cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Parčevo valsčius
Administracinis suskirstymas
Babianka, Brudnas, Buraduvas, Jasionka, Kočergai, Komarnė, Krulevski Dvuras, Laskai, Michaluvka, Pohulanka, Pževloka, Sedlikai, Sovinas, Šitkai, Tišmienica, Viežbuvka, Vola Pževlocka, Zaniuvka.
Ivanas Aivazovskis
Ivanas Aivazovskis arba Ovanesas Gaivazianas (, ; 1817 m. liepos 17 d. Feodosija, Krymas, Rusijos imperija – 1900 m. gegužės 5 d. Feodosija, Krymas, Rusijos imperija) – pasaulinio garso armėnų kilmės rusų dailininkas – marinistas, kolekcionierius, mecenatas.
Kilmė
Ivano Aivazovskio tėvo Konstantino (Georgo) Gaivazovskio (1771–1841 m.) jaunystė prabėgo netoli Lvovo. Vėliau susikivirčijęs su broliais dėl turto jis paliko gimtąsias vietas ir uždarbiavo Moldavijoje, Valachijoje, mokėjo gimtąją armėnų bei rusų, ukrainiečių, lenkų, žydų, čigonų, vengrų, turkų kalbas. Feodosijoje jis apsigyveno viengungis, beveik neturėdamas pragyvenimo lėšų. Padėtis pasitaisė, kai Rusijos vyriausybė Feodosijai suteikė porto franko teises. Miestas augo ir turtėjo, Konstantinas vertėsi prekyba ir įsigijo nedidelį namą miesto pakraštyje, ant jūros kranto. . Netrukus vedė armėnę Ripsimę (1784–1860 m.) ir 1812 m. jiems gimė sūnus Gabrielas (Garikas), o 1817 m. liepos 17 d. ir Ovanesas (Ivanas), kurį motina vadino Oniku. Feodosijos armėnų kunigas bažnyčios knygoje padarė įrašą, kad Konstantinui (Georgui) ir jo žmonai Repsimei gimė „Georgo Aivaziano sūnus Ovanesas“. Gyvendamas Feodosijoje tėvas mėgo savo tikrąją armėnišką pavardę rašyti sulenkintai – Gaivazovskis.
Jaunystė ir mokslo metai
Nuo vaikystės atsiskleidė Ivano Aivazovskio meniniai ir muzikiniai gebėjimai; jis savarankiškai išmoko groti smuiku. Feodosijos architektas J.Ch. Kochas pirmas atkreipė dėmesį į berniuko meninius gebėjimus, davė pirmąsias piešimo meistriškumo pamokas, duodavo pieštukų, popieriaus ir dažų. Jis taip pat rekomendavo atkreipti dėmesį, į jaunuolio talentą, Feodosijos miesto viršininkui A. Kaznačejevui. Baigęs Feodosijos pradžios mokyklą, Kaznačejevo rūpesčiu, mažasis dailininkas 1831 m. rugpjūčio 17 d. buvo priimtas į Simferopolio gubernijos gimnaziją. Čia norėdamas užgniaužti nepakeliamą tėvų ilgesį, jis ilgai neatsitraukdamas piešė, širdžiai brangios, Feodosijos vaizdus.
1833 m. rugpjūčio 17 d. šešiolikmetis Ivanas atvyko studijuoti į Sankt Peterburgą. Jis, su pilnu valstybės išlaikymu, buvo paskirtas pas profesorių Maksimą Vorobjovą į Dailės akademijos tapybos, peizažo ir perspektyvos klasę. 1834 m. Akademijos prezidentas Oleninas pamatęs nupieštą I. Aivazovskio paveikslą „Judo išdavystė“ iškilmingai pareiškė, kad Gaivazovskis – geriausias studentas, būsimoji Dailės akademijos žvaigždė ir pasididžiavimas. 1835 m. buvo paskirtas dirbti padėjėju pas prancūzų peizažistas Filipą Tanerą. Mokydamasis pas Tanerą, I. Aivazovskis, nežiūrint į draudimą savarankiškai dirbti, dalyvavo Akademijos organizuojamose parodose. 1835 m. rudens parodoje jo kūrinys, eksponuojamas tokiu lengvu pavadinimu – „Erdvės viršum jūros etiudas“ – nuo pat pirmos parodos atidarymo dienos susilaukė didelio susidomėjimo ir pelnė pirmą sidabro medalį, bet po Tanero skundo imperatoriui Nikolajui I, paveikslas buvo išimtas iš ekspozicijos. 1836 m. vasarą, dailininko batalisto, Akademijos profesoriaus A. Zauerveido pastangomis, I. Aivazovskis kelis mėnesius praleido Baltijos karo laivų plaukymo pratybose. Laive nutapyti paveikslai buvo eksponuojami Akademijos rudens parodoje: „Debesys, žvelgiant nuo Oranienbaumo pajūrio“, „Keletas suomių Suomijos įlankos pakrantėje“, dvi drobes vaizduojančias į Kronštatą plaukiantį garlaivį, paveikslą su Olandijos laivu atviroje jūroje ir du jūros vaizdai. Šioje parodoje įvyko pirmas dailininko susitikimas su poetu A. Puškinu. Paskutiniais mokslo metais Akademijoje I.Aivazovskis nutapė dar keletą marinų. Jose pavaizduota į jūrą sėdanti saulė, saulės apšviesti laivai, laivo gaisras nakčia, skęstantis laivas, laivas Kronštate. 1837 m. rugsėjį už puikius jūros vaizdų paveikslus I.Aivazovskis gavo pirmo laipsnio aukso medalį ir tai davė jam teisę toliau tobulintis užsienyje. Bet dėl amžiaus cenzo, Akademijos taryba nutarė: „pasiųsti jį dviem vasaroms į Krymą, o žiemą grįžtų į Akademiją ir duotų ataskaitą apie vasaros darbus. Žiemą pieštų natūros klasėje...“
Krymas ir Europa (1838–1844 m.)
1838 m. pavasarį I. Aivazovskis išvyko dviem vasaroms į Krymą. Čia jis ne tik tapė jūros peizažus, bet užsiėmė ir batalisto daile. Juodosios jūros kranto linijos viršininko, generolo N. Rajevskio kvietimu, kariniu laivu „Kolchidės“, plaukė Kaukazo pakrante, dalyvavo kariniuose veiksmuose prieš šapsugus, stebėjo desanto išlaipinimą Subašio slėnyje. Vėliau buvo nutapytas paveikslas „N. N. Rajevskio desantas Subašyje“ (1839 m.), kurį įsigijo pats Nikolajus I. 1839 m. vasaros pabaigoje grįžo į Peterburgą, o rugsėjo 23 d. jam buvo įteiktas Akademijos baigimo atestatas.
1840 m. liepą I. Aivazovskis kartu su su kurso draugu, peizažistu V. Šternbergu, išvyko į Italiją. Pakeliui jie apsistojo Venecijoje ir Florencijoje. Venecijoje Ivanas aplankė savo brolį Gabrielą, kuris gyveno Šv. Lozoriaus armėnų vienuolyne, nakvojo Bairono kambaryje (ta tema 1899 m. buvo nutapytas paveikslas ). Būtent čia Gabrielas patarė broliui pasikeisti savo pavarde Gaivazovskis į tikslesnę – Aivazovskis ir nuo to laiko Ivanas savo kūrinius pasirašinėjo šia pavarde. Italijoje jis susipažino su Gogoliu, dailininkais A. Ivanovu ir Džozefu Malordu Viljamu Terneriu, poetu N. Jazykovu. Ivanas ilgai dirbo pietų Italijoje, sukūrė savo darbo manierą, kai laike dirbo trumpai, o dirbtuvėse peizažą atkurdavo iš atminties ir likdavo didelė laisvė improvizacijai. Jo paveikslai „Audra“, „Neapolio naktis“, „Chaosas“ sulaukė didelio pasisiekimo. Paveikslą „Chaosas“ įsigijo pats popiežius Grigalius XVI bei įteikė Aivazovskiui aukso medalį. Trys drobės, „Tyli naktis“, „Naktis Neapolio įlankos pakrantėje“ ir „Audra prie Abchazijos krantų“, pasiųstos į Paryžiaus parodą pelnė Paryžiaus dailės akademijos aukso medalį.
