cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Meidži laikotarpis
Nacionalizmas
Japonija buvo vienintelė Rytų valstybė, kuri netapo Vakarų šalių kolonija ar pusiau kolonija ir į jų iššūkį sureagavo greitai ir adekvatiškai. Po kelių dešimtmečių radikalių reformų ir intensyvaus mokymosi Japonija XIX a. pabaigoje niekuo nenusileido išsivysčiusioms Vakarų šalims.
Kaip ir to meto Europoje, buvo forsuojamas tautinio identiteto kūrimas. Šintoizmas buvo paskelbtas nacionaline religija. 1872 m. įvestas privalomas švietimas, kuriame svarbią vietą užėmė šintoistinė ir konfucianistinė pasaulėžiūra, japoniškojo patriotizmo ugdymas.
Ekspansija
Sustiprėjusi ekonomiškai, Japonija pradėjo ekspansyvią užsienio politiką. Artimiausias objektas buvo Korėja. 1876 m. Japonija privertė Korėją pasirašyti nelygiateisę sutartį, suteikusią japonams prekybines privilegijas. 1879 m. galutinai prijungta Riūkiū karalystė, nuo XVII a. mokėjusi duoklę Japonijai.
1894 m. Japonija nustebino pasaulį, nesunkiai laimėjusi trumpą karą su Kinija dėl įtakos Korėjoje. 1895 m. balandžio 17 d. Šimonoseki sutartimi buvo prijungta Formoza (Taivanas), Liaotongo pusiasalis ir Penghu (Peskadorų) salos, išsiderėta karinė kontribucija. Japonija įgijo nuolaidas ir privilegijas, kuriomis Kinijoje naudojosi Vakarų valstybės. Rusijai, Prancūzijai ir Vokietijai spaudžiant, Liaotongą teko grąžinti.
Matydama, kad Rusija didina savo įtaką Korėjoje ir Mandžiūrijoje, Japonija sustiprino savo armiją bei karinį laivyną ir, 1902 m. sudariusi aljansą su Didžiąja Britanija, nutraukė diplomatinius santykius su Rusija, po kelių dienų puolė Rusijos laivyną Port Artūre ir Inčhone. Taip prasidėjo Japonijos-Rusijos karas. Po serijos skaudžių pralaimėjimų, ypač prie Mukdeno sausumoje (nežiūrint persvaros kareiviais ir artilerija) ir Rusijos Baltijos laivyno sunaikinimo Cušimos sąsiauryje, Rusija Portsmuto sutartimi 1905 m. rugsėjo 5 d. pripažino Japonijos politinius, karinius ir ekonominius interesus Korėjoje ir Mandžūrijoje, perdavė Japonijai nuomojamą Port-Artūro bazę ir uostą, ir visam laikui atidavė Japonijai pietinę Sachalino dalį (piečiau 50-osios paralelės).
Japonijos pergalė prieš Rusiją, kuri buvo laikoma europine valstybe, ne tik pakeitė galios balansą Tolimuosiuose Rytuose, bet ir sukėlė antikolonijinių judėjimų bangą Azijos šalyse. Tačiau Japonijai karas atsiėjo brangiai (2 mlrd. jenų, 166 000 žuvusių ir sužeistų) ir, neišsiderėjus reparacijų iš Rusijos, Japonijos vyriausybė siekė ekonominės ir politinės naudos, tęsdama ekspansyvią politiką. Korėja tapo Japonijos protektoratu, o 1910 m., po prezidento Ito Hirobumi nužudymo, buvo formaliai aneksuota.
Kultūra
thumb|250px|right|Akasakos rūmai, statyti 1902 m.
Meidži eros metų atitikmenys vakarietiškame kalendoriuje
<dl><dd>
</dd></dl>
Kušliai (Utena)
Kušliai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Užpalių.
Gyventojai
Gyventojų surašymo duomenimis 1897 m. buvo 10 kiemų su 104 gyventojais.
thumb|left|240px|Kryžius Kušliuose
Julius Jurgelionis
Julius Jurgelionis (g. 1937 m. sausio 22 d. Kaune) – Lietuvos architektas.
Biografija
1961 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1961–1992 m. Miestų statybos projektavimo instituto architektas, projektų vyr. architektas, nuo 1992 m. bendrovės „Jungtinės architektų dirbtuvės“ kūrybinės grupės vadovas.
Losinka
Losi̇̀nka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 8 km į pietryčius nuo Narevo, apie 13 km į šiaurę nuo Hainuvkos ir apie 40 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime įsikūrusi Losinkos Šv. Apaštalo Jokūbo parapija.
Istorija
Kaimas įkurtas XVI a. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1779 m. pastatyta Losinkos Šv. Jurgio koplyčia. 1882-1886 m. pastatyta Losinkos Šv. Apaštalo Jokūbo cerkvė. XIX a. buvo kaimas, Bielsko apskrities Losinkos valsčiaus centras.
Ján Mucha
Janas Mucha (Ján Mucha; g. 1982 m. gruodžio 5 d.) – buvęs Slovakijos futbolininkas, vartininkas.
Karjera
Karjerą pradėjo Bratislavos „Inter“ klube, bet pagrindinėje komandoje nežaidė.
2002 m. perėjo į „MŠK Žilina“, kur tapo pagrindiniu vartininku.
Keletą sezonų Lenkijos „Legia Warszawa“.
2010 m. perėjo į Anglijos klubą „Everton“, bet ten rungtyniavo labai epizodiškai.
Rinktinė
Slovakijos rinktinėje debiutavo 2008 m., tapo pagrindiniu slovakų vartininku, bet jau 2012 m. baigė karjerą rinktinėje.
Tiesa, vėliau sužaidė keletą rungtynių.
Maroko vėliava
thumb|220px|Maroko vėliava Kraštinių santykis 2:3 Maroko vėliava oficialiai patvirtinta 1915 m. lapkričio 17 d. Marokui tapus nepriklausomu (1956 m.) ji tapo nacionaline vėliava.
Vėliava yra raudonos spalvos, jos viduryje yra žalia pentagrama, karaliaus Saliamono („Suleimano“) ženklas. Raudona ir žalia yra tradicinės, daugelyje arabų šalių vėliavų naudojamos spalvos, nors labiau būdingos Persijos įlankos valstybėms.
Vasario 1
Vasario 1 yra 32-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių. Nuo šios dienos iki metų galo lieka 333 dienos (keliamaisiais metais – 334).
Bajoriškė (upė)
Bajoriškė – nedidelė upė Kauno rajone, Nevėžio dešinysis intakas. Įteka Nevėžio kraštovaizdžio draustinyje jo dešiniajame krante 6,8 km atstumu nuo žiočių. Priklauso Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseinui. Prasideda Lomankos miško apylinkėse (Raudondvario sen.). Šalia kelio upelis užtvenktas, telkšo du nedideli tvenkiniai.
Vasario 1
Vardadieniai
Brigita – Eidvilė- Edvilė – Ignotas – Jovaida – Jovaidas – Jovaidė – Jovainas – Jovainė – Gita – Gytautas – Pijonijus – Sigibertas – Vasarė – Vasaris
Bajoriškė (upė)
Prie Bajoriškės įsikūrusios gyvenvietės: Bernatoniai. miniatiūra|250px|left
Upėvardis kildinamas nuo asmenvardžio Bajoras (arba luomo bajoras).
Modai
Modas (modenizmas arba modizmas) – jaunimo gyvenimo būdas, besisukantis apie madą ir muziką, išsivystęs Londone XX a. 6 deš. pab. ir pasiekęs piką 7 deš. pirmoje pusėje. Judėjimo nariai buvo vadinami modernistais (modais); dauguma jų gyveno Pietų Anglijoje.
