cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gataučių arklių pašto stotis
Gataučių arklių pašto stotis – arklių pašto stotis, išlikusi Gataučiuose (Joniškio rajonas).
Plamenas Dimovas
Plamenas Dimovas (Пламен Диянов Димов; g. 1990 m. spalio 29 d.) – Bulgarijos futbolininkas, gynėjas. Žaidė Lietuvoje. Atstovavo „Riterių“ klubui.
Gataučių arklių pašto stotis
Istorija
1910 m. Gataučiuose prie pat kelio buvo įkurta arklių pašto stotis „Karaulka“, kuri tarnavo Rygos–Karaliaučiaus traktui.
Plamenas Dimovas
Karjera
2017–2018 m. sezone rungtyniavo PFK Botev Plovdiv, o 2018–2019 m. – PFK Černo More Varna.
Gataučių arklių pašto stotis
Istorija
1796 m. buvusioje LDK teritorijoje buvo įvesta Rusijos imperijos pašto sistema, leidusi siųsti laiškus, pinigus ir siuntinius, ir įsigaliojo šių siuntų apmokestinimo tvarka. 1797 m. balandžio 24 d. caro valdžios įsaku visoje Lietuvoje buvo patvirtinti pašto nuostatai beveik tokiais pat pagrindais, kaip jie veikė ATR laikais.
Plamenas Dimovas
Karjera
2019–2020 m. sezone persikėlė į Kazachstaną. Atstovavo FK Okžetpes Kôkšetau.
Gataučių arklių pašto stotis
Istorija
XIX a. pašto stotis privalėjo turėti kiemą su uždaromais vartais, erdvia, grįsta aikšte ir ūkiniais pastatais. Ji veikdavo visą parą. Pašto stotyje būdavo raštininkas, už mažą mokestį galintis parašyti laišką. Lankytojai čia galėdavo įsigyti popieriaus, vaško, įvairių spalvų smalkos.
Plamenas Dimovas
Karjera
2021 m. sezone atstovavo „Andižano“ klubui (Uzbekistanas).
Gataučių arklių pašto stotis
Istorija
Gataučių arklių pašto stoties pagrindinis namas bei kas dešimt metrų sodintų obelų sodas yra išlikę iki šių dienų. Namo viduje išlikusi koklinė vis dar veikianti krosnis, du kaminai, originalios rąstinės namo sienos bei kiti akcentai. Name eksponuojami įvairūs rakandai. Kluonas rekonstruotas į dabartinės sodybos stovyklavietės neįprastos architektūros administracinį pastatą. Sodyboje tiesiant komunikacijas buvo rasta nemažai pasagų, įvairių gelžgalių, seno bruko kelio likučių, metalo iš abiejų pasaulinių karų, taip pat puodynių liekanų. Apie šios stoties darbą informacijos rasta nedaug.
Plamenas Dimovas
FK Riteriai
Nuo 2022 m. kovo mėn. atstovavo „Riterių“ klubui.
Gataučių arklių pašto stotis
Istorija
Buvusios pašto stoties sodyboje (Rygos g., 12A) dabar įrengti nakvynės namai ir stovyklavietė. Taip pat, nuo 2019 m. sodyba tapo piligriminio kelio Žagarė–Seinai (500 km) antrąja nakvynės vieta. Sodyboje kasmet rengiamas meno ir muzikos festivalis „Saulėtosios Naktys“.
Manu (upė)
Manu  – upė pietryčių Peru (Madre de Dioso departamentas); kairysis Madre de Dioso intakas (Amazonės baseinas). Prasideda Anduose, departamento vakaruose, 4800 m aukštyje. Aukštupyje teka šiaurėn, toliau – į pietryčius. Visas baseinas patenka į Manu nacionalinį parką (pasaulio paveldo objektas). Įteka į Madre de Diosą ties Boka Manu gyvenviete.
Veiviržėnų Lurdas
Veiviržėnų Lurdas – lurdo grota su Švč. Mergelės Marijos skulptūra, esanti Veiviržėnų miestelyje (Klaipėdos raj.), Laisvės gatvėje, senųjų šv. Jurgio kapinių sklypo pietų pašlaitėje, Veiviržo slėnio pusėje. Nuo Lurdo matyti buvusių kapinių viduryje stovintis akmeninis paminklas tremtiniams ir politiniams kaliniams. Teritorija priklauso Veiviržėnų Šv. apaštalo evangelisto Mato parapijai.
Manu (upė)
Didžiausi intakai: Providensija, Pirikina.
Veiviržėnų Lurdas
Lurdas 1992 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 35054), yra Veiviržėnų memorialinių objektų komplekso dalis. Sumūrytų akmenų nišoje pastatyta žmogaus ūgio lieta Švč. Mergelės Marijos skulptūra (h – 1,80 m).
Manu (upė)
Vandeningiausia nuo gruodžio iki kovo. Upėje rasta ~80 žuvų rūšių. Manu pakrantės retai apgyvendintos. Baseine gyvena indėnai mačigengai bei izoliuotos tautelės.
Veiviržėnų Lurdas
Istorija
Lurdo grotos įrengimo iniciatorė buvo veiviržėniškė Rudagalvytė. Ji užsakė skulptūrą pas Švėkšnoje gyvenusį skulptorių Vincentą Jakševičių. Pasak legendos, Rudagalvytė buvo nepagydomai pasiligojusi, jai negalėjo padėti daktarai. Kartą ji susapnavo, kad reikia pastatyti Lurdo koplyčią. Taip ji ir padarė. Kai klebonas koplyčią pašventino, ji vargais negalais atėjusi pabučiuoti Švč. Marijos kojų. Netrukus ir išgijusi.
Plamenas Dimovas
FK Riteriai
2022 m. rugpjūčio 26 d. pranešta, kad nutraukta sutartis su „Riterių“ klubu.
Veiviržėnų Lurdas
Istorija
Žmonės prie lurdo meldžiasi iki šių dienų. Veiviržėnų parapija, be kitų, Didįjį penktadienį miestelio gatvėmis rengia Kryžiaus kelio procesiją, kuri prasideda nuo lurdo, toliau žygiuojama į bažnyčią, kur vyksta Kristaus kryžiaus pagerbimo pamaldos.
2016 m. Rusijos gynybos ministerijos lėktuvo avarija
'''2016 m. Rusijos gynybos ministerijos lėktuvo avarija''' įvyko 2016 m. gruodžio 25 d., kuomet lėktuvas Tupolev Tu-154 skrido iš Sočio į Sirijos Latakijos miestą. Avarijos metu žuvo visi 93 juo skridę žmonės. Tarp jų buvo 64 Aleksandrovo ansamblio nariai, kartu ir vadovas Valerijus Chalivovas, bei 9 rusų žiniasklaidos atstovai.
Lėktuvo avarija įvyko netrukus po jo pakilimo iš Sočio, 1,5 km nuo pakrantės. Nuolaužos buvo rastos 50-70 m gylyje.
Pelenė (reikšmės)
Pelenė gali reikšti:
Paegluonis
Paegluoniu vadinami kaimai:
HIP 14810 c
HIP 14810 c – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HIP 14810, esančią Avino žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 165,6 šviesmečio (50,8 parseko).
HIP 14810 c yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 1,28 Jupiterio masės (406,9606 karto masyvesnė už Žemę), o spindulys – apytikriai 1,22 Jupiterio spindulio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 147,73 paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,545 (± 0,031) av, o ekscentricitetas – 0,164 (± 0,012). HIP 14810 c pusiausvyros temperatūra – 327 K.
