cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klondaiko aukso karštinė
Keliai į Klondaiką
Keliautojai transportuodavo savo bagažą įvairiais būdais: šunimis, arkliais, mulais, jaučiais, o dažniausiai – patys ant savo pečių, ar vilkdami rogėmis. Prasidėjus karštinei, Kanados valdžia išleido taisykles, reikalaujančias kiekvienam aukso ieškotojui, atvykusiam į Jukono teritoriją, turėti su savimi maisto atsargų vieneriems metams. Tokios atsargos sverdavo apie 520 kg. Be to, aukso ieškotojai nešdavosi ir stovyklos įrangą, instrumentus ir kitus daiktus, viso iki 1 tonos svorio. Dėl to net ir prastos būklės gyvulių kainos pakeliui žymiai išaugdavo.
Į Klondaiką vedė trys pagrindiniai maršrutai: Vandens, Dajos/Skagvėjaus ir Kanadietiškas.
Vandens kelias
Iki Klondaiko buvo galimybė nusigauti vien vandeniu. Šiuo maršrutu okeaniniai laivai plaukdavo vandenynu iki Jukono žiočių Aliaskos vakaruose. Iš ten, nuo Sent Maiklo uosto, keliautojai tęsdavo kelionę upiniu laivu iki pat Dosono. Šis maršrutas, vadintas „turtingųjų maršrutu“, buvo ilgas ir brangus, tačiau viliojo greičiu ir galimybe išvengti varginančios kelionės sausuma. Karštligės pradžioje bilietas kainavo 150 dolerių (4 050), o 1897–98 m. žiemą – jau 1 000 (27 000).
1897 m. apie 1800 keliautojų pasinaudojo šiuo maršrutu, tačiau spalio mėnesį dauguma jų įstrigo Jukono upėje, kai upę sukaustė ledas. Tik 43 spėjo iki žiemos pasiekti Klondaiką, o 35 iš jų vėliau turėjo grįžti pasiimti savo pakeliui paliktą įrangą. Kiti atšiauriomis sąlygomis liko žiemoti nuošaliose gyvenvietėse ir stovyklose užšalusio Jukono krante.
Dajos/Skagvėjaus kelias
Dauguma aukso ieškotojų keliavo per Pietryčių Aliaskos Dajos ir Skagvėjaus uostus, esančius netoli vienas nuo kito, prie Lino fjordo, Vidinio jūrų kelio gale. Iš ten jie Čilkuto arba Baltosios perėjos takais turėjo įveikti kalnų grandinę iki Beneto ežero Kanados Jukono teritorijoje. Toliau iki Klondaiko jie keliavo pasroviui upėmis.
Baltosios perėjos takas
Iš Skagvėjaus uosto keliautojų maršrutas vedė Baltosios perėjos taku. Tako pradžia nebuvo sunki, tačiau vėliau takas susiaurėdavo iki 60 cm, žmonėms ir gyvuliams tekdavo laipioti per akmenis ir aštrias uolienas. Arkliai neišlaikydavo tokių sąlygų ir masiškai dvėsdavo, todėl maršrutą neoficialiai imta vadinti „Nudvėsusių arklių taku“. Dėl drėgnų orų ir didelių keliautojų masių taką 1897 m. pabaigoje uždarė neribotam laikui, Skagvėjaus uoste liko laukti apie 5000 aukso ieškotojų. Po kiek laiko, sušalus žemei, paruoštas naujas, mokamas maršrutas, pritaikytas važiuoti ir vežimams, keliautojai galėjo tęsti kelionę.
Čilkuto takas
Iš Dajos uosto keliautojų maršrutas vedė Čilkuto taku. Čilkuto perėja buvo aukštesnė, bet populiaresnė už Baltąją perėją, aukso karštligės metu ja pasinaudojo apie 22 tūkstančius aukso ieškotojų. Takas pamažu vedė į viršų iki lygios briaunos Kanados pasienyje. Šioje vietoje buvo sveriami keliautojų nešuliai. Likusią atkarpą per kalnagūbrį aukso ieškotojai turėjo įveikti pėsčiomis – gyvuliams ji buvo per stati. Dėl šalčio, įrangos svorio ir statumo ši atkarpa buvo ypatingai sunki. Užlipti šiuo 300 m aukščio šlaitu keliautojams prireikdavo visos dienos.
Kaip ir Baltojoje perėjoje, keliautojai padalindavo savo nešulį į mažesnes pakuotes ir nešiodavo etapais. Savo paslaugas siūlė ir samdomi nešikai, daugiausia vietiniai indėnai. Situacija naudojosi ir sumanūs verslininkai. Žiemą šlaito lede buvo iškirsti laiptai, už jų naudojimą buvo imamas mokestis. Šiuos 1500 pakopų laiptus vėliau praminė „Auksiniais laiptais“. 1897 m. gruodį verslininkas Arčis Bernsas įrengė lyninį keltuvą. Arklys keltuvo apačioje sukdavo ratą, kuris tempdavo lyną, judantį šlaitu į viršų ir atgal. Prie lyno būdavo tvirtinamas krovinys ant rogių, lynas užtempdavo roges į šlaito viršų. Netrukus buvo įrengti dar 5 keltuvai, vienas jų – varomas garo. Už jo naudojimą tekdavo mokėti nuo 8 iki 30 centų (2–8 dolerių) už 1 svarą (0,45 kg).
Jukono upė
Prie Beneto ir Lindemano ežerų aukso ieškotojai įsirengė stovyklą ir gaminosi plaustus ar valtis likusiai kelionės daliai – 800 km Jukono upe iki Dosono. 1898 m. gegužę upe išplaukė 7124 įvairaus dydžio ir kokybės valčių ir plaustų. Didelė dalis miškų ežerų apylinkėse buvo iškirsta.
Buvo ir kitų, mažiau populiarių maršrutų iš Pietryčių Aliaskos pakrantės į Jukono aukštupį.
Kanadietiški maršrutai
Maršrutus, kuriais aukso ieškotojai keliavo į Klondaiką daugiausia Kanados teritorija, vadino Kanadietiškais. Jais daugiausia naudojojosi britai ir kanadiečiai, ne tik dėl patriotinių motyvų, bet ir, kad išvengtų amerikiečių muitinių.
Pirmasis, 1600 km ilgio maršrutas, prasidėjo Aškrofte, Britų Kolumbijoje, ėjo per pelkes, upių slėnius ir kalnus iki Glenoros, kur susijungė su Stikino upės maršrutu. Aškrofto maršrutu keliavo 1500 aukso ieškotojų, Stikino upės maršrutu – 5000. Abiejuose maršrutuose keliavimo sąlygos buvo sunkios – purvu ir plikledžiu keliaujantys gyvuliai nugaišdavo arba susižalodavo.
Ne ką geresni buvo ir maršrutai iš Edmontono Albertoje. Vienas jų, vadintas „sausumos maršrutu“, prasidėjo į šiaurės vakarus nuo Edmontono, tęsėsi iki Taikos upės, kirto Liardo upę ir toliau iki Klondaiko. Skatindama keliautojus pasirinkti būtent šį maršrutą, Kanados vyriausybė pasamdė T.W.Chalmers bendrovę tako įrengimui. Vėliau takas vadintas Klondaiko taku arba Čalmerso taku. Kiti du, „vandens maršrutai“, daugiausia vedė upėmis: Vienas – Pelio upe iki Jukono, kitas – Makenzio upe iki Makfersono forto, paskui sausuma į Jukono fortą prie Jukono upės Aliaskoje. Iš ten iki Dosono dar buvo 640 km kelio Jukono upe aukštyn. Šiuos 3 maršrutus pasirinko apie 1660 keliautojų, iš kurių tik 685 pasiekė tikslą, praleidę kelyje apie 18 mėnėsių.
„Amerikietiškas“ maršrutas
Amerikietišku vadino maršrutą, kuris prasidėjo Valdizo uoste Aliaskos pakrantėje ir tęsėsi į šiaurę Aliaskos valstija iki Jukono upės. Juo norėta išvengti kanadiečių muitinių. Nuo 1897 m. apie 3500 vyrų ir moterų bandė pasiekti Klondaiką šiuo maršrutu. Tačiau pasirodė, kad Valdizo ledynas, skyręs uostą nuo Aliaskos vidinių sričių, buvo beveik neįveikiamas. Tik 200 žmonių sugebėjo juo užlipti iki 1899 m. Iš likusiųjų nemažai mirė nuo šalčio ir skorbuto.
Kiti aukso ieškotojai bandė įveikti Malaspinos ledyną kiek į rytus nuo Valdizo, bet jis pasirodė dar sudetingesnis. Tiems, kurie įveikė vieną, ar kitą ledyną, reikėjo įveikti ir šimtus kilometrų iki Dosono per laukinę negyvenamą dykynę. Niekam to padaryti nepavyko, keliautojai turėjo grįžti atgal tuo pačiu keliu, per ledynus. Tik 4 iš jų grįžo.
Sienų kontrolė
Tikslios sienos Pietryčių Aliaskoje tarp JAV ir Kanados tuo metu dar nebuvo nustatytos, abi šalys pretendavo į Dajos ir Skagvėjaus uostus. Dėl keliautojų masių, didžiulių aukso kiekių bei valdžios atstovų trūkumo nuošaliose vietovėse, sienų kontrolės klausimas buvo politiškai jautrus. Karštligės pradžioje JAV vadovybė nusiuntė į Serkl Sičio gyvenvietę nedidelį kariuomenės dalinį, kurį galėtų panaudoti intervencijai į Klondaiką, jei tai būtų reikalinga. Tuo tarpu Kanados vyriausybė svarstė galimybę išvyti iš Jukono teritorijos visus amerikiečius. Abiems vyriausybėms pavyko susitarti, ir JAV leido kanadiečių ir britų laivams naudotis Dajos uostu, o Kanada – amerikiečiams ieškoti aukso Klondaike.
Kanados Šiaurės vakarų kalnų policija perėmė Jukono teritorijos sienų kontrolę, o ten, kur sienos buvo ginčytinos, vykdė kontrolę tam patogiose vietose (pavyzdžiui, Čilkuto ir Baltojoje perėjose). Policininkų užduotis buvo užtikrinti, kad aukso ieškotojai kirstų Jukono teritorijos sieną su maisto atsargomis vieneriems metams, tikrinti nelegalių ginklų buvimą, neįleisti į Kanadą nusikaltėlių ir vykdyti muitinę kontrolę. Pastaroji pareiga amerikiečių aukso ieškotojams ypač nepatiko – jie turėdavo mokėti 25% muito mokestį nuo savo krovinio vertės.
Aukso kasimo metodai
Iš 30–40 tūkstančių žmonių, kuriems pavyko pasiekti Dosoną aukso karštligės metu, tik 15–20 tūkstančių kasė auksą. Iš jų ne daugiau kaip 4 tūkstančiams pavyko aukso rasti, ir tik keli šimtai praturtėjo. Iki 1898 m., kai atvyko didesnė dalis aukso ieškotojų, visi geriausi upeliai jau buvo užimti senbuvių aukso ieškotojų ir tų, kurie atvyko pirmi metais anksčiau. Iki 1898 m. liepos Bonanzos, Eldorado, Hankerio ir Dominjono upeliai buvo užimti ir padalinti į 10 000 užregistruotų sklypų.
thumb|left|Grunto šildymas garais 1898 m. Regionas buvo išvagotas aukso gyslomis, kurias vulkaninės jėgos iškėlė į žemės paviršių, o vandens srovės išplovė, sunešdamos į telkinius aukso grynuolių ir aukso dulkių pavidalu. Vieni telkiniai būdavo upių vagose, paprastai 4,5–9 m po žeme, kiti, senesnių srovių sunešti – kalvų šlaituose, šiuos telkinius vadindavo bench gold. Iš pradžių aukso ieškotojai manė auksą esant tik upių vagose, o 1897 m. pabaigoje pradėta kasti ir kalvose. Rasti aukso nebuvo paprasta, net tose vietose, kur jo rasdavo, jis nebuvo pasiskirstęs tolygiai.
Kasimą pradėdavo, pašalinant augmeniją ir sąnašas. Tada iškasdavo žvalgybines duobes. Jei kuri iš duobių atrodydavo perspektyvi, kasimą tęsdavo iki pamatinės uolienos, kur paprastai būdavo daugiausia aukso. thumb|Plovimo loviai kasykloje prie Bonanzos upokšnio 1899 m. Klondaiko subarktiniame klimate amžinojo įšalo sluoksnis buvo tik 1,8 m po žemės paviršiumi. Tradiciškai auksą regione kasdavo tik vasaros mėnesiais, tačiau aukso karštinės metu toks delsimas buvo nepriimtinas. XIX a. pab. buvo prieinamos technologijos šios problemos sprendimui, tačiau aukso karštinės metu sunkių įrengimų atvežti į Klondaiką nepavyko.
Kasėjai kurdavo laužus ir šildydavo žemę iki maždaug 36 cm gylio, kol ji suminkštėdavo, tada pašalindavo atitirpusio žvyro sluoksnį. Procesą pakartodavo, kol pasiekdavo auksą. Kai aukso kasėjas Luisas Rodsas tokiu būdu atšildęs žemę 15 pėdų gylyje pasiekė auksą, visi aukso kasėjai sekė jo pavyzdžiu ir ėmė šildyti laužais gruntą. Pasak Pjero Bertono, visas Klondaikas skendėjo laužų dūmuose ir priminė pragarą. Laužus kūrendavo naktį, o dienos metu šalindavo atitirpusį dirvožemį. Laužai išskirdavo kenksmingas dujas, kurias iš duobės pašalindavo dumplėmis ar kitomis priemonėmis.
Baltkojų pedologinis draustinis
Baltkojų valstybinis pedologinis draustinis – saugoma gamtos sritis Lietuvoje, Šakių rajone, 6 km į šiaurės vakarus nuo Šakių, Baltkojų miške šalia Baltkojų kaimo. Įsteigtas 1988 m. 2016 m. priskirtas Panemunių regioninio parko direkcijai.
Klondaiko aukso karštinė
Aukso kasimo metodai
thumb|right|Aukso kasykla kalvos šlaite su dėžėmis auksui atskirti apie 1899 m. 1897–1898 m. buvo išrastas kitas, efektyvesnis būdas, vadinamas atitirpinimu garais. Šiuo būdu karštas garas iš kūryklos būdavo nukreipiamas tiesiai į sušalusį gruntą. Kadangi tam reikėjo papildomos įrangos, būdas nebuvo plačiai taikomas. Skirtingai nei Kalifornijos aukso kasyklose, hidraulinių mašinų Klondaike nenaudojo.
Vasarą purvo plovimui ir aukso atskyrimui nuo lengvesnio žvyro naudojo vandenį. Kasėjai įrengdavo specialius medinius 4,6 m ilgio plovimo lovius, per kuriuos plaudavo purvą. Vienam plovimo ciklui prireikdavo iki 20 tokių lovių. Loviams reikėjo daug vandens, kurį gaudavo, užtvenkdami upelį, ar iškasdami griovį. Kalvų šlaituose esančiose aukso kasyklose vanduo nebuvo prieinamas, auksą nuo grunto atskirdavo specialiose dėžėse (Rocker box), kurias judindavo pirmyn ir atgal.
Baltkojų pedologinis draustinis
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti Nemuno žemupio lygumos velėninius glėjinius molio dirvožemius.
Klondaiko aukso karštinė
Aukso kasimo metodai
Iškastą auksą kasėjai iškeisdavo į pinigus Dosono bankuose arba atsiskaitydavo juo su vietiniais prekybininkais vietoje pinigų.
Didžiausią pagreitį aukso karštligė įgavo 1900 m., kai regione buvo išgauta 33 t aukso. Skaičiuojama, jog per visą tą laikotarpį, kai Klondaike ritosi aukso banga, regione buvo iškasta 476 t gryno aukso.
Kultūroje
1897 m. jaunasis Džekas Londonas pasiekė Klondaiką sunkiausiu keliu per Čilkuto perėją ir ten praleido žiemą. Dž. Londonas rėmėsi savo patirtimi tarp aukso ieškotojų kūriniuose „Baltoji iltis“, „Rytas aušta“, „Protėvių šauksmas“, „Smokas Belju“ ir kt., kuriuose aprašė Klondaiko aukso karštinę.
1925 m. buvo išleistas filmas „Aukso karštinė“, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko Čarlis Čaplinas.
Visa teisybė apie Kolumbą
Visa teisybė apie Kolumbą – 1970 m. Lietuvos radijo ir televizijos (LRT) sukurtas meninis filmas. Filmo trukmė – 79 min.
Siužetas
Pirmasis V. Žalakevičiaus Lotynų Amerikos tematikos trilogijos filmas (vėliau buvo „Tas saldus žodis – laisvė“, „Kentaurai“). Filmas – apie neįvardintos Lotynų Amerikos šalies revoliuciją, jos dalyvius ir aukas Pablą bei Pedro, revoliucinės kovos filosofiją.
Ikato kalnagūbris
Ikato kalnagūbris  – kalnagūbris Rusijoje, Užbaikalėje, Buriatijoje, į rytus nuo Barguzino kalnagūbrio. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 320 km. Aukštis iki 2573 m. Pavadintas pagal dvi Ikato upes, tekančias iš skirtingų kalnagūbrio pusių.
Painė
Painė  – upė pietų Čilėje, Magelano ir Čilės Antarktidos regione. Išteka iš Diksono ežero, esančio Tores del Painės nacionaliniame parke. Prateka Painės, Nordenšeldo, Pehoės ežerus. Įteka į Toro ežerą. Upėje yra slenksčių ir krioklių (Salto Grande, Salto Chico). Šalimais driekiasi Painės Kordiljera.
Ikato kalnagūbris
Vakariniuose šlaituose išteka Barguzinas (Baikalo baseinas), rytiniuose – Vitimo baseino upės (Cipa, Cipikanas, Vitimkanas ir kt.).
Kremas
miniatiūra|250px|right|Odos kremas
Kremas – kosmetinis arba gydomasis tepalas, puskietė emulsija, kurią sudaro riebalai, emulsikliai ir vanduo, taip pat įvairūs priedai, papildai. Dažniausiai naudojamas tepimui ant įvairių kūno dalių odos, gleivinių paviršių, suteikia minkštumo ir elastingumo, apsaugo nuo neigiamo aplinkos poveikio. Kremų pavidalu gaminami gydomieji preparatai, tokie kaip vietiniai anestetikai, priešuždegiminiai, priešgrybeliniai ir kiti vaistai.
Savybės
Kremo drėkinamąją, maitinamąją, apsauginę funkcijas sustiprina pridedami vitaminai ir aktyviosios medžiagos, gaunamos iš vaistažolių, uogų, vaisių ir daržovių ekstraktų. Kremo savybės pagerinamos, jo sudėtį papildant įvairiais priedais, pvz., kvapiosios medžiagos suteikia norimą kvapą, konservantai suteikia ilgesnį galiojimo laiką, saugo nuo bakterijų ir grybelių. Tam kad kremas išliktų stabilus, laikui bėgant neišsisluoksniuotų, naudojami tam tikri emulsikliai, kurie taip pat gali padėti kreme esančioms medžiagoms geriau prasiskverbti į odą.
Kremų tipai:
Nerija (reikšmės)
Nerija – sąvoka, turinti įvairias reikšmes:
Kiti:
Franz Lehár
Francas (Ferencas) Leharas (,, 1870 m. balandžio 4 d., Komaromas – 1948 m. spalio 24 d., Bad Išlis) – vengrų ir austrų kompozitorius, vienas žymiausių Vienos naujosios operetės kūrėjų. Garsiausiu jo kūriniu yra operetė „Linksmoji našlė“.
Biografija
Francas (Ferencas) Leharas gimė 1870 m. balandžio 4 d. Komarno mieste tuometinėje Austrijos-Vengrijos imperijoje (dabar miestas padalytas tarp Slovakijos Komarno ir Vengrijos Komaromo miestų). Jo tėvo giminė buvo kilusi iš rytų Sudetų krašto. Jo tėvas, bendravardis Francas, buvo muzikantas ir apie 40 metų vadovavo karių grupėms, kūrė maršus ir šokių muziką. Motina Kristina Neubrandt buvo vengrė. Tėvai susituokė 1869 m. ir keliavo po įvairius Vengrijos garnizonų miestus. 1880 m. F. Leharas buvo pasiųstas į Šternberką, kad geriau pramoktų vokiečių kalbos. Jo dėdė užėmė vadovaujančias muziko pareigas mieste. F. Leharas grojo smuiku dėdės vadovaujame orkestre Moravijos Bad Ulersdorfo kurorte ir būdamas tik 12 metų pradėjo studijuoti Prahos konservatorijoje. 1888 m. užėmė smuikininko vietą Barmeno-Elberfeldo teatre Reino krašte. Pašauktas atlikti karinę tarnybą muzikavo kartu su tėvu ir 1890 m. buvo paskirtas 25-ojo pėstininkų pulko muzikos grupės vadovu Lučenece ir 1894 m. − jūros pėstininkų Puloje. Jis trumpai buvo metęs tarnybą, kai artėjo jo operos „Kukuška“ premjera Leipcige, tačiau operai patyrus nesėkmę, grįžo ir dirbo pulke Trieste. Po tėvo mirties jam atiteko postas Budapešte ir 1899 m. jis paskirtas 26-ojo pulko muzikos grupės vadovu, dėl ko persikėlė į Vieną.
Vienoje F. Leharas susilaukė sėkmės su valsais „Asklepijas“ ir „Auksas ir sidabras“. 1902 m. jis metė darbą kariuomenėje, dirbo dirigentu vasaros teatre Prateryje ir po to Vienos teatre. Šiame ir Karolio teatre buvo atliktos pirmosios F. Leharo operetės. 1905 m. operetė „Linksmoji našlė“ (Die lustige Witwe) susilaukė neįtikėtinos sėkmės. Tai buvo pati sėkmingiausia operetė istorijoje ir sukėlė naują Vienos operečių populiarumo bangą užsienyje. Sekanti operetė „Vyras su trimis žmonomis“ (Der Mann mit den drei Frauen, 1908) nebuvo sėkminga, tačiau po to sekusios „Grafas Liuksemburgas“ (Der Graf von Luxemburg, 1909) ir „Čigoniška meilė“ (Zigeunerliebe, 1910) irgi susilaukė tarptautinio populiarumo. F. Leharas po to bandė kurti ambicingesnius temomis ir sudėtingesnius stiliumi kūrinius, tačiau jie publikos nesužavėjo. Pirmojo pasaulinio karo metu F. Leharas dirigavo kariuomenės muzikinėms grupėms. Po karo jo populiarumas smuko iš JAV paplitus įvairiems kitiems populiariosios muzikos žanrams. F. Leharas tarptautinį populiarumą susigrąžino pradėjęs bendradarbiauti su dainininku Richardu Tauberiu. Sekė sėkmingos operetės „Caraitis“ (Der Zarewitsch, 1927), „Frydrika“ (Friederike, 1928) ir populiariausia iš vėlyvųjų − „Šypsenų šalis“ (Das Land des Lächelns, 1929), kurioje įtraukta geriausiai žinoma F. Leharo daina su H. Tauberiu − Dein ist mein ganzes Herz (apytiksliai „Tu esi mano širdies atgaiva“).
Vėlyvaisiais metais F. Leharas užsiėmė savo operečių muzikos adaptavimu kino filmams ir sukūrė vienui vieną stambų kūrinį teatrui „Džudita“ (Giuditta), kuri pastatyta 1934 m. Vienos valstybiniame operos teatre su H. Tauberiu ir Jarmila Novotna pagrindiniuose vaidmenyse. Opera buvo transliuota per 120 radijo stočių. 1935 m. F. Leharas įsteigė savo leidybinę firmą „Glocken Verlag“, kad perimtų savo kūrinių leidybos teises iš bankrutavusio buvusio leidėjo. Jis supirkinėjo teises į savo kūrinius su pažymėtina išimtimi − teisių į „Linksmąją našlę“ jam nepavyko įgyti. Fašistinei Vokietijai okupavus Austriją ir Antrojo pasaulinio karo metu F. Leharas gyveno Vienoje ir Bad Išlyje. Jo padėtis buvo labai trapi, nes jo žmona buvo žydė ir keletas jo artimų kūrybinių bendradarbių žuvo koncentracijos stovyklose. A. Hitleris asmeniškai mėgo „Linksmąją našlę“ ir tikriausiai tai apsaugojo F. Leharą nuo persekiojimo. Po karo jam pradėjo grėsti įtarimai dėl bendradarbiavimo su fašistais, jis su šeima pasitraukė į Ciurichą Šveicarijoje, kur 1947 m. mirė jo žmona. F. Leharas mirė 1948 m. spalio 24 d. grįžęs Bad Išlį, kur palaidotas. Jo viloje Bad Išlyje įsteigtas F. Leharo vardo muziejus.
F. Leharo operetė „Linksmoji našlė“ pastatyta Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre 2003 metais.
Takana
Takana − ugnikalnis Centrinėje Amerikoje, Gvatemalos ir Meksikos pasienyje, Čiapaso Siera Madrėje.
Ugnikalnis yra saugomame biosferos rezervate. Paskutinį kartą Takanos ugnikalnis buvo išsiveržęs 1986 m.
Ubuntu Mate
Susikūrimo istorija
Nors daliai vartotojų naujieji variantai patiko, visgi šie pertvarkymai sukėlė nemažą dalies Linux vartotojų bendruomenės nepasitenkinimą. Be tiesiog skirtingos sąsajos, kurią reikėjo aiškintis, prisidėjo dar ir tai, kad GNOME 3 ir Unity autoriai sąmoningai ribojo vartotojui prieinamas darbastalio konfigūravimo galimybes, būdami įsitikinę, jog patys gali nuspręsti geriau. Dalis tų apribojimų yra apeinami tiesiogiai redaguojant konfigūracijos tekstinius failus, ir dalis panaikintų galimybių po protestų buvo grąžinta atgal. Sudėtingi grafiniai efektai reikalavo daug resursų. . Linus Torvalds, Linux branduolio autorius, kategoriškai atsisakė naudoti GNOME 3 tačiau vėliau persigalvojo, teigdamas, jog „su tinkamais plėtiniais ir konfigūravimu“ ta aplinka pakenčiama.
Autoriai ir platintojai
Ubuntu MATE projektą inicijavo Martin Wimpress ir Alan Pope, pirmajai versijai panaudodami Ubuntu 14.10. , ir netrukus išleisdami ilgai palaikomą 14.04 LTS variantą. 2015 m. vasario mėn. Ubuntu MATE įgavo oficialų Ubuntu varianto statusą. Tai reiškia jog MATE kūrėjai galės naudotis didele dalimi Ubuntu vystymui skirtos infrastruktūros (serverių ir pan).
Vystymas ir ypatumai
Ubuntu MATE kiek įmanoma siūlo Ubuntu standartinėmis laikomas programas, jei tik jos vis dar suderinamos. Taip pat leidžiami variantai Raspberry Pi. Nors išoriškai MATE atrodo kaip GNOME 2 aplinka, sąsajos elementų kodas jau remiasi beveik vien GTK3 sistemine biblioteka.
Security Systems FC
Istorija
1990 m. įkurtas klubas. Kitados buvo žinomas Tsholofelo Rolling Boys pavadinimu.
Grėjaus ledynas
Grėjaus ledynas  – ledynas Čilėje, Patagonijos Anduose (Painės Kordiljeroje), vakarinėje Tores del Painės nacionalinio parko dalyje; vienas iš Pietų Patagonijos ledo kepurės ledynų. Leidžiasi į Grėjaus ežerą. Ilgis 28 km, plotis 6 km, plotas 270 km². Sudaro dvi susiliejančios ledyno šakos. Dėl klimato atšilimo ledynas sparčiai tirpsta.
Ešerinis (Molėtų r., Inturkės sen.)
left|120px
Ešerinis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 9 km į rytus nuo Inturkės, Juodenėnų miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,18 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 150,6 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Pakrantės kalvotos. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės intako Lakajos baseinui.
Ešerinis (Molėtų r., Čiulėnų sen., Budriškių km.)
Ešerinis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5,5 km į šiaurės rytus nuo Toliejų, Budriškių kaimo šiauriniame pakraštyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,59 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 158,3 m. Šiaurinis krantas aukštas, kiti krantai žemi, rytinis – pelkėtas. Iš šiaurės ir rytų ežerą supa Poviliškio miškas, kitose pakrantėse plyti pievos. Ežeras nenutekantis, priklauso Stirnių ežero intako S-1 baseinui (Žeimenos upės baseinas). Pietine ežero pakrante eina kelias.
Vedai
Vedai (['væd:a:]) − Azijos tauta, kurių dauguma gyvena Šri Lankos rytuose. Vedai yra seniausi Šri Lankos gyventojai, kurie asimiliuojami tamilų ir sinhalų.
Daugiausia vedų kalba tamilų kalba, kiti − sinhalų kalba. Iš tikinčiųjų yra budistų, hinduistų ir pirmykčių tikėjimų liekanų. Tarp vedų išliko gimininės egzogaminės grupės (varugės), matriarchatas. Vedų religija (Vedizmas) yra seniausiai žinomas indų tikėjimas. Svarbiausias žinių šaltinis apie vedų religiją yra vedos. Seniausias ir žymiausias vedų rinkinys yra „Rigveda“.
Dauguma vedų verčiasi žemdirbyste ir žvejyba, kartu medžioja ir rankioja.
Sekretorė (filmas)
Sekretorė  – 2002 m. JAV režisieriaus Stiveno Šeinbergo romantinė drama pasakojanti apie tarnybinį mazochistės ir sadisto romaną. Peržiūros amžiaus riba: T
Filmo premjera įvyko 2002 m. sausio 11 d. JAV Sandenso kino festivalyje (Sundance Film Festival).
Aktoriai
ir kt.
Mykolas Daumantas Siesickis
Mykolas Daumantas Siesickis (? – 1713 m. spalio 22 d.) – LDK valstybinis veikėjas.
Kris Meeke
Kris Meeke (g. 1979 m. liepos 2 d.) – profesionalus Didžiosios Britanijos lenktynininkas, kilęs iš Šiaurės Airijos, dalyvaujantis Pasaulio ralio čempionate. Jis buvo 2009 m. Tarptautinio ralio iššūkio čempionas. Jo šturmanas yra Paul Nagle.
