cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Balbieriškio versmės
Miestelyje versmės pasiekiamos nuo Balbieriškio bažnyčios pasukus tarp Vilniaus gatvės namų nr. 29 ir 31 žemyn į slėnį besileidžiančiu taku. Objektas nuorodomis nepažymėtas, orientyras – 1 m skersmens betoninis rentinys ant trykštančios versmės. Pasak vietos gyventojų, čia šaltinis Atgimimo pradžioje buvo lankytas su bažnytine procesija, pašventintas. Valstybinėje saugomų teritorijų tarnyboje buvo parengtas projektas Balbieriškio versmių (tarp 9 gamtos paveldo objektų Lietuvoje) sutvarkymui. Projektą buvo numatyta įgyvendinti 2006-2008 m. Balbieriškio šaltinis įtrauktas į lankytinų turistinių objektų maršrutus.
Hidrogeologinis aprašymas
Šių slėnio žemės paviršiuje atsiverančių požeminio vandens ištakų debitas siekia apie 0,13 l/s (0,5 m³/h). Balbieriškio versmės, kaip ir netoli esančių Birštono, Stakliškių telkinių mineralinis vanduo, susiję su triaso, kreidos ir kvartero geologinių sistemų dariniais. Didelės mineralizacijos vandeniui ar požeminiam sūrymui (bendroji mineralizacija, 50-120 g/l), šiame rajone glūdinčiam kristalinio pamato, kambro-vendo, permo, vietomis net ir triaso uolienose, pasiekus aukščiau slūgsančius gėlus kreidos ir kvartero vandeninguosius sluoksnius įvyksta jo „prasiskiedimas“, bendrajai mineralizacijai sumažėjant maždaug iki 5 g/l. Pakinta jo cheminė sudėtis ir vietomis susiformuoja kupoliška mineralinio vandens ištaka žemės paviršiuje. Todėl Nemuno slėnyje esančių mineralinių versmių vandenyje atsiranda ir vyrauja „giluminiai“ chloro (Cl-) ir natrio (Na+) jonai, o druskų kiekio įvairovė atskiruose šaltiniuose dėl skirtingų skiedimosi proporcijų nevienoda (kupoliškai pakilusio ir susimaišiusio vandens bendroji mineralizacija dažniausiai apie 1-5 g/l). Žinoma, kad ir Balbieriškio versmėse susiformuoja bei veržiasi mažos mineralizacijos (bendroji mineralizacija 1132,3 mg/l), silpnai sūrokas natrio, magnio, kalcio hidrokarbonatinio-chloridinio cheminio tipo požeminis vanduo.
Tėvynės balsas (Vilnius)
Tėvynės balsas – laikraštis užsienio lietuviams, ėjęs 1947–1953 m. ir 1957–1967 m. Vilniuje.
Istorija
Leido Kultūrinių ryšių su užsienio lietuviais komitetas. Rašė apie Lietuvos politinį, ekonominį, visuomeninį bei kultūrinį gyvenimą. Tiražas 1966 m. – 5000 egz. 1967 m. vietoje laikraščio pradėjo eiti savaitraštis „Gimtasis kraštas“.
Atlantida
thumb|300px|Atlantidos žemėlapis, Athanasius Kircher (apie 1666 m.)
Atlantida  – hipotetinė sala ar žemynas, kurį 360 m. pr. m. e. savo dialoguose „Timajas“ ir „Kritijas“ paminėjo graikų filosofas Platonas. Šios salos sostinė taip pat vadinosi Atlantida, o gyventojai – atlantai.
Pasak Platono, tai buvo aukštos kultūros ir turtingų žmonių šalis. Salos viduryje buvo derlinga lyguma, kurios centre stūksojo kalva. Čia iš žemės tryško šalto ir šilto vandens šaltiniai. Buvo daug metalų, upėse ir ežeruose – daug žuvų, žvėrių ir gyvulių, augo paslaptingas medis, kuris davė maisto, gėrimų ir kvapnių aliejų. Atlantidoje buvo labai gražūs miestai, šventyklos, uostai, rūmai, laivų statyklos, pirtys, baseinai. Atlantai užrūstino dievus ir šie salą paskandino.
Kai kurie mokslininkai ir tyrinėtojai mano, kad Atlantida tai – Kretos sala, kurioje gyveno dorėnai. Išsiveržus Teros ugnikalniui, jų miestai buvo sunaikinti. Populiariausia šiuolaikinio mokslo versija, kad Atlantidos istorija – tai paties Platono sukurta moralinė alegorija; mąstytojas neturėjęs omenyje jokios konkrečios salos. Pats Platonas teigia apie tai sužinojęs iš egiptiečių.
Dabartinę Atlantidos istoriją išpopuliarino Ignacijus Lojola Donelis. 1882 m. jis išleido pseudoarcheologinę knygą „Atlantida: prieštvaninis pasaulis“, kuri susilaukė nepaprasto populiarumo ir suteikė Platono Atlantidai tą reikšmę, kuria ji dabar žinoma plačiausiai – tai esąs iš tiesų kadaise nuskendęs žemynas, iš kurio kilusi Egipto civilizacija.
Göran Persson
Joranas Peršonas (Göran Persson, g. 1949 m. sausio 20 d. Vingokere; Siodermanlandas) – politologas, Švedijos visuomenės ir politinis veikėjas.
Biografija
Mokėsi Vingokero pradžios mokykloje, Katrineholmo vidurinėje mokyklose, 1969 m. – Norčiopingo universiteto technikos bakalauras, 1971 m. – Orebrio universiteto sociologijos ir politologijos magistras.
Nuo 1971 m. – Švedijos socialdemokratų darbininkų partijos (SAP) narys, 1972 m. – Socialdemokratinio jaunimo federacijos sekretorius, 1972 – 1975 m. ir nuo 1993 m. – SAP Vykdomojo komiteto narys.
1973 – 1974 m. tarnavo kariuomenėje. 1974 m. – Siormlando liaudies švietimo darbuotojų federacijos sekretorius, 1976 – 1989 m. – Kooperatyvų federacijos pirmininkas ir Opundos taupomojo banko viceprezidentas, 1977 – 1979 m. – Katrinholmo mokyklų tarybos pirmininkas. 1982 – 1994 m. – bendrovės Samhall – Alea AB prezidentas, 1983 – 1989 m. – Šiaurės muziejų tarybos pirmininko pavaduotojas. 1985 – 1989 m. – Katrineholmo savivaldybės tarybos pirmininkas.
1979 – 1984 m. ir 1991 – 1994 m. – Švedijos parlamento Riksdago narys. 1989–1991 m. – mokyklų ministras. 1991 – 1992 m. – parlamento žemės ūkio komisijos pirmininkas, 1992–1994 m. – Liaudies namų konfederacijos pirmininkas, SAP frakcijos įgaliotinis parlamente ekonomikos klausimais. 1994 m. – finansų ministras. 1996-2006 m. – SAP pirmininkas ir Švedijos ministras pirmininkas.
Nuo 2003 m. – Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotojas.
Murinai
Murinai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, Žvirgždaičių seniūnijos šiauriniame pakraštyje. Kaimo šiaurinė pusė ribojasi su Mockupių kaimu, juos skiria Novos upelis. Rytinėje pusėje ribojasi su Žėglių kaimu, pietuose su Jurgbūdžių, žmonių vadinamais Bizais, kaimu, pietvakariuose su Pavasijais ir vakaruose su Urbantais. Pietinėje dalyje eina kelias.
