cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thomas Merton
Pradžioje Tomo Mertono kūryba buvo nukreipta daugiausia į vidinius ieškojimus, apmąstymus, o XX a. 6-7 dešimtmečiais labiau pakrypo į ekumenines, pasaulinės taikos, santarvės temas, daug dėmesio skyrė kitoms religijomis – ypač dzen budizmui. 1965 m. pasitraukė į ermitažą. 1968 m. Tomui Mertonui buvo leista išvykti į Aziją, kur jis 3 kartus susitiko su Dalai Lama XIV, taip pat su Tibeto dzogčeno mokytoju Čatraliu Rinpoče, tibetiečių rašytoju, gydytoju Cevangu Jišėjumi Pemba, kurį laiką gyveno atskirtyje Dardžilinge. Gruodžio 10 d. Tomas Mertonas mirė Bankoke, kur dalyvavo Tarpreliginėje konferencijoje. Jo kūnas pargabentas į JAV ir palaidotas Getsemanės Mergelės abatijos šventoriuje.
Tomas Mertonas pripažįstamas kaip vienas įtakingiausių XX a. katalikų dvasinių mokytojų, svarbus tarpreliginio dialogo atstovas.
Bibliografija
Lietuviškai išleista:
Valavičių apylinkė
Valavičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Keturvalakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Marijampolės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gulbiniškių apylinkės.
Čačerskas
Etimologija
Miestas pavadintas pagal per miestą tekančios Čečoro upės vardu (vandenvardinis vietovardis).
Istorija
Įkurtas X a. pabaigoje prie Sožo ir Čečoro santakos. Pirmą kartą paminėtas 1159 m., 1772 m. tapo Rusijos imperijos dalimi. 1773–1777 m. buvo Čačersko apskritis Mogiliavo gubernijoje. 1774 m. pradėta statyti rotušė, kelios bažnyčios, teatras, dvi ligoninės, kt. Nugriauta pilis, miesto gynybinė siena. XIX a. miestelis buvo Rahačovo apskrityje, čia veikė katalikų bažnyčia ir parapija, pašto stotis, buvo Čačersko valsčiaus centras.
1971 m. Čačerskui suteiktos miesto teisės.
ŽNK Pomurje
Beltincių „Pomurje“ – Slovėnijos futbolo klubas iš Beltincių. Šis straipsnis apie moterų futbolo ekipą, kuri rungtyniavo aukščiausiame šalies divizione, tapo daugkartinėmis čempionėmis.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1999 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Daugakartinės Slovėnijos čempionės.
Atstovavo šaliai UEFA moterų čempionių lygoje. 2012–2013 m. turnyre kovojo vienoje grupėje su Gintra-Universtetu. 2022 m. rugpjūčio 13 d. įvykusiose rungtynėse Slovėnijos atstovės sutriuškino šiaulietes rezultatu 9:1.
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. rugsėjo 1 d.
Bernutiškis
left|120px
Bernutiškis – ežerėlis Lietuvoje, Švenčionių rajone, 2,5 km į pietus nuo Kaltanėnų, Kaltanėnų miške. Ežerėlis beveik apvalus, jo skersmuo ~ 0,075 km. Altitudė 139,3 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais, pietinis krantas pelkėtas. Rytuose įteka upeliukas. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Žeimenos upės baseinui. Vakarine pakrante eina geležinkelis Švenčionėliai-Utena.
Judži Kišioku
(g. 1954 m. balandžio 2 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1979–1980 m.
Nuevo Laredas
Nuevo Laredas − miestas Meksikos šiaurės rytuose, Rio Grandės dešiniajame krante, į šiaurę nuo Monterėjaus.
Per Nuevo Laredo miestą eina Panamerikos plentas.
Kozo Tašima
(g. 1957 m. lapkričio 21 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1979–1980 m.
Plungės parko II tvenkinys
Plungės parko II tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Plungės mieste, Plungės dvaro parko pietrytinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Babrungo intakas) 0,23 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius - 0,15 km, plotis - iki 0,06 km. Altitudė 109,6 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Priešsroviui iškart telkšo Plungės parko III tvenkinys, pasroviui iškart - Plungės parko I tvenkinys.
Lietuva 2017 m. Eurovizijoje
„Eurovizijos“ dainų konkurso nacionalinė atranka
„Eurovizijos“ dainų konkurso nacionalinė atranka yra nacionalinio finalo formatas, sukurtas LRT, siekiant atrinkti Lietuvos dainą 2017 m. Eurovizijoje. Susipažinimas su visais atlikėjais apima keturių savaičių procesą, kuris prasidėjo nuo 2017 m. sausio 7 dienos ir kiekvieną savaitę atrenkama po 6 atlikėjus. Atrankos finalas vyko 2017 m. kovo 11 d. Konkursą vedė Ieva Stasiulevičiūtė ir Gabrielė Martirosianaitė.
Net neprasidėjus atrankų etapui iš jo turėjo pasitraukti Soliaris, kadangi lūžo atlikėjo žandikaulis. . Savo noru „dėl asmeninių priežasčių“ iš atrankų etapo pasitraukė dainininkas Ruslanas Kirilkinas, jis turėjo dalyvauti 4-ajame etape.
Pirma laida (sausio 7 d.)
Pirmos laidos komisija: muzikos apžvalgininkas Ramūnas Zilnys, Eurovizijos komentatorius Darius Užkuraitis, operos solistė Sigutė Stonytė ir fleitininkė Neda Malūnavičiūtė.
Antra laida (sausio 14 d.)
Antros laidos komisija: dainininkė Justė Arlauskaitė-Jazzu, muzikos apžvalgininkas Kazimieras Šiaulys, Eurovizijos komentatorius Darius Užkuraitis, muzikos apžvalgininkas Ramūnas Zilnys.
Trečia laida (sausio 21 d.)
Trečios laidos komisija: dainininkė Justė Arlauskaitė-Jazzu, Eurovizijos komentatorius Darius Užkuraitis, muzikos apžvalgininkas Ramūnas Zilnys, operos solistė Sigutė Stonytė.
Ketvirta laida (sausio 28 d.)
Ketvirtos laidos komisija: muzikos apžvalgininkas Ramūnas Zilnys, Eurovizijos komentatorius Darius Užkuraitis, Lietuvos valstybinio simfoninio orkestro įkūrėjas, meno vadovas ir vyriausiasis dirigentas Gintaras Rinkevičius, roko dainininkas Povilas Meškėla.
Balsavimas (Kovo 6 d.)
Pasinaudodama teise, numatyta „Eurovizijos“ nacionalinės atrankos taisyklėse, LRT į konkurso finalą grąžino dar vieną atlikėją, iškritusį antrajame etape. Balsuoti buvo galima lrt.lt tinklalapyje.
Beržinis (Švenčionių r., Kaltanėnų sen.)
left|120px
Beržinis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 3,5 km į pietvakarius nuo Kaltanėnų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,25 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 137,7 m. Vakarinis krantas aukštokas, kiti – žemi, pietrytinis – pelkėtas. Ežerą supa Kiškėnų miškas, tik vakarinėje pakrantėje įsikūręs Seniškio kaimas. Pietuose išteka upelis link Ilgaičio ežero (Žeimenos upės intako Šventelės baseinas).
Ikuo Takahara
(g. 1957 m. spalio 14 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1980 m.
