cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pano labirintas
Filmo pavadinime originalo kalba El laberinto del fauno minimas Faunas iš romėnų mitologijos; lietuviškame pavadinime (kaip ir angliškame) vietoje fauno minimas jį primenantis senovės graikų dievas Panas.
Siužetas
Įžanginiame prologe papasakojama apie Princesę Moaną, požemio karalystės karaliaus dukterį. Princesė susidomėjo pasauliu viršuje ir vieną dieną pabėgo į paviršių, kur saulės ryškumas ištrynė jai atmintį. Princesė Moana paklydusi paviršiuje galiausiai mirė, savo karalystėje sukeldama sumaištį. Tačiau karalius tikėjo, kad vieną dieną jos dvasia sugrįš, net jei ir reinkarnavusi kitame pavidale.
Pasakojimas peršoka į po karinę 1944 metų Ispaniją, Francisco Franco atėjus į valdžia. Ofelija (Ivana Baquero), jauna mergaitė mėgstanti skaityti pasakas, keliauja su savo besilaukiančia mama Karmen (Ariadna Gil) susitikti su kapitonu Vidaliu (Sergi Lopez), naujuoju Ofelijos patėviu. Vidalis yra brutalus ir atsidavęs fašistams karininkas, dislokuotas ties vienu provincijos malūnu, kur jam yra liepta surasti ir eliminuoti priešiškus respublikonų partizanus.
Keliautojams trumpam stabtelėjus, Ofelija aptinka didelį vabzdį maldininką primenantį padarą, kurį ji palaiko fėja. Padaras atseka šeimą į jų naujuosius namus, kur jis nuveda Ofeliją į senovišką labirintą. Tačiau nespėjusi įeiti į labirintą Ofelija yra sustabdoma Mersedesos (Maribel Verdú), vienos iš Vidalio tarnaičių ir kartu slaptos sukilėlių, kuriems vadovauja jos brolis Pedro, informatorės.
thumb|left|Faunas duoda Ofelijai Kryžkelių Knygą, kurioje paaiškinamos jos užduotys. Naktį šis padaras aplanko Ofeliją miegamajame, kuriame transformuojasi į fėjos pavidalą ir nuveda ją per labirintą į nedidelę aikštelę, iš kurios į angą žemėje eina laiptai. Uoloje apačioje Ofelija sutinka fauną (Doug Jones), kuris atpažįstą ją kaip seniai dingusią Princesę Moaną ir liepia jai įvykdyti tris užduotis iki mėnulio pilnaties, kad įsitikintų, jog jos „esencija nėra sugadinta“.
thumb|right|„Baltasis Žmogus“ pabunda ir apžiūrinėja savo aplinką. Ofelija lengvai įvykdo pirmąją užduotį – gauna raktą iš milžiniškos rupūžės pilvo – tačiau ji jaudinasi dėl savo mamos, kurios nėštumas yra sunkus ir padėtis tik blogėja. Faunas duoda Ofelijai mandragoros šaknį, kuri iškart pagydo jos motiną. Ofelija sugeba įvykdyti ir antrąją užduotį – paima puošnų durklą iš žmogėdros „Baltojo Žmogaus“ kambario – bet dėl jos žūna dvi fauno fėjos. Įniršęs faunas pradingsta, pareikšdamas, kad ji niekada jo nebepamatys ir negrįš į savo karalystę.
Tuo tarpu Vidalis žiauriai nukankina sugautą partizaną ir nušauna pastarąjį (jo paties prašymu) iš gailesčio numarinusį gydytoją Fereiro. Taip pat Vidalis pagauna Ofeliją besirūpinančią mandragoros šaknimi, o Karmen, norėdama įrodyti dukteriai, kad magija neegzistuoja, įmeta šaknį į židinį. Jai tučtuojau atsinaujina skausmai ir po kiek laiko ji miršta gimdydama sūnų.
Vidalis supranta, kad Mersedesa prijaučia sukilėliams ir pagauna ją bei Ofeliją, kai šios mėgina pabėgti. Ofelija yra užrakinama savo miegamajame, o Mersedesa paruošiama kankinimams; tačiau ji sugeba išsilaisvinti ir sužaloti Vidalį bei pabėgti į miškus, kuriuose Pedro su savo pajėgomis ją išgelbėja.
Faunas vis dėlto sugrįžta pas Ofeliją ir suteikia jai galimybę įvykdyti paskutinę užduotį – atnešti į labirintą savo brolį. Ofelija sugeba pasiimti kūdikį įbėrusi migdomųjų į Vidalio gėrimą ir prasidėjus sukilėlių puolimui. Vidalis, nors ir šlitinėdamas, vis tiek vejasi ją per labirintą.
Ofelijai pasiekus kiaurymę faunas pareikalauja pralieti jos brolio kraują, kad atsidarytų vartai į požeminį pasaulį. Ofelija atsisako žaloti savo brolį, ir faunas pradingsta, pripažindamas jos sprendimą. Tada atbėgęs Vidalis, kuris pamato Ofeliją šnekantis su tuščia vieta, atima iš jos kūdikį ir iššauna jai į pilvą. Tačiau jį patį, išėjusį iš labirinto, pasitinka partizanai ir nušauna Pedro.
Vaidmenys
thumb|right|Ivana Baquero su vienu iš magiškų veikėjų
Įtaka
Del Toro yra pasakęs, kad šis filmas savo tematika yra tampriai susijęs su ankstesniu jo filmu „The Devil’s Backbone“ ir gali būti laikomas neoficialiu jo tęsiniu. 2004 metais del Toro pasakė: „Panas yra originalus pasakojimas. Kai kurie iš mano mėgstamiausių rašytojų (Borges, Blackwood, Machen, Dunsany) yra tyrinėję dievo Pano pavidalą ir labirinto simbolį. Šie dalykai mane nepaprastai domina ir aš bandau juos sumaišyti ir su jais pažaisti.“ Tačiau 2007 metais del Toro pripažino, kad yra daug panašumų tarp jo filmo ir C. S. Lewis „Narnijos kronikų“, kadangi abiejuose yra panašaus amžiaus pagrindiniai veikėjai, mitiniai padarai (ypač faunai), bei „nepaklusnumo ir pasirinkimo“ tema. Del Toro sako: „Tai yra mano tos visatos versija, ne tik 'Narnijos', bet visos vaikų literatūros visatos“. Kai kurie darbai iš kurių jis sėmėsi įkvėpimo yra Jorge Luis Borges „Labirintai“, Arthur Machen „Didysis dievas Panas“ ir „Baltieji žmonės“, lordo Dunsany „Pano palaiminimas“, Algernon Blackwood „Pano sodas“ ir Francisco Goya darbai.
Garso takelis
Filmo kompozitorius Javier Navarrete sukūrė visą garso takelį remdamasis paprastos lopšinės melodija, girdima filme. Del Toro reikalavo, kad visa Navarrete sukurta muzika, kurios didelė dalis nepateko į filmą, būtų įtraukta į albumą.
Padniestrės herbas
thumb|right|200px|Padniestrės Moldavijos Respublikos herbas Padniestrės herbas – nepripažintos Padniestrės Moldavijos Respublikos oficialus simbolis. Tai modifikuotas Moldavijos TSR herbas.
thumb|left|200px|Moldavijos TSR herbas Padniestrės herbas, kaip buvę TSRS herbai yra socialistinės respublikos tipo herbas, kuriems būdingi menami apvalūs skydai ir supantys vainikai, su penkiakampe žvaigžde viršuje.
Herbą sudaro baltas apvalus skydas su auksine tekančia saule, ant kurios uždėti pjautuvas ir kūjis. Mėlyna juosta su siaura vingiuojančia balta juostele reiškia Dniestrą.
Vainiko viršutinėje dalyje, tarpe, yra raudona penkiakampė žvaigždė su siauru auksiniu apvadėliu.