Istorija
Archeologiniai radiniai liudija, kad šio krašto apylinkės buvo apgyvendintos mezolito laikotarpyje. Juniškio durpyne (Slavikų seniūnijoje) rastas raginis ietigalis, Užpjaunių km. – kaulinis ietigalis datuoti 7000–3500 m. pr. m. e. Kad kraštas buvo apgyvendintas apie I tūkstantmetį, liudija netoliese (apie 7 km) ant Novos kranto išlikęs Klepų piliakalnis, taip pat ant Šešupės kranto už 12 km esantis Viltrakių piliakalnis.
Apie 1615 m. Jurbarko dvaro istorijoje jau minimas Suntautaičių kaimelis. 1674 m. Jurbarko seniūnijos inventoriuose jau yra Sintautų kaimas. Jonas Totoraitis iš 1697–1707 m. metrikų knygų suregistravo Sintautų parapijos gyvenvietes. Voveriai, Veršiai, Rūgiai, Gaisriai ir kiti kaimai 1707–1738 m. laikotarpiu jau turėjo gyventojus arba buvo apgyvendinti. Kaimų smulkumas ir didesnis jų tankis prie Novos upės rodo, kad Novos paupiai vietomis galėjo būti apgyvendinti ir anksčiau nei Pentos pakrantės. Pirmesnį Novos, kaip didesnės upės, pakrančių apgyvendinimą patvirtina ir kaimų konfigūracija. Panoviniai kaimai rikiavosi poromis abiejose krantuose, daugiausia ties patogiomis brastomis: Kirmiškiai-Bliūkiškiai, Urbantai-Voveriai, Murinai-Mockupiai, Rūgiai-Žėgliai, ir t. t.
Kaimo pavadinimo kilmė neaiški, tačiau apylinkėje dominuoja asmenvardinės kilmės gyvenamųjų vietų vardai iš žodžių, vardų daugiskaitos pluralia tantum formų: Murinai, Urbantai, Žėgliai, Veršiai, Valiai. Bet aplinkui yra vandenvardinės kilmės daugiskaitinės formos kilmės kaimų: Mockupiai, Panoviai, Skardupiai. Manoma, kad pirmas gyventojas buvo Murinas, nuo kurio ir kilo kaimo pavadinimas.
Lenkijos Karalystės išleistoje 1827 metų kaimo vietovių surašymo knygoje įrašyta kad Murinų kaime buvo 6 sodybos su 54 gyventojais.
Masinis skirstymasis į vienkiemius truko iki 1860 m. Murinų kaime sodybos susiskirstė abipus kelio atokiai viena nuo kitos. Per kaimą buvo tiesus kelias nuo Žėglių link Urbantų, lygiagrečiai Novos upei, maždaug 300 m nuo jos. Kaimo viduryje, šalia kelio, stovėjo kaimo kryžius. Nuo šios kryžkelės buvo keliukas link Novos, susisiekimui su Mockupių kaimu. Analizuojant kaimų ir senų kelių išsidėstymą, daroma prielaida, kad XVIII a. viduryje iš Veliuonos per Zyplius (priklausė Veliuonos parapijai) į Naumiestį važiuota pro Gaisrius- Voverius-Urbantus arba pro Mockupius-Murinus. Išaugintas derlius ir pašto siuntos keliaudavo link Karaliaučiaus.
Susiformavusio linijinio kaimo sodybų sklypai užėmė vieną plotą. Trobesiai buvo išdėstyti pagal Rytprūsių valstiečių pavyzdį: tvarkingai aplink erdvų keturkampį kiemą. Stuba dažniausiai statyta lygiagrečiai keliui, fasadu į kiemą. Priklausomai nuo ūkio dydžio, aplink kiemą išsidėstę kiti pastatai: tvartas, kluonas, klėtis, svirnas, malkinė, šulinys. Aplink sodybos apsodintos medžiais, sodais. Gėlynai, darželiai prie stubų aptverti tvora. Kas gyveno toliau nuo Novos, turėjo prūdus. Nors žuvies pasigaudavo ir Novoje, prūduose kai kas dar augindavo žuvis. Novoje ties Murinais buvo keturios sietuvos: Baltynė, Karosinė, Šiekštinė ir Akmeninė.
Šarūnė Šablevičienė
Biografija
Baigė Panevėžio Juozo Balčikonio gimnaziją. 2001 metų laidos 4h klasės abiturientė. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute baigė politikos mokslų bakalauro bei tarptautinių santykių ir diplomatijos magistro studijas. Vėliau Miuncheno universitete baigė magistro studijas (Magister Artium). Pagrindiniai studijų dalykai: politikos mokslai, teisės mokslai ir sociologija.
Murinai
Istorija
Pagal 1888 m. Suvalkų gubernijos Vladislavo (Kudirkos Naumiesčio) apskrityje esančių vietovių sąrašą, Murinų kaime gyveno 100 lietuvių katalikų ir 2 vokiečiai evangelikai. Keturi gyventojai mokėjo skaityti ir rašyti lietuviškai ir vienas lenkiškai.
Šarūnė Šablevičienė
Biografija
Miuncheno Open Europe Consulting (o/ec) patarėja Baltijos šalių klausimais. Miuncheno šachmatų akademijos trenerė. Lietuvos Respublikos prezidentės Dalios Grybauskaitės Respublikos prezidentės kabineto patarėja.
Murinai
Istorija
Iki 1924 m. kaimas priklausė Kudirkos Naumiesčio parapijai, Būblelių valsčiui. Jame buvo 14 sodybų ir gyveno apie 100 žmonių. Vėliau gyventojai nubalsavo ir prisijungė prie Žvirgždaičių valsčiaus. Apie 1925 m. kaime gyventojas savo reikmėms buvo pasistatęs kepurinį vėjinį malūną su vieneriomis girnomis. Per karą sunyko.
Šarūnė Šablevičienė
Biografija
Moka vokiečių (puikiai), anglų (labai gerai), prancūzų ir rusų kalbas (pagrindai).
Murinai
Istorija
Kurį laiką kaime buvo rusų kariuomenės aerodromas, lakūnai gyveno pas žmones. Kaimyniniame Jurgbūdžių kaimo miškelyje buvo rusų lazaretas (karo ligoninė). Iš ten į Murinų kapinaites veždavo laidoti kareivius.
1945 m. Murinų kaime buvo 82 gyventojai. Apie 1970 m. per kaimą buvo nutiesta medinių stulpų elektros linija. Vėliau 1971–1975 m. prasidėjo „Jaunosios gvardijos“ kolūkio laukų melioracijos periodas. Pradėti lyginti laukai, tiesinti upeliai, gyventojai kelti į gyvenvietes, jų sodybos sulygintos su žeme. Apie 1980 m. iš kaimo pasitraukė paskutinis gyventojas. Atminimui kaimo kryžkelėje stovi buvusių gyventojų pastatytas kryžius, atstatytas senojo kryžiaus vietoje.
Žymūs žmonės
Murinų kaime gimę:
Jono Totoraičio knygoje „Sūduvos Suvalkijos istorija" aprašyta kelionė pro Murinus.
Lukšių herbas
Lukšių herbas – Lukšių miestelio ir seniūnijos (Šakių rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
miniatiūra|left|Lukšių herbas miestelio centre
Mėlyname lauke virš auksinės knygos skrendantis sidabrinis genijus (angeliukas) su raudonu kaspinu su sparneliais virš nugaros, dešinėje rankoje laikantis auksinę palmės šakelę.
Herbas simbolizuoja kultūrinę ir švietėjišką veiklą.
Istorija
1997 m. rugsėjo 16 d. Herbą patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentas.
Viktorija Gatavynaitė
Viktorija Gatavynaitė (g. 1933 m. gegužės 31 d. Kaune) – Lietuvos scenografė, kostiumų dailininkė.
Biografija
1958 m. baigė scenografiją Lietuvos dailės institute. Sukūrė scenovaizdžių, kostiumų eskizų Lietuvos operos ir baleto teatre, Kauno muzikiniame teatre, Jaunimo teatre, Panevėžio dramos, Klaipėdos muzikiniame ir Klaipėdos dramos teatruose, iš viso daugiau kaip 70 spektaklių, taip pat Lietuvos televizijos apie 1500 televizijos laidų, filmų scenografiją. Apipavidalino daug šventinių renginių Vilniaus koncertų ir sporto rūmuose (Džiuzepė Verdis. „Requiem“, skirtas Gedulo ir vilties dienai, 1991 m.). Sukūrė tapybos, grafikos kompozicijų. Nuo 1958 m. parodų dalyvė, individualios parodos surengtos Vilniuje 1970 m., 1998 m., 2000–2003 m., Rygoje 1970 m., Alžyre 1979 m. Jos kūrinių turi Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus, Biržų krašto muziejus Sėla, Centrinis A. Bachrušino teatro muziejus Maskvoje.
Arūnas Vaidogas
Arūnas Vaidogas (g. 1965 m. spalio 29 d. Eitulionyse, Trakų rajonas) – Lietuvos ir Prienų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2005 m. baigė Lietuvos žemės ūkio universitetą, mokslinis agronomas.
2000 m. Prienų rajono savivaldybės administracijos Jiezno seniūnijos seniūnas, 2007-2009 m. Prienų rajono savivaldybės administracijos direktorius, nuo 2009 m. UAB „Stamena“ komercijos direktorius.
Naujosios sąjungos Prienų rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas.
2000 m., 2003 m., 2007 m., dėl užimamų pareigų buvo atsisakęs mandato bei 2009-2011 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Prienų rajono savivaldybės tarybos narys.
Jiezno kraštiečių klubo „Jieznelė“ pirmininkas. Sutuoktinė Vilma Vaidogienė, vaikai Karolis, Mindaugas, Arūnas. .
Brichinas
Brichinas  – miestas Anguso srityje, Škotijoje. Tradiciškai Brichinas laikomas miestu (ne taip kaip kiti Anguso miesteliai) dėl katedros ir jos iki reformacijos buvusio Romos katalikų vyskupystės centro statuso. Po šiai dienai katedra atstoja Škotijos episkopalinės bažnyčios vyskupystės centrą, bet kaip statusas, oficialiai nėra pripažintas. Vis dėlto pavadinimas yra plačiai naudojamas, kaip, pavyzdžiui: Brichino miesto ir rajono savivaldybės taryba, Brichino miesto futbolo klubas.
Brichino katedra
Miestelis yra gerai žinomas dėl jame esančios katedros bei XI a. statyto apvalaus bokšto, vieno iš dviejų airiško stiliaus paminklų, išlikusių Škotijoje. Bokštas stovėjo atskirai, bet vėliau buvo sujungtas su katedra.
Kapitalinis remontas
Statinio kapitalinis remontas – statinio remontas, kai:
Georges Dumézil
Žoržas Diumezilis (1898 m. kovo 4 d. – 1986 m. spalio 11 d.) – prancūzų lyginamosios kalbotyros studijų specialistas, labiausiai žinomas dėl savo suverenumo sferų ir galios analizės senovės indoeuropiečių religijoje ir visuomenėje. Jis vienas iš labiausiai nusipelniusių asmenų mitologijos, kaip socialinių mokslų šakos susiformavime, ypač dėl trijų dieviškojo suverenumo sferų teorijos, atspindinčios tris visuomenės socialines klases.
KSS Klaipėda
Klaipėdos KSS – buvęs tarpukario Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos. Tai daugiausia pasiekimų turėjęs tarpukario klubas iš Klaipėdos.
Istorija
Klaipėdos įgulos ir krašto sporto sąjunga įsikūrė 1926 m. Iki 1939 m. pavasario klubas žaidė Klaipėdoje, tačiau fašistams okupavus Klaipėdos kraštą buvo priverstas persikelti į Telšius, taip pat žaisdavo Plungėje.
Vilkanastrai
thumb|left|240px|Koplytstulpis
Etimologija
Vietovardis kildinamas iš žodžių vi̇̀lkas + nastrai̇̃ ('nasrai').
Istorija
Kaimas XIX a. pab. pateko į Seinų apskrities Leipalingio valsčių ir parapiją. Apie 1880 m. kaime buvo 19 dūmų, 712 margų žemės. Buvo Leipalingio dvaro valda.
Motina naktis
Motina naktis  – pagal rašytojo Kurt Vonnegut paties pavadinimo romaną sukurtas filmas apie amerikietį rašytoją, Antrojo pasaulinio karo metais tapusį žinomu nacių propagandos skelbėju.
Turinys
Sėdėdamas Izraelio kalėjime Hovardas Kempbelas, laukiantis teismo už karo nusikaltimus, pradeda rašyti atsiminimus.
1923 m. vienuolikmetis Hovardas kartu su tėvais iš JAV persikėlė į Vokietiją. Čia jis užaugo, tapo žinomu rašytoju ir vedė aktorę Helgą Not. Tėvams grįžus į JAV, Hovardas, nepaisant artėjančio karo, lieka Vokietijoje. Jis susipažįsta su majoru Frenku Virtanenu, kuris pasiūlo jam tapti šnipu, perduodančiu koduotą informaciją amerikiečiams.
Prasideda karas ir Hovardas tampa nacių propagandos įrankiu, skleidžiančiu informaciją, skirtą JAV. Nors savo pranešimuose jis aukština nacius, teisina jų veiksmus ir prisistato kaip „vienintelis laisvas amerikietis“, iš tiesų skaitomame tekste yra užšifruoti slapti pranešimai, skirti amerikiečiams.
Karui baigiantis, Hovardas sužino, kad jo žmona žuvo rytų fronte. Morališkai palaužtas, jis slapstosi miškuose, kol karas baigiasi. Patekęs į amerikiečių rankas, Hovardas po kurio laiko susitinka su majoru Virtanenu. Šis pasako Hovardui, kad apie jo, kaip šnipo veiklą, žino tik keli žmonės ir JAV neketina jo reabilituoti.
Hovardas persikelia gyventi į Niujorką, kur pradžioje slepia savo tapatybę, tačiau vėliau susigrąžina tikrąją pavardę. Jis gyvena vienas, kankinamas prisiminimų apie Helgą ir tik keli žmonės – žydė emigrantė Epštein ir dailininkas Kraftas – žino kad jis buvo nacių propagandininkas. Pas Kempbelą taip pat pradeda lankytis vietiniai naciai, sužavėti jo ankstesne veikla.
Netikėtai Hovardo gyvenime apsireiškia Helga, buvusi rusų nelaisvėje, tačiau sugebėjusi ištrūkti ir emigruoti. Vos jam apsidžiaugus, paaiškėja, kad iš tiesų tai jos sesuo Resė, netekusi visų giminaičių ir nusprendusi palikti Vokietiją, kad apsigyventu su Hovardu, kurį visą laiką mylėjo. Jiedu gyvena kaip vyras ir žmona, tačiau virš Hovardo galvos toliau kaupiasi debesys, jį atpažįsta vis daugiau žmonių, Izraelis pradeda reikalauti ekstradicijos ir, nors JAV neketina to daryti, gyvenimas tampa nebepakeliamas. Vėl apsireiškęs majoras Virtanenas paaiškina, kad Resė ir Kraftas yra sovietų agentai, turintys pergabenti Hovardą į Maskvą. Jam atsisakius sprukti kartu su Rese, o FTB apsupus namus, ši nusižudo prarijusi nuodų.