Kėdainių senamiesčio pėsčiųjų tiltas
Kėdainių senamiesčio pėsčiųjų tiltas – tiltas per Nevėžio upę, stovintis Kėdainių senamiestyje, jungiantis Didžiosios rinkos aikštę su Kauno ir Vilniaus gatvių sankryža kairiajame upės krante. Skirtas pėstiesiems, tarnauja jungtimi tarp dviejų miesto dalių – senosios bei naujosios. Pastatytas iš medžio bei plieno konstrukcijų.
Istorija
Kėdainiuose pirmasis medinis tiltas pastatytas XV–XVI a. perkėlos per Nevėžį vietoje. Tiltas buvo valstybinės svarbos komunikacinis statinys: juo iš Vilniaus buvo keliaujama į Žemaitiją, iš Kauno – į Rygą. Tiltas buvo tapęs svarbiu gynybos objektu per 1830–1831 m. sukilimą prieš carinį režimą. Kėdainių mūšis vyko tarp skirtinguose krantuose įsitvirtinusių sukilėlių ir carinės kariuomenės 1831 m. balandžio 29 d.
Dailininko Napoleono Ordos 1875 m. padarytas tilto piešinys yra ankstyviausias iš žinomų. Jame pavaizduota XIX a. tiltams įprasta statinio forma ir konstrukcija. Tuomet tilto medinių sijų konstrukcija buvo įrengta ant trijų plytų mūro atramų, turėjo lentomis klotą važiuojamąją dalį ir medines atramas šonuose. Šalia, dešinėje pakrantėje, stovėjo trijų aukštų miesto muitinės pastatas. Joje buvo renkami mokesčiai miesto būklei gerinti.
thumb|left|240px|Tiltas iki perstatymo 2018 m.
Iš XX a. pradžioje darytų ankstyviausių tilto nuotraukų sprendžiama, kad tiltas turėjo penkias iš plytų mūrytas stačiakampio formos atramas. Ant jų buvo įtvirtintos važiuojamosios dalies medinės sijos. Per Pirmąjį pasaulinį karą tiltas buvo apgriautas. Tarpukaryje tiltas buvo rekonstruotas. Medinė važiuojamoji tilto dalis laikėsi ant medinių sijų, įtvirtintų ant mūrinių atramų. Tilto atramas upėje iš šiaurės pusės saugojo trikampiai mediniai ledlaužiai, trupinę plaukiančius polaidžio ledus. Toks tiltas veikė ir papildė miesto panoramą iki 1961 m. Vėliau jis buvo rekonstruotas – senąjį tiltą pakeitė neišvaizdus, siauras, gelžbetonis pėsčiųjų tiltas.
Atgavus Lietuvai nepriklausomybę, pradėta kalbėti apie prastą sovietmečiu statyto tilto būklę, vėliau ekspertai jau konstatavo apie būtinybę tiltą kuo skubiau remontuoti. Dėl lėšų stokos šie darbai buvo metai iš metų atidėliojami, nors projektas buvo paruoštas. Tik 2018 m. pradžioje savivaldybė pasirašė sutartį su bendrove „Kauno tiltai“. 2018 m. gruodžio mėn. tiltas buvo pastatytas.
Architektūra
Esamo santvarinio tilto projektą (antrąjį) paruošė arch. Jurgis Rimvydas Palys (bendraautorė – arch. Ieva Palytė-Veilandienė). Projektuodamas šį tiltą, jis siekė sukurti originalų statinį, nepanašų į kitus. Buvo atsisakyta tradicinių santvarų su apatine horizontalia jungiamąja dalimi. Santvaros savo smaigaliais įremtos į tilto atramas. Abu Nevėžio krantus sujungė improvizuotas erdvinis koridorius su specialiai sukurtu tilto tako išlenkimu. Šis architektūrinis sprendimas suteikia ne tik išskirtinumo, bet ir galimybę nuo tilto vidurio, tarsi apžvalgos aikštelės, matyti senamiesčio panoramą. Be to, po juo galėtų praplaukti vytinės tipo stiebiniai laivai, kurių laivybą Nevėžyje prie Kėdainių ruošiamasi atgaivinti. Netoli tilto buvo projektuojama ir krantinė-prieplauka, atitinkanti vientisą prieigų ir tilto kompoziciją, kuri patenka į valstybės saugomą teritoriją – Kėdainių senojo miesto archeologinę vietovę. right|250px|miniatiūra|Tilto „erdvinis koridorius“
Kritika
Kai kurių vietos specialistų vertinimu, naujasis tiltas yra griozdiškas ir neturintis nieko bendro su senamiesčio elementais. Tilto architektūra vertinama kaip ganėtinai ekspresyvi ir agresyvi, turi geležinkelio tiltui būdingų raiškos bei konstrukcijos bruožų. Statinys yra įdomus, bet jam parinkta netinkama vieta.
Vidgirių apylinkė (Marijampolė)
Vidgirių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Keturvalakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Marijampolės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gulbiniškių apylinkės.
Onuškio dvaras (Trakai)
Onuškio dvaras – buvęs dvaras Onuškyje (Trakų rajone), buvusio Skundonių kaimo žemėse.
Istorija
1511 m. minimas Onuškio dvaras (manoma, įkurtas dar XV a. pabaigoje ar XVI a. pradžioje buvusio Skundonių kaimo žemėse). Jam priklausė Taučionių, Vanagų, Niūronių, Bičiūnų ir kiti kaimai. Kuriantis dvarui, aplinkiniai miškai pateko jo žinion.
1511 m. gegužės 20 d. Žygimanto Senojo dovanojimo aktu arklininkui Jokūbui Kuncevičiui suteikta teisė valdyti Onuškio dvarą Trakų vaivadijoje.
1524 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis suteikė jo savininkui J.Kuncevičiui privilegiją steigti Onuškio miestelį.
1511 m. istoriniuose šaltiniuose minima, kad Onuškio dvaras dovanojimu aktu atitenka LDK pareigūnui J.Kuncevičiui. Priešingai R.Šalūgos teiginiui, Onuškio dvaras buvo įkurtas ne savavališkai, o teisėtai įsigytas Kuncevičių. Miesto gyvenviečių tinklo tyrėjai mano, jog Onuškio gyvenvietės įkūrimą lėlė ūkiniai interesai, nes prie XV-XVI a. pradžioje įsteigtų dvarų įsikūrė gyvenvietės, nieko bendro neturinčios su šalies gynyba. Tad Onuškio gyvenvietė įsikūrė bent XV a. pabaigoje, o dvaras dar anksčiau.
1559 m. Barborai Buncevičiūtei ištekėjus už Mykolo Naruševičiaus, Onuškis perėjo pastarajam, nors buvo surašytas dokumentas, kad 1559 m. jis Onuškio dvarą nusipirko.
1559 m. dvarą nusipirko Mikalojus Naruševičius. Už jo lėšas 1567-1568 m. buvo pastatyta antroji Onuškio bažnyčia. Mikalojus Naruševičius ėjo aukštas pareigas kunigaikščio dvare. Jis buvo LDK žemės iždininkas ir raštininkas sekretorius. Iždininkas buvo artimiausias paiždininkio padėjėjas. Jis priimdavo ir išduodavo pinigines lėšas. Raštininkai kunigaikščio rūmuose buvo žemesnio rango urėdininkai. Už tarnybą gaudavo žemės, atlyginimą pinigais. Svarbiausi iš raštininkų buvo sekretoriai. Kunigaikštis, Ponų taryba arba kancleris sekretoriams pavesdavo tvarkyti svarbiausius valstybinius raštus. Raštininko parašas ant dokumento rodė, jog rašto (akto) turinys tikras.
