cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vandens slidžių sportas
Labiausiai paplitusi disciplina – trijų pratimų varžybos (slalomas, triukai, šuoliai). Taip pat vyksta varžybų basomis, greičio ir meninės varžybos.
Ši sporto šaka kaip demonstracinis sportas buvo įtrauktas į 1972 m. vasaros olimpinių žaidynių programą. Vandens slidžių sportas įtrauktas į Pan Amerikos žaidynių programą.
Lietuvoje
Pirmieji neoficialūs vandens slidinėjimo užsiėmimai Lietuvoje prasidėjo dar prieš II pasaulinį karą. 1965 m. pradėjo kurtis mėgėjų klubai. 1967 m. pradėta sportuoti Gelūžės ežere, Vilniuje. 1968 m. Elektrėnuose įkurta Lietuvos vandens slidinėjimo federacija (nuo 1996 m. – Lietuvos vandens slidininkų sąjunga). Tais pačiais metais Anykštos ežere prie Elektrėnų surengtas pirmasis Lietuvos čempionatas, kuriame pirmąsias vietas užėmė sportininkai iš Kauno ir Vilniaus.
Lietuvoje vandens slidžių sportą propaguoja Lietuvos vandens slidininkų sąjunga. Pagrindinė šalies bazė – Gelūžės ežeras Vilniuje.
Ežerėliai (reikšmės)
Ežerėliais vadinama:
Bargalio seniūnija
Istorija
Įkurta 1919 m., priklausė Salantų valsčiui (Kretingos apskritis). Po 1940 m. Lietuvos aneksijos pavadinta Bargalio apylinke. 1941 m. birželio mėn. antroje pusėje atkurta. 1944 m. spalio mėn. vėl pavadinta Bargalio apylinke. Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivūlėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Administracinis centras: Leliūnai.
Seniūnai:
Tadeusz Jasudowicz
Tadeuš Karolis Jasudovič (Tadeusz Karol Jasudowicz, g. 1944 m. rugpjūčio 2 d. Urnėžiuose, Lietuvos TSR) – teisininkas, Mikalojaus Koperniko universiteto profesorius.
Biografija
Gimė 1944 m. rugpjūčio 2 d. Urnėžiuose. 1947 m. kartu su tėvais ištremtas į Krasnojarsko kraštą. 1955 m. gruodžio 29 d. atvyko į Lenkiją. 1961 m. baigė Lėciaus mokyklą. 1966 m. Mikalojaus Koperniko universitete baigė teisės studijas. 1972 m. tapo teisės mokslų daktaru. Nuo 1990 m. Torūnės universiteto žmogaus teisių katedros vedėjas. Nuo 1993 m. UNESCO žmogaus teisių tarybos narys. Nuo 1994 m. JTO žmogaus teisių komiteto narys. 1997 m. tapo profesoriumi.
Tukumo apskritis
Tukumo apskritis – tarpukaryje buvęs administracinis vienetas Latvijos Žiemgaloje. Plotas 2544 km². Apskrityje buvo 1 miestas ir 25 valsčiai. Ji ribojosi su Talsų apskritimi, Jelgavos apskritimi, Rygos apskritimi ir Kuldygos apskritimi. Stambesni miestai ir gyvenvietės: Tukumas, Jaunpilis, Smardė ir Vanė.
Malaja Matrosovka (Nemunynas)
Malaja Matrosovka (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Golovkino kaimo gyvenvietės kaimas prie Kuršių marių.
Istorija
Nadruvos – Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Golovkino apylinkės kaimas.
Pilskalnė
Pilskalnė gali reikšti:
Diosdado Macapagal
Diosdado Pangan Macapagal (1910 m. rugsėjo 28 d. – 1997 m. balandžio 21 d.) – buvęs Filipinų prezidentas, pareigas ėjęs nuo 1961 m. iki 1965 m., Filipinų politikas, teisininkas.
Biografija
1936 m. baigė šv. Tomo universitetą Maniloje. Dirbo advokatu. Nuo 1941 m. dirbo Filipinų prezidento administracijoje patarėju teisės klausimais. Antrojo pasaulinio karo metu dėstė, dalyvavo pasipriešinimo judėjime, kovojusiam prieš Japonijos okupaciją. Nuo 1946 m. iki 1949 m. dirbo Filipinų užsienio reikalų sistemoje. Nuo 1949 m. iki 1957 m. buvo renkamas Filipinų Kongreso Atstovų Rūmų nariu. 1957 m. išrinktas Filipinų viceprezidentu. 1961 m. išrinktas Filipinų prezidentu. Užsienio politikoje orientavosi į JAV, vidaus politikoje pasisakė už kainų ir nedarbo mažinimą. 1965 m. pralaimėjo rinkimus F. Marcosui. 1971 m. išrinktas konstitucinės konvencijos, kuri parengė naująją Filipinų konstituciją, nariu. 1979 m. sukūrė opozicinę Nacionalinę sąjungą už išvadavimą.
Literatūra ir menas
thumb|1967 m. gruodžio 30 d. Literatūra ir menas – Rašytojų sąjungos savaitraštis thumb|1970 m. birželio 13 d. Literatūra ir menas – kūrybinių sąjungų savaitraštis thumb|1978 m. liepos 1 d. Literatūra ir menas Literatūra ir menas – Lietuvos rašytojų sąjungos savaitraštis, nuo 1946 m. liepos 21 d. einantis Vilniuje.
Istorija
Pradėtas leisti vietoj laikraščio „Tarybų Lietuva“ mėnesinio priedo „Literatūra ir menas“, ėjusio 1942–1944 m. Maskvoje (nr. 1–2 pavadinimu „Menas ir literatūra“) ir 1944–1945 m. Kaune. 1946–1954 m. leido LTSR tarybinių rašytojų sąjunga ir Meno reikalų valdyba, 1954–1963 m. – Lietuvos tarybinių rašytojų sąjunga, 1963–1968 m. – LTSR rašytojų sąjunga, 1968–1982 m. – LTSR kūrybinės sąjungos, 1982–1989 m. – LTSR kultūros ministerija ir Rašytojų sąjunga, nuo 1989 m. – Lietuvos rašytojų sąjunga.
Skelbiami straipsniai apie kultūros gyvenimo įvykius, literatūrą, muziką, vaizduojamuosius menus, teatrą, kiną, architektūrą, kultūros paveldą, t. p. originaliosios ir verstinės grožinės literatūros kūriniai.
Iki 2018 m. leistas kartą per savaitę, o nuo 2018 m. – kas dvi savaites.
Aruna
Aruna (Aruna) – jūros dievas hetitų mitologijoje, gydymo ir magijos deivės Kamrusepos sūnus. Žodis taip pat reiškia 'jūra'.
Vardas
Aiškinant vardo Aruna kilmę siūlomi įvairūs variantai:
Misija Lietuva 100
„Misija Lietuva 100“ – 2016–2020 m. vyksianti unikali kelionė automobiliais per pasaulį, skirta Lietuvos valstybės nepriklausomybės atkūrimo šimtmečiui paminėti. Tai bus 3-ejų metų trukmės žygis per pasaulį. Kelionės metu bus aplankytos 100 valstybių, įveikti 200 tūkst. km, sunkiai pravažiuojamais keliais ir bekele.