Apie HIP 14810 c atradimą pranešta 2006 m. Planeta atrasta Havajuose esančioje W. M. Keck observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. Be HIP 14810 c, šioje sistemoje atrastos dar dvi planetos – HIP 14810 b ir HIP 14810 d (taip pat dujinės milžinės).
Paišiotai
Paišiotai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Grumblių.
Padvarninkai (Vilnius)
Padvarninkai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km nuo Savičiūnų.
Pelenai (reikšmės)
Pelenai gali reikšti:
Juodšilių Palaimintojo Mykolo Sopočkos bažnyčia
Juodšilių Palaimintojo Mykolo Sopočkos bažnyčia – katalikų bažnyčia Vilniaus rajone, Juodšiliuose. Priklauso Rudaminos Švč. Mergelės Marijos, Gerosios Patarėjos parapijai. Mišios vyksta lietuvių ir lenkų kalbomis.
2016 m. vasario 15 d. bažnyčią pašventino Vilniaus arkivyskupas Gintaras Grušas. Jai suteiktas Palaimintojo Mykolo Sopočkos titulas.
Istorija
Juodšilių bažnyčios konsekracijai pasirinktą dieną prieš 41 metus mirė Dievo gailestingumo apaštalas palaimintasis kunigas M. Sopočka. Jis buvo Vilniaus arkivyskupijos kunigas, tuometinio Stepono Batoro universiteto profesorius, kariuomenės kapelionas, šventosios Marijos Faustinos Kovalskos nuodėmklausys. Kunigas, prisidengęs staliaus Vaclovo vardu, slapstėsi nuo vokiečių okupacinės valdžios Juodšilių miestelyje 1942–1944 m.
Juodšilių bažnyčia pradėta statyti 1936 m. seserų uršuliečių rūpesčiu, tačiau dėl karo ir okupacijų nebuvo užbaigta ir virto vaikų namais, vėliau ligonine ir poliklinika. Po 1991 m. kilusio gaisro pastatas buvo smarkiai apgadintas. Juodšilių ir aplinkinių gyvenviečių tikintieji nusprendė grąžinti pastatui pirmykštę paskirtį, surinko lėšų ir 2003 m. pradėjo statybos darbus.
Lietuvos restauratorių sąjunga
Lietuvos Respublikos restauratorių sąjunga – visuomeninė, profesinė, mokslinė-kūrybinė organizacija, vienijanti atestuotus įvairių specialybių kilnojamojo ir nekilnojamojo kultūros paveldo restauratorius ir tvarkomųjų paveldosaugos darbų specialistus.
Būstinė įsikūrusi Vilniuje, Klaipėdos g. 5a.
Istorija
Lietuvos Respublikos restauratorių sąjunga įkurta 1990 m. spalio 8-9 d. vykusiame steigiamajame restauratorių suvažiavime Palangoje. Iniciatorė – Prano Gudyno restauravimo centro restauratorė grafikė Gražina Drėmaitė ir Paminklų restauravimo instituto darbuotojai. Suvažiavimo metu buvo priimti sąjungos įstatai (įregistruoti 1990-12-13 LR teisingumo ministerijoje, Įsakymo nr. 89-VO; 1996-06-19 įregistruota nauja įstatų redakcija) ir Restauratoriaus etikos kodeksas.
Veikla
Lietuvos Respublikos restauratorių sąjunga įtvirtina ir plėtoja profesionalų, moksliškai pagrįstą kilnojamųjų ir nekilnojamųjų kultūros vertybių išsaugojimą ir atkūrimą, formuoja restauracinės veiklos perspektyvines mokslines ir technologines kryptis. Rengia projektus („Kultūrinis projektas krašto apsaugos jaunimui“, 1997–1998 m.), seminarus („Bažnytinio meno išsaugojimo problemos“ 1998, „Socialiniai aspektai paminklosaugoje“ 2000–2002), mokslines konferencijas („Kultūros paveldo autentiškumas: Samprata ir išsaugojimo būdai“ 1997, „Restauratorių sąjungai – 15“, 2006 m.), konkursus, dalyvauja tarptautiniuose projektuose („Caravan“ 1997 m.). Sąjungoje sudarytos ekspertų tarybos, dalyvaujančios svarbių kultūros paminklų išsaugojimo klausimų svarstyme ir teikiančios rekomendacijas; atskira ekspertų komisija buvo sudaryta dalyvauti Vilniaus Valdovų rūmų atstatymo programoje.
Suvažiavimai šaukiami kas 3 metai, juose tvirtinama valdyba, renkamas pirmininkas.
2020 m. pasaulio plento čempionatas
2020 m. pasaulio plento čempionatas – 93-iasis geriausių pasaulio dviračių plento lenktynių sporto čempionatas, kuris vyko rugsėjo 24 d. – rugsėjo 27 d. Italijos mieste Imola.
COVID-19
Čempionato rengimas buvo patikėtas Šveicarijai, bet dėl COVID-19 pandemijos čempionatas buvo atidėtas ir perkeltas į Italiją. Dėl pandemijos taip pat sumažinta čempionato programa ir vykdytos tik 4 iš 11 planuotų rungčių.
Las Piedrasas (upė)
Las Piedrasas ( 'akmenų upė') arba Takvatimanu (Tacuatimanu)  – upė pietryčių Peru (Madre de Dioso departamentas); kairysis Madre de Dioso intakas (Amazonės baseinas). Prasideda retai gyvenamose vietose prie Ukajalio departamento ribos, Aukštutinio Puruso nacionaliniame parke. Smarkiai vinguriuodama teka į pietryčius. Įteka į Madre de Diosą šiauriau Puerto Maldonado.
Didžiausias intakas: Pariamanu (dešinysis).
Paištakiai
Paištakiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Vadoklių.
Kotoras
Kotoras  – Juodkalnijos pakrantės miestas (5341 gyv.), Kotoro opštinos centras, esantis prie Kotoro įlankos.
Kotoras yra senas Viduržemio jūros uostas. Senąjį miestą supa Venecijos respublikos pastatyta gynybinė siena. Venecijos architektūrinė įtaka labai ryški. Kotoro įlanka yra apsemtas upės kanjonas. Kotoro įlanka ir greta stūksantys klintiniai Orjeno ir Lovčeno kalnai sudaro vaizdingus kraštovaizdžius. Turistus traukia tiek kraštovaizdžiai, tiek Kotoro senamiestis.
Kotoras yra pasaulio paveldo sąraše kaip Kotoro gamtinis ir kultūrinis istorinis regionas.
Istorija
thumb|left|Įėjimas į Kotoro senamiestį su šūkiu „Priklausančio kitiems mes nenorime, o savo niekada neatiduosime“. Istoriniuose šaltiniuose Kotoras pirmą kartą minimas 168 m. pr. m. e. Jis buvo įkurtas Romos laikais (tada jį vadino ) ir buvo Romos provincijos Dalmatijos dalis.
Kotoras buvo įtvirtintas nuo ankstyvųjų viduramžių, kai imperatorius Justinianas virš Akruviumo 535 m., po gotų išvarymo, pastatė tvirtovę. Gali būti, kad antras miestas išaugo aukštumose prie Akruviumo, nes X a. Konstantinas VII Purpurinis minėjo Žemutinį Kotorą.
840 m. miestą nusiaubė saracėnai. Iki XI a. Kotore buvo kalbama dalmatų kalba.
1002 m. miestas nukentėjo nuo Pirmosios Bulgarijos imperijos, o kitais metais Bulgarijos caras Samuilas perleido miestą serbų valstybei Dukliai. Tačiau vietiniai gyventojai, pasinaudodami sąjunga su Ragūzos respublika, priešinosi šiai sutarčiai ir tik 1184 m. nusileido. Bet jie išlaikė savo respublikines institucijas ir teisę sudaryti sutartis bei pradėti karą.
