cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2-oji Vidžemės pėstininkų divizija
Diviziją sudarė šie pulkai:
1940 m., kai Latvijos kariuomenė buvo performuota į DVRA 24-ąjį šaulių korpusą, iš Kuržemės ir Vidžemės divizijų buvo suformuota tarybinė 181-oji šaulių divizija.
Divizijos vadai
1940 m. divizijos vadovybė:
Argentinos Senatas
Argentinos Senatas (isp. Senado de la Nación Argentina) – aukštesnieji Argentinos parlamento rūmai. Sudaryti iš 72 senatorių: po 3 iš kiekvienos provincijos, bei 3 iš Buenos Airių. Senatoriai renkami tiesiogiai, pagal partijas. Iš pirmą vietą užėmusios partijos siunčiami 2 senatoriai, o iš antrą vietą užėmusios partijos – vienas. Senatoriai renkami kas 2 metus trečdalyje provincijų. Po dvejų metų kitas trečdalis provincijų renka senatorius. Senatorių kadencija – 6 metai.
Reikalavimai
Pagal Argentinos Konstituciją senatorius turi atitikti šiuos reikalavimus:
Vadovavimas
Senatui vadovauja šalies viceprezidentas (šiuo metu jo pareigas eina Daniel Scioli).
Zavisiai
Zavisiai – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Radziluvo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Neveronių herbas
Neveronių herbas - vienas iš Neveronių heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo skydo sidabriniame lauke juodas budintis gandras (pakelta kairė koja), snape laikantis žuvį. Gandro kojos, snapas, akis ir žuvis - raudoni.
Simbolika
Heraldikos kalboje:
Istorija
Nors Neveronys netoli Kauno, bet vietovė iš trijų pusių supama miškų, dalis seniūnijos teritorijos priklauso Kauno marių regioniniam parkui. Yra nemažai raistų, pelkių. Neveronių apylinkės miškuose veisiasi reti, į Raudonąją knygą įrašyti paukščiai - juodieji gandrai. Siekiant įamžinti šį retą paukštį jo atvaizdas panaudotas Neveronių herbe.
Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2009 m. kovo 23 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1748.
Čostkuvas
Čostkuvas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Pilypavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra šalia Čostkuvo ežero.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1919-1933 metais kaimas priklausė Čostkuvo valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Imbarės kapinynas
Imbarės kapinynas (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas –, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. IP2402/A) – kapinynas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Imbarėje (Imbarės seniūnija), 0,14 km į vakarus nuo kelio Nasrėnai–Gedgaudžiai, Salanto kairiajame krante.
Kapinynas
Įrengtas pakilioje aukštumoje ir žemesniame jos vakariniame pakraštyje. Teritorija dirvonuoja. Anotacinio ženklo ir riboženklių nėra.
Į šiaurę ir šiaurės vakarus prasideda Imbarės piliakalnio papėdės gyvenvietė.
Istorija
Kapinynas datuojamas X–XIII a. Vėliau jo teritorijos rytiniame pakraštyje veikė ankstyvos Imbarės kapinės, kuriose XV–XVIII a. laidoti kaimo ir dvaro gyventojai. thumb|300px|left|Kapinyne 1885–1886 m. rasti ginklai. Dail. [[Tadas Daugirdas, 1889 m.]] thumb|300px|left|Kapinyne 1885–1886 m. rasti papuošalai. Dail. [[Tadas Daugirdas, 1889 m.]] XIX a. dirbant žemę buvo randama senienų, apie kurias 1884 m. pranešta Lietuvos praeities tyrinėtojui Tadui Daugirdui. 1898 m. kapinynas pažymėtas Fiodoro Pokrovskio išleistame Kauno gubernijos archeologijos žemėlapyje, o 1928 m. Petro Tarasenkos parengtame leidinyje apie Lietuvos archeologą.
1972 m. registruotas vietinės reikšmės archeologijos paminklų sąraše (AV497), tačiau nepavykus jo lokalizuoti, 1977 m. iš kultūros paminklų sąrašo išbrauktas. 1993 m. įrašytas į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, o 2005 m. jam suteiktas registrinio kultūros paveldo objekto statusas.
Tyrimai
Tyrinėjo: 1885–1886 m. – Tadas Daugirdas, 1898 m. – Juozapas Žiogas.
Žvalgė: 1984–1985 m. – Vytautas Daugudis (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas), 1987 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vadovas Bronius Dakanis), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (vadovas Vilnius Morkūnas).
1885–1886 m. rasti 2 nedegintų ir 3 sudegintų mirusiųjų kapai su X–XI a. įkapėmis. 1898 m. ištirti 33 X–XIII a. sudegintų mirusiųjų kapai.
Daugumoje kapų rasta įkapių: papuošalų (žalvarinių apyrankių, pasaginių segių, gintaro ir žalvario karolių), buities reikmenų (diržų apkalų, skirstiklių), ginklų ir darbo įrankių (geležinių kirvių, ietigalių, peilių).
J. Žiogo kolekcija pateko į Šiaulių „Aušros” muziejų, kitų radinių saugojimo vieta nenustatyta.
Kapinynas priskiriamas kuršiams.
Redia
Redia  – upė Rusijoje, Naugardo srityje; Lovatės kairysis intakas. Išteka iš Rdeiskojės ežero Redios pelkynuose (Cholmų raj.). Teka į šiaurės rytus Lovatės ir Porusios tarpupiu. Įteka į Lovatę jos deltoje, 2 km aukščiau Polistės.
Vaga vingiuota, akmenuota, yra rėvų. Pakrantės miškingos, krantai statūs. Plotis 8-15 m, dėl siauro baseino ženklesnių intakų neturi.
Didžiausia gyvenvietė prie Redios – Podorjė.
Dialektika
Dialektika (🇬🇷, iš dialegomai – kalbuosi, diskutuoju) – bendroji tikrovės visuotinio ryšio, judėjimo ir vystymosi teorija, kuri joje vykstančius pakitimus aiškina kiekviename objekte ar procese esančiais vidiniais prieštaravimais, priešingomis tendencijomis; ta teorija pagrįstas bendrasis tikrovės pažinimo metodas ir mąstymo bei jo dėsnių mokslas.
Teoriniai principai
Kaip metodas, dialektika priešinga metafizikai. Dialektika tiria judėjimo ir vystymosi dėsningumą, kurį formuluoja dialektikos dėsnių pavidalu, kategorijose, sąvokose, apibendrina nuolat besikaupiančias žinias apie pasaulį ir sudaro bendra teorinį ir metodologinį pagrindą jo pažinimui. Pagrindinis dialektikos dėsnis – priešybių kovos ir vienybės dėsnis. Jis išreiškia kiekviename materijos išsivystymo lygyje, gamtoje ir visuomenėje, vykstančio judėjimo, vystymosi, kitimo priežastį ir šaltinį. Kiekybinių pakitimų perėjimo į kokybinius pakitimus dėsnis atskleidžia tikrovės pakitimų mechanizmą. Kokybiniai pakitimai, kurie vyksta kaip senosios kokybės paneigimas, naujos atsiradimas, paprastesnių materijos formų virtimas sudėtingesnėmis, perėjimas iš žemesnio jos išsivystymo lygio į aukštesnį, leidžia daryti išvadą apie pažangų vystymosi pobūdį, kurį atspindi neigimo neigimo dėsnis.
Svarbiausios dialektikos kategorijos – atskirybė, ypatingybė ir bendrybė, priežastis ir pasekmė, būtinumas ir atsitiktinumas, galimybė ir tikrovė, turinys ir forma, esmė ir reiškinys. Objektyviosios dialektikos atspindys yra sąvokų, kuriomis žmonės naudojasi pažinime, dialektika, dar kitaip vadinama subjektyviąja dialektika. Subjektyviosios dialektikos dėsniai kartu yra dialektinės logikos, kuri tiria tikrovę atspindinčias mąstymo formas bei jų raidą, dėsniai. Dialektikoje sąvokos atsiranda ir vystosi kaip pažinimo artėjimas prie objektyviosios tiesos.
Vystymosi etapai ir formos
Skiriami šie pagrindiniai dialektikos vystymosi etapai:
Kaip pasaulėžiūros, bendrosios būties teorijos ir mąstymo metodo, dialektikos užuomazgų buvo dar senovės indų, kinų filosofijoje (pvz., daosizme). Senovės graikų Mileto mokyklos, ypač Heraklito, dialektika yra aiškesnio ir pilnesnio pavidalo. Heraklitas teigė, jog pasaulyje viskas nepaliaujamai juda ir kinta; šio kitimo priežastimi jis laikė gamtos reiškinių vidinius prieštaravimus. Sąvokų dialektiką idealistiškai nagrinėjo Sokratas ir Platonas. Jie pripažino būties ir nebūties, judėjimo ir rimties vienovę. Svarbus etapas dialektikos raidoje – Aristotelio filosofija. Jis plėtojo materijos ir formos, kaip potencialios ir realios būties teoriją, nagrinėjo kai kurias dialektinio mąstymo formas. Neoplatonikai pirmaisiais mūsų eros amžiais pateikė idealistinę būties dialektikos koncepciją.
P. Abelaras dialektiką laikė metodu, kuriuo tiesa nuo netiesos atskiriama grynu išprotavimu. Renesanso pradžioje Nikolajus Kuzietis analizavo priešybių (žinojimo ir nežinojimo, maksimumo ir minimumo) sutapimą, jų sąveiką. Dž. Brunas pripažino visų gamtos elementų vienovę ir ryšį, organinių ir neorganinių elementų, psichikos ir medžiagos vienovę. Dialektikos bruožų esama R. Dekarto (raidos principas kosmologijoje), B. Spinozos (laisvės ir būtinybės tarpusavio ryšio analizė), G. V. Leibnico (nenutrūkstamo materijos ir judėjimo ryšio principas) filosofijoje. Daugelį savo gyvenamo laikotarpio visuomeninio gyvenimo reiškinių dialektiškai aiškino D. Didro ir Ž. Ž. Ruso.
Naujas dialektikos raidos etapas – klasikinė vokiečių filosofija, kuri rutuliojo dialektiką idealistiniu pagrindu ir laikė ją universaliu pažinimo metodu. Šį etapą pradėjo I. Kanto „grynojo proto“ antinomijų teorija. J. G. Fichtė, F. V. Šelingas, G. V. F. Hėgelis, siekdami įveikti Kanto agnosticizmą, toliau vystė idealistinę dialektiką. Hėgelis sukūrė filosofinę sistemą, kurios pagrindą sudaro būties teorija ir dialektikos, kaip tikrovės raidos mokslas. Anot Hėgelio, būtis esanti loginės prigimties, tad dialektinis tikrovės vystymasis priklausąs nuo dialektinio idėjos (minties) vystymosi. Jo esmę sudaro nuolatinis priešingumų, sukeliamų idėjos vystymosi etapų, įveikimas. Tuo remdamasis Hėgelis suformulavo dialektikos dėsnius: priešybių vienybės ir kovos, kiekybinių pakitimų perėjimo į kokybinius, neigimo neigimo. Hėgelio dialektika – aukščiausio lygio idealistinė dialektika.
Rusų revoliuciniai demokratai V. Belinskis, A. Gercenas, N. Černyševskis, kritikavo Hėgelio idealizmą, stengėsi jį pagrįsti materialistiškai. K. Markso ir F. Engelso dialektika, paremta materialistiniais pagrindais, yra Hėgelio dialektikos priešingybė. Ji tiria bendruosius judėjimo, tikrovės vystymosi ir žmogaus mąstymo dėsnius.
Idealistinės dialektikos elementų esama Vydūno filosofijoje.
Taip pat skaitykite
Priešybių vienovės ir kovos dėsnis
Curtis Davies
Kertis Deivisas (g. 1985 m. kovo 15 d.) – Anglijos futbolininkas, žaidžiantis gynėjo pozicijoje Birmingemo „City“ klube. Yra žaidęs Anglijos jaunimo iki 21-erių metų futbolo rinktinėje. Kviestas į Anglijos futbolo rinktinę, bet niekada nebuvo išleistas į aikštę, taigi rinktinėje dar nedebiutavo.
2011 m. sausio 28 dieną pasirašė 3,5 metų kontraktą su Birmingham City. Perėjimo suma – maždaug 3 milijonai svarų.
Udo Di Fabio
thumb|Udo Di Fabio (2012) Udo Di Fabio (g. 1954 m. kovo 26 d. Valzume, dab. Duisburgas, Vokietija) – vokiečių teisininkas, nuo 1999 m. Vokietijos Konstitucinio Teismo teisėjas, profesorius, teisės mokslų habilituotas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1985 m. išlaikė II valstybinį egzaminą. 1987 m. Bonos universitete apgynė disertaciją tema „Teisinė gynyba parlamentinio tyrimo proceso metu“ (Rechtsschutz im parlamentarischen Untersuchungsverfahren), teisės mokslų daktaras. 1990 m. Duisburge – tema „Viešasis diskursas ir uždaros sistemos“ (Offener Diskurs und geschlossene Systeme), socialinių mokslų daktaras.
Nuo 1970 iki 1980 m. viduriniojo lygio administracinis tarnautojas Dinslakene. Nuo 1985 iki 1986 m. Duisburgo socialinio teismo teisėjas. 1986 iki 1990 m. Bonos universiteto Viešosios teisės instituto mokslo darbuotojas, nuo 1990 iki 1993 m. Instituto mokslo asistentas. 1993 m. apgynė habilitaciją tema „Rizikingi sprendimai teisinėje valstybėje“. Nuo 1993 m. gegužės Miunsterio universiteto, nuo lapkričio – Tryro universiteto profesorius.
Vedęs, turi 4 vaikus. Su šeima gyvena Bonoje.
Jonas Biliūnas
Jonas Biliūnas (1879 m. balandžio 11 d. Niūronyse, Anykščių valsčius, Utenos apskritis – 1907 m. gruodžio 8 d. Zakopanėje, Lenkija) – XIX a. pabaigos ir XX a. pradžios lietuvių prozininkas, publicistas, lyrinės prozos pradininkas Lietuvoje, visuomenės veikėjas.
Slapyvardžiai: Jonas Anykštėnas, J. Barzdyla, J. Niuronis, Jonas B-nas, Jonas Bežemis, J. Gražys, Jonas Žaltys, Jonelis, Kazys Tauškutis ir kt.
Kalcio acetatas
Kalcio acetatas – cheminis junginys, acto rūgšties kalcio druska. Formulė Ca(C2H3OO)2. Pagal IUPAC, sisteminis pavadinimas – kalcio etanoatas. Senesnis pavadinimas yra kalkių acetatas. Medžiaga labai higroskopiška, todėl įprasta forma – monohidratinė (Ca(CH 3COO)2•H2O, CAS [5743-26-0]).
Jonas Biliūnas
Biografija
Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje, buvo paskutinis, dešimtas vaikas. Kaimo daraktoriaus paruoštas, 1891–1899 m. mokėsi Liepojos gimnazijoje.
Kalcio acetatas
Gamyba
Kalcio acetatas gaunamas kalcio karbonato (randamas kiaušinių lukštuose, ar įprastose karbonatų uolose, tokiose kaip kalkakmenis ar marmuras) reakcijoje su actu: Kadangi abu reagentai buvo žinomi jau seniai, junginys buvo pastebimas kristalų forma.
Natrio hidroksidas
Natrio šarmas, natrio hidroksidas arba kaustinė soda – stipri bazė. Kartais natrio šarmu vadinamas tik šio junginio vandeninis tirpalas. Naudojamas muilo, dirbtinio šilko, dažų, naftos produktų gamyboje, ir kitur.
Jonas Biliūnas
Biografija
Gimnazijoje įsitraukė į visuomeninę ir politinę veiklą, subūrė slaptą būrelį, kurio nariais buvo Mykolas Blūdžius (vėliau mokesčių departamento direktorius), Peliksas Bugailiškis, Antanas Garmus (gydytojas ir rašytojas), Kazys Gugis (advokatas, vienas „Naujienų“ steigėjų JAV), Antanas Kišonas (farmacininkas, LSDP veikėjas JAV), Ignas Končius (profesorius), Antanas Murma, Pranas Mažylis (profesorius), Antanas Rucevičius (rašytojas), R. Pacevičius (chemikas), Antanas Purėnas (profesorius), Kazys Šilinskis-Šilinis, D. Šukevičius, Antanas Žukauskas ir kiti. Parašė ir išplatino atsišaukimą „Lietuviai ir lietuvaitės“.
Natrio hidroksidas
Natrio šarmas gali būti gaunamas elektrolizuojant vandeninį natrio chlorido tirpalą. Tokiu atveju prie katodo išsiskiria vandenilis, o prie anodo – chloras. Tačiau reikia neleisti produktams susimaišyti, nes chloras reaguoja su natrio šarmu, sudarydamas natrio hipochloritą (NaOCl).
Jonas Biliūnas
Biografija
thumb|left|235px|[[Jono Biliūno gimtoji sodyba-muziejus]]
Natrio hidroksidas
Per 1998 m. buvo pagaminta apie 45 milijonus tonų natrio hidroksido.
Jonas Biliūnas
Biografija
1893 m. mirus abiem tėvams ir 1899 m. atsisakęs stoti į kunigų seminariją, neteko giminių finansinės paramos. 1899–1900 m. gyveno Liepojoje, kur vertėsi privačiomis pamokomis. 1900 m. baigė Šiaulių gimnaziją ir įstojo į Dorpato (dabar – Tartu) universiteto Medicinos fakultetą. Už dalyvavimą anticarinėse studentų demonstracijose, būreliuose ir riaušėse 1901 m. buvo pašalintas iš universiteto.
Natrio hidroksidas
Natrio šarmas reaguoja su anglies dioksidu, virsdamas natrio karbonatu:
Jonas Biliūnas
Biografija
1901–1902 m. gyveno Šiauliuose, 1902 m. persikėlė į Panevėžį, kur dantų gydytoja dirbo būsimoji žmona Julija Janulaitytė (1880–1978), ten subūrė Lietuvos socialdemokratų partijos grupę ir kurį laiką jai vadovavo. 1902 m. kaip svečias dalyvavo Lietuvos demokratų partijos suvažiavime. Panevėžyje vertėsi pamokomis, rašė į lietuviškus laikraščius. 1903 m. pasiūlė idėją ir organizavo laikraščio jaunimui „Draugas“ leidimą, buvo numatęs jį paversti trimėnesiu literatūros žurnalu, tačiau vadovavimą organizacijai perėmus Vincui Kapsukui, iš jos pasitraukė. Prisidėjo prie laikraščio „Darbininkų balsas“ leidybos, redagavo jo 1 ir 2 numerius.
Natrio hidroksidas
Dėl to jis paprastai laikomas sandariai uždarytas.
Jonas Biliūnas
Biografija
Negavęs leidimo grįžti į Dorpato universitetą ir ten tęsti medicinos studijas, 1903 m. įstojo į Leipcigo aukštąją prekybos mokyklą, kur greta studijų domėjosi literatūra. Leipcige susirgęs džiova, 1904 m. vasarą perstojo į Ciuricho universitetą studijuoti literatūrą. Ciuriche parašė bene reikšmingiausią savo kūrinį – alegorinę pasaką „Laimės žiburys“. Ligai paaštrėjus, 1905 m. grįžo į Lietuvą. Tais pačiais metais išvyko gydytis į Zakopanę, vasaromis gyveno Lietuvoje, Niūronyse, Rozalime, Kačerginėje.
Tuo metu daug rašė. 1907 m. įkūrė LSDP apskrities organizaciją Panevėžyje. 1907 m. parengė pirmojo lietuvių literatūros ir meno kalendoriaus-almanacho projektą. Parašė straipsnius apie literatūrą „Žemaitės paveikslai“ (1902 m., išsp. 1908 m.) „Mūsų gyvenimo dilgėlės ir usnys“ (1905 m.) ir kt. Metų pabaigoje vėl išvyko gydytis į Zakopanę, kur mirė ant žmonos rankų.
Buvo palaidotas Zakopanės kapinėse. 1953 m. Antano Vienuolio rūpesčiu palaikai perkelti į Lietuvą ir palaidoti Liudiškių piliakalnyje netoli Anykščių. 1946 m. ir 1954–1955 m. jo žmonos dukros iš antrosios santuokos Meilės Matijošaitytės-Lukšienės iniciatyva išleistas „Raštų“ dvitomis.
Religija
Kartą Leipcigo teatre Jonui Biliūnui netikėtai vieno akto metu scenoje pasirodė Jėzus Kristus, kuris Biliūnui sužnibždėjo: ,,Mes greitai pasimatysim. Dirbk". Tai regėjęs ir išgirdęs, Biliūnas nualpo. Ši patirtis pakirto jo pasaulėžiūrą ir protą, nes Biliūnas prieš tai netikėjo Dievu.
Kūryba
Pirmoji grožinė knyga „Įvairūs apsakymėliai“ išėjo 1906 m. Rašė ir literatūros kritikos bei istorijos, publicistikos straipsnius, mokslo populiarinimo, politinio pobūdžio brošiūras.
Kūriniai pasižymi humanistinėmis idėjomis, subtiliu žmogaus sielos pažinimu, lyrizmu, elegiška nuotaika, meistrišku stiliumi. Juose ypač ryškus pasakotojo, reiškiančio autoriaus dorovines nuostatas, vaidmuo. Ankstyvojoje kūryboje (apsakymai „Pirmutinis streikas“, 1903 m.; „Be darbo“, 1904 m.) vyrauja darbininkų socialinio išnaudojimo tema, protesto vaizdai. Vėlesniuosiuose apsakymuose ryški etinė psichologinė problematika, su užuojauta parodomas skriaudžiamo, nelaimingo žmogaus likimas, atskleidžiami jo jausmai.
Visoms Jono Biliūno novelėms būdingas objektas – kaimas, žmogus. Veikėjai – niekam nereikalingi, nuskriausti, atstumti. Refleksijos (apmąstymai) gimsta iš tų atstumtųjų situacijos. Vyrauja dvi laiko plotmės: realioji ir prisiminimų. Labai iškalbūs erdvės ženklai. Pasakotojas subjektyvus. Jaučiamas jo buvimas šalia arba jis pats yra veikėjas. Lyrizmas gimsta iš gilaus J. Biliūno humanistiškumo – noro suprasti, užjausti. Kūryboje gausu autobiografinių kontekstų. J. Biliūnas savo kūryba davė pradžią lietuvių lyrinei psichologinei novelei, turėjo poveikį lietuvių prozos raidai. thumb|160px|Jonas Biliūnas. Aukos karo dievui. – [[Plimutas, 1902 m.]] thumb|160px|Jono Biliūno kapas
Žymesni kūriniai
Novelės: Apysakos:
Archozaurai
Archozaurai (viešpataujantieji ropliai) – ankstyvieji ropliai, kuriems priklausė krokodilai, dinozaurai, pterozaurai ir kt. Atsirado triaso periode.
Buvo kelios archozaurų grupės. Krokodilai – vieninteliai, išgyvenę iki mūsų dienų. Proterozuchidai (Proterosuchidae) buvo ankstyviausieji archozaurai. Vieni buvo panašūs į krokodilus, kiti gyveno sausumoje. Vėliau atsirado krurotarzai (Crurotarsi), jų pavyzdys – 3 m ilgio Ornitozuchas (Ornithosuchus), buvęs labai panašus į dinozaurą. Atsirado fitozaurai, etozaurai. Pastarieji buvo pirmieji augalėdžiai archozaurai, paplitę beveik visame pasaulyje (pvz., desmatozuchas (Desmatosuchus)).
Archozaurams priklauso (ė):
Montanoceratops
Montanoceratops cerorhynchos – paukščiadubeniams dinozaurams priklausęs Leptoceratopsidae šeimos ankstyvasis raguotasis dinozauras. Gyveno vėlyvosios kreidos periodu. Pavadinimą gavo pagal radimvietę – Montaną (Š. Amerika). Rastas 1942 m. Anksčiau šis dinozauras buvo priskiriamas protoceratopsidae šeimai, tačiau vėliau pasiūlyta montanoceratops priskirti Leptoceratopsidae šeimai.
Išvaizda
Ilgis – 3 m, aukščio sulig žmogum. Ant snukio turėjo ragą. Uodega stora ir lanksti ir tikriausiai buvo gana vikriai judinama į šonus. Galbūt tai buvo ir tos pačios rūšies gentainių atpažinimo priemonė ar regimasis ženklas poravimosi laikotarpiu. thumb|left|Montanoceratopso skeletas
Gintaras Žilėnas
Gintaras Žilėnas (g. 1959 m. birželio 2 d. Radviliškyje) – ūkininkas, Lietuvos ir Radviliškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigė Sidabravo vidurinę mokyklą, 1983 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. Žemės ūkio kooperatyvo „Dobilas“ įkūrėjas.
Tėvynės sąjungos Radviliškio rajono skyriaus narys.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narys.
1998 m. Sidabravo Metų žmogus, 2008 m. – Sidabravo miestelio Garbės pilietis. 2011 m. gruodžio mėn. sulaikytas kartu su kitais, susijusiais su AB „Panevėžio energija“ vykdytais galimai neskaidriais viešaisiais pirkimais.
Sutuoktinė Laimutė, vaikai Aistė, Mantas.
Anthony van Dyck
Antonis van Deikas (, orig. Antoon Van Dyck, 1599 m. kovo 22 – 1641 m. gruodžio 9 d.) – XVII a. baroko flamandų tapytojas, grafikas. Vienas geriausiai žinomų Europos dailės portretistų ir koloristų. Tarp žinomiausių jo darbų yra Anglijos karaliaus Karolio I ir jo aplinkos didikų portretai.
Biografija
Antonis van Deikas gimė 1599 m. kovo 22 d. Antverpene. Jo tėvas buvo pasiturintis šilko pirklys, motina − aukštai vertinta meninė siuvinėtoja. Motina mirė po 8 metų. 1609 m. Van Deikas minimas besimokantis dailininko Hendrik van Balen dirbtuvėse. Van Balen savo ruožtu buvo mokęsis pas Rubenso mokytoją Adam van Oort. Piteris Paulius Rubensas tuo metu grįžo iš Italijos į Antverpeną ir pradėjo tarnauti erchercogui Albertui VII ir infantai Izabelei Klarai Eugenijai − Ispanijos vietininkams Pietų Nyderlanduose. Rubenso dailė sukėlė sensaciją Antverpeno dailininkų tarpe. Pagal legendą, kiti dailininkai, ypač jaunieji, veržėsi pas Rubensą pamatyti jo dailės metodus. Susigrūdimo ties vienu Rubenso paveikslu metu vienas dailininkas pargriuvo prie drobės ir ją pažeidė. Dailininkai greitai nusprendė pažeistą vietą pertapyti ir tai padarė Van Deikas. Kitą rytą atėjęs Rubensas pamatė šią vietą ir pavadino fragmentą prasčiausiu savo darbu vakarykštę dieną. Atidžiau pažiūrėjęs pamatė, kad dalis drobės yra pertapyta. Visgi Rubensas nusprendė tos vietos nebetaisyti.
1613 m. datuojamas pirmas Van Deiko išlikęs darbas − portretas. Pirmaisiais karjeros metais Van Deikas sekė Rubensu ir imitavo jo manierą. 1615 m. jis pradėjo savarankiško dailininko karjerą ir atidarė savas dirbtuves kartu su dar jaunesniu Janu Breigeliu Jaunesniuoju. 1618 m. Van Deikas įstojo į Antverpeno Šv. Luko dailininkų gildiją. Tikriausiai tuo metu Van Deikas pradėjo darbuotis Rubenso dirbtuvėse. Abiejų dailininkų santykiai nežinomi. Tradiciškai manoma, kad Van Deikas buvo Rubenso mokiniu, kita versija − bendradarbiavo su Rubensu kaip savarankiškas dailininkas. 1620 m. minimas jėzuitų 39 paveikslų užsakymas Rubensui, tarp kurių atlikėjų minimas Van Deikas. 1620 m. Van Deikas gavo užsakymą iš Anglijos karaliaus Jokūbo I ir dirbo Londone. Tikriausiai su Rubenso rekomendacija Van Deikas susitiko su Thomas Howard, Arundelo erlu, kurio portretą nutapė. Anglijoje Van Deikas tikriausiai susipažino su vietos didikų kolekcionuotais italų dailininkų darbais ir buvo pastūmėtas vykti, kaip Hendrik van Balen ir Rubensas, tobulintis į Italiją.
1627 m. Van Deikas grįžo į Antverpeną jau žymiu ir pripažintu dailininku. Sulaukė daugybės portretų ir religinių paveikslų užsakymų. Pagal jo paveikslus graviūras kūrė Rubenso dirbtuvės. 1630 m. jis buvo priimtas regentės Izabelės Klaros Eugenijos oficialiu dvaro dailininku. 1631 m. nutapė Prancūzijos karalienės Marijos de Mediči portretą. 1632 m. dailininkas trumpai lankėsi Olandijoje. 1632 m. persikraustė į Londoną, kur tapo oficialiu Anglijos karaliaus Karolio I dvaro tapytoju. Anglijoje Van Deikas susilaukė didelės sėkmės. Nutapė daug Anglijos aristokratijos portretų. Anglijoje Van Deikas kūrė beveik vien tik portretus. Aukščiausia menine verte pasižymi ankstyvieji jo darbai Anglijoje, iš kurių žinomiausias yra karaliaus Karolio I su medžioklės kostiumu, šalia žirgo, portretas (1635, Luvras). Iš viso Van Deikas nutapė ne mažiau 37 karaliaus ir 35 karalienės Henrietos Marijos portretų. Vėlesnieji portretai varijuoja savo kokybe. Daugelį jų padėjo atlikti dirbtuvių pameistriai. Londone Karolis I skyrė pastovų £200 išlaikymą dailininkui kasmet, pakėlė į riterius (suteikė „sero“ titulą, 1632 m.). 1638 m. Van Deikas vedė iš kilmingųjų kilusią Mary Ruthven, karalienės freiliną, su kuria 1641 m. susilaukė dukters Justina. Van Deikas turėjo nesantuokinę dukterį vardu Maria Theresa.
1640 m. Van Deikas lankėsi Antverpene, matyt, tikėdamasis pakeisti tuo metu mirusį Rubensą. Po to keliavo į Paryžių ieškodamas užsakymų Luvre. Po to dar kartą į Paryžių iš Londono. Grįžo apsirgęs. Antonis van Deikas mirė 1641 m. gruodžio 9 d. Buvo palaidotas prestižinėje Anglijos vietoje − Šv. Pauliaus katedroje („senojoje“) Londone, tačiau jo kapas pražuvo kartu su katedra 1666 m. didžiojo Londono gaisro metu. Antonis van Deikas, kartu su Rubensu, laikomas reikšmingiausiu XVII a. Flandrijos dailininku. Anglijoje jis laikomas angliško portreto žanro pradininku. Jo įtaką Anglijos portretistams pasireiškė 150 metų po Van Deiko mirties. Tačiau jokių reikšmingų ryšių su Anglijos dailininkais Van Deikas neturėjo. Jo dirbtuvėse Londone darbavosi pasikviesti flamandų dailininkai iš Antverpeno. Van Deiko karaliaus Karolio I portretai šlovino dieviškąja savo galios kilme įtikėjusį monarchą, iš dalies atliepė Ticiano tapytus imperatoriaus Karolio V portretus.
Kertukai
thumb|220px|Alius Tatarskis, Saulius Lukošius, Vydmantas Juronis, Gediminas Jurgilas thumb|220px|Alius Tatarskis, Feliksas Tulčinas, Vydmantas Juronis, Česlovas Stankevičius, Gediminas Jurgilas thumb|220px|Kazys Ščesnulevičius, Vincas Grigaitis, Alius Tatarskis, Vydmantas Juronis, Saulius Lukošius, Feliksas Tulčinas, Simas Taršys thumb|220px|
„Kertukai“ – Lietuvos roko grupė, 1966–1971 m. gyvavusi Kaune.
Istorija
1965 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) studentui Vydmantui Juroniui sėkmingai sudalyvavus studentiškame festivalyje ir atlikus savos kūrybos dainas, instituto vadovybė pasiūlė suburti studentišką kolektyvą. 1966 m. pavasarį naujai sukurtas kolektyvas surengė ataskaitinį koncertą rektoratui. Po šio pasirodymo kolektyvui buvo suteikta teisė vadintis KPI vokaliniu-instrumentiniu ansambliu bei groti studentiškuose šokiuose. Prie jų prisijungė dainininkė Janina Miščiukaitė bei saksofonistas Rimantas Brazaitis, būsimasis jos vyras. Po kurio laiko beveik visą sąstatą pasikvietė kompozitorius Mindaugas Tamošiūnas groti jo vadovaujamo estradinio orkestro „Oktava“ sudėtyje. Su „Oktava“ iki 1966 m. rudens grupė apvažinėjo Lietuvą, buvo išvykę groti į Bulgariją.
Nuo 1966 m. rudens „Kertukai“ pradėjo groti 8-uose KPI rūmuose (Mašinų gamybos fakultete). Ansamblio sudėtyje buvo: elektrovargonai, trys gitaros, saksofonas, mušamieji ir du solistai. Visoms be išimties užsienio autorių dainoms, kurias grojo ansamblis, lietuviškus žodžius parašė Vydmantas Juronis. Nors rūmų aktų salė visada būdavo perpildyta ir ansamblis labai populiarus, muzikantai suprato, kad taip ir liks šokiams grojanti grupė, be savo veido. Tada pradėjo aranžuoti lietuvių liaudies dainas, suteikdami joms naują ritmą, harmoniją ir skambėjimą.
Įgavę koncertinės patirties nusprendė savarankiškai ruoštis tuo metu Kaune vykdavusiam tarptautiniam „Gintarinės triūbos“ konkursui. Tada – 1968 m. sausio mėn. – pasivadino „Kertukais“. Šį žodį Vydmantas Juronis rado Lietuvių kalbos žodyne. Jis reiškė išdykėlius, padaužas ir visiems labai patiko. Deja, oficialiai pasirinktu vardu vadintis negalėjo, nes turėti vardą tais laikais galėjo tik nusipelnę liaudies dainų ir šokių kolektyvai arba profesionalūs filharmonijos kolektyvai. Tapę nugalėtojais Pabaltijo aukštųjų mokyklų bei Kauno miesto apžiūrose, gavo teisę dalyvauti „Gintarinėje triūboje“.
Iki 1968 m. „Gintarinėje triūboje“ besivaržantys kolektyvai buvo skirstomi tik į didelius ir mažus estradinius orkestrus. Mažu orkestru buvo laikomas kolektyvas, kurio sudėtyje, be ritminės grupės, buvo po vieną triūbą, tromboną ir saksofoną. „Kertukai“ savo sudėtyje neturėjo nė vieno pučiamojo (Rimantas Brazaitis „Kertukuose“ negrojo), tad juos priskyrė mažų orkestrų kategorijai.
1968 m. grupė festivalyje „Muzikinis Kauno pavasaris“ laimėjo „Gintarinės triūbos“ prizą ir išsiveržė į plačiąją sceną. Šis įvykis lėmė tai, kad „Kertukai“ tapo bene pirmuoju „gitariniu“ kolektyvu Lietuvoje, apie kurį negalėjo nutylėti sovietinė spauda, radijas ir televizija. Tai smarkiai išpopuliarino grupę. Vien 1968 m. „Kertukai“ turėjo daugiau nei 100 koncertų visoje Lietuvoje ir visur salės lūžo nuo klausytojų antplūdžio. Jų atliekamos dainos „Mes ne Bitlai“ ir „Lopšinė“ tapo tuometinės jaunimo kartos hitais. Po to buvo dar vienas „Muzikinis pavasaris“ – ir vėl I vieta, festivalyje „Liepājas dzintars“ (Latvija) tapo diplomantais.
1968 m. į Kauną atvažiavo legendinė, vos ne amžina SSRS kultūros ministrė (1960–1974) Jekaterina Furceva (1910–1974). Vakarą jos garbei miesto valdžia surengė Kauno naktiniame bare-kavinėje „Orbita“. „Kertukai“ buvo pakviesti dalyvauti programoje. Po kelių dainų visi vakaro svečiai jau nesėdėjo savo kėdėse, o Vydmantas Juronis, pasiėmęs raudoną rožę tarp dantų, kaip filme „Džiaze tik merginos“, priėjo prie J. Furcevos, o ji padėkojusi paėmė gėlę ir šoko su juo. Visi vakaro dalyviai ilgai stovėdami plojo. Po kelių mėnesių į Kauną atvyko radijo stoties „Junost“ korespondentė ir apie „Kertukus“ sukūrė laidą, kurią transliavo per visą SSRS. Į institutą pasipylė laiškų srautas iš visos Sąjungos. Ant vokų dažniausiai buvo parašyti tik trys žodžiai: Lietuva, KPI, „Kertukai“.
Nariai
Vydmantas Juronis (gitara / vokalas) rašė muziką ir tekstus visoms originalioms grupės dainoms („Nemune, Nemune“, „Lietuva“, „Mes ne Bitlai“ ir kt.). Oficialus grupės lyderis buvo Gediminas Jurgilas (elektriniai vargonai). Kiti: Saulius Lukošius (vokalas / gitara), Feliksas Tulčinas (bosinė gitara), Alius Tatarskis (mušamieji). Taip pat dalyvavo Simas Taršys ir Gražina Akstinaitė (vokalas).
Pradinė sudėtis:
Šlovės viršūnėje – 1968 metais, „Kertukų“ sudėtis buvo tokia:
1970 m. Virgilijus Bliudžius - gitara, pasikeitė du boso gitaristai: Feliksą Tulčiną (grojusį nuo 1967 m.) pakeitė Vidas Žindžius, o pastarąjį vėliau – Jonas Burokas.
Dėmėtligės
Dėmėtligės – augalų ligos. Infekcines dėmėtliges sukelia grybai, bakterijos, virusai, neinfekcines – nepalankios augimo sąlygos. Kenkia daugeliui ž. ū. augalų. Ant lapų, stiebų, vaisių, sėklų atsiranda įvairių spalvų ir formų dėmių.
Bakterijos sukelia iš pradžių tarsi vandeningas ar riebalingas neryškiais kontūrais dėmes, kurių vietose audiniai vėliau apmiršta. Dažnai bakteriozinių dėmių riba yra lapų gyslos (agurkų, pupelių bakteriozės).
Virusai dažniausiai sukelia chlorozines dėmes, mozaikiškais raštais išsidėsčiusias pažeistų organų paviršiuje (obelų, pupelių mozaika).
Dėmėtligių paplitimas stabdomas agrotechninėmis ir cheminėmis priemonėmis.
Antanas Janauskas
Antanas Janauskas (1937 m. birželio 20 d. Preidžiuose, Panevėžio-Velžio valsčius – 2016 m. kovo 9 d.) – Lietuvos animacinių filmų režisierius, dailininkas, scenaristas.
Biografija
1965 m. baigė Telšių taikomosios dailės technikumą. 1965–1971 m. ir 1985–1991 m. Lietuvos kino studijos dailininkas, režisierius. 1973–1981 m. Paminklų konservavimo instituto operatorius. 1991 m. Vilniuje įkūrė animacinių filmų studiją „AJ“.
1970 m. sukūrė pirmąjį Lietuvos kino studijos animacinį filmą „Iniciatyva“, kurio temą inspiravo Prahos pavasario įvykiai. Filmai universalios tematikos, optimistiški, paradoksalūs. Sukūrė mokomųjų animacinių filmų, animacinių intarpų vaidybiniuose ir dokumentiniuose filmuose.
Kirjat Gatas
Kirjat Gatas – miestas pietiniame Izraelyje, 27 km į šiaurę nuo Beer Ševos. Geležinkelio stotis. Išvystyta tekstilės, elektronikos pramonė.
Valerijus Čkalovas
Valerijus Pavlovičius Čkalovas (1904 m. vasario 2 d. – 1938 m. gruodžio 15 d.) – sovietų lakūnas bandytojas, Tarybų Sąjungos didvyris.
Biografija
thumb|left|220px|Valerijus Čkalovas susitinka su Stalinu Valerijus Čkalovas gimė 1904 metų sausio 20 (vasario 2 d.) dieną Vasiliovo kaime (dabar Nižnij Novgorodo srities Čkalovsko miestas). Gimtajame kaime baigė pradinę mokyklą. Čerepoveco amatų mokykloje mokėsi tekintojo specialybės. Tačiau jau po metų Valerijus grįžo namo ir pradėjo dirbti žemkasėje pečkuriu.
1919 pradėjo tarnauti raudonarmiečiu. Iki 1921 metų dirbo Nižnij Novgorodo 4-ajame aviaparke lėktuvų surinkimo ir remonto šaltkalviu. Tais pačiais metais už puikią tarnybą pasiųstas į Jegorjevsko aviacijos teorinę mokyklą. 1923 metais baigė Jegorjevo KOP karinę – teorinę mokyklą, 1923 metais – Borisoglebsko karo aviacijos mokyklą, 1924 metais – Maskvos aukštojo pilotažo mokyklą ir Serpuchovo aukštąją oro mūšio, šaudymo ir bombų mėtymo mokyklą. Tarnavo KOP dalyse Leningrade ir Brianske. 1927 metais vedė mokytoją iš Leningrado Olgą Orechovą. 1928 metais dėl lėktuvo avarijos atleistas iš kariuomenės ir nuteistas 1 metams laisvės atėmimo. 1929 metų spalio mėnesį patenkintas malonės prašymas. 1929–1930 metais dirbo instruktoriumi Leningrado aviacijos klube.
Nuo 1930 metų jis vėl tarnavo kariuomenėje. 1930–1933 metais KOP MTI lakūnas – bandytojas. 1930–1931 metais dalyvavo naikintuvo I-5 valstybiniuose bandymuose, 1931–1932 metais V. Vachmistrovo „Grandies“ bandymuose (TB-1 ir du I-4 naikintuvai ant sparnų). 1933 metais išleistas į atsargą. Per visą laiką Čkalovas išbandė virš 70 lėktuvų tipų (I-15, I-16, I-180, VIT-2, NV-1), sukūrė naujas aukštojo pilotažo figūras: kylantį sraigtą ir sulėtintą „statinę“. thumb|left|220px|[[1984]] Nuo 1933 metų dirbo N. Polikarpovo KB ir aviacijos gamyklos Nr. 39 lakūnu bandytoju. Jis bandė I-14, I-15, I-16 naikintuvus.
1936 metų liepos 20 d.–22 dienomis lėktuvu ANT-25 (antrasis pilotas G. Baidukovas, šturmanas – A. Beliakovas) nenusileisdamas iš Maskvos per Arkties vandenyną ir Petropavlovsko-Kamčiatską nuskrido į Udd salą (dabar – Čkalovo sala Amūro ištakose). Per 56 valandas 20 minučių nuskrietas nuotolis – 9374 km. Už šį skrydį 1936 metų liepos 24 dieną jam suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas.
1937 m. birželio 18 d.–20 dienomis lėktuvu ANT-25 (antrasis pilotas G. Baidukovas, šturmanas A. Beliakovas) nenusileisdamas iš Maskvos per Šiaurės ašigalį nuskriejo į Vankuverį (JAV Vašingtono valstija). Per 63 valandas 16 minučių įveikė 8504 kilometrus. Po šios skrydžio tęsė bandytojo darbą N. Polikarpovo KB, bandė VIT-1 ir VIT-2 lėktuvus.
Atminimas
Lakūnas palaidotas Maskvoje, Kremliaus sienoje. Jo vardu pavadinti miestai Rusijos Nižnij Novgorodo ir Tadžikistano Chudžanos srityse, aukštoji karo aviacijos mokykla Orenburge, Centrinis aeroklubas, aviacijos gamyklos Taškente ir Novosibirske. Vankuveryje (JAV Vašingtono valstija) yra Čkalovo gatvė. Nuo 1938 iki 1957 metų Orenburgas vadintas Čkalovo vardu.
Chkalov, Lori
Surinamo vyrų futbolo rinktinė
Surinamo vyrų futbolo rinktinė – Surinamui atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Surinamo futbolo federacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio čempionate, bet 2021 m. debiutavo CONCACAF Aukso taurėje. Tai viena buvusių Nyderlandų kolonijų, esanti Pietų Amerikoje ir kaip Gajana bei Prancūzų Gviana dalyvauja CONCACAF taurėje. Iki 1975 m. kai Surinamas tapo nepriklausomas, jis dalyvavo kaip Nyderlandų Gajanos vyrų futbolo rinktinė.
Daug Suriname gimusių, arba gimusių Nyderlanduose, bet Surinamo kilmės, galėjo pasirinkti žaisti už Surinamo, arba Olandijos rinktinę. Kai kurie tokių žaidėjų: Edgar Davids, Clarence Seedorf, Aron Winter, Romeo Castelen, Jimmy Floyd Hasselbaink.
Kunia
Kunia  – upė Rusijoje (Pskovo, Tverės ir Naugardo srityse); Lovatės dešinysis intakas. Išteka iš Vsteselevo ežero į pietryčius nuo Didžiųjų Lukų. Teka šiaurės, šiaurės rytų kryptimi. Susilieja su Lovate Cholmo mieste.
Didžiausi intakai: Usviata, Serioža, Didysis Tuderas, Mažasis Tuderas.
Vaga vingiuota, pakrantės labai pelkėtos. Vagos plotis už Usviatos žiočių – 30-40 m, čia gausu slenksčių. Už Seriožos žiočių Kunia išsiplečia iki 80 m. Užšąla gruodžio pradžioje, atitirpsta kovo gale arba balandžio pradžioje.
Jonas Radvila II
Jonas Radvila  (g. 1516, m. 1551 m.) – Lietuvos didžiojo maršalkos Jono Radvilos sūnus, Mikalijaus Radvilos Juodojo brolis.
Valstybės tarnyba
Buvo Lietuvos ddysis raikytojas nuo 1544 metų. Vaikų neturėjo.
Barisalo sritis
Barisalo sritis  – sritis pietų Bangladeše, Bengalijos įlankos pakrantėje. Ribojasi su Dakos sritimi šiaurėje ir Khulnos sritimi vakaruose. Administracinis centras – Barisalas.
Srities teritorija tankiai išraižyta Gango-Bramaputros deltos, didelę dalį srities ploto sudaro įlankos pakrantėje esančios salos.
Suskirstymas
Barisalo sritis padalinta į 6 rajonus (skliaustuose – administracinis centras).
Kaziškė
Kaziškė – buvęs kaimas Tauragės rajono savivaldybėje. Dabar gyventojų nebėra, kadangi XX a. 8-ajame dešimtmetyje visi gyventojai dėl vykdomos melioracijos buvo iškelti į naująją kolūkio gyvenvietę – Mažonus. Buvusioje Kaziškės vietoje dabar yra tik miškas, o jame žymima buvusi Kęstučio apygardos štabo vadavietė, pastatytas paminklas. Šalia buvusio kaimo užtvenkti du upeliai, tvenkinys vadinamas Rojaus kampeliu – tai pamėgta Tauragės gyventojų poilsio vieta.
Pjeras Simonas Laplasas
Pierre-Simon Laplace (Pjeras Simonas Laplasas; 1749 m. kovo 23 d. – 1827 m. kovo 5 d.) – prancūzų matematikas, astronomas, fizikas, atradęs Laplaso transformaciją ir Laplaso lygtį, vienas iš metrinės vienetų sistemos autorių.
Biografija
Gimė Beaumont-en-Augo vietovėje, Normandijoje. Nuo 1764 m. iki 1766 m. mokėsi Caeno universitete. 1769 m. – 1776 m. dėstė Paryžiaus karo mokykloje. 1771 m. tapo profesoriumi. Paryžiuje įkūrė Normalinę ir Politechnikos mokyklas. 1780 m. sukūrė naują dangaus kūnų orbitų skaičiavimo būdą. 1787 m. įrodė, kad Mėnulio judėjimo netolygumas yra ilgaperiodis, o jo greitis priklauso nuo Žemės orbitos ekscentriciteto kitimo ir nuo planetų traukos jėgų poveikio. 1789 m. patikslino Jupiterio palydovų judėjimo teoriją. 1790 m. paskirtas Matų ir svarsčių rūmų pirmininku, vadovavo metrinės matų sistemos kūrimo komisijai. Tyrinėjo dangaus mechaniką, matematinės fizikos problemas. 1795 m. pirmasis suformulavo klasikinį įvykio tikimybės apibrėžimą. Kartu su A. Lavuazjė patobulino kalorimetrą, nustatė kai kurių kūnų lydymosi šilumą, ištyrė vandenilio degimą deguonyje. Sukūrė kapiliarumo teoriją. 1809 m. sudarė garso sklidimo dujose formulę. Remdamasis I. Niutono visuotinės traukos dėsniu, išplėtojo dangaus mechanikos metodus. Paaiškino Saulės sistemos planetų Jupiterio ir Saturno judėjimo netolygumą. Į filosofijos istoriją Laplasas įėjo kaip determinizmo gynėjas. P.S. Laplaso vardas įrėžtas Eifelio bokšto pirmame aukšte esančiame 72 didžiausių Prancūzijos mokslininkų sąraše.
Tarvainiai
Tarvainiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje. Šiek tiek į rytus nuo Stanelių. Yra Tarvainių geležinkelio stotis prie geležinkelio Vilnius–Klaipėda. Šiauriau eina kelias. Netoliese teka Pietvės upė.
Abidžata
Abidžata – ežeras centrinėje Etiopijoje, Oromijos regione, į pietus nuo Adis Abebos. Įeina į Abidžatos-Šalos nacionalinį parką. Ilgis 17 km, plotis 15 km. Telkšo Etiopijos kalnyne, 1573 m aukštyje virš jūros lygio. Šiaurės rytiniame krante yra terminės versmės.
Žibininkų seniūnija
Žibininkų seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje.
Istorija
Įkurta 1919 m. Priklausė Palangos valsčiui. 1940 m. pab. pavadinta Žibininkų apylinke, 1941 m. birželio pab. atkurta, 1944 m. spalio pab. pertvarkyta į apylinkę.
Seniūnijai vadovavo, viešuosius bendruomenės reikalus tvarkė ir gyventojus atstovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivūlėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Seniūnai: 1932 m. – Juozas Želvys, seniūno padėjėjas – Antanas Kvederas.
Administracinis centras: Žibininkai.
Jadvyga Stanelytė
Jadvyga Stanelytė (1878 m. spalio 16 d. Šilalėje – 1919 m. Kaune) – mokytoja, visuomeninė veikėja, viena iš Lietuvos katalikių moterų draugijos kūrėjų.
Biografija
Gimė ir augo Šilalėje, kur praktikavo jos tėvas gydytojas. Vėliau išvyko į Kauną, kur mokėsi rankdarbių. 1900 m. išlaikė egzaminus iš Kauno amatų mokyklos kurso. Tuo metu Kaune apsigyveno ir jos tėvai, kur greitai susipažino su lietuvių dvasininkija – Mykolu Vaitkumi, Maironiu ir kitais.
J. Stanelytė buvo viena pirmųjų Kauno „Saulės“ draugijos mokytojų kursų mokinė. Vėliau ji kurį laiką dirbo šių kursų vedėja. Aktyviai dalyvavo kuriant Lietuvių katalikių moterų draugiją ir organizuojant jos veiklą iki pat Pirmojo pasaulinio karo.
Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Rusiją, Sankt Peterburge kurį laiką buvo vaikų prieglaudos vedėja. Tačiau dėl drėgno klimato greitai susirgo džiova, tad vėliau Lietuvių komiteto nukentėjusiems nuo karo šelpti buvo išsiųsta į Jaltą gydytis. Vėliau Smolensko Archeologijos institute baigė literatūros kursą ir gavo mokytojos diplomą.
Į Lietuvą grįžo iškart karui pabaigus. Lietuvių katalikių moterų draugijos įsteigtoje Karmėlavos mergaičių žemės ūkio mokykloje pakviesta būti mokytoja, o kartu ir mokyklos vedėja. Tuo metu buvo dėmėtosios šiltinės epidemija, ir, slaugydama susirgusį bendradarbį, užsikrėtė pati ir 1919 m. mirė.
Pranciškus Bukota
Biografija
Brolis Tadas Juozapas Bukota. Nuo 1771 m. Abiejų Tautų Respublikos pasiuntinio Didžiojoje Britanijoje Tadeušo Burzynskio sekretorius, 1772 m. jo pavaduotojas, nuo 1789 m. ATR nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Britanijoje. ATR padalijimų laikais dėjo daug pastangų, kad Didžioji Britanija ir kitos valstybės remtų ATR nedalomumą, 1772 m. įteikė pirmąją notą.
1789 m. sudarė ir įteikė ATR ir Didžiosios Britanijos prekybinės sąjungos atstatant ir panaudojant Šventosios uosto projektą. Rusams 1792 m. įsiveržus į ATR įteikė notą dėl 1791 m. Gegužės trečiosios konstitucijos teisėtumo. Londone rūpinosi pirmaisiais ATR politiniais emigrantais, atvykstančiais mokslininkais. 1793 m. netrukus po notos dėl Rusijos ir Prūsijos prievartos veiksmų, atšauktas. Apsigyveno savo Siarhejevičų dvare (Minsko sritis) ir politinėje veikloje beveik nedalyvavo. Mirė pakeliui iš Sankt Peterburgo į namus.
Juozas Jurkūnas (1895)
Juozas Jurkūnas (1895 m. rugsėjo 17 d. Sedūnuose, Rusijos imperija – 1938 m. rugsėjo 21 d. Leningrade, TSRS) – rašytojas, dailininkas, grafikas.
Biografija
Gimė 1895 m. rugsėjo 17 d. Sedūnuose. 1914 m. susipažino su rusų rašytoju Michailu Kuzminu, kuris padėjo jam išleisti pirmąjį poezijos rinkinį Švedijos pirštinės. 1923 m. pradėjo kurti dailės kūrinius, priklausė menininkų grupei Trylika. Kūrė siurrealistinius kūrinius, laikomas vienu iš pirmųjų TSRS siurrealistų. 1938 m. vasario 3 d. suimtas ir nuteistas mirties bausme už tariamą šnipinėjimą. Sušaudytas 1938 m. rugsėjo 21 dieną. Reabilituotas 1958 m. kovo 22 dieną. 2010 m. kovą Sankt Peterburgo Anos Achmatovos muziejuje vyko dailininko kūrinių paroda.
Garbas
Garbas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Pilypavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į rytus nuo Pilypavo, apie 18 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų ir 122 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra šalia Garbasės ežero. 1938 m. kaime gyveno 865 gyventojai.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įkurtas 1548 m. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Po karo kaimas priklausė Alėckos apskričiai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Richard Feynman
thumb|Richard Feynman
Richard Phillips Feynman (, 1918 m. gegužės 11 d. – 1988 m. vasario 15 d.) – vienas iškiliausių dvidešimtojo amžiaus fizikų, gavęs Nobelio premiją už tyrimus kvantinės elektrodinamikos srityje.
Žymus JAV, nes dalyvavo atominės bombos kūrime ir Challenger erdvėlaivio katastrofos tyrime.
Vaikystė
Fainmanas gimė Far Rockaway rajone, Niujorko mieste, JAV. Jo tėvai – Melville Feynman ir Lucille Phillips, abu žydų tautybės (nepraktikuojantys judaistai). Tėvas Melville – verslininkas, gimęs Minske, atvažiavęs į Ameriką kartu su tėvais, kai jam buvo penkeri, o motina – irgi žydų tautybės, mokytoja, gimusi JAV.
Studijos
Būdamas moksleivis, R. Fainmanas namuose įkūrė „laboratoriją“ – įvairiai junginėjo lemputes, ardė radijo aparatus, sukonstravo namų apsaugos sistemą. Šie žaidimai išėjo į naudą – Fainmanas galėjo vasarą uždarbiauti taisydamas radijo imtuvus.
Dar prieš eidamas į mokyklą, būsimasis fizikas neblogai išmanė matematiką, mėgdavo žaisti su skaičiais, vėliau tyrinėjo trigonometrines funkcijas, mokėsi diferencialinio skaičiavimo. Buvo net sugalvojęs savų matematinių simbolių, nes standartinis žymėjimas jam atrodė nevienareikšmiškai (pvz., sin(x) kaip s*i*n(x)). Vėliau teko naujųjų simbolių atsisakyti, kad būtų įmanoma ką nors paaiškinti kitiems.
Rehovotas
Rehovotas – miestas vidurio Izraelyje, 20 km į pietus nuo Tel Avivo. Mieste veikia Veicmano mokslo institutas, mokslo parkas.
Istorija
Biblijoje minimas Rehovotas stovėjo kitoje vietoje, Negevo dykumoje. Dabartinis miestas įkurtas 1890 m.
Richard Feynman
Studijos
1935 metais R. Fainmanas įstojo į Masačiusetso technologijos instituto (MIT) matematikos studijų programą, bet nors mokytis buvo lengva, jis galvojo, jog dėstomi pernelyg abstraktūs dalykai, kurių niekur neįmanoma pritaikyti, todėl perstojo į elektros inžineriją, ir greitai po to – į fiziką. Jau antraisiais studijų metais Ričardas Fainmanas pasirinko „Įvadą į teorinę fiziką“, dalyką, kuris šiaip buvo skaitomas doktorantams. Iš tiesų, jis buvo labai susidomėjęs kvantine mechanika, bet šis dalykas universitete dėstomas nebuvo, tad teko studijuoti savarankiškai. Kitą vasarą Fainmanas praleido namuose, susirašinėdamas su kursioku Welton’u apie erdvėlaikį, kuris turėtų tvarkingas gravitacines ir elektromagnetines savybes. 1939 metais diplominiame darbe Fainmanas pasiūlė įdomų ir tvirtą požiūrį į molekulės vidinių jėgų skaičiavimą.
Manheteno projektas
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, mokslininkui buvo pasiūlyta dalyvauti Manheteno projekte – kurti atominę bombą. Fainmanas sutiko ir tapo jauniausiu grupės vadovu. Net ir dirbdamas slaptumo sąlygomis, Ričardas Fainmanas neprarado savito požiūrio į aplinką – pasipiktinęs cenzūra ir biurokratija, įsilauždavo į slaptų dokumentų seifus, ten palikdavo nuotaikingas žinutes. Jaunasis mokslininkas buvo labai vertinamas savo vyresnių kolegų Openheimerio, Betės ir Boro, nes sugebėdavo kritikuoti jų idėjas, kai kiti mokslininkai besąlygiškai priimdavo viską, ką pasakydavo „grandai“.
Fainmanas teigė buvęs vienintelis žmogus, kuris matė pirmosios atominės bombos sprogimą be tamsinančių akinių(pasislėpė sunkvežimio kabinoje, kad stiklas išfiltruotų ultravioletinius spindulius).
Karjera
Po karo prasidėjo R. Fainmano, kaip dėstytojo, karjera Cornell'io ir Caltech'o universitetuose. Pirmaisiais metais Fainmanas buvo prislėgtas – nebematė prasmės daryti kažką naujo, jei galima numesti atominę bombą ir viską sunaikinti, bet depresija praėjo, R. Fainmanas vėl susidomėjo moksliniu darbu.