cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Šeštokas
Biografija
Gimė 1910 m. gruodžio 28 d. Užupio kaime (Vilkaviškio rajonas). 1932 m. baigė Kybartų gimnaziją. Po to įstojo į Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Matematiko – gamtos fakultetą. 1940 m. jį baigė ir liko dirbti Zoologijos katedroje. Nuo 1939 m. dirbo joje laborantu, vėliau asistentu. Taip pat dėstė biologiją Vilniaus miškų ūkio mokykloje. Karo metais pasitraukė į Lenkiją, kur vykdė paukščių tyrimus Lenkijos mokslų akademijos ornitologijos skyriuje ir Vroclavo universitete. 1963 m. grįžo į Lietuvą ir įsidarbino Zoologijos ir parazitologijos institute. Čia dirbo jaunesniuoju, vėliau (nuo 1974 m.) vyresniuoju moksliniu bendradarbiu (iki mirties). 1970 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto taryboje apsigynė biologijos mokslų kandidato disertaciją "Upinių vėžių paplitimo, resursų ir reprodukcijos galimybių tyrimai Lietuvos TSR". Tyrė vėžių ekologiją, jų išteklius, gausumo mažėjimo priežastis, vandens teršimo poveikį. Parengė plačiažnyplių ir siauražnyplių vėžių jauniklių išsaugojimo biotechniką. Mirė 1986 m. rugsėjo 4 d., palaidotas Vilniuje, Rokantiškių kapinėse.
Eugenijus Bunka
Biografija
Vilniaus universitete studijavo geologiją, rusų kalbą ir literatūrą, 1983 m. baigė žurnalistikos specialybę.
Plungės liaudies kūrybos gaminių įmonėje Minija dirbo gintaro meistru, medžio drožėju, vėliau Fotografijos meno draugijos Žemaitijos skyriaus redaktorius ir sekretoriumi. Nuo 1977 m. Plungės rajono laikraščio „Kibirkštis“ redakcijos skyriaus vedėjas. 1989–1994 m. laikraščio „Respublika“, 1994–1996 m. laikraščio „Diena“ korespondentas Žemaitijoje. Rašė apie žmonių tarpusavio santykius, ryšius su aplinka ir gamta, ekonomikos klausimais. Vėliau laikraščio „Klaipėda“ redaktoriaus pavaduotojas, Rietavo miškų urėdijos atstovas ryšiams su visuomene.
Balticum TV kraštotyros laidų „Žemaitijos labirintais“ vienas autorių.
Pirmąjį apsakymą išspausdino žurnale „Nemunas“. 1988 m. jo literatūrinis scenarijus multiplikaciniam filmui „Paukštė“ užėmė pirmąją vietą respublikiniame konkurse.
1982 m. Platelių plaukimo maratono iniciatorius. Lions klubo narys. Jakovo Bunkos labdaros ir paramos fondo vykdantysis direktorius.
Nitvelto gynyba
Nitvelto gynyba – tai šachmatų uždavinių tema. Ji naudojama, kuriant dviejų ar trijų ėjimų uždavinius.
Baltieji tiesiogiai, nenaudodami baterijos, grasina matu; juodieji ginasi, susirišdami savo figūrą, tikėdamiesi, kad grėsmės vykdymo atveju, surištoji figūra bus atrišta ir galės nuo grėsmės gintis. Baltieji, išnaudodami surištosios silpnumą, kitu būdu matuoja juodųjų karalių.
Nitvelto gynybai priskiriama ir kombinacija, kurioje gynyba nuo grėsmės vykdoma surištosios juodųjų figūros ėjimu jos surišimo linijoje, turint tikslą – jos tiesioginį atrišimą.
Nitvelto gynyba panaši į Šifmano gynybą. Abi šios temos skiriasi tuo, kad, atliekant grėsmę Nitvelto gynyboje vyksta tiesioginis juodųjų figūros atrišimas, o Šifmano gynyboje – netiesioginis.
Charakteringa ir tai, kad grėsmė, nuo kurios ginamasi pagal Šifmaną, kyla iš baltųjų figūrų baterijos, o pagal Nitveltą – iš baltųjų valdovės. Ši gynyba dar vadinama: baltosios valdovės tema.
Istorija
Temą 1928 m. pasiūlė belgų šachmatų kompozitorius Gustavas Nitveltas (Gustaaf Josephus Nietvelt, 1897–1961).
Uždavinių pavyzdžiai
Šią temą šachmatų kompozitoriai naudoja, kurdami: tiesioginius bei atvirkščio mato šachmatų uždavinius.
Rusų šachmatų kompozitoriaus Piotro Makarenkos (Пётр Л. Макаренко, g. 1929 m.) dviejų ėjimų atvirkščio mato uždavinyje baltieji pirmu ėjimu '''1. Bh5 sukuria grėsmę: 2. Vxe2+ Rxe2#'''#.
Juodieji pirmoje gulstinėje turi bokšto – rikio bateriją, nukreiptą į baltųjų karalių, ir ją panaudoję, galėtų matuoti baltųjų karalių, tačiau tai padaryti gali tik gindami juodųjų karalių nuo mato.
Juodieji, gindamiesi nuo grėsmės, patys susiriša savo figūras. tikėdamiesi, kad grasinimo vykdymo metu jos taps atrištomis ir galės ginti savo karalių.
į ėjimą 1… Vxf4 seka: ''' 2. Žd2+ cxd2# (netiko numatytas 2. Vxe2? dėl 2… Ve3!), ar į 1… Rxf4 – 2. Vg2+''' (po 2.Vxe2+? sektų: 2…Žfxe2!) Žxg2#. O į ne teminį ėjimą 1…Vc4 baltieji priverčia matuoti savo karalių: 2.Žxc3+ Vxc3#
Vokiečių šachmatų kompozitoriaus Torsteno Cerkvico ( Thorsten Zirkwitz, 1965–2016) uždavinyje po baltųjų 1.Vf5! ( - grėsmė 2.Vc2#) juodieji dviejuose variantuose susiriša savo figūras, atremia iškilusią grėsmę, bet dėl surištųjų figūrų silpnumo gauna matą: 1…Že4/Žxd5 2.b4#; 1…Rxd5 2.Rc4#.
Baltieji pirmuoju ėjimu 1.a4 sukelia grėsmę: 2. Va3+ Kxc4 3. Rf7# Juodieji susirišdami figūras šią grėsmę dviejuose variantuose atremia: '''1…Vxc4 2. Va3+ Vb4!, arba 1…Bxc4 2. Va3+ Vb4!'''. Bet juodųjų surištos figūros yra silpnos ir baltieji tai išnaudoja: pirmuoju atveju: '''2. Žd3+!''' Kd5 3. Ve5#, antruoju -'''2. Že4+!''' Kd5 3. Bd6#.
Šachmatų kompozitoriaus Renato Kabralo (Renato Cabral) uždavinyje panaudota Nitvelto gynybos forma, kai jau pirminėje pozicijoje baltųjų valdovė yra surišusi juodųjų valdovę.
Neteminiai ėjimai, taip pat, negelbsti: 1…Vxe7 2.Rd4#; 1…d6 2.Va7#; 1…d5 2.Va3#
Nuorodos
Nitvelto gynybos tema sukurti šachmatų uždaviniai
NN
NN gali reikšti:
Grujeco apskritis
Grujeco apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Grujeco mieste. Apskritis šiaurėje ribojasi su Mazovijos Grodzisko ir Piasečno apskritimis, šiaurės rytuose su Otvocko, rytuose su Garvolino ir Kozenicės, pietuose su Bialobžegų ir Pžisuchos, vakaruose su Mazovijos Tomašuvo ir Ravos bei šiaurės vakaruose su Žyrarduvo apskritimi. Apskrityje yra 10 valsčių.
