cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liudvikas XVI
Liudvikas XVI (1754 m. rugpjūčio 23 d. – 1793 m. sausio 21 d.) – Prancūzijos ir Navaros karalius iš Burbonų dinastijos, valdęs 1774–1791 m. Nuo 1791 iki 1792 vadinosi Prancūzų karaliumi. 1792 m. rugpjūčio 10 d. suimtas ir tardytas Nacionalinio Konvento, nuteistas už tėvynės išdavystę, giljotinuotas 1793 m. sausio 21 d. Jis buvo vienintelis Prancūzijos karalius per visą istoriją nuteistas mirti.
Nors valdymo pradžioje ir buvo mėgstamas valdovas, jo neveiksnumas ir konservatyvumas privedė prie to, kad prancūzams jis virto tironijos ir Senosios santvarkos simboliu. Po absoliutinės monarchijos panaikinimo 1792 m., respublikonai Liudvikui suteikė Kapeto pavardę (pagal Kapetingų dinastijos įkūrėjo karaliaus Hugo Kapeto vardą), klaidingai manydami, kad Kapetas buvusi dinastijos pavardė. Neoficialiai jis dar buvo pravardžiuojamas „Liudviku Paskutiniuoju“, pagal tradiciją prie Prancūzijos karaliaus vardo pridėti papildomą pravardę. Šiandien dauguma Prancūzijos istorikų Liudviko XVI asmenybę apibūdina kaip sąžiningą ir geranorišką, tačiau revoliucionierių pasirinktą netikusios monarchijos ir mokestinės sistemos reformų atpirkimo ožiu.
Vaikystė
Buvo trečias iš aštuonių vaikų, gimusių dofinui Liudvikui Ferdinandui, tuomečio karaliaus Liudviko XV sūnui bei Abiejų Tautų Respublikos valdovo Augusto II dukteriai Marijai Juozapai.
Vaikystė nebuvo lengva, mat tėvai visą dėmesį skyrė jo vyresniajam išvaizdžiam broliui Burgundijos kunigaikščiui Liudvikui, kuris mirė 1761 m., būdamas 10 metų amžiaus. Puikiai mokėsi ir labai domėjosi lotynų kalba, istorija, geografija bei astronomija, gerai mokėjo anglų ir italų kalbas. Mėgo fizinę veiklą, medžioti su savo seneliu Liudviku XV bei imtis su savo jaunesniaisiais broliais Liudviku Stanislovu ir Karoliu Pilypu.
Po tėvo, sirgusio tuberkulioze, mirties 1765 m. gruodžio 20 d. tapo naujuoju Prancūzijos dofinu. Jo motina, negalėjusi atsigauti po vyro mirties, mirė 1767 m. kovo 13 d., taip pat nuo tuberkuliozės. Liudvikas buvo griežtai ir konservatyviai auklėjamas Polio Fransua de la Vožiujono, Prancūzijos vaikų auklėtojo nuo 1760 iki 1770 metų, ir nebuvo pasiruošęs įžengti į sostą po netikėtos senelio Liudviko XV mirties 1774 metais.
Šeimyninis gyvenimas
thumb|left|Marija Antuanetė su vaikais, 1787 m. ([[Élisabeth-Louise Vigée-Lebrun|Elizabeta Luiza Vižė-Lebren)|288x288px]] Būdamas penkiolikos metų, 1770 m. gegužės 16 d. vedė keturiolikmetę Šventosios Romos Imperijos imperatoriaus Pranciškaus I ir jo žmonos Marijos Teresės dukterį Mariją Antuanetę, Austrijos erchercogaitę. Nuo pat pradžių santuoka buvusi draugiška, bet santūri. Savo laiške Liudvikui XV jis teigė „padaręs ją savo žmona“, tačiau ji likusi labai vaikiška. Baimindamasis, kad žmona jam nedarytų įtakos jo santykiuose su Šventąją Romos Imperija, dofinas su ja viešajame gyvenime elgėsi šaltokai, nors tai jam nesutrukdė jai padovanoti Mažojo Trianono rūmus 1774 metais. Laikui bėgant pora (kurie buvo antros eilės pusbrolis ir pusseserė), suartėjo, ir 1778 m. gruodį jiems gimė pirmas vaikas.
Absoliutinis Prancūzijos monarchas (1774–1789)
Sostą paveldėjo 1774 m., būdamas devyniolikos. Jo pečius užgulė didžiulė atsakomybė: valstybė skendėjo skolose, o visuomenėje brendo apmaudas „despotiška“ monarchija. Taip pat jautėsi visiškai nepasirengęs savo pareigoms. Bandė pelnyti pavaldinių meilę vėl įteisindamas vietines provincijų tarybas – parlamentus. Nors niekas neabejojo Liudviko XVI teise valdyti šalį, jau nuo to laiko, kai jis tapo Prancūzijos dofinu, buvo aišku, kad naujasis karalius nebuvo pakankamai griežtas ir ryžtingas. Vis dėlto, Liudvikas turėjo patyrusį patarėją, Morepo grafą Žaną Frederiką Felipo, iš esmės už karalių priėmusį daugelį svarbių sprendimų iki pat 1781 metų, kai jis išėjo anapilin.thumb|Liudvikas XVI, 1786 m. (Antuanas Fransua Kalė)|kairėje|246x246pxRadikalios Tiurgo ir Malzerbo mokestinės reformos supykdė kilminguosius ir buvo užblokuotos parlamentų, reikalavusių, kad karaliui būtų atimta teisė skirti naujas rinkliavas. Todėl Turgo buvo atleistas 1776 m., o Malzerbas atsistatydino tais pačiais metais; juodu pakeitė Žakas Nekeras. Nekeras rėmė Amerikos revoliuciją ir siūlė skolintis didžiules sumas iš užsienio, o ne kelti vietinius mokesčius. Kai jo vykdyta politika skausmingai žlugo, Liudvikas XVI jį atleido ir pakeitė Šarliu Aleksandru de Kalonu 1783 m., skatinusiu visuomenės vartojimą, kad vidinės skolos būtų „išpirktos“. Šiam planui žlugus, 1787 m. sušaukė Kilmingųjų tarybą, kurioje pasiūlė paties Kalono inicijuotą mokestinį planą. Kai tarybos nariai sužinojo įsiskolinimo dydį, jie buvo šokiruoti ir atmetė pasiūlymą. Šis įvykis privertė Liudviką manyti, kad jis, kaip absoliutinis monarchas, nebegali suvaldyti savo bajorijos, ir puolė į depresiją.
Menkėjančios karaliaus galios fone vis garsiau pasireikšdavo reikalavimai sušaukti Generalinius luomus, nešauktus nuo pat 1614 metų; Generalinių luomų pritarimas buvo paskutinė galimybė išgelbėti mokesčių reformą, tad karalius juos sušaukė 1789 metais. Šis sušaukimas negaluojančią ekonominę ir politinę šalies situaciją tėškė į Revoliucijos upę, Trečiojo luomo atstovams pasiskelbus Nacionaliniu konventu 1789 metų liepą. Liudviko bandymai jį sukontroliuoti baigėsi Teniso salės priesaika birželio 20 d. ir Tautos atstovų susirinkimu. Per kitus trijus mėnesius didžioji dalis karaliaus vykdomosios valdžios galių perleistos Tautos atstovams. Liepos 14 d. įvykdytas Bastilijos šturmas visuomenėje sukėlė radikalius mąstymo pokyčius.
Užsienio politika
miniatiūra|260x260px|Europa Liudviko XVI valdymo pabaigoje 1783–1792 m. Paveldėjo milžiniškus teritorinius nuostolius Šiaurės Amerikoje ir Indijoje po Septynerių metų karo ir 1763 m. Paryžiaus sutarties. Vis dėlto, Prancūzija išlaikė stiprią įtaką Amerikoje ir prekybos punktus Indijoje, kas vėliau lėmė įvairius konfliktus su Didžiąja Britanija.
Prancūzija taip pat norėjo išvyti britus iš Indijos. Tuo tikslu 1782 metais jis sudarė sąjungą su Pešvų valstybės valdovu Madhavravu II; generolas Biuzi įvedė kariuomenę į Il de Franso koloniją (dab. Mauricijus), ir toliau rėmė prancūzų pastangas Indijoje 1783. Admirolas Pjeras Andrė Siufrenas tapo Hidero Ali sąjungininku Antrajame Britų–Maisoro sultonato kare prieš britų valdžią Indijoje ir 1782–1783 m. kovojo prieš Britanijos laivyną Indijos ir Ceilono pakrantėse. Liudvikas XVI taip pat surengė intervenciją į Kochinchiną karinės pagalbos pretekstu. Prancūzijos–Kochinchinos aljanso susitarimas pasirašytas 1787 m. kaip vienas iš Versalio sutarties punktų tarp Liudviko XVI ir Kochinchinos princo Nguyen Anh.
Liudvikas XVI rėmė geografinių tyrimų ekspedicijas – 1785 m. Žanui Fransua de Galo pavedė vadovauti ekspedicijai aplink pasaulį.
Revoliucija ir konstitucinis valdymas (1789–1792)
1789 m. spalio 5 d. Paryžiaus moterų minia įkalbėjo revoliucionierius patraukti į Versalio rūmus, kuriuose gyveno karališkoji šeima. Naktį jie pateko į rūmus ir pasikėsino į karalienę Mariją Antuanetę, kurios lengvabūdiškas gyvenimo būdas prastuomenei buvo tapęs Senosios santvarkos simboliu. Įtampai atslūgus karališkoji šeima buvo perkelta į Paryžiaus Tiuilri rūmus. Tokio iškeldinimo priežastis buvo noras laikyti karalių arčiau liaudies, kad būtų galima jį lengviau stebėti.
Tačiau Mirabo staiga mirus, o karaliui ir toliau stokojant ryžto, derybos tarp karališkosios šeimos ir nuosaikiųjų politikų atsidūrė aklavietėje. Viena vertus, Liudvikas nebuvo toks radikalus kaip jo broliai, kurių savo laiškuose jis prašė nerengti kontrrevoliucijos. Kita vertus, jis naujos vyriausybės buvo paliktas nuošalyje dėl šios negatyvaus požiūrio į jį patį, kaip karalių, ir jo šeimą. Jam buvo įgrisę kalėti Tiuilri, bei tai, kad kareiviai visaip žemindavo karalienę, stebėdavo ją miegančią, taip pat todėl, kad naujasis režimas draudė karaliui pačiam pasirinkti nuodėmklausius ir vertė nuodėmes išsakyti tik specialiai paskirtiems asmenims, kurie buvo netgi ne dvasininkai, o valstybės pareigūnai.
1791 m. birželio 21 d. jis su šeima pabandė pabėgti iš Paryžiaus į Prancūzijos šiaurėje buvusią rojalistų tvirtovę Monmedi, tačiau planas žlugo ir karalius buvo areštuotas Varene an Argone, nes vietinis pašto viršininkas Žanas Batistas Druė atpažino valdovą iš jo atvaizdo, iškalto ant auksinės ekiu monetos. Karališkoji šeima birželio 25 d. grąžinta į Paryžių. Visuomenės akyse jie buvo išdavikai, jiems paskirtas griežtas namų areštas Tiuilri rūmuose.
Kiti Europos monarchai sunerimę stebėjo įvykius Prancūzijoje ir svarstė, ar nereikėtų surengti intervencijos ir padėti Liudvikui XVI, ar pasinaudoti politinio chaoso privalumais. Svarbiausį vadmenį atliko Šventosios Romos imperijos imperatorius Leopoldas II, Marijos Antuanetės brolis. Iš pradžių į įvykius Prancūzijoje jis kreipė menką dėmesį, tačiau padėčiai vis labiau komplikuojantis, ėmė nerimauti. Vis dėlto jis norėjo išvengti karo galimybės.
Rugpjūčio 27 d. Liudvikas ir Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas II, pasikonsultavę su iš Prancūzijos emigravusiais didikais, paskelbė Pilnico deklaraciją, kurioje teigė, kad Europos monarchai remia karališkosios šeimos gerovę ir nurodė keletą, tačiau labai griežtų pasėkmių, kurias sukeltų koks nors su jais susijęs nelaimingas atsitikimas. Nors deklaracija turėjo tik išreikšti monarchų susirūpinimą reikalais Prancūzijoje, vietiniai revoliucijos vadai palaikė ją atvira grėsme šalies suverenitetui. Be to, ideologinė Prancūzijos priešprieša su likusia Europa ir Austrijos teritorinės pretenzijos Elzase bei Tautos atstovų susirinkimo narių nerimas dėl agitacinės emigrantų veiklos Austrijos Nyderlanduose bei vokiečių valstybėse, dar labiau audrino padėtį. miniatiūra|260x260px|Tiuilri rūmų šturmas, 1793 m. (Žanas Diuplesi-Berto) Galiausiai Įstatymų leidimo susirinkimas, pritariant Liudvikui XVI, paskelbė karą prieš Šventają Romos Imperiją 1792 m. balandžio 20 d., kai Šarlis Fransua Domorjė jos atžvilgiu išsakė daug nusiskundimų. Domorjė parengė greitos invazijos į Austrijos Nyderlandus planą ir tikėjosi, kad vietiniai sukils prieš austrų valdžią. Tačiau revoliucija sutrikdė armiją, kareiviai pasidavė prieš patį pirmą mūšį, masiškai dezertyravo, vienu atveju netgi nužudė savo generolą.
Kol revoliucinė valdžia strimgalviais rinko naujas pajėgas ir reorganizavo armiją, Brunsviko hercogo Karlo Vilhelmo Ferdinando daugiausia prūsų armija susirinko prie Reino. Liepą prasidėjo invazija, ir prūsų armija užėme Verdeno ir Longvi tvirtoves. Karlas Ferdinandas pasirašė vadinamąjį Brunsviko manifestą, parengtą emigravusio karaliaus pusbrolio, kuriame buvo išreikšta ketinimas atkurt senąją santvarka prūsų ir austrų pagalba ir grąžinti visą valdžią karaliui, o jo priešininkus nubausti mirties bausme.
Priešingai, nei tikėtasi, manifestas nesustiprino karaliaus pozicijas, o dar labiau nuteikė prieš jį mases. Manifestas suprastas kaip karaliaus derybų su užsienio valdovais rezultatas ir savo Tėvynės išdavystė. Liaudies pykčio taurė persipildė rugpjūčio 10 d. Tądien grupė paryžiečių, remiamų naujos miesto valdžios, apsupo Tiuilri rūmus, karališkajai šeimai prieglobstį turėjo surasti Įstatymų leidimo susirinkimas.
Areštas ir egzekucija
Žirondistai norėjo laikyti Liudviką suimtą kaip įkaitą ir geresnės ateities garantą, tuo tarpu radikaliosios grupuotės reikalavo neatidėliotinos egzekucijos. Kadangi Susirinkimo nariai neturėjo teisės pasmerkti karalių myriop, buvo nuspręsta jį teisti Konvento akivaizdoje.
Gruodžio 11 pristatytas į Konventą, kur išgirdo puokštę kaltinimų aukščiausio laipsnio tėvynės išdavyste. Gruodžio 26 d. jo advokatas Raimondas de Sezas pateikė Konventui Liudviko atsakymus į kaltinimus.miniatiūra|Karališkosios šeimos grąžinimas į Paryžių 1791 m. birželio 25 d.. 1791 m. (Žanas Diuplesi-Berto)|kairėjeIš 721 nario sudarytas Konventas 1793 m. sausio 15 d. nubalsavo, kad Liudvikas kaltas: 693 už ir nė vienas prieš. Kitą dieną buvo paskelbtas vardinis balsavimas, turėjęs nuspręsti karaliaus tolimesnį likimą. 288 deputatai balsavo prieš mirties bausmę ir siūlė kitokias bausmes, kaip kad įkalinimą ar tremtį, 72 deputatai pritarė mirties bausmei, bet siūlė ją atidėti, o 361 deputatas pasisakė už greitą egzekuciją.
Kitą dieną prašymas atidėti mirties bausmę balsavimu buvo atmestas: 310 deputatų pasisakė už pasigailėjimą, likę 380 – už mirties bausmės neatidėliotiną įvykdymą. Sprendimas buvo paskutinis ir lemiamas. 1793 m. sausio 21 d., pirmadienį, Liudvikas XVI, kaip pilietis Liudvikas Kapetas, netekęs visų titulų ir ordinų, buvo giljotinuotas džiūgaujančios minios akivaizdoje, šiandieninėje Konkordo aikštėje. Budelis Šarlis Henrikas Sansonas paliudijo, kad karalius buvo drąsiai pasitikęs lemtį.
thumb|Liudviko XVI egzekucija|260x260px
Kai buvo pristatytas prie ešafoto, jis elgėsi oriai ir paklusniai. Liudvikas pasakė kalbą, kurioje pakartotinai pareiškė esąs nekaltas, ir atleidžiąs savo mirties kaltininkams. Liudvikas pareiškė norįs mirti ir meldžiąs Dievo, kad Prancūzija išvengtų tokio jo likimo. Antuanas Žozefas Santeras, Nacionalinės gvardijos generolas, jam neleido baigti kalbos, liepęs paskelbti būgno signalą. Tuojau po to, buvusiam karaliui nukirsta galva.
Egzekucijos liudijimuose yra teigiama, kad giljotinos ašmenys buvo nepakankamai išaštrinti, todėl vienu kirčiu galvos nukirsti nepavyko. Kituose yra liudijama, kad po pirmojo kirčio karalius iš skausmo surikęs, tačiau tai mažai tikėtina, nes jam jau buvo perkirsta gerklė. Visgi yra patvirtinta, kad Liudviko kraujui ištiškus ant žemės, minia strimgalviais lėkė norėdama jį sugerti savo nosinaitėmis.
Įamžinimas
Luisvilis Kentukio valstijoje yra pavadintas Liudviko XVI vardu. 1780 m. Virdžinijos Generalinė Asamblėja suteikė vietovei vardą karaliaus, kurio pulkai padėjo amerikiečiams nepriklausomybės kare. Asamblėja jį laikė kilniu žmogumi, nors kitų valstijų leidžiamieji susirinkimai tam prieštaravo.
Florida (Urugvajus)
Įkurtas San Fernando de la Florida Blanca pavadinimu 1809 m. balandžio 24 d., vėliau pervadintas į Florida.
Jurgis Ambraška
Jurgis Ambraška (1906 m. rugsėjo 19 d. Kūjėnuose, Surviliškio valsčius, Kėdainių apskritis – 1945 m. spalio 26 d. Auksučiuose, Gruzdžių valsčius) – Lietuvos pedagogas, mokyklinių vadovėlių autorius.
Biografija
1927 m. baigė Kėdainių mokytojų seminariją, dirbo Kalvarijos progimnazijoje. 1931 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Filosofijos skyrių. Priklausė aušrininkų, „Naujosios mokyklos“ draugijoms, Lietuvos mokytojų profesinei sąjungai. Vienas ir kartu su kitais parengė kalbos ir literatūros vadovėlių, 1937 m. išvertė A. Šmyderio knygą „Didaktika“. Bendradarbiavo žurnaluose „Aušrinė“, „Mokykla ir visuomenė“, 1939–1941 m. žurnalo „Mokykla ir gyvenimas“ redaktorius.
1940 m. sovietams okupavus Lietuvą – Kauno apskrities liaudies švietimo skyriaus vedėjas. Nužudytas neaiškiomis aplinkybėmis. Palaidotas senosiose Kuršėnų katalikų kapinėse.
Selekcija
Selekcija – kompleksinis mokslas, kai siekiama padidinti žemės ūkio gamybos produktyvumą. Selekcija padeda sukurti naujas ir pagerinti esamas augalų ir gyvūnų veisles bei mikroorganizmų rases.
Augalų selekcija
Pagrindiniai augalų selekcijos metodai yra hibridizacija ir atranka. Tokie metodai taikomi kartu. Paprastai yra 2 atrankos formos: masinė ir individualioji. Masinė atranka iš pradinės medžiagos atrenkama visa grupė individų, kurie turi pageidaujamus pokyčius. Masinė atranka dažniausiai taikoma kryžmadulkių augalų selekcijoje. Jos metodu negalima gauti genotipiškai vienarūšės medžiagos. Individualiąja atranka atrenkami individai su dominuojančiais požymiais ir auginami jų palikuonys. Tada labiausiai tinka savidulkiams. Gyvūnų selekcija pagrįsta paveldimuoju kintamumu bei atranka.
Gyvūnų selekcija
Gyvūnų selekcijai yra svarbus eksterjeras – gyvulių išorinių formų suma. Gyvūnų prijaukinimas tai pirmasis selekcijos etapas. Vieni gyvuliai yra kilę iš laukinių protėvių. Prijaukinimas labai susilpnina natūralios atrankos kintamumą, kurį žmogus panaudojo jam reikalingų požymių dirbtinai atrankai. Vykdant gyvulių selekciją, svarbu žinoti jo genetinį tikslą.
Šiizmas
thumb|left|250px|Sunitų (žalia), šiitų (violetinė) ir [[Ibadizmas|ibaditų (juoda) pasiskirstymas.]]
Šiizmas ( – ‘pasekėjai’) – šiitų islamo kryptis. Šios religinės krypties pasekėjai – šiitai, laikantys kalifo Ali palikuonis teisėtais musulmonų dvasios vadovais. Tai antra pagal dydį islamo šaka, kuriai priklauso apie 15 % musulmonų. Irane – 89 %, Azerbaidžane – 85 %, Bahreine 70 % ir Irake – 62 % sudaro daugumą. Didžiausia Libano religinė grupė taip pat yra šiitai (36 %). Didelę dalį gyventojų šiitai sudaro Jemene (49 %), Kuveite (30 %), Pakistane (15 %-20 %), Sirijoje (15 %-20 %), Jungtiniuose Arabų Emyratuose (16 %), Saudo Arabijoje (10 %-15 %), Afganistane (13 %), Tadžikijoje (5 %), Omane ir Brunėjuje. Mažesnės šiitų grupės gyvena kitose Persijos įlankos regiono šalyse, Arabijos pusiasalyje ir Afrikos šalyse.
Pagrindinės kryptys – dvylikos imamų, ismailitai, zeiditai. Mažesnės, labiau nutolusios nuo tradicinio islamo – alavitai, aleviai, drūzai. Alavitų denominacija turi valstybinį statusą Sirijoje, zeiditai vyrauja Jemene.
Dvylika imamų
Didžioji dauguma šiitų tiki, kad po pranašo Mahometo valdė dvylika jo teisėtų įpėdinių imamų.
Bokštai (Šilalė)
Bokštai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Traksėdžio. 2 kilometrai į šiaurės rytus nuo kaimo yra Bokštų – Klabų durpynas.
Lynelis
Lynelis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 12,5 km į šiaurės vakarus nuo Senosios Varėnos, 6 km į rytus nuo Daugų, į pietvakarius nuo plento, paribyje su Alytaus rajonu. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,98 km, plotis iki 0,34 km. Altitudė 127,8 m. Giliausia vieta yra pietrytinėje dalyje, siekia 11 m. Ežero kilmė rininė. Krantai aukštoki, ištisai apaugę Gudžių mišku. Dugnas padengtas dumblu, įlankose kaupiasi durpės. Ežeras nenutekantis, priklauso Varėnės intako Abistos baseinui. Į šiaurę įsikūręs Vėžionių kaimas.
Ežerėvardis Lynẽlis yra dirbtinis (pagal žuvies pavadinimą lynas), tikrasis vardas yra Bìbiškis nuo bibas („varpa, penis“)
Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija
'''Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija'''  – katalikų parapija, įkurta 1919 metais, Šustkos kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Komaruvkos dekanatui. 1888-1890 m. pastatyta Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia.
Narvydiškiai
Narvydiškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 30 km į pietus pietryčius nuo Biržų.
Istorija
Narvydiškiai istorijos šaltiniuose paminėti 1603 m.
Žitniškės
Žitniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Buivydžių, prie kelio.
Primilžis
Primilžis arba išmilžis – pieno kiekis (kilogramais, litrais), gaunamas iš melžiamo gyvulio (karvės, kumelės, ožkos, avies) per vieną melžimą (vienkartis primilžis), parą, laktaciją arba per gyvulio visą ūkinio naudojimo laiką.
Daugiausia primelžiama iš specializuotų pieninių veislių karvių. Primilžis didėja iki 6–7 laktacijos (vėliau ima mažėti); didėja ir pirmaisiais 1,5–2 mėn. po apsiveršiavimo (nuo trečio mėnesio pradeda mažėti).
Viktoras Ruokis
Viktoras Ruokis (1885 m. kovo 11 d. Daubariškėlėje, Daugėliškio valsčius, Švenčionių apskritis – 1971 m. gruodžio 26 d. Kaišiadoryse, palaidotas Petrašiūnų kapinėse Kaune ) – Lietuvos dirvožemininkas, agrochemikas, Mokslų akademijos narys korespondentas, respublikinės premijos laureatas.
Biografija
1898–1902 m. mokėsi Švenčionių miesto mokykloje, baigęs ją išvažiavo į Vilnių, privačiai mokėsi lotynų ir lenkų kalbų. 1904 m. įstojo į Vilniaus kunigų seminariją, bet po metų ją metė. Eksternu baigė gimnaziją Peterburge. 1912 m. I laipsnio chemijos specialybės diplomu baigė Odesos universitetą, 1914 m. baigė Maskvos žemės ūkio institutą.
1915–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Grįžęs į Lietuvą 1919 m. suorganizavo Dotnuvos vidurinę žemės ir miškų ūkio mokyklą. 1923 metų sausio mėnesį suoganizavo 23 Dotnuvos vidurinės žemės ir miškų ūkio mokyklos moksleivius- savanorius dalyvauti Klaipėdos užėmimo operacijoje, kuri įvyko 1923 metų sausio 10-15 dienomis. 1924–1941 m. Žemės ūkio akademijos dėstytojas, agrochemijos ir geognozijos katedros vedėjas, nuo 1931 m. ekstraordinatorinis profesorius.
1930 m. paskelbė Lietuvos dirvožemių klasifikaciją, parengė Pietų Lietuvos dirvožemių žemėlapį. Mokslo reikalais apkeliavo daugelį Europos šalių, lankėsi Tunise, Alžyre. Vokiečių okupacijos metais nušalintas nuo darbo Žemės ūko akademijoje; į darbą sugrįžo 1944 m., iki 1963 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Dirvožemio katedros vedėjas. 1945 m. suteiktas profesoriaus vardas. 1946–1949 m. vadovavo Lietuvos dirvožemių tyrimo ekspedicijai.
Propagavo sveiką gyvenimo būdą, apie tai buvo sukurtas dokumentinis kino filmas. 1964 m. prof. V. Ruokio iniciatyva pradėti organizuoti bėgimai Kačerginė–LŽŪA jo taurei laimėti.
Atminimas
1974 m. Lietuvos vadovybės nutarimu prof. V. Ruokio vardu buvo pavadinta viena Kėdainių rajono Dotnuvos–Akademijos gyvenvietės gatvė, 1990 m. – ir gatvė Kaišiadoryse. Namas Kaišiadoryse, Gedimino g. 68, kuriame 1957–1971 m. gyveno prof. V.Ruokis, buvo įtrauktas į Nekilnojamų kultūros vertybių registrą, tačiau 2008 m. nugriautas.
Far Cry 3: Blood Dragon
Far Cry 3: Blood Dragon – 2013 m. komedinis kompiuterinis pirmojo asmens šaudyklinis žaidimas, sukurtas studijos „Ubisoft Montreal“ ir išleistas „Ubisoft“. Tai žaidimo papildymas, nereikalaujantis originalaus 2012 m. išleisto žaidimo „Far Cry 3“. „Blood Dragon“ yra XX a. 9-ojo dešimtmečio veiksmo filmų ir videožaidimų parodija, kurios veiksmas vyksta retro-futuristinėje atviro pasaulio lygmens saloje, kur žaidėjas įsikūnija į karinio kiborgo Sergeant Rex „Power“ Colt vaidmenį.
2013 m. balandžio 30 d. žaidimas išleistas PlayStation 3 žaidimų konsolei, gegužės 1 d. pasirodė versijos, skirtos Microsoft Windows ir Xbox 360. Iš kritikų žaidimas daugiausia sulaukė teigiamų įverčių.
Apžvalga
„Blood Dragon“ yra stand-alone „Far Cry 3“ žaidimo papildymas, o tai reiškia, kad norint jį žaisti nereikalaujama turėti originalų žaidimą. Žaidimo stilius artimas „Far Cry 3“, kadangi naudojamas tas pats žaidimo variklis ir mechanika. Visgi žaidimas pasižymi gerokai supaprastintu, linijinio pobūdžio siužetu. Originaliajame žaidime buvęs įgūdžių medis pakeistas paprastesne lygių kėlimo sistema, kur, pasiekus naują lygį, iš karto atrakinami patobulinimai.
Žaidimo pasaulis yra atviro tipo su galimybe vairuoti transporto priemones. Kovoje žaidėjas gali rinktis iš didelio galingumo sprogstamųjų medžiagų, stipriai modifikuotų šaunamųjų ginklų ir didelio peilio. Šalutinės misijos iš žaidėjo reikalauja išlaisvinti įgulas, nudobti retus žvėris ar išlaisvinti įkaitus. Už veiksmus sėlinant žaidėjai apdovanojami papildomais Cyber taškais, ekvivalentiškais patirties taškams. Žaidime taip pat yra daugybė kolekcionuojamų daiktų, kuriuos suradus palengvėja žaidimas.
