cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žeimiai
Žeimių centre tarp bažnyčios ir seniūnijos pastato stovi koplytėlė žuvusiems už Lietuvos nepriklausomybę (pastatyta 1997 m., autorius K. Bogdanas, architektas V. Brėdikis). Į šiaurę nuo miestelio centro kairėje Kauno gatvės pusėje yra išlikusi, renovuota XVIII a. mūrinė Žeimių dvaro koplyčia. Statinys 3 aukštų, stogai dengti čerpėmis. II aukšte yra šventojo skulptūra. Taip pat yra paminklas Vaclovui Michnevičiui (pastatytas 2007 m.), paminklinis akmuo ir skverelis K. Bogdanui (2012 m.).
Etimologija
Pavadinimas tikriausiai yra asmenvardinis vietovardis. Tokiu atveju, atsižvelgiant į kirčiavimą, miestelio pavadinimas būtų sietinas su pavarde Žeĩmis – būtent tokia vietovardžio forma minima iki XX a. vidurio.
Geografija
Miestelio vakarinėje dalyje teka Lankesa. Žeimių liepos – gamtos paminklas. Į pietvakarius nuo miestelio įsikūrusi gel. stoties gyvenvietė. Miestelyje šalia Bevardžio ežerėlio stūkso Žeimių piliakalnis. Į šiaurės rytus nuo kaimo prasideda Žeimių miškas.
Istorija
thumb|left|200px|Žeimiai XVI a. Livonijos žemėlapyje (Seymy)
Manoma, kad XIII–XIV a. Žeimiai buvo valsčiaus centras. Pirmą kartą Žeimius 1319 m. mini kronikininkas Motiejus Strijkovskis. Jis aprašo Kryžiuočių mūšį su Ldk Gediminu. Šį mūšį taip pat aprašė istorikas Teodoras Narbutas. Patikimesnis vardo paminėjimas (Zeymen) 1363 m. istoriniuose šaltiniuose. Tais metais abiejų vokiečių ordinų magistrai organizavo žygį prieš lietuvius, kurio metu Žeimiai buvo smarkiai nuniokoti. Vėliau Žeimiai minimi 1365, 1379, 1384 m. 1387 m. Jogaila Žeimius užrašė Skirgailai.
Nuo XV a. pabaigos minimas Žeimių dvaras, nuo 1528 m. – miestelis. Žeimiai – senas protestantizmo židinys. XVI a. čia veikė reformatų mokykla, XVII a. – knygų spaustuvė. Spaustuvininkas J. Morkevičius 1605 m. čia išleido Gilevskio knygą „Katekizmo išdėstymas“. 1613 m. Žeimiai degė. 1748 m. gavo turgaus ir prekymečio privilegiją. Nuo 1777 m. minima parapinė mokykla. Žeimiai – vienas iš 1831 m. sukilimo centrų. Čia buvo įsikūręs generolas Antanas Gelgaudas. 1831 m. birželio 11 d. Žeimiuose išleistas skelbimas.
Gyventojai
right|thumb|Paminklas Vaclovui Michnevičiui
Bakojus
Svarbiausias intakas – Baulė. Bakojus dar vadinamas Baltąja upe kaip priešingybė Juodajai upei Bafingui.
Korčakas
Korčakas  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Tšcianės valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
GKS Górnik Łęczna
Lenčnos „Górnik“ – Lenkijos futbolo klubas iš Lenčnos.
Istorija
Klubo komanda iki 2007 m. žaidė Lenkijos Ekstraklasa lygoje. Po 2006-2007 m. sezono dėl korupcijos skandalo klubas buvo išmestas iš Ekstraklasa ir perkeltas į 3 lygą.
Goželiškis
Goželiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Pandėlio.
Antulis Mobis
Antulis Mobis – išgalvotas personažas iš Volto Disnėjaus komiksų. Jį sukūrė rašytojas Vikas Lokmanas (angl. Vic Lockman) ir iliustratorius Tonis Stroblas (1967 metais). Jis pirmą kartą pasirodė Donald Duck #112 numeryje, kur išgelbėja Donaldą beskęstantį jūroje, su sąlyga, jog Donaldas sutiks su Mobio pasiūlymu dirbti pas jį padėjėju.
Globulė (astronomija)
thumb|250px|Boko globulės [[padrikasis spiečius|padrikojo spiečiaus IC 2944 H II srityje, nufotografuotos Hablo teleskopu]]
Antulis Mobis
Duck family (Disney)
Henrikas Adolfas Kebeikis
Henrikas Adolfas Kebeikis (1939 m. birželio 17 d. Kaune – 2017 m. gruodžio 8 d.) – kelių statybos inžinierius, kolekcininkas, visuomenės ir politikos veikėjas.
Biografija
1947–1951 m. mokėsi Kauno 36-oje pradinėje mokykloje, 1951–1958 m. Kauno 18-oje vidurinėje mokykloje. 1958−1963 m. studijavo Kauno politechnikos institute. Dviračių sporto meistras (1958 m.), Lietuvos čempionas (1958 m.), tarptautinių dviračių varžybų nugalėtojas, daugkartinis aukštųjų mokyklų čempionas (šuoliai slidėmis nuo tramplyno).
1961 m. Kauno autokelių eksploatavimo linijinės valdybos darbininkas, 1962 m. vietinių kelių kelio meistras. 1963–1966 m. Alytaus autokelių valdybos inžinierius, darbų vykdytojas. 1966–1967, 1977–1978 m. Alytaus 8-osios kelių statybos valdybos vyr. darbų vykdytojas. 1967–1974 m. Mažeikių autokelių valdybos viršininkas. 1974–1977 m. Alytaus tarpkolūkinės statybos organizacijos pirmininkas. 1978–1983 m. Vilkaviškio autokelių eksploatavimo linijinės valdybos viršininkas.
Globulė (astronomija)
Globulė arba Boko globulė – tamsus dujų-dulkių debesis, kuriame kartais gali vykti žvaigždėdara. Globulės randamos H II srityse, jų masės apie 10–50 Saulės masės, debesų matmenys yra maždaug šviesmečio eilės. Boko globulėse randama molekulinio vandenilio (H2), anglies oksidų, helio ir apie 1 % (pagal masę) silikatinių dulkelių. Iš Boko globulių dažniausiai susidaro dvinarės arba daugianarės žvaigždžių sistemos.
Henrikas Adolfas Kebeikis
Biografija
1983–1987 m. Organizacinio techninio kelių tiesimo tresto Kaune projekto vyr. inžinierius. 1987–1993 m. Kelių tiesimo darbų kokybės skyriaus viršininkas. 1993–1995 m. UAB „Kelių tiesimas“ Lietuvos aikštelės viršininkas. Nuo 1995 m. VĮ Transporto ir kelių tyrimo instituto Saugaus eismo grupės vadovas.
1965−1967 m. Alytaus miesto tarybos deputatas, 1967−1974 m. Mažeikių miesto tarybos deputatas, 1967−1974 m. neetatinis miesto tarybos pirmininko pavaduotojas. 1974−1977 m. Alytaus raj. tarybos deputatas. Naujosios sąjungos (socialliberalai), Tautos pažangos partijos narys. 2000−2003 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, Biudžeto ir finansų komiteto pirmininko pavaduotojas, AB „Kauno keliai“ valdybos pirmininkas. Nuo 1995 m. vasario mėn. Kauno grąžintinų namų gyventojų teisių gynimo komiteto pirmininkas. 2007 m. apdovanotas Santakos garbės ženklu.