Palaužtas Hovardas kreipiasi į kaimynystėje gyvenančią žydę Epštein ir sakosi norintis, kad jį už karo nusikaltimus teistų Izraelis. Atsidūręs kameroje, jis pradeda rašyti savo istoriją, o ją baigęs nusižudo…
Belgijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Belgijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Jotoniškiai
Jotoniškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Ūtos.
Dravidų mažoji rasė
thumb|180px|Malajalių moteris thumb|[[Dravidai|Dravidų tautų gyvenamos teritorijos]] Dravidų mažoji rasė  – Pietų Indijoje aptinkama antropologinė mažoji rasė. Dar vadinama dravidų antropologiniu tipu arba Pietų Indijos mažoji rasė.
Yra tarpinė tarp Indijos – Viduržemio jūros bei vedoidų mažųjų rasių.
Arealas
Šio tipo žmonės gyvena Pietų Indijoje, pietinių europidų ir vedoidų sandūros zonoje.
Dravidų antropologinio tipo žmonės paplitę tarp tamilų, telugų.
Požymiai
Šio mažosios rasės atstovams būdinga:
Bandai (tauta)
Bandai (banda) – etninė grupė, gyvenanti daugiausia Kongo Demokratinės Respublikos šiaurės vakaruose, Centrinėje Afrikos Respublikoje (jos centrinėje dalyje) ir Kamerūne (pietrytinėje dalyje). Tai – antra didžiausia Centrinės Afrikos Respublikos etninė grupė.
Jų teritorija vakaruose ribojasi su ngbakų etninėmis subgrupėmis, šiaurėje ir rytuose ir pietvakariuose juos supa beveik negyvenamos teritorijos, pietryčiuose ribojasi su azandžiais, o pietuose – su ngbandi.
Kalba giminingomis bandų kalbomis, kurios priklauso Adamavos-Ubangio kalbų grupei.
Etninės subgrupės
thumb|250px|Jangerių genties būgnas Bandai yra dalinami į keletą etninių subgrupių, kurios kalba skirtingomis kalbomis. Didžiausia jų įvairovė yra Kongo džiunglių regione, ties Bangio upe.
Manika (šarvas)
thumb|right|200px|II amžiaus romėnų legionieriaus rekonstrukcija. Šis legionierius dėvi neteisingai sukurtą maniką ant jo dešinės rankos, plokštelės turėtų persidengti aukštyn, o ne žemyn, kaip parodyta čia. (Rekonstrukcija) Manika ( 'rankovė') – geležinis ar bronzinis rankos šarvas su išlenktomis užsiklojančiomis metalinėmis plokštėmis, pritvirtintomis prie odinių juostų. Manikas naudojo gladiatoriai krupeliarijai, o vėliau – kareiviai.
left|thumb|Legionierius su plokštelinė manica su [[gladijus|gladijumi ir dakų falksmanas]]
Kilmė ir ankstyvasis naudojimas
Romėnų kariuomenė 21 m. e. m. Floro ir Sakroviro maište kovėsi su krupeliarijais. Trajano dakų karų metu romėnų kariai vilkėjo trumparankoves lorikas segmentatas, o rankas nuo falksų saugojo manikos. Falksais, turinčiais pjautuviškas geležtes, būdavo įmanoma atakuoti kūno dalis už skydo. Manikos ir antblauzdžių naudojimą paliudija keli bareljefai ant Trajano laikų paminklų (Trajano Trofėjo ir Trajano Kolonos), bet, matyt, tada manikas naudojo legionieriai, bet ne auksiliarijai. Tai rodo, kad manikos buvo naudotos Dakijos kampanijoje, bet nėra aišku, kiek plačiai tada jas naudojo.
Paplitimas ir vėlesnis naudojimas
Manikų likučiai aptikti Britanijoje, Austrijoje, prie Dunojaus, Ispanijoje, Rumunijoje. . Tai rodo, kad I a. Romos kariuomenė plačiai naudojo manikas. Skulptūra Alboje Julijoje rodo, kad manikas naudojo ir II–III a. Yra atvaizdų su manikomis iš maždaug 400 m. e. m.
Sandara ir naudojimas
Plokštelinę maniką sudarydavo:
Būdinga romėnų kalavijininkų rankos padėtys būdavo žastas orientuotas vertikaliai, prispaustas prie liemens, o dilbis nukreiptas pirmyn, nykščiu į viršų. Gali būti, kad juostos būdavo per trumpos, kad apimtų visą žasto apimtį, tad užpakalinė rankos dalis likdavo nešarvuota. Juostos užsiklodavo taip, kad kirtis į žastą nuslydavo žemyn, o alkūnės vidinė dalis būdavo pridengta keliais kuostų sluoksniais.
Oda Nobunaga
thumb|Oda Nobunagos porttretas, nutapytas [[Giovanni Niccolo, 1583-1590 m.]]
Oda Nobunaga (織田 信長, 1534 m. birželio 23 d. – 1582 m. birželio 21 d.) – svarbus Sengoku laikotarpio Japonijos istorijoje daimis. Jis buvo antrasis Oda Nobuhide, šugo (karinio valdytojo), turėjusio žemių Ovario provincijoje, sūnus. Nobunaga per nuolatinius karus nugalėjo trečdalį Japonijos daimių iki mirties 1582 m. Jo įpėdinis Tojotomi Hidejoši, Odos ištikimas rėmėjas, tapo pirmuoju žmogumi užkariavusiu Japoniją ir ją valdžiusiu nuo Ōnin karo laikų.
Ovario žemės suvienijimas
1551 m. netikėtai mirė Oda Nobuhide. Teigiama, kad per tėvo laidotuves Nobunaga elgėsi nepagarbiai, sviedė ceremoninius smilkalus į altorių. Tai supykdė daugelį Odos klano narių ir įsitikinę jo disciplinos trūkumu, daugelis jų susidėjo su švelniai kalbančiu jo broliu Nobujuki. Hirate Masahide, svarbus Nobunagos mokytojas ir pasekėjas, sugėdintas jo elgesio įvykdė sepuku. Tai padarė didelį įspūdį Nobunagai ir vėliau Masahidei atminti jis pastatė šventyklą.
Nors Nobunaga buvo klano vado įpėdinis, šeima suskilo į daugybę frakcijų. Be to pagal įstatymą klanas buvo pavaldus Ovario šugo Šiba Jošimune. Tad Oda Nobutomo, Nobuhidės brolis ir Ovario šugo atstovas, pasinaudojo silpnu Jošimune, kad atimtu iš Nobunagos įpėdinystę. Nobutomo nužudė Jošimunę, kai paaiškėjo, jog jis rėmė Nobunagą.
Kad sustiprintų savo galią, Nobunaga įkalbėjo dėdę Oda Nobumicu pereiti į jo pusę ir su jo pagalba nužudė Nobutomo Kijosu pilyje, kuri po to 10 metų buvo Nobunagos rezidencija. Pasinaudodamas tuo, kad Šiba Jošikane tapo teisėtu šugo, Nobunaga sudarė sąjungą su Imagava klanu iš Surugos žemės ir Kira klanu iš Mikavos žemės, nes juos valdė tas pats šugo, o klanai neketino nusileisti. Be to buvo užtikrinta, kad Imagava klanas nebepuls Ovario sienų.
Nors Nobujuki ir jo rėmėjai turėjo pranašumą, Nobunaga nusprendė su armija žygiuoti į Mino žemę padėti Saitō Dōsan, kai sukilo jo sūnus Saitō Jošitacu. Žygis nepasisekė Dōsan buvo nužudytas, Jošitacu tapo nauju Mino valdytoju 1556 m.
