cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maroko virtuvė
Produktai
thumb|150px|left|Fermentuotos citrinos Maroko virtuvės produktai nesiskiria nuo kitų islamo ir Magrebo virtuvių produktų. Bet yra keletas produktų, kurie būdingi tik Maroko virtuvei. Pirmiausia tai – argano aliejus, kuris, nors būdamas brangus, kartais pakeičia alyvų aliejų. Maroke naudojama daug citrusinių vaisių (išskirtinis – Maroko citronas). Iš mažųjų citrinų gaminama Maroko įžymybė – fermentuotos druskoje citrinos, kurios naudojamos kaip svarbus pagardas įvairiuose patiekaluose.
Duona ir kuskusas
thumb|200px|Kuskusas thumb|200px|Tadžino indas Maroke paplitusios keletas duonos rūšių, bet, kaip kitose Magrebo šalyse, čia labai paplitęs kuskusas (كسكس) – stambios biriai virtos kvietinės kruopos, neretai maišomos su džiovintais vaisiais ir riešutais. Maroke egzistuoja ir stambesnis kuskuso variantas – berkukešas.
Pagrindiniai patiekalai
Prie kuskuso ir duonos patiekiami pagrindiniai patiekalai. Tai dažniausiai būna mėsa (paukštiena, aviena) su daržovėmis, kepta ant iešmo (mashwi, kwah), ar troškinta stipriai prieskoniais gardintuose padažuose.
Ramadano metu svarbus patiekalas yra ankštinių sriuba harira (حريرة). Kitas svarbus šventinis patiekalas yra bistėja (بسطيلة‎) (kitaip – pastilla) – kvietinės tešlos pyragas, kimštas paukštiena (tradiciškai – balandžio mėsa).
Salotos ir užkandžiai
Kaip ir Viduržemio jūros virtuvėse, Maroke vartojama daug šviežių daržovių, iš kurių gaminamos salotos. Magrebe jos pagardinamos petražolių padažu šermula, prieskoninėmis žolėmis. Šis padažas gali būti vartojamas ir kaip uždaras prie įvairių užkandžių, duonos.
Labai svarbūs Maroke yra ir kiti padažai bei uždarai, kurie naudojami kaip sudėtinė užkandžių, salotų ir karštųjų patiekalų dalis. Jie grupuojami į geltonuosius ir raudonuosius. Galtonieji padažai yra mqalli (iš šafrano ir imbiero) ir qadra (iš žalumynų, migdolų, sėjamųjų avinžirnių ir gryninto sviesto). Raudonieji padažai yra mhammar (iš kmynų, raudonųjų pipirų ir sviesto) ir msharmal (iš šafrano ir aliejaus). Kartais padažo pavadinimas įeina į patiekalo pavadinimą (pvz., djej msharmal – viščiukas mšarmal padaže).
Saldieji patiekalai
Maroko virtuvė, kaip ir visos islamo virtuvės, pasižymi ypač gausiais saldžiaisiais patiekalais. Dažniausiai vietos saldumynai gaminami iš kvietinės tešlos, kuri verdama riebaluose, o vėliau mirkoma meduje ar cukraus sirupe (pvz., spurgos sfenj, zlebia, sužadėtinės piršteliai, gazelės ragai). Maroke naudojama daug datulių, kurios neretai pakeičia cukrų (kepami garsūs datulių sausainiai meskuta).
Gėrimai
Mėtų arbata yra Maroko virtuvės pasididžiavimas. Jos gėrimas Maroke išsivystė į labai savitą arbatos ceremoniją – Atai (اتاي). Arbata verdama iš žaliosios arbatos, mėtų ir daug cukraus. Tada pilama iš specialaus arbatinuko ir 0,5 metro aukščio, kad susidarytų putos.
Iš gaiviųjų gėrimų labiausiai paplitęs vanduo, pienas ir vaisių sultys, neretai maišomos su apelsinų žiedų vandeniu.
Etiketas
thumb|200px|Gatvės maistas Maroko virtuvės etiketas prie stalo nesiskiria nuo kitų islamo šalių. Valgoma rankomis, sėdint prie žemų staliukų. Arbata patiekiama valgio pabaigoje.
Maroke labai paplitęs gatvės maistas ir užkandinės. Dažniausiai gatvėje parduodami pieno produktai, sultys, pusryčių patiekalai, pastaruoju metu plinta sumuštiniai, čia vadinami bocadillo.
Viskončiai
thumb|right|200px|Viskončių herbas (1395 m.). Viskončiai  – čia pavarde viduramžiais Italijoje vadinosi dvi kilmingųjų giminės. Anksčiau iškilo Viskončiai, gyvenę Pizos respublikoje XII a. viduryje, jie pradžioje iškilo pačioje Pizoje, vėliau – Sardinijoje, kur tapo Galuros judikato valdovais. Antroji, kiek vėlesnė ir svarbesnė, suklestėjo Milane, kur jie valdė miestą 1277–1447 m., o kelios šoninės šakos gyvuoja iki šiol.
Pizos ir Galuros Viskončių bei Milano Viskončių giminystė tebėra neįrodyta.
Pizos ir Sardinijos Viskončiai
Pirmas Pizoje žinomas Viskontis buvo patricijus Albertas (Alberto). Jo sūnus Eldicijus (Eldizio) buvo patricijus ir 1184–1185 m. – konsulas. Sardinijoje Eldicijus vedė Kaljario judiko Torkitorijaus III dukterį, kuri tapo Lamberto ir Ubaldo motina.
Eldicijaus sūnūs Lambertas ir Ubaldas I iškėlė Viskončius į visuomenines aukštumas Pizoje ir Sardinijoje. Abu jie buvo patricijai, abu jie po kadenciją išbuvo podestomis. 1207 m. Lambertas vedė Eleną, Galuros judiko Barisono II dukrą, taip imdamas kontroliuoti Sardinijos šiaurės rytų kampą, kur jo sostine tapo Čivita (Civita).
1215 m. Lambertas ir Ubaldas taip pat užvaldo Kaljario judikatą Sardinijos pietuose. Per geras vedybas Lamberto sūnus Ubaldas II kuriam laikui buvo gavęs valdžią Logudoro judikate. Šimtmečio viduryje Pizos valdžia Sardinijoje Viskončių dėka neturėjo opozicijos. Viskončiai per gerai organizuotas vedybas palaikė sąjungininkiškus ryšius su didžiosiomis šeimomis – Gerardeskiais (Gherardeschi) ir Kaprajomis (Capraia) Pizoje bei Lakonais (Lacon) ir Bas-Seromis (Bas-Serra) Sardinijoje.
Galuros Viskončiai kaip savo simbolį naudojo gaidį (Galura reiškia ' gaidžių žemė'). Tuo tarpu vėlesniųjų Milano Viskončių simbolis buvo Biscione – saracėną ryjanti gyvatė.
Milano Viskončiai
Milano Viskončių įkūrėjas buvo Otonė Viskontis (Ottone Visconti), kuris 1277 m. mieste atėmė valdžią iš dela Torių (Della Torre) šeimos.
Galią įgavusi šeima mėgo skelbti legendas apie savo kilmę. Tuo metu buvo madingos išgalvotos genealogijos, nors realūs faktai atspindi giminės realią ir beveik varganą kilmę iš smulkių kilmingųjų. Milaną ėmusi valdyti Viskončių šaka pradžioje (nuo XII a.) buvo Masino (Massino, dabar Massino Visconti) kaimelio virš Madžorės ežero sinjorai, arkivyskupo vasalai.