Jis debiutavo 2011 m. Pasaulio ralio čempionate su MINI Prodrive gamintoju. Jo pirmasis etapas buvo Sardinijos ralis, kuris vyko gegužės 5–8 d. K.Meeke gavo pirmuosius savo taškus laimėdamas „specialųjį greičio ruožą“ 2011 m. Katalonijos ralyje. Jo pirmoji WRC pergalė buvo iškovota 2015 m. Argentinos ralyje ir jis tapo pirmuoju britu laimėjusiu „WRC“ ralį per 13 metų.
Mykolas Daumantas Siesickis
Biografija
Vilkmergės vėliavininkas nuo 1667 metų ir seniūnas nuo 1672/1673 metų, Minsko 1681–1698 metais ir Mstislavlio vaivada nuo 1698 m.
Kris Meeke
WRC rezultatai
* Sezonas dar vyksta.
Mykolas Daumantas Siesickis
Biografija
Tarnavo armijoje, 1670–1680-ais metais kariavo su turkais. Pasiuntinys į 1670–1679 metų seimus, Lietuvos Tribunolo maršalka 1692 ir 1699 metais. Pacų grupuotės rėmėjas, nuo 1680-ų metų – Sapiegų.
Jo duktė Marcijona ištekėjo už Mykolo Antano Radvilos.
Iliganas
Iliganas  – miestas pietų Filipinuose, Mindanao salos šiaurės vakaruose, Šiaurinis Mindanao regione; uostas prie Boholio jūros Iligano įlankos. Geografiškai patenka į Šiaurės Lanao provinciją, bet administruojamas atskirai. Yra oro uostas. Pro jūrų uostą išvežama metalurgijos produkcija, mediena, kopra. Vystoma spalvotoji (aliuminio lydymas) ir juodoji metalurgija, medienos apdirbimas, chemijos (mineralinių trąšų, kalcio karbido), cemento pramonė. Apylinkėse auginami javai, bananai. Veikia technologijos institutas.
Istorija
1609 m. Iligano gyvenvietę įkūrė vienuoliai augustinai. 1642 m. pastatyta Šv. Pranciškaus Ksavero tvirtovė. Miesto teisės Iliganui suteiktos 1950 m. Iki 2009 m. buvo Šiaurės Lanao provincijos sostinė.
Kelly Mendes
Karjera
Rungtyniavo Dames Ligue 1 ir atstovavo Jeunesse Junglinster. 2017/2018 m. sezone ši ekipa iškovojo Dames Ligue 1 čempionių titulą.
Tabebuia chrysotricha
Tabebuia chrysotricha – bignonijinių (Bignoniaceae) šeimos lapus metančių medžių rūšis. Paplitusi Brazilijoje (šalies nacionalinis medis), sutinkama ir Argentinos šiaurės rytuose.
Kelly Mendes
Rinktinė
Liuksemburgo rinktinėje žaidė nuo 2014 m.
Tabebuia chrysotricha
Tai nedidelis, 2–10 m aukščio medis. Lapai delniški, sudaryti iš 5 skiaučių, iki 11 cm skersmens. Žiedai ryškiai geltoni, susitelkę žiedynuose. Žydi rugpjūčio-rugsėjo mėnesiais, augalui numetus lapus. Vaisiai – ilgos plaukuotos ankštys, subręstančios rugsėjo-spalio mėnesiais.
Kelly Mendes
Rinktinė
Debiutavo 2014 m. vasario 12 d. draugiškose rungtynėse prieš Lenkiją, kurias liuksemburgietės pralaimėjo triuškinančiu rezultatu 0:12.
Tabebuia chrysotricha
Tabebuia chrysotricha papitusi šalies pietryčiuose, Atlanto drėgnuosiuose miškuose.
Kelly Mendes
Rinktinė
2015 m. balandžio 6 d. rungtyniavo prieš Lietuvą. Lietuvės nugalėjo varžoves rezultatu 2:0.
Tabebuia chrysotricha
Mediena naudojama interjero apdailoje, parketo gamyboje. Medis dekoratyvus, todėl dažnai sodinamas miestų gatvėse.
thumb|250px|left|Žiedynas
Lukas Spalvis
Lukas Spalvis (g. 1994 m. liepos 27 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Savo laiku atstovavo Lietuvos jaunimo rinktinėms ir nacionalinei rinktinei.
Karjera
Treniravosi Vokietijos jaunimo ekipose. 2012 m. tapo Danijos „Aalborg BK“ jaunimo komandos nariu.
Aalborg BK
2013 m. debiutavo Danijos Superlygoje prieš „Viborg FF“ klubą.
2015 m. sezoną pradėjo ypač rezultatyviai, tapdamas rezultatyviausiu lygos žaidėju.
Kaiserslautern
2017 m. liepos 6 d. sezonui nuomos pagrindais persikėlė į Vokietijos 1. FC Kaiserslautern klubą.
2018 m. gegužės pradžioje pasirašė ketverių metų kontraktą su Kaizerslauterno klubu.
2018 m. rugpjūčio mėn. patyrė ilgalaikę kelio traumą, buvo tikimasi kad sugrįš į aikštę 2021 m. Tuo pat metu (2020 m. birželio-gruodžio mėn.) Kaizerslauterno klubas išgyveno finansinę krizę, L. Spalvis sugrįžo į Lietuvą, ir kurį laiką treniravosi „Panevėžio“ klube. Vėliau sugrįžo į Kaiserslautern, tačiau 2021 m. spalio viduryje klubas sutartis su klubu buvo nutraukta abipusiu susitarimu.
Rinktinės
Lukas Spalvis buvo Lietuvos U-19 ir U-21 rinktinių nariu, 2014 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje, varžybose prieš Kazachstaną.
Fensi
miniatiūra|250px|right|Sausi stikliniai makaronai iš pupuolių krakmolo miniatiūra|250px|right|Virti stikliniai makaronai ant sietelio
Fensi arba stikliniai makaronai (, pinyin: fěnsī, 'miltų siūlai') – skaidrūs permatomi makaronai, gaminami iš įvairių rūšių krakmolo: pupuolių, bulvių, batatų, tapiokų, kanų, dioskorėjos. Savo išvaizda panašūs į perregimus, tarsi „stiklinius“, yra šviesiai pilkšvos spalvos. Parduodami išdžiovinti makaronai, o naudojimui paruošiami užpylus karštu vandeniu ir perkošus per sietelį. Dedami į sriubas, kepinius, salotas. Stikliniai makaronai neturėtų būti painiojami su ryžių vermišeliais, kurie yra pagaminti iš ryžių ir po virimo vandenyje yra baltos spalvos, o ne skaidrūs.
Regioninė įvairovė
Sikliniai makaronai kilę iš Kinijos. Jie čia gaminami iš pupuolių krakmolo ir vadinami „kiniškais vermišeliais“, „kiniškais pupuolių siūlais“. Nuo seno Kinijoje šie makaronai buvo eksportuojami per Longkou uostą, todėl dar vadinami Longkou fensi.
Korėjiečių stikliniai makaronai kiek storesni, gaminami iš saldžiųjų bulvių krakmolo, dar vadinami dangmyeon. Stikliniai makaronai būna įvairaus storio ir formos. Platūs ir plokšti, skiaučių pavidalo makaronai iš pupuolių taip pat gaminami Kinijoje. Korėjos napjak-dangmyeon, arba „plokšti stikliniai makaronai“ yra iš saldžiųjų bulvių krakmolo.
Tibetietiškoje virtuvėje šie makaronai vadinami phing ar fing, naudojami ruošiant sriubas, kiaulienos karį, tinka su grybais.
Indijoje, Pakistane iš tropinių šakniagumbių krakmolo gaminamas desertinis patiekalas falooda, patiekiamas ant tradicinių ledų kulfi, pardavinėjamas gatvės kioskuose. Tokie makaronai yra beskoniai, kontrastuojantys su saldžiu kulfi.
Japoniškoje virtuvėje vadinami harusame (pažodžiui „pavasario lietus“). Priešingai nei kinų stikliniai makaronai, gaminami iš bulvių krakmolo. Dažniausiai su jais ruošiamos salotos ar kaip vienas iš ingredientų karštuose troškiniuose. Taip pat dedami gaminant japoniškas kinų ir korėjiečių patiekalų versijas. Tradiciniai japoniški shirataki makaronai yra skaidrūs, gaminami iš krakmolingos amorfofalo šaknies, kartais iš tofu.
Ešerinis (Molėtų r., Suginčių sen., Dotenių km.)
Ešerinis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5 km į pietus nuo Kuktiškių. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės į pietus – 0,17 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 153,5 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmynais. Ežerą supa Dotenių miškas, į šiaurę ir pietus nuo miško plyti dirbami laukai. Pietuose išteka upeliukas link Dumblės upelio (Aiseto ežero baseinas). Netoliese įsikūrę Dotenių ir Napriūnų kaimai.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
2023–2024 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Vicente Filísola
Visentė Filisola (, g. apie 1785 m. – 1850 m. liepos 23 d.) – Italijoje gimęs ispanų ir meksikiečių kilmės XIX a. karinis ir politinis veikėjas. Labiausiai žinomas dėl savo vaidmens vadovaujant trumpalaikei Meksikos įvykdytai Centrinės Amerikos aneksijai 1822–1823 m.
Visentė buvo Augustino I šalininkas. Kai Augustinas I tapo imperatoriumi, Visentę jis išsiuntė į Centrinę Ameriką, kad užtikrintų jos prijungimą prie Meksikos imperijos. Tai jis ir padarė, bet kai [1823 m. Augustinas krito ir Meksika buvo paskelbta respublika, Centrinė Amerika paskelbė nepriklausomybę nuo Meksikos.
Būdamas Meksikos gubernatoriumi, jis užėmė Gvatemalos miestą po Jungtinių Centrinių Amerikos Provincijų įkūrimo ir sėkmingai aneksavo Salvadorą 1823 m., sukeldamas ten sukilimą. Laikydamasis Meksikos konstitucijos, Filisolas sušaukė Centrinės Amerikos kongresą, kuris nedelsdamas paskelbė jos nepriklausomybę nuo Meksikos. Filisola nepajėgė išlaikyti kovinių pajėgų, todėl jo karius atgal į Meksiką išsiuntė Gvatemalos miesto gyventojai, kurie sumokėjo už jų transportavimą.
Samuelis Šimonas Sanguška
Kunigaikštis Samuelis Šimonas Sanguška (1570–1638 m. lapkritis) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Oršos maršalka ir Mstislavlio kaštelionas (nuo 1620 metų), Vitebsko kaštelionas (1621–1626), Vitebsko vaivada (1626–1638), Suražo seniūnas.
Biografija
Lietuvos žymios kunigaikščių Sanguškų giminės atstovas, herbo „Pogonia“ savininkas. Kunigaikščio Andriaus Grigaliaus Sanguškos (m. 1591) ir Sofijos Pavlovnos Sapiegaitės (m. po 1592) sūnus.
Mokėsi Ingolštato universitete. ATR-Švedijos (1600–1629) ir ATR-Maskvos (1609–1618) karų dalyvis. Išsiskyrė mūšyje prieš švedus prie Kokenhauzeno, vėliau gynė Vitebską nuo rusų armijos. 1620 metais kunigaikštis Samuelis Šimonas Sanguška gavo Oršos maršalkos ir Mstislavlio kašteliono pareigybę. 1621 metais buvo paskirtas Vitebsko kaštelionu. 1623 metais Samuelis Šimonas Sanguška įėjo į komisijos, tyrusios 1623 metais Vitebske įvykusią unitų arkivyskupo Juozapoto Kuncevičiaus žmogžudystę, sudėtį. 1626 metais gavo Vitebsko vaivados pareigybę.
Pirmas iš kunigaikščių Sanguškų giminėje perėjo iš stačiatikybės į katalikybę.
Pastatė Smoliano miestelyje „Baltojo Kovelio“ pilį. Surinko didelę biblioteką, sudarė Sanguškų giminės medį, išvedęs savo giminę nuo Liubarto Gediminaičio, užsiėmė piešimu ir graviūra.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona tapo Ana Zavišaitė (m. 1619), Jurgio Zavišos duktė, nuo santuokos su kuria turėjo tris sūnus ir tris dukteris:
Antrą kartą vedė Terezą Gosievską (m. 1635), Smolensko vaivados Aleksandro Korvino Gosievskio (apie 1575–1639) ir Ievos Pacaitės dukterį. Antra santuoka buvo bevaikė.
Porazava
Pòrazava (arba Porozovas) – miesto tipo gyvenvietė vakarų Baltarusijoje, 22 km į pietryčius nuo Svisločiaus, prie Rosės upės.
Istorija
XIX a. buvo miestelis, Porazavos valsčiaus centras.
Jonas Kristupas Naruševičius
Jonas Kristupas Narševičius (? – 1663) – LDK valstybinis veikėjas.
Biografija
Kilo iš Lietuvos bajorų Naruševičių giminės, herbo „Wadwicz“ savininkas. Lietuvos didžiojo iždininko Kristupo Naruševičiaus ir Elžbietos Šimkovič sūnus. Turėjo brolius Stanislovą ir Aleksandrą Kristupą.
Mokėsi Ingalštato, Padujos ir Bolonijos universitetuose.
Valstybės tarnyba
Viašniansko tijūnas 1638 metų, Lietuvos didysis taurininkas 1661 metais, Lietuvos dvaro paiždininkis nuo 1661 metų.
The Ghan
thumb|260px|right|The Ghan maršrutas. Geltona spalva – senoji siaurojo geležinkelio linija.
The Ghan – keleivinis traukinys Australijoje, kursuojantis tarp Adelaidės ir Darvino. Traukinį eksploatuoja Journey Beyond Rail Expeditions bendrovė. Kelionė 2 979 km ilgio maršrutu trunka 51–55 valandas.
Savo maršrute traukinys kerta keturias klimato zonas ir įveikia 22,5 laipsnius platumų. Nuo 1929 iki 2004 m. traukinys kursuodavo iki Alis Springso. Iki Darvino pradėjo kursuoti nuo 2004 m., kai buvo užbaigta Alis Springso–Darvino geležinkelio statyba.
Pavadinimas
The Ghan – buvusio neoficialaus traukinio pavadinimo The Afghan Express sutrumpinta versija. Pavadinimas susijęs su kupranugarių varovais, atvykusiais į Australiją XIX a. padėti britų kolonistams palengvinti susisiekimą su sunkiai pasiekiamais šalies vidiniais rajonais. Tai buvo ne tik afganistaniečiai, bet ir kitų Pietų Azijos tautų atstovai, kuriuos visus australai vadino „afganais“. Dėl pavadinimo kilmės yra daug įvairių versijų. Dauguma jų teigia, jog pavadinimą sugalvojo traukinio ekipažo nariai ar kiti geležinkelio darbuotojai, ironizuodami apie patį traukinį ar jo keleivius. Manoma, kad tai įvyko 1923 m., kai traukinio sąstatą pirmąkart papildė miegamuoju vagonu. Populiariausia versija teigia, kad pirmuoju reisu miegamajame vagone važiavo tik vienas keleivis – „afganas“. Naujasis pavadinimas greitai prilipo ir išpopuliarėjo, vėliau sutrumpintas iki Ghan Express, dar vėliau liko tik Ghan. 1929 m. pavadinimas The Ghan traukiniui suteiktas oficialiai.
Istorija
Pirmasis traukinys tiesiamoje Port Ogastos – Udnadatos geležinkelio linijoje pradėjo kursuoti 1879 m., kai buvo nutiestas 40 km ruožas iki Kvorno. Tiesiant geležinkelį toliau į šiaurę, traukinio maršrutas po truputį ilgėjo. Udnadatą geležinkelis pasiekė 1891 m., o ruožas iki Alis Springso nutiestas 1926–1929 m. Iki tol nuo Udnadatos iki Alis Springso keleivius ir krovinius transportuodavo kupranugariais.
thumb|left|Senojo traukinio siauros vėžės lokomotyvas Old Ghan muziejuje Alis Springse Pirmasis traukinys The Ghan pavadinimu atvyko į Alis Springsą (tuomet vadintą Stiuartu) 1929 m. rugpjūčio 4 d., pavėlavęs dvi su puse valandos. Tais laikais traukinys dažnai vėluodavo, dažniausiai dėl liūčių išplautų kelio ruožų. Traukinio sąstate iškart už lokomotyvo būdavo platforminis vagonas su atsarginiais pabėgiais ir įrankiais išplautų ruožų taisymui. Iš pradžių traukiniai kursuodavo kas dvi savaites, po keleto metų – kas savaitę, nuo 1956 m. – dukart per savaitę, o nuo 1975 m. – vėl kartą per savaitę.
Geležinkelis iki Alis Springso buvo nutiestas 1070 mm vėžės, šalia Port Ogastos–Darvino telegrafo linijos. Šiuo maršrutu buvo daugiau prieinamo vandens garvežių atsargoms pripildyti. Kai garvežius pakeitė dyzeliniai lokomotyvai, nuspręsta tiesti naują, standartinės (1435 mm) vėžės geležinkelio liniją sausesniu, nuo potvynių apsaugotu maršrutu, apie 160 km į vakarus nuo senosios linijos. Statyba pradėta 1975 m. Tarkuloje ir užbaigta 1980 m. Alis Springse. Senoji linija išardyta. Pirmasis traukinys naujuoju maršrutu išvyko iš Adelaidės 1980 m. gruodžio 11 d.
Jau XIX a. pab. geležinkelį buvo planuota nutiesti per visą žemyną iki pat Darvino, bet tik 2003 m. šis planas realizuotas, per dvejus metus nutiesus 1420 km atkarpą nuo Alis Springso iki Darvino. Nuo 2004 m. vasario 3 d. The Ghan traukinys kursuoja tarp Adelaidės ir Darvino.
thumb|left|The Ghan lokomotyvas su užrašu
Traukinys
thumb|Du lokomotyvai traukinio priekyje thumb|Platinium klasės vagonas Traukinį eksploatavo valstybinė „Sandraugos geležinkelių“ (Commonwealth Railways) bendrovė, nuo 1974 m. – Australijos valstybinių geležinkelių bendrovė (Australian National). 1997 m., vykdant dalinę Australijos geležinkelių privatizaciją, The Ghan traukinys kartu su Indian Pacific ir The Overland traukiniais parduotas traukinių operatoriui Great Southern Rail (nuo 2019 m. vadinamas Journey Beyond Rail Expeditions). Šiais laikais tai prabangus traukinys, naudojamas daugiausiai turtingų turistų. Kursuoja kartą per savaitę, nuo birželio iki rugpjūčio – dukart. Darvino kryptimi traukinys stoja Marlos, Alis Springso ir Katrinos tarpinėse stotyse, Adelaidės kryptimi – Katrinos, Alis Springso ir Mangurio stotyse. Sustojimo vietose keleiviams siūlomos papildomos pramogos ir ekskursijos.
Traukinio sąstatą sudaro nuo 16 iki 38 australų gamybos keleivinių vagonų, pagamintų apie 1970 m. Indian Pacific traukiniui, ir vagonas automobilių pervežimui. Trauką užtikrina krovinių vežimo bendrovės Pacific National NR klasės lokomotyvas; dėl didelių nuotolių negyvenamuose plotuose prie traukinio kabinamas ir antras, rezervinis lokomotyvas. Kartais naudojami kiti, AN ir DL klasės lokomotyvai. 2016 m. keletą savaičių The Ghan tapo ilgiausiu keleiviniu traukiniu pasaulyje: su 44 vagonais bendras traukinio ilgis siekė 1096 metrus.
Keleiviams siūlomos dvi paslaugų klasės: Auksinė (Gold Service) ir Platininė (Platinium Service). Iki 2016 m. liepos buvo siūloma ir ekonominė Raudonoji klasė (Red Service), vėliau, Australijos vyriausybei baigus subsidijuoti ekonominės klasės bilietus, Raudonosios klasės traukinyje atsisakyta. Traukinyje prieinama ir keleivių automobilių pervežimo paslauga.
Grauželinė gudobelė
Grauželinė gudobelė (Crataegus laevigata) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos gudobelės (Crataegus) genties krūmas. Auga pietų, vidurio, rytų Europoje.
Aukštis iki 8 m (retai iki 12 m), laja tanki. Lapai 2–6 cm ilgio, 2–5 cm pločio, sudaryti iš trijų skiaučių. Žiedai balti, susitelkę į žiedynus po 6-12. Vaisius – 6–10 mm skersmens obuolėlis, šiek tiek ištęstas į ilgį.
Grauželinė gudobelė kryžminasi su vienapieste gudobele. Nuo jos skiriasi kiek mažiau raižytomis lapų skiautėmis.
Grauželinė gudobelė sutinkama Pietvakarių, Vidurio Lietuvoje.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Žiedynas
Ukrainos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Ukrainos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Istorija
Septintasis Ukrainos futbolo čempionatas buvo žaidžiamas nuo 1997 m. liepos 9 iki 1998 m. birželio 20 d.
Nugalėtojais tapo Kijevo „Dinamo“, o Donecko „Šachtar“ buvo antri.
Lvovo „Karpati“ kiek netikėtai užėmė trečią vietą. O Odesos „Čornomorecʹ“ iškrito iš elito lygos.
Atsakomosios rungtynės
Kijevo „Dinamo“ laimėjo bendru rezultatu 5-2 ir pateko į finalą.
Donecko „Metalurg“ laimėjo bendru rezultatu 4-2 ir pateko į finalą.
Tatarka (reikšmės)
Tatarka vadinamos gyvenvietės:
Boutros Boutros-Ghali
Biografija
Gimė koptų stačiatikių šeimoje. Tėvas Butrosas Galis nuo 1908 m. buvo Egipto ministras pirmininkas; 1910 m. vasario 20 d. pasikėsinimo metu buvo nušautas. 1946 m. baigė politologijos ir ekonomikos studijas Kairo universitete. 1949 m. Paryžiaus universitete gavo filosofijos daktaro laipsnį. Nuo 1949 m. iki 1977 m. Kairo universitete dėstė tarptautinius santykius ir tarptautinę teisę. Nuo 1954 m. iki 1955 m. studijavo Kolumbijos universitete pagal Fulbraito programą. Nuo 1963 m. iki 1964 m. – Hagos tarptautinės teisės akademijos Tyrimų centro direktorius. Nuo 1965 m. – Egipto tarptautinės teisės draugijos prezidentas. Nuo 1975 m. – Egipto Politinių ir strateginių tyrimų centro direktorius. Nuo 1977 m. iki 1991 m. – Egipto užsienio reikalų ministras. Dalyvavo rengiant 1979 m. pasirašytą Izraelio ir Egipto taikos sutartį. 1987 m. išrinktas Egipto Parlamento nariu. 1991 m. trumpai užėmė Egipto ministro pirmininko pavaduotojo pareigas. 1991 m. lapkritį buvo išrinktas šeštuoju Jungtinių Tautų organizacijos Generaliniu sekretoriumi. Tapo pirmuoju Afrikos atstovu šiose pareigose. Buvo kritikuojamas už Jungtinių Tautų neveiklumą Ruandos genocido metu. Vadovaujant B. Butrosui Galiui, Jungtinės Tautos sprendė taikos įvedimo klausimus Jugoslavijos karų, Somalio pilietinio karo metu. 1996 m. antrą kartą kandidatavo į Jungtinių Tautų Generalinio sekretoriaus pareigas, tačiau dėl JAV nepritarimo, savo kandidatūrą atsiėmė. Nuo 1997 m. iki 2003 m. buvo Frankofonijos organizacijos generalinis sekretorius.
Kartuvės (žaidimas)
thumb|200px|Kartuvių paveikslėlis ir spėjamos raidės
Kartuvės yra žaidimas, kuriam žaisti reikia popieriaus ir rašiklio bei dviejų arba daugiau žaidėjų. Vienas žaidėjas sugalvoja žodį, o kiti bando jį atspėti spėliodami raides.
Jei spėjama raidė yra spėjamame žodyje, tai žodžio sugalvotojas tą raidę parašo visose pozicijose, kuriose yra ta raidė tam sugalvotame žodyje. Jei spėjamos raidės nėra spėjamajame žodyje, tai žodžio sugalvotojas nupiešia vieną elementą kariamo žmogaus „schemą“. Žaidimas pasibaigia kai: Šia schema iš tikrųjų siekiama pavaizduoti kaip pakartą vyrą. Nors iškilo diskusijų apie šios „schemos“ (paveiksliuko) abejotiną skonį, tačiau ši „schema“ vis dar naudojama ir šiandien. Įprasta alternatyva vaikų mokytojams yra nupiešti obelį su dešimčia obuolių, ištrinant arba perbraukiant obuolį kai raidės spėjimas būna teisingas.
Tikslus schemos piešimas skiriasi:
Zamošė
Zamošė (arba Zamoša, Zamošjė) – taip vadinamos gyvenvietės:
Klykolių valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo, bet gyvavo trumpai, kadangi jau 1923 m. Klykoliai buvo Akmenės valsčiuje. Atkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš Vegerių valsčiaus ir dalies Akmenės valsčiaus. Klykolių valsčius galutinai panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Akmenės rajonui (4 apylinkės) ir Žagarės rajonui (2 apylinkės).
Tatarka (Asipovičai)
Istorija
XIX a. buvo Babruisko apskrities Zamošos valsčiuje.
Jerzy Ertli
Biografija
Nuo 1655 m. Vilniaus mūrininkų ir dailidžių cecho seniūnas.
Manoma, kad Ertlis dalyvavo, atnaujinant Vilniaus katedrą ir Gedimino pilies remonto darbuose. 1672 m. Jurgis Ertlis tapo Vilniaus miestiečiu. 1677 m. padėjo Jėzuitams, remontuojant Vilniaus šv. Jonų bažnyčią, sugriautą per karą. kaip atlyginimą gavo teisę naudotis trimis namais. Juose Ertlis gyveno 1668–1969 m., todėl tie namai dažnai buvo vadinami Ertlio namais (vienas namas šv. Jonų g. 7).
Didžiausias Jurgio Ertlio darbas buvo bažnyčios statyba Šv. Lipkoje. Statant banyčią, buvo dirbama trimis etapais: 1688 m. kovo 16 d. prasidėjo požeminės pastato dalies statyba ir buvo mūrinamos sienos iki 6 uolekčių aukščio. 1688 m. spalio 23 d. buvo pasirašyta antroji sutartis dėl bažnyčios sienų statymo iki 17,5 uolekčių (10,5 m – navos sienų aukščio). Trečioji pastato statybos sutartis buvo pasirašyta 1690 m. lapkričio 14 d. Buvo baigta nava, pastatytas fasado viršus su akmens elementais, rytinė viršūnė ir bokštai. Jurgis Ertlis dirbo šv. Lipkoje iki 1964 ar 1696 m. Jis taip pat statė bažnyčią supančias koplyčias.
1994 m. referendumas dėl privatizacijos
'''1994 m. referendumas dėl privatizacijos (pilnas pavadinimas Lietuvos Respublikos įstatymui „Dėl neteisėto privatizavimo, nuvertintų indėlių ir akcijų bei pažeistos teisėsaugos“ priimti''') vyko 1994 m. rugpjūčio 27 d. Šiam referendumui įvykti buvo surinkta daugiau nei 300 000 gyventojų parašų.
Referendume dalyvavo 895 778 balso teisę turintys gyventojai (36,89 procentai nuo visų rinkėjų), tad nepaisant rezultatų referendumo nuostata negalėjo būti patvirtinta. 83,63 procentai balsavusių pasisakė už referendumo nuostatas, kurių iš viso buvo 8.
Ilinojaus vandens kelias
thumb|200px|Vandens kelio trasa Čikagos apylinkėse
Ilinojaus vandens kelias  – kanalizuotas vandens kelias Jungtinėse Amerikos Valstijose, Ilinojaus valstijoje, jungiantis Didžiuosius ežerus ir Misisipės upę. Prasideda Čikagoje, kur iš Mičigano ežero eina per Čikagos kanalą, tada – per Des Pleinso ir Ilinojaus upes. Ties Graftonu užsibaigia Misisipėje. Ilgis – 526 km.
1848–1849 m. buvo įrengtas Ilinojaus–Mičigano kanalas, bet 1900 m. pakeistas Čikagos kanalu. Pasikeitė ir kryptis – pirmuoju kanalu vanduo tekėjo iš Ilinojaus upės į Mičigano ežerą, o paskesniu – priešingai.
Įrengti 8 šliuzai. Ilinojaus vandens keliu daugiausia gabenami sunkieji kroviniai – akmens anglis, chemikalai, naftos produktai (link Čikagos), kukurūzai, sojos (link Naujojo Orleano, daugiausia eksportui).
Gaidamonių ežeras
Gaidamonių ežeras – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Alantos. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,58 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 128,2 m. Krantai žemi, rytuose ir pietuose pelkėti, vietomis apaugę krūmais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Rytuose išteka Vastapos intakas Suoja (Virintos upės baseinas). Aplink ežerą įsikūręs Gaidamonių kaimas. Pietvakarine pakrante eina kelias.
Referendumas Lietuvos Respublikos Konstitucijai priimti
Referendumas Lietuvos Respublikos Konstitucijai priimti – referendumas, vykęs 1992 m. spalio 25 d. Seimo nutarimu. Referendume dalyvavo 1 919 073 gyventojai (75,26 % nuo visų balsavimo teisę turinčių gyventojų). Už referendumo nuostatą pasisakė 75,42 % dalyvavusių, tad referendumo nuostatai buvo pritarta. Tokiu būdu buvo priimta šiuo metu galiojanti Lietuvos Respublikos Konstitucija.
Tai buvo trečias referendumas 1992 m. – anksčiau vyko referendumas dėl sovietų kariuomenės išvedimo iš Lietuvos Respublikos ir prezidentinis referendumas.
Ilovaiskas
Ilovaiskas  – miestas rytų Ukrainoje, Donecko srityje, 30 km į rytus nuo Donecko, jo aglomeracijoje. Nuo 2014 m. faktiškai valdomas Donecko Liaudies Respublikos. Praeina Charkovo–Taganrogo geležinkelis, vietinių geležinkelių atšakos. Dauguma gyventojų dirba geležinkelių aptarnavime; taip pat kepama duona.