cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vajanai
Vajanai (wayana, upuruí, roucouyen, orkokoyana, urucuiana) – indėnų karibų tauta, gyvenanti daugiausia Gvianos plokščiakalnyje, daugiausia apie Maroni upę: pietryčių Suriname, pietvakarių Prancūzijos Gvianoje, vietomis šiaurės Brazilijoje (Amapoje ir Paroje, tarp aparajų). Populiacija – apie 2 tūkst. žmonių. Vajanų kalba priklauso karibų kalboms, pagrindinės urukuenų ir rukuenų tarmės. Taip pat dalis kalba ispaniškai, portugališkai. Išlaikę tradicinę tikybą.
Vajanai palaipsniui kėlėsi iš Brazilijos į Prancūzijos Gvianą. Tai mažiausiai akultūruota šios Prancūzijos kolonijos indėnų tauta.
Verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (kartieji manijokai, jamsai, bananai, tarai, cukranendrės, medvilnė, tabakas, moliūgai, urlijos (ačiotės) ir kt.), medžiokle, žvejyba, rankiojimu. Tradicinis amatas – pynimas. Seniau mainė medžioklės laimikį (ypač spalvingas plunksnas) į druską, geležinius peilius ir kirvius. Dabar vyrai daug kur uždarbiauja miškų ūkyje, kasyklose, pardavimui turistams pina krepšius, hamakus, gamina lankus, strėles, ietis, puošmenis iš karoliukų. Perka variklius valtims, medžioklės ir žvejybos reikmenis, kavą, cukrų, cigaretes. Tradicinė vajanų apranga – strėnraištis, marškiniai, kūnas dažomas urlijos dažais, puošiamas karoliais.
Gyvenvietės viduryje statomas apvalus vyrų namas: 10 m skersmens, skliautiniu stogu, atviromis sienomis; ten priimami svečiai, saugomi šventi daiktai. Aplink ratu statomi gyvenamieji namai – seniau taip pat apskriti, dabar daugiausia stačiakampiai. Po vyrų namo skliautu įtvirtinamas storas vientisas medinis skydas (>1 m skersmens) su anga per vidurį, pro kurią eina kertinis namo stulpas. Ant skydo juodais, baltais, geltonais ir raudonais dažais išpaišomos mitologinės figūros, atvaizduojamas mitinio pasaulio žemėlapis.
Tauragnai (kaimas)
Tauragnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, prie Tauragnų miestelio.
Centrinis stadionas (Karaganda)
Centrinis stadionas arba „Šahter“ stadionas – futbolo stadionas Karagandos mieste (Kazachstane).
Istorija
Atidarytas 1958 m. Talpina 19 000 žiūrovų.
Renovuotas 2001 m. Atitinka UEFA keliamus reikalavimus.
Karagandos „Šahter“
Albanijos futbolo varžybos 1953 m.
Albanijos futbolo varžybos 1953 m.
Rūgštinis geltonasis
Rūgštinis geltonasis  – geltonas monoazo dažiklis, anksčiau naudotas kaip maisto dažiklis (kodas E).
Tiek JAV, tiek ES pašalintas iš leistinų maisto priedų sąrašų, nes toksikologiniai tyrimai parodė, kad šis junginys yra nuodingas. JECFA šį dažiklį apibūdino kaip neleistiną 1984 m. Europos Sąjungoje rūgštinis geltonasis uždraustas naudoti maiste nuo 1977 m. sausio 1 d., o nuo 1978 m. sausio 1 d. uždrausta pardavinėti produktus su šiuo dažikliu.
Žiurkėms intraperitoninė LD50 – 2000 mg/kg, intraveninė LD50 – 2500 mg/kg.
Bogovinjė
Bogovinjė  – Makedonijos kaimas, esantis šalies šiaurės vakaruose, netoli Kosovo, Šaro kalnuose, prie Bogovinjės upelio. Beveik visi gyventojai – albanai.
Istorija
Iki 1912 metų kaimas ir apylinkės buvo turkų valdžioje. Nuo 1912 metų priklausė Serbijai, po Antrojo pasaulinio karo – Jugoslavijai.
Dabar kaimas yra Makedonijos teritorijoje, priskiriamas Pologo regionui.
Gyventojai
2002 m. gyventojų skaičius buvo 6328. iš jų:
Viganas (audinys)
Viganas  – drobinio pynimo medvilninis menkos ar vidutinės kokybės pastandintas audinys, paprastai apie 130–140 g/m² plotinio tankio. Standinamas paprastai kaučiuku. Naudojamas švarkų, paltų standinimo įdėklams.
Audinys pavadintas pagal miestą Viganą (Didžiojo Mančesterio Anglijoje dalis), kuriame pradėtas gaminti. Pirmas žinomas šio audinio pavadinimo paminėjimas užfiksuotas 1771 m.
Taureika
Taureika – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Beižionių, pelkėtų miškų apsuptyje. Šalia telkšo ežeras Taureikus.
Albanijos futbolo varžybos 1954 m.
Albanijos futbolo varžybos 1954 m.
Centrinis stadionas (Atyrau)
Centrinis stadionas arba „Munajšy“ stadionas – futbolo stadionas Atyrau mieste (Kazachstane).
Istorija
Atidarytas 1950 m. „Munajšy“, reiškia „naftininkas“.
Renovuotas 1999 m., stadiono talpa 6 690 žiūrovų.
2008 m. sporto komplekse pastatytas modernus baseinas. .
Ganio Muratbajevo stadionas
Ganio Muratbajevo stadionas – futbolo stadionas Kyzylordos mieste (Kazachstane).
Istorija
Atidarytas 1969 m. Talpina 6 800 žiūrovų. Kiti šaltiniai teigia, kad 7 300
Namų rungtynes jame žaidžia Kyzylordos „Kajsar“ ir Kyzylordos „Bajkonur“ klubai.
Taurinė
Taurinė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Raguvos.
Dainavos koplyčia (Kaišiadorys)
Dainavos koplyčia – veikianti katalikų koplyčia Dainavos kaime, Paparčių seniūnijoje, Kaišiadorių rajone. Ji stovi netoli kelio, 5 km į pietus nuo Paparčių. Įrengta buvusios mokyklos pastate, II aukšte šalia kitų kaimo bendruomenės patalpų. Priklauso Paparčių Šv. vyskupo Stanislovo ir Šv. Pranciškaus Asyžiečio parapijai. Aukoti šv. Mišių atvyksta Paparčių parapijos klebonas.
miniatiūra|220px|left|Vaizdas į altorių miniatiūra|220px|left|Koplyčios patalpa Dainavos krašto bendruomenė „Ateitija“ 2012 liepos 14 d. sukvietė į šventę, kurios metu vyko atnaujinto Dainavos kryžiaus ir įrengtos koplyčios pašventinimas, surengtos Šv. Mišios (dalyvavo mons. Rimvydas Jurkevičius ir kun. Vidas Bernardas Sajeta).
Mezoamerikos mitologija
Mezoamerikos tautų mitologija – mitinė pasaulėvoka, susiklosčiusi tarp Mezoamerikos tautų. Iki ispanų užkariavimo XVI a., Mezoamerikoje gyveno įvairių kalbinių grupių indėnų tautos. Actekai, toltekai, sapotekai, mištekai, taraskanai, majai ir kiti Mezoamerikos indėnai nuo pirmųjų mūsų eros amžių sudarė ankstyvąsias valstybes, tuo tarpu į šiaurę ir pietus nuo Mezoamerikos gyvenusioms tautoms buvo būdingas žemesnis socioekonominis išsivystymas. Nepaisant to, kad Mezoamerikos indėnai priklausė skirtingoms kalbinėms grupėms, patyrė skirtingą istoriją, jų mitologija iš esmės buvo bendra, nors ir patyrė laipsniškus pokyčius.
Apie ankstyvąją Mezoamerikos mitologiją daugiausia sprendžiama iš archeologinėse vietose rastų paveikslų, raižinių, vėliau vietinių tautų pasakose, mituose išlikusių siužetų. Rašytiniai šaltiniai apie Mezoamerikos mitologiją atsirado ispanams užkariaujant Meksiką ir tuoj po užkariavimo – tai F. Burgoa, Ch. de Kordobos piktografiniai rankraščiai (kodeksai), Bernardino de Saaguno „Naujosios Ispanijos bendroji istorija“, Toribijo Motolinijos „Atsiminimai“, indėnų istoriko F. de Ištlilšočilio „Čičimekų istorija“, nežinomo autoriaus „Meksikos istorija“ (pranc. vertimas A. Tevės).
Po ispanų užkariavimo paplitus krikščionybei Mezoamerikos mitologija susiliejo su katalikų šventųjų kultu. Pvz., Čiapase paplitęs pasakojimas apie blogąjį Kristų perėmė mito apie žemės drebėjimo dievą bruožus, Gerere mitas apie mažąjį Kristų perimtas iš Kecalkoatlio. Mitologiniai siužetai atsispindi Mezoamerikos tautų liaudies papročiuose, tautosakoje, šokiuose, vaidinimuose. Mitologinius siužetus perėmė ir šiuolaikiniai rašytojai, dailininkai (Migelis Asturijasas, Diego Rivera, Davidas Sikeirosas ir kt.)
Ankstyvoji mitologija
Tikėtina, kad jau pirmieji vėlyvojo paleolito Mezoamerikos gyventojai sukūrė mitus apie ugnies kilmę, žmonių ir gyvūnų atsiradimą, moters ir lokio sugyvenimą ir kt. Vėliau, vystantis rankiojimo praktikoms, atsiradę mitai apie maisto ir drėgmės sergėtoją kaimaną, apie palankiąsias augmenijos dvasias, apie visatos sanklodą. Apie V tūkstm. pr. m. e., pradėjus įsisavinti kukurūzų auginimą, atsirado raižiniai, statulėlės su aukščiausios dievybės („deivės su kasa“) paveikslu – jame susilieja ankstesni dvasių globėjų paveikslai. Ši deivė sykiu įkūnija dangų ir žemę, gyvenimą ir mirtį, dalis jos paveikslų vaizduoja jos dvi galvas, iš jos krūtų milžta „dangiškasis pienas“, ji visos drėgmės valdovė, nuo jos priklauso augalijos ir gyvūnijos pasaulio klestėjimas.
Vėlesnėse mitologinėse sistemose ši dievybė suyra į būrį dievybių, susijusių su drėgme, mėnuliu, vaikų gimimu, mirtimi, kukurūzais, kakava, agavomis ir kt. Deivė vaizduota kaip mergaitė keturiomis kasomis, moteris su išryškintais lyties organais, arba senolė su atsikišusia krūtimi. Šie trys moters amžiaus tarpsniai (jaunystė, branda, senatvė) atitinka pavasarinį žydėjimą, vasaros derlumą ir rudens–žiemos nyką. Rasta deivės skulptūrėlė su trilypiu liemenimi. Žinomi ir zoomorfiniai deivės atvaizdai – antis, voras, rupūžė ir kt. Jos vaiku laikomas išpuoselėtas jaunuolis, be aiškių lyties požymių („storasis dievas“) – jis stoja kaip tarpininkas tarp motinos ir žmonių pasaulio, teikia jos gerybes. Tikėtina, kad jo vaizdiniai – kukurūzai ir saulė. Vėliau jis suskyla į tris dievus, kurie atsakingi už kukurūzus, saulę ir pavasarinę žalumą (plg. actekų Šipė Totekas). To laikotarpio dievų panteonui priskiriamas ir barzdoto pagyvenusio vyro paveikslą turįs dievas – greičiausiai „storojo dievo“ tėvas, nors jo ryšys su „deive su kasomis“ to laikotarpio mitologinėje pasaulėžiūroje neaiškus (jo vėlyvesnis atitikmuo, matyt, actekų Šiutekutlis).
Olmekų mitologija
thumb|left|200px|Olmekų stela ([[La Venta), vaizduojanti plunksnuotąją gyvatę]]
XV–IV a. pr. m. e. rytų Mezoamerikoje išliko pirmoji civilizacija – olmekai. Jie perėmė ir naujai interpretavo Mezoamerikos mitologinę sistemą ir didžiąja dalimi nulėmė vėlesnių šio krašto kultūrų pasaulėvaizdį. Būtent su olmekais prasideda vėliau visoje Centrinėje Amerikoje ypač paplitęs jaguaro kultas – visos pagrindinės olmekų dievybės turėjo jaguarišką išvaizdą. Šio laikotarpio mitologijai būdingas dievybių atvaizdų pastovumas, jų paskirčių nusistovėjimas, dievų išvaizdos ir jų atributų kanonizavimas. Olmekų mitologijoje „deivė su kasomis“ nublanksta, nors kai kuriuose mituose išlaiko savo pirminę viešpataujančią padėtį. Čalkancingo vietovės uolų įrantose ji vaizduojama sėdinti oloje (pasak mitų, iš olų atsiradusios indėnų tautos) su dvigalviu driežu (teriomorfiniu dvyniu) ir valdanti visatą. Tačiau dažniau ji įsivaizduota kaip žemės ir drėgmės deivė arba mėnulio deivė, žvėrių ir požemių dievo, turinčio tapyro arba jaguaro išvaizdą, žmona. Nuo šio dievo deivė susilaukusi dviejų brolių–dvynių, vaizduojamų kaip jaunuoliai pusiau žmonės, pusiau jaguarai. Vienas jų susijęs su vandeniu (jam verkiant kyląs [[lietus]), kitas susijęs su kukurūzais („storojo dievo“ persipavidalinimas). Dažniausiai miškų, žvėrių, drėgmės dievai šioje mitologinėje sistemoje vaizduoti vyrais; pasak vieno mito, olmekų protėvis taip pat buvo dievas (vyras).
Vienas ašinių olmekų mitologijos pasakojimų – kukurūzų įsisavinimas. Daugelyje mitų dievas geradarys (plg. actekų Kecalkoatlis) iš kalnų (kur jie paslėpti) atgabena kukurūzo grūdų: jis ant rankų iš žemės įsčių atneša kūdikį žmonėms – simboliškai įsivaizduojamą kukurūzu. Svarbą įgija mitinis motyvas apie senojo dievo ir kukurūzų dievo priešpriešą. Olmekai įveda ryšį tarp kalendoriaus ir mitologijos – vėliau Mezoamerikoje ši mitologinė–kalendorinė simbolika ypač plačiai paplinta (dievai įvardijami pagal jų gimimo dieną, atsiranda pasakojimai apie visatos raidos ciklus ir kt.). Su šiuo dalyku susijusi Las Limase rasta skulptūra, vaizduojanti dievą su vaiku rankose, o ant dievo pečių ir rankų išraižytos dar 4 dievų galvos – ateinančių epochų simboliai ir globėjai.
Klasikiniu laikotarpiu (I tūkstm. pr. m. e. pab. – IX a.) kuriantis ankstyvosioms miestų valstybėms kinta ir mitologija – didėja dievų skaičius, atsiranda ryšys tarp dievų ir valdovų, nes pastarieji laikomi dievų įsikūnijimais žemėje. Greičiausiai su žynių pagalba kuriasi nauji mitologiniai ciklai apie miestų įkūrėjus, karališkąsias dinastijas. Į mitologinius siužetus įsipina kalendorinė ir eschatologinė mistika. Greta pagrindinių dievų bruožų kanonizacijos atsiranda ir nauji, mišrūs paveikslai – paukštis–jaguaras–gyvatė, simboliškai susietas su Aušrine žvaigžde, atsiranda mirties dievybės, matyt, susijusios su pomirtinio pasaulio mitologijos raida. Tiesa, skirtingose Mezoamerikos vietose mitologinės sistemos gilinimas vyko skirtingai – pvz., vakarinėje dalyje jis mažai tepasireiškė.
Sapotekų mitologija
thumb|240px|Sapotekų laidojimo urna, vaizduojanti jaguarą(?)
Apie sapotekų, nuo II a. pr. m. e. gyvenusių Oachakoje (centras – Monte Albanas), mitologija žinoma nedaug. Kadangi nuo X a. sapotekai pateko mišekų įtakon, o vėliau actekų, sunku išskirti, kurie bruožai buvo būdingi sapotekų mitologijai, o kurie perimti vėliau. Pasak mitų, visiems pasaulio tvariniams pradžią davė dieviškoji pora Kosaana ir Uičaana. Šie sapotekų protėviai radęsi iš uolų, medžių ir jaguarų. Į pasaulį jiedu atkeliavę iš olų, į kurias po mirties grįžta visa, kas gyva. Pasaulis sapotekų raikytas į tris dalis – dangų, žemę ir požemį (mirusiųjų pasaulį). Sapotekai gerbę lietaus ir griaustinio dievą Pitao Kosichą, kuriam aukotos žmonių aukos, su juo glaudžiai susijusį jaguarišką kukurūzų dievą Pitao Kosobį, žemės drebėjimų, olų dievą Pitao Šoo. Pasak F. Burgoa, sapotekai Pitao Šoo įsivaizdavę kaip atlantą, laikantį ant savo pečių žemę – jei jis pajuda tai dreba žemė. Matyt vėliau sapotekų mitologijoje atsirado sapnų dievas Pitao Šikala naminių paukščių globėjas Kokilao, pasigerėjimo, malonių dievas Pišeė, nesėkmių, vargų dievas Pitao Sichas, pranašysčių dievas Pitao Pichis. Pasak F. Burgoa, pas sapotekus buvęs sauliškos dievybės, erelio pavidalu nusileidusios žemėn, kultas. Kai vykdavęs saulės užtemimas, sapotekai, norėdami išvengti katastrofos, aukodavę neūžaugas, kurie laikyti saulės vaikais.
Nahua tautų mitologija
I tūkstm. m. e. pr. iš šiaurę į Mezoamerikos atsikraustė nahua tautos. Jų ankstyvajai mitologijai būdingas sudievintų protėvių garbinimas, didelę reikšmę turėjo medžioklės dievybės, tampriai susijusios su dangiškųjų šviesulių garbinimu. Nahua visatą dalino į 13 dangų ir 9 požeminius pasaulius. Dangūs skirstyti tokiu būdu: 1-asis – mėnulio dangus, 2-asis – žvaigždžių, 3-asis – saulės, 4-asis – Aušrinės, 5-asis – kometų, 6-asis – juodasis arba žaliasis nakties dangus, 7-asis – žydrasis dienos dangus, 8-asis – audros dangus, 9-asis – baltas dangus, 10-asis – geltonas dangus, 11-asis – raudonas dangus, 12-asis ir 13-asis dangūs – Omejokanas – dievybės Ometeotlio buveinė. Visatos istoriją nahua tautos įsivaizdavo ciklišką – kiekvieną visatos ciklą valdžiusi skirtinga dievybė, o ciklo pabaigą žymėdavusi pasaulinė pražūtis – gaisras, potvynis, žemės drebėjimas ir kt. VII a. Mezoamerikon atkeliavo toltekai. Pasak XVI a. nežinomo autoriaus ispaniškos kronikos („Meksikiečių istorija paveikslėliais“), aukščiausiasis jų dievas buvęs Tonakatekutlis. Jis kartu su žmona Tonakasiuatle susilaukęs 4 sūnų: raudonojo Teskatlipokos, juodojo Teskatlipokos, Kecalkoatlio ir Uicilopočtlio; jie atitinkamai susieti su 4 pasaulio šalimis – rytais, šiaure, vakarais ir pietumis. Pasak mitų, Kecalkoatlis ir Teskatlipoka iš dangaus atnešę žemės deivę Tlaltekuitlę, kurios visas kūnas buvęs pilnas galvų su burnomis, kuriomis ji visą laiką kandžiojosi kaip laukinis žvėris, o iki jie nusileidę, jau atsiradęs vanduo, kurį nežinia kas sukūręs (Tevės „Meksikos istorija“). Iš deivės kūno sukūrė žemę, iš jos plaukų – medžius, gėles ir žoles, iš akių – šulinius, versmes, urvus, iš burnos – upes ir olas, iš nosies – kalnų slėnius, iš pečių – kalnus. Prabėgus 600 metų nuo pasaulio sutvėrimo, sukurta ugnis ir pusė saulės, tada dievų nurodymu Kecalkoatlis ir Uicilopočtlis sukūrę žmonių porą ir prisakę vyrui arti, o moteriai – verpti ir austi. Tada jiedu sukūrė dienas ir išdalino jas mėnesiais. O kai dievai pamatė, kad pusės saulės neužtenka žemei apšviesti, tai Teskatlipoka pats tapo saule, kuri ir buvo pirmosios epochos saulė. Tada dievai sukūrė milžinus – labai didelius ir galingus žmones.
Actekų mitologija
thumb|200px|B. de Saaguno kodeksas. Actekų dievai Actekai į Meksiko slėnį atsikraustė iš šiaurės XIII a. Jie įsisavino savo pirmtakų toltekų mitologiją, taip pat perėmė daugelio aplinkinių tautų (sapotekų, majų, mištekų, taraskanų) mitologijos bruožų. Į actekų dievų panteoną pateko nemažai užkariautų ir kaimyninių tautų dievybių. Sudėtingą dievybių unifikaciją ir šakojimąsi nutraukė ispanų užkariavimas.
Actekų mitologijai būdingas dviejų pradų (šviesos ir tamsos, saulės ir drėgmės, gyvenimo ir mirties, ir t. t.) kovos motyvas, visatos vystymasis nustatytais ciklais, žmogaus priklausomybė nuo dievų valios ir gamtos jėgų, būtinybė maitinti dievus žmonių krauju (kai kuriuos – kasdien). Tikėta, kad be kraujo dievai mirsią, o tai reikštų pražūtį. Actekų mitologijoje retai nurodoma dievų tarpusavio giminystė. Kitas būdingas bruožas – dievų vienio ir daugio suderinamumas: pvz., yra lietaus dievas Tlalokas podraug yra ir daug tlalokų, gyvenančių kalnų viršūnėse, arba yra baltasis Teskatlipoka (tuo pačiu – Kecalkoatlis) ir raudonasis Teskatlipoka (tuo pačiu – Šipė Totekas).
Pasak actekų mitų pasaulį sukūrė Teskatlipoka ir Kecalkoatlis; nuo tada praėjo 4 visatos raidos ratai. Pirmojo rato („jaguarų ketvertas“) aukščiausias dievas buvo saulė Teskatlipoka; jo metu jaguarai išnaikino žemėje gyvenusius milžinus. Antrojo rato („vėjų ketvertas“) metu viršiausiuoju dievu tapo Kecalkoatlis; era baigėsi uraganu ir žmonių virtimu beždžionėmis. Trečiąja saule tapo Tlalokas, o jo ratas vadintas „liūčių ketvertas“; jo era baigėsi pasauliniu gaisru. Ketvirtojo rato („vandenų ketvertas“) saule tapo vandenų deivė Čalčiutlikuė – ši era baigėsi pasauliniu tvanu, per kurį žmonės virto žuvimis. Dabartinis, penktasis ratas („žemės drebėjimų ketvertas“) yra valdomas dievo Tonatijaus ir turi baigtis didelėmis nelaimėmis. Kas 52, tikėta, žemė patenka į didelį sunaikinimo pavojų, todėl tokio laikotarpio pabaigoje būtina atlikti tam tikras apeigas.
Actekai žemę dalino į 4 horizontalias kryptis ir vidurį. Tą vidurį valdęs ugnies dievas Šiutekutlis. Rytai laikyti pilnatvės šalimi, valdoma liūčių dievo Tlaloko ir žvaigždžių ganytojo Miškoatlio. Pietūs priskirti Šipei Totekui ir Makuilšočitliui bei laikyti blogio šalimi. Vakarai laikyti palaimia, Vakarės (Veneros – Kecalkoatlio atvaizdo) puse. Šiaurė laikyta mirties dievo Miktlantekutlio buveine. Dangų, kaip ir kiti nahua indėnai, actekai dalino į 13 sluoksnių, o pragarą (Miktlaną) į 9.
Ispanų užkariavimo metu actekų panteoną sudarė didelė dievybių gausa – jas galima sujungti į keletą kuopų. Pirmajai priklausytų seniausi, už vaisingumą, gaivalus atsakingi dievai – Tlalokas, Tlasolteotlis, Čikomekoatlis, Koatlikuė ir kt.; antrajai kuopai – trys viršiausieji dievai – Uicipočtlis, Teskatlipoka ir Kecalkoatlis; trečiajai – dangaus šviesulių dievybės – Tonatijus, Mectlis, Miškoatlis (mėnulio), Tlauiskalpantekutlis (Aušrinės), Sencon Mimiškoa (šiaurinių žvaigždžių) ir kt.; ketvirtajai – dievai–sutverėjai, pagal to meto religinę sistemą valdę visus dievus – Tlokė Nauakė, Ometekutlis, Tonakateutlis su Tonakasiuatle. Dauguma actekų dievų vaizduoti žmogiškai, tik kai kurie turėjo gyvatės ar driežo pavidalą. Actekų dievybėms statytos šventyklos, kuriose stovėdavo dievų skulptūros, jiems būdavo giedamos giesmės. Mitologiniai siužetai būdingi actekų kronikoms.
Majų mitologija
Majai garbino jaunąjį kukurūzų dievą, vaizduotą su galvos apdangalu, primenančiu kukurūzo burbuolę. Bedantis raukšlėtas senis Icamna laikytas pasaulio sutverėju, žynių pradininku, rašto kūrėju. Ugnies dievas vaizduotas kaip senis su didele, liepsnas primenančia nosimi (klasikiniu laikotarpiu randama ir labiau žmogiškų jo paveikslų). Majų mitologijoje taip pat veikė slėnių, medžioklės, elnių, mirties dievai, dievai–jaguarai ir kt. Ryškiai atvaizduotas dievas–nešėjas: juodu kūnu ir veidu, savotiška akimi, nukarusia nosimi, atvipusia apatine lūpa, o ant kaktos – krovinių nešyklė. Svarbiausia iš moteriškų dievybių – „raudonoji deivė“, vaizduota plėšrūno kojomis, su gyvate ant galvos. Kita deivė, Iščela buvo susijusi su mėnuliu, gimdymu, audimu ir gydymu. Dievai–jaguarai, perimti iš olmekų, buvo susiję su medžiokle, požemiais, mirtimi, karyba. Juodasis ir raudonasis jaguarai sieti su pasaulio pusėmis ir liūtimis. Manoma, kad klasikiniu laikotarpiu jaguarai laikyti bent keleto miestų–valstybių karališkųjų dinastijų protėviais ir globėjais.
Pats sudėtingiausias majų mitologijos vaizdinys – dievas Kukulkanas. Jis, kaip Kecalkoatlis, vėlyvųjų majų laikytas vėjų, Aušrinės dievu. Greta pagrindinių dievybių garbinta daug vietinių dievų ir dvasių, sudievintų protėvių, didvyrių.
Apie kalnų majų mitologiją žinoma iš kičių epo „Popol Vuh“ ir Bartolomė de las Kaso pasakojimų. Pasak vieno kalnų majų mito, pasaulio sutverėjais buvo dievų pora „sutverėja“ ir „sutverėjas“, „gimdytoja, didžioji motė“ ir „sūnų pragimpatis, didysis tėvas“, „užkariautoja, galiūnė“ ir „angys žaliaplunksnis“; „Popol Vuh“ jiedu vadinami Tepeu ir Kukumacu, greta jų pasaulėkūron stoja ir audros dievas Hurakanas. Jie sutvėrė žemę, kalnus, slėnius, augmeniją ir gyvūniją, bandė nulipdyti žmones iš molio, tačiau jų tvariniai nepavyko – negalėjo judėti, todėl dievai juos sunaikino. Antrąsyk jie tvėrė žmones iš medienos, bet jie buvo nepamaldūs ir nepaklusnūs, todėl dievai paleido tvaną – išgyvenusieji virto beždžionėmis. Tada dievai sutvėrė keturis vyrus iš kukurūzo, bet jie buvo pernelyg protingi ir nuovokūs, todėl Hurakanas į jų akis pripūtė miglos, ir tada jiems daugelis dalykų tapo neaiškūs. Miegodami dievai sukūrė ir keturias moteris, kurios tapo pirmųjų vyrų žmonomis; šios keturios poros tapo kičių ir kitų tautų protėviais.
Makedonijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
Makedonijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
Galutinė turnyrinė lentelė
Pastabos.
Pereinamosios rungtynės
---
Dešimtą vietą užėmusi Bitolos „Pelister“ kovojo su FK Skopje ir nugalėjo 1:0.
Ši pergalė reiškė, kad Bitolos „Pelister“ išsaugojo vietą elito lygoje.
Finalas
Finalo rungtynės buvo žaidžiamos 2013 m. gegužės 22 d. Skopjės mieste, Pilypo II Arenoje.
Makedonijos albanai ir jų grupuotė "Balistite" („Балистите“) sukėlė riaušes, kurios peraugo į susirėmimus tarp sirgalių grupuočių ir grumtynėmis su policija. Dėl šių priežasčių po 10 minučių nuo rungtynių pradžios mačas buvo nutrauktas.
Buvo nuspręsta peržaisti taurės finalo rungtynes.
2013 m. gegužės 26 d. įvyko finalo rungtynių peržaidimas, kuriame susitiko Tetovo „Škendija" ir Tetovo „Teteks“.
Pilypo II Arenoje (Skopje mieste) šį kartą buvo peržaistos rungtynės be žiūrovų.
Šiose rungtynėse po pagrindinio laiko rezultatas buvo lygus 1:1. Rungtynės buvo pratęstos, tačiau rezultatas nepakito.
Buvo mušama 11 metrų baudinių serija, kurioje 6:5 nugalėjo Tetovo „Teteks“ ir tapo taurės savininkais.
Drabužio įdėklas
250px|miniatiūra|dešinėje|Klijinis idėklo audinys Drabužio įdėklas – į drabužio vidų (paprastai tarp pagrindinio audinio ir pamušalo) įsiūta ar įklijuota audinio, mezginio, neaustinės ar kt. medžiagos detalė, skirta drabužio standumui, šiluminei varžai, formos stabilumui padidinti ir pan.
Įdėklais standinama švarkų ir paltų apykaklės, poapykaklės, rankogaliai, bortai ir pan., taip pat marškinių apykaklės ir rankogaliai ir pan.
Įdėklų medžiagos dabar dažniausiai būna iš anksto padengtos klijais ir priklijuojamos perbraukus karštu lygintuvu ar pan. įtaisu. Savo forma jos gana įvairios. Pvz.:
Kordinis velvetas
thumb|right|250px|Kordinis velvetas Kordinis velvetas – pūkinis audinys, kurio pūko, sudaryto iš ataudų, kilpelės prie pagrindo tvirtinamos taip, kad sudarius pūką atsirastų metmenų (išilgine) kryptimi einantys rumbeliai. Kordinis velvetas yra rumbelėta aksomo forma.
Kordinis velvetas laikomas patvariu audiniu. Vartojamas laisvalaikio ir darbinei aprangai. Iš jo siuva kelnes, švarkus ir striukes, marškinius.
Šiuolaikiniai kordiniai velvetai daugiausia turi rumbelius, kurie gaunami įsiuvant pūką. Tarp rumbelių pūko kai kuriuose variantuose būna matyti bepūkis pamatinis audinys.
Rumbelių stambumas paprastai vertinamas kaip (čia - 'rantelių tankis'), matuojamas rumbelių skaičiumi colyje. Kuo mažesnis wale skaičius, tuo storesni rumbeliai (4 wale audinys turi daug platesnius rumbelius, nei 11 wale). Kordinio velveto wale skaičius kinta nuo 1,5 iki 21, nors tradiciškai jis būna 10-12. Plačiarumbiai kordiniai velvetai naudojami baldų (paprastai sofų) apmušalams ir kelnėms, o velvetai su vidutiniais ir siaurais rumbeliais paprastai naudojami drabužiams, dėvimiems virš juosmens.
Pagrindiniai kordinio velveto tipai yra:
Pavadinimai
Audinys atrodo,lyg jį sudarytų lygiagrečiai sudėtos ir susiūtos virvelės. Angliško pavadinimo aiškinimas kaip kilusio iš  'karaliaus virvutė (kordas)' yra liaudies etimologija.
Kordiniai velvetai turi daug angliškų pavadinimų: corded velveteen, elephant cord, pin cord, Manchester cloth ir cords.
Žemyninėje Europoje kordinis velvetas neretai vadinamas tiesiog ar.
Perūno telmologinis draustinis
Perūno telmologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija Švenčionių rajono Pabradės seniūnijoje, prie kelio, tarp Zalavo, Pamerionių kaimų bei Zalavo miško.
Užima 1035,83 ha plotą. Įsteigtas 1998 m., siekiant išsaugoti turtingą rūšių ežero Perūno aukštapelkę ir kalkingas žemapelkes aplink Acinto ežerą. Spygliuočių ir mišrūs miškai. Priklauso Nemenčinės miškų urėdijai.
2004 m. kovo 5 d. draustinis įtrauktas į Natura 2000 tinklą dėl natūralių distrofinių ežerų, tarpinės pelkės ir liūnų, pelkinių miškų.
Kuenkos provincija
Kuenkos provincija  – viena iš Ispanijos provincijų, esanti šalies centre, rytinėje Kastilijos ir La Mančos autonominio regiono dalyje. Ribojasi su Valensijos (įskaitant ir Rinkon de Ademuso eksklavą), Albasetės, Siudad Realio, Toledo, Madrido, Gvadalacharos ir Teruelio provincijomis. Provincijos šiaurės rytinė dalis kalnuota.
Kuenkos provincija sudaryta iš 238-ių savivaldybių. 2013 m. duomenimis, provincijoje gyveno 211 899 gyventojai. Ketvirtadalis iš jų gyveno provincijos administraciniame centre – Kuenkoje.
Miestai
Didžiausi provincijos miestai (2014 m.):
Zazų kalba
Zazų kalba (Zazaki) – indoeuropiečių kalbų šeimos, iranėnų atšakos kalba, vartojama Turkijos rytuose gyvenančių zazų tautybės žmonių. Nors zazų kalbos vartotojai save paprastai laiko kurdais, jų kalba skiriasi nuo kurdų kalbos. Kalbančiųjų skaičius – 1,5–2,5 mln. žmonių.
Išskiriamos dvi pagrindinės zazų kalbos tarmės:
Kartais dar išskiriama vidurio zazų tarmė. Tarmės turi daug patarmių ir šnektų.
Ši kalba seniau (XIX a. pab.–XX a. pr.) būdavo užrašoma arabiškais rašmenimis, bet vėliau pereita prie lotyniško raidyno. Dabartinė zazų abėcėlė sukurta amerikiečių kalbininko K. M. Džeikobsono.
Zazų kalba, kaip ir keletas kitų šio regiono indoeuropiečių kalbų, turi ergatyvinės kalbos bruožų. Be to, zazų ir šiaurės kurdų kalbos yra vienintelės vakarų iranėnų kalbos, išlaikiusios gramatinę giminę.
Leksika
Zazų kalbos žodžiai, palyginus su giminingomis kalbomis:
FC Sonaco
„Sonako“ futbolo klubas arba tiesiog „Sonaco“ – Bisau Gvinėjos futbolo klubas iš Sonako, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje. Namų rungtynes žaidžia Konko-Sanės stadione, talpinančiame ? tūkst. žiūrovų.
Istorija
2016–2017 m. sezone rungtyniavo 2.ª Divisão (II pakopa) ir savo grupėje tapo nugalėtojais. Po sezono perkalti į Pirmą divizioną.
2017–2018 m. sezone buvo pašalinti iš stipriausios lygos, o 2018–2019 m. tapo 2.ª Divisão nugalėtojais savo grupęje.
Nuo 2019–2020 m. sezono rungtyniavo Pirmame divizione.
Albanijos futbolo varžybos 1955 m.
Albanijos futbolo varžybos 1955 m.
Fraser Stoddart
Seras Džeimsas Freizeris Stodartas (, g. 1942 m. gegužės 24 d. Edinburge, Škotijoje) – škotų ir amerikiečių chemikas, Nobelio chemijos premijos laureatas.
Biografija
miniatiūra|220px|left|Kristalinė [[Molekuliniai Boromėjų žiedai|molekulinių Boromėjų žiedų struktūra, Stodarto ir jo kolegų publikuota  Science 2004, 304, 1308–1312]] D. F. Stodartas gimė 1942 m. Škotijoje, Edinburge. Daktaro laipsnį pelnė 1966 m. Edinburgo universitete. 1996 m. karalienės Elžbietos II įšventintas į riterius.
1967–1970 m. dirbo Queen's universitete (Kingstone), 1970–1990 m. – Šefildo universitete, 1990–1997 m. – Birmingamo universitete, 1997–2008 m. – Kalifornijos universitete (Los Andžele), nuo 2008 m. – Šiaurės Vakarų universitete (Čikagoje).
Mokslo pasiekimai
D. F. Stodartas daugiausiai pasižymėjo supramolekulinės chemijos ir nanotechnologijų srityje. Jis yra JAV Nacionalinės mokslų akademijos, Amerikos menų ir mokslų akademijos, Londono karališkosios draugijos narys, Šiaurės Vakarų universiteto profesorius.
1992–2002 m. laikotarpyje buvo 6–uoju labiausiai cituojamu chemiku, jo mokslinių publikacijų cituojamumo H indeksas viršijo 100.
Naudodami templatinį metodą, chemikai gali lengvai modifikuoti katenanų struktūrą – panašiai kaip grandines iš grandžių (žiedų), chemikai sukūrė katenanus iš trijų, keturių, penkių žiedų. Pastarasis rezultatas priklauso D. F. Stodartui. Analogiškai chemikai išmoko kurti molekulinius mazgus ir kitus neįprastus objektus. Be antros svarbios topologinių junginių klasės, rotaksanų sintezės, Stodartas pademonstravo svarbų molekulinių mašinų sukūrimui reiškinį, transliacinę izomeriją. Rotaksanai yra grandinėlės, ant kurių užmautas nedidelio diametro žiedas. Kad žiedas nenuslystų nuo grandinėlės, jos galuose yra specialios didelės atomų grupės.
Tauručiai
Tauručiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Ilgižių III, prie Kirkšnovės upės (ties Tauručiais patvenkta).
Vokietijos futbolo varžybos 2019–2020 m.
Vokietijos futbolo varžybos 2019–2020 m.
2019–2020 m. 2.Bundesliga
2. Bundesliga – antros pakopos pirmenybės. Dalyvavo 18 komandų.
Centrinis stadionas (Aktobė)
Centrinis stadionas  – futbolo stadionas Aktobės mieste (Kazachstane).
Istorija
Atidarytas 1975 m.
Renovuotas 2000 m., stadiono talpa 12 800 žiūrovų. Kiti šaltiniai teigia, kad 13 000 žiūrovų.
Seibalis
Seibalis  – senovės majų miestas dabartinėje Gvatemaloje, Peteno departamente, abipus Pasjono upės.
Centrinis stadionas (Aktobė)
Istorija
Namų rungtynes žaidžia „Aktobės“ futbolo klubas.
Seibalis
Gyventojai Seibalio vietoje įsikūrė viduriniajame ikiklasikiniame laikotarpyje, apie 800-uosius m. pr. m. e. Miestas pasiekė savo klestėjimo viršūnę apie 50 m. pr. m. e., vėliau jo reikšmė vėl sumenko. Seibalis 500–590 m. buvo apleistas, vėliau po kažkiek laiko vėl apgyvendintas. 735 m. Dos Pilaso miesto valdovas pagrobė Seibalio valdovą Yich’ak Balam ir užgrobė miestą. Nuo tada jis ~150 m. buvo pavaldus Dos Pilasui. IX a. miesto gyventojų skaičius pradėjo po truputį augti, tačiau 930 m. Seibalis buvo apleistas galutinai.
Seibalis žinomas kaip vienas didžiausių majų ceremoninių centrų. Čia būta per 600 pastatų, tarp jų šventyklų ir dvarų, stelų.
Seibalis kariavo su tokiais miestais kaip Mačakila – rytuose, Dos Pilasu ir Aguateka – vakaruose, Kankuenu – pietuose. Faktiškai Seibalis dominavo dabartinio Peteno departamento pietuose apie 700 metų. Archeologinių tyrinėjimų duomenimis vėlyvuoju klasikiniu laikotarpiu čia buvo 4 aikštės, 31 skulptūrinis monumentas, 56 stelos, 22 altoriai ir 2 žaidimo kamuoliu aikštės.
Tarp Seibalio pastatų ypač išsiskiria apvali observatorija, kuri yra pats seniausias tokio tipo majų pastatas. Kai kuriose stelose įžvelgiama toltekų įtaka. Pagrindinėje šventykloje yra jaguaro atvaizdas.
Šaltiniai
left|thumb|240px
Bluzonas
150px|miniatiūra|dešinėje|[[Bundesveras|Bundesvero uniforminis bliuzonas]] Bluzonas, bliuzonas – trumpa, lengva viršutinė striukė be šiltinamojo įdėklo, dažnai – ir be pamušalo, paprastai suraukta juosta arba guma žemiau talijos. Dėl sutraukimo dalis virš talijos paprastai būna laisva, pasipūtusi ar gali nukarti žemiau sutraukimo vietos. Kai kurie bliuzonai turi kapišonus.
Bliuzonai kilę iš amerikiečių pilotų striukių ir policijos bliuzonų. Paprastai bliuzonai laikomi sportinio ar laisvalaikio tipo apranga. Tačiau jis gali būti ir karinės ar kitokios uniformos dalis.
Nuorodos
http://zodis.eu/reiksme/bluzonas
Albanijos futbolo varžybos 1956 m.
Albanijos futbolo varžybos 1956 m.
Tausėnai
Tausėnai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Buivydžių.
Šarkių geležinkelio stotelė
Šarkių geležinkelio stotelė – buvusi maža stotis šiaurės vakarų Lietuvoje, į šiaurę nuo Šarkių kaimo. Šalia stotelės buvo pervaža.
Istorija
Stotis įkurta XX a. 1992–1994 m. stotelė buvo užkonservuota, o 2003 m. uždaryta. Apie 2005 m. stotelė nugriauta, o kelynas išardytas.
Tautėnai
Tautėnai – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 4 km nuo Leipalingio.
Joseph Louis Lagrange
Žozefas Lui Lagranžas (1736 m. sausio 25 d. – 1813 m. balandžio 10 d.) – italų kilmės prancūzų matematikas, astronomas ir inžinierius. Priskiriamas prie žymiausių XVIII a. matematikų. Pasižymėjęs unikaliais gebėjimais kaupti ir panaudoti žinias įvairiose mokslo srityse. Svarbaus mokslinio traktato „Analitinė mechanika“ autorius, aprašęs kūnų judėjimo mechaniką tikslia matematine kalba. Taip pat žinomas už matematinės analizės metodinį vystymą, skaičių teoriją, tikimybių teorijos, skaičiavimo metodų ir išvestinių varijavimo tyrimus.
Biografija
1755 m. Lagranžas jau dėstė matematiką karinėje Turino akademijoje, rašė pirmąjį rimtesnį veikalą apie izoperimetrines išvestinės savybes ir šiuo darbu pasidalino su Leonardu Oileriu, žymiu tų laikų matematiku ir fiziku. Jaunasis matematikas padarė įspūdį Oileriui, kadangi Lagranžas sugebėjo išspręsti uždavinius, kurių jis nesugebėjo suprasti, todėl galiausiai rekomendavo Lagranžą Berlyno mokslų akademijoje. Kitais metais Lagranžas jau tapo šios akademijos nariu. 1758 m. tyrė I. Niutono veikalus apie garso sklaidą, surasdamas ir ištaisydamas klaidas diferencialinėse lygtyse.
Iki 1759 m. rašė mokslinius darbus apie mechaniką ir diferencijavimo variacijos būdus, domėjosi tikimybių teorija, svyravimų ir akustikos darbais. 1762 m. rengė diferencialinės lygties konstantų varijavimo metodą. Nors ir kritikuotas kolegų akademijoje už neaiškias sąvokas, Žozefas Lui Lagranžas tęsė mokslinę veiklą. Leonardas Oileris redagavo ir tobulino Lagranžo veikalus, jų pagrindu 1766 m. griežtai apibrėždamas diferencialinių lygčių sprendimo metodiką. left|thumb|350px|Paminklas [[Turinas|Turine Žozefo Lui Lagranžo garbei.]] Prancūzijos mokslų akademija 1764 m. paskelbė premiją už tiksliausią Mėnulio judėjimo aprašymą, todėl Lagranžas ėmėsi iniciatyvos ir aprašė Mėnulio libraciją (buvo įvesta Lagranžo taško sąvoka). 1766 m. mokslininkas apdovanotas antrąja premija už Jupiterio palydovų judėjimo aprašymą. Iki 1778 m. Lagranžui suteiktos dar 3 premijos.
Veiklos Berlyne laikotarpyje (1766–1787 m.), Lagranžas dėstė fiziką ir matematiką, vėliau tapo akademijos prezidentu. Jis efektyviai plėtojo algebrą ir skaičių teoriją, įrodinėjo matematiko P. Ferma teoremas. Taip pat Berlyne Lagranžas parašė veikalą „Analitinė mechanika“, kuris buvo publikuotas Paryžiuje 1788 m., šis traktatas laikomas svarbiausiu Lagranžo pasiekimu. Jame redaguoti esminiai statikos, dinamikos užduočių sprendimo principai, įvesta bendroji koordinačių sistema.
1767 m. mokslininkas susituokė, tačiau 1783 m. jo žmona Vitorija, netrukus mirė. 1787 m. Prancūzijos karalius Liudvikas XVI pakvietė Žozefą Lui Lagranžą į Paryžių bei pasiūlė tapti Paryžiaus mokslų akademijos pilnaverčiu nariu. Lagranžas sutiko ir išvyko į Paryžių. Netrukus prasidėjo Didžioji Prancūzijos revoliucija, bet mokslininkas ramiai vykdė savo veiklą, kūrė metrinę sistemą ir revoliucinį kalendorių. Lagranžui už nuopelnus suteikta stambi pensija.
1792 m. Lagranžas vedė prancūzę, Lene Francua Adelaide Lemone, draugo astronomo dukrą. Nuo 1795 m. mokė matematikos valstybinėje Paryžiaus mokykloje, 1797 m. dėstė matematinę analizę politechninėje aukštojoje mokykloje. Vėliau, 1801 m., išleido veikalą apie funkcijų diferencijavimą, išvedė daugianario interpoliavimo formulę. Šie Lagranžo darbai vėliau buvo panaudoti matematiko A. Koši veikaluose.
Napoleonui atėjus į valdžią, Lagranžui paskirtas grafo titulas, senatoriaus pareigos ir garbės legiono ordino apdovanojimas, kadangi Napoleonui labai vertino išsilavinusias asmenybes.
Žozefas Lui Lagranžas mirė 1813 m. balandžio 10 d. ir buvo iškilmingai palaidotas Panteone.
Albanijos futbolo varžybos 1957 m.
Albanijos futbolo varžybos 1957 m.
Ešerinio I telmologinis draustinis
left|150px
Ešerinio I telmologinis draustinis – telmologinis draustinis Labanoro regioniniame parke, Švenčionių rajone, Švenčionėlių seniūnijoje. Draustinis nutolęs 6 km į šiaurės vakarus nuo Švenčionėlių, 4 km į šiaurės rytus nuo Januliškio. Plotas 80,558 ha.
Geografija
Telmologiniame draustinyje saugomas būdingas gamtinis kompleksas, kurį sudaro pelkinis duburys su užpelkėjančiu Ešerinio ežeru (hidrologinis nr. 12130737). Draustinio teritorija priklauso Nemuno upės baseino rajonui, Žeimenos pabaseiniui, Ešerinio ežeras benuotekinis, priskiriamas mineralizuotiems ežerams su amfibinių (būdmainių) augalų bendrijomis. Vietovė nemelioruota ir nesausinta. Ežeras yra 19,7 ha dydžio, mažai lankomas poilsiautojų. Retkarčiais ežere žvejoja žvejai mėgėjai. 0,5 km į pietvakarius auga saugomas Gaigalinio kadagys.
Draustinis yra valstybinėje žemėje ir pagal patikėjimo teisę šį plotą valdo Švenčionėlių miškų urėdija. Teritorija priskirta Januliškio girininkijai. Ešerinio ežeras yra valstybinės reikšmės vidaus vandens telkinys.
Retos rūšys
Draustinyje sutinkamos šios paukščių rūšys: juodakakliai narai, tetervinai, kurtiniai, pilkosios gervės, lututės, lėliai, juodosios meletos, lygutės. Šios rūšys įrašytos į EB Paukščių direktyvą. Sutinkamos šios gamtinės vertybės, įrašytos į EB Buveinių direktyvą: mažai mineralizuoti ežerai su būdmainių augalų bendrijomis, aktyvios aukštapelkės, tarpinės pelkės ir liūnai, vakarų taiga, pelkiniai miškai. Taip pat draustinyje randami į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti: ežerinės lobelijos, liekniniai beržai, baltakaktės skėtės, tetervinai.
Ešerinio ežero užpelkėjusioje apyežerėje 1985 m. aptikta ežerinė lobelija. Tai bene didžiausia šiuo metu žinoma Lietuvoje ežerinės lobelijos populiacija. Rytinėje dalyje lobeliją stelbia gana gausiai augančios kitos induočių augalų rūšys: snapuotoji viksva (Carex rostrata), puokštinė poraistė (Naumburgia thyrsiflora), ežerinis meldas (Schoenoplectus lacustris), balinis asiūklis (Equisetum fluviatile). Viso ežere dugne gausus distrofiniams ežerams būdingas dantytasis kiminas (Sphagnum denticulatum), pasitaiko Batrachospermum genties raudondumblių. Buveinės struktūra ateityje turi keistis dėl natūralaus ežero rūgštėjimo. Distrofizacijos procesas apėmęs didesnę ežero dalį – tokie ežerai priskiriami prie pusiau distrofinių ežerų. Jame auganti lobelija iš būdingų oligotrofiniams ežerams rūšių yra tolerantiškiausia vandens rūgštėjimui.
Labai negausi, dėl augalijos kaitos degradavusi liekninio beržo populiacija aptikta vakarinėje draustinio dalyje, kvartalų linijų susikirtimo vietoje, gana aukštais medžiais ir krūmais apaugusioje tarpinės pelkės dalyje (2008 m. duomenys).
Teritorijoje registruotos 3 saugomos bestuburių rūšys: baltakaktė skėtė (Leucorrhinia albifrons), dvijuostė nendriadusė (Graphoderus bilineatus), Šneiderio kirmvabalis (Boros schneideri).
Floros ypatumai
Teritorijoje vyrauja sekliems minkšto vandens ežerams, aukštapelkėms, tarpinio tipo pelkėms, pelkiniams ir sausiems pušynams būdingos augalų rūšys. Iš mažamaisčiams ežerams būdingų rūšių vyrauja ežerinė lobelija, ežero rūgštėjimo ir distrofizacijos tendencijas rodo dantytasis kiminas (Sphagnum denticulatum) ir laiboji viksva. Tarpinėje pelkėje vyrauja laiboji ir aukštoji viksvos (Carex lasiocarpa ir Carex elata), baltoji saidra (Rhynchospora alba), pelkinė liūnsargė (Scheuchzeria palustris) ir smailiašakis kiminas (Sp hagnum cuspidatum).
Žolių ir krūmokšnių ardą sudaro bruknės (Vaccinium vitis-idaea), mėlynės (Vaccinium myrtillus), šilinis viržis, paprastoji pakalnutė (Convallaria majalis), pievinis kūpolis (Melampyrum pratense).
Draustinio buveinių ir augalijos ypatumai
miniatiūra|250px|left|Pelkėta apyežerė Draustinio pelkėse vyrauja aukštapelkinio ir tarpinio tipo organiniai dirvožemiai, jo pakraščiuose, aukštesnėse vietose vyrauja skurdesni mineraliniai dirvožemiai.
Ešerinio ežeras yra seklus, minkšto vandens ežeras, susiformavęs neturtingų dirvožemių plotuose, apaugusiuose pušynais. Didesnė Ešerinio apyežerės dalis yra užpelkėjusi, tik rytiniame ežero pakraštyje vyrauja mineralinis gruntas. Čia susiformavusi ežerinės lobelijos bendrija, nedidelis ežerinis meldynas (Scirpetum lacustris), gana gausiai auga puokštinė poraistė (Naumburgia thyrsiflora), balinis asiūklis (Equisetum fluviatile), snapuotoji viksva (Carex rostrata). Nedidelių lobelijos sąžalynėlių pasitaiko šiauriniame pakraštyje iki kvartalinės linijos. Likusioje ežero dalyje, dėl pelkės apsupties turinčioje distrofiškumo bruožų, dugne gausiai auga dantytasis kiminas (Sphagnum denticulatum), pakraščiuose pasitaiko nedidelių laibosios viksvos (Carex lasiocarpa) sąžalynų. Ežerą, išskyrus rytinę pakrantę, supa siaura gailinio pušyno (Ledo-Pinetum sylvestris) juosta.
Pietinėje teritorijos dalyje prie apyežerės gailinio pušyno (Ledo-Pinetum sylvestris) prisišlieja magelaninio kiminyno (Sphagnetum magellanici) juosta, palaipsniui pereinanti į tarpinio tipo pelkę, kurioje vyrauja laibojo viksvyno (Caricetum lasiocarpae) ir kimininio saidryno (Sphagno -Rhynchosporetum albae) bendrijos, pačiuose pakraščiuose pereinančios į aukštųjų viksvynų (Caricetum elatae) bendrijas. Visame plote gausu ir degradavusių, ir gyvybingų aukštosios viksvos (Carex elata) kupstų.
Pelkinis miškas
Pietinėje dalyje vyrauja atviri tarpinio tipo pelkių plotai, tačiau vakarinėje ir šiaurvakarinėje dalyje jie jau apaugę medžiais – pušimis ir beržais. Ilgainiui jie taps pelkinių miškų plotais. Šiauriau ežero plytinti pelkė nevienalytė. Paežerės gailinis pušynas pereina į mišrų pelkinį mišką, kuris, matyt, susiformavo ir vystosi tarpinės pelkės vietoje. Medžių aukštis ne visame plote vienodas – vietomis vyrauja 3-6 m, vienur aukštesni, kitur žemesni medžiai. Čia gana retame medžių arde vyrauja paprastoji pušis (Pinus sylvestris), bet gausiai auga ir plaukuotieji beržai (Betula pubescens) ir jų hibridai su karpotuoju beržu (Betula pendula). Arčiau ežero išsidėstęs pelkinio miško plotas palaipsniui pereina į gailinį pušyną. Aukštaūgis brandus pelkinis pušynas (Vaccinio uliginosi-Pinetum sylvestris) auga tik šiauriausioje teritorijos dalyje. Sausoje apyežerėje vyrauja įvairaus amžiaus pušynai, yra kirtaviečių, jaunuolynų.
Krūmai ir krūmokšniai
Ryškus krūmų ardas nėra susiformavęs, tačiau pasitaiko pavienių ausytųjų karklų (Salix aurita), paprastųjų šaltekšnių (Frangula alnus). Savitas mišraus pelkėto miško plotas auga ties kvartalinių linijų susikirtimu, kurio krūmų aukšte auga liekninis beržas, gausūs karklai (Salix cinerea, Salix rosmarinifolia), paprastasis šaltekšnis. Mišriame pelkiniame miške geriau išsivystęs krūmų aukštas su liekniniu beržu, ausytuoju, pilkuoju ir pelkiniu karklais, paprastuoju šaltekšniu. Krūmokšnių ardą sudaro durpyninis bereinis (Chamaedaphne calyculata), siauralapė balžuva (Andromeda polifolia), šilinis viržis (Calluna vulgaris), pelkinis gailis (Ledum palustre), juodoji varnauogė (Empetrum nigrum), paprastoji spanguolė (Oxycoccus palustris), durpyninis bereinis (Chamaedaphne calyculata).
Žolių, kiminų, samanų danga
Žolių danga reta, iš pavienių kupstinių švylių (Eriophorum vaginatum) ir saulašarių (Drosera rotundifolia). Žolių dangoje dominuoja aukštapelkėms būdingas kupstinis švylys (Eriophorum vaginatum) ir tarpinėms pelkėms būdinga laiboji viksva (Carex lasiocarpa), pasitaiko melsvoji melvenė (Molinia coerulea). Kiminų dangoje vyrauja magelaninis kiminas (Sphagnum magellanicum) ir gegužlinis (Polytrichum strictum). Tarpkimsiuose sutinkamas smailiašakis kiminas (Sphagnum cuspidatum).
Draustinio samanų dangoje vyrauja paprastoji šilsamanė (Pleurosium schreberi), purioji dvyndantė (Dicranum polysetum), vietomis – šilinė plunksnė (Ptilium crista-castrensis) ir atžalinė gūžtvė (Hylocomium splendens). Aukštapelkės samanų dangoje vyrauja magelaninis, raudonasis ir rudasis kiminai dangoje vyrauja lūninis kiminas (Sphagnum teres).
Žinduoliai
Draustinyje žinduoliai menkai tyrinėti. Nežinoma jokių duomenų apie teritorijoje rastas saugomas žinduolių rūšis.
Juodosios našlės paslaptis
Juodosios našlės paslaptis – 1963 m. sukurtas kriminalinis filmas.
Turinys
Londone per keletą dienų vienas du vyrai nužudomi kulkomis su voro nuodais. Žurnalistas Velbis, savo straipsniuose žudiką praminęs Juodąja našle, išsiaiškina, kad abu vyrai prieš 15 metų kartu dalyvavo ekspedicijoje, kurios vadovas profesorius mirė Meksikoje įgeltas voro. Kuo toliau, tuo daugiau šios ekspedicijos dalyvių miršta, o pagrindine įtariamąja tampa velionio profesoriaus duktė Klarisė...
Piotro Atojano stadionas
Piotro Atojano vardo stadionas – futbolo stadionas Oralo mieste (Kazachstane).
Istorija
Tai seniausias stadionas šalyje. Atidarytas 1927 m.
1966 m. pervadintas Oralo miesto garbės piliečio Piotro Atojano garbei.
Renovuotas 2003 m. Stadiono talpa 8 320 žiūrovų.
Namų rungtynes žaidžia Oralo „Akžajyk“ futbolo klubas.
Tautgailiai
Tautgailiais vadinami kaimai Šiaulių rajone:
Tautgiriai
Tautgiriai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 1 km nuo Leliūnų.
Naujojo Hampšyro viešbutis
Siužetas
Ši novelė pasakoja apie keistoką Berių šeimą, įsikūrusią Naujajame Hampšyre. Šeima susideda iš tėvo, motinos ir penkių jų vaikų. Vinis ir Meri augo tame pačiame mieste, bet bendrauti pradėjo per vasaros atostogas, kurių metu įsidarbino tame pačiame viešbutyje. Čia jie sutiko žydą iš Vienos vardu Freudas, kuris kartais atvykdavo į viešbutį linksminti publikos kartu su savo dresiruota meška Valstija. Freudas tampa jų susipažinimo ir laiko praleisto Naujajame Hampšyre simboliu. Vasaros pabaigoje pora susituokia, o Vinis iš Freudo nusiperka mešką bei motociklą. Jis nusprendžia keliauti aplink šalį rodydamas įvairiausius triukus ir taip užsidirbti pinigų studijoms Harvarde. Vėliau jis grįžta ir ima mokytojauti vietinėje mokykloje, tačiau yra nepatenkintas gyvenimo sąlygomis ir svajoja apie geresnį gyvenimą.