cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pietvakarių regionas (Kamerūnas)
Gyventojai
Regione gyvena bamilekiai, bamumai, tikarai, orokai ir kt. Gyventojų dauguma yra krikščionys (daugiausia katalikai ir presbiterionai), kaimiškose vietovėse paplitęs sinkretizmas ir vietiniai tikėjimai. Pietvakarių ir Vakarų regionuose, priešingai nei likusioje šalies dalyje, vyrauja anglų kalba.
Vilniaus universiteto biblioteka
Paslaugos
Teikia paslaugas ne tik VU studentams ir akademinei bendruomenei, o visiems. Mokslinė literatūra į namus yra skolinama tik VU bendruomenės nariams, registruoti vartotojai nuo 16 m. gali skolintis laisvalaikio literatūrą.
Pietvakarių regionas (Kamerūnas)
Administracinis suskirstymas
Regionas padalintas į 6 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):
Vilniaus universiteto biblioteka
Paslaugos
Be tradicinių bibliotekos paslaugų teikiamos ir kitos, pvz. ekskursijos, patalpų/darbo vietų rezervavimas, trimatis spausdinimas.
Įrengta regos ir judėjimo kompensacinė įranga.
Ieškoti išteklių bibliotekos fonduose galima naudojantis virtualia biblioteka. Internetu galima užsisakyti darbo vietą ar kambarį, pamatyti bibliotekos skaitmenines kolekcijas, aplankyti virtualias parodas ir pačią biblioteką.
Kultūros paveldas
thumb|220px|Retų spaudinių skaitykla Retų spaudinių skyriuje sukaupta ~170 tūkst. vienetų XV–XX a leidinių. Didžiausia senųjų dokumentų saugykla Lietuvoje. Saugoma didžiausia Lietuvoje inkunabulų (328 vnt.; vienas iš seniausių – Rabanus Maurus. Opus de universo. Strasbourg, 1467), paleotipų (apie 1,7 tūkst. vnt.) kolekcijos, turtingiausias pasaulyje senųjų lietuviškų knygų rinkinys (apie 10 tūkst. vnt.; tarp jų – tokie unikalūs leidiniai kaip Martyno Mažvydo katekizmas, M. Daukšos Katekizmas, B. Vilento Enchiridionas ir Evangelias bei epistolas bei kitų lietuvių raštijos veikėjų kūriniai, ypatingos vertės senieji atlasai (1,2 tūkst. vnt.) ir žemėlapiai (~10 tūkst. vnt.), senojo VU bibliotekos autentiškų knygų kolekcija Bibliotheca Academiae Vilnensis (~18 tūkst. vnt.), kurioje – knygos iš Žygimanto Augusto, Sapiegų, G. Albinijaus, V. Protasevičiaus, M. Paco, E. Valavičiaus asmeninių bibliotekų ir universiteto profesorių bei kitų Lietuvos kultūros veikėjų rinkinių.
Rankraščių skyriuje saugoma >325 tūkst. XIII–XXI a. dokumentų įvairiomis kalbomis, žymių Lietuvos ir pasaulio mokslo bei kultūros veikėjų, karališkųjų šeimų ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų autografų kolekcija. Didelė dalis medžiagos susijusi su Vilniaus universitetu ir jo istorija: įvairių universiteto laikotarpių, senojo universiteto profesorių ir šių dienų mokslininkų asmeniniai archyvai, disertacijų, diplominių darbų rinkiniai, etnografinių, tautosakinių ir kraštotyrinių ekspedicijų medžiaga, draugijų archyvai, specialieji rinkiniai (pergamentai, fotografijos, gaidos, architektūriniai brėžiniai, planai ir piešiniai, žemės planai, autografai, Atgimimo spauda (1988–1993 m. laikraštėlių kolekcija).
Grafikos kabinete saugoma ~92 tūkst. darbų. Svarbią kolekcijos dalį (~12 tūkst. atspaudų) sudaro XVI–XIX a. grafika.
Pranciškaus Smuglevičiaus salė
thumb|220px|P. Smuglevičiaus salė Seniausioji universiteto salė. Pavadinta ją dekoravusio žymiausio Lietuvos klasicistinės tapybos atstovo Pranciškaus Smuglevičiaus (1745–1807) vardu. XVII a. joje buvo jėzuitų vienuolyno refektorius (viduramžių vienuolyno salė, atlikusi valgomojo funkcijas). Salę puošia XVII a. pradžiai būdingi cilindriniai skliautai su liunetėmis. Lubų centre XX a. pradžioje restauruota nuo XVII a. išlikusi freska, vaizduojanti Mergelę Mariją, savo apsiaustu gaubiančią Universiteto profesorius jėzuitus. Nuo XVIII a. pabaigos salę paskyrus bibliotekai ir viešosioms paskaitoms, P. Smuglevičius apsiėmė ją naujai dekoruoti. Vėliau salė buvo paversta Vilniaus Imperatoriškojo universiteto aula, o uždarius universitetą atiteko Medicinos-chirurgijos akademijai. 1855 m. salė buvo perleista Vilniaus Laikinosios archeologijos komisijos Senienų muziejui, o 1865 m. Vilniaus viešajai bibliotekai.
1929 m. klasicistinį salės dekorą atkūrė tapytojas restauratorius Jurgis Hopenas. Skliautų viduryje, trijų P. Smuglevičiaus paveikslų vietoje, tapytojas Kazimieras Kviatkovskis rekonstravo XVII a. freską. Aštuoni P. Smuglevičiaus salės sietynai padaryti XX a. pradžioje, o salėje pakabinti per 1929 m. restauraciją. Salės baldai – retas Lietuvoje XIX a. II pusės specialios paskirties baldų pavyzdys.
Joachimo Lelevelio salė
1930 m. J. Hopenui restauravus šią salę, į ją perkelta Joachimo Lelevelio knygų ir atlasų kolekcija (atitekusi Universitetui 1929 m., vykdant paskutinę profesoriaus valią). Tada salė pavadinta jo vardu, joje įrengta J. Lelevelio atminimui skirta ekspozicija.
Baltoji salė (senoji observatorija)
right|thumb|220px|Baltoji salė Baltoji salė – sudėtinė senosios observatorijos dalis. Joje buvo įsikūrusi viena seniausių Europoje astronomijos observatorija. Observatorijos projektavimas buvo pradėtas 1752 m. rudenį. Architektas ir rangovas – Tomas Žebrauskas. Lėšų statyboms paaukojo Grigalius Antanas Oginskis ir jo duktė Elžbieta Oginskaitė-Puzinienė.
Erdvi, 6,4 m aukščio patalpa, gerai apšviesta abiejose pusėse esančių langų. Baltąją salę į tris dalis skaido šeši masyvūs barokiniai pilioriai, apjuosti puošniais karnizais. Salės lubose įrengta ovalinė anga jungiasi su virš jos esančia mažesne sale, kuri yra tarsi Baltosios salės tąsa. Taip perteikta barokinės begalybės idėja.