Kotoras buvo vyskupijos centras, o XIII a. mieste buvo įkurti dominikonų ir pranciškonų vienuolynai, turėję padėti kovoti su bogomilizmo plitimu.
XIV a. miestas, jau vadintas Kotoru, savo prekyba jau konkuravo su netolima Ragūzos respublika ir Venecijos respublika. Kotoras nuo 1420 m. iki 1797 m. buvo Venecijos provincijos Venecijos Albanijos dalis. Tiesa, 1538–1571 ir 1657–1699 m. miestą valdė osmanai. Keturi Venecijos viešpatavimo amžiai suteikė Kotorui tipišką venecišką architektūrą.
1572 m. Kotorą nusiaubė maro epidemija, 1563 ir 1667 m. – žemės drebėjimai.
1797 m. pasirašius Kampo Formijo sutartį Kotoras atiteko Habsburgams. 1805 m. Kotoras Presburgo sutartimi buvo priskirtas satelitinei Prancūzijos imperijos valstybei – Italijos karalystei. Atsitraukus rusams, 1810 m. Kotoras buvo prijungtas prie Prancūzijos Ilyrijos provincijos.
1814 m. sausio 5 d. prancūzų įgula pasidavė juodkalniečių pajėgoms ir britų kapitonui V. Hostui. Viljamas Hostas su laivu HMS „Bacchante“ (38 patrankos) kartu su juodkalniečių pajėgomis atakavo Kotoro kalnų tvirtovę. Jie skridiniais ir svirtimis laivo patrankas užkėlė į kalną aukščiau tvirtovės, kad galėtų efektyviai apšaudyti. Prancūzams beliko pasiduoti.
Vienos kongresas Kotorą grąžino Austrijos imperijai. thumb|left|200px|Kotoro gatvė Pirmojo pasaulinio karo metais Kotoras buvo viena iš trijų pagrindinių Austrijos-Vengrijos karinio laivyno bazių ir Austrijos Penktojo laivyno, sudaryto iš ikidrednoutonių linijinių laivų ir lengvųjų kreiserių, uostas.
Kotoro apylinkėse vyko smarkios kautynės tarp vietinių juodkalniečių ir Austrijos-Vengrijos pajėgų. Po 1918 m. miestas (iki tol vadintas Càttaro) tapo Jugoslavijos dalimi ir oficialiai tapo Kotoru.
1941 m. Italija Kotoro rajoną aneksavo ir prijungė prie Italijai pavaldžios Dalmatijos gubernatorijos. Po 1945 m. Kotoras vėl tapo Jugoslavijos dalimi.
1979 m. balandžio 15 d. Juodkalnijos pakrantėje įvyko stiprus žemės drebėjimas. Žuvo apie 100 žmonių. Buvo sugriauta pusė Kotoro Senamiesčio, o Šv. Trifono katedra buvo pažeista.
Iki XX a. pradžios palei Kotoro įlanką gyventojų dauguma buvo katalikai. Kotoras iki šiol yra katalikų Kotoro vyskupijos centras.
Gyventojai
Kotoras 2003 m. turėjo tik 5341 gyventoją, tačiau Kotoras yra praktiškai susiliejęs su Dobrota, o bendras jų gyventojų skaičius yra 13510 gyventojų.
Kotoro gyventojų etninė sudėtis 2003 m.:
Lietuvos ir Liuksemburgo santykiai
Lietuvos–Liuksemburgo santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Liuksemburgo. Tarpukariu santykiai tarp dviejų valstybių buvo užmegzti po 1924 metų. Liuksemburgas Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugpjūčio 27 d.
Diplomatiniai santykiai atkurti 1992 m. liepos 2 d. Abi šalys yra ES, NATO, eurozonos, EBPO narės. Abi šalys 2022–2024 m. laikotarpiui buvo išrinktos į Jungtinių Tautų Žmogaus teisių tarybą.
Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Briuselyje, o Liuksemburgui atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Varšuvoje. Vilniuje ir Kaune veikia Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės garbės konsulatas, Liuksemburge – Lietuvos garbės konsulatas.
Pirmieji kontaktai
Apie 1910 m. Liuksemburge, daugiausia Eše prie Alzeto, dirbusių anglių kasyklose, metalo apdirbimo pramonėje. Lietuvių kultūrinis gyvenimas vyko vadinamojoje Café des Lithuaniens. 1910–1930 m. Eše prie Alzeto veikė Lietuvių švietimo draugija ir Amerikos lietuvių darbininkų literatūros draugijos kuopa.
Santykiai 1918–1940 m.
Manoma, kad Lietuva ir Liuksemburgas diplomatinius santykius užmezgė po 1924 m. 1934 m. buvo įkurtas Draugijos užsienio lietuviams remti skyrius, kurio vienas tikslų buvo mokyti lietuvių vaikus lietuviškai. Per pasaulinę ekonominę krizę 1929–1933 m. lietuvių skaičius Liuksemburge ėmė mažėti, o po Antrojo pasaulinio karo visai išnyko.
Santykiai Lietuvos okupacijos metais
Tiek Lietuva, tiek Liuksemburgas 1940 m. buvo okupuota didesnių valstybių. 1940 m. gegužės Liuksemburgą užėmė Trečiasis Reichas, birželį Lietuvą užėmė SSRS. Tačiau skirtingai nei Lietuva, Liuksemburgas po 1945 m. atgavo nepriklausomybę. Liuksemburgas nepripažino Lietuvos aneksijos de jure, tačiau laikėsi pragmatinio požiūrio de facto pripažindama Baltijos valstybių inkorporaciją.
1979 m. oficialiuose Vokietijos Federacinės Respublikos Bundestago dokumentuose yra nuorodų, jog Liuksemburgas buvo tarp nepripažinusių Baltijos valstybių aneksijos valstybių.
Santykiai po 1991 m.
Dar 1992 m. gegužės 20 d. įvyko Liuksemburgo premjero Žako Santero vizitas Lietuvoje. 2017 m. spalio 26-27 d. karališkojo vizito Lietuvos prezidentės kvietimu atvyko Liuksemburgo Didysis Hercogas Henris, lydimas vicepremjero, ūkio, gynybos ir vidaus saugumo ministro Etieno Šneiderio ir Užsienio, Europos reikalų ir migracijos ministro Žanas Aselborno bei 40 verslo atstovų delegacijų.
Tarp šalių 2004 m. pasirašyta dvišalė sutartis dėl pajamų bei kapitalo dvigubo apmokestinimo išvengimo ir mokesčių slėpimo prevencijos. Liuksemburgo kariai atliko tarnybą priešakinio NATO pajėgų batalione Lietuvoje, Liuksemburgo rotacinėms pajėgoms 2014–2017 m. reguliariai dalyvaujant karinėse pratybose Lietuvoje.
Lietuvai 2004 m. įstojus į Europos Sąjungą, keli šimtai lietuvių pradėjo dirbti čia įsikūrusiose Europos įstaigose. 2007 m. lapkritį įkurta Liuksemburgo lietuvių bendruomenė. Nuo 2016 m. veikia Liuksemburgo lietuvių šeštadieninė mokykla „Avilys“. 2019 m. kovą įsteigtas Liuksemburgo lietuvių kultūros klubas.
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Nuo 2006 m. Belgijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų lietuviai rengia sporto žaidynes BeNeLux (2016 m. jose dalyvavo 650 asmenų).
2022 m. tiek Kaunas, tiek Ešas prie Alzeto buvo paskelbti Europos kultūros sostinėmis.