Karnio sala
thumb|210px|Karnio salos padėtis
Misija Lietuva 100
Kelionės maršrutas drieksis aplink Baltijos jūrą, per Kaukazo, Pamyro ir Tianšanio kalnynus, per bekraštes Šiaurės Amerikos lygumas, per Gobio, Atakamos, Namibijos ir Australijos dykumas, per Brazilijos džiungles, per Andus, per atšiaurią Rusijos tundrą, Beringo sąsiaurį ir Aliaskos upes bei per daug kitų vietų.
Karnio sala
Karnio sala  – ledu padengta sala prie Antarktidos krantų, Merės Berd Žemės, tarp Siplo ir Raito salų. Plotas 8500 km², ilgis 110 km. Šiaurinis krantas remiasi į Geco šelfinį ledyną.
Misija Lietuva 100
Žygio komanda
thumb|,,Misija Lietuva 100" ženklas Vytis (aut. Tautvydas Kaltenis)
Joniškėlio apylinkių seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
Leipalingio apylinkė
Leipalingio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Leipalingio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Veisiejų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Saltoniškės apylinkės ir dalis Didžiasalio apylinkės, 1963 m. – visa Saltoniškės apylinkė ir dalis Didžiasalio apylinkės, 1975 m. – dalis Panemunės apylinkės, 1977 m. – visa Šaulėnų apylinkė.
Samuelis Minvydas
Samuelis Minvydas (1602 m. – 1658 m. Liubčia prie Naugarduko) – Lietuvos evangelikų reformatų kunigas, superintendentas, lietuvių raštijos darbuotojas.
Biografija
thumb|Lietuviškos knygos „Nobaʒniſtes Krikśćionißkos” („Nobažnystės krikščioniškos”) viršelis, 1653 m. Bajoras. 1625 m. katechetas Kėdainiuose, po metų perkeltas į Šiluvą. 1628 m. ordinuotas kunigu, paskirtas į Lietuvos lauko etmono Kristupo Radvilos dvarą, 1632 m. – į Šventežerį, 1633 m. – į Seirijus. 1630 m., 1632 m., 1634 m., 1636 m. evangelikų reformatų sinodo raštininkas. 1636 m. Užnerio ir Naugarduko distriktų vizitatorius. 1637 m. Žemaitijos, 1638–1655 m. – Užnerio distrikto superintendentas, rezidavo Biržuose.
Dalyvavo derybose dėl Lenkijos ir Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčių liturgijos suvienodinimo. Su kitais Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės provincijų superintendentais dalyvavo visos Abiejų Tautų Respublikos evangelikų reformatų generalinėse konvokacijose: 1634 m. – Vlodava, 1639 m. ir 1644 m. – Orla (Palenkės vaivadija). 1641 m. sinodo potvarkiu turėjo Alantoje suinventorinti bibliotekos fondą. Laidojant Kristupą Radvilą pasakė vieną iš trijų pamokslų (išspausdinta 1641 m. Su Jonu Božimovskiu, Steponu Jaugeliu-Telega, Samueliu Tamošausku parengė „Knygą nobažnystės krikščioniškos“ (1653 m.).
Marija Bankauskaitė
Marija Bankauskaitė (1933 m. balandžio 19 d. Lapės – 1992 m. sausio 7 d. Vilnius) – Lietuvos dailininkė keramikė.
Biografija
1955–1961 m. studijavo Lietuvos dailės institute. 1961–1965 m. dėstė Telšių, 1965–1968 m. Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikumuose. 1968–1972 m. ir 1979–1980 m. kojinių fabriko „Sparta“, 1980–1992 m. „Dailės“ kombinato keramikos cecho Vilniuje dailininkė.
Kūryba
Sukūrė dekoratyvinės lauko (vazų ciklas „Lašai“, 1973 m.) ir interjero (diptikas „Draugystė“, 1970 m. Vilniaus „Draugystės“ viešbutis) keramikos, indų komplektų, papuošalų. Kūgio, rutulio ar lašo pavidalo asociatyvių formų vazos panašios į skulptūras, jos daugiausia žiestos, su lipdytomis detalėmis indo viršuje. Paviršiai dengti natūralius gamtos tonus primenančiomis matinėmis glazūromis, neryškių atspalvių pigmentais, vašku.
Nuo 1962 m. dalyvavo parodose, 1983 m. Vilniuje surengė individualią parodą. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus ir Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus.
Marciūniškės
Marciūniškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Jasų. Stūkso Marciūniškių piliakalnis.
Marenikė
Lietuvoje auga skėtinė marenikė (Chimaphila umbellata).
Lęšiukas
thumb|right|300px|Akies sandara Lęšiukas – akies obuolio išorę dengianti dvigubai išgaubtos formos struktūra, neturinti kraujagyslių ir nervų. Skaidrus, minkštos konsistencijos kūnas, praleidžiantis šviesos spindulius į akį, juos suglaudžiantis ir dalyvaujantis akomodacijoje. Savo forma primena išgaubtą lęšį. Akyje lęšiukas yra už rainelės, užpakaliniu paviršiumi atsirėmęs į stiklakūnio priekinėje dalyje esantį įdubimą. Labiausiai iškilę priekinio ir užpakalinio lęšiuko paviršiaus taškai vadinami lęšiuko poliais. Abu polius jungia 3,6 mm ilgio lęšiuko ašis, ekvatorius, kurio skersmuo apie 9 mm. Prie lęšiuko ties ekvatoriumi prisitvirtinęs lęšiuko pasaitėlis. Lęšiuką dengia kapsulė – labai plona elastinga plėvelė. Priekiniame paviršiuje kapsulė storesnė. Lęšiukas auga visą gyvenimą, senosios jo dalys centre susispaudžia, lęšiukas storėja, sunkėja. Sulaukus 25-30 metų, jau išsiskiria lęšiuko branduolys, kuris, žmogui senstant, didėja ir kietėja. Kinta lęšiuko spalva. Naujagimio lęšiukas skaidrus, vėliau įgauna gelsvą atspalvį. Lęšiuką difuziškai maitina vandeningas skystis, esantis akies kamerose.
Lęšiuko ligos
Senstant lęšio branduolį sudarančios centrinės skaidulos pradeda kietėti, todėl lęšio forma geba mažiau keistis ir mažėja akomodacijos galia. Senatvėje taip pat galimas lęšio centrinių skaidulų drumstėjimas, kuris ilgainiui lemia kataraktos atsiradimą.
Čalčiutlikuė
thumb|200px|Čalčiutlikuės skulptūra. Berlyno etnologijos muziejus.
Čalčiutlikuė ( „turinti nefritinį sijoną“) – actekų gėlų vandenų, ežerų, upių ir jūrų deivė. Laikoma Tlaloko žmona, Sencon-Mimiškoa („šiaurinio dangaus žvaigždės“) motina. Vaizduota kaip jauna moteris, sėdinti vidur vandenų, su galvos apdangalu iš mėlynų ir baltų kaspinų bei dviem didelėmis plaukų sruogomis išilgai skruostų.
Čalčiutlikuė laikyta keliaujančiųjų vandeniu globėja. Kitas jos vardas – Matlalkueitlė (Matlalcueitl; „žaliasijonė“).
Australija (žemynas)
Australija – mažiausias pasaulio žemynas, esantis Pietų pusrutulyje. Australijos žemyne įsikūrusi vienintelė valstybė – Australijos Sandrauga.
Pilskalnė (Nereta)
Pilskalnė  – kaimas Latvijoje, Aizkrauklės savivaldybėje, 10 km į vakarus nuo Neretos, beveik 2 km nuo Lietuvos sienos, 8 km į šiaurės vakarus nuo Suvainiškio. Valsčiaus centras. 149 gyventojai (2021 m.). Pro kaimą eina vieškelis Spruogiai–Kvetkai. Veikia biblioteka, paštas, medicinos punktas, klubas. Apylinkėse stūkso Struobukų piliakalnis.
Australija (žemynas)
thumb|right|Australijos fizinis žemėlapis
Pilskalnė (Nereta)
Istorija
Tarybiniais metais buvo „Neretos“ tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Australija (žemynas)
Apibūdinimas
Per pleistoceno ledynmetį jūros lygis buvo žemesnis nei dabar, todėl šios sausumos dalys sudarė vientisą sausumos plotą. Per paskutiniuosius 10 tūkst. metų, kylant jūros lygiui ir žemumas užliejus vandeniui, sausuma pasidalijo į kelias dalis. Šis darinys neretai vadinamas Sahulu, Australinėja, Meganezija. Todėl Australijos žemynu geologiškai dažnai laikoma ne tik Australija, bet ir gretimos salos - Tasmanija, Naujoji Gvinėja, Seramas, Timoras ir kitos dar mažesnės salos, esančios ant to paties kontinentinio šelfo, kurių bendras plotas 8 560 000 km² su 39 mln. gyventojų (2019).
Naujoji Zelandija nėra ant to paties šelfo, tad nepriklauso Australijos žemynui, ir priskiriama prie Okeanijos.
Geografija
Australiją iš šiaurės supa Timoro ir Arafuros jūros, iš rytų – Koralų ir Tasmano jūros, iš pietų ir vakarų – Indijos vandenynas. Palei šiaurės rytinę pakrantę driekiasi Didysis barjerinis rifas. Žemyno rytinėje dalyje iškilęs Didysis Vandenskyros kalnagūbris, kurio aukščiausia vieta yra Kosciuškos kalnas (2230 m). Net 2/3 Australijos užima pusdykumės ir dykumos (Didžioji Viktorijos dykuma, Didžioji Smėlio dykuma, Simpsono dykuma ir kt.).
Žemynas driekiasi apie 3138 km iš šiaurės į pietus ir apie 3983 km iš vakarų į rytus.
Geologija
Dauguma uolienų, sudarančių Australijos žemyno reljefo pagrindą, susiformavo prekambro ir paleozojaus erose maždaug prieš 4,6 mlrd. - 252 mln. metų, tačiau ir visų kitų žemynų uolienų branduolių amžius yra maždaug vienodas.
Žmonės
Mažiausiai prieš 60 000 metų prieš tai, kai Europos tyrinėtojai išplaukė į Dydžiojo vandenyno pietinę dalį, iš Azijos į Australiją atvyko pirmieji aborigenai, o prieš 20 000 metų jie jau buvo išplitę po visą žemyną, įskaitant ir Tasmanijos salą. Kai 1788 m. Didžiosios Britanijos karališkojo laivyno kapitonas Artūras Filipas (Arthur Phillip) su pirmuoju laivynu atvyko į Botanikos įlanką, tuo metu žemyne galėjo gyventi nuo 250 000 iki 500 000 aborigenų, nors kitais paskaičiavimais manoma jų buvo gerokai daugiau.
Pagal žmonių skaičių, didžiausias Australijos miestas Sidnėjus, kuriame 2021 m. birželyje gyveno 5,259 mln. žmonių.
Vidinė energija
Vidinės energijos kitimas
Vidinę energiją galima pakeisti dviem būdais:
Atliekant mechaninį darbą, kūno vidinė energija gali padidėti arba sumažėti:
Rakauskas
Rakauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Rakauskienė (ištekėjusi moteris) ir Rakauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pavardė kilusi iš slaviškų pavardžių, , , kurios gali būti tiek iš , rus., 'vėžys', tiek iš krikšto vardo Rõkas.
Radaras
thumb|[[Lietuvos ginkluotosios pajėgos|Lietuvos kariuomenėje naudojamas mobilusis radaras PRV-16.]] Radaras, kitaip radiolokatorius ar radiolokacinė stotis – įrenginys objektams erdvėje aptikti, koordinatėms nustatyti, matuoti objekto judesio parametrus radiolokacijos metodais.
Radarą sudaro zonduojamųjų signalų siųstuvas, imtuvas, siunčiamoji ir priimamoji antenos, radiolokacinis indikatorius, radiolokacinės informacijos apdorojimo įrenginiai.
Stebimoji erdvė (arba dalis) apžvelgiama mechaniškai ar elektriškai keičiant antenų kryptingumo diagramos padėtį. Signalai būna pavieniai nemoduliuoti radijo impulsai, jų kodinės grupės, pagal dažnį ir fazę moduliuoti impulsai, nenutrūkstami moduliuotojo dažnio, triukšmo pobūdžio radijo signalai.
Radarai būna:
Plačiai naudojamas laivininkystėje, aviacijoje, meteorologijoje.
Dao (ginklas)
thumb|200px|right|Kiniškas kalavijas dao right|thumb|200px|Asmens sargybinis su dao makštyje. Dao rankena su rankosaičiu. (1760 m.) thumb|200px|right|Dao šiuolaikiniame ušu.
Dao (kin. 刀; pinin dāo 'peilis') – kiniškas vienašmenis kardo tipo kalavijas.
Angliškai dao kartais vadinamas broadsword 'platusis kalavijas', kadangi kai kurių dao geležtės yra plačios.
Kinijoje dao yra vienas iš keturių pagrindinių ginklų, kartu su konu (gun 'kartis'), čiangu (qiang 'ietis') ir dzienu (jian 'kalavijas').
Dao yra bendrinis žodis, žymintis bet kokius vienašmenius plačiageležčius kertančius bei pjaunančius įrankius bei ginklus. Pavyzdžiui, guandao ir pudao, kurių geležtės primena didelius peilius. Kasdienėje kalboje reiškia 'peilis'.
Konstrukcija
Dao konstrukcija einant šimtmečiams labai keitėsi, tačiau vienrankiai dao turi bendrų bruožų.
Dao geležtės yra vienašmenės, nedaug lenktos. Nugarėlė ties smaigaliu dažnai irgi išgaląsta. Silpnas geležtės lenktumas leidžia efektyviai durti.
Rankenos išlenktos į priešingą pusę negu geležtės, tokia forma leidžia efektyviau valdyti dao kai kuriose duriamose ir kertančiose atakose. Medinė rankena paprastai apsukta virvele. Rankenoje gali būti skylutė rankosaičiui perverti. Šiuolaikiniai dao demonstraciniams pasirodymams paprastai turi kutus ar skareles.
Garda paprastai diskiška, dažnai tauriškai išlenkta, kas apsaugo, kad lietaus vanduo nepatektų į makštį, o kraujas nuo geležtės netekėtų ant rankenos. Kartais garda yra siaura S pavidalu išlenkta metalo juosta, kur žemyn nulenkta dalis pridengia krumplius. Labai retai dao turi dzieno tipo gardą.
