cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Galhiopigenas
Daugelį metų geologai nežinojo, kad Galhiopigenas yra aukščiausia Norvegijos viršūnė, todėl niekas nebandė į jį įkopti. Pirmą kartą viršūnė pasiekta tik 1850 m. Nors dabar tai aukščiausias Norvegijos kalnas, ilgą laiką šį titulą turėjo kitas kalnas – Glitertindas. Dėl viršūnėje esančio ledyno, Glitertindas buvo šiek tiek aukštesnis, tačiau per pastaruosius metus dalis ledyno ištirpo. Dėl to sumažėjo kalno aukštis ir aukščiausiu buvo paskelbtas Galhiopigenas.
Kopimas į kalną nėra labai sudėtingas. Vasarą, esant palankiam orui, per dieną viršūnę gali pasiekti keli šimtai žmonių. Kalno viršūnėje yra pastatyta nedidelė trobelė, kurioje vasarą yra pardavinėjami gėrimai, užkandžiai bei atvirukai.
thumb|250px|Galhiopigenas iš šiaurinės pusės.
Kunitačis
Kunitačis  – miestas Tokijuje, Japonijoje. Čia gyvena apie 73,4 tūkst. gyventojų.
Kunitačis buvo įkurtas 1967 m. sausio 1 d.
Simboliai
Oficiali miesto gėlė – japoninis abrikosas, medis – dviskiautis ginkmedis (Ginkgo biloba), paukštis – didžioji zylė (Parus major).
Nuorodos
thumb|left|Kunitačis Tokijo prefektūroje
Kadagynė (reikšmės)
Kadagyne vadinami kaimai:
Kolonga
Kolonga – didžiausias miestelis šiaurinėje Tongatapu pakrantėje, Hahake (Tongatapu) apygardoje Tongoje. Poetiškai miestelis vadinamas ʻUtu longoaʻa (triukšmingas krantas) – užuomina į bangų mūšą.
KFC Rhodienne-Verrewinkel
KFC Rhodienne-Verrewinkel – Belgijos futbolo klubas iš Rhode-Saint-Genèse (Briuselis).
Red Bull RB7
Red Bull RB7 – Formulės 1 automobilis, kurį 2011 metų sezone naudojo Red Bull Racing ekipa. Automobilis buvo pristatytas 2011 m. vasario 1 dieną Valensijos trasoje Ispanijoje.
Komandoje buvo čempiono titulą ginantis vokietis Sebastian Vettel ir australas Mark Webber. Red Bull RB7 sezono metu dominavo ir per 19 lenktynių pelnė 12 pergalių. Iš jų 11 pelnė S. Vettel.
Pilni Formulės 1 rezultatai
(paryškintos pole pozicijos; pakreipti greičiausi ratai)
Sajanai
thumb|right|250px|Kalnų lokalizacija
thumb|right|Kalnų dvasių ežeras Sajanuose
Zakariškės (Vilnius)
Zakariškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Dūkštų.
52 m.
52 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Luta (Liublino vaivadija)
Luta  – kaimas Lenkijos rytuose, Vlodavos valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į pietvakarius nuo Vlodavos ir apie 68 km į rytus nuo vaivadijos centro Liublino.
Syndicat National de l'Édition Phonographique
Syndicat national de l'édition phonographique (SNEP) – Prancūzijos profesionali muzikos industrijos organizacija. SNEP buvo įkurta 1922 m. ir turi 48 nares kompanijas.
SNEP atsakinga už autorių teisių kolektyvinį administravimą, siekia užkirsti kelią autorių teisių pažeidimams (kaip piratavimas, plagiavimas) ir yra oficiali muzikos įrašų atestavimo organizacija Prancūzijoje.
SNEP taip pat yra oficialus topas.
Daunoraičiai
Daunoraičiai – kaimas šiaurinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietvakarius nuo Daunoriškės.
Paukščių kolonija
thumb|right|Jūros paukščių kolonija Paukščių kolonija, kartais paukščių turgus – vieta, kur masiškai peri paukščiai.
Jūros paukščių kolonijos
Vieta, paprastai ant uolų jūros pakrantėje arba uolėtose ar šiaip salelėse, kartais – paplūdimiuose, kurioje dauginimosi sezono metu poruojasi ir peri jūros paukščiai. Tokiose kolonijose paprastai peri šimtai ar tūkstančiai paukščių. Itin didelėse kolonijose gali perėti ir virš milijono paukščių. Kartais kolonijos gali būti gana toli nuo kranto, kai prie vandens nėra patogių vietų.
Lizdai gali būti išsidėstę gana atokiai vienas nuo kito (pvz., albatrosų kolonijose) arba išsidėstę visai greta vienas kito (pvz., alkinių paukščių kolonijose). Daugelyje kolonijų paprastai kartu peri kelių rūšių paukščiai, dažniausiai užimantys skirtingas ekologines nišas. Rūšių sudėtis kolonijoje priklauso nuo geografinės padėties ir vietovės pobūdžio. Šiaurės platumose kolonijose ant uolų paprastai peri tripirščiai kirai (Rissa) ir alkiniai paukščiai. Ypač didelės šiaurinės jūros paukščių kolonijos yra Britanijoje, Airijoje, Norvegijoje, Niufaundlende, Islandijoje, Aliaskoje, Kurilų salose, Kamčiatkoje, Ochotsko jūros pakrantėse. Tropinėse salose kolonijas dažniausiai sudaro žuvėdriniai paukščiai.
Jūros paukščiai gali perėti medžiuose, ant žemės (kartais net be suktų lizdų), uolų plyšiuose ar urvuose. Daugelis jūros paukščių kiekvienais metais grįžta perėti į tą pačią koloniją, net į tą patį lizdą ar urvą, ir savo vietą aršiai gina nuo konkurentų. Senuosiuose lizduose dažnai susitinka praeito sezono „sutuoktiniai“, kurie nedauginimosi metu gyveno atskirai, jiems nereikia ieškoti naujos vietos lizdui, kas taupo energiją. Buvę jaunikliai paprastai irgi grįžta į gimtą koloniją ir įsikuria netoli tėvų lizdo, kur išsirito.
Kolonijos paprastai būna vietose, kurias sunkiai prieina ar kurių visiškai neprieina keturkojai plėšrūnai ir kurios yra netoli maitinimosi vietų. Apie kolonijas kaupiasi paukščių išmatos, kurios neretai sudaro guano telkinius.
Kolonijos Lietuvoje
Lietuvoje paukščių kolonijos irgi egzistuoja. Tai:
Aatsista-Mahkan
thumb|200px|Aatsista-Mahkan Aatsista-Mahkan arba Bėgantis Triušis (1833 m.– tikriausiai 1911 m. sausio 24) buvo Juodosios pėdos genties vadas ir karys. Turėjo keturias žmonas ir vienuolika vaikų, iš kurių geriausiai žinomas Antinų genties vadas.
Monis
Monis arba Daugirdiškių ežeras – ežeras vidurio Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, apie 6 km į rytus nuo Semeliškių, prie Daugirdiškių kaimo. Ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 1,8 km, plotis iki 0,93 km. Altitudė 149,5 m. Ežeras rininis, gilus (iki 33 m). Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis iki 7,8 km. Krantai aukšti, statūs, vietomis ardomi, daugiausia apaugę medžiais. Iš rytų prieina Daugirdiškių miškas. Į ežerą įsiterpia du pusiasaliai, yra 2 mišku apaugusios salos (0,66 ha ir 0,03 ha). Vienas iš pusiasalių (pietvakarinis) yra saugomas valstybės, nes jame yra likę Daugirdiškių dvaro griuvėsiai.
Jakobas Gierkė
Jakobas Gierkė (, istoriniuose šaltiniuose dar Gierche, Geirke, Gierek) – XVII a. Vilniaus laikrodininkas auksakalys.
Monis
Ežero atabradas siauras, padengtas smėliu. Dugne – sapropelingas molis. Rytuose įteka upelis iš Monaičio ežero, vakaruose išteka Luknios intakas (Strėvos baseinas).
Jakobas Gierkė
Sukūrė keliolika meniškų barokinės stilistikos stalinių laikrodžių, iš jų keturi yra Lenkijos muziejuose, vienas – Lietuvoje. Jo kūriniuose sukaupti visi Lietuvos laikrodininkystės laimėjimai iki švytuoklės pritaikymo mechanizmams. Laikrodžiai turėjo sraigę – kūginį būgnelį spyruoklės įtempimui išlyginti, valandų skambinimo įtaisą, tačiau dažniausiai tik vieną rodyklę. Sudėtingesnieji rodė ir mėnesio dienas, Mėnulio fazes, Saulės padėtį Zodiake. Laikrodžiai buvo su bronziniais aptaisais. Mechanizmo detalės gausiai ornamentuotos zoomorfiniais ir augaliniais motyvais, ciferblatai puošti graviruotais vaizdais. Sudėtingesnių laikrodžių viršuje – lietos skulptūrėlės.
Monis
Monyje sugaunamos lydekos, ešeriai, karšiai, lynai, seliavos ir kt.
Ežerėvardis Mónis neaiškios kilmės. Gali būti susijęs su žodžiais monas, monai („kerai, burtai, šmėkla“), nors galbūt sietinas su („drėgnas, šlapias“).
Jonas Domanovskis
Jonas Domanovskis (,, g. apie 1496 m. Domanovas, Palenkės vaivadija – 1563 m. spalio mėn. ar lapkričio 16 d. Vilnius ?) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstybinis veikėjas, teisininkas, diplomatas, Žemaičių vyskupas.
Biografija
Italijoje studijavo teisę ir teologija. Keliavo po Ispaniją ir Portugaliją. Vilniaus vyskupo Jono iš Lietuvos kunigaikščių globojamas atvyko į Lietuvą, 1526 m. paskirtas jo kancleriu ir generolu auditoriumi. Nuo 1529 m. – prepozitas, 1530 m. – katedros vikaras ir generolas oficiozas. Nuo 1524 m. valdė Vijos, nuo 1525 m. Rudaminos, nuo 1538 m. Vilniaus Šv. Jonų, nuo 1554 m. Ramygalos bei Kražių ir kt. parapijas.
Vienas Vilniaus vyskupijos 1528 m. sinodo nuostatų, II Lietuvos Statuto rengėjų. Nuo 1531 m. vadovavo gaisro sunaikintos Vilniaus katedros atstatymui, 1555–1556 m. Vilniaus vyskupijos administratorius. Nuo 1556 m. kanauninkas. 1539–1556 m. Žygimanto Senojo ir Žygimanto Augusto sekretorius. 1540–1545 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sienų su Prūsais ir Livonija komisijų narys, Vilniaus asesorių teismo posėdininkas.
1556 m. paskirtas Žemaičių vyskupu. 1556 m. sušaukė vyskupijos sinodą; jo metu gresiant karui su Maskva rėmė dvasininkų apmokestinimą. Įvykdė vyskupijos administracinę reformą – ją padalijo į 38 parapijas, nuo kitų turtų atskyrė bažnytinius. P. Roizijų pakvietė parengti Žemaičių vyskupijos kapitulos statutą (Constitutiones Ecclesiae Mednicensis 1561 m. ir Novellae Constitutiones Ecclesiae Mednicensis 1562 m., abu išsp. 1925 m.); pats dalyvavo juos rengiant. Vykdė diplomatines derybas su Prūsais ir Livonija; 1561 m. Vilniuje priėmė Livonijos ordino paskutiniojo magistro G. Ketlerio priesaiką dėl ordino sekuliarizacijos bei priklausomybės Lietuvai ir Lenkijai.
Kanokupolu
Kanokupolu – nedidelis miestelis vakariniame Tongatapu rajone Tongoje. Tongos istorijoje Kanokupolu žinomas kaip pirmoji Tuʻi Kanokupolu dinastijos rezidavimo vieta (XVII a. pradžioje). Tik Kanokupolu gyventojams leidžiama dėvėti specialius lakalaka šokio kostiumus, vadinamus folaʻosi.
Italijos futbolo federacija
Italijos futbolo federacija (FIGC) – Italijos futbolo vykdomoji institucija, kuruojanti Italijos futbolo sistemą, Italijos futbolo taurę, Italijos vyrų futbolo rinktinę taip pat Italijos moterų futbolo rinktinę.
Federacija įkurta 1898 m. kaip Federazione Italiana Football. 1909 m. pavadinimas buvo pakeistas į dabartinį Federazione Italiana Giuoco del Calcio.
Federacija įsikūrusi Romoje ir yra viena iš FIFA ir UEFA steigėjų bei narių.
Žvaigždžių vartai SG-1
Šiame seriale, pasinaudodami ateivių sukurtu teleportavimo įrenginiu – „Žvaigždžių vartais“ serialo herojai keliauja po mūsų, bei kitų galaktikų planetas. Pagrindiniai serialo herojai – „SG-1“ komanda. Ši komanda viena iš daugelio, bet laikoma elitine, susidedančia iš komandos vadovo, kariškio Pulkininko (vėliau Majoro Generolo) Džeko O’Neillo (Richard Dean Anderson), kurį pakeitė Pulkininkas Leitenantas Kameronas Mičelas (Ben Browder), archeologo Dr. Danielio Jacksono (Michael Shanks), mokslininkės Kapt. (vėliau Pulkininkės) Samantos Carter (Amanda Tapping) (ji nebe SG-1 narė, ji buvo Atlantidos ekspedicijos (Žvaigždžių Vartai: Atlantida) vadovė po Dr. Elizabetos Wheir) ir Džafa vardu Teal’c (Christopher Judge). Visoms komandoms žemėje vadovauja Maj. Gen. George Hammond (Don S. Davis), kurį trumpam laikui pakeitė Maj. Gen. O’Neillas, ir galiausiai Maj. Gen. Henkas Lendris (Beau Bridges).
Nuorodos
Tähevärav SG-1
Adeno įlanka
thumb|250px|right|Adeno įlanka Adeno įlanka – vakarinė Arabų jūros įlanka, esanti tarp Jemeno Arabijos pusiasalyje ir Somalio Rytų Afrikoje. Įlanka jungiasi su Raudonąja jūra Bab el Mandebo sąsiauriu. Įlankos ilgis 885 km. Adeno įlanka yra svarbioje strateginėje vietoje, kadangi pro ją plaukia dauguma laivų, keliaujančių iš Indijos vandenyno ir Persijos įlankos į Viduržemio jūrą ir Europą. Įlankoje gausu žuvies, vėžlių, omarų, yra koralų. Vanduo gana švarus ir mažai užterštas. Pagrindiniai uostai: Adenas Jemene (pagal kurį ir pavadinta įlanka) bei Berbera Somalyje.