Lietuvos ir Liuksemburgo vyrų futbolo rinktinės iki 2021 m. gruodžio yra tarpusavyje sužaidusios ketverias rungtynes.
Ekonominiai santykiai
Prekybos balanse vyrauja importas iš Liuksemburgo į Lietuvą.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Liuksemburgas yra šeštas (investicijos siekia 1,18 mlrd. eurų). Savo ruožtu Lietuvos tiesioginių investicijų dydis Liuksemburge 2020 m. buvo 26,22 mln. eurų (14-a vieta pagal apimtį).
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas nėra baigtinis
Paeisetė I
Paeisetė I – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 19 km nuo Suginčių.
Meschetijos kalnagūbris
thumb|right|Meschetijos kalnagūbris Meschetijos kalnagūbris  – kalnagūbris Meschetijoje, pietvakarių Gruzijoje. Priklauso Mažojo Kaukazo kalnynui. Kalnagūbrio ilgis – 150 km. Aukščiausias taškas – Mepisckaras (2850 m).
Kalnagūbrio šlaituose žemiau 1200 m virš jūros lygio daugiausiai auga lapuočiai: ąžuolai, kaštainiai, klevai, skroblai, bukai, o 1200–1800 m aukštyje virš jūros lygio auga spygliuočiai: eglės, kėniai, pušys. Kalnų tundrai būdinga augalija pasireiškia daugiau iškilusiose vietose.
Didi Abulis
Didi Abulis  – kalnas Gruzijoje; vienas aukščiausių Mažojo Kaukazo taškų (3301 m.). Užgesęs vulkanas stūkso Samsaro kalnagūbryje. Dėl aukščio ir laiko prarado savo formą. Šlaituose yra nedidelių ežerų, auga medžiai. Daug ploto padengta Kalnų tundros.
Nyderlandų futbolo varžybos 2013–2014 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 2013–2014 m.
Rezultatai
Legenda:
Finalo rungtynės
--
Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmų asociacija
Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmų asociacija, iki 1996 m. Lietuvos prekybos ir pramonės rūmų asociacija (LPPARA) – regioninius prekybos, pramonės ir amatų rūmus Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose ir Panevėžyje vienijanti ir jų interesams atstovaujanti organizacija, rūmų steigimą, veiklą, prekybos, pramonės, amatų ir kitų verslų plėtrą atitinkamuose Lietuvos regionuose skatinanti asociacija. Lietuvos Respublikos prekybos, pramonės ir amatų rūmai kaip atskiros organizacijos yra savanoriški juridinių bei fizinių asmenų, užsiimančių LR įstatymų reglamentuojama ekonomine veikla, susivienijimai, ne pelno organizacijos, įgyvendinančios verslo savivaldos principus. LR PPAR yra ne pelno organizacija. Asociacija įkurta 1992 m.
Būstinė Vilniuje, J. Tumo-Vaižganto g. 9/1-63a.
Istorija
1924 m. pagal Lietuvos Prezidento Antano Smetonos dekretą įkurti Lietuvos prekybos ir pramonės rūmai, priimtas Lietuvos prekybos ir pramonės rūmų įstatymas. 1925 m. Kaune atidaryti Lietuvos prekybos ir pramonės rūmai. 1936 m. rūmai pervadinti Prekybos, pramonės ir amatų rūmais. 1939 m. iškilmingai atidarytas Rūmų pastatas Kaune. 1939 m. įsteigtas Darbo žvaigždės ordinas ir Darbo žvaigždės ordino medalis, kuriuo Prekybos, pramonės ir amatų rūmai apdovanodavo pasižymėjusius prekybininkus, pramonininkus ir amatininkus.
Pagal 1991 m. spalio 25 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės priimtą nutarimą prasidėjo Lietuvos prekybos ir pramonės rūmų formavimasis pagal Europos valstybėse veikiančių rūmų modelius. Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose ir Panevėžyje verslininkų iniciatyva ir vadovaujantis Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimo reikalavimais buvo steigiami Regioniniai prekybos ir pramonės rūmai. Lietuvos prekybos ir pramonės rūmų asociacija įkurta 1992 m., Ekonomikos ministerijoje įregistruota rugsėjo 23 d., jos prezidentu išrinktas Mindaugas Černiauskas. Asociacijos veiklą reglamentuoja Prekybos, pramonės ir amatų rūmų įstatymas, priimtas 1995 m. lapkričio 16 d.
Veikla
Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmų asociacija koordinuoja Vilniaus, Kauno, Klaipėdos, Šiaulių ir Panevėžio regioninių rūmų veiklą formuojant bendrą plėtros ir tarptinio ekonominio bendradarbiavimo strategiją, atstovauja rūmams bendradarbiaujant su valstybinės valdžios ir valdymo institucijomis, užsienio šalių ūkio subjektais ir valstybės institucijomis. Rengia ir teikia pasiūlymus Lietuvos Respublikos vyriausybei ir kitoms valstybės institucijoms ūkio plėtros klausimais, Lietuvos Respublikos teisės aktų nustatyta tvarka išduoda dokumentus, skirtus laikinai įvežti prekes, prekių kilmės sertifikatus, numeruoja ir koduoja prekes, steigia ir tvarko verslo (prekybos) registrą, teikia informaciją apie užsienio bendrovių verslo pasiūlymus, Lietuvoje ir užsienyje vykstančias parodas, muges, konferencijas, muitų tarifus, rūmų narių prašymu ieško užsienio partnerių, platina informaciją ambasadoms ir analogiškiems užsienio rūmams apie asociacijos narius ir jų veiklą, organizuoja verslininkų susitikimus, seminarus, mokymo kursus, konferencijas, gaminių pristatymus, teikia pagalbą organizuojant profesinį mokymą, tvirtina force majeure aplinkybes liudijančias bendrovių pažymas ir tarptautinės veiklos dokumentų autentiškumą.
Asociacijai vadovauja rūmų prezidiumas, kurį sudaro regioninių rūmų prezidentai, iš jų renkamas Asociacijos prezidentas. Nuolat dirba asociacijos administracija, kuriai vadovauja Generalinis direktorius.
Kupiškio geležinkelio stotis
Kupiškio geležinkelio stotis – geležinkelio stotis šiaurės Lietuvoje, Kupiškyje. Dabartinis stoties pastatas (Stoties g. 36) pastatytas 1931 m.
Istorija
Kupiškio geležinkelio stotis pradėjo veikti 1873 m. lapkritį atidarius Radviliškio–Kalkuonės geležinkelio liniją. Slavinčiškio geležinkelio stotelė (Slavinčiškio kaime, 2 km nuo Kupiškio), buvo pastatyta nutiesus Radviliškio–Kalkūnų geležinkelio ruožą, kurį tiesė Liepojos geležinkelių bendrovė. Stotelė pradėjo veikti 1873 m. lapkričio 4 d. Stotelė turėjo vandentiekį, tiekiantį garvežiams vandenį, kurį siurbė iš tvenkinio, nemažą keleivių namą, kuriame buvo įrengti butai viršininkui, kitiems eismo darbuotojams. Čia stovėjo IV kelio ir pastatų ruožo nuovados namai kelio meistrui, kelio darbininkų artelės prievaizdui (seniūnui), didelis darbininkų namas kelininkams (4 butai). Stotis buvo sujungta 2 telegrafo laidais, buvo 2 telegrafo aparatai. Vanduo buvo siurbiamas iš tvenkinio. Prie jo stovinčiame pastate buvo paprastas garo variklis. Senieji Kupiškio (Slavinčiškio) geležinkelio stotelės pastatai neišlikę – baigiantis I pasauliniam karui, 1918 m. gruodžio 27 d. juos sudegino vokiečiai.
