cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dobromilo valsčius
Dobromilo valsčius  – nuo 1952 iki 1954 metų egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Bielsko apskrityje. Valsčiaus centras buvo Dobromilo kaimas.
Istorija
Valsčius įkurtas 1952 m. liepos 1 d. Bielsko apskrityje, Balstogės vaivadijoje prijungus dalį kaimų iš Bielsko valsčiaus. 1954 m. sausio 1 d. prie valsčiaus buvo prijungta dalis Kleščelių valsčiaus kaimų. 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.
Pergalės diena (Gegužės 9)
miniatiūra|Pergalės diena 2005 m. gegužės 9 d. Maskvoje, Rusijoje. Pergalės diena (rus. День Победы) – Rusijoje ir kai kuriose kitose buvusiose TSRS šalyse švenčiama pergalė prieš Trečiąjį reichą Vokietijos–TSRS kare (1941–1945). Šventė švenčiama gegužės 9 d., nes būtent tądien Maskvos laiku – po vidurnakčio – kapituliavo nacistinė Vokietija. Ši šventė TSRS respublikose buvo nedarbo diena 1945–1947 m. ir nuo 1965 m. Pirmasis karinis paradas Maskvoje, Raudonojoje aikštėje, surengtas 1965 m. gegužės 9 d., būtent tais metais Pergalės diena Rusijos TFSR ir kitose TSRS respublikose tapo nacionaline švente.
Panaikinus TSRS, Rusijos Federacija oficialiai Pergalės dieną pripažino 1991 m. gegužės 9 d. Šalyje ši šventė yra paskelbta nedarbo diena, įskaitant ir atvejus, kuomet gegužės 9 d. būna savaitgalio diena – tokiu atveju nedarbo diena tampa pirmadienis. Pergalės diena ligi šiol minima ir kitose posovietinėse valstybėse, išskyrus Baltijos šalis, kur pakartotinas Raudonosios armijos įžengimas 1944 m. šiandien vertinamas kaip okupacija ir valstybingumo praradimas. Dauguma Europos valstybių gegužės 8 d. švenčia Pergalės Europoje dieną.
Agrinijas
Agrinijas arba Agrinionas  – miestas vakarų Graikijoje, Etolijos ir Akarnanijos nome, į šiaurės vakarus nuo Trichonio ežero. Yra oro uostas. Pro miestą eina Patrų-Janinos kelias.
Agrinijuje veikia didžiausias Graikijoje papirosų fabrikas. Apylinkėse auginamas tabakas, vynmedžiai, kukurūzai, alyvmedžiai. Vyksta prekyba žemės ūkio produkcija.
Istorija
Pasak legendos, miestą įkūręs Agrijas (Aitolo anūkas). 314 m. pr. m. e. miestą sugriovė makedonų karalius Kasandras. Viduramžiais miestas vadintas Vrakoriu (Βραχώρι) ir buvo apgyvendintas daugiausia turkų. 1887 m. Agriniją nuniokojo žemės drebėjimas.
Čeliadzė
Čeliadzė  – miestas pietų Lenkijoje, šalia Katovicų ir Sosnoveco. Įsikūręs Silezijos aukštumose. Per miestą teka Brynica (Vyslos intakas). Miesto plotas – 16 km². Ribojasi su Bendzinu, Sosnovecu, Katovicais ir Silezijos Semianovicais.
Istorija
Pirmą kartą paminėta 1228 m. Gyvenvietė taip pat minima 1243 m., vadinta Celad. Miestas įkurtas XIII a. 1262 m. suteiktas miesto statusas. 1434–1790 m. priklausė Sevežo kunigaikštystei. XIX a. tapo svarbiu kasybos centru.
Sutamas
Sutamas  – upė Rusijoje, pietų Jakutijoje; Gonamo dešinysis intakas (Aldano baseinas). Prasideda Stano kalnagūbrio šiauriniuose šlaituose, Amūro srities pasienyje. Teka į šiaurės rytus.
Didžiausias intakas – Nujamas (dešinysis). Sutamo baseine yra virš 200 ežerų. Upės mityba pagrįsta lietaus ir sniego tirpsmo vandenimis. Užšąla spalio pabaigoje, atitirpsta gegužę.
F1 Racing
thumb|right|200px|2012 m. sausio mėnesio numerio viršelis ([[Didžioji Britanija|Didžiosios Britanijos leidimas)]] F1 Racing – mėnesinis žurnalas, leidžiamas nuo 1996 m. kovo mėnesio. Žurnalas specializuojasi Formulės 1 tematikoje.
2005 m. liepą žurnalas išleido 100-ąjį savo numerį. Žurnalas leidžiamas daugiau nei 20 šalių, o savo antraštėse mini, kad yra „geriausiai pasaulyje parduodamas žurnalas apie lenktynes“. Suskaičiuota, kad daugiausiai kartų ant žurnalo viršelio buvo vokietis Michael Schumacher – virš 40 kartų.
Nuo 2011 m. žurnalas leidžiamas ir skaitmeniniu būdu.
Ukazupka
Ukazupka – kaimas šiaurės vakarinėje Kalvarijos savivaldybės dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Smalnyčėnų.
Antalamėstė
Antalamėstė – kaimas Utenos rajono savivaldybės pietrytinėje dalyje, 1 km į šiaurės rytus nuo Saldutiškio, Lamėsto ežero šiaurės vakariniame krante. Poilsiavietė prie ežero.
Etimologija
Kaimas įsikūręs Lamėsto ežero šiaurės vakariniame krante, tad pagal ežerą ir pavadintas (vandenvardinis vietovardis): šiaurės rytų tarmėms būdingas priešdėlis anta- ir ežero šaknis lamėst-.
Žiedoniai
Žiedoniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Troškūnų, prie kelio. Kaime veikia Troškūnų Kazio Inčiūros vidurinė mokykla, jį kerta siaurojo geležinkelio Panevėžys–Anykščiai linija.
Istorija
Iki XX a. vidurio kaimas buvo vadinamas Žempučiais, jo vienkiemiai kūrėsi Smėlynės dvarui seniau priklausiusiose žemėse, išdalintose savanoriams ir kitiems naujakuriams. 1897–1899 m. tiesiant siaurąjį geležinkelį kaime buvo pastatyta Troškūnų geležinkelio stotis.
Po Antrojo pasaulinio karo Žiedonių kaimo pakraštyje, kuris glaudžiasi prie Troškūnų miestelio, pastatytas naujas vidurinės mokyklos pastatas, kuriame iki šiol veikia Troškūnų Kazio Inčiūros vidurinė mokykla.
Nujamas
Nujamas  – upė Rusijoje, pietų Jakutijoje; Sutamo dešinysis intakas (Aldano baseinas). Prasideda Stano kalnagūbrio šiauriniuose šlaituose. Teka šiaurės kryptimi.
Didžiausias intakas – Nalurakas (dešinysis). Nujamo baseine yra virš 160 ežerų. Užšąla spalio pabaigoje, atitirpsta gegužės viduryje.
Šaltinių akmuo
left|140px
Šaltinių akmuo, taip pat Žižmų akmuo, Užkeikta svodba – stambus riedulys, mitologinis akmuo (unik. kodas ) Šalčininkų rajone, Dieveniškių seniūnijoje, Šaltinių miške, 3 km į pietvakarius Dieveniškių, 1,7 km į šiaurės vakarus nuo Žižmų.
Teritorija priklauso Šalčininkų miškų urėdijos Dieveniškių girininkijai (647 kv., 1 skl.). Riedulys nesunkiai pasiekiamas važiuojant lauko ir miško keliukais, pasukus iš kelio ties etnografiniu Žižmų kaimu pagal pastatytas rodykles. Dieveniškių istorinio regioninio parko objektas pritaikytas lankymui: įrengta atokvėpio vieta, informacinė lentelė su išsamiomis žiniomis apie riedulį. Už 150 m į pietvakarius nuo akmens yra šaltinis, vadinamas Šulinėliu, arba Krynyca.
Šaltinių akmuo yra geologinis gamtos paveldo objektas, paskelbtas valstybės saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1964 m. kovo 27 d. įsakymu Nr. 76.
Padavimai
Apie mitologinį Žižmų apylinkės akmenį pasakojami keli padavimai, kuriuose kalbama apie suakmenėjusius žmones. Populiarus pasakojimas apie akmeniu pavirtusį vestuvių pulką. Vieni pasakoja, jog vestuvių pulkas pavirto akmeniu todėl, kad motina prakeikė savo dukterį, išvažiavusią be pritarimo į jungtuves: „Kad tu, vaikeli, akmeniu užvirstai, tėvui nepasikloniojusi“. Visas vežimas virtęs dideliu akmeniu. Ir dabar galima esą įžiūrėti sėdinčių žmonių figūras.
Pasakojama, kad buvo dvi sesutės pas tėvus: ''„Atvažiavo svotai ne pas vyresnę, o pas jaunesnę. Labai gaila buvo vyresnei palikt pas tėvus, o jaunesnei ištekėt. Kap sėdos išvažiuodinėt šliūban jaunesnė, tai vyresnė pasakė: Kad tu sėstais akmeniu! Ir virto tas vežimas dideliu akmeniu. In to akmenio, kap žmonės sėdėjo,- tokie gurnai“.''
Tomo Kuklio pasakojimas iš Grybiškių kaimo: ''„Buvo tokis žmogus, katras dirbo prie akmenų, iš Skraičionių kaimo. Neturėjo kuom pramušt to akmenio. Buvo, mat, tas akmuo jam naudingas, tai jis mislino, kuom patraukt tą akmenį. Taigi jis privežė daug medžio malkos sausos ir pakūrė ugnį. Turėjo prinešęs vandenio du tris cebrus. Degino. Tas akmuo buvo raudonas ir giliai rasšilęs, tada nuėmė ugnį ir lėjo vandeniu. Akmuo ėmė trūkinėti in didelius kavalkus. Jis tą akmenį razrinko lomais ir darė, kas jam naudinga, – girnas, tiltus, užtašė stulpus. Turėjo gerą uždarbį. Priilsęs buvo, atsigulė pas tą akmenį ir užmigo. Jam prisidavė per sapną toj pati svodba, katroj apvirto akmeniu, ir jis pabijojo. Daugiau nerušink, bet sulig žemei, – tas akmuo – nerazrinkta svodba, -jam pasakė. Jis pats kalbėjo: Niekam aš negaliu pasakyt. Mirsiu, nu, nepasakysiu. Ir niekam nepasakė“''.
Duomenys
Šaltinių akmuo yra plokščias, netaisyklingos trapecijos formos, granito riedulys. Dalis akmens yra nuskelta. Šiaurinis akmens galas yra žemėje, pietinis apie 1 m virš žemės.
Konstantinava (Jonava)
Konstantinava – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Jonavos.
Riešutinė (Utena)
Riešutinė – viensėdis Utenos rajono savivaldybės pietrytinėje dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Saldutiškio.
Miežiškių pagrindinė mokykla
Panevėžio rajono Miežiškių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžio raj., Miežiškiuose, Nevėžio g. 1, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190400696. Steigėjas Panevėžio rajono savivaldybės taryba.
Istorija
miniatiūra|250px|left Mokykla Miežiškiuose savo istoriją skaičiuoja nuo 1885 m. nors Miežiškių dvaro istorijoje yra duomenų, kad Miežiškių švietimo pradžia yra 1784 m., kai dvarininkas Pšecičevskis pastatė dviejų komplektų (skyrių) mokyklą. Vėlesnių duomenų apie jos veiklą neišlikę.
1885 m. oficialiai įsteigta mokykla pastato neturėjo, nuomojosi patalpas iš privataus asmens. Nuo tada apie jos nenutrūkstamą veiklą šaltiniuose randama vis daugiau žinių. 1907-1914 m. tarp kitų 8 Panevėžio rajone veikusių mokyklų minima ir valdinė rusiška Miežiškių pradžios mokykla. 1923 m. pasiturintis ūkininkas Kazimieras Rimša pastatė erdvų namą, kurio didžiajame kambaryje buvo įkurdinti mokyklos skyriai. Tačiau patalpų stigo, vaikams mokytis teko susispaudus, sėdint ant palangių, net stovint.
1926 m. pradžios mokykla jau turėjo naujas patalpas, kurios iškilo šalia vieškelio Panevėžys–Ukmergė kunigo Antano Paurio iniciatyva ir bažnyčios komiteto bei visos bendruomenės pastangomis. Ten stovi dabartinė mokykla. Tuo metu mokykloje buvo 4 skyriai, tačiau žinoma, kad 1937 m. (kai kuriais duomenimis ir anksčiau) mokykla buvo praplėsta iki 6 skyrių.
Konstantinava
Konstantinava – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Kazliškio, 4 km į rytus nuo Panemunio. Seniūnaitijos centras. Įsikūręs tarp Nemunėlio pietuose, Skaistės ežero ir Konstantinavos pelkės šiaurėje. Yra Rokiškio technologijos, verslo ir žemės ūkio mokykla, pradinė mokykla, paštas, biblioteka, kultūros namai, parduotuvė. Praeina plentas.
Miežiškių pagrindinė mokykla
Istorija
Per Antrąjį pasaulinį karą mokykla išgyveno sunkius laikus. Jos pastatą užėmė rusų valdžia, 1944 m. ten įkurdindama karo ligoninę. Buvo visiškai panaikinti 5 ir 6 skyriai, o 1–4 skyriai glaudėsi įvairiose miestelio patalpose.
Konstantinava
Istorija
Seniau Konstantinavoje buvo dvaras. Pokariu (1959 m.) jo statiniuose įkurta žemės ūkio mechanizacijos mokykla. 1960 m. įsteigti kultūros namai, 1959 m. biblioteka, veikė felčerių ir akušerių punktas. LTSR laikais Konstantinava buvo vidurinės profesinės technikos mokyklos mokomojo ūkio centrinė gyvenvietė.
2003 m. balandžio mėn. miestelio bendruomenė įkūrė Konstantinavos bendruomenės santalką. 2006 m. vasario 3 d. surengta Duonos šventė.
Miežiškių pagrindinė mokykla
Istorija
1947 m. rugsėjo 1 d. Miežiškių mokykloje buvo atidaryta progimnazija. Dėl patalpų stygiaus buvo mokoma dviem pamainom – iš ryto pradinukų skyriai, o po pietų – progimnazijos klasės. 1949 m. buvo išleista vienintelė ir kartu paskutinė Miežiškių progimnazijos laida. Tais metais progimnazijos buvo panaikintos ir paverstos septynmetėmis mokyklomis visoje Lietuvoje. Septynmete ji išliko iki 1954 m. Nuo tų metų mokykla perorganizuota į vidurinę. Pirmoji abiturientų laida išleista 1958 m. Kadangi mokinių vis daugėjo (1955 m. mokėsi 304 mokiniai), 1962 m. mokyklai pastatytas priestatas, apmūryta ir visa senoji dviaukštė medinė mokykla. Per visą vidurinės mokyklos gyvavimo laikotarpį išleistos 33 abiturientų laidos – 529 mokiniai.
Konstantinava
Gyventojai
thumb|left|240px|Negyvenamas daugiabutis
Investicinis gyvybės draudimas
Investicinis gyvybės draudimas – nuolatinis kaupiamasis gyvybės draudimas. Jis apima du skirtingus sandorius – asmens gyvybės draudimą bei investavimą. Sudarius investicinio gyvybės draudimo sutartį, nustatytu periodiškumu draudėjas moka tam tikro dydžio draudimo įmokas. Iš sumokėtų draudimo įmokų draudimo bendrovė sudaro investicinį (arba kaupiamąjį) atidėjinį. Investiciniame atidėjinyje sukauptos sumos yra investuojamos į akcijas ar obligacijas.
Miežiškių pagrindinė mokykla
Istorija
1999 m. mokykla įsigijo pirmąjį kompiuterį, kopijavimo aparatą. Mokyklos materialinė būklė, higieninės ugdymo sąlygos nesikeitė. Panevėžio rajono savivaldybės Taryba dar 2002 m. priėmė sprendimą dėl mokyklos rekonstrukcijos. Realūs darbai smarkiai vėlavo, mokykla buvo rekonstruota po 7 metų, 2009 m. Darbai buvo finansuojami iš ES struktūrinių fondų. 2009 m. rugsėjo 1 d. mokslo metai prasidėjo visiškai atnaujintoje mokykloje.
Investicinis gyvybės draudimas
Draudimo bendrovė iš investicinio atidėjinio išskaičiuoja dviejų rūšių mokesčius:
Įvykus draudiminiam įvykiui, draudimo bendrovė pagal investicinio draudimo sutartį išmoka draudėjui draudimo išmoką. Pasibaigus sutarties galiojimo laikotarpiui, draudėjui sumokama visa sukaupta investicinio atidėjinio suma.
Kiekvienoje draudimo sutartyje turi būti nurodytas naudos gavėjas – asmuo, turintis teisę gauti draudimo išmoką. Tais atvejais, kai investiciniu draudimu įmonė apdraudžia savo darbuotojus, naudos gavėja gali būti pati įmonė arba jos darbuotojas. Ir finansinė draudimo įmokų apskaita, ir jų apmokestinimo pelno mokesčių tvarka priklauso nuo to, kas – įmonė ar darbuotojas – numatytas naudos gavėju.
Uliūnų pagrindinė mokykla
Panevėžio rajono Uliūnų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Uliūnuose (Panevėžio raj.), Žalioji g. 32, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 290401450. Steigėjas Panevėžio rajono savivaldybės taryba.
Gynymas
Didžiausi intakai – Mus Onjuė, Ilis (kairieji), Sejmža (dešinysis). Baseine yra virš 100 ežerų. Upė užšąla spalio pabaigoje, atitirpsta gegužę.
Uliūnų pagrindinė mokykla
Istorija
miniatiūra|220px|Mokykla 2013 m. Mokykla įsteigta 1922 m. Iki 1947 m. ji buvo pradinė mokykla, 1947–1949 m. progimnazija, nuo 1949 m. septynmetė mokykla. 1965 m. prie buvusios klebonijos pastatytas priestatas. 1982 m. mokykla tapo devynmetė, nuo 1999 m. pagrindinė mokykla. 2002 m. pastatytas priestatas, įrengti vidaus tualetai, katilinė, antrame aukšte viena klasė rekonstruota, viena naujai įrengta. 2010 m. rugsėjo mėn. mokykla uždaryta, mokiniai vežami į Ramygalos gimnaziją.
NoFeL SC
„NoFeL SC“ – Bangladešo futbolo klubas iš Noakhalio.
Namų rungtynes žaidžia Shaheed Bulu stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 2017 m. balandžio mėn. 2018–2019 m. rungtyniavo Premjer lygoje ir liko vienuoliktoje vietoje.
Vėlesniais metais rungtyniavo Championship League. 2021 m. liko antroje vietoje, o 2022 m. užėmė trečią vietą.
Sezonai
šaltinias:
Dobžynevo valsčius
Dobžinevo Košcelnės valsčius  – nuo 1973 m. iki 2001 m. egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Balstogės apskrityje. Valsčiaus centras buvo Dobžinevo Košcelnės kaimas.
Kuolakasiai
Kuolakasiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietuose, 2 km į pietus nuo Miežonių, šalia kelio Molėtai–Nemenčinė. Yra biblioteka, anksčiau kaime buvo Kuolakasių pagrindinė mokykla.
Istorija
Lietuvos Metrikoje 1510 m. minimi žmonės Kuolakasiai, kurių vardą galima sieti su dabartinio kaimo vardu.
Gulbių ežeras
thumb|right|250px|2008 m. „Gulbių ežeras“ Karališkoje Švedijos operoje. „Gulbių ežeras“ – rusų kompozitoriaus Piotro Čaikovskio baletas (keturių aktų, keturių scenų). Laikomas vienu populiariausių visų laikų baletų pasaulyje. Sukurtas pagal Vladimiro Begičevo ir Vasilijaus Gelcerio libretus. Istorija apie gulbių ežerą – tai senovinė vokiečių legenda, pasakojanti apie puikiąją princesę Odetą, kurią piktas burtininkas Rotbartas pavertė gulbe.
Originalaus pastatymo pagal P. Čaikovskio muziką autorius – Julijus Rezingeris. Pirmąja Odetos/Odilijos partijos atlikėja buvo Polina Karpakova. Spektaklio premjera įvyko 1877 m. kovo 4 d. Maskvos Didžiajame teatre. Nors egzistuoja daug pastatymo versijų, absoliuti dauguma baleto trupių pripažįsta Marijaus Petipo ir Levo Ivanovo muzikinę ir choreografinę interpretaciją. Ji buvo sukurta Rusijos imperatoriškajam teatrui ir parodyta 1895 m. sausio 15 d. Sankt Peterburgo Marijos teatre. Šiam pastatymui P. Čaikovskio originalią partitūrą rekonstravo kompozitorius, šio teatro vyr. dirigentas Ricardo Drigo.
Siužetas
Pirmas veiksmas
I paveikslas
Pilies parke linksmybės – princas Zygfrydas švenčia savo pilnametystės gimtadienį. Jį sveikina draugai, svečius linksmina rūmų juokdarys. Tarnas praneša, kad atvyko princo motina. Ji dovanoja sūnui arbaletą ir primena, kad vaikystė baigėsi ir metas pagalvoti apie vedybas. Rytojaus puotoje jis turės išsirinkti nuotaką. Temsta. Svečiai skirstosi. Zygfrydas lieka vienas, apimtas neaiškios nuojautos. Pamatęs ežero link skrendančias gulbes, princas bėga paskui jas.
II paveikslas
Ežeras miško glūdumoje. Išlipdamos į krantą, gulbės virsta merginomis. Zygfrydas, pakerėtas gulbių karalienės grožio, nuleidžia arbaletą. Odeta jam papasakoja, kad gulbėmis merginas pavertė piktasis burtininkas Rotbaras ir jo kerus gali išsklaidyti tik ištikimos meilės jėga. Zygfrydas prisiekia jai amžiną meilę. Odeta perspėja jaunuolį, kad jeigu priesaiką sulaužys, joms jau niekas negalės padėti. Aušta. Ežeru plaukia gulbės. Odeta atsisveikina su princu.
Antras veiksmas
III paveikslas
IV paveikslas
Naktis, ežero krantas. Odeta pasakoja draugėms apie Rotbarto klastą ir Zygfrydo išdavystę. Pasirodo princas, jis meldžia Odetos atleidimo. Mylimuosius bando išskirti pilktojo burtininko atsiųstos juodosios gulbės. Zygfrydas stoja į kovą su Rotbaru. Meilė jam suteikia jėgų įveikti piktąjį burtininką. Blogis nugalėtas. Laimingus Odetą ir Zygfrydą nušviečia kylančios saulės spinduliai. Nuo šiol jų laukia gyvenimas, meilė ir laimė.
Pievėnų Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia
Pievėnų Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia – bažnyčia, stovinti Pievėnų kaime, Pievio ir Saldupio (Ventos kairiųjų intakų) vandenskyroje. Savo forma primena tradicinį gyvenamąjį namą. Liaudies architektūros paminklas.
Istorija
Tirkšlių seniūnas Feliksas Važinskis 1776–1788 m. Pievėnuose pastatė medinę bažnyčią. Jai laikinai iš seniūnijos valdų paskirtas valakas žemės. Iki 1921 m. bažnyčia buvo Tirkšlių parapijos filija. Prie bažnyčios veikė pradžios mokykla, kurioje 1853 m. mokėsi 14 vaikų.
Architektūra
Bažnyčia savo forma primena tradicinį gyvenamąjį namą, stačiakampio plano, su bokšteliu. Įrengti 3 altoriai. Prie bažnyčios yra dviaukštė varpinė: apatinė dalis sumūryta iš akmenų, viršutinė apkalta stačiomis lentomis, kapinėse – kryžius su koplytėle ir Šv. Roko skulptūra (XIX a., 1954 m. atnaujinta). Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Kultūrinė vertė
Pievėnų bažnyčioje yra išlikęs vienintelis Europoje paprotys – teatralizuotas velykžydžių ir sargybinių kareivių budėjimas per Šv. Velykas. 2005 m. laimėtas projektas ir pasiūti pagal išlikusią ikonografiją tarpukaryje naudoti autentiški velykžydžių drabužiai.
Bažnyčios šventoriuje augo 19 m aukščio ir 2,6 m skersmens liepa, 1986 m. paskelbta vietinės reikšmės gamtos paminklu. Ji turėjo du kamienus, kurie buvo surišti, bet vienas per 1993 m. audrą nulūžo. Po daugkartinių stiprių audrų liepa nulūžo. Jos vietoje pastatyta koplytėlė.
Shabab Al-Ahli Dubai FC
Shabab Al-Ahli Dubai FC trumpiau Al-Ahli (ar. الأهلي) – profesionalus futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje JAE lygoje. Klubas įsikūręs Dubajuje. Al-Ahli, kurio pavadinimas reiškia nacionalinis. Vienas sėkmingiausių futbolo klubų šalyje.
Istorija
Al Ahli Dubai klubas buvo suformuotas 1970 m., kai susijungė trys vietiniai klubai.
Daugakartiniai šalies čempionai. Vienas iš tituluočiausių klubų. Atstovavo JAE Azijos žemyno turnyruose.
Shabab Al Ahli Club
2017 m. Dubajaus CSC ir Al Shabab klubai prisijungė prie Al-Ahli FC ir įkūrė Shabab Al Ahli FC.
Susijungimas buvo vertinamas prieštaringai, nes jis reiškė, kad per pirmuosius trejus gyvavimo metus nebuvo galima patekti į AFC Čempionų lygą,
2020–2021 m. sezone liko trečioje vietoje.
Pasiekimai
Šalies čempionais tapo septynis kartus. (1974–1975, 1975–1976, 1979–1980, 2005–2006, 2008–2009, 2013–2014, 2015–2016, 2022–2023 m.)
Sezonai
Šaltinis:
Spalvinė gama
Juoda ir raudona spalvos.
Lado Leskovar
170px|miniatiūra|Lado Leskovar
Lado Leskovar (g. 1942 m. kovo 23 d. Liublianoje) – Slovėnijos dainininkas, aktorius, žurnalistas ir politikas.
Lado savo karjerą pradėjo kaip aktorius. Kine debiutavo 1951 metais, filme „Kekec“ atlikęs epizodinį vaidmenį. Vėliau Lado gavo žymesnius vaidmenis tokiuose filmuose kaip „Grajski biki“ (1967) ir „Kade po dozdot“ (1967). 1963-aisiais išleido pirmąjį EP albumą „Bil Sem Mlajši Kakor Ti“.
Lado konkurse „Jugovizija“ (Jugoslavijos atranka į „Euroviziją“) pirmą kartą dalyvavo 1965 metais, su dainomis „Sonata“ ir „Vetar s planine“, tačiau nelaimėjo. Atlikėjas antrą kartą dalyvavo kitąmet, tačiau ir šį kartą nesėkmingai. Atrankos konkursą jam pavyko laimėti tik iš trečio karto – 1967 metais, su kūriniu „Vse rože sveta“. 1967 m. Eurovizijos dainų konkurse Lado su 7 taškais užėmė aštuntą vietą.
Nuo 1980 m. Lado dirbo RTV Slovenija žurnalistu. 2008 metais dalyvavo Slovėnijos parlamento rinkimuose.
Prūsokiškės
Prūsokiškės – kaimas Utenos rajono savivaldybės pietrytinėje dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Saldutiškio.
Girniūnų ąžuolas
miniatiūra|250px|right|Už Girniūnų ąžuolo – atviras dirbamas laukas
Girniūnų ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Pasvalio rajone, Girniūnų kaime, 2 km į šiaurės rytus nuo Pasvalio. Medis keroja už 1,5 km į pietus nuo kelio arba 0,9 km į šiaurės rytus nuo kelio,  pakelės sodybos pakraštyje.
Paskelbtas savivaldybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 1999 m. lapkričio 3 d. įsakymu Nr. 345. Ąžuolas pažymėtas informaciniu ženklu. miniatiūra|180px|left|Ąžuolo kamienas
Umėnų koplyčia
Umėnų koplyčia – koplyčia, esanti Anykščių rajone, Umėnų kaimo pakraštyje, prie kelio, pusiaukelėje tarp Surdegio ir Troškūnų. Parapijai nepriklauso, religinės apeigos nevykdomos.
Mūrinė koplyčia stūkso veikiančių kapinių vakariniame pakraštyje. Stačiakampio plano teritoriją riboja akmenų mūro tvora su arkiniais įėjimo vartais, pavieniai seni medžiai. Išilginė ašis, vedanti link koplyčios, užimta kapaviečių su antkapiniais paminklais. 1997 m. statinys iš dalies restauruotas ir iš naujo pašventintas. Koplyčios dvišlaitį stogą dengia raudonos čerpės, rytiniame krašte įrengtas bokštelis su kryžiumi ir varpu. Statinio langų ir durų angos stačiakampės. Raudonų plytų sienos, išskyrus galinę, padengtos tinku.
Istorija
miniatiūra|250px|left|250|Koplyčia stovi kapinių pakraštyje Koplyčią-mauzoliejų 1935 m. pastatė gretimo Vašuokėnų dvaro savininkai Brazdžiai. Koplyčios rūsyje dar neužbaigus statybų buvo palaidotas dvaro šeimininkas Bronislovas Brazdžius (Braždys, 1882–1935), kuris 1914 m. buvo laikinai priglaudęs be namų likusią Kauno kunigų seminariją. Koplyčią suprojektavo jo sūnus Antanas Brazdžius (Braždys, 1907–1994). B. Brazdžiaus palaikai buvo šiek tiek balzamuoti, gulėjo dviejuose karstuose – cinkuotame ir ąžuoliniame, per stiklinį langelį matėsi šviesiu kostiumu apvilktas velionis. Veikiai užgriuvus karui, įsigalėjus sovietmečiui piktadariai išplėšė karstus, išniekino palaikus. Sukrėsti giminės pasirūpino velionį palaidoti po koplyčios rūsio grindimis.
Kuko Salų vyrų krepšinio rinktinė
Kuko Salų vyrų krepšinio rinktinė atstovauja Kuko Saloms įvairiose tarptautinėse krepšinio varžybose. Okeanijos čempionate nėra dalyvavusi. Nacionalinės krepšinio rinktinės treneris yra Nga Puna. Rinktinė nuo 1985 m. yra prisijungusi prie regioninės FIBA Okeanija organizacijos veiklos, dalyvauja jos remiamuose žemesnio rango vietiniuose turnyruose. Dažniausiai – regioninėse Pietų Ramiojo vandenyno žaidynėse (South Pacific Games). Rinktinės veiklą riboja ne tik žemas krepšinio populiarumo ir profesionalumo lygis, bet ir geografinės ypatybės – šalį sudaro didelėje vandenyno teritorijoje išsibarsčiusios salos. Nacionalinės rinktinės darbą kontroliuoja Kuko Salų krepšinio asociacija. thumb|140px|left|Kuko Salų krepšinio rinktinė dalyvauja [[FIBA Okeanija organizacijos turnyruose]]
Rinktinės sudėtis
Kuko Salų rinktinę sudaro krepšininkai, žaidžiantys keliuose klubuose šalies sostinėje Avarua: Frangi bullets, Tuff gongs, Honu's, Whailer. Taip pat yra pakviečiami žaidėjai, gimę Naujojoje Zelandijoje, nes Kuko Salos – šalis, turinti savivaldą ir esanti laisvoje asociacijoje su Naująja Zelandija. Jos treneriai yra dirbę Kuko Salų rinktinėje (Danny Williams, 2005 m.). Taip pat komandą papildo žaidėjai iš jaunimo rinktinių.
Elektražuvės
Elektražuvės (Gymnotiformes) – kaulinių žuvų būrys. Turi specifinius organus, generuojančius elektros iškrovą.
Būryje yra 6 šeimos, 23 gentys ir apie 65 rūšys.
Europos Sąjungos Teisingumo Teismas
thumb|right|Teisingumo Teismo rūmai Liuksemburge.
Veikla
Teismo paskirtis – užtikrinti, kad visose ES valstybėse narėse ES teisės aktai būtų aiškinami ir taikomi vienodai, kad teisė būtų vienoda visiems. Pavyzdžiui, jis užtikrina, kad valstybių narių teismai tuo pačiu klausimu nepriimtų skirtingų sprendimų.
Teismas taip pat užtikrina, kad ES valstybės narės ir institucijos laikytųsi teisės aktų nuostatų. Teismas turi galią spręsti valstybių narių, ES institucijų, įmonių ir asmenų teisinius ginčus.
Kad Teisingumo Teismas galėtų greičiau spręsti daugybę bylų ir teikti piliečiams geresnę teisinę apsaugą, 1989 m. buvo įsteigtas Pirmosios instancijos teismas. Šis teismas (veikiantis prie Teisingumo Teismo) turi teisę nagrinėti ir spręsti tam tikrų kategorijų bylas, ypač privačių asmenų, bendrovių ir kai kurių organizacijų pateiktus ieškinius bei bylas, susijusias su konkurencijos teise.
Sudėtis
Teismą sudaro po vieną teisėją iš kiekvienos valstybės narės, kad būtų atstovaujama visoms 28 ES nacionalinėms teisinėms sistemoms. Vis dėlto, kad darbas būtų našesnis, visos sudėties Teismas posėdžiauja retai. Paprastai posėdžiauja tik 13 narių Didžioji kolegija arba 5 arba 3 teisėjų kolegijos.
Teismui padeda aštuoni generaliniai advokatai. Jų užduotis teikti pagrįstas nuomones dėl Teismo nagrinėjamų bylų. Jie tai turi daryti viešai ir nešališkai.
Teisėjai ir generaliniai advokatai – tai žmonės, kurių nešališkumas nekelia abejonių. Jie turi kvalifikaciją ir sugebėjimus, kurių reikia aukščiausioms teisėjų pareigoms jų gimtojoje šalyje užimti. Į Teisingumo Teismą jie skiriami bendru ES valstybių narių vyriausybių sutarimu. Kiekvienas narys skiriamas šešeriems metams ir gali būti paskirtas dar vienai kadencijai.
Valentinas Gustainis
Valentinas Gustainis (1896 m. liepos 15 d. Vinkšnupiuose, Sintautų valsčius – 1971 m. spalio 11 d. Griškabūdyje) – žurnalistas, sociologas, publicistas, vertėjas, filosofas, rašytojas. Vienas pirmųjų tarpukario Lietuvoje žurnalistų profesionalų.
Europos Sąjungos Teisingumo Teismas
Sudėtis
Ir Teisingumo Teismas, ir Pirmosios instancijos teismas iš savo narių išsirenka pirmininką trejiems metams, kuris gali būti skiriamas dar vienai kadencijai. 2003 - 2015 m. Teisingumo Teismo pirmininku buvo Vasiliosas Skūrisas (Vassilios Skouris) iš Graikijos. 2015 m. spalio 8 d. nauju pirmininku buvo išrinktas Koen Lenaerts iš Belgijos. Pirmosios instancijos teismo pirmininkas yra Bo Vesterdorfas (Bo Vesterdorf) iš Danijos.
Valentinas Gustainis
Biografija
Tarnavo savanoriu Lietuvos kariuomenėje. Po Pirmojo pasaulinio karo studijavo filosofiją Heidelbergo universitete, Lietuvos ir Sorbonos universitetuose. 1922 m. vienas „Neo-Lithuania“ korporacijos steigėjų, 1925–1926 m. – jos pirmininkas.
Taujėnai (kaimas)
Taujėnai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, prie Taujėnų miestelio rytinės pusės, kitapus Mūšios upelio. Praeina vieškelis. Šiaurinėje dalyje – fermų kompleksas.
Valentinas Gustainis
Biografija
Nuo 1928 m. vasario 1 d. iki 1932 m. – „Lietuvos Aido“ redaktorius, po jo šias pareigas ėjo Ignas Šeinius. Kaip šio laikraščio užsienio korespondentas dirbo Lenkijoje, Prancūzijoje ir kitur. 1932 m. apdovanotas Trijų žvaigždžių 3-ojo laipsnio ordinu. 1934 m. deleguotas į Lenkiją kaip žurnalistas ir diplomatas. 1939–1940 m. ELTOS direktorius. Kurį laiką buvo žurnalo „Jaunoji Lietuva“ faktiškasis redaktorius.
Europos Sąjungos Teisingumo Teismas
Sudėtis
Europos Sąjungos ir jos tarnautojų teisiniams ginčams spręsti buvo įsteigta nauja teisminė institucija – Europos Sąjungos tarnautojų teismas. Šis teismas sudarytas iš septynių teisėjų ir veikia prie Pirmosios instancijos teismo.
ETT ir Lietuva
ETT teisme dirba teisėjas iš Lietuvos – Egidijus Jarašiūnas (anksčiau - Pranas Kūris). Pirmosios Instancijos Teisme – Egidijus Bieliūnas (anksčiau - Vilenas Vadapalas). Kūris ir Vadapalas - teisininkai tarptautininkai, habilituoti daktarai, VU profesoriai, viešosios tarptautinės teisės specialistai, apgynę disertacijas iš atitinkamos srities.
Valentinas Gustainis
Biografija
1941 m. NKVD suimtas, kalintas Bijsko, Barnaulo, Krasnojarsko kalėjimuose, Siblago, Karagandos lageriuose. Iš Sibiro grįžo 1956 m., apsigyveno Griškabūdyje.
Publicistinė veikla
Valentinas Gustainis į žurnalistinį darbą įsitraukė gana anksti. Jau 1918 m. jis rašė į „Lietuvos aidą“, kuriame buvo išspausdinti pirmieji V. Gustainio politinio pobūdžio straipsniai. Juos autorius pasirašinėdavo slapyvardžiais ir kriptomis. Pirmasis jo straipsnis „Patriotizmo svarba“ buvo išspausdintas 1918 m. vasario 2 d. redakcinio straipsnio vietoje. Į „Lietuvos aidą“ jis rašė įvairiomis temomis: „Lietuva ir bolševizmas“, kuriame pasisakė už nepriklausomą Lietuvą, „Mūsų artimiausios ateities mokykla“, „Rūpinkimės kuriamuoju Seimu“, „Partingumas ir vienybė“, kuriame teigė: „Sveikas protas bei gyvenimo pavyzdžiai rodo mums vienybės galybę ir partingumo pragaištį“. Tokios nuostatos laikėsi ir brandžioje kūryboje.
Studijuodamas užsienyje, rašė oficiozui „Lietuva“ bei įvairiais pavadinimais ėjusių tautininkų srovės laikraščiuose, kuriuos redagavo Juozas Tumas-Vaižgantas. 1924 m. grįžęs į Lietuvą, gyveno Kaune ir dažnai rašė laikraščiams, ypač tuometiniam oficiozui „Lietuva“. Kauną pasirinko ne atsitiktinai. Pagal tuometinę Lietuvos situaciją, kitokio pasirinkimo, matyt, ir būti negalėjo. Nuo 1919 m. balandžio 19 d.– 21 d. Lenkijos kariuomenė buvo užėmusi Vilnių. Okupacija truko iki 1939 m.
Gyvendamas Kaune, V. Gustainis neapsiribojo vien žurnalistine veikla, o kartu ėmėsi ir diplomatijos. Jis priiminėdavo įvairius iš užsienio atvykstančius žurnalistus, užmegzdavo pažintis su jais. Bendradarbiavo tautininkų srovės laikraščiuose ir buvo palankus šiai politinei srovei. A. Smetonos įvykdytą šalyje perversmą V. Gustainis taip pat vertino palankiai. Jis rašė: „Įvykusį gruodžio 17 d. perversmą sveikinau, kiek galėdamas ir kiek išmanydamas stengiausi naujoje situacijoje susiorientuoti ir įsijungti į valstybės kūrybinį darbą“. V. Gustainis tautininkų veiksmus laikė apsigynimu nuo gresiančio komunistinio perversmo ir nemanė, kad jis turėjo būti fašistinis, su aiškiais ilgametės diktatūros tikslais. Jis ir toliau rašė tautininkų laikraščiuose: tai „Lietuvoje“, tai „Lietuvyje“.
Portsmutas
Portsmutas – miestas pietų Anglijoje, prie Lamanšo sąsiaurio. Išvystyta laivybos ir radioelektronikos pramonė. Yra karinė jūrų bazė.
Valentinas Gustainis
Publicistinė veikla
1927 m. lapkritį V. Gustainį paskyrė oficiozo „Lietuvis“ faktiškuoju redaktoriumi. Kadangi buvo siekiama panaikinti kitą tautininkų oficiozą – „Lietuvą“ – ir palikti grynai tautininkų „Lietuvį“, V. Gustainis pasiūlė vietoje abiejų įkurti „Lietuvos aidą“, ir taip atgaivinti šį laikraštį. Tai padaryti jiems pavyko 1928 m. Apie aną laikotarpį jis rašė: „Dėl oficiozo („Lietuvos aido“) politinės linijos susitarėme, kad jo redaktorius palaikys nuolatinį kontaktą su ministru pirmininku, taip pat laikas nuo laiko tarsis ir su pačiu prezidentu“.
Portsmutas
Istorija
Miestas įkurtas XII a. pabaigoje.
Valentinas Gustainis
Publicistinė veikla
Palaikyti nuolatinį ryšį su vyriausybe, ypač su Ministru pirmininku Augustinu Voldemaru, jam buvo visai lengva. Be jokių oficialumų jį priimdavo ir prezidentas Antanas Smetona, kurį V. Gustainis lankydavo kartą per savaitę. Jį, kaip oficiozo redaktorių, be jokio vargo priimdavo pasikalbėti ir bet kuris ministras.
1928 m. pradėtam leisti „Lietuvos aidui“ V. Gustainis pats parašė pirmąjį programinį straipsnį „Laisvės ir tiesos keliais“. Apie valdžioje esančią partiją jis rašė: „Nors tautininkai buvo maždaug nacionalistai, bet jie jokiu būdu nenorėjo būti šovinistais. Ideologiniuose dalykuose norėjo būti tolerantais, kiek tai nekliudė valstybės sudarytai santvarkai“. Ir vėliau jis priduria nesistengęs, kad laikraštyje dirbtų vieni tautininkai, nekalbant jau apie atsitiktinius laikraščio bendradarbius įvairiais specifiniais klausimais.
Iš „Lietuvos aido“ redakcijos V. Gustainis išėjo po konflikto su tuometiniu ministru pirmininku Juozu Tūbeliu. Anot V. Gustainio, jį I. Jurkūnu-Šeiniumi norėjo pakeisti „opozicijos šulas“ Jonas Navakas. Ne savo valia palikęs „Lietuvos aido“ vyriausiojo redaktoriaus postą, kaip šio laikraščio korespondentas keletą metų dirbo Varšuvoje, važinėjo po Europos valstybių sostines, susitikinėjo su aukštais diplomatais, kurį laiką gyveno Paryžiuje, rašė politologinius straipsnius „Naujajai Romuvai“, „Vairui“, „Židiniui“, „Tautos ūkiui“. Vienas jų – „Standartizuotas žmogus“, išspausdintas 1935 m. 7/8 „Vairo“ numeriuose. Jame rašoma: „Mūsų laikų žmogus jau nesijaučia gerai ir saugiai tik savo draugų bei artimųjų tarpe. Jis ieško kažko tvirtesnio, galingesnio. Jis nori būti galingoje masėje, kaip tos masės dalelė. (…) Charakteringas masinio žmogaus bruožas yra jo net nebeslepiamas noras pasislėpti masėje, slėptis už jos pečių, kada tenka imtis atsakomybės“.
Savo straipsniuose V. Gustainis palietė ir inteligentijos klausimą. Apie ją straipsnyje „Mokslas ir inteligentai bei jų elitas“, išspausdintame 1931 m. rugsėjo 9-ame numeryje, V. Gustainis rašė: „Kultūros sumetimai reikalauja, kad būtų ne tik inteligentinio darbo specialistų, kurie galėtų dirbti visose moderninio civilizuoto gyvenimo srityse, bet jie reikalauja, kad iš tų pačių specialistų eilių išeitų ir kultūros vertybių kūrėjai, kurie naujus kelius skintų, naujų darbo ir dvasios pasireiškimo sričių surastų“.
Kitas aktualus to meto klausimas, nagrinėtas V. Gustainio – tauta. Pamąstymus apie ją jis išdėstė straipsnyje „Kas yra visuomenė?“. Publikacija išspausdinta 1934 m. 11-ame „Židinio“ numeryje. Joje V. Gustainis rašė, kad tauta – tai organizacijos viršūnė. Jis pabrėžė, kad kiekvienas individas, kalbėdamas apie tautą, omenyje privalo turėti ne save kaip atskirą individą, bet save, kaip didžiulės organizacijos neatskiriamą vienetą. Autorius išskyrė ir tautos galias. Jo teigimu, tauta gali valstybę sukurti ir ją išlaikyti, bet valstybė savo galiomis negali išlaikyti tautos, jei ji netektų gyvybinės jėgos.
Šioje prieškarinio laikotarpio V. Gustainio filosofiniuose straipsniuose paprastai aiškinamasi to meto aktualios socialinės ir politinės realijos: kas yra tauta ir visuomenė, politinė ideologija, liberalizmas, demokratija, fašizmas, komunizmas, ieškoma jų paralelių su Lietuvos visuomeninio gyvenimo raida. Žurnalistinė publicistika kreipia jo ranką ir mintį į šviečiamąjį reiškinių aprašymą. Autorius nekelia klausimo, kodėl taip yra, o tiesiog įtaigiai dėsto, kaip yra, kokie yra vieno ar kito reiškinio požymiai, ryšiai su kitais reiškiniais, kaip jie praktiškai realizuojami. Tačiau kartais jis aiškiai pasako savo poziciją – prieš totalitarizmą, rasizmą, kolektyvizmą, beasmenę masę, prieš fašizmą ir komunizmą, už laisvą individo valią, už demokratiją, nuomonių įvairovę, liberalizmą.
Diplomatinė veikla
V. Gustainis buvo ne tik žurnalistas, bet ir diplomatas. Su šia misija jis buvo paskirtas ir į Varšuvą, kada pietinę dalį Lietuvos buvo okupavę lenkai.
Neturėdama diplomatinių ryšių su Lenkija, oficialiai nepripažindama Vilniaus užgrobimo ir būtiniausiais klausimais kontaktuodama per šalių pasiuntinius Rygoje, Lietuvos vadovybė vis dėlto neprieštaravo Lenkijos žurnalistų atvykimui. Lenkai šia proga pasinaudojo. Lietuvoje dirbo lenkų žurnalistai – diplomatai, turėję ne tik ištirti viešąją nuomonę, bet ir ją paveikti.
1934 m. vėlų rudenį savo žurnalistą – diplomatą pasiuntė ir Lietuva. Juo tapo V. Gustainis. Šis pasirinkimas įvyko T. Katelbacho, lenkų žurnalisto – diplomato pasiūlymu. Suprantama, kad jam šią pavardę nurodė ir Varšuvos. Sudėtingoje abipusių santykių atmosferoje neoficialus Lietuvos atstovas – korespondentas, „Lietuvos aido“ žurnalistas dalinosi su lenkų pareigūnais jo vyriausybės planais. V. Gustainis Antrojo pasaulinio karo išvakarėse buvo vienintelis žinomas korespondentas, dirbęs užsieniuose su Lietuvos vyriausybės žinia: jis pateikė informacijos per „Lietuvos aidą“ nebe daug ką žinojusiems apie Lenkiją tautiečiams. Šiuo tikslu jis taip pat parašė knygą „Lenkai ir Lenkija“. Ši knyga buvo skirta plačiajai visuomenei, kad ši geriau susipažintų su Lenkijos gyvenimo bendraisiais bruožais bei su jos antilietuviška politika. Knygoje autorius pasakoja apie Lenkijos teisinę santvarką, tuometinį Lenkijos politinį paveikslą. Jis kritikuoja Lenkijos politines partijas, kaltina jas sukūrus oligarchiją. Taip pat kiek ironiškai, kartais net su humoru V. Gustainis išsamiai aprašo lenkų būdo bruožus. Pavyzdžiui: „Lenkų šviesuomenė didžiuojasi savo kultūra. Kol jiems nenurodai, kad tai, ką jie laiko esant lenkiška kultūra, daugumoje yra tik Vakarų Europos tautų kultūros pritaikinti vaisiai, jie labai aukštai šoka“.
Taip pat jis aprašo šalies švietimo sistemą, jaunimo organizacijas, tautines mažumas, kaimo gyventojų vargą, valstybės ekonominį, ūkio ir pramonės gyvenimą, pateikia daug statistikos, pasakoja apie kultūrą bei pasiekimus meno srityje. Nagrinėdamas Lenkijos tarptautinę padėtį, daug dėmesio skyrė Vilniaus klausimui: „Jeigu tarptautiniuose santykiuose moralės dėsniai, paremti teise bei teisingumu spręstų, o ne fizinių jėgų santykiai, lietuvių lenkų ginčas seniai būtų baigtas Lietuvos naudai“. Knyga parašyta santūriu stiliumi. Pasak jos autoriaus, „kad ir kokie būtų lietuvių – lenkų santykiai, ypač kai jie nėra normalūs, mums yra didžiausio reikalo Lenkiją ir lenkus pažinti tokius, kokie jie yra tikrumoje“.
Kitas V. Gustainio žurnalisto – diplomato veiklos tarpsnis susijęs su Prancūzija. Ši valstybė Lietuvai buvus svarbi dėl jos svarbaus vaidmens Europoje, dėl jos įtakos diplomatiniams šalių santykiams ir dėl to, jog Lenkija nuolat stengėsi paversti Prancūziją savo sąjungininku ginčuose su Lietuva. Būtina paminėti tai, kad XX a. tarpukario laikotarpiu Europoje diplomatija painiota su žurnalistika tarptautinės reikšmės tikslui pasiekti. Angažuoti spaudos darbuotoją kaip talkininką valstybės pareigūnams būdavo tuo paprasčiau, kuo labiau spauda buvusi priklausoma nuo valstybės. Kita vertus, tarptautinių santykių kontekste žurnalistinė veikla naudinga juos gerinant. Lygiai taip pat žurnalisto darbas užsienyje galėjo praversti legaliu būdu surinkti informacijai iš įvairiausių šaltinių kitoje šalyje. Be abejo, tokia veikla itin patraukli, kai oficialus pareigūnas negali nuvykti į kitą šalį.
Kaip ir kitose Europos šalyse, taip ir Lietuvoje užsienio leidinių korespondentai būdavo akredituojami užsienio reikalų ministerijose. Kiekvienam korespondentui priimti užsienio reikalų ministerijos spaudos departamentas, gavęs informaciją iš Lietuvos pasiuntinybės atitinkamoje šalyje, nuspręsdavęs individualiai.
Užsienio korespondento veikla bet kurioje šalyje buvo grindžiama svarbiausiu tikslu – informuoti apie kitos šalies politinius bei kultūros įvykius, kad pavyktų suvokti kitos visuomenės raidą. Neabejotinai tai palengvino abipusių santykių kūrimą, išplėtė veiklos galimybes suinteresuotiems asmenims, tarp jų pirmiausia politikams, taip pat verslininkams. Tuo tarpu, žurnalisto darbo prasmė tarsi apversta: komandiruotieji korespondentai pirmiausia turėję tikslą informuoti savo šalių politikus, bet ne visuomenę. Jų korespondencijos dienraščiams buvo tarsi antrinis dalykas, nulemtas politinių aplinkybių, politikų pageidavimo.
Grįžęs dirbti Eltos direktoriumi, V. Gustainis išleido knygą „Prancūzija“. Joje jis aprašė prancūzų kalbą, kuriai lietuvių vidurinėse mokyklose suteikta pirmoji vieta, Paryžių, prancūzų tautinius bruožus, gyventojų mažą prieauglį, atskirus gyventojų sluoksnius: ūkininkus, darbininkus. Daug dėmesio skyrė Prancūzijos politikai: politinėms ideologijoms, konstitucinei sąrangai, valdžios administravimui, jos karinei galiai bei užsienio politikai. V. Gustainis rašė: „Lietuvai glaudūs santykiai su Prancūzija itin įdomūs ir pageidaujami yra dviejose plotmėse: kultūros ir užsienio politikos. (…) Lietuva žiūri į Prancūziją kaip į labai galingą Europos taikos veiksnį“. Tiek knygoje apie Lenkiją, tiek ir apie Prancūziją, V. Gustainis taip pat apžvelgė vietos spaudą ir jos vaidmenį visuomeniniame gyvenime.
1940 m. Sovietų armijai okupavus Lietuvą, V. Gustainis buvo pašalintas iš Eltos direktoriaus pareigų, nes valdžios nuomone, jis kėlė grėsmę sovietinei ideologijai. Po metų garsus Lietuvos žurnalistas buvo ištremtas į Sibirą, Altajaus kraštą. 1956 m. grįžęs iš ten parašė knygą „Be kaltės: Sibiro tremtyje ir lageriuose“.
Jančiūnų akmuo
miniatiūra|250px|right|[[Kolūkis|Kolūkinę kaimo praeitį menantis Jančiūnų akmuo]]
Jančiūnų akmuo – stambus riedulys Šalčininkų rajone, Butrimonių seniūnijoje, Jančiūnų kaime, prie kelio ir įvažiavimo į gyvenvietę (Kaštonų g.) kryžkelės.
Jančiūnų akmuo yra Šalčininkų rajono savivaldybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas. Jis sovietmečiu buvo atgabentas iš melioruojamo lauko. Ant riedulio vertikalaus nutašyto šono (nuo plento pusės) yra iškaltas tekstas: ''„Kirovo kolūkis. Jančiūnų gyvenvietė pradėta statyti 1965“''. Greta šio teksto (iš kairės pusės) ant riedulio matyti iškaltas simbolinis ženklas, kurį sudaro trys vertikalios javų varpos ir jas iš apačios juosianti krumpliaračio dalis.
Riedulio aplinka
Paminklinis riedulys guli lygioje vietoje prie judraus plento kairiojo (pietrytinio) kelkraščio, nuo kurio nutolęs 3 m. Aplink akmenį pasėta veja. Šalia akmens, už 1 m, auga gana storas ąžuolas, kurio laja beveik uždengia visą riedulį. Už šio medžio, prie pat šaligatvio, esančio palei gatvę į gyvenvietę, anksčiau stovėjo masyvus cementinis 30 cm aukščio vazonas su gėlėmis. Paminklinio riedulio užnugaryje už pievutės (atitolusi maždaug 3 m ir kiek daugiau nuo riedulio) lanku tęsiasi sienelė: ji sumūryta naudojant cementą ir smulkius akmenis, jos ilgis 10,1 m, aukštis iki 41 cm, plotis 38-43 cm. Keliose vietose ši sienelė apirusi (išbyrėjus akmenims). Už jos auga kelios tujos ir tarp jų – akacijų gyvatvorė. Lentelės ar kitokio informacinio ženklo, kuris rodytų šį stambų riedulį esant geologijos paminklu, nematyti.
Tarka (žurnalas)
Tarka – JAV lietuvių mėnesinis iliustruotas satyros žurnalas, leistas 1911–1918 m.
Istorija
„Tarkos“ Nr. 1-10 išėjo Niujorke, 11-32 – Lorense, 33-34 – Pietų Bostone, nuo 37 – Brukline. Leido bendrovė „Satyras“, Jonas Sekys (Sekevičius) su J. Kardiejumi, J. Kardiejus, „Tarkos“ bendrovė. Išleisti 52 numeriai. Karikatūromis iliustravo Strimaitis ir kt.
Redaktorius Pijus Bukšnaitis.
Vepriai (kaimas)
Vepriai – kaimas Veprių seniūnijoje, 1 km į vakarus nuo Veprių miestelio.
Dolubovo valsčius
Dolubovo valsčius  – nuo 1952 iki 1954 metų egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje. Valsčiaus centras buvo Dolubovo kaimas.
Istorija
Valsčius įkurtas 1952 m. liepos 1 d. Semiatičės apskrityje, Balstogės vaivadijoje prijungus dalį kaimų iš Grodzisko, Bockų ir Bransko valsčių. 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.
Florencijos provincija
Florencijos provincija – Italijos provincija Toskanoje. Provincijos sostinė – Florencija.
Didžioji provincijos dalis yra Arno upės lygumoje, Dauguma gyventojų susitelkę aplink Florenciją. Šiaurės rytinė provincijos dalis yra Apeninuose ir mažiau išvystyta.
Provincijos plotas 3514 km², gyvena 1002831 žmogus, yra 44 savivaldybės. Didžiausios iš jų:
Brazilijos lietuviai
thumb|Lietuviškų produktų parduotuvė San Paule, Vila Zelinos kvartale Brazilijos lietuviai – lietuviai, emigravę į Braziliją ar ten gimę ir išlaikę lietuvybę bei dalyvaujantys lietuviškoje veikloje. Pirmosios žinios apie lietuvius byloja, kad dar XVII a. Biržų Radvilų tarnautojas pastatė Itamarako tvirtovę olandų valdomoje šiaurės rytų Brazilijoje. 1886 m. Andrius Višteliauskas prisidėjo prie Brazilijos armijos kovoje prieš Paragvajų. 1890 m. apie 200 lietuvių šeimų atvyko į Ižui ir Guaporą, pačioje piečiausioje Brazilijos valstijoje Pietų Rio Grandėje.
Misiukiškis
Misiukiškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Skapiškio, prie kelių ir  sankryžos ir geležinkelio linijos Panevėžys–Daugpilis. Piečiau kaimo auga Misiukiškio miškas.
Brazilijos lietuviai
Didžioji emigracija į Braziliją prasidėjo 1923 m., daugiausiai į San Paulo valstiją. Nuo tų metų bendras lietuvių emigrantų skaičius išaugo iki 6-30 tūkstančių. Dar ir dabar lietuvių pėdsakų galima aptikti Vila Zelinoje, San Paulo miesto dalyje.
Dzencelo valsčius
Dzencelo valsčius  – XIX a. m. egzistavęs valsčius šiaurės rytų Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės, Lomžos gubernijoje, Mazovijos Vysokio apskrityje. 1921 m. šioje vietovėje įkurtas Šepetovo valsčius.
Ringuvėlė
Istorija
1581 m. minimas Ringuvėnų dvaras.
1950–1991 m. kaimas priklausė Kuršėnų apylinkės Kuršėnų tarybiniam ūkiui.
Mažoji strugena
Mažoji strugena (Myosurus minimus) – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos, strugenų (Myosurus) genties augalas.
Ringuvėlė
Istorija
Iki 1960 m. kaimas vadinosi Ringuvėnais I.
Mažoji strugena
Vienmetis arba dvimetis, 2-20 cm aukščio žolinis augalas. Šaknys plonos, kuokštinės. Lapai pamatiniai, siaurai linijiški, buki, platesne viršūne, į apačią siaurėjantys. Žiedstiebių dažniausiai keletas arba daug, jie statūs, ilgesni už lapus, viršūnėje vienas žiedas. Taurėlapiai 5, prie pamato yliški, pentinai balsvai žali. Vainiklapiai 5, redukuoti, nektarinių pavidalo, geltonai žali, su atvira nektaro duobute. Kuokeliai 5 (kartais daugiau). Piestelių daug, jos čerpiškai išsidėsčiusios, vienasėklės. Vaisiams bręstant, žiedsostis labai pailgėja ir primena pelės uodegą. Vaisiai – triskiaučiai, mažyčiai riešutėliai su trumpu snapeliu.
Žydi balandžio – gegužės mėn. Gana reta, tačiau pasitaiko visoje Lietuvoje. Auga javuose, dirvonuose, pūdymuose, kartais ant lauko keliukų. Mėgsta vandens užliejamas vietas ir sunkesnius priesmėlio ar molio dirvožemius. Augalas šiek tiek nuodingas.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 66 psl.
thumb|left|250px|Mažoji strugena. Kėdainių raj.