Dvaro centre Onuškyje 1670 m. buvo tik 14 kiemų. 1722 m. - 36 šeimos.
Po 1863 m. sukilimo Onuškio dvaras buvo Rusijos valdžios konfiskuotas ir padovanotas grafui Aleksiejui Olsufjevui, kuris buvo Rusijos valstybės tarybos narys ir Rusijos sužeistųjų komisijos narys.
Svarbiausių biografinių žinių apie didikus, valdžiusius Onuškio dvarą, yra lenkų istorikų tęstiniame leidinyje „Polski Słownik Biograficzny“.
4 (albumas)
Beyonce prisipažino, kad kuriant naujajį albumą, ją įkvėpė tiek naujosios, tiek senosios muzikos atlikėjai: „Daugybę idėjų atradau 90-ųjų R&B muzikoje, Earth, Wind & Fire, DeBarge, Lionel Richie, Teena Marie kūryboje… Aš daug klausiausi ir Jackson 5, ir New Edition, bet taip pat Adele, Florence and the Machine ir Prince. Pridėjus mano hip-hop skambesį, jūs išgirsite itin platų muzikos stilių kokteilį“. Atlikėja užsiminė, jog albumas galimai bus orientuotas į indie, gyvų instrumentų, įvairių muzikos stilių mišinį. Beyonce prasitarė, jog kuria savo paties žanro muziką, bandydama maišyti skirtingus muzikos stilius. Kaip pati atlikėja sakė, apie albumo stilių: „Tai nėra tipiškas R&B. Tai nėra tipiškas Pop. Tai nėra rokas, tai jungtinis produktas…“. Ji taip pat atskleidė, kad Fela Kuti, The Stilistics, Lauryn Hill, Stevie Wonder ir Michael Jackson „Off The Wall“ įkvėpė albumą. Pirmuoju singlu tapo „Run the World (Girls)“, antruoju tapo daina „Best Thing I Never Had“. Albumas pasiekė #1 vietą JAV albumų tope, tai ketvirtasis albumas iš eilės pasiekęs topo viršūnę. Albumo parduota virš 3 milijonų kopijų.
Dainų sąrašas
2011 m. gegužės 25 d. kiekviena albumo daina kas valandą buvo pristatyta Facebook puslapyje ir vėliau patvirtinta žurnalo „Rap-Up“.
Deluxe Edition
Jasuhito Suzuki
(g. 1959 m. gruodžio 19 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1980 m.
Beržinis (Švenčionių r., Švenčionių sen.)
left|120px
Beržinis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 3,5 km į pietus nuo Ceikinių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,26 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 188,6 m. Krantai žemi, šiaurėje pelkėti. Pakrantės kalvotos, vakaruose ir pietuose apaugusios mišku, rytuose plyti pievos. Šiaurėje išteka upelis link Merkmenų ežero (Ceikinės upelio baseinas, Žeimenos upės baseinas). Į vakarus nuo ežero įsikūręs Jaurų kaimas.
Vladimiras Pozneris
Vladimiras Pozneris (g. 1934 m. balandžio 1 d. Paryžiuje) – Rusijos žurnalistas ir buvęs laidų vedėjas Pirmame kanale.
Biografija
Vladimiras Pozneris gimė Paryžiuje žydų kilmės rusų migranto Vladimiro Poznerio ir prancūzės Géraldine Lutten šeimoje. Buvo pakrikštytas Paryžiaus Dievo Motinos katedroje, nepaisant to, yra ateistas. 1940 m. po Prancūzijos vokiečių okupacijos šeima persikėlė į Niujorką. Po Lietuvos okupacijos gyvenantis Kaune V. Poznerio senelis gavo SSRS pilietybę ir V. Poznerio šeima įgijo teisę pretenduoti į SSRS pilietybę. Ji buvo suteikta 1943 m. Makartizmo metu šeima persikėlė į Rytų Vokietiją, o 1952 m. į Maskvą. 1953 m. V. Pozneris įstojo į Maskvos universiteto biologijos fakultetą. Porą metų dirbo Samuilo Maršako sekretoriumi. Vertė iš anglų kalbos į rusų. 1967 m. įstojo į TSKP. Turi trijų šalių pilietybę: Prancūzijos, Rusijos ir JAV.
Pažiūros
V. Pozneris yra griežtas ateistas.
V. Pozneris palaiko teisę į eutanaziją, pasisako už tos pačios lyties asmenų santuokos legalizavimą, taip pat palaiko idėją, kad su narkotikų platinimu ir nusikalstamumu tarp narkomanų reikia kovoti legalizuojant narkotikų pardavimą.
V. Pozneris pasiskiepijo Sputnik V COVID-19 vakcina, palaiko privalomą vakcinaciją, jo įsitikinimu, vakcinacija nuo COVID-19 turėtų būti privaloma visose šalyse.
Potrubovščizna
Potrubovščizna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės rytus nuo Sidros, apie 20 km į šiaurę nuo Sokulkos ir 55 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Ida (filmas)
Ida – 2013 m. sukurta nespalvota drama, apdovanota Oskaru geriausio užsienio filmo kategorijoje. Režisierius Paweł Pawlikowski, gimęs Lenkijoje, emigravo iš jos į Didžiąją Britaniją 1971 m., būdamas 14-os. „Ida“ yra pirmasis jo filmas, sukurtas gimtinėje.
Pagrindiniai aktoriai
Atlikti pagrindinį – Idos / Anos – vaidmenį pretendavo daugiau kaip 400 merginų, tačiau režisierius ir tarp jų nerado tinkamos kandidatūros. Agatą Trzebuchowską „atrado“ režisieriaus draugas, pamatęs ją vienoje Varšuvos kavinių skaitant knygą. Mergina neturėjo jokių aktorinių įgūdžių ir niekada negalvojo tapti aktore, tačiau sutiko susitikti su būsimo filmo režisieriumi, nes jo darbas „My Summer of Love“ buvo vienas mėgiamiausių. Nepaisant „Idos“ sėkmės, Trzebuchowska daugiau nesifilmavo kine.
Turinys
Lenkija, 1962-ieji. Jauna mergina Ana rengiasi duoti amžinus įžadus, tačiau prieš tai vienuolyno vyresnioji rekomenduoja jai aplankyti artimuosius. Tokia yra tik viena – buvusi prokurorė, o dabar teisėja teta Vanda, pokario metais dėl savo negailestingumo vadinta „Raudonąja Vanda“. Iš jos Ana sužino, kad iš tiesų ji yra Ida Lebenštein, žydė, kurios tėvai žuvo karo metais. Abi moterys leidžiasi į kelionę, norėdamos rasti Anos tėvų kapą.
Jos atvyksta pas lenkų valstiečių šeimą, kuri karo pradžioje padėjo Lebenšteinams slapstytis miške, o paskui patys juos čia nužudė, norėdami pasisavinti šių turtą. Tuomet mirė Anos tėvai ir mažas Vandos sūnus, o mažametė Ida buvo atiduota auginti šventikui...