Modizmas prasidėjo 1958-9 m. nuo keleto paauglių vaikinų, turėjusių giminystės ryšių su Londono rūbų prekybos atstovais, grupelių. Šie ankstyvieji modai priklausė vidutinei klasei. Ankstyvieji modai ėjo iš proto dėl asmeninio stiliaus tobulumo ir teikė pirmenybę siauro sukirpimo itališkiems kostiumams. Jų muzikiniam skoniui labiausiai tiko modernusis džiazas ir ritmenbliuzas. Jų ištisas naktis trunkančio miestietiško visuomeninio gyvenimo poreikį iš dalies tenkino išlavintas skonis amfetaminams.
Kai šį įvaizdį ėmė mėgdžioti visų ekonominių sluoksnių Anglijos paaugliai, modai atrado savąjį unikalų identitetą įvairiuose muzikiniuose stiliuose, tarp jų moderniajame džiaze, Amerikos juodaodžių ritmenbliuze ir soul, jamaikietiškuose ska ir bluebeat bei išskirtiniame britiškos byto muzikos stiliuje.
Modai rinkdavosi naktiniuose klubuose ir demonstruodavo savo drabužius ir šokių judesius. Dažniausiai važinėdavo motoroleriais, ypač Lambretta ar Vespa. Kai buvo išleistas įstatymas, reikalaujantis, kad prie kiekvieno motorolerio būtų pritvirtintas nors vienas veidrodėlis, modai pasityčiodami prikabino prie savųjų po 4, 10 ar 32 veidrodėlius.
Kita jaunimo subkultūra, rokeriai, kartais kovodavo su modais; 1964 m. pajūrio kurortuose (Braitone, Margeite ir Hastingse) kilo gatvės mūšiai. Po šių įvykių 7 deš. pr. Britanijoje kilo skausmingos diskusijos apie „šiuolaikinį jaunimą“.
Kivis (vaisius)
thumb|200px|[[Actinidia deliciosa vaisiai]] thumb||200px|Sveikas bei perpjautas kivio vaisius thumb|200px|Įvairių aktinidijų rūšių uogos (vaisiai), vadinami kiviais: A = [[Smailialapė aktinidija (Actinidia arguta), C = Kininė aktinidija (Actinidia chinensis), D = Actinidia deliciosa, E = Actinidia eriantha, I = Actinidia indochinensis, P = Actinidia polygama, S = Actinidia setosa]]
FC Steinfort
Istorija
thumb|left||links|Logotipas: Sporting Lissabon Klubas buvo įkurtas 1923 m. ir vadinosi FC Steinfort. 1940 m., kai Liuksemburgą okupavo nacistinė Vokietija, buvo priverstinai pervadintas į FK Steinfort. Nuo 1944 m. žinomas FC Sporting Steinfort pavadinimu.
2007 m. Portugalijos klubas pradėjo bendradarbiauti su Lisabonos „Sporting“. Pasivadino „Sporting Club Steinfort“. Užėmė trečią vietą galutinėje komandų rikiuotėje. Pereinamosiose rungtynėse nugalėjo FC Wiltz 71 ir pateko į Nacionalinę lygą.
Kivis (vaisius)
Pavadinimo kilmė
Vaisiaus pavadinimas kilo nuo Naujosios Zelandijos simbolio – paukščio kivio, kadangi jo forma ir spalva panaši į šį paukštį. Firma, pirmą kartą pristačiusi kivius į rinką, vadinosi „Kiwi“, o jos emblemoje pavaizduotas paukštis kivis.
Istorija
XX a. pradžioje laukinė aktinidija, kurios vaisius svėrė tik 30 g, buvo atvežta į Naująją Zelandiją. Ten išvesta kultūrinė stambiavaisė kiniška aktinidija, kurios vaisiaus svoris siekia 100 g, žymiai pagerėjo skoninės savybės.
FC Steinfort
Istorija
2008–2009 m. sezone rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje, tačiau liko tryliktoje vietoje ir po sezono iškrito į žemesnį divizioną.
Luka Vrublevecka (gyvenvietė)
Luka Vrublevecka  – 4–3 tūkstantmečio pr. m. e. gyvenvietė, Dniestro vakariniame krante prie Luka Vrublevecka kaimo, 22 km į pietryčius nuo Podolės Kameneco, Podolės Kameneco rajonas, Chmelnyckio sritis, Ukraina.
FC Steinfort
Istorija
Netrukus ekipa iškrito ir iš antros pakopos, rungtyniavo Pirmame divizione (III pakopa).
Luka Vrublevecka (gyvenvietė)
Tyrimai
1946–1950 m. gyvenvietę tyrinėjo Sergejus Bibikovas. Rasti 7 pusiau žeminės tipo pastatai, vienas 45 x 3–5 m dydžio, jame buvo 11 židinių. Gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, daugiausia naudojo iš skalūno ir titnago pasidarytus įrankius. Gyvenvietėse rasta ir metalinių dirbinių (ankstyviausi Ukrainos teritorijoje) – varinių žvejybos kabliukų, ylų, antsmilkinių. Keramika įvairių formų, puošta įvijiniais ornamentais, kartais tapyta raudona spalva. Surasta daugiau kaip 250 terakotinių moters ir gyvūnų skulptūrėlių, kurios simbolizuoja atgimimą ir siejamos su pavasario ir derliaus šventėmis. Gyvenvietė priskiriama ankstyvajam Tripolės–Kukutenio kultūros laikotarpiui, jos gyventojai palaikė glaudžius ryšius su Viduržemio jūros, Dunojaus baseino ir Vidurio Europos gentimis.
Kivis (vaisius)
Istorija
Dabartiniais laikais kiviai daugiausia auginami subtropinio klimato šalyse, ypač Italijoje, Naujojoje Zelandijoje, Čilėje.
Vaisiai
Kiviai yra kiaušinio formos, žaliu sultingu minkštimu ir mažomis juodomis sėklomis uogos, kurias veda vijoklinis augalas (Actinidia chinensis). Dažniausios aktinidijos rūšies Actinidia deliciosa kivio vaisių ilgis yra apie 6 cm, skersmuo – apie 4,5–5,5 cm. Kivių svoris – 86–90 gramų. Odelė žalsvai ruda, padengta smulkiais pūkeliais. Auginami specialiuose soduose, sklypuose. Yra išvesta „Gold kiwi“ rūšis, kurios minkštimas geltonos spalvos.
Mityba
Kivis gausus vitamino C, kuris stiprina imuninę sistemą. Jie veikia kaip antioksidantai, stiprina organizmo gyvybines funkcijas, palaiko odos elastingumą. Juose esantis magnis stiprina raumenis. Suvalgę vieną kivi per dieną gauname visą vitamino C reikiamą dozę rekomenduojamą paros normos.
Kivių skonis apibūdinamas kaip agrastų, žemuogių, bananų, melionų, obuolių ir ananasų aromatų derinys.
Kivis valgomas šviežias, nuluptas ir supjaustytas griežinėliais ar perpjautas pusiau, jo dedama į daržovių mišraines ar tyres, ledus ir šerbetus. Iš vaisių verdama uogienė, džemas, marmeladas, želė, gaminamas likeris ir vynas.
Gydomosios savybės
Saldžiuose sultinguose vaisiuose yra labai gausu vitamino C, kalio bei įvairių biologiškai aktyvių medžiagų.