Po kelių mėnesių Nobujuki su Šibata Kacuie ir Hajaši Hidesada parama sukilo prieš Nobunagą. Visi trys sąmokslininkai buvo nugalėti Inō mūšyje, bet jiems buvo atleista, kai įsikišo Cučida Gozen, Nobujuki ir Nobunagos motina. Kitais metais Nobujuki vėl planavo sukilti, bet jį išdavė Šibata Kacuie. Nobunaga apsimetė sergąs, kad priviliotų Nobujuki ir jį nužudė Kijosu pilyje.
Iki 1559 m. Nobunaga nugalėjo visus priešininkus šeimoje ir Ovario žemėje. Jis toliau naudojosi Šiba Jošikane kaip pretekstu sudaryti taiką su kitais daimiais. Vėliau paaiškėjo, kad Jopšikane susirašinėjo su Imagava ir Kira klanais, kad išvytų Nobunagą ir susigrąžintų savo teises. Nobunaga galiausiai jį išvijo ir panaikino jo vardu sudarytas sąjungas.
Okehazama mūšis
1560 m. Imagava Jošimoto surinko 25 tūkst. žmonių armiją ir pradėjo žygiuoti link Kioto, teigdamas, kad nori padėti Ašikagų šiogūnatui. Macudaira klanas iš Mikavos žemės ketino prie jo prisidėti. Tuo tarpų Oda klanas turėjo 1800 karių ir juos būtų tekę padalinti po įvairias sienas ir tvirtoves. Tokioms sąlygoms esant, teigiama, kad Nobunaga sušoko mėgstamą Acumori šokį ir išjojo su keliais pasekėjais į šventyklą melstis.
Odos generolai netikėjo, kad pavyks atsilaikyti prieš Imagavos armiją Šibata Kacuie bandė atkalbinėti nuo mūšio, o Hajaši Sado patarė pasiduoti.
Nobunagos žvalgai pranešė, jog Imagavos pajėgos ilsėjosi Dengaku-hazama šalia Okehazama kaimo. Nobunaga gerai žinojo vietovę. Dengaku-hazama buvo siauras tarpeklis, ideali vieta staigiai atakai, esant palankioms aplinkybėms. Imagavos armija šventė pergales, o pats Jošimomoto apžiūrinėjo. Nobunaga įkūrė stovyklą netoliese, daugybė vėliavų ir kariai iš šiaudų su laisvais šalmais teikė didelės armijos įspūdį. O tikroji Nobunagos armija įsikūrė kitoje priešo stovyklos pusėje. Sėkmė ir oras buvo palankūs Nobunagai, o ilgo karščio vidury dienos pradėjo lyti. Imagavos kariams puolus slėptis Nobunagos kariai užėmė pozicijas, o lietui liovusis prasidėjo puolimas. Ataka buvo tokia staihi, kad Jošimoto pagalvojo, kad tarp jo karių kilo peštynės. Tiesą jis suprato kai jį užpuolė du samurajai (Mōri Šinsuke ir Hattori Koheita). Pirmasis nesėkmingai bandė padurti su ietimi, o antrasis nukirto Jošimoto galvą.
Staigiai silpstantis Imagava klanas nebevaldė Macudairo klano. 1561 m. buvo sudaryta sąjunga tarp Oda Nobunaga ir Macudaira Motojasu (vėliau Tokugava Iejasu) nepaisant ilgai trukusios nesantaikos. Tradicija teigia, kad šio mūšio metu Nobunaga pastebėjo būsimo Tojotomi Hidejoši talentą.
Tenka Fubu
Saitō Jošitacu staiga mirė nuo ligos 1561 m., įpėdiniu tapo Saitō Tacuoki. Tačiau jis buvo jaunas ir ne toks gabus karvedys kaip tėvas ir senelis. Pasinaudodamas situacija Nobunaga persikėlė į Komaki pilį ir pradėjo karą Mino žemėje. Įtikinęs Saitō vasalus apleisti kvailą šeimininką, jis susilpnino klaną ir galiausiai puolė 1567 m. Nobunaga užėmė Inabajamos pilį ir ištrėmė Tacuoki.
Užimtą pilį ir miestą Nobunaga pervadino Gifu. Jo rezidencijos likučius galima rasti Gifu parke. Nobunaga taip pat pradėjo naudoti naują asmeninį atspaudą, ant kurio buvo užrašyta Tenka Fubu (天下布武), o tai reiškia "plėsk militarizmą po visą šalį", pažodžiui "... po dangumi". 1564 m. Nobunagos sesuo Oiči ištekėjo už Azai Nagamasa, daimio iš šiaurės Omio žemės. Tai vėliau suteikė Nobunagai galimybę užimti Kiotą.
1568 m. Ašikaga Jošiaki atvyko į Gifu, kad Nobunaga pradėtų žygį į Kiotą. Jis buvo Jošiteru, nužudyto tryliktojo šiogūno, brolis ir norėjo atkeršyti žudikams, nuversti marionetinį šiogūną Ašikaga Jošihide. Nobunaga sutiko padėti Jošiakiui ir pradėjo ruoštis žygiui. Kliūtis buvo Rokkaku klanas iš pietų Omio žemės. Rokkaku Jošikata atsisakė pripažinti Jošiaki nauju šiogūnu ir ruošėsi karui. Nobunaga po staigaus puolimo išvijo Rokkaku iš jų pilių. thumb|Oda Nobunaga statula Po greito žygio Nobunaga išvijo Mijoši klaną iš Kioto. Jošiaki tapo penkioliktuoju Ašikagų šiogūnu. Nobunaga atsisakė Kanrei titulo ir pradėjo varžyti šiogūno galias. Buvo aišku, kad jis ketino šiogūnu pasinaudoti kaip marionete, kad pateisintu būsimus užkariavimus. Jošiaki tuo nebuvo patenkintas ir slapta telkė prieš Nobunagą nukreiptą sąjungą.
Asakura klanas ypač buvo nepatenkintas Oda klano iškilimu, nes šis istoriškai buvo Asakurų pavaldinys. Be to Asakura Jošikage irgi saugojo Jošiaki, bet nenorėjo žygiuoti į Kiotą.
Kai Nobunaga įsiveržė į Asakurų valdas Azai Nagamasa, Oiči vyras, panaikino sąjungą su Oda ir pasirinko Azai- Asakurų sąjungą, kuri truko daug kartų. Su Ikko sukilėliais prieš Nobunagą nukreipta sąjunga tapo didelė jėga. Anegavos mūšyje Tokugava Iejasu stojo į Nobunagos pusę ir drauge jie nugalėjo Azai ir Asakurų klanus.
Nobunaga taip pat kovojo su budistais, nes šie apsiginklavo ir atsisakė paklusti. Enryaku-dži vienuolynas ant Hiei kalno, padėjęs Azai- Asakurų sąjungai, buvo didelė kliūtis Nobunagai, nes buvo šalia Kioto. Nobunaga sugriovė vienuolyną 1571 m., nors tai buvo gerbiamas kultūrinis simbolis, ir nužudė 3-4 tūkst. vyrų, moterų ir vaikų.
Metams bėgant Nobunaga sustiprino savo pozicijas ir nugalėjo daugybę priešų dažnai žiauriais metodais. Nagašima|Nagašimoje Nobunaga patyrė didelių nuostolių ir kelių brolių mirtį nuo Ikko sukilėlių, kuriems vadovavo Išijama Hogan-dži. Apsupęs tvirtovę Nobunaga ją padegė nužudydamas tūkstančius civilių.
Vienas stipriausių prieš Nobunagą nukreiptos sąjungos narių buvo Takeda Šingen, nors jis iš esmės palaikė taikius santykius su Oda klanu. 1572 m. prašant šiogūnui, Šingen pradėjo žygį į Kiotą įsiverždamas į Tokugavų valdas. Užimtas vakarų fronte Nobunaga pasiuntė nedidelį pastiprinimą ir Iejasu pralaimėjo Mikatagahara mūšį 1573 m. Bet Šingen mirė ir Takeda pajėgos atsitraukė. Nobunaga dabar galėjo susidoroti su Jošiaki, kuris atvirai stojo prieš jį nepaisant imperatoriaus rūmų pastangų juos sutaikyti. Nobunaga nugalėjo jo silpnas pajėgas ir ištrėmė Jošiaki, užbaigdamas Ašikagų šiogūnatą.
Be to 1573 m. visiškai sunaikino Azai ir Asakurų klanus, Azai Nagamasa grąžino Oiči Nobunagai ir nusižudė. Sugriovus Nagašimą 1574 m. vienintelė grėsmė liko Takeda klanas, kuriam vadovavo Takeda Kacujori.
Nagašino mūšyje Nobunaga ir Iejasu nugalėjo Takeda klaną panaudoję arkebus (vieni pirmųjų šaunamųjų ginklų). Nobunaga tesė užkariavimus pasiuntęs Šibata Kacuie ir Maeda Tošiie į šiaurę, o Akeči Micuhide į Tambą.
Išijama Hogan-dži apgultis Osakoje buvo sėkminga, bet Mori klanas iš Čiūgoku regiono pralaužė laivyno blokadą ir pradėjo tiekimą tvirtovei jūra. Tad 1577 m. Hidejoši buvo pasiųstas prieš Mori klaną.
Tačiau Uesugi Kenšin, po Takeda Šingen mirties laikomas geriausiu Japonijos generolu, pradėjo vadovauti naujai prieš Nobunagą nukreiptai sąjungai. Tedorigava mūšyje Uesugi sutriuškino Nobunagą ir ruošėsi žygiui į Kiotą.
Honnō-dži incidentas
thumb|right|Oda Nobunaga kapas, [[Kojos kalnas, Vakajamos prefektūra]] 1582 m. Tojotomi Hidejoši įsiveržė į Bičiū ir apgulė Takamacu pilį. Tačiau pilis buvo svarbi Mori klanui, nes ją praradus jų valdos būtų pažeidžiamos. Mori Terumoto atvyko su pastiprinimu ir jėgos susilygino. Hidejoši kreipėsi į Nobunagą pastiprinimo.
Manoma, kad pastiprinimo nereikėjo, bet jo vis tiek buvo paprašyta dėl įvairių priežasčių. Tikriausiai jis norėjo perleisti pilies užėmimo nuopelnus Nobunagai, nes jo vasalai pavydėjo Hidejoši dėl jo greito tapimo Nobunagos patikimiausiu generolu iš paprasto pėstininko.
Nobunaga įsakė Niva Nagahidei ruoštis invazijai į Šikoku, o Akeči Micuhide padėti Hidejoši. Pakeliui į Čiūgoku, Oda Nobunaga apsistojo Honnō-dži, šventykloje Kiote. Kadangi jis nesitikėjo užpuolimo gerai kontroliuojamos teritorijos centre, jį saugojo tik keletas asmens sargybinių.
Praėjus 11 dienų po perversmo Micuhidė buvo nužudytas Jamazaki mūšyje, o jo armija sutriuškino Tojotomi Hidejoši, tapęs Odos Nobunagos įpėdiniu.
Vilkapjūviai
Vilkapjūviai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Karsakiškio, 1,5 km į rytus nuo Paliūniškio, prie Žaliosios girios, Lėvens dešiniajame krante.
Kriūkų herbas
miniatiūra|220px|Akmuo su vienu iš herbo simbolių
Kriūkų herbas – Kriūkų miestelio ir seniūnijos (Šakių rajonas) heraldinis atributas.
Aprašas
Perkirsto skydo viršutiniame žydrame lauke aukštyn nukreiptas auksinis pušies kankorėžis ant trumpos šakelės su auksiniais spygliais, keturiais į kairę, keturiais į dešinę, apatiniame sidabriniame lauke – juoda pirmyn plaukianti barža.
Istorija
Kriūkų miestelio herbą Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas patvirtino 1991 m. balandžio 17 d. Tai buvo vienas pirmųjų Lietuvos gyvenviečių herbų, sukurtų ne atkuriant istorinį, bet tvirtinant naująjį herbą.
Kazys Škirpa
Kazys Škirpa (1895 m. vasario 18 d. Namajūnuose, Saločių valsčius – 1979 m. rugpjūčio 18 d. Vašingtone, JAV) – Lietuvos diplomatas, pulkininkas, Lietuvių aktyvistų fronto įkūrėjas.
Biografija
1915 m. baigęs Mintaujos gimnaziją įstojo į Komercijos institutą Peterburge. 1916 m. mobilizuotas į Rusijos imerijos kariuomenę baigė Peterhofo karo mokyklą, gavo karininko laipsnį. 1921 m. mokėsi Ciūricho Aukštojo technikos instituto kariniame fakultete (Šveicarija). 1922 m. lankė Aukštuosius karininkų kursus Kaune. 1925 m. baigė Belgijos karo akademiją Briuselyje.
1917 m. vienas lietuvių tautinių dalinių organizatorių Rusijoje. 1918 m. slapto Vyriausiojo lietuvių karių komiteto narys. Lietuvių Tautos Tarybos, veikusios Rusijoje, delegacijos narys, stengėsi Rusijos lietuvių kariuomenės dalinius perkelti į Lietuvą.
1918 m. pirmasis užsirašė į Lietuvos kariuomenę. Kariuomenės formavimo pradžioje tarnavo Krašto apsaugos štabo organizacijos skyriuje. Vėliau paskirtas Vilniaus karo komendanto padėjėju, faktiškai ėjo komendanto pareigas. 1919 m. sausio 1 d. su būriu Lietuvos savanorių Gedimino pilies bokšte iškėlė Lietuvos trispalvę. Lietuvoje kasmet sausio 1 d. švenčiama Lietuvos vėliavos diena. Iki 1920 m. dalyvavo kovose dėl Lietuvos laisvės su bolševikais Žiežmarių-Žaslių rajone, Zarasų operacijoje, su bermontininkais Šiaulių operacijoje, su lenkais – Seinų-Augustavo operacijoje, Beržininkų-Počkūnų rajone. Kovai su lenkais suformavo I savanorių pulką.
Nuo 1920 m. rugsėjo 15 d. iki 1921 m. rudens – Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos frakcijai, įėjusiai į LSLDP ir Lietuvos valstiečių sąjungos bloką. Dirbo krašto apsaugos komisijoje. Mandato atsisakė. 1920 m. apdovanotas 5 laipsnio Vyčio Kryžiumi su kardais.
1925 m. Generalinio štabo II skyriaus viršininkas, Aukštųjų karininkų kursų lektorius ir Karo mokyklos dėstytojas Kaune. 1926 m. Vyriausiojo štabo viršininkas. Sumažino kariuomenės dalių skaičių, suorganizavo mobilizacines priedangos rinktines, parengė skubų ginkluotų pajėgų mobilizacijos planą, pateikė naują taikos meto kariuomenės organizacijos projektą. Nepritarė 1926 m. valstybės perversmui, dėl to iš generalinio štabo buvo atleistas.