1842 m. pradžioje I. Aivazovskis pradėjo savo kelionę po Europą ir aplankė Šveicariją, Vokietiją, Olandiją, Prancūziją, JK, Portugaliją ir Ispaniją. Biskajos įlankoje laivas, kuriuo plaukė dailininkas, pateko į audrą ir vos nenuskendo, o Paryžiaus laikraščiai paskelbė, kad dailininkas žuvo. Beveik ketverių metų kelionė baigėsi 1844 m. rudenį ir I. Aivazovskis grįžo į Rusiją.
Tolesnė karjera
I.Aivazovskis daugiausiai tapė jūros peizažus, sukūrė Krymo pakrantės miestų portretų seriją. Jo, kaip dailininko karjera buvo labai sėkminga. Jis buvo apdovanotas daugelio ordinų ir gavo admirolo laipsnį. Per savo kūrybinį gyvenimą jis nutapė daugiau nei 6 000 darbų, dalyvavo 120 paveikslų parodose.
Nuo 1845 m. gyveno Feodosijoje, kur už uždirbtus pinigus atidarė meno mokyklą ir galeriją (1880 m.), buvo geležinkelio linijos Džankojus – Feodosija statybos iniciatorius, kuri pradėjo veikti 1892 m. Aktyviai dalyvavo gimtojo miesto gyvenime, rūpinosi miesto gerbūviu, pastatė vandentiekį. Domėjosi archeologija, rūpinosi Krymo istorinių paminklų išsaugojimo klausimais, dalyvavo daugiau nei 80 pilkapių tyrinėjimo darbuose. Už savo pinigus pastatė naują Feodosijos senovės muziejų su generolo P. Kotliarevskio memorialu. Už nuopelnus archeologijoje, išrinktas Odesos istorijos draugijos nariu. thumb|300px|I. Aivazovskio kapas
Paskutiniai gyvenimo metai
Didysis dailininkas mirė 1900 m. gegužės 5 d. Feodosijoje. Prieš pat mirtį I. Aivazovskis nutapė paveikslą „Jūros įlanka“ ir dar nespėjus nudžiūti ant drobės dažams, ėmėsi naujo paveikslo „Turkijos laivo susprogdinimas“, kuris turėjo vaizduoti vieną Graikijos karo su Turkija epizodą. Buvo detaliai išryškinta liepsna ir dūmų kamuoliai, kylantys iš susprogdinto laivo, kompozicijos centre, apmetė ir graikų sukilėlių valtį, tolstančią nuo laivo, tolumoje kalnuotą salą su miesto namais kalnų papėdėje...Bet staiga jį apėmė nesuprantamas noras pereiti Feodosijos gatvėmis. Grįžęs vakare namo, išgėręs arbatos, ilgai sėdėjo balkone. Paskui nuėjo į kabinetą, atsisėdo į krėslą ir užmigo...
I. Aivazovskis palaidotas Feodosijoje, viduramžių armėnų bažnyčios teritorijoje. 1903 m. dailininko našlė pastatė vientiso balto marmuro, sarkofago formos, antkapį ant kurio yra iškalti armėnų istoriko Movsesas Chorenacio žodžiai: Gimęs mirtingu, paliko sau nemirtingą prisiminimą.
Šeima
I. Aivazovskis pirmą kartą vedė 1848 m. Su turtinguose namuose dirbusia angle guvernante jis susipažino per M. Glinkos koncertą 1846 m. žiemą, Peterburge. Julija Jakovlevna Greivs buvo štabo gydytojo, tarnavusio Rusijoje, dukra. Pas juos gimė keturios dukros: Jelena, Marija, Aleksandra ir Žana. Po 12 metu, dėl I. Aivazovskio nenoro gyventi sostinėje, Julija paliko jį ir su dukromis išvyko. Dukroms retkarčiais leisdavo aplankyti tėvą. Oficialios skyrybos įvyko tik 1877 m. thumb|Žmona Anna Sarkizova-Burnazian. I. Aivazovskis, 1882 m. Antroji žmona – Ana Nikitična Sarkizova, įžymaus Feodosijos pirklio našlė. Aną jis pamatė per vyro laidotuves 1882 m., o po metų ją vedė.
I. Aivazovskis ir Turkija
I. Aivazovskis buvo gerai žinomas ne tik Rusijoje, bet ir Turkijoje. Jo pažintis su Osmanų imperija prasidėjo 1845 m. pavasarį. Fiodoro Litkės vadovaujama Viduržemio jūros geografinė ekspedicija, į kurios sudėtį buvo įtrauktas ir I.Aivazovskis, susiruošė plaukti Turkijos, Mažosios Azijos pakrantėmis ir pro Graikijos archipelago salas. Nors jis išvydo daug naujų nuostabių vietovių, kurias vėliau įamžino paveiksluose – „Konstantinopolio vaizdai“, „Princo salų vaizdas, žvelgiant iš paukščio skrydžio viršum Marmuro jūros“, „Saulėlydis virš Trojos“, „Rodoso sala“, „Milosas ryto saulėje“, – bet Elados žemėje jis pamatė siaubingus turkų barbariškumo pėdsakus. Po 1822 m. nuslopinto graikų sukilimo, daugelis klestinčių gyvenviečių buvo paverstos griuvėsiais.
Po Krymo karo, grįždamas iš tarptautinės parodos Paryžiuje, I. Aivazovskis antrą kartą aplankė Konstantinopolį. Vietos armenų diaspora šiltai sutiko dailininką, su sultono rūmų armėnų architekto Sarkiso Baljano (Sarkis Balyan 1835–1899 m.) protekcija, jis buvo priimtas paties sultono Abdulmecido I. Sultono kolekcijoje tuo metu jau buvo vienas I. Aivazovskio paveikslas. Išreikšdamas pagarbą dailininko talentui, sultonas įteikė IV laipsnio Nišan Ali ordiną.
Trečią kartą I. Aivazovskis, armėnų diasporos kvietimu, Turkiją aplankė 1874 m. Vieną dailininko paveikslą Sarkisas Baljanas buvo pardavęs sultonui Abdulazizui. Paveikslas taip patiko sultonui, kad šis iš karto užsisakė 10 drobių su Konstantinopolio ir Bosforo vaizdais. Vykdydamas šį užsakymą I. Aivazovskis pastoviai lankėsi sultono rūmuose, susidraugavo su sultonu ir pasekoje buvo nutapyta ne 10, kaip buvo sutarta, o 30 skirtingų drobių. Prieš išvykstant namo, I. Aivazovskiui buvo suruoštas oficialus priėmimas pas padišachą ir įteiktas II laipsnio Osmanijos ordinas.
Prabėgus metams dailininkas vėl atvyko pas sultoną ir padovanojo du paveikslus: „Vaizdas į Sankt Peterburgą nuo Šv. Trejybės tilto“ ir „Žiema Maskvoje“ (šiuo metu šie paveikslai yra Dolmabachče rūmų muziejaus kolekcijoje).
Eilinis karas su Turkija baigėsi 1878 m. San Stefano taikos sutartis buvo pasirašyta salėje, kurios sienas puošė I. Aivazovskio paveikslai. Turkijoje buvę dailininko paveikslai ne kartą buvo išstatomi įvairiose parodose. 1880 m. Rusijos ambasadoje vykusios parodos metu, I. Aivazovskiui sultonas Abdulhamidas II įteikė deimantinį medalių.
1890 m. dailininkas paskutinį kartą aplankė Turkiją, aplankė armėnų patriarchatą ir Yildizo rūmus, kur padovanojo savo paveikslus. Sultonas Abdulhamidas II ta proga įteikė aukščiausią, I laipsnio ordiną. thumb|„Devintoji banga“. I. Aivazovskis, 1850 m.
„Devintoji banga“
...Siautėjančiame vandenyne teka saulė. Jos spinduliai plačiai veria ryškiai raudonus vartus ateinančiai dienai. Ir tik dabar galima pamatyti viską, ką neseniai slėpė nakties tamsa. Dar tebekyla mirtingų bangų keteros. Viena iš tų bangų užvis aukščiausia. Ji vadinama devintąja banga. Ji užgrius tuos, kurie dar išsilaikė, sudužus laivui, o pavargę žmonės mėšlungiškai įsikibę į stiebo nuolaužas ... 1850 m. rudenį I. Aivazovskis išstatė savo paveikslą Maskvoje, tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje. Pasižiūrėti „Devintosios bangos“ žmonės ateidavo po keletą kartų.
Pavaizdavęs tik kelias bangas ir saulės pašvaistę, I. Aivazovskis leido žiūrovui pajausti po uragano siautėjančios jūros galią ir grožį. Tai buvo galima tik gerai žinant natūrą. Pats dailininkas sakė: ''Gyvų srovių judėjimas nepagaunamas teptuku; tapyti žaibą, vėjo gūsius, bangos pliūpsnį – natūroje neįmanoma. Tam ir reikia dailininkui juos atsiminti''.
I. Aivazovskio darbai dabar
Ir dabar neslopsta susidomėjimas I. Aivazovskio darbais. Jo darbai pastoviai yra parduodami įvairiuose aukcionuose. „Sotheby's“ aukcione 2008 m. du dailininko paveikslai: „Maisto dalinimas“ ir „Pagalbos laivas“, buvo parduoti už 2,4 mln. JAV dolerių.
Christie's aukcione 2004 m. parduotas paveikslas „Isakijaus soboras žiemos dieną“ už 1,125 mln. £. 2007 paveikslas „Amerikiečių laivas prie Gibraltaro uolų“ buvo parduotas už 2,708 mln. £, tai kol kas yra I. Aivazovskio paveikslo rekordas. 2009 m. tame pačiame aukcione parduoti paveikslai: „Amerikiečių laivas audringoje jūroje“ už 32 450 £, „Laivai saulėlydyje“ – 49 250 £, „Išlikimas“ – 421 250 £ ir „Sevastopolis“ – 55 250 £
Jan Bułhak
Janas Brunonas Bulhakas ( 1876 m. spalio 6 d. Ostančinėje,, šalia Naugarduko – 1950 m. vasario 4 d. Gižycke, dab. Varmijos Mozūrų vaivadija, Lenkija) – lenkų fotografas, ilgą laiką gyvenęs Vilniuje (1912–1939 metais), knygų apie fotografiją, Vilniaus nuotraukų albumų autorius, Stepono Batoro universiteto dėstytojas.
Biografija
Nuosekliai gilintis į fotografiją Janas Bułhakas pradėjo 1905–1912 m.
Fotografijos mokėsi savarankiškai, bet 1912 m. baigė fotografijos kursus pas Hugo Erfurthą Drezdene (Vokietijoje). 1912 m. Vilniuje jis atidarė savo dirbtuves ir Ferdinando Ruszczyco įkvėptas ėmė inventorizuoti Vilniaus senamiesčio, o vėliau ir visos Lenkijos architektūros paminklus. Paminklų inventorizaciją tęsė iki pat 1944 m. ir sukaupė apie 10000 darbų.
Nuotraukos priskiriamos impresionistiniam stiliui. Vėliau J. Bulhako fotografijų stilius pavadintas piktorializmu. 1920–1930 m. daug fotografavo Vilniaus ir jo apylinkių vaizdų. Du kartus inventorizavo Vilniaus senamiesčio architektūros paveldą – pirmą kartą 1912–1919 m., antrą – 1944 m. liepos-rugsėjo mėnesiais pagal Raudosios Armijos užsakymą inventorizavo Vilniaus miestui padarytą karo veiksmų žalą.
Nuo 1931 m. iki mirties parašė keturias knygas apie fotografiją. Įkūrė pirmąją profesionalią Vilniaus fotografijos Vilniaus ir jai vadovavo. Paskelbė daugiau kaip 100 straipsnių fotografijos estetikos klausimais, paliko šimtus vertingų fotografinių vaizdų. 1927 m. Vilniuje įkūrė Fotografijos mėgėjų draugiją ir Vilniaus fotoklubą. Skaitė fotomeno paskaitas Vilniaus Universitete įsteigtai meninės fotografijos katedroje, kuri ir tapo pirmąja profesionalaus fotografijos meno mokykla. Vadino save fotografiku, kitaip tariant, fotomenininku, siekė, kad fotografija taptų pripažinta ir įvertinta profesionalaus meno sritimi.
Jano Bulhako nuotraukų iš meno kolekcionieriaus Vlado Daumanto rinkinių turi ir M. K. Čiurlionio dailės muziejus.
New Age (reikšmės)
New Age gali reikšti:
Evangelikų bažnyčia
Evangelikų bažnyčia – 1800 metais JAV pastoriaus Jakobo Albraito sukurta krikščionybės atmaina. Labiausiai paplitusi JAV, D. Britanijoje, Australijoje, Kanadoje. Evangelikų bažnyčių tikslas skelbti gerąja naujiena vadinamą Šventojo Rašto citatą.
Tamošius Gižinskis
Tamošius Gižinskis (1884 m. Panevėžyje, Rusijos imperija – 1965 m. Rudaminoje, Lietuvos TSR) – politikas, visuomenės veikėjas, 1926-1927 m. LR Trečiojo Seimo, lenkų frakcijos narys. 1905-1909 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje.
Šventosios seniūnija
Šventosios seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Palangos miesto savivaldybės šiaurėje, vienintelė šios savivaldybės seniūnija. Į jos sudėtį įeina Būtingė ir Šventoji.
2021 m. ir ankstesniuose gyventojų surašymuose Šventosios seniūnija nefigūruoja.
Istorija
Seniūnija įkurta 1995 m. rudenį.
Seniūnaitijos
2022 m. buvo 8 seniūnaitijos:
Tuaregų kalbos
Tuaregų kalbos arba tamašekas (ⵜⴰⵎⴰⵌⴰⵆ = Tamasheq, Tamajaq, Tamahaq) – grupė kalbų, priklausančių semitų-chamitų kalbų šeimai, berberų kalbų grupei. Vartojamos dykumų klajoklių tuaregų, gyvenančių vakarinėje Sacharos dalyje: Malyje, Nigeryje, Alžyre, mažiau Libijoje, Burkina Fase, Čade. Kalbančiųjų skaičius – apie 1,2 mln. žmonių.
Tuaregų kalba užrašoma įvairiai: tradicinis jos raštas yra tifinagas, tačiau daug kur, ypač medresėse, musulmoniškose mokyklose rašoma arabišku raštu, Malyje diegiamas lotynų raštas.
Malyje vartojama tuaregų abėcėlė: <font size="+1">Aa Ăă Bb Dd Ḍḍ Ee Ǝә Ff Gg Ɣɣ Hh Ḥḥ Ii Jj Kk Ll Ḷḷ Mm Nn Ŋŋ Oo Qq Rr Ss Ṣṣ Šš Tt Ṭṭ Uu Ww Xx Yy Zz Žž Ẓẓ ʔ
Lietuvos paralimpinis komitetas
thumb|250px|Lietuvos paralimpinio komiteto būstinė Lietuvos paralimpinis komitetas yra savarankiška Lietuvos Respublikos neįgaliųjų sporto organizacija, vadovaujanti ir koordinuojanti paralimpinį judėjimą Lietuvoje. Lietuvos paralimpinio komiteto prezidentas – 2016 m. Rio de Žaneiro paralimpinių žaidynių čempionas Mindaugas Bilius, organizacijai vadovaujantis nuo 2017 m. Lietuvos paralimpinio komiteto būstinės adresas: T. Vrublevskio g. 6, Vilnius.
Veikla
Lietuvos paralimpinis komitetas įkurtas 1990 m., 1991 m. priimtas į Tarptautinį paralimpinį komitetą (International Paralympic Committee, IPC).
Lietuvos paralimpinio komiteto nariai yra Lietuvos aklųjų sporto federacija, Lietuvos neįgaliųjų sporto federacija, Paralimpiečių asociacija ir Lietuvos savivaldybių sporto skyrių vadovų asociacija.
Marija Antuanetė
Marija Antuanetė (, Maria Antonia Josefa Joanna von Habsburg-Lothringen, 1755 m. lapkričio 2 d. Vienoje – 1793 m. spalio 16 d. Paryžiuje) – Prancūzijos karalienė konsortė. Prieštaringai vertinama tragiško likimo moteris, į pasaulinę istoriją įėjusi ne tiek dėl savo pasiekimų, kiek dėl nesėkmių.
Prancūzijos dvaras
thumb|left|200px|Liudviko XVI ir Marijos Antuanetės vestuvės 1769 m. paskelbta apie Marijos Antuanetės ir Prancūzijos karaliaus Liudviko XVI vedybas. Po metų, karališkajame Versalio dvare, ypatingos prabangos aplinkoje, įvyko santuokinė ceremonija. Tuo metu Marijai Antuanetei buvo 14 metų, o jos sutuoktinis tebuvo metais vyresnis. Po ketverių metų, netikėtai mirus senajam karaliui Liudvikui XV, Marija Anatuanetė ir Liudvikas XVI užėmė Prancūzijos karališkąjį sostą.
Daugelis prancūzų nekentė jos vien tik dėl jos austriškos kilmės, tačiau didžiausią žalą jos reputacijai darė įvairiausi melagingi gandai ir aristokratų intrigos. Marija Antuanetė buvo kaltinama ir dėl to, kad karališkoji šeima ilgą laiką nesusilaukė palikuonių, nors dėl to kalta buvo ne ji. Karalius Liudvikas XVI dėl įgimtos ligos ir vėlyvo fizinio brendimo nesugebėjo atlikti sutuoktinio pareigos. Tik 1777 metais, po nedidelės operacijos ir atitinkamų konsultacijų, sutuoktinių pastangas vainikavo sėkmė. 1778 m. Marija Antuanetė susilaukė dukrelės Marijos Teresės Šarlotės, o 1781 m., 1785 m. ir 1786 m. susilaukė dar trijų vaikų. thumb|left|200px|Marija Antuanetė su savo vaikais, 1787 m., aut. [[Élisabeth Vigée Le Brun]] Vėlesniais valdymo metais Prancūzijos karalienė vis daugiau dėmesio ir lėšų skyrė labdarai, šelpė vargingai gyvenančių Paryžiaus šeimų vaikus, stengėsi apriboti karališkųjų rūmų išlaidas, panaikinti daugelį nereikšmingų dvariškių pozicijų.
Prancūzijos revoliucija
1789 metais prasidėjo Prancūzijos revoliucija. Karalius su šeima buvo priverstas apsigyventi Paryžiuje.
1791 metais Marija Antuanetė ir Liudvikas XVI, padedami kelių likusių ištikimų draugų, pamėgino ištrūkti iš Paryžiaus, tačiau pabėgimas nepasisekė. Marija Antuanetė slapta kreipėsi į galingiausius Europos monarchus, prašydama karinės pagalbos ir taip tikėdamasi užgniaužti revoliuciją bei atstatyti monarchiją. Tačiau, kai Austrija reikalaudama paleisti iš įkalinimo karališkąją šeimyną, paskelbė karą Prancūzijai, Marijos Antuanetės ir jos šeimos likimas buvo galutinai nulemtas.
Teismas ir nuosprendis
1793 metų sausio 17 d., po beveik mėnesį trukusio teismo, Liudvikas XVI buvo nuteistas mirties bausme. Tų pačių metų spalio 14 d. prasidėjo Marijos Antuanetės teismas. Dauguma respublikonų kategoriškai reikalavo mirties nuosprendžio. Kaltinimai buvo patys įvairiausi, tačiau karalienė teismo metu laikėsi labai tvirtai ir ramiai, pasiryžusi iki pat galo ginti save ir savo vaikus. Ji griežtai atmetė visus kaltinimus, tačiau mirties bausmės išvengti jai nepavyko. miniatiūra|231x231px|Marija Antuanetė pakeliui į ešafotą 1793 metų spalio 16 d. karalienė Marija Antuanetė buvo nukirsdinta. Jos galva buvo demonstruojama džiūgaujančiai miniai, o kūnas palaidotas masinėje kapavietėje. Vėliau rojalistų pastangomis jos palaikai buvo perlaidoti Paryžiuje, Burbonų karališkosios dinastijos laidojimo kriptoje.
Apie Mariją Antuanetę ilgai buvo kalbama ir rašoma pagal vyravusį stereotipinį požiūrį, kaip apie silpną, lengvabūdę, paviršutinišką moterį, kurios įgeidžiai kainavo sostą ir gyvybę. Tačiau, bėgant metams ir blėstant revoliucijos spindesiui, pasirodė biografiniai darbai, kuriuose atskleidžiamos ir kitos Marijos Antuanetės charakterio, veiklos ir gyvenimo pusės – jos drąsa ir ryžtas revoliucijos metais, kova dėl savo šeimos likimo.
Lisabonos regionas
Lisabonos regionas  – vienas iš Portugalijos regionų, yra šalies vakaruose, abipus Težo estuarijos. Sostinė – Lisabona.
Iki 2002 m. apėmė didesnę teritoriją bei vadinosi Lisabona ir Težo slėniu (Lisboa e Vale do Tejo).
Administracinis suskirstymas
Lisabonos regionas padalintas į 2 subregionus:
Abdul Kader Keïta
Abdulas Kaderas Keita (g. 1981 m. rugpjūčio 6 d.) – buvęs futbolininkas, Dramblio Kaulo Kranto rinktinės puolėjas.
Karjera
Kitados rungtyniavo Africa Sports, Etoile du Sahel, Al Ain FC, Al Sadd, Lille, Lyon, Galatasaray SK, Al Sadd.
Rinktinė
rungtyniavo nuo 2000 m.
Su rinktine dalyvavo Vokietijoje, 2002, 2008, 2010 m. Afrikos Tautų taurėse.
Acadian
Acadian General Motors sukurta markė egzistavusi Kanadoje tarp 1962 ir 1971 metų. Arcadian buvo pristatyta tam, kad Kanados Buick-Pontiac pardavėjai turėtų kompaktinį modelį, po to kai buvo nutrauktas Pontiac Tempest pardavimas Kanados rinkoje. Buvo planuojama, kad automobilio pagrindas bus Chevrolet Corvair, kuris buvo gaminama Kanadoje, tačiau koncepcija buvo perkelta prie Chevy II platformos ir buvo pristatyta 1962 metais. Arcadian siūlė Beaumont ir Canso modelius.
Lietuvos periodinės spaudos leidėjų asociacija
Lietuvos periodinės spaudos leidėjų asociacija – Lietuvos verslo organizacija, įkurta 1993 m. Vilniuje.
Veikla
Lietuvos periodinės spaudos leidėjų asociacija vienija juridinius asmenis – nacionalinės, regioninės ir miestų periodinės spaudos leidėjus. Gina periodinės spaudos leidėjų ekonomines teises, spaudos laisvę, atstovauja periodinės spaudos leidėjams valstybės institucijose.
Prezidentas nuo 1993 m. Rimantas Šukys.
