cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Virbališkių valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. 2-ojoje pusėje Kauno gubernijoje, gyvavo iki I pasaulinio karo.
Iván Piris
Ivanas Rodrigas Pirisas Legisamonas (Iván Rodrigo Piris Leguizamón; g. 1989 m. kovo 10 d.) – Paragvajaus futbolininkas, rungtyniaujantis gynėjo pozicijoje. Italijos klubo „Udinese“ žaidėjas.
2008 m. debiutavo „Cerro Porteño“ klube, išrinktas geriausiu metų talentu. 2011 m. perėjo į „São Paulo FC“ klubą.
Pirisas atstovavo Paragvajaus U-20 rinktinę 2009 m. Pietų Amerikos ir pasaulio čempionatuose. 2011 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje, Copa America varžybose prieš Ekvadorą.
Jakiškių šv. Ignaco koplyčia
Koplyčia stovi Joniškio rajono „Piligrimų kelyje“, šalia jos pastatytas informacinis stendas. Koplyčia yra sakralinės architektūros paminklas, 1995 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.
Istorija
Jakiškių koplyčia statyta vietos kaimo gyventojų. Pastatymo laikas nėra žinomas.
1999 m. buvo parengtas projektas (aut. arch. Laima Ramonaitė) koplyčios tyrimams, avarinės būklės pašalinimui, konservavimui-restauravimui. Pasak projekte pateiktos medžiagos ir tyrimų duomenų, koplyčia buvo remontuota 1980 m. Galimai tuo metu iš koplyčios dingo varpas, ornamentai nuo altoriaus ir paveikslas. Lyginant projekte pateiktas koplyčios altoriaus nuotraukas su 2010 m. nuotraukomis, koplyčios altorius išliko nepakitęs, tokios pat spalvos, nėra dekoro elementų.
Architektūra
Viena iš nedaugelio Lietuvoje išlikusių medinių koplyčių, atspindinčių kaimo architektūros bruožus. Aukštas valminis stogas su kraigo viduryje esančiu bokšteliu, arkinės dvivėrės durys, langai šoninėse sienose – vertingiausia šio statinio dalis.
Horvico rikiai
Horvico rikiai - du vienam šachmatų žaidėjui priklausantys rikiai, užėmę dvi gretimas įstrižaines. Kartais gali sukelti rimtų grėsmių, pavyzdžiui, centrinio gambito (1. e4 e5 2. d4 ed 3. c3) variante - šiaurės gambite (3…dc 4.Rc4 cb 5. Rxb2). Taip pat Horvico rikiai dažnai naudojami mitelšpilyje rengiant ataką prieš varžovo karalių. Dažniausias Horvico rikių naudojimo atvejis debiute - itališkojo rikio ir valdovės flango fianketuoto rikio pora. Horvico rikiai pavadinti XIX a. šachmatų meistro Danielio Horvico vardu.
Overnė-Rona-Alpės
Overnė-Rona-Alpės (ARA;, , , ) – 2016 m. iš Overnės ir Ronos-Alpių sudarytas administracinis regionas rytų ir pietryčių Prancūzijoje, Alpėse. Sostinė – Lionas. Plotas – 69,7 tūkst. km²; 8,04 mln. gyventojų (2017). Jį sudaro šie departamentai:
Žemutinės Saksonijos istorija
Žemutinė Saksonija (, Vokiečių žemaičių tarmė: Neddersassen) – istorinis-kultūrinis regionas dabartinėje šiaurės vakarų Vokietijoje. Dėl svarbiausio čia esančio miesto dar vadinama Hanoverio regionu.
Geografija
Egzistuoja du skirtingi Žemutinės Saksonijos apibrėžimai.
Plačiąja prasme regionas apima visą dabartinę šiaurės vakarų Vokietiją. Jame šiuo metu yra administracinės žemės Žemutinė Saksonija, Brėmenas, Hamburgas, pietinė Šlėzvigo-Holšteino dalis, šiaurinė Saksonijos-Anhalto ir rytinė Šiaurės Reino-Vestfalijos dalis. Šiai regiono apibrėžčiai susiformuoti prielaidas sudarė saksų genčių gyvenamos žemės ankstyvaisiais viduramžiais, o vėliau čia klestėjusi Saksonijos kunigaikštystė.
Siaurąja prasme regionas apima tik centrines dalis, kas lieka atmetus Vestfaliją, Ostfaliją, Holšteiną ir Oldenburgą. Ties šio regionu koncentruojamasi šiame straipsnyje. Tai yra lygumų regionas, kurio centrinė upė – Vėzeris. Šiaurėje Žemutinė Saksonija ribojasi su Fryzija, Oldenburgu ir Holšteinu (nuo pastarojo skiria Elbė), rytuose, už Elbės, – su Meklenburgu ir Brandenburgu, vakaruose – su Žemutinėmis Provincijomis (nuo kurių skiria Emsas), pietvakariuose – su Vestfalija, o pietryčiuose – su Ostfalija.
Istorija
thumb|left|Senoji Saksonija Regionui pavadinimą davė germanų gentis saksai, kurie ankstyvaisiais viduramžiai buvo išplitę dideliame regione (Žemutinėje Saksonijoje plačiąja prasme), o VI a. sukūrė savo gentinę konfederaciją, kuri dabar sutartinai vadinama Senąja Saksonija. Tai buvo didžiausia to meto germanų valstybė. IX a. pradžioje saksus pajungė ir apkrikštijo Karolis Didysis, kuris čia įkūrė Saksonijos kunigaikštystę. Iš pradžių ji priklausė Frankų imperijai, o vėliau – Rytų Frankų karalystei. Saksonija buvo įtakingiausia kunigaikštystė: 850–961 m. čia valdžiusi Liudolfingų dinastija ilgainiui ėmė valdyti visą karalystę. 961–1106 m. čia valdė Bilungų dinastija, o XII a. įsitvirtino iš Bavarijos kilę Velfai.
Centrinė kunigaikštystės dalis su didžiausiais miestais Mindenu ir Brėmenu buvo vadinama Angrija. Šis regionas vėliau ir išsivystė į Žemutinę Saksoniją (siaurąja prasme). 1180 m. mirus kunigaikščiui Henrikui Liūtui, Saksonijos kunigaikštystė nebeteko daug sričių, kurios ilgainiui išsivystė į atskirus regionus: taip formavosi Vestfalija, Ostfalija, Holšteinas ir Oldenburgas.
Dėl tam tikrų dinastinių priežasčių Anholto regioną (gerokai toliau į rytus) valdę kunigaikščiai (Askanų dinastija) ėmė tituluotis Saksonijos hercogais, o jų valdomoms sritims ilgainiui prigijo pavadinimas Aukštutinė Saksonija. Kad atskirti nuo pastarosios, senasis Saksonijos regionas pradėtas vadinti Žemutine Saksonija.
Po XII a. senojoje Angrijoje (Žemutinėje Saksonijoje) susiformavo daug smulkių feodalinių valdų, kurių didžiausios buvo Brunsviko-Liuneburgo kunigaikštystė (kurią toliau valdė Velfų dinastija) bei Brėmeno arkivyskupija. Brunsviko-Liuneburgo kunigaikštystė 1692 m. tapo kurfiurstyste, joje ypač iškilo Hanoverio miestas. XVII a. pr. Hanoverio kurfiurstai tapo ir Didžiosios Britanijos karaliais, kur pradėjo iki 1901 m. valdžiusią Hanoverių dinastiją.
