cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jesikas
Istorija
Greta miesto esančiame kurgane rastas V-VI a. pr. m. e. auksu puošto sakų kario kapas. Dabartinė gyvenvietė susikūrė XIX a. kaip kazokų stanica Nadeždinskaja (Надеждинская). Miesto statusas suteiktas 1968 m. Iki 1993 m. miestas vadintas Isyku (Иссык).
Vidmantas Kanopa
Vidmantas Kanopa (g. 1956 m. birželio 3 d. Audronyse, Rokiškio rajonas) – Lietuvos ir Rokiškio rajono savivaldybės ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1974 m. baigė Rokiškio Edvardo Tičkaus vidurinę mokyklą. 1979 m. su pagyrimu baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, žemės ūkio inžinierius mechanikas. 1985 m. Lietuvos žemės ūkio elektrifikacijos mechanizacijos tyrimo instituto neakivaizdinėje aspirantūroje apgynė disertaciją, suteiktas technikos mokslų daktaro vardas. 2001–2003 m. studijavo Tarptautinėje aukštojoje vadybos mokykloje, vadybos magistras.
1979 m. Moškėnų tarybinio ūkio inžinierius mechanikas. 1983 m. išrinktas „Naujo gyvenimo“ kolūkio pirmininku. 1989–1990 m. Rokiškio rajono vykdomojo komiteto Plano komisijos pirmininkas, 1990 m. Obelių tarybinio ūkio direktorius. Nuo 1991 m. Rokiškio rajono valstybinės prekybos įmonės vadovas, 1992 m. valstybinę prekybos įmonę perorganizavus į AB „Alseta“ – jos direktorius, 1996 m. įmonę reorganizavus į UAB „Daivida“ tapo jos steigėju ir vadovu. 1992 m. įkūrė banko „Hermis“ Rokiškio filialą, kuriame dirbo konsultantu. 2000–2001 m. Rokiškio rajono savivaldybės meras. 2001–2003 m. AB „Anykščių vynas“ generalinis direktorius. 2003–2008 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos valstybės sekretorius. 2009-2011 m. ir 2012–2017 m. UAB „Daivida“ generalinis direktorius. 2011–2012 m. Rokiškio rajono savivaldybės meras. Nuo 2020 m. Seimo narys.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos narys, 1999 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos, nuo 2010 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Rokiškio rajono skyriaus narys.
1995–1997 m., 2000–2003 m. ir 2011–2015 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Panevėžio prekybos, pramonės ir amatų rūmų narys ir Panevėžio Rotary klubo narys (2009–2011 m.).
Žmona Daiva, sūnūs Justinas ir Vaidotas.
Kliukovas (Semiatyčės)
Kliukòvas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 6 km į šiaurės vakarus nuo Semiatyčių ir apie 79 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XIX a. buvo kaimas Bielsko apskrities Semiatyčių valsčiuje.
1903 m. kaime pastatytas autentiškos architektūros medinis namas, kuris yra įtrauktas į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Jonas Lazarenka
Jonas Lazarenka (g. 1959 m. sausio 17 d. Švenčionėliuose) – Lietuvos teisininkas.
Biografija
1977 m. baigė Švenčionėlių vidurinę mokyklą.
1977–1979 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1979–1991 m. dirbo jaunesniuoju milicininku, patrulinės tarnybos būrio vadu.
1991 m. Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos Policijos departamento Viešosios policijos valdybos Patrulinės tarnybos skyriaus inspektorius. 1991–1994 m. Lietuvos greitojo reagavimo rinktinės „Aras“ vadas. 1994–1997 m. Pasienio policijos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos štabo viršininkas.
1997–2002 m. Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato Patrulinės tarnybos rinktinės komisaras, 2002–2005 m. komisariato apsaugos skyriaus viršininkas, 2005–2008 m. komisariato Viešosios policijos Vilniaus apsaugos skyriaus viršininkas.
2008–2010 m. Viešosios policijos apsaugos tarnybos viršininkas. 2010–2016 m. UAB „Gelsauga“ Vilniaus rinktinės vadas.
Gimdos spiralė
thumb|300px|kupferhaltiges Intrauterinpessar Gimdos spiralė – mažas plastmasinis T-formos gaminys, kontracepcijos priemonė. Spiralė yra įstatoma į gimdą (įstato gydytojas) ir trukdo spermatozoidams pasiekti kiaušinėlį, o apvaisintam kiaušinėliui įsitvirtinti gimdoje (dėl vario poveikio). Spiralės siūlas kyšo iš gimdos maždaug 2 cm – taip moteris bet kada gali pasitikrinti, ar spiralė nėra išslydusi iš gimdos. Dažniausiai įstatoma mėnesinių metu arba iškart po jų, kadangi tuomet gimdos kaklelis yra minkštas ir elastingas. Nuskausminimas taikomas retai. Moteris spiralę gali nešioti nuo 2 iki 10 metų, priklausomai nuo spiralės rūšies. Vienos rūšies spiralės padengtos variu ir gali išbūti gimdoje iki 10 metų, kitos papildomai išskiria nedidelius hormono (progesterono) kiekius ir šitaip padidina jų efektyvumą. Pastarosios turi būti pašalintos po vienerių metų.
Ne kiekvienos moters organizmas priima spiralę. Jei moteris sirgo tokiomis infekcinėmis ligomis kaip gonorėja, chlamidiozė ir kt., gali būti, kad ji negalės naudotis šia apsaugos priemone; gimdos spiralės negalima įtvirtinti esant gimdos susirgimams, gausioms ir skausmingoms mėnesinėms, taip pat – jeigu anksčiau yra buvę dubens organų uždegimas arba negimdinis nėštumas. Be to, galimi moters ciklo sutrikimai keletą mėnesių po spiralės įtvirtinimo. Gimdos spiralės geriausiai tinka moterims, turinčioms ilgalaikius lytinius santykius su vienu partneriu. Ši kontracepcija yra patogi tuo, kad sekso metu nereikia atlikti jokiu ypatingų procedūrų ar nutraukti sueities. Tačiau gimdos spiralė neapsaugo nuo lytiniu keliu plintančių ligų.
Spiralės priklauso labai patikimų kontraceptikų grupei: pvz., varinės spiralės efektyvumas siekia apie 97-98 proc, o hormoninių spiralių efektyvumas maždaug toks pats, kaip ir priešnėštuminių tablečių (apie 99 proc.).
Spiralei atsirasti pasitarnavo arabų klajoklių patirtis, kurie žinojo, kad įkišus į kupranugarės gimdą akmenuką, ši nepastoja. Anksčiau spiralę buvo galima naudoti tik gimdžiusioms moterims, kadangi spiralės dydis neleido jos įtvirtinti gimdoje pro siaurą gimdos kaklelį, tačiau dabar jau yra ir pakankamai mažų spiralių, kurias įmanoma įtvirtinti ir pro negimdžiusios moters gimdos kaklelį.
Tela
Tela - alkoholinis gėrimas, naudojamas Etiopijos virtuvėje. Dar vadinamas etiopišku alumi.
Gamyba
Tela gaminama iš įvairių grūdų, tačiau dažniausiai naudojamas tefas ir kukurūzai. Kartais gali būti naudojami miežiai ar sorgas.
Molinis indas insera yra labai švariai išplaunamas ir išrūkomas specialių medžių dūmais. Grūdai yra sudrėkinami ir patalpinami tarp drėgnų lapų tris dienas, kol sudygsta. Taip gaunami daiginti javai bekel. Jie išdžiovinami ir sumalami. Gašio augalo lapai, naudojami vietoj apynių, yra išdžiovinami saulėje, atskiriami stiebeliai. Minkštosios lapų dalye yra fermentuojamos vandenyje inseroje 2-3 dienas.
Miaro viršukalnė
Miaro viršukalnė – viršukalnė Karakorume, prie Hisparo slėnio; stūkso šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Aukštis – 6824 m. Miaro viršukalnė stūkso į pietryčius nuo Dirano kalno ir į šiaurės vakarus nuo Malubitingo. Šiauriniu šlaitu leidžiasi Miaro ledynas.
Tela
Gamyba
Tada į inserą dedama dalis malto bekelio, spraginti grūdų miltai ir likę gešio stiebai. Pafermentavus 1-2 dienas, sudedamas likęs maltas bekelis, likę spraginti miltai (enkuro) ir fermentuojama per naktį. Tada pripilama daugiau vandens, insera uždaroma ir alus paliekamas rūgti 5-7 dienas. Tada telą galima gerti.
Miaro viršukalnė
thumb|left|260px
Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
'''Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pažėruose, 5 km į šiaurę nuo Veiverių, 500 m į šiaurę nuo Kazlų Rūdos-Garliavos kelio.
Kaime už maždaug 330 m į pietus taip pat stovi senoji bažnyčia tuo pačiu pavadinimu.
Istorija
Statyti naują plytų mūro bažnyčią ruoštasi dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą, tačiau pradėta klebono Jono Rugio rūpesčiu už parapijos gyventojų paaukotas lėšas tik 1936 m. Statybos vyko pagal architekto Stasio Kudoko projektą. Statyba liko neužbaigta. Nuo 1967 m. bažnyčią savo reikmėms naudojo vietinis kolūkis (čia buvo įrengtas grūdų sandėlis). 1989 m. grąžinta tikintiesiems. Nuo 1992 m. jos statyba tęsta pagal ankstesnį, bet architekto Kęstučio Bubnaičio ir konstruktorės Labašinskaitės detalizuotą projektą. Daug pastangų ir lėšų įrengiant bažnyčią įdėjo kunigas monsinjoras Andrius Gustaitis (1910–2000). Dar ne visai užbaigta bažnyčia 1997 m. pašventinta.
Architektūra
Tai savitas, dinamiškos kompozicijos, racionalios architektūros kūrinys. Naujosios bažnyčios planas yra graikų kryžiaus formos. Naujoji bažnyčia yra dviejų bokštų, su aukštai iškelta apside. Pagrindinę statinio erdvę dengia kupolas. Šventorių juosia surenkamų konstrukcijų ažūrinė betoninė tvora. Pažėrų parapijos 100-čio jubiliejų žymi šventoriaus kampe pastatytas medinis kryžius ir atminimo lenta.
Berznykas
Berznykas (arba Beržininkai (pasen.), ) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Seinų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietryčius nuo Seinų ir apie 109 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės, prie senojo kelio Seinai-Gardinas, 10 km nuo Seinų, 3,5 km nuo Lietuvos sienos.
Į Berznyko sudėtį įjungti Didžiosios ir Mažosios Liškiavos kaimeliai. Valsčiaus keliai: Berznykas – Beržalapiai, Berznykas – Berznyko Palivarkas ir Berznykas – Dubava. XXI a. pradžioje buvo atstatytas senovinis kelias iš Berznyko į Seirijus. 2007 m. gegužės 1 d. buvo atidarytas valstybinės sienos perėjimo punktas Berznykas – Kapčiamiestis, kuris veikė iki Šengeno sutarties įsigaliojimo. XVI a. susiformavusi miestelio aikštė, XIX a. viduryje statytos medinės varpinės, tuo pačiu metu įrengtas bažnyčios šventorius su vartais ir dviem medžio-mūro koplytėlėmis. XX a. pr. medinė klebonija. Katalikų kapinės su 1846 m. statyta koplyčia. Pirmojo pasaulinio karo laikų kapinės (153 vokiečių ir 358 rusų karių kapai). Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčia. 2001 metais pastatytas granitinis paminklas su Virtuti Militari kryžiumi, primenantis 1920 m. rugsėjo 22-23 d. kautynes. Paminklas, skirtas 1944 metais žuvusių dvidešimties civilių lenkų atminimui. Paminklas lietuvių kariams, kritusiems 1920 m. rugsėjo 22-23 d. mūšiuose. Valstybės saugomas 18 m aukščio uosis, augantis iškart už kapinių. Paštas, kaimo ambulatorija. Upė Kunia. Kaime yra Berznyko žydų kapinės. Kaime veikė Kapčiamiesčio-Berznyko pasienio punktas.
Apylinkės
Šalia Berznyko plyti Pilvio, Kieliko, Ilgelio ir Gailieko ežerai. Važiuojant keliu į Seirijus, netoli Berznyko, kairėje pusėje dunkso moreninė kalva Totorkalnis (138,9 m virš jūros lygio). Pasak padavimo, čia vyko lietuvių karių mūšis su totoriais. Prie kelio į Kapčiamiestį yra kalva, vadinama Kartuvių kalnu (, 142,3 m virš jūros lygio).
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1447 m. įkurta Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo parapija. 1524 m. minimas Periamo girios vietininko Mikalojaus Paco įkurtas Berznyko dvaras. Karalienės Bonos Sforzos įsakymu 1547–1557 m. pastatytas Berznyko miestas 1560 m. jau turėjo 70 namų. Tuo metu Mykolas Pacas pastatydino pirmąją bažnyčią. 1559 m. suteiktos Magdeburgo teisės. Prie dvaro veikė spirito varykla, malūnas, plytinė. Po XVII a. karų greta lietuvių Berznyke ėmė kurtis žydai, mozūrai, sentikiai rusai. Iki 1795 m. Berznykas priklausė Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Trakų vaivadijai, vėliau Prūsijai, 1816 m. atiteko Rusijos imperijos valdomai Lenkijos karalystei. Nuo 1837 m. įėjo į Augustavo, vėliau į Suvalkų guberniją. 1833 m. pastatyta Švč. Mergelės Marijos bažnyčia. 1856–1864 m. Berznyke gyveno C. Akordas. 1863 m. birželio 25 d. Felikso Koliškos, V. Hlaskos ir L. Čempinskio sukilėlių būriai ties Berznyku buvo susirėmę su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. 1895 m. panaikintos miesto teisės. Kaime mirė vyskupas Mykolas Pranciškus Karpavičius (1744–1803), išleidęs keletą pamokslų, kai kuriuos jų išvertęs į lietuvių kalbą.
1920 m. lenkų kariškiai be teismo Berznyko miške sušaudė majorą Ramanauską, eilinį Vaitkevičių ir nežinomą kunigą. Jų palaidojimo vieta nežinoma. 1920 m. rugsėjo 22 d. čia įvyko didelės Lietuvos ir Lenkijos kariuomenių kautynės. Lietuviai gerokai gausesnių lenkų jėgų buvo priversti trauktis, tačiau tolesnis lenkų puolimas buvo sustabdytas. Berznyko kapinėse palaidoti lietuvių kariai: leitenantas Petras Saldukas iš Kalvarijos, švėkšniškis Tadas Geležinis, vilkijietis Kazys Liutinskas, klovainiškis Silvestras Petkevičius ir Abraomas Zibermanas. Kaimo apylinkėse yra ir daugiau karių kapinių bei pavienių Lietuvos savanorių kapų, kuriuos prižiūri vietos lietuviai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 403 gyventojai, iš kurių 388 lenkai, 6 gudai ir 9 lietuviai.
1976 m. liepos 1 d. Berznyko valsčius buvo panaikintas, o Berznykas kartu su kitais kaimais prijungtas prie Seinų valsčiaus. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Gyventojai
1797 m. miestelyje buvo 69 namai.
Lietuviai
Berznykas, kaip ir Seinai, ilgą laiką įėjo į lietuvių kalbos arealą. Miestelio pavadinimas yra sūduviškos (jotvingiškos) kilmės. Iki XX a. pradžios dauguma parapijiečių (apie 6000 žmonių) buvo lietuviai, bet dėl dvaro, bažnyčios ir lenkiškos mokyklos įtakos gyventojai ėmė sparčiai lenkėti. Lietuvių reikalavimu 1904 m. bažnyčioje pamaldas imta laikyti lietuviškai ir lenkiškai, tačiau lietuviai lenkų ir sulenkėjusiųjų iš bažnyčios buvo jėga išvaryti, 18 jų sužeista. Po šių įvykių bažnyčia 3 m. buvo uždaryta. Oficialiais lenkų statistikos duomenimis, 1921 m. Berznyko valsčiuje buvo 491 lietuvis.
Iki 1888 m. kaime mokytojavo lietuvių rašytojas Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis. 1988 ir 1989 m. į Berznyko apylinkes buvo surengtos lietuvių kalbininkų ekspedicijos.
Kalkinimas
Dirvų kalkinimas - cheminis rūgštaus dirvožemio gerinimas į jį įmaišant kalkinimo medžiagų (gesintų kalkių, klinčių, dolomito, kalcito ir kt.). Pakalkintame dirvožemyje vykstančias reakcijas galima apibendrintai išreikšti tokia chemine formule: CaCO3+ 2H = Ca + H2O +CO2 Kalkinimas - universaliausia ir efektyviausia priemonė dirvožemio rūgštumui neutralizuoti ir rūgštėjimui stabdyti. Jis garantuoja ir kitų agrotechnikos priemonių, ypač tręšimo, efektyvumą. Kalkinimu ne tik neutralizuojamas dirvožemio rūgštingumas, bet ir pagerinama jo struktūra, vandens režimas, sumažinamas pasipriešinimas padargams, pagausėja judriojo fosforo, kalio, azoto, sieros, kalcio ir magnio, sumažėja žalingo augalams judriojo aliuminio. Dėl kalkinimo suaktyvėja naudingųjų, ypač azotą fiksuojančių, mikroorganizmų veikla, skatinamas fermentų aktyvumas. Dirvų kalkinimas turi didelę ir gamtosauginę reikšmę. Kalkinės medžiagos neutralizuoja rūgščias mineralinių trąšų liekanas, kliudo patekti į augalinę produkciją radionuklidams bei sunkiesiems metalams. Pakalkinus drenažo sistema apsaugoma nuo užaugimo asiūkliais. Kalkinių medžiagų normos priklauso nuo dirvožemio granuliometrinės sudėties, dirvožemio tipo ir klimatinių sąlygų.
Vandens telkinių kalkinimas. Jei telkinyje vanduo rūgštus jis irgi gali būti šarminamas kalkinant. Ši priemonė seniai žinoma ir taikoma tvenkininėje žuvininkystėje. Masinis ežerų kalkinimas paplitęs Skandinavijoje.
Kalkinės medžiagos
thumb|210px|Juodėnų klinčių klodo Molėtų raj. profilis Kalkinių trąšų efektyvumas priklauso nuo jų kilmės, grynumo ir dalelių dydžio, skirtingos trąšos palyginamos perskaičiuojant į CaCO3. Plačiausiai kalkinimui naudojamos pramoninės kalkinės trąšos. Viena iš alternatyvų industrinėms kalkinėms medžiagoms yra gamtinės gėlavandenės karbonatinės nuosėdos. Aplinkiniuose kraštuose (Latvijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Lenkijoje, Švedijoje ir kt.) gėlavandenės karbonatinės žaliavos yra gana detaliai ištirtos. Įvertintas šių medžiagų stratigrafinis ir erdvinis paplitimas, litologinė, cheminė, mineraloginė sudėtis, jas dažniausiai ir rekomenduojama naudoti dirvožemių kalkinimui. Gėlavandenių karbonatinių nuosėdų klodai itin paplitę Baltijos aukštumoje ir teritorijoje greta jos.
Centrinėje Baltijos aukštumos dalyje slūgso beveik vien ežerų klintis, o aukštumos pakraščiuose ir upių (Nemuno, Neries, Šventosios, Žeimenos, Verknės ir kitų) bei raguvų išraižytose vietovėse – klinčių tufas. Medininkų aukštumoje gėlavandenių karbonatinių nuosėdų klodų labai mažai. Lietuvoje dar prieš 60 m. prof. M. Kaveckis yra tyręs puriąsias gamtines karbonatines medžiagas, randamas ties Kavarsku ir Siesarties slėnyje. Jo manymu šie karbonatai tinka ne tik dirvų kalkinimui, bet ir farmacijai. 1956 m. agronomas J. Savickas apgynė disertaciją, kurioje įvertino vietinių gėlavandenių karbonatų naudojimo žemės ūkyje ypatybes (Šventosios upės baseino pavyzdžiu). Vėliau gėlavandenės karbonatinės nuosėdos buvo nagrinėjamos pavienių tyrinėtojų (geografų ir geologų), sprendžiant bendruosius kvartero geologijos, geomorfologijos, paleogeografijos, limnologijos, mineralogijos ir kt. klausimus. Tiek užsienyje, ir ypač Lietuvoje, atlikta ir nemažai tyrimų įvairių gamtinių kalkinių medžiagų panaudojimui žemės ūkyje įvertinti.
146 m.
146 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vilniaus universiteto ligoninės Santaros klinikos
thumb|left|Centrinis korpusas thumb|left|Akušerijos ir chirurgijos korpusas thumb|2020 m. miniatiūra|Infekcinių ligų centras miniatiūra|Vaikų ligoninė miniatiūra|Vaikų konsultacijų poliklinika miniatiūra|Vaikų ligoninė (antras korpusas)
Vilniaus universiteto ligoninė Santaros klinikos (liaud. santorai) – stambi Lietuvos medicinos įstaiga (universiteto klinika).
Kasmet gydoma ~1 mln. ambulatorinių ir ~82 tūkst. stacionarinių pacientų, atliekama ~2 mln. tyrimų ir virš 40 tūkst. sudėtingų operacijų, gimsta apie 3,5 tūkst. naujagimių.
Istorija
1977–1980 m. pastatytas pirmasis Vilniaus respublikinės klinikinės ligoninės korpusas. 1982 m. buvo baigta naujos Vilniaus respublikinės klinikinės ligoninės statyba ir dalis skyrių bei poliklinika iš Vilniaus respublikinės klinikinės ligoninės „Raudonasis kryžius“ persikėlė į Santariškes.
1990 m. Vilniaus respublikinė klinikinė ligoninė, pertvarkius Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, tapo Vilniaus universitetine Santariškių ligonine.
2003 m. Vilniaus Centro universitetinė ligoninė prijungta prie Santariškių klinikų ir tapo jų Centro filialu.
2010 m. prijungta Valkininkų sanatorija. 2011 m. Vilniaus universiteto vaikų ligoninė, Valstybinis patologijos centras ir Infekcinių ligų ir tuberkuliozės ligoninė tapo Santariškių klinikų filialais.
2013 m. atidarytas Akušerijos ir chirurgijos korpusas į kurį buvo perkelti dalis Vilniaus universitetinės Antakalnio ligoninės Akušerijos ir ginekologijos klinikos personalo ir Santariškių klinikų Centro filialas.
2016 m. nutraukta Infekcinių ligų ir tuberkuliozės ligoninės (Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų filialo) veikla, paslaugų teikimo adresas pasikeitė iš Santariškių g. 14 į Žolyno g. 16 ir P. Širvio g. 5. Filialo skyriai oficialiai tapo Santariškių klinikų skyriais, išsidėsčiusiais Vilniuje:
Struktūra
Susidaro iš 12 korpusų, kuriuose veikia 36 įvairūs specializuoti ir 38 retų ligų kompetencijos centrai (pvz. pediatrijos, dermatovenerologijos, onkohematologijos, pulmonologijos ir alergologijos, neurochirurgijos, neurologijos ir t. t.).
Centrai:
Filialas:
Tadeusz Popiel
Tadeušas Popielis arba Tadeušas Sulima-Popielis (1863 m., Ščucine, Mažosios Lenkijos vaivadija – 1913 m. vasario 22 d., Krokuvoje) – lenkų dailininkas.
Jaunystė ir mokslo metai
Tiksli Tadeušo Popielio gimimo data nėra žinoma. 1863 m. valstybės tarnautojo Anonio ir Anoninos Stanicek šeimoje gimė Tadeušas. Tėvas dirbo Ščucino ir Brodų (dabar Ukraina) muitinėse, tad ir Tadeušo vaikystė prabėgo šiuose miestuose. Čia jis baigė ir pradžios mokyklą.
Latvijos Televizija
Latvijos Televizija (LTV) – Latvijos valstybinė televizija.
Tadeusz Popiel
Jaunystė ir mokslo metai
1885 m. dailininkas išvyko tobulintis į Vienos H. Makarto kompozicijos mokyklą, vėliau mokėsi pas K. Pilotį Miunchene. 250px|thumb|right|„Po audros“.
Latvijos Televizija
60% finansuojama valstybės, likusį finansavimą uždirba iš reklamos.
Tadeusz Popiel
Kūrybiniai metai
Grįžęs iš Vokietijos gyveno Lvove ir Krokuvoje, tapė istorinius portretus ir peizažus. 1893 m. jo paveikslas (Po audros) San Francisko parodoje  pelnė aukso medalį, o paskui Čikagoje ir Filadelfije didžiuosius aukso medalius. 1894 m. su dailininkų kolektyvu nutapė panoraminį paveikslą (Raclavicų panorama ). Šiame paveiksle T. Popielis tapė valstiečius ir peizažą. 1896 – 1897 m. kartu su Janu Styka tapė dioramą „Golgota“. 250px|thumb|right|„Totorių nelaisvė“ 1897 m. 1897 m. apsigyveno Černivciuose, čia įkūrė piešimo mokyklą mergaitėms. Laimėjęs konkursą, restauravo ir tapė Šv. Jekaterinos bažnyčios kupolą Peterburge ir Tretjekovo rūmus Maskvoje, puošė Lvovo miesto teatrą.
Latvijos Televizija
Veiklą kontroliuoja Nacionalinė radijo ir televizijos taryba.
Tadeusz Popiel
Kūrybiniai metai
1899 m. laimėjo konkursą Paduvos katedros Šv. Stanislovo varpinės puošybai. Pagal konkurso sąlygas, jis iki darbų pradžios vienerius metus praleido Italijoje ir gilino savo žinias freskų mene Romos ir Florencijos akademijoje. Po darbų Italijoje, T. Popielis tapo ypač paklausus bažnyčių puošybos meistru, bet neišsižadėjo peizažų ir portretų. Jo paveikslai buvo gerai žinomi plačiai visuomenei, dažnai jis rašė į įvairius žurnalus, buvo Poznanės dailininkų sąjungos narys, kur 1908 m., 1910 m. ir 1912 m. vyko jo darbų parodos.
Latvijos Televizija
Kanalai
Priklauso du kanalai – LTV1 ir LTV7 (anksčiau LTV2). Abu matomi per palydovinę televiziją (Viasat pakete).
Tadeusz Popiel
Kūrybiniai metai
1910 m. T. Popielis kartu su dailininku Zygmuntas Rozvadovskis nutapė Žalgirio mūšio dioramą, skirtą Žalgirio mūšio 500-mečio minėjimui.
Tadeušas Popielis mirė 1913 m. vasario 22 d. Krokuvoje. Palaidotas Rakovicų kapinėse, Krokuvoje.
Latvijos Televizija
Istorija
1954 m. lapkričio 6 d. pradėjo transliuoti.
Tadeusz Popiel
Kūrybiniai metai
1913 m., po dailininko mirties, Poznanės dailininkų sąjunga organizavo T. Popielio darbų parodą. Laikui bėgant jis buvo pamirštas. Daugelis jo darbu yra privačiose kolekcijose.
Latvijos Televizija
Istorija
1974 m. pradėta spalvota transliacija: iš pradžių SECAM, nuo 1998 m. – PAL sistemoje.
Tadeusz Popiel
Šeima
1894 m. T. Popielis vedė Mariją Starzevskich ( m. 1958 m.) ir susilaukė dviejų dukrų:
Latvijos Televizija
Narystė
Nuo 1993 m. priklauso Europos Transliuotojų Sąjungai.
Tadeusz Popiel
Diorama "Žalgirio mūšis" Lietuvoje
Minint Žalgirio mūšio 600-tąsias metines Tadeušo Popielio ir Zygmunto Rozvadovskio paveikslas „Žalgirio mūšis“ buvo eksponuojamas Radvilų rūmuose Vilniuje (2010 m. lapkričio 10 d. – 2011 m. sausio 30 d.).
Talgaras
Talgaras  – miestas pietryčių Kazachstane, Almatos srityje, 25 km į rytus nuo Almatos, prie Talgaro upės, Užilės Alatau papėdėje. Talgaro rajono centras. Lengvoji, maisto pramonė.
Istorija
Nuo IX a. čia egzistavo tiurkų gyvenvietė Talchiras, vėliau tapęs prekybiniu centru prie šilko kelio. Dabartinė gyvenvietė įkurta 1858 m., kaip kazokų stanica. Miesto statusas suteiktas 1959 m.
Respublika (dienraštis)
thumb|Logotipas thumb|Respublika, 1989 m., Nr. 1 thumb|Respublika, 1993 m., Nr. 1000 thumb|Respublika, 1998 m. thumb|Plius, 1994 m. Respublika – laikraštis, einantis nuo 1989 m. rugsėjo 16 d. Vilniuje. Leidžiamas Respublikos leidinių grupės.
Istorija
1989–1990 m. Sąjūdžio dienraštis, nuo 1990 m. – nepriklausomas dienraštis.
1989–2014 m. – dienraštis, nuo 2014 m. – savaitraštis.
Respublika.lt
2007 m. gegužės pradžioje „Respublikos leidiniai“ įkūrė naujienų svetainę Delfis.lt, skelbdama, kad jo savininku bus Anton Tunyla, tačiau portalo Delfi.lt reikalavimu šis domenas buvo areštuotas dar iki jo starto ir uždrausta juo naudotis. Tuomet svetainė startavo pavadinimu Delfinas.lt, netrukus pervadinta į Tunyla.lt, bet rugsėjo pradžioje apsistota prie vieno iš „Respublikos leidinių“ leidžiamo laikraščių „Vakaro žinios“ pavadinimą atitinkančio domeno vardo Vakarozinios.lt.
Svetainėje Respublika.lt skelbiamos svarbesnės dienraščių „Respublika“ ir „Vakaro žinios“ publikacijos, kitos naujienos.
Buenos Airių arkivyskupija
Buenos Airių arkivyskupija  – metropolinė Romos katalikų arkivyskupija Argentinoje, kurios centras – Buenos Airių mieste. Arkivyskupijos katedra yra neoklasicistinė Buenos Airių Metropolinė katedra, stovinti miesto istoriniame centre, San Nikolaso kvartale, šalia Plaza de Mayo aikštės. Dabartinis arkivyskupijos plotas yra 200 km², jos teritorijoje gyvena 2,671 mln. katalikų. thumb|left|220px|Buenos Airių arkivyskupijos katedra
Istorija
Vyskupija įkurta XVII a. Ją 1620 m. balandžio 6 d. Buenos Airėse įsteigė Šventasis sostas, išskyręs iš Paragvajaus vyskupijos teritorijos (šiandien – Asunsjono arkivyskupija).
1830 ir 1859 m. dalį savo teritorijos perleido kuriamam Montevidėjo apaštaliniam vikariatui ir Paranos vyskupijai.
1865 m. popiežiaus Pijaus IX bule Immutabili Buenos Airių arkivyskupija pakelta į metropolijos rangą.
1897 ir 1934 m. dalį teritorijų perleido naujai kuriamoms vyskupijoms La Platoje (dabar – arkivyskupija) ir Vjedmoje.
2013 m. arkivyskupija pagarsėjo pasaulyje po to, kai jos arkivyskupas Jorge Bergoglio buvo išrinktas popiežiumi, pasivadinusiu Pranciškumi – pirmuoju iš Naujojo pasaulio. Argentinietis pontifikas Buenos Airių arkivyskupo pareigas ėjo nuo 1998 m., kardinolu tapo 2001 m. Nuo 2013 m. arkivyskupijai vadovauja kardinolas Mario Aurelio Poli.
Gravitacinis raudonasis poslinkis
thumb|[[Neutroninė žvaigždė|Neutroninės žvaigždės raudonojo gravitacinio poslinkio vaizdavimas (Žvaigždė šviečia melsvai, kuo toliau tolstama, šviesos spalva rausvėja.]]
Gravitacinis raudonasis poslinkis fizikoje ir astronomijoje – elektromagnetinės spinduliuotės dažnio sumažėjimas tolstant nuo masyvių objektų. Optiškai tai pasireiškia kaip spektrinių linijų poslinkis į raudonąją spektro pusę.
Fizikos požiūriu, tam tikro bangos ilgio šviesą – ar kitą elektromagnetinio spinduliavimo formą, – kurios šaltinis yra didesnės gravitacijos lauke (ir kuri, galima sakyti, yra iškopusi iš gravitacinės duobės), silpnesnės gravitacijos lauke esantis stebėtojas priima ilgesnėmis bangomis. Tokios šviesos mažesnė energetinė vertė, didesnis bangos ilgis ir mažesnis dažnis. Šis efektas vadinamas raudonuoju gravitaciniu poslinkiu. Šis poslinkis pastebimas visame elektromagnetinių bangų spektre.
Apibrėžimas
Raudonasis poslinkis paprastai žymimas kintamuoju z.
Čia:
\lambda_o\, elektromagnetinio spinduliuotės (fotono) bangos ilgis, apskaičiuotas stebėtojo.
\lambda_e\, elektromagnetinio spinduliuotės (fotono) bangos ilgis spinduliavimo šaltinyje.
Žvaigždės atveju, raudonasis gravitacinis poslinkis gali būti prognozuojamas pagal bendrosios reliatyvumo teorijos (Albert Einstein: Relativity - Appendix - Appendix III - The Experimental Confirmation of the General Theory of Relativity) naudojamą formulę:
dėl gravitacijos poveikio vykstantis spektrinių linijų pokytis, kurį iš toli stebi atviroje erdvėje esantis subjektas. G\, Niutono gravitacijos konstanta (visuotinės traukos dėsnyje ir paties Einšteino naudojamas kintamasis). M\, kūno, iš kurio sklinda šviesa, masė. c\, šviesos greitis. r\, tiriamo objekto spindulys.
Naudojantis masės ir energijos sąryšiu, susiejančiu energiją su fotono bangos ilgiu, raudonasis gravitacinis poslinkis lygus fotono energijos sumažėjimui.
Istorija
1783 m. Johnas Michellas, vystydamas Izaoko Niutono idėją, kad šviesa sudaryta iš balistinių dalelių, rado gravitacinį jos silpnėjimą didelio sunkio žvaigždėse. Šviesos ir sunkio priklausomybę toliau tyrinėjo Laplasas ir Johanas Dž. Von Soldneris (1801), kol 1911 m. Einšteinas savo darbe apie šviesą ir sunkį vėl iš naujo išvedė šio reiškinio paaiškinimą. Netrukus Filipas Lenardas apkaltino jį Soldnerio darbų plagijavimu. Vis dėlto, turint galvoje, kad idėja iki tol buvo pakankamai miglota, visai įmanoma, kad Einšteinas anksčiau nebuvo susidūręs su kitais reiškinį tyrinėjančiais darbais. Kad ir kaip bebūtų, Einšteinas pralenkė savo pirmtakus, pastebėjęs, kad svarbiausia gravitacinių poslinkių pasekmė yra gravitacinis laiko sulėtėjimas.
Patvirtinimas
Pradžioje daugelis tyrėjų tvirtino pastebėję reiškinį naudodamiesi astronominiais matavimų metodais. Galiausiai 1925 m. W. S. Adamsas tikrai pastebėjo šį reiškinį Sirijaus spektrinėse linijose. Vis dėlto kai kurie mokslininkai (pvz., C. M. Willas) kritikavo iki 1960 m. atliktus matavimus. Laikoma, kad 1959-1965 m. šis reiškinys buvo galutinai patvirtintas Poundo, Rebkos ir Snaiderio atliktais eksperimentais.
1959 m. Poundas ir Rebka, naudodamiesi Žemėje esančiu 57Fe gama šaltiniu, išmatavo raudonąjį gravitacinį poslinkį spektrinėse linijose. Šį eksperimentą dokumentais patvirtino Harvardo universiteto Lymano fizikos laboratorijos mokslininkai. Tačiau dažniausiai cituojamas praktinis raudonojo gravitacinio poslinkio patvirtinimas yra 1965 m. atliktas Poundo ir Snaiderio eksperimentas.
Pritaikymas
Raudonasis gravitacinis poslinkis stebimas įvairiose astrofizikinių tyrinėjimų srityse.
Tikslūs sprendimai
Tikslūs Einšteino lauko lygčių sprendimai pateikti lentelėje žemiau:
Raudonasis gravitacinis poslinkis paprastai skaičiuojamas pagal lygtį, kuri taikoma sferiškai simetriškai, nesisukančiai ir neturinčiai krūvio masei:
, kur:
Raudonasis gravitacinis poslinkis ir Gravitacinis laiko sulėtėjimas
Naudojantis specialiosios reliatyvumo teorijos Doplerio efekto priklausomybėmis, norint apskaičiuoti energijos arba dažnio pokytį (nepaisant šalutinių poveikių, pvz.: erdvės iškraipymų aplink juodąsias bedugnes), gravitacinis raudonasis ir mėlynasis poslinkių dažniai yra atvirkščiai proporcingi vienas kitam, taigi stebimas dažnio pokytis priklauso nuo laiko tėkmės pokyčio.
Lietuvos entomologų draugija
Lietuvos entomologų draugija – Lietuvos visuomeninė mokslinė organizacija, veikianti nuo 1965 m. gruodžio 30 d. Vilniuje.
Istorija
Steigiamajame susirinkime įkurtas Sąjunginės entomologų draugijos Lietuvos skyrius ir išrinkta 13 asmenų taryba:
1970 m. pirmą kartą Lietuvos entomologų draugijos pavadinimas buvo atspausdintas išleisto „Acta entomologica Lituanica“ 1-ojo tomo kolontitule. 1991 m. liepos 1 d. Lietuvos entolomogų draugija atsiskyrė nuo Sąjunginės entomologų draugijos ir tapo savarankiška visuomenine organizacija. Pagrindinis šios organizacijos kūrimo iniciatorius ir organizatorius buvo dr. P. Zajančkauskas, kuris draugijos pirmininku buvo beveik 30 metų.
Draugijos įkūrimo pradžioje buvo 38 nariai, dabar – apie 80.
Veikla
Draugijos nariai tiria Lietuvos vabzdžius, voragyvius, nagrinėja biologines, ekologines, fiziologines problemas, rengia Lietuvos raudonąją knygą, gamtosaugos planus, tvarko entomologinius draustinius. Draugija organizuoja mokslines ir pažintines išvykas, talkina jauniesiems entomologams.
David C. Jewitt
miniatiūra David C. Jewitt (g. 1958 m.) – Havajų Universiteto Astronomijos Instituto astronomijos profesorius.
Jis gimė 1958 m. Anglijoje, baigė Londono Universitetą. Jewitt gavo Kalifornijos Technologijos Institute 1980 m. magistro, o 1983 m. – daktaro laipsnį. Jo tyrinėjimų sričiai priklauso už Neptūno esanti Saulės sistema, Saulės sistemos formavimasis ir kometų fizinės charakteristikos. Kartu su Džeine Lu jis atrado pirmąjį Koiperio žiedo objektą 1992 m.
Mykolas Kazimieras Radvila
Mykolas Kazimieras Radvila (, ; 1635 m. spalio 26 d. Nesvyžiuje – 1680 m. lapkričio 14 d. Bolonijoje, Italija) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas. Lietuvos pakancleris, 1668–1680 m. Lietuvos lauko etmonas, 1667–1669 m. Vilniaus vaivada. VI Nesvyžiaus valdytojas, IV Olykos valdytojas, III Palenkės Bialos ponas.
Biografija
Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos, tėvas Aleksandras Liudvikas Radvila, motina Teklė Ona Valavičiūtė. Brolis Dominykas Mikalojus Radvila, seserys Ona Eufemija Radvilaitė (1628–1663 m., ištekėjo už Stanislovo Denhofo), Joana Kotryna Radvilaitė (1637–1665 m., pirmasis vyras Jokūbas Veleris, antrasis – Boguslavas Leščinskis) ir Cecilija Marija Radvilaitė (1645–1682 m., ištekėjo už Mikalojaus Jeronimo Seniavskio.
Šeima
Žmona Kotryna Sobieskytė Radvilienė, karaliaus Jono Sobieskio sesuo. Vaikai Boguslavas Kristupas (1662–1672), Teklė Adelaida, Jonas, Liudvikas ir Mikalojus Pranciškus mirė maži, giminę pratęsė tik Jurgis Juozapas Radvila ir Karolis Stanislovas Radvila.
Kagošima (miestas)
Kagošima  – miestas Japonijoje, pietvakariniame Kiūšiū salos smaigalyje. Administracinis Kagošimos prefektūros centras, tai taip pat ir didžiausias prefektūros miestas, turintis per 595 tūkst. gyventojų (2019 m. duomenys). Priešais miestą esančioje saloje stūkso Sakuradžimos stratovulkanas.
Istorija
Kagošima daugelį amžių buvo samurajų klano Šimadzu valdų centru. Nuo viduramžių miestas klestėjo kaip svarbus politinis ir komercinis uostamiestis, Edo laikotarpiu (1603–1867 m.) Kagošima buvo Šimadzu feodo, žinomo kaip Sacumos dominija, sostinė, taip pat Riūkiū karalystės vasalė. Mieste dažnai lankydavosi Riūkiū pirkliai, abipusiams santykiams gerinti Kagošimoje buvo pastatyta ambasada. Kagošimoje taip pat aktyviai veikė krikščionys iki kol XVI ir XVII a. ši religija buvo uždrausta. 1863 m. Kagošimą subombardavo britų Karališkasis laivynas. 1877 m. buvo numalšintas Kagošimos apylinkėse vykęs Sacumos sukilimas, kuriam vadovavo Saigo Takamoris.
Ilgiai (ežeras)
Ilgių ežeras – ežeras, Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Ežeras yra 168 m aukštyje virš jūros lygio. Per ežerą teka Rospudos upė. Tai ledyninės kilmės, ilgas ir siauras ežeras, krantai statūs, smėlėti, žvirgžduoti. Netoli ežero yra Pilypavo kaimas.
Kagošima (miestas)
Istorija
1914 m. išsiveržė kitoje įlankos pusėje esantis ugnikalnis, pelenų debesis apdengė miestą, tačiau rimtų padarinių buvo išvengta. 1945 m. miestą bombardavo amerikiečių oro pajėgos.
1993 m. smarki liūtis užtvindė miestą. 2004 m. buvo atidaryta Kagošimos–Jacuširo greitųjų Šinkansen traukinių linija.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė yra kyōchikutō, medis – kamparinis cinamonas.
Miestų partnerystė
Taip pat palaiko ryšius su Japonijos Curuokos miestu nuo 1969 m. lapkričio 7 d.
Pranciškus Janulaitis
Pranciškus Janulaitis (1874 m. balandžio 28 d. Malavėnai, Šiaulių apskritis – 1952 m. Vladimiras) – Lietuvos kunigas, knygnešys.
Biografija
Jauniausia 13 vaikų šeimoje, kurioje išgyveno broliai Kaliksas, Juozas, Petras, Jurgis, Augustinas, seserys Ona, Julija ir Veronika.
Baigė Kauno Žemaičių kunigų seminariją, įšventintas kunigu. Paskirtas Šeduvos Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčios vikaru įsitraukė į knygnešystę, pradėjo platinti draudžiamą lietuvišką spaudą. 1898-1902 m. Troškūnų Švč. Trejybės parapijos vikaras. 1900 m. prasidėjus L. Vaineikio bylai ir įkliuvus broliui Augustinui, buvo kratytas ir jo butas Troškūnuose, rastas kažkokio kunigo Stanislovo laiškas, kuriame prašoma atsiųsti dešimt egzempliorių laikraščio „Tėvynės Sargas“, rankraštį „Modus vivendi“ apie kovą už lietuvių kalbos teises. Vienas P. Janulaičio laiškas dėl bendradarbiavimo spaudoje buvo rastas ir pas brolį A. Janulaitį. Rusijos caro 1902 m. vasario 27 d. paliepimu už antivalstybinę veiklą metams ištremtas į Smolenską.
Grįžęs į Lietuvą dirbo įvairiose parapijose, 1924-1930 m. Betygalos Šv. Mikalojaus parapijos klebonas, statė naują šios parapijos bažnyčią, kuri konsekruota 1932 m. Betygaloje įveisė didžiulį sodą. Daug obelų tebeauga šlaite prie saugomo Mikalojaus Daukšos ąžuolo. Vėliau dirbo Kauno katedros kapitulos garbės kanauninku.
1946 m. ištremtas į Rusiją, kalintas Vladimiro kalėjime kartu su arkivyskupu Mečislovu Reiniu ir vyskupu Teofiliumi Matulioniu.
Koženiuvka Duža
Koženiuvka Duža  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 79 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Balzaminis kėnis
left|thumb|Lapija Balzaminis kėnis (Abies balsamea) – pušinių (Pinaceae) šeimos spygliuočių medžių rūšis. Paplitęs Šiaurės Amerikoje – didžiojoje rytų ir centrinės Kanados dalyje ir JAV šiaurės rytuose.
Užauga iki 14-20, rečiau iki 27 m aukščio. Laja siaura, kūgiška. Jaunų medžių žievė glotni, pilka, su sakų pūslėmis. Medžiui senstant, žievė tampa šiurkšti ir suplyšinėjusi. Spygliai plokšti, vidutiniškai 1,5-3 cm ilgio, tamsiai žali, su šiek tiek smailėjančiomis viršūnėlėmis. Kankorėžiai statmeni, 4-8 cm ilgio. Subręsta rugsėjo mėnesį, o jų spalva pasikeičia nuo tamsiai violetinės iki rudos. Sparnuotos sėklos išbyra subrendus ir subyrėjus kankorėžiui.
Tai maisto žaliava briedžiams, Amerikos raudonosioms voverėms, kryžiasnapiams ir zylėms. Spyglius ėda kai kurių drugių vikšrai.
Balzaminis kėnis yra populiariu Kalėdų medžiu, ypatingai JAV šiaurės rytuose. Sakai naudojami Kanadietiškam balzamui (terpentino rūšis) gaminti ir tradiciškai naudojami kaip priemonė nuo peršalimo, klijai stiklui ir optinių instrumentų komponentams. Mediena naudojama popieriaus gamybai. Balzaminio kėnio aliejus yra JAV Aplinkos apsaugos agentūros (EPA) patvirtinta natūrali priemonė apsaugai nuo graužikų.
Balzaminis kėnis yra Naujojo Brunsviko provincijos Kanadoje emblema.
Salvinas
Salvinas (MY သံလွင်မြစ်, ), Nudziangas, Ngulču  – upė Tibete, Kinijoje ir Mianmare. Prasideda Tibeto kalnyne, Tanglos kalnagūbrio ledynuose. Teka Junanio ir Šano kalnynais, siaurais giliais (3000 m) tarpekliais, sudaro krioklius ir slenksčius. Pasukusi į pietus prasiveržia į lygumas ir teka Mianmaro teritorija. Žemupio atkarpoje sudaro Mianmaro – Tailando sieną. Salvinas dviem atšakomis įteka į Andamanų jūrą. Vasarą smarkiai patvinsta (tarpekliuose vandens lygis pakyla net 15 m). Žemupyje laivuojamas. Prie žiočių įsikūręs Molamjaino uostas.
Salvinas yra ilgiausia Pietryčių Azijos upė, nepatvenkta užtvankomis. 2004 m. Kinija atšaukė planus statyti 14 užtvankų ant Salvino Junanio provincijoje, kadangi teritorija įtraukta į UNESCO paveldo sąrašą. Tačiau užtvankų planavimo darbai jau pradėti Mianmare.
Avietynė
Avietyne vadinami kaimai:
Vaistinė
thumb|200px|Vokietijos vaistinė 1508 m. thumb|250px|Viena seniausių Lietuvoje – [[Viekšniai|Viekšnių vaistinė]] thumb|250px|Viekšnių vaistinės interjeras thumb|250px|Šiuolaikinės vaistinės interjeras [[Norvegija|Norvegijoje]]
Kai kurios vaistinės taip pat užsiima vaistų gamyba. Pagrindiniai vaistinės darbuotojai yra vaistininkas ir farmakotechnikas, taip pat yra vadybininkai, vaistininko padėjėjai ir kiti darbuotojai (priklausomai nuo vaistinės dydžio).
Dauguma vaistinių dirba įprastiniu darbo režimu (nuo ryto iki vakaro), tačiau kai kurios dirba visą parą (vadinamos budinčios vaistinės).
Istorija
Pirmosios vaistinės atsirado VIII–IX a. Artimuosiuose Rytuose.
Vaistinės Lietuvoje
Rašytiniuose šaltiniuose vaistinės minimos tik nuo XVI a., anksčiau didikus bei kilmingus gyventojus aprūpindavo gydytojai. Pirmoji vaistinė Lietuvoje įsteigta Aleksandro Bolinskio 1506 metais. Kiek vėliau Lenkijos karalius ir Lietuvos kunigaikštis Žygimantas išleido įsakymą apie vaistinių kontrolę – jas turėjo patikrinti medicinos daktarai, kad vaistai būtų gaminami tiksliai pagal receptą. XVI a. pab. Žygimantas taip pat nustatė vaistų kainas ir atleido vaistininkus nuo įvairių mokesčių.
Pirmosiose vaistinėse buvo pardavinėjamos vaistažolės, brangakmeniai, džiovintos gyvūnų dalys, gyvačių nuodai, taukai, užsienietiškos prekės – muilas, vynas, prieskoniai – ir tuo jos priminė viduramžių Europos vaistines.
Norint atidaryti naują vaistinę reikėjo gauti karaliaus ar kito aukšto valdžios atstovo leidimą. Būdavo suteikiamas ir leidimas prekiauti alkoholiu, kuris labai papildydavo vaistinių iždus, bet 1764 m. uždraudus pardavinėti alkoholį vaistinėse, jų pajamas ženkliai smuko.
XIX a. naujų vaistinių steigimą pradėjo kontroliuoti gydymo valdyba. Didėjant reikalavimams vaistinių steigimas sulėtėjo. Vaistinės buvo suskirstytos į kaimo ir normalias. Didesniuose miestuose buvo vaistų parduotuvės, kuriose pardavinėjami patentuoti vaistai ir sanitarijos priemonės.
Farmacija ir vaistininkai
Viduramžių Lietuvos vaistininkai neturėjo aukštojo išsilavinimo, bet buvo atitinkamai paruošiami cechuose. Kandidatas į vaistininkus turėjo keletą metų dirbti visus darbus pas vaistininką kaip mokinys, vėliau keletą metų kaip jo padėjėjas. Baigęs tokius mokslus, važiuodavo pas kitą vaistininką todėl mokslas užtrukdavo. Vaistininkų cechas nuo kitų skyrėsi tuo, kad iš narių buvo reikalaujam mokėti lotynų kalbą ir nesudarė organizuoto cecho su savais įstatais ir taisyklėmis. Jie rėmėsi nerašytais įstatais ir tradicijomis. Vaistininkai buvo laikomi ne amatininkais, o prekybininkais.
Farmacija Lietuvoje dėstyti pradėta 1785 m., kai chemijos profesorius J. Sartoris VU Medicinos fakultete pradėjo dėstyti farmacijos kursą. 1810 m. įsteigta Farmacijos ir Farmakologijos katedra. Vaistininko paruošimas trukdavo 3 metus, labai gerai išlaikę egzaminus gaudavo provizoriaus, prasčiau išlaikę – I arba II klasės vaistinės gizelio laipsnį.
Vaistinių tinklai
Pagrindiniai Lietuvos vaistinių tinklai:
147 m.
147 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Petejevesio bažnyčia
Petevejesio bažnyčia  – medinė bažnyčia Suomijoje, Petejevesyje. 1994 metais bažnyčia buvo įrašyta į UNESCO paveldo sąrašą. Jos statybos metai – nuo 1763 iki 1765 metų. Ji yra skandinaviško stiliaus liuteronų bažnyčia, kurioje persipynę seni gotikos elementai ir renesanso architektūrinis stilius.
Valinčiai (reikšmės)
Valinčiais vadinamos šios gyvenvietės:
Kalėdaitis
miniatiūra|250px|rigt|Kalėdaičiai
Kalėdaitis, dar vadinamas plotkele, Dievo pyragu, Dievo duona –  šventintas paplotėlis, kurio bendru valgymu pradedama Kūčių vakarienė. Įprastas Lietuvoje, Lenkijoje, Slovakijoje.
Trapieji kalėdaičiai iš tiesų yra duona. Juos stengiamasi kepti iš geriausių, aukščiausios rūšies miltų, kad suplakta tešla būtų tąsesnė, kepama neliptų prie keptuvės, o iškepti kalėdaičiai mažiau trupėtų ir lūžinėtų. Juose įspaudžiami vaizdai iš Šv. Rašto, susiję su Jėzaus gimimu. Kalėdaitis simbolizuoja šeimos bendrystę ir vienybę, nes duona kepama iš daugybės grūdų. miniatiūra|200px|left|Kalėdaičių keptuvė
Kūčių vakare laužant kalėdaitį, pasižadama dalytis vieni su kitais Dievo malonėmis, meile, rūpesčiais, džiaugsmais, nešioti vieni kitų naštas. Kalėdaičių naudojimas primena seną tradiciją, kai bažnyčioje pamaldų metu pašventintą duoną tikintieji nešdavosi į savo namus ir padalindavo pamaldose nedalyvavusiems.
Lietuvoje
Kalėdaičiai buvo paplitę visoje Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje. Šiuos paplotėlius kepdavo dažniausiai vienuoliai ir siųsdavo daugiausia didikams bei vienuolynų geradariams.
Kalėdaičiais neprekiaujama įprastose prekyvietėse. Prieš kiekvienas Kalėdas jų galima įsigyti tik bažnyčiose. Dabar jie dažniausiai atvežami iš kaimyninės Lenkijos, turinčios jau išvystytą kalėdaičių kepimo indrustriją. Lietuvoje šiandien kalėdaičiai savo reikmėms dar kepami viename kitame vienuolyne ar provincijos bažnytėlėje. Į kalėdaičius kartais įkepami rūtų ar kitų žiedų lapeliai. Paplotėliai gali būti ne tik balti, bet ir šiek tiek spalvinti, į tešlą įmaišant maistinių dažų. Ant Kūčių stalo dedama lėkštelė su tiek paplotėlių, kiek bus žmonių prie stalo.
Varniuose įsikūrusiame Žemaičių vyskupystės muziejuje, artėjant Kalėdoms, vykdoma edukacinė programa, kuri vadinasi „Kalėdaičio gimimas“. Čia patiems galima išsikepti kalėdaitį.
Pilypavo žydų kapinės
Pilypavo žydų kapinės - žydų kapinės Pilypavo kaime. Kapinių teritorija 0,94 ha, kurioje išlikę apie 12 antkapių.
Dauginčiai
Dauginčiai – kaimas rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Kartenos, į šiaurę nuo kelio, kairiajame Minijos krante. Seniūnaitijos centras. Stūkso Dauginčių piliakalnis ir Dauginčių II piliakalnis. Kaime prie Minijos upės įrengta baidarininkų prieplauka, o Šilpelkės miške – pažintinis takas, vedantis nuo prieplaukos pro kaimo kapinaites, II piliakalnį, tarpkaiminį pylimą link skroblyno ir atodangos.
Etimologija
Pavadinimas kilo nuo asmenvardžio Daugintis daugiskaitos formos. Jis liudija – kad pirmaisiais šio kaimo naujakuriais buvusi valstiečių Dauginčių šeima. Rašytiniuose šaltiniuose vardas rašomas:, , , , 🇬🇸.
Geografija
left|thumb|250px|[[Minija ties Dauginčiais]] left|thumb|250px|[[Dauginčių atodanga]] left|thumb|250px|Minijos kilpa [[Dauginčių atodanga|Dauginčių atodangos papėdėje]]
Didžioji kaimo žemių dalis plyti Minijos kairiojo kranto aukštumose, o šiaurės rytinis pakraštis – slėnyje. Minija juosia kaimą iš šiaurės rytų ir šiaurės pusių, atskirdama jį nuo Prystovų ir Sauserių kaimų. Šiaurės rytinėje kaimo dalyje yra Šilpelkės (Šilo pelkės) miškas. Jo pietrytiniu pakraščiu prateka Dubeikis, už kurio į rytus prasideda Cigonaliai. Miško pietvakariniu – vakariniu kraštu teka Minijos intakas Slinkupis. Į vakarus nuo jų santakos prasideda Lapgaudžių žemės, juosiančios Dauginčius iš šiaurės – šiaurės vakarų pusių. Vakaruose kaimas ribojasi su Martynaičių, o pietvakariuose – su Gintarų žemėmis. Pietiniu pakraščiu praeina magistralinis kelias, skiriantis jį nuo Gaudučių kaimo.
Istorija
Minijos ir jos intako Slinkupio santakoje stūksantis piliakalnis liudija, kad žmonės čia gyvena nuo I tūkst. Kaimas susiformavo XVI a., Valakų reformos metu. left|thumb|150px|[[Dauginčių II senosios kapinės|Prancūzkapių kryžius (1901 m.)]] Per kaimą ėjo senasis kelias Kartena–Plungė, vedęs link Cigonalių. Pasakojama, kad šiuo keliu iš Rusijos 1812 m. traukėsi Napoleono kariuomenės kareiviai, kurių dalis sušalo ir išsekę mirė pakelėje. Esą, kaimo gyventojai mirusiuosius palaidojo į šalia kelio esančioje aukštumoje, kurioje tebestovi metalinis kryžius. Bendrose kaimo ganyklose prie Minijos iki XIX a. veikė kaimo kapinės.
XIX a. pradžioje kaimo centrinėje dalyje buvo 15 baudžiauninkų sodybų, o dar viena stovėjo Stonkaus užusienyje (vienkiemyje) šalia Sakuočių kaimo. Apie XIX a. vidurį kaimo pietinėje dalyje šalia naujojo kelio Kartena–Plungė atsirado dar vienas užusienis (vienkiemis), pavadintas Dauginčiais.