Jonlaukiai
Istorija
Papilės apylinkės Jonlaukių kaimas 1984 m. liepos 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Keisuke Honda
Keisuke Honda (本田 圭佑; 1986 m. liepos 13 d.) – Japonijos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje ir futbolo treneris.
Karjera
Karjerą pradėjo Japonijoje, Nagoya Grampus Eight klube.
Nuo 2008 m. žaidė Nyderlanduose. Atstovavo VVV-Venlo klubui ir su juo tapo šalies čempionais.
Nuo 2010 m. – Rusijoje. Su CSKA ekipa per tris sezonus iškovojo čempionų titulą ir du kartus tapo šalies futbolo taurės laimėtoju.
2014 m. persikėlė į Italiją ir žaidė AC Milan klube. Su juo iškovojo Italijos Supertaurę.
2018/19 m. sezone žaidė Australijoje. Atstovavo Melbourne Victory FC.
2020 m. žaidė Brazilijoje, garsiame „Botafogo“ klube.
2021 m. prisijungė prie azerų Neftçi PFK ir su šiuo klubu tapo Azerbaidžano čempionu.
2021 m. rugsėjo 14 d. pranešta, kad tapo FK Sūduva nariu. Vilkės trečiu numeriu pažymėtais marškinėliais.
Debiutavo Sūduvos ekipoje 2021 m. rugsėjo 26 d. A lygos rungtynėse prieš FK Banga. Pasižymėjo pelnydamas įvartį. Marijampoliečiai sutriuškino varžovus iš Gargždų rezultatu 4:0.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
Honda žaidė įvairaus amžiaus Japonijos rinktinėse, o nacionalinėje debiutavo 2008 m. atrankos varžybose prieš Bahreiną. Su Japonijos olimpine rinktine dalyvavo 2008 m. vasaros olimpiadoje. Hondai gan sėkminga buvo 2010 m. FIFA Pasaulio taurė. Ten jis buvo vienas geriausių Japonijos futbolininkų. Įmušė 2 įvarčius.
Porsche Cayenne
Porsche Cayenne – Porsche AG gaminamas Sports Utility Vehicle (SUV) tipo modelis, Vokietijos rinkoje nuo 2002 m. gruodžio 7 d. Savybėmis „konkuruoja“ su BMW X5 ir BMW X6 modeliais bei Infiniti FX.
Mambvės apskritis
Mambvės apskritis – viena iš Zambijos Rytų provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Mambvė. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 70 425 žmonės.
Vinkšnupių mečetė
Vinkšnupių mečetė – nebeegzistuojanti totorių mečetė Vilkaviškio rajone, Vinkšnupių kaime, šalia senųjų totorių kapinių (unikalus kodas ). Mečetė buvo panaši į Krušinianų mečetę Lenkijoje.
Istorija
Pirmoji Vinkšnupių mečetė pastatyta už Baranovskių giminės lėšas „ne iš pareigos, bet dėl religinių paskatų“. Bet XIX a. ji taip apgriuvo, kad Lenkijos Kongreso karalystės tikybų ir visuotinio švietimo valstybės komisija 1819 m. svarstė galimybę ją restauruoti. Lėšas aukojo totorių šeimos. Vaivadijos valdžia paskyrė medienos. Administracijos taryba skyrė 2000 auksinų mečetės restauravimui. 1821 m. papildomai – 3604 auksinus iš katalikų bažnyčių restauravimo fondo.
1859 m. bendruomenė nutarė pastatyti naują mūrinę mečetę, užsakė jos projektą. Lėšų gavimu iš valstybės iždo rūpinosi Kalvarijos apskrities taryba, kurios narys buvo totorius Juozapas Ulanas. 1863 m. buvo gautas vyriausybės sutikimas dengti pusę išlaidų. Tačiau sprendimui nepritarė Lenkijos Kongreso karalystės vietininkas įsakęs pasitenkinti parapijos lėšomis. Aukos pradėtos rinkti 1872 m., o 1904 m. Varšuvos generalgubernatorius vidaus reikalų ministrui pranešė, kad Vinkšnupių bendruomenė ketina remontuoti medinę mečetę, statyti parapijos namus, tiltą, išplėsti kapines ir tuo tikslu prašo leidimo rinkti aukas Kaune, Vilniuje, Minske, Kazanės gubernijoje, Maskvoje ir Smolenske.
Po I pasaulinio karo totoriai į mečetę atvykdavo iš tolimesnių vietovių. Atsilupinėjo išorinių sienų lentelės, prakiuro stogas. 1944 m. vasarą vokiečiai mečetės medieną panaudojo karinių įtvirtinimų statybai. Paskutinį imamą J. Chalecką mirtinai sužeidė sprogusios aviabombos skeveldra. Po II pasaulinio karo mečetė buvo nugriauta.
Architektūra
Medinė, stačiakampio formos, 9 x 7 metrų ploto mečetė stovėjo ant bevardžio upelio kranto, atitekėjusio nuo Vilkabalių. Žiemą neapšildomos mečetės išorinės sienos buvo apkaltos lentelėmis. Dienos šviesa į mečetę skverbėsi pro pastogėje įstatytus langelius. Išilginė pertvara mečetę dalijo į patalpas, skirtas moterims ir vyrams. Jos turėjo skirtingus įėjimus. Moterų patalpa buvo kairėje pagrindinių durų pusėje į mečetę nuo Vinkšnupių dvaro. Metro aukštyje nuo grindų pertvaros išilginį plyšį dengė permatoma užuolaidėlė. Pamaldos vyko vyrų pusėje. Prieš pertvarą, mečetę dalijusią pusiau, išlinkusioje sienos nišoje, buvo altorius, michrab’as, niša, rodanti kyblą (pasaulio pusę, kurioje yra Meka). Prieš michrabą maldininkams atsukęs nugarą per pamaldas sėdėdavo imamas, Mekos pusėn nukreiptu veidu. Michrab’o dešinėje buvo kelių laiptelių su turėklais pakyla – mumbier’as. Virš pagrindinių durų ir išilginės pertvaros, priešais michrabą ir mumbierą buvusiame balkonėlyje susirinkdavo jaunimas. Sienų nepuošė muhirai. Grindis dengė žalios spalvos takeliai ir laidotuvių metu mečetei mirusiojo giminaičių dovanotos drobulės.
Mečetės įamžinimas
1969 m. yra užfiksuotos tik likusios buvusios mečetės pamatų liekanos. Šiuo metu jos buvimo ženklų nebėra. Išlikęs XIX a. pab. lenkų dailininko K. Goralskio (K. Goralskiego) piešinys.
Belgijos futbolo varžybos 1938–1939 m.
Belgijos futbolo varžybos 1938–1939 m.
Europa
Samprata
thumb|260px|right|Topografinis žemyno žemėlapis „Europa“ yra vienas iš labiausiai ginčytinų geografinių terminų. Paties pavadinimo kilmė neaiški, taip pat ginčytinos ir Europos ribos.
Žodis „Europa“ (🇬🇷) kilęs iš graikų mitologijos, kur reiškia mitinę finikiečių princesę, kurią pagrobė tauru pasivertęs Dzeusas. Šį žodį bandoma kildinti iš 🇬🇷 („platus, erdvus“ =, „platus“,  „erdvė“ <  „platus“) ir 🇬🇷, kilm. ὠπός („akis, veidas, priešakis“). Kaip dūrinys reikštų „plačių akiračių, toliaregė“. Taip pat mėginta šį pavadinimą sieti su semitiškais žodžiais – akad. errebu („leistis saulei“), finik. ereb („vakaras; vakarai“), („vakarai“).
Senovės Graikijoje geografiškai žodis „Europa“ pirmąsyk pavartotas homeriniame himne Delo Apolonui – taip vadinta vakarinė Egėjo jūros pakrantė. V a. pr. m. e. Herodotas mini pasaulį esant padalintą į 3 dalis – Europą, Aziją ir Libiją (Afriką). Ribos tarp šių dalių eina Nilo ir Fazio (dab. Rionio) upėmis, nors, pasak istoriko, kai kas ribą veda Dono upe. Žydų „Jubiliejų knygoje“ Europa nusakoma besidriekianti nuo Heraklio stulpų (= Gibraltaro sąsiaurio) iki Dono upės. Romėnų autoriai (Posidonijus, Strabonas, Ptolemėjus) taip pat laikė, kad Europa tęsiasi į rytus iki Dono.
„Europa“ kultūrine prasme pirmąsyk pradėta vartoti IX a., Karolingų renesanso laikais. Nuo tada Europa imta tapatinti su Vakarų krikščionybės pasauliu (skiriant nuo Rytų krikščionybės bei islamo pasaulių). Ankstyvaisiais viduramžiais Europą apibrėžė lotyniška-krikščioniška kultūra, tad jos erdvė iš esmės apėmė Britų salas, Prancūziją, Vokietiją, šiaurės Iberiją, šiaurės ir vidurio Italiją bei Alpes.
XVI–XVIII a. Europos ir Azijos riba buvo vedama remiantis antikine tradicija – per Viduržemio, Egėjo jūras, Bosforo ir Dardanelų sąsiaurius, Juodąją jūrą bei Doną. 1725 m. Filipas Johanas fon Stralenbergas pirmasis praplėtė rytinę ribą iki Volgos upės ir Uralo kalnų. Šią sampratą perėmė Rusijos imperija ir įvedė kaip visuotinę normą. Apie 1773 m. Peteris Simonas Palasas patikslino pietrytinę ribą einant per Kumos–Manyčiaus įdubą, kuria senovėje jungėsi Kaspijos ir Juodoji jūros, tačiau nuo XIX a. vid. įsigalėjo praktika šią ribą perkelti iki Kaukazo kalnų. Tarybiniai geografai dėl šios ribos nesutarė, todėl skirtinguose šaltiniuose būdavo nurodoma skirtingai.
Kadangi Europos samprata labiau kultūrinė nei geografinė, kai kuriais atvejais jos samprata gali labai skirtis. Dėl judėjiškos-krikščioniškos kultūros ar ideologinių nuostatų prie Europos dažnai šliejasi Užkaukazės šalys, Izraelis, Kipras, kartais Kazachstanas, Turkija (jos yra daugelio Europos organizacijų narės). Kitąsyk taikoma ir redukcionistinė „europietiškumo“ samprata, kaip viduramžiais prilyginanti Europą lotyniškai-krikščioniškai tradicijai – tokiu atveju Rytų, Pietryčių Europos šalys regimos kaip „neeuropietiškos“ ar mažiau „europietiškos“.
Geografija
thumb|260px|right|Europa iš palydovo
Padėtis
Pagal kai kurių mokslininkų skaičiavimus Europos geografinis centras yra Lietuvoje (1989 m. Prancūzijos nacionalinis geografijos institutas nustatė, kad Europos centras yra prie Girijos ežero ir Bernotų piliakalnio, tarp 25 ir 26 km į šiaurės rytus nuo Vilniaus). Atsižvelgiant į tai, kaip traktuojama Europos rytinė ir pietinė riba bei kokiais metodais nustatomas centras jis taip pat gali būti Latvijoje, Baltarusijoje, Lenkijoje, Slovakijoje, Čekijoje, Vokietijoje.
Krantai
Kranto linija labai vingiuota – gausybė pusiasalių, salų, įlankų, užutėkių. Apie 1/4 Europos teritorijos sudaro pusiasaliai: didžiausi – Kolos, Skandinavijos, Apeninų, Pirėnų, Balkanų, Jutlandijos, Krymo, Peloponeso. Didžiausios salos – Naujoji žemė, Prano Juozapo žemė, Svalbardas, Islandija, Britų salynas, Korsika, Sardinija, Sicilija, Kreta, Kipras, Malta. Bendras Europos salų plotas apie 730 tūkst. km².
thumb|left|240px|Karpatų kalnai Rumunijoje
Paviršius
Europos paviršiaus vidutinis aukštis apie 300 metrų. Vyrauja mažiau kaip 300 m aukščio lygumos, apie 20 % paviršiaus sudaro 300–1000 m, 6 % – daugiau kaip 1000 m aukščio sritys. Jei į Europą įtraukiamas Kaukazas, tada aukščiausia viršukalnė yra Elbruso kalnas (5642 m), jei ne – Monblanas (4808 m). Žemiausia Europos vieta (28 m žemiau jūros lygio) yra Kaspijos jūros pakrantėje. Vyrauja lygumos (didžiausios – Rytų Europos, Vidurio Europos, Dunojaus, Paryžiaus baseino). Kalnai užima apie 17 % teritorijos (pagrindiniai – Alpės, Karpatai, Pirėnai, Apeninai, Uralas, Kaukazas, Skandinavijos kalnai ir Balkanų pusiasalio kalnai (Dinarai, Rodopai, Stara Planina). Islandijoje ir Viduržemio jūros regione yra veikiančių ugnikalnių (Etna, Hekla, Vezuvijus, Strombolis, Lakis, Vulkanas ir kt.). Šiaurinė žemyno dalis smarkiai paveikta apledėjimų – gausu moreninių aukštumų, ozų, keimų; Skandinavijos kalnuose vyrauja fieldai – masyvai plokščiomis viršūnėmis, suskaidyti gilių trogų; gausu ledynų egzaracijos formų.
Klimatas
Didžiojoje Europos dalyje vyrauja vidutinių platumų klimatas (vakaruose jūrinis, rytuose – žemyninis), šiaurėje – subarktinis, šiaurės salose – arktinis, Pietų Europoje – Viduržemio jūros subtropinis. Šiltoji Golfo srovė Atlanto vandenyne lemia švelnų didžiosios Europos dalies klimatą. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra svyruoja nuo -24 °C arktinėse salose iki +12 °C Viduržemio jūros pietinėse pakrantėse, liepos mėnesį atitinkamai nuo +3 iki +29 °C. Ust Cilmoje (Komija) užregistruota žemiausia Europos temperatūra (–70 °C), o subtropinio klimato juostoje užregistruota aukščiausia Europos temperatūra 48,8 °C (Sevilijoje).
Kritulių iškrinta palei Atlanto vandenyną ir priešvėjiniuose kalnų šlaituose 1000–2000 mm per metus, Vidurio ir Rytų Europos lygumose 500–700, Rytų Europos pietryčiuose 300–500, Pakaspijo žemumoje apie 200 milimetrų. Didžiausias metinis kritulių kiekis (daugiau kaip 5300 mm) užfiksuotas Crkvicėje (Juodkalnija), o mažiausias (apie 200 mm) Almerijoje (Ispanija). Europos vakaruose daugiausia lyja rudenį ir žiemą, rytuose – vasarą, pietuose – žiemą. Šiaurines salas ir teritorijas sukaustęs amžinasis įšalas.
thumb|240px|Reliktinis plačialapių medžių miškas Belgijoje
Gyvoji gamta
Gamtinės zonos Europoje tęsiasi nuo arktinių dykumų šiaurėje iki subtropinių Viduržemio jūros miškų ir krūmynų; pietryčiuose – pusdykumės. Arkties salose, Islandijoje, Skandinavijos kalnuose ir Alpėse yra ledynų (bendras plotas daugiau kaip 116 tūkst. km²). Šiaurės Europos subarktinio klimato srityse vyrauja tundra, spygliuočių miškų zona (taiga) apima didžiąją Skandinavijos, Suomijos dalį ir Rusijos europinės dalies šiaurę, taip pat Alpių, Karpatų aukštutines dalis. Toliau palaipsniui pietuose pereinama į mišriųjų ir lapuočių miškų juostą. Vakarų Europoje ji beveik visiškai sukultūrinta, miškai likę tik kalnų šlaituose, paupiuose (vyrauja bukai, ąžuolai). Didesni plotai likę pietų Skandinavijoje, Vidurio ir Rytų Europoje. Britų salose daug kur veši viržynai. Stepių juosta nuo Vengrijos driekiasi į pietryčius ir Pakaspijo žemumoje pereina į pusdykumių zoną. Viduržemio jūros pakrantėse auga visžaliai medžiai ir krūmai (akmeniniai ir kamštiniai ąžuolai, pinijos, buksmedžiai).