Regionas buvo ne tik susiskaldęs į smulkius feodalinius vienetus. Po 1500 m. Šventosios Romos imperiją padalinus į imperines apygardas, žemės į vakarus nuo Vėzerio atiteko Žemutinio Reino-Vestfalijos imperinei apygardai, o į rytus nuo Vėzerio – Žemutinės Saksonijos imperinei apygardai. thumb|Žemutinė Saksonija XIX a. 1807 m. Napoleonas didžiąją dalį regiono įjungė į naujai sukurtą Vestfalijos karalystę, tačiau 1813 m. regione sukurta Hanoverio karalystė. 1866 m. karalystę nukariavo Prūsijos karalystė ir pavertė Hanoverio provincija. Ši provincija (vėliau Trečiojo Reicho sudėtyje) buvo išlaikyta iki pat 1946 m. Vėliau, britų administracijos metu, Hanoverio provincija sujungta su Oldenburgo, Brunsviko ir Šaumburgo-Lipės valstybėmis, taip suformuojant Žemutinės Saksonijos žemę.
Samaninis diplošistis
Samaninis diplošistis (Diploschistes muscorum) – meškapėdinių šeimos (Peltigeraceae) kerpių rūšis. Paplitusi daugiausia Europoje, Šiaurės Amerikoje, Australijoje, Pietų Afrikoje.
Gniužulas groblėtas, pilkšvas, su 0,1–0,5 mm skersmens areolėmis. Auga sausose saulėtose vietose ant samanų, augalų liekanų smėlingose ir kalkingose dirvose.
Lietuvoje ši kerpė reta, įrašyta į Raudonąją knygą. Auga Dzūkijos nacionaliniame parke.
Pavel Lavrinec
Pavel Lavrinec (, g. 1955 m. gruodžio 4 d.) – Lietuvos filologas, rusistas, docentas.
Biografija
Baigė Vilniaus 8-ąją vidurinę mokyklą, 1974–1976 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1985 m. Vilniaus universitete baigė rusų filologijos studijas. Maskvos M. V. Lomonosovo universitete apgynė daktaro disertaciją. Vėliau tapo Vilniaus universiteto Filologijos fakulteto dėstytoju, nuo 2013 m. – Rusų filologijos katedros vedėju. Tyrinėja lietuvių ir rusų literatūrų ryšius, lenkų ir lietuvių literatūrų ryšius, rusų literatūros istoriją Lietuvoje, rusų išeivijos literatūrą, rusų literatūrą internete, literatūros sociologiją.
Pavel Lavrinec nuo 1999 m. yra tarptautinio leidinio apie Baltijos šalių rusų kultūrą „Baltijos archyvas“ (Балтийский архив) redakcinės kolegijos narys ir internetinės svetainės administratorius. 1992–1999 m. Rusų kultūros centro direktorius. 1994–2003 m. Lietuvos tautinių mažumų ir išeivijos departamento tarybos narys (1997–2000 m. pirmininkas).
1991 m. Aleksandro Veleckio (Александр Велецкий) pseudonimu išleido fantastinių kūrinių rinkinį „Permainų knyga“ (Книга перемен, su V. Korobovu). Internetiniame mokslinės fantastikos literatūros konkurse „Indoeuropiečių diktantas“ pateikė galindų-jotvingių epo „Mananas“ interpretaciją. 2023 m. apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medaliu.
Bibliografija
Knygos:
Everybody
2018 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose daina „1-800-273-8255“ nominuota metų dainos ir geriausio vaizdo klipo kategorijose.
Laiškinis atvirukas
thumb|right|250px|1933 m. Irako leidimo laiškinis atvirukas Laiškinis atvirukas - pašto popieriaus gaminys, baltas ar šviesus neperšviečiamo popieriaus lapas, skirtas siųsti paštu be voko. Tekstas rašomas tik ant vienos šio lapo pusės; lapas perlenkiamas, paprastai tik vieną kartą, taip, kad tekstas būtų sulankstyto lapo viduje. Lapo kraštai, iš anksto patepti atitinkamais klijais, suklijuojami. Viena laiškinio atviruko pusė skirta adresui užrašyti, pašto ženklui bei pašto žymoms. Laiškinis atvirukas gali turėti atplėšimą palengvinančią perforaciją. XVIII-XIX a. laiškinius atvirukus užklijuodavo antspaudiniu vašku.
Laiškiniai atvirukai buvo populiarūs, kol neišpopuliarėjo laiškų vokai. Vokus iki XIX pabaigos naudojo retai, kadangi daugelyje šalių paštas laiško voką sudarantį popieriaus lapą reikalaudavo papildomo užmokesčio, todėl bendra siuntos voke kaina padidėdavo.
Išankstinio apmokėjimo laiškinius atvirukus leisdavo patys pašto operatoriai, kadangi jie turėdavo lape išspausdintus pašto ženklus, nurodančius išankstinį apmokėjimą. Laiškinius atvirukus be išankstinio mokėjimo pašto ženklų gamindavo ir kitos privačios firmos, kurios neturėdavo teisės spausdinti išankstinio mokėjimo ženklų. Naudojant tokius laiškinius atvirukus siuntimą reikėdavo apmokėti atskirai. Daugelio šalių paštas vienu ar kitu metu leido laiškinius atvirukus, bet nustojo juos leisti populiarėjant vokams. Ilgiausiai išsilaikė aerogramų laiškiniai atvirukai.
Juozapas Judickis
Biografija
1758 metų gruodį, po savo tėvo mirties Juozapas Judickis paveldėjo Lojevo miestą su aplinkiniais miesteliais.
Išsilavuinimą gavo Vilniaus jezuitų kolegiume, po to Varšuvos pijorų kolegiume.
1767 metais Boginsko ir Stšalkovskio seniūnas Juozapas Judickis prisijungė prie Radomo konfederacijos, jį išrinko konfederacijos maršalka nuo Lydos pavieto. 1771 metų rugsėjį tapo Mozyriaus pavieto piarigorcų pulkininku. 1773 metais gavo valdyti nuo savo uošvio Alberto Radvilos Rečico seniūniją. 1774 metais – Lietuvos didysis stovyklininkas. 1776 metais gavo Lietuvos didžiojo sargybinio pareigybę. 1777 metais tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi. Tais pačiais metais buvo išrinktas Lietuvos Tribunolo maršalka. Ne kartą buvo renkamas pasiuntiniu į seimus.
1783 metais Juozapas Judickis nusipirko generolo-leitenanto titulą. 1785 metais divizija, vadovaujama Juozapo Judickio, saugodama Lietuvos sienas, turėjo susidurimą su rusų būriais. 1786 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Minsko vaivadijos. 1789 metais Keturmečio seimo deputatų spaudžiant buvo priverstas atsisakyti Lietuvos didžiojo sargybinio pareigybės. 1792 metų gegužės 2 d. tapo Lietuvos lauko buožės 4-to pulko vadu. Tų pačių metų rudenį vadovavo Lietuvos karių kariniams manevrams netoli Minsko.
Šeima
Juozapas Judickis buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona tapo Marija Oginskaitė, Vitebsko vaivados Martyno Mykolo Oginskio (1672–1750) ir Terezės Tyzenhauzaitės jaunesnioji duktė. Antrą kartą 1767 metais vedė Aloizą Radvilaitę, Rečico seniūno Alberto Radvilos (1717–1790) ir Anos Kunegundos Chaleckytės dukterį. Vaikai:
Kavarsko tufų šaltiniai
miniatiūra|250px|right|Prie šaltinio miniatiūra|250px|right|Nuo tvenkinio pusės
Kavarsko tufų šaltiniai, '''Šv. Jono šaltinis', Kregūdės šaltiniai'' – šaltinis Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, Kavarske. Šventvietė. 1985 m. paskelbtas saugomu gamtos paveldo objektu. Ši versmė vaizduojama ir Kavarsko herbe.
Hidrogeologija
thumb|right|140px|[[Kavarsko herbas ir jame pavaizduotas trykštantis šaltinis]] Šaltinis išteka sufoziniame cirke, kuris yra Šventosios upės slėnio dešiniojo šlaito viršutinėje dalyje. Šioje šaltinio įduboje ir jos pakraščiais, nuolat sunkiasi kalcio druskų prisotinti atitekantys vandenys, susidaro sąlygos formuotis tufams, dar vadinamiems gėlavandeniais karbonatais. Kalcio junginių prisodrintas vanduo – pagrindinis veiksnys, lemiantis tufų susidarymą.
Šaltinio absoliutinis aukštis apie 73–75 m. Šaltinio plotą (dugną) sudaro žvirgždas ir gargždas su smėliu ir nedideliais (iki 10 cm skersmens) rieduliais. Šaltinis yra krintantis, vandens išeiga artima sluoksninei su atskiromis nedidelėmis tėkmėmis (jų yra 4-6), besijungiančiomis į didesnius srautus vagelėmis. Išsiliejimo vieta pastovi – sufozinio cirko dugnas, beveik stačiakampis, 14 m pločio ir 21 m ilgio. Šis dugnas yra „įsipjovęs“ į šlaitą viršutinėje dalyje 3–4 m. Šaltinio vanduo surenkamas į žemiau (taip pat slėnio šlaite) įrengtą talpų betoninį baseiną, iš kurio nuteka upokšniu į Šventąją.
Šaltinio paviršinis nuotėkis (1990 m. duomenimis) – 17,64 l/s arba 1524,1 m³ per parą.
Šaltinio vanduo bespalvis, beskonis. Tai gėlas, kietas, hidrokarbonato magninis kalcio vanduo. Lyginant su gėlo geriamojo vandens kokybės standartais (didžiausiomis leidžiamomis komponentų koncentracijomis), jis turi 1,18 karto didesnį bendrąjį kietumą. Sprendžiant iš didoko NO3- kiekio (21 mg/l), į šaltinio vandenį pakliūva šiek tiek organinių azoto junginių iš Kavarsko miesto teritorijoje esančių taršos židinių.
Istorija
2012 m. rekonstruota šaltinio aplinka: sutvarkyti takai, tvenkinys, įrengta automobilių stovėjimo aikštelė, lietaus kanalizacija, apšvietimas, suoliukai, vieta mobiliai renginių scenai.
Renaud Lavillenie
Reno Lavilenis (, g. 1986 m. rugsėjo 18 d. Barbezjė-Sen Hilere, Prancūzijoje) – prancūzų lengvaatletis, šuolininkas su kartimi, pasaulio rekordininkas. Jis yra 2012 m. olimpinis čempionas, tris kartus pasaulio uždarųjų patalpų čempionas (2012, 2016, 2018), daugkartinis Europos atvirų stadionų ir uždarų patalpų čempionas, daugkartinis Deimantinės lygos laimėtojas (2010–2015).
Biografija
R. Lavilenis gimė Barbezjė-Sen Hilere, Šarantos departamente, pietvakarių Prancūzijoje. Jo tėvas buvo šuolininkas su kartimi. Reno pradėjo užsiiminėti lengvąja atletika nuo 8 metų. Pirmuoju treneriu buvo tėvas. Varžybose debiutavo 2003 m. būdamas 17 metų.
Turi jaunesnįjį brolį Valentiną Lavilenį, kuris taip pat yra šuolininkas su kartimi.
Karjera
Asmeniniai duomenys: ūgis 1,77 m, svoris 69 kg. 2018 m. duomenimis, jam nuo 2014 m. priklausė pasaulio šuolių su kartimi rekordas 6,16 m, pasiektas „Pole Vault Stars“ turnyre Donecke (Ukraina). Jis 1 cm pagerino Sergejaus Bubkos rekordą, pasiektą 1993 m. taip pat Donecke.
Mediškių ąžuolas
Mediškių ąžuolas – ąžuolas, Skuodo rajono savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Auga Aleksandrijos seniūnijoje, Jedžiotų kaime, šalia žvyrkelio (Kalno g.) esančios sodybos, 2,3 km į pietryčius nuo Aleksandrijos. Medis auga aptvertos ganyklos pakraštyje, pamiškėje, kiek toliau telkšo tvenkinys. Pažymėtas informacine lentele.
Ąžuolo augimo vieta žymi buvusią K. Zenono sodybą prie tvenkinio. Pasak K. Zenono, aplink sodybą anksčiau ošė dideli miškai, kuriuose augo daug ąžuolų. Jo pavadinimas siejamas su žodžiu „medė“, reiškiančiu mišką.
Mediškių ąžuolą paskelbė saugomu medžiu Skuodo rajono Liaudies Deputatų Tarybos vykdomasis komitetas 1985 m. Medžio aukštis 23,2 m, kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje 4,05 m.
Farerų futbolo varžybos 2023 m.
Farerų futbolo varžybos 2022 m.
Sokulkos Šv. Antano bažnyčia
'''Sokulkos Šv. Antano bažnyčia''' - klasicistinio architektūros stiliaus bažnyčia pašventinta 1850 m. birželio 9 d. Sokulkos mieste. Bažnyčia priklauso Sokulkos Šv. Antano Paduviečio parapijai. Bažnyčia buvo statoma nuo 1840 m. iki 1848 metų. Bažnyčią pašventino Vilniaus vyskupas Vaclovas Žilinskis. 1999 m. gruodžio 30 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Ragininkų sala
left|160px
Ragininkų sala – tai Nemuno deltos sala, 1 km į pietryčius nuo Rusnės gyvenvietės, netoli santakos su Leitės upe, Šilutės rajone.
Geografija
Salos ilgis yra 1500 m, plotis – 500 m. Pietvakarių pusėje salą skalauja Nemuno šakos Rusnės upė, kuria eina Lietuvos valstybės siena su Rusijos Kaliningrado sritimi, šiaurės rytų pusėje – vadinamoji Nemuno senvagė, į kurią iš rytų pusės vandenis neša Voryčia, lygiagrečiai praeina kelias. Sala pelkėta, tankiai apaugusi gluosniais, alksniais, gervuogių, raudonųjų serbentų krūmais. Sala populiari tarp žvejų, nes tai patogi vieta gaudyti lydekas, lynus, starkius, raudes, kitas žuvų rūšis. Pietvakarinėje salos pusėje yra daugiau erdvės, tinkamos stovyklavimui.
Sala patenka į kai kurių deltos draustinių zonas. Ragininkų botaninis-zoologinis draustinis apima Ragininkų salą Nemuno ir Leitės santakoje. Tikslas – išsaugoti augalų rūšių gausias natūralias užliejamas pievas Ragininkų saloje, taip pat į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų rūšių augalus ir gyvūnus. Leitės hidrografinis draustinis apima Leitės upės žemupį ir Ragininkų salą. Tikslas – išsaugoti būdingas Nemuno žemaslėniui Leitės upelio ir jo žiočių hidrografinę struktūrą, Ragininkų salos biocenozes. Didelį vaidmenį vaidina Nemuno potvynių metu, nes prie šios salos būna vienos didžiausių ledų sangrūdų.
José Manuel Imbamba
Žozė Manuelis Imbamba (José Manuel Imbamba, g. 1965 m. sausio 7 d. Bomoje) – Angolos katalikų dvasininkas, Saurimo arkivyskupas (nuo 2011 m.). ;
Biografija
Įšventintas kunigu 1991 m. Romoje 1999 m. baigė Popiežiškąjį Urbano universitetą.
2008 m. jis buvo paskirtas Dundo vyskupu, o 2011 m. balandžio 12 d. tapo pirmuoju Saurimo arkivyskupu.
Penangas
Penangas (MS Penang) − valstija Vakarų Malaizijoje, šalia Malakos sąsiaurio. Valstiją sudaro Penango sala, kur yra sostinė Džordžtaunas, ir Seberang Perajus Malakos pusiasalyje. Tai antra mažiausia pagal plotą Malaizijos valstija. Jis ribojasi su Kedahu šiaurėje ir rytuose, Peraku pietuose.
Penangas yra viena labiausiai urbanizuotų Malaizijos valstijų. Sostinė Džordžtaunas yra antras pagal dydį šalies miestas.
Istorija
Penango žemyninėje dalyje rastos 5-6 tūkst. metų senumo žmogaus palaikai su kriauklelėmis, keramika ir medžioklės įrankiais. Tai rodo, kad neolito laikais po Penangą klajojo melaneziečiai.
Cherok Tok Kun megalitas, rastas 1845 m., turi įrašus pali kalba. Tai rodo, kad hinduistinė-budistinė Bujango slėnio civilizacija, paplitusi iš Kedaho, VI a. valdė Penangą. Po to Penangas priklausė Kedaho sultonatui iki XVIII a.
FC Basel Frauen
Bazelio „Basel Frauen“ – Šveicarijos futbolo klubas iš Bazelio. Moterų futbolo ekipa, kuri varžosi stipriausiame šalies divizione.
Istorija
2000 m. buvo suburta moterų futbolo ekipa. Iškovojo Šveicarijos futbolo taurę 2013–2014 m. sezone.
Sudėtis (2022 m.)
2022 m. vasario 5 d.
Treneris:
David Suazo
Oskaras Davidas Suasas Velaskesas (g. 1979 m. lapkričio 5 d.) – buvęs Hondūro futbolininkas, rungtyniavęs puolėjo pozicijoje. 1999–2012 m. rungtyniavo nacionalinėje rinktinėje.
Karjerą pradėjo Hondūro klube C.D. Olimpia. Nuo 1999 m. pradėjo žaisti Italijos Cagliari Calcio klube, ten praleido 8 metus. 2007 m. dėl žaidėjo susigrūmė du Italijos lygos grandai: AC Milan ir FC Internazionale. Galiausiai pasirašė 9,4 mln. £ sutartį su Interu. Ten žaidė nedaug, buvo skolinamas Benfica, Genoa klubams.
David Suazo su olimpine rinktine dalyvavo 2000 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Pasiekimai
Asmeniniai:
Jonas Povilas Judickis
Jonas Povilas Judickis (? – po 1702) – LDK valstybinis veikėjas, Minsko kaštelionas nuo 1694 metų. Dokšicų valdytojas.
Biografija
Lietuvos bajorų Judickių giminės atstovas, herbo „Radwan“ savininkas. Josvainių seniūno ir Minsko kašteliono Aleksandro Judickio ir Hanos Venžik-Rudskos sūnus. Buvo vedęs Janą Minkevičiūtę.
Mykolas Judickis
Mykolas Judickis (apie 1700–1758 m. gruodžio 5 d.) – LDK valstybinis seniūnas. Rečicos vėliavininkas nuo 1715 metų ir maršalka nuo 1729 metų. Lietuvos Tribunolo maršalka 1740 metais. Minsko kaštelionas nuo 1742 metų.
Biografija
Lietuvos bajorų Judickių giminės atstovas, herbo „Radwan“ savininkas. Rečicos vėliavininko, pakamario ir maršalkos Antano sūnus.
Šeima
Turėjo sūnus:
Taip pat dukteris:
Isto kalnas
Isto kalnas  – kalnas JAV, Aliaskoje, aukščiausia Brukso kalnagūbrio viršukalnė. Aukštis siekia 2736 m.
Isto kalnas stūkso rytinėje Brukso kalnagūbrio dalyje, vadinamuosiuose Romancovo kalnuose (angl. Romanzof Mountains); šis kalnas yra 8 km į pietus nuo Hubley, antro pagal aukštį kalno Brukso kalnagūbryje. Isto kalnas patenka į Arkties nacionalinį gamtos rezervatą. Pavadinimą 1966 m. suteikė Earl H. Beistline, pavadintas JAV geologijos tarnybos civilinio inžinieriaus Reynold E. (Pete) Isto garbei.
2014 m., pasitelkus naują matavimo technologiją, nustatyta, jog Isto kalnas – aukščiausia Brukso kalnagūbrio viršukalnė. Iki tol aukščiausiu laikytas Čemberlino kalnas, tačiau dabar jis laikomas trečiuoju pagal aukštį.
Saksonijos kunigaikštystė
Saksonijos kunigaikštystė arba Saksonijos hercogystė  – Šventosios Romos imperijos kunigaikštystė, egzistavusi 804–1296 m. Jos teritorijos koncentravosi istoriniame Žemutinės Saksonijos regione, dab. Vokietijos šiaurės vakarinėje dalyje.
Liudolfingų ir Bilungų valdymas
VI–VIII a. būsimosios kunigaikštystės teritorijoje egzistavo gentinė konfederacija Senoji Saksonija, kurios gyventojai pagonys saksai aršiai puldinėjo Frankų valstybę. Ji panaikinta jos teritorijas įjungiant į Frankų imperiją. Apkrikštijus ir sutramdžius saksus, apie 804 m. įkurta Saksonijos kunigaikštystė, kuri tapo didžiausia tuometine germanų politine valda.
Ji buvo įsikūrusi tarp Emso ir Elbės upių. Rytuose ribojosi su slavų valdomomis teritorijomis, o vakaruose – su fryzų žemėmis. Šiaurėje ji turėjo sieną su Danijos karalyste. Pati kunigaikštystė buvo dalinama į keturias tradicines valdas. Jos centrinė dalis buvo žinoma kaip Angrija, vakarinė – Vestfalija, rytinė – Ostfalija, o šiaurinė (anapus Elbės) – Nordalbingija.
Janina Macukonienė
Janina Aleksaitė–Macukonienė (g. 1956 m. Vaitakiemio kaime, Punsko valsčius, Lenkija) – pedagogė, bibliotekininkė, poetė, visuomenininkė.
Saksonijos kunigaikštystė
Liudolfingų ir Bilungų valdymas
Otonui II tapus karaliumi, savo kunigaikštystės reikalus jis pemažu perleido savo patikėtiniui Hermanui Bilungui. Taip kunigaikštystėje prasidėjo Bilungų dinastija, valdžiusi iki pat XII a. Tuo metu kunigaikštystė aktyviai vykdė kolonizaciją į slavų žemes rytuose: čia buvo įkurtos Bilungo marka ir Gero marka. Saksų kalbos pagrindu susiformavusi vokiečių žemaičių tarmė šios kolonizacijos dėka plito tolyn į rytus.
Janina Macukonienė
Biografija
Gimė ir augo valstiečių šeimoje. Mokėsi Vaitakiemio pradinėje mokykloje, 1975 m. baigė Punsko licėjų. Studijavo bibliotekininkystę ir informatiką Lodzės universitete. Baigusi dirbo Seinų pedagoginėje bibliotekoje, Punsko licėjuje, Punsko pradžios mokykloje, Punsko žemės ūkio mokykloje. Ištekėjusi persikėlė į Dusnyčią, gimė duktė Jurgita. Nuo 1986 m. dirbo Krasnagrūdos pagrindinėje mokykloje, o 2005 m. ją panaikinus – Seinų lietuviškoje „Žiburio“ gimnazijoje.
Saksonijos kunigaikštystė
Velfų ir Askanų valdymas
1106 m. mirus kunigaikščiui Magnusui, kuris neturėjo vyriškos lyties įpėdinio, Saksonijos sostą perėmė Lotaras. 1137 m. tapęs imperatoriumi, Saksoniją valdyti atidavė Bavarijos kunigaikščiui Henrikui II iš Velfų giminės, kuris buvo Magnuso anūkas per moteriškąją liniją (jo dukros Vulfhildos sūnus). Tuo pat metu į Saksoniją teises reiškė ir Albertas Lokys, kuris irgi buvo Magnuso anūkas (jo dukros Eilikos sūnus), tapęs galingu kunigaikščiu, valdžiusiu Rytų marką. 1138–1142 m. jis užvaldė Saksoniją, tačiau vėliau čia vėl įsitvirtino Velfas Henrikas III.
Janina Macukonienė
Biografija
Aktyvi visuomenininkė, Lenkijos lietuvių mokytojų draugijos valdybos narė. Paskelbė keletą mokslinių darbų iš bibliotekininkystės, pedagogikos, lituanistikos sričių. Parašė metodinę knygą Lenkijos mokytojams, dėstantiems lietuvių kalbą. Kuria eiles, yra kelių išleistų poezijos almanachų bendraautorė.
Saksonijos kunigaikštystė
Velfų ir Askanų valdymas
Valdant pastarajam, buvo kuriami nauji miestai: išdygo Hildesheimas, Kaselis, Giustrovas, Liuneburgas, Zalcvėdelis, Šverinas, Brunsvikas ir kt. Henrikas III tapo vienu galingiausių Šventosios Romos imperijos kunigaikščiu.
Marko Livaja
Karjera
Profesionalo karjera prasidėjo 2011 m., kai atstovavo Milano „Internazionale“.
2013–2014 m. rungtyniavo Atalanta BC gretose.
2014–2016 m. priklausė Rubin Kazan (Rusija). 2015–2016 m. sezone buvo paskolintas Empoli FC.
2016–2018 m. priklausė ispanų UD Las Palmas. 2017–2018 m. sezone buvo paskolintas graikų AÉK Athī́na.
2018 m. graikų klubas įsigijo kroatą. AÉK Athī́na rungtyniavo iki 2021 m. vasaros.
Rinktinės
Atstovavo Kriatijos jaunimo rinktinėms.
žaidė nuo 2018 m.
Aklumas
Aklumas yra regėjimo sutrikimas, kai iš dalies arba visiškai sutrinka tikrovės regimasis suvokimas. Atitinkamai, jis gali būti dalinis arba absoliutus, kai akis visiškai neskiria šviesos nuo tamsos. Aklumą gali lemti regėjimo aštrumo sutrikimas arba regėjimo lauko susiaurėjimas.
Ligos
Dauguma regos sutrikimų yra nulemti ligų arba prastos mitybos. Pagal Pasaulio sveikatos organizacijos 2002-ųjų metų duomenis, pagrindinės aklumo priežastys pasaulyje be kitų priežasčių yra:
Įgimtos anomalijos ir traumos
Akių traumos, dažniausiai pasitaikančios asmenims iki 30 metų, yra pagrindinė vienakinio aklumo (kai nematoma tik viena akimi) priežastis JAV. Traumos paprastai sutrikdo regėjimą pažeidžiant pačią akį, o įgimtos anomalijos, kaip regos nervo hipoplazija, paveikia regos nervą, kuris perduoda signalus iš akies į smegenis, kas gali lemti pablogėjusį regos aštrumą.
Žmonės, patyrę traumas pakaušinėje smegenų srityje, gali iš dalies arba visiškai prarasti regėjimą, nepaisant to, jog jų akys ar regos nervai yra visiškai nepažeisti.
Genetiniai defektai
Žmogaus genomo šifravimas padėjo išaiškinti ir kitų suprastėjusio regėjimo priežasčių. Viena tokių yra Bardeto ir Biedlo sindromas.
Apsinuodijimas
Nors ir retai, tačiau aklumą gali lemti ir apsinuodijimas. Vienas iš žinomiausių pavyzdžių yra metanolis. Nepaisant to, jog pats metanolis yra tik nežymiai toksiškas, bet, nepakankant etanolio metabolizmui (medžiagų apykaitai), metanolis skyla į formaldehidą ir skruzdžių rūgštį, kas gali sąlygoti aklumą bei daug kitų sveikatos sutrikimų ir netgi mirtį.
Kadiso provincija
Kadiso provincija  – viena iš Ispanijos provincijų, esanti šalies pietuose, Andalūzijoje. Administracinis centras – Kadisas, turintis 122 990 gyventojų (2013 m. duomenys). Didžiausias miestas – Cheres de la Frontera, 211 670 gyventojų (2013 m. duomenys). Kadiso provincijoje yra piečiausias Europos taškas. Ribojasi su Huelvos, Sevilijos ir Malagos provincijojmis, taip pat su Jungtinės Karalystės užjūrio valdų Gibraltaro teritoriją. Kadiso provincijos krantus skalauja Atlanto vandenynas, Gibraltaro sąsiauris ir Viduržemio jūra. Plotas – 7 436 km².
Alytaus-Gardino elektros jungtis
Alytus-Gardinas elektros jungtis – tarpvalstybinė elektros jungtis tarp Lietuvos ir Baltarusijos.
Tai viena iš 12-os elektros jungčių tarp Lietuvos ir Baltarusijos bei viena iš penkių, kurios turi 330 kv nuolatinę elektros srovę.
Lietuvos dalyje jungtis prijungta prie Alytaus transformatorinių pastotės, kurią planuojama naudoti nuolatiniam srovės intarpo skaičiavimui. Pagal Lietuvos elektros tinklų sinchronizacijos politikos numatytą planą Alytus-Gardinas elektros jungtį planuojamą palikti vienintele tarpvalstybine jungtimi tarp Lietuvos ir Baltarusijos.
Gliese 422 b
Gliese 422 b – egzoplaneta raudonosios nykštukės Gliese 422 sistemoje, kuri nuo Saulės sistemos nutolusi apie 41,3 šviesmečio. Gliese 422 b atrasta 2014 m. radialinių greičių metodu. Tai Neptūno tipo egzoplaneta. Planetos masė siekia apie 9,9 Žemės masės, o minimali galima planetos masė yra apie penkis kartus didesnė nei Žemės.
Planeta skrieja Gliese 422 žvaigždės gyvybės zonoje. Šioje sistemoje gyvybės zona tęsiasi nuo 0,11 iki 0,21 av. Gliese 422 b didysis pusašis yra 0,119 av, orbitinis periodas – 26,161 Žemės paros, o ekscentricitetas – 0,05.
Sindhas
Sindhas (Sindas, ) – provincija Pakistano pietryčiuose. Šiaurėje ribojasi su Pandžabu, vakaruose su Beludžistanu, rytuose su Indija; iš pietų skalauja Arabijos jūra. Administracinis centras – Karačis.
Geografija
Provincija yra ties Irano kalnyno vakariniu pakraščiu, kurį žymi Kirtaro kalnai. Rytuose plyti Taro dykuma, o centrinę dalį užima derlinga Indo-Gango lyguma, besidriekianti apie Indo upę.
Klimatas tropinis, karštas, sausringas. Vasarą temperatūra gali pakilti virš 45 °C, žiemą atvėsta nuo 15 °C laipsnių lygumose iki 2-5 °C kalnuose. Beveik visi krituliai iškrenta vasaros musono metu (liepą-rugsėjį), tačiau jų kiekis vis vien yra mažas (~170 mm per metus), bet kompensuojamas smarkių Indo potvynių.
Istorija
Sindho provincija dalinai sutampa su kultūriniu-istoriniu Indijos subkontinento regionu. Senovėje Sindhe klestėjo Indo slėnio civilizacija, čia yra išlikusi jos sostinė Mohendžo Daras. II tūkst. pr. m. e. regioną apgyvendino indoeuropiečiai arijai, susiformavo ankstyvosios vedų civilizacijos arijų valstybės, tarp kurių buvo ir Sindho karalystė.
Sokulkos Švč. Kristaus Kūno ir Kraujo bažnyčia
'''Sokulkos Švč. Kristaus Kūno ir Kraujo bažnyčia' - katalikų bažnyčia priklausanti Sokulkos Švč. Kristaus Kūno ir Kraujo parapijai, Balstogės arkivyskupijai, esanti Sokulkos mieste ul. Jana Pawła II nr 5'' gatvėje.
Istorija
Bažnyčia buvo statoma nuo 1986 m. iki 1993 metų, pašventinta 1993 m. spalio 10 dieną.
Sindhas
Istorija
711 m. Sindhas prijungtas prie Kalifato, ir pradėta sparti krašto islamizacija. Pradedant IX a. regionas atkūrė valstybingumą, iš pradžių valdant emyrų Habarių ir Sumrų, vėliau sultonų Samų dinastijoms. Sumrai ir Samai atgaivino sindhi kalbos naudojimą, prasidėjo sindhų kultūros renesansas. Valstybė nuolat turėjo atremti agresyvių imperijų (pvz., Gaznevidų, Delio sultonato ir kt.) antpuolius, ir tam tikrais laikotarpiais joms priklausydavo.
Po trumpo afganų kilmės Argunų dinastijos valdymo XVI a., Sindhas atiteko Mogolų imperijai, kur buvo kontroliuojamas kaip Tathos subahas. XVIII a. pradžioje atkūrė valstybingumą valdant beludžių kilmės Kalhorų ir Talpurų dinastijoms, kurį laiką priklausė Nadyršacho ir Duranių imperijoms.
XIX a. viduryje Sindhą nukariavo Britų imperija, ir regionas tapo Britų Indijos dalimi. Britai jį administravo kaip dalį Bombėjaus prezidencijos, o vėliau – kaip atskirą Sindho provinciją. 1947 m. Indijai iškovojant nepriklausomybę, musulmonai sindai buvo vieni pirmųjų, kurie pasiūlė atskiros Pakistano valstybės idėją ir ją aktyviai rėmė. Suformuojant Pakistaną, visas Sindho regionas įėjo į jo sudėtį kaip Sindo provincija. Kurį laiką į Sindą masiškai migravo musulmonai pabėgėliai iš Šiaurės Indijos (mudžahirai), kurie ir dabar sudaro didelę dalį krašto populiacijos.
Gyventojai
Dauguma Sindho provincijos gyventojų yra sindhai. Taip pat yra saraikių, muhadžirų, beludžių, puštūnų, pandžabų. Virš 50 % provincijos gyventojų kalba sindų kalba, dar vartojamos urdu, pandžabų, puštūnų kalbos. Beveik visi (91,32 %) gyventojai yra musulmonai (daugiausia sunitai, bet nemažai šiitų). Sinde gyvena didžiausia Pakistane hinduistų bendruomenė (7,5 %), yra krikščionių, parsų ir kt.
Miestuose gyvena beveik 50 % gyventojų. Didžiausi miestai: Karačis, Haidarabadas, Sukuras, Larkana, Navabšahas, Mirpūr Chasas, Džeikobabadas, Šikarpūras.
Administracinis suskirstymas
Sindhas padalintas į 23 rajonus (skliaustuose – administracinis centras):
Manica Diamonds FC
Manica Diamonds Football Club arba Manica Diamonds Mutare – Zimbabvės futbolo klubas iš Mutarės, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje, vadinamoje Zimbabwe Premier Soccer League. Namų rungtynes žaidžia „Sakubva“ stadione, talpinančiame 20 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas 2017 m. nuo 2019 m. rungtyniavo Zimbabwe Premier Soccer League (Zimbabvės aukščiausioje lygoje).
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. gruodžio 10 d.
Povilas Gaidelionis
Povilas Gaidelionis (1870 m. Buiviškiuose (Saločių valsčius, Novoaleksandrovsko (Zarasų) apskritis, Rusijos imperija) – 1935 m. liepos 1 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas ir visuomenės veikėjas, redaktorius.
Biografija
Mokėsi Panevėžio realinėje ir Mintaujos gimnazijose. Pastarojoje mokykloje įsteigė lietuvių gimnazistų „Kūdikio“ draugiją ir jai vadovavo. Sankt Peterburgo technologijos institute studijavo tiksliuosius mokslus ir chemiją, bet diplomo neįgijo.
Vėliau dėl aukštosios mokyklos diplomo stokos buvo atleistas, persikėlė gyventi į Lietuvos respublikos laikinąją sostinę Kauną ir Švietimo ministerijoje buvo priimtas aukštųjų mokyklų inspektoriumi. Pablogėjus sveikatai, išėjo į pensiją.
Harry Styles (albumas)
Harry Styles – debiutinis studijinis britų atlikėjo Harry Styles albumas, išleistas 2017 m. gegužės 12 d. Albumo singlas „Sign of the Times“ susilaukė didelio pasisekimo visame pasaulyje, patekdamas į daugelį dainų dešimtukų, tarp jų – ir pirmoji vieta Jungtinėje Karalystėje bei ketvirtoji JAV. Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir, per pirmąją savaitę JAV pardavus 230 tūkstančių kopijų, debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje. Jungtinėje Karalystėje per pirmąją savaitę buvo parduota 57 tūkstančiai kopijų ir albumas taip pat debiutavo pirmojoje vietoje.
2019 m. gegužės mėnesio duomenimis, JAV parduota virš milijono albumo kopijų ir jis tapęs platininiu.
Harry Styles
2017 m. buvo išleistas debiutinis atlikėjo solinis albumas „Harry Styles“, su kuriuo atlikėjas išvažiavo į pasaulinį turą. Tais pačiais metais jis atliko savo debiutinį vaidmenį Kristoferio Nolano filme „Diunkerkas“. 2019 m. atlikėjas išleido savo antrąjį albumą „Fine Line“. 2021–2022 m. tęsė aktoriaus karjerą: vaidino Olivia Wilde filme „Don't Worry Darling“ ir Michael Grandage filme „My Policeman“. 2022 m. gegužę išleido savo trečiąjį solo albumą „Harry's House“.
Žemės bankas
265px|right|miniatiūra|center| Rūmų vidinis kiemas
Istorija
Banko, užsiimančio Lietuvos žemės ūkio ir naujakurių kreditavimu, įsteigimas pradėtas planuoti dar 1916 m. Lietuvių inteligentų grupė išvyko į JAV rinkti aukas Žemės bankui įsteigti. Iki 1919 m. surinkta 100,000 JAV dolerių suma, tačiau dėl infliacijos ji nuvertėjo ir pinigų banko steigimui nebeužteko.
1924 m. balandžio 15 d. buvo priimtas Žemės banko įstatymas. Pagal šį įstatymą bankas buvo akcinis, nustatytas 5 mln. litų akcinis kapitalas (vėliau padidintas iki 50 mln. litų). Akcijos platintos laisvai, iš pradžių jų išplatinta virš 5,000, kurių 99 % gavo Žemės ūkio ministerija, tad Žemės banke kapitalu dominavo vyriausybė, kuri drauge su Prezidentu priimdavo svarbiausius banko sprendimus. Steigiamasis Žemės banko akcininkų susirinkimas įvyko birželio 23 d., bankas pradėjo savo veiklą liepos 21 d. Per visą banko egzistavimo laiką jo pagrindinį kapitalą – 50 mln. litų – sudarė 50,000 nevardinių akcijų, kiekviena jų 1,000 litų vertės.
1930 m. Žemės banko įstatyme padaryti pakeitimai, banką pavertę ilgalaikio kreditavimo banku. Iki tol paskolas ūkininkams, žemės ūkio kooperatyvams ir naujakuriams teikęs bankas nuo 1930 m. kreditavo ir miestų namų statybas, žemės ūkiu paremtą pramonę ir prekybą, savivaldybes. Pakeitimais taip pat sugriežtintos kreditų išdavimo sąlygos.
Žemės banko rūmai
Žemės banko rūmuose Kaune, K. Donelaičio g. 73 šiuo metu įsikūrę KTU centriniai rūmai. . Pastatas nuo 1992 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą. Suprojektuotas 1933 m., pastatytas 1935 m.; autoriai: architektas Karolis Reisonas, inžinierius Pranas Markūnas, skulptorius Bernardas Bučas. Rūmų rytų korpuso I ir IV aukšte iki II pasaulinio karo buvo įsikūrusi Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija. Pokario metais pastatas perduotas Kauno universitetui, nuo 1951 m. priklausė Politechnikos institutui.
Pilies sala
Galvės ežero ir jame plytinčių salų kraštovaizdis yra laikomas išskirtinės reikšmės gamtos paveldu. Tai vienas iš kriterijų, dėl kurių Trakų istorinis nacionalinis parkas pretenduoja patekti į UNESCO Kultūros paveldo sąrašą. Pilies sala yra Galvės ežero hidrografinio draustinio ir Trakų salos ir pusiasalio pilių kultūrinio rezervato teritorijoje, todėl čia bet kokia veikla yra griežtai ribojama. Pilies kompleksas užima apie 2,15 ha Pilies salos ploto ir yra gerai matomas nuo šiaurinio Galvės ežero kranto. Salos pilies statybai buvo panaudotos trys salos, tarpus tarp jų užpylus 1,6-1,7 m grunto. Aplink rūmus, salos pakraščiu išmūryta akmeninė gynybinė siena su kontraforsais.
Miestą su sala jungia pėstiesiems skirtas Trakų pilies tiltas, susidedantis iš dviejų dalių (72,1 ir 107,9 m ilgio), tarp kurių įsiterpusi Karaimų (Karvinės) sala. Čia įrengta prieplauka, kurioje sustoja jachtos, turistiniai kateriai, kiti laivai. Salos prieigose vasarą, be kitų, vyksta tradicinė baidarių ir kanojų irklavimo Galvės regata, jachtų varžybos, žiemą renkasi burinių ledrogių mėgėjai.
Rathajatra
thumb|240px|Purio rathajatra thumb|240px|Krišnaitų rathajatra Prahoje
Rathajatra ( „ratų kelionė“) – hinduistinė šventė, kurios metu dievybių atvaizdai (mūrčiai) iškilminga procesija gabenami gatvėmis. Atvaizdai gabenami tam tyčia suręstais puošniais vežimais (ratha- „ratais“) ir yra traukiami maldininkų.
Rathajatros tradicija visų pirma susijusi su vaišnavimu, ypač Džaganathos kultu Orisoje ir kitur rytų Indijoje. Žymiausia yra Purio rathajatra, vykstanti vidurvasarį (ašadhos mėnesį). Procesijoje traukiamas ne tik Džaghanatho mūrčio vežimas, bet ir jo palydovų – brolio Balabhadros ir sesers Subhadros. Kita žymi rathajatra vyksta Bengalijoje, Šryrampuro kvartale Maheše. Ji taip pat skirta Džaganatho garbei. Mažesnesnės Džaganatho rathajatros vyksta daug kur kitur Orisoje, Vakarų Bengalijoje, Bangladeše. Panašios rathajatros vietomis rengiamos Šivos, džanų tyrthankarų, nepalių dievybių garbei.
Kadangi Džaganatha laikomas vienu iš Krišnos pavidalų, jo rathajatros tradiciją yra perėmusi Tarptautinė Krišnos sąmonės organizacija. Krišnaitai įvairiuose pasaulio miestuose rengia rathajatras. Lietuvos krišnaitai jas rengia Vilniuje, Kaune, Šiauliuose, Mažeikiuose, Palangoje, Kėdainiuose.
Buda (Vengrija)
thumb|400px|Buda viduramžiais Buda (,, serb-kroat. Budim/Будим, ček. ir , ) – istorinė Vengrijos karalystės sostinė, o nuo 1873 m. – vakarinė Vengrijos sostinės Budapešto dalis, esanti vakariniame Dunojaus krante. Buda sudaro trečdalį visos Budapešto teritorijos ir yra daugiausia apaugusi mišku. Teritorijos įžymybės – Budos pilis, Citadelė ir Vengrijos prezidento rezidencija – Šandoro rūmai.
Etimologija
Pagal viduramžių kronikose užfiksuotą legendą, Budos pavadinimas kilo nuo Bledos, hunų valdovo Atilos brolio, vardo.
XIV a. vengrų kanauninkas Markas Kaltietis Iliustruotoje kronikoje rašė: "Atila nuvyko į Panonijoje esantį Sikambrijos miestą, kur nužudė savo brolį Budą, o jo lavoną įmetė į Dunojų. Mat kol Atila buvo vakaruose, jo brolis peržengė savo valdų ribas, nes Sikambriją jis pavadino Budos pilies vardu. Ir nors karalius Atila uždraudė hunams ir kitoms tautoms tą miestą vadinti Budos pilimi, o pats jį pavadino Atilos sostine, tačiau draudimo išgąsdinti vokiečiai miestą pavadino Eccylburg, kas reiškia Atilos pilį, bet vengrai nesirūpino draudimu ir vadino jį Óbuda [Senąja Buda] bei taip vadina iki šiol."
Nežinomas Vengrijos karaliaus notaras ir kronikininkas XIII a. pradžios kronikoje Gesta Hungarorum rašė: "Skitai, be abejo, yra sena tauta, o Skitijos stiprybė yra rytuose, kaip jau minėjome. Pirmasis Skitijos karalius buvo Magogas, Jafeto sūnus, o jo tauta buvo vadinama magyrais [vengrais] pagal jų karaliaus Magogo vardą, iš kurio karališkosios giminės kilęs garsiausias ir galingiausias karalius Atila, kuris 451-aisiais mūsų Viešpaties gimimo metais, atvykęs iš Skitijos, su galinga kariuomene įžengė į Panoniją ir, privertęs romėnus bėgti, užėmė karalystę ir pasistatė sau karališkąją rezidenciją prie Dunojaus, virš karštųjų šaltinių, ir įsakė atstatyti visus ten rastus senus pastatus, juos apjuosė apskrita ir labai tvirta siena, kuri dabar vengrų kalba vadinama Budavár [Budos pilis], o vokiečių – Etzelburg [Atilos pilis]."
Demografija
left|thumb|Budos vėliava iki 1873 m. right|thumb|150px|Istorinis Budos herbas, naudotas 1703–1873 m.
Budos tvirtovę ir rūmus 1247 m. pastatė Vengrijos karalius Bela IV, ir tai buvo branduolys, aplink kurį iškilo Budos miestas, netrukus įgijęs didelę reikšmę, o 1361 m. tapęs Vengrijos sostine.
XV a. Pešto gyventojų daugumą sudarė vengrai, o Budos – germanai. Tačiau Vengrijos karališkojo iždo duomenimis, 1495 m. Budos gyventojų daugumą sudarė vengrai. 1541–1686 m. Buda buvo Osmanų imperijos valdomos centrinės Vengrijos dalis. Osmanų imperijos laikais ji buvo Budos ejaleto sostinė. Iki XVII a. vidurio Budos gyventojų daugumą sudarė musulmonai, daugiausia dėl Balkanų musulmonų antplūdžio.
1686 m., praėjus dvejiems metams po nesėkmingos Budos apgulties, buvo pradėta nauja Europos kampanija užimti Budą, buvusią viduramžių Vengrijos sostinę. Šį kartą Šventosios lygos kariuomenė buvo dvigubai didesnė – joje buvo daugiau kaip 74 000 vyrų, įskaitant vokiečių, olandų, vengrų, anglų, ispanų, čekų, prancūzų, kroatų, burgundų, danų ir švedų karius, taip pat kitus europiečius savanorius, artileristus ir karininkus. Šios krikščionių pajėgos iš naujo užėmė Budą.
Atgavus Budą, į beveik apleistą miestą atsikraustė buržuazija iš įvairių pietų Vokietijos dalių. Vokiečiai, kurie taip pat laikėsi savo kalbos, iš dalies išstūmė, iš dalies asimiliavo čia gyvenusius vengrus ir serbus. Kaimo gyventojams persikėlus į Budą, XIX a. vengrai čia pamažu tapo dauguma.
Žymūs gyventojai
thumb|140px|Vengrijos karaliaus Liudviko II portretas apie 1526 m.
UEFA čempionų lyga 2019–2020 m.
'''2019–2020 m. UEFA čempionų lyga''' – 29-asis UEFA čempionų lygos turnyras (65-asis skaičiuojant nuo UEFA čempionų taurės).
Turnyras prasidėjo 2019 m. birželio 25 d. kvalifikacinėmis rungtynėmis ir turėjo baigtis 2020 m. gegužės 30 d. finalo rungtynėmis Stambule, bet dėl koronaviruso pandemijos ketvirtfinaliai, pusfinaliai ir finalas bus žaidžiami Lisabonoje, Portugalijoje.
Čempionų titulą gina Liverpool komanda.
Pusfinalio rungtynės
---
Finalo rungtynės
---
Pirmasis atrankos etapas
Pirmos rungtynės buvo žaidžiamos liepos 9-10 dienomis, antrosios - liepos 16-17 d.
FK Sūduva pasirodymas atrankoje
---
Antrasis atrankos etapas
Pirmosios rungtynės bus žaidžiamos liepos 23-24, antrosios – liepos 30-31 dienomis.
Trečiasis atrankos etapas
<section begin=Q3 /> Pirmosios rungtynės bus žaidžiamos rugpjūčio 6-7, antrosios – rugpjūčio 13 d.
Ketvirtasis atrankos etapas
<section begin=PO /> Pirmos rungtynės bus žaidžiamos rugpjūčio 20–21 d., antrosios – 27–28 d.
Didvyžių socialinės globos namai
Didvyžių socialinės globos namai – socialinės globos įstaiga Didvyžiuose (dabar Augalų kaime), Beržų g. 2 (Vilkaviškio rajono savivaldybė), buvusiame Didvyžių dvare. Įmonės kodas – 190792165. Įstaigos paskirtis – užtikrinti ilgalaikę (trumpalaikę) socialinę globą suaugusiems žmonėms su negalia, dėl kurios jie negali gyventi savarankiškai, naudotis kitomis bendruomenės paslaugomis, kuriems būtina nuolatinė specialistų priežiūra. Globos namuose apgyvendinami žmonės, kuriems dėl proto negalios ar psichinių sutrikimų nustatytas 0–40 procentų darbingumo lygis arba didelių ar vidutinių specialiųjų poreikių lygis. Globos namų gyventojai tampa savarankiški ir kuo mažiau priklausomi nuo personalo, sugeba planuoti savo veiklą ir kai kuriais atvejais grįžti į visuomenę. Globos namuose veikia siuvykla, skalbykla, biblioteka, koplytėlė, užimtumų kambariai, virtuvėlės, sporto ir kineziterapijos salės.
Istorija
Didvyžių invalidų namai (tuo laiku vadinami prieglauda) įkurti 1928 m. buvusio dvarininko Geištaro rūmuose (Didvyžių dvare). Tai buvo senelių ir vienišų žmonių prieglauda. Antrame pastato aukšte buvo įsikūrę 25 seneliai, pirmame veikė pradinė mokykla. Po II pasaulinio karo čia buvo apgyvendinti žmonės, turintys psichinę ar proto negalią. Namuose gyvenančių žmonių buitis buvo labai skurdi, aplinkiniai namus vadino „ubagynu“. XX a. pabaigoje invalidų namai tapo pensionatu, XXI a. pradžioje – socialinės globos namais.
Gyventojai
1959 ir 1970 m. gyventojų surašymuose šių invalidų namų gyventojai buvo apskaityti atskirai nuo kitų gyvenviečių.
Elvar Már Friðriksson
Elvaras Maras Fridriksonas (, g. 1994 m. lapkričio 11 d.) – Islandijos krepšininkas, įžaidėjas.
Krepšininko karjerą pradėjo Islandijos klube „Njarðvík“. 2014–2015 m. rungtyniavo Long Ailando universiteto „Blackbirds“ komandoje, 2015–2018 m. Bario universiteto (Florida) „Buccaneers“ komandoje. 2018 m. pasirašė sutartį su Prancūzijos klubu Deneno „Voltaire Basket“, bet neužtekus vietos sudėtyje, žaidėjas atleistas. Elvaras Fridriksonas grįžo sezonui į Islandiją, o kitąmet karjerą tęsė Švedijoje, Buroso „Basket“, su kuriuo laimėjo šalies čempionatą, išrinktas geriausiu lygos gynėju bei kamuolių perdavinėtoju.
2020 m. Elvaras Fridriksonas prisijungė prie „Šiaulių“ ekipos, kurioje tapo vienu iš lyderių. 2020 m. balandžio 21 d., LKL varžybose prieš „Pieno žvaigždes“, žaidėjas pelnė 33 taškus (4/4 dvit., 5/5 trit., 10/10 baud.), atliko 12 rez. perdavimų, atkovojo 2 kamuolius ir su 51 naudingumo balu pasiekė ne tik LKL sezono rekordą, bet ir priartėjo prie geriausių visų laikų pasirodymų. 2021 m. vasarą persikėlė į Belgiją, Antverpeno „Telenet Giants“.
2010–2013 m. Elvaras Fridriksonas rungtyniavo Islandijos jaunimo komandose, o 2013 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje. Su ja dalyvavo 2015 ir 2017 m. Europos čempionatuose, 2013, 2015 ir 2019 m. Europos mažųjų šalių žaidynėse.
Didžiojo Sen Bernaro perėja
thumb|250px|Sen Bernaro perėja. Ežeras ir užeiga Didžiojo Sen Bernaro perėja  – Alpių kalnų perėja, esanti kalnyno vakaruose, tarp Peninų Alpių ir Monblano masyvo, ties Italijos ir Šveicarijos siena. Aukštis 2469 m. Perėja jungia Ronos ir Dora Baltėjos upių slėnius. Tai trečia pagal aukštį Alpių kalnų perėja. Ja nutiestas kelias, jungiantis Martinji (Šveicarija) ir Aostą (Italija). 1924 m. iškastas 5,8 km ilgio tunelis. Perėjoje telkšo nedidelis Sen Bernaro ežeras.