Nuo 1927 m. tarnavo Lietuvos diplomatinėje tarnyboje. 1927 m. konsulinio skyriaus vedėjas Lietuvos pasiuntinybėje Berlyne. Nuo 1928 m. Lietuvos karo atstovas Vokietijai. 1932 m. Savanorių sąjungos suvažiavimas Kaune pripažino K. Škirpą pirmuoju Lietuvos kariuomenės kūrėju-savanoriu. 1937 m. pasitraukė iš karinės tarnybos. Paskirtas nuolatiniu Lietuvos pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru prie Tautų Sąjungos Ženevoje. 1938 m. kovo 19 d. siūlė nepriimti Lenkijos ultimatumo. Vyriausybei ultimatumą priėmus, paskirtas pirmuoju Lietuvos pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru Lenkijai. Vis dėlto, Lenkijoje K. Škirpa ieškojo galimybių tartis su Lenkijos politikais, keisti valstybės diplomatinį kursą. Jis susitiko su Lenkijos prezidentu, ministru pirmininku, kariuomenės vadu, bet daugiausiai Lietuvos klausimu siekėsi susitarti su Varšuvos viceburmistru Stanislovo Tiškevičiumi ir ypatingai - socialinės apsaugos ministru Marijanu Žindramu Koščialkovskiu. Abu jie buvo kilimo iš Lietuvos ir puoselėjo draugiškus ryšius su Lietuva nepaisant to, kad Koščialkovskis 1919 - 1920 m. kariavo priešingoje barikadų pusėje ir net užėmė svarbias pareigas Lenkų karinėje organizacijoje. Vėliau – Lietuvos pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Vokietijai. Nors Lietuvos ir Vokietijos santykiai buvo prasti ir ši valstybė vykdė spaudimą dėl Klaipėdos, vis dėlto, vokiečiai pasitiko K. Škirpą gan draugiškai, o Alfredas Rosenbergas tiek asmeniškai, tiek per patikėtinius bandė per K. Škirpą įtikinti Lietuvą prisijungti prie Antikominterno pakto. Vis dėlto, Lietuvos vyriausybė liko tam kategoriškai priešinga, todėl K. Škirpa buvo priverstas pasiteisinti, kad Lietuva nenorinti gadinti ryšių su SSRS, nes pastaroji šalis svarbi ekonomiškai. Netrukus Trečiasis reichas įteikė ultimatumą ir aneksavo Klaipėdos kraštą. K. Škirpa vėliau tai laikė Lietuvos politinio elito nesugebėjimo susitarti su vokiečiais priežastimi.
Veikla sovietų ir nacių okupacijos metu
Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą ir „Liaudies Seimo“ nutarimu ją aneksavus paskelbė, kad šie sprendimai yra neteisėti ir jam kaip teisėtam Lietuvos atstovui negaliojantys. Už tai sovietų valdžia atėmė iš jo Lietuvos pilietybę ir konfiskavo turtą.
1940 m. Berlyne liepos 2 d. Kazys Škirpa susitiko su Vokietijos nacių partijos strategu Peter Kleist aptarti galimybes Lietuvoje pastatyti naują vyriausybę Vokietijai užpuolus Sovietų Sąjungą. Liepos 13 d. Peter Kleist įteiktas Atsišaukimas į Lietuvių Tautą, kurį nacių Vokietijos lėktuvai galėtų išbarstyti po Lietuvą. Atsišaukime prašoma "vokiečių Tautos Vado Adolfo Hitlerio išgelbėti Lietuvą nuo žydų sugalvoto komunizmo", ir tikina lietuvius jog ta proga Lietuva bus apvalyta nuo žydų ir jų turtas bus išdalintas Lietuvos vargšams.
1940 m. lapkričio 17 d. jo bute Berlyne buvo įkurtas Lietuvių aktyvistų frontas (LAF). K.Škirpa buvo šios organizacijos įkūrimo iniciatorius. K. Škirpa liepos 22 d. Kleistui įteikė projektą Į talką naujosios Lietuvos kurti!!, kuriame jisai pirmą kartą pristatė Lietuvių aktyvistų frontą (LAF). Projekte įvardinti LAF priesaika, ženklas ir sveikinimasis - pakeliant dešiniąją ranką ir tariant žodį "Kovok!" Šiuo sveikinimu vėliau pavadino savo karo metu rašytus prisiminimus ''Kovok! Pastangos gelbėti Lietuvą''.
Ruošė 1941 m. Birželio sukilimą. Savo bute perdavė ryšininkui Mykolui Naujokaičiui susipažinti su griežtai slaptais LAF narių parengtais „Lietuvai išlaisvinti nurodymais“, kad juos perduotų žodžiu. Kaip istorikas Saulius Sužiedėlis pastebėjo, Kazys Škirpa savo 1973 m. knygoje „Sukilimas“ skelbdamas LAF dokumentus pašalino iš jų antisemitinius pasisakymus.
Birželio 23-osios sukilėliai K.Škirpą paskelbė Laikinosios Lietuvos vyriausybės Ministru Pirmininku, tačiau prasidėjus Vokietijos - TSRS karui vokiečiai K.Škirpai paskyrė namų areštą ir neleido atvykti į Lietuvą eiti šių pareigų.
1942 - 1943 m. K. Škirpa tikėjosi, kad vokiečių politika Lietuvos atžvilgiu pasikeis ir pastarieji pripažins Lietuvos suverenumą. Tai jis siejo su pirmomis Vokietijos nesėkmėmis fronte. Šias mintis K. Škirpa nuosekliai dėstė kitiems Lietuvos diplomatams savo privačioje korespondencijoje. Jo geras draugas Vokietijoje, Japonijos ambasadorius generolas Hiroshi Oshima 1943 m. bandė įtikinti Adolfą Hitlerį ir Joachimą fon Ribentropą, kad pripažinus Lietuvos, Latvijos, Estijos ir Ukrainos suverenumą, šios šalys surinktų dideles kariuomenes ir tai galėtų nulemti persilaužimą po Stalingrado mūšio sugrąžinant iniciatyvą Vermachtui. Japonija taip buvo pasielgusi su Birma ir Filipinais. Trečiojo reicho vadai šias idėjas kategoriškai atmetė.
1944 m. įteikė Reicho vyriausybei memorandumą, kuriame reikalaujama atšaukti okupaciją Lietuvoje. Birželio 14 d. vokiečių suimtas ir išsiųstas į politinių internuotųjų stovyklą.
Išeivijoje
Karui pasibaigus, amerikiečių evakuotas į Paryžių. 1946 m. persikėlė į Airiją, 1949 m. emigravo į JAV, dirbo Kongreso bibliotekoje Vašingtone. 1957–1958 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto (VLIK) komisijos, siekusios suvienyti visas partijas ir rezistencinius sambūrius, pirmininkas. Mirė Vašingtone. 1995 m. birželio 16 d. palaikai perlaidoti Petrašiūnų kapinėse.
Bendradarbiavo spaudoje karinėmis ir politinėmis temomis.
Jovainiškės
Jovainiškės – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Šeimaties.
Belgijos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Belgijos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Gajanos herbas
Gajanos herbas – Gajanos valstybinis simbolis. Patvirtintas Jungtinės Karalystės parlamento 1966 m. vasario 22 d.
Herbą sudaro:
Vilkaragis
Vilkaragis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Gaidės.
Arbrotas
Arbrotas (, arba Aberbrothock) – miestas Škotijoje, didžiausias Anguso srityje. 2006 m. duomenimis, mieste gyveno 22140 gyventojų. Išsidėstęs Šiaurės jūros pakrantėje, 25 km į šiaurę nuo Dandžio.
Istorija
Gyvenvietė atsirado geležies amžiuje. Miestelio istorija prasidėjo 1178 m., pastačius Arbroto vienuolyną. Sparčiai augo pramoninio perversmo metu, atsiradus tokiems sektoriams kaip linų, džiuto gamybai bei inžinerijai. 1839 m. pastačius naują uostą, XX amžiuje Arbrotas tapo didžiausiu Škotijos žvejybos uostu.
Miestas gerai žinomas dėl Arbroto deklaracijos, 1320 m. Škotijos nepriklausomybės, kurios metu, popiežiui Jonui XXII buvo išsiųstas laiškas, datuotas 1320 m. balandžio 6 d. Taip pat dėl futbolo klubo „Arbroath FC“, kuriam priklauso pasaulio rekordas dėl įmuštų įvarčių profesionaliame futbole, 36-0 prieš „Aberdeen Bon Accord“ klubą, Škotijos futbolo taurėje 1885 m.