Vidaus vandenys
Beveik visa Vakarų, Pietų, Vidurio ir Šiaurės Europa yra Atlanto vandenyno baseine, kuriam priklauso šios didelės upės: Donas, Dniepras, Dunojus, Dauguva, Vysla, Elbė, Reinas, Luara, Tachas, Ebras, Rona, Po. Šiaurinės Rusijos dalies upės (Pečiora, Šiaurinė Dvina) neša vandenis į Arkties vandenyną. Pietryčiuose yra didžiulis uždaras Kaspijos jūros baseinas, kuriam priklauso ilgiausia Europos upė Volga (su Kama, Oka) bei Uralo upė. Daugelis Europos upių vandeningos ištisus metus, plačiai naudojamos energetinėms ir laivybos reikmėms. Tik Pietų Europos upės bei mažesni Vidurio ir Rytų Europos upeliai vasaromis smarkiai nusenka arba išdžiūva. Kanalai jungia Luarą su Dunojumi (per Roną, Reiną, Mainą), Reiną su Vysla (per Vėzerį, Elbę, Odrą), Volgą su Donu (Volgos–Dono kanalas). Iš dalies tebenaudojami Baltijos–Baltosios jūrų kanalas bei Volgos–Baltijos vandens kelias.
thumb|left|240px|Dunojus
Ypač ežeringa žemyno šiaurė – čia telkšo didžiausi Ladogos, Onegos, Venerno, Veterno, Saimos, Peipaus–Pskovo ežerai, Vengrijoje telkšo didelis ežeras Balatonas, Alpėse – Bodeno ežeras, Ženevos ežeras, Komo ežeras, Madžorė. Pakaspijyje yra druskingų Baskunčako, Eltono ir kt. ežerų.
Europoje yra apie 3800 tvenkinių, didžiausi sudaryti Volgos, Dono, Dniepro baseinuose – Kuibyševo tvenkinys, Rybinsko tvenkinys, Volgogrado tvenkinys, Cimliansko tvenkinys, Kremenčuko tvenkinys, Kachovkos tvenkinys.
Rusijos šiaurės vakaruose (Dvinos, Pečioros baseiniuose), Polesėje, Suomijoje, Estijoje išlikę dideli pelkynai. Vakarų, Vidurio ir Pietų Europoje daug pelkių nusausinta ir sukultūrinta (likę tik prie didesnių upių žiočių – Žulavai, Kamargas, Donjanos šlapynės, Dunojaus delta).
Gyventojai
thumb|240px|Paryžius thumb|240px|Kaimas Kosove
2016 m. Europoje gyveno 741 mln. žmonių. Europos gyventojų vidutinis tankumas 73 žm./km². Tai antras pagal gyventojų tankumą žemynas. Tankiausiai gyvenamos Vakarų Europos lygumos ir salos – ypač Beniliuksas, Rūro baseinas, Anglija, šiaurės Prancūzija, Po žemuma. Tankiausiai gyvenamos yra mikrovalstybės (Monakas, San Marinas, Vatikanas, Malta), o iš didesnių valstybių – Nyderlandai (415 žm./km²), Belgija (372), Jungtinė Karalystė (270), Vokietija (232), Šveicarija (202), Italija (201). Rečiausiai gyvenamos ar visai negyvenamos arktinės salos ir žemyno pakrantės, Rusijos europinės dalies šiaurinė ir šiaurės rytinė dalys (Komija, Archangelsko, Murmansko, Kirovo, Vologdos sritys, Karelija), taip pat kai kurie pietiniai rajonai (Kalmukija, Stavropolio kraštas, Astrachanės sritis ir kt.), šiaurės Fenoskandija, Škotijos aukštumos, ypač kalnuotos ir nederlingos sritys žemyno viduje. Rečiausiai apgyvendintos šalys – Islandija (3,2), Norvegija (15,8), Suomija (16), Švedija (22,5).
Miestuose gyvena ~75 % Europos gyventojų. Monakas ir Vatikanas yra vien miestietiškos valstybės, taip pat labai daug miesto gyventojų gyvena Belgijoje (97,4 %, 200 m.), Islandijoje (92,7 %), Liuksemburge (91,9 %), Maltoje (91,2 %), San Marine (90,4 %), Nyderlanduose (89,6 %), Jungtinėje Karalystėje (89,5 %), Vokietijoje (87,7 %), Danijoje (85,1 %). Labiausiai kaimiškos valstybės yra Lichtenšteinas (urbanizacija – 21,5 %), rytų ir pietų Europos, ypač Balkanų šalys – Albanija (42,9 %), Bosnija ir Hercegovina (43,4 %), Slovėnija (49,1 %), Serbija (51,7 %).
2001 m. Europoje buvo 36 miestai, kuriuose gyveno daugiau kaip 1 mln. gyventojų (Rusijoje tokių miestų yra 7, Ukrainoje 4, Vokietijoje 3, Didžiojoje Britanijoje 2, Ispanijoje 2, Italijoje 2). 4 miestuose gyvena >10 milijonų žmonių – tai Londonas, Stambulas, Maskva ir Paryžius. Kiti dideli miestai – Sankt Peterburgas, Berlynas, Madridas, Roma, Barselona, Milanas, Atėnai, Varšuva. Daugelis didmiesčių sudaro dideles aglomeracijas.
Daugelio Europos valstybių natūralus gyventojų prieaugis mažėja. 2003 m. vidutinis Europos gyventojų amžius buvo 37,7 metų. Daugelis Europos valstybių patenka tarp ilgaamžiškiausių pasaulio šalių. Ilgiausia gyvenimo vidutinė trukmė 2015 m. buvo: Šveicarijoje – 83,4 m., Ispanijoje – 82,8 m., Islandijoje ir Italijoje – 82,7 m., Švedijoje ir Prancūzijoje – 82,4 m., Liuksemburge – 82,0 m., daugelyje kitų Vakarų ir Šiaurės Europos valstybių – apie 80 m., trumpiausia – Rusijoje – 70,5 m., Moldavijoje – 72,1 m., Baltarusijoje – 72,3 m., Lietuvoje – 73,6 m. 2018 m. didžiausias gyventojų prieaugis buvo Liuksemburge (1,9 %), Kipre (1,27 %), Airijoje (1,11 %), Islandijoje (1,09 %), Maltoje (0,99 %), mažiausias – Lietuvoje ir Latvijoje (-1,1 %), Moldavijoje (-1,06 %), Bulgarijoje (-0,63 %), Estijoje (-0,6 %). Maždaug pusėje Europos šalių (ypač Vidurio ir Rytų Europoje) gyventojų prieaugis neigiamas. Visame žemyne labai žemas gimstamumas. Imigracija didžiausia į Liuksemburgą, Šveicariją, Prancūziją, Švediją, Airiją, Norvegiją, Nyderlandus, Jungtinę Karalystę, Vokietiją. Didžiausia emigracija iš Vidurio ir Rytų Europos valstybių.
Etninė sudėtis
thumb|240px|[[Mordviai tautiniais rūbais]] Europoje gyvena ~100 vietinių tautų. Geografiniu požiūriu Europos tautos išsidėsčiusios netolygiai. Vakarų ir Vidurio Europa pasižymi paprastesne etnine struktūra – yra mažiau tautų, jos turi mažiau potaučių (etninių darinių su labiau išreikštais požymiais nei etnografinės grupės, bet mažiau nei tautos arba nacijos). Šiek tiek margesnė Rytų ir Pietų Europa, o palei ribą su Azija susitelkę apie 50 % visų Europos tautų. Etniškai sudėtingiausias Europos regionas – Šiaurės Kaukazas.
Didžioji dauguma Europos gyventojų yra indoeuropiečiai. Vakarų ir Šiaurės Europą apgyvendinę germanai: vokiečiai, švedai, anglai, danai, norvegai, austrai, olandai, islandai, fareriečiai, fryzai, liuksemburgiečiai. Pietvakarių Europoje vyrauja romanai: prancūzai, ispanai, italai, portugalai, katalonai, galisai, korsikiečiai, valonai. Didžiumą Vidurio ir Rytų Europos apgyvendinę slavai (rusai, lenkai, ukrainiečiai, čekai, slovakai, gudai, bulgarai, serbai, kroatai, slovėnai, bosniai, juodkalniečiai, rusinai), tarp kurių Balkanuose įsiterpę romanai (rumunai, moldavai, arumunai), graikai ir albanai, Pabaltyje – baltai (lietuviai ir latviai). Keltai, kadaise gyvenę didelėje žemyno dalyje, išlikę tik vakarinėse pakrantėse ir daugeliu atvejų kalbiškai nutautę (škotai, airiai, valai, bretonai, kornai). Be indoeuropiečių, žemyne nuo seno gyvena finougrai. Jie apgyvendinę šiaurinę Rusiją ir Fenoskandiją, šiaurines Baltijos pakrantes, Volgos baseiną (suomiai, estai, karelai, mordviai, mariai, samiai, komiai, udmurtai, nencai, vepsai), taip pat Dunojaus vidurupį ir Transilvaniją (vengrai). Pietryčių europinėje Rusijoje, Balkanuose, Kryme yra tiurkų tautų: totoriai, turkai, Krymo totoriai, baškirai, čiuvašai, kumykai ir kt. Šiaurės Ispanijoje gyvena neaiškios kilmės (spėjama senųjų europiečių) tauta baskai. Šiaurės Kaukaze paplitusios Kaukazo šeimų tautos – čečėnai, ingušai, čerkesai, darginai, lakai, avarai, lezginai, taip pat indoeuropiečiai iranėnai osetinai. Kalmukijoje gyvena mongolams giminingi kalmukai. Europoje gyvena didelės atėjūnų iš kitų žemynų bendruomenės, susitelkusios daugiausia vakarinėje žemyno dalyje, taip pat Rusijoje. Ypač didelės yra indų, arabų, turkų bendruomenės, taip pat gausu kinų, armėnų, įvairių Afrikos tautų atstovų, lotynoamerikiečių, vietnamiečių, filipiniečių, persų ir kt.
Kalbos
Priešingai nei kituose žemynuose, daugelyje Europos valstybių vartojamos skirtingos kalbos, būdinga viena vyraujanti kalba. Daugelis kalbų Europoje paplitę tik vienoje valstybėje. Keletas kalbų užima platesnę vartojimo erdvę – tai anglų, vokiečių, prancūzų, rusų, italų kalbos. Dauguma Europoje vartojamų kalbų priklauso indoeuropiečių kalbų šeimai (slavų, romanų, germanų, baltų, keltų, albanų, helenų, iranėnų šakoms), mažuma – tiurkų, Uralo, mongolų, semitų, šiaurės vakarų Kaukazo ir šiaurės rytų Kaukazo šeimoms. Baskų kalba izoliuota. Daugelyje Europos valstybių puoselėjamos tradicinių tautinių bei etnografinių mažumų kalbos.
Religija
thumb|240px|[[Šv. Petro bazilika Vatikane – katalikybės centras]] thumb|240px|Tikintieji stačiatikių cerkvėje Kryme Tradiciškai krikščionybė buvo viešpataujanti religija beveik visoje Europoje. Dabar ~75 % europiečių nurodo esą krikščionys. 2001 m. buvo apie 271 mln. katalikų, apie 110 mln. protestantų, apie 166 mln. stačiatikių, apie 5 mln. kitų krikščionių. Katalikybė vyrauja Italijoje (99 %), Maltoje (98 %), Lenkijoje (95 %), Ispanijoje (94 %), Portugalijoje (94 %), Prancūzijoje (83–88 %), Austrijoje (78 %), Kroatijoje (76,5 %), Belgijoje (75 %), Lietuvoje (74 %), Slovėnijoje (70,8 %), Vengrijoje (67,5 %), Slovakijoje (60,3 %), stačiatikybė – Rusijoje (europinėje dalyje), Graikijoje (98 %), Moldavijoje (98 %), Rumunijoje (87 %), Bulgarijoje (83,8 %), Baltarusijoje (80 %), Serbijoje (65 %). Evangelikų liuteronų daugiausia yra Danijoje (95 %), Islandijoje (93 %), Suomijoje (89 %), Švedijoje (87 %), Norvegijoje (86 %), Estijoje (78 %). Jungtinėje Karalystėje gausiausia denominacija – anglikonybė. Kitos protestantiškos atšakos niekur nesudaro ryškios daugumos (kalvinistai gausiau paplitę Vengrijoje, Škotijoje, Šveicarijoje; baptistai – Anglijoje, Švedijoje).
2010 m. ~6 % Europos gyventojų buvo musulmonai. Islamas tradiciškai labiausiai paplitęs Osmanų imperijos paveiktuose Balkanuose: Kosove (90 %), Albanijoje (70 %), Bosnijoje ir Hercegovinoje (40 %), Šiaurės Makedonijoje (39,3 %). Didelė musulmonų mažuma gyvena Rusijoje (10–15 %; totoriai, čečėnai, baškirai, ingušai, avarai ir kt.). Pastaraisiais dešimtmečiais dėl imigracijos musulmonų sparčiai daugėja Vakarų Europoje – Prancūzijoje (7–9 %), Nyderlanduose (6 %), Danijoje, Jungtinėje Karalystėje, Vokietijoje (5 %).
Kadaise buvusi gausi judėjų (žydų) bendruomenė per Holokaustą praktiškai išnaikinta Europoje. Dabar daugiausia judėjų (~1 %) gyvena Prancūzijoje.
Kitos religijos į Europą pateko nesenais laikais arba su imigrantais, arba individualių atsivertimų atvejais. Žemyne yra ~3 mln. budistų (autochtonai kalmukai Rusijoje, taip pat budizmas gana paplitęs Vokietijoje, Italijoje, Jungtinėje Karalystėje, Prancūzijoje), 1,5 mln. hinduistų (daugiausia indų imigrantai Jungtinėje Karalystėje, Prancūzijoje, Nyderlanduose), ~1 % sikhų (daugiausia indų imigrantai Jungtinėje Karalystėje, Prancūzijoje, Italijoje). Dar yra naujųjų religinių judėjimų, zoroastrizmo, šintoizmo, džainizmo ir kt. pasekėjų.
Seniau vyravusios indoeuropiečių, tiurkų, finougrų religijos dėl krikščionybės ir islamo sklaidos iki XIX a. praktiškai išnyko (daug kur virto sinkretiniu liaudies religingumu), nors samiai, nencai, mariai, mordviai iš dalies tebėra išlaikę daugelį senosios tikybos bruožų. Nuo XX a. vid. plinta senųjų religijų rekonstrukcija (vadinamoji „neopagonybė“; daugiausia Islandijoje, Švedijoje, Latvijoje, Lietuvoje, Suomijoje).
Nuo XVI a. Europoje ėmė plisti ireliginės bei ateistinės idėjos. Didėjo sekuliarizacija. Nuo XX a. antros pusės daugelyje Europos šalių didesnė gyventojų dalis teigia esanti nereliginga. Vienos apklausos duomenimis, patys nereligingiausi žmonės gyvena Estijoje (84 %), Švedijoje (83 %), Danijoje (80 %), Norvegijoje (78 %), Čekijoje (74 %), religingiausi – Moldavijoje (88 %), Maltoje (82 %), Šiaurės Makedonijoje (81 %), Bosnijoje ir Hercegovinoje (81 %). Tiesa, faktinis ir statistinis religingumas Europoje dažnai skiriasi, nes didelė dalis nereligingų žmonių (praktiškai nedalyvaujančių religinėse apeigose) surašymuose tebenurodo savo tėvų, protėvių religiją (gautą per vaikystės iniciaciją).
Europos valstybės
thumb|270px|Europos politinis žemėlapis Sąraše pateikiamos Europos valstybės (įtrauktos ir valstybės, kurios priklauso Europai istoriškai arba tik dalis jų teritorijų yra Europoje):
Kartu su aukščiau minėtomis valstybėmis yra keletas de facto nepriklausomų šalių, kurių tarptautinis pripažinimas yra ribotas. Nė viena iš jų nėra JT narė:
Keletas priklausomų teritorijų, turinčių didelę autonomiją, taip pat yra Europoje arba arti jos. Tai apima Alandus (autonominį Suomijos regioną), dvi Danijos Karalystės autonomines teritorijas (išskyrus pačią Daniją), tris Karūnos priklausomybes ir dvi Britanijos užjūrio teritorijas. Svalbardas taip pat įtrauktas dėl savo unikalaus statuso Norvegijoje, nors jis nėra autonomiškas. Neįtrauktos trys Jungtinės Karalystės šalys, turinčios decentralizuotas galias, ir du Portugalijos autonominiai regionai, kurie, nors ir turi unikalų autonomijos laipsnį, iš esmės nėra savarankiški kitais klausimais, išskyrus tarptautinius reikalus. Dėl šios priežasties neįtraukiamos ir sritys, turinčios tik unikalų mokesčių statusą, pavyzdžiui, Kanarų salos ir Helgolandas.
Čižev Pocejevas
Čyžev Pocejevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas priklauso Čyževo miestui.
Deodoro
Deodoro kariuomenės klubas – Brazilijos kariuomenės sporto paslauga Rio de Žaneire, kariuomenės kaimelyje, miesto vakarinėje dalyje. Klube buvo organizuojamos 2007 m. Pan Amerikos žaidynių rungtys: jojimas (dailusis jojimas, jojimo trikovė ir konkūrai), žolės riedulys, šiuolaikinė penkiakovė (šaudymas, fechtavimasis, plaukimas, jojimas ir bėgimas), sportinis šaudymas (graižtvinis šautuvas, tranšetinė aikštelė, pistoletas ir apvali aikštelė) ir šaudymas iš lanko.
Aikštės ir įrenginiai taip pat bus naudojami jojimui, fechtavimuisi, šaudymui ir šiuolaikinei penkiakovei 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Šalia bus pastatytas „X parkas“ kalnų dviračiams, dviračių krosui (BMX) bei baidarių ir kanojų slalomui.
Arnas Butkevičius
Arnas Butkevičius (g. 1992 m. spalio 22 d. Klaipėdoje) – Lietuvos krepšininkas, žaidžiantis Kauno „Žalgirio“ komandoje, lengvojo krašto pozicijoje. Profesionalo karjerą pradėjo 2009 m. sezone Neringos „Kuršių“ komandoje, kuri rungtyniavo Regionų krepšinio lygoje (RKL). 2010 m. jaunasis Lietuvos krepšinio talentas perėjo į Vilniaus „Sakalų“ komandą. 2016 m. gegužės pabaigoje, atstovaudamas Klaipėdos „Neptūnui“ patyrė blauzdos traumą. 2016 m. rugsėjo pabaigoje Klaipėdos klubas nutraukė sutartį su žaidėju, dėl sutarties sąlygų nesilaikymo, motyvuodamas tuo, kad žaidėjas tinkamai neatliko reabilitacijos proceso. 2017 m. gruodžio 10 dieną iškilus „Klaipėdos Neptūno“ finansinėms problemoms, A.Butkevičiaus kontraktas buvo išpirktas Vilniaus „Lietuvos ryto“ 2022 m. liepos pradžioje pasirašė dvejų metų sutartį su Kauno „Žalgirio“ klubu. 2011 m. liepą Pasaulio jaunimo (U-19) čempionate Latvijoje su Lietuvos devyniolikmečių rinktine tapo pasaulio čempionu. Viso turnyro metu Lietuvos jaunimo rinktinės gynėjas vidutiniškai rinkdavo po 7,11 taškus, atkovodavo po 3,00 kamuolio, perimdavo po 0,89 kamuolio ir padarydavo po 1,56 rezultatyvaus perdavimo.
Sparta
Sparta – miestas pietinėje Graikijoje, Peloponeso pusiasalyje. Lakonijos nomo centras. Spartos miestas driekiasi centrinėje Lakonikos dalyje, dešiniajame Euroto upės krante. Yra archeologijos muziejus.
Istorija
thumb|250px|right|Spartos griuvėsiai
Spartietiška dvasia
Mergaitėms taip pat buvo skiriama daug dėmesio. Jos buvo taip auklėjamos, kad galėtų gimdyti stiprius, sveikus vaikus. Jei vaikas gimdavo silpnas ar ligotas, kūdikį numesdavo nuo skardžio.
Epikantas
thumb|right|Akis su epikantu thumb|right|200px|Jauna moteris su epikantu thumb|right|200px|Akis su epikantu ir be. With – su, without – be. Epikantas – viršutinio voko odos klostė kampe nuo nosies iki vidinės antakio dalies, dengianti akies vidinį kamputį.
Epikantas būdingas Rytų ir Pietryčių Azijos gyventojams (mongolidams), bet pasitaiko ir kai kuriuose vietiniuose Amerikos, Afrikos gyventojuose.
Epikantus turi visų tautų maži vaikai, kol jų nosies šaknis dar būna žema, nepakilusi. Epikantas susidaro dar būnant įsčiose. Kai kurie vaikai jau gimsta be epikantų. Epikantas gali neišnykti, jei vaikas gimsta neišnešiotas. Vaikai su neišnykstančiais epikantais gali gimti motinoms alkoholikėms.
Europidų ir kitų rasių be epikantų atstovų turimi epikantai gali būti patologijos požymiai. Epikantas gali rodyti esant fetalinį alkoholio sindromą, 21-ąją trisomiją (Dauno sindromas), Cri du Chat („katės riksmo“) sindromą, per ankstyvą gimimą.
Pasaulyje yra daug tautų, kurios neturi epikanto. Ir atvirkščiai, epikantas būdingas praktiškai visiems vietiniams Rytų Azijos ir Pietryčių Azijos gyventojams. Nemažai žmonių su epikantais pasitaiko tarp indėnų, bušmėnų.
Nauru
Nuo pat pradžių apgyvendinta mikroneziečių ir polineziečių, XIX a. pab. buvo aneksuota kaip Vokietijos kolonija, o po Pirmojo pasaulinio karo tapo mandatine teritorija, valdoma Australijos, Naujosios Zelandijos ir Jungtinės Karalystės. Antrojo pasaulinio karo metais salą okupavo Japonija, o po karo sala ir vėl buvo globojamoji teritorija, kol 1968 m. iškovojo nepriklausomybę.
Šalis yra Jungtinių Tautų, Tautų Sandraugos ir Afrikos, Karibų ir Ramiojo vandenyno šalių sandraugos narė.
Istorija
Manoma, kad salos pavadinimas kilo iš nauriečių kalbos žodžio Anáoero, reiškiančio „einu į paplūdimį“.
Maždaug prieš 3000 metų saloje pirmieji apsigyveno polineziečiai ir melaneziečiai. Vietiniai gyventojai buvo susiskirstę į 12 klanų, vertėsi žvejyba, kokosų, pandanų vaisių rinkimu.