Istorija
Nuo XVI a. pagrindiniai pretendentai į viešpatavimą Adeno įlankoje buvo Anglija, Portugalija ir Turkija. XIX a. anglai išstūmė kitus varžovus ir ėmė valdyti vieni. XX a. 7-ojo dešimtmečio pabaigoje, anglams pasitraukus iš Artimųjų Rytų, įlankoje vis didesnę įtaką įgijo TSRS karinės jūrų pajėgos. Dėl arabų - Izraelio karo, 1967 m.– 1975 m. Sueco kanalas buvo uždarytas ir Adeno įlankos svarba buvo sumažėjusi.
Tarpukario Lietuvos kariuomenė
thumb|right|Lietuvos kariuomenė 1938 m. thumb|right|Kareivių priesaika thumb|right|Pėstininkų daliniai žygiuoja per Žiežmarius po apmokymų 1921 m. thumb|left|170px|Pirmoji tarpukario Lietuvos kariuomenės priesaika thumb|right|Tankas „Kerštas“ manevruose 1924 m. thumb|right|Mechanizuoto dalinio kariai 1928 m. right|thumb|Inžinierinio dalinio kariai 1930 m.
Tarpukario Lietuvos kariuomenė – iki 1940 m. gyvavusios Lietuvos Respublikos karinių pajėgų visuma.
Įkūrimas
Jau 1917 m. vasarą, Rusijoje įvykus Vasario revoliucijai, susikūrė lietuvių karininkų sąjunga. Pirmo pasaulinio karo frontuose kovoję lietuvių kariai pradėjo organizuotai telktis į lietuviškus dalinius tikėdamiesi grįžti į Tėvynę. Buvo suformuotas pusantro tūkstančio karių atskirasis lietuvių batalionas Vitebske, atsargos batalionas Smolenske, lietuvių batalionas Rovne, Vytauto Didžiojo batalionas Sibire ir kiti. Tačiau karininkų sąjunga ir daliniai buvo priversti išsiskirstyti po Spalio perversmo, o kai kurie lietuvių kariai išžudyti ar paimti į Raudonąją armiją. left|thumb|Lietuvos kavalerija puola 1918 m. vasario 16 d. buvo paskelbtas Lietuvos nepriklausomybės aktas, tačiau nei realios valdžios, nei karinių dalinių Lietuvos Taryba dar neturėjo. Pirmieji į Lietuvą jau 1918 m. pradžioje grįžo generolas Jurgis Kubilius, karo gydytojas papulkininkis Vladas Nagevičius, papulkininkis Stasys Nastopka, karininkai Kazys Škirpa, Mykolas Velykis, Petras Ruseckas ir kiti. 1918 m. gegužės 15 d. Lietuvos Taryba pavedė pulkininkui Jonui Kubiliui pasirūpinti lietuvių karo belaisvių grąžinimu į Lietuvą. Spalio mėn. įsteigta Apsaugos komisija, vadovaujama Stasio Šilingo, kuri organizavo lietuvių karininkų grįžimą. Kiekvienoje iš 12 Lietuvos sričių nutarta suorganizuoti savisaugos būrius. 1918 m. spalio mėn. pabaigoje Vilniuje pradėjo rinktis pirmieji savanoriai, bet vokiečiai neleido jų apginkluoti.
Lietuvos kariuomenę ėmėsi organizuoti iš Rusijos grįžę lietuviai karininkai. Karininkų iniciatyva jau lapkričio 1 d. Vilniuje, vadovaujant Vincui Grigaliūnui-Glovackiui, Lietuvos Tarybos pastato rūsyje imtas kurti 1-asis pėstininkų pulkas. Lapkričio 11 d. ministru pirmininku ir apsaugos ministru tapęs Augustinas Voldemaras manė, kad pirmiausia reikia sukurti miliciją tvarkai šalies viduje palaikyti, o iš išorės apgins Vokietija, kuri buvo įsipareigojusi pagal Kompjeno paliaubas. Lapkričio 21 d. Apsaugos ministerijoje susirinkę karininkai nusprendė, kad reikia skubiai organizuoti reguliariąją Lietuvos kariuomenę, nes Vokietijos kariuomenė neatlaikė bolševikų puolimo.
1918 m. lapkričio 23 d. premjeras A. Voldemaras pasirašė Apsaugos ministerijai įsakymą Nr. 1, kuriuo įkūrė Apsaugos Tarybą. Pulkininkas Jonas Galvydis-Bikauskas paskirtas I-o pėstininkų pulko vadu, o pulkininkas J. Kubilius štabo viršininku. Lapkričio 23-oji dabar minima kaip Lietuvos kariuomenės diena.
Tuo metu kariuomenėje jau buvo apie 100 karininkų, valdininkų, gydytojų ir apie 50 savanorių karių. Vokietija pažadėjo Lietuvos kariuomenei materialinę ir ginkluotės paramą. 1919 m. sausio pradžioje, prie Vilniaus artėjant bolševikams, Vyriausybė persikėlė į Kauną. Buvo pradėti organizuoti nauji daliniai visoje Lietuvoje.
Trūko karininkų, todėl buvo paskelbta jų mobilizacija. Bet atvyko tik 400. 1919 m. sausio 25 d. Kaune buvo įsteigta karo mokykla, o jos vadu buvo paskirtas plk. J. Galvydis-Bikauskas. 1919 m. kovo 1 d. iš 8 vokiškų lėktuvų buvo suformuota aviacijos kuopa, o netrukus ir aviacijos mokykla. Priimti laikinieji kariuomenės rūšių statutai. Iki kovo pradžios jau buvo apie 3000 savanorių, o kovo 5 d. paskelbus pirmąją mobilizaciją, kariuomenės kūrimas labai paspartėjo.
Lietuvos kariuomenė 1922–1940 m.
Lietuvos Respublikai pavyko apsiginti tiek kariniame, tiek diplomatiniuose frontuose. Nežiūrint nepaprastai sunkios padėties ir skaudžių Vilniaus bei jo krašto praradimo, per du nepriklausomybės dešimtmečius Lietuva pasiekė nemažų laimėjimų ekonomikos ir ypač kultūros bei švietimo srityse. Pagal to meto reikalavimus buvo pertvarkyta Lietuvos kariuomenė ir paruoštas profesionalus karininkų korpusas.
Lietuvos kariuomenėje 1940 m. birželio 1 d. duomenimis buvo 28 005 žmonės – 26 084 kariai ir 2031 civiliniai tarnautojai. Tarp karių buvo 1728 karininkai, 2091 liktinis (372 viršilos, 985 puskarininkiai, 393 jaunesnieji puskarininkiai, 341 puskarininkis kandidatas), 22 265 kareiviai (1114 jaunesniųjų puskarininkių, 2301 grandinis, 18 850 eilinių). Paskelbus mobilizaciją buvo galima pašaukti 120 400 atsargos karių. Kariuomenę sudarė Kariuomenės štabas Krašto apsaugos ministerijos sudėtyje, Aukštoji karo mokykla, Kauno karo mokykla, 3 pėstininkų divizijos – 9 pėstininkų ir 4 artilerijos pulkai, 5 priešlėktuvinės motorizuotos kuopos, taip pat ginklų rūšys – kavalerija, Lietuvos karo aviacija, karo technikos dalys (inžinerijos, geležinkelininkų, ryšininkų ir transporto padaliniai), Priešlėktuvinės apsaugos rinktinė, Karo tiekimo valdyba, karo komendantūros. Lietuvos kariuomenė buvo apginkluota pakankamai modernia užsienio ir savos gamybos karo technika. Ypač gerai vertinami buvo lėktuvai, kuriuos sukūrė Jurgis Dobkevičius ir Antanas Gustaitis.
Kariuomenės struktūra
thumb|200px|Krašto apsaugos ministras brigados generolas [[Stasys Dirmantas ir Lietuvos kariuomenės vadas Stasys Raštikis 1937 m.]]
Kariuomenės sunaikinimas
1940 m. birželio 15 d. rytą po TSRS ultimatumo Lietuvos politikai neišdrįso duoti įsakymo kariuomenei pasipriešinti agresoriui. Prezidentas A. Smetona pasitraukė į užsienį. TSRS ultimatumas buvo priimtas, ir generolas Vincas Vitkauskas, Lietuvos kariuomenės vadas, Vyriausybės įgaliotas pasirašė susitarimą su Raudonosios armijos vadovybe dėl netrukdomo Raudonosios armijos įvedimo į Lietuvą – 1940 m. birželio 15 d. apie 16 val. TSRS tankai įvažiavo į Kauną, o apie 18 val. Kauno aerodrome nusileido V. Molotovo pavaduotojas Vladimiras Dekanozovas su NKVD darbuotojais ir pratęsė okupacinį perversmą.
1940 m. liepos 20 d. generolas Vitkauskas su kariuomenės ir Šaulių sąjungos vadais pasveikino Justą Paleckį kaip Lietuvos Respublikos prezidentą. 1940 m. liepos 25 d. Lietuvos kariuomenė buvo pavadinta Liaudies kariuomene. Rugpjūčio 30 d. Lietuvos TSR liaudies komisarų taryba priėmė nutarimą, iš esmės skelbiantį Lietuvos liaudies kariuomenės likvidavimą: „Perorganizuoti Lietuvos Liaudies Kariuomenę į Raudonosios Armijos šaulių teritorinį korpusą ir įjungti jį į Pabaltijo Ypatingosios Karinės Apygardos kariuomenės sudėtį“. Lietuvos kariuomenė reorganizuota į 29-ąjį šaulių teritorinį korpusą, kariai pavadinti raudonarmiečiais, kiekvienam daliniui priskirti komisarai. Tačiau tuoj pat prasidėjo ir represijos. Naikindami Lietuvos kariuomenę sovietai didžiąją dalį karininkų ištrėmė arba išžudė.
Nacių okupacijos metais Lietuvos laikinoji vyriausybė bandė atkurti Lietuvos kariuomenę, tad palaikė bataliono sukūrimą. Vėliau buvo surinkta Vietinė rinktinė, bet paaiškėjus, kad ji gali būti panaudota ne Lietuvai ginti, rinktinė buvo paleista. Jos vadus vokiečiai represavo. Prasidėjus antrajai sovietinei okupacijai prasidėjo Lietuvos partizaninis judėjimas ir daugelis Lietuvos kariuomenės karininkų, karių tęsė partizaninę kovą bei žuvo.
Lietuvos kariuomenė buvo atkurta tik 1990 m., atkūrus Lietuvos nepriklausomybę.
Kadagynė (Kelmė)
Kadagynė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kiaunorių.
53 m.
53 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Streptococcus pyogenes
}
Streptococcus pyogenes – streptokokų (Streptococcus) genties bakterijų rūšis.
A grupės streptokokas, yra gram-teigiamas, nejudrus, nesudarantis sporų. Bakterijos ląstelės dažniausiai būna susijungusios į grandinėlę, rutulio arba kiaušinio formos, 0,6–1,0 mikrono skersmens. Streptokokų ląstelės dalijasi viena kryptimi sudarydamos grandinėlę.
S. pyogenes – fermentacinė medžiagų apykaita, jis yra fakultatyvinis anaerobas. A grupės streptokokai dažniausiai turi kapsulę sudarytą iš hialuroninės rūgšties.
Domenas (Prūsija)
Domenas ( iš - valda, vėliau Rittergut), Prūsijos valdovo, junkerių valda.
Istorija
Prūsijos valstybei priklausančioje Mažojoje Lietuvoje dėl nuolatinių XIII a. – XIV a. kryžiuočių ir lietuvių kovų nesusidarė didelių bajorų valdų kaip Europos domenai, žemė daugiausia priklausė Vokiečių ordino didžiajam magistrui, vėliau Prūsijos valdovui. Nuo XVI a. medžioklei tinkamus plotus Prūsijos kunigaikštis saugojo sau; palyginti mažai žemių turėjo evangelikų liuteronų bažnyčia. Sunykusius vokiečių bajorų dvarus ir kulmiškių ūkius XVIII a. pirmoje pusėje ėmė supirkinėti Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas I ir juose steigti domenus, kurdinti vokiečių kolonistus.
Yrant baudžiavinei sistemai ir mažėjant lažo nuo XVIII a. pabaigos karalius pradėjo domenus nuomoti, užrašinėti arba pardavinėti bajorams. XVIII a. pabaigoje - XIX a. pradžioje, po 1807 m. baudžiavos panaikinimo Prūsijoje bei Mažojoje Lietuvoje padaugėjo vokiečių junkerių domenų ir dalis lietuvininkų pateko į jų valdžią. Vokiečių kolonistai iš esmės ir toliau liko domenų, arba karališkieji, ūkininkai. XIX a. pradžioje Lietuvos departamente domenų žemėvalda apėmė 86,5 %, Rytų Prūsijos – 51,3 % visos dirbamosios žemės. Valdovo domenuose nuomininkus ėmus keisti iš Vokietijos atvykusiais miestiečiais valdininkais, šalia bajorų dvarininkų susiformavo miestiečių žemvaldžių sluoksnis.
Domenus administravo Gumbinės karo ir domenų rūmai bei Karaliaučiaus karo ir domenų rūmai.
Episkopio įlanka
Episkopio įlanka − dalis Viduržemio jūros, esanti pietvakarinėje Kipro salos pakrantėje, tarp Pafoso ir Limasolio miestų. Įlanka žymi paplūdimiais ir žuvies restoranais. Nežiūrint į etninį 1974 m. Kipro perskyrimą, dalis Kipro turkų nusprendė likti šiame rajone.
Sklodi Pžirusai
Sklodi Pžirusai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novės Piekutų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 3 namai ir 25 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 12 namų ir 82 gyventojai. 2008 m. buvo 12 namų ir 61 gyventojas.
Pačakutekas
thumb|Pačakutekas Pačakutekas – buvo devintasis inkų valdovas ir pirmasis imperatorius (sapa Inca, 1438-1471 m.), išplėtęs inkų teritoriją nuo karalystės iki didelės imperijos. thumb|left|150px|Paminklas Pačakutekui Aguas Kaljentese Nors devintuoju inka turėjo tapti Virakočos sūnus Inka Urko, Pačakutekas nugalėjęs karingą čankų gentį užsitikrino vadovo titulą. Jis savo išmintimi, narsa lenkė savo brolį. Pačakutekas savo valdymo metu nugalėjo daug priešiškų tautų (čankus, huankus, aimarakus) ir išplėtė imperijos žemes iki pat Titikakos ežero. Rengė ekspedicijas, kurių metu plėtė žemes, kūrė miestus ir tvirtoves (pvz., Vilkasuamaną, Saskaihuamaną, Maču Pikču). Pačakutekui mirus, imperatoriumi tapo jo sūnus Tupakas Jupankis.
Mačida
Mačida  – miestas Tokijuje, Japonijoje. 2007 m. balandžio mėn. čia gyveno 413 398 žmonės.
Istorija
Miestas įkurtas 1958 m. vasario 1 d.
Simboliai
Oficiali miesto gėlė – raudonžiedis šalavijas (Salvia splendens), medis – japoninis skirpstulas (Zelkova serrata), paukštis – tulžys.
Puerto Varasas
Puerto Varasas  – miestas Čilėje, Los Lagoso regiono šiaurės rytuose, Ljankihuės provincijoje. Įsikūręs Ljankihuės ežero pietvakarinėje pakrantėje, 20 km į šiaurę nuo Puerto Monto. 32,9 tūkst. gyventojų (2002 m.). Šalia miesto eina Puerto Monto-Arikos plentas. Yra uostas. Tai vienas svarbiausių regiono turistinių centrų.
Helenė
thumb|200px|left|Helenė Helenė (Helena arba Elena) graikų mitologijoje – Dzeuso ir Ledos duktė, Menelajo žmona, gražiausia Helados ir pasaulio moteris. Jai piršosi įžymiausi herojai, bet jos žemiškasis tėvas Tindarėjas, Odisėjo patariamas, leido pačiai išsirinkti vyrą. Kiti pretendentai turėjo prisiekti liksią draugais ir padėsią Helenės išrinktajam. Helenė išsirinko Menelają, kuris, uošviui mirus, tapo, Spartos karaliumi. Pariui, Trojos princui, pagrobus Helenę, kilo Trojos karas.
Moldavija olimpinėse žaidynėse
Moldavija olimpinėse žaidynėse kaip nepriklausoma valstybė dalyvauja nuo 1994 m. Valstybė yra iškovojusi 5 medalius vasaros žaidynėse, bet nei vieno medalio žiemos žaidynėse.
Žibutė (žurnalas)
Istorija
Leido Felicija Bortkevičienė. Spausdino J. Zavadskio spaustuvė Vilniuje. Išėjo 8 numeriai.
Rašė švietimo, moterų teisių, sveikatos, kultūros, vaikų auklėjimo ir kitais klausimais, pasakojo apie kitų šalių moterų gyvenimą, moterų organizacijų veiklą.
Bendradarbiavo Kazys Baltrukonis, Juozas Baltrušaitis, J. Merkys, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, M. Radzevičienė, Žemaitė ir kt.
Zakeliškiai
Zakeliškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Liolių.
Komatsu
thumb|Komatsu ekskavatorius
Komatsu (株式会社小松製作所, Komatsu Limited) yra Japonijos kompanija, gaminanti mašinas, skirtas statybinei ir karinei pramonei, taip pat tokius pramoninius įrengimus, kaip presai, lazeriai ir pan.
Įmonės pavadinimas kilęs iš Japonijos miesto tokiu pačiu pavadinimu, kuriame įmonė buvo įkurta 1917 m. Komatsu gamina ekskavatorius, buldozerius, autokrautuvus ir kitas statybos bei kelių tiesimo mašinas. Pasaulyje yra 22 Komatsu gamyklos.
Komatsu pagamino didžiausią pasaulyje buldozerį D575, naudojamą anglies gavyboje.
Vievis (ežeras)
Vievis – ežeras vidurio Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, Vievyje. Jo ilgis (šiaurės-pietų kryptimi) – 2,75 km, plotis – 1,95 km. Altitudė 112,2 m. Giliausia vieta yra šiaurinėje dalyje, siekia 33 m. Pietinis krantas žemas, supelkėjęs, apaugęs mišku, kiti – aukštesni ir sausesni. Pietinėje pakrantėje telkšo Bliūduko ežeras.
Į Vievio ežerą suteka 8 upeliai, išteka Bražuolės intakas Pylimas. Pratakumas per metus 15 %. Ežero baseino plotas 23,3 km². Prie ežero įsikūręs Vievis, Vievininkų, Patiltų, Balceriškių, Šadubalio, Zabakos, Pylimų kaimai. Veikia 3 kaimo turizmo sodybos.
Ežerėvardžio Víevis pirminė lytis neaiški, nes tiek ežero, tiek miesto vardas nesyk užrašytas kaip (plg. Vievininkai > Jievininkai. Tokiu atveju, pavadinimas greičiausiai kilęs nuo medžio vardo ieva. Jei lytis Vievis pirminė, tada tai, matyt, labai archajiškas žodis, susijęs su vijimosi, vyniojimosi (plg. „vyti(s)“, „sukti, lenkti“) reikšme.
Pročiūnai II
Pročiūnai II – kaimas šiaurinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 2 km į vakarus nuo Daunoriškės.
Ozėjo knyga
Ozėjo knyga – viena iš Senojo Testamento knygų, priskiriama pranašų knygų grupei.
Knygoje rašoma apie tai, kad Ozėjas liūdi jį dėl kito palikusios žmonos, o Dievas Izraelio, apie Ozėjo žmoną ir vaikus, neištikimąjį Izraelį, apie tai, kad Ozėjas susigrąžina žmoną. Knygoje teigiama, kad Dievas myli Izraelio tautą, tačiau ją teis. Knygos pabaigoje pažadama atgaivinti Izraelį, jei šis atgailaus.
Esvatinio rajonai
right|thumb|200px|Esvatinio rajonai Esvatinis yra suskirstytas į 4 rajonus:
Spirakiai
Spirakiais vadinamos gyvenvietės:
Idzumio žemė
thumb|300px|Idzumio žemė Japonijos žemėlapyje
Idzumis (和泉国; Izumi no-kuni), dar vadinamas Senšiū (泉州; senshū) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje dabar yra pietvakarinė Osakos prefektūros dalis, neskaitant prefektūrai priklausančio Osakos miesto.
Vydmantų gimnazija
Kretingos rajono Vydmantų gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vydmantuose (Kretingos raj.), Mokyklos g. 4, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190283613.
Istorija
1930 m. LR švietimo ministro Konstantino Šakenio įsakymu atidaryta Virkštininkų pradžios mokykla. Vedėja paskirta mokytoja Bronė Zalovskienė.
1973 m. pastatyta nauja pradinė mokykla. 1987 m. pradėjo veikti devynmetė mokykla. Direktoriumi paskirtas Povilas Nekrašas. 1988 m. nepilnoji vidurinė mokykla perorganizuota į Vydmantų vidurinę mokyklą.
1991 m. išleista pirmoji abiturientų laida.
2001–2004 m. įvykdyta mokyklos renovacija: 2002 m. pradinių klasių mokiniai pradėjo mokytis naujame korpuse, tais pačiais metais pastatyta aktų salė.
2014 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į Kretingos r. Vydmantų gimnaziją.
Okuninka
Okuninka  – kaimas Lenkijos rytuose, Vlodavos valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Vlodavos ir apie 74 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaimas išsidėstęs Lenčnos-Vlodavos lygumoje. Šalia kaimo telkšo Bialės ežeras.
Anykštis
Anykštis reiškia:
Vaineikių Šlaveitos kūlis
Vaineikių akmuo, vadinamas Šlaveitos kūliu (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 5210, senas registro kodas – M151, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR492) – mitologinis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Vaineikiuose (Darbėnų seniūnija), 0,82 km į šiaurės vakarus nuo kelio Darbėnai–Vaineikiai, Šlaveitos kairiajame krante.
Apibūdinimas
Guli kaimo žemių šiaurės vakariniame pakraštyje, 8 m į rytus nuo Šlaveitos upės kanalo, ąžuolyno vakariniame krašte.
Akmuo – pilkšvas stambiagrūdis granitas, netaisyklingos formos, pailgas šiaurės – pietų kryptimi, 3,7 m ilgio, 3,2 m pločio, 1,45–1,6 m aukščio. Šiauriniame pakraštyje yra 55×45 cm dydžio, 6-13 cm gylio dubens pavidalo įduba, link kurios nuo akmens pietinės pusės iškalti 75–90 cm ilgio grioveliai.
Istorija
Senieji gyventojai akmenį gerbė, laikė nepaprastu. Pasakojama, kad jis guli pagoniškos šventyklos vietoje. Šalia esantis miškelis vadinamas Gojumi.
1935 m. žvalgė Kretingos muziejus, 1973–1974 m. – Ignas Jablonskis, 1985 m. – Julius Kanarskas, 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius. 1972–1986 m. respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR492), 1994 m. – naujai išaiškinamas istorijos ir kultūros paminklas. 2000 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (M151), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Nuorodos
Kretingos krašto enciklopedija: Vaineikių Šlaveitos kūlis
54 m.
54 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lenkijos demokratinė kairioji sąjunga
Lenkijos demokratinė kairioji sąjunga,(SLD, lenk. Sojusz Lewicy demokraticznej) – Lenkijos politinė partija.
Valdžioje
Lenkijos demokratine kairiąja sąjunga pavadinta I kongrese 1999 m. gruodžio 18 d., reorganizavus 1990 m. įkurtą Demokratinę kairiąją sąjungą ir Lenkijos socialdemokratų partiją.
1991 m. rinkimuose gavo 60 vietų iš 460 Seime ir 4 iš 100 Senate. 1993 m. gauta 171 vieta Seime, 1997 m. – 164 vietos Seime ir 23 Senate.
2001 m. rinkimuose gautos 192 vietos, o kartu su UP iškovota 216 vietų Seime ir 75 Senate. Koalicija sudarė Lešeko Milerio vyriausybę. Senato maršalu išrinktas Lionginas Pastusiakas, Seimo pirmininku – Marekas Borovskis.
2004 m. gegužės mėn. po korupcijos skandalų, nepavykus įgyvendinti ryžtingų ekonominių reformų ir iš partijos pasitraukus M. Borovskio grupei, L. Mileris atsistatydino.
Struktūra
Struktūra atitinka valstybės administracinę struktūrą – veikia savarankiškos ir savo veiklą koordinuojančios gminų, pavietų, vaivadijų, krašto organizacijos. Visų renkamų organų kadencija – 4 metai. Kongresas, kurio delegatai yra vaivadijų atstovai ir parlamento nariai, renka partijos pirmininką, Tarybą, šaukiamą dukart per metus, partinį teismą ir revizijos komisiją. Tarp suvažiavimų šaukiama Konvencija.
Šventasis inkų slėnis
thumb|250px|Šventasis slėnis Šventasis slėnis arba Urubambos slėnis – fliuvialinis slėnis Peru centrinėje dalyje, Kusko regione, jo dugnu teka Urubambos upė. Slėnis – viena svarbiausių Peru žemės ūkio sričių.
Ikikolumbinė istorija
Slėnis – vienas iš penkių svarbiausių ikikolumbinės Peru kalnų slėnių. Jame vyrauja kečua klimatinė zona. Į šiaurės vakarus nuo jo išsidėstęs Mantaro slėnis, o lygiagrečiai vakaruose – Apurimako slėnis. Tradiciškai slėniu buvo laikoma atkarpa nuo Pisako iki Oljantaitambo.
Slėnis buvo labai nutolęs nuo svarbiausių priešinkinės Peru kultūrinių centrų, čia nesusiformavo tokios senos archeologinės kultūros, kaip kad kituose slėniuose. Ankstyvoji Andų civilizacijos įtaka siejama su Vario kultūra, kuri nuo VII a. iš Apurimako slėnio vykdė kultūrinę, ir tikriausiai karinę, ekspansiją į kitus Andų kalnų ir Kostos žemumų slėnius. Gali būti, kad ši įtaka Urubambos slėnyje truko iki IX a. pabaigos. Vėliau čia suklestėjo Kilkės kultūra, egzistavusi iki XIII a.
Kumasis
Istorija
Miestas įkurtas apie 1700 metus kaip ašančių konfederacijos sostinė. XIX a. tai buvo mūšių tarp britų ir ašančių vieta. 1900 m. Kumasyje įvyko didelis maištas, po kurio Anglija ašančių regioną priskyrė Aukso Kranto kolonijai, būsimajai Ganos valstybei.
Šventasis inkų slėnis
Ikikolumbinė istorija
XIII a. Apurimako slėnį užkariavus čankams, Šventajame slėnyje irgi ėmė formuotis nepriklausomos vietos indėnų valstybės, tarp kurių buvo ajarmakų, pinagvų karalystės. Tuo pat metu kečujų kalba kalbantys inkai įkūrė savo valstybę – Kusko karalystę. Iki XV a. slėnis ne kartą buvo siaubiamas čankų.
Slėnis tapo Inkų imperijos lopšiu, kadangi Kusko karalystės atstovai, pradedant Pačakučiu (1438–1471) iš pradžių konsolidavo valdžią pačiame slėnyje, o vėliau ėmė vykdyti ekspansiją į gretimus slėnius ir dar toliau. Šventasis slėnis tapo didžiausios ikikolumbinės imperijos kultūriniu ir politiniu centru. Čia susikaupę svarbiausi inkų miestai: Kuskas, Pisakas, Oljantaitambas, Maču Pikču, Saksaiuamanas ir daugybė kitų.
Po to, kai ispanai įvykdė Peru užkariavimą, 1536–1572 m. paskutinieji inkų valdovai sugebėjo slėnyje išlaikyti valstybingumą kaip Vilkabambos karalystė.
Kiauštakių parazitinis šamukas
Kiauštakių parazitinis šamukas taip pat atakuoja ir žmones, Amazonijoje jo bijoma dar labiau negu piranijų. Žuvis gali patekti į organizmą per analinę angą, vaginą arba šlaplę. Kadangi patekusi į vidų išsleidžia dyglius, ją praktiškai pašalinti galima tik operacijos būdu. Tačiau Amzonijoje dažnai suteikti tokią medicininę pagalbą skubiai nėra galimybių, todėl šamukas iš organizmo varomas nuovirais (amerikinės genipos – Genipa americana). Nors jo patekimas į organizmą dažniausiai nėra mirtinas, bet sukelia didelius skausmus. Kiauštakių parazitinis šamukas žmogų suranda pagal šlapimo kvapą jam šlapinantis vandenyje. Šlapinimosi metu šlaplė išsiplėčia, todėl žuvis gali į ją patekti.
Šaltiniai
ปลากังจีรู
Donovan Bailey
Donovanas Beilis (g. 1967 m. gruodžio 16 d., Mančesteryje, Jamaikoje) yra buvęs Kanados sprinteris, buvęs pasaulio 100 metrų bėgimo rungties rekordininkas ir 1996 m. olimpinių žaidynių aukso medalio laimėtojas. Pirmasis Kanados atletas, legaliai įveikęs dešimties sekundžių barjerą 100 metrų bėgime be dopingo. Ypatingai pasižymėjo savo maksimalu greičiu. 1996 m. olimpinėse žaidynėse bėgo 12,10 m/s greičiu, sparčiausiai tuo metu istorijoje. Priimtas 2005 m. į Ontarijo provincijos sportininkų šlovės muziejų.
Biografija
D. Beilis gimė Mančesterio parapijoje Jamaikoje 1967 m. Kai jam buvo 13 metų, jis emigravo į Kanadą ir žaidė krepšinį Karalienės Elžbietos parko vidurinėje mokykloje Oukvilyje, Ontarijo provincijoje. Jis pradėjo dalyvauti šimto metrų bėgimo varžybose 1991 m., bet tik 1994 m. pradėjo rimtai sportuoti. Tuo laiku taip pat dirbo biržos brokeriu. Jį treniravo Dan Pfaff.
Stare Žochai
Stare Žochai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novės Piekutų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas XVI a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 12 namų ir 86 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 22 namai ir 130 gyventojų, iš kurių 8 stačiatikiai. 2008 m. buvo 20 namų ir 81 gyventojas.
Tolai
Tolai (Scomberoides) – stauridinių (Carangidae) šeimos žuvų gentis.
Vladas Butėnas (1940)
Vladas Butėnas (1940 m. liepos 15 d. Anykščiai – 2009 m. gegužės 15 d. Vilnius) – Lietuvos žurnalistas, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Kauno Aukštosios Panemunės sanatorijos mokykloje, Kavarsko, Kėdainių, Radviliškio vidurinėse mokyklose, Šiaulių agrozootechnikume. 1968 m. baigė Vilniaus universitetą, žurnalistas, 1974 m. – Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. Apsigynė istorijos mokslų kandidato disertaciją.
1960–1968 m. Kuršėnų rajono zootechnikas. 1969–1972 m. Radviliškio rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1974–1988 m. Lietuvos komunistų partijos Centro komiteto konsultantas, instruktorius, inspektorius, skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1983–1984 m. SSRS ambasados Afganistane patarėjas, rezidavęs Kundūzo provincijoje. 1988–1992 m. „Valstiečių laikraščio“ vyr. redaktorius, nuo 1992 m. – laisvas žurnalistas.
1992–1996 m. Seimo narys. 2002–2007 m. Viešųjų pirkimų tarnybos prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės Ryšių su visuomene ir aprūpinimo skyriaus vedėjas, 2007–2008 m. – tarnybos atstovas ryšiams su visuomene.
1989 m. LKP CK narys, 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos Tarybos narys, Etikos ir ginčų komisijos pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys.
Miškiškiai
Miškiškiais vadinami du kaimai Molėtų rajone:
R. Léopold Uccle FC
R. Léopold Uccle Forestoise – Belgijos futbolo klubas iš Briuselio.
Selebi Pikvė
Selebi Pikvė (dar tariama Selibe Pikvė) – kalnakasybos miestas Botsvanos šiaurės rytuose, kuriame gyvena 49849 gyventojų (2001 m. duomenys). Nikelio kasyba pradėta 1973 m. ir nuo tada yra pagrindinė veikla.
Iš pradžių buvo du mažytės vietovės Selebi ir Pikvė, kurių teritorijoje buvo didelės neatrastos vario ir nikelio telkinius. Kai naudingos iškasenos buvo atrastos 1960 m., miškingoje vietovėje tarp Selebi ir Pikvė buvo pastatyti kasykla ir miestelis.
Pagrindinis darbdavys yra Bamangwato Concessions Ltd. (BCL) priklausanti kasykla, kurioje iš kelių šachtų uždaros ir atvirosios kasybos būdu kasama maišytą vario – nikelio rūdą. Rūda iš šachtos geležinkeliu transportuojama lydymui. Kai ko nuostabai, naudojami garvežiai, nupirkti iš ZNG (Zimbabvės nacionalinis geležinkelis) ir PAG (Pietų Afrikos geležinkeliai).
Maža anglimi kūrenama elektrinė buvo pastatyta kartu su kasykla, kad patenkintu elektros energijos poreikį kasybos darbams ir aplinkinės teritorijos. Iki vėlyvų 1980 m. tai buvo vienintelė elektrinė Botsvanoje. Didžioji elektros energijos poreikio dalis buvo patenkinama importuojant elektrą iš Pietų Afrikos.
Domenas (žemės valda)
Domenas ( iš  – valdymas) – viduramžių Vakarų ir Vidurio Europos šalyse karaliaus, didžiojo kunigaikščio ar didiko paveldima žemės valda. Terminas nusistovėjo XIII a., kai teisiniuose dokumentuose įsitvirtino romėniška nuosavybės teisės sąvoka.
Valda
Domeną galėjo sudaryti tėvonija, tvirtovės, miestai su žmonėmis ir jų teisėmis, ganyklos ir miškai, esantys įvairiuose valstybės kraštuose. Domenas buvo valdovo ar didiko pragyvenimo svarbiausias šaltinis, sudarė žemės fondą, kuris mažesnėmis valdomis buvo dalijamas tiesioginiams vasalams. Domeno didinimas buvo karaliaus valdžios stiprinimo viena svarbiausių priemonių.
Lietuvoje
Lietuvos karaliaus Mindaugo domenas, manoma, buvo teritorijoje tarp Neries ir Nemuno. Jo, vėliau Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didžiųjų kunigaikščių, domeną sudarė jo tėvoniniai (paveldėti) dvarai ir valstybinių valstiečių valsčiai. Spėjama, kad dar XV a. pradžioje domenas apėmė didumą Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijos, kai kurių istorikų teigimu, netgi 3/4. Domeną po 1422 m. Melno taikos labai padidino Lietuvai atitekusi dykros dalis – apie 25 000-40 000 km².
Ilgainiui, ypač XV a. ir iki XVI a. vidurio, didysis kunigaikštis daugumą domeno žemių išdalijo didikams, bajorams bei Bažnyčiai ir jo domenas gerokai sumažėjo. Jį atkurti, išlaikyti ir padidinti ypač rūpinosi Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Žygimanto Senojo antroji žmona (nuo 1518 m.) Bona Sforca. 1552–1555 m. savo dvaruose ji įgyvendino agrarinę reformą, kurios pavyzdys paspartino Valakų reformos, vykdomos visose didžiojo kunigaikščio domeno žemėse, raidą. XVI a. – XVIII a. Lietuvos didžiojo kunigaikščio domeną sudarė valstybinės valdos seniūnijos, kurias valdovas duodavo valdyti didikams už tarnybą ar įkeisdavo jiems už paskolą, ir ekonomijos, 1589 m. atskirtos nuo seniūnijų. Pastarosios turėjo būti nedalijamos, nedovanojamos ir neįkeičiamos, bet griežtai šių nuostatų ne visada laikytasi. Ekonomijų pajamos buvo naudojamos valdovo dvarui išlaikyti.
Michailas Botvinikas
Michailas Moisejevičius Botvinikas (1911 m. rugpjūčio 17 d. Repino – 1995 gegužės 5 d.) – Rusijos šachmatininkas, didmeistris (1950 m.), buvęs šachmatų pasaulio čempionu (1948–1957 m., 1958–1960 m., 1961–1963 m.) Septynis kartus buvo SSRS šachmatų čempionu: 1931, 1933, 1939, 1941, 1944, 1945 ir 1952 m. Jis taip pat buvo technikos mokslų daktaras elektrotechnikos srityje – vienas iš nedaugelio aukščiausio lygio šachmatininkų, pasižymėjusių ir kitoje srityje.
Botvinikas buvo pirmasis pasaulinio lygio šachmatininkas Sovietų Sąjungoje. Valdžia jam darė politinį spaudimą, bet kartu davė galimybę daryti įtaką šachmatų vystymuisi Sovietų Sąjungoje. Po Antrojo pasaulinio karo jo pasiūlymai turėjo nemažą įtaką FIDE, kuriant pasaulio šachmatų čempionato nuostatus.
Po pasitraukimo iš šachmatų varžybų jis treniravo aukšto meistriškumo šachmatininkus. Tarp jo mokinių buvo: Anatolijus Karpovas, Garis Kasparovas ir Vladimiras Kramnikas.
Ankstyvieji metai
Michailas Moisiejevičius Botvinikas buvo gimęs Repino, netoli Sankt Peterburgo, žydų šeimoje. Tėvas – dantų technikas ir dar kantorius vietinėje sinagogoje. Motina – dantistė. Michailas augo Sankt Peterburgo centre – A.Nevskio prospekte.
Namie buvo kalbama tik rusiškai – tėvas neleido kalbėti jidiš kalba. Vėliau Michailas Botvinikas sakė: „Aš esu žydas pagal kraują, rusas pagal kultūrą, o pagal auklėjimą – sovietas“. Vaikystėje lankė muzikos mokyklą, patiko fotografija. Nebuvo stiprios sveikatos. Gavęs iš motinos knygą apie gimnastiką pradėjo ja užsiiminėti – nuo to laiko ligos pasitraukė, o gimnastika tapo neatskiriama gyvenimo dalimi.
Tam, kad patikrintų sovietinių šachmatų meistrų lygį N. Krylenko 1925 m. Maskvoje organizavo šachmatų turnyrą. Per poilsio dieną pasaulio čempionas Chosė Raulis Kapablanka Leningrade davė simultaną. Botvinikas buvo tarp simultane dalyvavusiųjų ir laimėjo partiją.
Karjeros pradžia
1926 metais, būdamas 15 metų, buvo pakviestas į Leningrado rinktinę, kuri žaidė mačą su Stokholmo rinktine. Michailas savo susitikimą prie 5-tos lentos laimėjo. 1927 m., turėdamas 16 metų, pirmą kartą dalyvavo Sovietų Sąjungos čempionate, kur pasidalino 5–6 vietas (12,5 tšk. iš 20) ir tapo šachmatų meistru.
1928 m. Botvinikas įstojo į matematikos studijas Leningrado universitete. 1929 m. sausio mėn žaidė už Leningrado studentų komandą prieš Maskvos studentus. Po to komandos vadovas padėjo Botvinikui pereiti mokytis į Politechnikos instituto Elektromechanikos fakultetą.
Jo pasiekimai šachmatuose greitai augo. 1930 m. laimėjo Leningrado meistrų turnyrą, kuriame surinko 6½ iš 8. Kitais metais metais laimėjo Leningrado čempionatą, aplenkdamas 2½ taško buvusį Sovietų Sąjungos čempioną P. Romanovskį. 1931 m., būdamas 20 metų, pirmą kartą laimėjo Sovietų čempionatą Maskvoje, surinkęs 13½ iš 17. 1931 m. vasaros pabaigoje Politechnikos institute baigė elektrotechnikos studijas ir įgijo inžinieriaus diplomą. Po praktikos tęsė studijas to paties instituto doktorantūroje.
1933 m. Leningrade dar kartą laimėjo Sovietų Sąjungos čempionatą surinkdamas 14 taškų iš 19 galimų. Netrukus Sovietų ambasadoje Prahoje dirbęs vienas seniausių šachmatų meistrų Iljin-Ženevskis surengė mačą tarp Floro ir Botviniko. Sužaidus pirmąją pusę – šešias partijas Maskvoje Botvinikas atsilikinėjo dviem taškais, tačiau žaidžiant mačo antrąją pusę Leningrade, padedamas seno draugo Viačeslavo Ragozino ir trenerio Abraomo Modelio rezultatą išlygino ir mačas baigėsi lygiosiomis. Aprašydamas po mačo įvykusį banketą Botvinikas rašė, kad tuo laiku jis šokdavo fokstrotą ir čarlstoną, kaip profesionalus šokėjas.
Kelias link pasaulio čempiono titulo
1935 m. Maskvos tarptautiniame turnyre Botvinikas, kartu su Floru, užėmė pirmą vietą surinkęs 13 taškų iš 19 galimų – pustaškiu daugiau už  Laskerį ir tašku – už  Kapablanką. Po konsultacijų su Kapablanka ir  Laskeriu, Krylenko siūlė suteikti Botvinikui  didmeistrio  titulą, bet Botvinikas nesutiko, sakydamas, kad „titulas nėra jo tikslas“. Tačiau jis priėmė dovanų iš Sunkiosios pramonės komisariato: automobilį ir 67 % doktorantūros  stipendijos padidinimą.
1935 m. vedė baleriną Gajane Ananovą. Turėjo dukterį Olgą.
Faktiškai dar stipresniame dviejų raundų turnyre, kuris vyko Maskvoje 1936 m. birželį, Botvinikas finišavo antras po  Kapablankos ir 2½ taško aplenkė  Florą.
1936 m. žiemos pradžioje Botvinikas buvo pakviestas žaisti Notingamo turnyre Anglijoje. Krylenko vizavo jo dalyvavimą, nors sovietiniai Botviniko varžovai prognozavo jam nesėkmę. Dalyvaudamas turnyre jis pasidalino pirmąją vietą su  Kapablanka (po 10 tšk. iš 14) bei, nepralaimėjęs nei vienos partijos (+6 =8), pustaškiu: aplenkė tuometinį pasaulio čempioną  Maksą Euvę ir kylančias  Amerikos žvaigždes  Reubeną Fainą ir  Samuelį Reševskį, o tašku – eksčempioną  Aleksandrą Aliochiną.
Vėliau, 1937 m., Botvinikas sužaidė lygiosiomis 13 partijų mačą su Grigorijumi Levenfišu.
Pasaulio čempionas
Botvinikas turėjo įtakos FIDE, kuriant pasaulio čempionato taisykles, kurios galiojo 1948–1963 m. Viktoras Baturinskis rašė: „Dabar Botvinikui atėjo eilė ginti savo titulą pagal naująsias taisykles, kurių pagrindinius principus jis pats 1946 m. ir apibrėžė“.
Dėl gerų iki antrojo pasaulinio karo ir pokario laikotarpio varžybų rezultatų Botvinikas buvo tarp penkių žaidėjų, kurie tarpusavyje žaidė dėl pasaulio čempiono vardo 1948 m. mače-turnyre, kuris vyko Hagoje ir  Maskvoje. Michailas Botvinikas, surinkęs 14 taškų iš 20 galimų, trim taškais aplenkęs artimiausią varžovą, įtikinamai laimėjo šį turnyrą ir tapo šeštuoju pasaulio čempionu. Botvinikas su dviem pertraukomis išlaikė titulą 15 metų, per kuriuos jis sužaidė septynis pasaulio čempionato mačus. Laimėjęs 1948 m. mačą-turnyrą Botvinikas varžybose iki 1951 m. nedalyvavo: rašė daktaro disertaciją. Šachmatų ir mokslinio darbo derinimas turėjo įtakos pasirengimui pasaulio čempionato mačams, todėl Botvinikas neįtikinamai gindavo savo titulą (lygiosios su D. Bronšteinu ir  Smyslovu, po to pralaimėti mačai  Smyslovui ir Taliui). Užtat jis atsigriebdavo per mačus revanšus. Pralaimėjęs mačą jis negailestingai kruopščiai analizuodavo savo ir dar kruopščiau varžovo partijas. Tai leisdavo jam susigražinti titulą primetant varžovui nepatogų žaidimo stilių.