NN
nn gali reikšti:
Grujeco apskritis
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 10 valsčių:
Žvirgždžiai
Žvirgždžiais vadinami šie kaimai:
Caspar Levias
Biografija
Gimė 1860 m. vasario 13 d. Žagarėje. 1882 m. emigravo į JAV, kur mokėsi orientalistiką Kolumbijos universitete. Nuo 1895 m. dėstė hebrajų ir aramėjų filologiją Sinsinačio hebrajų kolegijoje. 1905 m. persikėlė į Niujorką, kur vietos žydų mokyklose mokė hebrajų kalbos, prisidėjo prie žydų enciklopedijos kūrimo. Mirė 1934 m. Niuarke.
Zabas
Zabas – dviejų upių Kurdistane pavadinimas:
Angola
Angolos Respublika – valstybė pietvakarių Afrikoje. Ribojasi su Namibija pietuose, Kongo Demokratine Respublika ir Kongu šiaurėje, Zambija rytuose ir Atlanto vandenynu.
1975 m. po ilgo karo Angola tapo nepriklausoma nuo Portugalijos, tačiau netrukus čia prasidėjo pilietinis karas, trukęs iki 2002 m. Šalis turi gausius gamtinius išteklius, įskaitant naftą. Nuo XX a. dešimtojo dešimtmečio, o ypač pasibaigus pilietiniam karui jos ekonomika sparčiai augo. Kita vertus didžiosios dalies Angolos gyventojų gyvenimo lygis yra labai žemas ir tokie rodikliai kaip gyvenimo trukmė bei naujagimių mirtingumas išlieka vienais blogiausių pasaulyje. Šaliai taip pat būdinga didelė ekonominė nelygybė, nes didžioji jos turtų dalis priklauso labai nedidelei gyventojų daliai.
Angola yra daugiapartinė demokratija, prezidentinė respublika. Šalis priklauso Afrikos Sąjungai, Portugalų kalbos šalių bendrijai, Lotynų Sąjungai ir Pietų Afrikos Vystymosi Bendrijai.
Istorija
Dabartinė Angolos teritorija susiformavo XVIII a., ją kolonizavus Portugalijai. Iki tol ši teritorija kartu su Kongo respublikos, Kongo Demokratinės Respublikos ir Zambijos teritorija buvo neatskiriama Kongo civilizacijos dalis.
Seniausieji šios teritorijos gyventojai buvo medžiotojai ir rinkėjai, kalbėję koisanų kalbomis. Jų buvo nedaug ir teritorija buvo retai apgyvendinta. Plintant bantams apie 1000 m. jie pasiekė dabartinę Angolos teritoriją, vietinius gyventojus asimiliavo arba išstūmė į pietus. Pietų Angoloje yra likę šių gyventojų likučiai. Bantai, kurie buvo žemdirbiai, medžiotojai ir rinkėjai, savo ekspansiją pradėjo iš tropinių miškų dabartinių Nigerijos ir Kamerūno pasienyje. Jie plito nedidelėmis grupėmis, kurios migravo dėl besikeičiančių ekologinių, ekonominių ir politinių aplinkybių.
XIII a. susikūrė seniausia bantų civilizacijos valstybė – Kongo imperija, apėmusi šiaurės vakarų Angolą. Angolos teritorijoje buvo jos sostinė Mbanza Kongo. Į pietus nuo Kongo, centrinėje Angoloje gyveno mbundai, kurie panašiu metu įkūrė savo valstybes Matambą ir Ndongą.
XV a. portugalai pasiekė šias Afrikos pakrantes, užmezgė ryšius su Kongo imperija. XVI a. mbundų pakrantėje jie įkūrė Luandos miestą, kuris ilgainiui tapo Portugalijos Vakarų Afrikos politiniu centru. Kitas miestas piečiau, – Bengela, – irgi vykdė ekspansiją į žemyno gilumą.
XVII a. portugalai siekė užkariauti vietines valstybes, tačiau vienu metu Ndongo karalienei Nzingai pavyko suvienyti jas į bendrą kovą prieš portugalus. Tačiau nepaisant to, 1670 m. portugalai užėmė Ndongą. Kadangi šios valstybės valdovai tituluodavosi ngola, ilgainiui šis žodis prigijo visai šaliai, virsdamas Angola.
XVIII a. portugalai skverbėsi vis giliau į žemyną, prekiaudami su ovimbundais, kurie įkūrė valstybes centrinėje Angoloje ir tapo tarpininkais tarp europiečių ir valstybių žemyno gilumoje, ypač Lundos, Alujanos imperijų.
1885 m. per Berlyno konferenciją buvo nustatytos Portugalijos Vakarų Afrikos ribos, kurios ir tapo dabartinės Angolos teritorija. Rytinės sienos buvo nustatytos 1891 m. sutartimi su Britanija, kuri užgrobė Barotselandą.
Portugalijos kolonijoje stiprėjant diskriminacijai, prasidėjo vietinių tautų judėjimai, kurie 1961 m. išaugo į Angolos nepriklausomybės karą. 1975 m. Angola galutinai iškovojo nepriklausomybę.
Angolos pilietinis karas
Kai jau buvo žinoma, jog Portugalijos valdymo organai ir kariuomenė paliks Angolos teritoriją ir perduos valdžią nacionalistinėms grupėms, prasidėjo masinis civilių Portugalijos piliečių išvykimas. Angolos pilietinis karas (1975–2002) vienas didžiausių ir kruviniausių Šaltojo karo konfliktų kilo iškart po nepriklausomybės suteikimo ir truko 27 metus nuniokodamas ekonomiką, socialinę santvarką ir žlugdydamas naujai gavusios nepriklausomybę šalies stabilumą. Dėl valdžios tarpusavyje kovojant trims didelėms ir dar kelioms mažesnėms grupuotėms žuvo daugiau kaip 500 000 žmonių. Milijonai Angolos pabėgėlių buvo priversti išvykti iš šalies arba persikraustyti į kitus regionus Angoloje.
Angolos liaudies judėjimo už išsivadavimą (MPLA) šalininkai daugiausia yra Kimbundu kalbantys žmonės ir multirasinė Luandos inteligentija. Pilietinio karo metu MPLA rėmė Sovietų Sąjunga, Kuba ir Mozambikas. Nacionalinis Angolos išlaisvinimo frontas (FNLA), kurio šaknys yra Bakongo etninė grupė šalies šiaurėje, buvo remiamas Jungtinių Amerikos Valstijų, Kinijos Liaudies Respublikos ir Mobutu vyriausybės Zaire. Jungtinės Amerikos Valstijos, Pietų Afrikos Respublika ir keletas kitų Afrikos valstybių taip pat rėmė Jonas Savimbi vadovaujamą Nacionalinę sąjungą visiškai Angolos nepriklausomybei pasiekti (UNITA), kurios etninis ir regioninis pagrindas yra Ovimbundu tauta, gyvenanti Angolos centrinėje dalyje.
2002 m. karą laimėjo MPLA, dabar – tai vyraujanti politinė jėga Angoloje, nors visos konflikto pusės yra aktyvios politiškai.
Politinė sistema
Vykdomoji valdžia yra sudaryta iš Prezidento (šiuo metu José Eduardo dos Santos), Ministro Pirmininko (šiuo metu Fernando da Piedade Dias dos Santos) ir Ministrų tarybos. Šiuo metu politinė valdžia koncentruota prezidentūroje. Ministrų taryba sudaryta iš ministrų ir viceministrų, kurie reguliariai susitinka apsvarstyti aktualius šalies politinius reikalus. 18 provincijų gubernatoriai yra skiriami prezidento, jam jie ir yra atsakingi. 1992 m. Konstitucija nustato plačias galimas valdžios struktūros schemas ir nusako šalies piliečių teises ir pareigas. Šalies įstatymai yra pagrįsti Portugalijos įstatymais ir paprotine teise, bet yra silpni ir fragmentuoti, o teismai veikia tik dvylikoje savivaldybių iš 140. Aukščiausiasis teismas atlieka apeliacinio teismo funkcijas. Konstitucinis teismas, nors įstatymiškai numatytas, dar nedirbo.
2008 m. rugsėjo 5 d. vykusiuose parlamento rinkimuose MPLA laimėjo 81 % balsų. Daugiausiai vietų gavusiai opozicinei partija UNITA teko 10 % balsų. Šie rinkimai buvo pirmieji po 1992 m.
Administracinis suskirstymas
miniatiūra|Angolos provincijos
Angola padalinta į 18 provincijų (províncias) ir 163 savivaldybes. Provincijos:
Kabindos anklavas
7 283 km² dydžio šiaurinė Angolos provincija yra išskirtinė dėl to, kad yra atskirta nuo likusios šalies dalies 60 km pločio Kongo Demokratinės Respublikos ruožu palei Kongo upę. Kabinda ribojasi su Kongo Respublika šiaurėje ir šiaurės rytuose bei su Kongo Demokratine Respublika rytuose ir pietuose. Kabindos miestas yra provincijos centras. Kabindos provincijoje daug tropinių miškų, todėl provincijoje gaminamas kietmedis, kava, kakava, gumos žaliava ir palmių aliejus. Geriausiai žinomas provincijos produktas yra nafta, todėl kartais Kabinda dar vadinama „Afrikos Kuveitu“. Provincijos naftos gavyba iš jos telkinių vandenyne prie jos krantų jau dabar sudaro daugiau nei pusę visos Angolos naftos gavybos kiekio. Nafta palei Kabindos pakrantę buvo pradėta išgauti dar Portugalijos valdymo laikais, apie 1968 m.
Geografija
miniatiūra|kairėje|240px|[[Lubangas|Lubango kalnai pietvakarių Angoloje.]]
Vandenyno pakrantę užima siaura žemuma, kuri rytuose staigiai kyla į didžiąją šalies dalį (90 %) užimantį plokščiakalnį. Centrinėje šalies dalyje iškilęs Bijė masyvas, kuriame yra ir aukščiausia šalies vieta – Moko kalnas (2620 m). Plokščiakalnyje yra gausu naudingųjų iškasenų: deimantų, naftos, geležies rūdos, boksito, fosforito, gipso, aukso, urano rūdos, vario, titano, mangano ir kt.
Pajūrio žemumoje klimatas tropinis, pasatinis, dėl Bengelos srovės sausringas. Karščiausią mėnesį (kovą) temperatūra siekia 24–26 °C, o šalčiausią mėnesį (liepą) 16–20 °C. Pajūryje metinis kritulių kiekis mažėja einant iš šiaurės į pietus nuo 250–500 mm iki 50–100 mm. Plokščiakalnyje klimatas pusiaujinis musoninis, su ilga drėgna vasara (spalis-gegužė) ir sausa žiema (birželis-rugsėjis). Oro temperatūra priklausomai nuo aukščio ir geografinės padėties svyruoja nuo 13–23˚С žiemą iki 17–28˚С lietingojo laikotarpio pradžioje. Metinis kritulių kiekis einant iš šiaurės į pietus kinta nuo 1000–1500 mm iki 600–800 mm.
Didžioji dalis Angolos teritorijos įeina į Atlanto vandenyno baseiną. Dalis jam priklausančių upių tiesiai iš plokščiakalnio teka į vandenyną (Kvanza, Kunenė, Katumbela), o šiaurės rytinės dalies upės įeina į Kongo baseiną (Kvangas, Kasajus). Rytinis šalies pakraštys priklauso Indijos vandenyno baseinui (Zambezė, Luanginga, Lungvebungu), o pietrytinė dalis – nenuotakiam Okavango baseinui (Kubangas, Kvandas). Drėgnuoju laikotarpiu upės smarkiai ištvinsta, o sausuoju nusenka, arba visai išdžiūsta (pietuose).
Miškai ir retmiškiai užima apie 40 % Angolos teritorijos. Šiaurės rytuose dunkso drėgnieji atogrąžų miškai, kitur – sausi lapus metantys tropiniai retmiškiai bei savanų plotai. Pajūrio šiaurinėje dalyje būdingos žolinės ir baobabų savanos, o pietuose – Namibo dykumos smėlynai, kuriuose auga retas augalas – velvičija.
Angolos gyvūnija būdinga savanų sričiai: drambliai, zebrai, antilopės, buivolai, šakalai, liūtai, gepardai, leopardai, vamzdžiadančiai, beždžionės, karpočiai ir kt. Pakrančių vandenyse gausu žuvų.
Ekonomika
Angolos turtingas žemės ūkio sektorius yra pagrindinis pragyvenimo šaltinis daugumai šalies gyventojų. Maistas turi būti gabenamas todėl, kad šalis kenčia nuo pilietinio karo. Pagrindiniai žemės ūkio pelno produktai yra kava ir cukranendrės. Auginami kukurūzai, sizalis, medvilnė, tabakas, bananai. Šaliai svarbi žvejybos pramonė. Auginami galvijai, avys, ožkos, kiaulės.
Angola turi turtingus mineralinius išteklius. Nafta, dauguma jos yra prie Angolos krantų, yra pelningiausias produktas, teikia 50 % šalies BVP ir 90 % šalies eksporto. Deimantų kasyba taip pat yra svarbi ekonomikos šaka. Išgaunamos gamtinės dujos, šalis turi geležies rūdos, fosfatų, vario, aukso, boksitų, urano išteklių. Šalyje yra metalų, žuvies, mėsos apdirbimo, cemento, tabako, tekstilės gamybos pramonė.
Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra JAV, Kinija, Pietų Korėja, Portugalija, Prancūzija.
Demografija
thumb|150px|Angolos etninis žemėlapis miniatiūra|Angolos gyventojų skaičiaus kaita 1961–2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais
37 % Angolos gyventojų priklauso ovimbundu, 25 % – mbundu, 13 % – bakongų etninėms grupėms, kurios visos trys išsidėstę šalies derlingiausioje šiaurės vakarinėje dalyje. 2 % gyventojų yra mestiços (maišyti europiečiai ir vietiniai afrikiečiai), 1 % – europiečiai, o 22 % – kitų etninių grupių, kurios gyvena rečiau gyvenamose rytinėse (čokviai, lundai, lovalai, lučaziai ir kt.) ir pietinėse šalies teritorijose (hererai, ovambai, kavangai ir kt.).
Portugalų kalba yra pirmoji kalba 60 % šalies gyventojų ir antroji kalba dar 20 % populiacijos. Taip pat kalbama įvairiomis afrikiečių kalbomis.
Pasak 2001 m. apskaičiavimų, vyresnių nei 15 m. žmonių raštingumas Angoloje yra 67,4 % (vyrų – 82,9 %, moterų – 54,2 %). Anot 2009 m. apskaičiavimų, vidutinė numatomo gyvenimo trukmė skaičiuojant nuo gimimo šalyje yra 38,2 metų (vyrų – 37,24 m., moterų – 39,22). Gyventojų amžiaus struktūra:
AIDS paplitimas tarp suaugusiųjų – 2,1 %. Mirčių nuo AIDS per metus skaičius siekia 11 000 (2007 m. apsk.).
Religija
Pasak 1998 m. apskaičiavimų, 47 % gyventojų yra vietinių religijų atstovai, 38 % – Romos katalikai ir 15 % – protestantai.
Kultūra
Portugalija valdė Angolą 400 metų ir padarė didelę įtaką Angolos kultūrai. Angolos vietinė kultūra, kuri yra daugiausia Bantu, yra susimaišiusi su Portugalijos kultūra.