Kiviuose esantis kalis naudingas sergantiems hipertonija, esant jodo deficitui. Vaisiai skatina riebalų sudeginimą, kurie blokuoja arterijas, taip organizme sumažėja riebiųjų rūgščių ir trombų susidarymo rizika.
FC Steinfort
Istorija
Bendradarbiaujant su Lisabonos „Sporting“ klubo spalvos buvo žalia ir balta. O klubo logotipas panašėjo į Portugalijos klubo emblemą. 2019 m. bendradarbiavimas nutrūko. Liuksemburgo klubas pakeitė savo klubo spalvas į originalią raudoną ir baltą bei susigrąžino pavadinimą FC Steinfort.
Ačiolilendas
thumb|right|250px||Ačiolilendas, Uganda Ačiolilendas, kitaip dar Ačiolių subregionas – Ugandos regionas, kuriame tradiciškai gyvena ačioliai.
Administraciškai Ačiolilendą sudaro šie rajonai: Vyriausybei toliau vykdant decentralizaciją manoma įkurti dar ir Omoro rajoną.
Ačiolilendas užima apie 28 500 km² teritoriją netoli Ugandos ir Pietų Sudano pasienio.
Ačiolilende dabar gyvena apie 600 000 žmonių (4% visų valstybės gyventojų). Nors ačioliai gyvena ir šiauriau Ugandos sienos su Pietų Sudanu, Sudano ačiolių gyvenamos žemės politiškai nelaikomos Ačiolilendo dalimi.
Vėjo energetika Lietuvoje
thumb|Vėjo jėgainė Lietuvoje. thumb|Vėjo jėgainė Lietuvoje. thumb|[[Vilkyčiai|Vilkyčių vėjo jėgainės.]] Vėjo energetika Lietuvoje pradėjo vystytis 2004 m. Europos vėjo energetikos asociacijos Wind Europe duomenimis, instaliuota galia Lietuvos vėjo jėgainėse 2019 m. siekė 548 MW ir pagamino 12 % visos šalyje suvartojamos elektros energijos (ES vidurkis – 15 %). Lietuvoje veikia Danijoje, Vokietijoje, Suomijoje pagamintos vėjo jėgainės.
Istorija
Vėjo elektrinių konstravimo darbais Lietuvoje buvo susidomėta XX a. aštuntajame dešimtmetyje. Atsinaujinančios energijos šaltinių mokslinio tyrimo ir projektavimo – konstravimo biuras „Vėjas“, UAB „Vėjas“, UAB „Jėgainė“, Kauno technologijos universitetas bandė sukonstruoti lietuviškas 2; 4; 8; 20; 60 kW vėjo elektrines, tačiau visos pastangos baigėsi nesėkmingai. Sėkmingiausiai dirbo trijų vėjo elektrinių 16 kW bendrosios galios eksperimentinis kompleksas Palangos kopose, kuris šildė gelbėjimo stoties pastatą. AVEU tipo Astrachanės (Rusija) gamybos elektrinės buvo pastatytos siekiant atlikti eksperimentą ir išsiaiškinti, kaip pajūrio vėjų sąlygomis dirba vėjo elektrinių sparnai, pagaminti dykumų vandens keltuvams. Eksperimentas baigėsi nesėkme – audros metu visi sparnai buvo sulaužyti ir elektrines teko iš kopų pašalinti.
Pirmą vėjo energetikos Lietuvoje galimybių studiją 1993 m. paruošė Lietuvos energetikų mokslo ir technikos draugija po Lietuvos vyriausybinės delegacijos pažintinio vizito Vokietijos Šiaurės jūros pakrančių objektuose. Studija, kurioje meteorologinių stebėjimų pagrindu buvo apskaičiuoti energetiniai vėjo ištekliai, išanalizuotos gaminamų vėjo elektrinių konstrukcijos, paruošti pasiūlymai eksperimentinių vėjo elektrinių įsigijimui ir jų pastatymo vietoms, buvo pateikta tuometinei LR Pramonės ir prekybos ministerijai. Tačiau pasiūlymams eigos nebuvo duota ir vėjo energetika palikta likimo valiai.
2003–2004
2003 m. Skuode pastatyta ir įjungta į bendrąjį elektros tinklą iš Danijos perkelta 160 kW vėjo elektrinė. Ir nors ilgą laiką po pastatymo ji neveikė dėl techninių sutrikimų, tai buvo Lietuvos vėjo energetikos pradžia. 2004 m. kovo 9 d. Kretingos rajone į Lietuvos energetikos sistemos elektros tinklą buvo įjungta Vydmantų parodomoji vėjo elektrinė. Tai buvo naujausios konstrukcijos Vokietijos kompanijos „ENERCON GmbH“ gamybos 600 kW vėjo elektrinė „E-40“, kurios atsiradimui pagrindą padėjo Kaišiadorių ir Magdeburgo vyskupijų bendradarbiavimas.
Parodomoji Vydmantų vėjo elektrinė buvo projektuojama ir statoma laikantis visų Europos Komisijos Energetikos ir energetikos tinklo agentūros rekomendacijų statant bet kurioje šalyje pirmąją vėjo elektrinę. Pagrindiniai reikalavimai buvo:
Visos šios Europos Komisijos Energetikos ir energetikos tinklo agentūros rekomendacijos buvo įvykdytos statant Vydmantų parodomąją vėjo elektrinę. Ši elektrinė be žymių sutrikimų išdirbo 20 500 val. ir pagamino 4,1 mln. kWh elektros energijos. Vidmantų vėjo elektrinės darbą stebėjo ir analizavo įvairios organizacijos. Nuolatinis jos darbo parametrų fiksavimas, analizė ir jos rezultatai leido padaryti neginčijamą išvadą – Lietuvos pajūrio vėjai ir teritorijos yra palankūs vėjo elektrinių statybai. Ši išvada yra nepaprastai svarbi gamintojams ir tiekėjams, bankams kreditoriams, investitoriams ir Energetikos sistemos planuotojams.
Jau pirmieji Vydmantų VE darbo rezultatai ir analizių išvados buvo panaudotos pirmojo Lietuvoje Vėjo elektrinių parko statybos pagrindimui, finansavimui, projektavimui bei statybai.
2006
2006 m. spalio 11 d. į Lietuvos energetikos sistemos 110 kV perdavimo tinklo atkarpą Palanga–Šventoji buvo įjungta pirmoji iš 15 UAB „Vėjų spektras“ parko „E-70“ tipo vėjo elektrinių.
2012
2012 m. birželio 6 d. buvo oficialiai atidarytas toliausiai nuo jūros kranto nutolęs vėjo jėgainių parkas Šilalėje. 13,8 MW galingumo parkas nuo Baltijos jūros kranto yra nutolęs 60 km. Projektas kainavo 75 mln. litų.
Makuvka
Makuvka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevo valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietryčius nuo Narevo, apie 19 km į šiaurę nuo Hainuvkos ir apie 36 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Statyba (Šiauliai)
thumb|„Statyba“ 1990 m. Statyba – Šiaulių statybos tresto savaitraštis, leistas 1976–1990 m. Šiauliuose.
Istorija
Spausdino spaustuvė „Titnagas“. Nuo 1990 m. Nr. 17 ėjo pavadinimu „Arka“. Tiražas 1976 m. – 1500 egz., 1990 m. – 1000 egz.
Saldaus savivaldybė
Saldaus savivaldybė  – administracinis vienetas pietvakarių Latvijoje, Kuržemėje. Ribojasi su Pietų Kuršo, Kuldygos, Tukumo ir Duobelės savivaldybėmis, Lietuvos Respublikos Akmenės ir Mažeikių rajonais. Plotas 2179,4 km², 27 110 gyventojų (2021 m.). Administracinis centras – Saldus.