Istorija
thumb|right|200px|Dao Ankstyvieji dao, vadinami zhibei dao (直背刀) 'tiesianugariai dao' ir naudoti Šang dinastijos laikais (1600–1046 m. pr. m. e.), turėjo vienašmenes geležtes su tiesia nugarėle ir išgaubtu ašmenų kraštu. Pradžioje dao buvo retesni už dzienus (tikruosius kinų kalavijus su tiesiomis dviašmenėmis geležtėmis), bet Han dinastijos laikais (206 m. pr. m. e. – 220 m.) populiarėjant kavalerijai ėmė populiarėti ir dao dėl tvirtumo ir tinkamumo kapoti. Netrukus dao tapo ir standartiniu pėstininkų ginklu (pakeitė dzienus).
Tang dinastijos laikais (618–907 m.) dao ėmė eksportuoti į Korėją ir Japoniją, padarydami įtaką ginklakalystei šiose šalyse.
Song dinastijos laikais (960–1279 m.) pėstininkai naudojo šoudao (shoudao) – dao su nusklembtu smaigaliu. Dalis šoudao būdavo tiesia geležte (tik išgaubtais ašmenimis), o dalis – su išlenkta geležte. Geležtės išlenktumas kartais laikomas Centrinės Azijos klajoklių genčių, tuo metu užkariavusių dalį Kinijos, įtaka. Song dinastijos laikais buvo naudojami ir falčiono tipo dadao bei ilgi dvirankiai žanmadao (zhanmadao)
XIII a. pradžioje įsiveržė mongolai. Mongolų Juan dinastija labai paveikį Kinijos kultūrą, ypač karybos srityje. Mongolų kavalerija labai mėgo kardus, kokius Centrinės Azijos tiurkai ir tungusai naudojo nuo VIII a. manoma, kad mongolų kardai paveikė persų šamširo, indų talvaro, afganų pulvaro, turkų kiličo, arabų saifo, eurpiečių kardo atsiradimą. Dėl tos pačios įtakos atsirado kinų dao su labiau išlenktomis geležtėmis (pei dao).
Nekinų dao
Dao vadinami ir panašios konstrukcijos kinams kaimyninių tautų kalavijai
Biržų krašto muziejus
thumb|300px|Biržų krašto muziejus įsikūręs Biržų pilyje thumb|Biržų krašto muziejuje jus pasitiks meška thumb|Lankytojus Biržų pilies rūsyje priima folklorinis ansamblis Biržų krašto muziejus „Sėla“ – muziejus Biržuose, įsikūręs Biržų pilies kunigaikščių Radvilų reprezentaciniuose rūmuose. Muziejaus steigėjas – Biržų rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Muziejus įkurtas 1928 m. vasario 16 Biržų apskrities viršininko V. Rozmano iniciatyva, jį palaikė mecenatas Pranas Lembertas, gydytojas Jokūbas Mikelėnas, evangelikų reformatų bažnyčios superintendentas Povilas Jakubėnas, agronomas, vertėjas Juozas Valiūnas ir kiti. 1928–1945 m. vadinosi - Biržų apskrities, 1945–1949 m. Biržų apskrities etnografinis - kraštotyrinis, 1949–1991 m. - Biržų kraštotyros muziejus.
Iš pradžių muziejus veikė Reformatų g. 6 medinio pastato, kuris sudegė per karą, dviejuose kambariuose. 1931 m. muziejui pastatytas pastatas Rotušės g. 10, nes fonduose jau buvo apie 19 000 eksponatų. 1941 m. prasidėjus karui muziejus veiklos nenutraukė, bet per rusų puolimą 1944 m. dingo 1210 itin vertingų eksponatų, tarp jų 202 aukso ir sidabro monetų, 150 medalių, 36 senovinių ginklų. 1947 m. kovo 20 d. iš muziejaus į Biržų apskrities vidaus reikalų archyvą paimta 155 ryšuliai (apie 10 000 saugojimo vienetų) XVI a.–XX a. dokumentų. Jų likimas nežinomas. 1949 m. gegužės 27 d. muziejui atiduotas nenaudojamas stačiatikių bažnyčios pastatas Kęstučio g. 12., kuris neatitiko muziejininkystės reikalavimų. Tik 1956 m. parengta sovietinę ideologiją atitinkanti ekspozicija. 1963 m. pradėti pastato pritaikymo muziejui darbai. Nauja ekspozocija duris atvėrė 1969 m. 1980 m. muziejuje jau buvo 24 000 eksponatų.
1988 m. muziejus iš buvusios bažnyčios perkeltas į restauruotus Radvilų rūmus, atidarytas 1989 m. kovo 9 d. minint 400 metines, kai Biržams suteiktos Magdeburgo teisės. 1991 m. muziejus pavadintas Biržų krašto „Sėlos“ muziejumi, nes Biržai yra senojoje baltų sėlių gyventoje Sėlos žemėje.
1995 metais įsteigtas Vabalninko kultūros ir istorijos fondas miestelyje įkūrė muziejėlį, kuris 2005 m. pabaigoje tapo Biržų krašto muziejaus „Sėla“ filialu. Iki 2010 m. filialui vadovavo viena iš fondo steigėjų Ona Šoblinskienė. 2017 m. buvo atidarytos naujosios  Biržų krašto muziejaus „Sėla“ Vabalninko skyriaus  patalpos, pritaikytos šiuolaikiniams muziejininkystės reikalavimams.
1991 m. muziejus tapo Baltijos šalių tarptautinės pilių muziejų asociacijos nariu. 1995 m. pasirašė bendradarbiavimo sutartį su Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčia, o 2003 m. – su Didžiojo Lietuvos etmono Jonušo Radvilos mokomuoju pulku Rukloje.
Ekspozicijos
Muziejuje įrengtos 25 ekspozicijų salės. Jose pristatoma Biržų krašto priešistorė, miesto ir pilies, kunigaikščių Radvilų ir grafų Tiškevičių XVI a.-XX a. istorija, 1795–1915 m. Rusijos imperijos valdymo bei 1918–1940 m. nepriklausomos Lietuvos laikotarpiai, tremties, 1940–1956 m. pasipriešinimo okupaciniams režimamas istorija.
Yra Biržų krašto religinių konfesijų istorijos, raštijos ir meno, sportinio gyvenimo ekspozicijos. Muziejuje saugoma Brastos Biblija, išleista Mikalojaus Radvilos Juodojo (1515–1565 m.), vienas pirmųjų III Lietuvos Statuto leidimų lenkų kalba (išverstas apie 1614 m.), Biržų pilies ir Biržų senamiesčio archeologiniai radiniai, tarp jų XVI a.-XVIII a. koklių kolekcija. Muziejuje lankytojai gali pamatyti vienintelę Lietuvoje atstatytą autentišką XVII a. pabaigos koklinę krosnį. Pateikiami Biržų krašto išeivių ir jų artimųjų dovanoti daiktai – meno dirbiniai, knygos, medaliai, asmeniniai daiktai. Muziejaus bibliotekoje yra apie 18 000 knygų.
2013 m. atstatytame pilies arsenale veikia interaktyvi XVI–XVII a. karybos bei kalvystės ekspozicijos.
Dvi muziejaus parodų salės atlieka galerijos funkciją, jose kas 3–4 savaites rengiamos šiuolaikinio meno ar tautodailės kūrinių parodos.
Muziejaus veikla
Biržų krašto muziejus „Sėla“ veikia Biržų pilies rūmuose ir arsenale. Visą kompleksą sudaro atstatyti pastatai (rūmai, arsenalas, dvi parakinės), buvę (arklidės, kareivinės, vartų pastatas ir kiti) bei gynybiniai statiniai (tiltas, pylimai, fosos, rikiuotės aikštė).
