cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žiema, kai gimė Pašiauštaplunksnis
Žiema, kai gimė Pašiauštaplunksnis – pirmoji lietuvių rašytojos Lauros Sintijos Černiauskaitės knyga vaikams, išleista 2014 m. Pasak autorės, knyga skirta vaikams, žengiantiems į paauglystės metus. Pagrindinė knygos herojė – mergaitė Degtukė, kuri miške randa naujagimį berniuką Pašiauštaplunksnį. Šis, labai greitai augdamas, tampa Degtukės draugu, padeda jai ištverti sunkią ligą, parodo likimo nuskriaustus vaikus. Naujieji draugai kartu kelia anapusybės, gyvenimo prasmės klausimus.
Knyga „Žiema, kai gimė Pašiauštaplunsnis“ parašyta L. S. Černiauskaitei būdingu stiliumi – emocinga, gyva kalba, nevengiama gilių emocinių būsenų bei patirčių aprašymo. Apysaka iliustruota Editos Suchockytės piešiniais.
Annibale Carracci
Anibalė Karačis (it. Annibale Carracci, 1560 m. lapkričio 3 – 1609 m. liepos 15 d.) – italų baroko tapytojas ir grafikas iš Bolonijos, talentingiausias iš Karačių giminės.
Anibalė daug prisidėjo prie akademistinės dailės mokyklos tradicijos, paremtos praeities didžiųjų meistrų kūrybos studijavimu, susiformavimo Europoje. Nors Anibalė laikomas baroko dailininku, iš tikro jo sąsajos su vėliau sekusiu klasicizmu yra kur kas tampresnės.
Svarbiausiu Anibalės darbu laikomos freskos Farnezės rūmuose Romoje. Tarp jo mokinių ir pasekėjų – Gvidas Renis, Domenikinas, Gverčinas ir daugelis kitų. Per Bolonijos mokyklą jo įtaką patyrė prancūzai Nikola Pusenas ir Klodas Lorenas.
Žemaičių muziejuje „Alka“ Telšiuose yra Anibalės Karačio paveikslas „Pieta“.
Biografija
Anibalė Karačis gimė 1560 m. lapkričio 3 d. Bolonijoje siuvėjo šeimoje. Pirmuosius dailės mokslus išėjo pas pusbrolį Liudoviką, kuris mokė tapybos, ir brolį Agostiną, kuris išmokė jį raižytojo amato. Broliai pavyzdžio sėmėsi iš Florencijos dailės, Rafaelio ir Andrea del Sarto.
1580-81 m. Anibalė daug keliavo po Šiaurės Italiją studijuodamas renesanso dailės meistrų kūrybą. Pabuvojo Parmoje ir Venecijoje, kurioje, tikėtina, susitiko su Jakopu Basanu. 1582 m. Anibalė grįžo į Boloniją, kur kartu su broliu ir pusbroliu atidarė nuosavą dailės mokyklą Accademia degli Incamminati (Pažengusiųjų mokykla), kuri vėlesnėje literatūroje buvo dar vadinama Karačių arba Eklektikų mokykla. Mokykloje Karačiai siekė atgaivinti Italijos aukštojo renesanso dailės tradiciją, kaip atsvarą tuo metu dominavusiam manierizmui. Anibalė, spėjama, mokykloje buvo atsakingas už tapybos ir piešimo klasę.
Naujoji dailės mokykla buvo tokia populiari, kad esą likusios dailės mokyklos Bolonijoje buvo priverstos užsidaryti. Karačiai suformavo dailės mokyklą, kurios stilistika ir metodai po to porą šimtmečių dominavo Europoje. Kaip aukščiausius dailės etalonus ir sekimo pavyzdžius Karačiai užtvirtino tokius meistrus kaip Rafaelis, Ticianas, Koredžas, Paolas Veronezė, Tintoretas. Jie nusigręžė nuo Mikelandželo įkvėpto manierizmo, grąžino dailės objekto studijavimą ir piešimą iš natūros. Vienus pirmųjų reikšmingų darbų Karačiai atliko kartu, pvz., Fava rūmuose Bolonijoje 1583–84 m.
Kosmoso tyrinėjimai
thumb|right|250px|[[Sputnik 1 – pirmasis žmogaus pagamintas aparatas pakilęs į Žemės orbitą.]] Kosmoso tyrinėjimai – kosminės erdvės atradimai bei tyrimai naudojant įvairias kosmoso tyrimų technologijas. Kosmoso tyrimai atliekami tiek žmogaus valdomais, tiek nepilotuojamais kosminiais erdvėlaiviais.
Annibale Carracci
Biografija
thumb|left|360px| „Dievų meilės“, lubų freska ([[1597–1602, Farnezės rūmai, Roma)]]
Anibalė buvo talentingiausias iš brolių. Ankstyvuosiuose savo darbuose jis atidavė duoklę praeities meistrams. Pavyzdžiui, „Kristaus krikštas“ (1584) įkvėptas Koredžo, „Mergelės Marijos paėmimas į dangų“ (1590) − Paolo Veronezės. Kitų meistrų imitavimas padėjo pamatus vėlesnei Europos dailės akademinei eklektikai. 1587–88 m. Anibalė vėl keliavo po Šiaurės Italiją. Apie 1588–91 m. broliai dirbo Magnani rūmuose ir apie 1593 m. − Sampieri rūmuose Bolonijoje freskos technika.
Kosmoso tyrinėjimai
Kosmoso tyrinėjimai politiškai dažnai būna naudojami norint parodyti šalies galią. Tai ypač buvo juntama Šaltojo karo metu tarp JAV ir tuometinės Tarybų Sąjungos. Toks varžymasis tarp šių šalių buvo vadinamas kosminėmis lenktynėmis. Tuo metu 1957 m. spalio 4 d. Tarybų Sąjunga paleido pirmąjį dirbtinį palydovą Sputnik 1 į Žemės orbitą, o 1969 m. liepos 20 d. JAV kurtas erdvėlaivis Apollo 11 pirmasis pasiekė Mėnulio paviršių.
Tarybų Sąjungos kosmoso tyrinėjimų programa įgyvendino didžiąją dalį kosmoso tyrimų pasiekimų – pirmasis žmonių pakilimas į kosmosą (1961 m.), pirmasis išėjimas į atvirą kosmosą (1965 m.), pirmasis automatinis nusileidimas ant kito objekto (1966 m.) ir pirmosios kosmoso stoties paleidimas (1971 m.).
XXI a. Kinija pradėjo sėkmingas kosmoso misijas, tuo tarpu ES, Japonija ir Indija taip pat planuoja žmogaus misijas į kosmosą. Kinija, Rusija, Japonija ir Indija bendrai prisidėdavo prie kitų misijų į Mėnulį, o ES prisideda prie misijų tiek į Mėnulį, tiek į Marsą. Paskutiniame XX a. dešimtmetyje padidėjo privačių kompanijų susidomėjimas skrydžiais į kosmosą, taip atsirado kosmoso turizmas. 2001 m. pirmuoju kosmoso turistu tapo amerikietis Dennis Tito. 2012 m. kelios privačios kompanijos siūlo įvairių trukmių ir kainų misijas į kosmosą.
Liaudiškiai (Skuodas)
Liaudiškiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 16 km nuo Ylakių.