1931 m. pastatyti nauji Kupiškio geležinkelio stoties rūmai, išlikę iki šių dienų. XX a. pabaigoje ant stoties pastato atidengta atminimo lenta su įrašu, kad 1941–1952 m. iš šios stoties Kupiškio krašto gyventojai buvo tremiami į Sibirą ir kitas atšiaurias TSRS vietoves.
Lietuvos santarvės draugija
Lietuvos santarvės draugija  – labdaros visuomeninė organizacija, veikusi 1816–1914 m. (ar 1917 m.) Mažojoje Lietuvoje ir Mozūrijoje. Centras – Gumbinėje.
Istorija
Lietuvos santarvės draugiją įkūrė mokytojai, dvasininkai, tarnautojai. Draugijai vadovavo valdyba. 1817 m. turėjo 403, 1823 m. – 336, 1833 m. – 197 narius. ADraugija turėjo atstovybes įvairių miestuose. Teikė materialinę paramą gimnazistams ir Karaliaučiaus universiteto studentams, kilusiems iš Mažosios Lietuvos ir Mozūrijos – paskyrė – 20 stipendijų, t. p. dovanojo knygų, drabužių, rašymo priemonių. Kasmetines veiklos ataskaitas skelbė Gumbinės apygardos informacinio laikraštyje „Amtsblatt der Koniglichen Regierung zu Gumbinnen“. XIX a. pab. draugijos narių labai sumažėjo, veikla sumenko.
Paįvodys
Paįvodys – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Kamajų.
Paeisetė II
Paeisetė II – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 19 km nuo Suginčių.
Pietų Korėjos futbolo varžybos 2014 m.
Pietų Korėjos futbolo varžybos 2014 m.
Pietų Korėjos futbolo taurė
--
Finalo rungtynės
--
-
Rūta Skudienė
(g. 1953 m. liepos 10 d. Kaune) – Lietuvos muzikologė.
Biografija
Baigė J. Naujalio meno mokyklą, fortepijono klasę.
1978 m. baigė LSSR konservatoriją (pedagogas – Adeodatas Tauragis, diplominio tema – „Užsienio klasika lietuviškose plokštelėse“).
1978–2000 m. Vilniaus plokštelių studijos redaktorė. 1996 m. įsteigė įrašų kompaniją „Semplice“.
Vincas Vileišis
Vincas Vileišis (1908 m. vasario 15 d. Mediniuose – 1942 m. liepos 25 d. Sverdlovske) – Lietuvos publicistas, ekonomistas ir istorikas.
Biografija
Mokėsi Skrebotiškio pradžios ir Pasvalio vidurinėje mokyklose. 1928 m. baigė Linkuvos gimnaziją. Tais pačiais pradėjo studijas Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto filosofijos skyriuje. 1929 m. perėjo į Teisės fakulteto ekonomikos skyrių, kur pasirinko statistikos specialybę. 1928–1938 m. dirbo Kauno apygardos teismo raštininku, Centrinio statistikos biuro tarnautoju. 1938 m. suteiktas diplomuoto ekonomisto vardas. 1938–1939 m. dirbo Visuomeninio darbo valdyboje generaliniu sekretoriumi. 1939–1940 m. Finansų ministerijos vyresnysis referentas. 1940 m. liepos 23 d. atleistas iš pareigų; susirado darbą leidykloje. 1941 m. birželio 14 d. Kaune kartu su šeima suimtas ir ištremtas. Ypatingojo pasitarimo prie TSRS NKVD sprendimu sušaudytas.
Bendradarbiavo žurnaluose „Akademikas“, „Vairas“, „Tautos ūkis“, „Jaunoji Lietuva“, „Jaunoji karta“.
Niujorko LaGvardijos tarptautinis oro uostas
LaGuardia oro uostas – tarptautinis oro uostas, esantis Kvinse, Niujorke. Oro uostas yra pagrindinė American Airlines ir Delta Air Lines būstinė. Oro uostas pavadintas 99-ojo Niujorko mero Fiorello LaGuardia, prie kurio šis uostas ir buvo pastatytas, garbei. Oro uoste yra keturi terminalai ir du kilimo ir tūpimo takai, pažymėti 04/22 ir 13/31 ir padengti asfaltu bei betonu. Oro uostas buvo trečias pagal keleivių skaičių Niujorke ir 20-as Jungtinėse Amerikos Valstijose, 2018 m. oro uostu naudojosi apie 30 mln. keleivių.
2009 m. sausio 15 d. iš šio oro uosto pakilo US Airways lėktuvas Airbus A320. Beskrendant, lėktuvas susidūrė su būriu kanadinių berniklių ir pilotams teko jį nutupdyti ant Hadsono upės. 2016 m. pagal tai buvo sukurtas filmas Sully (džn. Stebuklas virš Hudzono) su aktoriumi Tom Hanks.
Ansaldo SVA
Ansaldo SVA (Savoia-Verduzio-Ansaldo) buvo Italijos karalystės aviacijos įmonės „Aeronautica Ansaldo Societa Anonima di Torino“ Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje ir trumpai po jo gaminta dvisparnių žvalgybos orlaivių šeima, vienas kurios modelių trečiajame dešimtmetyje ir ketvirtojo pradžioje buvo naudojamas ir Lietuvos karo aviacijoje.
Sukūrimas ir gamyba
miniatiūra|Ansaldo SVA.5 SVA buvo pradėtas projektuoti 1916 m. kaip naikintuvas. Kaip pažymi aviacijos istorikas Gianni Cattaneo, iki 1916 m. Italijos aviacijos įmonės dažniausiai kurdavo orlaivius, nepasižymėjusius nei originaliais sprendimais, nei išsiskiriančiais techniniais parametrais. Viena iš negausių išimčių iš šios taisyklės laikytinas sunkusis bombonešis Caproni Ca.4. Kita išimtimi laikytina SVA orlaivių šeima.
SVA prasidėjo nuo dvejų Italijos Karo aviacijos Technikos direkcijos karininkų Rodolfo Verduzio ir Umberto Savoja, 1916 m. pasiūliusių didelius atstumus galinčio nuskristi greito biplano naikintuvo projektą. Italijos kariuomenė nuo pat pradžių orlaivio kūrimui skyrė didelį dėmesį – rudenį projektą patvirtino pats karo ministras, Karo aviacija Technikos direkcija teikė pagalbą projektavimo metu ir vėliau perėmė jo gamybos kontrolę. Toks įsikišimas buvo naudingas visoms suinteresuotoms pusėms, nes karo aviacijos žinyba užtikrino pakankamą gamybos ir tolimesnio tobulinimo finansavimą ir spartesnį biurokratinių klausimų sprendimą. Orlaivio gamyba buvo pasiūlyta inžinerijos koncernui Gio. Ansaldo & C., kuris specialiai jo gamybai įsteigė atskirą įmonę „Societa Anonima Aeronautica Ansaldo“. Gamybai vadovauti buvo paskirtas aeronautikos inžinierius Celestino Rosatelli. Galutinis produktas gavo jo autorių ir gamintojo pavardes atspindintį indeksą „SVA“.miniatiūra|Vienas iš SVA kūrėjų – vėliau generolu tapęs Umberto Savoja
Italijos istorikų teigimu, šio orlaivio statyba pirmą kartą Italijos istorijoje rėmėsi ne empiriniais stebėjimais, o techniniais skaičiavimais ir struktūrinio atsparumo bandymais.
SVA gamyba prasidėjo 1916 m. lapkritį, Genujos priemiestyje Borcolyje naujai atidarytoje aviacijos gamykloje, vadintoje Catiere 1. Vėliau gamyba buvo išplėsta ir į kitas įmones. Pirmasis SVA pakilo į orą 1917 m. kovo 3 d. Grosete. Lakūnas-bandytojas seržantas M. Stoppani labai gerai įvertino orlaivį, jo valdymo charakteristikas skrendant dideliu greičiu. Bandymų metu buvo nustatyta, kad SVA greitis bent 50 km/h buvo didesnis nei bet kurio kito tuo metu Italijos fronte naudoto orlaivio. Po karo iki 1928 m. SVA gamintas mažomis serijomis. Nors SVA šeimą sudarė daugiau nei dešimt modifikacijų, pagrindinis jų skirtumas buvo montuojama įranga. Buvo naudojamas tas pats fiuzeliažas, vienu atveju jame buvo įrengiami papildomi kuro bakai, kitu – paliekama vieta fotokamerai. Pirmąjį serijinį modelį SVA.4, kurtą kaip naikintuvą, dėl prasto manevringumo ir didelio svorio pilotai įvertino neigiamai. Tokie atsiliepimai ir bandymų programos rezultatai paskatino sprendimą pakeisti jo paskirtį iš grynai naikintuvo į žvalgybinio lėktuvo, tolimojo naikintuvo ir tolimojo bombonešio. Cattaneo teigimu, tokį sprendimą galėjo lemti manevringumo trūkumas lyginant su kitais Antantės orlaiviais, tokiais kaip SPAD S.XIII arba Hanriot HD.1 bei tai, kad naikintuvų pilotai ne itin vertino pagrindinius SVA privalumus – skrydžio nuotolį ir greitį. miniatiūra|Ansaldo SVA.5 Nr. 11721. Gerai matomas fiuzeliažo skerspjūvio perėjimas iš keturkampio į trikampį.Masinė SVA gamyba prasidėjo 1917 m. pabaigoje; pirmąjį užsakymą sudarė iki metų pabaigos pagaminti 65 orlaiviai, gavę indeksą SVA.2. 1918 m. buvo pagaminti dar 1183 vnt., iš jų – 50 vnt. hidropanų I SVA.2 Siekiant paspartinti orlaivių gamybą SVA licencijos buvo suteiktos keliems kitiems gamintojams. Pastarieji kiek modifikavo pradinius variantus, dažniausiai sumažindami ar padidindami sparnus. Dėl šių užsakymų SVA tapo antru plačiausiai gamintu itališku Pirmojo pasaulinio karo orlaiviu. Gamykloje Cantierre 3 buvo eksperimentuojama su įvairiais jėgos agregatų variantais. Geriausius kilimo rezultatus parodė modelis su Isotta-Fraschini V.6 varikliu, su kuriuo lėktuvas į 3000 m. aukštį pakildavo per 7 minutes. Šis rodiklis buvo geresnis nei plačiai naudoto angliško Royal Aircraft Factory S.E.5 ar vokiško Fokker D.VII. Atsižvelgiant į Tailedo vietovėje prie Milano atliktų bandymų rezultatus, 1918 m. vasarą buvo priimtas sprendimas tolimesnėje gamyboje naudoti Isotta variklį.
Atsižvelgiant į pirmųjų eksploatacijos mėnesių patirtį buvo sukurti su dviviečiai modeliai: SPA 6A varikliu varomas SVA.9 buvo daugiau naudojamas mokymo tikslams, Isotta varikliu varomas, piloto ir žvalgo kulkosvaidžiais ginkluotas SVA.10 tapo fronto žvalgybiniu ir lengvuoju bombonešiu.
Konstrukcija
Sparnai buvo sudaryti iš dvejų lonžeronų, jų priekinė briauna buvo aptraukta klijuote, likusi dalis – drobe. Sparnų sujungimas buvo išskirtinis – tam buvo panaudoti „V“ (Warren Truss) tipo spyriai, kas leido išvengti išilginių sparnų tvirtinimo trosų naudojimo.
Eksploatacijos istorija ir taktika
miniatiūra|Muziejuje saugomas SVA.5 su įrašais apie įvykdytas karines operacijas Nors buvo projektuojamas kaip naikintuvas, orlaivis pasirodė nepakankamas šiam vaidmeniui. Dėl savo greičio, skrydžio nuotolio ir maksimalaus skrydžio aukščio – parametrų, pagal kuriuos jis ženkliai išsiskyrė iš kitų Antantės šalių orlaivių, SVA buvo naudojamas kaip tolimosios žvalgybos orlaivis, o kartais – kaip lengvasis bombonešis.
1918 m. pradžioje pirmieji SVA pasiekė antrosios eilės dalinius, kurių užduotis buvo Šiaurės Italijos miestų apsauga bei žvalgybos misijos Italijos fronte. Žvalgybinėse ir bombardavimo operacijose SVA pradėtas naudoti 1918 m. vasario mėn. Šiuo tikslu SVA orlaiviai buvo sugrupuoti į tiesiogiai Karališkosios Italijos Armijos Generaliniam štabui pavaldžius junginius. Pirmąja bombardavimo misija tapo vasario 29 d. įvykdytas antskrydis prieš Bolzano ir Insbruko geležinkelio stotis.
Tipinės bombardavimo misijos metu orlaiviai atakuodavo 300–500 km atstumu nuo bazės nutolusius, neretai kitoje Alpių pusėje esančius taikinius. Bombarduojama buvo iš maždaug 300 m. aukščio. miniatiūra|Skrydžio vierš Vienos metu pilotas Antonio Locatelli iš SVA.5 barsto propagandinius atsišaukimus, 1918 m.Žvalgybinio orlaivio vaidmenyje SVA itin pasižymėjo Antrojo Pjavė upės mūšio metu, kuomet jų skrydžiai užtikrino beveik nuolatinį informacijos srautą apie kariaujančių pajėgų pozicijas ir judėjimą. Vieno žvalgybinio skrydžio virš Austrijai priklausiusios Pulos uosto metu pavyko surinkti pakankamai informacijos, leidusios po keleto dienų surengti labai efektyvų 70 bombonešių antskrydį. 1918 m. gegužės 21 d. du vienviečiai SVA, priklausantys 87-ąjai eskadrilei, pakilę iš Ghedi miestelio prie Brešos, atliko keturių valandų trukmės, beveik 700 km ilgio žvalgybinį skrydį priešo teritorijoje, bei parvežė Austrijos miestų Brėgenco, Lindau, taip pat prie Konstanco ežero esančio Vokietijos miesto Frydrichshafeno nuotraukas. Šiuo laikotarpiu pagrindiniai žvalgybinių skrydžių objektai buvo geležinkelio stotys, kurių nuotraukos padėdavo susidaryti vaizdą apie priešininko pajėgumų judėjimą ir apsirūpinimą. miniatiūra|Japonijos kariuomenės aviacijos parke ir muziejuje (Hamamatsu) demonstruojama 1920 m. oro lenktynėse dalyvavusio SVA.9, Nr. 13148, replika SVA taip pat buvo sėkmingai naudojamas propagandos ir demoralizavimo misijose, kurių metu iš šių orlaivių virš priešo tranšėjų buvo barstomi propagandiniai atsišaukimai. Žymiausiu SVA pasirodymu laikomas propagandinis skrydis virš Vienos, turėjęs pademonstruoti Italijos galią kovoje prieš Austrijos-Vengrijos imperiją bei pastarosios nepajėgumą apsaugoti savo šalies širdį nuo priešo antskrydžių. 1918 m. rugpjūčio 2 d. planuotoje, tačiau dėl oro sąlygų tik rugpjūčio 9 d. įvykdytoje operacijoje dalyvavo San Pelagio mieste dislokuotos 87-osios eskadrilės „La Serenissima“ orlaiviai: bent du dviviečiai SVA.9 arba SVA.10, devyni – vienviečiai SVA.5. Visi orlaiviai sėkmingai nuskrido iki Vienos ir virš jos išbarstė tūkstančius propagandinių skrajučių. Akcijos iniciatorius ir atsišaukimų tekstų autorius – italų poetas ir karys Gabriele D’Annunzio skrido vieno iš operacijoje dalyvavusių SVA.9 žvalgo kabinoje.
SVA dalyvavo dvejuose rekordiniuose skrydžiuose. Pirmasiais metais po karo Peru karo aviaicjos SVA.5 atliko rekordinį skrydį virš Andų. Šio orlaivio kopija demonstruojama Limoje. Orlaiviu SVA.9 (gamyklinis Nr. 13148) daugiau nei 17500 km ilgio 1920 m. vykusių oro lenktynių iš Romos į Tokiją trasą italų aviacijos pionierius Arturo Ferrarin ir karo asas Guido Masiero įveikė per 108 skrydžio valandas. Po lenktynių pilotai savo orlaivį padovanojo Japonijos imperatoriškąjam karo muziejui, kur jis buvo demonstruojamas iki pat sunaikinimo JAV bombardavimo metu 1945 m. Po karo buvo atkurta šio orlaivio kopija, kuri šiuo metu yra demonstruojama Hamamatsu aviacijos bazėje (Šizuokos prefektūra) esančiame Japonijos kariuomenės aviacijos parke ir muziejuje. Su šiuo orlaiviu yra susijusi keista istorija – po karo SVA.9, kurio numeris, kaip teigiama, taip pat buvo 13148, buvo restauruotas JAV ir šiuo metu yra saugomas Italijoje.
Efektyvumo įvertinimas
miniatiūra SVA buvo greitai įvertintas kaip labai efektyvi žvalgybos platforma. Kaip galintį apsiginti tolimosios žvalgybos lėktuvą labai mėgo ir pilotai.
Teigiama, kad būtent SVA pagalba surinkti žvalgybos duomenys labai padėjo rengiant Italijos puolimą, pasibaigusį pergale Vittorio Veneto mūšyje. Šios operacijos metu SVA vykdė tiek žvalgybines, tiek bombardavimo bei šturmo misijas prieš Austrijos-Vengrijos kariuomenės pėstininkus, ryšių centrus, geležinkelio infrastruktūrą, sandėlius ir aerodromus.
Laikoma, kad būtent ši karinė operacija, pasibaigusi Italijos pergale ir Austrijos-Vengrijos pasitraukimu iš karo, pademonstravo SVA platformos operatyvinę brandą.
Pilotų vertinimai buvo gana prieštaringi: viena vertus, lėktuvas buvo mėgiamas dėl greičio, kitą vertus – naudoti varikliai pasirodė labai nepatikimi, reikalavo daug priežiūros, nuolat prakiurdavo jų aušinimo sistemos, nepatikimos buvo ir uždegio bei matinimo sistemos. Piloto kabina buvo įrengta po sparnu, dėl ko matomumas iš jos buvo labai prastas, o nelaimės atveju, ypač kai buvo naudojamas žvalgo kulkosvaidžio žiedas, iš jos iššokti buvo labai sudėtinga. Manoma, kad būtent dėl šios konstrukcinės ypatybės 1930 m. žuvo Vladas Ačas. Pilotai taip pat skundėsi dėl labai jautrių vairų.
Lietuvoje
1923 m. Lietuvos karo aviacija iš gamintojo už 745 000 lirų (37 000 litų) įsigijo 10 vnt. SVA.10 (gamykliniai Nr. 799–808) (kituose šaltiniuose – 12 vnt.: 7 pagaminti Italijoje ir 5 – Lietuvoje) ir atsarginių dalių jiems. Orlaiviai buvo gaminami pagal Lietuvos Karo aviacijos užsakymą, o jų gamybą prižiūrėjo iš Lietuvos atsiųstas pilotas Jonas Mikėnas. Perdavimo-priėmimo aktą pasirašė iš Kauno atvykęs Antanas Gustaitis. miniatiūra|Lietuvos karo aviacijos 2-osios oro eskadrilės žvalgybiniai lėktuvai „Ansaldo SVA-10“. Kaunas, 1926 m. Birželio 3 d. išardyti lėktuvai konteineriuose per Hamburgą ir Klaipėdą buvo atgabenti į Kauną. Septyni surinkti lėktuvai birželio 9 d. išbandyti ore ir perduoti 2-ajai eskadrilei. Dar penki SVA.10 su galingesniais 240 AG varikliais „Siddeley Puma“ Aviacijos dirbtuvėse buvo surinkti 1928–1929 metais.
Lėktuvai buvo pirkti neginkluoti, tik 1925 m. įrengta po vieną 7,7 mm kalibro „Vickers" piloto ir žvalgo kulkosvaidį bei įstatyta fotoaparatūra.
Lietuvos Karo aviacijos SVA buvo gamyklinės tamsiai geltonos spalvos, išskyrus nedažyto aliuminio spalvos viršutinį ir apatinį variklio dangčius bei raudonai dažytą krypties vairą. Ant kai kurių orlaivių pilotai piešdavo savo ženklus (pvz. Vladas Mikėnas – žvaigždę, Simas Stanaitis – indėno galvą, Vsevolodas Šembergas – dvi lygiagrečias pasvirusias juostas ir kt.). 1930 m., įvedus vieningą orlaivių kamufliažą, visi lėktuvai buvo perdažyti tamsiai žaliai, asmeninius ženklus uždrausta naudoti.
Avarijos ir katastrofos
Avarijose ir katastrofose buvo sunaikinti penki Lietuvos Karo aviacijos Ansaldo SVA.
miniatiūra|Pranešimas apie žuvusius pilotus M. Mažoną ir J. Tumelį. „Naujas žodis“, 1928 m., Nr. 12, 10 psl.
The Chronicles of Riddick: Assault on Dark Athena
Žaidimas sulaukė palankaus kritikų įvertinimo. Metacritic.com tinklalapio kritikų apžvalgų suvestinės vertinimo vidurkis 82 balų iš 100. Gamerankings.com tinklalapyje žaidimas įvertintas 81,74 %. Pasaulyje buvo parduota 0,48 mln. žaidimo kopijų (2013 m. duomenimis).
Apie žaidimą
„The Chronicles of Riddick: Assault on Dark Athena“ žaidimas paremtas filmų „Visiška tamsa“ ir „Ridiko kronikos“ pagrindinio veikėjo Ridiko (piln. Richard B. Riddick) charakteriu. Žaidimo veikėją įgarsina filmuose Ridiką vaidinantis Vin Diesel. Žaidimas yra pirmojo asmens šaudyklė. Jis yra 2004 m. žaidimo „The Chronicles of Riddick: Escape from Butcher Bay“ tąsa, tačiau su juo neturi bendrų siužetinių elementų. Žaidimą galima žaisti trimis sunkumo lygiais: lengvu, normaliu ir sunkiu. Sunkumo lygius galima persijungti žaidimo eigoje. Veiksmas daugiausia vyksta milžiniškoje kosminėje stotyje, pavadinimu „Dark Athena“. Antrojoje žaidimo pusėje veiksmas persikelia į planetą Aquerra Prime. Ridiko misija yra išsilaisvinti iš „Dark Athena“ laivo.
Žaidime galima valdyti grupę šaunamųjų ginklų arba kautis kumščiais, šaltaisiais ginklais. Ridikas gali pasislėpti tamsoje ir, dėka gebėjimo matyti tamsoje, iš pasalų atakuoti priešininkus. Žaidime galima surinkti 59 trofėjus − informacines kortas (bounty cards). Žaidimas yra ženkliai sunkesnis nei „The Chronicles of Riddick: Escape from Butcher Bay“ dėl kur kas greičiau reaguojančių ir pavojingesnių priešininkų. Jis buvo sumanytas kaip „Escape from Butcher Bay“ plėtinys, tačiau su laiku buvo sukurtas atskiru savarankišku žaidimu. Žaidime yra tarptinklinio, kelių žaidėjų (iki 12) žaidžiami scenarijai.
Žaidimo siužetas
Ridikas ir Džounsas klajoja kosminėje kapsulėje užmigę kriogeniniu miegu po įvykių žaidime „The Chronicles of Riddick: Escape from Butcher Bay“. Kapsulę atsitiktinai suranda kosminė stotis „Dark Athena“, kurioje valdžią yra paėmusi Geil Ryvas. Ji įkalino buvusį stoties kapitoną ir pavertė stotį piratų laivu. Ridiko ir Džounso kapsulei priartėjus prie stoties Ridikas pabunda iš miego ir spėja pasislėpti nuo ieškotojų, kurie suranda Džounsą ir išneša jo kūną į laivą. Ridikas sužino, kad „Dark Athena“ stotyje Ryvas yra suorganizavusi eksperimentinius tyrimus su žmonėmis, kuriuos ji verčia paklusniais, nuotoliniu būdu kontroliuojamais kūnais − dronais. Ridikas siekia išsigelbėti iš stoties ir padėti čia kalinamiems, dar nepaverstiems dronais, žmonėms. Tačiau, ištrūkus iš stoties bėdos nesibaigia − Ridikui nukritus su kapsulę į gretimą Aquerra Prime planetą, paaiškėja, kad vietinę kolonistų naujakurių gyvenvietę yra apgulę „Dark Athena“ samdiniai, kuriems reikalingi žmonių kūnai dronų gamybai...
Billy Wilder
Bilis Vailderis (, tikrasis vardas, 1906 m. birželio 22 d. Sucha, Austrija-Vengrija – 2002 m. kovo 27 d. Beverli Hilsas, JAV) – austrų ir amerikiečių kino režisierius bei scenaristas, per 50 metų nufilmavęs daugiau kaip 60 filmų. 8 kartus, kaip geriausias režisierius, buvo nominuotas „Oskarui“, 2 kartus šį apdovanojimą laimėjo; kaip scenaristas, „Oskarui“ nominuotas 13 kartų ir 3 kartus šią nominaciją laimėjo. 1988 m. jam skirtas Irvingo G. Talbergo atminimo apdovanojimas.
Biografija
Bilis Vailderis gimė žydų šeimoje Beskidų Suchos mieste Galicijoje, Austrijos–Vengrijos imperijoje. Jo tėvas Maksas Vilderis (Max Wilder) vadovavo viešbučių tinklui, motina Oigenija Ditler (Eugenia Dittler) buvo namų šeimininkė.
Pradžioje planavęs tapti teisininku, B. Vailderis atsisakė šios karjeros ir pradėjo dirbti Vienos laikraščio reporteriu, vėliau pasinaudojo šia patirtimi išsikėlęs į Berlyną, kur dirbo didžiausiame miesto bulvariniame leidinyje. 1929 m. kino pramonėje pradėjo dirbti scenaristu ir rašė vokiečių filmams scenarijus, kol 1933 m. į valdžią atėjo Adolfas Hitleris. B. Vailderis iš karto suprato, kad jo žydiška kilmė sukels sunkumų, todėl emigravo į Paryžių, vėliau – į JAV. Dauguma jo šeimos narių ir giminaičių tapo Holokausto aukomis.
Nors atvykęs į Holivudą jis nekalbėjo angliškai, B. Vailderis greitai mokėsi kalbos, o pažintys su tokiais žmonėmis, kaip aktorius Pėteris Lorė (su kuriuo jis dalijosi butu), jam padėjo gauti darbą amerikiečių kine. 1938 m. pradėjo bendradarbiauti su scenaristu ir prodiuseriu Čarlzu Breketu, juodu parašė scenarijus keletui klasikinių Holivudo komedijų, įskaitant „Ninočką“ („Ninotchka“, 1939) ir „Ugnies kamuolį“ („Ball of Fire“, 1941). 1942 m. bendradarbiavimas peraugo į prodiusavimą ir režisūrą (Č. Breketas dirbo prodiuseriu), juodu pastatė tokius klasikinius filmus, kaip „Penki kapai pakeliui į Kairą“ („Five Graves to Cairo“, 1943), „Prarastas savaitgalis“ („The Lost Weekend“, 1945; „Oskaras“ už geriausią filmą, režisūrą ir scenarijų) ir „Saulėlydžio bulvaras“ („Sunset Boulevard“, 1950; „Oskaras“ už geriausią scenarijų), o tada jųdviejų bendradarbiavimas nutrūko. 1944 m. B. Vailderis jau buvo pastatęs vieną filmą be Č. Breketo („Dviguba kompensacija“ – „Double Indemnity“), nes Č. Breketas atsisakė dirbti filme, kuris, jo manymu, buvo susijęs su prastos reputacijos asmenimis. Vėliau vieno B. Vailderio kurti filmai buvo kandesni ir ciniškesni, ypač „Tūzas urve“ („Ace in the Hole“, 1951), tačiau jis pastatė ir tokias puikias komedijas, kaip „Džiaze tik merginos“ (1959) ir „Butas“ („The Apartment“, 1960; „Oskaras“ geriausio filmo kategorijoje ir už režisūrą). Paskutiniai jo filmai „Fedora“ (1978) ir „Draugužiai“ („Buddy Buddy“, 1981) nesužavėjo nei kritikų, nei žiūrovų, nors ilgainiui „Fedora“ buvo įvertinta iš naujo ir dabar į šį filmą žvelgiama palankiai.
Eidukų akmuo
Eidukų akmuo – stambus riedulys, stūksantis Klaipėdos rajone, šalia kelio ir įvažiavimo į Veiviržėnų miestelio kapines kryžkelės, prie vartų kapinių pietrytiniame kampe, 0,5 km į šiaurės vakarus nuo Eidukų kaimo. Iš Veiviržėnų centro pasiekiamas vykstant Taikos gatve, kirtus slėnyje Veiviržo upę, pakilus ant kalvos, pasukus į kapines (dešinę). Riedulys pažymėtas senojo pavyzdžio paminklo ženklu su įrašu (2020 m. duom.).
Veiviržėnų seniūnijoje iš mitologinio paveldo objektų labiausiai garsus šis, Eidukų mitologinis akmuo su įspaustais ženklais, pėdomis.
Billy Wilder
Biografija
1981 m. B. Vailderis išėjo į pensiją. Sulaukęs 95-erių, mirė 2002 m. kovo 27 d. nuo plaučių uždegimo. Palaidotas Vestvudo kapinėse Los Andžele.
Kanados lietuvių bendruomenė
Kanados lietuvių bendruomenė − Kanadoje gyvenančius lietuvius vienijanti organizacija, Pasaulio lietuvių bendruomenės narė. Pagrindinis tikslas – išlaikyti lietuvybę Kanadoje. Remia lietuvių kultūrinę veiklą, lituanistinį švietimą, rengia tautinius minėjimus bei šventes, pristato Kanados visuomenei Lietuvos reikalus ir laimėjimus.
2021 m. turėjo apie 2000 narių.