cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olomouco kraštas
Olomouco kraštas  – Čekijos Respublikos administracinis vienetas, esantis šiaurės vakaruose ir centrinėje istorinio Moravijos regiono dalyje, taip pat mažoje istorinio Silezijos regiono dalyje. Regiono pavadinimas kilo nuo jo sostinės Olomouco. Olomouco krašto plotas – 5 267 km², 2011 m. gyventojų buvo 647 770.
Miestai
Žemiau yra pateikti didžiausi krašto miestai:
Makiūgaliai (Molėtai)
Makiūgaliai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Videniškių.
Zetišė
Zetišė – ežeras Lietuvoje, Vilniaus rajone, 5 km į pietryčius nuo Paberžės. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,23 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 154,1 m. Krantai žemi, pelkėti, iš vakarų ir pietų prieina Girijos miškas. Šiaurinėje aukštoje pakrantėje plyti pievos, įsikūręs Juodežerių kaimas. Pietryčiuose išteka upelis link Girijos ežero (Žalesos baseinas).
Example
Elliot John Gleave (g. 1982 m. birželio 20 d.), geriau žinomas kaip Example – britų atlikėjas, dainų autorius, reperis, aktorius bei įrašų prodiuseris. Savo karjerą atlikėjas pradėjo 2004 m., išleidęs keletą singlų. 2022 m. duomenimis, atlikėjas yra išleidęs aštuonis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „We May Grow Old But We Never Grow Up“, išleistas 2022 m. birželį. 2011 m. rugsėjį išleistas trečiasis jo darbas „Playing in the Shadows“ buvo itin sėkmingas komerciškai ir pasiekė pirmąją Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietą.
Freiburger FC
Freiburgo FC – Vokietijos futbolo klubas iš Freiburgo.
Kuolenis
Kuolenis (Stenocereus) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso koloniškos išvaidzos, medžius primenantys kaktusai. Auga Kalifornijos pusiasalyje, Meksikoje, Kosta Rikoje ir Venesueloje.
Rūšys:
Sena-Sen Deni
Sena-Sen Deni  – Prancūzijos departamentas šalies centro šiaurėje, Il de Franso regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę ir Sen Deni miestą. Administracinis centras – Bobinji (Bobigny).
Departamente 3 apskritys, 40 kantonų, 1 municipalinis susivienijimas, 2 aglomeratai ir 40 komunų. Plotas – 236 km².
Istorija
Įsteigtas 1968 m. sausio 1 d. pagal 1964 m. liepos 10 d. įstatymą, patvirtintą 1965 m. vasario 25 d. dekretu, apjungus 24 buvusio Senos departamento komunas ir 16 Senos ir Uazos departamento komunų.
Įeina į Prancūzijos „Mažąją karūną“, sostinės regioną, kurį sudaro Aukštutinė Sena, Sena-Sen Deni ir Marnos slėnis. Didžiąją karūną sudaro Uazos slėnis, Ivlinas, Esonas bei Sena ir Marna.
Mis Pasaulis 1963
Mis Pasaulis 1963 – tryliktoji konkurso Mis Pasaulis ceremonija, vykusi Londone. Konkurso nugalėtoja tapo Carole Crawford iš Jamaikos. Konkurse dalyvavo ligi tol rekordinis skaičius dalyvių.
Sena-Sen Deni
Geografija
thumb|Senos-Sen Deni komunos Senos-Sen Deni departamentas ribojasi su Aukštutinės Senos, Marnos slėnio ir su Paryžiaus departamentais.
Ekonomika
Tai vienas dinamiškiausiai besivystančių departamentų, kurio prieaugis 2005 m. siekė 13,5 %. Jame susidarė dvi ekonominės zonos:
Specialistus rengia Sen Deni universitetas ir Paryžiaus Šiaurės universitetas bei mokytojų institutai Buržė, Livri-Gargane bei Sen Deni.
Turizmas
thumb|Stade de France Turizmas neatskiriamas nuo turistų, atvykstančių į Paryžių srauto, tuo labiau, kad greta yra Buržė ir Šarlio de Golio oro uostai, geležinkelio stotis, o susisiekimas su kitais Didžiojo Paryžiaus rajonais galimas metro, geležinkeliu, automobiliu.
Specifiniai lankomi objektai:
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja 6 senatoriai, Atstovų rūmuose – 13 deputatų.
Pirmasis Senos-Sen Deni Generalinės tarybos posėdis įvyko 1967 m. spalio 4 d. po rugsėjo 24 – spalio 1 d. įvykusių kantonų rinkimų. Generalinę tarybą sudaro 40 narių, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai. 2001–2008 m. ir 2004–2010 m. kadencijoje taryboje atstovaujama:
Lenkijos himnas
Dombrovskio mazurka yra oficialus Lenkijos himnas. Istoriškai dar žinomas kaip „Pieśń Legionów Polskich we Włoszech“ (Lenkų legionierių daina Italijoje) arba kaip „Jeszcze Polska nie zginęła“ (Lenkija dar nepražuvo).
Istorija
thumb|upright|left|Juzefo Vybickio originalios dainos teksto faksimilė Pirminio teksto autorius Juzefas Vybickis (Józef Wybicki) sukūrė Lenkų legionierių dainą 1797 m. liepos 16-19 dienomis Emilijos Redžo mieste Italijoje. Daina buvo skirta Lenkų legionams, vadovaujamiems Jano Henriko Dombrovskio, prieš jiems išvykstant į Napoleono vadovaujamą kampaniją Italijoje. Pirmą kartą daina grota liepos 20 dieną, palydint legionierius jiems išžygiuojant iš Emilijos Redžo į Milaną. Jau po mėnesio Dombrovskis rašė Vybickiui „Kariams vis labiau ir labiau patinka tavo daina“ Greitai išpopuliarėjusi tarp legionierių ir Lenkijoje daina simbolizavo norą atkurti Lenkijos valstybės nepriklausomybę, prarastą 2 metais anksčiau.
Įkūrus Lenkijos kunigaikštystę Legionierių daina išpopuliarėjo ir pačioje Lenkijoje, Tačiau neilgai gyvavusi kunigaikštystė nepripažino dainos kaip oficialaus himno. Po Napoleono sutriuškinimo carinės Rusijos ir Prūsijos valdžia uždraudė šią patriotinę dainą 1815 metais. Pakartotinis draudimas priimtas 1860 metais. Tačiau daina jau buvo išpopuliarėjusi ir neatsiejama nuo išsivadavimo judėjimo. Ypatingą populiarumą ji turėjo 1830 ir 1863 m. sukilimų metu, o jos variacijos – Tautų pavasario metu.
Lenkijai atgavus nepriklausomybę po Pirmojo pasaulinio karo 1918 metais Dombrovskio mazurka de facto tapo šalies himnu. Oficialiu himnu pripažinta 1926 metais, po pusmečio priimtas galutinis žodžių ir muzikos variantas, išlikęs iki šių dienų Pirmą kartą Dombrovskio mazurka kaip himnas konstitucijoje įtvirtinta Lenkijos Liaudies Respublikoje 1976 metais.
Žodžiai
Originalų Vybickio dainos tekstą sudaro šeši posmai ir priedainis po penkių pirmų posmelių. Dainos rankraštis buvo jo palikuonių nuosavybė iki 1944 m. vasario, kai jis buvo prarastas per Berlyno bombardavimą. Yra išlikusios tik fotokopijos, darytos 1886 metais, kurias Vybickio anūkas padovanojo Lenkijos bibliotekoms.
Lenkijos kunigaikštystės metu naudoti žodžiai jau skiriasi nuo originalo - visiškai išimti du posmai, kitu du pakeisti vietomis. Taip pat pakeista pirma dainos eilutė „Lenkija dar nemirė“ į „Lenkija dar nepražuvo“. 1807 metais pasirašius Tilžės taikos sutartį ketvirtasis posmas, kuriame Rusija įvardijama kaip Lenkijos priešas, išimtas. Paskutinis posmas, minintis Kosciušką, irgi pradingo, kai šis atsisakė padėti Napoleonui jo karuose.
Oficiali versija
Jeszcze Polska nie zginęła,
Kiedy my żyjemy.
Co nam obca przemoc wzięła,
Szablą odbierzemy.
Marsz, marsz Dąbrowski,
Z ziemi włoskiej do Polski.
Za twoim przewodem
Złączym się z narodem.
Przejdziem Wisłę, przejdziem Wartę,
Będziem Polakami.
Dał nam przykład Bonaparte,
Jak zwyciężać mamy.
Marsz, marsz ...
Jak Czarniecki do Poznania
Po szwedzkim zaborze,
Dla ojczyzny ratowania
Wrócim się przez morze.
Już tam ojciec do swej Basi
Mówi zapłakany -
Słuchaj jeno, pono nasi
Istorinė versija
Jeszcze Polska nie umarła,
Co nam obca moc wydarła,
Szablą odbijemy.
Marsz, marsz Dąbrowski
Do Polski z ziemi włoski
Za Twoim przewodem
Złączem się z narodem.
Jak Czarnecki do Poznania
Wracał się przez morze
Po szwedzkim zaborze.
Niemiec, Moskal nie osiędzie,
Gdy jąwszy pałasza,
Hasłem wszystkich zgoda będzie
I ojczyzna nasza.
Marsz, marsz...
Będziem Polakamy,
Już tam ociec do swej Basi
Mówi zapłakany:
Biją w tarabany.
Na to wszystkich jedne głosy:
Dosyć tej niewoli.
Mamy racławicki kosy.
Kościuskę Bóg pozwoli.
Rugutė
Rugutė – labdaros ir paramos fondas, veikiantis Lietuvoje.
Fondas globoja vaikus, sergančius onkologinėmis ligomis, jų artimuosius bei remia onkologijos mokslo ir praktikos vystymą. Jį, netekę onkologine liga sirgusios trejų metukų dukrelės Rugilės, 2004 m. lapkričio 29 d. įkūrė Edita ir Dainoras Abrukauskai.
Nuorodos
Labdaros ir paramos fondo „Rugutė“ tinklalapis
Kurier Litewski (Vilnius)
thumb|Savaitinio laikraščio „Kuryer Litewski“ 1760 m. titulinis lapas Kurier Litewski  – pirmasis Lietuvos laikraštis, ėjęs 1760 m. balandžio 19 d. – 1763 m. rugpjūčio 19 d. Vilniuje kartą per savaitę.
Istorija
Informavo apie LDK, Lenkijos ir užsienio politinį gyvenimą. Leido priedus: „Wiadomości Literackie“, „Uprzywilejowane Wiadomości“, vėliau „Wiadomości Cudzoziemskie“, „Suplement do Gazet Wileńkich“. Leido Vilniaus universitetas.
Redagavo Pranciškus Paprockis, Aleksandras Januškevičius, V. Veženičius.
Paramos fondas
Veiklos nuostatai
Fondo steigėjai gali būti fiziniai bei juridiniai asmenys, sudarę fondo steigimo sutartį ir iki fondo įregistravimo įsipareigoję skirti fondui įnašus pinigais ar turtu, teikti fondui paslaugas.
Fondas turi turėti dalininkų susirinkimą ir valdymo organą (vienasmenį ar (ir) kolegialų).
Fondas gali turėti ir įgyti tik tokias civilines teises ir pareigas, kurios neprieštarauja fondo tikslams. Fondas turi teisę vykdyti įstatymų nedraudžiamą ūkinę komercinę veiklą, kuri neprieštarauja jo įstatams bei veiklos tikslams ir reikalinga jo tikslams pasiekti.
Fondui draudžiama neatlygintinai perduoti fondo turtą nuosavybėn, pagal patikėjimo ar panaudos sutartis fondo dalininkui, valdymo ir kolegialių organų nariui, fonde darbo sutarties pagrindu dirbančiam asmeniui ar su jais susijusiam asmeniui, ar trečiajam asmeniui, išskyrus labdaros ar paramos tikslus, nustatytus fondo įstatuose pagal Labdaros ir paramos įstatymą.
Taip pat negalima mokėti fondo steigėjui ar dalininkui išmokas iš pelno dalies ar perduoti likviduojamo fondo turto dalį, viršijančią dalininko įnašą bei kt.
Lietuvoje labdaros ir paramos fondų veiklą nustato Labdaros ir paramos fondų įstatymas.
Laidinis radijas
Laidinis radijas – radijo programų ir vietinės informacijos perdavimas laidais daugeliui radijo abonentų, turinčių radijo taškus, įjungtus į laidinio radijo tinklą.
Radiofone parengta radijo programa yra siunčiama laidais į radijo mazgą, kur signalas sustiprinamas stiprintuvais ir laidinio tinklo linijomis siunčiamas į garsiakalbius (vadinamus radijo taškais), įrengtus radijo abonentų namuose ar įstaigose.
Bandžiulystė
Bandžiulystė – lietuvių paprotys padegėliui ar kitam nelaimės ištiktam kaimynui sutartą laiką duoti naudotis savo gyvuliais, dažniausiai avimis.
Laidinis radijas
Laidinis radijas labai panašus į kabelinę televiziją, tik juo siunčiamos ne televizijos, o radijo programos, ir ne kabeliais, o telefono linijų tipo laidais.
Bandžiulystė
Nukentėjusysis kartais pagal susitarimą gaudavo pusę jų produktų ir prieauglio, avių vilnos. Susibičiuliavę žmonės buvo vadinami bandžiuliais. Rytų Lietuvoje paprotys gyvavo dar XX a. pradžioje.
Laidinis radijas
Istorija
Laidinio radijo pradžia laikoma 1893 m. vasario 15 d., kai vengrų inžinierius Tivadaras Puškašas (Tivadar Puskás) Budapešte pradėjo leisti „Telefoninį šauklį“  – telefono tinklu jo abonentams buvo perdavinėjamos žinios, skaitomi laikraščiai.
1921 m. laidinis radijas buvo pradėtas masiškai diegti Sovietų Rusijoje. Iš pradžių garsiakalbiai buvo statomi viešose vietose – aikštėse, gatvėse ir skaityklose, vėliau – įstaigose, o nuo 1925 m. – ir gyvenamuosiuose namuose. 1937 m. tūkstančiui SSRS gyventojų teko apie 25 radijo taškus.
Europoje laidinis radijas taip pat buvo naudojamas Vokietijoje (, nuo XX a. trečiojo dešimtmečio iki 1966 m.), Nyderlanduose (, 1921–1975 m.), Švedijoje (SV Trådradio, 1943–1971 m.), Šveicarijoje (, iki 1998 m.), Italijoje (, nuo 1958 m. iki šiol), Austrijoje, Anglijoje, taip pat visose vadinamose „socialistinėse“ Rytų Eurpos šalyse. 1933 m. buvo pradėti eksperimentai Suomijoje, tačiau dėl mažos paklausos nutraukti.
Lietuvoje
Lietuvoje laidinis radijas atsirado 1944 m. pabaigoje, kai po karo okupacinei valdžiai reikėjo skubiai atstatyti gyventojų galimybę klausytis vietinių ir Maskvos radijo laidų, neatkuriant galimybės klausytis radijo laidų iš užsienio. 1944 m. spalio 8 d. pradėjo veikti Kauno radijo mazgas, lapkritį – Vilniaus radijo mazgas; iki 1947 m. taip buvo radiofikuoti visi apskričių miestai. Per dešimtmetį (iki 1954 m. pabaigos) buvo pastatyta 500 radijo mazgų ir radiofikuotos visos mašinų-traktorių stotys.
Iš pradžių buvo transliuojama tik viena programa (tokiu pat principu, kaip iš stiprintuvo į garso kolonėles paduodamas audio signalas). Vėliau imta naudoti ir radijo dažnius, tuo sudarant galimybę tais pačiais laidais siųsti daugiau programų. Lietuvoje (kaip ir visoje SSRS) šiam reikalui buvo panaudoti du radijo dažniai (vadinami nešliais) – 78 kHz (antrajai programai) ir 120 kHz (trečiajai programai). Garsinio dažnio kanalu buvo transliuojama pirmoji Lietuvos radijo programa (vadinta „pirmąja respublikine“), 78 kHz dažniu – antroji („antroji respublikinė“), 120 kHz dažniu – Maskvos radijo programa „Majak“.
Naudojimasis laidiniu radiju buvo mokamas. Visuose naujai statomuose butuose buvo įrengiama specialus lizdas radijo taško pajungimui, ir už tai reikėdavo mokėti abonentinį mokestį nepriklausomai nuo to, ar gyventojas klausosi laidinio radijo. Žlugus SSRS, Lietuvos laidinio radijo tinklus perėmė „Teleradijo kompanija Hansa“. Abonentinio mokesčio pradėta reikalauti taip pat iš įmonių bei įstaigų, ir jos ėmė masiškai atsisakinėti laidinio radijo paslaugų, nes jau buvo sudaryta galimybė atsijungti nuo šio tinklo.
Paolo Nutini
Paolo Giovanni Nutini (g. 1987 m. sausio 9 d.) – škotų dainininkas, dainų autorius ir muzikantas. 2006 m. atlikėjas išleido savo debiutinį albumą „These Streets“ ir iškarto susilaukė sėkmės – albumas debiutavo trečioje vietoje Jungtinėje Karalystėje. 2009 m. buvo išleistas antrasis albumas „Sunny Side Up“, kuris debiutavo jau pirmoje vietoje. Abu albumai Jungtinėje Karalystėje jau yra tapę penkiskart platininiais. Po penkerių metų pertraukos, Nutini 2014 m. balandį išleido trečiąjį albumą, „Caustic Love“. Albumas susilaukė itin teigiamų kritikų įvertinimų, debiutavo pirmoje vietoje ir 2015 m. vasarį tapo dukart platininiu.
2014 m. liepą Paolo Nutini BBC buvo paskelbtas šiuo metu garsiausiu Škotijos atlikėju.
Lietuvių archyvas
Lietuvių archyvas – Studijų biuro, kurį 1941 m. rudenį įsteigė Antanas Bružas ir Juozas Senkus leidinys apie pirmąją TSRS okupaciją bei jos terorą, ėjęs 1941–1943 m. Lietuvoje.
Istorija
Lietuvoje išleisti 4 tomai. Pirmuosius suredagavo Juozas Balčiūnas-Švaistas, Petras Tarulis, ketvirtąjį – Petras Babickas. 1943 m. pabaigoje redagavimą perėmęs Jonas Leonavičius dalį išvežtos medžiagos 1950–1951 m. paskelbė laikraštyje „Dirva“, 1950–1951 m. laikraštyje „Naujienos“. JAV 1952 m. perspausdintas 3 tomas.
Leidinyje buvo spausdinama dokumentinė medžiaga iš archyvų bei įstaigų, autentiški pareiškimai žmonių, dirbusių įvairiose įstaigose, pranešimai, studijos apie įvairių gyvenimo sričių padėtį sovietinės okupacijos laikotarpiu.
Eglaitė
Eglaitė – buvęs viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Salako.
Istorija
XX a. pradžioje buvo nutiestas siaurukas Eglaitė–Zarasai.
Valdajus
Valdajus – miestas Rusijoje, Naugardo srityje, prie Valdajaus ežero, rajono centras. Įsikūręs prie kelio M10, jungiančio Maskvą su Sankt Peterburgu. Nuo Valdajaus iki Maskvos 386 km, iki Didžiojo Naugardo – 140 km. Gyventojų: 18 703 (2002 m.); 19 173 (1989 m.). Gyvenvietė pirmą kartą paminėta 1495 m., o miesto statusą suteikė Jekaterina II 1770 m., kai mieste buvo apie 2 000 gyventojų.
Makniškė
Makniškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kazokinės.
Hučiai
thumb|right|240px| Hučių koontroliuota Jemeno teritorija (žaliai) 2015 metais Hučiai (arba Husiai, save pasivadinę „Dievo šalininkais“) arba Hučių judėjimas – teologinė islamistų grupė, atsiradusi XX a. pab. Jemeno šiaurės Sados gubernijoje. Hučiais vadinamas ne vien Al-Huti klanas, bet plati daugiagentė ir bendraminčių teologinė grupuotė.
Hučių idėjiniu lyderiu buvo klano vadas ir pamokslininkas Badras al Dinas al Hutis (miręs 2010 m.). Al-Huti klanas laikomas pranašo Mahometo palikuonimis ir religiškai artimas zaidijų šiitų pakraipai. Jie pradėjo įgauti reikšmės po Zaidi imamato žlugimo 1962 metais. Badras al Dinas ir jo įtakingais veikėjais tapę sūnūs Huseinas, Yahya, Muhamedas ir Abdulmalikas 1990-aisiais pasisakė už zaidijų tikėjimo atgaivinimą, priešinosi salafizmui, pasisakė prieš JAV ir jos remiamos Saudo Arabijos politiką, ypač dėl pastarosios veiksmų pasienyje, nes tuomet dar nebuvo sutarta dėl Jemeno–Saudo Arabijos sienos. Hučiams pradėjus protestuoti sostinės Sanos mečetėse prasidėjo jų susidūrimai su valdžios atstovais. Jemeno prezidentas Ali Abdula Salehas tai galėjo palaikyti iššūkiu savo valdžiai. Hučiai pradėjo ginkluotai priešintis esą savigynos tikslais ir nuo 2004 m. buvo beveik nuolatiniame kariniame konflikte su oficialia valdžia. Jų vadas Huseinas Badras al Din al Hutis buvo sugautas ir nužudytas 2004 m. rugsėjį.
Centrinė Sanos valdžia padarė daug klaidų kovojant su hučiais, pavyzdžiui, žuvusio Huseino al Hučio kūno nuotraukas iškabino Sadoje ir jis galėjo atrodyti kankiniu dėl tikėjimo. Plačiai atakuojant hučių vietoves artilerija ir aviacijos smūgiais aplinkinėms gentims kilo įspūdis, kad atakuojamos ir jos, todėl jų nariai jungėsi į hučių gretas. 2010 m. šeštojo karo metu hučių grupuotės tiek sustiprėjo, kad galėjo atakuoti vyriausybės kariuomenės bataliono dalinį (~300 žmonių) naudodamos šarvuotą techniką bei rengė reidus į Saudo Arabijos teritoriją. 2011 m prasidėjus Arabų pavasariui prezidentas Ali Abdula Salehas buvo pašalintas. Suirute pasinaudoję hučiai 2011 m. kovą pradėjo kontroliuoti beveik visą Sados ir dalis gretimų provincijų, oficialiai pasivadino „Dievo šalininkais“ ir Beirute su „Hezbollah“ pagalba įkūrė savo TV stotį. 2014 m. vasarą jie įveikė Hašidų genčių federaciją ir užėmė Amrano guberniją. Taip pat sutriuškino sunitų Al-Ahmar klaną. Bendradarbiaudami su nuverstu Ali Abdula Salehu hučiai 2014 m. rugsėjo 21 d. po vidaus maišto užėmė sostinę Saną. Kartu jiems atiteko kariuomenės tankų, artilerijos ir priešlėktuvinių ginklų bei keletą raketinės ginkluotės vienetų.
Hučiai buvo remiami Libano „Hezbollah“ ir Irano, nors pastarasis tai visą laiką neigė. Kartu prie jų prisijungė Saleho pusės kovotojai. 2015 m. kovą hučiai užėmė Adeną, iš kurio išvaryti liepos mėn. Prieš juos ir prezidento Abdrabu Mansuro Hadžio paramai 2015 m. Saudo Arabija (kurios kariuomenė vykdė operacijas prieš hučius nuo 2009 m.) sukūrė arabų valstybių koaliciją ir nuo kovo mėn. įsikišo tiesiogiai į karą Jemene. Hučiai tvirtino, kad jų veiksmai yra revoliucija prieš korumpuotą vyriausybę ir kova su sunitų ekstremistais. 2017 m. gruodį buvęs prezidentas Ali Abdula Salehas atsiribojo nuo hučių, pasisakė už derybas su Saudo Arabijos koalicija ir buvo hučių sukilėlių nužudytas.
Sekinari Nii
Sekinari Nii (二井関成, g. 1943 m. kovo 20 d.) – Japonijos politikas, nuo 1996 m. einantis Jamagučio prefektūros gubernatoriaus pareigas.
Fungicidai
Fungicidai ( – grybas + caedo – žudau) – pesticidai augalų ligas sukeliantiems grybams naikinti. Dažnai prie fungicidų priskiriamos ir cheminės medžiagos, naikinančios bakterijas ir virusus.
Ypač paplitę organiniai sintetiniai fungicidai – ditiokarbamino rūgšties, ftalimido, benzimidazolo, guanidino ir kiti junginiai.
Fungicidais purškiami, dulkinami augalai, beicuojamos sėklos, dezinfekuojama dirva, sandėliai. Vieni fungicidai naikina tik vieną grybų rūšį ar gentį, kiti – daugelį grybų rūšių. Žmogui ir šiltakraujams gyvūnams fungicidai vidutiniškai nuodingi, kai kurie kenkia bitėms, žuvims.
Skirstymas
Pagal vartojimo pobūdį fungicidai skirstomi į:
Pagal veikimą skirstomi į:
Abraham Maslow
Abrahamas Haroldas Maslou (1908 m. balandžio 1 d. Bruklinas, Niujorko valstija – 1970 m. birželio 8 d.) buvo amerikietis psichologas ir vienas iš humanistinės psichologijos įkūrėjų. Jis labiausiai žinomas kaip poreikių hierarchijos teorijos autorius. Maslou ir kitų humanistinių psichologų darbai padėjo pagrindus 1998 m. susiformavusiai pozityviajai psichologijai.
Maslou piramidė: poreikių ir intelekto išsivystymo hierarchija
Maslou piramidė pirmą kartą buvo pristatyta 1943 m. straipsnyje „Žmogaus motyvacijos teorija“. Maslow įrodinėjo, kad žmogaus poreikių tenkinimas ir intelekto vystymasis vyksta pagal tam tikrą prioritetinę seką, t. y. tik patenkinęs fiziologinius poreikius žmogus rūpinsis saugumo lygmeniu ir t. t.
Savo teorijoje žmogaus poreikius Maslou išrikiavo tokia tvarka:
Savęs realizavimas
Daugiausia dėmesio Maslou skyrė paskutiniam ir aukščiausiam poreikiui iš jo sukurtos piramidės – savęs realizavimo poreikiui. Maslou manė, kad poreikis save realizuoti yra toks pats stiprus kaip ir poreikis valgyti arba kvėpuoti. Jeigu žmogus šio poreikio netenkina, jis nesijaučia laimingas. Skirtingi žmonės pagal savo stiprybes gali save realizuoti labai skirtingais būdais – tapti verslininkais, menininkais, daktarais – tačiau, anot Maslou, jeigu žmogus nori būti laimingas, save realizuoti būtina.
Maslou argumentuoja, kad kaskart žmogus darydamas sprendimą gali rinktis tarp mažiausiai dviejų pasirinkimo galimybių – žengti žingsnį pirmyn link savęs realizavimo arba žengti žingsnį atgal į saugumo zoną. Kuo dažniau žmogus žengia atgal ir praleidžia galimybę žengti pirmyn, tuo didesnis skirtumas tarp to, kuo žmogus yra ir kuo galėjo tapti. Šis skirtumas pasireiškia neigiamomis emocijomis, ypač liūdesio ir graužaties jausmu, depresija, nerimu. Siekdami išvengti šių nemalonių jausmų, siekdami kuo mažiau galvoti apie šią nemalonią praleistų galimybių tiesą, žmonės dažnai žengia dar daugiau žingsnių atgal į saugumo zoną, kas dažnai pasireiškia pernelyg ilgu televizijos žiūrėjimu, alkoholio ir narkotikų vartojimu – viskuom, kas leidžia pabėgti nuo minčių apie savo nerealizuotas galimybes. Visgi, Maslou argumentuoja, žmonės yra pajėgūs sumažinti minėtą skirtumą ir realizuojant save tapti laimingu.
Sekierkai (Balstogės apskritis)
Sekierkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tykocino valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į rytus nuo Tykocino ir apie 21 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Smilgiai (Plungė)
Smilgiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Žlibinų.
Osmolovščizna
Osmolovščizna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Fergana
Fergana − miestas Uzbekijos rytuose, Ferganos slėnio pietuose. Administracinis Ferganos vilajeto centras. Įsikūręs prie Margilano−Kyzil Kijos geležinkelio, 420 km į rytus nuo Taškento ir 75 km į vakarus nuo Andižano.
Istorija
Pradėjo kurtis 1877 m. Iki 1907 m. vadintas Naujuoju Margelanu, 1907−1924 m. Skobelevu.
Lietuvių balsas (Rusija)
Lietuvių balsas – katalikiškos orientacijos savaitraštis, ėjęs 1915 m. rugpjūčio 19 d. – 1918 m. vasario mėn. Petrograde (iki 1917 m.) Voroneže.
Istorija
Leido Martynas Yčas ir Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti. Nuo 1917 m. Tautos pažangos partijos leidinys. Spausdino Lietuvių spaustuvė Petrograde, Voroneže. Išėjo 195 numeriai.
Bendradarbiavo Blažiejus Česnys, L. Daukša, Jurgis Dovydaitis, Ignas Jurkūnas, Adolfas Klimas, Jurgis Savickis, Petras Šalčius ir kt.
Redagavo Martynas Yčas, Liudas Noreika, Konstantinas Šakenis, Juozas Vokietaitis.
Milas Džiukanovičius
Milas Džiukanovičius (, g. 1962 m. vasario 12 d. Nikšičius) – Juodkalnijos politikas, visuomenės veikėjas, dabartinis šalies prezidentas (nuo 2018 m.)
Landskrona BoIS
Landskrūnos BoIS – Švedijos futbolo klubas iš Landskrūnos.
Milas Džiukanovičius
Biografija
Jaunystėje aktyvus Jugoslavijos komunistų sąjungos veikėjas, nuo 1989 m. Centro komiteto narys. Padedamas Slobodano Miloševičiaus ir slaptųjų tarnybų Juodkalnijoje pradėjo antibiurokratinę kampaniją ir nušalino nuo valdžios senąją nomenklatūrą.
Landskrona BoIS
Istorija
Klubas įkurtas 1928 m. Aukščiausias pasiekimas yra 1938 m. iškovota trečioji vieta šalies elito divizione. 1972 m. iškovojo šalies futbolo taurę.
Milas Džiukanovičius
Biografija
1991–1997 m. Juodkalnijos ministras pirmininkas. Nuo 1997 m. Demokratinės socialistų partijos pirmininkas. 1997–2002 m. Juodkalnijos prezidentas. 2003–2006, 2008–2010 m. ministras pirmininkas. Jo iniciatyva 2006 m. įvyko referendumas, kuriame dauguma gyventojų pasisakė už Juodkalnijos nepriklausomybę nuo Serbijos.
Durleštis
Durleštis  – Moldavijos miestas, esantis Kišiniovo municipijaus Bujukanio sektoriaus dalis.
Makniūnai (Šalčininkai)
Makniūnai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Didžiųjų Sėlų.
BFC Viktoria 1889
Berlyno „Viktoria“ – Vokietijos futbolo klubas iš Berlyno.
Sektos žudikės
Sektos žudikės – sektos, rengiančios masines savo narių žudynes arba savižudybes. Dauguma tokio tipo sektų tiki artėjančia apokalipse ir žada savo nariams, kad jie bus vieninteliai, išsigelbėję. Kai kada vietoje apokalipsės žadamas amžinas gyvenimas, dieviškumas ir pan. Tokio tipo sektos dažniausiai turi vieną ar kelis sudievintus lyderius (mokytojus, pranašus etc.). Sektos lyderis ne visada negarbingas: Rojaus vartų, Liaudies šventyklos lyderiai mirė drauge su visais. Kitais atvejais įtariama jog vyresnybė pati pabėgo ir viskas panašiau į masinę žmogžudystę.
Dažniausiai tokios sektos itin gerai slepia savo veiklą, vaizduoja meditacijos ar socialinės pagalbos grupes, vykdo kelių pakopų narių filtraciją, itin smarkiai stengiasi savo narius atskirti nuo visuomenės (dažniausiai fiziškai, įkurdamos specialius kaimelius sektų nariams ir pan.).
Šios sektos tapo labiau visuomenei žinomos po 1978 m. lapkritį įvykusios Liaudies šventyklos narių masinės savižudybės, kurioje dalyvavo 912 žmonių. Nors iki tol irgi buvo visokių nusiskundimų, teismo procesų, pirmą kartą visuomenei buvo parodyti kadrai, mažai tesiskiriantys nuo GULAGo ar Aušvico.
Šie įvykiai nėra pirmi žinomi. Per keletą septynioliktojo ir vėlyvo aštuonioliktojo amžiaus dešimtmečių Rusijoje nusižudė dešimtys tūkstančių sentikių, daugiausia susidegindami. Dažniausiai tai buvo ne individualūs poelgiai, o grupių, vienuolynų veiksmai. Juos daug sąlygojo konfrontacija prieš valstybę, daug jų įvyko šias bendruomenes jau puolant ginklu. Skirtingai nuo vėlesnių sektų, sentikiai buvo gana didelė bendruomenė.
Agresyvi sekta (kultas) nuo įprastinės religijos gali būti atskiriamas pagal tris kriterijus: kiek lengva įstoti į bendruomenę bei iš jos pasitraukti, kiek aiški jos vadovavimo struktūra ir koks bendruomenės požiūris į ją supančią visuomenę, sektai prisiskiriant daug labiau ypatingą ir išskirtinį vaidmenį.
Vienas žinomiausių sektų žudikių tyrinėtojas yra Aleksandras Dvorkinas, kuris parašė knygą „Sektos. Totalitarinių sektų apžvalga“.
-0
–0 (neigiamas nulis) – informatikoje žinoma reikšmė, kurią gali įgauti kompiuterio programos kintamasis. Neigiamas nulis būdingas kai kuriems sveikųjų ir beveik visiems slankaus kablelio skaičių vaizdavimo kompiuterio atmintyje būdams. Programavimo kalbose neigiamas nulis užrašomas kaip –0.0. Jis aprašytas IEEE 754 standarte.
Lyginant tiesiogiai, teigiamas ir neigiamas nuliai laikomi tarpusavyje lygiais (-0.0 == 0.0).
Neigiamas nulis reikšmingas dalybos iš nulio operacijoje, kur jis keičia rezultato ženklą. Pagrindinės operacijų su juo taisyklės paprastai būna tokios:
Teigiamam ir neigiamam nuliui artima matematinės ribos savoka, nes skaičiuojant funkcijos riba argumentui artėjant prie nulio kai kada skiriasi priklausomai nuo to, ar prie nulio artėjama iš neigiamos, ar iš teigiamos pusės.
Takuya Tasso
Takuya Tasso (達増拓也, g. 1964 m. birželio 10 d.) – Japonijos politikas, nuo 2007 m. einantis Ivatės prefektūros gubernatoriaus pareigas.
Provanso žolės
thumb|right|Provanso žolės Provanso žolės  – tipiškas Prancūzijos Provanso regiono džiovintų prieskoninių augalų mišinys.
Mišinį gali sudaryti kombinacijos iš šių augalų: čiobrelio, mairūno, raudonėlio, rozmarino, baziliko, kiečio, šalavijo, lauro lapų, pankolio ir kt. Derinant komponentus, fiksuotų proporcijų nėra. Šie prieskoniai gali būti sumaišomi šviežiai, pateikiami kaip gatavas džiovintas mišinys arba koncervuotu pavidalu – prieskoninis actas arba aliejus su žolelėmis.
Pritaikomas kaip pagardas sriuboms, padažams ir salotoms, naudojamas gaminant karštus patiekalus, mėsos faršą ir žuvies patiekalus. Parduodamos džiovintos ar šaldytos vakuume.
AVS-36
AVS-36, 7,62 mm Simonovo sistemos 1936 m. pavyzdžio automatinis šautuvas  – tarybinis automatinis šautuvas, sukurtas ginklininko Sergejaus Simonovo. Tai pirmasis tarybinis automatinis šautuvas, priimtas į ginkluotę. Buvo pagaminta 65800 vienetų.
AVS-36 pradžioje kurtas kaip savitaisis šautuvas, bet tobulinant buvo pridėtas automatinio šaudymo režimas kaip papildomas ekstra atvejams.
Istorija
Konstruktorius Sergejus Simonovas nukreiptų dujų varomą savitaisį šautuvą ėmė kurti 1930 m. Pirmas prototipas buvo pagamintas 1931 m. 1934 m. buvo pagaminta bandomoji serija šių patobulintų šautuvų. Kitais metais vyko konkursas tarp Simonovo sukonstruoto šautuvo ir Fiodoro Tokarevo šautuvo. Simonovo šautuvas laimėjo ir buvo priimtas į ginkluotę kaip AVS-36.
Pirmą kartą viešai AVS-36 šautuvą pamatė 1938 m. Spalio revoliucijos parade Maskvoje.
S. Simonovas vėliau sukonstravo prieštankinį šautuvą PTRS-41 ir SKS karabiną.
Suomijos kariuomenė buvo užgrobusi kelis šimtus šių šautuvų, ir šis šautuvas buvo priimtas jų ginkluotėn. Vėliau Suomija gavo daug trofėjinių SVT-38, tad AVS-36 beveik nustojo naudoti.
TSRS AVS-36 irgi buvo nustota naudoti, nors Antrojo pasaulinio karo metu jie vėl buvo naudojami.
Šiuo metu AVS-36 yra retas kolekcinis ginklas. Daugelis išlikusių vienetų yra Suomijoje.
Šaudymo režimai
Neaišku, ar ši taisyklė buvo naudojama. Beje, Vietnamo karo metais JAV armijos karininkai nuo automatinių šautuvų M14 irgi nuimdavo ugnies perjungiklį, kad šautuvo neitų perjungti į automatinį režimą. Šaudant serijomis be atramos M14 šautuvas sunkiai suvaldomas (kaip ir AVS-36).
Šaudyti automatiniame režime buvo rekomenduojama gulint, buožę įrėmus į petį. Lygiai taip pat šaudoma rankiniu kulkosvaidžiu.
Konstrukcija
Dujų nukreipimo mazgas su trumpa dujų stūmoklio eiga yra po šautuvo vamzdžiu. Vamzdis užrakinamas vertikaliu pleištu, kuris juda uokso išdrožose. Pleišto judėjimo linija apie 5° nukrypusi nuo vertikalės, kad spyną būtų lengviau atrakinta ranka. Pleištas, stumiamas spyruoklės (pertaisant ranka) ar specialios spynos rėmo nuožulnos (šaudant) įlįsdavo į spynos išdrožas ir užrakina. Vamzdis atrakinamas kai speciali mova, sujungta su dujiniu stūmokliu, išstumia pleištą žemyn. Kadangi rakinantis pleištas yra tarp drūtgalio ir dėtuvės, šovinio kelias iš dėtuvės į lizdą gana ilgas ir status, dėl to šoviniai gana dažnai užstrigdavo.
Šoviniai tiekiami iš nuimamų lenktų dėtuvių, kuriose telpa 15 šovinių. Dėtuvė lenkta, nes 7,62×54 mm R šoviniai turi atbrailą. Dėtuves galima užtaisyti tiek atskirai, tiek įstatytas šautuve. Antruoju atveju šovinius įstumia iš standartinių Mosino šautuvo apkabų. thumb|right|100px|AVS-36 vamzdžio priekis ir [[durtuvas]]
Šautuvo vamzdis su masyviu laibgalio stabdžiu ir peilinio durtuvo tvirtinimo vieta. Ankstyvųjų variantų šautuvuose durklas galėjo būti tvirtinamas ir statmenai žemyn. Taip jis turėjo veikti kaip kojelių pakaitalas. Tačiau 1937 m. išleistas AVS-36 aprašas kategoriškai draudė tai daryti, o šaudyti gulint nuo atramos liepė atremiant šautuvą į suvyniotą milinę ar velėninę pakylą. Durtuvas būdavo nešiojamas makštyje prie kareivio diržo.
Atviras taikiklis buvo sužymėtas kas 100 m iki 1500 m.
Kai kurie AVS-36 šautuvai turėjo prie gembės tvirtinamą optinį taikiklį. Jie buvo naudojami kaip snaiperiniai. Kadangi iššautos tūtelės išmetamos aukštyn ir pirmyn, todėl optinio taikiklio gembė buvo tvirtinama prie uokso kairios pusės.
Įvertinimas
AVS-36 buvo sudėtingas gaminti ir nepakankamai patikimas masiškai naudoti kariuomenėje. Jis yra sudėtingos konstrukcijos, turėjo daug sudėtingų detalių, kurių gamybai reikėjo aukštos kvalifikacijos, daug darbo ir išteklių.
Konstrukcija leido surinkti šautuvą be rakinančiojo pleišto ir net iššauti. Bet po tokio šūvio suyra uoksas, o šaulys sužalojamas atgal išlekiančios spynos. Prastas pasirodė ir užrakinimas pleištu. Nuleidžiamojo mechanizmo veiksnumas irgi pasirodė esąs prastas.
Al Birūnis
Al Birūnis, pilnas vardas Abu al Rahanas Muhamadas ibn Ahmadas al Birūnis (, ; g. 973 m. rugsėjo 5 d. – m. 1048 m. gruodžio 13 d.) – persų mokslininkas, pasižymėjęs kaip polimatas: fizikas, alchemikas, astronomas, matematikas, istorikas, kalbininkas. Jo dėka į islamiškąjį mokslą integruoti indų mokslo pasiekimai, o dėl jo vykdytų Indijos mokslinių tyrimų, Al Birūnis vadinamas „pirmuoju indologu“.
AVS-36
Įvertinimas
Trofėjinius šautuvas gana plačiai naudojo Suomijos kareiviai ir gana neblogai juos vertino.
Naudotojai
Šautuvus iki 1945 m. naudojo Raudonoji Armija.
Al Birūnis
Biografija
Gimė tuo metu persų valdomame Chorezme. Pradžioje studijavo islamo teisę (fikh), teologiją, mediciną, matematiką. 995 m. Mamunidams užėmus Chorezmą, išvyko į Bucharą, ten susirašinėjo su Ibn Sina. 998 m. tapo Zijaridų rūmų valdovo Kabuso mokslininku. Ten parašė savo pirmąjį didelį veikalą al-Athar al-Baqqiya 'an al-Qorun al-Khaliyya apie „senovės tautų chronologiją“.
1017 m. Mahmudui Gaznaviečiui užkariavus Rėjų, Al Birūnis, kaip ir kiti mokslininkai paimti nelaisvėn ir išvežti į Gaznavidų sostinę Gaznį. Ten jis tapo rūmų astrologu, plėtojo savo mokslinę veiklą, dalyvavo Mahmudo žygiuose į Indiją, apie kurią 1030 m. parašė Kitab ta’rikh al-Hind – „Indijos istoriją“. Joje Al Birūnis plačiai aprašė šalies gyventojus, jų papročius, mitus, taip pat apibūdino Indijos gamtą, turtus, architektūrą.
Daugumą savo knygų mokslininkas paskyrė astrologijai ir matematikai. Buvo besisukančios Žemės idėjų šalininkas, rėmėsi indų astronomų žiniomis. Fizikoje plėtojo statikos ir dinamikos, hidrostatikos dėsnius, mineralų tankio matavimą. Al Birūnis buvo vienas lyginamosios religijotyros pradininkų – studijavo islamo, zoroastrizmo, judaizmo, krikščionybės, hinduizmo, budizmo veikalus, bandė rasti bendrą žmonių tikėjimo pradą.
Nors Al Birūnis buvo plėšiamųjų Mahmudo žygių į Indiją dalyvis, jis pats indus vertino objektyviai, teigė, kad iš išsilavinusių indų yra daug ko pasimokyti, jų religiją laikė monoteistine. Al Birūnis mokėjo ne tik chorezmų, persų, arabų kalbas, bet ir graikų, hebrajų, asirų, berberų, sanskritą. Iš sanskrito į persų kalbą išvertė  Ketāb Bātanjal (Patandžali jogasūtrą).
Darbai
Al Birūnis sukūrė daug kūrinių tiek persų, tiek arabų kalbomis. Jų priskaičiuojama 146. Svarbiausi veikalai:
Smilgiai (Radviliškis)
Smilgiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Radviliškio.
Arabija (Romos provincija)
Arabija arba Petros Arabija, buvo Romos provincija. Ji maždaug atitiko dabartinės Jordanijos vakarinę dalį, taip pat apėmė dab. Sirijos pietinę dalį, Izraelio pietinę dalį bei Sinajaus pusiasalį (dab. Egiptas). Provincija kontroliavo istorinius Edomo, Moabo, Dekapolio regionus.
Nuo IV a. buvo Bizantijos imperijos provincija, bet užėmė mažesnes sritis. Likusioji dalis buvo vadinama Trečiaja Palestina.
Raida
thumb|left|Rytų diecezijos provincijos apie 400 m. Prieš užimant romėnams, šiose žemėse egzistavo Nabatėjų karalystė. Jos kontroliuojamas žemes romėnai vadino Petros Arabija ir laikė viena iš trijų Arabijos dalių (kitos dvi buvo Dykumų Arabija ir Laimingoji Arabija). Provincijos inkorporavimas buvo sąlyginai ramus ir mažai minimas istoriniuose šaltiniuose. Įkuriant provinciją, be nabatėjų sričių į ją įjungtos ir pietinės Sirijos provincijos sritys (didžioji dalis Dekapolio).
Iš karto po provincijos prijungimo, Arabijoje atnaujintas svarbus prekybinis Karalių kelias, kuris nuo tada žinomas kaip Naujasis Trajano kelias. Jis jungė svarbiausius provincijos miestus nuo Akabos iki Bostros. Provincijos sostine tapo svarbiausias nabatėjų miestas Petra. Nepaisant to, kad iki Romos užkariavimo regionas buvo silpnai helenizuotas, jame labai sparčiai plito graikų kalba ir kultūra. Manoma, kad vietos etninės grupės (nabatėjai) sparčiai asimiliavosi ir nunyko.
Romėnams provincija buvo strategiškai svarbi dėl priėjimo prie Raudonosios jūros ir prie Smilkalų kelio, kuris vedė į Laimingąją Arabiją.
260–273 m. provinciją kontroliavo nuo Romos atskilusi Palmyros imperija.
Po III a. pabaigos Diokletiano administracinių reformų Arabijos provincija padalinta į dvi dalis dalis. Pietinė dalis su sostine Petra pavadinta Trečiaja Palestina, o šiaurinė dalis su sostine Bostra toliau vadinosi Arabija. Jos abi priklausė Rytų diecezijai.
Ši, mažesnė Arabijos provincija, Rytų Romos imperijos sudėtyje išbuvo iki 634 m., kuomet Rašidunų karvedys Khalid ibn al-Walid nukariavo Bostrą ir paveržė provinciją. Ji prijungta prie Kalifato.
Brunonas Abakanovičius
Brunonas Abakanovičius (, 1852 m. spalio 6 d. Ukmergė – 1900 m. rugpjūčio 29 d. Parc St. Maur, prie Paryžiaus) – Rusijos ir Prancūzijos matematikas, inžinierius elektrotechnikas, išradėjas, konstruktorius.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės totorių kilmės bajorų giminės, besigiminiavusios su Goštautais. 1863-1864 m. sukilimo dalyvio sūnus. Baigė Rygos politechnikos mokyklą (Das Baltische Polytechnikum zu Riga, dabartinis Rygos technikos universitetas), gavo kelių ir tiltų inžinieriaus specialybę. Liko institute dėstyti privatdocento teisėmis, 1875 m. pakviestas į Lvovo Technikos akademiją (dabartinis Lvovo politechnikos institutas), ten apsigynė daktarinę disertaciją. 1881 m. persikėlė į Paryžių, įsigytoje viloje įsteigė elektrotechnikos laboratoriją, tapo „Compagnie française du procede Thompson-Houston“ gamyklų direktoriumi.
Egliai
Egliai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kurklių.
Serkai
Serkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tykocino valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Tykocino ir apie 30 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Dirvonėnai
Dirvonėnai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, prie kelio Kuršėnai–Luokė, 11 km į pietvakarius nuo Kuršėnų. Į pietryčius nuo kaimo telkšo Paežerių ežeras, auga Paežerių liepų alėja. Seniūnaitijos centras. Yra Paežerių biblioteka, paštas (LT-81006), medicinos punktas.
miniatiūra|250px|left|Dirvonėnų ženklas ir autobusų stotelė
Istorija
Viduramžiais buvo žinomi kaip Didieji Dirvėnai, skiriant juos nuo Mažųjų Dirvėnų. 1667 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos dūmų surašyme minimas Didžiųjų Dirvėnų pavietas, kuriame buvo 36 dūmai. Bajorų dūmai paviete 1667 m.:
Iki 1922 m. kaime buvo Dirvonėnų dvaro centras. 1920 m. įsteigta pradžios mokykla, 1949–1967 m. septynmetė, aštuonmetė, 1967–2001 m. vidurinė, nuo 2001 m. Dirvonėnų mokykla. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė.
Emenas
Emenas – miestas šiaurės rytų Nyderlanduose, į pietryčius nuo Groningeno, pasienyje su Vokietija. Išvystyta tekstilės pramonė. Viduramžių bažnyčia, XII a. paštas. Yra zoologijos sodas.
Dirvonėnai
Istorija
Nuo Antrojo pasaulinio karo laikų kelių į Kuršėnus ir Raudėnus kryžkelėje likęs rusų tanko bokštelis dabar jau nebe paminklas armijai užkariautojai, sudeginusiai miestelį, o tarsi priminimas apie buvusią okupaciją ir perspėjimas ateities kartoms. Viena miestelio gatvių pavadinta poeto mokytojo Juozo Ruzgio vardu. miniatiūra|250px|left|Tankas–paminklas prie įvažiavimo į Dirvonėnus
George Mikan
Džordžas Maikanas (1924 m. birželio 18 d. – 2005 m. liepos 1 d.) – buvęs profesionalus krepšininkas, laikomas vienu iš pirmųjų žvaigždžių NBA lygoje.
Biografija
G. Mikanas gimė Ilinojaus valstijoje, kroatiškų šaknų turinčioje šeimoje. Vidurinėje mokykloje jis žaidė jos komandoje, bet ją paliko, nes treneris sužinojo, kad Maikanas negalėjo žaisti be akinių dėl trumparegystės. Vėliau Maikanas pradėjo žaisti vietinėje katališkosios jaunimo organizacijos komandoje, bet užlipo ant kamuolio ir susilaužė koją, dėl to jis nežaidė beveik pusantrų metų. Tikėdamasis stipendijos jis bandė įstoti į Notr Damo universitetą, bet treneris manė, kad jis yra per aukštas ir lėtas. 1942 m. Džordžas įstojo į De Paulo universitetą. Padedant naujajam universiteto treneriui Maikanas patobulino metimą „kabliu“. 1944–45 ir 1945–46 m. jis lyderiavo pagal pelnomus taškus visoje lygoje bei laimėjo naudingiausio universiteto žaidėjo apdovanojimą (MVP).
1945–46 m. sezono pabaigoje pasirašė sutartį su Čikagos „American Gears“ komanda, kurioje sužaidė 7 rungtynes. Jis išvedė komandą į Pasaulio krepšinio turnyrą (WBT), kuriame per 5 rungtynes jis įmesdavo 100 taškų per rungtynes ir buvo išrinktas turnyro naudingiausiu žaidėju. Bet lyga buvo finansiškai nestabili ir visi žaidėjai, taip pat ir Maikanas buvo išskirstyti po likusias lygos komandas. Jį pasirinko Mineapolio „Lakers“. Prieš 1948–49 m. NBL sezono pradžią Mineapolio „Lakers“ ir kelios kitos komandos persikėlė į BAA lygą. Sezono pabaigoje „Lakers“ išplėšė pergalę paskutinėse finalo rungtynėse, nors Maikanas pusę jų žaidė su lūžusia ranka, tai nesutrukdė jam pelnyti vidutiniškai 30,3 taškų per varžybas. 1953–54 m. sezono pabaigoje jis paskelbė karjeros pabaigą, motyvuodamas tuo, kad nori skirti daugiau laiko šeimai. Per savo karjerą G. Maikanas patyrė daug traumų: 10 lūžusių kaulų bei 16 siūlių. Maikanas visus nustebino 1955–56 m. sezono viduryje sugrįždamas žaisti į Mineapolio komandą, tačiau paskutiniame sezone jis įmesdavo tik 10,5 taškus per rungtynes.
1959 m. G. Maikanas buvo įtrauktas į Krepšinio šlovės muziejų, o „The Associated Press“ paskelbė jį geriausiu žaidėju per pirmąją amžiaus pusę.
Podoras
Podoras – miestas Senegalo šiaurėje, Sen Lui regione, Futa Tore. Išsidėstęs 215 km į rytus nuo Sen Lui miesto, prie Senegalo upės (Morfilio saloje), Mauritanijos pasienyje. 11,9 tūkst. gyventojų (2007 m.). Verčiamasi prekyba, žemės ūkiu, žvejyba, turizmu. Prieplauka prie Senegalo upės.
Podore gimė žymus Senagalo gitaristas ir dainininkas Baaba Maal.
thumb|left|250px|Podoro fortas
George Kay
George Kay (1891 m. rugsėjo 21 d. Mančesteryje – 1954 m. balandžio 18 d. Liverpulyje) buvo anglų futbolininkas, Luton Town, Southampton ir Liverpool klubų treneris.
Liverpulio klubo treneriu buvo 15 metų, nuo 1936 m. iki 1951 m. 1946–1947 m. sezone, vadovaujant klubui, buvo laimėta pirmas The Football League titulas po karo.
Trenerio karjera
1927 m. tapo Luton Town klubo treneriu. 1929 m. paskirtas klubo vyriausiuoju treneriu. Vadovaujant klubui, pirmus du sezonus The Hatters buvo vidury Trečios pietų divizijos lentelėje, 13 ir 7. 1931 m. gegužės mėnesį paliko klubą ir tapo nauju Southampton FC treneriu, kurį treniravo iki 1936 m.
Kaip žaidėjo
Distillery West Ham United
Kaip trenerio
Liverpool
Lietuvių balsas (Kaunas)
Lietuvių balsas – Tautos pažangos partijos laikraštis, leistas 1921 m. lapkričio 3 d. – gruodžio 22 d. vietoje sustabdyto „Lietuvos balsas“.
Istorija
Leido „Rašto ir spaudos bendrovė“ triskart per savaitę. Spausdino Varpo bendrovės spaustuvė Kaune. Išėjo 22 numeriai. Nuo 1921 m. gruodžio 24 d. vietoje „Lietuvių balso“ pradėtas leisti „Tautos balsas“.
Bendradarbiavo Juozas Balčikonis, Kostas Daugirdas, Martynas Yčas, Augustinas Voldemaras ir kt.
Redaktorius Antanas Smetona.
Rytų diecezija
Rytų diecezija – Senovės Romos administracinis vienetas (diecezija) dabartinės Sirijos, Libano, Izraelio, Jordanijos, pietrytinės Turkijos teritorijose. thumb|left|Prefektūra apie 400 m. Diecezija buvo įkurta III a. pabaigos -IV a. pradžios reformų metu, ir tapo viena iš 15 imperijos diecezijų. IV a. viduryje įsteigus dar stambesnius teritorinius vienetus - pretorines prefektūras, ji priskirta Rytų prefektūrai.
Iš pradžių diecezijai priklausė 11 provincijų: Izaurija, Kilikija, Kipras, Eufrato provincija, Mesopotamija, Osroena, Siria, Finikija, Palestina I, Palestina II ir Arabija.
Vėliau, per IV a. smulkinant kai kurias provincijas, atsirado naujos: Kilikija II, Syria Salutaris, Libano Finikija, Palaestina Salutaris. Tokiu būdu, provincijų skaičius išaugo iki 15. Šis padalinimas su nedideliais pakitimais išsilaikė iki VII a.
638 m., kuomet Rašidunų kalifatas nukariavo nemažą dalį diecezijos teritorijų, ji buvo oficialiai panaikinta.
Jonas Banevičius
Jonas Banevičius (1803 m. Zedikonys, Upytės valsčius – 1881 m. Vilnius) – lietuvių tapytojas romantikas.
Biografija
1820–1822 m. studijavo Vilniaus universitete pas J. Rustemą. Nuo 1831 m. tobulinosi Drezdeno ir Miuncheno dailės akademijose, Paryžiuje pas tapytoją H. Vernė.
Fukučijama
Fukučijama  – miestas Kioto prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena virš 80 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1937 m. balandžio 1 d.
Micaičiai
Micaičiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Kuršėnų. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Micaičių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia (pastatyta 1808 m.), veikia pradinė mokykla (įkurta 1980 m.), medicinos punktas, kultūros namai, biblioteka (atidaryta 1970 m.). Pro kaimą eina geležinkelis Šiauliai–Kretinga, plentas.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Micaičių kaimas minimas 1581 m., XIX a. pradžioje – bajorkaimis, palivarkas. Paskutinis savininkas – architektas Konstantinas Jakovlevas-Mateckis. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Šventojo Ilariono pilis
thumb|250px|right|Šventojo Ilariono pilis. Šventojo Ilariono pilis  – Kipre, Kirenijos kalnagūbrio šlaite stovinti pilis. Iš pradžių tai buvo vienuolynas, pavadintas vienuolio garbei, kuris šią vietą pasirinko savo gyvenimui. Vėliau bizantiečiai vienuolyną gerokai sustiprino ir jis su Bufaventu ir Kantara sudarė salos gynybos liniją nuo arabų piratų puolimų pakrantėje. Vėliau pilį sustiprino Lusignanų giminės atstovai, kurie XII a. šeimininkavo saloje.