Suaugusiems muziejaus lankytojams siūlome edukacines programas, supažindinančias su kunigaikščių rūmų gyvenimu, senosiomis Biržų krašto aludarystės tradicijomis bei XVI-XVII a. karyba. Programoje „A biržiečė vaišin dainuodamūs“ supažindiname su naminio alaus gamybos procesu, senuoju etninės muzikos klodu bei aukštaičių vaišingumą menančiomis tradicijomis.
Moksleivių grupės muziejuje gali dalyvauti įvairios tematikos edukacinėse programose. Vaikai nuo 5 iki 10 metų kviečiami į šiai amžiaus grupei pritaikytas edukacines pamokėles apie Biržų krašto istoriją, tradicinius amatus, šventes. Paaugliams nuo 11 iki 18 metų siūlomos edukacinės pamokos apie XVII-XVIII a. karybą, knygnešių veiklą, tradicinius amatus ir papročius, senuosius ilgio matus.
Biržų krašto muziejaus „Sėla“ Vabalninko skyriuje pastato rūsio patalpose veikia interaktyvi, emociškai paveiki ekspozicija „Vieno namo pasakojime – XX a. Lietuvos istorijos lūžiai“, pristatanti skaudžius Vabalninko krašto istorijos etapus bei paties pastato istoriją.
Noragėlių apylinkė
Noragėlių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Meno kultūra
Meno kultūra – savaitinis iliustruotas meno kritikos žurnalas, leistas 1928 m., 1930 m. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvos spaudos platinimo draugija. Spausdino „Žaibo“ spaustuvė Kaune. Išėjo 14 numerių. Leido priedą „Meno kultūra“ (informacinis kino, radijo, teatro programų leidinėlis).
Aptarė Lietuvos teatro, tautodailės, vaizduojamojo meno plėtotę, raidos perspektyvas, rašė apie kitų šalių įvairias meno rūšis, naujas meno sroves, recenzavo Lietuvos menininkų kūrinius.
Bendradarbiavo Petras Biržys, Kazys Bridžius, Karolis Dineika, Paulius Galaunė, Adomas Jakštas, P. Jurgelevičius, Juozas Keliuotis, Vincas Mykolaitis-Putinas, Stasys Santvaras, Jurgis Savickis, Vincas Steponaitis, Viktoras Žadeika ir kt.
Redagavo Pranas Lubickas.
Meno dienos
Meno dienos – teatro, muzikos, dailės, kino žurnalas, leistas 1934–1936 m. Kaune.
Istorija
Leistas vietoje leidinio „7 meno dienos“. Leido ir redagavo Stasys Grigaliūnas. Ėjo kartą per mėnesį, nuo 1936 m. – dukart per mėnesį. Spausdino akcinės bendrovės Žaibas spaustuvė Kaune. Išėjo 23 numeriai.
Bendradarbiavo Vytautas Bičiūnas, Bernardas Brazdžionis, Balys Dvarionas, Liudas Gira, Antanas Gustaitis, Kazys Inčiūra, Jonas Aistis, Pranas Skardžius, Stasys Santvaras, Petras Vaičiūnas ir kt.
EuroBasket 2013 B grupė
EuroBasket 2013 B grupė yra viena iš keturių 2013 m. Europos krepšinio čempionato pirmojo etapo grupių. Šios grupės rungtynės vyko Jesenicėse Podmežakla Hall arenoje rugsėjo 4–9 d. Iš šios grupės į kitą etapą pateko trys geriausios komandos.
Guy Debord
Guy Ernest Debord (g. 1931 m. gruodžio 28 d. Paryžiuje – m. 1994 m. lapkričio 30 d. Belvju la Montane) – prancūzų rašytojas, kino režisierius, Lettrist International ir Situationist International (SI) judėjimų įkūrėjas, taip pat judėjimo Socialisme ou Barbarie narys.
Bibliografija lietuvių kalba
Debord G., „Spektaklio visuomenė“. Kaunas, Kitos knygos, 2006 ISBN 9955-640-17-0
Saukiškiai
Saukiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Skudutiškio.
Istorija
1620 m. Noliškio lauko dalį pirko bajoras Sauka. XVIII a. pradžioje vietovė pradėta vadinti dabartiniu vardu. XVII a. priklausė Alantos parapijai. Konstantinas Bžoztovskis, Vilniaus vyskupas, Didžiojo maro metu (1710) išgarsėjus stebuklais Skudutiškio Maloningosios Mergelės Marijos paveikslui, sudarė komisiją, kuri jam perdavė vietos žmonių suaukotus pinigus (3000 monetų). Už juos iš Rapolo Išoros, Trakų sargybinio, Skudutiškio koplyčiai buvo nupirktas Saukiškių palivarkas. Vėliau dėl jo buvo bylinėjamasi ir bajoras Koziela 1750 m. jį grąžino Skudutiškio koplyčiai.
Žymūs žmonės
Iš šio kaimo yra kilęs liaudies menininkas skulptorius Vladas Lasis (1893–1988).
Pramoninis Kesongo regionas
thumb|200px|Rajono vieta (rožinė spalva) Šiaurės Korėjos žemėlapyje. Pramoninis Kesongo regionas (, 開城工業地區) – specialus administracinis rajonas Šiaurės Korėjoje, 2002 m. atskirtas nuo Kesongo miesto. Į Kesongo pramonės zoną su vyriausybės palaikymu aktyviai investavo Pietų Korėjos kompanijos šaliai 1998–2008 m. vykdant Šiaurės Korėjos atžvilgiu draugišką Saulės šviesos politiką. Savo laiku Kesongo pramonės zona buvo laikoma vienu didžiausių Šiaurės Korėjos pajamų šaltinių, tačiau veikla joje buvo stipriai apribota pašlijus dvišaliams santykiams 2013 m., o 2016 m. iš rajono pasitraukė paskutiniai Pietų Korėjos darbuotojai. Tolimesnis ilgalaikis pramonės zonos likimas nėra aiškus.
Istorija
XX a. pabaigoje Pietų Korėjos vyriausybei pradėjus skatinti bendradarbiavimą su Šiaurės Korėja, regione bendru vyriausybių sutarimu bei aktyviai įsitraukiant Pietų Korėjos didžiosioms kompanijoms buvo įkurtas Kesongo pramoninis parkas. Jis yra 10 km į šiaurę nuo demilitarizuotos zonos. Statyba prasidėjo 2003 m. birželį, o 2003 m. liepos mėn. Šiaurės ir Pietų Korėjos pasirašė keletą susitarimų dėl investicijų į regioną. Pradinė statybos fazė buvo baigta 2004 m. gegužės mėn., o pramoninis parkas atidarytas 2004 m. gruodžio mėn.
2005 m. kovo mėn. čia įsikūrė 15 Pietų Korėjos kompanijų, trys iš jų pradėjo gamybą. Vienas iš didžiausių investuotojai buvo Hyundai įmonių grupė. Nuo 2006 m. pirmieji gamybos planai numatė įkurdinti 250 Pietų Korėjos kompanijas. 2015 m. 120 Pietų Korėjos gamintojų įdarbino apie 55 tūkst. Šiaurės Korėjos gyventojų. Buvo gaminami elektronikos komponentai, rūbai, virtuvės reikmenys ir įvairūs kiti produktai.
2015 m. balandžio pradžioje Šiaurės Korėja atšaukė darbininkus, kai šalies santykiai su Pietų Korėja smarkiai pablogėjo po vasario 12 d. įvykdyto branduolinio bandymo. Nuo tada veikla zonoje buvo visiškai sustabdyta pirmą kartą per visą dešimtmetį, kai vykdomas šis projektas. 2015 m. rugsėjo mėn. pradžioje valstybės susitarė dėl veiklos atnaujinimo bendroje pramonės zonoje. Dvišaliams santykiams negerėjant, susitarimas nebuvo vykdomas. Priešingai – 2016 m. pramonės zoną paliko paskutiniai Pietų Korėjos piliečiai.
Siekiant pagerinti santykius, 2018 m. rugsėjo mėnesį Kesongo pramoniniame regione buvo atidarytas Korėjų bendradarbiavimo biuras, turėjęs skatinti ryšių plėtojimą. Pramonės zonoje veikla nebuvo atnaujinta, o 2020 m. birželio 16 d. Šiaurės Korėja naująjį biuro pastatą nugriovė susprogdindama, siųsdama signalą apie dvišalių santykių krizę.
Mano mažasis ponis
Mano mažasis ponis gali reikšti:
Arūnas Eimutis
Arūnas Eimutis (1956 m. gegužės 7 d. Šakiuose – 2017 m. sausio 13 d.) – Lietuvos ir Neringos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1974 m. baigė Klaipėdos 12-ąją vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Klaipėdos politechnikumą, technikas statybininkas. 1979–1988 m. Klaipėdos statybos tresto SADV-6 meistras, darbų vykdytojas.
1988 m. valstybinio Neringos žuvininkystės ūkio vyr. inžinierius, 1989 m. direktorius. 1994–1996 m. ir 1997–2006 m. UAB „Neringos žuvis“ direktorius. 1996–1997 m. Kuršių nerijos nacionalinio parko direktorius. Nuo 2006 m. UAB „Subarė ir partneriai“ vadybininkas UAB „Amber golf club“ komercijos direktorius. Nuo 2008 m. UAB „Subarė“ prezidento pavaduotojas. Nuo 2011 m. „Neringos vanduo“ inžinierius statybai.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. LSDP Neringos skyriaus narys, 1990–2005 m. skyriaus pirmininkas, nuo 2009 m. iki 2013 m. balandžio 5 d. skyriaus pirmininkas.
Žvejybos verslo asociacijos prezidentas, prezidento pavaduotojas. 1981–1998 m. reprezentacinės Klaipėdos m. regbio komandos „Kuršiai“ žaidėjas, LSSR pirmenybių ir „Žalgirio“ draugijos pirmenybių bronzos ir sidabro medalių laimėtojas, LSSR taurės finalininkas.
Išsiskyręs, vaikai Ieva, Arnas.
Aleksoto žydų kapinės
Aleksoto žydų kapinės – veikiančios kapinės H. ir O. Minkovskių gatvėje, Aleksoto sen., Kaune. Tai vienos iš kelerių žydų kapinių mieste, kitos – nebeveikiančios Žaliakalnio (Radvilėnų pl.), Vilijampolės (Kalnų g.) ir Panemunės kapinės (Vaidoto g.).
Istorija
Žydų kapinėse Aleksote pradėta laidoti XIX a. Iki Antrojo pasaulinio karo žydų kapinėmis rūpinosi jų „Laidotojų brolija“. Ši organizacija paimdavo velionį, jį parengdavo laidojimui, aprengdavo įkapėmis. Brolija prižiūrėjo kapus, jų aplinką.
1978 m. į šias kapines buvo perkelti palaikai iš Kauno geto žydų kapinių Vilijampolėje, prie Varnių tilto.
Teritorija
Kapinių užimamas plotas – 1,03 ha. Jų teritorija įsiterpusi siaurame ruože tarp stambios pramonės įmonės AB Kauno grūdai užimamos teritorijos ir Aleksoto šlaito. Patenkama pro įmonės sandėlių kiemą H. ir O. Minkovskių g. 114. Kapinių pagrindiniai vartai įrengti už gamybinės paskirties pastatų, prie pat vietinės krovinių vežiojimo geležinkelio atšakos. Kapines eksploatuoja Kauno miesto savivaldybės įmonė „Kapinių priežiūra". Ji prižiūri kapinių teritoriją, bet pačių kapaviečių tvarkyti įmonė neturi teisės.
Buru
thumb|220px|Buru padėtis Molukuose
Buru  – sala Indonezijoje, Molukų salyne, Maluku provincijoje, į vakarus nuo Seramo salos. Tai trečia pagal dydį Molukų sala, jos plotas 9505 km². Centrinė salos dalis kalnuota, o pakrantėje driekiasi lyguma, kurioje ir gyvena dauguma Buru gyventojų. Aukščiausia vieta – Kaplamados kalnas (2729 m). Kalnuose auga drėgnieji tropikų miškai.
Buru gyvena ~100 tūkst. gyventojų. Kalnuose gyvena senieji salos gyventojai, pakrantėse – iš kitų salų atsikėlę musulmonai bei atkeldinti javiečiai. Auginami juodmedžiai, tikmedžiai, sagai, kokospalmės. Pagrindinis miestas – Namlėja.
Pasaulio lietuvių chorvedžiai
Biografinį žinyną 1999 m. išleido Lietuvos liaudies kultūros centras. Autorius – Boleslovas Zubrickas, recenzentas – Rolandas Aidukas. Leidinyje gausu fotografijų. Knygos gale pateiktas Lietuvos aukštąsias muzikos mokyklas baigusių chorvedžių vardinis sąrašas; yra santraukos anglų, vokiečių, prancūzų bei rusų kalbomis. Žinyne pateikiami Lietuvos, JAV, Kanados, Australijos, Vokietijos ir kitų šalių lietuvių kilmės chorų vadovai, muzikai, muzikos pedagogai, kompozitoriai, vargonininkai ir kiti muzikai, kurių kūrybinė veikla susieta su chorais.
Istorija
1984 m. „Vagos“ leidykla išleido Boleslovo Zubricko 280 puslapių knygą „Tarybų Lietuvos chorvedžiai“. Redakcinės komisijos nariai – Lionginas Abarius, Povilas Gylys ir Rimtautas Kašponis.
Literatūra
Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas / Boleslovas Zubrickas. – V.: Lietuvos liaudies kultūros centras, 1999 (Kaišiadorys: A. Jakšto sp.). – 766, [1] p.: iliustr., portr. – Santr. angl., pranc., rus., vok. – ISBN 9986-529-21-2
Naujadvaris (Sokulka)
Naujadvaris – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 27 km į šiaurę nuo Sokulkos ir 63 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra paštas, ligoninė, pasienio apsaugos padalinys, pradinė ir vidurinė mokykla, Naujadvario Šv. Jono Krikštytojo parapija ir Naujadvario Šv. Mykolo parapija. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. DW670.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pirmasis dvaras šioje vietovėje buvo pastatytas XVI a. Iš pradžių dvaras buvo vadinamas Baltuoju Dvaru (Biały Dwor) arba Naujamiesčiu (Nowy Miastecz). 1504 m. karalius Aleksandras gyvenvietėje įsteigė ''Šv. Jono Krikštytojo'' bažnyčią. 1578 m. gyvenvietei suteiktos Magdeburgo teisės. XVII a. gyvenvietėje veikė apylinkės teismas.
Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo atiteko Prūsijos karalystei, o po Tilžės taikos atiteko Rusijos imperijai. XIX a. miestelis buvo Sokulkos apskrities Gžebenio valsčiuje. 1934 m. prarado magdeburgo teises. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Elbasanio apygarda
Elbasanio apygarda  – viena iš 36-ių Albanijos apygardų, esanti šalies centrinėje dalyje. Priklauso Elbasanio apskričiai. 224 689 gyventojai (2010 m. duomenys). Plotas – 1 372 km². Administracinis centras – Elbasanis. Ribojasi su Tiranos, Libraždžio, Gramšio, Kučovės, Liušnės ir Pekinio apygardomis.
Savivaldybės
Elbasanio apygarda sudaryta iš 23-jų savivaldybių:
Kauno rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Kauno rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Kauno rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Veikla
Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 14 d. Savivaldybės meru 20 balsų išrinktas Valerijus Makūnas.
Meno savaitė
Meno savaitė – savaitraštis, ėjęs 1992 m. rugsėjo – gruodžio mėnesiais Vilniuje.
Istorija
Leido Lietuvos teatro sąjunga ir galerija (bendrovė) „Langas“. Tiražas 7000 egz. Išėjo 14 numerių. Rašė teatro, kino, dailės ir kitais meno klausimais.
Redagavo kultūros žurnalistė Rūta Marcinkevičiūtė (Mikšionienė)
Naujadvario Šv. Mykolo cerkvė
'''Naujadvario Šv. Mykolo cerkvė'  – plytinė cerkvė, esanti Naujadvario kaime, Grodzieńskiej'' gatvėje. Cerkvė pastatyta XX a. 2 dešimtmetyje. Viduje yra XIX a. tapytų ikonų. Taip pat yra du kupolai. Cerkvėje įsikūrusi Naujadvario Šv. Mykolo parapija, kuri priklauso Sokulkos stačiatikių dekanatui.
Šoniai
Šoniai (Shawnee, Shaawanwaki) – Amerikos indėnų tauta, gyvenusi dabartinių JAV Ohajo, Kentukio, Vakarų Virdžinijos ir vakarų Pensilvanijos valstijų teritorijose. Šiuo metu yra išlikę apie 14 000 žmonių, gyvenančių daugiausia Oklahomoje. JAV yra trys federacinio Indėnų reikalų biuro pripažįstamos šonių gentys: Oklahomos indėnų absenti-šonių gentis, Oklahomos rytų šonių gentis ir šonių gentis.
Kalba šonių kalba, priklausančia algonkinų kalbų grupei.
Istorija
Šoniai, kartu su kitomis algonkinų kalbomis kalbančiomis gentimis greičiausiai gyveno Vinipego ežero apylinkėse ir buvo viena iš pirmųjų genčių migravusių į pietus. Galbūt ši migracija vyko tuo pačiu metu kaip ir lenape ir nantikokų migracija XIII a.
Remiantis šonių papročiais kai kurie mokslininkai mano, kad apie 1500 m. jie apsigyveno šiaurės rytinėje Didžiųjų ežerų teritorijoje, tačiau nuomonės šiuo klausimu skiriasi. Tiksliai žinoma, kad apie 1650 m. šoniai gyveno pietiniame Ohajuje ir šiauriniame Kentukyje.
Prancūzų ir indėnų kare šonių gentis kovojo prancūzų pusėje prieš anglus ir irokėzus. 1763 metais dauguma šonių prisijungė prie Pontiako sukilimo prieš britus.
Nuo 1805 m. dalis šonių prisijungė prie savo vado Tekumzės organizuojamo vieningo pasipriešinimo baltųjų kolonizacijai, kuris išaugo į Tekumzės karą ir pasibaigė 1813 metais žuvus jo lyderiui. Tai buvo paskutinis šonių bandymas išsaugoti savo žemes.
Tekirdahas
Tekirdahas – miestas šiaurės vakarų Turkijoje, Europos žemyne; provincijos centras. Uostas. Išvystytas žemės ūkis. 2006 m. atidarytas Namiko Kemalio universitetas.
Marčiukai
Marčiukai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Lukšių, netoli kelio.
Papuolenis
200px|thumb|right|[[Markas Tvenas|M. Tveno romano „A Yankee in the Court of King Arthur“ ('Jankis karaliaus Artūro dvare') viršelis ]]
Papuolenis  – mokslinės ar maginės fantastikos kūrinio herojus, paprastai iš šių dienų Žemės nelauktai patekęs į praeitį, ateitį, magijos pasaulį, kitą planetą, literatūros kūrinio pasaulį ir pan. Papuolenių fantastika pastaraisiais metais labai populiari Rusijos literatūroje. Papuolenių fantastika dažnai persikloja su gretimomis temomis. Pvz., artima, kartais sutampanti mokslinės fantastikos atšaka yra laiko fantastika, kur paprastai aprašytos kelionės laike ir tikslingas praeities keitimas. .
Klasifikacija
Papuoleniai į kitą istorijos tarpsnį ar pasaulį patenka dviem būdais:
Paprastai papuoleniai į maginį ar šiaip kitą pasaulį skiriasi nuo papuolusiųjų į kitą istorinę realybę (praeitį ar lygiagretųjį pasaulį):
Atskiras papuolenių variantas yra papuoleniai iš praeities ar ateities į mūsų dabartinį pasaulį. Pvz.:
Papuoleniai ankstyvojoje fantastikoje
Pirmu „klasikiniu“ papuoleniu laikomas Henkas Morganas (Hank Morgan) iš Marko Tveno romano „Jankis karaliaus Artūro dvare“ (1889 m.). Šio romano pagrindinis veikėjas papuola labiau į riterių romanų tikrovę, nei į realius viduramžius. Romanas nesibaigia laiminga pabaiga. Sekantis papuolenių fantastikos kūrinys yra 1939 m. parašytas L. Sprague de Camp romanas „Teneapgobia tamsa“ (Lest Darkness Fall). Jo herojus amerikietis archeologas Martinas Pedvėjus (Martin Padway) papuola į 535 m. Romą trenktas žaibo. . Šis romanas laikomas alternatyviosios istorijos klasika.
Papuoleniai yra ir Džonas Karteris (John Carter) ir E.R. Berouzo (Edgar Rice Burroughs) „Marso ciklo“ kūrinių (1912 m.) bei Džonas Gordonas iš E. Hamiltono ('Edmond Moore Hamilton) „Žvaigždžių karalių“ (The Star Kings'', 1947 m.). Hamiltono romane, ko gero, pirmą kartą papuolenio idėja panaudota kartu su protų mainais. .
Kitas istorinės papuolenystės pavyzdys yra 1951 m. Džono Karo (John Dickson Carr) romanas Velnias aksomo drabužiais (The Devil In Velvet). Jo herojus Kembridžo profesorius Nikolas Fentonas (Nicholas Fenton) pasirašo sutartį su velniu ir perkeliamas iš 1925 m. D. Britanijos į Stiuartų restauracijos laikų gyventojo sero Niko Fentono kūną. Į jo žmoną jis buvo įsimylėjęs pagal senovinį portretą ir 12675 m. siekė užkirsti kelią jos nužudymui.
Tas pats būdas panaudotas K.S. Liuiso (Clive Staples Lewis) „Narnijos kronikose“ (1950 m.). Čia visa Pevensie šeima persikelia į pasaulį, apgyvendintą pasakinių būtybių. Džono Majerso (John Myers Myers) romane „Sidabrinė Sruoga“ (Silverlock, 1949 m.) herijus Klarensas Šendonas (A. Clarence Shandon) sudužus laivui papuola į Romaniją, alternatyviąją tikrovę, apgyvendintą knygų herojais. .
Papuolenių žanrui galima priskirti ir Fransio Karsako (Francis Carsac) romaną „Kosmoso robinzonai“ (Les Robinsons du Cosmos , 1955 m.), kur, susikirtus lygiagrečiosioms visatoms, į kitą planetą patenka Žemės paviršiaus teritorijos su keliais tūkstančiais Žemės gyventojų. 1960 m. jis išleido romaną „Žemės pabėgimas“ (Terre en fuite). Inžinieriaus Polio Diupono kūne atsidūręs mokslininkas iš ateities Orka Akeranas, kuris vėliau grįžta atgal į savo laiką ir palieka užrašus, kuriuose pasakoja Žemės ateitį ir žmonijos pabėgimą su planeta nuo sprogti turinčios Saulės. Karsakas aprašė masinę papuolenystę. .
Šiam žanrui priklauso ir Polo Andersono (Poul William Anderson) apsakymas „Atėjęs per anksti“ (The Man Who Came Early, 1956 m.). Į vikingų laikų Islandiją patekusiam amerikiečių kareiviui Džeraldui 'Semsonui' (Gerald „Samsson“) nepadeda nei dziudo, nei pistoletas ir šių dienų išsilavinimas. .
Papuoleniai tarybinėje fantastikoje
Tarybinėje fantastikoje papuolenių tema buvo nepopuliari. .
1966 m. išėjo Lazario Lagino (Лазарь Лагин) knyga „Žydrasis žmogus“ (Голубой человек), kur studentas Jurijus Antošinas (Юрий Антошин) mentaliai persikelia į 1894 m. Rusiją, į jauno darbininko Jegoro Antošino (Егор Антошин) kūną. .
Brolių Strugackių (Братья Стругацкие) apysakoje „Mėginimas pabėgti“ (Попытка к бегству) irgi figūruoja perkėlimas laike. Saulas Repninas (Саул Репнин) kažkaip „pabėga“ iš nacių konclagerio į ateitį – į „Pusiaudienio pasaulį“ (laimėjusio komunizmo pasaulį). .
Papuoleniai dabartinėje Rusijos fantastikoje
Papuoleniai kaip pagrindiniai fantastinio kūrinio veikėjai labai populiarūs šiuolaikinėje Rusijos fantastikoje. Vienas pirmųjų tokių rusiškosios fantastikos veikėjų yra Aleksandro Buškovo kūrinių ciklo personažas majoras desantininkas Stanislovas Svarogas, patekęs į maginės fantastikos pasaulį. Šis ciklas sukėlė papuoleniškų kūrinių, kurių veikėjai specnazo kariai ar lauko vaidmenų žaidimų žaidėjai. XXI a. vis dažniau papuoleniškų fantastinių kūrinių veikėjais tampa paprasti žmonės. Tokių kūrinių ciklų pavyzdžiai yra Vitalijaus Zykovo „Bevardis vergas“ (Безымянный раб; skirtas daugiausia vyriškajai jaunuolių auditorijai) ir Oksanos Pankejevos „Keistosios karalystės kronikos“ (Хроники странного королевства; skirtas daugiausia merginoms).
Kritikas Vasilijus Vladimirskis papuolenių fantastikos populiarumą aiškina masinės psichologijos ypatumais ir daugelio žmonių „nevykėlio komplekso“ išnaudojimu. Tokie kūriniai lyg tai teigia, kad žmonės turi nepastebėtų gebėjimų, kuriems pasireikšti trukdo kažkokios išorinės aplinkybės. Papuoleniškų kūrinių rašoma vis daugiau, o jų parašymo kokybė vis prastėja.
Daukšiškiai
Daukšiškiai – buvęs kaimas Joniškio rajono savivaldybės teritorijoje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Lygumų, prie kelio Priešginiai – Barysiai – kelias Pamūšis – Naisiai. Buvęs dvaras. Kaimui atminti 2001 m. pastatytas ąžuolinis kryžius.
Geografija
thumb|300px|left|Kryžius Daukšiškių kaimui atminti
Zalvė (Latvija)
Zalvė  – kaimas Latvijoje, Aizkrauklės savivaldybėje, 15 km į šiaurės vakarus nuo Neretos, tarp didelių girių masyvų, prie Zalvytės upelio. Valsčiaus centras. 142 gyventojai (2021 m.). Pro kaimą eina plentas P86 Sėrenė–Kalniešiai. Veikia paštas. Yra Lielzalvės dvaras su parku, bažnyčios griuvėsiai.
Rasa (vedos)
Rasa  – senovės arijų mitologinė upė. Rasos upė minima „Rigvedoje“ 9 kartus. Vėlyvesniame Jaskos veikale „Nirukta“ Rasa apibūdinama kaip pasaulį ir dangų juosianti upė (plg. graikų Okeanas). Šį įvaizdį galima numanyti buvus jau ir vedose. „Mahabharatoje“ ir puranose Rasa pavadinama požemio, pragaro upė.
Rasos pavadinimas ir įvaizdis glaudžiai susijęs su kita vedine mitologema, vadinama rasa (vyr. g., ). Tai sultys, syvai, gyvastis, sula, rasa. Šis žodis vedose išreiškia kūną, gyvybę palaikančius vandenis. „Atharvavedoje“ gausu užkalbėjimų, kuriuose priešininkas prakeikiamas, kad taptų arasa, t. y., besultis, besyvis, nususęs. Ne veltui povediniu laikotarpiu šis žodis ėmė reikšti nuotaiką, jauseną (žr. rasa (estetika)), plg. bendrą žodžių humoras ir humoralinė sistema (organizmo skysčių, hormonų dermė) kilmę Vakaruose.
Grigalius XVI
Grigalius XVI (, tikrasis vardas Bartolomeo Alberto Mauro Cappellari, 1765 m. rugsėjo 18 d. Belunas prie Venecijos – 1846 m. birželio 1 d. Roma) – Romos katalikų bažnyčios popiežius nuo 1831 m. vasario 2 d. iki mirties.
Biografija
Nuo 1783 m. kamendulis, ordino vardas Mauro. Nuo 1795 m. Šv. Grigaliaus vienuolyno Romoje vikaras, nuo 1805 m. abatas. Nuo 1800 m. Katalikų tikėjimo akademijos, kurią įsteigė popiežius Pijus VII, narys. Nuo 1823 m. kamaldulių ordino generolas. Nuo 1825 m. kovo 21 d. kardinolas, Tikėjimo skleidimo kongregacijos prefektas. Nuo 1809 m. dėstė filosofiją ir teologiją Murano ir Paduvos kolegijose.
Popiežiumi išrinktas Austrijos kanclerio Klemenso fon Meternicho pastangomis. Jo pontifikato pradžioje vidurio Italijoje G. Mazzini vadovaujamas sukilimas susilpnino popiežiaus pasaulietinę valdžią. Buvo naujovių politikoje priešininkas, bet buvo priverstas 1831 m. ediktu įteisinti Austrijos, Anglijos, Prancūzijos, Prūsijos ir Rusijos reikalaujamas administracines, finansines ir teismų reformas, renkamus municipalitetus.