Istorija
Dabartinė savivaldybė sudaryta 2021 m. liepos 1 d., sujungus Bruocėnų ir ankstesniąją Saldaus savivaldybę. Savivaldybės teritorija atitinka iki 2009 m. administracinės-teritorinės reformos gyvavusio Saldaus rajono ribas.
Ankstesnioji Saldaus savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Saldaus rajono dalies. Buvo suskirstyta į 15 valsčių ir 1 miestą, turėjo 1682,9 km² plotą ir 21 438 gyventoją (2021 m.). Administracinis centras buvo Salduje.
Suskirstymas
Savivaldybė skirstoma į 19 valsčių ir 2 miestus:
Mesjė 69
thumb|230px|Mesjė 69 Mesjė 69 (dar žymimas NGC 6637 ) – kamuolinis spiečius, esantis Šaulio žvaigždyne. Nuo Žemės jis yra nutolęs 29 700 šviesmečių. Spiečiaus regimasis ryškis – 8,3.
Tai vienas iš daugiausiai sunkiųjų elementų (sunkesnių nei vandenilis ir helis) turinčių kamuolinių spiečių. Šio spiečiaus žvaigždėse yra daugiau nei dešimt kartų daugiau geležies nei žvaigždėse, esančiose kituose tokio pat amžiaus kamuoliniuose spiečiuose.
Mesjė 69 kamuolinį spiečių aptiko Charles Messier 1780 m.
Šis kamuolinis spiečius matomas pro žiūronus, jį lengviausia aptikti rugpjūčio mėnesį.
Pėžaičių apylinkė
Pėžaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakaruose.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Priekulės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Priekulės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Skomantų apylinkės ir dalis Aisėnų apylinkės, o dalis Pėžaičių apylinkės prijungta prie Agluonėnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. visa Pėžaičių apylinkė prijungta prie Agluonėnų apylinkės.
Balneologija
Balneologija – mokslas apie paprasto ir jūros vandens, mineralinių šaltinių, saulės spindulių ir klimato poveikį ir naudojimą gydymo tikslais.
Balneologijai priklauso:
Šešuva (Jonava)
Šešuva – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Užusalių, prie Neries ir Šešuvos santakos.
Panievas (ežeras)
Panievo ežeras – ežeras Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje ir Plaskų valsčiuje. Šalia ežero yra Garstyčių kaimas. Prie ežero yra Garstyčių šliuzas, kuris jungia ežerą su Erelio (Orlewo) ežeru.
Hipoksija (fiziologija)
Hipoksija (, iš 'mažiau' +  'deguonis') arba deguonies badas – reiškinys, kai organams ir audiniams stinga deguonies arba kai audiniai nesugeba panaudoti juose esančio deguonies. Atvejai, kai sistemoje natūraliai turi būti mažas kiekis deguonies, nėra vadinami hipoksija.
Terminas hipoksija vartojamas kalbant apie įvairius organizmus (augalus, gyvūnus). Jis plačiai vartojamas medicinoje.
Žmogaus hipoksija
Hipoksija pasitaiko gana dažnai sutrikus bet kuriai daliai iš sistemos (kvėpavimo organai, kraujotakos sistema, valdantiems kvėpavimą nerviniams centrams), tiekiančios deguonį organizmui. Hipoksija savo ruožtu pažeidžia kitas organizmo sistemas.
Žmogaus organizme deguonies atsargos mažos (2-2,5 litro), jų pakanka tik kelioms minutėms. Deguonies atsargai kraujyje ir audiniuose mažėjant ima pasireikšti tam tikri sutrikimai.
Hipoksijos rūšys
Pagal kilmę skiriamos kelios hipoksijų rūšys.
Egzogeninė hipoksija
Tai hipoksija, kuri atsiranda, kai deguonies stinga aplinkos ore (dėl aplinkos hipoksijos), todėl ši hipoksija dar vadinama hipoksine hipoksija.
Ši hipoksija būna kylant į kalnus, būnant patalpose ar kitokioje uždaroje erdvėje (pvz., urvuose ar šachtose, kanalizacijos nuotėkų vamzdynuose).
Kvėpavimo hipoksija
Kvėpavimo arba respiracinė hipoksija susidaro sutrikus kvėpavimo organų ar juos valdančio centro veikimui. Priežastys gali būti:
Cirkuliacinė hipoksija
Atsiranda sutrikus bendrajai arba vietinei kraujotakai.
Kraujo hipoksija
Kraujo arba heminė hipoksija susidaro sergant anemija arba inaktyvavus hemoglobiną.
Audinių hipoksija
Audinių arba histotoksinė hipoksija būna, kai kraujyje ir audiniuose deguonies pakanka, tačiau audiniai jo nesugeba panaudoti dėl deguoninės ATP sintezės pažeidimų:
1300 m.
1300 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Vengrijos futbolo varžybos 1939–1940 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1939–1940 m.
Kauno intermodalinis terminalas
Kauno intermodalinis terminalas – konteinerinis geležinkelių terminalas Kaune, šalia Palemono geležinkelio stoties, Palemono g. 78. Antras pagal pajėgumą terminalas po Vilniaus intermodalinio terminalo.
Per metus terminalas pajėgus perkrauti iki 55 tūkstančių konteinerių (TEU). Talpa konteineriais – 1120 TEU. Terminalo tikslas – suteikti galimybę gabenti prekes geležinkeliais iš Vakarų Europos, nes terminalas pritaikytas krovinių perkrovimams vykdyti tarp 1435 mm ir 1520 mm pločio geležinkelio vėžių. Intermodalinis terminalas sujungtas geležinkeliu su Lenkija.
2021 m. liepos 19 d. pasitiktas pirmasis konteineriais bei puspriekabėmis pakrautas traukinys iš Nyderlandų ir Kauno intermodalinis terminalas atidarytas komerciniam eismui „Rail Baltica“ koridoriu.
Beržtai (Paliepiai)
Beržtai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Raseinių.
Julijus Kuznecovas
Julijus Kuznecovas (, 1843 m. Alūksta – 1905 m.) – latvių etnografas, teisininkas.
Biografija
1871-1873 m. studijavo Sankt Peterburgo universitete. 1873-1883 m. taikos teisėjas Valkaviske (dab. Baltarusija), 1883-1889 m. valstiečių reikalų komisaras Kretingoje, nuo 1890 m. – Valkoje (Latvija). Už palankumą Vecgulbenės valstiečiams buvo perkeltas į Turkestaną apskrities muitinės inspektoriumi.
Mokslinė veikla
Tyrė latvių, lietuvių, prūsų, slavų kalbas ir buitį. Rusijos mokslų akademijai pavedus apkeliavo Lietuvą. XIX a. antroje pusėje vienas pirmųjų latvių etnografų parašė mokslinių straipsnių apie latvius ir lietuvius (1870 m.), apie lietuvių tautybę, etnografinius bei istorinius tyrinėjimus Vakarų krašte (abu 1871 m.), juos dažniausiai spausdino Rusijos geografijos draugijos leidiniuose. 1896 m. tyrė senovinius dvigubus lietuvių asmenvardžius.
Kušlikiai
Kušlikiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Šakių, prie kelio.
Žymūs žmonės
Gimė:
Henrikas
Henrikas – vyriškas vardas, moteriška šio vardo forma Henrika (kovo 16).
Vardas kilęs iš vokiečių kalbos heim - „namai“ + richi „galingas“ (namų valdovas).
Vardadienis: liepos 13, liepos 15 d.
