cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti
Steigimas
1915 m. liepos mėn. pabėgėlių šalpa rūpinosi 122 skyriai, turintys 1629 narius, CK darbą organizavo pirmininkas Rusijos Valstybės Dūmos narys Martynas Yčas, vicepirmininkai Antanas Smetona, sekretorius Stasys Šilingas, iždininkas Jonas Kymantas, kun. Juozapas Kukta ir dar 14 narių. Lėšų komitetui skirdavo 1914 m. pab. Petrograde įkurtas Centrinis caraitės Tatjanos komitetas pabėgėliams šelpti. Šio komiteto narys buvo ir Martynas Yčas, jo skyrius veikė ir Vilniuje. Iš pradžių gauta 10 000 rb, nuo 1915 m. pavasario M. Yčo rūpesčiu – 50 000 rb per mėnesį. Be to, Lietuvos katalikų ir evangelikų bažnyčiose surinkta apie 29 000 rb, lėšos rinktos Rusijoje, JAV.
Veikla
Iki 1915 m. rugsėjo mėn. Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti veiklą plėtojo Lietuvoje, centras buvo Vilniuje. Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti steigė ir išlaikė bendrabučius pabėgėliams (vien Vilniuje jų veikė 47), maitinimo punktus. 1915 m. rugsėjo mėn. vokiečių kariuomenei užėmus Vilnių susidarė du draugijos centrai – Vilniuje (vadovas Antanas Smetona) ir Petrograde, nuo 1917 m. – Voroneže. Šio CK pirmininkas Martynas Yčas, vicepirmininkai Petras Leonas, kun. Julijonas Jasienskis. Vokiečių okupacinės administracijos varžomas Vilniaus komitetas Lietuvoje rūpinosi pabėgėlių šalpa, gynė gyventojus nuo okupacinės valdžios. Sekretoriumi vietoje į Rusiją pasitraukusio S. Šilingo išrinktas kun. Povilas Dogelis. Vėliau aštuoni šio Komiteto nariai – Jonas Basanavičius, Mykolas Biržiška, Pranas Dovydaitis, Steponas Kairys, Donatas Malinauskas, Antanas Smetona, Aleksandras Stulginskis ir Jokūbas Šernas išrinkti į Lietuvos Tarybą.
Draugija daugiau galimybių padėti pabėgėliams turėjo Rusijoje. Čia 1916 m. pradžioje veikė daugiau kaip 80, vėliau 254 Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti skyriai (vietiniai komitetai). Jie steigė vaikų ir senelių globos įstaigas, mokyklas, kurių 1917 m. buvo daugiau kaip 250, jose mokėsi daugiau kaip 7000 vaikų, kūrė amatų mokyklas, dirbtuves. 1915 m. rudenį draugija M. Yčo vardu Voroneže atidarė dvi, berniukų ir mergaičių gimnazijas, suorganizavo pedagoginius buhalterijos kursus, lietuvių mokytojų institutą (vadovas Martynas Yčas), rėmė iš Lietuvos atkeltus „Saulės“ mokytojų kursus, išlaikė bendrojo lavinimo kursus (nuo 1917 m. rugsėjo mėn. – Voronežo lietuvių gimnazija). Tambove įsteigta „Žiburio“ mergaičių progimnazija, vėliau gimnazija. Draugija šelpė Maskvos, Petrogrado, Odesos, Kijevo ir kt. universitetų bei aukštųjų mokyklų studentus lietuvius. 1916 m. pr. draugija šelpė apie 114 000, vėliau daugiau kaip 200 000 pabėgėlių, rūpinosi į Rusiją ištremtais karo pradžioje Rusijos imperijos kariuomenės okupuotos Mažosios Lietuvos gyventojais lietuviais. Draugijos įsteigta spaustuvė spausdino lietuviškus laikraščius, knygas, vadovėlius.
Draugijos veikloje dalyvavo taip pat ir Augustinas Janulaitis, Petras Klimas, Pranas Mašiotas, Kazimieras Olšauskas, Antanas Purėnas, Jurgis Šaulys, Kazys Šalkauskis, Antanas Vileišis, Petras Vileišis, Stasys Naginskas. 1917 m. daugelis jų įsitraukė į nepriklausomos Lietuvos valstybės kūrimo darbą: organizavo Lietuvių konferenciją, veikė Lietuvos Taryboje, gynė Lietuvos reikalus įvairiose konferencijose užsienyje. Po 1917 m. Spalio perversmo apkaltinę priešiška veikla bolševikai draugijos Rusijos centrą uždarė, turtą konfiskavo, o CK pirmininką M. Yčą 2 mėn. kalino. 1915 m. rugpjūčio mėn. – 1918 m. vasario mėn. Petrograde, nuo 1917 m. Voroneže draugija leido laikraštį „Lietuvių balsas“.
Jakutiškė
Jakutiškė – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Batakių, prie kelio. Ryčiau kaimo teka Agluona.
668 m. pr. m. e.
'''668 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Epifora
Epifora ( – pridėjimas) – stilistinė figūra – to paties arba panašiai skambančio žodžio ar kelių žodžių akcentuotas kartojimas gretimų sakinių, žodžių grupių ar poezijos eilučių pabaigoje. Pvz.: „Mūs broliukai miškuos, Partizanai miškuos..." – S. Nėris.
Priskas Atalas
thumb|200px|right|Prisko Atalo moneta Priskas Atalas (Priscus Attalus, m. po 416 m.) – 409-410 ir 414-415 m. Vakarų Romos imperijos uzurpatorius prieš Honorijų su vestgotų parama.
Priskas Atalas buvo graikas iš Azijos, jo tėvas atvyko valdant Valentinianui I. Jis buvo svarbus senatorius ir 409 m. buvo miesto prefektu.
415 m. Honorijaus karvedys Konstancijus užėmė Priskaus Atalo sostinę Narboną, jis pats buvo paimtas į nelaisvę ir nusiųstas į Romą. Ten jam liaudies akivaizdoje nukirsta dešinė ranka ir po to ištremtas į nedidelę Liparų salą, kur gyveno iki mirties iš paskirtos pašalpos.
Nuorodos, šaltiniai
N. A. Maškinas Senovės Romos istorija. Vilnius 1955
Kazimieras Kisielis
Kazimieras Kisielis (1926 m. kovo 26 d. Išlaužuose, Pagirio valsčius, Ukmergės apskritis – 2014 m. vasario 28 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas skulptorius.
Biografija
Kazimiero Kisielio tėvas buvo stalius.
Mokėsi Išlaužų ir Žižmių pradžios mokyklose, Ramygalos gimnazijoje. 1946 m. baigė Panevėžio mokytojų seminariją. Lankė Juozo Miltinio dramos studiją. Režisierius vertino Kazimiero artistinius gabumus, muzikalumą, gražaus tembro balsą, buvo numatęs palikti dirbti teatre.
Trumpai studijavo Kauno kunigų seminarijoje. 1946 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute pradėjo studijuoti skulptūrą (dėst. Juozas Kėdainis, Juozas Mikėnas). Nuo 1951 m. gyveno Vilniuje. 1952 m. baigė LSSR dailės institutą. 1952–1955 m. dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate. Nuo 1955 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Lietuvių draugija TSRS tautų kultūrai pažinti
Lietuvių draugija TSRS tautų kultūrai pažinti – visuomeninė organizacija 1929–1940 m. veikusi Kaune.
Istorija
Draugijos nariai patys 1935 m. lankėsi TSRS. Lietuvių draugijos TSRS tautų kultūrai pažinti valdyba, kurią sudarė Pranas Augustaitis, Mykolas Biržiška, Vaclovas Biržiška, Ignas Jonynas, Vincas Krėvė ir Balys Sruoga, 1936 m. surengė dailininkų, 1939 m. – dainininkų A. Kučingio ir A. Staškevičiūtės ekskursijas į TSRS. Joje ne kartą lankėsi Petras Cvirka, Liudas Gira, Povilas Pakarklis, Justas Paleckis. Viešose paskaitose liaupsindami TSRS kultūros laimėjimus draugijos veikėjai prisidėjo prie TSRS vykdomų kultūrinio bolševizmo akcijų.
Draugijos veiklą iš dalies finansavo Lietuvos Užsienio reikalų ministerija, renginius globojo TSRS ambasada. TSRS diplomatai per draugiją galėjo palaikyti glaudžius ryšius su kairiųjų pažiūrų lietuvių kultūros veikėjais. Jų pastangomis nuo ketvirtojo dešimtmečio vidurio draugija iš esmės tapo savotiška opozicija Lietuvos valdžiai, legalia TSRS penktąja kolona. Valstybės saugumo departamento apie tai informuota, kai kurių dešiniųjų veikėjų įspėta, bet, nenorėdama komplikuoti deklaruojamų gerų santykių su TSRS, nes Lietuvai dėl Vilniaus krašto problemos reikėjo paramos prieš Lenkiją, Lietuvos Respublikos valdžia draugijos neuždarė. 1938–1940 m. kai kuriems draugijos nariams, ypač vadovybei, pradėjus viešai reikšti prosovietines nuostatas, atviras simpatijas TSRS, draugijos veikla įgijo politinį pobūdį.
TSRS okupavus Lietuvą 1940 m. draugija užsidarė. Keturi draugijos valdybos nariai buvo paskirti į vadinamąją Liaudies vyriausybę: J. Paleckis tapo ministru pirmininku, V. Krėvė – jo pavaduotoju, P. Pakarklis – teisingumo, Antanas Venclova – švietimo ministru. Draugijos branduolys veikla ir autoritetu prisidėjo prie tarybinės okupacijos įtvirtinimo Lietuvoje.
Draugijoje 1929 m. buvo 26 nariai, 1939 m. – 63, 1940 m. – 100 narių. Draugijos valdybos pirmininkai: Mykolas Biržiška, Ignas Jonynas, Vincas Krėvė.
Raichenbacho krioklys
thumb|200px|right|Raichenbacho krioklys Raichenbacho krioklys (vok. Reichenbachfall) – 250 metrų aukščio krioklys netoli Mairingeno, Šveicarija. Vietovę išgarsino Artūro Konano Doilio apsakymas „Paskutinė Šerloko Holmso byla“, kuriame žymusis seklys Šerlokas Holmsas tariamai miršta nukritęs nuo skardžio šalia krioklio.
thumb|200px|left|Šerloko Holmso memorialinė lenta prie Raichenbacho krioklio
Bitininkas
Bitininkas gali reikšti:
Taip pat skaitykite: Lietuvos bitininkas.
Steven Taylor
Styvenas Vincentas Teiloras (g. 1986 m. sausio 23 d.) – futbolininkas, ilgametis Newcastle United klubo gynėjas, kol kas visą savo karjerą praleidęs šiame klube.
Haga
Haga ( arba oficialiai  's-Gravenhage) – miestas Nyderlanduose; šalies vykdomosios valdžios sostinė. Miestas įsikūręs šalies vakaruose, Pietų Olandijos provincijos centras. Haga užima 98,13 km² plotą, iš jo 82,45 km² yra sausuma, 15,68 km² vandenys. 2021 m. duomenimis, Haga yra trečias pagal gyventojų skaičių, po Amsterdamo ir Roterdamo, Nyderlandų miestas ir 86-as Europos žemyno miestas – 2021 m. liepos 1 d. gyveno 549 350 žmonių.
Su priemiesčiais miestas sudaro Hagos aglomeraciją kurioje gyvena 800 000 žmonių. Su Roterdamu sudaro dar didesnį junginį – Roterdamo-Hagos metropolį kurio 1 213 km² plote 2021 m. gyveno 2 403 753 žmonių, jų tankumas 1 982 žm./km². Haga, kartu su Amsterdamu, Roterdamu, Utrechtu ir kitais miestais yra Randstado dalis.
Hagoje posėdžiauja Pirmieji ir Antrieji rūmai, kurie sudaro Nyderlandų parlamentą. Nyderlandų karalius Viljamas Aleksandras taip pat gyvena ir dirba Hagoje. Mieste įsikūrusios ir užsienio valstybių ambasasos, taip pat Aukščiausiasis teismas ir daug lobistinių organizacijų. Vis dėlto oficiali Nyderlandų sostinė yra Amsterdamas, kaip teigiama Nyderlandų konstitucijoje.
Mieste yra Europolas bei Hagos tarptautinės teisės akademija. Hagoje įsikūrusios kelių JTO institucijų būstinės, taip pat Cheminio ginklo draudimo organizacija.
Istorija
Hagą 1248 m. įkūrė Olandijos kunigaikštis ir Šventosios Romos imperijos imperatorius Vilhelmas II. Haga netrukus tapo administraciniu Olandijos kunigaikštystės centru.
Irano istorija
thumb|Iraniečių įtaka I a. pr. m. e.:         [[Skitija <span style="border:#E0115F; background:#E0115F; color:#E0115F;">        Partų imperija ]]
Irano istorija susijusi su istoriniais regionais, kurie driekėsi nuo Dunojaus upės vakaruose iki Indo ir Syrdarjos rytuose, Nuo Kaukazo šiaurėje iki Persijos įlankos pietuose.
Nepaisant praeities didybės Persų imperijos buvo kelis kartus užimtos ir užpultos graikų, romėnų, arabų, turkų ir mongolų, bet kiekvieną kartą Persija išsivaduodavo ir atgaudavo savo tapatumą kaip atskira valstybė.
Iranas yra viena iš seniausių nuolatos besivystančių civilizacijų, kurios pirmieji miestai įsikūrė 4000 m. pr. m. e. Medai suvienijo Iraną 625 m. pr. m. e. Achemenidų imperija (550–330 m. pr. m. e.) buvo pirmoji Irano imperija valdžiusi nuo Balkanų iki Šiaurės Afrikos, Centrinę Aziją iš Persepolio. Po to partai ir sasanidai valdė Iraną beveik 1000 metų.
Po ilgų okupacijų ir trumpai valdžiusių vietinių dinastijų, Safavidų dinastija suvienijo Iraną 1501 m. ir valstybine religija paskelbė šiizmą. Tai buvo vienas svarbiausių žingsnių Islamo istorijoje. Iraną beveik be pertraukų valdė šachai ir imperatoriai iki 1979 m., kai įvyko Irano revoliucija. Irano respublika buvo paskelbta 1979 m. balandžio 1 d.
Paleolitas
Seniausi Irano archeologiniai radiniai buvo aptikti Kašafrude ir Gandž Pare bei yra 800 000 metų senumo. Mustjė kultūros akmeniniai įrankiai, kuriuos sukūrė neandertaliečiai, taip pat buvo rasti. Taip pat aptikti neandertaliečių artefaktai iš viduriniojo paleolito. Jie dažniausiai aptikti Zagroso regione, keletas centriniame Irane, tokiose vietose kaip Kobeh, Kunji, Bisetun, Tamtama, Warwasi ir Yafteh urve.
Neolitas
Tepe Sarabe buvo rastos žmonių ir gyvūnų figūrėlės, kurios yra 9000 metų senumo. VIII tūkst. pr. m. e. dėl vietinių sąlygų ar išorinių įtakų vakarų Irane atsirado žemdirbių bendruomenės, tokios kaip Chogha Bonut (seniausias kaimas Susianoje). Tuo pat metu Gandž Dare pradėti gaminti moliniai indai, terakotinės žmonių ir gyvūnų figūrėlės. Pietvakarių Iranas priklausė Derlingajam pusmėnuliui, kuriame buvo auginami pirmieji žmonijos javai, tokiuose kaimuose kaip Susa ir Chogha Miše 6800 m. pr. m. e. Zagroso kalnuose rasti 7000 metų senumo vyno ąsočiai. Dvi svarbiausios neolito Irano gyvenvietės buvo Zayande upės civilizacija ir Gandž Darė.
Bronzos amžius
left|Auksinis indelis, I tūkst. pr. m. e. pradžia|thumb|200px Susa yra viena seniausių gyvenviečių pasaulyje, radioaktyvaus anglies datavimo būdu buvo nustatyta, kad gyvenvietė senesnė nei 4395 m. pr. m. e., tad yra senesnė nei Mesopotamijos civilizacija. Archeologai, mano, kad Susą įkūrė Uruko miestas. Vėliau Susa tapo Elamo valstybės sostine apie 4000 m. pr. m. e. Irane taip pat buvo kitų gyvenviečių ir civilizacijų IV tūkst. pr. m. e. Džirofto kultūra dabartinėje Kermano provincijoje buvo viena iš jų. Daug Džirofto radinių yra iš minkšto akmens chlorito, keletas iš bronzos ar vario. Irane rasti įrašai, senesni už Mesopotamijos.
Prieš įsigalint iranėnams Irano kalnyne Geležies amžiaus pradžioje buvo kitų tautų civilizacijų. Bronzos amžiaus pradžioje gyvenvietės suformavo miestus-valstybes, tuo metu taip atsirado raštas. Elame raštas buvo naudotas nuo seniausių laikų, protoelamo raštas neiššifruotas iki šių laikų.
Možaisko kunigaikštystė
Možaisko kunigaikštystė  – dalinė rusų kunigaikštystė, kurios centras buvo Možaiskas ir kurią valdė Riurikovičių atšaka.
Irano istorija
Ankstyvasis Geležies amžius
Iškilus Neoasirijos imperijai, atsirado daug įrašų apie antpuolius iš Irano kalnyno. XX a. pr. m. e. į kalnyną atvyko gentys iš Ponto stepės. Manoma, kad iranėnai nustūmė elamitus į Susianą ir Chuzestaną, kurie vėliau buvo vadinami Elamu. Kiti mokslininkai mano, kad elamitai susimaišė su iranėnais. Iki I tūkst. pr. m. e. vidurio medai, persai ir partai apgyvendino Irano kalnyną.
Možaisko kunigaikštystė
Tai buvo nedidelė feodalinė valda, 1275 m. atsiskyrusi nuo Smolensko kunigaikštystės. Pirmas jos valdovas buvo kunigaikštis Teodoras Rostislavičius Juodasis, Smolensko kunigaikščio Mstislavo Davydovičiaus anūkas. Maskvos kunigaikščiai, norėję valdyti visą Maskvos upę, stengėsi užimti Možaiską, kuris ir buvo pagrindinė kunigaikštystės teritorija. Tai pavyko Jurijui Danilovičiui 1303 m., kai Možaisko kunigaikštis buvo Sviatoslavas Glebovičius. Šis pateko į nelaisvę ir buvo pervežtas į Maskvą. Dmitrijus Donietis Možaiską buvo paskyręs savo sūnui Andrejui, iš kurio prasidėjo daugiau ar mažiau nepriklausomų kunigaikščių Možaiskių giminė.
Irano istorija
Medų ir Achemenidų imperijos (650 m. pr. m. e. – 330 m. pr. m. e.)
646 m. pr. m. e. Asirijos karalius Ašurbanipalas sugriovė Susą ir užbaigė elamitų dominavimą regione. 150 metų asirų karaliai bandė užkariauti medų gentis Vakarų Irane. Dėl asirų spaudimo mažos medų valstybės vienijosi į vis stipresnes centralizuotas valstybes. VII a. pr. m. e. antroje pusėje karalius Dejokas išvadavo ir suvienijo medų gentis. 612 m. pr. m. e. Dejoko anūkas Kyaksaras ir Babilono karalius Nabopalasaras įsiveržė į Asiriją ir sugriovė sostinę Ninevę, užbaigdami Asirijos imperiją.
Možaisko kunigaikštystė
Možaisko kunigaikščiai
Iš pradžių kunigaikštystę laikė Smolensko Rostislavičių atšaka. Vėliau čia įsigalėjo Možaiskiai, kilę ių Dmitrijaus Doniečio.
Irano istorija
Medų ir Achemenidų imperijos (650 m. pr. m. e. – 330 m. pr. m. e.)
Darijaus pirmoji sostinė buvo Sūzai, bet jis pradėjo statyti Persepolį. Jis atstatė kanalą tarp Nilo ir Raudonosios jūros, sutvarkė kelius. Jo laikais pradėtas minėti karališkasis kelias iš Sūzų į Sardus su tarpiniais postais. Darijus pradėjo naudoti auksines ir sidabrines monetas.
Graikų užkariavimas ir Seleukidų imperija (312 m. pr. m. e. – 63 m. pr. m. e.)
334–331 m. pr. m. e. Aleksandras Makedonietis nugalėjo Darijų III Iso, Graniko, Gaugamelų mūšiuose ir užėmė Persų imperiją. Po Aleksandro mirties imperija skilo, o jo generolas Seleukas I Nikatoras bandė perimti Mesopotamijos, Persijos, o vėliau Sirijos ir Mažosios Azijos kontrolę. Jo valdanti šeima vadinama Seleukidų dinastija. Tačiau jį nužudė Ptolemėjus Keraunas 281 m. pr. m. e. Graikų kalba, literatūra ir filosofija paplito su graikų kolonistais. Seleukidų laikais graikų kalba tapo diplomatijos ir literatūros kalba.
Partų imperija (248 m. pr. m. e. – 224 m.)
thumb|200px|left|Istoriškai pagrįstas Sasanidų laikų katafraktas (sunkiai šarvuotas raitelis) su šarvais arkliui. Partų imperiją valdė Aršakidų dinastija, kuri užėmė Seleukidų imperiją III a. pr. m. e. pabaigoje ir su pertraukom valdė Mesopotamiją 150 m. pr. m. e.–224 m.
Partų imperija buvo Romos imperijos priešas rytuose ir sustabdė jos ekspansiją prie Centrinės Anatolijos. Partai naudojo dviejų tipų kavaleriją: sunkiai šarvuotą ir lengvai ginkluotus šaulius. Kadangi romėnai rėmėsi sunkiai ginkluotais pėstininkais, partai jiems buvo sunkiai įveikiami. Kita vertus partai prastai vykdė miestų ir tvirtovių apgultis. Dėl šių priežasčių tarp abiejų imperijų nusistovėjo lygiosios.
Partai išsilaikė 224 m., kai juos nuvertė Sasanidų vadovaujami persai, buvę partų vasalai.
Sasanidų imperija (224–651 m.)
Valdant Khosrau II (590–628 m.) prie imperijos laikinai buvo prijungtas Egiptas, Libanas.
Romėnų, o vėliau Bizantijos imperijos 600 metų kovojo dėl Levanto, Mesopotamijos ir Armėnijos. Justinianas I už taiką Sasanidams mokėjo duoklę. Tačiau nuvertus imperatorių Morisą, jie paskelbė karą Bizantijai. Pralaimėję prie Iso, Konstantinopolio ir Ninevės, persai sutarė dėl taikos. Šio karo išvarginti persai pralaimėjo įsiveržusioms Islamo pajėgoms.
Sasanidų valdymas buvo vienas svarbiausių laikotarpių Irano istorijoje. Tuo metu pasiekti didžiausi Persų civilizacijos laimėjimai. Persų kultūrinė įtaka pasiekė Vakarų Europą, Indiją, Kiniją ir paveikė Islamo raidą.
Kalifatas ir Sultonatas
250px|thumb|Islamo užkariavimų fazės {{legend|#a1584e|Pranašo Mohamedo laikai, 622–632 m.}} {{legend|#ef9070|Patriarchatinio kalifato laikai, 632–661}} {{legend|#fad07d|Omejadų kalifato užkariavimai 661–750}} Musulmonai įsiveržė į Iraną valdant Umarui 637 m. ir užkariavo po kelių didelių mūšių. Paskutinis Sasanidų valdovas Jazdgerdas III bėgo iš vienos provincijos į kitą, kol jį nužudė malūnininkas Merve 651 m. Islamo užkariavimai užbaigė Sasanidų imperiją, sukėlė zoroastrizmo religijos nuosmukį. Dauguma iranėnų perėmė Islamą, bet neatsisakė persų kultūros.
Omejadų arabai perėmė persų administracines tradicijas ir rūmų manierizmą. Persų kalba buvo oficiali Kalifato kalba iki VII a. pabaigos, kai 692 m. pradėtos sostinėje Damaske kalti monetos, arabų provincijų valdytojai buvo persai ar persų papročius perėmę aramėjai. Iš pradžių arabų monetos mėgdžiojo sasanidų ir bizantiečių, vėliau ant jų atsirado arabiški įrašai.
Į islamą atsivertusios kitos tautos, tokios kaip persai, arabų elito buvo laikomos antrarūšiais piliečiais iki Omejadų kalifato pabaigos. 743 m. mirus kalifui Hišamui, kilo pilietinis karas. Abasidai nusiuntė Abu Muslimą į Chorasaną kaip propagandistą, o vėliau kaip jų remiamą sukilėlį. Jis užėmė Mervą, nugalėjo Omejadų valdytoją Nasrą ibn Sajarą, valdė Chorasaną Abasidų vardu. 750 m. Abu Muslimas tapo Abasidų armijos vadu ir nugalėjo Omejadus Didžiojo Zabo mūšyje, užėmė Damaską.
Abasidų armiją daugiausiai sudarė iranėnai, bet jie taip pat rėmėsi arabais. Jie perkėlė sostinę į Iraką. 762 m. buvo įkurtas Bagdadas prie Tigro upės kaip naujoji sostinė. Abasidai sukūrė vizirio poziciją, kuris buvo antras žmogus Kalifate po kalifo. Laikui bėgant viziriai tapo tikrais valdytojais, o kalifų vaidmuo tapo ceremoninis. Persų biurokratai pakeitė arabų aristokratiją.
IX a. Abasidų valdžia smuko, nes pakraščių valdytojai metė iššūkį kalifui. Abasidai pradėjo naudoti tiurkų karius, kurie atvykdavo iš Centrinės Azijos. Ilgainiui kalifas tapo religine figūra, o valdyti pradėjo tiurkų vergai kariai. Įvairiose Irano vietose iškilo galingos dinastijos, tokios kaip Tachiridų dinastija Chorasane (820–72 m.), Safaridų dinastija Seistane (867–1003 m.), Samanidų dinastija iš Bucharos. X a. pradžioje Abasidai prarado beveik visą valdžią Bujidų dinastijai (934–1055 m.). XI a. viduryje Bujidus nugalėjo seldžiukai turkai, kurie stūmė Abasidus iš valdžios, nors viešai prisiekinėjo ištikimybe. Nepaisant visų iššūkių Abasidai valdžioje išliko iki 1258 m., kai mongolai sugriovė Bagdadą.
962 m. turkų valdytojas Alptiginas užėmė Gaznį, įkūrė Gaznevidų dinastiją, kuri valdė 1186 m. Šios dinastijos teritorija plėtėsi Samanidų sąskaita į pietus nuo Amudarjos ir valdė dabartinio Irano, Pakistano, Afganistano ir Šiaurės vakarų Indijos teritorijas. Manoma, kad Gaznevidai atsakingi už islamo išplitimą Indijoje. Invaziją į Indiją 1000 m. pradėjo Mahmudas, ji truko kelerius metus. Po Mahmudo mirties 1030 m. jie ilgai valdžios neišlaikė. 1040 m. Seldžiukai užėmė Gaznevidų valdas Irane.
XI a. seldžiukai užėmė visą Iraną. Jie valdė Centrinę Aziją ir Vidurio Rytus XI–XIV a.
Mongolai, Timūridai ir vietinės dinastijos
thumb|left|250px|Hulagu kairėje įkalina kalifą tarp jo lobių, kad šis numirtų nuo bado. XV a.
Mongolų invazija prasidėjo 1219 m., kai Chrorezmšachas nužudė dvi mongolų diplomatines misijas. 1220–21 m. Buchara, Samarkandas, Heratas, Tusas ir Nišapūras buvo sugriauti, gyventojai išžudyti. Chrorezmšachas mirė saloje Kaspijos jūroje. Čingischano pasamdyti kinai į Centrine Aziją atgabeno šaunamuosius ginklus, kurie naudojo paraką. Prieš mirtį 1227 m. Čingischanas pasiekė Vakarų Azerbaidžaną pakely griaudamas miestus.
Mongolų invazija buvo pražūtinga Iranui. Nors vėliau mongolai perėmė islamą ir persų kultūrą, jie sunaikino svarbiausią musulmonų kultūros regioną. Mongolai degino bibliotekas, keitė mečetes budistų šventyklomis, jie nužudė daug civilių. Vien Merve ir Kunja Urgenče buvo nužudyta 2,5 mln. žmonių. Drėkinimo sistema buvo sugriauta ir dėl karo ir bado gyventojų skaičius sumažėjo dešimt kartų.
Chulaguchanas, Čingischano anūkas, buvo atsakingas už mongolų ekspansiją į vakarus, bet tuo metu Mongolų imperija jau skilo į kelias dalis. Jis įkūrė Ilchanatą, kuris valdė Iraną 80 metų. Chulaguchanas sugriovė Bagdadą 1258 m. ir nužudė paskutinį Abasidų kalifą. Ain Džaluto mūšyje Palestinoje 1260 m. Baharitai nugalėjo mongolus. Chulagu karai su musulmonais supykdė Berkę, Aukso ordos chaną, kuris buvo atsivertęs į islamą. Jų kova rodė silpnėjančią Mongolų imperiją.
Valdant Gazanchanui (1295–1304 m.), islamas tapo valstybine Ilchanato religija. Gazanas ir jo viziris Rašidas ad Dinas trumpam ekonomiškai atgaivino Iraną. Mongolai sumažino mokesčius menininkams, skatino žemės ūkį, pagerino kelių apsaugą. Po Gazano sūnėno Abu Saido mirties 1335 m. Ilchanate kilo pilietinis karas ir Iraną pasidalino kelios mažos dinastijos: Jalajiridai, Muzafaridai, Sarbadarai ir Kartidai.
Juodoji mirtis XIV a. viduryje Irane nužudė 30 % gyventojų.
Safavidų dinastija (1502–1736 m.)
thumb|250px|Safavidų imperija klestėjimo laikais. thumb|left|250px|Šachas Abasas Ipuotoje. Lubų freskos detalė. Chehel Sotoun rūmai. Isfahanas. Safavidai buvo iranėnų šiitų dinastija, kuri valdė Iraną 1501/1502-1722 m. Jie sukūrė didžiausią Irano imperiją nuo Islamo užkariavimų ir padarė šiitų Dvylikos mokymą oficialia imperijos religija.
Dinastijos įkūrėjas Ismailas I tapo žinomu kaip šachas Ismailas I. Beveik galbinamas pasekėjų kvizilbašų Ismailas I įsiveržė į Širvaną ir atkeršijo už tėvo mirtį. Po to jis užėmė Tebrizą 1501 m. liepą, kur pasiskelbė Azerbaidžano šachu , kalė monetas, paskelbė šiizmą savo valdų religija. Nors iš pradžių valdė tik Azerbaidžaną, Safavidai užvaldė šimtmetį karų draskomą Iraną. Netrukus jie užkariavo ir vakarų Afganistaną ir Iraką. Tačiau Rytinę Anatoliją Osmanai užėmė per keturis dešimtmečius.
Galingiausias Safavidų valdovas buvo Abasas I Didysis (1587–1629), kuris tapo šachu 16-os metų. Jis kovojo su uzbekais, užėmė Heratą ir Mašhabą 1598 m. Po to Abasas I kariavo su Osmanais, atgavo Bagdadą, Rytų Iraką ir Kaukazą iki 1622 m. Po to jis išvijo portugalus iš Bahreino 1602 m. ir anglus iš Hormūzo salos 1622 m. Safavidai prekiavo su Anglų ir Olandų Rytų Indijos kompanijomis. Abasas I taip pat išsivadavo iš kvizilbašų karinės paramos ir centralizavo valstybę. Safavidų laikais vėl suklestėjo architektūra.
Išskyrus Abasą II, kiti Safavidai buvo silpni. Po jo mirties 1666 m. dinastija pradėjo smukti ir žlugo. Nepaisant sumažėjusio biudžeto ir karinių grėsmių, šachai gyveno prabangiai. Šachas Soltanas Hosainas (1694–1722 m.) ypač garsėjo pomėgiu vynui ir nesidomėjimu valdymu. Šalies pasieniai vis buvo puldinėjami. Puštūnų vadas Miras Vais Chanas pradėjo sukilimą Kandahare ir nugalėjo Safavidų armiją. Vėliau jo sūnus Mahmudas žygiavo per Rytų Iraną, sugriovė Isfahaną, pasiskelbė šachu. Pasinaudodami sumaištimi Osmanai ir Rusijos imperija prisijungė sau kelias Irano teritorijas.
Nadiras Šachas ir jo įpėdiniai
thumb|200px|left|Nader šachas Irano vientisumą atstatė Afšaridų karo vadas Nadiršachas iš Chorasano. Jis nugalėjo afganus ir Osmanus, sugrąžino Safavidus į sostą ir derėjosi dėl rusų atsitraukimo. 1736 m. Nadiršachas tapo tokiu galingu, kad nuvertė Safavidus ir pasiskelbė šachu. Jis buvo paskutinis iš didžių Azijos užkariautojų, jo reformuota armija užėmė Kandaharą, įsiveržė į Indiją ir nusiaubė Delį 1739 m. Nadiršachas užėmė Uzbekų chanatą, išskyrus Kokandą. Jo žiaurumas sukėlė daugybė maištų gyvenimo pabaigoje ir jis buvo nužudytas 1747 m.
Po Nadiro mirties kilo suirutė, nes armijų vadai kovojo dėl valdžios. Jo šeima, Afšaridai, sugebėjo išlaikyti tik nedideles valdas Chorasane. Buchara ir Chiva atgavo nepriklausomybę. Achmadas Šachas Duranis sukūrė atskirą valstybę, kuri tapo šiuolaikiniu Afganistanu. Iš Širazo Karimchanas valdė santykinės ramybės salą kruviname pasaulyje. Po jo mirties 1779 m. kilo dar vienas pilietinis karas, kuriame Kadžarų dinastija tapo Irano valdovais.
Kadžarų dinastija (1796–1925 m.)
thumb|200px|Kadžaro laikų banknotas su [[Nasser al-Din Shah Qajar atvaizdu.]]
XVII a. Didžioji Britanija, Prancūzija ir Rusija pradėjo kurti kolonijinius atramos taškus regione. Iranas prarado daug provincijų toms šalims pagal Turkmenchajaus ir Gulistano sutartis.
Dėl Didžiojo Persijos bado 1870–1871 m. žuvo 2 mln. žmonių.
Naujas Irano laikotarpis prasidėjo XIX a. pabaigoje, XX a. pradžioje dėl Konstitucinės revoliucijos prieš šachą. Šalis tapo konstitucine monarchija 1906 m. Pirmasis parlamentas (Majlis) susirinko 1906 m. spalio 7 d.
1908 m. Chuzestano provincijoje buvo rasta nafta, tad Didžioji Britanija vėl susidomėjo Iranu. Rusija ir Didžioji Britanija varžėsi dėl įtakos Irane ir 1907 m. pasidalino Iraną pagal įtakos zonas.
Per pirmą pasaulinį karą Iraną užėmė turkų, rusų ir britų pajėgos, bet iš esmės šalis buvo neutrali. 1919 m. atsitraukus rusams ir kilus revoliucijai Rusijoje, Didžioji Britanija bandė nesėkmingai įkurti protektoratą Irane.
Sukilimas prieš monarchiją Gilano provincijoje, vakuumas centrinėje valdžioje, Kadžarų dinastijos nestabilumas paskatino Reza Šacho Pehlevio iškilimą po 1921 m. perversmo. Pehlevių dinastija atėjo į valdžią 1925 m.
Piotr Biegański
Piotr Bieganski (1905 m. gegužės 8 d. Raseiniuose, Rusijos imperija – 1986 m. sausio 12 d. Varšuvoje, Lenkijos Liaudies Respublika) – architektas.
Irano istorija
Pehlevių era (1925–1979 m.)
thumb|200px|right|Irano karo laivas Babr (Tigras) po to, kai jį sugadino britų HMS Shoreham 1941 m. rugpjūtį
Piotr Biegański
Biografija
Gimė 1905 m. gegužės 8 d. Raseiniuose, Teodoro ir Emilijos Kovalskos šeimoje. 1918 m. su tėvais apsigyveno Varšuvoje. Baigė Varšuvos technikos universitetą. Po II pasaulinio karo kartu su architektais Józef Sigalin, Lech Niemojewski, Bohdan Lachert, Jan Zachwatowicz, Stanisław Albrecht ir Marian Spychalski priklausė Varšuvos atstatymo biurui. Buvo atsakingas už Varšuvos senamiesčio ir Varšuvos naujamiesčio pastatų atstatymą. Dirbo konsultantu Poznanės senamiesčio atstatymo procese. 1952 m. suprojektavo Leipcigo operos teatrą. 1960-1964 m. Varšuvos Technikos universiteto architektūros fakulteto dekanas. Mirė 1986 m. sausio 12 d. Varšuvoje. 2011 m. viena iš Varšuvos gatvių pavadinta architekto garbei.
Irano istorija
Pehlevių era (1925–1979 m.)
thumb|200px|left|Premjeras Hassan Ali Mansur Reza Šachas valdė Iraną beveik 16 metų iki 1941 m. rugsėjo 16 d., kai buvo priverstas atsistatydinti dėl sovietų ir anglų bendros invazijos. Jo autoritarinė valdžia vertino militarizmą, nacionalizmą, sekuliarizmą, antikomunizmą. To pasiekti jis naudojo cenzūrą ir propagandą. Reza Šachas vykdė socialines-ekonomines reformas, reorganizavo armiją, finansus ir valstybės administravimą. Jo rėmėjai žavėjosi modernėjančia šalimi, bet priešininkai teigė, kad Irano modernėjimas buvo per greitas ir paviršutiniškas.
Daug naujų įstatymų papiktino pamaldžius musulmonus ir dvasininkus. Pvz., mečetės buvo verčiamos naudoti kėdes, dauguma vyrų turėjo dėvėti vakarietiškus drabužius, o moterys – skatinamos atsisakyti hidžabo. Abi lytys buvo skatinamos bendrauti, pažeidžiant islamo lyčių atskyrimą. Įtampa prasiveržė 1935 m. Imamo Rezos šventykloje kaimiečiai sukilo ir šūkavo: „Šachas yra naujasis Jezidas“. Tūzinai žuvo, šimtai sužeista, kai kareiviai numalšino sukilimą.
Antrasis pasaulinis karas
Reza Šacho įpėdinis ir sūnus Mohamadas Reza Šachas Pehlevis buvo britų sąjungininkas ir valdė iki 1979 m.
1943 m. Teherano konferencija garantavo Irano nepriklausomybę ir sienas. Tačiau sovietų kariai nesitraukė iš šiaurės vakarų Irano, kurstė maištus, rėmė trumpalaikes separatistines nacionalines valstybes Azerbaidžane, Irano Kurdistane iki 1945 m. Sovietai atsitraukė tik 1946 m. gegužę pažadėjus naftos koncesijas. Išvykus sovietams Iranas nugalėjo separatistines valstybes ir atšaukė koncesijas.
Mohamad-Reza šachas
Iš pradžių buvo manoma, kad Iranas taps konstitucine monarchija. Jaunasis šachas leido parlamentui turėti daug valdžios. Ankstyvaisiais valdymo metais jis rengė rinkimus, bet šie buvo korumpuoti. Parlamentas pasidarė nestabilus ir 1947–1951 m. pasikeitė 6 premjerai.
1951 m. kilo Abadano krizė, kai premjeras Mohamedas Mosadegas surinko pakankamai balsų nacionalizuoti Irano naftą. Nepaisant britų ekonominės blokados, nacionalizacija tęsėsi. Mosadegas buvo trumpam pašalintas 1952 m., bet šachas jį paskyrė iš naujo, nes žmonės sukilo, norėdami jį paremti. Po to jis trumpam ištrėmė šachą 1953 m. rugpjūtį po nepavykusio perversmo, kurį organizavo imperatoriškosios sargybos pulkininkas Nematola Nasiris. Netrukus rugpjūčio 19 d. buvęs generolas Fazlola Zahedis įvykdė sėkmingą perversmą, remiamas CŽV ir britų MI6 (Operacija „Ajaksas“). Perversmas ir juodoji propaganda prieš premjerą Mosadegą papiktino daugelį iraniečių. Mosadegas buvo suimtas ir teistas dėl išdavystės, bet buvo paskirtas namų areštas, o jo užsienio reikalų ministrui Hoseinui Fatemi įvykdyta mirties bausmė. Naujas premjeras Zahedi sutramdė šacho opoziciją, Nacionalinį frontą ir komunistus.
JAV rėmė šachą iki revoliucijos. Irano valdžia leido naftą išgauti tarptautiniam konsorciumui. Buvo sutarta, kad pelnas bus dalinamas per pusę, bet Iranas negalėjo audituoti sąskaitų. 1961 m. prasidėjo šacho Baltoji revoliucija, kuomet jis pradėjo žemės ūkio, ekonomines, socialines ir administracines reformas.
Reformos pagrindas buvo žemės reforma. Šalis buvo modernizuojama dideliais tempais, bet tai nepagerino gyventojų ekonominių sąlygų, o liberalumas piktino musulmonus. 1963 m. birželio pradžioje kilo kelių dienų riaušės, kai buvo suimtas Ajatola Chomeinis dėl kalbų prieš šachą.
Po dvejų metų nužudytas premjeras Hasanas Ali Mansuras ir vidaus slaptoji tarnyba SAVAK. Aštuntame XX a. dešimtmetyje iškilo tokios kairiosios grupuotės kaip Mujaheddin-e-Khalq, kurios puldinėjo užsienio taikinius Irane. Iki revoliucijos SAVAK nužudė beveik šimtą žmonių prieš revoliuciją ir daug daugiau kankino ir įkalino. Vis garsiau reiškėsi dvasininkija.
Hakan Yakın
Hakanas Jakinas (g. 1977 m. vasario 22 d.) – turkų kilmės šveicarų futbolininkas, Šveicarijos rinktinės puolėjas.
Irano istorija
Mohamad-Reza šachas
Dėl didelio karinio biudžeto Iranas tapo stipriausia šalimi regione. Santykiai su Iraku nebuvo geri, nes abi šalys norėjo Šat al Arabo upės. 1971 m. Iranas užėmė tris salas Persų įlankos žiotyse, o Irakas išvijo iraniečius iš šalies. 1973 m. Iranas nacionalizavo naftą ir neprisidėjo prie arabų naftos embargo Izraeliui ir Vakarų šalims, uždirbdamas didelį pelną.
Hakan Yakın
Karjera
žaidė nuo 2000 m. Su rinktine dalyvavo 2004, 2008 Europos bei 2006 m. pasaulio futbolo čempionatuose. 2008 m. turnyre įmušė įvartį į Turkijos, bei net 2 įvarčius į Portugalijos, rinktinių vartus.
Irano istorija
Irano revoliucija ir Irano respublika
thumb|200px|Ajatolos Chomeinio atvykimas 1979 m. vasario 1 d. Irano revoliucija pakeitė Iraną iš absoliučios monarchijos į Islamo respubliką. Ji prasidėjo 1978 m. sausį demonstracijomis ir baigėsi teokratinės konstitucijos patvirtinimu 1979 m. gruodį. Per tą laiką šachas paliko šalį, nes demonstracijos ir streikai paraližavo Iraną. 1979 m. vasario 1 d. į Iraną sugrįžo Ajatola Chomeinis ir jį Teherane pasitiko milijonai gerbėjų. Palavi dinastija žlugo vasario 11 d., kai armija pasiskelbė neutralia pralaimėjusi gatvių kovas partizanams. Iranas referendume buvo paskelbtas Islamo respublika 1979 m. balandžio 1 d.
Revoliucionierių ideologija buvo populistinė, nacionalistinė ir paremta šiizmu. Unikali konstitucija paremta velayat-e faqih idėja, mintimi, kad visiems musulmonams reikia priežiūros, kurią atlieka juristai. Chomeinis ėjo vyriausiojo juristo pareigas iki mirties 1989 m. Pramonė buvo nacionalizuota, mokyklos islamizuotos, vakarų įtaka uždrausta. Revoliucija sukėlė tiek teigiamą, tiek neigiamą susidomėjimą Islamu visame pasaulyje.
Lengveniškės (Birštonas)
Lengveniškės – kaimas Birštono savivaldybėje, 5 km nuo Birštono Vienkiemio.
Možaiskiai
Možaiskiai – rusų kunigaikščių giminė, Maskvos didžiųjų kunigaikščių atšaka, valdžiusi Možaisko kunigaikštystę. Giminės įkūrėjas – Dmitrijaus Doniečio sūnus Andrejus Dmitrijevičius.
Polisindetonas
Polisindetonas - stilistinė figūra – jungtukų gausumas ten, kur jų galėtų būti mažiau arba visai nebūti.
Pvz., „Ir ežeras blizga, ir žiba rugienos,
Pontoninis tiltas Vilniuje
Pontoninis tiltas Vilniuje – sezoninis pėstiesiems skirtas pontoninis tiltas per Nerį, kuris buvo sovietmečiu pastatomas šalia dabartinio Mindaugo tilto vietos, netoli veikusios pramoginių laivų prieplaukos – apie 50 m atstumu į Žaliojo tilto pusę. Ties ta vieta Žirmūnų kranto šlaite įrengti betoniniai laiptai. Pavasarį tiltas buvo kariškių greitai įrengiamas iš atskirų, tarpusavyje sujungtų pontonų, atėjus žiemai – išardomas. Statinio ilgis sudarė apie 65 m, plotis buvo 4–6 m, aukštis virš vandens – apie 2 m. Be šio tilto, panašus buvo pastatomas per Nerį į Vingio parką.
1975 m. balandžio 13 d. įvykus Lietuvą sukrėtusiai tilto griūčiai, pareikalavusiai žmonių aukų, jis buvo galutinai išmontuotas. Ilgam laikui žmonės neteko patogaus susisiekimo tarp Žirmūnų ir senamiesčio. Nuo to laiko Vilniuje ilgai nebebuvo eksploatuojami pontoniniai tiltai.
Istorija
Be įprastos valčių perkėlos, 1960–1965 m. minėtoje vietoje veikdavo paprasčiausi bemotoriai keleiviniai keltai: jų konstrukciją sudarė dvi valtys – plūdrieji korpusai, sujungti platforma keleiviams, kurių galėjo tilpti apie 20. Keltas buvo prikabintas prie lyno, permesto per upę, ir galėjo plaukti varomas srovės, kurią didžiuliu vairu reikiamu kampu sumaniai nukreipdavo keltininkas. Patogiam patekimui į keltą abiejų krantų šlaituose buvo įtaisyti nusileidimo laiptai, suoliukai žmonėms palaukti.
Miestas plėtėsi, augo Žirmūnų mikrorajono gyvenamasis kvartalas, be to, šioje pusėje buvo pastatyti dideli pramogų objektai, kuriuose vykdavo sporto varžybos, koncertai, Respublikinės dainų šventės – Žalgirio stadionas (1950 m.), Sporto rūmai (1971 m.). Nebeužteko vien atokiau stovėjusio Žaliojo tilto, anksčiau vadinto Dzeržinskio tiltu, patenkinti žmonių kėlimosi per upę poreikių. Pontoninis tiltas buvo nebloga alternatyva dideliems žmonių srautams po renginių greičiau ir tiesiau patekti iš Žirmūnų per upę į senamiestį, visuomeninio transporto stoteles ar Kosciuškos g. (prie karinės komendantūros), einant per šį tiltą link Katedros aikštės.
Pontoninio tilto avarija
1975 m. pavasarį, eilinį sykį, buvo nutiestas pontoninis tiltas. Nors buvo numatyta sumontuoti statinį balandžio 7–11 dienomis, tačiau darbai vyko vangiai dėl užsitęsusio pavasarinio potvynio ir didelės tėkmės. Lemtingą balandžio 13 dieną dar nebuvo baigti sutvirtinimo darbai. Tą sekmadienio vakarą 20 val. pilnuose Sporto rūmuose (iki 5 000 žm.) prasidėjo populiaraus vengrų estradinio ansamblio „Sirijus“ (Syrius) koncertas, skirtas Vengrijos išvadavimo iš fašistinio jungo 30-mečiui pagal Vengrijos kutūros dienų TSRS programą. Tai buvo pirmasis iš trijų grupės pasirodymų, anonsuotų vietinėje spaudoje – balandžio 13, 14 ir 15 d. Užsienio atlikėjų koncertai sovietinėje Lietuvoje nebuvo dažni, todėl į šį koncertą rinkosi ne tik vilniečiai, bet ir atvažiavo žmonių iš visos Lietuvos. Apie 22.30 val. pasibaigus renginiui, žmonės plūstelėjo lauk. Dalis jų pajudėjo Žvejų gatve link naujosios Centrinės universalinės parduotuvės (vadintos „univermagu“), Žirmūnų ar Kalvarijų turgaus link. Daugeliui koncerto žiūrovų buvo arčiau eiti link Katedros per pontoninį tiltą, nei per toliau esantį Žaliąjį tiltą. Kadangi nebaigtas tiltas nebuvo tinkamai užtvertas, žmonės pradėjo lipti ant jo, iš pradžių po vieną, po kelis, iš paskos pradėjo eiti daugiau, numėtę aptvarus ir užrašus. Kai per tiltą pradėjo eiti minia, nesutvirtintas tiltas neišlaikė ant jo vienu metu buvusių 250–350 žmonių svorio, todėl atsilaisvino nuo vieno kranto. Nutrūko kraštinių pontonų tvirtinimo lynai, kurie neatitiko tokio tilto eksploatavimo reikalavimų, nes buvo naudojami tik montavimo darbų metu. Atitrūkusią tilto atkarpą srovė pradėjo sukti apie užtvirtintą galą. Atskirus pabirusius pontonus ėmė blaškyti srovė. Pontonai ėmė skęsti, nes jie pro neuždarytus denių liukus užsipildė vandeniu. Žmonės slydo ir krito į ledinį vandenį, apimti panikos ir visiškoje tamsoje gelbėjosi kaip išmanydami. Tragedijos vietoje patvinusioje upėje vandens gylis siekė 4–4,5 m.
Valdžios reakcija
Tilto avarija įvyko prabėgus vos kelioms dienoms po didelės Žaslių geležinkelio katastrofos (balandžio 4 d.), todėl ir šiuo atveju LTSR oficialūs pareigūnai bei cenzūruojama žiniasklaida neskubėjo pranešti apie įvykusį tragišką įvykį arba menkino patirtos nelaimės mastą. Yra žinoma, kad keli piliečiai, matydami vietos valdžios neveiklumą, parašė laišką su pagalbos prašymu į tuomet populiarų TSRS laikraštį „Literaturnaja gazeta“, kuriame pasirodydavo tuometinės ideologijos normas peržengiančios publikacijos. Nors jame apie tai ir nebuvo rašoma, bet laiškas buvo perduotas į TSRS prokuratūrą, ir tai turėjo įtakos nukentėjusių žmonių nuostoliams pripažinti ir atlyginti.
Paminėjimas
Buvusio pontoninio tilto griūties vieta ar jos aukų paminėjimas kokia nors forma nėra pažymėti. Atskirų entuziastų dėka vyksta archyvinės medžiagos rinkimas, diskusijos internetiniuose forumuose (I. Liutkevičienės projektas „Pontoninis tiltas“ ir pan.).
Pietų Korėjos demografija
thumb|right|240px|Populiacijos kitimas 1961 - 2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. Norėdami padidinti grafiką paspauskite ant jo kairiu pelės klavišu.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Pietų Korėjos demografiją.
Gyventojų skaičius: 50 000 000 (2010 m. spalio mėn. )
Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 0,266 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 8,93 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 5,94 mirčių/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -0,33 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 81 % (2008 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas: + 0,6 % (2005 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 4,26 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Šaltiniai
Coreia do Sul
PFK Rodopa Smolân
Smoliano „Rodopa“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Smoliano.
Lapkričio 1
Vardadieniai
Andrius, Milvydas, Milvydė, Žygaudas.
681 m. pr. m. e.
'''681 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Sestosas
Sestosas  – upė Vakarų Afrikoje. Prasideda Nimbos kalnuose Gvinėjos pasienyje, aukštupyje teka į pietus, pietvakarius Dramblio Kaulo Kranto žemėmis, kur vadinama Nuonu arba Nipuė (Nuon, Nipoué). Vėliau sudaro ribą tarp Liberijos ir Dramblio Kaulo Kranto, o toliau teka vien per Liberiją. Įteka į Atlanto vandenyną ties River Sesu.
Litomišlas
Miestas žymus 1568–1581 m. pastatyta Litomyšlo pilimi. Ji laikoma vienu puikiausių renesanso architektūros pavyzdžių Vidurio ir Rytų Europoje. Gausiai dekoruota sgrafito technika. Pilis 1999 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Taip pat mieste yra keletas XVI-XVIII a. daugiausia barokinės architektūros bažnyčių, teatras, muziejus, rotušė, parkas su paviljonais. Litomyšlyje 1824 m. gimė žymus čekų kompozitorius Bedržichas Smetana. Dabar jo gimtajame name veikia muziejus.
Istorija
Gyvenvietė įkurta X a., buvusios slavų tvirtovės vietoje. 1259 m. suteiktos miesto teisės. 1344 m. Litomišlas tapo vyskupystės centru, bet per husitų karus katalikai iš miesto pasitraukė.
Santvarinis tiltas
Santvarinis tiltas – stacionarių tiltų tipas.
Konstrukcija
Santvarinių tiltų konstrukcijos kilo iš sijinių konstrukcijų, kurios dar vadinamos spragotinėmis sijomis – lenkiamaisiais elementais. Siekiant perdengti didesnius tarpatramius mažesnėmis medžiagų sąnaudomis, santvarose lenkiamieji elementai pakeisti tempiamaisiais ir gniuždomaisiais strypais, sujungtais tarpusavyje lanksčiai arba standžiai.
Tokia tiltų konstrukcijų sistema reikalauja įrengti papildomus elementus – skersines sijas, kurios perduoda tolygiai išskirstytas apkrovas į santvarų mazgus sutelktosiomis jėgomis. Santvariniuose tiltuose būtina įrengti stačiuosius ir gulsčiuosius ramsčius.
Santvarinio tilto rėmo konstrukciją sudaro sija (rėmsijė) ir statramsčiai (kolonos). Rėminės konstrukcijos veiksmingumą lemia dominuojantis gniuždymas su santykinai nedideliu lenkimu. Tačiau rėmų atramos (pamatai) turi perimti ne tik vertikaliąsias, bet ir gulsčiąsias atramines apkrovas.
Šiais laikais santvariniai tiltai statomi iš plieno, gelžbetonio arba iš abiejų medžiagų kartu. Rečiau sijiniai tiltai statomi iš geležies ir medienos.
Ryšys su kito tipo tiltais
Santvarinio tilto konstrukcija išvystyta iš sijinių tiltų. Progresuojant tiltų statybai santvariniai tiltai davė pamatą kitų tipų tiltų atsiradimui: santvarinis arkinis tiltas, transporterinis tiltas, santvarinis grotuotas tiltas.
Paskirtis
Santvariniai tiltai gali būti panaudoti itin plačiai. Jie tinka tiek pėstiesiems, tiek visų tipų autotransporto priemonėms Naudojami geležinkeliams ir dujotiekiams tiesti.
Brücke
Eduardas Brazauskas
Eduardas Brazauskas (1922 m. gegužės 13 d. Raseiniuose – 1996 m. birželio 26 d. Vilniuje) – muzikantas, valtornistas, pedagogas, dirigentas.
Biografija
Gimė 1922 m. gegužės 13 d. Raseiniuose. Grojo Kauno muzikiniame teatre. Vilniaus konservatorijos profesorius. Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokyklos dėstytojas ir direktorius. 1976 m. suteiktas Lietuvos TSR nusipelniusio artisto vardas. Mirė 1996 m. birželio 26 d. Vilniuje.
TKB-408
TKB-408 (, pagal 'Tulos konstruktorių biuras') – prototipinis tarybinis 1946 m. Germano Korobovo sukurtas 7,62 mm kalibro automatas. Tai vienas pirmųjų automatų pasaulyje ir vienas pirmųjų bullpup tipo šaunamųjų ginklų pasaulyje.
Black Sun Empire
Black Sun Empire – tai plačiai žinoma Olandijos drum and bass grupė, susilaukusi didelio pasisekimo neurofunk scenoje visame pasaulyje. Grupės stilius apibūdinamas kaip darkstep ir neurofunk mišinys, pastaruoju metu būta nemažai dubstep žanro įtakos. Turi nuosavą neurofunk muzikos įrašų kompaniją "Black Sun Empire Recordings„.
TKB-408
Istorija
1946 m. buvo pateiktas oficialaus automatų Tarybinei Armijai konkurso bandymuose, tačiau jo nelaimėjo ir serijiniu būdu nebuvo gamintas. Bandymuose automatas pasirodė nepatenkinamai dėl prasto šaudymo glaustumo ir veiksnumo iškrito po pirmų 5000 šūvių.
Konkurso laimėtoju vėliau tapo M. Kalašnikovo AK-46, po modifikacijos pavadintas AK-47.
Kartais teigiama, kad TKB-408 buvo pirmas pasaulyje „bullpup“ tipo automatas. Tačiau iš tikrųjų tokios komponuotės eksperimentinių automatų buvo sukurta dar Antrojo pasaulinio karo metais, pvz., Sergejaus Korovino sukonstruotas Korovino automatas.
Konstrukcija
Automatika pagrįsta dujų nukreipimu iš vamzdžio kanalo. Vamzdis užrakinamas užskersuojant spyną. Dujų stūmoklis ir grąžinimo spyruoklė išdėstyti virš vamzdžio. Tūtelių išmetiklio anga dešinėje pusėje, su žemyn atsiverčiančiu dangteliu, saugojančiu nuo dulkių. Spynos užvedimo rankena virš apsodo, kairėje pusėje. Uoksas štampuotas iš plieno lakštų, buožė ir apsodas – mediniai.
Vamzdis turi kompensatorių. Nuleidžiamasis smogiamasis mechanizmas leidžia šaudyti dviem režimais – savitaisiu ir automatiniu. Šaudymo režimo perjungiklis buvo kairėje uokso pusėje virš pistoletinės rankenos. Saugiklis buvo nuleistuko lankelio viduje, prieš nuleistuką.
Naudojo 7,62×39 mm šovinius. 30 šovinių talpos sektorinės dėtuvės (rageliai) turi specialias užkabas, kuriomis dėtuvės tvirtinasi ir prie pistoletinės rankenos apatinės dalies.
Nebuvo numatytas šaudymas nuo kairiojo peties. Tai viena dažniausių bullpup schemos automatų problemų, nes dešinėn išmetamos įkaitusios tūtelės gali pataikyti į šaulio veidą.
1833 m.
1833 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Stratosfera
miniatiūra|dešinėje|400px|Saulėlydis iš [[Tarptautinė kosminė stotis|tarptautinės kosminės stoties, rožinė ir balta sritis virš debesų yra stratosfera.]] Stratosfera – antrasis Žemės atmosferos sluoksnis, esantis virš troposferos ir po mezosfera. Stratosferą po 1902 m. atrado prancūzų meteorologas Léon Teisserenc de Bort.