Rusijos invazija į Rytų Prūsiją
Rusijos invazija į Rytų Prūsiją – Rusijos imperijos karinė operacija Pirmojo pasaulinio karo metu, trukusi 1914 m. rugpjūčio–rugsėjo mėn. Paskelbus karą Vokietijos imperijai, tai buvo ne tik natūralus Rusijos žingsnis, bet ir bandymas sutelkti Vokietijos kariuomenę Rytų fronte, o ne Vakarų fronte. Nors ir turėdama didžiulę skaičiaus persvarą prieš vokiečius, įsiveržusi Rusijos imperijos kariuomenė išskaidė savo pajėgas ir patyrė pralaimėjimus Tanenbergo ir Mozūrijos ežeryno mūšiuose, o tai lėmė visišką strateginį rusų invazijos žlugimą.
Vokiečių planavimas
Vokietijos strategija Rusijos atžvilgiu buvo gynybinė nuo 1888 m., kai Vokietijos generalinio štabo viršininkas Helmutas fon Moltkė atsisakė ryžtingo puolimo į Rusijos teritoriją koncepcijos ir pradėjo svarstyti gynybines galimybes. Vokietijos žvalgybos vertinimais, geležinkelių tinklas Lenkijoje rusams leido rinktis tik iš trijų galimybių: vien gynybinė pozicija prieš Vokietiją, puolimas Vyslos upe tiesiai į Berlyną arba įsiveržimas į Rytų Prūsiją su dviem kariuomenėmis – viena nuo Narevo, kita nuo Nemuno. Prancūzijos politinis spaudimas užblokavo pirmąjį variantą, o antrasis variantas buvo kariniu požiūriu nepagrįstas, todėl trečiasis variantas buvo labiausiai tikėtina Rusijos veiksmų kryptis.
1894 m. Alfredas fon Šlyfenas, tuometinis Vokietijos generalinio štabo viršininkas, parengė karo žaidimo scenarijų, atitinkantį 1914 m. Tanenbergo mūšį. Pratybose Rusijos Nemuno armijai užėmus pusę Rytų Prūsijos, vokiečių vadas pasinaudojo tuo, kad Rusijos Narevo ir Nemuno armijos buvo atskirtos, sutelkė savo karius prieš dešinįjį Narevo armijos flangą ir sunaikino visas pajėgas. Pratybų diskusijoje Šlyfenas teigė, kad vokiečiai galėtų nesunkiai įrengti gynybinę liniją už Vyslos, tačiau, atsiradus galimybei sunaikinti visą rusų kariuomenę, reikėtų ja pasinaudoti.
Šlyfeno pirmtako idėja buvo pulti rusus jų dislokacijos metu ir laukti pastiprinimo iš vakarų, o Šlyfenas numatė mobilią operaciją vidinėmis linijomis naudojant geležinkelius, kad būtų galima sutelkti pajėgas prieš vieną rusų kariuomenę ir ją sunaikinti, kol ji nespės atsitraukti. Todėl 1914 m. kiekvienas vokiečių generalinio štabo karininkas Rytų Prūsijoje žinojo, kaip reaguoti į Rusijos puolimą.
Kariuomenių palyginimas
Nors rusų kariuomenė buvo gausesnė už priešą, ji turėjo daug problemų, kurios lėmė jos pralaimėjimą: Rusija tuo metu nebuvo pasirengusi dideliam karui, o jos perginklavimo programa nebuvo baigta, apie ką žinojo vokiečiai. Daug kareivių nebuvo apmokyti, transporto tarnyba buvo labai neefektyvi ir lėtino kariuomenės judėjimą, kariuomenės pajėgos buvo išsibarsčiusios didelėje teritorijoje ir menkai tarpusavyje koordinuotos, todėl priešas galėjo pulti kiekvieną kariuomenės dalį atskirai, kaip Tanenbergo ar Stalupėnų mūšyje, o svarbiausia – žvalgybos technika buvo gerokai prastesnė nei vokiečių, nes trūko žvalgybos padalinių. Invazija buvo planuojama skubotai, siekiant kuo greičiau padėti Prancūzijai, ir nebuvo gerai apgalvota.
Vokiečių 8-oji armija taip pat turėjo daug problemų. Pusę jos sudarė naujai pašaukti pagyvenę rezervistai. Vokietijos imperija paskutinį kartą dalyvavo kare 1871 m., o Rusijos imperija – 1905 m., todėl vokiečių kariuomenė neturėjo kovinės patirties, o rusai – turėjo. Tai ypač pasakytina apie karininkus ir vyresniuosius karinės vadovybės narius, Samsonovą ir Renenkampfą, dalyvavusius Rusijos–Japonijos kare. Pačioje karo pradžioje rusai neturėjo problemų dėl ginklų ar šaudmenų trūkumo, jų kariuomenės buvo visiškai aprūpintos šautuvais ir kulkosvaidžiais. Taigi, nedidelė vokiečių kariuomenė, kurios vadai neturėjo šiuolaikinės kovinės patirties ir buvo pusiau sukomplektuota iš paskubomis surinktų rezervistų, turėjo stoti prieš gerokai pranašesnes priešo armijas, turinčias kovinės patirties iš neseniai vykusio karo su Japonija.
Kumelionių apylinkė
Kumelionių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Marijampolės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Marijampolės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gulbiniškių apylinkės, Liudvinavo apylinkės ir Skaisčiūnų apylinkės.
AD Esposende
Espozendės AD – Portugalijos futbolo klubas iš Espozendės.
Istorija
1978 m. įkurtas klubas. Nuo 1990–1991 m. sezono rungtyniavo tuometiniame Segunda Divisão (trečia pakopa).
1998–1999 m. sezone pateko į Liga de Honra (antra pakopa). Joje užėmė keturioliktą vietą, kuri garantavo iįlikimą šiame divizione. Pateko į 1998–1999 m. Portugalijos futbolo taurės pusfinalį. 1999–2000 m. sezone antroje pakopoje liko septyniolikti ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Netrukus klubas iškrito į ketvirtą pakopą, o nuo 2006–2007 m. sezono rungtyniavo penktoje pakopoje.
Klubas rungtyniavo ketvirtoje pakopoje nuo 2010–2011 m. sezono.
Stadionas
Namų rungtynes ​​žaidžia Esposende Estádio Padre Sá Pereira. Stadionas talpina 5 tūkst. žiūrovų.
Spalvinė gama
Raudona ir balta – klubo tradicinės spalvos.
Tenderis (karo laivas)
Tenderis  – pagalbinis JAV, D. Britanijos ir kai kurių kt. valstybių karo laivas (plaukiojamoji bazė) antvandeniniams ir povandeniniams laivams, torpediniams kateriams, vandens lėktuvams ir kt. aprūpinti.
Buvo ir/ar yra naudojami tokie tenderiai:
Hiroši Soedžima
(g. 1959 m. liepos 26 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1980 m.
Čiliečiai
Čiliečiai  – lotynoamerikiečių tauta, gyvenanti Čilėje. Taip pat šiek tiek čiliečių gyvena Argentinoje, Australijoje, JAV, Europoje. Bendra populiacija – 18,5–19 mln. žmonių. Kalba ispanų kalba (čiliečių tarme). Dauguma tikinčiųjų – katalikai, yra protestantų (ypač sekmininkų).
