir puolė atstatyti miestą su garsiu posakiu: ''Kas dabar? Mes palaidosim mirusius ir pavalgydinsim gyvus.''
Nepaisant katastrofos Lisabona nepatyrė epidemijų ir per netus buvo beveik atstatyta. Naujas Lisabonos centras buvo pastatytas taip, kad atlaikytų žemės drebėjimus. Buvo pastatyti architektūriniai modeliai, o aplink žygiuojantys kariai imitavo žemės drebėjimą. Naujas senamiestis išliko iki šių laikų ir lankomas turistų. Melo prisidėjo prie seismologijos plėtros sukūręs specialią tarnybą, kurios atstovai buvo nusiųsti į kiekvieną šalies parapiją.
Po žemės drebėjimo Jozefas I ministrui pirmininkui suteikė dar daugiau galios ir Melo tapo galingu progresyviu diktatoriumi. Augant galiai didėjo priešų skaičius ir ginčai su didikais darėsi vis dažnesni. 1758 Jozefas I buvo sužeistas per pasikėsinimą nužudyti. Tavora šeima ir Aveiro kunigaikštis buvo apkaltinti ir nubausti mirties bausme po greito teismo. Jėzuitai buvo išvaryti iš šalies, o jų turtas konfiskuotas. Sebastião de Melo nerodė pasigailėjimo ir persekiojo visus įsipainiojusius asmenis, net moteris ir vaikus. Tai buvo galutinė pergalė prieš ministro pirmininko priešus aristokratus. Atsidėkodamas karalius 1559 m. suteikė Melo Oeiro grafo titulą.
Po Tavoros aferos niekas Melo nebesipriešino. 1770 m. jis tapo Pombalio markizu ir valdė šalį iki Jozefo mirties 1779 m. Naujoji karalienė Marija I nemėgo markizo ir uždraudė prie jos prisiartinti arčiau nei 20 mylių ir taip apribojo jo įtaką.
Kurtinaitis
Kurtinaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kurtinaitienė (ištekėjusi moteris) ir Kurtinaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tošinobu Kacuja
Nacionalinėje komandoje žaidė 1985–1993 m., su ja dalyvavo 1992 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Jonažoliniai
Jonažoliniai (Hypericaceae) – magnolijainių (Magnoliopsida) klasės dilenijažiedžių (Dilleniidae) poklasio augalų šeima.
Priklauso daugiametės žolės su priešiniais lapais ir taisyklingais žiedais. Vaisius – dėžutė.
Pasaulyje yra 9 gentys ir apie 560 rūšių. Lietuvoje auga viena gentis – jonažolė su 6 rūšimis.
Club Green Streets
„Club Green Streets“ – Maldyvų futbolo klubas iš Malės.
Rokelė
Rokelė − didžiausia Siera Leonės upė vakarų Afrikoje. Teka ~386 km į pietvakarius nuo Lomos kalnų ir, kartu su mažesniu, lygiagrečiu upeliu Port Loko Creek, įsilieja į milžinišką estuariją, žinoma kaip Siera Leonės upė arba „Fritauno uostas“, didžiausias natūralus uostas Afrikos kontinente. Siera Leonės sostinė Fritaunas yra įsikūręs Siera Leonė upės pradžioje, apie 40 km pasroviui nuo Rokelės ir Port Loko Cree žioties.
Žochai (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Žochai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Psoriniai
Psoriniai (Psoraceae) – kerpių šeima. Gniužulas žvyniškas, rečiau žiauberiškas.
Lietuvoje auga viena gentis – psora (Psora):
Laukininkai (Klaipėda)
Laukininkai – Klaipėdos miesto dalis, mikrorajonas pietinėje miesto dalyje priskiriamas didžiausiems miesto mikrorajonams. Iš šiaurės ribojasi su Smiltelės, iš rytų – su Vingio gatvėmis, iš pietų – su Jūrininkų prospektu, o iš vakarų – su Varpų mikrorajonu. Yra Laukininkų gatvė, kuri tęsiasi per visą mikrorajoną. Laukininkai pradėti statyti 1981 metais, paskutiniai mikrorajono namai buvo apgyvendinti 1986 metais.
Laukininkus nuo Varpų mikrorajono. skiria naujai įrengtas „Sąjūdžio parkas“ su rekreacinėmis zonomis, per kurį eina „EuroVelo 10“ dviračių trasa.
Mikrorajone yra paštas, Klaipėdos viešosios bibliotekos Laukininkų filialas, Klaipėdos miesto šachmatų klubas „Bokštas“, prekybos centras ir įvairių aptarnavimo sferos įmonėlių: įvairių parduotuvių, kirpyklų, siuvyklų, kompjuterių remonto įm., vaistinių, foto salonas ir kt.
Laukininkai pasižymi aktyviu naktiniu gyvenimu, kadangi čia yra įsikūrusių daug populiarių barų, picerijų.
Švietimas ir ugdymas
Tai vienas iš labiausiai į pietus nutolusių Klaipėdos mikrorajonų, todėl vėlyvą rudenį čia pučia vieni iš stipriausių vėjų.
Monako transportas
thumb|Monako keliai, geležinkeliai ir jūrų uostai. Monako transportas – modernus ir gerai išvystytas.