Anankės palydovų grupė
300px|thumb|Anankės grupės palydovų dydžio ir orbitos palyginimas (pati [[Anankė (palydovas)|Anankė vaizduojama kaip didelis raudonas apskritimas). Horizontali ašis – atstumas iki Jupiterio, vertikali ašis – orbitos pasvirimo kampas laipsniais. Pavaizduota ir Filofrosynė, kuri diagramos kūrimo metu buvo laikoma priklausančia Anankės grupei bet dabar priskirta Pasifės. ]] Anankės grupė – Jupiterio palydovų, judančių orbita panašia į Anankės, grupė. Grupės nariai apie Jupiterį juda priešinga kryptimi nei sukasi pati planeta. Manoma, kad visi šie palydovai yra bendros kilmės. Grupė galėjo atsirasti smūgio metu suirus Jupiterio pagautam asteroidui.
Viskončiai
Milano Viskončiai
Manoma, kad Milano Viskončiai kilę iš vadų šeimos, kuriai Milano arkivyskupas Landulfas (978–998) suteikė feodą, tokį, kuris tais laikais buvo vadinamas caput plebis. 1157 m. dokumentas sako, kad Viskončiai buvo Marliano (dab. Mariano Comense) senjorai. Vėlesnių laikų kronikininkas Galvano Fiamma tai patvirtino. Prieš 1070 m. vienas iš Viskončių gavo vikonto titulą, kuris vėliau buvo paveldimas. Netrukus šeima suskilo į kelias linijas, dalis kurių gavo feodus toli nuo Milano. Linija, iš kurios kilo Milano lordai Viskončiai, vedama iš Umberto (Umberto), mirusio XII. a pirmoje pusėje.
Anankės palydovų grupė
Palydovai
Šių palydovų orbitos yra ištęstos (eliptinės, ne apskritimo pavidalo) ir labai pasvirusios Jupiterio ekvatoriaus plokštumos atžvilgiu. Nė vienas iš palydovų nėra pakankamai masyvus savo sunkio jėga įgauti sferinį pavidalą, todėl jie greičiausiai visi netaisyklingos formos. Jų spalva yra maždaug tarp pilkos ir šviesiai rausvos. 2019 m. buvo žinoma 15 palydovų. Jų apsisukimai aplink Jupiterį trunka vidutiniškai apie 630 Žemės dienų, vidutinis nuotolis – apie 21,3 mln. km.
Viskončiai
Milano Viskončiai
Viskončiai valdė Milaną iki ankstyvojo Renesanso, pradžioje tiesiog kaip Milano valdovai, o nuo 1395 m. – kaip Milano hercogai. Viskončių valdžia Milane baigėsi 1447 m., kai mirė Filipas Viskontis (Filippo Maria Visconti). Tada Milane trumpam susidarė Ambrozijaus respublika, kuriai suirus valdžią paėmė Filipo Viskončio žentas Frančeskas Sforca (Francesco I Sforza), ir Milano valdovais tapo Sforcos.
Anankės palydovų grupė
Palydovai
Didžiausias grupei priklausantis palydovas yra Anankė. Jo vardu pavadinta ir visa grupė.
Viskončiai
Modronės Viskončiai
Iš Matėjo I Viskončio brolio Umberto kilo šoninė Viskončių šaka, tapusi Modronės hercogais. Šiai šakai priklausė Lukinas Viskontis (Luchino Visconti), neorealistinio italų kinematografo režisierius.
Sardinijos ralis
thumb|[[Chris Atkinson su Subaru Impreza WRC automobiliu 2008 m. ralyje.]] thumb|Triskart ralio čempionas [[Sébastien Loeb etapo pradžioje.]] Sardinijos ralis – automobilių ralio čempionatas, rengiamas Italijos regione Sardinijoje. Šios varžybos yra įtrauktos į Pasaulio ralio čempionatą (WRC) ir Tarptautinį ralio iššūkį (IRC).
Nugalėtojai
Varžybos, kurios buvo rengiamos ne pasaulio ralio čempionate, yra paryškintos kursyvu.
Molukų istorija
Molukų istorija – Molukų salų, kaip atskiro kultūrinio ir politinio vieneto Malajų salyne istorija.
Prekybiniai sultonatai
Civilizacija į Molukų salas atėjo iš Javos salos, kuomet jos buvo įjungtos į Madžapadhito imperiją.
Jau apie XIV a šiaurinėje Halmaheros salos dalyje susiformavo keturi miestai valstybės: Ternatas, Tidoras, Džailolas ir Bacanas, valdomi atskirų valdovų. XV a pabaigoje jas pasiekė islamas ir valstybės virto sultonatais, ir aktyviai kūrė prekybinį tinklą visame Molukų salyne, taip pat kaimyninėje Sulavesio saloje, plėsdami islamą. Dėl to kitų salų pakrantėse formavosi smulkūs sultonatai, tokie, kaip Banggai, Butung, Gorontalo, Sula, ''Buru' (Buru, Seramo ir Ambono salos) ir kiti.
Apie XVI a. sustiprėjęs Ternato miestas įgijo hegemoniją visame salyne, o kiti sultonatai buvo priklausomi vasaliniais ryšiais. Ši konfederacija monopolizavo visą Indonezijos salyno prieskonių gamybą, mat šiose salose auga daugybė egzotiškų prieskonių. Taip pat buvo aktyviai kolonizuojamos ir tolimesnės salos, tokios kaip Aru ir Irian Džaja (Papua).
Kolonizacija
Pirmieji europiečiai, 1512 m. įrengę atramos punktus, buvo portugalai, kurie kontroliavo prieskonių kelius į Europą. 1663 m. Molukai atiteko Nyderlandams. Napoleono karų metu (1796–1802 m. ir 1810–1816 m.) salas buvo užėmę britai. Per Antrąjį pasaulinį karą salas užėmė Japonija, o pasibaigus karui salos atiteko nepriklausomai Indonezijai.
Separatizmas
Thumb|150px|left|Pietinių Molukų vėliava
Skirtingas istorinis ir kultūrinis identitetas skatina dabartinį separatizmą Molukuose, šiuo metu priklausančius Indonezijai.
1950 m. Molukų krikščionys pietų Molukuose paskelbė nepriklausomą Pietinių Molukų Respubliką. Šį bandymą atsiskirti jėga numalšino Indonezijos kariuomenė, tačiau oficialiai respublika egzistuoja tremtyje ir turi savo prezidentus.
Įtampa tarp krikščionių ir musulmonų liko, ir nuo 1998 m. kartkartėmis prasiveržia panašiais į pilietinį karą neramumais. Nuo 2000 m. šį krizinį regioną paliko 80 000 gyventojų.
1975 m. gruodžio 2 d. ekstremistai iš 35 000 Nyderlanduose gyvenančių amboniečių užpuolė traukinį, o gruodžio 4 d. Indonezijos generalinį konsulatą Amsterdame ir paėmė keletą įkaitų siekdami, kad Nyderlandų vyriausybė paveiktų Indoneziją Molukų klausimu. Keturi įkaitai buvo nušauti. Nyderlandų vyriausybei nepasidavus spaudimui, gruodžio 19 d. pagrobėjai pasidavė.
Borovskie Olkai
Borovskie Olkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Jonas Gėrikas
Jonas Gėrikas (m. 1541 m. sausio 4 d.) – vienas 1525–1528 m. Sembos valstiečių sukilimo sukilimo vadų.