Čiliečių tauta ėmė klostytis XVI a. ispanams užkariaujant vidurio Čilės žemes (nuo pietinių Atakamos pakraščių iki Bio Bijaus upės). Iki užkariavimų čia gyveno žemdirbiškos indėnų tautos – šiauriniai mapučiai (pikunčiai) ir diagitai. Ispanakalbiai čiliečiai susidarė maišantis vietos gyventojams su atvykėliais iš Europos – pradžioje su ispanais, nuo XIX a. – taip pat su italais, baskais, vokiečiais, airiais, britais, kroatais, prancūzais ir kt. Europiečiai atvykėliai, kėlęsi iki XX a. 7-ojo dešimtmečio, gan greitai asimiliavosi. Kolonijiniu laikotarpiu iš Europos į Čilę atsikraustė 50–70 tūkst. žmonių. 1843 m. ispanakalbiai sudarė apie 1,5 mln. Čilės gyventojų. Likę indėnai greitai asimiliavosi dėl mišrių santuokų (tarp atvykėlių daugumą sudarė vyrai), dėl geresnio ūkinio ir visuomeninio metisų statuso. Iki XX a. pab. dauguma čiliečių buvo valstiečiai. Ypatingą grupę sudarė atsikėlėliai, įsikūrę Araukanijoje, į pietus nuo Maulės upės. Ten mažesnė buvo indėniška sudedamoji, greičiau vystėsi tautinė savivoka. Šio krašto gyventojai nuožmiausiai kovojo už Čilės nepriklausomybę nuo Ispanijos, bei vėliau prieš mapučius.
Dabar čiliečiai dirba paslaugų sektoriuje, kalnakasybos ir apdirbamojoje pramonėje, mėsinėje gyvulininkystėje ir žemdirbystėje (grūdinės, subtropinės kultūros), miškų ūkyje.
Čiliečių daiktiškoji kultūra panaši į Pietų Europos gyventojų, bet paveikta vietos indėnų. Archetipinis čiliečio paveikslas siejamas su huaso – raitaisiais piemenimis (plg. kaubojai, gaučai), gyvenančiais Araukanijos paribiuose. Šis vaizdinys dažnai naudojamas liaudies mene, muzikiniame folklore. Liaudies kūryboje susipina ispaniškos ir indėniškos tradicijos – tautosaka artima ispanų liaudies poezijai, audime, keramikoje, medžio drožyboje ryškūs indėniški motyvai, šokiai panašūs į perujiečių ir argentiniečių.
ŽNK Radomlje
Radomljės „Radomlje“ – Slovėnijos futbolo klubas iš Radomljės. Šis straipsnis apie moterų futbolo ekipą, kuri rungtyniavo aukščiausiame šalies divizione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2012 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. 2021–2022 m. sezone liko trečioje vietoje.
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. rugsėjo 1 d.
Beržuvis (Bežuvis)
Beržuvis arba Bežuvis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 5,5 km į pietvakarius nuo Labanoro, Čiulų miške. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,17 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 153,7 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais. Ežeras telkšo ~ 14 ha dydžio Pabežuvio raiste. Pietuose išteka upeliukas link Lydekio ežero (Lakajos upės baseinas).
Blogi pojūčiai (filmas)
Blogi pojūčiai – 1986 m. Italijoje režisieriaus Gabriele Lavia sukurtas erotinis trileris, kuriame jis pats atliko pagrindinį vaidmenį.
Turinys
Manuelis – buvęs smogikas, patekęs į savo boso nemalonę. Šis nori jį nužudyti, tačiau to kol kas nedaro, bijodamas, jog Manuelis gali paskelbti susikompromitavusių asmenų sąrašą. Ieškodamas ramios vietos, jis pradeda slapstytis bordelyje, kuriame dirba jo buvusi meilužė Mikol. Čia jis susipažįsta su paslaptinga moterimi Vitorija...
Rust (kompiuterinis žaidimas)
„Rust“ – vien kelių žaidėjų režimu veikiantis išlikimo žanro kompiuterinis žaidimas, kuris buvo sukurtas „Facepunch Studios“ žaidimų kūrimo studijos. Pirmą kartą žaidimas išleistas 2013 m. gruodį su ankstesne prieiga, o galutinė pilna versija – 2018 m. vasarį. „Rust“ yra prieinamas Microsoft Windows bei macOS platformoms, o nuo 2021 m. gegužės bendradarbiaujant su „Double Eleven“ pristatytos ir versijos, skirtos PlayStation 4 bei Xbox One.
Žaidimo tikslas yra išgyventi laukinėje gamtoje, renkant arba vagiant įvairius daiktus bei medžiagas. Kad nenumirtų, žaidėjas privalo pasirūpinti sveikata, maistu ir skysčiais. Žaidime gausu pavojingų gyvių, tokių kaip vilkai ir meškos, bet nepaisant to – pagrindinis pavojus yra kiti žaidėjai, turint omeny, kad tai yra kelių žaidėjų režimo žaidimas. Pavojaus akivaizdoje galima naudotis įvairiais ginklais, tarkime lankais arba kokiais kitais šaunamaisiais ginklais. Kartais į žaidėjo gyvybę gali pasikėsinti transporto priemones vairuojantys žaidimo suprogramuoti veikėjai (NPC). Pagrindinis žaidimo aspektas yra išgyventi plėšikaujant, buriantis į klanus bei statantis bazes. Bandymas likti vienam ženkliai sumažina išgyvenimo šansus.
Plungės parko IV tvenkinys
Plungės parko IV tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Plungės mieste, Plungės dvaro parko vakarinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Babrungo intakas) 0,13 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus - 0,32 km, plotis - iki 0,065 km. Tvenkinys sudarytas iš 3 dalių, jų altitudės 109,8 m, 109 m ir 107,6 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Tvenkinio vidurinėje dalyje susiaurėjusioje vietoje nutiestas tiltelis. Pasroviui iškart telkšo pasagos formos 0,31 ha tvenkinys.
Vilniaus universiteto kiemeliai
275px|miniatiūra|alt=VU rūmai iš oro
Vilniaus universiteto kiemeliai – kiemai Vilniaus senamiestyje esančiame Vilniaus universiteto centrinių rūmų komplekso ansamblyje. Rūmų komplekse yra 13 kiemelių.
thumb|190px|Sarbievijaus kiemas thumb|190px|Arkadų kiemas thumb|190px|Simono Daukanto kiemas thumb|190px|Simono Stanevičiaus kiemas thumb|190px|Konstantino Sirvydo kiemas thumb|190px|Petro Skargos kiemas thumb|190px|Spaustuvės kiemas thumb|190px|Observatorijos kiemo fasadas thumb|190px|Observatorijos kiemas
Sarbievijaus kiemas
Motiejaus Kazimiero Sarbievijaus, garsaus XVII a. pradžios Europos poeto, VU auklėtinio, vėliau profesoriaus, kiemelis. Du lotynų kalba išleistų eilėraščių rinkinius iliustravo garsus flamandų dailininkas P. P. Rubensas. Seniausias yra pietinis jo korpusas su masyviais kontraforsais – XVI a. Dominuoja rytinis korpusas – XVI–XVIII a. čia buvo bažnyčios klebonija, o dabar pirmame aukšte – knygynas „Littera“, vakarinėje kiemo pusėje-Motiejaus Kazimiero Sarbievijaus memorialinė lenta. Čia yra Filologijos fakultetas ir Lituanistikos centras. Nedidelis fontanas teikia kiemui kiek melancholiškos nuotaikos.
