cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
New Tivoli
Miesto valdžia siūlė stadioną statyti už miesto ribų, šalia oro uosto, bet 2007 m. vasarį buvo nuspręsta statyti šalia seno stadiono. 4,2 milijonai eurų, skirti naujam stadionui, buvo surinkti išleidus obligacijas, taikytas parduoti klubo sirgaliams. Pirmosios futbolo varžybos buvo sužaistos prieš belgų klubą K. Lierse SK. Pirmosios Bundeslygos varžybos vyko 2009 m. rugpjūčio 17 d. prieš FC Sankt Pauli. Jose Acheno klubas pralaimėjo rezultatu 0–5. Tai didžiausias pralaimėjimas klubo istorijoje. Pirmosios tarptautinės varžybos buvo sužaistos 2009 m rugsėjo 4 d. tarp Vokietijos jaunimo iki 21 metų ir San Marino jaunimo rinktinių. Šeimininkai laimėjo rezultatu 6–0.
Alenka Gotar
thumb|right|250px|A. Gotar atlieka dainą Cvet z juga Alenka Gotar (g. Liublianoje) – Slovėnijos dainininkė, sopranas.
1996 m. baigė Bazelio muzikos akademiją, 1999 m. pradėjo studijuoti Zalcburgo Mocarto universitete. 2000 m. gavo baigimo diplomą. Atlieka solo arijas įvairiuose operos teatruose. Taip pat su orkestru gastroliavo daugelyje Europos šalių. Atlieka tiek barokinę, tiek moderniąją muziką. Alenka Gotar taip pat dirba muzikos mokytoja.
2007 m. vasario 4 d. Alenka Gotar laimėjo Slovėnijos nacionalinę Eurovizijos atranką ir atstovavo savo šalį Helsinkyje su daina Cvet z juga („Gėlė iš pietų“). Surinkusi 66 taškus, Alenka užėmė 15 vietą.
Henrikas Mituzas
Henrikas Mituzas (g. 1924 m. liepos 16 d. Žagarėje) – Lietuvos farmakologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1950 m. baigė Kauno universitetą. 1950–1954 m. Kauno sanitarinio švietimo namų Higienos muziejaus vadovas. 1954–1997 m. Kauno medicinos instituto (KMI, nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija) dėstytojas. 1958 m. sausio 10 d. apgynė disertaciją „Limfoidinių organų ekstraktų vaidmuo antikūnių susidarymui“, medicinos mokslų kandidatas. 1962–1964 m. KMI Farmakologijos katedros vedėjas, nuo 1977 m. profesorius. 1969 m. apgynė disertaciją „Eksperimentiniai duomenys apie tymus reikšmę anafilaksijoje“, medicinos mokslų daktaras.
Apibendrino eksperimentinius duomenis apie užkrūčio liaukos reikšmę anafilaksijai.
Galina Baužytė-Čepinskienė
Galina Baužytė-Čepinskienė (1928 m. sausio 16 d. Panevėžys – 2019 m. liepos 19 d.) – Lietuvos vertėja, literatūros tyrinėtoja, humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
1951 m. baigė Vilniaus universitetą. 1958 m. filologijos mokslų kandidatė.
1956–1994 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1980–1990 m. Visuotinės literatūros katedros vedėja. Nuo 1990 m. profesorė. 1995–1999 m. Lietuvių PEN centro prezidentė.
Kejo universitetas
Kejo universitetas (, sutrumpintai Keidai (慶大)) – seniausias ir vienas garsiausių Japonijos privačių universitetų Tokijuje.
Istorija
Įkurtas 1858 m. Tokijuje kaip Vokiečių kalbos ir literatūros studijų mokykla, steigėjas – japonų švietėjas, publicistas Jukičis Fukudzava, nuo 1890 m. Kejo universitetas.
Struktūra
Universitete yra neakivaizdinis skyrius (11 660 studentų), 10 antrosios (magistrantūros) ir trečiosios (doktorantūros) studijų pakopos mokyklų (Ekonomikos, Filologijos, Medicinos, Mokslų ir technologijų, Sveikatos valdymo, Teisės, Verslo ir prekybos, Verslo administravimo, Žiniasklaidos ir valdymo, Žmogiškųjų santykių, 4030 studentų, 490 dėstytojų).
Universitetui priklauso 25 mokslo tyrimų institutai ir mokslo centrai, 5 Žiniasklaidos centrai, su bibliotekomis, daugiau, kaip 4 mln. dokumentų, 2006 m.), universitetinė ligoninė (įkurta 1920 m.), Kejo akademija (vidurinė mokykla, įkurta 1990 m. Niujorke, skirta JAV gyvenantiems japonams), pradžios mokykla, 6 aukštesniosios vidurinės mokyklos.
Ceratozamija
Ceratozamija (Ceratozamia) – zamijinių (Zamiaceae) šeimos augalų gentis. Gentyje yra 16-18 rūšių. Dauguma jų endeminės, paplitusios Meksikos kalnuose. Beveik visos įrašytos į Tarptautinę raudonąją knygą.
Rūšys pagal morfologinius požymius išskiriamos į dvi grupes. Pirmosios grupės rūšys turi mažus kankorėžius ir plonus, plačius, asimetriškus lapus, laipsniškai smailėjančius nuo pagrindo. Antrosios grupės rūšys turi didelius kankorėžius, lapai siauri, ploni ar stori, simetriški ir nuo pagrindo nenusmailėjantys.
Rūšys
I grupė
II grupė
FK Baltika Kaliningrad
Kaliningrado futbolo klubas „Baltika“, o trumpai Kaliningrado „Baltika“ bei FK „Baltika“– Rusijos futbolo klubas iš Kaliningrado.
Istorija
Kaliningrado komandos debiutas „B“ klasėje įvyko 1957 m. Pirmą svarų laimėjimą Baltika pasiekė 1959 m., „B“ klasės IV zonoje užėmę antrąją vietą ir tik tašku atsilikę nuo nugalėtojo Vinicos „Lokomotyvo“. Toks pasiekimas pakartotas 1961 m. metais RTFSR II zonoje. Sėkmingi buvo ir šie sezonai: 1963 m. – 4-oji vieta RTFSR II zonoje, 1965 m. – 2-oji vieta RTFSR I zonoje.
Nuo 1966 m. Baltika – nuolatinė II TSRS futbolo lygos dalyvė. Sėkmingiausi sezonai TSRS futbolo čempionato II lygoje buvo: 1971 m. – 5 vieta II zonoje, 1981 – 5 vieta I zonoje, 1984 – 1 vieta V zonoje. 1986 m. Baltika užėmė V zonoje 13-ąją vietą. Vyr. komandos treneriu dirbo A. Ivanovas.
Eilę metų rungtyniavo Pirmoje lygoje, vėliau – Pirmame divizione. 2022–2023 m. sezone Pirmame divizione liko antroje vietoje, tačiau pateko į Premjer lygą.
Sezonai
Šaltiniai:
FC Tokyo
„Tokyo“ – Japonijos futbolo klubas iš Tokijo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1933 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 6 d. ''
Dragão stadionas
Dragão stadionas ( 'Drakono stadionas') – futbolo stadionas Porte, Portugalijoje. 50 399 sėdimų vietų stadionas buvo atidarytas 2003 m. lapkričio 16 d. Namų rungtynes žaidžia FC Porto, prieš tai rungtyniavo Estádio das Antas stadione. Estádio do Dragão buvo vienas iš UEFA Euro 2004 m. atrankos stadionų. UEFA įvertintas penkių žvaigždučių sertifikatu.
Statybų darbai truko nuo 2001 m. galo iki 2003 m. lapkričio. Suprojektuotas portugalų architekto Manuelio Salgado. Statybų kaina – daugiau nei €97 milijonai, iš kurių €18 milijonų buvo subsidijuota vyriausybės. Kiekviena iš tribūnų pavadinta rėmėjo vardu: Super Bock (pietinė), tmn (rytinė), meo (vakarinė) ir Coca-Cola (šiaurinė tribūna). Svečių tribūna yra šiaurinės tribūnos kampe.
Istorija
Stadionas atidarytas 2003 m. lapkričio 16 d. Atidarymo dieną vyko futbolo varžybos tarp FC Porto ir FC Barcelona. Rungtynių dieną katalonų komandoje debiutavo šešiolikmetis Lionelis Mesis. Šeimininkai rungtynes laimėjo 2–0. Įvarčius pelnė Derlėjus ir Hugo Almeida.
UEFA Euro 2004 m. čempionato varžybos
Stadionas pastatytas UEFA Euro 2004 m. čempionatui. Jame vyko šios varžybos:
Knišino Cisuvka
Knišino Cisuvka  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Knišino valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Knišino, 17 km į pietryčius nuo Monkų ir 23 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Knišinas
Kni̇̀šinas – miestas Lenkijos šiaurės rytuose, Knišino valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Miestas yra maždaug už 16 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr. DW671.
Istorija
thumb|left|150px|Paminklas karaliui [[Žygimantas Augustas|Žygimantui Augustui]]
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Gyvenvietė iš pradžių priklausė LDK maršalkai Mykolui Glinskiui. Vėliau šios žemės iš jo buvo atimtos ir jas 1507 m. perėmė LDK kancleriui Mikalojui Radvilai II. 1520 m. įkurta Knišino Šv. Jono Krikštytojo ir Evangelistų parapija. 1560 m. karalių rūmuose buvo įrengtos arklidės, kuriose galėjo tilpti apie 3000 arklių, tarp kurių buvo laikomi ir arabų arkliai. 1568 m. gyvenvietė gavo miesto teises iš karaliaus Žygimanto Augusto. Šio karaliaus valdymo laikai vadinami miesto aukso amžiumi, nes tuo laikotarpiu buvo pastatyta rotušė, turgus, pirtys, grįstos gatvės ir kiti įvairūs pastatai. Šis karalaius 1533-1572 m. mieste lankėsi 19 kartų. Vieną kartą praleidęs šiame mieste net 500 dienų. 1572 m. liepos 7 d. Knišino karalių rūmuose mirė ATR valdoves Žygimantas Augustas. XVIII a. pastatyta pirmoji Knišino miesto sinagoga. Apie 1750 m. įkurtos Knišino miesto žydų kapinės.
XIX a. buvo miestelis Balstogės apskrityje. 1895 m. atidaryta Knišino miesto geležinkelio stotis. 1898-1900 m. pastatyta Knišino Oracho Chaimo sinagoga. XX a. pradžioje pastatyta Knišino Beisos Jašuro sinagoga. 1981 m. pradėtas naudoti Knišino miesto herbas.
Abingdonas
Abingdonas, arba Abingdonas prie Temzės – miestas vidurio pietų Anglijoje. Iki 1974 m. jis priklausė Berkšyrui, o dabar Oksfordšyro grafystei, tai Baltojo arklio slėnio rajono centras. Abingdonas laikomas vienu iš seniausių Anglijos nuolat gyvenamų miestų, įkurtų prieš 6000 metų.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Abingdonas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Baltojo arklio slėnio rajonas palaiko ryšius su:
Julius Mituzas
Julius Mituzas (1911 m. balandžio 27 d. Žagarė – 1999 m. rugsėjo 15 d. Vilnius) – Lietuvos statybinių medžiagų technologas, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1933 m. baigęs Kauno karo mokyklą iki 1939 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje; kapitonas. 1944 m. baigė Kauno universitetą. 1948 m. chemijos mokslų kandidatas. Sūnus Algimantas Mituzas.Duktė Liucija Mituzaitė Ramanauskienė.
1944–1963 m. Kauno universiteto (nuo 1950 m. Kauno politechnikos institutas) dėstytojas, 1948–1950 m. Chemijos pramonės procesų ir aparatų katedros vedėjas; 1950 m. docentas. 1946–1949 m. dar dirbo Chemijos ir chemijos technologijos institute. 1963–1967 m. Statybos ir architektūros instituto vyresnysis mokslo darbuotojas. 1967–1994 m. Termoizoliacijos instituto Autoklavinių tyrimų sektoriaus vedėjas.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: statybinių rišamųjų medžiagų (daugiausia portlandcemenčio) technologija ir tyrimai, rišamųjų medžiagų naujų rūšių kūrimas ir gamyba iš vietinių žaliavų, betono tyrimai, gamybos atliekų (fosfogipsas, silikagelis) panaudojimas. Sukūrė metodų ir prietaisų portlandcemenčio gamybos technologijai tirti. Paskelbė daugiau kaip 120 straipsnių. 7 išradimų autorius.
Luvras
thumb|360px|Padėtis miesto plane Luvras arba Luvro muziejus – buvę Prancūzijos karalių rūmai Paryžiaus centre tarp dešiniojo Senos kranto ir Rue de Rivoli. Šiuo metu vienas žymiausių pasaulio muziejų.
Muziejus
Muziejus pirmą kartą viešai atidarytas 1793 m. rugpjūčio 10 dieną su 537 paveikslų ekspozicija. Dėl pastato konstrukcinių problemų muziejus neveikė nuo 1796 iki 1801 m. Valdant Napoleonui muziejaus kolekcija smarkiai išsiplėtė, šiam pralaimėjus Vaterlo mūšį didelė dalis eksponatų gražinti jų pirminiams savininkams. Kolekcija pasipildė dar 20000 eksponatų valdant Liudvikui XVIII, Karoliu X, bei Antrosios imperijos laikotarpiu. Nuo Trečiosios Prancūzijos respublikos laikų muziejaus kolekcija pastoviai augo. Šiuo metu visi surinkti meno kūriniai padalinti į aštuonis skyrius: Senovės Egipto; Senovės Artimųjų Rytų; Etruskų, Senovės Graikijos ir Romos; Islamiško meno; Skulptūrų; Dekoratyvinio meno; Paveikslų; bei Spaudinių ir Piešinių.
Viduramžiai, Renesansas, Burbonų rūmai
right|thumb|260px|Luvro karališkieji rūmai [[XV a.|XV amžiaus manuskripte.]]
Viduramžiais Luvras dažnai perstatinėtas. Pilypo II valdymo laikotarpiu Luvras buvo ne tik gynybinė tvirtovė, bet ir kalėjimas kilmingiems kaliniams. 1358 metais Karolis V Išmintingasis aplink tvirtovę pastatė gynybinę sieną, o pačiame pastate įrengė karališką rezidenciją bei karališką biblioteką. Liudvikas IX Šventasis smarkiai išplėtė rūsius, o Pranciškus I pastatė priestatą. Jo įpėdinis Henrikas II pratęsė statybas, pabaigdamas statyti pietinę ir vakarinę rūmų dalis bei perstatydamas egzistuojantį pastatą Renesanso stiliumi. 1594 metais Henrikas IV sujungė Luvro ir Tiuilri rūmus. 1672 metais, Liudvikui XIV perkėlus karaliaus rezidenciją į Versalio rūmus, statybos beveik sustojo, tačiau rūmuose įsikūrę menininkai paskatino pastato virtimą muziejumi.
Muziejaus atsiradimas
Meno kūriniai Luvre demonstruojami nuo Pranciškaus I laikų, tačiau tik Prancūzijos revoliucijos metu karališkoji meno kolekcija tapo viešai prieinamu „Centriniu meno muziejumi“ (Muséum central des Arts).
Viešas meno kūrinių demonstravimas Prancūzijoje prasidėjo Paryžiuje, Liuksemburgo rūmuose 1750 metų spalį įkūrus meno galeriją. Galerija dviejose salėse pristatė apie 90 meno kūrinių. Viešas eksponavimas, prieinamas visoms socialinėms klasėms, susilaukė labai didelio publikos susidomėjimo. Tačiau, publikoje vis pasirodydavo raginimų perkelti muziejų į Luvrą, kuriame tuo metu buvo įsikūrusi Karališkoji tapybos ir skulptūros akademija. 1780 m. Provanco grafas (būsimasis Liudvikas XVIII) pradėjo meno kūrinių perkėlimą iš Liuksemburgo rūmų į Luvrą.
Atidarymas
Muziejus lankytojams atvėrė duris 1793 metų rugpjūčio 10 dieną, minint pirmąsias karaliaus nuvertimo metines. Ekspoziciją sudarė 537 paveikslai ir 184 kiti meno kūriniai. Trys ketvirtadaliai eksponatų paimti iš karališkosios kolekcijos, likusieji iš konfiskuotų aukštuomenės ir Bažnyčios meno kūrinių. Visuomenė galėjo patekti į muziejų nemokamai, tris dienas per savaitę. Pirmosiomis dienomis eksponatai grupuoti pagal autorių tautybę – prancūzai, italai, Šiaurės Europos (olandai ir flamandai), paveikslai kabėjo „nuo lubų iki grindų“, prie jų nebuvo jokių lentelių, nurodančių autorių ar pavadinimą.
Dėl labai prastos Luvro komplekso pastatų būklės 1796 metais muziejus uždarytas rekonstrukcijai. Iš naujo atidarytas 1801 m. liepos 14 d., ekspozicija išdėstyta chronologiškai, galerijos atskirtos kolonadomis, įrengtas stiklinis stogas, kad tiesioginiai saulės spinduliai per langus nekenktų paveikslams.
Napoleonas I
Valdant Napoleonui Bonapartui pradėtas statyti šiaurinis pastato sparnas. Muziejaus kolekcija pasipildė daugeliu meno kūrinių, konfiskuotų Napoleono karų metu iš Egipto, Ispanijos, Austrijos, Italijos bei kitų šalių. 1801 metais muziejui pradėjo vadovauti pirmasis pastovus direktorius Dominique Vivant Denon. Pagerbiant Napoleoną, 1803 metais muziejus pervadintas į „Napoleono muziejų“ (Musée Napoléon).
Po prancūzų pralaimėjimo Vaterlo mūšyje pirminiai savininkai siekė susigrąžinti užgrobtus meno kūrinius. Luvro (tuo metu vadinto Musée Royal) administracija vengė grąžinimo, didelė dalis eksponatų slėpti privačiose meno kolekcijose. Restitucijos metu savininkams grąžinta daugiau nei 2000 paveikslų, 130 skulptūrų, daug dekoratyvinio meno kūrinių. Dalis meno kūrinių taip ir liko Luvre, pvz., iš 506 paveikslų, konfiskuotų Italijoje, grąžinti tik 249. Siekiant papildyti kolekcijas, iš Liuksemburgo muziejaus perkeltas Rubenso „Marijos Mediči gyvenimo" ciklas, kiti paveikslai.
Restauruota monarchija ir Antroji imperija
thumb|170px|„[[Milo Venera“, papildžiusi Luvro kolekciją 1821 metais]] thumb|170px|Švč. Trejybės altorėlis – [[ATR|Lietuvos–Lenkijos valstybės valdovo, vėliau Prancūzijos karaliaus Henriko Valua dovana Šv. Dvasios ordinui. Apačioje ant medaliono matosi šių valstybių herbai (Richelieu flangas 1 aukštas, 504 salė, 5 vitrina). Dar keli Šv. Dvasios ordino objektai su minėtais herbais eksponuojami 520 salėje. ]] Monarchijos atstatymo laikotarpiu (1814–1830) Liudvikas XVIII ir Karolis X Prancūzas papildė muziejaus kolekciją 135 kūriniais, vertais 720 000 frankų. Daug didesnė pinigų suma skirta Versalio rūmams neleido Luvrui smarkiai plėsti kolekcijų. 1848 m. sukūrus Antrąją Prancūzijos imperiją naujoji valdžia skyrė du milijonus frankų remonto darbams ir nebaigtų pastato sparnų užbaigimui. 1852 – 1870 m. kolekcijos pasipildė 20000 kūriniais, daugiausiai jų parvežta iš imperijos kolonijų šiaurės Afrikoje ir Artimuosiuose Rytuose, gauta dovanų iš privačių kolekcijų.
1826 metais įkurtas Senovės Egipto meno kūrinių skyrius. Pirmuoju jo kuratoriumi paskirtas Žanas Fransua Šampoljonas, sugebėjęs iššifruoti Rozetės akmenį ir atskleisti Egipto hieroglifus 1822 metais. Papildžius muziejaus kolekciją per ekspedicijas iš Babilono, Chaldėjos, Persijos ir kitų Mesopotamijos regiono vietų surinktais meno kūriniais, 1881 metais sukurtas Artimųjų Rytų skyrius.
1871 metais Paryžiaus Komunos sukilimo metu sudegė Tiuilri rūmai, galerijomis sujungti su Luvru, bet pats muziejaus pastatas nenukentėjo. Tiuilri rūmai nebuvo atstatyti, jų vietoje yra dabartinis Tiuilri parkas.
Trečioji respublika ir Pasauliniai karai
Trečiosios respublikos metu kolekcijas pildė daugiausia dovanoti ir pirkti kūriniai. 7000 meno darbų gauti įsigijus daugelį Italijos ir Egipto kolekcijų. Laipsnišką muziejaus didėjimą sustabdė Pirmas pasaulinis karas. Iki XX a. vidurio kolekcija beveik nesiplėtė. Bene vienintelis didelis papildymas buvo 1935 metais dovanota Edmond de Rothschild kolekcija, turinti 3000 tapybos ir daugiau nei 30 000 originalių graviūrų, apimančių visą vizualiojo meno istoriją. Antrojo pasaulinio karo metu muziejus evakavo beveik visus saugomus kūrinius. 1939 metų rugpjūčio – gruodžio mėnesiais daugelis kūrinių išvežti, palikti tik „keletas nereikšmingų paveikslų ir skulptūrų, kurios buvo per sunkios transportuoti“. 1945 metų pradžioje, po Prancūzijos išlaisvinimo, kūriniai sugrąžinti į Luvrą.
XXI amžius
Luvro muziejuje saugoma daugiau nei 380 000 meno kūrinių, pastoviose ekspozicijose 60000 kvadratinių metrų erdvėje, padalintoje į aštuonis teminius skyrius, demonstruojama apie 35000 darbų. Muziejuje pristatomi paveikslai, skulptūros, archeologiniai radiniai ir architektūros detalės, graviūros, spaudiniai. 2008 metais Luvrą aplankė 8,5 milijonai žmonių (5,6 milijonai 2001 metais). 65 % lankytojų sudarė turistai. Visuomenėje Luvras sulaukė dar didesnio dėmesio pasirodžius Dan Brown knygai Da Vinčio kodas, 2006 metais kuriant to paties pavadinimo filmą, muziejus uždirbo du su puse milijono dolerių, leisdamas filmuoti savo salėse.
Administracija
Luvras priklauso Prancūzijos vyriausybei, muziejaus direktorius tiesiogiai atsakingas Prancūzijos kultūros ir komunikacijų ministrui, Luvro komplekse dirba apie 2200 darbuotojų. Nuo 2003 metų muziejus privalo pats užsidirbti pinigų rekonstrukcijoms ir projektams, nesusijusiems su pastovia ekspozicija. . Vyriausybės parama nuo 2003 metų sumažėjo nuo 75 % iki 62 % 2006 metais, 2008 metais vyriausybė skyrė tik apie pusę reikalingų pinigų. Metinis muziejaus biudžetas 2008 metais siekė apie 820 milijonų litų. . Likusi pinigų suma gaunama iš bilietų, privačių aukų, muziejų-satelitų, „Luvro draugų fondo“, turinčio apie 70000 narių.
Piramidės
Per visą XX a. Luvro pastatai beveik nesikeitė. Amžiaus pabaigoje, didėjant lankytojų skaičiui, egzistuojantis muziejaus įėjimas nebegalėjo talpinti visų norinčių ir tapo kliūtimi patekti į muziejų. 1986 m., pritarus Prancūzijos prezidentui Fransua Miteranui, architektas Ieoh Ming Pei sukūrė naują požeminį įėjimą į muziejų, kurį uždengė taisyklingos piramidės formos kupolu. Naujasis įėjimas atidarytas 1989 m. Didžiosios piramidės aukštis 20,6 metrai, kraštinės ilgis 35 metrai.
Muziejaus kolekcijos
Muziejaus fonduose saugoma 380 000 kūrinių, dešimtoji jų dalis eksponuojama pastoviose ekspozicijose. Surinktų darbų amžius labai platus. Jis apima didelį žmonijos istorijos laikotarpį. Seniausi saugomi darbai datuojami 7 tūkstantmečiu pr. m. e.. Bendrame Luvro plote (210000 m²), ekspozicijos užima 60000 kvadratinių metrų. Visi surinkti meno kūriniai padalinti į aštuonis teminius skyrius: Senovės Egipto; Senovės Artimųjų Rytų; Etruskų, Senovės Graikijos ir Romos; Islamiškojo meno; Skulptūrų; Dekoratyvinio meno; Paveikslų; bei Spaudinių ir Piešinių. Trečdalį visų Luvro saugomų kūrinių (apie 130 000) sudaro piešiniai ir spaudiniai. Skulptūrų kolekcija, apimanti viduramžių ir renesanso Europos kūrinius, mažiausia (apie 6500 eksponatų). thumb|left|„Sėdintis raštininkas“ 2620-2500 pr. m. e.
Senovės Egiptas
Pirmieji kolekcijos kūriniai surinkti dar Prancūzijos karalių laikais. Nepaisant Napoleono Bonaparto karinės kompanijos Egipte, kolekcija pildėsi daugiausia privačių ir Luvro komandiruotų archeologų pastangomis. Vėlesnės ekspedicijos ir kasinėjimai dar papildydavo kolekciją, tarp jų ir grafo Mykolo Tiškevičičiaus III surinkti kūriniai, jo kelionės po Egiptą metu. XIX amžiuje įsigyta keletas kitų muziejų kolekcijų.
Egipto ekspozicija užima du aukštus, trisdešimtyje kambarių. Eksponuojami meno kūriniai, papirusai, mumijos, darbo įrankiai, drabužiai, juvelyrika, muzikos instrumentai ir ginklai. Kūriniai demonstruojami nechronologiškai, sunkiausi meno dirbiniai yra pirmame aukšte, ekspozicija sugrupuota pagal pagrindinės Egipto istorijos temas. Nuo 1997 m. koptų kūriniai demonstruojami atskiroje ekspozicijoje, kartu su kitais ankstyvosios krikščionybės darbais.
Senovės Artimieji Rytai
thumb|120px|[[Hamurapio teisynas]] Senovės Artimųjų Rytų skyrius sukurtas 1881 metais, tai antra jauniausia muziejaus kolekcija, amžiumi nusileidžianti tik vėliau sukurtam Islamiškojo meno skyriui. Nepaisant didelės teritorijos ir labai plataus istorijos tarpsnio, skyrius apima tautas ir valstybes kalbėjusias semitų kalbomis, jas jungia vienas seniausių žmonių gyvenamas Tarpupio regionas. Kolekcijos laikotarpis apima apie 9 tūkstantmečius, „nuo neolito iki islamo kultūros įsigalėjimo regione“. . Muziejaus kolekcija nusileidžia tik analogiškos tematikos Britų muziejui Londone ir Artimųjų Rytų muziejui Berlyne.
Pirmieji kasinėjimai regione prasidėjo 1843 metais. Luvras rėmė daugelį ekspedicijų, kolekcijos pagrindas suformuotas nuo XIX a. vidurio iki Antrojo pasaulinio karo.
Etruskai, Senovės Graikija ir Roma
Kolekcija viena seniausių muziejuje, jos pradžia siejama su keletu antikinių skulptūrų, kurias karališkai kolekcijai įsigijo Pranciškus I. Iš pradžių kolekciją sudarė helenistinio laikotarpio marmurinės skulptūros, tokios kaip „Milo Venera“. XIX a. kolekcijos pobūdis keitėsi, įsigijus tris tūkstančius vazų iš kitų kolekcijų, gavus didelį kiekį antikinių dirbinių iš Nacionalinės Prancūzijos bibliotekos, plėtėsi eksponatų istorinės ribos.
Mino civilizaciją, etruskų istoriją reprezentuoja bronziniai ir variniai dirbiniai, didelė keramikos ekspozicija. V–IV amžiaus klasikinės Graikijos kolekcijoje dominuoja žmogaus kūno formos keramikoje, skulptūrose. Helenistiniu laikotarpiu Graikijoje sukurti tokie visame pasaulyje žinomi šedevrai, kaip „Milo Venera“ ar „Samotrakės Nikė“. Romos istoriją reprezentuoja didelė portretų, sarkofagų ir bareljefų kolekcija.
thumb|250px|„Medžiotojai“, kaulo raižinys, 11-12 a. Egiptas
Islamiškasis menas
Islamiškojo meno skyrius pats naujausias muziejuje, įkurtas 2003 metais. 1890 metais muziejuje sukurta Islamiškojo meno sekcija prie Dekoratyvinio meno skyriaus, pirmoji atskira ekspozicija pristatyta 1893 m. Po antrojo pasaulinio karo, perdavus Tolimųjų Rytų meno kūrinius Giumet muziejui, sekcija prijungta prie Senovės Artimųjų Rytų skyriaus. 1993 m. Prancūzijos finansų ministerijai išsikėlus iš šiaurinio Luvro sparno, atsilaisvino didelės patalpos, suteikdamos galimybę demonstruoti daug naujų eksponatų.
Skulptūros
thumb|150px|Yombe-Skulptūra Skulptūrų skyriuje saugomi kūriniai, sukurti iki 1850 metų, nepriskiriami kitoms kolekcijoms. Pagrindą sudaro Europos autorių darbai, pradedant anktyvaisiais viduramžiais. Skulptūros eksponuotos Luvre dar karaliaus rezidencijoje, tačiau tais laikais kolekciją sudarė antikiniai kūriniai. 1793 m. atsidarius muziejui, ekspozicijoje buvo keletas to meto autorių darbų, Mikelandželo „Mirštantis vergas“ bei keletas Rafaelio sukurtų biustų.
Pirmoji specializuota skulptūrų ekspozicija pradėta demonstruoti 1824 metais. Penkiuose kambariuose pristatyta apie 100 kūrinių iš skirtingų istorijos laikotarpių. 1847 metais plečiant kolekciją iš Versalio atgabenta daug darbų. Atskiras skulptūrų skyrius įkurtas 1871 metais. XX amžiaus pradžioje skyriaus išleistame kataloge buvo 867 darbai. Atidarius Orsė muziejų 1986 m., demonstruojantį modernių autorių darbus, iš Luvro perduotos skulptūros, sukurtos po XIX a. vidurio. Šiuo metu skulptūrų kolekcijoje saugoma apie 6500 darbų, atskiruose ekspozicijų erdvėse demonstruojant prancūzų ir užsienio autorių darbus. thumb|150px|Asotis, kalnų krištolas, [[X a. pabaiga.]]
Dekoratyvinis menas
Luvro dekoratyvinio meno skyrius apima platų meno kūrinių spektrą, datuojamą nuo 1100 iki 1850 metų. Kolekcijoje saugomi papuošalai, gobelenai, dirbiniai iš kaulo, bronzos, stiklo, keramikos gaminiai, baldai ir tekstilė.
1793 metais atsidarius muziejui, demonstruoti baldai ir kūriniai iš konfiskuotos karališkosios kolekcijos. Revoliucijos metu kolekcija pildėsi konfiskuotais meno kūriniais, Napoleono ir vėlesnių Prancūzijos valdovų dovanotais darbais. Daug kūrinių perduota iš Sen Deni katedros, kitų kolekcijų. Per XIX ir XX amžius gauta daug dovanotų kūrinių. Šiuo metu kolekcijoje yra apie 20000 meno darbų.
Svarbiausi ekspozicijos kūriniai: Liudviko XIV karūnavimo karūna, Karolio V skeptras, madam Pompadur vazų kolekcija. Taip pat pristatoma auksinių papuošalų kolekcija; keramikos gaminių, emalio ir stiklo kolekcija. thumb|left|160px|[[Mona Liza]]
Paveikslai
Atsidarius muziejui trys ketvirtadalius ekspozicijos sudarė paveikslai. Prancūzų revoliucijos ir Napoleono I laikais kolekcija sparčiai didėjo dėl konfiskuotų meno darbų. Didelė meno kūrinių dalis gauta padedant „Luvro draugų fondui“ ir pavieniams donorams. XX a. pabaigoje nemažai paveikslų padovanojo privačios kompanijos. 1986 metais atsidarius Orsė muziejui kolekcija padalinta, naujajam muziejui atidavus impresionistų ir postimpresionistų darbus, nutapytus po 1848 metų revoliucijos.
Kolekcijoje pristatomi žymūs Italijos renesanso autorių darbai, didelės prancūzų, olandų, flamandų autorių ekspozicijos. thumb|300px|Jūrų mūšis
Spaudiniai ir piešiniai
Vienas iš aštuonių Luvro skyrių skirtas didžiausiai muziejaus kolekcijai, apimančiai meno kūrinius ant popieriaus – atspaudus, piešinius, pasteles, ir miniatiūras. Pirmoji piešinių paroda atidaryta 1797 metų rugpjūčio 15 dieną, tais pačiais metais sukurtas piešinių skyrius. Kolekcijos pradžią žymėjo Liudviko XIV 1671 metais iš bankininko Everhard Jabach nupirkti darbai. Revoliucijos metu daug kūrinių nacionalizuota iš aristokratų ir Bažnyčios. 1850 metais Luvro piešinių skyriuje inventorizuoti 36000 darbai. . Kolekcija sparčiai plėtėsi dėl dovanotų kūrinių, iš kurių didžiausia buvo 1935 metais Edmond de Rothschild perduota kolekcija, turinti 3000 tapybos ir daugiau nei 30000 originalių graviūrų. Šiuo metu spaudinių ir piešinių skyriuje saugoma beveik trečdalis visų Luvro fonduose saugomų meno kūrinių.
Kita kultūrinė veikla
Be pastoviosios ekspozicijos Luvre keturis kartu per metus pristatomos teminės parodos. Teminės ekspozicijos dažnai remiamos privačių kompanijų, pristatomi kūriniai ne tik iš Luvro saugyklų, bet ir kitų muziejų.
Be meno kūrinių eksponavimo, muziejuje rengiamos paskaitos, seminarai, meno dirbtuvės ir užsiėmimai. 1989 metais kartu su piramidės pastatymu Luvre įrengta 450 vietų auditorija. Kasmet joje surengiama iki 300 paskaitų, seminarų, filmų peržiūrų istorijos, archeologijos tematika. Luvro meno dirbtuvėse visuomenei pristatomos praktinės meno kūrimo pamokos, pradedant komponavimu ir baigiant skulptūrų kūrimu. Skirtingų tipų užsiėmimai pritaikyti suaugusiems, vaikams ir neįgaliesiems. Rengiamų užsiėmimų metu detaliai pristatomi Luvre saugomi meno kūriniai, kolekcijos.
Lansas
2004 metais Prancūzijos vyriausybė priėmė nutarimą steigti Luvro satelitinį muziejų šalies šiaurėje. Naujo muziejaus steigimas motyvuotas noru pritraukti investicijas ir turistus į pramoninį regioną, nukreipti dalį lankytojų nuo pagrindinio Luvro muziejaus, sukurti naują kultūros židinį. Iš šešių miestų kandidatų Prancūzijos prezidentas Žakas Širakas pasirinko Lansą, 35000 žmonių turintį miestą, buvusį angliakasybos centrą.
2005 metais paskelbtą architektūrinio projekto konkursą laimėjo Japonijos SANAA agentūra, bet nesugebėjus rasti statybų rangovo numatoma statybų pradžios data nusikėlė į 2009 metų galą. Muziejus bus statomas buvusios anglies šachtos vietoje, 20 hektarų plote. Numatoma projekto kaina siekia 517 milijonų litų, metinis biudžetas – 41 milijonas litų. Ekspozicija bus keičiama kas 3 metus, teminės parodos 2 kartus per metus.
Abu Dabis
2007 metų kovą Luvro muziejus paskelbė apie Abu Dabyje kuriamą muziejų–satelitą. Sutartyje, pasirašytoje tarp Abu Dabio miesto ir Prancūzijos vyriausybės, planuojama pastatyti naują muziejų iki 2012 metų. Trisdešimties metų sutartyje Jungtiniams Arabų Emyratams suteikiama išskirtinė teisė naudotis „Luvro“ pavadinimu Artimuosiuose Rytuose, per 10 metų suteikti 200–300 meno kūrinių pastoviajai ekspozicijai, keičiant juos kas kelerius metus, bei suteikti kūrinius 4 kartus per metus laikinosioms parodoms per 15 metų. Meno kūriniai bus pristatomi ne tik iš Luvro, bet ir kitų Prancūzijos muziejų.
thumb|left|220px|Muziejaus interjero projektas
Abu Dabio priemiestyje esančioje Saadiyat saloje (Laimės sala) turėtų būti suformuotas naujas Artimųjų Rytų kultūrinis centras. Iki 2018 metų, be Luvro muziejaus, planuojama pastatyti Gugenhaimo muziejaus filialą, Vaizduojamųjų menų centrą, Klasikinių menų muziejų bei Jūrų muziejų. Įgyvendinus projektą tikimasi sulaukti 1,5 milijono lankytojų per metus. Prancūzų architekto Jean Nouvel sukurtame projekte Luvro muziejaus pastatas uždengtas kupolo formos „skylėtu“ stogu, turinčiu lankytojams sudaryti „saulės spindulių, pereinančių per palmės lapus oazėje“, įspūdį. Muziejaus pastovioji ekspozicija užims apie 24000 m², laikinos teminės parodos 2000 kvadratinių metrų plotą. Pastato statybai numatoma išleisti 286–372 milijonų litų.
Už išskirtinę teisę vadintis „Luvro“ pavadinimu Abu Dabio miestas muziejui sumokėjo 1,38 milijardo litų, per ateinančius 30 metų už suteiktus meno kūrinius pastoviajai ir laikinosioms parodoms bei pagalbą formuojant nuosavą kolekciją, Prancūzijos muziejai turėtų gauti 2 milijardus litų. . Bendra Saadiyat salose įgyvendinamo projekto kaina iki 2018 metų, manoma, sieks 65 milijardus litų.
Krokuvos Hugo Kolontajaus žemės ūkio universitetas
Krokuvos Hugo Kolontajaus žemės ūkio universitetas – valstybinė aukštoji mokykla Krokuvoje, Lenkijoje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinge jis užima 36 vietą, tuo tarpu pasaulio reitinguose – 2810 (pagal pasaulinį Webometrics Ranking of World Universities 2013 m. reitingą).
Universiteto ištakos siekia 1890 m., kai prie Jogailos universiteto Filosofijos fakulteto buvo įsteigtos 3-metės Žemės ūkio studijos, kurios 1923 m. buvo perkeltos į atskirą naujai sukurtą Žemės ūkio fakultetą. Atskira aukštoji mokykla, pavadinta Aukštąja žemės ūkio mokykla, buvo įkurta 1953 m., nuo Jogailos universiteto atskyrus Žemės ūkio, Miškininkystės ir Zootechnikos fakultetą. 1972 m. jos pavadinimas buvo pakeistas į Hugo Kolontajaus žemės ūkio akademiją. Universiteto statusas suteiktas 2008 m. balandžio 11 d.
The Elder Scrolls II: Daggerfall
The Elder Scrolls II: Daggerfall – 1996 m. pasirodęs antrasis „The Elder Scrolls“ serijos kompiuterinis žaidimas, skirtas asmeniniams kompiuteriams.
Apžvalga
thumb|left|„The Elder Scrolls II: Daggerfall“ žaidimo aplinka „The Elder Scrolls II: Daggerfall“ yra antrasis RPG žanro žaidimas iš „The Elder Scrolls“ serijos, kurį kūrė „Bethesda Softworks“ kompanijos žaidimų kūrėjai. Žaidimas vyksta viduramžių fantastikos žanre, žemyno Tamriel teritorijoje. Žaidimas pasižymi vienu iš didžiausių žaidimų pasaulių videožaidimų istorijoje, plotu sulig Anglija.
Žaidime pasižymi galimybė būti laisvu, nes galima laisvai keliauti po visą žaidimo pasaulį, daryti užduotys savo noru ir rinktis jas, kautis su įvairiomis pabaisomis ir priešais. „The Elder Scrolls II: Daggerfall“ žaidimo žaidėjai gali pasirinkti savo gyvenimo būdą, jie gali būti garbingais riteriais arba samdomais žudikais, gali rinktis savo rasę ir gebėjimus. Vienas iš įdomių dalykų yra tas, kad žaidime yra 6 pabaigos ir pabaigą turi nuspręsti pats žaidimo žaidėjas. „The Elder Scrolls II: Daggerfall“ žaidimo minusas yra tik vienas, bet labai nemalonus, tai didelė gausa klaidų žaidime, kurios trukdo vykdyti žaidimo užduotis ir keliauti po jo pasaulį.
Siužeto pabaigos
„The Elder Scrolls II: Daggerfall“ žaidime yra 6 skirtingos siužeto pabaigos, kurias turi nuspręsti pats žaidimo žaidėjas:
Purpurinis vakaras
Koncertai
Vyksta Anykščių Dainų slėnyje. Nuolatiniai dalyviai – Gediminas Storpirštis, Kostas Smoriginas, Olegas Ditkovskis, Saulius Bareikis, Andrius Kulikauskas, Domantas Razauskas, Ieva Narkutė, „Stipriai Kitaip“, „Liūdni slibinai“, Rolandas Kazlas, „Baltos varnos“ ir kiti. Taip pat pristatomi jaunieji dainuojamosios poezijos žanro kūrėjai, nuo 2009 m. jiems skiriamas atskiras koncertas pirmąją festivalio dieną prie bibliotekos. Antrosios dienos didysis koncertas Dainuvos slėnyje skiriamas grupių pasirodymams. Nuo 2010 m. kasmet baigiamajame festivalio koncerte dalyvauja vienas bardas iš užsienio, pristatantis savo šalies dainuojamąją poeziją. 2017 m. festivalis atšventė dešimtmetį.
Luvras
Kontroversijos
Kaip ir daugelis kitų didžiausių pasaulio muziejų, Luvras kaltinamas įsivėlęs į neteisėtą meno kūrinių įsigijimą, laikymą ir eksponavimą. Prancūzų revoliucijos ir Napoleono I karų metu dalis konfiskuotų kūrinių, atsidūrusių Luvro muziejuje, taip ir nebuvo gražinti jų pirminiams savininkams. Kai kurių tyrinėtojų nuomone, savininkams grąžinta tik apie 55 % darbų.
Kuoduotieji vieversiai
Kuoduotieji vieversiai (Galerida) – vieversinių (Alaudidae) šeimos paukščių gentis.
Luvras
Kontroversijos
2009 metais paskelbta apie Luvre planuojamą atidaryti McDonald's restoraną. Ši žinia sukėlė didelę protestų bangą, lyginant greito maisto restoraną su „pigaus vartojimo prekėmis, kurios nesiderina su Luvro įvaizdžiu“.
2009 metų spalio 7 dieną Egiptas oficialiai nutraukė bet kokį bendradarbiavimą su Luvro muziejumi, sustabdė bendrus kasinėjimus, uždraudė Luvro darbuotojams skaityti paskaitas. Luvras apkaltintas sąmoningai pirkęs vogtus Egipto meno kūrinius 2000 ir 2003 metais. Po dviejų dienų Prancūzijos kultūros ministras paskelbė, kad muziejus grąžins penkias 3200 metų senumo freskas, kaip spėjama, išvežtas iš kapavietės Karalių slėnyje.
Grynakraujai jojamieji arkliai
Grynakraujai jojamieji arkliai – jojamųjų arklių veislė. Išvesti XVII a. pabaigoje XVIII a. pradžioje D. Britanijoje iš vietinių geriausių jojamųjų arklių veislių, sukryžmintų su arabų ir berberų veislių arkliais. Mišrūnai iš kartos į kartą buvo tobulinami sistemingu treniravimu, bandomosiosmis lenktynėmis ir selekcija pagal lenktynėse pasiektą greitį.
Grynakraujai jojamieji – greičiausi pasaulyje arkliai. Aukšti, trumpu liemeniu, nedidele galva, ilgu, plonu, tiesiu kalu, ilgu, aukštu gogu, trumpa, tiesia nugara, siaura, ilga krūtine, ilgomis plonomis kojomis be šepetėlių. Aukštis ties gogu 160-165 cm, masė ~500 kg. Sarti, bėri, juodbėri, rečiau širmi, juodi.
Greitai bręsta. Prieauglis pradedamas treniruoti 1,5 metų amžiaus. Dvejų metų arklys jau gali dalyvauti lenktynėse. 1960 m. ketverių metų eržilas Indiženas Epsomo hipodrome (D. Britanija) pasiekė pasaulio rekordą (1000 m nubėgo per 53,6 s).
Tauras (reikšmės)
Tauras gali reikšti:
Grynakraujai jojamieji arkliai
Grynakraujai jojamieji veisiami visame pasaulyje. Buvo naudojami Amerikos ristūnams, trakėnams, Hanoverio, Budiono, Kustanajaus arkliams išvesti. JAV yra ~50 000, D. Britanijoje ~ 12-15 tūkst., Prancūzijoje ~ 6-7 tūkstančius. Vokietijoje, Italijoje yra po 1-2 tūkst. kumelių.
Tauras (reikšmės)
Kiti:
Grynakraujai jojamieji arkliai
I Lietuvą grynakraujai jojamieji įvežti maždaug prieš 100 metų. Jų turėjo Vilniaus eržilų depas (įk. 1844), Žemaičių veislės arkliams auginti draugija (įs. 1881), Kėdainių žirgynas (įst. 1935). Ypatingų rezultatų veisiant šiuos žirgus Rusijos imperijoje buvo pasiekęs grafas Zubovas iš Kauno gubernijos. 1910 m per Visos Rusijos parodą jo grynakraujai jojamieji pelnė aukščiausią apdovanojimą. , Per II pasaulinį karą grynakraujų jojamųjų neliko. Po jo buvo vėl įvežta 1957 m. Auginami Vilniaus, Sudavijos, „Nemuno“ žirgynuose. Juose laikoma ~120-150 įv. amžiaus arklių. Naudojami lenktynėms, sportui, trakėnų ir Hanoverio arklių veislėms gerinti.
Vėlyvasis kosminis bombardavimas
Įrodymai
Pagrindinis įrodymas, kad Mėnulis patyrė kosminį bombardavimą, yra radiometrinio datavimo metodais nustatyti smūgio ištirpdytų uolienų, surinktų „Apollo“ misijų metu, amžiai. Manoma, kad dauguma šių uolienų susidarė susidūrimų su dešimčių kilometrų skersmens kūnais metu. Ištyrus uolienų mėginius Žemėje, pasirodė, kad jos visos sustingo prieš 3,8–4,1 mlrd. metų. Tačiau kosminio bombardavimo hipotezė susilaukė ir kritikos. Pagrindiniai priekaištai jai yra tai, kad (1) „Apollo“ misijų metu paimti mėginiai iš tiesų buvo iš to paties susidūrimo rajono (Lietų jūros) ir (2) senesnės, nei 4,1 mlrd. metų smūginės uolienos neišliko dėl vėlesnių susidūrimų, arba išsilydė jų metu. Pirmasis teiginys liečia tai, kad visi „Apollo“ paimti uolienų pavyzdžiai galėjo būti paimti iš Lietų jūros rajono, kadangi vieno susidūrimo metu išmestos medžiagos galėjo atsirasti visose trijose „Apollo“ nusileidimų vietose. Antroji hipotezė teigia, kad senesnių, nei 4,1 mlrd. metų, smūginių uolienų nerasta, nes jos buvo sunaikintos per praėjusius 4 mlrd. metų, arba jos buvo dar sykį išlydytos vėlesnių susidūrimų metu ir taip sumažėjo jų radiometriniais matavimais nustatomas amžius.
Geologinės pasekmės
Akivaizdu, kad ir Žemė turėjo patirti stiprų asteroidų bombardavimą tuo pačiu metu, kaip Mėnulis, tik susidūrimų žymes ant Žemės paviršiaus paslėpė aktyvesni geologiniai bei biologiniai procesai, vanduo, erozija. Spėjama, kad Žemėje tuo metu turėjo susidaryti:
Anksčiau buvo tikima, kad per visą Hadėjaus eoną Žemės paviršius buvo išsilydęs ir seismiškai aktyvus, temperatūra aukšta. Dabar manoma, kad Žemės paviršius sukietėjo labai greitai – maždaug per 100 mln. metų, ir Hadėjaus eono metu Žemė jau turėjo kietą paviršių, joje buvo gana vėsu ir jau egzistavo vanduo. Vėlyvojo kosminio bombardavimo teorija paaiškina, kodėl beveik nėra įrodymų, kad Žemėje egzistuoja senesnės, nei 3,8 mlrd. metų uolienos – teigiama, kad didžiąją Žemės plutos dalį sunaikino susidūrimai.
Yra įrodymų, kad gyvybė Žemėje atsirado gerokai seniau, nei dabar galvojama – 4,25 mlrd. metų senumo cirkonio kristaluose nustatytas didelis anglies izotopo C-12 kiekis, kas indikuoja biologinius procesus. Gali būti, kad gyvybė Žemėje atsirado Hadėjaus, o ne Archėjaus metu, tik jos vystymąsi pristabdė ar ją net trumpam buvo sunaikinęs kosminis bombardavimas.
Sorokaba
Sorokaba  – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 95 km į vakarus nuo San Paulo. Yra vietinis oro uostas, stotis prie San Paulo–Kampo Grandės geležinkelio. Svarbus tekstilės pramonės centras. Taip pat juodoji ir spalvotoji metalurgija, chemijos, popieriaus ir celiuliozės, farmacijos, mašinų gamybos pramonė. Veikia keletas universitetų, teisės mokykla.
Istorija
Sorokaba 1654 m. įkurta bandeiranto Baltazaro Fernandeso. Vėliau pastatyta katedra ir benediktinų vienuolynas. XIX a. miestas tapo svarbiu medvilnės eksporto centru.
Vėlyvasis kosminis bombardavimas
Dujinių milžinių migracija
Kai kurios kompiuterinės simuliacijos rodo, kad dujų milžinės susidarė ne tose orbitose, kuriose jos yra dabar, o dėl gravitacinių perturbacijų kelis šimtus milijonų metų judėjo. Manoma, kad Jupiterio orbita pasislinko arčiau Saulės, o Neptūnas bei Uranas apsikeitė vietomis ir nutolo nuo Saulės. Šių migravimų metu Jupiteris ir Saturnas atsidūrė orbitiniame rezonanse, ir dėl šio rezonanso poveikio buvo sutrikdytos asteroidų žiedo ir Koiperio žiedo objektų trajektorijos.
Vėlesnis Urano ir Neptūno susiformavimas
Yra siūloma, kad dėl reto proplanetinio disko išorinėje Saulės sistemoje planetų susidarymas vyko žymiai lėčiau. Tokiu atveju Urano ir Neptūno susidarymas turėjo trukti keletą milijardų metų, ir naujų planetų poveikis galėjo sukelti kosminį bombardavimą. Tačiau kiti skaičiavimai rodo, kad visos dujinės milžinės susiformavo itin greitai, 10 mln. metų laikotarpiu.
Parma (skydas)
Parmos būdavo iki 90 cm skersmens, karkasas būdavo geležinis. Turėdavo rankeną ir antskydį.
Parmas daugiausia naudodavo auksiliarijai pėstininkai ir kavaleristai. Legionieriai naudodavo sunkesnius ir labiau dengiančius skutumus. Legionieriai signiferiai irgi naudodavo parmas.
Užprūdupiai
Užprūdupiai (, 1936–1938 m. Uschproduppen, nuo 1938 m. Dachsheide) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, Šešupės dešiniajame krante.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Užprūdupių kaimo bendruomenė 1927 m. Pirmąkart minimi 1660 m. (Uschburduppen). 1736 m. Užprūdupiuose gyveno 1 zalcburgiečių ir 2 vokiečių šeimos. 1785 m. buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 3 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 4 sodybų kaimas su 31 gyventoju. 1854 m. Užprūdupiuose buvo 6 gyvenamieji pastatai ir 65 gyventojai.
Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Užprūdupiuose buvo 7 sodybos, 65 gyventojai, iš jų – 2 lietuviai.
Kaimo pietinėje dalyje stovėjo Johanishofo palivarkas (Johannishof, 28 gyv. 1905 m.), šiauriniu pakraščiu tekėjo Prūdupės upelis, vakariniu – Šešupė. Į pietvakarius nuo kaimo, už Šešupės, plytėjo Užbalių giria, kaimo viduryje buvo nedidelis miškelis.
Užprūdžių piliakalnis
Šalia kaimo, Šešupės ir Prūdupės santakoje, stūksojo Užprūdžių piliakalnis, iš lauko pusės atskirtas perkasu. Piliakalnio viršūnėje dar 1843 m. buvusi duobė, „į kurią įmetus akmenį ilgokai reikėdavo laukti, kol jis dugną pasiekdavo”. Apie piliakalnį užrašyta sakmių, pasakojimų. Pasak vieno, Šešupė kažkada paplovusi krantą, ir į vandenį nusiritusi pilna lobių skrynia. Pasak kito, vyrams ant piliakalnio bekortuojant, jų sukurta ugnis į šalis išlekiojusi, o nuodėguliai į Šešupę sukritę.
Medardas Bavarskas
Medardas Bavarskas (1924 m. birželio 8 d. Kėdainiai – 1989 m. gruodžio 18 d. Detroitas) – lietuvių rašytojas, poetas.
Kūryba
Novelėse (rinkinys „Klajūnas“ 1946 m.) vaizdavo jautrių, prie aplinkos nepritampančių žmonių likimus. Parašė pirmąjį pokario išeivių romaną „Pilkieji namai“ (1947 m.), kuriame parodė lietuvių emigrantų gyvenimą karo pabėgėlių stovykloje Vokietijoje, atskleidė karo ir tremties sugniuždyto žmogaus išgyvenimus. Eilėraščiuose (rinkinys „Sunkios valandos“ 1948 m.) vyrauja būties reliatyvumo, gyvenimo nuovargio motyvai.
Žitava
Žitava  – upė Slovakijoje; Nitros kairysis intakas (Vaho baseinas). Prasideda Pohronski Inoveco masyve ir teka į pietvakarius. Įteka į Nitrą į šiaurę nuo Nove Zamkų.
Didesni intakai: Drevenica, Širočina, Liska.
Prie Žitavos įsikūręs Zlate Moravcės miestas.
Džonatanas Livingstonas Žuvėdra
Džonatanas Livingstonas Žuvėdra (Jonathan Livingston Seagull) – 1970 m. išleista amerikiečių rašytojo Ričardo Bacho alegorinė apysaka.
Knygoje rašytojas alegoriniu stiliumi pasakoja apie laisvę, atstumtojo dalią, draugystę, mokytojo ir mokinio santykius, meilę ir atleidimą. Visi pagrindiniai veikėjai – pajūrio žuvėdros. Knyga suskirstyta į tris iš esmės gana skirtingas dalis.
Pirmoji dalis
Pirmojoje dalyje pasakojama apie pagal nusistovėjusias taisykles gyvenančią visuomenę, kuri užkerta jaunam jos nariui (Džonatanui) kelią tobulėti jo trokštama kryptimi (mokytis aukštojo pilotažo figūrų). Konfliktas greitai baigiasi Džonatano ištrėmimu iš būrio, įgaunant Atstumtojo statusą. Likęs vienas, jis daug ir kruopščiai dirba, gilindamasis į tai, kas būryje jam buvo uždrausta. Tremtis ir vienatvė šioje knygoje suvokiami ne kaip didelis praradimas, o kaip natūralūs dalykai, neišvengiama laisvės kaina. Džonatanas bent jau akivaizdžiai neįvykdo nė vieno aiškiai smerktino poelgio ir baudžiamas vien už tai, jog nori gilintis į sritį, kuri dėl kažkokių priežasčių toje visuomenėje tabu. Tuo apysaka skiriasi nuo kai kurių kitų panašią padėtį aprašančių kūrinių, kur atstumtasis ištremiamas už aiškai itin bjaurų elgesį ir labai kenčia (kaip M. Gorkio Lara). Bent jau buvusios Tarybų Sąjungos mokslo istorijoje galima rasti daug tokių istorijų (tarkim, kibernetikos, genetikos persekiojimai). Jei istoriją aprašė amerikiečių rašytojas, tai gali būti ir ne grynai stalinizmo problema, galbūt kažkas mažesniu masteliu iškyla paauglių grupėse.
Bet kuriuo atveju autorius absoliučiai ir kategoriškai atmeta be kokį nuolankumą ir paklusnumą, teigdamas, jog laisvė ir vienatvė kartu yra vertesnės nei nepamatuotas taisykles primetinėjanti bendruomenė, jei tik be jos apskritai įmanoma apsieiti.
Antroji dalis
Likęs vienas, Džonatanas per keletą dienų gerai pramoksta aukštojo pilotažo ir nelauktai pakviečiamas būtent šį užsiėmimą labai vertinančią „skrydžio entuziastų“ bendruomenę. Ryškiu kontrastu ankstesnės visuomenės „jėgos autoritetui“ pamažu išryškėja tikrais sugebėjimais pelnoma pagarba. Mokymosi procesas, ryšys tarp itin patyrusio mokytojo ir darbštaus, entuziastingo mokinio iškeliamas į beveik sakralinį lygmenį, teigiant, jog panašus santykis galimas netgi tarp Dievo ir žmogaus. Autorius įsitikinęs, jog žmogus ir Dievas turi sunkiai nusakomą „kažką bendro“, kas, nepaisant visų skirtumų, gali padėti užmegzti tvirtą ir amžiną ryšį.
Trečioji dalis
Trečiąją dalį logiškai pradeda paskutiniai Džonataną paliekančio mokytojo žodžiai: Mąstyk apie meilę (orig. keep working on love). Šiame skyriuje Džonatanas supranta, jog neįmanoma ilgai tobulėti vien būnant mokiniu, brandai būtina pačiam tapti mokytoju, dalintis tuo, ką gavai. Dar daugiau, norint pačiam žengti į priekį, reikia sugebėti atleisti ir grįžti pas tuos, kuriems esi neabejotinai reikalingas. Džonatanas grįžta į jį išvijusią pirmajame skyriuje aprašytą bendriją, šįsyk kupinas ne miglotų norų ir troškimų, o neabejotinų sugebėjimų, kuriuos neigti ir atmesti nepalyginamai sunkiau. Už panašius dalykus išvytiems bendraminčiams jis irgi pirmiausia kalba apie atleidimą: ''Neširsk ant jų (..) Tave išvarydamos, žuvėdros nubaudė pačios save, ir vieną kartą jos tai supras. Atleisk joms, ir padėk suprasti.'' Visa tai labai skiriasi nuo žinomos „antžmogio“ filosofijos, pagal kurią silpnesnis stipresniam gali tik trukdyti.
Ketvirtoji dalis
2013 metais autorius papildė knygą ketvirta dalimi. Tai padaryti R.Bachą paskatino 2012 metų lėktuvo katastrofa, kurioje jis vos nežuvo. Autorius taip pat teigia jog ši dalis buvo pradėta rašyti panašiai tuo pat metu kaip ir kitos trys tačiau buvo likusi nebaigta. Knyga su ketvirtąja dalimi pirmąkart išspausdinta 2014 metais.