Geležinkeliai
thumb|Monako požeminė traukinių stotis Viso: 1,7 km
Susisiekimas priklausomas nuo Prancūzijos. Geležinkelius prižiūri prancūzų nacionalinė įmonė SNCF (Société Nationale des Chemins de fer Français). Kursuoja regioniniai traukiniai tarp Monako ir Prancūzijos, bei greitaegiai TGV (greitaeigiai traukiniai).
Keliai
Viso: 50 km
Jungiasi su Prancūzijos keliais. Autobusai važiuoja 6 maršrutais, yra maršrutas į Nicos aerouostą Prancūzijoje. Nuo 1996 m. visi keliai geromis dangomis.
Oro transportas
Savojo aerouosto šalis neturi – naudojasi Nicos aerouostu. Susisiekti su juo skirta sraigtasparnių tarnyba, gabenanti keleivius.
Jūrų transportas
Veikia du jūrų uostai:
Įvykiai
Gerai žinoma ir viena seniausių pasaulyje Monako automobilininkų draugija kasmet rengianti Formulės 1 lenktynes, sudarytoje iš miesto gatvių trasoje.
Barklainių koplyčia
Barklainių koplyčia – veikianti koplyčia Barklainiuose, Panevėžio rajone. Stovi kapinių kalnelyje, 100 m į rytus nuo kelio. Priklauso Ramygalos Šv. Jono Krikštytojo parapijai. Iš pietvakarių pusės kalvos pašlaitėje stūkso kaimo sodybos ūkiniai pastatai. Koplyčioje laikomos Šv. Mišios, vyksta Švč. Marijos vardo atlaidai - po rugsėjo 12 d. (pirmą sekmadienį).
Akmenų mūro koplyčia suremontuota. Anksčiau vietos tarybiniam ūkiui priklausiusio statinio renovacija atlikta kunigo Roberto Pukenio rūpesčiu. Viduje pastatytas meniškas altorius, kurio centre pagal lietuvių liaudies meno tradicijas iš ąžuolo išdrožta Kristaus skulptūra.
Dabartinė koplyčia pastatyta 1858 m. Fundatoriai – Korbsita ir Medardas Švoinickiai.
Jonvabaliai
Jonvabaliai (Lampyridae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Lietuvoje gyvenančių jonvabalių patelės yra be sparnų ir antsparnių, lervų pavidalo, o patinai su sparnais. Pilvelio galiniuose segmentuose yra naktį šviečiantis fosforinis organas, kurį sudaro fotogeninės ląstelės. Šitos ląstelės yra apraizgytos nervais ir tracheolėmis. Tracheolėmis į fotogenines ląsteles patenka deguonis; jose vyksta aktyvi oksidacija. Šių reakcijų metu fermento liuceferazės pagalba liuciferinas virsta mažiau stabiliu junginiu, kuris, pereinant į normalią stabilią formą, išskiria fotonus. Be to, šiame šviečiančiame organe yra ląstelių su šlapimo rūgšties kristalais. Šios ląstelės atspindi šviesą.
Juozas Kaminskas (1898)
Juozas Kaminskas (1898 m. sausio 21 d. Panevėžys – 1957 m. kovo 10 d. Čikaga) – Lietuvos tapytojas.
Jonvabaliai
Patinų kūnas rudai pilkas, priešnugarėlė ir kūno apačia rudai gelsva. Antsparniai taškuoti ir smulkiai raukšlėti, su 2-3 neryškiomis briaunelėmis. Patinų akys stambesnės ir labiau suartėjusios negu patelių.
Juozas Kaminskas (1898)
Biografija
1919–1920 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, nepriklausomybės kovų dalyvis. 1922–1923 m. lankė J. Zikaro dailės studiją Panevėžyje. 1924 m. laimėjo 50 centų monetos, vėliau pašto ženklų, Žemės banko čekių, žurnalų viršelių konkursus. 1924–1925 m. studijavo Romos karališkojoje aukštojoje architektūros, 1925–1926 m. Anžero dailiųjų amatų mokykloje. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1945–1949 m. mokytojavo Hanau stovyklos lietuvių gimnazijoje, vadovavo dailės studijai. 1956 m. išvyko į JAV.
Kūryba
Kūryba realistinė, su „art deco“ bruožais, vyrauja peizažai ir etnografinės tematikos kompozicijos (Upelis 1933 m., „Audra“ 1939 m., „Hanau kareivinės“ 1946 m., „Tautodailė“ 1948 m., „Kaimo kapeliai“ 1952 m.). Parodose dalyvavo nuo 1926 m. Individualios parodos: Hanau (1945 m., 1946 m.), Šveinfurtas (1948 m.), Hiutenfeldas (1954 m.). 1958 m. Čikagoje surengta J. Kaminsko (pomirtinė) ir J. Šlapelio paroda.
Jonvabaliai
Jonvabalių lervos plokščios, jų viršutinė pusė tamsi. Priešnugarėlė ilga, išilgai nugaros eina siaura gelsva linija.
Gyvena lapuočių miškų pakraščiuose, tarp krūmų ir žolių, drėgnesnėse vietose. Jie minta sraigėmis ir šliužais. Patinai gerai skraido, juos privilioja patelės skleidžiama šviesa.
Pasaulyje gyvena apie 2000 rūšių, ypač jų daug tropikuose. Lietuvoje gyvena dvi rūšys:
Diskava (Širvintos)
Diskava – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Alionių I.