Panašūs ir giminingi vardai
Enrico, Enrik, Enrikas, Enrike, Enrikė, Enriki, Enrikis, Enrykas, Hendrik, Hendrikas, Henrichas, Henrik, Henryk, Enris, Hari, Haris, Harry, Henris, Henry, Herkus.
Antanas Jurgeliūnas
Antanas Jurgeliūnas (1872 m. rugpjūčio 2 d. Vabalninkas – 1943 m. rugpjūčio 5 d. ten pat) – Lietuvos gydytojas higienistas, daktaras.
Biografija
Helmintologinių tyrimų Lietuvoje pradininkas. Parašė pirmąjį lietuvišką higienos vadovėlį „Higienos praktikos darbai“ (su Č. Bankausku, 1935 m.), mokslinių darbų apie maliariją, tuberkuliozę, helmintozes, higieną.
Pjaulokiai
Istorija
Kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 8 drevininkų šeimos. 1695 m. – 12 šeimų.
Gyventojai
Pjaulakiuose gimė Kęstučio apygardos Geležinio Vilko būrio partizanas Meilė Juozas – Girėnas (1926–1952 05 06 Jurkaičiuose).
Bua de Sju
Bua de Sju – upė JAV, Minesotoje, Šiaurės ir Pietų Dakotoje; viena iš Raudonosios upės ištakų. Prasideda U. S. Army Corps of Engineers tvenkinyje ir teka į šiaurę, sudarydama Minesotos – Pietų Dakotos sieną. Prateka Traverso ir Mudo ežerus. Toliau sudaro Minesotos – Šiaurės Dakotos ribą. Ties Vehpitonu susilieja su Oter Teilu ir sudaro Šiaurės Raudonąją upę. Upės vaga daug kur kanalizuota. Svarbiausias intakas – Mustinka.
Estijos transportas
thumb|right|250px|Estijos kelių žemėlapis Estijos transportas panašus į Lietuvos, išplėtotas ir prižiūrimas.
Mesjė 70
thumb|230px|Mesjė 70
Estijos transportas
Miestų transportas
Didžiuosiuose Estijos miestuose veikia autobusų, troleibusų ir tramvajų linijos. Maršrutinių autobusų tinklas nėra labai paplitęs, dažniausiai maršrutiniai autobusai veža į didesnių miestų priemiesčius ir retai sustoja miestų ribose.
Mesjė 70
Mesjė 70 (M70, NGC 6681) – kamuolinis spiečius, esantis Šaulio žvaigždyne. Atstumas iki šio spiečiaus yra 30 000 šviesmečių (kitais duomenimis – 29 300 ). Jo regimasis ryškis – 9,1, o regimasis skersmuo – 8,0 arkminutės.
Mesjė 70 spiečių 1780 m. rugpjūčio 31 d. atrado Charles Messier. Atskiras šio spiečiaus žvaigždes pirmasis stebėjo William Herschel.
Estijos transportas
Autobusai
Autobusų maršrutai veikia beveik visuose Estijos miestuose. Kai kuriuose miestuose keleivių vežimo galimybė suteikiama kelioms firmoms. Pavyzdžiui, Taline jų 2 – TAK (Tallinna Autobussikoondise AS) ir „MRP Linna Liinid“, Tartu ir Piarnu miestuose po vieną. Keleiviai vežami moderniais Scania ir Volvo autobusais.
Troleibusai
Talinas – vienintelis Estijos miestas, kuriame veikia troleibusų linijos. Jų eksploatavimas prasidėjo 1965 m. liepos 6 d., kai buvo atidaryta linija nuo Estonia teatro iki Hipodromo. Išsamesnė troleibusų istorija pateikta lentelėje.
Mesjė 70
Mesjė 70 skersmuo siekia apytikriai 68 šviesmečius. Šiame spiečiuje aptiktos dvi kintamosios žvaigždės. Spiečius tolsta nuo Žemės 200 km/s greičiu.
Estijos transportas
Troleibusai
Keleiviai vežami senais Škoda ir naujais Solaris troleibusais.
Tramvajai
1067 mm vėžės pločio tramvajų tinklas Taline plečiasi nuo 1888 metų, kai pirmieji tramvajai buvo varomi arklių jėga. Pirmoji elektrifikuota linija buvo atidaryta 1925 m. Spalio 28 d. Pirmas ČKD Tatra tramvajus atvyko į Taliną 1973 metais. Dabar mieste naudojami 56 KT4SU, 12 KTNF6 (rekonstruota: 10 KT4SU, 2 KT4D iš Gera ir Erfurto) ir 23 KT4D (12 iš Gera, 6 iš Kotbuso, 1 iš Frankfurto (Oder) ir 5 iš Erfurto). Pirmas KT4SU buvo pargabentas į Taliną 1981 metais ir buvo paleistas linijom 1981 m. Kovo 10 d. Taip pat buvo naudojami 59 T4SU (1973 Gėgužė – 2005 Rugsėjis), 49 Gotha G4 (1965 Sausis – 1988 Spalis), 19 Lowa T54-B54 (1955 Vasaris – 1977 Kovas), 14 T2-62 ir B2-62 (1962–1981) ir daugybė kitų tipų tramvajų. Pirmieji elektriniai tramvajai buvo statomi Taline, „Dvigatel“ gamykloje prieš II Pasaulinį karą ir kelerius metus po jo. Paskutinis buvo pagamintas 1954 metais.
Mesjė 70
Šio spiečiaus branduolys pasižymi itin dideliu tankiu (įvykęs branduolio kolapsas).
Estijos transportas
Tramvajai
Mieste yra keturios tramvajų linijos:
Mesjė 70
Mesjė 70 spiečius matomas nedideliu teleskopu. Teigiama, kad palankiausias metas jį stebėti yra rugpjūčio mėnesį.
Estijos transportas
Tramvajai
Labai trumpai važinėjo tramvajai maršrutu nr. 5 (Kopli- Vana-Lõuna), bet dėl nepopuliarumo šis maršrutas buvo uždarytas 2004 m. Sausio 1 d. Retkarčiais šiuo maršrutu važinėja 6 maršruto tramvajus, bet jį paleidžia tik kitų linijų remonto metu arba per dideles šventes, kai miesto transportas yra perkrautas. Ateityje planuojama atidaryti greitojo tramvajaus liniją iš rytinių sostinės priemiesčių per Lasnamäe ir miesto centrą iki vakarinių priemiesčių.
Bilietai (miestų transporte)
Bilietai visoms priemonėms vienodi ir juos nusipirkti galima transporte (dukart brangesnis) arba spaudos kioskuose. Taline ir Tartu galima nusipirkti SMS-bilietą. Nuolatiniai bilietai gali būti paprasti (popieriniai) arba įvedami kompiuteriu į ID kortelę (deja, tai taikoma tik vietiniams gyventojams turintiems pilietybę ir ID kortelę). Elektroninius bilietus galima apmokėti per internetinį banką, taip ir spaudos kioskuose arba miesto rajonų valdybose. Visos transporto priemonės važinėja dažnai ir kiekvieną dieną jų darbas tęsiasi iki 24 valandos.
Tarpmiestinis transportas
Tarpmiestinis susisiekimas Estijoje organizuotas šiais transporto būdais:
Autobusai
Iš šalies sostinės – Talino, autobusu galima pasiekti praktiškai bet kokį kitą miestą arba miestelį. Nuo autobusų stoties prie geležinkelio stoties išvyksta priemiestinių linijų autobusai, o iš autobusų stoties – tarpmiestiniai autobusai.
Traukiniai
Kadangi tik nedidelė Estijos geležinkelių dalis yra elektrifikuota (tik 132 km iš 1018 km viso geležinkelio ilgio), firmos Elektriraudtee elektriniai traukiniai veža keleivius tik nedideliais atstumais nuo sostinės iki galinių sustojimų Aegviidu rytuose, Paldiski vakaruose ir Riisipere pietvakaruose.
Bendrovės Edelaraudtee dyzeliniais traukiniais iš Talino galima pasiekti Tartu, Piarnu, Viljandį ir Narvą, o iš Tartu traukiniai važiuoja į Valgą ir Oravos stotį prie Rusijos sienos.
Laivai
Laivais (keltais) keleiviai pasiekia praktiškai visas apgyvendintas salas, pradedant nuo tokių didelių kaip Sarema, Hyjuma ir Vormsis, ir baigiant mažomis salomis – Kihnu, Ruhnu, Pranglis, Naisaras, Aegna ir t. t.
Oro transportas
Lėktuvai iš Talino oro uosto skrenda į Saremą – Kuresarę ir Hyjumą – Kerdlą. Retkarčiais vyksta skrydžiai į Kihnu ir Ruhnu salas iš Piarnu oro uosto.
Antanas Giedraitis (1912)
Antanas Giedraitis (g. 1912 m. spalio 11 d. Čikagoje, Ilinojus, JAV) – vargonininkas, chorvedys, pedagogas, dainininkas (tenoras).
Biografija
Kadangi turėjo gražų balsą, nuo septynerių metų giedojo bažnyčiose ir pasirodydavo viešuose koncertuose. Gavęs stipendiją, 1931–1934 m. studijavo vokalą pas Clarance Richter American Conservatory of Music Čikagoje, vėliau kurį laiką mokėsi skambinti fortepijonu De Paulo Universitete.
Nuo 1939 m. studijavo Pope Pius XI Liturgical School of Music. Studijavo fortepijoną, harmoniją, kompoziciją, dainavimą ir bažnytinį giedojimą. Dar metus tobulinosi Chicago Art Institute. Studijuodamas suorganizavo jaunuolių oktetą „Pipirai", su juo giedojo parapijos chore ir viešai koncertavo. Taip pat suorganizavo orkestrą ir vokalinį kvartetą, kuris dalyvavo radijo laidose.
1935–1939 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Providence, RI. Buvo subūręs du – didijį ir mažąjį – chorus. 1936 ir 1939 m. su chorais atliko savo operetę „Dainuok, nepasensi“ ir „Šv. Antano Mišias“, koncertavo per radiją ir Bostone, MA, dalyvavo Lietuvių dienose Lawrence, MA, (dirigavo 500 dalyvių jungtiniam chorui). 1939–1940 m. vargonininkavo Svč. Trejybės lietuvių parapijoje ir vadovavo Šv. Cecilijos chorui Newarke, NJ. 1939 m. pastatė Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“. 1940 m. vėl grįžo vargonininkauti į Šv. Kazimiero parapiją Providence. 1941 m. vasario 2 d. su choru vėl pastatė savo trijų veiksmų operetę „Dainuok, nepasensi" (autorius atliko pagrindinį Antano vaidmenį), chorą išmokė nemaža giesmių ir mišių.
1942 m. įstojęs į JAV kariuomenę Fort Mead Camp, buvo divizijos vargonininkas ir chorvedys. Suorganizavęs apie 200 dalyvių chorą, rengė koncertus, dalyvavo radijo programose, buvo laidų vedėjas. Vargonais griežė katalikų, protestantų metodistų ir žydų pamaldose. Sukūrė kantatą „The Story of Christmas“, kurią pastatė Camp Blanding, FL, koplyčioje. Tarnaudamas kariuomenėje, kurį laiką dainavimą studijavo Duke universitete, NC. 1946 m. baigęs karinę tarnybą, sugrįžo į Čikagą ir tęsė studijas American Conservatory of Music, kur pusketvirtų metų mokėsi vargonuoti pas Van Duseną, dainuoti pas La Berge, studijavo anglų, vokiečių ir prancūzų kalbas. Trumpai vadovavo „Kęstučio“ chorui, 1945 m. dalyvavo „Draugo" surengtame koncerte ir Šv. Onos auditorijoje Čikagoje.
1947–1967 m. A. Giedraitis vargonininkavo ir vadovavo chorui Marquette Parko Švč. Panelės Marijos Gimimo lietuvių parapijoje Čikagoje. 1947, 1949, 1951 ir 1960 m. pastatė Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“, giedojo ištraukas iš G. Rossini „Stabat Mater" ir kitus religinius kūrinius. 1952 m. rugsėjo 28 d. choras koncertu pažymėjo savo veiklos 25-metį. 1960 m. choras (12 vyrų ir 18 moterų) koncertavo ALRK Vargonininkų sąjungos seimo dalyviams, dalyvavo 1966 m. 3-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėje Čikagoje ir kituose tautiniuose renginiuose.
Nuo 1969 m. muzikos instruktorius ir mokytojas Park District Čikagoje. Turėjo per 100 mokinių, vadovavo vaikų ir suaugusiųjų chorams, kurie kasmet surengdavo po du ataskaitinius koncertus, dalyvaudavo įvairiuose tautiniuose renginiuose. 1970–1985 m. Šv. Pranciškaus lietuvių parapijos vargonininkas ir chorvedys Rytų Čikagoje. Iš geresnių choro balsų buvo sudaręs vyrų sekstetą ir pasirodydavo koncertuose.
Nuo 1972 m. daug metų muzikos ir dainavimo mokė Šv. Povilo, Aušros Vartų ir Nekalto Prasidėjimo lietuvių parapijų mokyklų vaikus Čikagoje.
Nuo 1936 m. ALRK Vargonininkų sąjungos narys, buvo Centro valdybos knygius, iždininkas, vicepirmininkas, 1951–1954, 1960–1967 ir 1982–1985 m. pirmininkas, nuo 1986 m. garbės narys.
Nuo 1982 m. žurnalo „Muzikos žinios“ redakcinės komisijos pirmininkas, nuo 1991 m. administratorius. Parašė operetes „Žaislų dirbėjas“ (1936) ir „Dainuok, nepasensi“ (1941), kantatą „The Story of Christmas“, „Mišias Šv. Antano garbei“ (1937), paskelbė straipsnių „Muzikos žiniose" ir kitur.
Jo žmona Alvina Giedraitienė-Benaitytė žinoma dainininkė (mecosopranas), muzikos ir dainavimo mokytoja.
Udžda
Udžda (arab.: وجدة) – Maroko miestas (apie 500 000) šiaurės rytų šalies dalyje 60 km į pietus nuo Viduržemio jūros ir 15 km į vakarus nuo Alžyro sienos. Udžda yra Maroko Rytų regiono sostinė.
Istorija
994 m. miestą įkūrė Zenata genties valdovas Ziri ibn Atija. Miestas labai nukentėjo nuo dažnų Maroko sultonų karų su vidurio Magrebu. XIII a. Jusufas Abu Jakubas miestą atstatė.
1844 m. ir 1859 m. Udždą užėmė Prancūzija. 1844 m. netoli miesto įvyko Islio mūšis. Okupavus Udždą čia buvo įkurta karo bazė.
Udždoje gimė Alžyro prezidentas Abdelaziz Bouteflika. Mieste yra tarptautinis Angado oro uostas, atliekantis reguliarius skrydžius į Europą. Udždoje įsikūręs technologijų universitetas ir Mohamedo I universitetas, kuriame dėstoma anglų, prancūzų ir arabų kalbomis.
Cianoptilos
Cianoptilos (Cyanoptila) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių gentis.
Gyvoliai
Gyvoliai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, Ventos regioninio parko teritorijoje, dešiniajame Virvytės (Virvyčios) upės krante (netoli jos žiočių). Seniūnaitijos centras. Kaime yra 1919 m. įkurta Gudų pradinė mokykla, kurioje mokosi 22 mokiniai, parduotuvė, pieno surinkimo punktas. Kaime stūkso Gyvolių piliakalnis, vadinamas Švedkalniu. Šiaurėje plyti nedidelis Santeklių miškas, šalia kaimo auga saugoma Santeklinės pušis.
Gyvolių kaimą garsina vaistažolininkė – farmakognostė Jadvyga Balvočiūtė – čia gyvenanti, turinti įmonę „Jadvygos žolės“. Kaime nėra stambių ūkininkų. Daug gyventojų dirba Mažeikių mieste.
Gyvolių kaimas gražiai tvarkomas, Albinos ir Juozo Navickų sodyba už puikų tvarkymąsi, augalų ir medžių kolekciją yra pripažinta viena gražiausių ne tik Mažeikių rajone, bet ir Lietuvoje, prezidento Valdo Adamkaus apdovanota Pagyrimo raštu ir atminimo dovana.
Gyvolių kaimo gyventojai yra susibūrę į kaimo bendruomenę. Bendruomenės tikslas burti kaimo žmones, kartu spręsti iškylančias problemas, saugoti ir ugdyti etninę kultūrą. 300 metrų nuo kaimo, ant Virvytės upės kranto, netoli Virvytės ir Ventos upių santakos įrengta Santeklių poilsevietė, apžvalgos aikštelė. Kitame Virvytės krante – Viešoji įstaiga „Akmenės rajono socialinių paslaugų centras“, kur nuolat organizuojamas poilsis, infrastruktūra pritaikyta ir neįgaliesiems. Vasarą čia nuolat veikia vaikų vasaros stovykla „Virvytė“, galima išsinuomoti baidares ir plaukioti nuostabiomis vietomis.
Istorija
Kaimas atsirado prie X-XII amžiaus Gyvolių piliakalnio. Piliakalnio dydis – 1000–2000 m², perimetras 100 × 200 metrų. Šlaitai statūs, jų aukštis 10–20 m, gamtinės kliūtys iš 3 pusių. Aplinkinėse vietovėse gausu istorinių – archeologinių paminklų: Pavirvytės – Gudų IX – XI amžiaus senkapiai, Santeklių senkapiai, prancūzkapiai. Archeologų nustatyta, kad šiose vietose buvo kuršių ir žiemgalių genčių ribos, netgi rasti kapai liudija, kad greta, pagal savo kultūrą, buvo laidojami abiejų genčių žmonės.
Netolimose Gyvolių piliakalnio apylinkėse buvo įsikūrę:
Sovietmečiu dvarai nugriauti, gyventojai iš senųjų kaimų teritorijos sukelti į Gyvolių gyvenvietę, kurios teritorijoje tebuvo 3 senieji ūkiai. Sovietinės okupacijos metais Gyvoliai buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
The Great Divide
The Great Divide yra debiutinis buvusio amerikiečių roko grupės Creed vokalisto Skotto Stappo solinis albumas. Albumą ir jo dainas inspiravo Creed išsiskirstymas ir du ypač atlikėją sujaudinę filmai: „Kompaktinis diskas“ ir kontroversiškoji Melo Gibsono „Kristaus kančia“.
Topų pozicijos
Singlai – Billboard Music Charts (Šiaurės Amerika) {| border=1 cellspacing=0 cellpadding=2 width="60%" !align="left"|Metai !align="left"|Singlas !align="left"|Topas !align="left"|Pozicija
Saulkrastų savivaldybė
Saulkrastų savivaldybė  – administracinis vienetas vidurio Latvijoje, Vidžemėje, Rygos įlankos pakrantėje. Ribojasi su Limbažių, Siguldos ir Adažių savivaldybėmis. Plotas 277,8 km², 9 230 gyventojų (2021 m.). Administracinis centras – Saulkrastai.
Istorija
Dabartinė savivaldybė sudaryta 2021 m. liepos 1 d., sujungus Sėjos ir ankstesniąją Saulkrastų savivaldybę.
Ankstesnioji Saulkrastų savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Rygos rajono dalies. Į smulkesnius vienetus nebuvo suskirstyta, turėjo 47,7 km² plotą ir 7 079 gyventojus (2021 m.). Administracinis centras buvo Saulkrastuose.
Suskirstymas
Savivaldybė skirstoma į 2 valsčius ir 1 miestą:
Gorčicos šliuzas
thumb|Gorčicos šliuzas Gorčicos šliuzas, Garstyčios šliuzas  – aštuntasis Augustavo kanalo šliuzas (nuo Bebro upės). Netoli šliuzo yra Gorčicos kaimas. Pastatytas 1828 m. Statyboms vadovavo inžinierius Jurgis Arnoldas (Jerzy Arnold). 1944 m. šliuzą susprogdino Armija Krajova, nuo 1947–1948 m. iki 1954 m. šliuzas buvo atstatinėjamas. 2003 m. kapitaliai suremontuotas.
Victor Turner
Veikla
Viktoras Terneris atliko stebėjimus Šiaurės Rodezijoje (tarp ndembų), Ugandoje. Tyrė šių kraštų gyventojų socialinius konfliktus, kultūrinius simbolius, socialinius pokyčius, krizes, ritualus, religijas, apeigas, vėliau – piligrimystę, teatrą.
Pasak Ternerio, simboliai nebyloja tiesiogiai, neturi fiksuotos ir nedviprasmiškos reikšmės; jie veikia per ritualą, kaip socialinį procesą ir kultūrinę tvarką, sužadina, sukelia, perša prasmes neapibrėžtumu pasižyminčia maniera. Simbolis – smulkiausias ritualo elementas, tačiau toks, kuris turi konkretaus ritualinio elgesio savybių bei yra pagrindinė specifinės ritualinės struktūros grandis.
Nagrinėjo žmonių kasdienę socialinę praktiką ir sąveikas, jas prilygino vadinamosioms socialinėms dramoms, kylančioms iš socialinės santvarkos ir bendruomeninių egzistencinių prasmių susidūrimo. Teigė, kad žmonėms reikia laiko ir atsiriboti nuo savo socialinių įsipareigojimų, kad galėtų prisitaikyti prie pokyčių. Pasak Ternerio, sociokultūriškai svarbūs ne tik struktūriniai, statuso-vaidmens ryšiai visuomenėje, bet ir visada šalia esantis nestruktūruotumas, kurį jis pavadino communitas.
Ritualus laikė kultūrinės tapatybės perdavimo svarbiausia priemone. Socialinė tvarka priklausanti nuo ritualų ir ceremonijų. Teigė, kad socialinė drama kyla dėl bendruomenės paveldėtų konfliktų. Perėjimo ritualuose pereinantieji iš vieno statuso į kitą, atsidurdami ribinėje (liminalinėje) būsenoje (pvz., iniciacijų metu ir pan.), žmonės atsiduria tokiuose socialiniuose laukuose, lyg jie būtų išplaukę, beribiai, ir išgyvena tokius socialinius santykius, kurie yra praradę klasifikacinį ir vertybinį griežtumą, vietos ir laiko orientyrus ir veikiami vien tik mitų-ritualų-simbolių kuriamos kultūrinės tvarkos.
Bibliografija
Svarbiausi veikalai:
Pašiaudis
Pašiaudis – kaimas Šilutės rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 4 km į šiaurės rytus nuo Meškinės, Būdviečių miške.