Biografija
Valstietis. Sembas. Prieš pat sukilimą savo pono nuteistas mirti, bet jo pasigailėjo Prūsijos kunigaikštis Albrechtas Brandenburgietis. Jo vadovaujamiems sukilusiems prūsų ir lietuvininkų būrams 1525 m. rugsėjo mėn. užėmus Žiokų pilį išrinktas sembų vyriausiuoju vadu. Sembos valstiečių vardu reikalavo išvaduoti juos iš vokiečių bajorų valdžios, pripažino tik Prūsijos kunigaikščio valdžią.
Sukilimą numalšinus kalintas Įsruties pilyje, 1526 m. ar 1528 m. pabėgo į Daniją, vėliau į Švedijos tvirtovę Viborgą, po 1534 m. – į Švediją. Kelerius metus tarnavo pas Švedijos karaliaus Gustavo I svainį grafą J. fon Hoją. Jo tremties nuosprendžio panaikinimu rūpinosi grafas ir Švedijos karalius, bet Albrechtas Brandenburgietis nesutiko, kad Jonas Gėrikas grįžtų į Prūsiją. Dėl nežinomų priežasčių jis buvo nuteistas mirties bausme ketvirčiuojant, bet nuosprendis įvykdytas po mirties.
Bulimija
Bulimija, arba hiperoreksija  – valgymo sutrikimas, dėl kurio kuriam laikui liguistai susilpnėja arba išnyksta sotumo jausmas ir nekontroliuojamai padidėja apetitas. Ligoniams būdinga nuolatinė viršsvorio baimė, pasikartojantys persivalgymai, po kurių ima persekioti kaltės jausmas, bandoma „atitaisyti“ padėtį, maistą išvemiant, geriant laisvinančius vaistus ir arbatas, sportuojant, naudojant liesinančias tabletes ir pan. Moterys bulimija serga nuo 3 iki 10 kartų dažniau, nei vyrai.
Klasifikacija
Ligos kodas pagal TLK (Tarptautinė ligų klasifikacija) – TLK-10 F50.2 (nervinė bulimija) ir F50.3 (netipinė nervinė bulimija). Priskiriama valgymo sutrikimams (F50).
Ligos eiga
Bulimija paprastai prasideda griežtos dietos laikymosi periodu, kurio metu individas tiesiog marina savo badu, kol galiausiai kyla nenumaldomas potraukis maistui. Potraukis mažėja valgant, tačiau kartu su valgymu kyla kaltės ir ,,susikirtimo’’ laikantis dietos jausmai. Šie jausmai rimsta toliau badaujant arba išvėmus, siekiant atsikratyti suvartoto maisto. Kaltės ir kontrolės praradimo jausmai grįžta sekančio valgymo epizodo metu. ,,Kontrolės praradimas’’ yra pagrindinė charakteristika, apibūdinanti persivalgymą. Bulimikai paprastai būna normalaus svorio ir dažnai valgo normaliai kartu su kitais žmonėmis. Išoriškai jie atrodo linksmi, sėkmingi ir pasitikintys savimi, taigi, kiti gali nepastebėti sutrikimo daugelį metų. Tačiau viduje buliminio ciklo kartojimasis sustiprina savęs kaip nevykėlio, nepatrauklaus ir nereikalingo suvokimą. Bulimikams persivalgymas gali būti būdas įveikti stresą, vienišumą, nerimą ar depresiją.
Veiksniai
Nustatyti tikslias ligos priežastis yra labai sunku dėl to, kad dažniausiai veikia daug skirtingų faktorių. Manoma, kad didžiausią įtaką ligos atsiradimui daro šie veiksniai: framed|dešinėje
Gydymas
Sergantieji į gydytojus nesikreipia, nes neigia problemos egzistavimą. Liga uždelsiama ir į medikus kreipiamasi tik po kelerių metų. Ligos pradžioje taikoma elgesio terapija, šeimos terapija, individualios psichoterapijos metodai. Esant sunkesnės stadijos, taikomas kompleksinis gydymas, kuris priklauso nuo ligonio būklės (psichoterapinis, medikamentinis, ambulatorinis arba stacionarinis). Svarbiausias yra stacionarinis, nes pacientas nuolat stebimas, kontroliuojama mityba, svorio prieaugis, skiriamos specialios dietos.
Komplikacijos
450px|miniatiūra|Labiausiai pažeidžiamos vietos, sergant bulimija
Afganistano himnas
Afganistano valstybinis himnas – Afganistano oficialus valstybinis simbolis. Nuo 2006 m. juo yra kūrinys Mili Surūd (PS ملی سرود (Milli Surood) – „valstybės himnas“). Pagal dabartinę konstituciją, himnas turi būti puštūnų kalba, jame paminėta frazė Alach akbar ir šalies tautų pavadinimai.
Istorija
Dėl nuolatinės santvarkos kaitos, šalies himnas taip pat dažnai keitėsi. Pirmasis himnas sukurtas 1926 m. Afganistano karalystės laikais. Jis žodžių neturėjo, buvo naudojamas karališkųjų svečių priėmimui. 1943 m. šis himnas pakeistas 1930 m. Mohammed Farukh parašytu kūriniu „Loya Salami“. 1973 m. nuvertus monarchiją ir paskelbus Afganistano Respubliką paskelbtas naujas himnas, kuris taip pat vadinosi Mili Surūd (autoriai Abdul Rauf Benawa ir Abdul Ghafoor Breshna). 1978 m. valdžią perėmė TSRS remiama Afganistano Demokratinė Respublika ir paskelbė socialistinės revoliucijos dvasią atspindintį himną (autoriai Suleiman Laeq ir Jalil Zaland). 1992 m. Afganistaną užvaldžius islamistams (Afganistano Islamo Valstybė), himnu paskelbta 1919 m. Ustad Qasim sukurta mudžachedinų karo daina, aukštinanti islamo šlovę (su priedainiu Alach Akbar). 1999–2002 m. šaliai atsidūrus Talibano valdžioje (Islamiškasis Afganistano Emyratas) šalis neturėjo jokio himno, nes pagal fundamentalistinį islamą muzika yra haram (uždrausta). NATO įsiveržus į šalį, grąžintas iki tol buvęs himnas, o 2006 m. sukurtas naujas himnas. Jo tekstą sukūrė Abdul Bari Jahani, o muziką parašė iš Afganistano kilęs Vokietijos kompozitorius Babrak Wassa.
Kauno marios
Kauno marios – didžiausias dirbtinis vandens telkinys Lietuvoje, Nemuno slėnyje, aukščiau Kauno hidroelektrinės užtvankos, 223,4 km nuo Nemuno žiočių. Marios ir jų pakrantės priklauso Kauno marių regioniniam parkui, aukštupys – Nemuno kilpų regioniniam parkui.
Marių plotas – 65,4 km², ilgis – 85 km (pagal Upių, ežerų ir tvenkinių kadastro duomenis tvenkinio aukštutinė riba yra ties Vilkupio upelio įtekėjimu, Naravų kaime), bendras pakrančių ilgis – 220,3 km, su salų krantais - 234,6 km, didžiausias gylis – 24,6 m. Altitudė 44 m. Tvenkinyje sukaupta apie 460 mln. m³ vandens. Plačiausioje vietoje Kauno marios yra 3,3 km pločio, siauriausioje – 0,15 km. Vandens lygis vasarą svyruoja 1,5 m, prieš pavasario potvynį pažeminamas ~4 m.
Žemutinėje marių dalyje (~25 km, tarp užtvankos ir Strėvos žiočių) vanduo užliejęs visą Nemuno slėnį. Čia Kauno marios plačiausios ir giliausios. Krantai labai vingiuoti, ypač žemutinėje dalyje. Vidutinėje atkarpoje (~22 km, tarp Strėvos žiočių ir Darsūniškio) užlieta tik dalis slėnio; marių plotis 500–800 m, gylis 10–12 m. Aukštutinėje atkarpoje Nemunas teka savo vaga; plotis 150–300 m, gylis 4–5 m.
Yra 17 salų: viena ties Prienais (2,54 ha), dvi ties Bagrėnu (1,85 ha ir 1,72 ha), dvi ties Birštonu (0,83 ha ir 0,56 ha), Dabintos sala (46 ha) ir greta jos 6 salelės (0,86 ha, 0,76 ha, 0,39 ha, 0,25 ha, 0,24 ha ir 0,07 ha), dvi Paukščių (4,71 ir 4,39 ha) ir 3 ties Kapitoniškėmis (0,39 ha, 0,22 ha ir 0,0,03 ha). Dabintos saloje yra įsteigtas Dabintos ornitologinis draustinis. Į Kauno marias įteka: iš dešinės – Kalupis, Verknė, Gėlupis, Jieznelė, Juodėja, Sobuva, Viekšnia, Daugistupis, Astraga, Liutika, Perkasas, Lapainia, Liepeka, Apsuona, Strankščius, Strėva, Motera, Nedėja, Praviena, Jokūbinės, Karčiupis, Kruna; iš kairės – Vilkupis, Drubengis, Revuona, Nuotaka, Gėliupis, Vilkutė, Ošvenčia, Vanga, Šventupė, Gėliupis, Šiltupis, Kuonė, Tumulšia, Redimistis, Lubupis, Revas, Kubuldynas, Žigla, Dubrius, Galupis, Žaisa.
Istorija
thumb|250px|[[Kauno hidroelektrinė]]
Kauno HE pradėta statyti 1955 m., Kauno marios suformuotos 1959–1960 m. užtvenkus Nemuną. Upės vanduo per 9 mėnesius pakilo 19,5 metro, marių užlietoje teritorijoje iškeldintos 45 gyvenvietės (kaimai, vienkiemiai ir Rumšiškių miestelis – visų pirma sena bažnyčia ir varpinė). Marios užliejo 0,1 proc. Lietuvos ploto (63,5 km²), apie 20 kaimų. Ruošiant būsimųjų marių dugną buvo iškirsti slėnyje augę miškai, sodai, žemėmis užversti sodybų šuliniai, iškeltos kaimų kapinaitės. Birštonas ir Darsūniškis liko neužlieti dėl to, kad buvo įrengti pylimai, sausinimo kanalai, vandens perpumpavimo stotys. Kauno HE sulaiko pavasario ledonešį, saugo Kauno miestą nuo potvynių. Per Kauno HE užtvanką eina Kauno-Marijampolės plentas.
1984 m. dešiniajame marių krante pradėta statyti Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė, 1992 paleistas pirmasis hidroagregatas, 1998 paleistas ketvirtasis hidroagregatas, vieno agregato galingumas 225 MW, pilna elektrinės galia 900 MW, (vandens lygis 109,5 m aukščiau Kauno marių lygio).
Turizmas
Prie marių, netoli Rumšiškių, įkurtas Lietuvos liaudies buities muziejus. Kauno marių apylinkės lankomos poilsiautojų – pakrantėse yra poilsiaviečių, veikia jachtklubas.
Užlietos gyvenvietės
Gyvenvietės pateikiamos nuo Kauno miesto prieš Nemuno srovę. Iš viso užlietos 45 gyvenvietės, kai kur nurodoma 28 gyvenvietės.
1961 m. gegužės 16 d. LTSR AT prezidiumas taip reglamentavo gyvenviečių pokyčius:
Ilzė Liepa
thumb|200px|Ilzė Liepa Ilzė Liepa (g. 1963 m. lapkričio 22 d. Maskva) – latvių kilmės baleto artistė, teatro aktorė.
Biografija
Tėvas Maris Rudolfas Liepa, brolis Andris Liepa. 1981 m. baigusi Maskvos choreografijos mokyklą šoka Didžiajame teatre Maskvoje. 1991 m. baigė pedagogiką Rusijos teatro akademijoje Maskvoje.
Kūryba
Rusijoje ir kt. šalyse rengia baleto koncertus, kuriuose atlieka klasikines ir šiuolaikines choreografines kompozicijas. Šoko ir su Petru Skirmantu. Sukūrė vaidmenų dramos spektakliuose (Marija Stiuart – L. Razumovskajos „Jūsų sesuo ir belaisvė“, 1998 m., Imperatorienė Jekaterina – A. Maksimovo „Imperatorienės sapnas“, 2000 m.) ir kino filmuose. Gastroliavo Lietuvoje.
Lukštinka
Lukštinka – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Inturkės.
Vabzdžių migracija
Vabzdžių migracijai būdinga tai, jog šis judėjimas vyksta grupėmis. Taip pat pasitaiko atvejų, kuomet vabzdžiai negrįžta iš pirminės vietos, o kita karta traukia į priešingą pusę. Tai visiškai priešinga paukščių migracijai.
Bašanas
Bašanas arba Basanas – senovės Artimųjų Rytų (Istorinės Sirijos) regionas, buvęs dabartinės Sirijos pietvakariuose (Daros muchafazos pietinė dalis) ir Jordanijos šiaurės vakaruose (dab. Irbido muhafazos šiaurėje).
Antikiniais laikais buvo vadinamas Batanėja. Po islamizacijos šiam regionui prigijo pavadinimas Nukrahas (Nuqrah).
Geografija
Biblijoje Bašanu buvo vadinamos šiauriausios Užjordanės teritorijos buvusios į rytus nuo Tiberiados ir Hulos ežerų (kurie skyrė nuo vakariau buvusios Galilėjos) ir į šiaurę nuo Jarmuko upės (kuri skyrė nuo Gileado). Jo šiaurinės ir rytinės ribos buvo neaiškios.
Antikiniais laikais Bašanas buvo vadinamas Batanėja, ir jo apibrėžimas buvo šiek tiek siauresnis. Į vakarus nuo Batanėjos buvo Golanas, kuris atskyrė nuo Jordano slėnio. Į šiaurę nuo Batanėjos buvo išsidėsčiusi Iturėja, o į šiaurės rytus - Trahonitis, kurioje priskaičiuojami šeši miestai, kurių didžiausias - Argobas. Į vakarus nuo Batanėjos buvo Hauranas (Auranitis) - giliai į dykumą įsiterpusi plynaukštė Batanėjos pietryčiuose.
Pagrindinis Bašano miestas buvo Ašterot-Karnaimas (tiksli vieta neidentifikuota), svarbus prekybiniame Karalių kelyje, jungusiame Damaską šiaurėje su Akabos įlanka pietuose. Kiti svarbūs senovės miestai buvo Daraa, Nava, Izra. Antikiniais laikais išaugo Bosra, Suveida.
Raida
Helenizmo laikotarpiu Bašanas atiteko Hasmonėjų karalystei, 63 m. pr. m. e. jį kaip atskirą dalį valdė Romos imperijos klientė Judėjos karalystė. Vėliau atiteko Romėnų Sirijos provincijai.
Australijos lietuvių jaunimo sąjunga
Australijos lietuvių jaunimo sąjunga, ALJS  – Australijos lietuvių jaunimo organizacija, veikianti nuo 1976 m. Australijoje. Fondo centras – Melburne, 44 Errol Street, North Melbourne 3051, Victoria, Australia. Australijos lietuvių jaunimo sąjunga yra Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos padalinys.
Lucas Villela
Lukašas Vilela (Lucas Villela Rozende; g. 1994 m. kovo 24 d.) – Brazilijos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje. Atstovavo FC Stumbras, FK Ventspils, FK RFS klubams.
Makedonijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Makedonijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Australijos lietuvių jaunimo sąjunga
Pirmininkai
Dr. Antanas Steponas 1973
Vytautas Jonas Juška 1974 - 1975
Makedonijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Pereinamosios rungtynės
Devintąją vietą Pirmoje lygoje užėmė Turnovo „Horizont". Dėl išlikimo elite kovojo su Skopjės „Gorno Lisiče".
Lucas Villela
Karjera
Žaidėjas kilęs iš Brazilijos. Futbolą žaidė gimtinėje „Red Bull Brasil“, „Inter de Limeira“, „Figueirense“, „Uberaba“, „Valerio“ ir „Social“ klubuose.
Australijos lietuvių jaunimo sąjunga
Pirmininkai
Jonas Rukšėnas
Makedonijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Pereinamosios rungtynės
Juos nugalėjo rezultatu 1-0 ir išliko elito lygoje.
Lucas Villela
FC Stumbras
Į Lietuvą atvyko 2017 m. vasarą ir tapo Kauno „Stumbro“ nariu. A lygos pirmenybėse sužaidė 11 rungtynių ir pelnė du įvarčius. 2017 m. Lietuvos futbolo taurės finale sužaidė visas 90 minučių (pakeistas 90+3`) ir kartu su komandos draugais iškovojo Lietuvos futbolo taurę. A lygoje FC Stumbras užėmė septintąją vietą.
Australijos lietuvių jaunimo sąjunga
Pirmininkai
Girius Antanaitis
Audrius Skeivys – nuo ? – 2010
Martynas Didžys – 2010 gruodis – 2013 lapkritis
Edita Ritmejerytė – 2013 lapkritis – 2016 lapkritis
Makedonijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Pereinamosios rungtynės
---
Dešimtą vietą Pirmoje lygoje užėmė Tetovo „Teteks". Dėl išlikimo elite kovojo su FK Skopje.
Pagrindinis laikas baigėsi be įvarčių 0-0, pratęsus rungtynes rezultatas nepakito.
Tada buvo mušama 11 metrų baudinių serija. Joje pasisekė Tetovo „Teteks", kurie nugalėjo 5-4 ir išliko elite.
Laima (žurnalas)
Laima – mėnesinis žurnalas moterims, einantis nuo 1993 m. Kaune, nuo 2008 m. Vilniuje, Jasinskio g. 16.
Makedonijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Rabotnicki vs. Turnovo "Horizont"
Skopjės "Rabotnicki" namie 1-1 sužaidė su FK Turnovo.
Laima (žurnalas)
Istorija
Steigėjas Vilius Užtupas, nuo 2003 m. UAB „Žurnalų leidybos grupė“. Leidėja leidybine įmonė „Vingis“. Tiražas 1993 m. – 26 000 egz., 1997 m. – 55 000 egz.
Makedonijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Rabotnicki vs. Turnovo "Horizont"
Atsakomosiose rungtynėse Skopjės „Rabotnicki" nugalėjo 3-1 ir pateko į finalą.
Finalas
Finalo varžybose 2012 m. gegužės 2 d. įvykusiose rungtynėse FK Renova 3-1 nugalėjo Skopjės „Rabotnicki" ir tapo taurės savininkais.
Australijos lietuvių jaunimo sąjunga
Pirmininkai
Andy Mašanauskas - 2016 lapkritis - iki dabar
Lucas Villela
FC Stumbras
2018 m. A lygoje sužaidė 32 rungtynėse. Pasižymėjo vienu įvarčiu.
Laiko žodis
Laiko žodis – leidinys, 1933 m. lapkričio mėn. – 1937 m. sausio mėn. ėjęs Kaune.
Istorija
Leido Genovaitė Jurgaitytė-Paleckienė, G. Pūdymaitis, faktinis leidėjas Justas Paleckis. Pirmasis numeris išėjo 1933 m. lapkričio 1 d. Iki 1936 m. gruodžio mėn. ėjo kaip dvisavaitis iliustruotas politikos, kultūros ir visuomenės žurnalas. 1936 m. pabaigoje sujungus su dienraščiu „Lietuvos naujienos“, ėjo kaip dienraštis. Tiražas 1933 m. apie 5000 egz.
Bendradarbiavo Vladas Banys, Alfonsas Vytautas Braziulis, Vytautas Sirijos Gira, Liūnė Janušytė, Jonas Marcinkevičius, Antanas Miškinis, Petras Ruseckas, Teofilis Tilvytis, Antanas Vaičiūnas, Albinas Valentinas ir kt.
Lucas Villela
FK Ventspils
2019 m. pranešta, kad žaidėjas parduotas FK Ventspils. Atstovavo šiam klubui 2019 ir 2020 m. sezonuose.
Laiko žodis
Istorija
Žurnalas „Laiko žodis“ iš pradžių buvo spausdinamas Raidės spaustuvėje Kaune, Kęstučio g. 44, nuo 1934 m. Nr. 13 Mečio Adomavičiaus spaustuvėje Kaune, Aguonų g. 11, nuo 1935 m. Nr. 14 persikėlusioje į Laisvės al. 14. Redakcijos adresas Nr. 1 laikinai buvo Dzūkų g. 2, nuo Nr. 2 – Laisvės al. 25 (ten buvo ir „Dienos“ laikraščio redakcija). Nuo 1936 m. Nr. 8 redakcijos adresas liko Laisvės al. 25, o administracija buvo persikėlusi į K. Donelaičio g. 27 – 1. Nuo 1936 m. Nr. 13 – 14, leidėju tapus G. Pūdymaičiui, leidykla ir administracija įsikūrė Laisvės al. 46, o redakcija Parodos g. 10, nuo Nr. 15 – 16 žurnalą spausdino F. Sokolovskienės spaustuvė Kaune, Maironio g. 10 / 12.
Lucas Villela
FK RFS
Atstovavo FK RFS. 2021 m. spalio 24 d. Latvijos futbolo taurės finalo rungtynėse Lukašas Vilela pelnė įvartį. FK RFS nugalėjo varžovus rezultatu 1:0 ir iškovojo trofėjų.
Laiko žodis
Istorija
Redagavo Justas Paleckis, Vytautas Gedgaudas.
Lucas Villela
FK Liepāja
2022 m. rungtyniavo FK Liepāja {Latvija). 2023 m. tęsė karjerą FA P’yunik Erewan (Armėnija).
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Pataisos darbų kodeksas
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Pataisos darbų kodeksas (LTSR PDK) - Lietuvos TSR bausmių vykdymo sąvadas, teisynas; kodeksas. 1971 m. liepos 15 d. įstatymu patvirtino Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba ir nustatė, kad įsigalioja nuo 1971 metų spalio 1 d.
Uždaviniai
Lietuvos TSR pataisos darbų įstatymų uždavinys - užtikrinti tokį kriminalinės bausmės įvykdymą, kad tai būtų ne tik nubaudimas už padarytą nusikaltimą, bet ir pataisytų bei perauklėtų nuteistuosius, kad jie sąžiningai dirbtų, tiksliai vykdytų įstatymus ir gerbtų socialistinio bendro gyvenimo taisykles, jog tai užkirstų kelią naujiems tiek nuteistųjų, tiek ir kitų asmenų nusikaltimams, taip pat padėtų panaikinti nusikalstamumą.
Bausmės vykdymu nesiekiama daryti fizinių kančių arba žeminti žmogaus orumo.
Pagrindinės nuteistųjų pataisymo ir perauklėjimo priemonės
Pagrindinės nuteistųjų pataisymo ir perauklėjimo priemonės buvo šios: bausmės atlikimo režimas, visuomenei naudingas darbas, politinis auklėjamasis darbas, bendrojo lavinimo ir profesinis parengimas.
Pataisymo ir perauklėjimo priemonės turi būti taikomos, atsižvelgiant į padarytojo nusikaltimo pobūdį ir jo pavojingumo visuomenei laipsnį, į nuteistojo asmenybę, taip pat jo elgesį ir pažiūrą į darbą.
Vertikali migracija
Vertikali migracija – periodinis tam tikrų organizmų, gyvenančių ežeruose ar vandenynuose, judėjimas. Ši migracija vyksta tuomet, kai naktį organizmai pakyla į epipelaginę zoną (iki 200 m gylio), o dieną nusileidžia į mesopolaginę zoną (iki 1 000 m gylio). Tai laikoma gausiausia migracija biomasės požiūriu.
Dūmaičiai
Dūmaičiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Sedos, prie kelio ir Varduvos upės. Kaimas apsuptas Varduvos kraštovaizdžio draustinio.
Raimondas Petrauskas
Raimondas Petrauskas:
Monier Monier-Williams
Seras Monjė Monjė Viljamsas (Sir Monier Monier-Williams; 1819 m. lapkričio 12 d. –  1899 m. balandžio 11 d.) – britų indologas, sanskritologas, parengęs didelės apimties ir iki šių laikų plačiai naudojamą sanskrito–anglų kalbų žodyną.
Gimė Bombėjuje, generolo Monjė Viljamso šeimoje. Buvo išsiųstas mokytis į Angliją, ten 1844 m. baigė Oksfordo universiteto koledžą. Vėliau dėstė Azijos kalbas Rytų Indijos kompanijos koledže (1844–1858 m.). 1860 m. Monjė Monjė Viljamsas tapo Oksfordo universiteto sanskrito profesoriumi (Boden Professor of Sanskrit). Rinkimuose į šias pareigas Viljamasas nukonkuravo žymų vokiečių orientalistą Maksą Miulerį. Viena to priežasčių laikoma Viljamso aktyvi parama Indijos evangelizavimui.
1883 m. Monjė Monjė Viljamsas įkūrė Indijos institutą Oksforde, kuriame tirti ne tik akademiniai klausimai, susiję su Indija, bet ir ruošti specialistai darbui Britų Indijoje. Nagrinėdamas hinduizmą, profesorius iškėlė Advaita Vedantos dvasinę reikšmę, o karmos ir bhakti tradicijas laikė mažiau vertingomis.
1876 m. Monjė Monjė Viljamsas įšventintas riterius-bakalaurus, o 1887 m. apdovanotas Indijos imperijos ordinu.
Bibliografija
Svarbiausi veikalai:
Zicrona
Zicrona – negausi skydblakių (Pentatomidae) šeimos blakių gentis.
Rūšys:
Mėlynoji skydblakė
Kūno ilgis 5 – 8 mm. Antenos juodos. Antsparnių spalva varijuoja nuo beveik visiškai juodos iki tamsiai mėlynai žalios spalvos su metaliniu blizgesiu, trikampis skydelis, pilvelio kraštai (connexivum) tos pačios spalvos. Patinai ir patelės yra labai panašūs.
Pavasarį šios rūšies blakės poruojasi ir deda kiaušinėlius. Ankstyvųjų stadijų lervos panašios į bronzinės skydblakės nimfas, pagrindinis skiriamasis bruožas yra kojos – jos yra visos tamsios. Pilvelis raudonai oranžinis, oranžinis su tamsiomis dėmėmis. Galva ir priešnugarėlė tamsios, su melsvu atspalviu. Liepos mėnesį jau pasirodo naujos kartos suaugusios blakės. Metuose būna viena generacija.
Tiek suaugėliai, tiek lervos yra plėšrūs – ypač „mėgsta“ lapgraužių lervas.
Gyvena įvairiuose biotopuose: jų galima rasti pievose, miško proskynose, krūmynuose, kai kada medžiuose.
Paplitimas: Europa, Lietuva, Azija, Šiaurės Amerika.
Jaciūnų piliakalnis
Jaciūnų piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 33313) Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, į pietvakarius nuo Jaciūnų, Švenčionių seniūnija. Pasiekiamas keliu Milkuškos – Jančiūnai, prieš Žąsinų ežerą paėjus 100 m į dešinę šiaurės vakarų kryptimi laukais, yra apaugęs.
Gelsvoji voveraitė
Gelsvoji voveraitė (Cantharellus lutescens sin. C. xanthopus) - voveraičių (Cantharellus'') genties grybų rūšis.
Jaciūnų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje masyvioje kalvoje, Žąsinų (Musio) ežero rytiniame krante. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 50x30 m dydžio. Pietiniame šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra 10 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, link ežero statūs, 7-20 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, apaugęs tankiais lapuočiais medžiais.
Gelsvoji voveraitė
Kepurėlė plona nemėsinga, iš pradžių su nedideliu įdubimu, tačiaus greitai įgauna siauro piltuvėlio pavidalą. Luobelė dažnai plaušinga, vėliau plika, kraštai skiltėti arba banguoti. Spalva įvairuoja nuo geltonai rusvos iki juodai rudos. Kotas tuščiaviduris, ties apačia smailėjantis, kartais su išilginiais grioveliais, suspaustas, geltonos arba oranžiškai geltonos spalvos. Lakšteliai neryškūs, retoki, ploni, nuaugę kotu žemyn. Jaunų vaisiakūnių lakšteliai rausvai violetiniai, senų - oranžiškai geltoni. Trama plona, kieta, švelnaus skonio, stipraus vaisių kvapo, kuris grybui senstant darosi nemalonus. Auga rugpjūčio - lapkričio mėn. kalnuotų vietovių spygliuočių miškuose, po eglėmis ir pušimis, kartais po lapuočiais medžiais, ypač mėgsta kalkingą dirvožemį.
Literatūra
GRYBAI, Etorė Bielis, Mūsų knyga, 2004, ISBN 9955-573-65-1, p. 178
Jaciūnų piliakalnis
Tyrimai
1999 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. 2009 m. gruodžio 9 d. Kultūros paveldo departamento nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos posėdyje įrašytas į Kultūros vertybių registrą.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Šuderaičiai
Šuderaičiai  – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 30 km į šiaurės vakarus nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Jasnojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Šilutės apskrities, nuo 1922 m. Lankos apskrities kaimas, savivaldybė. 1938 m. balandžio 1 d. Vyžaičiai, Liutkai, Šuderaičiai ir Staldžiai sujungti į Jėgerhoho savivaldybę. 1947–2008 m. Prochladnojės apylinkės teritorija.
Paduja
Paduja arba Paduva  – miestas Italijoje, Veneto regione, to paties pavadinimo provincijos administracinis centras. Svarbus susisiekimo mazgas, kanalas jungia su Adrijos jūra. Išvystyta mašinų, chemijos, lengvoji, poligrafijos pramonė. Yra Bottaccini muziejus, romėnų pastatų liekanos, Šv. Antano bažnyčia (XIII a., muziejus), Šv. Jurgio oratorija (XIV a.).
2021 m. Paduvos bažnyčių ir koplyčių XIV a. freskos buvo UNESCO pripažintos kaip pasaulio paveldo objektas.
Istorija
Paduja minima IV a. pr. m. e. kaip svarbus romėnų prekybos centras. XII a. miestas gavo komunos teises. XIII a. tapo amatų, prekybos centru. XV a., pirmaisiais nepriklausomybės, atsiskyrimo nuo Venecijos metais, buvo srities kultūros centras. Per Padują Veneciją pasiekė Renesansas. 1222 m. Padujoje įkurtas universitetas – antrasis po Bolonijos universiteto, vienas seniausių Europoje. 1592–1610 m. čia dirbo Galilėjas Galilėjus. Padujoje yra išlikę romėnų statinių – antkapinių paminklų, tiltų, amfiteatro bei forumo liekanų.
Borovskie Skurkai
Borovskie Skurkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietvakarius nuo Turošn Košcelnos ir apie 19 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pietų Osetijos vėliava
Simbolika
Pietų Osetijos vėliava yra stačiakampio formos audeklas su trimis lygiomis juostomis: balta viršuje, raudona viduryje bei geltona apačioje. Balta spalva vėliavoje simbolizuoja moralinį grynumą, raudona – drąsa įvairiose kovose už tėvynę, o geltona spalva vaizduoja šalies klestėjimą bei jos gerovę.
Pietų Osetijos vėliava yra identiška Rusijos Šiaurės Osetijos-Alanijos autonominės respublikos vėliava.
Istorija
1922 m., kai buvo įkurta Pietų Osetijos autonominė sritis Gruzijos TSR sudėtyje, regionas vėliavos ar kokio nors kito simbolio neturėjo. Dabartinės vėliavos autorius nėra tiksliai žinomas, pagal vieną iš versijų, Pietų Osetijos vėliavą 1987 m. sukūrė Jurijus Sergejevičius, Pietų Osetijos mokslų akademijos skyriaus vadovas. Pagal kitą versiją, vėliavą sukūrė Alanas Čočievas, vienas iš judėjimo už Pietų Osetijos nepriklausomybę lyderis. 1991–1992 m. vykusio karo Pietų Osetijoje metu nacionalinės gvardijos nariai susiuvo trispalvės vėliavos juostas pagal baltą sniego leopardo siluetą.
Australijos lietuvių katalikų federacija
Australijos lietuvių katalikų federacija, ALKF – Australijos lietuvių katalikiškų organizacijų susivienijimas, veikiantis nuo 1954 m. Australijoje. ALKF centras – Melburne.
Istorija
Australijos lietuvių katalikų federacija įkurta 1954 m. Melburne, siekiant sutelkti Australijos lietuvius katalikus, jiems atstovauti, kreipti jų veiklą pasauliečių sielovados darbui. Kas 2 metai vyksta visuotiniai ALKF suvažiavimai. Juose dalyvauja Australijos lietuvių kunigai, ALKF valdybos nariai, Kontrolės komisijos nariai ir po 3 atstovus nuo kiekvienos katalikų organizacijos ir didesnio jos skyriaus; iš viso 45-70 atstovų. Renkama valdyba, kurių sudaro ALKF visuotiniame suvažiavimo išrinkti nariai ir Kunigų sekretoriato skiriamas dvasios tėvas (iš viso 8 asmenys), ir Kontrolės komisija (3 asmenys). Per suvažiavimą vyksta ir jaunimo bei literatūros vakarai. ALKF turi įgaliotinius Adelaidėje, Džilonge, Hobarte, Sidnėjuje, Moe, Salyje. Nuo 1956 m. ALKF leidžia laikraštį „Tėviškės aidai“.
Dvasios tėvu ilgą laiką buvo prelatas Algirdas Vaseris, 1987–2002 m. – prelatas Pranas Dauknys.
Dumblė (reikšmės)
Dumble vadinama:
San Tomė ir Prinsipė
San Tomė ir Prinsipė, ilgasis, oficialusis šalies pavadinimas San Tomė ir Prinsipės Demokratinė Respublika   – dviejų didžiausių Prinsipės ir San Tomės salų, bei 19-os mažesnių salelių, valstybė, esanti Gvinėjos įlankos šiauryčiuose, netoli Afrikos žemyninės dalies pakrantės.
Istorija
San Tomė ir Prinsipės salos žmonių buvo neapgyvendintos, kai Portugalos jūrininkai pirmieji jas atrado tarp 1469 m. ir 1471 m. Salos atradėjais laikomi portugalų jūreiviai João de Santarém ir Pêro Escobar. Oficialia San Tomės atradimo data laikoma 1471 m. gruodžio 21 d. – šv. Tomo diena, Principės – 1472 m. vasario 17 d. – šv. Antano diena. Iki 1502 m. Principės sala buvo vadinama šv. Antano sala (Ilha de Santo Antão); vėliau pavadinimas buvo pakeistas į Kunigaikščio salą (Ilha de Principe), taip pagerbiant Portugalijos sosto įpėdinį, kuriam buvo mokami mokesčiai nuo auginamo cukraus.
Pirma pastovi gyvenvietė salose buvo įkurta 1493 m. Portugalai į salą kėlėsi nenoriai, todėl į ją buvo tremiami žemyninėje karalystės dalyje nepageidaujami elementai – nusikaltėliai, vėliau – žydai.
Augant pasaulinėms cukraus gamybos apimtims, XVII a. pradžioje San Tomė ir Principė prarado svarbius pajamų šaltinius ir XVII a. pabaigos salos daugiausiai veikė kaip vergų persiuntimo punktas. Salos ekonomika vėl suklestėjo po kavos ir kakavos atradimo XIX a. San Tomės sala buvo didžiausia kakavos gamintoja 1908 m. Visgi darbininkų darbo sąlygos buvo pasibaisėtinos ir 1909 m. Didžiosios Britanijos ir Vokietijos kakavos gamintojai boikotavo San Tomės kakavą. Tremtinių išvadavimo judėjimas prasidėjo 1953 m., po to, kai portugalų valdininkai nužudė kelis šimtus afrikiečių darbininkų, slopindami jų sukeltas riaušes.
1974 m. Portugalijos revoliucija užbaigė užjūrio imperijų valdymą. 1975 m. liepos 12 d. Lisabona suteikė San Tomei nepriklausomybę. Manuelis Pinto da Costa, vienintelės legalios partijos lyderis, tapo prezidentu, o Miguelis Trovoada – ministru pirmininku. Po 1978 m. nesėkmingo valstybės perversmo Migelis Trovoada buvo apkaltintas sąmokslu ir buvo ištremtas. Šalyje įsigalėjo vienpartinė diktatūra. 1990 m. naujoji konstitucija nustatė daugiapartinį valdymą. 1991 m. kovą Trovoada sugrįžo ir tapo šalies prezidentu pirmuose laisvuose šalies rinkimuose.
Įsitvirtinus demokratinijma politinima režimui, 1995 m. Principei buvo suteiktos autonomijos teisės. 2001 m. verslininkas Fradique de Menezes laimėjo rinkimus, bet 2003 m. karinis perversmas nuvertė Fradique nuo posto, kai jo nebuvo šalyje. Po savaitės tarptautinis spaudimas padėjo Fradique sugrįžti į valdžią. 2006 m. Fradique de Menezes buvo perrinktas, laimėjęs 60 % balsų.
Politinė sistema
miniatiūra|kairėje|Prezidentūra 1990 m. priėmus naują Konstituciją San Tomė ir Prinsipė tapo demokratine respublika su daugiapartine sistema.
San Tomė ir Prinsipės prezidentas yra valstybės vadovas, renkamas penkerių metų kadencijai tiesioginiuose rinkimuose. Tas pats asmuo šias pareigas gali užimti ne daugiau kaip dvi iš eilės einančias kadencijas. Dabartinis prezidentas – Fradique de Menezes.
Vykdomoji valdžia sudaryta iš keturiolikos ministerijų, kurioms vadovauja prezidento patvirtinimą gavęs ministras pirmininkas. Juo paprastai tampa parlamente daugumą turinčios partijos lyderis. Šiuo metu šias pareigas eina Patrice Trovoada.
San Tomė ir Prinsipės įstatymų leidžiamąją valdžią sudaro vienų rūmų 55 vietų Nacionalinis Susirinkimas. Eiliniai rinkimai vyksta kas ketverius metus. Dabartinis parlamento pirmininkas – Francisco da Silva. Po 2010 m. rinkimų parlamente daugiausiai vietų (26 vietas) turi Nepriklausoma demokratinė akcija.
Šalyje užtikrinamos politinės ir pilietinės teisės: 2010 m. San Tomė ir Principė buvo pripažinta 11-a laisviausia Afrikos šalimi. Korupcijos lygis vertinamas kaip geresnis nei vidutiniškas, šiuo aspektu 2020 m. šalis užėmė 63 vietą iš 180 pasaulio valstybių.
San Tomė ir Prinsipė priklauso JTO, PSO, TVF, Afrikos Sąjungai, Centrinės Afrikos valstybių ekonominei bendrijai, Afrikos plėtros bankui ir kitoms tarptautinėms organizacijoms, siekia narystės PPO.
Administracinis suskirstymas
Po 1995 m. šalį sudaro šešios savivaldybės San Tomė saloje (Agva Grandė (sostinės savivaldybė), Kantagalas, Kauė, Lemba, Lobata, Me-Zoši) ir vieną savivadybė Prinsipėje (Pagė), turinti autonomijos teises.
Geografija
miniatiūra|Kelias rytinėje San Tomė salos dalyje ir [[Kaun Grandės viršūnė]] San Tomė ir Prinsipė yra salų valstybė Atlanto vandenyne, Gvinėjos įlankoje, šalia Afrikos žemyno. Mažiausia žemyno valstybė. Be pagrindinių dviejų salų, valstybei dar priklauso 19 salelių. Jūrų sienos ribojasi su Pusiaujo Gvinėja ir Nigerija. Šalies plotas yra labai mažas, tik 964 km². Salas skiria 144 km Atlanto vandenyno. Valstybės aukščiausias taškas – San Tomė (Pico de São Tomé) kalnas – 2024 metrai.
Šalis netoli pusiaujo, todėl čia vyrauja pastovus šiltas ir drėgnas – tropinis klimatas. Kritulių kasmet iškrinta apie 1500 mm. Tai lemia šiltoji Gvinėjos srovė.
Salos yra vulkaninės kilmės, pietuose ir vakaruose driekiasi kalnai, šiaurėje – žemumos. Maždaug pusė teritorijos apaugusi tankiais miškais. miniatiūra|[[Rolašas|Rolašo salelėje paminklas, simbolizuojantis Žemės pusiaują, kurio linija eina per šią salelę]] Į pietus nuo San Tomė esančią Rolaso salą (Ilheu de Rolas) kerta pusiaujas. Saloje yra tai pažymintis ženklas, kurio vieta, vėlesnių matavimų duomenimis, nesutampa su pusiaujo linija.
San Tomė ir Prinsipės sostinė yra San Tomė. Joje gyvena 57 tūkst. (2000 m.) gyventojų. Kiti didesni miestai: Trindadė, Gvadelupė, Santo Antonijas.
Ekonomika
San Tomė ir Prinsipės ekonomikos pagrindas − žemės ūkis. Dirbamoji žemė sudaro ~ 1/3 šalies teritorijos. Žemės ūkis kooperuojamas, taip pat veikia keletas stambių žemės ūkio įmonių buvusių portugališkų plantacijų (rocas) pagrindu. Eksportui auginama kakava, bananai, aliejinės ir kokoso palmės, kava. Auginami galvijai, avys, ožkos. Sugaunama nemažai žuvų.
Šalies užsienio prekybos struktūroje dominuoja Portugalija (apie pusė viso importo ir eksporto), Angola (daugiausiai kuro importas, taip pat investicijos į telekomunikacijų sektorių), Kinija, JAV, Brazilija, Gabonas, Prancūzija.
Šalies kontinentiniame šelfe 1999 m. buvo rasta daugiau kaip 10 mlrd. barelių naftos. 2001 m. San Tomė ir Prinsipės ir Nigerijos vyriausybės pasirašė susitarimą, pagal kurį 60 % pelno gauna Nigerija, o 40 % – San Tomė ir Prinsipė.
Šalis yra tarptautinės paramos gavėja. San Tomė ir Prinsipė dalyvauja Europos Sąjungos pagalbos besivystančioms šalims formate ACP (African, Caribbean and Pacific Group of States, ACP countries).
Turizmas saloje menkai išvystytas – įvairių turizmo analitikos šaltinių duomenimis, San Tomė ir Principė tadiciškai yra antra mažiausiai lankoma (absoliučiais skaičiais) Afrikos valstybė (po Pusiaujo Gvinėjos). Metinis užsienio turistų skaičius XXI a. antrame dešimtmetyje kasmet siekdavo iki 10 tūkst. Šie rodikliai turėtų augti, nes antrojo dešimtmečio pabaigoje šalis atsisakė taikyti vizas Europos Sąjungos ir kai kurių kitų šalių piliečiams.
Gyventojai
thumb|Vaikai iš San Tomės 2009 metų apskaičiavimais, šalyje gyvena 163 tūkst. žmonių. Gyventojų skaičius auga daugiau nei 3 % per metus. Etninė sudėtis dėl ilgalaikės migracijos marga: Mestiços (europiečių ir vietinių gyventojų palikuonys), angolarai (iš Angolos kilusių vergų palikuonys), forai (išlaisvintų vergų palikuonys), servisanai (laikini darbininkai, atvykę iš Angolos, Mozambiko, Žaliojo Kyšulio), tongai (servisanų palikuonys, gimę salose), europiečiai (daugiausia portugalai), azijiečiai (daugiausia kinai, makaniečiai).
Beveik visi San Tomė ir Prinsipės gyventojai (95 %) kalba valstybine šalies kalba – portugalų. Dauguma jų kasdienėje kalboje vartoja kreolinius portugalų kalbos variantus, kurie skiriasi priklausomai nuo salos ir gyventojų kilmės (85 % – foro, 3 % – angolarų, 1 % – prinsipiečių). Mokyklose taip pat dėstoma prancūzų kalba.
Dauguma San Tomė ir Prinsipės gyventojų yra krikščionys: katalikai – 70,3 %, evangelikai – 3,4 %, naujųjų apaštalų bažnyčios tikintieji – 2 %, adventistai – 1,8 %. Yra negausi, bet auganti musulmonų bendruomenė. miniatiūra|kairėje|San Tomės miesto centras 96 % šalies gyventojų gyvena San Tomės saloje, beveik 4 % – Prinsipėje, likę – mažose aplinkinėse salelėse.
Gyventojų amžiaus struktūra (2010 m. apsk.):