The Settlers
thumb|250px|The Settlers pirmosios versijos vaizdas „The Settlers“ – kompiuterinių realaus laiko strategijos žaidimų serija, nuo 1993 metų leidžiama vokiečių Blue Byte Software kompanijos. „The Settlers“ išsiskiria iš daugumos kitų realaus laiko strategijos žaidimų, nes čia žaidėjui priklausantys veikėjai veikia autonomiškai – jų negalima valdyti tiesiogiai, tik galima statiniams duoti nurodymus, pagal kuriuos keisis veikėjų elgesys.
Jundeliškių HE tvenkinys
Jundeliškių hidroelektrinės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Birštono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Jiezno. Sudarytas užtvenkus Verknės upę (Nemuno intakas) 9,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 1,3 km, plotis – iki 0,33 km. Altitudė 59,6 m. Krantai daugiausia aukšti. Tvenkinį supa daugiausia dirbami laukai, krūmynai. Pietinę dalį kerta plento tiltas. Yra 2 nemažos salos (0,92 ha ir 0,4 ha). Žemiau užtvankos prasideda Nemuno kilpų regioninis parkas. Šiauriniu krantu eina riba su Prienų rajonu.
The Settlers
Žaidėjas savo kuriamoje imperijoje duoda nurodymus statyti įvairios paskirties pastatus, tiesia kelius. Paprasti imperijos gyventojai nutiestais keliais išnešioja produkciją (iškasenas, maistą, sukurtus įrankius), taip pat prireikus bet kuris eilinis gyventojas negrįžtamai gali tapti profesionalu – pavyzdžiui, pastačius žvejo namelį, vienas gyventojas tampa žveju.
Žaidimo versijos
Pirmoji žaidimo versija, pavadinta „Serf City“, išleista 1993 metais Commodore Amiga platformai, kitais metais žaidimas perkeltas PC platformai.
Jundeliškių HE tvenkinys
Užtvankos keteros aukštis virš jūros lygio 61 m, ilgis 160 m, plotis 3,5 m. Vandens pralaida – slenkstinė. Skaičiuotinis užtvankos debitas – 156 m³/s. Tvenkinys įrengtas 1958 m., veikia 210 kW galios vandens jėgainė (pastatyta 1958 m., rekonstruota 2000 m.).
Prie Jundeliškių tvenkinio yra Jundeliškių ir Kukiškių kaimai.
The Settlers
Žaidimo versijos
1996 metais išleista antroji versija „The Settlers II“. 1998 metais išleista „The Settlers III“ versija, kurioje nebeliko kai kurių išskirtinių žaidimo elementų – pavyzdžiui, gyventojams vaikščioti nebereikėjo kelių, todėl žaidimas supanašėjo su kitų kompanijų kuriamomis realaus laiko strategijomis. Vėliau sukurtos dar dvi versijos „The Settlers IV“ (2001) ir „The Settlers V: Heritage of Kings“ (2005), dar labiau nutolusios nuo pradinių versijų. 2006 metais išleista žymiai atnaujinta antroji versija – „The Settlers II 10th Anniversary“. 2007 metais planuojamas antrosios versijos išleidimas Nintendo DS nešiojamai žaidimų konsolei bei šeštoji versija PC platformai – „The Settlers – Rise Of An Empire“.
Taip pat yra kuriamas ir nemokamas žaidimas Widelands, panašus į „The Settlers II“.
The Settlers
2010 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Europa/1 grupė
XIX Pasaulio futbolo čempionato atrankos Europos zonos 1 grupės rezultatai.
Juozas Tatoris
Juozas Tatoris (1905 m. rugpjūčio 31 d. Ubiškiuose, Biržų rajonas – 1977 m. birželio 26 d. Kaune) – Lietuvos agronomas, zootechnikas.
Biografija
1935 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1937–1940 m. Kėdainių žirgyno agronomas, Raseinių žemės ūkio mokyklos dėstytojas. 1940–1952 m. Belvederio aukštesniosios pienininkystės mokyklos direktorius. 1952 m. LSSR žemės ūkio ministro pavaduotojas. 1952–1953 m. Gyvulininkystės ir veterinarijos instituto veisimo sektoriaus vedėjas.
Nuo 1953 m. dėstė Lietuvos žemės ūkio akademijoje, 1953 m. rugsėjo 1 d. – 1957 m. sausio 16 d. septintasis LŽŪA rektorius. 1957–1958 m. LSSR žemės ūkio ministro pavaduotojas. 1960–1966 m. LŽŪA žemės ūkio įmonių organizavimo katedros vedėjas, nuo 1966 m. mokslo reikalų prorektorius; 1964 m. docentas. 1963 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
Broliai Liumjerai
|thumb|Ogiustas Liumjeras (kairėje) ir Lui Liumjeras (dešinėje)
Broliai Liumjerai (Lumière), Auguste Marie Louis Nicolas (, gimė 1862 m. spalio 19 d. Bezansone (Prancūzija), mirė 1954 m. balandžio 10 d. Lione), ir Louis Jean (, gimė 1864 m. spalio 5 d. Bezansone (Prancūzija), mirė 1948 m. birželio 6 d. Bandole ) buvo vieni pirmųjų pasaulyje kino režisierių.
Istorija
Broliai Liumjerai gimė Bezansone (Prancūzija), bet užaugo Lione. Abu lankė privačią „La Martiniere“ mokyklą. Jų tėvas, Charles’as Antoine’as Lumière’as (1840–1911 m.), turėjo fotografijos įmonę, kurioje ir dirbo abu broliai: Lui – fiziko, o Ogiustas – vadybininko pareigose.
1892 m., tėvui išėjus į pensiją, broliai ėmė kurti filmus. Jie užpatentavo kelis reikšmingus procesus, kurie vėliau buvo panaudoti jų sukonstruotoje kino kameroje. Vienas svarbiausių procesų buvo kino juostos perforacija (pirmą kartą panaudota Emile’io Reynaud), suteikusi galimybę sukti juostą kino kameroje arba projektoriuje. Pats sinematografas – nešiojamas įrenginys, kuriame buvo kamera, spausdinimo įrankis ir projektorius – buvo užpatentuotas 1895 m. vasario 13 d. Manoma, kad pirmoji juosta „Darbininkai, išeinantys iš Liumjerų fabriko“ šiuo aparatu buvo nufilmuota 1895 m. kovo 19 d.
Pirmieji kino seansai
1895 m. kovo 22 d. Liumjerai surengė pirmąjį privatų projektuojamų kino filmų seansą, o pirmasis jų mokamas viešas kino seansas įvyko tų pačių metų gruodžio 28 d. Paryžiaus „Salon Indien du Grand Café“ kavinėje. Istorinės prezentacijos metu buvo parodyta 10 trumpų filmų. Kiekviena juosta buvo 17 metrų ilgio, ir kiekvienos iš jų trukmė, rodant ranka sukamu kino projektoriumi, buvo maždaug 50 sekundžių.
1896 m. Liumjerai surengė turą ir su savo kino aparatu aplankė Bombėjų, Londoną bei Niujorką.
Populiariajai kultūrai ypač didelę įtaką padarė filmas „Traukinio atvykimas į stotį“. Brolių Liumjerų sukurti tikrovę vaizduojantys filmai dažnai minimi kaip pirmieji primityvūs dokumentiniai filmai, o filmu „Aplietas laistytojas“ jie padėjo komedijos žanro pamatus.
Nors broliai Liumjerai nebuvo pirmieji kino aparato išradėjai, jiems dažnai priskiriamas kino kaip masinės informacijos perteikimo priemonės išradėjų vardas.