Annibale Carracci
Biografija
Romoje Anibalė išvystė nuosavą stilių, beveik priešingą tuo metu kaip tik Romoje buvusio Karavadžo stiliui. Dviejų didžiausių to meto Italijos meistrų tapybą vieną šalia kitos suvedė darbai Santa Maria del Popolo bažnyčios Cerasi koplyčioje, kurioje Anibalės Karačio, tikriausiai garsiausias paveikslas, „Mergelės Marijos paėmimas į dangų“ yra tarp dviejų Karavadžo šedevrų. thumb|right|280px| „Kelionė į Egiptą“ ([[1602-03, Doria Pamphilj galerija, Roma)]]
Kūryba
Porą šimtmečių po Anibalės mirties freskos Farnezės rūmuose buvo laikomos šedevrais, lygiais Rafaelio freskoms Vatikano stancose ir Mikelandželo freskoms Siksto koplyčioje. Anibalės mokiniais buvo visa plejada gerbiamų Bolonijos dailės mokyklos meistrų: Gvidas Renis, Džovanis Lanfrankas, Frančeskas Albanis, Domenikinas ir kiti. Iš jo dailės mokėsi Gverčinas, Sasoferatas, Rubensas, Berninis, Nikola Pusenas, Klodas Lorenas.
XIX a. viduryje visa Bolonijos dailės mokykla buvo griežtai sukritikuota įtakingo anglų meno kritiko Džono Raskino. Džonas Raskinas buvo prerafaelitų meno judėjimo ideologas, kuris tikrą meną matė Italijos XIV a. ankstyvojo renesanso dailėje. Kritikas teisingai įžvelgė Bolonijos dailės eklektiką − praeities meistrų dailės metodų kopijavimą, tačiau nepelnytai nuvertino didžiausius Bolonijos meistrus. Maždaug šimtą metų po to daugelis Bolonijos dailininkų atsidūrė užmirštųjų gretose. Tačiau XX a. viduryje dėmesys Karačių mokyklai pradėjo grįžti ir Anibalė pradėtas vertinti vienu didžiausių Italijos dailininkų.
Savo daile Anibalė Karačis prisidėjo prie Europos akademistinės, klasikinės dailės principų formavimo. Karačių mokyklos dailės studijavimo metodus perėmė pirmaujančios Europos akademinės dailės įstaigos. Tarp Anibalės darbų pažymėtini dramatiški peizažai, kuriuose mažomis ir nereikšmingomis figūromis vaizduojami žmonės. Garsiausias tokio pobūdžio darbas − „Kelionė į Egiptą“ (1603). Tokia peizažo forma įsitvirtino Europos dailėje porą šimtmečių į priekį. Savo raižiniuose dailininkas atsipalaiduodavo vaizduodamas komiškas situacijas. Anibalei priskiriamas karikatūros žanro išradimas.
Paita
Paita  – miestas šiaurės vakarų Peru, Piuros regione, 57 km į šiaurės vakarus nuo Piuros; uostamiestis Ramiojo vandenyno pakrantėje. Provincijos centras.
Miestas išsidėstęs prie Čiros upės žiočių, nedideliama pusiasalyje, Paitos įlankos pakrantėje. 1578–1588 m. Paita buvo ispanų administracinis centras šiaurės vakarų Peru. Tačiau dėl dažnų britų piratų ir korsarų antpuolių, administracija perkelta į Piurą. Mieste gimė Simono Bolivaro žmona Manuela Sáenz. 1875 m. nutiestas geležinkelis tarp Piuros ir Paitos, tačiau karo su Čile metu sugriautas ir vėl atstatytas 1884 m. Šiuo metu Paita – 5 pagal svarbą šalies uostas. Naftos eksportas. Chemijos pramonė. Žvejyba. Poilsis vandenyno pakrantėje.
Half-Life: Opposing Force
Half-Life: Opposing Force yra pirmas „Half-Life“ serijos žaidimo „Half-Life“ papildymas, kuriame žaidžiama už JAV jūrų pėstininką kapralą Adrian'ą Shephard'ą. Shephard’as yra paskirtas „nuslėpti“ operaciją Black Mesa fabrike, ir turi kovoti prieš anksčiau nematytus ateivius. „Opposing Force“ buvo sukurtas „Gearbox Studios“ ir išleistas 1999 m. spalio 31 d.
Kalifornijos lietuvis
Kalifornijos lietuvis – JAV lietuvių mėnesinis žurnalas, ėjęs 1946–1950 m. Oklende (Kalifornijos valstija) bei nuo 1947 m. Los Andžele.
Istorija
Leido ir redagavo Bronė Skirienė, Los Andžele – Antanas Skirius; 1949–1950 m. redagavo Juozas Vitėnas. Bendradarbiavo J. Jonaitis, L. Macijauskas, A. Regis, Bronė Starkienė ir kiti. Nuo 1950 m. sausio vietoj žurnalo „Kalifornijos lietuvis“ pradėtas leisti žurnalas „Lietuvių dienos“.
Šveicarija (reikšmės)
Taip pat vadinamos gyvenvietės:
Brūžaičiai
Brūžaičiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Skaudvilės.
Pchenjanas
Pchenjanas (kor. 平壤/평양 – Pyongyang) – Šiaurės Korėjos sostinė, miestas šalies vakaruose, netoli Geltonosios jūros, prie Tedongo (Taedong) upės. 2,93 mln. gyventojų (2005). Pagrindinis verslo, gamybos, administravimo ir kultūros centras šalyje. Pramonės šakos: metalo, gumos apdirbimas, tekstilė, mašinos, statybinės medžiagos, keramika, karo pramonė, maisto pramonė. Greta miesto yra tarptautinis oro uostas.
Istorija
thumb|left|200px|Pchenjanas [[Korėjos karas|Korėjos karo metu]] Pchenjanas yra vienas seniausių Korėjos miestų ir sostinių. Kai kurie tyrinėtojai tapatina jį su legendine Kočioson valstybės sostine Asadal, tačiau dauguma visgi linkę teigti, kad Pchenjanas – tai tuometinės Kočioson vakarinės dalies Pončioson sostinė Vangomsong (kor. 王儉城/왕검성 Wanggomsong), pagal legendas įkurta jau 2333 m. pr. m. e. miniatiūra|kairėje|Pchenjanas prieš [[Korėjos karas|karą.]]
III a. pr. m. e. Vangomsong tapo viso Kočiosono sostine, ir šis laikotarpis susijęs su didžiausia valstybės ekspansija, kol 109 m. pr. m. e. Han Kinija jos neužkariavo. Tuomet Pchenjane buvo įkurtas kinų administracinis centras Lelang (kor. 樂浪 Nangnang).
Kinų valdžiai 313 m pabaigą padarė Kogurio valstybė, kuri užėmė Lelang, o 427 m. čia perkėlė sostinę iš Kuknesong, pradėdama užkariavimus pietuose.
Po to, kai 668 m. Kogurio pralaimėjo Sillai, ir Korėja buvo padalinta tarp Sillos ir Palhės, Pchenjanas atsidūrė ant abiejų valstybių ribos. Miestas buvo labai apleistas iki 918 m., kol naujai įsikūrusi Korio valstybė neatkariavo šių teritorijų. Tada Pchenjanas atgimė ir stipriai suklestėjo.
Nors nuo tada iki Šiaurės Korėjos susikūrimo jis niekada nebebuvo tikrąja Korėjos sostine, tačiau tai buvo svarbiausias miestas Korėjos Šiaurėje. Iki Čioson dinastijos įsikūrimo jis buvo vadinamas Vakarų sostine (kor. 西京/서경 Sogyong), o vėliau buvo Phyongan provincijos administracinis centras.
1931 m. liepą mieste vyko antikiniškos riaušės po Vanpoašano incidento, kurį išpūtė japonų ir korėjiečių laikraščiai. 1938 m. Pchenjane gyveno 235 tūkst. gyventojų.
1945 m., Šiaurės Korėją okupavus Tarybų Sąjungai, Pchenjanas tapo laikinąja sostine. Jis buvo nusiaubtas Korėjos karo, o susikūrus Šiaurės Korėjai – atstatytas kaip jos sostinė.
Dabartinis Pchenjanas
Pchenjanas ne kartą buvo nuniokotas karų, buvo atstatytas daug kartų, dabar yra gerai suplanuotas miestas, kuriame yra gražių parkų ir sodų, plačios alėjos ir prospektai, dideli daugiabučiai namai. 1946 m. įkurtas Kim Ir Seno universitetas, yra Kim Hiongčiko universitetas, Kim Čeko politechnikos institutas, Pchenjano medicinos institutas, 1952 m. įkurta mokslų akademija. Taip pat yra centrinė biblioteka, Pchenjano teatras. Išlikę šiek tiek senovės miesto sienų, I a. pr. m. e. siekiantys kapai, budistų šventyklos, bronzinė legendinio žirgo statula, Korėjos centrinis istorijos muziejus, dailės menų muziejus. Miesto panoramose dominuoja milžiniško 2011 m. pabaigto statyti, bet niekada taip ir neatidaryto, Ryugyong viešbučio siluetas.
Transportas
Mieste taip pat veikia vienas iš pigiausių pasaulyje (vienas bilietas kainuoja apie pusę euro cento) dviejų linijų metropolitenas, važinėja tramvajai, troleibusai. Autobusus Pchenjane pamatysite retai, nes šalyje trūksta degalų.miniatiūra|[[Ryugyong viešbutis Pchenjane, didžiausias viešbutis Šiaurės Korėjoje.]] thumb|Eismo reguliuotojos
Virginija Krivickienė
Virginija Krivickienė (g. 1952 m. kovo 20 d. Raišaičiuose, Plungės rajonas) – Lietuvos žurnalistė, pedagogė.
Biografija
1970 m. baigė Plungės 3-ąją vidurinę mokyklą, 1975 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę.
1975–2005 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedros dėstytoja. Skaito radijo žurnalistikos speckursą: radijo žurnalistikos istoriją, žanrus ir kt. 1995–1997 m. Lietuvos žurnalistikos centro programų koordinatorė. 1997–2005 m. – žurnalo „Mano ūkis“ priedo „Ekonomika“ redaktorė, o nuo 2005 m. – Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos Visuomenės informavimo skyriaus vyriausioji specialistė.
Bendradarbiavo Lietuvos radijo laidose „Radijas šeimai“, Sveikata, programose vaikams ir moksleiviams. Nuo 1995 m. per Lietuvos radijo 2-ąją programą pradėjo naują tiesioginę psichologinių pašnekesių laidą „Pašnekesiai apie tave ir kitus“. Paskelbė publikacijų Lietuvos radijo istorijos klausimais. Žurnalistikos enciklopedijos straipsnių autorė.
Filosofija. Sociologija
'''Filosofija. Sociologija''' – mokslinis žurnalas, leidžiamas nuo 1990 m. Vilniuje.
Istorija
Įsteigė Lietuvos mokslų akademijos prezidiumas ir Filosofijos, sociologijos ir teisės institutas. 1990–1995 m. leistas kas keturis mėnesius, o nuo 1995 m. – kas tris mėnesius. Leidžia leidykla „Academia“.
Skelbiami moksliniai straipsniai filosofijos ir sociologijos klausimais. Tiražas 1990 m. – 500 egz., 1997 m. – 300 egz.
Pupasodis
Pupasodis – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Miroslavo. Seniūnaitijos centras. Kaime stūkso Žilvios piliakalnis (arba Pupasodžio piliakalnis, Tolkūnų piliakalnis).
Istorija
Kaimas pirmą kartą minimas 1744 m. XIX a. pabaigoje priklausė Seinų apskrities Miroslavo valsčiui; pateko į Seirijų parapiją.
Gyventojai
thumb|left|240px|Pupasodžio kryžius
Tankis
miniatiūra|dešinėje|150px|Graduotas cilindras, kuriame yra skirtingo tankio spalvoti skysčiai.
kur
Eleonora Ravickienė
Biografija
1935 m. baigė Rokiškio gimnaziją, 1938 m. – vokiečių kalbos studijas Klaipėdos pedagoginiame institute. Baigusi studijas mokytojavo Klaipėdos krašte, vėliau Kuršėnuose. Gelbėdamasi nuo karo, persikėlė mokytojauti į Kantaučius, Plungę. Dirbo vakarinėje bei Plungės 3-ojoje vidurinėje mokykloje. Vėliau dėstė vokiečių ir prancūzų kalbas Statybos technikume. Aktyviai dirbo visuomeninį darbą. Septynerius metus buvo Plungės Raudonojo Kryžiaus draugijos pirmininkė, įkūrė medicinos seserų kursus.
Šeima
Vyras – Jonas Ravickas, vaikai – Jonas ir Regina.
Šalna
thumb|right|240px|Po šalnos apšalusi žolė
Šalna − oro temperatūros sumažėjimas iki neigiamos (nuo −1 iki −3 °C) vakare ir naktį, kai dieną temperatūra būna teigiama.
Gaidė (ežeras)
Gaidė – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 7 km į šiaurės rytus nuo Rimšės, 2,5 km į vakarus nuo sienos su Baltarusija. Ilgis šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 0,64 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 143,9 m. Krantai daugiausia žemi, vietomis vakaruose ir pietuose supelkėję (Gaidės pelkė). Pietinė pakrantė miškinga, į šiaurę plyti pievos, dirbamos žemės ploteliai. Įteka 3 upeliai, iš vakarų į pietus ežerą prateka Apvardas į Apvardų ežerą (Drūkšių ežero baseinas).
Šalna
Šalnų tipai
Pagal kilmę šalna būna radiacinė, advekacinė ir mišrioji. Advekacinė šalna susidaro, atplūdus šaltam orui. Lietuvoje šių šalnų būna dažniausiai pavasarį, atslinkus arktinei oro masei.
Gaidė (ežeras)
Ežero šiaurės rytiniame krante įsikūręs Gaidės kaimas.
Ežerėvardis Gaidė̃ gali būti kilęs nuo paukščio pavadinimo gaidys, nors kita vertus, tai gali būti senas vardas iš „šviesus, spindintis“ (plg. giedras, gaidrus „šviesus, aiškus“, gaisas „oras, žara“).
Šalna
Šalnų tipai
Radiacinė šalna susidaro giedromis ir ramiomis naktimis, kai žemės paviršius intensyviai spinduliuoja šilumą.
Mišrioji šalna susidaro, atkeliavus šaltai oro masei, kuri dar papildomai atvėsta dėl šilumos išspinduliavimo į erdvę (radiacijos).
Pagal temperatūrą šalnos skirstomos į silpnas (-1, -2 °C), vidutines (-2, -3 °C) ir stiprias (iki -6 °C).
Šalnų būna dažniau ir jos didesnės reljefo įdubimuose (kur naktį suteka atvėsęs oras), laukymėse, kiemuose. Kalnų viršūnėse ir iškiliose vietose šalnos būna retai. Kartais uždarose daubose šalnų pasitaiko net vidurvasarį (pvz., 1964 m. rugpjūčio 7 d., Zarasų raj. arba 1971 m. rugpjūčio 22 d., Alytaus raj.).
Lietuvoje pirmoji šalna pasirodo vidutiniškai spalio pirmoje pusėje (spalio 5–10 d.), paskutinė − gegužės pirmoje pusėje. Šaltais metais rudenį šalnų gali būti rugpjūčio pabaigoje, o pavasarį − dar ir birželio pradžioje.
Žemės ūkyje pavojingiausios vėlyvos pavasario šalnos: jos gali apšaldyti žydinčius vaismedžius, agurkus, pomidorus. Rudeninės šalnos pakenkia lauke ar šiltnamiuose auginamoms gėlėms (pvz., skaistažiedėms).
Viduklės Simono Stanevičiaus gimnazija
Viduklės Simono Stanevičiaus gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Viduklėje (Raseinių raj.), S. Dariaus ir S. Girėno g. 12, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190106933.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Sporto aikštelė
Direktoriai
Dabartinė direktorė: Danutė Janukienė
Koiba
thumb|250px|Koibos pakrantės
Koiba – sala Ramiajame vandenyne, prie vakarinių Panamos krantų, didžiausia Centrinėje Amerikoje. Priklauso Panamos Veragvaso provincijai.
Salos plotas 2701 km². Šiaurėje ir pietryčiuose būdingos lygumos, likusioje dalyje vyrauja ~200 m aukščio kalvos. Tik centre paviršius iškyla iki 416 m (Torės k.). Klimatas tropinis, vidutinė metinė oro temperatūra 26 °C, metinis kritulių kiekis 3500 mm. Gausu trumpų upių (ilgiausia – Negras, 20 km).
Beveik visą salą dengia pirmykštis miškas, pasižymintis didele bioįvairove. Čia aptikta apie 1450 induotinių augalų rūšių, tarp dažniausiai sutinkamų – tikrasis kapokmedis, panaminė sterkulija, išlakusis anakardis, gvianinė karapa ir kt. Taip pat suskaičiuotos 36 žinduolių, 147 paukščių, 39 roplių ir varliagyvių rūšys. Yra kelios endeminės rūšys, nemažai retų (pvz., raudonoji ara). Salos pakrantės ir aplinkiniai vandenys pasižymi gausia vandens gyvūnų įvairove.
1919–2004 m. Koibos saloje veikė kalėjimas. Jį uždarius netrukus įkurtas Koibos nacionalinis parkas, o 2005 m. jis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Lapkričio 15
Lapkričio 15 yra 319-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 320-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 46 dienos.
Šventės
Pasaulinė diena žuvusiems eismo įvykiuose atminti.
Vardadieniai
Albertas – Leopoldas – Vaidilas – Žadvydė
Mirtys
1929 m. – Maksas Ebertas, vokiečių archeologas, daktaras (g. 1879 m.).
Liaukiškės (Trakai)
Liaukiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Ubiškių.
Ali ibn Jusufas Zakarija
Ali ibn Jusufas Zakarija (alī ben yūsuf, arab.: علي بن يوسف, g. nežinoma – 1458 m.) – nuo 1448 m. Vatasidų dinastijos Maroko viziris, sultono Abdalchako II Abu Mahometo globėjas ir šalies valdytojas. Ali ibn Jusufas buvo Abu Zakarija Jahijos sūnėnas.
Ali ibn Jusufo vadovavimo metais Portugalija pradeda kryžiaus žygį į Afriką. 1458 m. portugalų karalius Alfonsas V (Portugalija) (Afonso V of Portugal) užėmė Alksaro Segiro tvirtovę esančią tarp Tanžero ir Seutos.
Majai
Majai – Centrinės Amerikos indėnų tauta, sukūrusi Majų civilizaciją. Jie gyveno vadinamajame istoriniame kultūriniame Majos regione (Meksikos pietuose (Čiapas, Jukatano šiaurė), Gvatemaloje, vakarų Hondūre ir šiauriniame Belize). Jų civilizacija gyvavo maždaug nuo 1000 m. pr. m. e. iki ispanų užkariavimo.
Prieš ispanų kolonizaciją (iki XVI a.) majai turėjo vieną iš pačių pažangiausių civilizacijų Vakarų pusrutulyje. Jie vertėsi žemdirbyste, statė didelius akmeninius pastatus ir piramides, šventyklas, gamino aukso ir vario dirbinius, turėjo hieroglifų raštą, kuris yra gerai ištyrinėtas ir iššifruotas. Majų kalendoriumi naudojosi ir kitos Mezoamerikos civilizacijos.
Geografija
Senovinis regionas, kuriame gyveno majai ir kur klestėjo Majų civilizacija, yra vadinamas Maya. Jis apėmė dalį dabartinės Meksikos, Belizą, Gvatemalą, vakarų Hondūrą.
Šis regionas pietuose ribojosi su Centroamerika, vakaruose – su Įlanka, Oašaka.
Tai – didžiausias Mezoamerikos istorinis regionas. Dėl to jis pasižymi gamtine įvairove. Jį galima skirstyti į tris pagrindinius subregionus:
Istorija
Ankstyviausi majų gyvenamame regione rasti architektūriniai artefaktai datuojami nuo 1500 m. pr. m. e. Archeologiniai radiniai demonstruoja, kad nuo tada majai gyveno kaimuose ir vertėsi žemdirbyste – daugiausia augino kukurūzus, pupas ir moliūgus.
Ikiklasikinis laikotarpis
miniatiūra|250px|kairėje|Pietinė Majų teritorija Ankstyvojoje majų kultūroje galima įžvelgti olmekų civilizacijos įtaką, kuri aprėpė visą Mezoameriką. Spėjama, kad iš olmekų majai perėmė kalendoriaus sistemą, kai kuriuos religinius įsitikinimus, 20-ainę sistemą, daug kalbos ypatumų, rašto ir meno pagrindus.
Nuo maždaug IX a. pr. m. e. kultūra, stipriai veikiama olmekų, suklestėjo Majų aukštumų teritorijose. Ta kultūra vadinama Pietų Majos zona. Čia susikūrė daug klestinčių gyvenviečių, klestėjo raštas ir menas. Tačiau manoma, kad šios kultūros kūrėjai buvo ne majai, o tautos, giminingų olmekams, kurios tuo metu dar buvo apgyvendinusios šias teritorijas. Šios kultūros tiesioginė įtaka majų kultūrai yra ginčytina.
Apie III a. pr. m. e. ėmė formuotis savarankiška majų kultūra. Majai pradėjo statyti ceremoninius pastatus ir jų kompleksus, o apie 200 metus šie kompleksai ėmė plėstis ir tapo miestais, kuriuose buvo šventyklų, piramidžių, aikščių, rūmų, dvarų, žaidimo aikštelių. Tada majai išvystė savo raštą (hieroglifus), sudėtingą kalendorių ir astronominę sistemą. Jie skaldė labai daug akmenų, naudodami kietesnius akmenis. Išvystė irigacijos ir terasų sistemas. Majai gamino popierių (daugiausia iš figmedžių), rašė knygas. Taip pat buvo ištobulinę skulptūros ir raižymo meną. Architektūros paminklai ir įrašai akmenyse yra pagrindiniai majų kultūros likučiai, pasiekę mūsų laikus.
Klasikinis laikotarpis
miniatiūra|400px|Vienas didžiausių klasikinės Majų civilizacijos miestų – [[Tikalis. Dešinėje pusėje – Jaguaro šventykla]] Majų iškilimas prasidėjo apie 250 metus; majų kultūros klasikinis laikotarpis truko iki 900 m. Civilizacijos klestėjimo laikotarpiu buvo apie 40 miestų, kuriuose gyveno po 5-50 tūkst. gyventojų. Pagrindiniai to meto miestai telkėsi pietinėse Majos žemumose (dabartinės Gvatemalos žemumose). Svarbiausi miestai: Tikalis (Tikal), Uašaktunas (Uaxactún), Kopanas (Copán), Bonampakas (Bonampak), Palenkė (Palenque), Rio Bekas (Río Bec). Klestėjimo metu majų buvo apie 2 mln.
Iš visų dabar egzistuojančių majų grupių tuo metu pagrindinė grupė buvo čolanai, kurie vieninteliai išvystė rašto sistemą ir aukštą kultūrą. Jie tuo metu buvo apgyvendinę visas pietines Majos žemumas, o jų kalba buvo naudojama kaip lingua franca visame Majos regione. Dabartiniai jų palikuonys yra čontalai ir čorti.
Poklasikinis laikotarpis
Po 900 metų, klasikinė Majų civilizacija patyrė nuosmukį, didieji miestai ir kulto centrai Pietuose ištuštėjo ir apžėlė džiunglių augmenija. Tokio spartaus nykimo priežastys nėra aiškios; kai kurie mokslininkai mano, kad tai įvyko dėl ginkluotų konfliktų ir žemės išeikvojimo (suprastėjusios sąlygos žemdirbystei). Taip pat buvo ir ekologinės priežastys. Pavyzdžiui, manoma, kad Tikalio miestas ištuštėjo dėl padidėjusių sausrų ir dėl geriamo vandens užsiteršimo melsvabakterėm bei gyvsidabriu (majai raudoniems dažams naudojo cinoberį).
Tačiau šiaurės žemumose Jukatano pusiasalyje ir vandenyno pakrantėse įsikūrę miestai, nors taip pat išgyvenę didelius politinius pokyčius, išlaikė majų kultūros tęstinumą ir klestėjo dar bent kelis šimtmečius. Čia gyveno kita majų grupė, jukatekai, kurie dabar sudaro didžiumą visų majų. Šioje šiaurinėje kultūroje nuo X a. reiškėsi labai stipri išorinė įtaka iš Centrinės Meksikos, iš kur kėlėsi nauatliška tauta toltekai. Šie atsinešė plunksnuotojo dievo Kecalkoatlio, majų vadinamo Kukulkanu, kultą, daug meno naujovių. Toltekai savo sostinę įkūrė Čičen Icoje (Chichén Itzá), kuri iki XIII a. pradžios buvo svarbiausias majų miestas.
Nuo XIII a. majai jukatekai atkūrė savo nepriklausomybę, ir regione įsigalėjo Majapano (Mayapán) miestas, tapęs jukatekų majų sostine. Kiti svarbūs miestai buvo Ušmalis (Uxmal), Tulumas ir kt.
Nuo XIII a. susiformavo dar vienas poklasikinių majų kultūros židinys regiono pietuose, aukštikalnėse, kur gyveno smulkios majų tautelės, ir kurias neabejotinai veikė nauatliška toltekų kultūra iš šiaurės. Jos sukūrė daug smulkių valstybėlių, tarp kurių svarbiausios buvo Kumarkachas (kičiai), Išimče ir Čahoma (kakčikeliai), Zakuleu (mamiai) ir pan. Šios valstybės pačioje XV a. pabaigoje pateko į augančios Actekų imperijos įtaką.
Kolumbinis laikotarpis
Kai XVI a. į Ameriką įsiveržė ispanų konkistadorai, dauguma majų tebuvo žemdirbiai, gyvenę kaimuose ir garbinę savo protėvius. Nepaisant to, kad Jukatanas buvo viena pirmųjų vietų, kur ispanai išsilaipino Amerikos žemyne, majų užkariavimas vyko gerokai vėliau.
Kortesui užkariavus Actekų imperiją, Pedro de Alvarado 1524 m. surengė ekspediciją į Majų aukštumas, kur nukariavo aukštikalnių majų valstybėles, įkurdamas Gvatemalos guberniją. Paradoksalu, bet dauguma vietos majų vietovardžių buvo „perkrikštyti“ į nauatlių kalbą, kadangi būtent nauatliai lydėjo Alvaradą jo žygių metu.
1526 m. kitas konkistadoras, Francisco de Montejo pradėjo ir jukatekų užkariavimą. Pirmosios ekspedicijos buvo labai nesėkmingos (1527–28 ir 1531–35), tuo tarpu trečiosios ekspedicijos metu (1540–46) Montechui Jaunesniajam pavyko paimti vieną miestą – T’ho, kurį pervardino Merida ir pavertė savo valdų sostine. Įgijęs sąjungininkus Tutal Xiu iš Mani miesto, Montechas užkariavo daugumą jukatekų.
Majų užkariavimas labai skyrėsi nuo Actekų imperijos užkariavimo, kadangi majai buvo susiskaldę, todėl čia reikėjo atskirus miestus imti vieną po kito. Nors Jukatano užkariavimas oficialiai baigėsi XVI a. viduryje (1546 m.), iki pat XVII a. pabaigos džiunglių gilumoje egzistavo nepriklausomos majų valstybės, puoselėjusios senąją kultūrą. Paskutinės jų buvo Kovojus ir icų tautos Tajasalis.
Per šimtą metų skaičiuojant nuo konkistadorų įsiveržimo į Centrinę Ameriką išnyko 85-90 % majų populiacijos. Nemaža dalim tai buvo susiję su ilgais ir brutaliais karais, tačiau pagrindinė priežastis buvo ispanų atneštos europietiškos ligos, iki tol neegzistavusios Amerikose.
Pasiekimai
miniatiūra|200px|left|Kopano stela, šiaurinė pusė
Iš majų kultūros daugiausia yra išlikę kulto centrai, kuriuose yra daug piramidžių, šventyklų, rūmų, pastatytų iš kalkakmenio blokų, gausiai išpuoštų ornamentika, su įrašais apie istoriją, religiją ir astronomiją. Dėl to majų civilizacija laikoma bene iškiliausia iš visų Amerikos civilizacijų, gyvavusių iki K. Kolumbo. Tačiau tikroji hieroglifų prasmė ir kronikos paaiškėjo tik praėjus keliems amžiams po to, kai ispanai aptiko įstabius majų statinius.
Religija
Sisteminiai majų civilizacijos tyrinėjimai prasidėjo apie 1830 m., o pirmieji iššifravimo atvejai pasitaikė tik XX a. pirmojoje pusėje. Jų dėka šiek tiek paaiškėjo majų religija, kuri turėjo savo gamtos dievų panteoną (taip pat ir saulės, mėnulio, lietaus, grūdų dievus). Dvasininkų luomas buvo atsakingas už sudėtingus religinius ritualus ir ceremonijas.
Bedugnis (Elektrėnų sav.)
Bedugnis arba Olga – nedidelis ežeras vidurio Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, Vievio šiaurinėje pusėje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,3 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 116,7 m. Krantai neaukšti, vietomis apaugę krūmais. Aplinkui daugiausia plyti pievos, rytinėje pakrantėje stovi ūkiniai pastatai, šiaurinėje – įsikūrusi Alesninkų gyvenvietė. Vakarine pakrante eina kelias. Ežeras smarkiai apaugęs vandens augalais. Pietryčiuose išteka upeliukas link Aliosos upės (Neries intakas).
Majai
Matematika ir astronomija
Greta religijos, labai gerai buvo išvystyta matematika ir astronomija. Vienas iš pačių pažangiausių matematikos pasiekimų buvo nulio sąvoka. Astronomijoje buvo naudojamasi sudėtingu kalendoriumi, kuris rėmėsi saulės metais (18 mėnesių po 20 dienų ir papildomas 5 dienų laikotarpis), buvo šventieji metai (13 ciklų po 20 dienų) ir daug kitų ciklų, pradėtų skaičiuoti nuo 3114 m. pr. m. e. Majų astronomai turėjo tikslias Mėnulio ir Veneros pozicijų lenteles ir mokėjo numatyti Saulės užtemimus.
Visuomenė
Socialinė majų miestų-valstybių organizacija buvo griežtai hierarchizuota. Pačiame viršuje buvo karalius bei kiti dinastijos nariai. Žemiau gana platus kilmingųjų sluoksnis sudaręs 10-15% populiacijos. Socialinės hierarchijos apačią sudarė stiprus pirklių ir amatininkų sluoksnis bei žemdirbiai kukurūzų augintojai.
XX a. viduryje mokslininkai klaidingai manė, kad majų visuomenę sudarė taikingi dvasininkai-astronomai ir paklusnūs valstiečiai. Manyta, kad majai buvo giliai pasišventę religiniams dalykams, priešingai nei karingos indėnų tautos vidurio Meksikoje. Tačiau tolesni iššifravimo darbai parodė, kad valdovų dinastijos kariavo tarpusavyje, ėmė aukštuomenę į nelaisvę. Belaisvius jie kankindavo, luošindavo ir aukodavo savo dievams. Iš tikrųjų, kankinimai ir žmonių aukojimai buvo neatskiriama majų religinių ritualų dalis; buvo tikima, kad šitokios aukos užtikrina derlingumą, vaisingumą, parodo paklusnumą dievams ir juos nuramina; jeigu neaukojama, dievai siunčia žmonėms nelaimes ir chaosą. Žmogaus kraujas esąs būtinas santykius su dievais užmegzti, todėl majų vadai, kaip tarpininkai tarp žmonių ir dievų, praktikavo kraujo aukas ir net savęs kankinimą.
The Last of Us
The Last of Us  – 2013 m. postapokaliptinis išlikimo siaubo, veiksmo kompiuterinis žaidimas, kurį sukūrė „Naughty Dog“ studija, platino „Sony Computer Entertainment“ išskirtinai „PlayStation“ konsolėms.
Žaidimas buvo komerciškai sėkmingas, užėmė 6 vietą tarp geriausiai parduodamų 2013 m. žaidimų ir aukščiausią tarp originalių žaidimų (geriau buvo parduoti tik frančizėms priklausantys žaidimai). 2015 m. balandžio mėn. duomenimis žaidimo buvo parduota 8,32 mln. kopijų. 2018 m. viduryje bendri žaidimo pardavimai PS3 ir PS4 konsolėms viršijo 17 mln. vnt.
Žaidimas susilaukė labai teigiamo kritikų įvertinimo. Metacritic suvestinės duomenimis, vidutiniškai žaidimas kritikų įvertintas 95 balais iš 100. „The Last of Us“ laimėjo daug apdovanojimų, tarp jų IGN už geriausią „PlayStation 3“ metų žaidimą, „Annie Awards“ už geriausią metų videožaidimo animaciją ir 2014 m. BAFTA apdovanojimą už geriausią metų žaidimą. 2014 m. žurnalas „Empire“ žaidimą „The Last of Us“ išrinko geriausiu visų laikų videožaidimu.
Apie žaidimą
„The Last of Us“ yra 3D grafikos žaidimas išskirtinai Sony „PlayStation“ konsolėms. Pagrindinė žaidimo istorija yra žaidžiama vieno žaidėjo iš trečiojo asmens perspektyvos valdant vieną herojų (Džoelį, ir vėliau žaidime − Eli). Veiksmas vyksta 3D grafikos miestų aplinkoje postakopaliptiniame pasaulyje po grybelinės infekcijos įsisiautėjimo tarp žmonių, kuri didelę dalį jų pavertė pavojingais mutantais. Džoelio misija žaidime yra išvesti iš miesto 14 metų mergaitę Eli ir surasti grupę, pasivadinusią „Fireflies“ („jonvabaliai“), kuri galėtų Eli pagalba sukurti vakciną nuo pragaištingos infekcijos. Eli žaidime seka paskui Džoelį ir retais atvejais jam padeda. Yra sukurtų „modų“, leidžiančių žaisti keliems žaidėjams žaidimo kambariuose jungiantis į „medžiotojų“ ir „fireflies“ grupes, bei kovojant šioms grupėms tarpusavyje.
Didesnioji žaidimo veiksmo dalis vyksta herojui (Džoeliui arba Eli) slapstantis tarp apleistų namų sienų ir kovojant su infekuotaisiais bei JAV pasklidusiomis banditų gaujomis. Siužetas atskleidžiamas video intarpuose, kuriuose Džoelis ir Eli kalbasi su sutiktais žmonėmis arba tarpusavyje. Džoelio ir Eli tarpusavio pašnekesius galima aktyvuoti priverstinai mygtuko pagalba. Žaidimo eigoje Džoelis randa ginklų, kuriuos galima suskirstyti į 3 grupes: tolimojo (snaiperio), vidutinio ir artimojo nuotolio. Iš įvairių randamų objektų Džoelis gali susikurti naujų kovos priemonių arba pasitobulinti ginklus. Pavyzdžiui, iš cukraus ir sprogmenų pasigaminti dūminį užtaisą. Mėtydamas butelius arba plytas gali nukreipti dėmesį arba apsvaiginti priešininką. Sėlindamas ir nepastebėtas priėjęs gali pasmaugti priešininką, atakuoti jį metaline lazda ar peiliu. Įvairūs objektai randami naršant po apleistų namų kambarius. Tamsiose vietose herojai gali pasišviesti žibintuvėliu. Žaidime yra keletas infekuotų monstrų rūšių, priklausomai nuo to, kiek pažengusi infekcijos sukelta mutacija. thumb|right|260px| Žaidimo kadras − Džoelis viename iš sugriautų miestų
Žaidime yra RPG žanro elementų. Pavyzdžiui, Džoelis gali pasitobulinti klausą ir išgirsti priešininkų judesį iš toliau arba išmokti numesti molotovo kokteilį tolimesniu atstumu nei žaidimo pradžioje. Atitinkamai, galima tobulintis ginklus, jų taiklumą, šūvio žalą, užtaisymo greitį ir pan. Žaidime galima rinkti trofėjus: komiksus, kuriuos skaito Eli, „Fireflies“ pakabukus, kuriuos paliko žuvę šios organizacijos nariai. Taip pat randami įvairūs artefaktai, kuriuos apleistuose pastatuose paliko žmonės: užrašai, įvairios smulkmenos. „Gyvybės“ rezervai atstatomi herojui naudojant gydymo porcijas. Žaidime herojus negali nušauti draugiško veikėjo ar jį sužeisti.
Patekimai į kai kurias žaidimo vietoves galimi sprendžiant nesudėtingus galvosūkius: randant ir pernešant kopėčias, perstūmiant plaukiojančius padėklus ir pan. Savo ekipuotę Džoelis ir Eli nuolat nešioja kuprinėse ant nugaros. Tik tam tikrose vietose, prie rasto stalo, herojai gali tobulintis ginklus, maišyti porcijas.
Siužetas
Veiksmas prasideda 2013 m., kai JAV pasklinda Cordyceps parazitinio grybo infekcija. Kariuomenė siekia izoliuoti infekuotuosius ir sudaryti saugos zonas sveikiesiems. Džoelis kartu su broliu Tomiu ir dukterimi Sara bando pabėgti iš Ostino miesto Teksase, kuriame pasklinda infekcija ir kyla sumaištis, nes infekuotieji puola sveikuosius. Pabėgimo metu Džoelio 12 metų duktė nušaunama kareivio.
Praeina 20 metų po įvykių Ostine. Infekcija pasklidusi pasaulyje, kurio didesnioji dalis virto griuvėsiais. Džoelis ir Tes užsiima nelegalia vaistų ir ginklų prekyba vienoje saugos zonų Bostono mieste, kurioje glaudžiasi sveiki žmonės. JAV yra susikūrusi maištininkų organizacija „Fireflies“ („jonvabaliai“), kurie kovoja su vyriausybės teroristiniu kovos aparatu. Šiai organizacijai vienu metu priklausė Džoelio brolis Tomis.
Mieste vyrauja smurtas. Per vieną aiškinimąsi dėl ginklų siuntos Džoelis ir Tes susipažįsta su „Fireflies“ Bostone lydere Marlyn, kuri jiems patiki išvesti iš miesto 14 metų mergaitę Ele, kuri buvo infekuota, tačiau yra labai atspari mutacijoms. Bandant išsprukti iš miesto Tes žūsta ir Džoeliui tenka vienam keliauti su Ele po JAV ir surasti „Fireflies“ grupę, kuri jiems padėtų. Jis tikisi savo brolio Tomio pagalbos...
The Last of Us: Left Behind
„The Last of Us: Left Behind“ yra žaidimo „The Last of Us“ plėtinys, išleistas 2014 m. vasario 14 d. ir Metacritic suvestinės duomenimis vidutiniškai kritikų įvertintas 88 balais iš 100. Jame pasakojama žaidimo priešistorė apie Ele ir jos mokslų draugės Raile (kelis kart minimos pagrindiniame žaidime) nuotykius iki Ele sutinkant Džoelį. Žaidimo valdymas vykdomas su Ele ir prasideda „The Last of Us“ epizode susižeidus Džoeliui. Ele ieškant vaistų Džoeliui veiksmą keičia jos prisiminimai apie įvykius iš praeities. Šiame plėtinyje yra įvesta keletas naujovių: galimybė pasirinkti dialoguose atsakymų variantą iš kelių ir galimybė suvesti infekuotuosius ir banditų gaujas kovoti tarpusavyje.
Būgai
Būgai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Skaudvilės.
Kalvis melagis
thumb|170px|1876 m. sausio 1 d. pasirodęs leidinys Kalvis melagis (Kalwis Mialagis) – slaptas rankraštinis literatūrinis-humoristinis Peterburgo universiteto lietuvių studentų laikraštėlis, leistas 1875 m. gruodžio 1 d. – 1876 m. kovo 1 d. Peterburge.
Istorija
Sumanytojas ir leidėjas Petras Vileišis. Rašė lietuvių studentai J. Brasaitis, Juozas Grigiškis, Jonas Kymantas, Petras Vileišis ir kiti lietuvių tautosakos, etnografijos, istorijos temomis. Platintas laiškais giminėms į Lietuvą. Tai vienas pirmųjų lietuvių šviesuomenės bandymų leisti lietuvišką periodiką. Išėjo per 10 numerių.
Andreapolis
Andreapolis  – miestas Rusijoje, Tverės srities vakaruose, 286 km į vakarus nuo Tverės, prie Vakarų Dvinos aukštupio. Rajono centras. Yra geležinkelio stotis prie linijos Bologojė–Didieji Lukai, kelias į Zapadnaja Dvinos miestą. Veikia porceliano gamykla. Taip pat medienos apdirbimo, statybinių medžiagų gamybos pramonė.
Istorija
Gyvenvietė Dvinos pakrantėje žinoma nuo viduramžių, XV a. minima Lietuvos metrikoje (kaip Dubna). XVIII a. kairiajame Dvinos krante žemes valdė generolas-leitenantas Andrejus Kušeliovas. Jo garbei vietovė pradėta vadinti Andrejano Pole. 1806 m. čia atidarytas kurortas. 1906 m. vietovę pasiekė geležinkelis, ėmė kurtis Andreapolio gyvenvietė. 1928 m. jis sujungtas su Dubna ir tapo rajono centru. Karo metu sugriautas. Vėliau Andreapolis atstatytas ir 1967 m. tapo miestu.
Pirminis dokumentas
Pirminis dokumentas – buhalterinis dokumentas, kuris sudaromas vykdant ūkines operacijas ir yra pirmas liudijimas apie įvykusį faktą.
Ordu
Ordu – miestas šiaurės Turkijoje, prie Juodosios jūros; provincijos centras. Išvystyta maisto pramonė (ypač lazdyno riešutų), Boztepės armėnų cerkvė, Bolamano pilies griuvėsiai, Jasono kyšulys.
Dikoniai
Dikoniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Skaistgirių.
Kirilas Glušajevas
Kirilas Glušajevas (g. 1984 m. lapkričio 27 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro aktorius ir režisierius.
Biografija
2002 m. baigė Vilniaus Vingio vidurinę mokyklą. 2003–2004 metais mokėsi Vilniaus dailės akademijoje, o 2008 m. baigė Lietuvos muzikos ir teatro akademiją (kurso vadovas Rimas Tuminas).
Dalyvauja vienintelio profesionalaus improvizacijos teatro Lietuvoje KITAS KAMPAS veikloje nuo pat įkūrimo, nuo 2015 m. teatro KITAS KAMPAS Meno vadovas.
Dėsto teatrinę improvizaciją Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje kaip kviestinis specialistas.
Nuo 2017 m. kūrybinės dalies vadovas Valstybiniame Vilniaus mažajame teatre.
Vaidina kino filmuose, dalyvauja TV projektuose, užsiima renginių vedimu, veda mokymus.
Užliedžių apylinkė
Užliedžių ayplinkė (arba Užledžių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje, į šiaurės vakarus nuo Kauno, kairiajame Nevėžio krante.
Kachamarka
Kachamarka  – miestas šiaurės vakarų Peru, Vakarų Kordiljeros pašlaitėje, 2700–2800 m aukštyje. Kachamarkos regiono administracinis centras. Apie 153 tūkst. gyventojų.
Užliedžių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Raudondvario valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilijampolės rajonui. 1954 m. prijungta Kaniūkų apylinkė, dalis Ražių apylinkės ir dalis Linkuvos apylinkės, 1963 m. – dalis Babtų apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras.