Highway to Hell
Highway to Hell gali reikšti:
Smila
Smila – miestas Ukrainoje, Čerkasų srityje. Bažnyčioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai.
The Scattering of Ashes
The Scattering of Ashes – ketvirtasis Kanados progresyviojo/melodingojo death metalo muzikos grupės Into Eternity studijinis albumas.
Mama (gyvenvietė)
''Šis straipsnis yra apie gyvenvietę. Apie upę žiūrėkite: Mama (upė).''
Mama – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Irkutsko srities šiaurės rytuose, apie 850 km nuo Irkutsko, prie Mamos ir Vitimo upių santakos. 7 tūkst. gyventojų (1989 m.).
Netoliese – moskovito gavyba (eksploatacija nuo XVII a.). Upių prieplauka.
Planta (Liublino vaivadija)
Planta  – kaimas Lenkijos rytuose, Vohino valsčiuje, Palenkės Radzino apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Apsas
Ãpsas  – agromiestelis Baltarusijoje, Breslaujos rajone, 16 km į rytus nuo Lietuvos sienos, prie kelio Breslauja–Vydžiai. Apylinkės centras. XX a. pradžioje pastatyta Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, 1903 m. rūmus pasistatė Pliateriai.
Istorija
Apsas minimas 1500 m. Nuo 1569 m. seniūnijos centras, iki 1795 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestelis. 1676 m. minima bažnyčia. 1794 m. gegužės 13 d. Apse įvyko didelės Abiejų Tautų Respublikos sukilėlių kautynės su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. XVIII a. įsteigta mokykla.
1795–1843 m. Apsas priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai, 1843–1915 m. Kauno gubernijai. 1920 m. liepos 21 – spalio 9 d. – Lietuvos Respublikai. XIX a. buvo miestelis, Zarasų apskrities Apso valsčiaus centras.
Gyventojai
1790 m. buvo 19 sodybų, 1859 m. apie 11 sodybų, 163 gyventojų, 1921 m. – 106 sodybos, 714 gyventojų.
NV
NV gali reikšti:
Apsas
Lietuviai
1956 m., 1958 m., 1972 m., 1976 m., 1988 m. ir vėliau Apso lietuvių salą tyrė Lietuvos mokslų akademijos ekspedicijos. Apie 60 kaimų (Adomėniškė, Damošiai, Dvarčiniai, Misos, Pelekai, Petkūniškė, Šalakandžiai, Vainiūnai, Zabarninkai ir kt.) gyventojai mokėjo lietuviškai (1958 m. Šnektą plačiau tyrinėjo Elena Grinaveckienė 1960 m.)
NV
nv gali reikšti:
Vaisiaus kauliukas
thumb|right|200px|Perpjautas [[vyšnia|vyšnios kaulavaisis su kauliuku]] thumb|left|300px|Kaulavaisio sandara. thumb|right|200px|[[nektarinas|Nektarino kauliukas]] Vaisiaus kauliukas – sultingojo vaisiaus dalis, sėkla su sumedėjusiu dangalu (endokarpiu), būdinga kaulavaisiams. Endokarpis sudarytas iš sklereidžių. Kauliuke esanti sėkla dažnai vadinama branduoliu.
Kartais kauliukais vadina ir kitokias sultinguose vaisiuose aptinkamas kitas sėklas (pvz., vynuogių, arbūzų sėklas), nors jų kietoji dalis yra tvirta sėklos luobelė, o ne endokarpis.
Aviečių, gervuogių ir tekšių sutelktiniai vaisiai sudaryti iš kaulavaisiukų, kurių viduje yra mažyčiai kauliukai.
Panaudojimas
Abrikosų ir persikų kauliukų branduolius kartais naudoja kaip migdolų pakaitalus.
Iš daugelio rūšių kauliukų branduolių, kaip ir iš daugelio sėklų galima spausti aliejų.
Danielius Alseika
thumb|240px|Atminimo lenta Alseikų šeimai Vilniuje, Jogailos g. 11 Danielius Alseika (1881 m. sausio 1 d. Urviai, Skuodo valsčius – 1936 m. gegužės 9 d. Vilnius) – gydytojas, Vilniaus krašto lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Pagal Šačių RK bažnyčios krikšto metrikų knygą, D. Alseika gimė 1881 m. sausio 29 d. (vasario 10 d. pagal Grigaliaus kalendorių) Bružuose, valstiečių Kazimiero Alseikos ir Onos Alseikaitės šeimoje. Ši data bei vietovė nurodyta ir Tartu universitetui pateiktuose dokumentuose. Iki gimstant jauniausiems vaikams, 1870 m. Alseikų šeima gyveno Apuolėje. Vyriausias Danieliaus brolis Albinas Alseika – Romos katalikų kunigas, visuomenės veikėjas.
Danielius 1910 m. baigė Tartu universiteto Medicinos fakultetą. Spaudos draudimo laikotarpiu rašė į „Varpą“, „Ūkininką“. Dalyvavo Lietuvos demokratų partijos veikloje. 1905 m. Didžiojo Vilniaus seimo dalyvis, vienas Lietuvos valstiečių sąjungos steigėjų. Per Pirmąjį pasaulinį karą Rusijos imperijos kariuomenės karo gydytojas Minske, dirbo lietuvių tremtinių, pabėgėlių organizacijose. 1917–1918 m. dalyvavo lietuvių karių suvažiavimuose Rusijoje. vokiečių kariuomenei 1918 m. vasario mėn. užėmus Minską su žmona Veronika ir A. Krutuliu įkūrė Lietuvių sanitarinės pagalbos draugiją, iki mirties jos pirmininkas. Draugija rusų paliktą ligoninių inventorių 17 vagonų 1918 m. liepos mėn. atgabeno į Vilnių, kur rudenį su žmona ir A. Krutuliu įsteigė polikliniką, ilgainiui virtusią pirmąja miesto lietuvių ligoninę, 1918–1933 m. jos vedėjas.
1918 m. lapkričio mėn. nuo liaudininkų kooptuotas į Lietuvos Tarybą. 1920 m. Vilniaus krašto sveikatos reikalų vedėjas. 1920–1921 m. JAV rinko aukas „Varpo“ bendrovei, Vilniaus krašto lietuviams. 1923–1928 m. Laikinojo Vilniaus lietuvių komiteto, 1929–1934 m. draugijos „Kultūra“ pirmininkas; 1928 m. įsteigė, leido ir redagavo žurnalą „Vilniaus šviesa“. 1926 m. Lietuvos ūkio draugijos steigėjas, 1918–1934 m. Lietuvių mokslo draugijos veikėjas. 1929 m. įsteigė laikraštį „Vilniaus žodis“, iki 1931 m. jo faktinis redaktorius. 1927 m. Varšuvoje keturiomis kalbomis leisto žurnalo „Natio“ vienas redaktorių ir bendradarbių. Lenkų okupacinės administracijos Vilniuje buvo nuolat persekiojamas, suimamas.
Žmona Veronika Alseikienė, sūnus Vytautas Kazimieras Alseika, duktė Marija Birutė Alseikaitė-Gimbutienė.
Žiliai (Sudargas)
Žiliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Sudargo, Jotijos pakrantėje.
Juodakaklė gervė
Juodakaklė gervė, arba tibetinė gervė (Grus nigricollis) – gervinių (Gruidae) šeimos stambus migruojantis išnykstantis paukštis.
Kūnas iki 139 cm aukščio, baltai pilkas, su juoda galva, raudonu viršugalviu. Snapo apačia ir kojos juodi. Virš akių yra baltas lopas. Abi lytys panašios.
Paplitusi Kinijoje, Indijoje, Butane ir Vietname. Veisiai Tibeto plynaukštėje; nedidelė populiacija yra Indijoje. Žiemoja šešiose vietose Kinijos žemumose ir Butane.
Paukščių populiaciją sudaro apie 5600-6000 individų. Įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.
AT211
AT211 – Austrijos Karintijos žemės Klagenfurto-Vilacho apskričių grupės (Klagenfurto miesto ir apskrities bei Vilacho miesto ir apskrities) teritorijos (NUTS:AT) administracinių vienetų suskirstymas pagal LAU, smulkių vietinių administracinių vienetų suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistemą.
Brahmanos
Brahmanos  – vedų kanono (šriuti) komentatoriškoji dalis, aiškinati žynių, brahmanų ritualą. Brahmanos yra seniausi indų prozos paminklai sukurti apie VIII–VI a. pr. m. e. Jose ryškios žynių pretenzijos į viešpataujančią padėtį visuomenėje, pateikta istorinių žinių, kosmogoninių legendų, kuriomis pasinaudojo daugelis Indijos poetų.
Michael Powell
Michael Powell (1905 m. rugsėjo 30 d. – 1990 m. vasario 19 d.) – Jungtinės Karalystės kino režisierius. Žinomas už bendrus darbus su vengrų režisieriumi Emeric Pressburger. Nominuotas oskarui.
Brahmanos
Kiekviena brahmanų mokykla (šaka) turi savas Brahmanas, aiškinančias Vedų (samhitų) himnų turinio prasmę. Dabar žinoma 19 išlikusių Brahmanų: 2 siejamos su Rigveda, 6 su Jadžurveda, 10 su Samaveda ir 1 su Atharvaveda. Taip pat yra atskirų išlikusių tekstinių fragmentų. Pati svarbiausia yra Šatapatha Brahmana (śatapatha brāhmaṇa), kurios spausdintinę versiją sudaro 5 tomai. Tuo tarpu dalis Brahmanų yra visai trumpos.
Pakiaunys
Netoliese yra Kiauno ežeras, pro kaimą teka Kiaunos upė. Pakiaunį supa Palabažio miškas, kuris ribojasi su Labanoro regioniniu parku. Artimiausi kaimai – Sidabrinė, Kiauneliškis (per kurį nutiesta geležinkelio atšaka Vilnius – Utena), Stirninė, Paulinavas, Ramusis, Krivasalis.
Etimologija
Kaimo vardas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Kiauno ežero ar Kiaunos upės vardo.
Michael Powell
Biografija
Michael Powell kino industrijoje dirbti pradėjo 1925 m. Nicoje, Prancūzijoje. Tuomet jis tik būdavo pasiuntinuku ar nešiodavo kavą filmavimo aikštelėje. 1926 m. Powell pirmą kartą pasirodė filme kaip aktorius. Airių režisieriaus Rex Ingram siaubo filme „The Magician“ Powell atliko komiško anglų turisto vaidmenį. 1928 m. Powell grįžo į Jungtinę Karalystę, kur jis ir vėl dirbo filmų užkulisiuose, bei susidraugavo su garsiu anglų režisieriumi Alfred Hitchcock. Nuo 1930 m. pradėjo režisuoti įvairius filmus Jungtinės Karalystės kino akademijai, pagal nuo 1927 m. Jungtinėje Karalystėje galiojusi filmų industrijos skatinimo įstatymą, reikiamoms kvotoms užpildyti. Pirmasis filmas, kuriame Powell buvo paminėtas kaip režisierius yra 1931 m. išleistas „Two Crowded Hours“. Nuo 1942 m. iki 1957 m. Miohael dirbo kartu su vengrų režisieriumi Emeric Pressburger, bei susilaukė didžiausios savo karjeros sėkmės. 1960 m. Powell sukūrė siaubo trilerį „Peeping Tom“, kuris buvo itin nemaloniai sutiktas kritikų ir sugadino Powell reputaciją, bet vėliau pripažintas šedevru.
Brahmanos
Iš Brahmanų pradėjo formuotis Vedantos filosofinė tradicija, karmos, gyvenimo ciklų (ašramų) tradicijos, astrologijos, teisės, kalbotyros principai. Brahmanos į savo sudėtį įtraukia Upanišadų ir Aranjakų dalis.
Brahmanų sąrašas
Skirtos Rigvedai:
Skirtos Baltajai Jadžurvedai:
Skirtos Juodajai Jadžurvedai (įeina į pačios Jadžurvedos sudėtį):
Skirtos Atharvavedai:
Botijų kalba
Botijų kalba – Butano Karalystės valstybinė kalba. Kaip pirmąja kalba ja kalba ngalopai, vakariniame Butane.
Žodis „dzongkha“ reiškia kalba (kha, ཁ་), kuria kalbama dzonge (dzong, རྫོང་); dzongai – tai tvirtovės tipo vienuolynai, kuriuos XII amžiuje po visą Butaną įkūrė Shabdrung Ngawang Namgyel.
Klasifikacija
Dzongkha priklauso tibetiečių kalbų grupei. Ji turi lingvistinį sąryšį su dabartine tibetiečių kalba, kaip ispanų kalba su italų kalba. Šios šiuolaikinių kalbų poros prarado abipusį suprantamumą, bet jos dalijasi bendrą protėvių kalbą, kuri vis dar vartojama liturginiame kontekste. Tuo tarpu, kai religijos mokslininkai Ispanijoje ir Italijoje studijuoja lotynų kalbą, Romos Katalikų Bažnyčios bažnytinę kalbą, vienuoliai Tibete ir Butane studijuoja senąją tibetiečių kalbą – šventąją Tibeto budizmo kalbą. Iki pat 1960 m. Butano mokyklose buvo mokoma šia kalba.
Dzongkha sudaro trys skirtingi dialektai: wang-the (kalbama Timpu ir Punakoje), haa ir šiaurinio Timpu, kurie kartais laikomi atskiromis kalbomis. Egzistuoja ir priešingas variantas: giminingos kalbos Butane, tokios kaip adapa, brokat, čocangacakha (20 000 kalbančiųjų), lakha (8 000), lajakha (8 000) ir lunanakha (700) laikomos dzonghos tarmėmis.
Kitos giminingos dzongkha kalbos yra sikimiečių (kalbama Sikime), groma (kalbama Kinijoje prie Butano šiaurės vakarų sienos), džirelių ir šerpų kalbos (Nepale). Laikoma, kad visų jų protėvynė buvo Čumbi slėnis (Kinijoje), iš kur paplito į dabartines teritorijas.
Paplitimo arealas
Botijų kalba ir tarmės yra gimtoji kalba gyventojams aštuoniuose Butano rajonuose (Phodrange, Punakhe, Timpu, Gasoje, Paro, Haa, Daganoje ir Čukchoje). Taip pat šia kalba šnekančiųjų yra netoliese Vakarų Bengalijoje esančio Kalimpongo, kadaise priklausiusio Butanui. Botijų kalbos mokymas yra privalomas visose Butano mokyklose, o kalba yra lingua franca ir rajonuose, kur ši kalba ne gimtoji. Botijų kalba retai išgirstama už Butano ribų ir apylinkėse. Vis dėlto 2003 m. visas Butano/Australijos filmas „Keliautojai ir burtininkai“ sukurtas šia kalba.
Leukemija
Leukemija (iš 'baltas' +  'kraujas'), arba leukozė  – kraujo vėžio rūšis, kuriai būdingas nenormalių, nebrandžių, funkciškai nepilnaverčių vienos ar keleto rūšių leukocitų ar jų pirmtakų skaičiaus padidėjimas kraujyje ir kaulų čiulpuose, dėl to kiekybiškai ir kokybiškai pakinta kraujo sudėtis ir slopinama normali kraujodara. Leukemijos pagal ląstelių rūšį, simptomus, ligos eigą skirstomos į įvairias formas, kiekvienos iš jų gydymas ir prognozė skirtinga, tačiau per paskutiniuosius dešimtmečius ji ženkliai pagerėjo.
Istorija
miniatiūra|Patologas Rudolfas Virchovas pirmasis 1845 metais aprašė leukemija sergančius ligonius ir šiai ligai aprašyti pavartojo šį specifinį terminą. Manoma, kad pirmas leukemija sergantis ligonis buvo paminėtas prancūzų gydytojo Alfred Velpeau: jis aprašė skrodimą ligonio, kurio kraujas buvo „baltas nuo pūlių“, o blužnis padidėjusi. Nėra visiškai aišku, ar tai tikrai buvo leukemijos atvejis, tačiau tikimybė didelė. Pirmasis leukemijos terminą pavartojo vokiečių mokslininkas Rudolfas Virchovas 1845 metais. Tuo pat metu Edinburgo patologas John Hughes Bennett aprašė pirmąjį lėtinės mieloleukemijos atvejį Edinburgo medicinos žurnale. 1913 metais leukemija suskirstyta į 4 pagrindines rūšis, kurios nedaug pakitę išliko iki šiol: ūminė limfocitinė leukemija, eritroleukemija, lėtinė mielocitinė leukemija ir lėtinė limfocitinė leukemija.
Sidney Farber, Bostono universiteto ligoninės gydytojas ir mokslininkas 1948 metais pastebėjo, kad vaikai, sergantys leukemija ir gaunantys tuo metu labai populiarų vitaminą – folinę rūgštį nuo ligos mirdavo greičiau, negu jos negaunantys. Jis iškėlė hipotezę, kad ši medžiaga gali būti svarbi leukemijos progresavimui ir pabandė pacientus gydyti folinės rūgšties antagonistu 6-aminopterinu. Kai kuriems vaikams pavyko pasiekti trumpalaikes ligos remisijas, kas buvo pirmasis žingsnis link efektyvaus gydymo. .
Apibrėžimai
Iki 2008 metų ūminė leukemija buvo diagnozuojama nustačius 20 % ar daugiau nebrandžių baltųjų kraujo ląstelių ar jų pirmtakų – blastų iš visų branduolį turinčių ląstelių periferiniame kraujyje arba kaulų čiulpuose. Šiuo metu šis kriterijus tebegalioja, tačiau lemiami yra citogenetiniai ir molekulinės genetikos metodais nustatomi pakitimai piktybinėse ląstelėse. Juos nustačius, blastų skaičius nebeturi reikšmės ir diagnozė laikoma patvirtinta. Atskiri diagnostiniai kriterijai egzistuoja eritroblastinei leukemijai. Lėtinės leukemijos formos irgi turi atskirus diagnostinius kriterijus, visi jie remiasi periferinio kraujo ląstelių skaičiumi, kaulų čiulpų pakitimais, ląstelių morfologiniais požymiais ir citogenetiniais bei molekuliniais genetiniais radiniais.
Klasifikacija
Pagal klinikinę eigą ir ląstelių brandumo laipsnį leukemija skirstoma į dvi grupes: ūminę ir lėtinę formas.
Pagal bendro leukocitų skaičiaus kitimus leukemija gali būti skirstoma į: Ši klasifikacija neturi didesnės praktinės reikšmės
Svarbi leukemijų klasifikacija į mieloidines, arba mielogenines, kurios kyla iš granulocitų kilmės ląstelių, ir limfogenines, kurios kilusios iš limfocitų ar jų pirmtakų ląstelių.
FAB klasifikacija
Ūminei leukemijai būdinga staigi pradžia ir greitas nebrandžių leukocitų (blastų) dauginimasis greitai sutrikdant normalių kraujo ląstelių brendimą. Šiuo atveju būtinas greitas ir intensyvus gydymas, jo netaikant ligoniai miršta per keletą savaičių. Istoriškai plačiai tebenaudojama 1976 metais paskelbta FAB klasifikacija suskirstė visas ūmines leukemijas į 3 stambias grupes pagal vėžinių ląstelių kilmę. Kiekvienoje iš šių grupių dar buvo išskirti papildomi leukemijų tipai. Nors šiandien egzistuoja nauji leukemijos klasifikavimo principai, FAB klasifikacija tebėra plačiai naudojama klinikinėje praktikoje, kadangi jos pagrindas yra paprasti ir lengvai nustatomi leukemijai būdingų ląstelių – blastų morfologiniai požymiai. Ūminė mielogeninė leukemija pagal FAB klasifikaciją skirstoma į šias grupes:
WHO klasifikacija
Ūminė mielogeninė leukemija šiandien pagal citogenetinius ir molekulinius žymenis skirstoma į kelias dešimtis formų. Kiekvienai rūšiai parenkamas atitinkamas gydymas, o šie molekuliniai ir citogenetiniai pokyčiai nulemia pacientų prognozę, išsami klasifikacija pateikiama ūminės mielogeninės leukemijos straipsnyje.
Lėtinės leukemijos
Lėtinės leukemijos ląstelės paprastai būna labiau subrendusios ir liga tęsiasi mėnesiais, metais ar net dešimtmečiais ir dažnai net neturi būti gydoma, kai kuriais atvejais pakanka stebėjimo. Pagal ląstelių kilmę išskiriama:
Simptomai
miniatiūra|Ūminei mielomonocitinei leukemijai būdingas dantenų išvešėjimas – hiperplazija Leukemijos simptomai yra labai įvairūs ir nespecifiniai. Priklausomai nuo leukemijos formos (ūminė ar lėtinė), jie gali pasireikšti staiga ir greitai progresuoti arba vystytis palaipsniui per mėnesius ar metus.
Gydymas
Ūminės leukemijos formos gydomos priešvėžiniais vaistais, dažniausiai skiriama chemoterapija, kai kuriais atvejais būna reikalinga kamieninių kraujo ląstelių transplantacija. Išimtis yra ūminė promielocitinė leukemija – šiai leukemijos formai kai kuriais atvejais galimas efektyvus gydymas nenaudojant citostatinės chemoterapijos.
Lėtinė mieloleukemija labai sėkmingai gydoma tirozinkinazės inhibitoriais, kurie per pastaruosius dešimtmečius ją pavertė lėtine ir gana lengvai išgydoma ar kontroliuojama liga bei ženkliai pagerino pacientų prognozę.
Lėtinė limfoleukemija gali būti kurį laiką stebima neskiriant gydymo, progresuojančios ir simptomus sukeliančios ligos gydymo principai panašūs kaip neagresyvių limfomų.
Pakalniškiai (Širvintos)
Pakalniškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1,5 km į šiaurę nuo Kernavės, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
Miodusi Litva
Miodusi Litva  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Peliksas Bugailiškis
Peliksas Bugailiškis (1883 m. gruodžio 30 d. Juodžiūnuose, Puponių valsčius, Vilkmergės apskritis – 1965 m. spalio 27 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas, spaudos darbuotojas, žurnalistas, kraštotyrininkas, muziejininkas, politinis veikėjas.
Biografija
1904 m. kartu su Antanu Purėnu redagavo pirmą legalų lietuvišką savaitraštį „Lietuvių laikraštis“. 1907–1909 m. Lietuviškų knygynėlių draugijos steigėjas ir narys. Ši draugija per dvejus metus įsteigė 39 bibliotekėles. 1906 m. „Naujoji Gadynė“, 1907 m. „Skardas“, 1907–1908 m. „Žarija“ bendradarbis, 1907 m. „Vilniaus žinių“ korespondentas Peterburge, Valstybės Dūmoje, „Dūmos darbai“ redaktorius. 1907–1908 m. Dūmos narių Vlado Požėlos, A. Keinio, Andriaus Bulotos sekretorius. 1907 m. areštuotas, kalintas Lukiškių kalėjime. 1908 m. kalintas Peterburge už bendradarbiavimą su Šiaulių socialdemokratais. Nuo 1909 m. advokato Stasio Lukauskio padėjėjas Šiauliuose.
1912 m. Šiauliuose įsteigė knygoms leisti bendrovę „Sietynas“. 1914–1915 m. Vilniuje dirbo dienraščio „Lietuvos žinios“ redakcijoje. 1915 m. gegužės mėn. su Jonu Vileišiu, Steponu Kairiu, Jonu Krikščiūnu, Mykolu Sleževičiumi, Felicija Bortkevičiene, Viktoru Ruokiu įsteigė Lietuvių agronominės ir teisinės pagalbos nukentėjusiems nuo karo gyventojams draugiją, jos iždininkas, rūpinosi Suvalkų pafrontės gyventojų maitinimu, dirbo banke, „Lietuvos žinių“ redakcijoje. Vokiečiams užėmus Vilnių, grįžo į Šiaulius, dirbo advokatu. 1915–1916 m. išspausdino straipsnių kraštotyros, etnografijos, muziejininkystės, švietimo klausimais.
1917 m. rugsėjo mėn. atstovavo Šiaulių apygardai Lietuvių konferencijoje Vilniuje, išrinktas į konferencijos prezidiumą, rūpinosi protokolais, išspausdindavo juos ir išdalindavo dalyviams, kad jie kuo greičiau pasiektų atokiausius Lietuvos kampelius. 1917–1918 m. laikraščio „Darbo balsas“ techninis redaktorius. 1918 m. vasario pabaigoje grįžo į Šiaulius, 1918 m. gruodžio 5 d. paskirtas pirmuoju nepriklausomos Lietuvos taikos teisėju. 1919 m. dalyvavo Lietuvos–Latvijos sienos nustatymo komisijoje, Vyriausiosios tardymo komisijos, tyrusios Jurgio Smalsčio-Smolskio, Felikso Valiuko ir jo žmonos nužudymo bylą, darbe.
1918 m. vedė Oną Gruzdytę. 1918 m. lapkričio 24 d. išrinktas į Šiaulių miesto tarybą, dirbo valdybos sekretoriumi. 1919–1921 m. išrinktas Šiaulių apskrities tarybos pirmininku. 1919–1922 m. Šiaulių srities vartotojų bendrovių leidžiamo žurnalo „Sietynas“ redaktorius. 1920 m. Šiauliuose vienas „Kultūros“ bendrovės steigėjų, 1923–1933 m. žurnalo „Kultūra“ redaktorius. Bendrovę uždarius, kartu su kitais įsteigė Kultūros švietimo draugiją ir vadovavo jai.
1941–1944 m. Šiaulių apygardos teismo pirmininkas. 1943 m. organizavo „Aušros“ muziejaus eksponatų slėpimą ir saugojimą. 1945 m. areštuotas, tardytas Šiaulių saugume, bet, užtarus Antanui Ulpiui ir kitiems, paleistas. Draugams sužinojus, kad su juo rengiamasi susidoroti be teismo, paslėptas ligoninės automobilyje išvyko į Vilnių, kurį laiką slapstėsi Petro Vileišio namų, kuriuose įsikūrė Lietuvių kalbos ir literatūros institutas, palėpėje. Persekiojimui aprimus, 1945–1948 m. dirbo Mokslų akademijos Istorijos instituto sektoriaus vedėju, 1948–1952 m. Knygų rūmų bibliografu-redaktoriumi. 1953 m. vėl areštuotas ir 3 mėn. tardytas saugumo rūsiuose už 1938 m. „Šiaulių metraštyje“ spausdintą miesto istorinę apžvalgą. Nuo tremties išgelbėjo Stalino mirtis.
Leukoja
Leukoja (Leucojum) – amarilinių (Amaryllidaceae) šeimos augalų gentis, kurioje yra apie 10 rūšių. Augalai turi 2-4 linijiškus lapus. Žiedai sutelkti stiebo viršūnėje. Apyžiedis varpiškas. Vaisius – dėžutė. Svogūnai balsvi arba rusvi. Žydi balandžio – gegužės mėn.
Lietuvoje darželiuose auginamos dvi rūšys:
Miodusi Litva
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 8 namai ir 66 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 6 namai ir 28 gyventojai, iš kurių 10 vyrų ir 18 moterų.
Leukoja
thumb|left|210px|[[Daugiažiedė leukoja (Leucojum aestivum)]]
Varniūnai
Varniūnai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Biržų, Apaščios dešiniajame krante.
Viena dalis kaimo buvo prie Obelaukių. Šioje kaimo dalyje yra išlikusi Nemanių sodyba ir Kriukų sodybos ąžuolas. Kita kaimo dalis išsidėsčiusi prie Kilučių. Ten ant aukštesnės vietos įkurtos kapinaitės. Aplinkui esama sodybų. Viena dalis nuo kitos nutolusi 4 km atstumu.
Istorija
Labiausiai kaimas nukentėjo, kai šalia jo pradėjo augti Obelaukiai. Iš Varniūnų priverstinai buvo iškeldinti gyventojai ir įkurdinti centrinėje kolūkio gyvenvietėje, kuri buvo vos už kelių kilometrų. Edvardas Nemanis, kuris turėjo giminių JAV ir gaudavo paramos iš giminaičių, atsisakė išsikelti iš savo sodybos. Kolūkio pirmininkas pastatė fermas šalia jo sodybos, bet ir tai nepaveikė „amerikono“ (kaip buvo vadinamas Nemanis). Tada šalia sodybos buvo imta masiškai laidoti kritusius gyvulius. K.Požėlos kolūkis turėjo vieną didžiausių gyvulininkystės kompleksų, todėl būdavo pandemijų (juodligė, kiaulių maras). Kritusius gyvūnus laidojo netoli Nemanio sodybos. Galiausiai, iš Biržų pradėtos vežti nuotekos ir buvo pilamos į šalia esantį mišką. Eilę metų buvo teršiami gruntiniai vandenys, o važiuojant keliu į Biržų girią buvo galima perskaityti užrašus, apie masines gyvūnų kapavietes. Ekologinė situacija pradėjo taisytis tik šalia Biržų (Klausučiuose) pastačius nuotekų valymo įrenginius.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
NY
NY gali reikšti:
ny gali reikšti:
Žilinčiškės
Žilinčiškėmis vadinamos gyvenvietės:
Baltarusijos vyrų futbolo rinktinė
Baltarusijos vyrų futbolo rinktinė – Baltarusijos Respublikai atstovaujanti futbolo komanda, kontroliuojama Baltarusijos futbolo federacijos. Susikūrė 1992 m., po SSRS žlugimo. Iki tol Baltarusijos žaidėjai žaidė SSRS rinktinėje. Nedalyvavo jokiame stambiame tarptautiniame turnyre.
Antigva ir Barbuda
Antigva ir Barbuda – salų valstybė rytinėje Karibų jūros dalyje, Mažųjų Antilų salyne, šalia Atlanto vandenyno.
Istorija
Antigvos ir Barbudos salos apgyvendintos indėnų genčių apie 2400 m. pr. m. e. Vėliau salose apsigyveno karibų ir aravakų gentys, besivertusios žemdirbyste. 1493 m. antrosios savo kelionės metu salas pasiekė Kristupas Kolumbas ir pavadino Santa Maria de la Antigua, Sevilijos miesto bažnyčios garbei. Netrukus salos kolonizuotos, vietiniai gyventojai išnaikinti. 1632 m. salose ispanų užkariautojus pakeitė anglai. Kolonizatoriai Antigvoje ir Barbudoje augino cukranendres, tabaką, o darbams buvo masiškai atgabenami vergai iš Vakarų Afrikos. Vergija panaikinta 1834 m. 1958-1962 m. Antigva ir Barbuda priklausė Vest Indijos federacijai. 1981 m. lapkričio 1 d. šalis tapo nepriklausoma.
Administracinis suskirstymas
Pagrindinis straipsnis: Antigvos ir Barbudos parapijos
Didžiausia valsybės sala – Antigva administraciškai suskirstyta į 6 parapijas:
Geografija
thumb|right|200px|Antigvos ir Barbudos žemėlapis
Valstybė sudaryta iš Antigvos, Barbudos ir Redondos salų, ieinančių į Mažųjų Antilų salyną. Antigvos sala žema su banguotomis kalvomis, sudarytomis iš vulkaninių uolienų, koralų, kalkakmenių. Aukščiausia vieta – Bogio k. (402 m). Barbuda – lygi koralinė sala su mangrovių miškais ir pelkėmis. Krantai daugiausia lėkšti, su smėlingais paplūdimiais (šalyje jų yra 365). Daug užutėkių ir lagūnų (didžiausia Kodringtono lagūna Barbudos saloje). Bendras kranto linijos ilgis 153 km. Klimatas tropinis; pasatinis. Vid. temperatūra svyruoja nuo 21 °C iki 32 °C per metus. Kritulių 1000–2000 mm per metus. Daugiausiai kritulių iškrinta vasarą. Rudenį dažni tropiniai uraganai. Miškingumas 11 %. Vyrauja tropiniai miškai, mangrovės, pelkės. Didžioji dalis salų ploto naudojama žemės ūkiui. Yra endeminių paukščių ir roplių rūšių. Dėl paviršinio vandens stygiaus kyla gėlo vandens problema. Priešingai nei kitose Pavėjinėse salose Antigvoje nėra nei upių, nei upelių, beveik jokie medžiai neauga savaime.
Ekonomika
thumb|left|220px|Paplūdimiai Antigvoje
Daugiau nei pusę šalies BVP sudaro pajamos iš turizmo. Taip pat svarbus žemės ūkio sektorius: auginamos cukranendrės, medvilnė, tabakas, citrusiniai vaisiai, bananai. Pramonė daugiausia maisto, apdirbamos vietinės žaliavos: cukraus, gėrimų, konservuotų vaisių gamyba. Žvejyba. Amatinė gamyba. Svarbiausi prekybiniai partneriai yra JAV, Kanada, JK.
Gyventojai
Dėl intensyvaus vergų gabenimo kolonizacinių laikotarpiu, dabar net 93 % šalies gyventojų sudaro juodaodžiai. Dar 3,4 % sudaro mulatai. Taip pat yra nežymi dalis baltųjų (anglų, airių, portugalų), išeivių iš arabų šalių. Nemaža gyventojų dalis emigravo į JAV, JK, Dominiką, Jamaiką ir ten sudaro bendruomenes. Didžioji tikinčiųjų dalis – krikščionys. 44 % gyventojų priklauso anglikonų bažnyčiai. Kiti – katalikai ir kitų krikščioniškų konfesijų nariai (Jehovos liudytojai, metodistai, Septintosios Dienos adventistai). Taip pat yra išpažįstančių islamą, rastafarizmą, judaizmą, bahajų tikėjimą.
Kultūra
Šalies gyventojų kultūrai didelę įtaką darė britų kultūra, o šiuo metu – JAV kultūra. Antigvoje ir Barbudoje triukšmingai švenčiamos religinės ir kalendorinės šventės, rengiami karnavalai, gatvių vaidinimai, konkursai. Populiariausia sporto šaka – kriketas. Taip pat mėgstamas futbolas, šalyje yra talentingų lengvaatlečių.
Linet Masai
Linet Chepkwemoi Masai (g. 1989 m. gruodžio 5 d.) – Kenijos lengvaatletė, kuri specializuojasi ilgų nuotolių bėgime. Pasaulio čempionė.
Biografija
Masai karjerą aukšto rango varžybose pradėjo 2007 m. sudalyvaudama Pasaulio kroso čempionate. Tąkart bėgikė pelnė aukso medalį jaunimo klasėje. Po metų vykusiame pasaulio kroso čempionate lengvaatletė jau varžėsi suaugusiųjų klasėje, kur pelnė bronzos medalį. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse 10 000 m bėgimo distanciją Masai įveikė per 30:26.50 ir užėmė 4 vietą. Po metų vykusiame pasaulio čempionate sportininkei sekėsi žymei geriau ir ji tapo pasaulio čempione. 2010 m. Afrikos čempionate Masai pelnė bronzos medalį. 2011 m. pasaulio čempionate stajerei nepavyko apginti čempionės titulo ir ji iškovojo bronzos medalį.
Graikiška ugnis
300px|right|thumb Graikiška ugnis – degančio skysčio ginklas, galintis degti ir sąlytyje su vandeniu, naudotas Bizantijos graikų, arabų, kinų ir mongolų. Bizantiečiai naudodavo jį jūrų mūšiuose, ir manoma, kad jis buvo daugelio Bizantijos imperijos pergalių viena iš priežasčių. Skysčio sudėtis ir panaudojimo procesas buvo slepiami ir iki šiol nėra pilnai išaiškinti. Remiantis Teofanu, graikiška ugnis buvo išrasta 670 m. Konstantinopolyje architekto Kaliniko, nors yra ir kitokių tvirtinimų.
Graikiškos ugnies panaudojimas Kinijoje pirmąkart minimas 917 m.
Tekvondo olimpinėse žaidynėse
thumb|[[Tekvondo 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.]] Tekvondo olimpinėse žaidynėse vykdomas nuo 2000 m. Kvalifikaciją ir olimpines varžybas prižiūri pasaulinė tekvondo federacija. Nei vienas Lietuvos atstovas nėra pasirodęs olimpinėse tekvondo varžybose.
Čos Malalis
Čos Malalis  – miestas Argentinoje, Neukeno provincijos šiaurėje, Anduose (Cordillera del Viento kalnagūbrio papėdėje), netoli Domuyo ugnikalnio, prie Neukeno upės. 11,4 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1887 m. rugpjūčio 4 d. Iki 1904 m. buvo provincijos sostine. Miesto pavadinimas indėnų mapučių kalba reiškia „geltonas kiemas“.
Triukšmas
Triukšmas – įvairaus pobūdžio nepageidaujamas garsas (akustinis triukšmas). Tai plačiausiai vartojama reikšmė.
Triukšmas taip pat gali būti nešančio signalo (nešlio) kitimai, nenešantys su siunčiamu pranešimu susijusios informacijos ar reikiamą savybę apibūdinančios informacijos (pvz., matavimuose). Ši triukšmo sąvoka naudojama signalų teorijoje, ryšiuose, matavimo teorijoje ir kt.
Tiek komunikacijoje (žmonių, gyvūnų, įrengimų), tiek matavimuose triukšmas gali lėtinti pranešimų siuntimą (tai susiję su kodavimo būdu) ar matavimą (pvz., reikalauja daugelio pakartojimų įrašant elektrokardiogramas ar elektroencefalogramas), taip pat gali iškraipyti pranešimų prasmę ar matavimus, visiškai juos užblokuoti.
Elektronikoje triukšmas yra parazitiniai elektroniniai signalai, atitinkantys akustinį triukšmą audiosistemose ar vizualinį triukšmą videosistemose, t. y. šalutinius, pagrindiniam informacijos srautui nepriskiriamus signalus ir nelaikomus naudinga informacija. Informacijos teorijoje triukšmas, priešingai, laikomas tam tikra informacijos forma, tačiau ši informacija nesusijusi su pagrindiniu pranešimu.