Ankstyvoji spalvota fotografija
Broliai teigė, kad „kinas – tai išradimas be ateities“, ir atsisakė parduoti savo kino kamerą kitiems kino kūrėjams, kaip antai Žoržui Meljė. Dėl to jų vaidmuo kino istorijoje buvo nepaprastai trumpas. Savo dėmesį jie sutelkė į spalvotą fotografiją ir 1903 m. užpatentavo spalvotos fotografijos procesą „Autochrome Lumière“, kuris rinkoje pasirodė 1907 m. Didžiąją XX a. dalį Liumjerų įmonė buvo didžiausia fotografijos gaminių gamintoja Europoje, bet „Lumière“ prekinis ženklas iš rinkos dingo įmonei susiliejus su „Ilford Photo“. Liumjerai kūrė ir kitus gaminius: garsiakalbį, „Lumière tulle gras“ (tepalą nudegimams gydyti) ir chirurgines žnyples.
Kęstutis Dirgėla
Kęstutis Dirgėla (g. 1960 m. gegužės 9 d. Klaipėdoje) – inžinierius, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Kalijuga
Kalijuga  – paskutinė pasaulio era (juga), nusakoma hinduizmo šventuosiuose tekstuose. Tai blogio demono Kalio viešpatavimo amžius. Pagal hinduistinę sampratą – dabartiniai laikai esti Kalijuga. Remiantis budistų ir indų kalendoriais Kalijugos pradžia kartais yra laikoma 3012 m. pr. m. e., kai baugėsi didysis „Mahabharatos“ karas. Tradiciškai skaičiuojama, kad Kalijugos trukmė 432 000 metų. Jos pabaigoje pasaulis sunaikinamas ir vėliau perkuriamas naujai (prasideda naujas jugų ciklas).
Kęstutis Dirgėla
Biografija
1983–1987 m. pagal paskyrimą dirbo Šiaulių mikroelektronikos gamykloje „Nuklonas“ inžinieriumi konstruktoriumi, inžinieriumi – technologu, vyresniuoju inžinieriumi – energetiku. 1987 m. grįžo į Klaipėdą, 1987–1992 m. Pramoninės žūklės technikos mokslinio – gamybinio susivienijimo Klaipėdos filialo (vėliau Valstybinė elektrožūklės metodų tyrimo laboratorija „Elmar“) inžinierius – konstruktorius. Nuo 1990 m. Klaipėdos universiteto Technikos fakulteto dėstytojas. 1992–1996 m. Seimo narys. 1997 m. Lietuvos Respublikos Seimo pirmininko patarėjas ekonomikos klausimams. 2000–2001 m. AB „Lietuvos geležinkeliai“ generalinis direktorius.
Besimokydamas mokykloje, 10 metų dainavo Klaipėdos berniukų chore „Gintarėlis“, porą metų žaidė už miesto jaunučių krepšinio komandą, studijuodamas kultivavo akademinį irklavimą – buvo savo aukštosios mokyklos bei Kauno miesto rinktinės narys. 1990 m. vienas iš Klaipėdos Darbininkų sąjungos steigėjų, Darbininkų sąjungos grupės darbovietėje steigėjas ir pirmininkas, taip pat Klaipėdos Darbininkų sąjungos tarybos referentas. 1993 m. Tėvynės sąjungos steigėjas, frakcijos Seime narys, nepartinis.
Kalijuga
Hinduistų tikėjimu Kalijuga yra žmonijos dvasinio nuosmukio laikotarpis, tamsieji amžiai, nutolimas nuo Dievo.
Nara (Malis)
Nara  – miestas Malyje, Kulikoro regione, į šiaurę nuo Murdijos, 37 km nuo Mauritanijos sienos. Apskrities centras. Keliai į Kulikorą, Nioro de Sahelį, Nioną, Nemą.
Istorija
Senovėje miestas pateko į Vagadu karalystę.
thumb|left|250px|Koncertas Naroje
Barinasas
Barinasas  – valstija, esanti šiaurės vakarinėje Venesuelos dalyje. Ribojasi su Truchilju, Kochedesu ir Portugesa šiaurėje, su Gvariku rytuose, su Apūre pietuose ir su Tačira bei Merida vakaruose. Tai 8-a pagal plotą ir 15-a pagal gyventojų skaičių šalies valstija. Administracinis centras – Barinasas.
Geografija
Vakariniu valstijos pakraščiu driekiasi Andų kalnų grandinė – Meridos Kordiljera. Barinase ji iškyla iki 3900 m (Don Pedro k.). Einant į rytus paviršius leidžiasi į kalvas, o dar toliau – į Orinoko žemumą. Valstijos upės priklauso Orinoko baseinui: Apūrė, Kochedesas, Santo Domingas, Masparas, Bokono, Kanagva. Didžiąją dalį Barinaso teritorijos užima savanos, tačiau yra nemažai džiunglių plotų. Valstijoje yra dalis Siera Nevados nacionalinio parko.
Valstijos simbolis – kvapusis kedrenis (Cedrela odorata).
Administracinis suskirstymas
Barinasas padalintas į 12 savivaldybių (skliaustuose – administracinis centras):
René Leriche
Renė Lerišas (, 1879 m. spalio 12 d. Roanas, Luaros departamentas – 1955 m. gruodžio 28 d. Kasis, Ronos delta) – prancūzų chirurgas, daktaras.
Biografija
1902 m. baigęs Liono universitetą 1906–1924 m. dirbo Chirurgijos klinikoje Lione. 1924–1931 m. Strasbūro, 1931–1937 m. – Liono universiteto, 1937–1939 m. Prancūzijos kolegijos Paryžiuje dėstytojas; 1924 m. profesorius. 1945–1954 m. dirbo Amerikiečių ligoninėje Paryžiuje.
Nuo 1945 m. Prancūzijos mokslų akademijos narys.
1566 m.
1566 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Ferrari Tipo 500
Ferrari Tipo 500 automobilis iš pradžių buvo skirtas Formulės 2 lenktynėms, tačiau dėl FIA sprendimo 1952 m. sezone naudoti F2 čempionato automobilius, Ferrari Tipo 500 pasirinko Scuderia Ferrari ekipa. Šiuo automobiliu nenugalimas buvo italas Alberto Ascari, laimėjęs visas 1952 m. sezono lenktynes išskyrus JAV Grand Prix. 1953 m. sezone italas vėl buvo nenugalimas, pelnęs 4 pergales čempionu tapo antrą kartą iš eilės.
Ferrari Tipo 500 automobilį sukūrė italas Aurelio Lampredi. Tipo 500 naudojo 4 cilindrų 1984 cc kubatūros variklį.
1954 m., kai Formulėje 1 įsigaliojo naujos variklių taisyklės, Tipo 500 buvo modifikuotas ir pradėjo naudoti 2,5 litrų variklius. Nepaisant dviejų pelnytų pergalių 1954 ir 1955 m., naujasis automobilis nebuvo toks greitas ir negalėjo konkuruoti su konkurentais. Netrukus Ferrari ekipa pradėjo naudoti Lancia D50 modelį, o Tipo 500 paskutinį kartą trasoje pasirodė 1957 m. sezone.
Smiltvištiniai
Smiltvištiniai (Pteroclididae) – smiltvištinių paukščių (Pteroclidiformes) būrio šeima.
Šie sudėtingais raštais išmarginti paukščiai gyvena sausoe Afrikos ir Azijos srityse. Daugiausia laiko jie praleidžia ant žemės, kur juos puikiai slepia rudos ar pilkos, taškuotos ar juostuotos plunksnos.
Smiltvištės panašios į tetervinus ir į karvelius. Kaip ir tetervinų, jų galva maža, kūnas kresnas, kojos apžėlusios plunksnomis. Tačiau pakilusios į orą jos puikiai skrenda ilgais smailias sparnais, plasnodamos kaip karveliai. Šie paukščiai plunksnomis sugeria vandenį ir neša jaunikliams į lizdus, kurie paprastai būna toli nuo vandens šaltinių.
Šeimoje 2 gentys ir 16 rūšių. Lietuvoje buvo rasta viena rūšis – sadža (Syrrhaptes paradoxus).
Pastasa
Pastasa, seniau dar vadinta Sumatara – upė Ekvadore ir Peru; Maranjono kairysis intakas (Amazonės baseinas). Prasideda Ekvadoro Tungurahvos provincijoje, Tungurahvos ugnikalnio papėdėje, ties Banjoso miestu susiliejus Patatės ir Čambos upėms, ištekančioms iš Andų kalnų. Pradžioje teka į rytus rytiniais Andų šlaitais, sudaro slenksčius, kanjonus bei Agojano krioklį. Toliau teka į pietryčius Amazonės žemuma, sudaro ribą tarp Pastasos ir Morona Santjago provincijų. Už Andoaso kaimo Pastasa teka Peru teritorija (Loreto departamentas). Žemupyje vingiuoja per plačią šlapynių sritį, kuri įtraukta į Ramsaro saugomų pelkynių sąrašą. Ties San Ramanu įteka į Maranjoną.
Didžiausi intakai:
Dėl slenksčių ir potvynių upė laivybai netinkama. Aukštupyje įrengta Agojano hidroelektrinės užtvanka. Žemiau Pujo prie Pastasos įsikūrę tik indėnų kaimai.
Albino pušis
thumb|right|250px|Albino pušis
Albino pušis auga miške Kurtuvėnų regioniniame parke, yra savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas Šiaulių rajone, Paraudžių kaime, apie 2,8 km į pietvakarius nuo Bubių. Pušis pasiekiama pagal rodyklę pavažiavus miško keliuku 150 m į rytų pusę nuo kelio. Prie medžio įrengta informacinė lenta.
Albino pušis apie du šimtmečius auga Paraudžių miško dalyje, kuri yra paskelbta Europos Sąjungos buveinių apsaugai svarbia teritorija (BAST). Joje saugomi Vakarų taiga vadinami šimtamečiai spygliuočių medynai. Medžio viršūnė iškilusi 30 m, kamieno apimtis – 2,81 m, skersmuo – 0,9 m, aukštis iki lajos – 20 m.
Istorija
Šią pušį milžinę surado ir išsaugojo buvęs Bubių girininkas Albinas Borusevičius, girininku išdirbęs 33 metus. Dirbdamas miške jis visuomet pastebėdavęs gražius medžius, medynus, saugojęs juos. Išlaki pušis atkreipė jo dėmesį apie 1965 m., kai buvo kertami rinktiniai kirtimai. Pušis buvo išsaugota, o vėliau parodyta Kurtuvėnų regioninio parko direktoriui Rimvydui Tamulaičiui. Jis, matyt, ją ir praminė Albino pušimi.
Medis paskelbtas saugomu Šiaulių rajono savivaldybės tarybos 2004 m.
Nionas (Malis)
Nionas  – miestas Malyje, Segu regione, į šiaurę nuo Segu, prie Sahelio kanalo (atšaka nuo Nigerio). Apskrities centras. Keliai į Segu, Narą, Timbuktu. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu. Mieste yra Niono didžioji mečetė (pastatyta 1945 m., Sahelio architektūros stiliaus).
thumb|left|180px|Gatvė ir nuotėkų griovys
Sekstantas
Sekstantas gali reikšti:
O galbūt jūs ieškote žodžio sektantas kaip sektos narys.
Karlas Gocis
Karlas Gocis (, 1720 m. gruodžio 13 d. Venecija – 1806 m. balandžio 4 d. Venecija) – italų rašytojas, dramaturgas.
Biografija
Brolis Gasparas Gocis. Gimęs kilmingo, bet neturtingo dvarininko šeimoje 16 m. įstojo į kariuomenę, kovojusią Dalmatijoje, po trejų metų grįžo ir išgarsėjo parašęs pirmuosius satyrinius pamfletus. Laikėsi konservatyvių pažiūrų ir priešinosi šviečiamosioms idėjoms. Gindamas tradiciją ir puoselėdamas literatūrinę italų kalbą su kitais 1747 m. įkūrė Graneleskio akademiją. Polemizavo su K. Goldoniu, atmetė jo pjesėse atspindėtas buržua vertybes, kasdienybę, kaltino jį tarmybėmis užteršus literatūrinę italų kalbą. Remdamasis commedia dell’arte ir siekdamas įrodyti, kad publiką domina ne vien tikroviškumas, parašė dramų pasakų (fjabų). Joms būdinga fantastika, poetiškumas, parodijos ir satyr, elementai. Jo dramos turėjo įtakos vokiečių romantikams, jų motyvais sukurta operų. Parašė pjesių, kuriose ryški ispanų teatro įtaka, atsiminimų „Nenaudingi memuarai“ (Memorie inutili della vita die Carlo Gozzi, scritte da lui medesimo, e da lui publicate per umilita 1797 m.), kuriuose aprašoma XVIII a. Venecija.
Sidabravo tvenkinys
Sidabravo tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Radviliškio rajone, 2 km į rytus nuo Sidabravo. Sudarytas užtvenkus Kiršino upę (Nevėžio intakas) 18 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 2,24 km, plotis – iki 0,17 km. Kranto linija labai vingiuota. Į pietus yra nutįsusi 0,9 km ilgio įlanka, į kurią įteka Palonas. Altitudė 69,8 m. Krantai neaukšti, tik vakarinis krantas aukštesnis. Krantai daugiausia apaugę medžiais ir krūmais. Pietvakarinėje pakrantėje auga Asteikių miškas. Tvenkinį supa daugiausia dirbami laukai, krūmynai.
Užtvankos keteros aukštis virš jūros lygio 72,1 m, ilgis 140 m, plotis 8 m. Vandens pralaida – šachtinė. Skaičiuotinis užtvankos debitas – 47,2 m³/s. Tvenkinys įrengtas 1977 m.
Prie Sidabravo tvenkinio yra Pakiršinių, Dargėnų, Rėčkų kaimai. Šiaurine pakrante eina kelias.
Šeštas žaidėjas
Šeštas žaidėjas – krepšinio žaidėjas, nepradedantis žaidimo, tačiau vėliau žaidžiantis daug dažniau nei kiti atsarginiai žaidėjai. Pirmasis keičiamas žaidėjas paprastai pakeičiamas būtent juo. Šeštasis žaidėjas aikštėje praleidžia panašiai (ar daugiau) laiko kaip ir žaidimą pradėjusieji bei pelno palyginamą skaičių taškų. Sėkmingo šeštojo žaidėjo buvimas paprastai rodo gerą komandos stovį, struktūrą. Šis vaidmuo tiek pat reikšmingas kaip ir pirmieji penki.
Šeštasis žaidėjas neretai sugeba žaisti keliuose vaidmenyse (pavyzdžiui, Kevin McHale galėjo žaisti tiek kaip lengvasis, tiek ir kaip sunkusis krašto puolėjas). Juo dažnai skiriami taikliais metimais pasižymintys krepšininkai. Kai kada šeštuoju tampa patyrę, daug sugebantys tačiau dėl amžiaus efektyvūs tik ribotą laiką žaidėjai.
NBA skiria kasmetinį apdovanojimą metų geriausiam šeštajam žaidėjui.
Lietuvos pienininkų ir kontrolasistentų draugija
Lietuvos pienininkų ir kontrolasistentų draugija, 1927–1936 m. Lietuvos pienininkų ir kontrolasistentų sąjunga – Lietuvos profesinė organizacija, veikusi 1927–1940 m.
Istorija
thumb|200px|right|Draugijos suvažiavimas 1938 metais KauneLietuvos pienininkų ir kontrolasistentų draugija vienijo gyvulininkystės ir pienininkystės specialistus, rūpinosi jų profesiniais, socialiniais, ekonominiais, teisiniais ir kultūriniais reikalais, organizavo narių savišalpą, padėdavo rasti darbo jį praradusiems ir paremdavo. 1937 m. draugija turėjo 304 narius.