Pirmieji europiečiai saloje pasirodė 1798 metais, kuomet čia atplaukė britų ekspedicija, vadovaujama Džono Firno. Jūrininkas salą pavadino „Maloniąja sala“. Vėliau čia apsilankydavo banginių medžiotojų, prekybininkų laivai, europiečiai prekiaudavo su vietiniais, pasipildydavo gėlo vandens atsargas. Nauriečiai įsigiję šaunamųjų ginklų sukėlė Nauru genčių karą (1878–1888 m.), kurio metu žuvo ~500 žmonių.
Nuo 1888 metų sala (tada vadinta Nawodo ar Onawero) aneksuota Vokietijos ir priskirta Maršalų salų protektoriatui. Vokiečiai nutraukė genčių karą, vienos genties karalius Aveida tapo vyriausiu salos karaliumi. 1888 m. į Nauru atvyko ir krikščionių misionieriai.
1906 metais tada vokiečiams tebepriklausiusioje saloje pradėti išgauti fosfatai (guanas) – pagrindinis pajamų šaltinis iki XX amžiaus galo. Kasybą atliko britų bendrovė. 1914 m., pasidėjus I pasauliniam karui salą užėmė Australija, o kasyklos pelną dalijosi su britais ir Naująja Zelandija. 1921 m. dėl gripo epidemijos žuvo 230 žmonių, buvo išplitusi tuberkuliozė. 1923 m. Tautų Lyga suteikė Australijai mandatą valdyti Nauru.
1940 m. vokiečiai ėmė atakuoti iš Nauru fosfatus gabenančius laivus, o 1942 m. rugpjūčio 26 d. japonai okupavo Nauru. Japonai saloje nutiesė aerodromą, 1200 naurečių išvežė priverstiniam darbui į Čiuko salas. 1945 m. rugsėjo 13 d. amerikiečiai išstūmė japonus iš Nauru, į salą grąžinti 737 Čiuke išgyvenę nauriečiai. Nuo 1947 m., JTO paskyrimu, salą bendrai valdė Australija, Naujoji Zelandija ir Jungtinė Karalystė.
1966 m. sala gavo autonomiją, o 1968 metais paskelbė nepriklausomybę. Pirmuoju prezidentu tapo Hameras De-Roburtas. 1970 m. fosfatų kasyklą iš britų perėmė vietinė bendrovė „Nauru Phosphate Corporation“. Didelės pajamos iš fosfatų gavybos netrukus pavertė salą viena turtingiausių regiono valstybių, o pagal BVP rodiklį 1 gyventojui užėmė 2 vietą pasaulyje (po JAE). XX a. pab. fosfatų ištekliai išseko, didžioji salos dalis liko iškasinėta, be natūralios gamtos, o šalis patyrė bankrotą. 1989 m. Nauru padavė į teismą Australiją dėl jos valdymo metais padarytos žalos gamtai, australai iš dalies atstatė salos kraštovaizdį.
1999 m. Nauru tapo JTO nare. Per Nauru bankus buvo vykdomos finansinės aferos, todėl JAV netrukus nutraukė transakcijas. 2001 m. į salą buvo atgabenti Australijoje prieglobstį siekę gauti Afganistano pabėgėliai. 2003 m. jie sukėlė streiką ir buvo nugabenti į Australiją. Nauru taip pat pagarsėjo kaip šalis, už „finansinę paramą“ pripažįstanti nepriklausomybės siekiančias valstybes. 2005 m. bankrutavo „Air Nauru“ bendrovė ir sala beveik metus buvo pasiekiama tik laivu. Vėliau su taivaniečių parama susisiekimas atstatytas.
Politinė sistema
Nauru yra parlamentinė respublika. Valstybės galva – prezidentas. Parlamente yra 18 narių, renkamų trejiems metams. 15 iš 18 dabartinio parlamento narių – nepartiniai. Nauru turi tris politines partijas: Nauru demokratų partija, Pirmiausia Nauru ir Centro partija.
Užsienio politika
Po nepriklausomybės 1968 m. šalis tapo Tautų Sandraugos ypatingąja nare, o pilnateise nare tapo 1999 metais. 1991 m. šalis buvo priimta į Azijos vystymo banką, o 1999 m. — į JTO. Taip pat Nauru yra Pietų Ramiojo vandenyno regiono aplinkosaugos programos, Pietų Ramiojo vandenyno komisijos ir Pietų Ramiojo vandenyno taikomų žemės mokslų komisijos narė. 2021 m. vasarį, motyvuodamos Mikronezijos regiono diskriminavimu, Nauru kartu su Maršalo Salomis, Kiribačiu ir Mikronezijos Federacinėmis Valstijomis paskelbė formaliai pasitrauksiančios iš Ramiojo vandenyno salų forumo po to, kai jo sekretoriumi buvo išrinktas Kuko Salų atstovas Henris Puna.
Nauru yra viena iš nedaugelio pasaulio valstybių, neturinti ginkluotų pajėgų. Jas iš dalies atstoja civiliams pavaldžios nedidelės policijos pajėgos. Tarp Nauru ir Australijos pasirašyta neformali sutartis, pagal kurią Australija atsakinga už Nauru gynybą. 2005 m. rugsėjį tarp Australijos ir Nauru pasirašytas savitarpio supratimo memorandumas, pagal kurį Australija teikia Nauru finansinę ir techninę paramą. Tai reiškia, kad Australija per finansų sekretorių padedanti parengti šalies biudžetą, siunčianti patarėjus sveikatos ir švietimo klausimais. Už tai Nauru sutiko savo teritorijoje apgyvendinti prieglobsčio Australijoje ieškotojus iki tol, kol bus patenkinti šių prašymai atvykti į Australiją. Nauru savo oficialia valiuta naudoja Australijos dolerį.
Nauru nekart pasipelnė iš savo, kaip JTO narės, pozicijos santykiuose su Taivanu (oficialiai Kinijos Respublika) ir Kinijos Liaudies Respublika (Kinijos LR), pripažindama tai vieną, tai kitą pusę. Viena vertus, 2002 m. liepos 21 d. Nauru pasirašė sutartį, kuria užmezgami diplomatiniai santykiai su Kinijos LR, už tai mainais iš pastarosios gaudama 130 mln. JAV dolerių. Į tai reaguodama Kinijos Respublika po dviejų dienų nutraukė diplomatinius santykius su Nauru. Tačiau jau 2005 m. gegužės 14 d. Nauru atkūrė diplomatinius santykius su Kinijos Respublika. , oficialiai nutraukdama santykius su Kinijos LR tų pačių metų gegužės 31 d. Nepaisant to, Kinijos LR atstovaujantis biuras saloje lieka neuždarytas.
2008 m. Nauru buvo pripažinusi Kosovo nepriklausomybę (pripažinimą atšaukė 2019 m. lapkričio 13 d. ). 2009 m. šalis tapo ketvirtąja valstybe po Rusijos, Nikaragvps ir Venesuelos, pripažinusi nuo Sakartvelo atsiskyrusią Abchaziją, mainais už tai iš Rusijos sulaukusi 50 mln. JAV dolerių humanitarinės paramos. Nuo to laiko tarp Nauru ir Abchazijos būta keli aukšto lygio vizitai, Nauru atstovai bent kartą stebėjo Abchazijos prezidento rinkimus. Tais pačiais metais Nauru pripažino ir Pietų Osetiją. 2008 m. liepos 15 d. Nauru vyriausybė paskelbė 9 mln. dolerių vertės uosto rekonstrukcijos projektą, finansuotą iš Rusijos gautos paramos. Pati vyriausybė neigė, kad gauta parama susijusi su šalies vykdoma Abchazijos ir Pietų Osetijos pripažinimo politika.
Lietuva su Nauru diplomatinius santykius yra užmezgusi nuo 2011 m. 2022 m. duomenimis, tarp valstybių nevykdoma jokia ekonominė veikla ir nėra akredituotų atstovų.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|200px|Nauru žemėlapis Nauru padalinta į 14 administracinių apygardų, kurios savo ruožtu skirstomos į kaimus. Šalyje yra aštuonios rinkimų apygardos :
Geografija
Nauru yra maža, ovalo formos sala Ramiojo vandenyno pietuose, 42 km į pietus nuo pusiaujo. Sala yra apsupta koralų rifų, neapsaugota nuo potvynių ir pilna kalnų. Rifai sudaro ribą tarp gilio vandenyno ir smėlėto paplūdimio. Rifų buvimas kliudo jūrų uosto įkūrimui, nors 16 dirbtinių kanalų padaryti tarp rifų leidžia mažiems laivams įplaukti į salą. Koralų uolos yra apsupusios centrinį plokščiakalnį, kuris saloje yra žinomas kaip Aukščiausia viršūnė. Aukščiausias plokščiakalnio viršūnės taškas siekia 65 m virš jūros lygio. Vienintelis derlingas plotas yra siauras pakrantės ruožas (150–300 m), kur veši kokosų palmės. Salą supančią Buado lagūną išlaiko bananai, ananasai, daržovės, pandanų medžiai ir vietiniai kietmedžiai, tokie kaip puiklapiai. Salos gyventojai yra susitelkę pakrantės ruože ir aplink Buado lagūną.
Nauru buvo vienas iš trijų daugiausiai turinčių fosfatų uolų salų Ramiajame vandenyne (kitos Banaba Kiribatyje ir Maktėja Prancūzų Polinezijoje), tačiau fosfatų rezervai yra beveik išnaudoti. Fosfatų gavyba centriniame plokščiakalnyje paliko nederlingą plotą nelygių klinties viršūnių, kurių aukštis siekia net daugiau kaip 15 m.
Klimatas
Nauru ištisus metus vyrauja karšti ir drėgni orai. Nuo lapkričio iki vasario saloje daug lyja dėl musonų. Ciklonai reti. Metinis kritulių kiekis nepastovus ir priklauso nuo El Ninjo. Salą yra ištikusios sausros. Temperatūra Nauru dienomis svyruoja tarp 30°C ir 35°C, o naktimis nukrenta iki 25°C.
Nauru saloje nėra upių ar srovių.
Biologinė įvairovė
Saloje fauna skurdi dėl menkos augalijos ir fosfatų kasybos padarinių. Daug vietinių paukščių išnyko ar ženkliai sumažėjo dėl sunaikintų jų gyvenviečių. Saloje yra apie 60 dokumentuotų vietinių induočių augalų rūšių, tačiau nė viena rūšis nėra endeminė. Vietinei augalijai neigiamą įtaką padarė kokoso palmių auginimas, fosfatų gavyba ir atvežtinės rūšys.
Saloje nėra vietinių žinduolių rūšių, tačiau yra vietinės vabzdžių, sausumos krabų ir paukščių rūšių. Tarp jų — tik šiai salai būdinga nendrinukių rūšis, Acrocephalus rehsei. Polinezijos žiurkė, katės, šunys, kiaulės ir vištos į salą pateko per laivus. Kita vertus, salos povandeninė biologinė įvairovė gerokai turtingesnė, tad tarp turistų paplitęs nardymas (su akvalangu ar vamzdeliu).
Demografija
right|thumb|230px|Nauru apygardos [[Denigomodu ir Nibokas.]] 2018 m. liepos mėn. saloje gyveno 10670 gyventojų. 96 procentai salos gyventojų nauriečių kalba šneka namie. Saloje yra imigrantų iš Kiribačio, Kinijos ir Tuvalu. Oficiali Nauru yra kalba nauriečių. Anglų kalba vartojama versle, ją moka apie 66% salos gyventojų.
Vidutinė gyvenimo trukmė – 58 m. tarp vyrų ir 65 m. tarp moterų. Nauru labai rimta nutukimo problema — 97% salos vyrų ir 93% moterų turi viršsvorį — didžiausias procentas tarp pasaulio valstybių. Raštingumas saloje – 97 %. Apie 10,7% salos biudžeto skiriama švietimui.
Etninės grupės
58% nauriečių yra etniniai nauriečiai, 26% — kiti Ramiojo vandenyno salų gyventojai, 8% — europiečiai ir 8% — kinai.
Religija
Pagrindinė šalies religija — krikščionybė. Didžiausios denominacijos — Nauru kongregacinė bažnyčia (35,71%), Romos katalikų bažnyčia (32,96%), Dievo asamblėjos (12,98%) ir baptistų bažnyčia (1,48%). Šalies konstitucija garantuoja tikėjimo laisvę, tačiau Nauru smarkiai apribota mormonų ir Jehovos liudytojų veikla. Šioms bendruomenėms priklauso kai kurie valstybinėje fosfatų kasybos korporacijoje dirbantys migrantai. Katalikai vyskupiją dalinasi su Kiribačiu, Taravoje yra įsikūrusi vyskupijos kurija.
Kultūra
Nauriečiai yra kilę iš Polinezijos ir Mikronezijos jūrininkų, kurie tikėjo moterų dievybe Eijebong ir žemės dvasia, saloje – Buitani. Dvi iš dvylikos vietinių genties grupių išnyko XX a. Angam dieną (laikoma spalio 12 d.) švenčiamas Nauru išsivadavimas po Antrojo Pasaulinio karo, kuris sumažino vietinių gyventojų skaičių mažiau kaip iki 1500 žmonių. Dėl kolonijų ir vakarų įtakos išstumiamos vietinės kultūros. Keli senieji papročiai yra išsaugoti ir dar taikomos kai kurios tradicinės muzikos, meno, amatų ir žvejybos formos.
Čia nėra kasdienių naujienų leidinių, bet yra keli savaitraščiai ar dvisavaitraščiai, įskaitant Suvestinė, Centrinės Žvaigždės Naujienos ir Nauru Kronika. Yra vietinė Nauru televizijos stotis (NTV), kuri transliuoja programas iš Naujosios Zelandijos, ir nekomercinė Nauru radijo stotis, kuri gaudo bangas iš Australijos radijo ir BBC.
Australiškas futbolas yra labai populiari Nauru sporto šaka. Čia yra elitinė šalies lyga su septyniomis komandomis. Visos rungtynės vyksta salos stadione, Linkbelto ovale. Nauru taip pat populiarūs sportiniai žaidimai – kriketas, golfas, buriavimas, tenisas ir paprastas futbolas. Nauru bendradarbiauja su Britanijos tautų sandrauga ir dalyvauja Vasaros Olimpinėse Žaidynėse, kur geriausiai sekasi sunkioji atletika. Marcus Stephen – žymus medalininkas, kuris buvo išrinktas į parlamentą 2003 m., 2007 m. išrinktas Nauru prezidentu.
Tradicinis darbas yra užkrėstų paukščių gaudymas, kai jie grįžta su pašarais iš jūros. Per saulėlydį, žmonės sustoja pajūryje, pasirengę gaudyti parskrendančius paukščius su kilpavirvėmis. Nauriečių kilpavirvė yra pagaminta iš lanksčios virvės su svarmeniu gale. Kai paukštis priartėja kilpavirve smūgiuojama virš jo ir paukštis nukrinta ant žemės. Taip paukščiai sugaunami, verdami ir valgomi.
Audrey Tautou
Audrey Tautou (g. 1976 m. rugpjūčio 9 d. Bomonte, Prancūzija) – prancūzų kino aktorė, labiausiai išgarsėjusi vaidmenimis filmuose „Amelija iš Monmartro“ (Le Fabuleux Destin d’Amélie Poulain; 2001 m.) bei „Da Vinčio kodas“ (The Da Vinci Code; 2006 m.). Ji yra apdovanota Cezario prizu perspektyviausiai aktorei už vaidmenį filme „„Veneros“ grožio institutas“ (Vénus beauté (institut); 2001 m.)