Vokės geležinkelio stotelė
Istorija
Įkurta XX a. 1-ojoje pusėje. 1979 m. stotyje „Vokė“ gyventojų surašymo metu buvo užfiksuota 17 gyventojų.
Burosas
Burosas – pietvakarių Švedijos miestas, Vestra Jotalando provincijoje, 56 km į rytus nuo Geteborgo.
Sportas
Mieste 1958 m. vyko VI pasaulio futbolo čempionato rungtynės.
Frida Kahlo
Dauguma jos paveikslų – autoportretai: „Autoportretas su rėmu“, „Autoportretas“, „Dvi Fridos“. Frida niekad nemanė tapanti siurrealistinės pakraipos kūrinius, kol 1938 metų balandį į Meksiką L. Trockio aplankyti atvažiavęs prancūzų poetas ir siurrealistas André Breton nepamatė jos paveikslų. Svarbiausias jos kūrinių turinio šaltinis – Meksikos liaudies menas bei prieškolumbinė kultūra.
Biografija
Menininkė gimė 1907 m. liepos 6 d., Meksike, Kojoakano miestelyje. Be Fridos, migranto vengro – vokiečio Guillermo Kahlo ir Amerikos indėnės – ispanės Matilde Calderon y Gonzales šeimoje buvo dar trys seserys, dvi vyriausiosios – iš pirmosios vyro santuokos. Trečioji gimė Frida. Tarp dukros ir motinos nebuvo ypatingo dvasinio ryšio, motina niekada pati nemaitino kūdikio – prieš besilaukdama Fridos, moteris buvo praradusi naujagimį sūnų, dėl to, išvarginta ir nusilpusi po nėštumų, atidavė dukrą maitinti indėnei žindyvei.
1925 m. rugsėjo 17 d. po autoavarijos Frida vos neliko paralyžiuota, visą gyvenimą ją persekiojo skausmas ir sveikatos sutrikimai (Frida negalėjo susilaukti vaikų), tačiau būtent liga paskatino jauną moterį rimtai atsidėti tapybai, kaip būdui pabėgti nuo nuobodulio ir skausmo.
1928 m. Frida Kahlo įstojo į Meksikos komunistų partiją ir palaikė meksikiečių ginkluotą klasinę kovą.
1929 m. rugpjūčio 29 d. Kojokane dvidešimt dvejų metų Frida ištekėjo už dvidešimčia metų vyresnio Diego Riveros, kuriam ši santuoka buvo antroji. Fridos motina nepalankiai žiūrėjo į dukters pasirinkimą, ir ne kartą jų porą vadino „dramblio ir karvelio“ sąjunga. Netrukus Frida pastojo, bet dėl dubens kaulo deformacijos negalėjo iki galo išnešioti kūdikio ir jo neteko.
Į 1953 m. balandžio tryliktosios savo parodą Frida atvyko greitosios automobiliu, o jos lova atkeliavo iš paskos važiavusiame sunkvežimyje. Į parodos salę Frida iškilmingai įnešta savo lovoje. Tų pačių metų rugpjūtį iki kelio buvo amputuota gangrenuoti pradėjusi dailininkės koja. Pavasarį prasidėjo plaučių uždegimas.
Pagijusi Frida toliau nesilaikė gydytojų nurodymų laikytis lovos režimo ir kartu su Diego dalyvavo gatvės demonstracijoje prieš JAV intervenciją Gvatemaloje. Tai buvo paskutinis viešas Fridos Kahlo pasirodymas – praėjus vienuolikai dienų po šios demonstracijos, keturiasdešimt septynerių metų menininkė liepos 13-osios naktį rasta mirusi savo namuose.
2019 m. Meksikos nacionalinė fonoteka pranešė apie garso įrašo atradimą, yra spėjama, kad balsas jame priklauso Fridai Kahlo. Tai būtų vienintelis žinomas jos balso įrašas. Prieš tai iš fotografės Giséle Freund prisiminimų buvo žinoma, kad Fridos Kahlo balsas buvo „melodiškas ir šiltas“.
Populiariojoje kultūroje
1982 metais Vokietijoje išleistas biografinis dokumentinis filmas. 2002 m. išleistas rež. Julie Taymor meninis filmas Frida su viena populiariausių Meksikos aktorių Salma Hayek. Jis buvo statytas pagal H. Herrera knygą „Frida: Fridos Kahlo biografija“.
Radesas
Radesas  – miestas šiaurės Tunise, Ben Aruso vilajete, 9 km į pietryčius nuo Tuniso miesto, faktinis jo priemiestis. Mieste įsikūrę dalis Tuniso uosto įrengimų.
Sportas
Mieste yra Radeso olimpinis stadionas, kuriame rungtyniauja Tuniso vyrų futbolo rinktinė.
NS Arktika
NS Arktika – pirmasis Tarybų Sąjungos Arktika klasės atominis ledlaužis. Pastatytas Sankt Peterburgo Baltijos laivų statykloje ir į vandenį nuleistas 1972 m.
thumb|left|1977 m. [[TSRS pašto blokas, skirtas ekspedicijai į Šiaurės ašigalį]] „Arktika“ 1977 m. rugpjūčio 17 d. tapo pirmuoju antvandeniniu laivu, pasiekusiu Šiaurės ašigalį.
Istorija
Kurį laiką Arktika buvo nenaudojamas, tačiau praėjusio amžiau 10-ame dešimtmetyje suremontuotas ir vėl naudotas.
2005 m. gegužę pasiekė rekordą, kuomet nepakviestas į uostą jūroje išbuvo visus metus, o tų pačių metų rugpjūčio 25 d. nuplaukė milijoninę jūrmylę.
2007 m. balandžio 9 d. ledlaužiui būnant Karos jūroje šalia Jenisiejaus žiočių, apie 120 km nuo Diksono uosto, įsiplieskė gaisras. Atkirsta ugnis spėjo nuniokoti tris laivo kajutes bei sunaikinti elektros paskirstymo prietaisų skydą; branduolinio reaktoriaus nepasiekė, o aukų išvengta. Po gaisro ledlaužis buvo išsiųstas remontui į Murmanską.
2008 m. spalio pradžioje sustabdyti reaktoriai ir jis daugiau nebenaudojamas.
Gianna Michaels
Džijana Maikls (g. 1983 m. birželio 6 d. Sietlas, JAV) – pornografinių filmų aktorė.
Biografija
left |thumb|160px Džijana gimė Sietle, Vašingtono valstija. 2001 m. baigusi mokyklą įsidarbino padavėja greito maisto užkandinėje „Dick‘s Drive-In.“ Po kurio laiko, susipažinusi su vaikinu iš Pietų Kalifornijos, persikėlė pas jį ir gavo darbą viešbučio registratūroje.
Kadangi pinigų nuolat trūko, ji nutarė išmėginti foto modelio darbą. Nevaržoma kompleksų, ji ėmė pozuoti apsinuoginusi įvairiems leidiniams ir sulaukė dėmesio iš pornografijos atstovų. Apie pačią pradžią ji pasakojo taip: „-Iš tiesų pornografijos industrija mane pati pakvietė. Mane keletą kartų kalbino skirtingi agentai, sutikti atsitiktinai, einant pakeliui į namus ar tiesiog gatvėje. Ir kartą aš pamaniau : „- Žinai ką? Imsiu ir pamėginsiu“. Nebuvo jokių sąlygų, galinčių mane suvaržyti. Jei būtų nepatikę, galėjau tiesiog išeiti po pirmojo filmavimo.“