Kachamarka
Geografija
Miestas išsidėstęs Kachamarkos upės slėnyje. Klimatas ekvatorinis; švelnus, šiltas ir saulėtas. Nepaisant to, manoma, kad pavadinimas Kachamarka kilo iš kečujų žodžio Cassamalca „šalta vieta“. Apylinkėse trykšta mineralinės versmės. Derlingi dirvožemiai.
Istorija
Kachamarka – vienas iš svarbiausių Peru istorijoje miestų. Prieš 3000 m. miesto apylinkėse klestėjo Čavino kultūra (Cumbe Mayo ir Kuntur Wasi vietovėse išlikę šios kultūros architektūrinių paminklų). Tarp 1463 m. ir 1471 m. Tupak Inka užkariavo miestą ir prijungė jį prie Inkų imperijos. 1532 m. Kachamarka tapo Inkų kultūros žlugimo liudininke. 170 Fransisko Pisaro vadovaujamų konkistadorų atvyko aplankyti imperatoriaus Atahualpos. Ceremonijos metu ispanų vyskupas Vinsentė de Valverdė valdovui įdavė į rankas Evangeliją. Šiam ją thumb|left|255px|La Piedad bažnyčia 255px|thumb|left|Išpirkos kambarys metus ant žemės, konkistadorai tūkstantinės inkų armijos akivaizdioje paimė į nelaisvę Atahualpą. Indėnai, siekdami išpirkti savo valdovą, užpildė kambarį, kuriame jis buvo įkalintas, auksu ir sidabru. Gavę pasakiškus turtus, ispanai nužudė Atahualpą ir, gavę pasitiprinimą iš Limos, įveikė indėnus.
Nuo 1855 m. – Kachamarkos departamento administracinis centras.
Ekonomika
Svarbiausia ūkio šaka – kalnakasyba. Janakočos aukso telkinys yra vienas didžiausių Lotynų Amerikoje. Taip pat išgaunamas sidabras, cinkas, varis ir švinas. Maisto (ypač sūrių ir kitų pieno produktų), odos apdirbimo, tekstilės pramonė. Derlingose pievose ganomi galvijai. Apylinkėse auginamos bulvės, kviečiai, miežiai, kukurūzai. Amatai. Yra technikos universitetas. Netoli miesto – tarptautinis oro uostas.
Turizmas
thumb|right|255px|Kuntur Wasi indėnų šventykla Kachamarkos apylinkėse Kadagi miestas turi turtingą istorinę praeitį, čia galima išvysti daug istorinių pastatų. Vyrauja XVII-XVIII a. barokinė architektūra. Svarbiausi objektai:
Špukai
Špukai (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Stucken, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Jasnopolianka, ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 28 km į šiaurės vakarus nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Jasnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Šilutės apskrities, nuo 1922 m. Lankos apskrities kaimas, Špukų valsčiaus centras. 1947–2008 m. Prochladnojės apylinkės kaimas.
Paežeriai (Šiauliai)
Paežeriai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Dirvonėnų, rytiniame Paežerių ežero krante. Kaime yra buvusi dvaro sodyba, Paežerių miške Paežerių ąžuolas ir Dugnų ąžuolas. Paežerių biblioteka yra Dirvonėnuose.
Suvalkų laisvoji ekonominė zona
Suvalkų laisvoji ekonominė zona - viena iš 14 laisvųjų ekonominių zonų Lenkijoje. Į zoną patenka keturi miestai: Suvalkai, Geldapė, Lukas ir Grajevas. Zonos plotas yra 288,94 ha. Šioje zonoje įsikūrę apie 50 įmonių, kurios sukūrė 4000 naujų darbo vietų ir investavo 550 mln. zlotų. Valstybei priklauso 40,46% zonos ploto, 12,37% Suvalkų miestui, 32,55% Luko miestui, 14,62% Geldapės miestui. Laisvosios ekonominės zonos direktorius yra Bernard Maciulewski.
Psichiatrija
thumb|130px|left|Žodis Psyche atėjo iš graikų kalbos ir reiškia sielą arba drugelį Psichiatrija ( 'siela, dvasia' + γιατρεία 'gydymas'), medicinos mokslo šaka, tirianti psichikos sutrikimų etiologiją, patogenezę, epidemiologiją, psichopatologiją, diagnostiką ir gydymą, taip pat psichiatrinės pagalbos organizavimą bei socialinius ir teisinius aspektus (psichikos sutrikimų profilaktiką, ligonių reabilitaciją, ekspertizes ir kt.). [[Vaizdas:Neuropsychiatric conditions world map - DALY - WHO2002.svg|thumb|right|350px|Neuropsichiatrinių ligonių skaičius, tenkantis 100 000 gyventojų, įvairiose pasaulio šalyse 2002 m.
{{legend|#b3b3b3|Nėra duomenų}} {{legend|#ffff65|mažiau kaip 10}} {{legend|#fff200|10-20}} {{legend|#ffdc00|20-30}} {{legend|#ffc600|30-40}} {{legend|#ffb000|40-50}} {{legend|#ff9a00|50-60}} {{legend|#ff8400|60-80}} {{legend|#ff6e00|80-100}} {{legend|#ff5800|100-120}} {{legend|#ff4200|120-140}} {{legend|#ff2c00|140-150}} {{legend|#cb0000|daugiau kaip 150}} ]]
Psichiatrija Lietuvoje
Lietuvoje dominuoja gydymas vaistais. Psichoterapija sunkiai prieinama. Valstybinė ligonių kasa per mažai ir neadekvačiai finansuoja psichoterapijos paslaugas. Viena didžiausių problemų Lietuvoje - psichikos sveikatos priežiūros specialistų - ypač vaikų psichiatrų, psichoterapeutų - trūkumas. Jų etatai daugelyje pirminių psichikos sveikatos centrų (PSC) nenumatyti, o galimybių teikti ir antrinio lygio paslaugas PSC centrai neišnaudoja.
Vilkaviškio rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Veikla
Pirmasis posėdis įvyko 2007 m. balandžio 6 d. Meru išrinktas Algirdas Bagušinskas, mero pavaduotoju Jonas Meškauskas. Savivaldybės administracijos direktoriumi paskirtas Sigitas Kasparaitis, direktoriaus pavaduotoju Saulius Vabalas.
Opozicinių frakcijų koalicija
Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos Tėvynės sąjungos-Lietuvos Krikščioniškųjų demokratų ir Lietuvos Valstiečių liaudininkų sąjungos frakcijas atstovaujantys, bei jokioms frakcijoms nepriklausantys Lietuvos Liberalų sąjūdžio ir Lietuvos pilietinkų partijas atstovaujantys savivaldybės tarybos nariai Vilkaviškio rajono savivaldybės taryboje įregistravo Opozicinių frakcijų koaliciją (Opoziciją).
Susitarta, kad Opozicijos vadovai keičiasi kasmet rotacijos būdu. Pirmuoju Opozicijos seniūnu buvo išrinktas Gintautas Plečkaitis, pavaduotoju - Algirdas Pilipavičius, sekretoriumi - Rimvydas Žiemys. Antrąją kadenciją Opozicijai vadovavo Rimvydas Žiemys, pavaduotoju buvo išrinktas Valdas Kamaitis, sekretore - Edita Kudirkaitė. 2009 m. rudenį išrinkti trečiosios kadencijos vadovai. Lyderiu tapo Algirdas Pilipavičius, pavaduotoju - Gintautas Plečkaitis, sekretore - Angelita Zubavičienė.
Nuorodos
Oficiali svetainė