Globulė (astronomija)
Pirmasis globules atrado vokiečių kilmės amerikiečių astronomas Bartas Bokas 1947 metais (todėl jos kartais ir vadinamos jo vardu). Kartu su E. F. Reilly jie iškėlė hipotezę, kad tose globulėse vyksta žvaigždėdara Kadangi tamsūs debesys sugeria visą regimąją šviesą, tik 1990 m. infraraudonojo diapazono stebėjimai patvirtino, kad globulių viduje vyksta žvaigždėdaros procesai. Tolesni tyrimai atskleidė, kad kai kuriose globulėse slypi šilumos šaltiniai, kai kuriose yra Herbigo ir Haro objektų, o dar kai kuriose stebimos molekulinės dujų čiurkšlės. Milimetrinio diapazono emisinių linijų tyrimai parodė, kad globulių viduje vyksta medžiagos akrecija į prožvaigždę.
Henrikas Adolfas Kebeikis
Biografija
Mokydamasis Kauno politechnikos institute pradėjo rinkti pašto ženklus. Pagrindinė tema − žmogaus skrydis į kosmosą. Dalyvavo parodose JAV, Kanadoje, Anglijoje, Ispanijoje ir kt., gavo virš 70 medalių. Lietuvos filatelistų sąjungos valdybos narys. 1996 m. suteiktas tarptautinis filatelisto vardas. Surinko vertingą istorinę medžiagą apie Lietuvos tiltus.
Globulė (astronomija)
Išoriškai Boko globulės yra vieni šalčiausių objektų (tik apie 3 K). Todėl juos tyrinėjant daugiausia informacijos tikimasi gauti iš infraraudonojo diapazono.
Henrikas Adolfas Kebeikis
Biografija
Žmona Tatjana (g. 1936). Vaikai: Šarūnas (g. 1969), Vytenė (g. 1972).
Imperatorius Ferdinandas I
Ferdinandas I (, 1503 m. kovo 10 d. Alkala de Henaresas, Ispanija – 1564 m. liepos 25 d. Viena) – nuo 1521 m. Austrijos erchercogas, 1558-1564 m. Šventosios Romos imperijos imperatorius. Nuo 1526 m. Čekijos ir Vengrijos karalius, šį titulą siekė paveržti Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto sesers sūnus J. Zapojajis.
Biografija
thumb|left|150px|Imperatorius Ferdinandas I jaunystėje thumb|left|150px|Imperatoriaus Ferdinando I žmona Ona Jogailaitė Kilęs iš Habsburgų dinastijos. Burgundijos hercogo imperatoriaus Maksimilijono I sūnaus Pilypo ir Ispanijos karaliaus Ferdinando bei karalienės Izabelės dukters Joanos Pamišėlės sūnus. Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Karolio V brolis.
Mylimiausias Ferdinando II anūkas po tėvo mirties 1506 m. buvo išaugintas Ispanijos dvare. Nors ir buvo planuota, kad Ferdinandas paveldės Ispanijos sostą, tačiau šios nuostatos nebuvo Ferdinando II testamente. Dėl to garbėtroška brolis Karolis, iškart po savo atvykimo į Ispaniją 1517 m. pareiškė savo pretenzijas į sostą, o Ferdinandą išsiuntė į Nyderlandus. 1518 m. Ferdinandas visiems laikams paliko Ispaniją.
Per 1521-1522 m. Habsburgų valdų dalybas jam atiteko Austrija (paveldimai), Viurtembergas (1534 m. perėjo Heseno landgrafams), Elzasas ir Breisgau. 1521 m. vedė Čekijos ir Vengrijos karaliaus Liudviko II Jogailaičio seserį Oną. Liudvikui II 1526 m. žuvus Mohačo mūšyje, 1527 m. karūnavosi Vengrijos karaliumi. thumb|Imperatoriaus Ferdinando I sarkofagas Buvo Karolio V patikėtinis Vokietijos reikalams, atstovavo jam imperijos kunigaikščių suvažiavimuose, 1546-1547 m. padėjo nugalėti protestantiškąją Šmalkaldeno lygą, bet kitaip nei Karolis V siekė Vokietijos protestantų ir katalikų kompromiso. Kaip Karolio V atstovas 1555 m. pasirašė Augsburgo religinę taiką, po kurios Vokietijoje pusei amžiaus nurimo religiniai karai. Tapęs imperatoriumi centralizavo valdymą, savo valdose siekė sugrąžinti katalikybės pozicijas.
Šeima
Nuo 1521 metų buvo vedęs Oną Jogailaitę (1503−1547), Vladislovo II ir Anos de Fua dukterį. Vaikai:
Kamuolinis žaibas
thumb|200px|Kamuolinio žaibo piešinys (XIX a.)
Kamuolinis žaibas – elektrinis atmosferos reiškinys, kurio fizikinė prigimtis vis dar yra ginčytina. Šis terminas aprašo švytinčius, dažnai sferinius objektus, kurių dydis varijuoja nuo mažiau nei centimetro iki kelių metrų skersmens. Taip pat jie dažnai siejami su perkūnijomis, nors skirtingai nuo įprastų žaibų, kurie trunka vos dalį sekundės, kamuoliniai žaibai pastebėti švytintys daug ilgiau. Kamuolinis žaibas dažnai yra painiojamas su Šv. Elmo ugnimi, kadangi ji panašiai atrodo, tačiau tai elektrinis reiškinys, kuris susidaro esant stipriam elektriniam laukui arti smailių laidininkų ar kitų objektų, kur elektros potencialas koncentruojasi mažame plote ir susidaro tylūs taškiniai švytintieji elektros išlydžiai.
Mačiusiųjų liudijimai
Viename pirmųjų mokslinių tyrimų apie kamuolinius žaibus, jis buvo gan išsamiai aprašytas, pasitelkiant 215 kitų mokslininkų aprašymų. Kadangi dar iki šiol nepavyko pagaminti kamuolinio žaibo laboratorinėmis sąlygomis, tai visi tyrimai bei jo susiformavimo hipotezės yra grindžiamos liudininkų parodymais.
Kamuolinis žaibas būna vidutiniškai 11-23 cm skersmens, tačiau pagal liudijimus jo dydis varijuoja 2,5-90 cm diapazone. Anot V. Brando, jei jis „prilipęs“ prie laidininko, tai dažniausiai baltas, tamsiai mėlynas ir matomas aukščiausioje laidininko dalyje. Jei tai ore kybantis kamuolinis žaibas – raudonas ar oranžinis bei dažniausiai ne toks ryškus kaip prisišlieję prie laidininkų. Tačiau toks skirstymas dažnai yra nepriimtinas kitų mokslininkų, kadangi iš 5000 aprašytų bei analizuotų atvejų nebuvo rastas nei vienas, kuriame būtų aprašytas prisišliejęs kamuolinis žaibas prie laidininko. Pasak jų, tai gali būti Šv. Elmo ugnys.
Kamuolinis žaibas dažniausiai matomas judantis horizontaliai ir pavėjui, tačiau yra liudijimų, jog buvo pastebėtas judantis vertikaliai, vingiuojančiai ar tokiomis panašiomis trajektorijomis, kaip krintantis medžio lapas, prieš vėją ar tiesiog kyboti ore. Jis dažniausiai nejautrus aplinkai, tačiau buvo kartais pastebima, jog kamuolinį žaibą traukia namai, automobiliai, žmonės, laidai ar kiti objektai. Kai kurie liudytojai teigia, jog matė, kaip kamuolinis žaibas perėjo kietą materiją (pavyzdžiui, medį, metalą) jos nepažeisdamas, tačiau kita pusė tvirtina stebėjusi, kaip jis lydė ar degino kitas medžiagas.
Aplink kamuolinį žaibą gali būti matomas vainikas, ore sklandančios dulkės ar rūkas, spinduliai, taip pat spragsėti žiežirbos.
Susidarymo hipotezės
Dar iki šiol nėra tiksliai žinoma, kaip susidaro kamuolinis žaibas. Ilgą laiką jis buvo laikomas visišku prasimanymu vien dėl to, jog niekam nepavyko jo susidarymo lengvai paaiškinti. Dabar egzistuoja nemažai hipotezių, vienaip ar kitaip paaiškinančių kamuolinio žaibo formavimąsi. Didžiausias visų teorijų minusas – niekam dar nepavyko sukurti kamuolinio žaibo laboratorijoje. Pirmasis pateikti paaiškinimą bandė Nikolas Tesla dar 1904 m., tačiau ilgą laiką populiariausia buvo kita teorija, kurią 1955 m. pasiūlė rusų fizikas ir Nobelio premijos laureatas Piotras Kapica. Jis priskyrė šį reiškinį aukštadažnio elektromagnetinio lauko iškrovai, tačiau nepaaiškindamas, iš kur šis aukštojo dažnio laukas atsiranda. Kiti mokslininkai vėliau bandė taisyti šį trūkumą, teigdami, kad aukšto dažnio bangas gali spinduliuoti pats audros debesis, tam tikromis sąlygomis virstąs gamtiniu mazeriu, tik spinduliuojančiu ne šviesą, bet mikrobangas.
Siekiant patikrinti kamuolinio žaibo egzistavimą, buvo atlikti įvairūs laboratoriniai eksperimentai, kurių metu buvo gauti panašūs į jį šviesuliai. Su paprastomis buityje naudojamomis mikrobangų krosnelėmis net ne itin sudėtingose laboratorijose galima gauti plazmos rutulius, iš išvaizdos panašius į kamuolinius žaibus, tačiau dar nebuvo niekaip įrodyta, kad jie gali būti natūralaus reiškinio prototipas, sukurtas antropogeniškai.
Solitono hipotezė
Julijus Rubenšteinas, Deividas Finkelšteinas ir Džeimsas R. Povelis pasiūlė hipotezę, jog kamuolinis žaibas gali būti atitrūkusi Šv. Elmo ugnis (1964–1970 m.). Laisvas jonizuoto oro rutulys gali pakankamai sustiprinti savo aplinką vien savo paties savituoju laidumu. Išlaikant jonizaciją kamuolys gali tapti solitonu atmosferinės elektros tėkmėje.
Radiospinduliavimo ar kitų elektromagnetinių spindulių energijos hipotezė
Kamuolinio žaibo energijos šaltinis gali būti metrinio ir decimetrinio diapazono radiospinduliavimo ir kitų elektromagnetinių spindulių, sklindančių iškrovos metu, energija. Svarus šios radiobanginės teorijos argumentas – žaibo judėjimo pobūdis bangolaidžiais – sugebėjimas patekti į patalpas pro dūmtraukius, kartais laidais (liudininkai pasakoja, kad kamuolinis žaibas išlenda tiesiog iš elektros lizdo), netikėtai pasirodyti iš telegrafo ar telefono aparatų ir netgi hermetiškuose reaktyviniuose lėktuvose. Žaibas sprogsta staiga nutrūkus energijos prietakai – vyksta reiškinys, žinomas kaip išretėjusio jonizuoto oro pliaukštelėjimas.
Žaibo karūnos hipotezė
Kamuolinis žaibas susidaro linijinio žaibo karūnoje, t. y. toje kanalo vietoje, kurioje jis praplatėjęs iki 1 m. Šioje vietoje temperatūra neaukšta (nesiekia ir 800 °C), bet dideli potencialų skirtumai. Čia iškrovos metu susidaro labai daug jonų, kurie po to renkasi į nedideles švytinčias sferas. Jose dėl kol kas neišaiškintų priežasčių kuriam laikui sustoja jonų rekombinacija.
Išgarinto silicio hipotezė
Teigiama, jog kamuolinio žaibo prigimtis yra visai ne fizikinė, o cheminė. Manoma, kad kamuolinį žaibą sudaro labai smulkios silicio, SiO2 ar SiC dalelės, išlėkusios į orą po žaibo iškrovos į žemę: smėlio grūdeliai skyla; atsiranda mažytės silicio dalelės, o diokside buvęs deguonis susijungia su dirvoje esančia anglimi ir virsta anglies dvideginiu. Silicio dalelės, kurių skersmuo yra mažesnis kaip 100 nm, vėliau sukimba viena su kita, pradžioje sudarydamos ilgas grandines, iš kurių vėliau susidaro lengvi, pūkiniai rutulio formos vėriniai, kuriuos oro srovė pakelia nuo žemės. Oksiduojantis šioms medžiagoms ir išsiskiria energija, kuri išspinduliuojama kaip šviesa. Miniatiūrinės silicio dalelės gali būti oro srovės įtraukiamos į mažiausius plyšelius, o kitoje pusėje vėl sulimpa į rutulį – taip kamuolinis žaibas pralenda per sienas ir langus. Silicio dalelės gali įkaisti nuo 1200 iki 1700 °C temperatūros. Jeigu temperatūra viršija silicio lydymosi tašką (1412 °C), likęs silicis labai greitai oksiduojasi ir kamuolinis žaibas sprogsta.
Juodosios skylės hipotezė
Marijus Rabinovičius 1999 m. pristatė hipotezę, jog kamuolinis žaibas – pirmapradės mikroskopinio dydžio juodosios skylės kelias Žemės atmosferoje. Plazmos fizikas Paulas Van Devenderis, įkvėptas M. Fitsgeraldo Airijoje matyto kamuolinio žaibo aprašymo, kuriame pastarasis gyvavo apie 20 minučių, išsprogdino 6 m² duobę, 900 m ir 25 m ilgių griovius bei nedidelį urvą durpyne, surado aprašytą vietovę bei su kolegomis atlikęs ten tyrimus priėjo prie išvados, jog tokį darbą galėjo atlikti tik 20 000 kg masės kūnas, tačiau kurio tankis būtų 2000 kartų didesnis nei aukso, kas galėtų būti miniatiūrinė juodoji skylė.
Nanobaterijų teorija
Olegas Mešcherijakovas hipotezėje teigė, kad kamuolinis žaibas yra sudarytas iš nano ir submikrometrinių dalelių, kurių kiekviena veikia kaip baterija. Paviršinė iškrova šiose baterijose sudaro trumpą jungimąsi, dėl kurio atsiradusi elektros srovė ir formuoja kamuolinį žaibą.
Juodasis žaibas
Juodasis žaibas – kamuolinio žaibo atmaina: 10-30 cm skersmens rutulys, juodos, rudos, pilkšvos ar metališkos spalvos. Juodieji žaibai sklando ore, kartais pakimba medžiuose, ant stiebų, stogų, metalinių paviršių, atrodo lyg gumbai ar purvo gniužulai. Pabandžius nukrapštyti ar numušti, juodieji žaibai įkaista ir sprogsta. Jie pasirodo kartu su paprastu linijiniu žaibu arba po jo. Juodojo žaibo atsiradimas aiškinamas ore susidarančiomis molekulinėmis aeorozolinėmis konglomeracijomis. Jos atsiranda atmosferos orą veikiant Saulės bei kosminiams spinduliams, debesų elektriniams laukams, paprastiems žaibams ir kitokiems fizikiniams ar cheminiams veiksniams. Ore atsiranda chemiškai aktyvių dalelių, turinčių teigiamą ir neigiamą krūvį – jonų, bei aerozolių. Tam tikromis sąlygomis tos dalelės gali sudaryti kondensacijos branduolius, kurie vėliau virsta molekuliniais aerozoliniais konglomeratais. Chemiškai aktyvios konglomerato dalelės gali reaguoti, tada jis įkaista ir tampa kamuoliniu žaibu, galinčiu sprogti. Tačiau paprastasis kamuolinis žaibas šviesdamas gyvuoja tik kelias minutes, o juodasis žaibas išlieka daug ilgiau. Artėjant prie jo lėktuvui, juodasis žaibas virsta paprastu kamuoliniu arba sprogsta. Naktį jis praktiškai nematomas, sunkiai aptinkamas ir radiolokaciniais prietaisais. Juodasis žaibas atsiranda ten, kur teoriškai neįmanoma atsirasti žaibams. Jį galima supainioti su skrendančiu paukščiu.
Raštvedys
Raštvedys - įstaigos, organizacijos ar įmonės darbuotojas, atliekantis kanceliarijos darbus.
Pvz., pagal Lietuvos Respublikos Darbo kodeksą darbdavys Darbo ginčų komisijai aptarnauti turi skirti darbo ginčų komisijos raštvedį, kurio pareigos yra: priimti ir registruoti prašymus, išreikalauti iš atitinkamų tarnybų prašymui išnagrinėti reikalingus dokumentus, ekspertų išvadas, pranešti apie paskirtą bylos nagrinėjimo laiką ir vietą, rašyti darbo ginčų komisijos protokolą, siuntinėti išrašus ir sprendimus, persiųsti bylas teismui ir atlikti kitus darbo ginčų komisijos pavedimus.
Raštvedžiai ir reikalų vedėjai Rusijos imperijoje
Raštvedys - kanceliarijos valdininko pareigos Rusijos imperijoje 1828-1917 m. (1828-1863 m. vadinosi производитель дел). Pareigybė egzistavo Rusijos imperatoriaus stats - sekretoriaus kanceliarijoje, Valstybės kanceliarijoje, Valstybės Dūmoje, daugelyje centrinių ir vietinių įstaigų, prie kai kurių pareigūnų.
Raštvedžių skaičius įstaigose ir ministerijų padaliniuose būdavo labai įvairus. Pvz., Valstybės Dūmoje 1911 m. buvo 34 raštvedžiai. Neretai raštvedžiai buvo skirstomi į du lygius - vyresnysis raštvedys ir raštvedys arba vyresnysis raštvedys ir jaunesnysis raštvedys. Aukštųjų lygių raštvedžiai atitinka lietuvišką terminą reikalų vedėjas.
Pagal 1828 m. nuostatus raštvedžio pareigos buvo tokios:
Raštvedžių ir reikalų vedėjų pareigybes galėjo užimti valdininkai, turintys XIV-V klasių rangus pagal Rangų lentelę. Maždaug nuo 1860 m. buvo taip: Visos raštvedžių ir reikalų vedėjų pareigybės panaikintos 1917 m. lapkritį.
Quo Vadis (2001 filmas)
Quo Vadis – 2001 m. sukurta istorinė drama pagal lenkų rašytojo Henriko Sinkevičiaus to paties pavadinimo romaną.
Stanislovas Filibertas Fleris
Biografija
1874–1878 m. dailės mokėsi Vilniaus piešimo mokykloje, fotografijos – A. V. Štrauso ateljė. 1884 m. Vilniuje su kitais įsteigė fotoateljė, 1892–1915 m. jos savininkas, 1904 m. įkūrė pirmąją cinkografijos įmonę ir 1905 m. pagamino pirmąsias Lietuvoje cinkografines klišes. 1897 m., 1899 m. dalyvavo dailės parodose. Nuo 1908 m. Vilniaus dailės draugijos narys, 1909–1913 m. dalyvavo Vilniaus dailės draugijos parodose.
Quo Vadis (2001 filmas)
Tai brangiausias filmas Lenkijos kino istorijoje, kainavęs daugiau kaip 18 mln. JAV dolerių. Režisierius Jerzy Kawalerowicz šią juostą planavo kurti beveik 35 metus, buvo parašęs keletą scenarijaus versijų, tačiau tik 1997 m., sulaukęs 75, jis gavo galimybę įgyvendinti savo sumanymą.
Stanislovas Filibertas Fleris
Biografija
Duktė Vaclava Fleri.
Quo Vadis (2001 filmas)
Filmas apdovanotas 3 Lenkijos kino apdovanojimais ir pelnė dar 2 nominacijas. Išplėstinė filmo versija, skirta televizijai ir padalinta į 6 epizodus, trunka 274 minutes.
Stanislovas Filibertas Fleris
Kūryba
Tapė aliejumi, akvarele, tempera („Ganykloje“ 1874 m., „Keleivis prie vartų“ 1900 m., „Stiklių gatvė“ 1910 m., „Belmonto peizažas“, „Koridorius Bernardinų bažnyčioje“, „Vilniaus kiemas žiemą“ 1914 m.). Fotografavo Vilniaus gatves ir priemiesčius, turgus, muges („Šv. Kazimiero mugė Lukiškių aikštėje“ 1900–1910 m.), architektūros paminklus, gyventojų tipus. Sukūrė Vilniaus Kalvarijų fotografijų ciklą, iliustravo E. Jelenskos knygą „Vilniaus Kalvarijos“ (Kalwarya pod Wilnem, 1903 m.), portretų (Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, 1908 m., „Autoportretas“ 1910–1915 m.). Fotografijas kartais spalvino akvarele. 1900–1910 m. padarė erdvinių fotografijų.
Kūrė vadinamąsias gyvųjų paveikslų inscenizacijas, dekoravo sales. Prisidėjo prie kultūros istorijos darbų: fotografavo Vilniaus archeologijos komisijos Senienų muziejaus eksponatus, sakralinės dailės kūrinius, archeologinius radinius. Fotografijomis iliustravo V. Zahorskio „Vilniaus katedra“ (1904 m., lenkų k.), P. Veberio „Vilnius – užmirštas meno miestas“ ( 1917 m.), piešiniais – periodinį leidinį „Kartki satyryczno – humorystyczne“ (4 sąs., 1881–1882 m., tada pasirašinėjo slapyvardžiais Filiberti, V. Letuvis, Pycz). Jo fotografijos publikuotos fotoalbumuose.
2001 m. Prospekto galerijoje Vilniuje surengta fotografijų paroda. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos mokslų akademijos biblioteka, Lietuvos nacionalinis muziejus, Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus, Lenkijos muziejai, jų yra ir privačiose kolekcijose.
Baltoji tuopa
thumb|left|230px|Baltosios tuopos [[Lapas|lapeliai, kairėje apatinė dalis, dešinėje viršutinė]] thumb|left|230px|Baltosios tuopos jauni lapai thumb|left|230px|Baltosios tuopos vyriški [[Žirginys|žirginiai]]
Dėl sidabriškai baltų lapų ir didingos lajos, laikoma viena iš gražiausių tuopų genties rūšių.
Tigrajus
Tigrajus (gezas: ትግራይ) – istorinis Etiopijos regionas šiaurinėje dab. Etiopijos dalyje (atitinka šiuolaikinį Tigrajų regioną) ir centrinėje Eritrėjoje (Debubas ir aplinkinės teritorijos). Tai taip pat administracinis Etiopijos vienetas, provincija, egzistavusi 1943–1995 m. Regione daugumą sudaro etniniai tigrajai, bet yra ir kitų etninių grupių – agavai (bilenai), sahai (irobai) ir kt.
Baltoji tuopa
Paplitimas
XX a. pabaigoje prasidėjus visuotiniam klimato atšilimui, baltųjų tuopų populiacijos plečiasi šiaurės ir rytų kryptimi.
Tigrajus
Geografija
Tigrajų gyvenamas regionas apima šiauriausią Etiopijos kalnyno dalį. Į pietus nuo jo yra amharų gyvenami regionai Begmenderis, Vagas ir kiti. Rytuose regionas susisiekia su afarų gyvenamomis žemėmis, o vakaruose – su Sudano gentimis. Šiaurėje regionas pereina į klajoklių tigrių gyvenamas aukštumas.
Baltoji tuopa
Paplitimas
Pietvakarinis paplitimo arealas yra pietvakarių Europoje prie Atlanto vandenyno pakrančių ir tęsiasi apimdamas visą vidurio, pietų ir pietryčių Europą.
Tigrajus
Geografija
Regiono centras, jos dvasinė sostinė nuo seno yra Aksumo miestas. Tradiciškai Tigrajaus istorinis regionas dalijamas į 13 senovinių provincijų, egzistavusių feodalinio susiskaldymo laikais. Tai yra Tembienas, Širė, Serajė, Hamasienas, Akelė Guzaj (Buras), Sama, Agamė, Amba Senajtas, Garalta, Enderta, Saharti ir Abergalė
Istorija
Tigrajus – vienas seniausių Etiopijos regionų, kuriame formavosi seniausios Etiopijos valstybės Damotas (VIII a. pr. m. e.), Aksumo imperija (I–X a.). Čia formavosi klasikinė Etiopijos kultūra, kalba (gezas) ir semitų tauta habešai, tapusi amharų ir tigrajų protėviais.
Tigrai mekonenas
Netgi po to, kai po X a. Etiopijos civilizacijos politinis ir kultūrinis centras persikėlė į pietus, t. y. į amharų gyvenamas žemes, tigrajų gyvenamos sritys išlaikė savo ypač aukštą statusą, o čia buvęs Aksumo miestas buvo laikomas Etiopijos sostine iki pat XVII a.
Baltoji tuopa
Paplitimas
Taip pat savaiminės vakarinėje Šiaurės Afrikoje, įskaitant Atlaso kalnų regioną ir palei Viduržemio jūrą.
Tigrajus
Tigrai mekonenas
Administraciškai tigrajų gyvenamas regionas buvo padalintas nuo viduramžių. Sąlygine skiriamąja riba buvo Merebo upė. Šiaurinės teritorijos buvo vadinamos Midi Bahri ir valdomos imperijos vietininkų Bahr negus. Piečiau upės buvusios tigrajų žemės buvo kontroliuojamos Etiopijos imperatoriui pavaldaus vietininko Tigrai mekoneno. Jo kontroliuojamos sritys beveik atitiko dabartinį Etiopijos Tigrajų regioną. Šis administracinis suskaldymas vedė į skirtingai susiklosčiusias socialines ir politines struktūras.
Po XVII a. nusilpus Bahr negusų linijai, Tigrai mekoneno kontroliuojamos teritorijos kartais išsiplėsdavo toliau į šiaurę, ir apimdavo visas tigrajų gyvenamas sritis. Tačiau nuo XVIII a. II pusės tigrai mekoneno titulas tapo daugiau formalus, čia ėmė valdyti vietiniai kunigaikščiai rasai, suskaldę kraštą į daugybę smulkių valdų. Jos buvo suvienytos tik XIX a. iš Endertos regiono.
Baltoji tuopa
Paplitimas
Dažnai auginamos parkuose.
Tigrajus
Tigrai mekonenas
1872 m. Tigrajaus atstovas Johanes IV užėmė Etiopijos imperijos sostą. Kuomet sostą 1889 m. po jo mirties paveldėjo Ševos karalius Menelikas II, Tigrajus galutinai prarado politinę įtaką šalyje. Tuo metu italai šiaurinę dalį Tigrajaus prisijungė prie Italijos Eritrėjos, padalindami istorinį regioną pusiau.
Baltoji tuopa
Lietuvoje
Lietuvoje introdukuotos. Šiaurinis baltųjų tuopų arealas netoli Lietuvos pietinių sienų – tai yra netoli Gardino pietinių priemiesčių (Gudija), o Lenkijoje šiek tiek į pietvakarius, pietus nuo Augustavo miesto. Viena žinomiausių Lietuvoje yra „Pajūrio tuopa“, tai savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Auga Pajūrio miestelyje, Šilalės rajone. Jos kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 655 cm, medžio aukštis apie 40 m. Paskelbta saugoma 2006 m. Panašaus skersmens bei aukščio yra ir Atkočių tuopa Ukmergės rajone.
Tigrajus
Provincija
1936 m. Italijai užėmus Etiopiją, visas Tigrajaus regionas administraciškai suvienytas ir atiteko Eritrėjos kolonijai. Po kolonijos žlugimo, ir po 1943 m. administracinių reformų, vėl įteisintas regiono padalinimas: teritorijos į šiaurę tapo Eritrėja (iš pradžių Eritrėjos autonomija, vėliau Eritrėjos provincija), pietinėse teritorijose suformuota Tigrajaus provincija. Jai, be tigrajų etninių žemių taip pat priskirtos afarų gyvenamos teritorijos.
Lapė ir šuo (knyga)
Lapė ir šuo – JAV rašytojo Daniel P. Mannix romanas, pirmą kartą išleistas 1967 m. Romano motyvais 1981 m. Volto Disnėjaus animacijos studijoje sukurtas to paties pavadinimo animacinis filmas visai šeimai.
Tigrajus
Provincija
Ši provincija buvo panaikinta 1995 m. Rytinės jos teritorijos atskirtos suformuojant Afarų regioną, o vakarinės – naujai įsteigtą Tigrajų regioną. Prie pastarojo taip pat prijungtos iš Eritrėjos atkovotos tigrajų gyvenamos žemės.
Baltoji tuopa
Augavietės
Mėgsta augti drėgnose vietovėse, šalia upių, ežerų, regionuose, kur karštos vasaros ir šaltos ar švelnios žiemos.
Matmenys ir amžius
Lapuotis ir lapus metantis medis. Auga greitai. Priklausomai nuo augimo regiono ir augimviečių, užauga 16-27 m, rečiau 35-45 m aukščio. Kamieno skersmuo vidutinio ūgio žmogus krūtinės aukštyje 1,5-3 m. Pietų Čekijos Nosislavo miestelyje 1904 metais augo 36 m aukščio, 3,52 m kamieno skersmens, 11,25 m kamieno apimties ir jai buvo 500 metų amžiaus, nors paprastai jos išgyvena 300-400 metų.
Morfologija
Jų laja plačiai išsikerojusi. Ilgųjų ūglių lapų viršutinė pusė plika, žalia, apatinė – baltais plaukeliais vatota. Senų liemenų žievė suaižėjusi ir patamsėjusi. Kuokeliniai žirginiai 3-7 cm, piesteliniai – 10-12 cm ilgio. Žydi balandžio, rečiau gegužės mėn. Kuokeliniai žirginiai 3-7 cm, piesteliniai – 10-12 cm ilgio. Plinta šaknų atžalomis.
Panaudojimas
Mediena lengva, minkšta, naudojama celiuliozės pramonėje.
Dievo Kedrai
„Dievo Kedrai“  – Libano kedrų (Cedrus libani) girių plotai Libane, Libano kalnų pašlaitėje. Šie medžiai nuo seno buvo kertami dėl medienos asirų, finikiečių, babiloniečių, persų. Senovės egiptiečiai juos naudojo laivų statybai, žydai – statant Saliamono šventyklą, Osmanai – tiesiant geležinkelius. Šie medžiai minimi Mesopotamijos mituose, egiptiečių raštuose, Biblijoje jie minimi kaip Dievo medžiai.
Dėl daug metų trukusio Libano kedrų kirtimo, jų augavietės labai sumažėjo. 1876 m. britai ėmėsi išlikusius medžius saugoti, bet per I pasaulinį karą jie vėl kirsti. Dabar pagrindinės Libano kedrų augimo vietos yra Makmelio kalno šlaituose, besileidžiančiuose į Kadišos slėnį, kur yra 35 m aukštį siekiančių medžių.
1998 m. kedrų miškai ir Kadišos slėnis įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Danija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
Danija vaikų Eurovizijos dainų konkurse debiutavo 2003 m. ir visus kartus pateko į penketuką. Šalis po sėkmingo pasirodymo 2005 m. daugiau nebedalyvavo.
Gdansko įlanka
thumb|250px|right|Gdansko įlanka Gdansko įlanka (dar vadinama – Danzigo įlanka)  – įlanka Baltijos jūros pietryčiuose, pavadinta pagal Gdansko miestą, svarbiausią uostamiestį prie šios įlankos.
Vakaruose ir pietuose ribojasi su Lenkija, rytuose – su Rusija. Įlankos vakarinėje dalyje yra Pucko įlanka, ribojama Helio nerijos, rytinėje – Aistmarės, skiriamos Aistmarių nerijos.
Geografija
thumb|left|250px|Gdansko įlanka garsėja savo paplūdimiais
Vakarinę Gdansko įlankos dalį sudaro seklūs Pucko įlankos vandenys. Pietrytinę dalį sudaro Aistmarės, atskirtos Aistmarių nerija, kuri su atvira jūra susijungia per Piliavos sąsiaurį.
Įlankos krantas pasižymi dviem didelėm nerijom – Helio nerija Lenkijos pusėje ir Aistmarių nerija Kaliningrado srities pusėje.
Didžiausias gylis 115 m, o druskingumas – 6–8 ‰, gilumoje – 13 ‰.
Didžiausi uostai ir pakrantės miestai yra Gdanskas, Gdynia, Puckas, Sopotas, Helis, Karaliaučius, Žuvininkai ir Piliava. Didžiausios upės, įtenkančios į Gdansko įlanką yra Prieglius ir Vysla.
Nikaragvos ežeras
Nikaragvos ežeras, Kosibolkos ežeras (Lago Cocibolca), Dulsės jūra (Mar Dulce) – ežeras Nikaragvoje, 32 m aukštyje. Tai didžiausias Centrinės Amerikos ežeras, antras pagal dydį Lotynų Amerikoje (po Titikakos) ir 20-as pasaulyje. Ežeras San Chuano upe siejasi su Karibų jūra, o Tipitapos upe – su Managvos ežeru. Pakrantėje stūkso Mombačo ugnikalnis ir Granados miestas. Nikaragvos ežere yra net virš 400 salų (Granados salelės, Solentinamės salos). Ometepės sala gyvenama, joje stūkso Maderaso ir Konsepsjono ugnikalniai.
Nikaragvos ežeras – vienintelis gėlavandenis pasaulio ežeras, kuriame gyvena rykliai (jautinis ryklys Carcharhinus leucas).
Ostūnis
Ostūnis – miestas Italijoje, Apulijoje, Brindizio provincijoje.
Istorija
Ostūnio apylinkės gyvenamos nuo akmens amžiaus. Manoma, kad miestą įkūrė mesapiai, o sugriovė Hanibalas. Tuomet jį atstavė graikai, pervadine Astu néon („Naujas miestas“).
Nusiaubtas po Romos imperijos žlugimo, miestas 996 m. atiteko normaniškai Lečės grafystei. 1300−1463 m. Ostūnis priklausė Taranto kunigaikštystei, o nuo 1507 m. atiteko Izabelei, Bario kunigaikštienei, Milano kunigaikščio Gian Galeazzo Sforza žmonai. Izabelei valdant mieste suklestėjo renesanso kultūra, ji globojo humanistus, tokius kaip vyskupas Giovanni Bovio. Mirus Izabelei 1524 m. miestas tapo kraičiu jos dukrai Bonai Sforcai, kuri ištekėjo už Lenkijos karaliaus Žygimanto Senojo. Bona valdė liberaliai ir kilniaširdiškai. 1539 m. ji liepė pastatyti bokštus pakrantėje, kad būtų apsisaugota nuo tikėtinos turkų, kurie valdė Balkanus, atakos.
Mičiulienė
Mičiulienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Mičiulytė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Mičiulis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Braškė
Braškė (Fragaria x ananassa) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos daugiametis žolinis augalas, priklausantis žemuogių (Fragaria) genčiai.
Braškės pirmą kartą veistos Prancūzijos Bretanės regione 1750 metais, sukryžminus tarpusavyje virgininę žemuogę (Fragaria virginiana), atgabentą iš rytinės Šiaurės Amerikos, ir čilinę žemuogę (Fragaria chiloensis), 1714 metais Amédée-François Frézier atgabentą iš Čilės. Nuo tada Fragaria × ananassa kultivarai pakeitė paprastąją žemuogę (Fragaria vesca), kuri nuo XVII amžiaus pradžios dominavo komercinėje produkcijoje.
Lietuvoje auginama keletas braškių veislių, iš kurių populiariausios „Zenga zengana“, „Festivalnaja“, „Venta“, „Jaunė" ir kt.
thumb|right|Braškės vaisius – netikroji [[uoga]] thumb|right|Braškės vaisiaus skersinis pjūvis
Biologija
Stiebas 10–30 cm aukščio, iš pradžių stačias, vėliau gulsčias. Lapai stambūs, apaugę plaukeliais. Žydi gegužės ir birželio mėn. Žiedai sutelkti negausiažiedžiame žiedyne. Vainiklapiai balti. Vaisiai 2–3 cm skersmens, kartais ir daugiau, raudoni arba rausvai balti. Paprastai vaisiai viršūnėje būna apysmailiai, iš šonų kiek susiploję. Vaisiai išsidėstę negiliose vaisiaus paviršiaus duobutėse.
Iš braškių uogų gaminama uogienė, džemai, sultys, saldainiai, vynas, antpilai ir kt. Vaisiuose yra apie 5,5–9,2 proc. cukrų (gliukozės, sacharozės, fruktozės), 0,5–1,3 proc. organinių rūgščių (ypač citrinos rūgšties), daug vitamino C.
Braškės yra dviejų žemuogių rūšių hibridas – brandinančios dideles uogas čilinės žemuogės (Fragaria chiloensis) ir virgininės žemuogės (Fragaria virginiana), kurios taip pat mezga ganėtinai dideles uogas, bet yra panašesnės į paprastąsias žemuoges (Fragaria vesca). Jas sukryžminus, gauta nauja hibridinė rūšis – braškė Fragaria x ananassa.
PS
PS gali reikšti:
ps gali reikšti:
Joël Prévost
Joël Prévost (g. 1950 m. vasario 16 d. Narbone) – Prancūzijos dainininkas.
Biografija
Joël Prevost gimė Narbone, Langedoko-Rusijono regione pietų Prancūzijoje, tačiau nuo vaikystės augo Trith-Saint-Léger, netoli sienos su Belgija. 1970 m. jis persikėlė į Paryžių, o 1972 metais pasirašė sutartį su įrašų kompanija „CBS Records“. Artimiausius kelerius metus gastroliavo su tokiais atlikėjais, kaip Serge Gainsbourg, Mike Brant, Michèle Torr ir Serge Lama.
1977 metais Joël dalyvavo prancūzų Eurovizijos atrankos konkurse su daina „Pour oublier Barbara“, tačiau iškrito pusfinalio etape. Po metų jis buvo išrinktas atstovauti Prancūzijai 24-ajame Eurovizijos konkurse. Joël tarptautiniame konkurse pasirodė su daina „Il y aura toujours des violons“. Baladėje atlikėjas dainavo, kad gyvenime daug dalykų galima pakeisti. Eurovizijoje atstovas su 119 taškų užėmė trečią vietą iš 20 dalyvių.
Krinica (Monkų apskritis)
Krinica – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tšcianės valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietus nuo Tžcianų, apie 14 km į pietvakarius nuo Monkų ir apie 39 į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Pigmalionas
thumb|right|200px|Pigmalionas ir Galatėja (autorius [[Jean-Léon Gérôme)]] Pigmalionas – graikų mitologijos personažas, Kipro valdovas. Ovidijaus „Metamorfozėse“ aprašytas kaip jaunas skulptorius, įsimylėjęs savo sukurtą statulą. Pigmalionas buvęs nerangus ir išstypęs, tad nejaukiai jausdavęsis greta moterų. Kadangi buvo itin nekalbus ir nervingas, galiausiai išvis liovėsi ieškoti merginų draugijos.
Jautęsis vienišas, tad vieną dieną ėmėsi naujo darbo: didelius dramblio kaulo gabalus kalė, raižė, šlifavo, kol sukūrė merginą, kuri buvusi gražesnė už bet kurios šalies gražuolę. Pigmalionas pamilo savo sukurtą merginą, nešė jai gėlių, dovanojo žiedų, puošė papuošalais tarsi tikrą moterį.
Vykstant Afroditės šventei, Pigmalionas nešė jai auką. Jis sukalbėjo maldą, kurią Afroditė išklausė – Pigmaliono skulptūrą pavertė jūrų nimfa Galatėja.
Galatėja pagimdė Pigmalionui du vaikus – Matarmę ir Pafą. Dukters Pafos vardas – miesto pietiniame Kipre, garsėjusio kaip Afroditės kulto centras, eponimas.
Lochos provincija
Lochos provincija  – provincija pietinėje Ekvadoro dalyje, Peru pasienyje. Administracinis centras – Locha.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 16 kantonų:
Psalmė
Psalmė ( vert. garbinimas) – religinė hebrajų giesmė, poezijos žanras. Psalmių poetika ir metrika pagrįsta sintaksiniais paralelizmais; atlikimo būdas – rečitatyvinis giedojimas.
Didžioji dalis psalmių užrašyta Psalmyne, vienoje iš Biblijos dalių. Psalmyną sudaro 150 psalmių, iš kurių 73 tradiciškai priskiriamos Izraelio karaliui Dovydui. Biblijoje yra įvairaus turinio psalmių – Dievo šlovės, padėkos, skundo, atgailos, meldimo, gedulo, pranašysčių.
Nemažai psalmių buvo giedamos per pamaldas šventykloje, kitos – Izraelio tautos tremties laikais. Dalis psalmių išreiškia Izraelio tautos tikėjimą, kitos – labai individualios ir asmeniškos.
Psalmių vertimai į įvairias kalbas pradėjo plisti Reformacijos laikotarpiu. Šios religinės giesmės naudojamos katalikų ir protestantų (liuteronų, evangelikų reformatų) liturgijoje.
Yra sukurta religinių kūrinių, savo tematika ir stiliumi artimų hebrajų psalmėms. Stilizuotų psalmių yra parašę Jonas Aistis, Antanas Miškinis. Psalmes pažodžiui yra įgarsinęs Artūras Chalikovas.
Grabaučiškės
Grabaučiškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kruonio.
Jo žmonos išpažintis
Siužetas
Tai – moters vėlyvos meilės istorija. Filmo herojei Irenai – keturiasdešimt. Jai nepasisekė gyventi taip, kaip ji svajojo. Irena dirba ne pagal specialybę, romantiška meilė ir susižavėjimas chirurgu Jonu, už kurio ji ištekėjo, praėjo. Jų dukrai jau trylika. Atrodė, kad Ireną prikels meilė perspektyviam mokslininkui Ričardui, dėl kurio ji pasiryžusi palikti šeimą, bet ir čia filmo herojė nusivilia.
Helsingin Toverit
Helsinkio „Toverit“ – Suomijos futbolo klubas iš Helsinkio.
Žurnalistas (kanceliarija)
Žurnalistas - kanceliarinė pareigybė Rusijos imperijoje 1811-1917 m. Įvesta 1811 m. remiantis „Bendraisiais ministerijų nuostatais“. Pagal šiuos nuostatus žurnalisto pareigos buvo:
Žurnalisto pareigybė egzistavo aukščiausiuose (Valstybės taryba, Imperatoriaus nuosavosios kanceliarijos III skyrius) ir centriniuose valdžios organuose bei vietiniuose valdžios bei savivaldos organuose. Į šias pareigas būdavo skiriama.
Pagal Rangų lentelę nuo 1835 m.: Pareigybės panaikintos 1917 m. lapkričio mėnesį.
Norvegija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
Norvegija vaikų Eurovizijos dainų konkurse debiutavo 2003 m., bet po sėkmingo bandymo 2005 m. pasitraukė iš konkurso.
Valstybiniai registracijos numeriai
thumb|250px|Įvairių šalių registracijos numeriai (lietuviški - viduryje, aukštai) Valstybinių registracijos numerių lentelė – lentelė, kuri dedama transporto priemonės priekyje ir gale. Lentelėje pavaizduotos raidžių ir skaičių kombinacijos, kurioje nurodoma kur transporto priemonė registruota.
Bronius Nainys
Bronius Nainys (1920 m. lapkričio 15 d. Grikpėdžiai, Pašvitinio valsčius – 2016 m. gruodžio 20 d. Lemontas, Čikaga) – Lietuvos antinacinio ir antitarybinio pasipriešinimo dalyvis, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
1939 m. baigė Linkuvos gimnaziją, 1940 m. Kauno karo mokyklą, 1943 m. – mechanikos inžineriją Vytauto Didžiojo universitete, 1963 m. Ilinojaus technologijos institutą.
Per TSRS ir Vokietijos okupacijas 1940–1944 m. pasipriešinimo dalyvis, Lietuvos aktyvistų fronto narys, Pašvitinio partizanų grupės vadas. 1944 m. su grupe pasitraukė į Žemaitiją, čia įstojo į formuojamą 1-ąjį pulką, jo kuopos vadas, pulko vado padėjėjas. Dalyvavo Sedos kautynėse. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją.
1947 m. suorganizavo lietuvių inžinierių kuopą, jai vadovavo. 1950 m. apsigyveno JAV, nuo 1960 m. Čikagoje. JAV lietuvių bendruomenės veikėjas, 1967–1970 m. krašto valdybos pirmininkas. 1962 m. Čikagos prekybos ir pramonės parodoje suorganizavo lietuvių paviljoną, 1963 m. – JAV ir Kanados antrąją tautinių šokių šventę. 1963 m. TSRS vadovui N. Chruščiovui lankantis JAV, Čikagoje suorganizavo masinę antitarybinę demonstraciją. 1969 m. su kitais įkūrė Mokslo ir kūrybos simpoziumą. 1973–1978 m. ir 1992–1997 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos pirmininkas. 1974 m. Australijai pripažinus de jure TSRS įvykdytą Lietuvos aneksiją, telkė viso pasaulio lietuvių išeiviją reikalauti, kad Australijos vyriausybė atšauktų savo nutarimą.
Bendradarbiavo išeivijos spaudoje, 1973–1978 m. ir 1982–1998 m. žurnalo „Pasaulio lietuvis“ redaktorius, nuo 2000 m. savaitraščio „Amerikos lietuvis“ bendradarbis.
Bronius Kviklys
Bronius Kviklys (1913 m. lapkričio 10 d. Zastrone, Daugailių valsčius, Utenos apskritis, Kauno gubernija – 1990 m. rugpjūčio 28 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos ekonomistas, teisininkas, žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas.
Biografija
1932–1934 m. leidinių „Mūsų sportas“, „Kūno kultūra ir sveikata“, 1935–1940 m. – žurnalo „Policija“ administratorius bei techninis redaktorius. Žurnale „Talka“ tvarkė akademinį skyrių. Redagavo leidinius 1936–1940 m. – „Policijos kalendorius“, 1940 m. su kitais – „Policijos žinynas“.
Naciams okupavus Lietuvą 1941 m. buvo Policijos departamento sekretorius. 1942 m. tarnavo Lietuvos policijos štabo (Policijos departamento) Spaudos skyriaus vedėju. 1942–1944 m. administratorius ir techninis redaktorius Kaune leisto provokiško žurnalo „Policija“, kurio atsakingasis redaktorius buvo Lietuvos viešosios policijos vadovas Vytautas Reivytis. Vėliau Bronius Kviklys rašė, kad policija „nuolat stovėjo tarp vokiečių jai skiriamų uždavinių ir lietuviškos sąžinės“.
Vokietijoje 1946 m. gyvendamas dypukų stovykloje parašė lietuvius ginančią knygą Lietuvių kova su naciais. Jos pagrindu anglų kalba slapyvardžiu K.Pelėkis išleista knyga Genocide: Lithuania’s threefold tragedy.
Nuo 1951 m. gyveno Čikagoje, kur aktyviai dalyvavo lietuvių išeivijos organizacijų veikloje bei rūpinosi lietuviškų relikvijų rinkimu.
Redagavo 1948 m. – „30 metų“, 1953 m. – „400 metų pirmajai Nemuno poemai“, 1948–1950 m. – „Vytis“, 1951–1956 m. – „Mūsų Vytis“, 1952–1953 m. – „Ad Meliorem!“. 1952–1980 m. Čikagos katalikiško laikraščio „Draugas“ bendradarbis. Lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Mūsų Lietuva
Surinkęs daugybę medžiagos, Bostone 1964–1968 m. išleido keturių tomų enciklopedinį leidinį „Mūsų Lietuva“, kuriame atspindėjo visų Lietuvos valstybės miestų, miestelių bei žymesnių kaimų istoriją, demografiją, geografiją. Jis pakartotinai 1989 m. išleistas ir Lietuvoje. „Mūsų Lietuva“ lig šiol laikoma vienu vertingiausių apžvalginio enciklopedinio pobūdžio veikalų skirtų Lietuvai iki 1963 m.
Lietuvos bažnyčios
Kitas fundamentalus B. Kviklio parengtas enciklopedinis leidinys – Lietuvos bažnyčios (1-7 t.) išleistas 1980–1985 m. 1984 m. popiežiaus Jono Pauliaus II apdovanotas aukso ordinu už nuopelnus vykdant švietėjišką veiklą.
Andrius (filmas)
Andrius – 1980 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas vaikams. Lyrinė apysaka. Filmo trukmė – 63 min.
Siužetas
Dešimties metų Andrius - ne toks kaip visi vaikai. Tyros ir patiklios širdies berniukas dažnai randa prieglobstį svajonių pasaulyje, kur nežinomos žemės, kur auksinės Prahos laikrodininkas, pasipuošęs poros šimtmečių senumo rūbais, kviečia vaikus pasivaišinti kava iš puošnaus servizo, o senukas Rukšėnas, skraidantis savo paties sukonstruotu sklandytuvu, kviečia vaikus į fantastinį miestą ieškoti ypatingos peteliškės, stingančios jo kolekcijai. Po paslaptingų žodžių „bitė-ritė-baltaragė“ Andrius, muzikos mokyklos mokinys, iškart pakliūdavo į svajonių pasaulį, kuriame nebuvo jokių problemų. Į Vilnių gastrolių atvažiuoja Prahos vaikų choras, Andriaus viešnia tampa mergaitė Jana. Vaikai susidraugauja. Vaikai kalba skirtingomis kalbomis, tačiau puikiausiai supranta vienas kitą. Andrius padovanoja Janai stebuklingus žodžius. Janai išvykus, Andriui lieka tik svajingas jos prisiminimas, ilgesys, išsiliejantis fleitos melodija...
Algirdas Jonas Giraitis
Algirdas Jonas Giraitis (g. 1942 m. balandžio 23 d. Pliopliuose, Marijampolės raj.) – Lietuvos ir Prienų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1949–1953 m. mokėsi Skučiškės pradžios mokykloje, 1953–1956 m. Antanavo septynmetėje mokykloje, 1956–1957 m. Bagotosios aštuonmetėje mokykloje, 1957–1958 m. Marijampolės 2-oje vidurinėje mokykloje, 1959–1962 m. Kauno politechnikume. 1970–1977 m. studijavo Kauno politechnikos institute, mašinų gamybos technologas.
1965–1967 m. Kapsuko metalo dirbinių gamyklos meistras, 1967–1969 m. maisto pramonės automatų gamyklos meistras, 1969–1971 m. Alytaus medvilnės kombinato technologas, 1971–1977 m. Balbieriškio profesinės technikos mokyklos gamybinio mokymo meistras, 1977–1985 m. mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 1985–1990 m. direktorius.
1990–1995 m. Prienų rajono tarybos pirmininkas, 1995–2000 m. Balbieriškio žemės ūkio mokyklos direktoriaus pavaduotojas. 2000–2007 m. Balbieriškio seniūnas.
Nuo 1992 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) Prienų rajono skyriaus narys, nuo 1995 m. LSDP tarybos narys.
1990–1995 m. Prienų rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000 m. ir nuo 2007 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. valdybos narys..
Sutuoktinė Gražina, vaikai Šarūnas, Darius.
Vytautas Montvila (1902)
Vytautas Montvila (1902 m. vasario 4 d. Čikaga – 1941 m. liepos 19 d. nacių sušaudytas Kauno VII forte) – Lietuvos poetas, vertėjas.
Biografija
1906 m. su motina apsigyveno Marijampolėje, kai ji su šeima grįžo iš JAV. Senelis, norėdamas padėti be vyro gyvenančiai Montvilienei, nupirko kaime klėtį ir gyvenamąjį namą, kuriuos pastatė dabartinėje vietoje, tuometiniame Marijampolės priemiestyje Degučiuose.
1922–1924 m. mokėsi Marijampolės, 1925–1926 m. – Kėdainių mokytojų seminarijoje.
Įstojo į seminarijoje veikusią „Bešalio lavinimosi kuopą“. Tai nebuvo nei socialistinė, nei apskritai kairioji organizacija: jos nariai susirinkimuose diskutuodavo mokslo, kultūros, ateizmo, pasaulėžiūros klausimais. Vis dėlto „bešaliai“ domėjosi ir komunistinėmis idėjomis, skaitė ir aptarinėjo marksizmo veikalus, tarp jų – ir garsųjį „Komunistų partijos manifestą“, o kai kurie kuopelės nariai netgi turėjo kontaktų su komunistiniu pogrindžiu.
Trumpai studijavo Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultete.