cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Milarepa
Dvasinis gyvenimas
Milarepa reiškia „Mila su baltu rūbu” (priesaga „repa” pridedama daugeliui tantrinių jogų, nes jie vilki baltą rūbą). Būdamas keturiasdešimt penkerių, jis pradėjo praktikuoti Drakar Taso (Baltosios uolos arklio danties) urve – „Milarepos urve”, taip pat tapo keliaujančiu mokytoju. Kadangi Milarepa maitinosi dilgėlių arbata, jo oda įgavo žalsvą atspalvį, tad paveiksluose ir skulptūrose jis dažnai vaizduojamas žalsvos odos.
Pyenzhangling vienuolyne, kuris dar vadinamas Pelgye Ling Gompa, yra mažas Tibeto budistų vienuolynas mažame Zhonggang kaimelyje. Jis pašvęstas Milarepai. Pastatytas aplink urvą, kuriame kadais Milarepa gyveno. Kadais apgriauta vieta šiuo metu atstatyta ir papuošta Nepalo meistrų. Tai vienas iš daugelio su Milarepa siejamų urvų.
Milarepa yra daugelio dainų ir eilių autorius. Jose su ypatingu aiškumu ir grožiu atskleistos suvoktos dharmos gelmės. Jis taip pat turėjo daug mokinių, įskaitant Rechung Dorje Drakpa (Ras - chung Rdo - rje Grags - pa), Gampopa (Sgam - po - pa) or Dhakpo Lhaje. Būtent Gampopa tapo jo dvasiniu sekėju, kuris tęsė jo mokymą ir tapo vienas iš pagrindinių Milarepos tradicijos mokytojų.
Pagal prancūzų tyrinėtojos Alexandra David-Néel knygą „Magija ir stebuklai Tibete", Milarepa galėjo „per kelias dienas įveikti atstumą, kurį prieš mokymąsi (juodosios magijos) jam būtų tekę keliauti ilgiau negu mėnesį”. Milarepa aiškina, kad šią galią suteikia protingas „vidinio oro” valdymas. David-Néel komentuoja, „kad mokytojo, pas kurį jis mokėsi juodosios magijos, namuose gyveno vienuolis, kuris buvo greitesnis už arklį”, – to paties sugebėjimo dėka. Tokios sugebėjimas Tibete vadinamas Lung - gom - pa (Vėjo meditacija, lung = „vėjas”, gom - pa = „meditacija”), jis suteikia galią dienų dienas bėgti nepaprastu greičiu ir nesustojant.
Pelizaeus-Merzbacher liga
Pelizaeus-Merzbacher liga (PMD) yra retas centrinės nervų sistemos sutrikimas, kuris pasireiškia koordinacijos, motorinių gebėjimų, ir protinių funkcijų sutrikimais.
Ši liga priklauso genetinių sutrikimų grupei, vadinamai leukodistrofijomis, kurios paveikia aksolemos, aksonų dangalo, formavimąsi. Paprastai ją sukelia ilgojoje X chromosomos dalyje esančio geno (Xq21-22), kuris koduoja aksolemos baltymą, vadinamą Proteolipidiniu baltymu 1 (PLP1), recesyvinė mutacija. Dažniausiai ligą sukelia visą PLP1 geną duplikuojanti mutacija. Yra kelios Pelizaeus-Merzbacher ligos formos, tarp jų klasikinis, įgimtas, pereinamasis, suaugusiųjų variantai. Įdomu tai, kad delecijos PLP1 srityje sukelia lengvesnes PMD formas nei geno duplikacijos mutacija. Tai rodo kritinę geno kiekio šioje srityje svarbą normaliai CNS veiklai. Lengvesnės PLP1 geno mutacijos, kurios dažniausiai sukelia silpnumą kojose bei spazmus ir beveik nepaveikia galvos smegenų, yra klasifikuojamos kaip spazminė paraplegija 2 (SPG2). Pelizaeus-Merzbacher liga paprastai pasireiškia ankstyvoje kūdikystėje. Būdingiausi anksti pasireiškiantys požymiai yra nistagmas (greitas, nevalingas, ritmiškas akių judėjimas) ir raumenų hipotonija (silpnas raumenų tonusas). Motoriniai gebėjimai išsivysto pavėluotai arba visai neišsivysto. Tai labiausiai priklauso nuo mutacijos sunkumo. Dauguma PMD sergančių vaikų išmoksta suprasti kalbą, ir paprastai sugeba truputį kalbėti. Kiti požymiai gali būti virpulys, koordinacijos sutrikimai, nevalingi judesiai, silpnumas, netvirta eisena, laikui bėgant galimas kojų bei rankų ištikti spazminis paralyžius. Ilgainiui gali išsivystyti raumenų susitraukimas (raumens sumažėjimas ar sutrumpėjimas). Gali pablogėti protinės funkcijos. Kai kuriuos pacientus gali ištikti konvulsijos bei, raumenims nenormaliai įtempiant kaulus, deformuotis skeletas (pavyzdžiui, skoliozė).
Diagnozė
PMD paprastai diagnozuojama magnetinio rezonanso tomografija (MRI) nustačius patologinę baltąją medžiagą visose galvos smegenyse, kuri paprastai aiškiai matoma maždaug 1 metų amžiaus, o subtilesnės anomalijos turėtų išryškėti kūdikystėje. Šis sutrikimas dažnai klaidingai diagnozuojamas kaip cerebrinis paralyžius, nebent šeimoje būta paveldimų ligų, susijusių su lytimi. Labiausiai paplitusios mutacijos, sukeliančios 50 - 70 % PMD susirgimų, yra visiška X chromosomos dalies, kurioje yra PLP1 genas, duplikacija. Mažos PLP1 geno mutacijos sukelia apie 20 % susirgimų. Kai kuriuos iš likusių susirgimų sukelia tarpląstelinės plyšinės jungties A12 (GJA12) geno mutacijos. Dabar jie vadinami panašiomis į Pelizaeus-Merzbacher ligomis (PMLD). Kitais aiškiais PMD atvejais nėra PLP1 ar GJA12 genų mutacijų, todėl manoma, kad juos sukelia mutacijos kituose genuose arba mutacijos nenustatomos sekvenuojant PLP1 geno egzonų ir gretimus intronus. Identifikavus PLP1 ar GJA12 mutaciją, jų nustatymui galima atlikti embriono ar vaisiaus genetinius tyrimus.
Gydymas
Nuo PMD nėra vaistų ar standartinio gydymo kurso. Taikomas simptomiškas bei palaikantis gydymas, gali būti naudojami vaistai nuo priepuolių ir spazmų. Pacientai turi būti reguliariai apžiūrimi fizinės medicinos ir reabilitacijos, ortopedijos, vystymosi ir neurologijos specialistų bei jiems garantuota optimali terapija ir mokomieji užsiėmimai. Sergantiems Pelizaeus-Merzbacher liga prognozės gali būti labai įvairios: vaikais su sunkiausia forma (vadinamąja įgimta) paprastai neišgyvena iki paauglystės, tačiau gali išgyventi šešis ar net septynis dešimtmečius, ypatingai su dėmesinga priežiūra. Sergančio PMD vaiko šeima turi būti konsultuojama genetiniais klausimais.
Budrioniai
Budrioniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Pušaloto.
Bakūžė (savaitraštis)
Bakūžė – Lietuvos visuomenės kultūros ir ekonomikos savaitinis laikraštis, išleistas 1924 m. gegužės 15 d. Kapčiamiestyje.
Istorija
Vienas iš pirmųjų leidinių, skirtų provincijos inteligentijai. Spausdino A. Aguševičiaus spaustuvė Marijampolėje. Išleistas tik vienas 8 psl. numeris.
Redaktorius ir leidėjas Stasys Kulėšis.
Šakynos herbas
Šakynos herbas – vienas iš Šiaulių raj. Šakynos miestelio heraldikos atributų.
Herbo aprašas
Herbo skydo mėlyname lauke ant žalios skydo papėdės stovi šarvuotas sidabrinis riteris, dešine ranka rodantis į priekinį apatinį kampą. Ant kairiojo peties ovalus sidabrinis skydas (kraštas auksinis) su lotynišku užrašu: PRO LEGE ET LIBERTATE („Už teisingumą ir laisvę“). Riterio sijonas ir dešinysis antpetis žali su auksiniais kraštais. Per dešinįjį petį permesta raudona juosta, laikanti sidabrinį palašą su auksiniu efesu. Šalmas sidabrinis, papuoštas dviem raudonomis (pirma ir trečia) ir dviem sidabrinėmis (antra ir ketvirta) stilizuotomis stručio plunksnomis. Riterio plaukai ir ūsai juodi, veidas ir dešinioji ranka natūralios kūno spalvos.
Istorija
1792 m. birželio 12 d. Stanislovas Augustas Šakynai suteikė laisvojo miesto teises ir herbą. Herbe buvo pavaizduotas riteris su skydu, ant skydo būta užrašo „Už teisingumą ir laisvę“. Herbą miestelis prarado, XVIII a. panaikinus miestų savivaldos teises.
1935 m. lenkų tyrinėtojas Marijanas Gumovskis bandė atkurti miestelio herbą, tačiau jo bandymai nebuvo sėkmingi.
1999 m. gegužės 3 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 422. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Balandžio 29
Balandžio 29 yra 119-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 120-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 246 dienos.
Vardadieniai
Augustinas – Geidutė – Indrė – Kotryna – Rita – Tarmantas
Kamuolinis spiečius
thumb|250px|[[Mesjė 80 kamuolinis spiečius]] Kamuolinis spiečius – beveik taisyklingos sferos formos, labai tankūs žvaigždžių telkiniai. Didžiosios dalies kamuolinių spiečių skersmuo 50-150 šviesmečių, o masė daugiau nei 100 kartų viršija mūsų Saulės masę. Yra vieni seniausių – amžius 10-13 mlrd. metų – Galaktikos objektų. Kamuolinį spiečių sudarančios žvaigždės turi 10-200 kartų mažiau metalų negu Saulė. Kamuoliniai spiečiai sudaryti iš nuo 10 tūkstančių iki kelių milijonų žvaigždžių, skrieja ekscentrinėmis orbitomis aplink Galaktikos centrą. Mūsų Galaktikoje atrasti 158 kamuoliniai spiečiai. Kamuolinių spiečių tyrimai padeda suvokti žvaigždžių evoliuciją.
Papilės gimnazijos Kairiškių skyrius
Akmenės rajono Papilės Simono Daukanto gimnazijos Kairiškių skyrius – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kairiškiuose (Akmenės raj.), vykdanti pradinio ir pagrindinio ugdymo programas. Veikia 1-8 klasės.
Islandijos futbolo varžybos 1921 m.
Islandijos futbolo varžybos 1921 m.
Erikas Hakonarsonas
Šaltiniai
Svarbiausi žinių apie Eriką Hakonarsoną šaltiniai yra XVII ir XIII a. karalių sagos – Heimskringla, Fagrskinna, Ágrip af Nóregskonungasögum|Ágrip, Knýtlinga saga, Historia Norvegiæ, Legendary Saga of St. Olaf ir Odro Snorasono (Oddr Snorrason) bei Teodoriko Vienuolio (Theodoricus monachus) darbai.
Anglosaksų šaltiniai yra negausūs, bet vertingi nes yra amžininkų liudijimai. Svarbiausi yra XI a. „Anglosaksų kronika“ (Anglo-Saxon Chronicle) ir (Encomium Emmae). Eriką minėjo ir XII a. istorikai Florensas iš Vorčesterio (Florence of Worcester), Viljamas iš Malmesberio (William of Malmesbury) ir Henris iš Hantingdono (Henry of Huntingdon).
Daug Eriko skaldų poezijos išliko karalių sagose ir yra amžininkų liudijimai. Svarbiausi yra Eijolfro Dataskaldo (Eyjólfr Dáðaskáld) Bandadrápa ir Haldoro Okristnio (Halldórr Ókristni) bei Tordro Kolbeinsono (Þórðr Kolbeinsson) kūriniai. Kiti skaldai, rašę apie Eriką yra Halfredas Vandredaskaldas (Hallfreðr Vandræðaskáld), Gunlaugras Ormstunga (Gunnlaugr Ormstunga), Hrafnas Onundarsonas (Hrafn Önundarson), Skulas Torsteinsonas (Skúli Þorsteinsson) ir Tordras Sjareksonas (Þórðr Sjáreksson).
Jaunystė
Pagrindiniai šaltiniai apie Eriko jaunystę yra Fagrskinna ir Heimskringla. Juose teigiama, kad Erikas buvo Hakono Sigurdarsono ir žemos kilmės moters, kurią Hakonas sutiko viešėdamas Uplande. Hakonas nesirūpino barniuku ir perdavė jį auginti savo draugui.
Kai Erikas buvo vienuolikos ar dvylikos metų buvo atvejis, kai Eriko ir jo įtėvio laivas prieplaukoje stovėjo greta Hakono laivo, dešinėje. Tada atvyko Hakono artimiausias draugas Skoptis (Skopti) ir pareikalavo Eriko, kad šie patrauktų savo laivą ir Skoptis galėtų savąjį pastatyti šalia Hakono, kaip Skoptis buvo įpratęs. Erikas atsisakė, o Hakonas įsiuto dėl berniuko išdidumo ir griežtai įsakė trauktis. Pažemintas Erikas turėjo paklusti.
Kitą žiemą jis atkeršijo už pažeminimą – laivu pasivijo Skopčio laivą ir nukovė Skoptį. Tai buvo pirmasis aprašytas Eriko žygis. Taip rašė jo skaldas Eijolfras Dataskaldas savo Bandadrápa.
Sagose teigiama, kad nukovęs Skoptį Erikas nuplaukė į Daniją, kur jį priėmė Danijos karalius Haraldas Mėlyndantis. Po to, kai Erikas peržiemojo Danijoje, Haraldas padarė Eriką Romerikės ir Vingulmarko jarlu. Šios pietinės Norvegijos valdos nuo seno buvo Danijos įtakos sferoje.
thumb|Erikas po Hjorungavagro mūšio pasigaili kai kurių jomsvikingų. Christian Krohg iliustracija thumb|Ladogos tvirtovė buvo pastatyta viduramžiais
Hjorungavagro mūšis
Hjorungavagro mūšis buvo pirmos didelės Eriko kautynės. Šis mūšis buvo pusiau legendinis jūrų mūšis, vykęs X a. pabaigoje tarp Ladės jarlų ir įsiveržusio Danijos laivyno, kuriame buvo daug jomsvikingų. Mūšis aprašytas karalių sagose, kurios kaip šaltinis gana migloti. Pagal Heimskringlą Erikas, patartas tėvo, mūšyje vadovavo 60 laivų ir laimėjo. Po mūšio jis dovanojo gyvybę daugeliui jomsvikingų, jų tarpe – ir Vagnui Akasonui (Vagn Ákason).
Žygiai Baltijos jūroje
995 m. Olafas Triugvasonas užgrobė valdžią Norvegijoje, tad Erikas buvo priverstas pasitraukti į Švediją. Erikas Hakonarsonas tapo Švedijos karaliaus Olafo III ir Danijos karaliaus Sveino Šakotabarzdžio, kurio dukterį Gypą vedė, sąjungininkas.
Turėdamas bazę Švedijoje Erikas surengė kelis antpuolius į Rytus. Jis užpuolė kunigaikščio Vladimiro Sviatoslavičiaus žemes, apiplėšė ir sudegino Senosios Ladogos miestą (, Staraja Ladoga; ). Tai patvirtinančių rašytinių šaltinių nėra, tačiau XX a. 9-tą dešimtmetį Senąją Ladogą kasinėję tarybiniai archeologai aptiko įrodymų, kad X a. pabaigoje Ladoga degė.
Erikas taip pat plėšė vakarinę Estiją ir Saremos salą. Pagal Fagrskinna jis Baltijos jūroje kovojo ir su vikingais, buvo užpuolęs Ostergotlandą (Östergötland).
Budrionys
Budrionimis vadinami kaimai:
Lankelės
Lankelėmis vadinami kaimai:
Kosta Rika
Istorija
Prieškolumbiniu laikotarpiu didžiojoje dabartinės Kosta Rikos teritorijoje gyveno indėnai, priklausę tarpinei zonai tarp Mezoamerikos ir Andų kultūrinių regionų. Šiaurės vakarų kampas priklausė Mezoamerikos civilizacijos Centroamerikos regionui, čia aukšto lygio kultūrą kūrė čorotegai.
1502 m. rugsėjo 18 d. Kosta Rikos pakrantę priplaukė Kristupas Kolumbas. Kosta Rikos gyventojai majai ir actekai ispanų buvo nukariauti XVI amžiuje. Kosta Rika tapo piečiausia Naujosios Ispanijos kolonijos dalimi. Provincijos sostinė buvo Kartagina. 1673 ir 1709 kilę indėnų sukilimai sukėlė griežtą kolonizatorių reakciją ir vietiniai indėnai buvo beveik išnaikinti.
thumb|left|200px|[[Kosta Rikos akmeniniai rutuliai]] Trumpai prisijungusi prie Agustín de Iturbide sukurtos Meksikos imperijos (žr. Meksikos istorija), Kosta Rika 1823–1839 m. tapo Jungtinių Centrinės Amerikos provincijų dalimi (žr. Centrinė Amerikos istorija). 1824 m. sostinė perkelta į San Chosė. Po 1839 m. Kosta Rika tapo nepriklausoma valstybe. 1887 m. priimta Konstitucija, kuri vėliau ne kartą buvo taisoma.
Kosta Rika išvengė smurto ir neramumų, kurie buvo būdingi Centrinei Amerikai. Nuo XIX a. pabaigos jos demokratinę raidą pertraukė tik du trumpi smurto protrūkiai. 1949 m. José Figueres Ferrer panaikino kariuomenę, šalyje liko tik sukarinta policija; nuo to laiko Kosta Rika tapo viena iš nedaugelio regiono šalių, kurios demokratinė raida nebuvo pertraukiama kariškių valdymo. Kosta Rika (ispaniškai „Turtinga Pakrantė“), nors ir lieka agrarine šalimi, pasiekė gana aukštą pragyvenimo lygį.
Politinė sistema
Kosta Rika yra demokratinė respublika su stipria konstitucija. Šalis turėjo daugiau nei 115 metų nenutraukiamą demokratiją. Dėl to Kosta Rika yra viena iš stabiliausių valstybių regione. Ji sugebėjo išvengti agresijos protrūkio, kuris pasireiškė didžiojoje Lotynų Amerikos dalyje.
Kosta Rikos valdžią sudaro trys dalys:
Taip pat yra du viceprezidentai ir prezidento paskirtas ministrų kabinetas. Prezidentas, viceprezidentai ir penkiasdešimt septyni įstatymų leidžiamojo susirinkimo nariai yra renkami ketveriems metams. Aukščiausiasis teismas yra suskirstytas į ketverius rūmus: Konstitucinis, Baudžiamasis, Civilinis ir Prekybos.
Administracinis suskirstymas
Kosta Rika suskirstyta į 7 provincijas, kurios toliau skirstomos į kantonus:
Geografija
thumb|240px|Kosta Rikos pakrantė
Kosta Rika yra seismiškai aktyvioje zonoje, joje yra keli veikiantys ugnikalniai. Aukščiausias šalies ugnikalnis yra Irasu ugnikalnis (3431 m).
Žemumos plyti palei pakrantę ir didžiausių upių – San Chuano, Tempsikės ir Kanjaso – slėniuose. Per šalies vidurį tęsiasi trys pagrindinės kalnų grandinės: Gvanakastės Kordiljera (Miravaljeso ugnikalnis, 2021 m), Centrinė Kordiljera (Irasu, 3432 m ir Turialba, 3421 m) bei Talamankos Kordiljera su aukščiausia Kosta Rikos viršune Čiripo (3820 m). Centrinės Kordiljeros papėdėje yra apie 900 km² plotą užimantis Vidurio slėnis (Valle Central). Čia yra šalies sostinė San Chosė ir kiti svarbiausi Kosta Rikos miestai – Kartachena, Alachuela, Heredija). Šiame slėnyje gyvena apie pusę valstybės gyventojų.
Karibų jūros pakrantė lagūninio tipo, o Ramiojo vandenyno pakrantės linija raižyta su daugeliu įlankų. Kosta Rikos upės trumpos ir sraunios. Didžiausias ežeras – Arenalis.
thumb|left|240px|[[Arenalis|Arenalio išsiveržimas]] Kosta Rikos vakarinėje dalyje yra aukso ir sidabro telkinių. Taip pat šalyje yra nikelio, mangano, gyvsidabrio, tačiau šių iškasenų gavyba nėra išvystyta. Šiaurinėje šalies dalyje yra naftos, bet jos gavyba kainuotų daugiau nei šalis iš to užsidirbtų. Šalyje yra labai iš vystyta druskos gamyba. Ji gaunama iš jūros vandens.
Klimatas yra dvejopas: metinė temperatūra svyruoja apie 31,7 °C centriniame plokščiakalnyje, o pajūryje apie 16,7 °C. Lietingasis laikotarpis trunka nuo balandžio ar gegužės mėn. iki gruodžio mėn.
Ekonomika
Kosta Rikos pavyzdys akivaizdžiai įrodo, kad tinkama ekonominė sistema, efektyvi kova su korupcija ir valstybės remiama krikščioniškų vertybių sklaida sudaro tinkamas prielaidas gerovės valstybės susikūrimui. Ši šalis pasižymi tiek gerai išvystytu žemės ūkiu (auginami ir eksportuojami bananai, ananasai, kava, kakava, ryžiai), tiek sparčiai vystoma pramone (elektroninių prietaisų ir medicininės įrangos gamyba, maisto pramonė). Ekonomikos plėtrai padeda gera mokesčių sistema – progresiniai mokesčiai, nedideli PVM mokesčiai (spaudai, knygoms ir vaistams taikomas tik 1 proc. PVM tarifas). Parlamentą sudaro 57 deputatai (šalyje gyvena 4,1 milijono gyventojų). Katalikybė Kosta Rikoje yra oficiali religija, Bažnyčia neatskirta nuo valstybės, mokyklose yra privalomos tikybos pamokos.
Kosta Rika pirmoji Centrinėje Amerikoje pradėjo auginti kavamedžių, ir daugiau kaip šimtas metų kavos pupelės yra pagrindinė eksporto prekė. Beveik visą elektros energiją Kosta Rikoje gamina hidroelektrinės.
Bioprodukcinis ūkis
thumb|250px|Kavos plantacijos Orosi slėnyje Apie 16 % Kosta Rikos teritorijos yra dirbamos žemės. Bananai ir kava yra pagrindinės prekinės kultūros eksportui. Kava yra auginama daugiausia centriniame plokščiakalnyje. 2005 m. jos perdirbta apie 200 800 t. Bananai auginami tropiniuose pakrančių regionuose, per metus gaunama apie 2,5 mln. tonų bananų derliaus. JAV į Kosta Rikos žemės ūkį investavo 55 mln. dolerių. Miškai nuo 1995 m ypač saugomi nuo savanaudiško miškų kirtimo. Kakava, cukrinės lazdelės bei ananasai taip pat auginami daugiausiai eksportui. 2005 m gyvulininkystė sudarė apie 2 mln. galvijų, 300000 kiaulių ir 150000 arklių. Žuvybos laimikis sudarė ~ 36500 t, daugiausia krevetės.
Pramonė
Kosta Rikos pramonės kompanijos yra daugiausia smulkus ir vidutinis verslas, kurios skirstomos:
Yra įmonių, kurios gamina baldus, tekstilės produktus, popierių, cheminius produktus, vaistus, plastiką, žvakes, batus, cigaretes bei cigarus.
Energetika ir prekyba
Šalis pagamino apie 8 milijardus kWh per 2005 m., apie 80 % jos pagaminama hidroelektrinėse. Apie 18 % yra eksportuojama į kaimynines šalis.
Turizmas
Kosta Rika yra labiausiai lankoma valstybė Centrinėje Amerikoje. Šalis iš turizmo uždirba 1,9 mlrd. Per metus ir ją aplanko 1,9 milijono užsienio turistų. Dauguma turistų atkeliauja iš JAV, Kanados ir Europos Sąjungos. 2005 metais iš turizmo gautos pajamos sudarė 8,1 % BVP ir įdarbino 13,3 % darbuotojų.
Ekoturizmas yra labai populiarus tarp daugelio turistų norinčių aplankyti nacionalinius parkus ir saugomas teritorijas visoje šalyje. Kosta Rika buvo pirmoji šalis, kurioje pradėta vystyti ši turizmo rūšis.
Transportas
Geležinkelis buvo uždarytas 1995 m. Keliai sudaro apie 41 200 km, kurių 22 % yra grįsti, 820 km yra greitkelių. Statistikos duomenimis, 1000-čiui gyventojų tenka 144 transporto priemonės. Keletą šalies aviakompanijų, kurios veikia šalies viduje. Yra tik du tarptautiniai aerouostai (sostinėje ir Liberijoje), prižiūrimi šalies ir kitų valstybių.
Gyventojai
Valstybės socialinio aprūpinimo sistema tobuliausia Centrinėje Amerikoje. Mokslas iki 15 metų nemokamas, San Chosėje yra 1843 m. įkurtas universitetas. Sveikatos apsaugai valstybė išleidžia beveik 25 % biudžeto, todėl gyvenimo trukmė čia ilgiausia Centrinėje Amerikoje – 76 metai.
Švietimas
Kosta Rikos gyventojų raštingumo lygis yra 96 %, vienas didžiausių Lotynų Amerikoje. Pagal Konstituciją, valstybė garantuoja nemokamą mokymąsi pradinėse ir vidurinėse mokyklose. Yra ir valstybinių, ir privačių mokyklų.
Mokomasi 11 klasių, o tada mokiniai gauna Kosta Rikos Bachillerato diplomą, kurį išduoda švietimo ministerija.
Tarptautiniai santykiai
Nepaisant santykinai panašaus dydžio ir panašios geopolitinės orientacijos, dėl didelio atstumo santykiai tarp Lietuvos ir Kosta Rikos išlieka minimalūs. Diplomatiniai santykiai užmegzti 1992 metais. Kosta Rika buvo viena aiškiausiai savo Baltijos šalių aneksijos nepripažinimo poziciją pabrėžusių valstybių. 1923 metais buvo pripažinusi Lietuvą de jure.
Nuorodos
Bendros nuorodos:
Žemėlapiai:
Šalčininkų herbas
Šalčininkų herbas – vienas iš Šalčininkų miesto Šalčininkų rajono savivaldybės heraldikos atributų.
Aprašas
thumb|150px|left|Šalčininkų herbas pašto ženkle
Skydo plačioje mėlynoje galvoje sukryžiuoti auksinis ir sidabrinis raktai barzdelėmis į apačią. Auksinis raktas eina iš viršutinio priekinio kampo į apatinį galinį kampą, sidabrinis - iš viršutinio galinio į apatinį priekinį. Raudoname lauke - auksinė trijų riešutų su goželėmis kekė.
Istorija
2000 m. vasario 11 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 766. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Sodinė devynbalsė
Sodinė devynbalsė (Sylvia borin) – devynbalsinių (Sylviidae) šeimos paukštis, priklausantis devynbalsių genčiai.
Savo išvaizda panaši į rudąją devynbalsę (Sylvia communis). Kūno viršutinė pusė rusvai pilka, gelsvo atspalvio, apatinė kūno pusė šviesiai pilka, o krūtinė ir šonai ruso atspalvio.
Lietuvoje dažna rūšis. Gyvena miškuose, soduose. Krašte pasirodo gegužės mėn., išskrenda rugsėjo mėn.
Minta daugiausia bestuburiais, ypač vabzdžiais. Lesa drugių vikšrus, rudenį – uogas ir vaisius (šeivamedžio, sedulos, serbento, šermukšnio, žalčialunkio).
Šaltiniai
thumb|200px|left|Sodinės devynbalsės giesmė
Sovietinių ir nacistinių simbolių draudimas Lietuvoje
Sovietinių ir nacistinių simbolių draudimas – įstatymo pataisa, įsigaliojusi 2008 m. birželio 17 d. Seimui priėmus Susirinkimų Įstatymo 8 straipsnio papildymą ir po kelių dienų Lietuvos Prezidentui Valdui Adamkui jį patvirtinus. Straipsnio papildymas skelbia, kad Lietuvos Respublikoje draudžiami simboliai, kurie „demonstruoja nacistinės Vokietijos, SSRS ar Lietuvos SSR vėliavą ar herbą arba vėliavą, ženklą ar uniformą, kurių sudedamoji dalis yra nacistinės Vokietijos, SSRS ar Lietuvos SSR vėliava ar herbas, atsakingų už Lietuvos gyventojų represijas Vokietijos nacionalsocialistų arba SSRS komunistų partijos vadovų atvaizdus, nacistinių ar komunistinių organizacijų simbolius ar uniformas arba nacistinės Vokietijos, SSRS ar Lietuvos SSR vėliavos ar herbo, nacistinės svastikos, nacistinio SS ženklo, sovietinio kūjo ir pjautuvo ženklo, sovietinės raudonos penkiakampės žvaigždės ženklo pagrindu sudarytas vėliavas ar ženklus, atlieka nacistinės Vokietijos, SSRS ar Lietuvos SSR himną“.
Istorija
Pirmoji idėją uždrausti totalitarinių režimų simboliką Lietuvoje pasiūlė konservatorė Vilija Aleknaitė-Abramikienė, tačiau pirmuoju balsavimu nutarimo priimti nepavyko.
Diskusijos
Įstatymas sulaukė tiek aršios kritikos, tiek ir pagyrų. Dėl sovietinių simbolių uždraudimo, pirmiausia sulaukta nepasitenkinimo iš Dūmos. Rusijos komunistų partijos Saratovo srities pirmasis sekretorius Valerijus Raškinas tai pavadino „nacionalinės nesantaikos kurstymu“, Rusijos Federacijos Tarybos vadovas Sergejus Mironovas - „marazmu“, o Užsienio reikalų ministerijos atstovas Aleksandras Nesterovas – bandymu paniekinti žuvusių kovoje su fašizmu žmonių atminimą. Maskvoje prie Lietuvos ambasados buvo surengta protesto akcija. Po kelių dienų nuo įstatymo pataisos priėmimo buvo išniekinta Lietuvos ambasada Baltarusijoje. Šalia ambasados rasta ir vandalų parašyta „protesto nota“, kurioje „Baltarusijos nacionalbolševikai smerkia tokį necivilizuotą Lietuvos įstatymą“.
Tuo tarpu dėl nacių simbolikos uždraudimo priekaištų beveik nesulaukta. Vokietijos Teisingumo ministrė pagyrė tokį LR Vyriausybės sprendimą, o neonaciu vadinamas tuometinės VLNDS lyderis Mindaugas Murza tepridūrė, kad „uždrausdami sovietinius ir nacistinius simbolius, Vyriausybė pamiršo uždrausti Dovydo žvaigždę“.
Net ir priėmus šį įstatymą, nesugalvojama, kaip susitvarkyti su kai kuriais kylančiais neaiškumais. Vienas jų – svastikos uždraudimas. Svastika naudota daugelyje civilizacijų, jų tarpe – ir senovės lietuvių, daug metų iki tol, kol ją ėmė naudoti Trečiasis Reichas.
Panašūs įstatymai kitose valstybėse
Panašūs įstatymai priimti bent 8 ES šalyse. Latvijos mitingų, eitynių ir piketų įstatymo 11 straipsnio 1 dalies 5 punktas draudžia tokių renginių dalyviams naudoti TSRS, Latvijos TSR ir nacistinės Vokietijos vėliavas bei herbus, taip pat atlikti jų himnus. Delfi užsakymu „Spinter tyrimai“ atliko visuomenės nuomonės apklausą – 70 proc. Lietuvos gyventojų pritarė nacistinių simbolių draudimui, o 58 proc. – sovietinių simbolių draudimui. Nepritariančiųjų buvo, atitinkamai, 11 ir 18 proc. apklaustųjų.
2012 m. liepos mėn. Moldovos parlamentas, nepaisant didžiausios opozicinės Moldovos komunistų partijos protestų, priėmė įstatymą, draudžiantį naudoti pjautuvą ir kūjį.
Piliūnų piliakalnis
Piliūnų piliakalnis su gyvenviete, žinomas ir Pilių vardu – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22994) Vilkaviškio rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurė nuo Piliūnų, Pilviškių seniūnija. Pasiekiamas plentu Sausbaliuose pasukus į dešinę šiaurės rytų–rytų kryptimi ir pavažiavus 2,8 km, yra į dešinę pietuose nuo kelio, prieš pat Rausvės upelį.
thumb|left|250px|Iš šiaurės vakarų thumb|left|250px|Aikštelė
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Rausvės kairiojo kranto kyšulyje, netoli santakos su Šešupe. Aikštelė trikampė, orientuota rytų – vakarų kryptimi, 11 m ilgio, 14 m pločio vakariniame gale. Jos vakariniame krašte supiltas 30 m ilgio, 2 m aukščio, 22 m pločio pylimas 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 4 m aukščio.
Piliakalnio rytinė, pietinė ir šiaurinė pusės nuplautos Rausvės. Piliakalnis dirvonuoja, šlaitai apaugę praretintais juodalksniais.
Vakarinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lygios ir grublėtos keramikos.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 4000 m².
Tyrimai
1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Tautvilai (Šilalė)
Tautvilai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Laukuvos, prie vieškelio jungiančio Laukuvą su Drobūkščiais. Dalis kaimo patenka į Varnių regioninį parką. Apylinkėse gausu liūnų, pelkynų. Į rytus nuo kaimo yra 1863 m. sukilėlių kapai (palaidota 30 ar 75 sukilėliai).
Martin Sheen
Ramonas Antonijus Cherardas Estevesas (g. 1940 m. rugpjūčio 3 d.), geriau žinomas sceniniu Martino Šyno vardu  – JAV aktorius, labiausiai žinomas dėl prezidento Josiah Bartlet vaidmens televizijos seriale „The West Wing“, rodyto 1999–2006 m. laikotarpiu. Taip pat atliko žymius vaidmenis filmuose „Badlands“ (1973 m.), „Šių dienų apokalipsė“ (1979 m.), „Volstrytas“ (1987 m.), „Infiltruoti“ (2006 m.), „Nepaprastas Žmogus Voras“ (2012 m.). Įgarsino vieną iš pagrindinių kompiuterinių žaidimų serijos „Mass Effect“ antagonistą.
Kai kurių kino kritikų laikomas vienu iš geriausių aktorių, nepaisant vaidybos pripažinimo nelaimėjusių Oskaro apdovanojimo. Už kapitono Vilardo vaidmenį filme „Šių dienų apokalipsė“ buvo nominuotas BAFTA apdovanojimui. Pelnė Auksinio gaublio ir du Kino aktorių gildijos apdovanojimus už vaidmenį TV seriale „The West Wing“. Taip pat pelnė Emmy už vaidmenį situacijų komedijoje „Murphy Brown“.
Nuo 1989 m. turi savo žvaigždę Holivudo šlovės alėjoje. Aktorius turi tris sūnus (Emilijų, Ramoną ir Karlosą) ir dukrą vardu Renė. Visi jie yra aktoriai ir visi, išskyrus vieną, nusprendė pasilikti savo tikruosius vardus pradėdami aktoriaus karjerą, tik Karlosas pasirinko tėvo sceninį vardą ir tapo žinomas kaip Čarlis Šynas.
Duatas
Duatas egiptiečių mitologijoje – pomirtinis dausų pasaulis, priešaušrio prieblandos ir sutemų sritis, kuria plaukia naktinis Saulės laivas. Jame saulė pakyla vakaruose ir leidžiasi rytuose, o nakties metu teisiamos mirusiųjų sielos.
Anubis sveria mirusiųjų širdis ant „teisingumo svarstyklių“. Mirusiojo širdis turi būti lengvesnė už Maat plunksną. Tos širdys, kurios neišlaiko išbandymo, sušeriamos Amit, sielos nebegali įeiti į Aaru ir amžinai pasmerkiamos mirti antrą kartą Duate. Gerų žmonių širdys išlaiko išbandymą ir sielos keliauja į Aarų pas Ozyrį.
Duatą vaizduoja išlenktas Ozyrio, deivės Nut arba kosminės gyvatės kūnas, į kurį įžengia mirusysis ir kuriame vyksta transformacijos. Dangiškojo Duato atitikmuo žemėje – vakarinis Nilo krantas, kuriame laidojami mirusieji ir statomos piramidės.
Pilviškių piliakalnis
Pilviškių piliakalnis, Ragokalnis – buvęs piliakalnis Vilkaviškio rajono savivaldybės teritorijoje, Pilviškiuose, Pilviškių seniūnija.
Piliakalnis
Piliakalnis buvo įrengtas atskiroje kalvoje, Višakio kairiajame krante, netoli santakos su Šešupe. Aikštelė buvo apvali, su kultūriniu sluoksniu, kuriame rasta lygios ir grublėtos keramikos. Piliakalnis 1930-1937 m. sunaikintas kasant žvyrą. Daugiau duomenų apie jį neišliko. Dabar jo vietoje yra Pilviškių miestelio Birutės gatvės pastatai.
Balandis (laikraštis)
Balandis – humoro ir satyros laikraščiai, leisti Šiauliuose.
Pilviškių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis buvo datuojamas I tūksantmečiu.
Balandis (laikraštis)
Istorija
1929 m. leistas humoro ir satyros laikraštis ėjo kartą per dvi savaites. Leido Šiaulių rajono tunto 1-osios Vytauto draugovės 2-oji Balandžių skiltis. Spausdintas šapirografu. Išėjo 5 numeriai.
Pilviškių piliakalnis
Tyrimai
1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Balandis (laikraštis)
Istorija
Melagių susivienijimo organas, leistas 1933 m. ir 1934 m. balandžio 1-ąją dieną. Išleisti du numeriai. Leidimo metai, spaustuvė, tiražas, redakcija – nenurodyti.
Lebeniškių Šv. kankinio Nikandro parapija
'''Lebeniškių Šv. kankinio Nikandro parapija''' – viena iš Visagino stačiatikių dekanato parapijų, Lebeniškiuose. Parapijai priklauso Lebeniškių Šv. kankinio Nikandro cerkvė.
Istorija
Parapija įkurta 1909 metais. Tuo metu čia gyveno apie 50 rusų šeimų, kurios šventyklai skyrė žemės, o caro valdžia davė medienos. 1924 m. čia buvo 150 tikinčiųjų, kuriais rūpinosi šventikas iš Gegabrastos. 1945 m. parapijoje buvo 180 tikinčiųjų. 1947 m. sovietai oficialiai įregistravo parapiją. Čia iki savo mirties 1954 m. dirbo Nikolajus Krukovskis, vėliau kas mėnesį į cerkvę atvykdavo šventikas iš Rokiškio.
BK Frem Saxkøbing
BK Frem Saxkøbing – Danijos futbolo klubas iš Sakskiobingo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1906 m. gegužės 2 d.
2011 m. žaidė IV pakopoje.
Gna
Skandinavų mitologijoje Gna – deivės Frigės tarnaitė, pasiuntinė. Minima kartu su deivėmis Fila ir Hline. Gna rūpinasi Frigės reikalais pasaulyje. Tikriausiai todėl turi arklį Hofvarpnį, kuris galėjo keliauti oru. Gna yra viena iš daugelio Frigės tarnaičių, kurias paminėjo islandų mitografas Snoris Sturlusonas.
Šaukoto herbas
Šaukoto herbas – vienas iš Radviliškio raj. Šaukoto miestelio heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo skydo žaliame lauke sidabrinė pempė tarp raudonų uogų papėdėje.
Istorija
2004 m. kovo 10 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 394. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Janyčarai
Janyčarai sudarė pirmosios Osmanų imperijos nuolatinės kariuomenės branduolį. Nuo senovės Romos laikų tai buvo pirmoji Europos nuolatinė kariuomenė. Jie turėjo savo uniformą, savo žygio maršą, gaudavo nuolatinį atlyginimą, gyvendavo kareivinėse ir taikos metu palaikė tvarką bei kovojo su gaisrais. Kitur armija būdavo renkama tik iškilus konkrečiam reikalui.
Jau nuo XV a. janyčarai pradėjo naudoti parakinius šaunamuosius ginklus (muškietas). Taip pat naudojo ankstyvąsias rankines granatas, rankinius pabūklus.
Daliniai nelabai sutarė su likusia Osmanų kariuomene, visų pirma dėl savo užsienietiškos kilmės. Tačiau pamažu jie įgijo elitinių karių vardą. XVII a. savo sūnus į janyčarus jau siuntė daugybė turkų šeimų, tikėdamiesi kad jie čia padarys gerą karjerą. Kiekvienos provincijos valdytojas siekė turėti savo janyčarų dalinius.
Augant janyčarų reikšmei stiprėjo ir jų įtaka. Jie tapo rimta grėsme patiems sultonams, kurie norėdavo kažkaip keisti ar modernizuoti kariuomenę, nes siekdami išsaugoti savo reikšmę imdavosi net maištų. Šiuo aspektu janyčarai dažnai lyginami su pretorionais.
1826 metais janyčarai sukilo (tai jau buvo ne pirmas kartas), sužinoję, kad sultonas Machmudas II renka naujus dalinius iš europiečių šaulių. Tačiau sipahiai juos įveikė ir privertė atsitraukti į kareivines Salonikuose. Šturmuojant daug janyčarų kareivinių buvo padegta ar kitaip nugriauta apšaudant artilerijai. Likę gyvi janyčarai buvo nubausti mirtimi arba ištremti, jų turtas konfiskuotas.
Uptown Special
Uptown Special – ketvirtasis studijinis britų muzikos prodiuserio Mark Ronson albumas, išleistas 2015 m. sausio 13 d. Šį albumą muzikantas skyrė atlikėjos Amy Winehouse atminimui. Albumas buvo pirmasis Ronson albumas, pasiekęs pirmąją vietų britų muzikos reitinge. Taip pat jis pasiekė antrąją vietą Australijos „ARIA“ tope ir penktąją JAV „Billboard 200“ reitinguose.
Pagrindinis albumo singlas „Uptown Funk“ buvo išleistas 2014 m. lapkričio 10 d. Jis įrašytas kartu su atlikėju Bruno Mars. Daina pasiekė pirmąją vietą britų bei JAV „Billboard Hot 100“ singlų reitinguose.
2016 m. „Grammy“ apdovanojimuose singlas „Uptown Funk“ laimėjo metų įrašo bei geriausio grupinio pop atlikimo nominacijose. Pats albumas buvo nominuotas gerausio vokalinio pop albumo nominacijoje.
Igdrasilas
thumb|Igdrasilas, [[XIX amžius|XIX amžiaus bandymas pavaizduoti skandinavų pasaulį pagal Jaunesniąją Edą]] Igdrasilas  – pasaulio medis skandinavų mitologijoje, milžiniškas uosis. Medis yra pagrindinė skandinavų kosmologijos struktūra, apjungianti devynis pasaulius.
Viena Igdrasilo šaka siekia Asgardą, kita – Jotunheimą, trečioji – Niflheimą. Kiekviename iš pasaulių teka po šaltinį: Asgarde – Urdas, Jotunheime – Mimis, Niflheime – Hvergelmis.
Pačiame medžio viršuje tupi milžiniškas gaidys arba erelis Vidofnis, o jam ant kaktos sėdi vanagas Vedrfolnis. Šaknis ties Niflheimu graužia slibinas Nidhogas. Medžio kamienu aukštyn ir žemyn bėgioja voverė Ratatoskas, kuri palaiko ginčą tarp slibino ir erelio. Taip pat ties Igdrasilo viduriu yra keturi elniai: Duneiras, Duratoras, Dvalinas ir Dainas, kurie graužia Igdrasilo žievę. Ant Igdrasilo yra elnias Eiktiurnis ir ožka Heidrūna, kurie ėda Igdrasilo lapus.
Budriai (Skuodas)
Budriai – kaimas vakarinėje Skuodo rajono savivaldybės dalyje, 7 km į pietus nuo Skuodo ir 5 km į šiaurės vakarus nuo Mosėdžio, dešiniajame Erlos krante.
Geografija
Vakaruose kaimą juosia Erla (Kernų tvenkinys), šiaurėje – dešinysis jos intakas Užupis, rytuose – Margių miškas. Į vakarus plyti Šakalių, į šiaurę – Kernų, į šiaurės rytus – Gaubių, į rytus – Tauzų ir Simaičių kaimų laukai. Pietiniu pakraščiu praeina kelias Bobiliškės–Šakaliai, skiriantis Budrius nuo Kusų kaimo laukų, o per kaimo vidurį nutiestas kelias, vedantis pro Puotkalius į Skuodą.
Istorija
Aptinkami akmens dirbiniai (kirveliai, trintuvėlis) liudija, kad pirmieji gyventojai kaimo žemėje pasirodė I tūkstantmetyje pr. m. e. Vėlesnės epochos, I tūkstantmečio antros pusės – II tūkstantmečio pirmos pusės gyventojus mena dubenuotas akmuo ir senieji laukai su akmenų krūsnimis ir aptvarais.
Budrių kaimas susiformavo XVI a. Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Budrys daugiskaitinės formos. thumb|200px|rigth|Koplytėlė Šopų sodyboje Priklausė Mosėdžio dvarui ir Mosėdžio parapijai.
Šiaurės Korėjos vona
Vona – Šiaurės Korėjos piniginis vienetas, dalijamas į 100 čonų.
Budriai (Skuodas)
Istorija
1640 m. Mosėdžio parapijos inventorinėje knygoje Budrių kaime paminėti 3 valakai dirbamos žemės ir šie žemdirbiai: Simonas Budrys (Symon Budraitys), Ambraziejus Simaitis (Ambrozey Szymaitys) ir Kristupas Kinčius (Krysztoph Kinszaitys).
Veikšių apylinkė
Veikšių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Budriai (Skuodas)
Istorija
1846 m. buvo 5 dūmai, 1856 m. – 9 sodybos.
Didžioji miegapelė
Didžioji miegapelė (Glis glis) – miegapelinių (Gliridae) šeimos graužikas.
Šiaurės Korėjos vona
Istorija
Vona tapo Šiaurės Korėjos piniginiu vienetu 1945 m. kuomet pakeitė Korėjos jeną. 1959 m. jos vertė buvo pakeista santykiu 100:1.
Veikšių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kriukų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Blauzdžiūnų apylinkės ir Darginių apylinkės.
Didžioji miegapelė
Tai pati didžiausia Lietuvos miegapelė, kuri yra 140–190 mm ilgio ir 70–120 g svorio. Kailiukas pelenų spalvos, kartais rusvo atspalvio. Kūno apačia šviesesnė. Snukučio šonuose juodų ruožų nėra, tik akis juosia tamsesnių plaukų žiedas. Ausys apvalios, apaugusios trumpais plaukais. Uodega papurusi. Užpakalinės kojos šiek tiek ilgesnės už priekines, letenos trumpos ir plačios.
Šiaurės Korėjos vona
Istorija
2001 m. Šiaurės Korėjos vyriausybė atsisakė legendinio santykio 2.16 vonos už vieną dolerį (kalbama, jog jis kilo iš Kim Čen Iro gimimo datos, vasario 16 d.), o dabar šalies bankai laikosi santykio, artimesnio juodosios rinkos kursui. Tačiau itin aukšta infliacija taip smarkiai sumažino Šiaurės Korėjos vonos vertę, jog manoma, kad dabar ji verta tiek pat, kiek Pietų Korėjos vona. Bet kokiu atveju, JAV doleris ir kitos valiutos Šiaurės Korėjos juodojoje rinkoje vertos daugiau nei oficialiai skelbiama.
Monetos
Monetos su viena žvaigžde skirtos „socialistinių respublikų“ piliečiams, o su dviem – „kapitalistinių valstybių piliečiams“.
Banknotai
1978 m. banknotų serijos užsienio sertifikatai skyrėsi antspaudais bei serijos numerių spalvomis:
1988 m. Prekybos Bankas išleido dvi užsienio sertifikatų serijas. Jas abi sudarė 1 čona, 2 čonos, 5 čonos, 10 čonų, 50 čonų, ₩1, ₩5, ₩10 ir ₩50. Čonų banknotų dizainas paprastas, su spalvotu fonu ir verte, socialistinės vonos banknotai vaizduoja Tarptautinę Draugystės Parodą, o kapitalistinės – Čolimos statulą.
Nors tai neįprasta, 100, 1000 ir 5000 vonų banknotų dizainas beveik vienodas, vaizduojantis tuos pačius objektus (tik skirtingų spalvų). Praeityje Šiaurės Korėja yra išleidusi visą seriją visiškai vienodo dizaino užsieniečiams skirtų valiutos sertifikatų, įskaitant spalvą – skyrėsi tik jų vertės.
Didžioji miegapelė
Gyvena lapuočių ir mišriuose miškuose netoli upių slėnių, ypač kur auga paprastųjų lazdynų trakas. Gūžtą įsirengia uokse, sename paukščio lizde, inkiluose, kartais kitų žvėrelių urvuose. Dažniausiai minta paprastojo lazdyno riešutais, bet jeigu jų derlius mažas ar visai neuždera, tada ir ąžuolo gilėmis. Rudenį jos tampa riebios, nes žiemai sukaupia dideles riebalų atsargas. Rudenį jos įsirausia į žemę maždaug apie pusmetrį gilyn ir šaltuoju laikotarpiu užmiega. Natūralūs jos priešai kiaunės, lapės, bei kartais joms gali pakenkti net šernai, kurie užuodę jas po žeme, išknisę gali tiesiog suėsti. Lietuvoje labai reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
thumb|left|210px|Didžioji miegapelė (Glis glis)
Budriai (Skuodas)
Istorija
XIX a. bendro naudojimo žemių šiauriniame ir rytiniame pakraštyje susiformavo kelių vienkieminių sodybų užusienis, priklausęs Budrių kaimo bendruomenei. 1871 m. 28 kaimo ir užusienio valstiečiai valdė 226 rėžius žemės, už kurią atlikinėjo Mosėdžio dvare atodirbio prievolę.
XIX a. antroje pusėje kaime gyveno liaudies menininkai broliai Palubinskai, gaminę medines šventųjų skulptūrėles koplytėlėms ir bažnyčioms. Pirmojo pasaulinio karo pradžioje į carinę armiją buvo mobilizuoti 4 kaimo vyrai, iš kurių 1 žuvo. Kiti pateko į vokiečių nelaisvę, iš kurios po karo grįžo namo.
1919 m. įkurta Budrių seniūnija, 1921–1926 m. veikė pradinė mokykla. Joje mokytojavo Magdalena Budraitė, kasmet mokėsi iki 32 vaikų, o baigė – 42 mokiniai.
Sovietmečio melioracija kaimą sunaikino. 2011 m. buvo 2 sodybos, iš kurių viena negyvenama.
Antvardė
Antvardė – upė Jurbarko rajone, kairysis Mituvos intakas, įteka į ją 20,6 km nuo jos žiočių, piečiau Vertimų. Antvardė išteka prie Paantvardžio kaimo, Raudonės seniūnijoje. Teka vakarų kryptimi. Upę kerta du krašto keliai: ir. Krantai žemi. Aukštupys ir vidurupis vasarą dažnai išdžiūsta.
Budrionys (Panevėžys)
Budrionys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Miežiškių.
Islandijos futbolo varžybos 1923 m.
Islandijos futbolo varžybos 1923 m.
Beinoravičius
Beinoravičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Beinoravičienė (ištekėjusi moteris) ir Beinoravičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Lankelės (Prienai)
Lankelės – buvęs kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Naujojo Klebiškio.
Budriškė
Budriške vadinami kaimai:
Gegabrastos Šv. Nikolajaus parapija
'''Gegabrastos Šv. Nikolajaus parapija''' – viena iš Visagino stačiatikių dekanato parapijų, Gegabrastoje. Parapijai priklauso Gegabrastos Šv. Nikolajaus cerkvė.
Trakogalis
Trakogalis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Požerės.
Hlinė
Skandinavų mitologijoje Hlinė („gynėja“) – deivės Frigės tarnaitė, apsaugos deivė. Viena iš trijų pagrindinių deivės tarnaičių kartu su Fila ir Gna. Jos pareiga ginti žmones ir nuraminti sielvartaujančius mirtinguosius.
Simonas Grosas
Simonas Grosas (, apie 1771 m. Prūsija – 1835 m. balandžio 17 d. Kretinga) – Lietuvos mokytojas, žemaičių gramatikos autorius.
Biografija
Vokietis. Nuo 1787 m. pranciškonas. Retorikos, filosofijos ir teologijos mokėsi Roselyje (dab. Rešlius, Lenkija), Benicos (prie Maladečinos), Minsko, Vilniaus vienuolynuose. Nuo 1798 m. ar 1799 m. retorikos, vokiečių ir lotynų kalbų mokytojas Slucko, Troškūnų, Dotnuvos vienuolynuose. Nuo 1814 m. ar 1815 m. mokytojavo Kretingos vienuolyne.
1835 m. parašė gramatiką „Kalbrėda liežuvio žemaitiško“ su apie 3000 žodžių lenkų-žemaičių kalbų žodynu. Jos rankraštį saugo Lietuvos mokslų akademijos biblioteka. Gramatikoje bandė fiksuoti J. A. Pabrėžos projektuotos žemaičių bendrinės kalbos, paremtos šiaurės žemaičių, dounininkų, patarme, normas – rašybos (pykćźiaus pikčiau, priibuunó pribūnu, śźyrdys širdis), fonetikos (dyina diena, jóudynó juodinu), morfologijos (ateetó ateinu, wiróu vyrui). Kartu su J. A. Pabrėža siekė nukonkuruoti tokio paties pavadinimo K. Kasakauskio gramatiką, išleistą 1832 m. ir sukurti bendrinę kalbą vien žemaičiams.
Baldininkas (laikraštis)
Baldininkas – akcinės bendrovės „Kauno baldai“ dvisavaitis laikraštis, ėjęs nuo 1979 m. rugsėjo 7 d. iki 1996 m. Kaune.
Istorija
Iki 1989 m. ėjo kaip Kauno baldų gamybinio susivienijimo savaitraštis. Tiražas 1979 m. – 1500 egz., 1990 m. – 1500 egz., 1996 m. – 500 egz.
Marija Kurto-Mikasėnailė
Marija Kurto-Mikasėnailė (1937 m. kovo 25 d. Adutiškyje, Švenčionių r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Baigusi Adutiškio vidurinę mokyklą, 1957–1961 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. L. Ragaišis).
Nuo 1961 Šalčininkų kultūros namų instruktorė, nuo 1963 m. meno vadovė. Suorganizavo kultūros namų mišrųjį chorą, koncertavusį Šalčininkuose, Trakuose, Varėnoje, Druskininkuose, Vievyje ir kitur. 1964–1966 m. Eišiškių kultūros namų direktorė, nuo 1966 m. rudens Eišiškių vaikų muzikos mokyklos direktorė, kultūros namų ir mokyklos chorų vadovė. 1965 m. respublikinei dainų šventei parengė kultūros namų moterų chorą, o 1975 m. ir 1985 m. mišrųjį chorą, kuris 1986 m. penkis koncertus surengė Lenkijoje ir nemažai savo bei aplinkiniuose rajonuose. 1980 m. respublikinei dainų šventei parengė Eišiškių vaikų muzikos mokyklos chorą. Chorams vadovavo iki 1987 m. Dirigavo buvusio Eišiškių rajono, taip pat Šalčininkų ir Trakų rajonų dainų šventėse.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vytautas Kurklinskas
Vytautas Kurklinskas (1922 m. gruodžio 18 d. Kietaviškėse, Kaišiadorių raj. -1992 m. birželio 21 d. Kaune) – choro dirigentas, pedagogas, vargonininkas.
Biografija
1949–1952 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Konrado Kavecko klasė). Įsitraukęs į chorvedybos darbą, vadovavo Kauno vaikų darželių auklėtojų moterų chorui, Vilniaus valstybinio universiteto Teisės fakulteto studentų mišriajam chorui, Vilniaus pramkombinato moterų ir Vilniaus geležinkelių technikumo vyrų chorams.
1952–1957 m. – Kauno pedagoginės mokyklos muzikos ir dainavimo dėstytojas, 1953–1956 m. ir 1958–1964 m. – Kauno kooperacijos technikumo moksleivių mišriojo ir merginų chorų vadovas. Kolektyvai dalyvavo dainų šventėse ir konkursuose, surengė nemaža koncertų.
1966–1975 m. – Kauno ekonomikos technikumo merginų choro (50–70 dalyvių) vadovas. Choras dažnai koncertuodavo, dalyvavo Kauno miesto ir respublikinėse dainų šventėse, antrąsias vietas pelnė 1970 ir 1972 m. respublikinėse moksleivių chorų apžiūrose.
1957–1962 m. mokytojavo Kauno Jono Jablonskio vidurinėje mokykloje, nuo 1962 m. – Šiaulių pedagoginio instituto pradinio mokymo pedagogikos ir metodikos dėstytojas Kauno skyriuje.
Vadapalas
Vadapalas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Vytautas Kurklinskas
Biografija
1964–1982 m. – Vilniaus valstybinio universiteto Kauno vakarinio fakulteto vyr. dėstytojas ir meno mėgėjų būrelių vadovas. 1964–1967 m. vadovavo Kauno chemijos – farmacijos fabriko „Sanitas“ moterų chorui ir vokaliniam ansambliui, o 1965–1978 m. – Lietkoopsąjungos Kauno autobazės vyrų chorui, taip pat įvairiems miesto vokaliniams ansambliams.
Vadapalas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vadapalienė (ištekėjusi moteris) ir Vadapalaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vytautas Kurklinskas
Biografija
Tuo pat metu vargonininkavo ir vadovavo chorams Kauno bažnyčiose: Petrašiūnuose, Karmelitų, Šv. Antano, Vytauto (1982–1991 m.). Apie 12 metų vargonininkavo Kalvių (Kaišiadorių raj.) parapijoje. Sukūrė apie 30 giesmių, „Gedulingas Mišias“, „Kyrie“ ir „Sanctus“. Už sąlytį su bažnyčia sovietmečiu buvo persekiojamas – atleistas iš mokytojo pareigų Kauno vakarinėje muzikos mokykloje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Europa (mitologija)
thumb|„Europa ir bulius“ [[Pompėja|Pompėjos freska, I amžius]] Graikų mitologijoje Europa – Finikijos karaliaus Agenoro ir Telefasos duktė.