Helis (Lenkija)
Helis  – miestelis Lenkijoje, Pamario vaivadijoje, Pucko apskrityje. Išsidėstęs Helio nerijos smaigalyje, apie 33 km nuo žemyninės Lenkijos.
Lietuvos pienininkų ir kontrolasistentų draugija
Istorija
Išleido Grietinės nugriebimo punktų vedėjams vadovėlį (1934 m., 2 leid. 1941 m.), 1930–1940 m. leido mėnesinį žurnalo „Pieno ir gyvulių ūkis“ (redaktoriai A. Daukša, 1933–1940 m. – Kazimieras Jasiūnas).
Helis (Lenkija)
Istorija
Gyvenvietė pirmąkart paminėta 1198 m. kaip prekybos silkėmis centras, Gellen pavadinimu. XIII a. gyvenvietė išaugo į vieną didžiausių regiono prekybos centrų, konkuravo su netoliese įsikūrusiu Gdansku. Tuo metu jai miesto teises suteikė Pomeranijos kunigaikštis Sventopelkas II.
Lietuvos pienininkų ir kontrolasistentų draugija
Istorija
Ilgamečiai draugijos nariai: J. Grumžlys, K. Jasiūnas, K. Petrikas, Stasys Ramonas, J. Petraitis, A. Reventas.
Helis (Lenkija)
Istorija
Miestelis buvo įsikūręs maždaug 1,5 km nuo dabartinio centro. XV a. pusiasaliui ėmus trauktis dėl jūros erozijos, miestelis buvo perkeltas į saugesnę vietą. 1466 m. Kazimieras Jogailaitis miestelį paskyrė Gdansko valdytojų feodu, taip užbaigdamas šimtmečius trukusias grumtynes tarp abiejų miestų dėl ekonominio viešpatavimo Gdansko įlankos regione. 1526 m. Žygimantas Senasis panaikino buvusias privilegijas ir pardavė miestelį Gdansko valdžiai, nes miestelis ir taip buvo priklausomas nuo Gdansko.
Dėl XVII–XVIII a. trukusių karų miestelis patyrė didžiulę žalą, negana to 1872 m. buvo atimtos miesto teisės. 1896 m. miesteliui buvo suteiktas kurorto statutas. 1921 m. ištisai pusiasaliu iki Helo buvo nutiestas geležinkelis. Ketvirtajame XX a. dešimtmetyje miestelio uostas buvo paskelbtas Lenkijos kariuomenės laivyno baze.
1963 m. buvo gražintos miesto teisės. 1996 m. Lenkijos laivynas perleido likusią pusiasalio dalį miesto valdžiai, bet jam dar priklauso nedidelė bazė. Mieste įrengta jachtų marina.
Bitiškių ežeras
left|120px
Bitiškių ežero pakrantėje įsikūrę Kudrionių ir Kudrionių Girios kaimai, Norkų viensėdis.
Aksbridžas
Aksbridžas – miestas Masačusetse, JAV, Blakstono slėnyje. Pramonės centras.
Gyventojų skaičius: 11 165 (2000) Tankis: 145/km² Plotas: 78,7 km²
Istorija
Miesto teises gavo 1727 m., pavadintas New Towne.
Lerna
thumb|„Čerpių namas“ Lerna – senovės gyvenvietė Graikijoje, Peloponeso pusiasalio rytinėje pakrantėje, Argolidės nomas, netoli Argo miesto.
Badalona
Badalona – miestas Katalonijoje (šiaurės rytų Ispanija), Barselonos provincijoje, uostas prie Viduržemio jūros. Kartais laikoma Barselonos priemiesčiu. Išvystyta chemijos, tekstilės, keramikos, maisto pramonė. Yra išlikę Šv. Jeronimo vienuolyno (XV a.) griuvėsiai, miesto muziejus.
Istorija
Romėnų laikais čia buvo Baetulo gyvenvietė.
Lerna
Istorija
3 tūkstantmečio pr. m. e. pirmoje pusėje Lerna buvo įtvirtinta. Rasta ankstyvojo ir vidurinio bronzos amžiaus dviaukščių pastatų, ankstyvajai Egėjo civilizacijai būdingų gynybinių sienų su U raidės formos bokštais; vienas garsiausių šio laikotarpio išlikusių paminklų – vad. „Čerpių namas“, taip pavadintas dėl daugybės rastų, manoma, seniausių žinomų čerpių duženų. Vėliau Lerna buvo sugriauta ir apleista. Vėl apgyventa 1800 m. pr. m. e. Apie 1250 m. pr. m. e. iš Lernos gyventojai pasitraukė.
Lerna – archeologinis parkas. Senovėje čia buvo ežeras ir gausu šaltinių. Ežerą nuo jūros skyrė kopos, vėliau jis virto pelke ir vietovė tapo maliarijos šaltiniu; XIX a. ji numelioruota.
Nikaragvos departamentai
Nikaragva yra unitarinė respublika, administraciniais tikslais padalinta į penkiolika departamentų (departamentos) ir du autonominius regionus:
left|Nikaragvos departamentai
Selajos departamentas
1986 m. naujoji konstitucija išleido Autonomijos (ribotos savivaldos) chartiją buvusiam Selajos departamentui, apimančiam rytinę šalies pusę. Departamentas buvo suskirstytas į du autonominius regionus. Autonomijos chartija yra pagrįsta modeliu, naudojamu Ispanijoje. Regionus valdo gubernatorius ir Vietinė Taryba. Gynyba ir t. t. yra Vyriausybės Managvoje atsakomybė.
Kaišiadorių geležinkelio stotis
Kaišiadorių geležinkelio stotis – geležinkelio stotis vidurio rytų Lietuvoje, Kaišiadoryse (Geležinkelio takas 2), šiaurinėje miesto dalyje. Geležinkelio mazgas – ruožų Vilnius–Kaunas ir Vilnius–Klaipėda išsišakojimo stotis. Stoja traukiniai Vilnius–Kaunas, Vilnius–Klaipėda, Vilnius–Krokuva.
thumb|left|Vandens bokštas
Istorija
XIX a. 2-ojoje pusėje pradėtas tiesti geležinkelis Vilnius–Kaunas. 1862 m. gegužės 9 d. pro Jatkonių kaimą ir Kaišiadorių dvarą pravažiavo pirmasis traukinys. 1871 m. nuo Jatkonių iki Liepojos buvo nutiesta nauja atšaka ir pastatyta II klasės geležinkelio stotis, buvusi tarp Pravieniškių GS ir Žaslių GS. Jatkonių kaimas tapo geležinkelio mazgu. 1871 m. spalio 24 d. iš Vilniaus per Jatkonis į Liepoją išvažiavo pirmasis traukinys. 1871 m. gruodžio 8 d. Jatkonių geležinkelio stotis pagal netoliese buvusio kaimo pavadinimą pervadinta Kaišiadorių geležinkelio stotimi. Visas geležinkelis iki pat Romnų pradėjo funkcionuoti 1874 m. 1883 m. buvo pastatytas vandens bokštas.
1919 m. liepos 4 d. Lietuvos vyriausybė su Vokietijos vyriausybės įgaliotiniu Lietuvoje Cimerle (Zimmerle) pasirašė sutartį dėl geležinkelių tinklo perdavimo iš Vokietijos Lietuvai. Tomis dienomis vokiečiai Lietuvai perdavė pirmąjį ruožą – nuo Kaišiadorių iki Radviliškio. Dėl to jau 1919 m. liepos 6 d. iš Kaišiadorių į Radviliškį išvyko pirmasis nepriklausomos Lietuvos traukinys.
1944 m. besitraukdami vokiečiai sudegino stotį ir išardė bėgius. 1944 m. liepos 15 d. Kaišiadoris užėmė sovietai. Po karo stotis atstatyta.
2003 m. suremontuoti stoties peronai.
1562 m.
1562 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota