cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VAZ-2102
Techninės charakteristikos
Naujas modelis buvo daug kur suvienodintas su baziniu sedanu VAZ-2101. Prietaisų skydelis ir vairuotojo darbo vieta buvo identiška kaip VAZ-2101. Bagažinės durų apvadas nuvestas iki bamperio ir yra lygiai su „grindimis“, kas supaprastino pakrovimą ir iškrovimą. Ištisinė galinė sedynė sulankstoma, kas leidžia gauti horizontalią krovimo vietą. Valstybinis numeris yra ant galinių durų, galiniai žibintai išdėstyti vertikaliai. Techninis universalo lygis tuo metu atskleidė menką salono hermetiškumą dulkės patekdavo per benzino bako angą į saloną. Dėl didelės, masės, keleivinio VAZ-2102 pakabos spyruoklės ir amortizatoriai buvo papildomai sustiprintos,dėl ko išliko pakrovimo masė iki 250 kg esant dviem keleiviais (arba 60 kg su 5 keleiviais). Lyginant su sedanu automobilio VAZ-2101 masė išaugo 55 kg.
thumb|left|250px|Vaizdas iš galo
Automobilis buvo su benzininiu 64 AG jėgos varikliu, dirbančiam benzinu AI-93. Dėl variklio svorio padidinimo ir sankabos perdavimo laikas pagrindinės poros padidintas nuo 3,9 iki 4,4, panaudojant taip vadinamą krovininį krumpliaratį.
1978 metais buvo pradėtas modifikuotas leidimas VAZ -21021 su keturcilindriu 69 AG VAZ-21011 varikliu. Jis naudotas daugiausiai eksportui, taip kaip ir VAZ-21023 su karbiuratoriniu VAZ-2103 varikliu, turinčiu 71 AG. Eksportiniame automobilio VAZ-2102 panaudojime įrengtas langų valiklį ir galinių durų stiklo valytuvas, su sėdynėmis su galvos laikikliais iš VAZ-2106.
Toliau gamykla atliko kitą automobilio modernizaciją:
Bazinis modelis VAZ -2102 turėjo 1,2 l darbinio tūrio variklį su 58 AG. Salone montuotas automobilinis radijo aparatas A-373B.
VaZ-21021 modifikacija buvo įrengta su 1,3 l darbinio tūrio varikliu ir 64 AG.
Taip pat skaitykite
VAZ-2101 ; VAZ-2102 ; VAZ-2103 ; VAZ-2104 ; VAZ-2105 ; VAZ-2106 ; VAZ-2107 ; VAZ-2108 ; VAZ-2109
Juozapas Vincentas Pliateris
Juozapas Vincentas Pliateris (1745 m. liepos 11 d. – 1806 m. tarp sausio 1 ir 6 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Bresto seniūnas (1770–1777 m.), Lietuvos lauko raštininkas (1771–1783 m.), generolas-leitenantas (1775–1791 m.), paskutinis Trakų kaštelionas (1793–1795 m.).
Biografija
Grafų Pliaterių giminės atstovas, „Pliaterių“ herbo savininkas. Mstislavlio vaivados ir Trakų kašteliono Konstantino Liudviko Pliaterio (1722–1778) ir Augustos Oginskos, Trakų vaivados kunigaikščio Juozapo Tado Oginskio dukters sūnus. Lietuvos pakanclerio Kazimiero Konstantino vyresnysis brolis.
1770 m. Juozapas Vincentas Pliateris gavo valdyti Bresto seniūniją. 1771 m. buvo paskirtas Lietuvos lauko raštininku. 1774 m. Juozapas Pliateris buvo išrinktas Lietuvos tribunolo maršalka. 1775–1791 m. turėjo generolo-leitenanto laipsnį. 1793 m. gavo Trakų kašteliono pareigybę. 1793–1794 m. buvo Nuolatinės tarybos nariu.
1775 m. Juozapas Vincentas Pliateris įkūrė Toločine Maltos ordino komandoriją.
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs Kotryną Sosnovską, Lietuvos lauko etmono ir Poloclo vaivados Juozapo Sosnovskio (m. 1783) ir Teklės Despot-Zenovič vyresnę dukrą. Vaikai: Sesilija, Ferdinandas, Adomas Eduardas, Stanislovas, Henrika Sofija ir Adelaida.
Kačiūniškės dvaras
Kačiūniškės dvaras – dvaras, buvęs Kačiūniškėje, Kauno rajone, dešiniajame Nevėžio krante. Buvusi dvaro sodyba pasiekiama iš kelio pasukus apie 2 km per Biliūnų km. link Nevėžio. Už 1,5 km į pietus, priešingame Nevėžio krante, išlikusi Kudrėnų dvaro sodyba.
Dvaro sodyba įtraukta į Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Iki 2019 m. buvo išlikę rūmai, tarnų namas, svirnas.
Dvare buvo 5 butai, dar du įrengti sovietmečiu šalia pastatytame name. Pastatas virtęs kaimo daugiabučiu su neįteisintais būstais. Dvaro pastatai, dėl ten gyvenančių privačių asmenų chaotiškos arba netinkamos priežiūros buvo nepatenkinamos arba avarinės būklės, dvaro teritorijoje „atsiradęs“ naudotų mašinų kapinynas. Nepritaikomas ir tinkamai neprižiūrimas Kačiūniškės dvaro kompleksas nyko. Kačiūniškės dvaras stovėjo tuščias, nes buvo neišspręstos tam tikros nuosavybės problemos.
Dvaro sodybą buvo planuojama paversti turistų traukos objektu, nes šalia atsiveria gražus Nevėžio krantų vaizdas. Buvo siekiama atgaivinti sakralinę paskirtį turėjusį dvarą, įkurti muziejų ir kamerinių koncertų erdves, atverti dvarą lankytojams, meno kūrėjams. Ateities vizijose Kačiūniškės dvaras turėjo tapti Nevėžio pakrantės dvarų grandinės dalimi. Prie Nevėžio ateityje planuojama tiesti dviračių takus, upėje sukurti baidarių trasos infrastruktūrą.
Istorija
1850 m. buvo įteisintas seserų benediktinių palivarkas. Tuomet Kačiūniškių dvaras turėjo daugiau kaip 97 dešimtines žemės, tačiau po 1863 m.sukilimo carinė valdžia 10 dešimtinių nusavino rusakalbiams gyventojams, šią vietą pavadindama „Maskva“. Nuo 1864 m. Kačiūniškės buvę Kauno seserų benediktinių žinioje. 1926-1929 m. Kačiūniškės žemės buvo išnuomotos pusininkams, o nuo 1929 m. dvarą ir žemes vėl valdė vienuolės. Tada prie dvaro buvo 89 hektarai žemės. Kačiūniškių dvaro sodybą sudarė 2 kiemai, sodas, kapinės ir 10 trobelių: seserų gyvenamasis namas – rūmai, trijų aukštų pastatas, statytas 1929 m. Pirmame aukšte buvo virtuvė ir sandėliai, antrame – koplyčia, trečiame – kambariai ir vonios. Šeimynos mūrinis namas, dviejų aukštų su požemiais, pastatytas 1931 m. Taip pat medinė klėtis, klojimas, kiaulidė, medinė daržinė.
Į kitą Nevėžio krantą benediktinės keldavosi valtele. Ja atplaukdavo ir Raudondvario parapijai paskirtas klebonas. Atvykęs aukoti Šv. mišių, jis viešėdavo ir Kačiūniškėse, išklausydavo seserų benediktinių išpažinties.
Sovietmečiu vienuolynas uždarytas, rūmai tapo gyvenamuoju namu. Anksčiau rūmuose gyvenusios seserys benediktinės atsisakė bet kokių pretenzijų į nekilnojamąjį turtą. Pastatas atiduotas kolūkiui „Kelias į komunizmą“, paskui Žemės ūkio elektrifikacijos mokslinio tyrimo instituto eksperimentiniam ūkiui. Čia veikė pieninė, rūsyje – skalbykla. Keliuose kambariuose gyveno kolūkiečiai. Vėliau kolūkių griūties epochoje dvarelis atiduotas keliems neturintiems būsto žmonėms. Kelioms šeimoms laikinus butus dvare skyrė Raudondvario seniūnija.
Dvaro sodybos rekonstrukcija
2016 m. pabaigoje Kačiūniškės dvaras buvo parduodamas per Kauno rajono savivaldybės viešą pardavimo aukcioną, jį nupirko privatūs asmenys.
2019 m. Kultūros paveldo departamentas atliko patikrinimą rekonstruojamame dvare ir nustatė, jog savavališkai nugriauti du valstybės saugomų vertybių sąraše esantys pastatai – tvartas ir svirnas, o vietoje vieno iš jų pastatytas naujas pastatas.
Architektūra
Kačiūniškėje vienuolės benediktinės įsikūrė 1929 m. kanauninko Juozo Meškausko iniciatyva. Čia jos užveisė sodą ir pastatė dvaro rūmus pagal architekto M. Grubliausko projektą. Ypač įdomus rūmų bokštas, kurio viršutinės dalies ornamentikoje galima įžvelgti stilizuotus Maskvos kremliaus bruožus. Rūmai su kuorais papuoštu bokštu pasižymi žaisminga stilių eklektika. Taip pat įrengta Kačiūniškės Švč. Marijos koplyčia, kurioje laikytos pamaldos. Sienų karnizus ir jonikus virš koplyčios bei antrojo aukšto bokšto langų puošė šv. Benedikto kryžiai. Koplyčios ir kambarių sienos buvo išdažytos tautinių audinių ornamentais. Inventoriaus knygoje minima, kad koplyčioje kabėjo garsiausio renesanso dailininko ir architekto Rafaelio paveikslo „Siksto Madonos“ reprodukcija, o 5 patalpą juosiantys langai pagaminti iš želatininio vitražo.
Iskra (Kinčiai)
Iskra (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, už 9 km į pietus nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1946–2008 m. Rakitino apylinkės gyvenvietė.
Azijinis ragasnapis
Azijinis ragasnapis (Berenicornis comatus) – ragasnapinių paukščių (Bucerotiformes) būrio, ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukščių rūšis.
Gana dideli paukščiai, kūno ilgis 83–102 cm, svoris apie 1,3–1,5 kg. Ant galvos yra baltų pūkelinių plunksnų kuodas.
Paplitę Pietryčių Azijos Sumatros ir Borneo salų bei Malakos pusiasalio pietinės dalies žemumose ir iki 600 m aukštumose. Gyvena natūraliuose pusiaujo, ir iš dalies subekvatorinio klimato juostų lietaus miškuose.
Minta įvairiais vaisiais, driežais, nariuotakojais, lervomis.
Mažieji Saulės sistemos kūnai
Mažiesiems Saulės Sistemos kūnams priklauso: (Sąrašas dar nėra pilnas, nes terminas vis dar tikslinamas)
Dviratis
thumb|250px|Dviratis
Dviratis – dviratė transporto priemonė varoma raumenų jėga.
Žygaičių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
'''Žygaičių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Žygaičių miestelyje, prie kelio, Ežeruonos (Jūros dešiniojo intako) dešiniajame krante. Istoristinė, turi neoromaninės architektūros bruožų.
Dviratis
Esminiai dviračio sandaros elementai: du ratai, rėmas, balnelis, vairas ir pavara raumenų jėgai perduoti ratams kaip sukimo momentą. Daugumoje dabartinių dviračių pavaros perdavimo santykį galima lengvai keisti važiuojant. Dažniausiai santykis keičiamas naudojant keletą skirtingo skersmens žvaigždučių arba stebulės pavarą. Kai kurių dviračių šios pavaros perdavimo santykis fiksuotas, toks dviratis dar vadinamas kaip fiksas.
Naudojama pramogai, susisiekimui, laisvalaikiui, turizmui, sportui, varžyboms. Kai kuriose šalyse labai populiari transporto priemonė dėl praktiškumo, patogumo, išvystytos infrastruktūros, valdžios skatinimo. Kietu lygiu paviršiumi vidutinio fizinio pajėgumo žmogui šiuolaikiniu dviračiu pakankamai lengva važiuoti 18–27 km/h greičiu. Toks greitis jau pakankamai pavojingas incidentų atveju, todėl rekomenduojama naudoti specialų dviratininko šalmą; kai kuriose šalyse jis netgi privalomas visiems.
Žygaičių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
thumb|left|180px|Žygaičių bažnyčios 400-mečio paminklinis akmuo
Dviratis
Dviračių tipai
thumb|right|250px|Plento dviratis thumb|right|250px|Turistinis dviratis thumb|right|250px|[[Velomobilis]] thumb|right|250px|Kalnų kroso dviratis
Žygaičių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
Istorija
1868–1869 m. klebonas Vincentas Norvaišas redagavo ir rengė spaudai Žemaičių vyskupo Motiejaus Valančiaus rankraščius. 1871 m. ištremtas į Tomsko guberniją.
Dviratis
Plento dviratis
Plento dviračiai skirti važiavimui daugiausiai kietos lygios dangos keliais. Pagrindiniai jų bruožai – mažas svoris, geros aerodinaminės savybės, siauros padangos bei riestas vairas, kuris suteikia dviratininkui galimybę važiuoti aerodinamiškoje sėdėsenoje. Įprasti šiuolaikiniai plento dviračiai sveria 7–9 kg, aukščiausios klasės gali sverti ir mažiau nei 7 kg. Lengvi dviračiai gaminami iš brangesnių metalo lydinių ar anglies pluošto. Oficialiose plento dviračių varžybose tarptautinė dviračių federacija UCI apribojo dviračių svorį – minimalus leidžiamas yra 6,8 kg.
Turistiniai dviračiai
Šie dviračiai pritaikyti ilgesnėms kelionėms. Jais galima vežtis daugiau krovinio: dažnai standartinėje komplektacijoje yra viena ar dvi bagažinės ir numatyta vieta pritvirtinti papildomų krepšių daiktams, sumontuoti purvasargiai. Dažnai komplektuojamas su priekiniais amortizatoriais ir integruota dinama bei šviesos prietaisais, paprastai su sustiprintais ratlankiais, 30–40 mm diametro padangomis. Vairas – dažniausiai klasikinis su ragais. Tai leidžia sėdėti išsitiesus, kas ypač svarbu tolimose kelionėse. Dviračio geometrija bei važiuoklės elementai užtikrina didesnį komfortą kelionėje, leidžia važiuoti nelaikant rankomis vairo, tačiau sumažina manevringumą bei padidina energijos nuostolius, tokiu dviračiu sunku ilgesnį laiką važiuoti dideliu tempu. Turistiniai modeliai geriausiai tinka keliams su kieta danga bei suplūktiems takams.
Žygaičių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
Istorija
Bažnyčios bokšte du varpai - vienas lietas 1772 m., kitas 1875 m. Varšuvoje.
Dviratis
Pusiau gulom minami dviračiai
Pusiau gulomis minami dviračiai, Lietuvoje dažnai vadinami velomobiliais. Tokiame dviratyje žmogus sėdi patogiai (dažniausiai šiek tiek atsilošęs) ir pedalus mina ištiesęs kojas į priekį. Velomobiliai ypač tinkami miestuose bei tolimose kelionėse – jais važiuoti komfortiškiau nei su tradiciniais dviračiais, mažesnė tikimybė nukentėti avarinėje situacijoje, nes priekyje yra žmogaus kojos, o ne galva.
Kalnų dviratis
Kalnų dviratis – dviratis, pagal konstrukciją numatytas važinėti kalnuotomis ar kitokiomis sudėtingo reljefo vietovėmis. Kalnų kroso dviračiai skirti važiavimui raižyta vietove. Šiuo metu populiariausi kalnų kroso dviračiai su priekiniu amortizatoriumi, tačiau daug mėgėjų ir sportininkų renkasi ir pilnos amortizacijos kalnų kroso dviratį. Tai ypač pagerina sukibimą greitai važiuojant sudėtingu reljefu. Toks dviratis paprastai sveria 9–12 kg.
Žygaičių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, turi neoromaninės architektūros bruožų, halinė, stačiakampio plano, su bokšteliu. Viduje įrengtas trijų mūrinių altorių ansamblis. Dabartiniame interjere esanti XIX a. antrojoje pusėje sukurta puošyba derinta su išsaugotais nuo gaisro senaisiais XVIII a. pabaigos ir XIX a. pradžios dirbiniais. Šventoriaus tvora ažūrinio mūro.
Dviratis
Kalnų dviratis
Didelis pavarų skaičius užtikrina platų perdavimo santykio pasirinkimą – tai leidžia pasirinkti optimalų sukimo momento perdavimą įvairiomis sąlygomis. Dviračio rėmas su visa komplektacija suprojektuoti įvairioms galimoms sąlygoms: akmenuotai vietovei, minkštam gruntui, balynams, smėliui, purvui. Didesnis atstumas tarp žemės ir centrinės ašies (29–33 cm) padidina dviračio pravažumą. Vairas būna platus (55–67 cm), tiesus – tai palengvina manevravimą ant minkštos dangos. Patogi stabdžių ir bėgių perjungimo sistema leidžia stabdyti bei perjunginėti pavaras tvirtai laikant vairą. Ratai stiprinti, 26-29 colių skersmens, padangos plačios, grubios.
Žygaičių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia neabejotinai projektuota profesionalaus architekto. Motiejus Valančius Žygaičių, Vainuto ir Truikinų (Aleksandrijos) bažnyčias priskiria „žemaičių architektui“ Kalėdai, apie kurį, deja, žinomi tik pavieniai faktai.
Bažnyčios bokšte įkelti du žalvariniai varpai. Vienas, galbūt priklausęs senajai bažnyčiai, nulietas 1772 m. Antrąjį varpą naujajai mūrinei šventovei 1875 m. parūpino Antano Zvalinskio dirbtuvė Varšuvoje. Šventoriuje stovi 1934 m. statytas paminklas šventiesiems 1934-iesiems metams atminti, liudijantis, kad tais metais Lietuva pasiaukojo Švč. Jėzaus Širdžiai.
Dviratis
Kalnų dviratis
Esant poreikiui kalnų dviratį galima pritaikyti ir kasdienei eksploatacijai arba užmiesčio turizmui: panaudojamos siauresnės ir smulkesnio rašto padangos, purvasaugiai, mažiau pavarų. Kalnų dviratis yra ypač patvarios konstrukcijos ir mėgstamas miestuose ar kitur, kur sudėtingesnės važiavimo sąlygos ar prastesnė kelių infrastruktūra. Kalnų dviratis netinka greičio lenktynėms plentu ar ilgai turistinei kelionei dėl sportiškos sėdėsenos, t. y. kūnas būna gerokai pasviręs į priekį ir daug krūvio tenka rankoms.
Istorija
Dviračio išradimas truko ilgai, daugelio žmonių pastangomis. Dviratį bandė išrasti tūkstančiai žmonių iš įvairių pasaulio šalių. Vieniems jų priklauso idėjos, kitiems – realizavimas. Pirmoji idėja buvo bandymas pakeisti arklį. Babilonijos, Egipto reljefuose, Pompėjos freskose pavaizduoti dviračių prototipai.
Neseniai Leonardo da Vinčio užrašuose rastas gana tobulo dviračio eskizas. Maždaug prieš 500 metų jis nupiešė įtaisą, labai panašų į šių laikų dviratį, su vienodo dydžio ratais, grandinine pavara ir pedalais, patogia sėdyne. thumb|upright=2.0|Dviračio evoliucija nuo pradžių iki dabar Bet kartą atsitiko taip, kad ant žaislinio vežimėlio neužsikerėblino suaugęs dėdė. Ir ne šiaip dėdė – o vyriausiasis Badeno girininkas baronas K. fon Draizas. 1817 m. liepos 12 d. Karlas Draizas ryžosi pademonstruoti savo naująjį velocipedą, tiesioginį šiuolaikinių dviračių pirmtaką. Jis paliko savo namus Manheimo centre ir nuvažiavo geriausiu Badeno keliu į Švecingeną. Nuvažiavęs 7,5 km jis apsisuko ir patraukė namo. Visa kelionė truko kiek daugiau nei valandą. Dar po mėnesio jis ryžosi dar įspūdingesniam bandymui. Siekdamas išgarsinti naująjį išradimą jis pranešė nuvažiuosiąs 51 km iš Karlsrūhės į Kėlį tik per keturias valandas. Kelionę jis pradėjo lygiai vidurdienį. Kėlio policijos viršininkas patvirtino, kad K. Draizas pasirodė jų miestelyje 16.00. Dviratis užpatentuotas 1819 m. birželio 26 d.
1853 m. išrastas dviratis su pedalais.
Apie 1867 m. dviračius pradėjo gaminti masiškai Pjeras Mišo Prancūzijoje. 1870–1871 m. jo įmonėje dirbo jau 300 žmonių. 1885 m. serijinę dviračių gamybą pradėjo anglų firma „Rover“. Tada atsirado įvairių modifikacijų dviračių. Iki Pirmojo pasaulinio karo juos pradėjo naudoti karo dviratininkai.
M14
M14 šautuvas  – JAV automatinis šautuvas, naudojantis 7,62x51 mm NATO (.308 Winchester) šovinius. Skirtas priešo gyvajai jėgai ir nešarvuotai technikai naikinti. Gali šaudyti pusiau automatiniu režimu. Oficialiai vadinamas.
1957 m. pradėtas gaminti. 1964 m. buvo pagaminta 1,38 mln. vnt. 1959–1970 m. buvo pagrindiniu JAV kariuomenės šautuvas, naudotas sausumos pajėgose ir jūrų pėstininkų kaip pagrindinio ir tolesnio apmokymo bei kovinis ginklas daliniuose, buvusiuose JAV žemyninėje teritorijoje, Europoje ir Pietų Korėjoje. 1970 m. jį pakeitė M16.
Ginklą iki šiol ribotai naudoja kai kurie koviniai JAV sausumos pajėgų, jūrų pėstininkų, karo laivyno ir oro pajėgų bei pakrantės apsaugos daliniai. Naudojamas ir kaip ceremoninis ginklas, pvz. garbės sargyboje. Tai buvo paskutinis JAV sausumos pajėgų šautuvas, naudojantis standartinio šautuvinio kalibro šovinius. Jo pagrindu sukurti JAV kariuomenės snaiperiniai šautuvai M21 ir M25.
Veikia parako dujų nuvedimo iš vamzdžio principu. Dujų nuvedimo sistema yra po vamzdžiu, turi trumpos eigos dujų stūmoklį. Šoviniai į lizdą paduodami iš 20 šovinių talpos dėžutės pavidalo dėtuvės.
Aprašymas
Automatinis ginklas su dujiniu automatikos varikliu ir maitinimu iš dėžutinės dėtuvės. Dujų nukreipimo sistema po vamzdžiu, trumpos eigos dujų stūmoklis yra stiklinės pavidalo. Parako dujos į dujų stūmoklį patenka pro angą vamzdyje ir angą stūmoklio sienelėje. Stūmokliui atsitraukus atgal kelis milimetrus dujų srautas į stūmoklio vidų automatiškai nutrūksta. Taip apsisaugojama nuo dujų pertekliaus ir ir automatikos veikimas tampa švelnesnis. Dujų stūmoklis neturi savo grąžinamosios spyruoklės. Stūmoklis judina po vamzdžiu esantį spynos rėmą, kuris ilga svirtimi susietas su pasukama spyna. M14 spyna konstrukcija primena M1 Garand spyną, ji užrakina vamzdį posūkiu dešinėn, tuomet du koviniai kyšuliai užsikabina už dviejų uokso išpjovų. Paprastas spynos kyšulys, sąveikaujantis su spynos rėmu, šautuve M14 pakeistas ritinėliu, kad sumažinti dilimą. Grąžinimo spyruoklė yra virš vamzdžio ir stumia spynos rėmą. Nuleidžiamasis-skeliamasis mechanizmas su gaiduku, kaip ir M1 Garand šautuve, tačiau papildytas įtaisu, leidžiančiu šaudyti serijomis. Uokso dešinėje pusėje virš nuleistuko yra šaudymo režimo perjungiklis. Kairėje uokso pusėje yra spynos stabdis, kuris sulaiko spyną atidarytą tuomet, kai dėtuvėje baigiasi šoviniai.
Saugiklio svirtelė yra nuleistuko lankelio priekyje. Taikymosi mechanizmą sudaro uokso užpakalinėje dalyje esantis reguliuojamas dioptrinis taikiklis ir vamzdžio laibgalyje esantis kryptukas, pridengtas kryptuko apsaugu. thumb|left|Vamzdžio gale yra plyšinis [[liepsnos slopintuvas bei durtuvo tvirtinimo įtaisas.]]
Vamzdžio gale yra plyšinis liepsnos slopintuvas bei durtuvo tvirtinimo įtaisas. Apsodas medinis, su pusiau pistoletine rankena. Šautuvai M14A1 turi kitokios konstrukcijos apsodą – medinį, su pistoletine rankena ir buože, pakelta į vamzdžio ašies lygį.
Istorija
thumb|right|Springfield Armory M1A (savitaisis M14 variantas) thumb|JAV [[SEAL karys su Mk.14 Mod.0]]
Antrojo pasaulinio karo kovos veiksmų patirtis parodė, kad to meto standartinis JAV kariuomenės šautuvas M1 Garand, nežiūrint visų privalumų, turi būti modernizuotas. Svarbiausi trūkumai: Dėl šių priežasčių dar Antrojo pasaulinio karo metais šautuvą M1 Garand ėmė tobulinti.
1944 m. amerikiečiai sukūrė prototipinį šautuvą T20, kuris gautas patobulinus M1 Garand šautuve: Jau po karo amerikiečiai ėmė kurti naują šovinį, kuris turėjo būti mažesnis, bet išlaikyti šovinio .30-06 (7,62×63 mm) balistiką. 6-tojo dešimtmečio pradžioje toks šovinys buvo sukurtas, tai buvo Т65. Praktiškai tai buvo tas pats šovinys .30-06, bet jo tūtelė buvo 12 mm trumpesnė, o šaunamasis užtaisas iš galingesnio parako, todėl balistika liko tokia pati.
Naujajam šoviniui, kuris 1954 m. amerikiečiams spaudžiant buvo standartizuotas NATO organizacijoje, buvo sukurtas kitas prototipinis šautuvas T37, kuris turėjo papildomą skirtumą – dujų nukreipimo vamzdelis pastumtas toliau nuo vamzdžio žiočių. Toliau tobulinant kuriamą šautuvą buvo sukurtas prototipinis modelis T44, kuris nuo T37 skyrėsi tuo, kad dujų nukreipimo sistemoje ilga dujų stūmoklio eiga pakeista trumpa eiga (37 mm).
Į ginkluotę priimtas šautuvas M14 visiškai tenkino JAV kariškius. Jis buvo pakankamai lengvas, turėjo didelį efektyvųjį šaudymo nuotolį, gerus šaudymo tikslumą ir kaunamąją gebą.
Tačiau naujasis šautuvas pasirodė mažai tinkamas naujosioms karo sąlygoms, kas greitai paaiškėjo Vietnamo kare: Daugelis šautuvų M14 kareiviams buvo išduoti su nuimtu šaudymo režimo perjungikliu, kad jų neitų perjungti į šaudymą automatiniame režime, nes toks šaudymas dėl menko taiklumo buvo šovinių švaistymas. Šaudžiusiųjų liudijimais šaudant iš 100 m nuotolio trečioji serijos kulka jau lėkdavo 10 m virš pradinio taikymo taško. Esant reikalo ugnies perjungiklį buvo galima grąžinti į vietą lauko sąlygomis.
Dėl nurodytų priežasčių JAV kariuomenė į ginkluotę skubiai priėmė naują automatinį šautuvą M16 tarpiniam šoviniui 5,56×45 mm. JAV Jūrų pėstininkų korpuse šautuvas M14 buvo pagrindinis iki 1967 m. M14 iki šiol naudoja JAV specialiųjų operacijų pajėgos (naudoja variantą Mk 14 Mod 0 Enhanced Battle Rifle). M14 pagrindu JAV buvo sukurtas savitaisis armijos snaiperinis šautuvas M21.
Išbandytas Vietname. Pasirodė per sunkus kaip pėstininko ginklas, sunkūs šoviniai ribojo padalinių turimą šaudmenų kiekį. Automatinė ugnis buvo neefektyvi dėl didelės atatrankos, todėl daugeliu atvejų buvo užblokuota automatinės ugnies funkcija. JAV ir kai kuriose kitose kariuomenėse modifikuotas M14 ir toliau buvo naudojamas kaip snaiperinis šautuvas.
Lietuvoje irgi mėginta pritaikyti snaiperių poreikiams. Kauno „Pergalės koncerne“ buvo pagaminta buožė, optinio ir naktinio matymo prietaiso laikiklis ir kojelės.
Lauksvydų kapinynas
Lauksvydų kapinynas – kapinynas Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, Lauksvydų kaime (Vilkijos apylinkių seniūnija).
Tyrimai
Lauksvydų kapinynas aptiktas 1911 m. statant pastatą. Tadas Daugirdas statybvietėje į pietryčius nuo gyvenamojo namo ištyrė 14 mirusiųjų kapų. 1978–1979 m. Vilniaus pedagoginio instituto archeologinė ekspedicija (tyrimų vadovas Eugenijus Jovaiša) kapinyne ištyrė 350 m² plotą, surado dar 22 mirusiųjų kapus. Mirusieji laidoti nedeginti su įkapėmis. 1911 m. ištirtuose kapuose rasta apie 40 dirbinių, datuojamų III a. – IV a., iš kurių pusė – apyrankės. 1978–1979 m. rasta II a. – IV a. žalvarinių antkaklių šaukštiniais galais, siaurų juostinių apyrankių, stiklo ir emalio karolių, geležinių įmovinių kirvių, ietigalių. Radinius saugo Karo muziejus Kaune.
Aleksejevka (Belgorodo sritis)
Aleksejevka – miestas abipus Tichaja Sosnos upės, prie geležinkelio Valuikos – Liskai, Belgorodo sritis, Rusija; Aleksejevkos rajono centras. 38 100 gyventojų. (2000) Oro uostas. Chemijos pramonės mašinų, eterinių aliejų, pieno konservų, cukraus gamyba. Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė.
Istorija
1685 m. įkurta Aleksejevkos slabada. Miesto teisės nuo 1954 m.
Verslo nutrūkimo draudimas
Apdraudžiami nuostoliai
Apdraudžiami šie galimi finansiniai nuostoliai pertraukus įmonės veiklą:
Lapių herbas
Lapių herbas – Lapių miestelio ir seniūnijos heraldinis atributas. Patvirtintas 2005 m. gegužės 10 d. Prezidento dekretu.
Aprašas
Mėlyname lauke trys stulpu išdėstytos auksinės lapės su sidabriniais nagais. Lapės įvaizdis siejamas su gudrumu, apsukrumu ir gebėjimu pasiekti savo tikslus.
Istorija
Manoma, kad Lapių apylinkėse buvo dideli miškai, kuriuose gyveno įvairūs žvėrys, tarp jų ir lapės. Sovietmečiu šalia Lapių veikė žvėrininkystės fermos, jose buvo auginamos žydrosios ir juodsidabrės lapės. Heraldikos komisijoje svarstant naujo herbo idėjas buvo pritarta seniūnijos ir bendruomenės siūlymui herbe pavaizduoti lapes. Lapėmis vadinamos 2 gretimos vietovės: centrinė gyvenvietė, vadinama tiesiog Lapėmis, ir Didžiosios Lapės, esančios už 3 km. Gyventojai norėjo, kad herbe būtų ne dvi, o visas lapių būrys, todėl herbe yra trys lapės.
Arūnas Kairys
Arūnas Kairys (g. 1939 m. birželio 1 d. Tauragėje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, išradėjas.
Biografija
1962 m. baigęs Kauno politechnikos institutą iki 1990 m. dirbo Kauno staklių gamykloje, nuo 1975 m. vyriausiasis inžinierius, nuo 1980 m. iki 1991 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas (nuo 1984 m. docentas); nuo 1991 m. iki 1993 m. Kauno staklių gamybos susivienijimo generalinis direktorius, nuo 1994 m. iki 1999 m. bendrovės „Lintel“ administracijos direktorius, nuo 2000 m. bendrovės „Mitnija“ Pramoninių pastatų skyriaus viršininkas.
Mokslinių tyrimų sritis – ypatingo tikslumo optinių mechaninių atskaitos sistemų kūrimas. Su kitais sukūrė ir pritaikė labai tikslių koordinatinių ištekinimo staklių ir pasukamųjų stalų. 16 išradimų autorius. Parašė knygų apie mašinų gamybos technologijos kursinį ir diplominį projektavimą.
Modestas Pitrėnas
Modestas Pitrėnas (g. 1974 m. rugsėjo 15 d. Vilniuje) – choro ir orkestro dirigentas.
Biografija
Baigęs Vilniaus 59-osios vidurinės mokyklos 9 klases, 1989–1993 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. G. Čiurilaitė). Mokyklą baigęs su pagyrimu, nuo 1993 m. iki 1994 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos muzikos akademijoje (prof. L. Abariaus klasė), 1995–1996 m. choro ir operos dirigavimo studijas tęsė Salzburgo aukštojoje muzikos ir vaizduojamojo meno mokykloje Mozarteum (prof. Walterio Hagen-Grollio ir prof. Karlo Kamperio klasėse). Studijas baigė su pagyrimu ir gavo bakalauro diplomą. 1997–1998 m. Lietuvos muzikos akademijos magistrantas (prof. L. Abariaus choro dirigavimo klasė).
Nuo 1997 m. studijuoja ir simfoninį – operinį dirigavimą (prof. J. Domarko klasė).
1991 m. respublikiniame jaunųjų dirigentų konkurse M. Pitrėnas pelnė pirmąją vietą, 1992 m. tarptautiniame chorų konkurse Debrecene (Vengrija) apdovanotas specialiu dirigento prizu, 1994 m. tarptautiniame J. Naujalio jaunųjų dirigentų konkurse Vilniuje laimėjo antrąją premiją ir prizą už geriausią šiuolaikinės muzikos interpretavimą, 1997 m. tarptautiniame dirigentų konkurse Rygoje pelnė antrąją vietą ir specialų prizą už latvių muzikos interpretavimą. Dalyvavo choro bei orkestro seminaruose ir meistriškumo kursuose Vokietijoje (dirigentas Friedens Bernüsas), Didžiojoje Britanijoje (dirigentas Simonas Halsey), Šveicarijoje (dirigentė Olga Ceczy). 1997 m. koncertavo su Lietuvos nacionaliniu simfoniniu orkestru ir Kauno kameriniu orkestru.
Nuo 1991 m. Vilniaus Palaimintojo Jurgio Matulaičio bažnyčios vargonininkas ir jaunimo choro vadovas. 1990 m. subūręs chorinės muzikos vokalinį ansamblį „Psalmos“, surengė nemaža koncertų Lietuvoje ir užsienyje. 1992 m. dalyvavo Baltijos šalių festivalyje Danijoje (Aabernraa) ir tarptautiniame chorų konkurse Vengrijoje (Debrecen) – laimėjo antrąją vietą ir specialų prizą, 1993 m. dalyvavo chorinės muzikos festivalyje ir konkurse Prancūzijoje (Nancy ir Tours), koncertavo Paryžiuje, sėkmingai pasirodė chorų festivalyje „Riga dimd" Latvijoje, 1994 m. tarptautiniame chorų konkurse Slovėnijoje (Maribor) laimėjo pirmąją ir antrąją vietas, dalyvavo tarptautiniame chorų festivalyje JAV (Atlanta), koncertavo Niujorke.
Virginijus Šimoliūnas
Virginijus Šimoliūnas (g. 1951 m. liepos 25 d. Kelmėje) – Lietuvos dailininkas, tapytojas, pedagogas.
Modestas Pitrėnas
Biografija
1995 m. Orlando di Lasso tarptautiniame chorų festivalyje Italijoje (Roma) pelnė dvi pirmąsias premijas ir specialų prizą, dalyvavo dvasinės muzikos dienose Vokietijoje (Rottenburg), 1996 m. tarptautiniame chorų konkurse Austrijoje (Spittal) laimėjo trečiąją vietą ir publikos prizą, koncertavo Baitroite, 1997 m. tarptautiniame chorų konkurse Šveicarijoje (Neuchätel) laimėjo pirmąją ir antrąją premijas bei publikos prizą, o tų pačių metų tarptautiniame chorų konkurse Italijoje (Arezzo) pelnė antrąją vietą; koncertavo Vokietijoje. 1998 m. tarptautiniame chorų konkurse Vokietijoje (Mainhaus) laimėjo 3 pirmąsias vietas.
Televizijoje, LTV muzikiniame projekte „Triumfo arka“ diriguoja Kauno simfoniniam orkestrui, 2010 m. buvo TV3 muzikinio projekto „Chorų karai“ komisijos nariu. Nuo 2003 m. dėsto Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Muzikos fakulteto Dirigavimo katedroje, lektorius.
Virginijus Šimoliūnas
Biografija
1974 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą.
Nuo 1974 m. Vilniaus gamyklos „Elfa“ dizaineris, projektavo magnetofonus „Tonika 10“, „Inkaras“. Vėliau Šiaulių televizorių gamyklos dizaineris. Nuo 1980 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Menų fakulteto Dizaino katedros dėstytojas, docentas. Be to, „Gražinos dizaino studija“, „SSP grupės“ dizaineris.
Nuo 1992 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Nuo 1979 m. dalyvauja miesto, respublikinėse bei tarptautinėse parodose. Surengė apie keturiolika personalinių parodų. Dailininko darbų yra prestižiniuose interjeruose Lietuvoje ir užsienyje. Paskutiniu metu dirba grafinio dizaino srityje. Svarbesni darbai: sukūrė firmų „Venta“, „Arkada“, „Liumenas“ firminį stilių, parduotuvių „Elva“, „Moteriški drabužiai“ vizualinę reklamą, nutapė paveikslus „Jūra“ (1983 m.), „Poza atostogoms“ (1992 m.), „Kryžius“ (1992 m.) ir kt.
Liepos 7
Liepos 7 yra 188-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 189-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 177 dienos.
Vardadieniai
Almantė, Aistė, Elita, Sangaudas, Vilgailė
Jurgis Masionis
Jurgis Masionis (1843 m. balandžio 1 d. Rimkežerių kaime, Seinų valsčiuje, dab. Lenkija – 1914 m. lapkričio 18 d. Raudonšilio kaime, Štabino valsčiuje) – kunigas ir knygnešys, lietuviškos savimonės puoselėtojas.
Vilniaus Centro vidurinė mokykla
Vilniaus Centro vidurinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Lukiškių skg. 5, vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas rusų kalba. Įstaigos kodas 302823722. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Mokykla, kurios tradicijas perėmė Lukiškių vidurinė mokykla, buvo įkurta 1940 metais dabartinėse Muzikos ir teatro akademijos patalpose. II Pasaulinio karo metais mokykla nustojo veikti, o darbą vėl pradėjo 1944 m. rugsėjo 1 d. jau kitoje vietoje – Vinco Kudirkos (buvusioje I. Černiachovskio) aikštėje, tuometinėje karo ligoninėje kaip VI mergaičių gimnazija (dabar Lietuvos Respublikos Vyriausybės pastatas). 1954 m. pradėjus mokytis ir berniukams, mokykla pavadinta 6–ąja vidurine mokykla. 1963 m. persikelta į naują pastatą (Lukiškių skg. 5). 1993 m. lapkričio mokykla pavadinta Lukiškių vidurine mokykla.
2012 m. prijungta Vilniaus Mstislavo Dobužinskio vidurinė mokykla, o Lukiškių vidurinė mokykla pervadinta Centro vardu. 2016 m. Centro vidurinė mokykla uždaryta, jos vietoje įkurtas Vilniaus „Genio“ progimnazijos filialas.
Aramas-Damaskas
Aramas-Damaskas, kitaip Damasko karalystė, Aramo karalystė – senovės Sirijos valstybė dabartinės Sirijos pietuose, sukurta aramėjų, egzistavusi X a. pr. m. e. – 733 m. pr. m. e. Jos sostinė buvo Damaskas.
Raida
Damasko miestas, įsikūręs Guto oazėje, Sirijos dykumos pakraštyje, minimas nuo III tūkst. pr. m. e. Ilgą laiką jis buvo valdomas gretimai egzistavusių valstybių. II tūkst. pr. m. e. pabaigoje, intensyvėjant dykumos prekybai, Damaskas tapo ypač svarbiu Sirijos prekybiniu miestu, kuriame prasidėjo prekybiniai keliai su Mesopotamija, einantys į Palmyrą. Tuo metu miestą apgyvendino dykumos klajokliai aramėjai, kurie čia įkūrė galingą prekybinę valstybę. Ši aramėjų migracija yra užfiksuota to meto Asirijos dokumentuose ir Biblijoje, kur minimos Dovydo kovos su aramėjais.
Savo galios viršūnę Damasko karalystė pasiekė IX a. pr. m. e., kuomet vadovaujama Ben-Hadado I, Ben-Hadado II ir Hazaelio ji sėkmingai kovojo su Asirija (vadovavo Sirijos miestų lygai Karkaro mūšyje), išplėtė hegemoniją į šiaurę, iki Pattinos, netgi trumpam nukariavo Izraelį pietuose. Tik 802 m. pr. m. e. asirams pavyko paversti Damaską savo vasalu. Nepaisant to, Damaskas kovojo su Izraeliu dėl valdžios regione.
Anglijos vyrų žolės riedulio rinktinė
Anglijos vyrų žolės riedulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Anglijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Anglijos žolės riedulio federacija.
Aramas-Damaskas
Raida
Asiriją valdant Tiglat-Palasarui III, Asirija pradėjo karines ekspedicijas Sirijoje. Po to, kai buvo nukariauta didžioji dalis Sirijos miestų-valstybių ir Izraelio karalystė, 733 m. pr. m. e. paimtas Damaskas. Tuo metu karalystę valdė Rizonas II. Damaskas buvo stipriai nusiaubtas ir galutinai neteko nepriklausomybės.
Mindanao ragasnapis
Mindanao ragasnapis (Aceros leucocephalus) - ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.
Paplitęs Mindanao ir kitose Filipinų salyno salose. Gyvena visžaliuose miškuose, augančiuose iki 1000 m aukštyje virš jūros lygio. Gresia išnykimas.
Bocskai SC
Debreceno „Bocskai“ – buvęs Vengrijos futbolo klubas iš Debreceno.
Fregatiniai
Fregatiniai (Fregatidae) – irklakojinių (Pelecaniformes) paukščių šeima. Turi labai ilgus sparnus ir giliai iškirptą uodegą. Kojos trumpos ir silpnos. Snapas ilgas, gale su aštriu kabliu. Žeme juda sunkiai, ant vandens netupia ir nenardo. Skraido labai vikriai. Persekioja įvairius vandens paukščius, kuriuos priverčia išvemti prarytą maistą, kuri čia pat ore pačiumpa.
Šeimoje yra 5 rūšys:
Boforto skalė
Boforto skalė – empirinė vėjo intensyvumo skalė, sukurta 1805 m. airių mokslininko, admirolo Sero Francis Beaufort.
Nuo 1946 m. vėjo intensyvumas pagal Boforto skalę nustatomas pagal empirinę formulę:
Tais pačiais metais skalė praplėsta nuo 13 iki 17 balų, aprašant ypatingus atvejus, pavyzdžiui, tropinius ciklonus. Išplėstinė Boforto skalė naudojama tik Kinijoje ir Taivane.
Dideliems uraganams kategorizuoti naudojama Safiro-Simpsono uraganų skalė.
Niutono teleskopas
thumb|Niutono teleskopo kopija Niutono teleskopas - prietaisas, kuris buvo išrastas anglų mokslininko Sero Izaoko Niutono. Teleskopas siunčia atvaizdą į vamzdžio galą ir jį atspindi. Atvaizdas tada įeina į kampinį okuliarą ir į žiūrėtojo akį. Teleskopo vamzdis paprastai turi daug lęšių, kurie didina atvaizdą.
Serge & Christine Ghisoland
240px|miniatiūra|Serge & Christine Ghisoland 1972 m. „Eurovizijos“ konkurse
Serge & Christine Ghisoland (abu g. 1946 m.) – popmuzikos duetas iš Mukrono, Belgijos.
1970 m., kaip dar iki šiol nežinomas duetas, dalyvavo Belgijos „Eurovizijos“ atrankoje, kurį organizavo Valonijos televizijos kanalas RTBF. Duetas su dvejomis dainomis „Lai lai lai“ ir „Nous serons toi et moi“ pateko į finalą, tačiau atlikėjai nusprendė su antrąja daina nedalyvauti. „Lai lai lai“ nacionaliniame finale užėmė ketvirtą vietą.
1972 m. transliuotojo pasirinkti Belgijos atstovais „Eurovizijos“ dainų konkurse. Atrankos finale atlikėjai atliko dešimt dainų, už kurias balsavo telefoniniu balsavimo būdu. Nugalėtoja tapo daina „À la folie ou pas du tout“. „Eurovizijos“ konkurse Edinburge duetas užėmė 17 vietą iš 18 dalyvių, aplenkdami tik Maltos atstovus. Daina buvo išleista su antrąją vieta nacionaliniame finale užėmusiu kūriniu „Femme“, tačiau komercinės sėkmės nesulaukė.
Joan Franka
Džoana Franka (g. 1990 m. balandžio 2 d. Roterdame) – olandų dainininkė. Ji atstovavo Nyderlandams 2012 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „You and Me“. Ji tapo gerai žinoma Nyderlanduose dalyvaudama Olandijos talentų šou „Voice“.
Biografija
Tikrasis vardas Ayten Kalan. Ji gimė 1990 metais Roterdame. Muzikinę karjerą pradėjo 2010 metais, dalyvaudama muzikos konkurse „Voice“.
2012 m. vasario 26 d. laimėjo Olandijos nacionalinę atranką į 2012 m. „Eurovizijos“ dainų konkursą. Konkurse ji atliko dainą „You and Me“, tačiau dainininkei nepavyko patekti į finalą.
Šlakis
Šlakis, šlakys arba jūrinis upėtakis (Salmo trutta trutta) – lašišažuvių žuvis, priklausanti lašišinių (Salmonidae) šeimai, upėtakio porūšis. Genetiškai nuo jos mažai skiriasi margasis upėtakis.
Šlakio kūno ilgis iki 1,2 m, masė iki 13 kg. Labai panaši į lašišą, nuo kurios skiriasi kiek aukštesniu uodegos stiebeliu, arčiau snukio galo esančiomis akimis. Kūno šonuose, virš ir žemiau šoninės linijos yra apvalios ar pusmėnulio formos tamsių dėmių. Lytiškai subrendusio patino kūno šonuose yra dar rausvų dėmelių. Žvynai smulkūs. Pelekai pilki.
Migruojanti žuvis. Paplitusi Baltijos jūroje. Nerštui migruoja į Nemuno baseino šaltavandenes upes. Jaunikliai iš upių migruoja į jūrą. Nykstanti verslinė žuvis. Dėl to migracijos ir neršto vietos saugomos.
Juoko joga
Juoko joga – dr. Madan Kataria sukurta jogos technika, padedanti nuraminti ir atpalaiduoti žmogaus savijautą. Juoko joga susideda iš kvėpavimo pratimų, asanų, rankų plojimo ir garso "ha - ha - ha - ha" tarimo, priartinančio prie tikrojo juoko. Juoko jogos mankšta trunka apie 20-30 minučių. Šiuo metu pasaulyje yra apie 5000 juoko jogos klubų, išsibarsčiusių po 40 šalių.
Troškūnų apylinkė (Vilnius)
Troškūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Nemenčinės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pabradės rajonui. 1954 m. prijungtos Tarakonių apylinkė ir dalis Maršišiūnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Troškūnų apylinkė prijungta prie Danilavos apylinkės.
Balys Balčiūnas
Balys Balčiūnas (1923 m. vasario 10 d. Pakriaunyje, Obelių valsčiuje – 2009 m. lapkričio 29 d. Kaune ) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Brolis Ignas Balčiūnas. 1947 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, 1968 m. veterinarijos mokslų kandidatas.
1950–1993 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1965–1968 m. Veterinarijos, 1968–1971 m. Zootechnikos fakulteto dekanas; 1957 m. docentas.
Triavna
Triavna  – miestas Gabrovo srityje, vidurio Bulgarijoje. Įsikūręs Triavnos upės slėnyje, Balkanų kalnų papėdėje, netoli Gabrovo. Triavnos savivaldybės administracinis centras. 9 522 gyventojai (2014 m. duomenys).
Išvystyta tekstilės pramonė. Išlikusi XII a. statyta šv. arkangelo Mykolo bažnyčia. Mieste gimė: bulgarų rašytojas Pencho Slaveykov ir revoliucionierius Angel Kanchev.
Istorija
Gyvenvietė įkurta trakų. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėta XII a. Osmanų valdymo laikais, miestelyje gyveno vien bulgarai, kurie naudojosi šia privilegija. Bulgarų tautinio atgimimo metu vystėsi amatai.
Aleksandras Karolis Kuršius
Aleksandras Karolis Kuršius  – pirmasis dabartiniams istorikams žinomas lietuvis, nuvykęs į Naująjį žemyną. Gydytojo praktika vertęsis Kuršius laikomas pirmosios Niujorko gimnazijos vadovu.
Į JAV, tuometinį Naująjį Amsterdamą jis atplaukė 1659 m. birželio mėn. A. K. Kuršius pasamdytas su 500 florinų alga. Jam taip pat buvo skirta 100 florinų prekėms, kurias jis gavo atvykęs į vietą. Be visa ko jis gavo sodui ir darbui patogios žemės sklypą dabartiniame Manhatane ir galimybę mokyti privačiai. Dar 1659 m. balandžio 10 d. darbo sutartyje jis įvardijamas kaip Rector Curtius.
Toje vietoje, kur XVII a. Manhatane stovėjo A. K. Kuršiaus vadovaujama mokykla, o dabar veikia Vertybinių popierių birža, Lietuvių dutūkstantųjų metų komitetas įrengė atminimo lentą.
Aplinkos apskaita
Vykdant aplinkos apskaitą siekiama kurti darnią ekonomiką, kurioje: 1) gamyba būtų vykdoma kuo mažiau kenkiant aplinkai; 2) būtų skatinamas atsakingas gamtinių išteklių naudojimas; 3) gamybos poveikis aplinkai įgautų piniginę išraišką ir būtų įtraukiamas į galutinę produktų kainą (t. y. aplinkai „draugiškesni“ produktai kainuotų pigiau, nei aplinkai kenkiantys); 4) mažėtų valstybės parama teršiančioms industrijoms.
Istorija
Aplinkos apskaitos užuomazgos randamos XX a. septintojo dešimtmečio pradžioje, kada ekonomistas E. F. Schumacher pastebėjo, jog esama ekonominė sistema tinkamai neįvertina iš aplinkos gaunamos naudos ir nedarniai naudoja išteklius. Pavyzdžiui, atmosfera nevertinama kaip kapitalas, o atmosferos tarša kaip patiriamas nuostolis. Schumacher sulaukė pritarimo ne tik iš aplinkosaugininkų, bet ir iš kitų ekonomistų, kaip kad Herman Daly. Nepaisant to išsamesnis aplinkos apskaitos mokslo plėtojimas ir perkėlimas į praktiką prasidėjo tik aštuntojo dešimtmečio pabaigoje.
1991 m. įvyko pirmoji tarptautinė aplinkos apskaitos konferencija Badene, Austrijoje. Joje paruoštą dokumentą publikavo JTO Statistikos departamentas, pavadinimu Integruota aplinkos ir ekonominė apskaita. Sekančiais metais vykusios Jungtinių Tautų Aplinkos ir plėtros konferencijos metu priimtame dokumente Dienotvarkė 21, aplinkos apskaita buvo įvardinta kaip vienas iš darniojo vystymosi siekio komponentų.
Šiuo metu aplinkos apskaita naudojama rengiant poveikio aplinkai vertinimus, viešas kompanijų aplinkosaugos ataskaitas; ji reikalinga įmonėms gauti su aplinkos apsauga susijusius sertifikatus (kaip kad ISO 14001).
Rūšys
Aplinkos apskaita gali būti skirstoma į tris rūšis: globalią, valstybinę ir privataus sektoriaus. Globali aplinkos apskaita siekia įvertinti ekonominės veiklos poveikį aplinkai pasauliniu mastu. Valstybinė aplinkos apskaita apsiriboja tam tikra šalimi, tiria jos gamtinius išteklius ir valstybėje vykdomos politikos įtaką aplinkai. Privataus sektoriaus aplinkos apskaita analizuoja kompanijų santykį su aplinka.
Aplinkos apskaita taip pat skirstoma pagal tai, koks ekonominio vieneto ir aplinkos santykis yra nagrinėjamas. Aplinkos vadybos apskaita nagrinėja, kiek aplinkos apsauga kainuoja kompanijai arba valstybei, t. y. kokią įtaką ekonominei veiklai daro aplinkos apsauga. Pavyzdžiui, kiek kompanijai kainuos aplinkos apsaugos reikalavimų laikymasis, aplinkosaugos mokesčiai, žalos aplinkai padengimas, ir kita. Tuo tarpu ekologinė apskaita aiškinasi, kokią įtaką aplinkai daro kompanija arba valstybė: kiek sunaudoja resursų, kiek į aplinką išmeta teršalų, kiek žalos padaro ekosistemoms, ir t. t.
Klemensas Kairys
Klemensas Kairys (1836 m. vasario 15 d. Liudiškiai, Anykščių valsčius – 1864 m. gegužės 28 d. Verchoturjė, dab. Sverdlovsko sritis) – Lietuvos kunigas, poetas.
Biografija
1854 įstojo į Varnių kunigų seminariją, 1857–1861 studijavo Dvasinėje katalikų akademijoje Sankt Peterburge, įšventintas kunigu. Nuo 1862 Kauno gimnazijos kapelionas. Rusų policijai išaiškinus, kad priklausė akademijoje veikiančiai slaptai studentų organizacijai, 1863 ištremtas į Uralą.
Keliaujanti Haulo pilis
Keliaujanti Haulo pilis arba Keliaujanti pilis – 2004 m. japonų fantastinis anime filmas, režisuotas Hayao Miyazaki studijoje „Studio Ghibli“. Iš dalies paremtas britų rašytojos Diana Wynne Jones to paties pavadinimo romanu.
Filmo premjera įvyko 2004 m. rugsėjo 5 d. Venecijos kino festivalyje. Kino kompanija „Pixar“ sukūrė angliškai dubliuotą versiją, kurią 2005 m. išleido „Walt Disney Pictures“. 2006 m. „Keliaujanti Haulo pilis“ buvo nominuotas geriausio animacinio filmo kategorijoje 78-ojoje Oskarų teikimo ceremonijoje. Filmas pasauliniu mastu surinko per 235 mln. JAV dolerių, tokiu būdu tapdamas vienu komerciškai sėkmingiausių Japonijos filmų istorijoje.
Siužetas
Skrybėles gaminanti mergina Sofi, eidama aplankyti savo jaunesnės sesers, nuošalioje gatvelėje susiduria su 2 įžūliais kareiviais. Nuo tolesnių nemalonumų ją išgelbsti paslaptingas burtininkas Haulas, kurį persekioja dykynių raganos užburtos šmėklos. Sofi saugiai susitinka su savo seserimi, tačiau Haulą persekiojusi dykynių ragana vėliau užsuka į Sofi parduotuvę ir paverčia ją sena moteriške. Siekdama surasti priemonę užkeikimui panaikinti, Sofi patraukia į dykynes, kur susiduria su kaliause, kuri ją nuveda iki keliaujančios Haulo pilies. Ten ji sutinka ugnies demoną Kalciferį, kuris jai pasisiūlo panaikinsiąs prakeiksmą, jei ši padės jam išsivaduoti nuo jį pilyje prikausčiusių burtų. Pasirodžius Haului, Sofi apsimeta namų prižiūrėtoja, kuri esą į šias pareigas pasiskyrė pati, pamačiusi netvarką pilyje. Haulo vaikščiojanti pilis yra stebuklinga. Ją varo demono Kalciferio ugnies jėga, o pilies durys atsidaro į keturias skirtingas vietoves. Į vieną vietovę išeina tik Haulas ir niekas nežino, kas joje yra.
Tuo metu tarp Sofi šalies ir gretimos valstybės prasideda karas ir paslaptingai dingsta kaimyninės karalystės princas. Haulas iš karaliaus gauna šaukimą į karą ir raginimą prisistatyti į rūmus. Tačiau Haulas pasiunčia Sofi, apsimetusią Haulo motina, į rūmus pranešti, kad jis negalėsiąs pagelbėti. Prie rūmų Sofi sutinka ją užbūrusią dykynių raganą. Prie rūmų raganos burtai netenka savo galių, nes rūmus yra užbūrusi karaliaus burtininkė Saliman. Sofi ir dykynių ragana užkopia aukštais laiptais. Karaliaus burtininkė Saliman paaiškina, kad Haulas ir dykynių ragana yra buvę jos mokiniai. Haulas yra sudaręs sutartį su demonu, kaip ir dykynių ragana, iš kurios Saliman tik ką atėmė burtininkės galias. Haulas atskuba Sofi išvaduoti ir jiems pavyksta kartu pasprukti. Sofi sužino, kad Haulas dalyvauja kare pasivertęs paukščio formos būtybe, tačiau po kiekvienos transformacijos jam darosi sunkiau atsiversti žmogumi. Norėdamas pasislėpti nuo Saliman Haulas transformuoja savo pilį taip, kad vienos jos durys atsiveria Sofi kepurių parduotuvėlės vietoje jos gimtajame mieste. Parduotuvėlėje pasirodo Sofi mama (užverbuota Saliman) ir palieka krepšį su šnipu. Tai supratusi dykynių ragana numeta šnipą tiesiai į Kalciferį ir šis jį prarijęs sunegaluoja.