Grindys išklotos akmeninėmis smiltainio plokštėmis. Siaurais laipteliais galima pakilti į išlikusį vieną iš dviejų Observatorijos bokštelių. Ypač puošnus salės gale esantis durų portalas su dviem dorėninio orderio piliastrais. Frizo metopose pavaizduoti keturi Zodiako ženklai: Avinas, Vėžys, Svarstyklės ir Ožiaragis. Timpano viduryje – gipsinis medalionas su karaliaus Augusto Poniatovskio portretu. Virš frontono – deivės Dianos alegorinė figūra, laikanti fundatorės E. Oginskaitės-Puzinienės portretą, ir Uranija su žvaigždžių vainiku rankoje. Portalas reikšmingas kaip pirmasis Vilniaus ankstyvojo klasicizmo pavyzdys.
XVIII a. pabaigoje Martyno Počobuto iniciatyva pagal architekto Martyno Knakfuso projektą pristatytas klasikinio stiliaus observatorijos priestatas. Į jį buvo atgabentas didžiulis kvadrantas ir kiti instrumentai.
1876 m. observatorija nukentėjo nuo gaisro, 1883 m. uždaryta.
Dabar salė priklauso VU bibliotekai, veikia skaitykla. Salę puošia senieji istoriniai astronomijos prietaisai, gaubliai, nuolat rengiamos parodos.
Filologijos skaitykla
right|thumb|220px|Filologijos skaitykla Bibliotekos antrame aukšte virš P. Smuglevičiaus salės yra Filologijos skaitykla, įsikūrusi buvusioje jėzuitų svetainėje-bibliotekoje. Kaip ir P. Smuglevičiaus salėje, čia išlikę XVII a. skliautai, rytinėje sienoje restauruotas XVIII a. freskos fragmentas – atlikus polichrominius tyrimus surastas nutapytas langas, išlikęs iš jėzuitų laikų, ir tapybos fragmentas galinėje sienoje.
Salėje pagal Universiteto patalpose išlikusių XIX a. vidurio parketų pavyzdžius atstatytas skydinis parketas. Ant galinės sienos kabo Vilniaus universiteto auklėtinio Simono Daukanto portretas.
Profesorių skaitykla
right|thumb|220px|Profesorių skaitykla Salė statyta XVII a. vienu metu su refektoriumi ir akademijos biblioteka-svetaine. Salėje buvo įrengti profesorių jėzuitų gyvenamieji kambariai.
XVIII a. pabaigoje salėje nutarta įrengti skaityklą. Tada salę restauravo ir bibliotekai pritaikė architektas Mykolas Šulcas. Lubas puošia Karolio Podčašinskio XIX a. pradžioje sukurti mediniai kesonai, restauruoti po 1969 m. gaisro.
1919 m. salę restauravo Stepono Batoro universiteto profesorius, tapytojas Ferdinandas Rusčicas. Jis atkūrė po tinku aptiktą augalinių motyvų frizą. Salės klasicistinis dekoras buvo atstatytas 1970 m., kai salės sienos įgavo pirmykštę pilką spalvą.
Mokslinės komunikacijos ir informacijos centras
miniatiūra|220x220px|Skaitykla VU bibliotekoje, MKIC Mokslinės komunikacijos ir informacijos centras (MKIC) – VU bibliotekos padalinys Saulėtekio mokslo ir studijų slėnyje. Netoliese yra VU Ekonomikos ir verslo administravimo fakultetas, Vu Fizikos fakultetas, VU Komunikacijos fakultetas, VU Teisės fakultetas, Fizinių ir technologijos mokslų centras ir Gyvybės mokslų centras. Už kelių šimtų metrų – studentų bendrabučiai, VGTU.
Architektas – Lietuvos nacionalinės premijos laureatas Rolandas Palekas. 2013 m. Aplinkos ministerija MKIC pripažino geriausiu architektūros kūriniu per pastaruosius dvejus metus urbanistikos ir architektūros srityse.
Laisvo stiliaus vaidmenų žaidimai
Laisvo stiliaus vaidmenų žaidimai – vaidmenų žaidimai, naudojantys minimaliai taisyklių arba nenaudojantys jų visai. Jie yra tarpiniai tarp įprastų vaidmenų žaidimų ir improvizacinio teatro.
Žaidimas
Žaidėjai paprastai turi informaciją apie savo veikėjų asmenybes, gyvenimo istorijas, tikslus ir motyvus, pomėgius ir kt., gali turėti ir įvairių konkrečių savybių aprašymus, tačiau ne skaitine reikšme. Pavyzdžiui: labai protingas; pasižymi jėga; garsus dėl savo taiklumo ir panašiai.
Veiksmų pasisekimą žaidimo meistras gali nustatyti keliais būdais:
Dumnakaimis
Dumnakaimis arba Filipovka (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Филипповка) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Novostrojevo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Valdburgo valsčiaus dvaras. Priklausė Karpavos parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nekrasovo apylinkės kaimas.
Juodgiris (Alytus)
Juodgiris – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Butrimonių.
Iglesias
Iglesias − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vietovardis:
Antapusinis
Antapusinis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Viduklės, piečiau Aleknų kaimo. Pro kaimą teka Apusinas – kairysis Šešuvies intakas.
Jeremy Davies
Džeremis Deivisas (g. 1969 m. spalio 8 d.) – amerikiečių kino ir televizijos aktorius.
Bolonijos padažas
Bolonijos padažas (, Bolonijos ragu) – iš Italijos kilęs padažas, gaminamas iš svogūnų, morkų, salierų, mėsos faršo, sauso vyno ir šiek tiek pomidorų koncentrato. Patiekiamas paprastai su Bolonijos lazanja arba tagliatelle – plokščiais, ilgais makaronais. Kartais naudojamas su kitokiais plačiais ir plokščiais (pvz., fettuccine) ar trumpais vamzdeliniais (pvz., rigatoni, penne) makaronais. Bolonijos padažas tradiciškai nėra valgomas su spagečiais. Kitose šalyse populiarus patiekalas „Bolonijos spagečiai“ daromas su faršo ir pomidorų padažu, kuris turi nedaug bendro su tikru Bolonijos padažu.
Istorija
Seniausias žinomas užrašytas padažo mėsos pagrindu receptas yra iš Imolos (netoli Bolonijos) ir datuojamas XVIII a. pab. Pirmą sykį padažą šiuo pavadinimu (Bolonijos, arba bolonietišką) 1891 m. aprašė Pellegrino Artusi savo kulinarijos knygoje „Virtuvės mokslas ir gero valgymo menas“. Receptas vadinosi bolonietiški makaronai ir turi daug panašumų su šiuolaikiniu Bolonijos padažu. Artusi receptas nurodė, kad padažą reikia gaminti iš sviesto, morkų, veršienos, pancetta (sūdyto bekono su juodaisiais pipirais). Ingredientus reikia smulkiai sumalti ir kepti kol mėsa paruduos, tuomet viską virti sultinyje. Siūloma dėl skonio pridėti šiek tiek keptų grybų, triufelių ar viščiuko kepenų, o pabaigoje – grietinėlės. Artusi rekomendavo šį padažą patiekti su šviežiais (nedžiovintais) makaronais ir Parmezano sūriu.
Nuo XIX a. pabaigos, kuomet Artusi aprašė Bolonijos padažą, jis daug sykių keitėsi, taip pat keitėsi ir su juo valgomi makaronai. Šiuo metu plačiai priimta, kad Bolonijos padažas patiekiamas su tagliatelle. 1982 m. Italijos patiekalų akademija, organizacija skirta išsaugoti Italijos kulinarinį paveldą, užrašė klasikinio Bolonijos padažo receptą ir padėjo saugoti Bolonijos prekybos rūmuose. Pasak šio recepto, padažas gaminamas iš sauso raudono arba balto vyno, pancetta, svogūnų, morkų, salierų, pipirų, druskos, jautienos ir pieno arba grietinėlės.
Šiuolaikinis padažas
Šiuo metu egzistuoja daugybė Bolonijos padažo variacijų tiek tarp Italijos virėjų, tiek kitose šalyse. Bet kuriuo atveju, tai yra gana sudėtingai ruošiamas patiekalas, skirtingiems ingredientams naudojami keli skirtingi ruošimo metodai, ruošimas užtrunka kelias valandas. Pagrindiniai skirtumai tarp įvairių versijų yra naudojamos mėsos rūšis (jautiena, jautienos ir kiaulienos mišinys ar kt., su pancetta ar be ir pan.) ir kiekis, naudojami riebalai įvairių ingredientų kepimui (augalinis aliejus, alyvuogių aliejus, sviestas, kiaulės riebalai ar pan.), kokios formos pomidorai naudojami (švieži, konservuoti, pasta), skysčių pagrindas virimui (sultinys, vynas, pomidorų sultys, pienas ar jų kombinacija), kokia tvarka dedami ingredientai, kokie papildomi priedai naudojami. Be panašių ingredientų, visus variantus sieja ir griežtas tam tikrų kitų ingredientų atsisakymas: niekada nenaudojamas česnakas ir dauguma šiaip Italijos virtuvėje populiarų prieskoninių žolelių, išskyrus kartais lauro lapus ar čiobrelį, dažniausiai prieskoniai apsiriboja druska, juodaisiais pipirais ir kartais – muskatu.
Užsienio restoranuose, ypač itališkų restoranų imitacijose, populiarus patiekalas „Bolonijos spagečiai“, ar „spagečiai su Bolonijos padažu“, kurio padažo pagrindas yra pomidorai ir faršas, daugiau nieko bendro su tikro Bolonijos padažo variantais jis neturi, ir jo kilmė nėra itališka. Italijos virtuvėje Bolonijos padažas nenaudojamas su spagečiais, kadangi mėsa gerai nesilaiko ant šios makaronų rūšies ir yra nepatogu valgyti.
Kauno tarptautinė gimnazija
Kauno tarptautinė gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Vytauto pr. 50, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas rusų ir lietuvių kalbomis. Pagrindinio ugdymo skyrius	veikia V. Krėvės pr. 50.
Istorija
Rusų gimnazija Kaune įsteigta 1930 m., iki II pasaulinio karo dirbo dabartinio pedagogų kvalifikacijos centro patalpose. 1930 metais mokėsi 238 mokiniai. 1945 metais mokykla persikėlė į dabartines patalpas, kur anksčiau veikė vokiečių realinė gimnazija.
1999 m. minint poeto 200-ąsias gimimo metinės, buvusiai 10-ajai vidurinei mokyklai suteiktas Aleksandro Puškino vardas. Mokykloje veikia pradinės, pagrindinės, profilinės klasės, vakarais vyksta suaugusiųjų mokyklos užsiėmimai. Veikia 27 būreliai, studijos, informacinis centras, 2 kompiuterinės klasės. 2000 m. mokykla tapo profiline. Tada dar buvo atskira čečėnų klasė. Kauno miesto savivaldybės tarybos 2006 m. vasario 23 d. sprendimu nuo 2007 m. Kauno Aleksandro Timinskio (buv. 20-oji) vidurinė mokykla prijungta prie gimnazijos. Pastate liko įsikūrusi P. Eimučio jaunimo mokykla.
Kauno miesto savivaldybės tarybos 2008 m. lapkričio 13 d. sprendimu mokykloje nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. įsteigtos klasės, kuriose mokoma valstybine lietuvių kalba. Gimnazija dirba dviem pamainomis. Rytinėje pamainoje vykdomas mokinių ugdymas pagal priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir vidurinio ugdymo programas. Mokomoji kalba rusų. Vakarinėje pamainoje vykdomas suaugusiųjų ir dirbančio jaunimo (16-17 metų) mokinių ugdymas pagal suaugusiųjų pagrindinio ir vidurinio ugdymo programas. Mokomoji kalba lietuvių. Nuo 2010 m. gimnazija.
Nuo 2012 m. rugsėjo 1 d. pagal Kauno m. savivaldybės tarybos 2012 m. balandžio 5 d. sprendimą prie gimnazijos prijungta P. Eimučio jaunimo mokykla, dirbusi buv. A. Timinskio vidurinės mokyklos pastate, tapusi struktūriniu padaliniu – Pagrindinio ugdymo skyrių (V.Krėvės pr. 50). Jame ugdymas organizuojamas 5-10 klasių mokiniams, kurie stokoja mokymosi motyvacijos arba turi socializacijos problemų, ar labiau linkę į sportinę veiklą.
Veikla
Gimnazijoje plėtojamas dvikalbis ugdymas vyresnėse klasėse sutelkia besimokančių tautinių mažumų moksleivius. Tai padeda juos integruoti į šalies pilietinę visuomenę, siekiant sudaryti sąlygas tautinių mažumų moksleiviams neformalioje ugdymo aplinkoje ugdyti jų gimtąją kalbą.
Gimnazijoje veikia 20 būrelių, studijų. Pagrindinio ugdymo skyriuje, šalia visų reikalingų specializuotų mokomųjų dalykų kabinetų, veikia mokinių resocializacijos centras, biblioteka, informacinių technologijų kabinetas, kūno rengybos, karatė salės. Vystoma neformali veikla, kontroliuojamas mokinių užimtumas. Dirba psichologas, socialinis pedagogas.
Visos gimnazijos mokytojų kolektyvas aktyviai dalyvauja švietimo reformose, įvairiuose tarptautiniuose, respublikiniuose, miesto renginiuose, projektuose, kelia kvalifikaciją, gerai paruošia mokinius egzaminams bei olimpiadoms. Visi mokytojai ir mokiniai turi galimybę nemokamai naudotis kompiuteriais, internetu.
Gimnazijoje įrengti kompiuterizuotas informacinis centras ir dvi informacinių technologijų klasės. Mokytojai turi galimybę vesti integruotas informacinių technologijų ir kitų dalykų pamokas, labiau tobulėja mokiniai ir patys mokytojai. Skiriamas didelis dėmesys techniniam kabinetų aprūpinimui. Klasės aprūpintos šiuolaikiniais personaliniais kompiuteriais. Centriniame gimnazijos pastate (Vytauto pr. 50) yra įrengta 13 interaktyvinių lentų, kompiuteriniai projektoriai. Pagrindinio ugdymo skyriuje yra įrengtos 6 interaktyvinės lentos (matematikos, lietuvių, anglų kalbų, chemijos, informacinių technologijų kabinetuose), bibliotekoje įrengta namų kino sistema.
Charles Dickens
Čarlzas Džonas Hafemas Dikensas (Charles John Huffam Dickens; 1812 m. vasario 7 d. Portsmute – 1870 m. birželio 9 d.) – anglų rašytojas, žymiausias anglų romano kūrėjas, dažnai vadinamas romanistų Šekspyru.
Nepaprastai turtingos vaizduotės rašytojas, realistas, humoristas, satyrikas, sentimentalistas, sociologas, didis reformatorius, humanistas. Jis sugebėjo visa tai sulydyti viename asmenyje, savo ryškioje individualybėje.
Biografija
Čarlzas vos kelerius metus pasėdėjo mokyklos suole. Savišvieta ir gyvenimas – jo tikrieji universitetai. Vaikystėje, nors ir neilgai, jam teko padirbėti batų tepalo fabrike, o penkioliktais savo gyvenimo metais pradėjo klerko karjerą teisininko kontoroje. 1830 m. jis tapo parlamento Bendruomenių rūmų reporteriu ir stenografininku, dar vėliau – laikraščio reporteriu. Šis darbas teikė neribotų galimybių pamatyti, kaip „daroma“ politika, matyti mokyklų, darbo namų, prieglaudų, teismų, kalėjimų pasaulį. Beje, Dikenso tėvas buvo dukart patekęs į skolininkų kalėjimą, ir ten pagyveno visa šeima su dar mažu Čarliu, o vėliau jau garsiam rašytojui teko tėvą „išpirkti“ iš šios įstaigos. Dikensas ir pats patyrė skurdą, pažeminimus, mokytojų žiaurumą.
1836 m. išėjo Č. Dikenso „Bozo apybraižos“ – nuo vaikystės rinktų impresionistinių, humoristinių, gyvai ir profesionaliai parašytų esė ir apybraižų dvitomis, iškart patraukęs skaitytojų dėmesį. Nuo pat pirmos knygos Dikensas tapo pripažintu, garsiu anglų prozininku.
Išgyvenęs nelaimingą jaunystės meilę savo leidėjo dukteriai, 1836 m. Dikensas vedė Ketriną Hogart, su kuria 1858 m. išsiskyrė, pamilęs aktorę Eleną Ternan. Tiek šie, tiek kiti rašytojo gyvenimo faktai netiesiogiai atsispindi daugelyje jo romanų.
1836-1837 m. Č. Dikensas išleido nuostabiausią anglų komizmo knygą, komiško absurdo enciklopediją – „Pomirtinius Pikviko klubo užrašus“, kurioje sukūrė nemirtingus pono Pikviko ir jo tarno Semo Velerio, angliškųjų Don Kichoto ir Sančo Pansos charakterius. Šiuo kūriniu jis pradėjo seriją romanų apie herojų nuotykius ir gyvenimo išbandymus. Beveik visiems šiems romanams būdinga pikareskos įvykių seka.
Pagarsėjęs abiejose Atlanto pusėse, 1842 m. Dikensas išvyko į JAV ir Kanadą, kur buvo sutiktas kaip nacionalinis didvyris, garbinamas ir lepinamas visuotiniu dėmesiu.
Dikensas daug keliavo ir po Europą – Prancūziją, Šveicariją, Italiją, įdomiai aprašė kelionių įspūdžius.
Rožinis saulešeris
Rožinis saulešeris (Lepomis auritus) – ausytųjų ešerių (Centrarchidae) šeimos gėlavandenė žuvis.
Paplitęs rytinės Kanados ir JAV upių baseinuose. Kūnas iki 30 cm ilgio. Minta vabzdžiais, sraigėmis ir kitais smulkiais bestuburiais. Patelė išleidžia ikrus (iki 1000 kiaušinėlių) į patino pastatytą lizdą. Patinas saugo ikrus, o vėliau ir išsiritusį mailių.
Auginamas ir akvariumuose kaip dekoratyvi žuvis.
Ignatavičius
Ignatavičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Ignatavičienė (ištekėjusi moteris) ir Ignatavičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Dalvičo paveikslų galerija
right|thumb|240px| Dalvičo paveikslų galerija
Dalvičo paveikslų galerija (angl. Dulwich Picture Gallery) – seniausia Anglijos paveikslų galerija, veikianti pietiniame Londone. Pagrindinę ekspozicijos dalį sudaro Europos XVII ir XVIII a. tapyba. Galerijoje yra keletas kapitalinių Guido Reni ir Bartolomé Esteban Murillo darbų.
Istorija
Paveikslų kolekcijos pradžia tapo Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stanislovo Augusto Poniatovskio užsakyti pirkti dailės darbai Londono meno dileriams Noël Desenfans ir Francis Bourgeois RA. Kolekcija turėjo tapti karališkąja ATR meno kolekcija, nes prieš tai buvusieji karaliai, Saksonijos kurfiurstai, paveikslus rinko ir kolekcionavo Dresdene. 1795 m. buvo panaikinta ATR valstybė nespėjus suformuoti ir perduoti kolekcijos. Tokiu būdu kolekcija liko be savininkų. Po nenusisekusių bandymų parduoti visus darbus Europos meno rinkoje, paveikslai buvo padovanoti 1811 m. Dalvičo, kaimo šalia Londono, koledžui su sąlyga, kad paveikslai bus viešai prieinami visuomenei. Kartu Francis Bourgeois iškėlė sąlygą, kad galerijos pastatą pastatytų jo draugas architektas John Soane. Galerija tapo pirmąja pasaulyje, specialiai pastatyta eksponuoti paveikslus. Atidaryta 1814 m. Vėliau pastatas buvo praplėstas ir kai kurios dalys perstatytos po to, kai pastatas nukentėjo Antrojo pasaulinio karo bombardavimų metu. Vėliau įterpta modernių stiklinių konstrukcijų.
Galerijos eksponatai
Galerijoje dominuoja XVII ir XVIII a. Europos dailės meistrų kūryba (tarp jų – Rembranto, Antonio van Deiko, B. A. Muriljo, N. Puseno, Vato, Geinsboro, Rubenso, Tiepolo, Kanaleto). Nuolatinėje ekspozicijoje yra apie 350 paveikslų.
Ostruvas (Palenkės Bialos apskritis)
Ostruvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Januvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į rytus nuo Palenkės Januvo, apie 23 km į šiaurės rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 117 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
B limfocitai
B limfocitai arba B ląstelės – kraujo ląstelės, baltieji kraujo kūneliai, lemiantys organizmo humoralinį atsaką. B ląstelių pavadinimas kilęs iš Fabricijaus maišelio pavadinimo. Šiame organe B limfocitai bręsta paukščių organizme. Žinduolių organizme B limfocitai susidaro ir bręsta kaulų čiulpuose.thumb|B limfocitas. Paviršiuje matomi receptoriai B limfocitų dydis yra ~7-20 μm. Gyvavimo trukmė nuo kelių valandų iki vienos savaitės. Ląstelė turi didelį branduolį, aplink kurį išsidėstęs siauras citoplazmos ruoželis. Subrendusias B ląsteles nuo kitų limfocitų galima atskirti tik pagal jų paviršiuje esančius savitus baltymus-žymenis CD19 ir CD20 (CD iš ). B limfocitų paviršiuje yra antigenui savitų IgM ir IgD paviršiaus antikūnų. Visi vienos ląstelės pagaminti antikūnai yra specifiški vienam antigenui. Kiekvienos iš milijonų visame organizme esančių B ląstelių paviršiaus antikūnai skirasi nuo kitų B ląstelių antikūnų.
B limfocitų aktyvacija
Subrendę B limfocitai, nesusidūrę su jų paviršiaus antikūnų savituoju antigenu, vadinami naiviaisiais B limfocitais. B limfocitų, kitaip nei T limfocitų, paviršiaus antikūnai gali atpažinti natyvios konformacijos laisvus antigenus, neprisijungusius prie savitų ląstelių. Nesutikę antigeno, B limfocitai cirkuliuoja kraujyje bei limfoje kelias dienas ir po to žūva. Jei prie B ląstelės receptoriaus (antikūno) prisijungia antigenas, ląstelė aktyvuojama. Atpažintas antigenas yra endocituojamas ir suskaidomas į peptidus. B ląstelė pradeda gaminti MHC II molekules, prie kurių vėliau prikabinami antigeno peptidai.
T ir B limfocitų sąveika
Kai TH limfocitas savo TCR (, TCR) receptoriumi atpažįsta B-ląstelės pateikiamą antigeno fragmentą (kartu su MHC II), T ir B ląstelės sudaro konjungatą. Jam susidarius, TH limfocitas išskiria citokinus IL2, IL4 ir IL5, kurie skatina B limfocitų proliferaciją.
B limfocitų diferenciacija
Tik po sąveikos su TH limfocitu, dalyvaujant citokinams, proliferuojančios B ląstelės pradeda diferencijuotis į:
Antikūnų sekrecija
Veikiant skirtingiems citokinams, B ląstelės diferencijuojasi į skirtingas imunoglobulinų klases (IgA, IgG, IgM) sekretuojančias plazmines ląsteles. Tai vadinama klasių kaita: keičiant imunoglobulino geno FC sunkiosios grandinės dalį, pakeičiama imunoglobulino klasė (pavyzdžiui, iš IgM į IgG). Pirminio atsako metu dažniausiai sekretuojami IgM klasės antikūnai, o antrinio – pakartotinai patekus tam pačiam antigenui – IgG klasės antikūnai.
Achilinis jūrų chirurgas
Achilinis jūrų chirurgas (Acanthurus achilles) – chirurgžuvinių (Acanthuridae) šeimos žuvų rūšis.
Kūnas iki 24 cm ilgio, juodas, su oranžinėmis ir baltomis linijomis, einančiomis išilgai pelekų ir uodegos. Prie uodegos yra stambi oranžinė dėmė, kurios jaunikliai neturi. Maitinasi bentosiniais dumbliais. Kartais kryžminasi su baltažandžiu jūrų chirurgu (Acanthurus nigricans).
Paplitę Ramiojo vandenyno koralinių rifų regionuose, netoli salų.
Akvariumuose
Laikomi jūriniuose akvariumuose, tačiau priežiūra sudėtinga, paprastai auginami tik patyrusių akvariumistų. Agresyvios, kaunasi tarpusavyje, taip pat puola kitas chrirugžuvines. Norint laikyti daugiau, nei vieną ir išvengti kautynių, reikalinga labai daug vietos – minimalus akvariumo dydis, net laikant vieną, yra apie 410 litrų. Sugyvena taikiai su mažesnėmis neagresyviomis žuvytėmis. Kadangi įpratusios valgyti beveik nuolat, akvariumuose šeriamos tris kartus per dieną, paprastai dumbliais, geriausia šviežiais, tačiau valgo ir atitirpintus šaldytus arba džiovintus dumblius, ar net brokolius, cukinijas.
Jautrios aplinkos sąlygoms, reikalauja stipraus vandens judėjimo, imituojančių natūralią aplinką, kur į rifus atsimušančios bangos sukuria stiprias sroves.
Akvariumuose praktiškai nesidaugina.
Asvejos regioninis parkas
left|150px
Gamtos vertybės
Parke miškai užima apie 60 proc. teritorijos, pelkės apie 8 proc., ežerai – 17 proc. Yra unikali ledyno vandenų išgraužtų dubaklonių sankirta su stačiašlaičias giliais ežerais, kurių parke daugiau kaip 30. Didžiausias jų – Asvejos ežeras. Kiek mažesni, bet taip pat labai vertingi yra Baluošų, Beržos, Viranglio, Ilgio, Žverno, Nikajo ežerai. Pelkės yra beveik nepaveiktos žmogaus veiklos. Didžiausia yra Purvino pelkė, pasižyminti retų floros ir faunos rūšių gausumu. Parke galima stebėti tokius retus paukščius kaip erelis žuvininkas, juodasis peslys, gervė, tetervinas. Purviniškių pelkėje stūkso Majo akmuo, įspūdingi medžiai – Purviniškių pušis, Alkos klevas, Abiejutės ąžuolas.
Augalija
Asvejos regioniniame parke auga nemažai apyrečių ar riboto paplitimo augalų rūšių, daugiausiai paežerinėse pelkėse. Sausesnes sąlygas mėgstantys augalai auga stačiuosiuose Asvejos šlaituose. Augalų įvairovė – 700 rūšių, 28 iš jų įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą.
Kultūros paveldas
Asvejos RP stūkso Baluošų ir Dubingių piliakalniai (su piliaviete), Žingių, Degsnės, Jutonių, Voronių pilkapynai. Iš architektūrinių paminklų labiausiai dėmesio verti Dubingių karčiama, medinis tiltas per Asvejos ežerą, seniausia Dubingių apylinkėse mokykla, Alkos gatvinio tipo kaimas ir privatus A. Davainio muziejėlis.
Laisvalaikis ir pramogos
thumb|241px|[[Dubingių tiltas Asvejos ežere]] Žvejus vilioja Asvejos, Baluošų, Žverno, Nikajo, Galono, Lekštenio ežerai. Beveik visų ežerų pakrantės tinka poilsiauti, ypač Galono, Galaušio, Žverno, Nikajo ežerai. Nuo Dubingių pradedamos įdomios turistinės kelionės valtimis, baidarėmis – Asvejos ežeru, Dubingos, Žeimenos ir Neries upėmis. Valčių nuoma yra Dubingių poilsiavietėje, Abejutės kaime. Prie kiekvieno ežero yra stovyklavietės. Buriuoti tinka Asvejos, Baluošų, Žverno ir Arino ežerai.
Galima plaukti 23 km nuo vakarinės iki rytinės ežero pakrantės ir po to kelionę pratęsti Dubingos upele (18 km) iki Žeimenos. Mėgstantys ypatingas keliones, iš Aukštaitijos NP ir Labanoro RP bei Asvejos RP gali pasiekti Žeimeną, Nerį ir plaukti net iki Kuršių marių. Žeimena yra viena populiariausių tarp vandens turistų ir ja galima plaukti bet kurio tipo laiveliais ar plaustais.
Rimantas Astrauskas
Rimantas Astrauskas (g. 1955 m. kovo 16 d. Panevėžyje) – Lietuvos politinis veikėjas, Aukščiausiosios Tarybos akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras.
Biografija
1978 m. baigė Vilniaus universitetą. 1978–1990 m. Fizikos instituto inžinierius.
1988 m. įsitraukė į lietuvių tautinį atgimimą. Žaliųjų judėjimo veikėjas; 1990 m. su kitais įkūrė Lietuvos žaliąją partiją, 1993–1995 m. jos pirmininkas. 1990–1992 m. Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos deputatas. 2006 m. Nacionalinės vandens, elektros ir šilumos vartotojų gynimo lygos steigėjas.
Ignatavičiūtė
Ignatavičiūtė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Ignatavičienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Ignatavičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Antringis
Antringis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, tarp Viduklės ir Viduklės GS, prie. Šalia kaimo teka Apusinas.
Viensėdis (laikraštis)
miniatiūra|Laikraščio „Viensėdis“ pirmasis numeris (1913 m.) Viensėdis – ūkio ir kooperacijos laikraštis, leistas 1914 m., 1922–1923 m. Kaune, 1915 m. Vilniuje.
Istorija
Ėjo dukart per mėnesį. Leido ir redagavo Antanas Alekna, nuo 1922 m. leido „Viensėdžio“ bendrovė. Redagavo K. Kubilius, Jonas Tallat-Kelpša. Spausdino S. Banaičio spaustuvė, Šviesos spaustuvė Kaune, M. Kuktos spaustuvė Vilniuje. Išėjo 67 numeriai.
Rašė namų ūkio, žemdirbystės, gyvulininkystės, sodininkystės, kooperacijos klausimais.
Bendradarbiavo J. Čerkesas, A. Dubrys, L. Godliauskas, B. Miknevičius, M. Stankevičius, K. Švedienė, J. Valadka, P. Vitkauskas ir kt.
Šota Rustavelis
thumb|180px|Šota Rustavelis Šota Rustavelis (apie 1172 m. Rustavis, Gruzija – 1216 m. Jeruzalė) – gruzinų poetas, vienas reikšmingiausių Viduramžių literatų. Rūmų epo „Karžygys tigro kailiu“ autorius.
Borneo orangutanas
Borneo orangutanas (Pongo pygmaeus) – hominidų (Hominidae) šeimos primatas (Primates), priklausantis orangutanų (Pongo) genčiai.
Šota Rustavelis
Biografija
Būdamas vaikas neteko tėvų, užaugo pas dėdę vienuolį. Studijavo graikų kalbą. Vėliau gyveno Jeruzalėje. Buvo žinomas ir kaip filosofas ir astrologas. Poezija atspindi kinų, persų ir graikų filosofiją.
Liuksemburgo himnas
Ons Heemecht (lietuviškai „Mūsų Tėvynė“) yra dabartinis Liuksemburgo himnas. Žodžius 1859 metais sukūrė Mišelis Lencas, muziką Jean Antoine Zinnen 1864 m. Daina pirmą kartą viešai atlikta 1864 m. birželio 5 d. prie Alzete ir Zaueris upių santakos esančiame Etelbriuko mieste (abi šios upės minimos himne).
Borneo orangutanas
Porūšiai
Borneo orangutanai išskiriami į 3 porūšius:
Gyvenimo trukmė
Tokijo zoologijos sode laikytas nelaisvėje nusibaigęs Borneo orangutanas yra išgyvenęs 62 metus.
Liuksemburgo himnas
Kaip nacionalinis himnas Mūsų Tėvynė buvo pripažintas 1895 m. Kaip oficialus nacionalinis simbolis, himnas kartu su herbu, vėliava ir didžiojo hercogo gimtadieniu patvirtinta 1993 m. birželio 17 d.
Indija
Viduramžiais į šalį atkeliavo judaizmas, zoroastrizmas ir islamas, iškilo sikizmas; visa tai padarė įtaką šalies kultūrinei įvairovei. Didžioji šiaurinių teritorijų dalis pateko į Delio sultanato sudėtį, pietinė buvo suvienyta Vijanagos imperijos. Spartesnis ekonominis vystymasis vyko Mogolų imperijos laikais. XVIII a. vid. subkontinentas buvo užvaldytas Britų Rytų Indijos kompanijos, o XIX a. vid. tapo Britų Indija, pavaldžia Didžiajai Britanijai kolonija. Vėlyvajame XIX a. Indijoje susiformavo tautinis judėjimas, kuris vėliau, vadovaujant Mahatmai Gandžiui pasižymėjo nesmurtiniu pasipriešinimu ir galų gale 1947 m. iškovojo Indijai nepriklausomybę.
Indija yra daugiausiai gyventojų turinti pasaulio demokratija. Politinė sistema – federacinė respublika su parlamentiniu valdymu. Šalį sudaro 29 valstijos ir 7 sąjunginės teritorijos. Per paskutinius dvidešimt metų gerokai padidėjo tiek Indijos gyventojų skaičius, tiek šalies strateginė svarba. Indija per paskutinius kelis dešimtmečius tapo svarbia karine galybe, turinčia antrą didžiausią armiją pasaulyje, branduolinį ginklą. Pagal karines išlaidas šalis yra penkta pasaulyje. 2017 m. Indijos ekonomika buvo šeštoji pagal nominalųjį BVP ir trečioji pagal perkamosios galios paritetą. Po rinkos ekonomikos reformų 1991 m. Indija tapo viena grečiausiai augančių didžiųjų ekonomikų ir yra laikoma naujai industrializuota šalimi. Kita vertus, šalyje išlieka skurdo, korupcijos, nepakankamos mitybos ir nepakankamos sveikatos sistemos infrastruktūros problemos.
Pavadinimo kilmė
Šalies pavadinimą nulėmė Indo upė (Sindh), kuri dabar teka daugiausia Pakistane. Per iranėnų kalbas Indo vardas Hinduš pateko į graikų kalbą ir ten tapo Indos, o paskui kraštui už Indo upės graikai suteikė pavadinimą India. Patys indai savo šalį vadina kitaip – Bharat (pavadinimas kilo nuo Bharatų dinastijos), tačiau ir tarp pačių indų esama skirtumų.
Istorija
thumb|left|[[Tadžmahalas|Tadžmahalą savo žmonai Mumtaz Mahal pastatė Didžiųjų Mogolų imperatorius Džahanšachas]]
Seniausi žinomi žmonių gyvenimo Indijoje pėdsakai yra akmens amžiaus olų piešiniai Madhja Pradeše.
Seniausios žinomos nuolatinės žemdirbių gyvenvietės atsirado prieš 9000 metų. Tuomet Šiaurės Vakarų Indijoje užgimusi vad. Hakros keramikos, arba Mergarcho kultūra ilgainiui transformavosi į Harapos („Indo slėnio“) civilizaciją (~3100–1900 m. pr. m. e.).
Daugumos indų iki šiol išpažįstamas hinduizmas atsirado iš vedinės (senovės indoarijų) ir Šiaurės Indostano aborigenų (neindoarijų) kultūrų sąveikos. I tūkstm. pr. m. e. II pusėje suklestėjo dvi vedizmo atžvilgiu heterodoksinės religijos – džainizmas ir budizmas. Tuo pat metu Šiaurės Rytų Indostane daugelio nepriklausomų karalysčių vietoje iškilo Maurjų imperija. Vėlesnis Guptų dinastijos laikotarpis istorikų laikomas Indijos „Aukso amžiumi“. Tuomet globojami įvairių valstybių imperatorių bei karalių Indijoje klestėjo menai, matematika, architektūra, astronomija, religinė filosofija.
Dėl Indijos karalysčių susiskaldymo atvykę portugalų, prancūzų ir anglų pirkliai rado palankias kolonizacijai sąlygas. Praktiškai visa Indija pateko į Anglijos imperijos sudėtį. Anglijos kolonizacijai buvo priešinamasi – žymiausias yra 1857 m. sipajų sukilimas. Po sukilimo Indijoje ėmė stiprėti nepriklausomybės judėjimas. 1947 m. rugpjūčio 15 d. Indija gavo visišką nepriklausomybę ir tapo sekuliaria respublika.
Po nepriklausomybės Indija kariavo keturis karus su savo kaimynais. Nuo 1975 m. iki 1977 m. ministrė pirmininkė Indira Gandi paskelbė nepaprastąją padėtį, buvo sustabdytos piliečių teisės, suimami ir be teismo kalinami civiliai gyventojai. 1998 m. dykumoje Indijos vyriausybė susprogdino penkias kovines branduolines galvutes, taip patvirtindama savo kaip branduolinės valstybės statusą. 1999 m. Indija mobilizavo ir permetė savo karines pajėgas į Kašmyrą, siekdama išstumti musulmonų teroristus (kartais vadinami partizanais, nes siekia Kašmyro nepriklausomybės), remiamus Pakistano.
Politinė sistema
Indija yra didžiausia pasaulio demokratija. Šalis – daugiapartinė parlamentinė respublika. Šalyje yra septynios pripažintos nacionalinės politinės partijos, tarp jų didžiausios – centro kairės Indijos nacionalinis kongresas ir dešinioji Indijos tautos partija. Taip pat egzistuoja daugiau nei 40 regioninių partijų. Didžiąją laikotarpio tarp 1950 m. – po to, kai Indija tapo respublika, – ir vėlyvojo devintojo dešimtmečio dalį Kongresas turėjo daugumą Indijos parlamente. Tačiau nuo to laiko vis didesnį atstovavimą įgyja Indijos tautos partija. Dėl regioninių partijų įtakos vis dažniau prireikia kurti daugiapartines centro koalicijas.
Indija yra federacija su parlamentiniu valdymu, besiremiančiu Indijos konstitucija, aukščiausiu valstybės įstatymu. Tai konstitucinė respublika su atstovaujamąja demokratija, kurioje vyrauja „daugumos valdžia“, tačiau taip pat „mažumų teisės saugomos įstatymu“. Indijos federalizmas reiškia galios pasidalijimą tarp sąjunginės, arba centrinės, valdžios ir valdžios kiekvienoje valstijoje. Valdžia laikosi konstitucijoje numatytu galių atskyrimu. Indijos konstitucija, kuri buvo priimta 1950 m. sausio 26 d., savo preambulėje Indiją skelbia suverenia, socialistine, pasaulietine, demokratine respublika. Nuo XX a. dešimtojo dešimtmečio Indijoje pastebėta federalizacija, kai iki tol buvusios silpnos ir tik „pusiau federacinės“, dėl politinių, ekonominių ir socialinių pokyčių valstijos įgijo daugiau galios.
thumb|left|Aukščiausiasis Karnatakos valstijos teismas [[Bengalūras|Bengalūre]] Valdžią Indijoje sudaro trys institucijos: vykdomoji valdžia, kurią sudaro simbolines galias turintis prezidentas ir daugiausiai galių turintis premjeras, atskaitingas leidžiamajai valdžiai, įstatymų leidžiamoji valdžia, kurią sudaro dvejų rūmų parlamentas, bei įstatyminė valdžia, sudaryta iš trijų pakopų nepriklausomų teismų – aukščiausiojo teismo ir jo pirmininku, 24 aukštieji teismai ir daug vietinių teismų.
Užsienio politika ir ginkluotosios pajėgos
Nuo pat Nepriklausomybės paskelbimo 1947 m. Indija palaikė draugiškus santykius su daugeliu valstybių. Šeštajame dešimtmetyje Indija aktyviai palaikė dekolonizaciją Afrikoje ir Azijoje bei buvo viena Neprisijungimo judėjimo iniciatorių. Devintojo dešimtmečio pabaigoje Indijos karinės pajėgos, kaimyninių valstybių kvietimu, dukart prisidėjo prie karinės intervencijos: Šri Lankoje tarp 1987 ir 1990 m. bei 1988 m. Maldyvuose, siekiant sutrukdyti karinį perversmą. Indijos santykiai su Pakistanu visą šių šalių egzistavimo laikotarpį įtempti, net keturis kartus šios kaimyninės valstybės tarpusavyje kariavo – 1947, 1965, 1971 ir 1999 metais. Trys šių karų vyko dėl ginčytinų teritorijų Kašmyre, tuo tarpu ketvirtas, vykęs 1971 m., kilo dėl Indijos paramos Bangladešui jo nepriklausomybės kare. Po septintajame dešimtmetyje vykusių karų su Kinija ir Pakistanu, Indija ėmė siekti artimų karinių ir ekonominių ryšių su Sovietų Sąjunga. Jau septintojo dešimtmečio pabaigoje SSRS tapo pagrindine ginklų tiekėja Indijai.
Be itin draugiškų santykių su Rusija, Indija taip pat gynybos srityje bendradarbiauja su Izraeliu ir Prancūzija. Pastaraisiais metais Indija yra viena aktyviausių Pietų Azijos regioninio bendradarbiavimo asociacijos ir PPO narių. Šalis yra išsiuntusi 100 000 karių ir policininkų į 35 JTO taikos palaikymo misijas keturiuose žemynuose. Indija dalyvauja Rytų Azijos viršūnių susirinkimo, G8+5, kituose daugiašaliuose forumuose. Šalis palaiko glaudžius ryšius su Pietų Amerika, Azija ir Afrika. Indija taip pat vykdo vadinamą Žiūrėk į rytus politiką, siekdama stiprinti partnerystę su ASEAN valstybėmis, taip pat Japonija ir Pietų Korėja. Pagrindinis tikslas tarp kitų – ekonominės investicijos ir regioninis saugumas.
Po Kinijos įvykdyto branduolinio ginklo bandymo 1964 m. bei pakartotinių grasinimų įsikišti į 1965 m. karą, paremiant Pakistaną, Indija ėmė vystyti branduolinę programą ir jau 1974 m. įvykdė savo pirmąjį branduolinio ginklo bandymą, o 1998 m. – požeminį bandymą. Nepaisant kritikos ir karinių sankcijų, kurių Indija sulaukia iš tarptautinės bendruomenės, šalis nėra pasirašiusi nei branduolinių ginklų uždraudimo, nei branduolinio ginklo neplatinimo sutarties, tvirtindama, kad abi jos su trūkumais ir diskriminacinės. Be branduolinės programos Indija vysto balistinių raketų gynybos skydo statybą ir bendradarbiauja su Rusija, kuriant penktos kartos naikintuvą Sukhoi/HAL FGFA.
Po Šaltojo karo Indija sustiprino ekonominį, strateginį ir karinį bendradarbiavimą su JAV ir Europos Sąjunga. Indija daug investuoja į branduolinės energijos gavybą ir yra pasirašiusi bendradarbiavimo sutartis su Rusija, Prancūzija, JK ir Kanada.
Indijos prezidentas yra vyriausiasis karinių pajėgų vadas. Indijos ginkluotosios pajėgos turi 1,395 mln. aktyvaus personalo karių ir yra antros pagal dydį pasaulyje. Pajėgas sudaro Indijos armija, Indijos karinis laivynas, Indijos oro pajėgos ir Indijos pakrantės apsauga. Oficialus biudžetas gynybai siekė 36,03 mlrd. JAV dolerių ir sudarė 1,83 % BVP išlaidų. Dauguma karinių išlaidų skiriama gynybai prieš Pakistaną bei siekiant sukurti atsvarą Kinijos įtakai Indijos vandenyne. 2017 m. gegužę Indijos kosmoso tyrimų organizacija paleido Pietų Azijos satelitą kaip Indijos dovaną kaimyninėms PARBA narėms. 2018 m. spalį Indija pasirašė 5,43 mlrd. JAV dolerių vertės sutartį su Rusija dėl Zenitinių raketų sistemos S-400 „Triumf“.
Indijos–Lietuvos santykiai
Indija ir Lietuva yra užmezgusios dvišalius santykius, Indijos sostinėje Delyje veikia Lietuvos Respublikos ambasada (ambasadorius Laimonas Talat-Kelpša), Vilniuje – Indijos garbės konsulatas (ambasadorius Tsevangas Namgielas). Lietuvos nepriklausomybę Indija pripažino 1991 m. rugsėjo 9 d., o diplomatiniai santykiai užmegzti 1992 metų balandžio 27 dieną.
Administracinis suskirstymas
Indija suskirstyta į 29 valstijas (kurios suskirstytos į apskritis) ir 7 sąjungines teritorijas.
thumb|270px|[[Indijos valstijos ir teritorijos.]] Valstijos: '''Sąjunginės teritorijos
Geografija
Indija užima didžiąją Indijos subkontinento dalį ir yra septinta pagal plotą pasaulio šalis. Šiaurėje ir šiaurės rytuose Indijos gamtines sienas sudaro Himalajai – aukščiausias pasaulio kalnynas, kurį pačiuose šalies šiaurės vakaruose nuo Karakorumo skiria Indo aukštupio slėnis. Aukščiausia šalies vieta – Kančendžungos kalnas Himalajuose (8568 m). Likusi šiaurinė, rytinė ir centrinė dalis priklauso Indo-Gango lygumai. Vakaruose, pasienyje su Pakistanu, driekiasi Tharo dykuma. Beveik visą pietų teritoriją užima Dekano plokščiakalnis. Jį supa dvi neaukštų kalnų grandinės – Vakarų Ghatai ir Rytų Ghatai.
Ilgiausios Indijos upės yra Ganga, Brahmaputra, Jamuna, Godavarė, Kaverė, Narmada, Krišna. Vasaros musono metu smarkiai ištvinsta, o per sausras labai nusenka (vandeningesnės lieka iš Himalajų tekančios upės). Upių vanduo gausiai naudojamas drėkinimui, įrengta daug užtvankų.
Didžiosios šalies dalies gamtiniai kraštovaizdžiai smarkiai sukultūrinti. Daug kur plyti savanos, kserofitų retmiškiai, sausieji atogrąžų miškai, šiaurės vakaruose – krūmokšnių pusdykumės ir dykumos. Pavėjiniuose Vakarų Ghatų šlaituose, Brahmaputros baseine, Rytų Himalajų priekalnėse veši drėgnieji atogrąžų miškai. Himalajų papėdėse plyti pelkėtos džiunglės (terajai), aukščiau – musoniniai miškai, kalnų mišrieji ir spygliuočių miškai.
Klimatas musoninis subekvatorinis, tropinis. Drėgnojo vasaros musono metu iškrenta 70–90 % metinio kritulių kiekio. Žiema sausa ir vėsi (šiaurėje), o nuo kovo iki gegužės orai sausi ir karšti. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo 15 °C šiaurėje (neskaitant dar šaltesnių kalnų rajonų) iki 27 °C pietuose. Karščiausią gegužės mėnesį vidutinė temperatūra laikosi apie 28–35 °C. Mažiausiai kritulių per metus iškrenta Tharo dykumoje (<100 mm), centrinėse srityse – 300–400 mm, Rytų Himalajauose – 3000–6000 mm (ten yra ir viena drėgniausių Žemės vietų – Čarapundžis, ~12 000 mm per metus). Dažnos sausros, karščio bangos.
Regionai
Gamtiškai ir kultūriškai Indija skirstoma į kelis regionus:
Biologinė įvairovė
thumb|[[Povas, nacionalinis Indijos paukštis.]] Indija įsikūrusi Indomalajų ekozonoje. Indija priskiriama prie 17 valstybių su didžiausia biologine įvairove. Indijoje paplitę 12,2 % visų žuvų, 8,6 % visų žinduolių, 13,7 % visų paukščių, 7,9 % visų roplių, 6 % visų varliagyvių ir 6 % visų žydinčių augalų rūšių. Maždaug 21,2 % šalies teritorijos dengia miškai, iš kurių 12,2% vidutiniškai ar labai tankūs. Daug augalų endeminiai. Buveinės įvairuoja nuo tropinių miškų Andamanų salose, Vakarų Ghatuose ir Šiaurės Rytų Indijoje iki vidutinių platumų spygliuočių miškų Himalajuose. Tarp šių ekstremumų rytinėje Indijos dalyje plyti drėgnieji salmedžių miškai, vidurio ir pietų Indijoje – sausi lapuočių tikmedžių miškai, vidurio ir vakarų lygumose – Vachellia nilotica miškai.
thumb|left|[[Bengalinis tigras Kanhos nacionaliniame parke]] Daugybė Indijos rūšių kilo iš senosios Gondvanos taksonų. Nuo Gondvanos prieš daugiau nei 105 mln. metų atskilo Indijos plokštė. Vėliau sekęs žemyninės Indijos tektoninis judėjimas link ir susidūrimas su Laurazijos masyvu sudarė sąlygas masiniam rūšių migravimui. Dažni vulkaniniai išsiveržimai ir klimato pokyčiai prieš 20 mln. metų sukėlė masinį rūšių išnykimą. Po to į Indiją žinduoliai pateko iš Azijos per du zoogeografinius kelius šalia kylančių Himalajų kalnų. Dėl šios priežasties tik 12,6 % žinduolių ir 4,5 % paukščių rūšių yra endeminės, o roplių – 45,8 %, varliagyvių – net 55,8 %. Indijoje gyvena 172 Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos nykstančiomis pripažintų gyvūnų rūšių. Tarp jų − azijinis liūtas, bengališkasis tigras, snieginis leopardas, bengalinis grifas.
Indijos laukinei gamtai didelę žalą padarė ekologine prasme pragaištinga pastarųjų dešimtmečių žmogaus veikla. Siekiant kovoti su neigiamu žmogaus poveikiu gamtai nacionalinių parkų ir saugomų teritorijų tinklas, pradėtas kurti dar britų kolonijiniais laikais, buvo reikšmingai išplėstas. 1972 m. Indija priėmė Laukinės gamtos apsaugos įstatymą laukinei gamtai išsaugoti. Miško apsaugos įstatymas buvo priimtas 1980 m., o 1988 m. – redaguotas. Indijoje įkurta daugiau nei 500 laukinių gyvūnų prieglaudų ir 13 biosferos rezervatų, iš kurių 4 priklauso Pasaulio biosferos rezervatų tinklui. 25 šlapynės yra saugomos Ramsaro konvencijos.
Ekonomika
thumb|Bombėjaus birža yra seniausia Azijoje ir didžiausia Indijoje.