Šveicarijos konfederacijos kancleris
Kancleris (-ė) (vok.: Bundeskanzler(in); pranc: Chancelier(-ière) fédéral(e); it.: Cancelliere(-a) della Confederazione; ret.: Chancelier(a) federal(a)) – Šveicarijos Federalinės kanceliarijos galva, kuri veikia kaip pagrindinis septynių Federalinės tarybos narių pavaduotojas. Šveicarijos kancleris nėra vyriausybės narys, o jo ar jos pozicija nėra tokia aukšta kaip Vokietijos ar Austrijos kanclerių.
Dabartinis kancleris, Valteris Turnheras, Krikščionių demokratų partijos narys iš Argau, buvo išrinktas 2015 m. gruodžio 9 d., bet savo darbą pradėjo 2016 m. sausio 1d.
Paskyrimo mechanizmas
Federalinis kancleris yra renkamas Federalinės Asamblėjos ketveriems metams, tuo pačiu metu kaip yra renkami Federalinės Tarybos nariai.
Vienas arba du vicekancleriai (iki 1852 m. ši vieta tarnyboje buvo vadinama konfederacijos apskrities sekretoriumi) taip pat yra paskiriami.
Taurogeno tiltas
Taurogeno tiltas – gelžbetoninis magistralės tiltas Tauragėje per Jūros upę. Jungia miesto centrą su Taurais. 100 metrų prieš srovę yra Tauragės užtvanka ir kavinė „Banga“.
Istorija
Pirmasis tiltas šioje vietoje per Jūrą pastatytas 1836–1844 m. tiesiant Rygos – Karaliaučiaus plentą, tiltas buvo medinis ir jį 1875 m. kovo 27 d. sugriovė ledonešis.
1880 m. gruodžio 12 d. iškilmingai buvo atidarytas naujasis nebe medinis tiltas. Tada jis buvo netradicinio inžinerinio sprendimo 74,5 m ilgio, metalinis su granitinėmis atramomis, per pirmąjį pasaulinį karą (1915 m. kovo 15 d.) jis, Rusijos kariuomenei besitraukiant iš miesto, buvo susprogdintas. Vėliau šalia pastatytas laikinas medinis tiltas ir dar vienas tiltas siaurajam geležinkeliui upe aukštyn. Karo metais šis tiltas perstatytas į didesnį ir stabilesnį. 1925 m. dešiniajame Jūros krante prie tilto įrengta vandens matavimo stotis.
1930 m. pradėtas statyti naujas metalinių konstrukcijų tiltas. Tais metais Lietuvoje buvo minimos Vytauto Didžiojo mirties metinės, ir rugsėjo 8 d. statomo tilto pamatais buvo pašventinti, o pats tiltas pavadintas Vytauto Didžiojo vardu. Tiltas stovėjo iki 1944 m., kai atsitraukdama Vokietijos kariuomenė jį susprogdino atsargumo sumetimais. Rusijos kariai greitai pasistatė laikiną medinį tiltą, po karo jis nugriautas ir pastatytas kitas medinis tiltas. Apie 1950 m. pastatytas gelžbetoninis sijinis tiltas. Tiltas rekonstruotas 1975 m., 2002 m. ir 2007–2008 m.
GTK
right|160px| GTK (GTK+, GIMP Toolkit) – viena iš populiariausių atvirojo kodo bibliotekų X langų sistemai, skirta programos grafinės sąsajos konstravimui.
Programavimo kalbos
GTK+ parašyta C programavimo kalba, naudojant iš dalies objektinį modelį. Tačiau egzistuoja papildomos sąsajos daugumai populiarių programavimo kalbų (C++, C#, Python, Perl, Java, Ruby ir kt.).
Išvaizda
Nuo 2.8 versijos elementams atvaizduoti naudojama Cairo vektorinės grafikos biblioteka, taip pasiekiama puiki vaizdo kokybė, numatoma vieninga spausdinimo bei atvaizdavimo ekrane sistema.
Aplinkos
GTK+ yra pamatinė GNOME biblioteka, ja parašytos visos grafinės GNOME programos. Biblioteka taip pat naudojama įvairių kitų atvirojo kodo darbalaukio aplinkų, pvz., XFCE bei Rox, programoms kurti. Yra ir GTK+ versija, skirta Microsoft Windows operacijų sistemai. GTK+ taip pat naudojama kaip pamatinė kai kurių delninių kompiuterių šeimų, tokių kaip GPE Palmtop ar Nokia Maemo, sąsajos biblioteka.
GTK+ 2
Dabar dažniausiai naudojama antroji GTK+ versija, vadinamoji GTK+ 2. Naujoji versija naudoja naują teksto atvaizdavimo sistemą, Pango, yra visiškai pritaikyta Unikodui (naudojama UTF-8 koduotė), turi naują temų sistemą. Kita vertus, trūksta suderinamumo su pirmąja GTK+ versija, ir, perkeliant programas į naujesnę versiją, tenka padirbėti papildomai. Todėl kai kurios programos vis dar naudoja GTK+ 1.
VDR oberlyga
VDR futbolo čempionatas – pagrindinis futbolo turnyras VDR. Vyko nuo 1948 iki 1991 metų, vieninga lyga suformuota 1949 m. rudenį.
Gediminas Rastenis
Gediminas Rastenis (g. 1954 balandžio 25 d. Panevėžyje) – Lietuvos šachmatininkas, šachmatų treneris, Lietuvos TSR nusipelnęs treneris (1987 m.), Lietuvos moterų šachmatų rinktinės treneris (2008 m.), Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionas (1972-1974 m.).
Biografija
1975 m. baigė studijas Vilniaus universitete.
Nerealieji
Filmas laimėjo 2004 m. Annie apdovanojimą už geriausią animacinį filmą bei 2 Oskarus. Jis taip pat buvo nominuotas dviem Oskarams bei Auksiniam gaubliui, ir laimėjo 2005 m. Hugo apdovanojimą.
Eugenijus Gaubas
Eugenijus Gaubas (g. 1951 m. balandžio 13 d. Šiauliuose) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1974 m. baigė Vilniaus universitetą. 2002 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1974 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1979 m. vyr. mokslo darbuotojas. Stažavo ir dirbo Bulgarijos, Belgijos, Didžiosios Britanijos, Vokietijos, Šveicarijos universitetuose ir mokslo įstaigose.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritys: netiesinė puslaidininkių optika, lazerių fizika, dinaminė holografija, integrine optika, medžiagotyra, nesąlytinių matavimų technologija ir metodika, krūvininkų pernaša ir rekombinacija puslaidininkiuose. Paskelbė daugiau kaip 90 mokslinių straipsnių.
Vilkaraisčiai
Vilkaraisčiais vadinamos gyvenvietės Molėtų rajone:
Citokinezė
Citokinezė – ląstelės kūno (citoplazmos) dalijimosi procesas. Tuo metu branduolys būna jau pasidalijęs (kariokinezė pasibaigusi) ar jo dalijimasis gali būti dar telofazėje.
Citokinezė gyvūninėje ląstelėje
Gyvūninės ląstelės per vidurį persismaugia ir toje pačioje plokštumoje, kur buvo pusiaujas, susidaro dalijimosi vagelė. Sąsmauka atsiranda traukiantis žiedui, sudarytam iš dviejų baltymų – aktino ir miozino. Kai dalijimosi vagelė gilėja, abiejų ląstelės pusių plazmolema susijungia, ir taip susidaro dvi atskiros ląstelės.