Zažečės Jelenevskiai
Zažečės Jelenevskiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jeleniavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Jeleniavo, apie 15 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų ir 122 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Juodosios Ančios upė.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Česnakas
Česnakas, svogūnas, poras (Allium) – lelijainių (Liliopsida) klasės amarilinių (Amaryllidaceae) šeimos augalų gentis. Anksčiau gentis buvo priskiriama česnakinių šeimai (Alliaceae). Pavadinimas atspindi česnako skonio savybes. Iš keltų kalbos žodžio all kilo Allium ir reiškia deginantis.
Augalų morfologija
Daugiametis svogūninis, žolinis augalas, turintis būdingą kvapą ir skonį. Stiebas tiesus, tvirtas, nuo 5 iki 200 cm aukščio. Lapai linijiški ar lancetiniai, plokšti ar vamzdiški. Žiedai smulkūs, įvairių spalvų. Žiedynas – tankus, rutulio formos ar retas skėtis, rečiau žiedai pavieniai. Kai kurių rūšių žiedyne susidaro svogūnėliai. Sėklos kampuotos ar apvalios.
Paplitimas
Eurazijoje randama beveik 90 % visų česnakų rūšių. Ypač didelė česnakų įvairovė randama nuo Viduržemio jūros baseino iki Centrinės Azijos ir Pakistano. Dauguma česnakų rūšių auga sausose, atvirose augavietėse, rečiau miškuose, laukuose.
Klasifikacija
Visame pasaulyje yra žinoma daugiau kaip 700 česnakų rūšių.
Lietuvoje auga:
Lietuvoje auginami:
AT213
AT213 – Austrijos Karintijos žemės Žemutinės Karintijos vok. Unterkärnten apskričių grupės (Sankt Veito, Fiolkermarkto ir Volfsbergo) teritorijos (NUTS:AT) administracinių vienetų suskirstymas pagal LAU, smulkių vietinių administracinių vienetų suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistemą.
LAU vietiniame lygmenyje pratęsia NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą, patvirtintą 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
Apskričių centrai – riebiu šriftu.
Lazdijų dekanatas
thumb|[[Metelių Kristaus Atsimainymo bažnyčia – pagrindinė Lazdijų dekanato bažnyčia]]
Škoda Auto
Škoda Auto – 1895 m. Mlada Boleslave (Čekija) įsteigta automobilių gamykla.
1991 m. bendrovę nupirko Volkswagen Group (VAG).
Laurin & Klement
thumb|210 px|Laurin & Klement A 1905 1895 m. knygų pardavėjas Vaclovas Klementas ir inžinierius Vaclovas Laurinas Mlada Boleslave įkūrė dviračių remonto dirbtuves, netrukus pradėjo jų gamybą. 1898 m. pagamino motorinį dviratį. 1899 m. pagamino motociklą „Slavia“. 1905 m. pradėjo gaminti pirmąjį automobilį „Voiturette A“, sulaukusį didelės sėkmės. Pirmojo pasaulinio karo metu įmonė gamino karinę techniką.
Škoda
thumb|210 px|Škoda Superb OHV, 1939 thumb|210 px|Škoda Octavia type 702, 1961 right|210px|thumb|Škoda 1000/1100 MB, 1964 right|210px|thumb|Škoda Favorit LXi, 1988 - 1995
1924 m. „Laurin & Klement“ susijungė su įmone „Škoda Works“. Pradėti gaminti sunkvežimiai, lėktuvų varikliai, žemės ūkio technika. Antrojo pasaulinio karo metu įmonė gamino karinę techniką Vokietijai, išleistas populiarus modelis „Superb“. 1945 m. įmonė rekonstruota, pradėjo gaminti automobilius planinės ekonomikos principais ir dėl politinių priežasčių buvo atskirta nuo vakarietiškų technologijų.
Volkswagen Group
thumb|210 px|Škoda Felicia 1994 - 2001 1990 m. pradėjus ieškoti stipraus vakarietiško partnerio, „Škoda“ buvo prijungta prie „Volkswagen Group“. Pradėtas gaminti naujas „Felicia“ modelis, jis prasiskynė kelią į pasaulinę rinką. Vėliau jį pakeitė „Fabia“, atsirado nauja „Octavia“, „Superb“.
Ashley Cole
Ešlis Koulas (g. 1980 m. gruodžio 20 d.) – anglų futbolininkas, Anglijos rinktinės ir Chelsea klubo gynėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2001 m. kovo 28 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate.
Kanelonesas
Kanelonesas  – miestas pietų Urugvajuje, Kaneloneso departamento administracinis centras.
Folinjo Madona
Folinjo Madona (it. Madonna di Foligno) – vienas garsiausių italų Renesanso dailininko Rafaelio (1483–1520) paveikslų, esantis Vatikano pinakotekoje Romoje.
Istorija
Paveikslas sukurtas Rafaelio Romos kūrybinio periodo metu. Paveikslą užsakė popiežiaus Julijaus II sekretorius Sigismondo de' Conti 1511 m. Santa Maria in Aracoeli bažnyčios didžiajam altoriuj Romoje, kaip padėką Mergelei Marijai už tai, kad, trenkus žaibui, jo namas Folinjo miestelyje nenukentėjo. Kita versija, namas nenukentėjo šalia sprogus artileriniam sviediniui. Rafaelis darbą atliko 1511-12 m. laikotarpyje. 1565 m. Sigismondo įpėdinė Anna Conti paveikslą perkėlė į Folinjo miesto Šv. Onos bažnyčią, kur jis išbuvo daugiau nei 200 metų ir nuo to gavo savo pavadinimą.
Napoleono karų metu, po Tolentino taikos 1797 m. sudarymo tarp Napoleono ir popiežiaus valstybės, paveikslas buvo išgabentas į Paryžių, kur 1802 m. medžio panelės tapyba buvo perkelta ant drobės. Po Napoleono pralaimėjimo paveikslas, kartu su daugeliu iš Italijos prievarta atimtų darbų, buvo gražintas ir 1816 m. pateko į Vatikano muziejus. Folinjo miesto katedroje šiuo metu yra paveikslo kopija.
Tema ir stilistika
Madona yra tradiciniais apdarais: raudona suknelė simbolizuoja kančias, mėlyna skara − karališkąją kilmę. Apie Madoną vaizduojama oranžinė aureolė rodo šventumą. Marijos ir Kūdikio poza replikuoja tradicinį „Madonos šlovėje“ vaizdinį. Paveiksle atpažįstama tipiška Rafaeliui trikampė kompozicija, kurios viršūnėje yra Madonos galva. Rafaelis tuo metu dirbo ties „Gaisro Borge“ freskomis Vatikano stancose, todėl paveiksle matomas šviesos efektų susišaukimas su freskų efektais.
Suomijos futbolo varžybos 1940 m.
Suomijos futbolo varžybos 1940 m.
Fairuz Fauzy
Fairuz Fauzy (g. 1982 m. spalio 24 d. Kuala Lumpūre, Malaizijoje) – autosporto lenktynininkas iš Malaizijos.
Karjera
Savo lenktynininko karjerą malaizietis pradėjo 1994 m. pradėjęs lenktyniauti su kartingais. 1999 m. jis debiutavo Didžiosios Britanijos Formulės Ford čempionate. Vėliau lenktyniavo tokiuose čempionatuose kaip A1 Grand Prix, GP2 ir kituose.
Geriausiai jam sekėsi 2008 m. GP2 Azijos čempionate, kurį baigė ketvirtas ir 2009 m. pasaulio Renault serija – antra galutinė vieta.
Stasys Baranauskas
Stasys Baranauskas (g. 1962 m. gegužės 7 d. Kaune) – buvęs Lietuvos futbolininkas, saugas, treneris.
Ovidijus
thumb|right|175px|Ovidijus
Ovidijus buvo gerai susipažinęs su graikų ir romėnų literatūra. Poetas akylai stebėjo gyvenimą, kūrė grakščius eilėraščius, todėl anksti išgarsėjo su savo kūriniais.
Ovidijus rašė eleginius kupletus. Jo poezijos temos buvo meilė, paliktos moterys ir mitologinės transformacijos. Jis rikiuojamas kartu su Vergilijumi ir Horacijumi kaip vienas iš trijų kanoninių romėnų literatūros poetų. Ovidijaus poezija buvo gausiai imituojama jau vėlyvosios Antikos ir Viduramžių metu, jis ilgai turėjo milžinišką įtaką Europos dailei ir literatūrai.
Biografija
Kūrinyje Tristia IV 10 Ovidijus nurodo savo gimimo vietą ir datą: 43 m. pr. m. e. kovo 20 d. Sulme (dabar Sulmona, vidurio Italijoje).
Jo tėvas buvo pasiturintis riterių luomo atstovas ir norėjo, kad Ovidijus ir jo broliai pasirinktų valstybės tarnybą. Iš pradžių Ovidijus šiam norui pakluso, tačiau greitai metė šitą gyvenimo kelią ir perėjo prie poezijos.
8 m. rudenį Ovidijus buvo Elbos saloje, kai jį pasiekė imperatoriaus Augusto įsakymas, pagal kurį jis buvo ištremtas į Tomis miestą (dabartinė Konstanca Rumunijoje) prie Juodosios jūros. Tai buvo savavališkas imperatoriaus sprendimas nepatvirtintas nei teismo, nei Romos Senato. Manoma, kad Ovidijus galėjo turėti romaną su viena iš Augusto moterų.
Akvariumas
thumb|Gėlo vandens akvariumas su gausia augmenija thumb|Namuose įrengtas lietuviškas kietųjų koralų [[jūrinis akvariumas]] thumb|left|Buitinio akvariumo vandens filtravimo schema: vandens įsiurbimas (1), mechaninis (2), cheminis (3) ir biologinis (4) filtravimai, išfiltruoto vandens išpylimas (5.) thumb|Didžiulis akvariumas prekybos centre [[Mega (prekybos centras)|„Mega“ Kaune]]
Akvariumas ( – vandens talpykla) – dažniausiai stiklinis indas ar įrenginys, skirtas laikyti, veisti, tirti ar demonstruoti vandens gyvūnus. Akvariumai būna įvairaus dydžio, juose paprastai imituojama natūrali aplinka, parenkant deguonies kiekį, temperatūrą, metabolitus, rūgštingumą, apšvietimą, auginant augalus.
Buitiniai akvariumai naudojami laisvalaikiui, juose dažnai laikomos mažos, spalvingos, egzotiškos išvaizdos žuvys.
Zoologijos soduose ir mokslo įstaigose įrengtuose akvariumuose tiriama vandens gyvūnų ekologija, biologija, selekcija.
Dideliems vandens gyvūnams (banginiams, delfinams, orkoms, vėžliams) laikyti skirti akvariumai vadinami okeanariumais arba delfinariumais.
Panašūs į akvariumą įrenginiai Britanijoje pradėti naudoti XIX a. ketvirtajame dešimtmetyje, siekiant apsaugoti laivais pervežamus retus augalus. Akvariumai pradėjo populiarėti po pademonstravimo parodoje 1851 m. Akvariumo terminas pirmą kartą panaudotas anglų natūralisto ir mokslo populiarintojo Ph. H. Gosse darbuose 1853 m.
Lietuvoje
Lietuvoje didžiausi akvariumai yra Klaipėdos jūrų muziejuje (nuo 1975 m.), Ekologijos institute Vilniuje (nuo 1972 m.).
2005 m. prekybos centre „Mega“ šalia Kauno atidarytas vienas didžiausių prekybos centruose įrengtų akvariumų Europoje. Akvariumo aukštis siekia 10,65 m, plotis – 4 m, ilgis – 11 m, talpa – 170 000 litrų, kaina – 12 mln. litų. Jis patenka į pirmąjį aukščiausių pasaulio akvariumų dešimtuką. Statybai panaudota 90 t ypač patvaraus akrilo plokščių, atstojančių įprastą stiklą. Akrilo plokštės storis kai kur siekia 30 cm, o metalinė akvariumą laikanti konstrukcija pagaminta iš 20 tonų nerūdijančio plieno. Akvariumo techninėse patalpose išgaunamas tikras jūrinis vanduo, kuris yra perfiltruojamas biologiniais, putos paskirstymo, smėlio filtrais.
Atlantizija
Atlantizija (Laterallus rogersi) – gervinių paukščių (Gruiformes) būrio, vandeninių vištų (Rallidae) šeimos, amazoninių švygždų (Laterallus) genties paukščių rūšis. Tai pats mažiausias neskraidantis paukštis pasaulyje.
thumb|left|200px|Atlantizija [[Morfologija (biologija)|morfologiniame piešinyje]]
Paplitimas
Endeminė, sėsli rūšis. Savaime paplitusi vienoje iš Tristano da Kunjos archepelago salų (Nepasiekiamojoje saloje). Pasitaiko įvairiose salos buveinėse, bet daugiau jų pakrantės žolynuose, durpinguose plokščiakalniuose tarp viksvų ir paparčių krūmų, bei aukščiausiose salos vietose tarp viržių.
Algirdas Jonas Ambrazas
Algirdas Jonas Ambrazas (1934 m. vasario 11 d. Kaune – 2016 m. liepos 20 d. Nidoje) – Lietuvos muzikologas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Atlantizija
Paplitimas
Atlantizijų populiacija gyvenanti mažame 19 km³ plote yra stabili, jos dydis 5600 individų.
Algirdas Jonas Ambrazas
Biografija
Brolis Vytautas Ambrazas. 1958 m. baigė Lietuvos konservatorijos E. Balsio muzikos teorijos klasę. 1991 m. apgynė disertaciją „Juozas Gruodis ir lietuvių kompozitorių mokyklos formavimasis" ir tapo menotyros daktaru.
Atlantizija
Apibūdinimas
Kūno ilgis 13-15,5 cm. Patinėliai didesni ir sunkesni už pateles, kurių svoris 35–49 g, arba vidutinis 40,5 g. Patelės sveria 34–42 g, arba vidutiniškai 37 g. Akys raudonai oranžinės. Snapas ir kojos gana ilgoki, tamsūs. Plunksnos tarsi šeriai, kurios viršutinėje kūno dalyje tamsiai kaštoninės spalvos, apatinės dalies – tamsiai pilkos. Sparnai menki, o uodega trumpa. Patelių plunksnos kiek šviesesnės, ypač galvos, gerklės ir krūtinės.
Dauginimasis
Monogamės. Peri ant žemės. Lizdas žolės, paparčių kupste, ar po kitos tankios augalijos priedanga ovalus su įėjimu per siaurąją lizdo dalį, į kurį patenkama per maždaug 50 cm aukščio savotišką augalijos tunelį. Patelė per spalio-sausio laikotarpį padeda du didelius, maždaug 25% jos pačios svorio kiaušinius, kuriuos peri abu tėvai. Jauniklius maitina taip pat abu tėvai.
Algirdas Jonas Ambrazas
Biografija
1957–1959 m. Lietuvos Radijo ir televizijos komiteto muzikos redaktorius. 1959–1964 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas. 1964–1968 m. Lietuvos konservatorijos muzikos teorijos laboratorijos vedėjas. Nuo 1965 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas, 1987–1998 m. muzikos teorijos katedros vedėjas, nuo 1993 m. Muzikologijos instituto mokslinis vadovas; nuo 1982 m. profesorius.
Duobelinės keramikos kultūra
''Panašiai skambanti 4200–2000 m. pr. m. e. kultūra vadinama Šukinės duobelinės keramikos kultūra''
Atlantizija
Dauginimasis
Šie paukščiai nelabai agresyvūs gindami savo lizdo teritoriją nuo kitų šios rūšies individų, bet porelė bando išvyti įsibrovėlius intensyviu čiulbėjimu.
Algirdas Jonas Ambrazas
Biografija
1971–1975 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos muzikologų sekcijos pirmininkas. 1991–1999 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. Parašė 10 knygų, paskelbė daugiau, kaip 100 straipsnių. Skaitė pranešimus ir paskaitas apie Lietuvos muziką ir muzikos gyvenimą tarptautinėse konferencijose Latvijoje, Estijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Lenkijoje, Suomijoje, Rusijoje, Ukrainoje ir kitur.
Duobelinės keramikos kultūra
Duobelinės keramikos kultūra arba duobinės keramikos kultūra – vidurinio ir vėlyvojo neolito archeologinė kultūra, pavadinta dėl duobutėmis puoštų keramikos indų.
Atlantizija
Mityba
Maitinasi įvairiose buveinėse, tiek paplūdimiuose tarp riedulių, tiek pelkėtose vietovėse ir net tarp žemos augalijos. Maitinasi lėtai, bet kuomet lankosi kur nėra natūralios augalijos priedangos, tampa labai atsargūs. Lesa kirmėles, drugius, vabalus, vabzdžius, uogas ir sėklas. Maitinasi naktį, bet kaip manoma, aktyvesnės būna dienos metu.
Rūšies priešai ir pavojai
Natūralių priešų turi mažai. Didžiausias priešas – juodosios žiurkės (Rattus rattus), kurios gali patekti į salą. Planuojama dalį rūšies populiacijos perkelti į gretimą Lakštingalų salą.
Duobelinės keramikos kultūra
Arealas
thumb|200px|left|Duobelinės keramikos šukė, [[Uplandas, Švedija]] thumb|200px|left|Briedžio figūrėlė, [[Uplandas, Švedija]] Duobelinės keramikos kultūra 3200–2300 m. pr. m. e. buvo paplitusi dab. Danijos šiaurinėje ir šiaurės rytinėje dalyje, Pietų Norvegijoje, Pietų ir Vidurio Švedijoje, t. p. Alandų, Bornholmo, Gotlando ir Olando salose.
Atlantizija
Rūšies priešai ir pavojai
Jauniklius dažnai pražūdo Turdus eremita, arba žūsta dėl pasitaikančių blogo oro sąlygų.
Duobelinės keramikos kultūra
Arealas
Ji susiklostė Niosveto ir Lihulto kultūrų areale, veikiama piltuvėlinės keramikos kultūros iš pietų. Vėlesniame etape vyko aktyvūs mainai su virvelinės keramikos kultūros atstovais, ir pastaroji galiausiai nustelbė vietines tradicijas.
Atlantizija
Salos kolonizavimas ir kilmė
Artimiausia atlantizijai rūšis yra dėmėtasparnė švygžda (Laterallus spiloptera), gyvenanti Pietų Amerikos žemyno pietryčiuose.
Duobelinės keramikos kultūra
Kultūra
Keramika su mineralinėmis priemaišomis. Duobelinės keramikos kultūrai būdingi aukštoki, platėjantys, su peteliais, įsmaugtu kakleliu smailiadugniai ir plokščiadugniai indai. Jų viršutinė dalis buvo puošiama duobučių, įkartėlių ar šukinių įspaudų horizontaliomis kompozicijomis. Iš kaulo ir rago gaminti žeberklai, adatiniai ir paplokšti antgaliai, štampeliai, ylos, kaltai, papuošalai. Rasta kaulinių ir keraminių žmonių bei gyvūnų figūrėlių, ornamentuotų kaulinių šukų, drožinėtu kriauklių, gintaro dirbinių.
Mirusiuosius laidojo kapinynuose aukštielninkus ir suriestus, paguldytus ant šono, su gausiomis įkapėmis: kabučiais ir vėriniais iš žvėrių ilčių, kauliniais cilindriniais karoliais, žvejybos įrankiais ir ginklais.
Kadangi jai nebūdinga žemdirbystė ir sėslus gyvenimas, paprastai būdingi neolito kultūroms, tačiau jos atstovai jau gamino keramiką, ji dar priskirtina taip vadinamojo keraminio mezolito laikotarpiui.
Bronius Makauskas
Bronius Makauskas (g. 1950 m. lapkričio 20 d. Sankūrai, Punsko valsčius) – Lietuvos istorikas, Lenkijos lietuvių bendruomenės veikėjas, Lietuvių katalikų mokslų akademijos narys.
Biografija
1968 m. baigė Punsko lietuvių licėjų, 1974 m. – Gdansko universitetą. 1980 m. humanitarinių mokslų daktaras. 1985 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.
1975–1979 m. dirbo ir nuo 1987 m. dirba Lenkijos mokslų akademijos Istorijos instituto XIX a. – XX a. Vidurio ir Rytų Europos sektoriuje. 1980–1986 m. dirbo Lenkijos mokslų akademijos Socialistinių šalių institute. Nuo 2000 m. Varšuvos universiteto Baltijos šalių 1918–1991 m. istorijos dėstytojas.
Nuo 1970 m. dalyvauja Lenkijos lietuvių visuomeniniame gyvenime. 1980–1990 m. Lenkijos lietuvių visuomeninės kultūros draugijos centro valdybos vicepirmininkas, 1993–1996 m. Lenkijos lietuvių bendruomenės tarybos pirmininkas, nuo 1996 m. valdybos vicepirmininkas. 2000–2006 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos vicepirmininkas.
Mokslinė veikla
Tiria Baltijos valstybių naujausiųjų laikų istoriją, lietuvių ir lenkų santykius, tautinių mažumų padėtį Lenkijoje, ginkluotą lietuvių tautos pasipriešinimą TSRS okupaciniam režimui. Stažavo Lietuvoje, Italijoje, JAV. Vienas ir su J. Brazausku 2003–2006 m. parašė Lietuvos vidurinių mokyklų mokiniams 6 vadovėlius.
Pajas
Pajas  – smulkiausia (mažiausio nominalo) senoji Indijos moneta, kuri buvo išimta iš apyvartos Indijos pinigų sistemą reformavus į dešimtainę.
1 pajas lygus 1/3 paisos, 1/12 anos ir 1/192 rupijos.
Pajų monetos buvo disko su skyle centre formos.
Sialianskaja Dolia
Sialianskaja Dolia  – laikraštis leistas nuo 1921 m. birželio iki 1922 m. balandžio Kaune baltarusių kalba. Laikraštį leido baltarusių valstiečių draugija, iš viso išleisti 7 numeriai.
Indų muzika
Indų muzika – Indijos subkontinento gyventojų muzikinių tradicijų, stilių ir formų visuma. Platesne prasme – Pietų Azijos muzika, apimanti Indijos ir Šri Lankos, Pakistano, Nepalo ir Bangladešo tradicinę ir šiuolaikinę muziką, išeivijoje gyvenančių etninių indų muziką. Indų muzika apima klasikinę muziką (skiriamos dvi tradicijos: Šiaurės Indijos arba hindustaniškoji, ir Pietų Indijos, arba karnatakiškoji), teatro ir šokio, populiariąją ir kino, įvairių Indijos tautų (tamilų, telugų, marathų, bengalų, gudžaratų) liaudies muziką.
Klasikinė muzika
Svarbiausi klasikinės muzikos stiliai ir žanrai – dhrupadas, chajalis, kavalis, gyta, varna, kritė. Žymiausi Pietų Indijos kompozitoriai – Tjagaradža (1767–1847), Mutusvamis Dykšitaras (1776–1835), Šjama Šastris (1792–1827).
Šokis ir muzikinis teatras
Gyvuoja septyni klasikinio šokio ir teatro stiliai: bharanatanatjam, kathakas, kathakali, kūčipūdi, orisi, manipuri.
Indų muzikos instrumentai
Indų muzikos instrumentai skirstomi į aerofonus (orinius), chordofonus (styginius), idiofonus (saviskambius) ir membranofonus.
Chordofonai: rūdra vyna (ilgoji citra su dviem tuščiavidurio moliūgo rezonatoriais), vičitra vyna (ilgoji citra be dalmenų), sarodas (trumpakaklė liutnia), sitaras (ilgakaklė liutnia, turi 27 stygas), surbaharas (primena sitarą, tik didesnis ir žemiau skambantis), santūras (cimbolai, trapecijos formos, turi 99 stygas, kurios užgaunamos mediniais plaktukėliais). Aerofonai: bansuris (skersinė bambuko fleita), šachnajus (pers. „Karališkoji fleita“; dvigubo liežuvėlio šalmaja, kūgiškos formos). Membranofonai: pakhavadžas, tampūra (dvigubas būgnelis).
Sarasvatės vyna (liutnia su dviem rezonatoriais), mridanga (dviejų membranų būgnas), kandžyra (gyvatės odos tambūrinas su barškučiais), ghatamas (molio puodynė), tavilas (dviejų mambranų būgnas; pritaria nadasvarai), venu (bambuko fleita), nadasvara (ilga P. Indijos šalmaja; dvigubas bambuko liežuvėlis ir kūgiškas korpusas).
Žiūkai
Žiūkai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Norgeliškių.
F (reikšmės)
Raide F žymima:
Gamtos moksluose:
Kitur:
Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia
'''Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia'''  – katalikų bažnyčia esanti Šustkos kaime. Bažnyčioje įsikūrusi Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija. Bažnyčia buvo pastatyta 1888-1890 m., pagal architekto Viktoro Sičugovo projektą. Iš pradžių šventovė tarnavo kaip cerkvė. Nuo 1931 m. priklausė neounitams, o po II pasaulinio karo atiteko katalikams.
Optimistinis urvas
thumb|right|250px|Urvo anga thumb|right|250px|Gamtovaizdis virš urvo Optimistinis urvas – karstinis urvas Vakarų Ukrainoje. Bendras ištirtas ilgis yra 230,5 km. Jo vieta – Koroliovkos kaime Borščivo (Борщів) rajone Ternopilio srityje. Tai ilgiausias pasaulio gipso urvas, arba trečias – tarp visų sausumos urvų, po Mamuto ir Jevelio urvų.
Urvas surastas 1966 m. Jo atskiros išsiraizgiusios dalys užima apie 2 ha plotą, išsidėstę vidutiniame 20 m gylyje. Daugelis jų užneštos moliu, sutinkami stalaktitai, heliktitai, kiti panašūs urviniai dariniai.
Suomijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Suomijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Maldonadas
Maldonadas  – pajūrio miestas pietų Urugvajuje, Maldonado departamento administracinis centras.
Įkurtas 1755 m. Montevidėjaus gubernatoriaus Joaquin de Viana iniciatyva.
Marijampolės dekanatas
thumb|[[Marijampolės Šv. Vincento Pauliečio bažnyčia – pagrindinė Marijampolės dekanato bažnyčia]]
Marijampolės dekanatas priklauso Vilkaviškio vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Pūtvė (pilis)
Pūtvė arba Pūtvininkai  – svarbi XV a. pr. baltų pilis, stovėjusi Karšuvoje. Ji gynė į šiaurę nuo Karšuvos buvusią centrinę Žemaitijos dalį, kurią XIV a. trečiajame dešimtmetyje kryžiuočiai jau pasiekdavo, kėlę pavojų jos pagrindiniams centrams (1329 m. Medvėgalio puolimas).
Pūtvės pilis istoriografijoje įsitvirtino po 1861 m., išsamiai paskelbus Petro Dusburgiečio kroniką. Pilies pavadinimas kilęs nuo dabartinio Pūtvės kaimo, nors XIV a. rašytiniuose šaltiniuose minima pilies vardo šaknis „Puten“. Sprendžiant pagal ją, pirminis pilies vardas buvo Putinė ar Putininkė.
Manoma, kad pilis stovėjo ties dabartiniu Pūtvės kaimu Šilalės rajone, XIX a. Akmenos upės nuplautame piliakalnyje arba kiek toliau į šiaurę esančiame Indijos piliakalnyje. Tarp 1307 ir 1315 m. šią pilį porą kartų nusiaubė kryžiuočiai (sudegino papilį). Pūtvę išdavė jos viršininkas Spūdas. Vėliau pilis, matyt, atstatyta. 1328 m. vokiečiai vėl nusiaubė Pūtvę; vėliau pilis nebeminima.
Pūtvės kaime saugomas Pūtvės akmuo su pilėnų atminties datomis „1307–2007“.
GŠG
GŠG  – tarybinis, dabar rusiškas aviacinis keturvamzdis 7,62 mm kulkosvaidis, sukonstruotas KBP.
Pradėtas konstruoti 1968 m. Gamyklinis indeksas TKB-621.
Sukurtas kartu su kulkosvaidžiu JakB-12,7 sraigtasparniui Mi-24. Abu kulkosvaidžiai naudoti Mi-24 pakabinamuose konteineriuose GUV-8700, kurie turėjo vieną sparčiašaudį 12,7 mm kulkosvaidį JakB-12,7 ir du sparčiašaudžius 7,62 mm kulkosvaidžius GŠG-7,62.
Kulkosvaidžio keturi vamzdžiai sujungti į besisukantį bloką. Bloką suka dujinis variklis. Bloką įsuka spyruoklinis starteris, kuris energiją sukaupia serijos pabaigoje stabdant bloką ir iššaunant paskutinius du serijos šovinius. Kulkosvaidžio automatika varoma naudojant nukreiptas parako dujas.
Tureto sindromas
Tureto sindromas (TS) – paveldimas neuropsichiatrinis sutrikimas, prasidedantis vaikystėje ir pasižymi daugialypiais fiziniais (motoriniais) tikais ir (arba) balsiniais (fonininiais) tikais. Šie tikai atsiranda ir išnyksta, gali būti laikinai numalšinti ir įvyksta pasireiškus išankstiniam potraukiui. Tureto sindromas apibūdinamas kaip tikus sukeliančių sutrikimų spektro dalis, įtraukianti laikinus, praeinančius ir pasikartojančius (chroniškus) tikus. Sindromas pirmą kartą aprašytas 1825 m. prancūzų gydytojo Jean Marc Gaspard Itard. Nuo to laiko nedaug kas tebuvo išsiaiškinta apie šio sindromo kilmę ir gydymo galimybes. 1965 m. buvo lūžio taškas tiriant tureto sindromą. Arthur K. Shapiro – apibūdinamas kaip „modernių tikinių sutrikimų tyrimų tėvas“ – su haloperidoliu gydė pacientą, turintį tureto sindromą. Nuo 1999 m. šį sindromą tyrinėja kelios medicinos mokslo šakos, kaip neurofiziologija, neuropatologija ir kt.