Didysis kiemas
Pro Sarbievijaus kiemą galima pereiti į Universiteto Didįjį kiemą, kuris susiformavo jėzuitiškojo Universiteto epochoje. Visais laikais tai buvo puošniausias ir svarbiausias Universiteto kiemas, sujungęs reprezentacinę, sakralinę ir akademinę funkcijas. Jame vykdavo svarbiausios Universiteto šventės ir iškilmės, iš jo patenkama į Universiteto Šv. Jonų bažnyčią, ne tik pamaldų, bet ir viešų disputų vietą, taip pat į Universiteto aulą, kurioje buvo ginami ir suteikiami bakalauro, magistro, daktaro vardai.
Didysis kiemas jėzuitų laikais dėl savo reikšmės vadintas Akademijos kiemu, Stepono Batoro universiteto laikais – pirmojo Universiteto rektoriaus Petro Skargos kiemu, šiandien tapo ir Universiteto panteonu: renesansinių galerijų, juosiančių visą kiemą, pirmojo aukšto sienose paminklinėmis lentomis įamžinti Universiteto steigėjai, mecenatai, įžymūs mokslo vyrai. Spalvotose freskose – Vilniaus universiteto herbas, vyskupo Valerijono Protasevičiaus, LDK vicekanclerio Kazimiero Leono Sapiegos ir kitų mecenatų portretai.
Observatorijos kiemas
Šiaurinės ir vakarinės šio kiemo sienos antrame aukšte 1977–1979 m. ir 1995 m. atidengtos XVIII a. freskos, vaizduojančios vyskupą Valerijoną Protasevičių, didįjį etmoną Joną Karolį Chodkevičių, karalius Augustą III ir Stanislovą Augustą Poniatovskį. Jis apsuptas arkadų, kurios eina per visus tris aukštus, tačiau yra užmūrytos – netiko klimatas. Kiemo šiaurėje – senosios universiteto observatorijos priestatas su 2 cilindriniais bokštais, kuriuos dengia nedideli kupolai (aut. M. Knakfusas) ir 2 įrašai lotynų kalba: „Tatai Uranijos (mūzos) namai: šalinkitės kasdieniški rūpesčiai! Čia niekinama menka žemė, iš čia kylama į žvaigždes!“, „Drąsa suteikia senajam draugui naujos šviesos“. Vakarinėje kiemo pusėje – seniausias universiteto pastatas, siekiąs mažiausiai XVI a.
Konstantino Sirvydo kiemas
Buvusi Šv. Jonų bažnyčios šventoriaus dalis pavadinta Konstantino Sirvydo kiemu. Iš pietų pusės ją supa bažnyčia, iš rytų – jos zakristija. Konstantinas Sirvydas yra buvęs Universiteto auklėtinis, vienas iš lietuvių raštijos pradininkų. K. Sirvydas parašė lenkų – lotynų – lietuvių kalbų žodyną „Dictionarium trium linguarum“ (1620 m.), lietuvių kalbos gramatiką, pamokslų rinkinį, pats sakė pamokslus Šv. Jonų bažnyčioje lietuvių kalba
Adomo Mickevičiaus kiemas
Kiemas vadinamas įžymiojo poeto Adomo Mickevičiaus vardu, nes šiaurinėje šį kiemą supusių rūmų dalyje gyveno VU Fizikos ir matematikos fakulteto dekanas, fizikos profesorius Juozapas Mickevičius. Čia pastogę rado ir būsimasis poetas pirmakursis studentas Adomas Mickevičius.
Martyno Počobuto kiemas
Nedidelį jaukų kiemelį puošia XVIII a. observatorijos pastatas su Zodiako simboliais, lotyniškų sentencijų eilutėmis, tarp kurių ir „Iš čia kylame į žvaigždes“ (Hinc itur ad astra). Vakarinio korpuso kairėje pusėje, kur buvo VU vaistinė ir provizorių mokymo salė, pritvirtinta memorialinė lenta VU rektoriui ir observatorijos vadovui, Paryžiaus MA nariui korespondentui, Londono karališkosios astronomų draugijos nariui Martynui Počobutui. Kiemelis susiformavo buvusio sodo vietoje, vakarinėje jo pusėje išlikęs ir gotikinis XVI a. pradžios Mikalojaus Jasinskio namas.
Simono Stanevičiaus kiemas
Šis kiemas pavadintas vieno iš žemaičių būrelio studentų, lietuvybės, nacionalinio atgimimo žadintojų, poeto ir tautosakininko vardu. Simonas Stanevičius – vienas iš Adomo Mickevičiaus bendraamžių, rašęs ir savo kūrybą skelbęs lietuvių kalba. Šį kiemą, kaip ir kitus, supa keliaaukščiai pastatai, kuriuose buvo profesorių butai, o dabar – Filologijos fakulteto auditorijos ir kabinetai. Menė išpuošta dailininko R. Gibavičiaus ir kitų dailininkų freskomis ir skulptūromis.
Simono Daukanto kiemas
Kiemas pavadintas pirmojo Lietuvos istoriją lietuviškai rašiusio šio universiteto (1816–1822) auklėtinio Simono Daukanto vardu. Atgimimo žadintojas, švietėjas, įamžintas dailininko R. Gibavičiaus Filologijos fakulteto antrojo aukšto freskose. Kiemas apsuptas įvairiais amžiais statytų Filologijos fakulteto pastatų, pietvakarių kampe išlikęs vertingas renesanso stiliaus atiko fragmentas. Kiemo viduryje vešliai žaliuoja S. Daukanto atminimo ąžuolas, atgabentas iš S. Daukanto gimtinės ir pasodintas VU 400 metų sukakties proga. Ant šiaurinės sienos – skulptoriaus R. Kazlausko sukurtas S. Daukanto horeljefas.
Spaustuvės kiemas
Spaustuvės kiemas pavadintas čia veikusios pirmosios Universiteto spaustuvės, 1575 m. kunigaikščio Mikalojaus Kristupo Radvilos-Našlaitėlio dovanotos Universitetui, vardu. Joje išspausdintos pirmosios M. Daukšos, K. Sirvydo ir kitų autorių knygos lotynų, graikų, lenkų ir kt. kalbomis. Išspausdinta ir paties M. K. Radvilos „Kelionė į Jeruzalę“ (1601 m.), sulaukusi daugelio vertimų ir leidimų. M. K. Radvila organizavo Lietuvos kartografavimą ir 1613 m. Amsterdame išspausdino gana tikslų, gražiai iliustruotą LDK žemėlapį. Kiemelį supa VU bibliotekos patalpos.
Lauryno Gucevičiaus kiemas
Kiemas pavadintas VU auklėtinio ir profesoriaus, Civilinės ir karo architektūros katedros vedėjo, VU padalinio inžinerinio korpuso ir karo mokyklos vadovo vardu. Laurynas Gucevičius – Vilniaus arkikatedros, Verkių rūmų ansamblio, daugelio kitų rūmų architektas, projektų autorius ir statytojas; Tado Kosciuškos sukilimo metu – Lietuvos tautinės aukščiausios tarybos narys, Vilniaus Civilinės gvardijos organizatorius ir vadovas.
Mikalojaus Daukšos kiemas
Kiemas pavadintas dviejų pirmųjų lietuviškų knygų, išspausdintų LDK teritorijoje, autoriaus Mikalojaus Daukšos vardu. Tai buvo ir du pirmieji lietuviški vadovėliai studentams. M. Daukšos parengtoje „Postilėje“ (1599 m.) paskelbta jo prakalba – savotiškas patriotinis manifestas: „Kurgi yra pasauly tokia menka ir niekam verta tauta, kuri neturėtų savo trijų lyg įgimtų dalykų: savo žemės, papročių ir kalbos? Visų amžių žmonės vartojo savo gimtąją kalbą, rūpinosi jos išlaikymu, gražinimu ir platinimu. Nėra tokios menkos tautos, nėra tokio mažo žemės sklypo, kur nevartotų savo gimtosios kalbos“.
Alumnatas
Universiteto g. Nr. 4. – alumnatas (Vilniaus dvasinė seminarija), įsteigė 1582 m. Grigalius XIII. Šiuo metu – tai vienas gražiausių Vilniaus kiemų. Alumnatas uždarytas 1798 m. vėliau priklausė universitetui ir privatiems asmenims. 1984 m. restauruotas. Po arkomis įrengta kavinaitė.
Universiteto kiemuose yra saugomų gamtos paveldo objektų:
Apple Studio Display
Apple Studio Display (stilizuotas ir parduodamas kaip Studio Display) – 27 colių plokščiaekranis kompiuterio monitorius, kurį sukūrė ir parduoda „Apple Inc.“ Jis buvo paskelbtas 2022 m. kovo 8 d. kartu su „Mac Studio“ kompiuteriu ir buvo išleistas 2022 m. kovo 18 d. Tai „Apple“ ekranas, esantis pigesnis ir paprastesnis, nei „Apple Pro Display XDR“.
Apžvalga
„Studio Display“ yra pirmasis „Apple“ prekės ženklo ekranas, išleistas nuo „Apple Thunderbolt Display“ laikų, kuris buvo leistas nuo 2011 m. ir nutrauktas 2016 m. Tuo tarpu „Apple“ bendradarbiavo su LG kurdama „Thunderbolt 3“ įgalintą „UltraFine“ liniją, kurią sudaro 4K ir 5K ekranai.
„Studio“ ekrane yra 27 colių, 5K LED foninio apšvietimo skydelis su 5120 x 2880 skiriamąja geba 218 pikselių per colį ir 600 nitų ryškumu, t. y. padidėjimas nuo 500 nitų ekrano, naudoto LG UltraFine ir 27 colių iMac. Ekranas taip pat palaiko P3 plačių spalvų ir True Tone technologijas, bet jis nepalaiko HDR turinio. Jame taip pat yra šešių garsiakalbių sistema su garsą slopinančiais žemųjų dažnių garsiakalbiais, palaikanti erdvinį garsą ir „Dolby Atmos“, ir trijų mikrofonų masyvas, palaikantis „Hey Siri“ funkciją. Galinėje ekrano pusėje yra „Thunderbolt 3“ jungtis, per kurią „MacBook“ kompiuteriai įkraunami iki 96 W galia, ir taip pat yra trys USB-C jungtys.
„Studio Display“ turi „Apple A13“ sistemą ant kristalo, skirtą garso ir internetinės kameros apdorojimui. Integruota interneto kamera palaiko „Center Stage“ funkciją, įdiegtą iPad Pro (5-osios kartos), kuri nustato naudotojų padėtį ir automatiškai seka kameros vaizdą, kad jie visada būtų vaizdo centre. Pranešama, kad ekrane taip pat yra 64 GB vidinės atminties, tačiau vienu metu naudojama tik 2 GB. Gali būti, kad tai yra tiesiog šalutinis poveikis naudojant A13 lustą, greičiausiai tą, kuris yra baziniame iPhone 11 modelyje.
„Studio Display“ tiekiamas su trimis tvirtinimo galimybėmis: reguliuojamo pasvirimo stovu, reguliuojamo pasvirimo ir aukščio stovu, panašiu į Pro Display XDR, ir VESA laikiklį. Laikikliai yra įmontuoti į ekraną ir vartotojo nekeičiami, tačiau juos galima sukonfigūruoti „Apple Store“ parduotuvėje arba pas įgaliotąjį paslaugų teikėją po įsigijimo. Kaip ir „Pro Display XDR“, jį taip pat galima sukonfigūruoti su pasirenkama lazeriu įspausta „nano tekstūros“ stiklo apdaila, kuri sumažina atspindžius.
Neįprastai monitoriui „Studio Display“ nenaudojama standartinė IEC 60320 jungtis, o maitinimas iš tinklo tiekiamas firminiu kabeliu, kuriam atjungti reikia specialaus įrankio.
Suderinamumas
„Studio Display“ veikia su kitomis „DisplayPort“ palaikančiomis sistemomis, įskaitant „Windows“ sistemą, tačiau tik palaikomi „Mac“ kompiuteriai gali naudotis ne tik ekrano, garsiakalbių ir videokameros funkcijomis. „Intel Mac“ kompiuteriai su „Windows“ per „Boot Camp“ palaikomi su 6.1.17 versija.
Jis taip pat suderinamas su šiais iPad, kuriuose veikia iPadOS 15.4 ir naujesnės versijos:
Liusi
Liusi  – 1974 m. lapkričio 24 d. Avašo slėnyje, Etiopijoje, prancūzų-amerikiečių ekspedicijos surasti fosiliniai kaulų fragmentai, sudarantys apie 40 proc. australopiteko patelės (Australopithecus afarensis) skeleto (radinio kodas AL 288-1).
Manoma, kad Liusi pavadinta australopitekė gyveno prieš 3,2 milijono metų ir yra seniausia mokslui žinoma jos rūšies atstovė. Vardas suteiktas pagal The Beatles dainą Lucy in the Sky with diamonds, kuri skambėjo ekspedicijos kasinėjimų vietoje.
Auksūdžio III kapinynas
Auksūdžio III kapinynas, vadinamas Senkapiais, Kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 16201; senas registro kodas – A1860; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AV2032) – kapinynas–ankstyvosios kaimo kapinės Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Auksūdžio kaime, Darbos upelio kairiajame krante.
Liusi
Suradimo istorija
thumb|200 px|left|Liusi skeletas Klivlando gamtos istorijos muziejuje
Auksūdžio III kapinynas
Istorija
Kapinės įrengtos apie XVI a. Veikė iki XVIII a. vidurio. Vietos gyventojų vadinamos Senkapiais, Kapeliais. I-jo pasaulinio karo metais apardytos kasant duobes slėptuvėms, o tarpukariu buvo paverstos dirbamu lauku. Didžioji kapinių dalis sunaikinta 1978–1979 m. eksploatuojant žvyro karjerą. Kasant žvyrą buvo randama žmonių griaučių su žalvarinėmis ir geležinėmis įkapėmis, monetomis. Visi mirusieji laidoti galvomis į vakarus.
Liusi
Suradimo istorija
Prancūzų geologas ir paleoantropologas Morisas Taiebas 1972 m. atrado fosilijų paleoantropologijai Afarų įduboje Etiopijoje, Hararo provincijoje. Jo vertinimu regionas galėjo būti potenciali žmogaus kilmės fosilijų ir artefaktų radimvietė. Taiebas sudarė tarptautinę tyrimų ekspediciją (IARE) ir pakvietė tris mokslininkus vykdyti tyrimų minėtame regione. Tai buvo: Donaldas Johansonas, amerikiečių paleoantropologas ir Klivlando gamtos istorijos muziejaus kuratorius, vėliau įkūręs Žmogaus kilmės institutą, dabar priklausantį Arizonos valstijos universitetui, Meri Liki (Mary Leakey), britų paleoantropologė; ir Ivas Kopenas (Yves Coppens), prancūzų paleoantropologas, dirbantis Prancūzijos kolegijoje. Netrukus buvo surengta ekspedicija, kurioje buvo keturi amerikiečiai ir septyni prancūzai. 1973 m. rudenį ši komanda pradėjo tirti vietas aplink Hadarą ieškodami, ar jose nėra žmogaus kilmę liudijančių požymių.
Auksūdžio III kapinynas
Tyrimai
1979 ir 1982 m. kapines žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba, o 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras.
1979 m. kapus kasinėjo vietos gyventojas Kostas Grabys su pusbroliu Povilu Anužiu iš Vilniaus. P. Anužio kolekcijoje buvo saugomas II-jo tūkst. vidurio geležinis peilis, kaulinė ir žalvarinė adatinės, 2 amuletai, 2 žalvariniai auskarai, 3 žalvarinės pasaginės segės, 8 žiedai, karolis, 3 sagtelės, apie 10 varinių XVI a. monetų, kurios rastos kapuose po kelias įdėtos į odinius maišelius-pinigines.
Liusi
Suradimo istorija
1971 m. lapkričio mėn., besibaigiant pirmajam darbų sezonui, Johansonas pastebėjo blauzdikaulio viršutinio galo fosiliją, kuri buvo šiek tiek supjaustyta priekyje. Apatinis šlaunikaulio galas buvo rastas šalia jo. Kai jis šias dalis sudėjo, kelio sąnario kampas aiškiai parodė, kad ši fosilija (identifikacinis numeris AL 129-1) priklausė vertikaliai vaikščiojusiai būtybei. Vėliau ši fosilija buvo datuota kaip daugiau kaip trijų milijonų metų senumo – daug senesnė už kitas tuo metu žinomas homininų fosilijas. Radimvietė buvo nutolusi apie 2,5 kilometro nuo vietos, kurioje vėliau buvo rasta Liusi, uolienų sluoksnyje, esančiame 61 metrų giliau nei tas, kuriame buvo rasti Liusi fragmentai.
Auksūdžio III kapinynas
Tyrimai
1979 m. rudenį kapines tyrė Ignas Jablonskis ir Donatas Butkus (Kretingos muziejus), kurie ištyrė kelis suardytus kapus ir aptiko 2 geležinius peilius, peilio geležtės smaigalį, 5 kaltines vinis, sagtį, sagtelę, 2 žalvarinius žiedus praplatinta ir ornamentuota viršutine dalimi, odinio diržo fragmentų, puoštų geometrinio motyvo ornamentais, sudarytais iš smulkių žalvarinių kniedžių, 3 lietuviškus grašius, kurių vienas datuojamas 1501 m.
2004 m. Julius Kanarskas ištyrė 54,35 m² dydžio plotą, kuriame aptiko 1 dvigubą griautinį kapą ir 10 radinių. Kapo duobė pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 2,23 m ilgio, 83-90 cm pločio, nežymiai suapvalintais kampais. Joje buvo palaidoti 30-40 metų vyras ir 25-35 metų moteris, paguldyti į vieną karstą, sukaltą kaltinėmis vinimis. Abu gulėjo aukštielninki, galvomis atsukti į šiaurės vakarus. Vyro kairė ranka buvusi užkišta už nugaros, kojos ištiestos, o moters kojos – sukryžiuotos.
Liusi
Suradimo istorija
Komanda sugrįžo kitais metais ir rado hominino žandikaulius. Johansonas ir studentas Tomas Grėjus ėmėsi paieškų šiek tiek tolesnėje vietovėje. Remiantis vėlesnėmis (paskelbtomis) Johansono ataskaitomis, jis ir Tomas Grėjus dvi valandas praleido karštoje ir sausringoje lygumoje, apžiūrėdami dulkėtą reljefą. Johansonas nusprendė pažvelgti į nedidelės griovos dugną, kurį bent du kartus anksčiau tikrino kiti darbuotojai. Iš pradžių nieko nerado, tačiau netikėtai ant šlaito Johansonas pamatė rankos kaulo fragmentą. Netoli jo gulėjo fragmentas iš kaukolės. Maždaug vieno metro atstumo jie pastebėjo šlaunikaulio dalį. Tyrinėdami toliau šlaite jie surado vis daugiau kaulų, įskaitant slankstelius, dubens dalį, šonkaulius ir žandikaulio dalis. Jie pažymėjo vietą ir grįžo į stovyklą, suprasdami, jog atrado daug vieno individo kaulų fosilijų.
Per keletą vėlesnių savaičių jie surado kelis šimtus kaulų fragmentų, kurie nesidubliavo, taigi patvirtino prielaidą, kad tai vieno skeleto kaulai. Jiems pavyko surasti apie 40 % skeleto kaulų – tai unikalus reiškinys antropologijoje. Paprastai tokios senumo randami tik kaulų fragmentai, labai retai - kaukolės ar šonkauliai. Remdamasis rastu pilnu dubens kaulu ir kryžkauliu, kurie rodė dubens angos plotį, Johansonas nustatė, kad tai – patelės skeletas. Gavęs Etiopijos vyriausybės leidimą, Johansonas visus skeleto fragmentus nugabeno į Klivlando gamtos istorijos muziejų Ohajo valstijoje, kur juos stabilizavo ir rekonstravo antropologas Ovenas Lavdžojus (Owen Lovejoy). Pagal sutartį po devynerių metų skeletas buvo grąžintas į Etiopiją.
Auksūdžio III kapinynas
Tyrimai
Kapinyno teritorijoje ir aplinkoje aptiktos duobės, kuriose XX a. pirmoje pusėje buvę užkasti žemdirbystei trukdę akmenys.
Liusi
Apie Liusi
Liusi buvo 1,1 m ūgio, svėrė 29 kg ir (po rekonstrukcijos) atrodė panaši į paprastą šimpanzę. Ši būtybė turėjo mažas smegenis, tokias kaip šimpanzės, tačiau dubens ir kojų kaulai buvo beveik identiški šiuolaikinių žmonių kaulams. Tai rodė, kad Liusi rūšis priklausė hominidams, kurie stovėjo tiesiai ir vaikščiojo. Dantų tyrinėjimai rodė, kad Liusi mirė sulaukusi 25–30 metų.
Auksūdžio III kapinynas
Tyrimai
1987 m. kapinės paskelbtos vietinės reikšmės archeologiniu paminklu (AV2032), 2005 m. – valstybės saugoma kultūros vertybe (A1860).
Liusi
Ekspozicijos
Etiopijos nacionaliniame muziejuje Adis Abeboje eksponuojama gipso Liusi kopija. Originalios skeleto formos figūros rekonstruotos formos eksponuojamos Klivlando gamtos istorijos muziejuje. Amerikos gamtos istorijos muziejuje Niujorke pristatomos Australopithecus afarensis ir kitų žmonijos pirmtakų skeletų rekonstrukcijos, parodant kiekvienos rūšies buveinę bei paaiškinant kiekvienam būdingą elgesį ir galimybes. Čikagos Gamtos istorijos lauko muziejuje eksponuojama Liusi korpuso rekonstrukcija.
Auksūdžio III kapinynas
Tyrimai
Datuojamos XVI – XVIII a.