cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Draugas (laipsnis)
1786–1792 m. Abiejų Tautų Respublikos draugų tarnyba pertvarkyta. Draugai buvo atskirti nuo eilinių, jų palikta mažiau, įsteigti draugų puskarininkių laipsniai. Žlugus Abiejų Tautų Respublikai draugo laipsnis dar buvo Napoleono I kariuomenės lenkų ir lietuvių daliniuose, vėliau, iki 1831 m. – Lenkijos karalystės kariuomenėje.
Šaltiniai
Druschinnik
Kvebrachas
Kvebrachas (Aspidosperma) – stepukinių (Apocynaceae) šeimos medžių gentis. Paplitusi Pietų Amerikoje.
Nacionalinė miestų lyga
Nacionalinė miestų lyga (, sutr. NUL) - nepolitinė pilietinių teisių organizacija, kurios pagrindinė būstinė yra Niujorke. Organizacija atstovauja ir gina afroamerikiečius bei pasisako prieš rasinę diskriminaciją Jungtinėse Valstijose. Tai seniausia ir didžiausia bendruomeninė tokio tipo organizacija šalyje. Dabartinis organizacijos prezidentas - Marc Morial.
Kelno apylinkės teismas
Kelno apylinkės teismas  – pirmosios instancijos teismas vakarų Vokietijoje, Kelne (Šiaurės Reinas-Vestfalija), trečias pagal dydį apylinkės teismas Vokietijoje (pirmas – Miuncheno, antras – Hamburgo apylinkės teismas). Teritorija: Kelno miestas. Veiklos teritorija – 405 km², 995 000 gyventojų.
Vingininkai
Vingininkai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Šilalės. Per kaimą eina rajoninis kelias, o šiaurę ir rytus kerta. Seniūnaitijos centras. Per kaimą teka melioracinis kanalas.
Plytinė (Klaipėda)
Plytinė – šiaurinė Klaipėdos miesto dalis, esanti į šiaurę nuo Tauralaukio. Privatūs namai, kotedžai.
Etimologija
Pavadinimas kilo nuo Purmalių dvaro plytinės, kuri istoriniuose šaliniuose minima nuo 1907 m. Dabar iš senosios plytinės beliko vienas seniausių Klaipėdoje kaminas.
Dagnė Čiukšytė
Dagnė Čiukšytė (g. 1977 m. sausio 1 d. Panevėžyje) – Anglijos (anksčiau - Lietuvos) šachmatininkė, tarptautinė meistrė (2006 m.), Lietuvos šachmatų rinktinės narė. Sesuo Živilė Šarakauskienė taip pat šachmatininkė. Nuo 2005 m. gyvena ir dalyvauja varžybose Anglijoje.
Biografija
1995 m. Moterų tarptautinė meistrė. Moterų didmeistrė (1997 m.).
1994, 1996, 1997, 2003 m. Lietuvos moterų šachmatų čempionatų nugalėtoja, užėmė 2-ąją vietą 1995 m. čempionate. 2001-2005 m. dalyvavo Europos moterų šachmatų čempionatuose. 1995 m. ir 2001 m. dalyvavo Pasaulio moterų šachmatų čempionatuose. 2006 m. vykusiame Europos Sąjungos šachmatų čempionate užėmė 1 vietą.
Bruno Metsu
Bruno Metsu (g. 1954 m. sausio 28 d. – m. 2013 m. spalio 14 d.), dar žinomas kaip Abdulas Karimas – buvęs Prancūzijos futbolininkas, vėliau – futbolo treneris. Labiausiai išgarsėjo 2002 m. pasaulio futbolo čempionate su savo treniruojama Senegalo rinktine pasiekęs ketvirtfinalį.
Antanas Vytartas
Antanas Vytartas (1863 m. gruodžio 15 d. Truskavoje – 1932 m. lapkričio 8 d. Kalvarijoje) – kunigas, religinės literatūros rengėjas, publicistas, knygnešys.
Bruno Metsu
Metsu per savo futbolininko karjerą rungtyniavo Prancūzijos ir Belgijos klubuose, tarp jų ir tokiuose žymiuose klubuose, kaip RSC Anderlecht, Lille OSC, OGC Nice. 1987 m. baigė futbolininko karjerą ir tapo tuometinio klubo, kuriame rungtyniavo AS Beauvais Oise trenerio padėjėju.
Antanas Vytartas
Biografija
Tėvai – bajorai, namuose kalbėjo tik lenkiškai.
Bruno Metsu
Vėliau treniravo įvairius Prancūzijos futbolo klubus, o 2000 m. išvyko į Afriką ir pradėjo treniruoti Gvinėjos nacionalinę rinktinę, tačiau netrukus persikėlė į Senegalą. Su šios šalies rinktine Bruno Metsu dalyvavo 2002 m. pasaulio futbolo čempionate ir pateikė siurprizą futbolo pasauliui: jau pirmosiose varžybose senegaliečiai nugalėjo tuometinius pasaulio čempionus prancūzus, sužaidė lygiosiomis su kitomis pajėgiomis grupės komandomis – Danija ir Urugvajumi. Aštuntfinalyje Metsu vadovaujama rinktinė įveikė Švediją, ir tik ketvirtfinalyje po atkaklios kovos pralaimėjo Turkijai. Metsu tuo metu atsivertė į islamą ir vedė moterį iš Senegalo.
Antanas Vytartas
Biografija
Mokėsi Kauno gimnazijoje, Kauno kunigų seminarijoje.
Bruno Metsu
Po tokios Metsu sėkmės su Senegalo rinktine, treneriu susidomėta Artimųjų Rytų šalyse. 2002 m. jis tapo Dubajaus klubo Al Ain Club treneriu ir laimėjo 2003 m. AFC Čempionų lygą. 2005–2006 m. treniravo Kataro klubą Al Gharrafa, bet konfliktavo su futbolo ir šalies vadovybe. 2006 m. trumpai treniravo Saudo Arabijos klubą Al-Ittihad, kuriam padėjo pakilti į lygos top-3.
Antanas Vytartas
Biografija
Lietuviškai išmoko seminarijoje. Pradėjo versti iš lenkų kalbos religinio turinio raštus. Bendramoksliai juos padėdavo redaguoti ir išleisti.
Bruno Metsu
2007 m. Bruno Metsu JAE nacionalinei rinktinei padėjo laimėti Įlankos Tautų taurę. Tačiau 2007 m. Azijos čempionate JAE komandai nepavyko įveikti grupės turnyro ir treneris pasitraukė iš pareigų. 2008 m. Metsu grįžo į Katarą ir ėmėsi treniruoti šios šalies rinktinę. Atrankoje į 2010 m. pasaulio čempionatą Kataro rinktinė pasiekė finalinį atrankos etapą, tačiau grupėje nusileido Japonijos, Bahreino ir Australijos rinktinėms ir į čempionatą nepateko.
Antanas Vytartas
Biografija
1886 m. gruodžio mėnesį suteikti kunigo įšventinimai, paskirtas Mosėdžio vikaru, 1889 m. perkeltas į Baisogalą, 1891 m. – į Klovainius, 1894 m. – į Joniškį, 1895 m. – į Kupiškį. Buvo įtariamas ryšiais su knygnešiais, todėl ilgai vienoje vietoje nelaikydavo.
Bruno Metsu
2013 m. Bruno Metsu mirė savo namuose Prancūzijoje dėl vėžio. Jo kūnas buvo nugabentas į Senegalą, kur jam surengtos valstybinės laidotuvės (jose dalyvavo šalies vadovai, žymūs Senegalo futbolininkai). Bruno Abdul Karimas Metsu musulmoniškomis apeigomis buvo palaidotas netoli Dakaro.
Antanas Vytartas
Biografija
1899 m. paskirtas Žemaičių Naumiesčio klebonu.
Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Odesoje. Į Lietuvą grįžo 1919 pašlijusia sveikata (nervų liga). Pradėjo dirbti Ėriškių kuratu, 1920 perkeltas altaristų į Pašvitinį (pagal Žemaičių vyskupijos kroniką). Mirė Kalvarijos psichiatrijos ligoninėje (plaučių uždegimas).
Švietėjiška veikla
Lietuviškos spaudos atsiųsdavo kunigas Martynas Sederevičius iš Sudargo, kunigas Marcijonas Povilas Jurgaitis iš Palangos, Juozas Ložinskis, Dominykas Miklius, Juozas Sakalauskas, Stasys Neteckis, Kazys Ceplinskis ir kiti. Platino ne tik maldaknyges, bet ir katalikiškas knygas, laikraščius. Įduodavo pažįstamiems jaunuoliams, kurie nuveždavo į Peterburgą Juozui Zaukai. Artimai bendradarbiavo su Serafinu Laurynu Kušeliausku, priklausė Martyno Sederevičiaus slaptai knygnešių organizacijai. Kalėjimo ir tremties išvengė, nors daug kartų krėstas, tardytas, ne kartą mokėjo baudas.
Buvo vienas iš geresnių Žemaitijos vyskupijos pamokslininkų. Per atlaidus Joniškyje pasakytame pamoksle knygnešius prilygino pirmųjų amžių krikščionybės kankiniams. Už tai sumokėjo baudą ne tik jis pats, bet ir Joniškio klebonas, kad pamokslo necenzūravo. Baudė ir kai sumažėdavo mokinių skaičius vietos pradinėse mokyklose, ir už važinėjimus be atskiro leidimo į kitas parapijas.
Visą laiką pats rašė, vertė iš kitų kalbų, leido katalikiškas knygeles ir maldaknyges. 1887–1890 m. – „Šviesos“ laikraščio faktiškas redaktorius. Publikacijas pasirašydavo slapyvardžiais arba visai nepasirašydavo. Daug pinigų skirdavo savo knygų spausdinimui.
Nagoya Grampus
Istorija
Klubo ištakos siekia 1939 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Bint Džbeilo rajonas
Bint Džbeilo rajonas  – rajonas Nabatijos muchafazoje, Libane. Rajono centras – Bint Džbeilo miestas.
Meškiai (Panevėžys)
Meškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Vadoklių.
Panevėžiuko pagrindinė mokykla
Kauno rajono Panevėžiuko pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kauno raj., Panevėžiuke, Taikos g. 1, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191091758. Steigėjas Kauno rajono savivaldybės taryba.
Istorija
miniatiūra|250px|left Panevėžiuko mokykla įsteigta 1923 m. Vikūnų kaime Telvoševičiaus name. Pirmoji mokyklos mokytoja buvo J. Andriuškevičiūtė. 1929 m. mokykla persikėlė į Panevėžiuką, į Sipavičių namus. 1937 m. pradėta statyti nauja pradinė mokykla netoli plytinės, priešais kapines. Tai buvo dviaukštis medinis namas, kurio pirmajame aukšte buvo įrengtos klasės, o antrajame – butai mokytojams. 1938 m. mokykla baigta statyti. Tuo laiku joje dirbo mokytojai Mamaitis ir Daukšienė.
Nuo 1951 m. Panevėžiuke veikė septynmetė mokykla. Pirmasis direktorius buvo Jonas Pavėsis. Jis vedė rusų kalbos ir istorijos pamokas. Mokykloje mokėsi 88 mokiniai. Dirbo mokytojai Bronius Gailiūnas, Marija Gailiūnienė, Antanas Barvainis, Ona Lebedienė, S. Černekauskaitė. 1954 m. išleista pirmoji 19 septintokų laida. Veikė sporto, „Raudonojo kryžiaus“, Mičiurininkų, meno ir saviveiklos būreliai.
1984 m. įvestas šešiamečių mokymas. 1986 m. nuo netvarkingų dūmtraukių mokykloje kilo gaisras. Pastatas apdegė, jame buvo neįmanoma dirbti. Mokykla persikėlė į buvusio Panevėžiuko dvaro rūmus. Pradėjo veikti devintoji klasė. Pradėta statyti nauja tipinė mokykla, kuri atidaryta 1991 m. 1999 m. mokykloje pradėjo veikti dešimtoji klasė.
Skaraitiškė
Skaraitiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km į pietus nuo Šiluvos. Yra šimtametis parkas, Skaraitiškės dvaras, pro kaimą teka Dembulė. Į rytus nuo Skaraitiškės teka upė Tvarkantė, kuri įteka į Dubysą. Skaraitiškės paštas yra Katauskiuose.
Etimologija
Vietinį dvarą įkūrė dvarininkai Skaraičiai, tad gali būti, kad tai dvarininkinis vietovardis.
Bijotai (Vilkaviškis)
Bijotai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybės vakaruose.
Istorija
Kaimas įkurtas 1926 m.
Kapuas Hulu regencija
Kapuas Hulu regencija (indonez. Kabupaten Kapuas Hulu) – regencija Indonezijos Vakarų Kalimantano provincijos rytuose. Šiaurėje ribojasi su Malaizija, rytuose – su Rytų Kalimanatanu, pietuose – su Centriniu Kalimantanu, vakaruose – su Sintango regencija. Plotas 29842 km². Apie 252 tūkst. gyventojų. Administracinis centras – Putusibau.
Vakarinę regencijos dalį užima pelkėtos miškingos lygumos. Rytuose jos kyla į Miulerio kalnus. Svarbiausios upės – Kapujas ir Mandajus. Gyventojų dauguma – dajakai (da’anai, punanai, ibanai ir kt.). Beveik visos gyvenvietės yra upių pakrantėse. Verčiamasi miškininkyste, ryžių auginimu, valgomųjų lizdų rinkimu, žvejyba.
AO Thrasývoylos
Filės „Thrasývoylos“ – Graikijos futbolo klubas iš Filės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1938 m.
Marilija
Marilija  – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 376 km į šiaurės vakarus nuo San Paulo. Yra oro uostas, geležinkelio stotis, plentų mazgas. Maisto, tekstilės, metalo apdirbimo pramonė. Prekybinis regiono centras. Veikia keli universitetai. Marilijoje gyvena nemažai japonų kilmės gyventojų.
Istorija
Vietovėje gyventojai kurtis pradėjo XX a. pr., o Marilija įkurta 1929 m. ir tapo kavos auginimo regiono centru.
Digeriai
thumb|250pxDigeriai, Tikrieji leveleriai – anglų grupuotė, įkurta Gerrard Winstanley 1649 m. Grupuotė digeriais („kasėjai“) praminta dėl savo veiklos užiminėjant ir sukasant dirvonuojančias žemes. „Leveleriais“ vadinti dėl to, kad tikėjo ekonomine lygybe, o šis jų tikėjimas rėmėsi tam tikra Biblijos interpretacija.
Digerių kolonijos, kuriose per visą Angliją tebuvo 100-200 žmonių išnyko 1651 m. Be jokios abejonės daugiausia dėl susirūpinusių žemvaldžių pastangų, kurie, palaikomi vyriausybės stengėsi sunaikinti digerių kolonijas vos joms atsiradus.
Kaltasnukės
Kaltasnukės (Acrocheilus) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Čedžu (miestas)
Čedžu (hangul 제주시) – miestas Pietų Korėjoje, Čedžu saloje, Čedžu provincijos sostinė. 360,1 tūkst. gyventojų.
Čedžu svarbus turistinis ir prekybinis miestas. Čedžu taip pat garsėja savo kazino. Yra tarptautinis oro uostas.
Dygliatriušiai
Dygliatriušiai, dygliuočiai (Hystrix) – graužikų (Rodentia) būrio žinduolių gentis, priklausanti dygliatriušinių (Hystricidae) šeimai. Dažniausiai stambūs graužikai. Jų nugara, ypač užpakalinė dalis, apaugusi ilgais dygliais. Naktį šie graužikai, ieškodami šaknų, uogų ir vaisių, pavieniui ar poromis šniukštinėdami nukeliauja iki 15 km. Dieną ilsisi olose arba uolų plyšiuose. Patelės nėštumas trunka 6-8 savaitės. Atveda 1-4 jauniklius. Priešo vejamas bėga, po to staiga sustoja ir pašiaušia kietus dyglius, kurių dantyti galai įsminga į priešo kūną. Tokia gynyba atbaido užpuolikus. Daug dygliuočių nužudo žmonės dėl vertingos mėsos ir kad daro žalą pasėliams.
Paplitę Afrikoje, Pietų Europoje ir Pietryčių Azijoje. Žinomos 5 dygliatriušių rūšys: thumb|left|200px|Paprastasis dygliatriušis (Hystrix cristata)
Elena Moncevičiūtė-Eringienė
Elena Moncevičiūtė-Eringienė (1927 m. kovo 20 d. Mančiuose, Darbėnų valsčiuje – 2020 m. birželio 30 d. Vilniuje ) – Lietuvos gydytoja onkologė, imunologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė. Navikų imunologijos pradininkė Lietuvoje ir naujos vėžio kilmės teorijos kūrėja.
Biografija
1952 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. 1958 m. apgynė daktaro disertaciją „Mikrofloros kitimas asociacijose, gydant pūlinius peritonitus antibiotikais“. 1969 m. medicinos mokslų habilituota daktarė („Navikinių audinių imunobiologinių savybių kitimas, veikiant alkilinančiais preparatais“). 1991–1992 m. stažavo Ilinojaus universitete JAV.
1953–1957 m. dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute ir Vilniaus klinikinės ligoninės Chirurgijos skyriuje. Nuo 1957 m. Vilniaus universiteto Onkologijos instituto (1957–1990 m. Onkologijos institutas, 1990–2002 m. Lietuvos onkologijos centras) mokslo darbuotoja. 1959–1972 m. vadovavo Patofiziologijos skyriui, 1974–1978 m. – Patofiziologijos laboratorijai, 1978–1997 m. – Imunologijos laboratorijai, 1997–2001 m. – Profilaktinės imunologijos laboratorijai. Nuo 1989 m. profesorė. Nuo 2001 m. Vilniaus universiteto Onkologijos instituto profesorė konsultantė.
Ruzgiškės I
Ruzgiškės I – viensėdis Utenos rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 5 km į pietvakarius nuo Sudeikių.
Kaganas
Kaganas (sen. tiurkų kalba kaɣan, ) – valdovo titulas mongolų ir tiurkų kalbose, atitinkantis imperatoriaus titulą bei atitinkamai viršesnis už chaną. Jo valdoma teritorija vadinama kaganatu, kartais ne visai tiksliai chanatu, nes pastarasis yra mažesnis darinys.
Linkolnas (filmas)
Linkolnas – 2012 m. JAV istorinė biografinė drama, režisuota ir prodiusuota Steven Spielberg.
Filmas iš dalies paremtas Doris Kearns Goodwin biografine knyga „Team of Rivals: The Political Genius of Abraham Lincoln“ ir pasakoja apie paskutinius Abraomo Linkolno gyvenimo mėnesius bei jo pastangas 1865 m. sausį Jungtinių Valstijų Konstitucijoje įvesti 13-ąją pataisą, kuri oficialiai panaikintų vergovę.
Filmo premjera įvyko 2012 m. spalio 8 d. Niujorko filmų festivalyje.
Siužetas
1865-ieji. Šešioliktasis Jungtinių Valstijų prezidentas Abraomas Linkolnas yra savo populiarumo viršūnėje, tačiau jis susiduria su dviem labai svarbiais iššūkiais – uždrausti vergovę JAV Konstitucijoje įvedus 13-ąją pataisą bei užbaigti pilietinį karą. Net artimiausi prezidento padėjėjai netiki, kad abu dalykus galima įgyvendinti tuo pačiu metu. Negana to, Linkolno šeimyninis gyvenimas taip pat neapsieina be konfliktų, jo vyriausias sūnus nori stoti į armiją, tačiau tam prieštarauja jo motina.
Įveikti Konfederacijos sukilėliai pasiduoda. Deja, Linkolnui netenka ilgai pasiilsėti ant savo laurų, kadangi jis tampa politinio pasikėsinimo auka.
Aktoriai
ir kt.
Atsiliepimai ir apdovanojimai
„Linkolnas“ sulaukė tarptautinio kritikų pripažinimo. Tinklalapyje Rotten Tomatoes filmas buvo įvertintas 89 %. Metacritic suvestinės duomenimis, filmas įvertintas 86 balais iš 100.
Apdovanojimai
Žymesni:
Nambarynas Enchbajaras
Nambarynas Enchbajaras (, g. 1958 m. birželio 1 d. Ulan Batore) – rašytojas, vertėjas, Mongolijos politinis veikėjas, šalies prezidentas.
Biografija
1980 m. baigė Maskvos literatūros institutą, anglų kalbos kursus Ulan batore, 1990 m. studijavo Lidso ir Kembridžo universitetuose. 1980–1990 m. dirbo vertėju Mongolijos darbo partijos aparate, Mongolijos rašytojų sąjungos sektoriaus, departamento vadovu, Mongolijos vertėjų asociacijos viceprezidentu, Kultūros ir meno komiteto pirmininko pavaduotoju.
1992, 1997, 2000 ir 2004 m. rinkimuose rinktas Mongolijos parlamento nariu, 1992–1996 m. Mongolijos kultūros ministras, 1997–2000 m. opozicijos lyderis, 2004–2005 m. parlamento pirmininkas.
1996 m. Mongolijos liaudies revoliucinės partijos (MPRP) generalinis sekretorius, nuo 1997 m. pirmininkas.
2000–2004 m. Mongolijos ministras pirmininkas, pramintas Mongolijos korupcijos tėvu. Nuo 2005 m. birželio 25 d., rinkimuose gavęs 53,4 % balsų, išrinktas Mongolijos prezidentu.
Volkswagen
Istorija
1937 m. gegužės 28 d. tuometinė Vokietijos vyriausybė, vadovaujama Adolfo Hitlerio, įkūrė valstybinę automobilių įmonę „Gesellschaft zur Vorbereitung des Deutschen Volkswagens mbH“. Vėliau tais pačiais metais ji buvo pervadinta į ”Volkswagenwerk” (pažodžiui išvertus „Liaudies automobilių gamykla“).
„Volkswagen AG“ būstinė buvo įkurta Volfsburge, specialiai pastatytame mieste įmonės darbuotojams apgyvendinti. Vienas pagrindinių A. Hitlerio planų buvo sukurti ir masiškai gaminti patikimus, įperkamus, bet tuo pačiu ir pakankamai greitus automobilius, kurie galėtų pasiekti apie 100 km/h greitį, kainuotų mažiau nei 1 000 reichsmarkių ir turėtų vietos šeimai su trim vaikais. Be to, A. Hitleris siekė, jog automobilių variklis būtų įdėtas ne priekyje, o gale, ir būtų vėsinamas oru, o ne vandeniu. „Liaudies automobilio“ dizainui sukurti buvo pakviestas austrų inžinierius Ferdinandas Porsche, kuris sugalvojo, kad automobiliui tiktų vabalo forma. Taip buvo sukurtas „KdF-Wagen“ modelis, geriau žinomas kaip „Volkswagen Beetle“. Mašina pirmą kartą žmonėms buvo pristatyta 1939 m. Berlyno automobilių parodoje. Po Antrojo pasaulinio karo atnaujinus produkciją, „Volkswagen“ automobiliai, bet labiausiai „Volkswagen Beetle“, išpopuliarėjo visame pasaulyje ir tapo vienu iš labiausiai parduodamų automobilių per visą jų gamybos istoriją.
Pardavimai
Iš pradžių Jungtinėse Amerikos Valstijose „Volkswagen“ automobilius pirko nenoriai: taip buvo dėl istorinių bendrovės ryšių su naciais ir keistų automobilio formų. Todėl 1959 m. buvo pradėta reklaminė kampanija automobilio populiarinimui. Automobilio modelis pavadintas „Beetle“ (lietuviškai vabalas), buvo akcentuojami mažo ir kompaktiško automobilio privalumai naudotojams. Jau po kelių metų „Volkswagen“ tapo labiausiai perkamu importuotu automobiliu JAV. Po 12 metų buvo pagaminta virš 15 milijonų „Volkswagen Beetle“ automobilių ir pagerintas Ford automobilių bendrovei priklausęs „T modelio“ rekordas.
Neseniai „Volkswagen“ grupė aplenkė „Toyota“ bei kitus automobilių gamintojus ir 2016 bei 2017 m. tapo didžiausiu automobilių gamintoju pasaulyje. Didžioji dalis visų parduotų „Volkswagen“ markės automobilių (apie 40 %) yra parduodama Kinijoje.
2019 m. „Tiguan“ modelis tapo pačiu sėkmingiausiu „Volkswagen“ grupės automobiliu ir labiausiai perkamu visureigiu visoje Europoje. Nuo pat naujojo modelio išleidimo 2007 m. (automobilis buvo pristatytas Tarptautinėje automobilių parodoje Frankfurte) iki 2019 m. jų gamyba stabiliai augo: 2007 m. jų buvo pagaminta kiek mažiau nei 120 tūkst., o 2019 m. – jau 911 tūkst., t. y., 2019 m. vidutiniškai kas 35 sekundes iš gamyklos išvažiuodavo naujas „Tiguan“ automobilis.
Modeliai
Esami ir buvę Volkswagen modeliai:
Planuojami modeliai:
Rausvasis šiurpis
Periteciai mažyčiai, 0,5-1 cm skersmens, apvalūs, rutuliški, iš pradžių rudai raudoni, plytos raudonumo, sendami tamsėja iki rudos, juodai rudos spalvos, viršuje su mažyte angele sporoms išbyrėti. Vidinė masė juodai ruda. Sporos 11-15 x 5-7 μm.
Būdingi požymiai: jauni vaisiakūniai rudai raudoni, subrendę – juodai rudi, apvalūs.
Auga pavasarį – rudenį, pavieniui, bet vienas šalia kito, grupėmis ant nukritusių lapuočių medžių šakų, kurios atrodo lyg smulkiais gumbeliais apaugusios. Dažnas. Aktyvus saprotrofas. Nevalgomas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, psl. 519
thumb|left|Rausvasis šiurpis
Voratinklis
200px|thumb| 200px|thumb Voratinklis – vorų rezgamas tinklas. Pilvelyje yra voratinklinės liaukos, kurios išskiria ore stingstančią baltyminę medžiagą – voratinklinį šilką, iš kurio daromas voratinklis. Voras kryžiuotis turi septynių rūšių liaukas, gaminačias skirtingas šilko rūšis. Vienos jų skirtos specifinėms tinklo dalims padaryti, grobiui suvynioti, kiaušinių kokono gamybai. Dalis liaukų išskiria lipnią medžiagą, kuria padengiami gaudomieji siūlai.
Verpimo karpučių viršūnėse yra mikroskopiniai verpimo vamzdeliai, kurie išskiria vieną šilko giją. Jų yra labai daug. Dėl to mums matomas voratinklio siūlelis susidaro iš daugybės plonų susuktų gijų. Visas voratinklio siūlas gali būti iki 45 metrų ilgio ir 2-4 mikrometrų storio. Ploniausias voro šilko siūlelis yra atsparesnis tempimui nei atitinkamo storio plieno viela. Sakoma, kad elastinga, stipri 1 mm skersmens gija gali išlaikyti iki 250 kilogramų.
thumb|left|230px|Voratinklis su lipniais karoliukais
Gražiausią ir taisyklingiausios formos tinklą rezga vorai kryžiuočiai. Atskirų rūšių tinklai skiriasi ne tik savo dydžiu, o ir skirtingu spindulių skaičiumi, jų išsidėstymu. Voratinklius jie daro tarp gretimų medžių ar šakų. Voras tūno galva žemyn dažniausiai tinklo viduryje, ten, kur siūlai nelipnūs arba netoliese susiranda nuošalią slėptuvę ir į ten nuo voratinklio nuveda signalinį siūlą. Įkliuvusį grobį kryžiuotis, kaip ir naminis voras, apvynioja voratinkliu ir cheliceromis suleidžia paralyžuojančių nuodų dozę. Rudenį ir ypač „bobų vasarą“ šie vorai prisitaikę išplisti šilkinių siūlų pagalba.
Lietuvos gausiausia vorų šeima – gaubtatinklininkai mezga dvejopus tinklus. Vieni jų stato visai mažytes, netaisyklingas gaudykles, kuriomis pasigauna smulkias erkes, amarus, uodus ar museles. Kiti šios šeimos atstovai tarp žolių, dirvos įdubimuose, ant medžių ir krūmų šakų daro plokščius, truputi išgaubtus, panašius į hamaką tinklus. Virš tinklo jis vertikaliai ištempia plonas nematomas gijas. Skrendantys vabzdžiai atsitrenkia į jas ir nukrenta į tankiai supintą gaudyklę, susipainioja siūluose ir tampa lengvu voro grobiu. Voras dažniausiai kybo nugara žemyn, tokioje pozoje jis vos pastebimas, nes tamsi apatinė pusė susilieja su dirvos ir šakų fonu, o viršutinė, šviesi, sunkiai pastebima melsvo dangaus fone. Šiam, rodos visai smulkučiui vorui nedaugelis susipainiojusių tinkle vabzdžių gali pasipriešinti. Kiek dažniau iš šių voratinklių sugeba pabėgti skruzdėlės. Jauni gaubtatinklininkai gerai plinta savo voratinklių pagalba, kurie vėjo gūsio nešami primena mažytį baltą skrendantį debesėlį. Tokiu būdu šie vorai gali gerokai išplėsti savo apgyvendintą teritoriją.
Natūralioji atranka
Gamtinė atranka (natūralioji atranka) – laipsniškas procesas, kurio metu dėl ekologinių veiksnių poveikio keičiasi biologinės populiacijos individų su tam tikrais paveldimais bruožais (genotipu) dažnis dėl fenotipo įtakos išlikimui ir dauginimuisi. Dėl šio proceso iš priešistorinio pradmens išsivystė daugybė įvairiausių gyvųjų organizmų. Tai vienas iš mechanizmų, skatinančių biologinių rūšių evoliuciją.
Gamtinės atrankos sąvoką ir teoriją 1858 m. pasiūlė Čalzas Darvinas (Charles Robert Darwin) ir Alfred Russel Wallace, nors mažiau tikslios formuluotės buvo naudojamos ir ankstesnių tyrinėtojų. Gamtinė atranka tebėra viena iš kertinių sąvokų moderniojoje evoliucijos teorijoje.
Pagal modernią gamtinės atrankos teoriją sąlygos gamtinei atrankai susidaro dėl genetinių skirtumų tarp individų, o genetiniai skirtumai atsiranda dėl atsitiktinių mutacijų.
Gamtinę atranką galima skirstyti į dvi dalis:
gamtinės atrankos dėka organizmų populiacijos prisitaiko prie aplinkos. Atskiro individo gebėjimas prisitaikyti prie aplinkos per modifikacinį ar ontogenezinį kintamumą yra ankstesnio prisitaikymo per gamtinę atranką rezultatas.
Lytinės atrankos skirtis yra prasminga dėl to, kad lytinės atrankos rezultatas gali atrodyti neadaptyvus žvelgiant tik iš ekologinės atrankos perspektyvos. Tipiškas pavyzdys yra povų uodegos, kurios yra labai „nepatogios“, tačiau vaidina reikšmingą vaidmenį lytinėje atrankoje.
Pagrindinis gamtinės atrankos principas yra tai, kad gamtinės sąlygos („gamta“) lemia („atrenka“), kad individai, turintys tam tikrus bruožus, geriau išgyvena ir dauginasi. Tokių bruožų neturintys individai gali žūti iki dauginimosi pradžios ar prasčiau daugintis. Organizmai įgijo tam tikroms gyvenimo sąlygoms geriausiai pritaikytas formas (pvz., aptakų kūną, naudingą plaukiojant ar skraidant), adaptavosi t. y. įgijo apsaugos priemones (pvz., dyglius arba nuodingus geluonis). Visa tai turi ir naujos kartos, nes tokie padarai gali ilgiau išgyventi bei veistis. Tai pagrindinis darvinizmo teiginys.
Tol, kol aplinkos sąlygos išlieka tokios pačios ar panašios, individų su palankesniais bruožais populiacijoje daugėja, nes jie turi daugiau palikuonių ir perduoda jiems šiuos palankius bruožus. Tais atvejais, kai rūšis praranda arba perpildo savo ekologinę nišą dėl organizmų skaičiaus didėjimo, palankūs išgyvenimui bruožai gali visiškai pasikeisti – šiuo atveju vyksta ekologinė atranka.
Tam tikro organizmo bruožo perdavimas iš kartos į kartą priklauso nuo aplinkos veiksnių, įskaitant plėšrūnus, maisto šaltinius, fizinės aplinkos sąlygas ir kt. Kai vienos rūšies organizmai atskiriami vieni nuo kitų (pvz., geografiškai), jie patenka į skirtingą fizinę aplinką ir vystosi skirtingomis kryptimis. Po ilgo laiko dviejų tos pačios rūšies organizmų bruožai išsivysto tokiomis skirtingomis kryptimis, kad jie nebegali tarpusavyje kryžmintis (reprodukcinė izoliacija) ir šias grupes jau galima laikyti skirtingomis rūšimis. Tokiu būdu rūšys kartais skyla į kelias rūšis, o ne pasikeičia nauja rūšies forma (iš to Č. Darvinas darė išvadą, kad visos dabartinės rūšys kilusios iš bendro protėvio).
Gamtinė atranka skiriasi nuo dirbtinės atrankos (selekcijos), kurios metu naminių gyvūnų populiacijos keičiasi dėl žmogaus įsikišimo, tuo tarpu gamtinės atrankos atveju poveikį daro „gamtinė aplinka“. Nepaisant to, gamtinė ir dirbtinės atrankos mechanizmas iš principo yra identiškas, dėl to Č. Darvinas, siekdamas parodyti kaip veikia gamtinė atranka, rėmėsi pavyzdžiais iš dirbtinės atrankos.
The Sunday Times
„The Sunday Times“ – perkamiausias sekmadieninis laikraštis Jungtinėje Karalystėje. Laikraščio leidėjas – „Times Newspapers Ltd“, „News UK“ antrinė įmonė. Seserinis laikraštis – „The Times“. Abu laikraščiai buvo įsteigti atskirai ir tik nuo 1966 m. priklauso vienam ir tam pačiam leidėjui. 1981 m. juos įsigijo „News International“.
„The Sunday Times“ garsėja tiriamaisiais reportažais, kurių daugumą rengia apdovanojimų laureatė Insight komanda, taip pat straipsniais plataus masto užsienio įvykių tema. Be naujienų skyriaus, laikraštyje rašoma verslo, sporto, pinigų ir kt. temomis. Laikraščiui rašo populiarūs rašytojai, straipsnių autoriai ir apžvalgininkai, tokie kaip Jeremy Clarkson, A. A. Gill ir Bryan Appleyard. Kartu su laikraščiu platinami žurnalai „The Sunday Times Magazine“, „Culture“ ir „Style“ bei du bulvariniai priedai „Travel“ ir „Home“. Laikraštis platinamas ir skaitmenine bei internetine versijomis.
Istorija
Laikraštis įsteigtas 1821 m., tuomet vadinosi „The New Observer“. Nuo 1822 m. pavadinimas – „Sunday Times“. 1893 m. laikraštį įgijo Rachel Berry, 1908 m. savininku tapo Alfred Harmsworth. Nuo 1959 m. priklausė „Kemsley Group“, kurios savininkas tuo metu buvo Roy Thomson. R. Thomson 1966 m. įsigijo teises ir į „The Times“ bei įsteigė laikraščius leisiančią leidybos kompaniją „Times Newspapers Limited“.
1981 m. laikraščius nupirko „News International“, priklausiusi Ruperto Merdoko žiniasklaidos milžinei „News Corporation“ (dab. „News Corp.“).
Hiperborėja
Graikų mitologijoje Hiperborėja („už Borėjo“) – žemė toli šiaurėje. Pavadinimas kilo nuo šiaurės vėjo dievo Borėjo. Ji apibūdinama, kaip ideali žemė, kurioje 24 valandas per parą šviečia saulė. Graikai manė, kad šiaurės vėjas Borėjas gyveno Trakijoje. Patys hiperboriečiai liko neaiškia tauta, kuri gyveno kažkur toli šiaurėje, kaip buvo manyta šiaurinėje Europos ir Azijos dalyje. Pasak istorijos tėvu laikomo Herodoto, hiperborėjai patys ar per tarpininkus gabeno iš tolimos šiaurės aukas į Delo salą Leto dukros – Artemidės garbei.
Vienintelis Apolonas iš visų Olimpo dievų buvo gerbiamas tarp hiperboriečių, kadangi jis praleido žiemą kartu su jais. Jų apeigas, Dodonos ir Apolono garbinimą, aprašo keliautojas Pauzanijas. Mitiniai dydvyriai Tesėjas ir Persėjas aplankė hiperboriečius.
Graikų žemėlapiuose Hiperborėja vaizduota kaip pusiasalis arba sala. Tai galėjo būti dabartinė Didžiosios Britanijos sala arba Skandinavijos pusiasalis.
Graikams ir romėnams liko nežinomas kraštas, kurį aprašė Plinijus, Herodotas, Vergilijus ir Ciceronas. Jie apibūdino hiperboriečius kaip žmones, gyvenančius tūkstantį metų visiškoje laimėje.
Pailgotis
Istorija
Pailgotis minimas nuo 1779 m., kai jis paminėtas Šilalės parapijos vizitacijos akte. Minimi Biržiškos. XIX–XX a. Pailgotis, netolimi Džiaugėnai siejami su Biržiškomis. Buvusioje dvarvietėje auga 3,65 m apimties uosis.
Kaime 1989–1991 m. tyrinėtas kapinynas, jame rasta II–VIII a. kapų.
Didieji Kakšiai
Sadovojė (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Birkenhain, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Sadovas, , nuo 2008 m. Садовое) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 19 km nuo Krasnoznamensko prie kelio R 508, nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. Kakšių vietovė minima 1628 m. Lenkų valsčiaus dokumentuose. Didžiųjų Kakšių kaimas minimas 1773 m. 1818 m. kaime buvo 20 dūmų ir 64 „sielos“. 1927 m. kaimas sujungtas su Mažaisiais Kakšiais į Kakšių savivaldybę. 1939 m. kaime buvo 860 ha žemės ir 74 pastatai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Timofejevo apylinkės kaimas.
Simonas Rozenbaumas
Simonas Rozenbaumas (taip pat Šimšonas, Simanas, Simas; 1859 m. rugpjūčio 3 d. Pinskas, Minsko gubernija, Rusijos imperija – 1934 m. gruodžio 6 d. Tel Avivas, Izraelis) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Pagrindinį išsilavinimą įgijo žydų mokyklose. 1883 m. Černivcuose (dab. Ukraina) išlaikė brandos egzaminus ir tais pačiais metais įstojo į Novorosijsko universiteto teisės fakultetą, kurį baigė 1887 m.
Dirbo prisiekusiojo advokato padėjėju, advokatu Minske. 1902 m. Minsko sionistų suvažiavimo delegatas, 1906 m. išrinktas Rusijos sionistų organizacijos pirmininku.
1907 m. I Rusijos imperijos Valstybės Dūmos deputatas nuo Minsko gubernijos. 1915–1919 m. Vilniuje vadovavo žydų sionistų organizacijai.
Nuo 1918 m. gruodžio 11 d. Lietuvos Valstybės Tarybos narys. 1919–1924 m. Lietuvos žydų tarybos pirmininkas. 1919 m. pirmosios Lietuvos Vyriausybės užsienio reikalų viceministras, 1919 m. Lietuvos delegacijos sudėtyje dalyvavo Paryžiaus taikos konferencijoje.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė žydų frakcijai. 1920 m. nusipelnė dalyvaudamas derybose dėl Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutarties. 1923 m. birželio 5 d. – 1925 m. vasario 20 d. Antrojo Seimo atstovas. 1923 m. birželio 29 d. – 1924 m. vasario 12 d. IX E. Galvanausko ministrų kabinete ministras be portfelio žydų reikalams.
1924 m. išvyko į Palestiną. Nuo 1927 m. – Lietuvos garbės konsulas, nuo 1929 m. – generalinis konsulas Tel Avive.
Nojonas
thumb|150px|Tögs-Ochiryn Namnansüren, dar vadintas „Geruoju nojonu chanu Namnansurenu“. Nojonas  – feodalo rangas Mongolijoje nuo viduramžių iki XX a. pradžios. Mongolų imperijoje – karo vado ar pareigūno titulas. Šiuolaikinėje Mongolijoje jis atitinka kreipinį ponas ar misteris.
XI a. – XII a. I pusėje nojonai buvo senųjų mongolų aristokratų giminių vadovai, vėliau (XII a. II pusė) kilmingųjų feodalų atstovai. Čingischano laikais nojonais vadino kariuomenės vadus, vadovavusius tumenams ir tūkstantinėms. Užkariavimų metu nojonai gaudavo teritorijas valdyti, tad iš esmės tapo mongolų aristokratija.
XIV–XVII a., feodalinio susiskaldymo laikais, nojonai buvo nuo centrinės chanų valdžios nepriklausomi valdovai, kunigaikščių analogas.
Po mongolų imperijos
Čingų dinastija valdė Mongoliją 1694–1911 m. per Čingischano palikuonis, kurie buvo vadinami nojonais. Tais laikais žodis nojonas ėmė reikšti 'kilmingasis, bajoras', nes Mongolija tada nekariavo. Politinės valdžios jie neturėjo, tačiau ją atgavo 1911–1919 m. 1921 m. valdžią iš nojonų atėmė prosovietinis Damdino Suche-Batoro režimas, kuris vėliau su jais fiziškai susidorojo.
Khalilou Fadiga
Chalilu Fadiga (Khalilou Fadiga; 1974 m. gruodžio 30 d.) – buvęs Senegalo futbolininkas, rungtyniavęs krašto saugo pozicijoje. Buvo Senegalo rinktinės narys, per savo karjerą rungtyniavo Belgijos, Prancūzijos, Anglijos klubuose. Turi Senegalo ir Belgijos pilietybes.
Fadiga iš Senegalo į Prancūziją emigravo būdamas 8-erių. Treniravosi Paris Saint-Germain jaunimo klube, bet treneriams įspūdžio nepadarė ir perėjo į vietinės reikšmės Paryžiaus klubą Red Star Saint-Ouen. 1994 m. išvyko į Belgiją, kur rungtyniavo įvairiuose šalies klubuose. Po sėkmingos karjeros Club Brugge komandoje, Fadiga 2000 m. grįžo į Prancūziją ir žaidė už AJ Auxerre, su kuriuo dalyvavo UEFA Čempionų lygos ir UEFA taurės varžybose.
2003 m. Fadiga pakviestas į futbolo grandų klubą Inter Milan, tačiau dėl atrastos širdies ligos nepriimtas. Visgi, žaidėjas karjeros nenutraukė ir sėkmingai perėjęs Bolton Wanderers medicininę patikrą rungtyniavo Anglijos klube. Tačiau dėl sveikatos būklės Fadiga žaidė retai. Trumpai rungtyniavo Derby County ir Coventry City klubuose, ir 2008 m. grįžo į Belgiją. Karjerą baigė KFC Germinal Beerschot klube. 2011 m. vėl grįžo į futbolą, pasirašė sutartį su Belgijos 3-iosios lygos klubu „KSV Temse“.
Chalilu Fadiga už Senegalo rinktinę žaidė nuo 2000 m. Su ja dalyvavo 2002 m. pasaulio futbolo čempionate, kur įmušė 11 m baudinį į Urugvajaus rinktinės vartus. Taip pat dalyvavo 2000 ir 2002 m. Afrikos Tautų taurėse.
Hasbajos rajonas
Hasbajos rajonas  – rajonas Nabatijos muchafazoje, Libane. Yra šalies pietvakariuose, remiasi su Sirijos siena. Rajono centras – Hasbajos miestas.
Gelgaudiškis
Gelgaudiškis – miestas Šakių rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurę nuo Šakių, kairiajame Nemuno krante. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Mokyklos ir Nemuno). Miestelio gatvių tinklas stačiakampis.
thumb|left|[[Gelgaudiškio bažnyčia]] thumb|left|Taikos gatvė leidžiasi į Nemuno slėnį thumb|left|Taikos gatvės žemutinė dalis
Etimologija
Gelgaudiškis – dvarininkinis vietovardis. XV a. pradžioje Jurgis Gedgaudas dabartinio miesto apylinkėse buvo pasistatęs pilį ir įkūręs Skirsnemunės dvarą. XV a. pabaigoje čia buvo Gedgaudų palivarkas ir vadinosi Gedigaudiškis (pirmąkart tokiu vardu minimas 1504 m.), kuris XVI a. pabaigoje tapo lengviau ištariamu Gelgaudiškiu (minimas nuo 1599 m.). Tačiau galimas variantas, kad vietovė pavadinta ne pagal Gedgaudą, bet pagal XVIII a. vietovę valdžiusį Gelgudą (tikriausiai apslavinta Gelgaudo forma).
Geografija
Miestas įeina į Panemunių regioninio parko teritoriją. Į rytus nuo miesto plytinčiame Gelgaudiškio miško parke augo ir nudžiūvo storiausia Lietuvoje Gelgaudiškio eglė – skersmuo 104 cm, aukštis 42,6 m. Miške yra pažintinis pėsčiųjų takas, atsiveria paukščių regykla. Yra molio telkinys.
Miesto pagrindiniai susisiekimo keliai – ir.
450px|thumb|center
Istorija
Archeologiniai kasinėjimai rodo, kad čia jau gyventa V a. – X a. 4 km į vakarus nuo Gelgaudiškio yra I tūkstantmečio pirmosios pusės – XV a. Maštaičių piliakalnis. XV a. pabaigoje čia būta Skirsnemunės dvaro, kurį apie 1413–1414 m. įkūrė Jurgis Gedgaudas. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras 1504 m. rugpjūtį Gedigaudiškio palivarką kartu su didele giria padovanojo savo raštininkui didikui Jonui Sapiegai – ši data laikoma Gelgaudiškio įkūrimo data. Nuo XVI a. dvaro savininkais buvo Sapiegos, Masalskiai, Oziemblovskiai, Gelgaudai, Zabielos, Čartoriskiai. 1578 m. jau minimas Gelgaudiškio miestelis, tada pastatyta medinė bažnyčia, 1691 m., 1789 m. perstatyta, 1864 m. sudegė. 1635 m. Gelgaudiškis gavo turgaus privilegiją. 1655 m. Gelgaudiškį nusiaubė Švedijos kariuomenė. XVIII a. pabaigoje dvaras skilo į Aukštojo ir Žemojo Gelgaudiškio dvarus. XVIII a. pabaigoje Užnemunę užėmus Prūsijai, Gelgaudiškį įsigijo vokiečių Koidelių giminė.
1819 m. veikė parapinė mokykla, 1837 m. atkurta, apie 1867 m. pertvarkyta į valsčiaus mokyklą, nuo 1822 m. – evangelikų mokykla. Per 1831 m. sukilimą ties Gelgaudiškiu per Nemuną kėlėsi Antanas Gelgaudas su savo kariuomene. XIX a. viduryje miestelis priklausė Rusijai. 1842–1846 m. ant Nemuno šlaito pastatyti neoklasicistiniai Gelgaudiškio dvaro rūmai, XIX a. pabaigoje pertvarkytas parkas, kurio centre atsirado aikštė, į kurią suėjo 8 alėjos. 1868 m. pastatyta Gelgaudiškio Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia. Iki XX a. pradžios Gelgaudiškis buvo privati valda. XIX a. pabaigoje čia buvo du Naumiesčio apskrities palivarkai – Aukštasis Gelgaudiškis (priklausė Plokščių valsčiui) ir Žemasis Gelgaudiškis (priklausė Gelgaudiškio valsčiui).
1864–1904 m. lietuviškos spaudos draudimo metais Gelgaudiškio apylinkėse spaudą platino kunigas Pranciškus Būčys, M. Čelkis, S. Čerkys, A. Grybas, J. Kybartas. 1905 m. streikavo apie 400 Gelgaudiškio ir apylinkių dvarų darbininkų. Per Pirmąjį pasaulinį karą įkurta ir dar kurį laiką po II pasaulinio karo Gelgaudiškio centre veikė vaikų prieglauda. 1927 m. atidaryta pašto agentūra. Veikė viena didžiausių Lietuvoje plytinė.
1920 m. įsteigta pradžios mokykla, nuo 1945 m. progimnazija, 1949 m. septynmetė, nuo 1952 m. Gelgaudiškio vidurinė mokykla. 1946 m. įsteigta biblioteka.
Po II pasaulinio karo Gelgaudiškio apylinkėse veikė Tauro apygardos Žalgirio rinktinės Lietuvos partizanai. 1957–1999 m. veikė ligoninė, dab. liko ambulatorija. Yra Šakių meno mokyklos filialas, Gelgaudiškio specialioji mokykla, vaikų lopšelis – darželis, kultūros centras.
1958 m. gegužės 15 d. Gelgaudiškis tapo miesto tipo gyvenviete. 2003 m. patvirtintas Gelgaudiškio herbas.
Architektūra
thumb|left|Gelgaudiškio dvaro svirnas thumb|[[Gelgaudiškio dvaro parkas – proskyna į Nemuno slėnį]] thumb|Sidabrinių klevų alėja
Gyventojai
1599 m. miestelyje buvo 12, kaime – 20 dūmų. 1827 m. Aukštajame Gelgaudiškyje buvo 45, Žemajame – 176 gyventojai.
Austrijos futbolo varžybos 1992–1993 m.
Austrijos futbolo varžybos 1992–1993 m.
Medsodis
Medsodis – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Žarėnų, prie kelio.
Jurgis Gaižauskas
Jurgis Gaižauskas (1922 m. spalio 25 d. Karužalaukyje, Ukmergės apskritis – 2009 m. gegužės 24 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, smuikininkas, dirigentas, kultūros ir meno veikėjas.
Biografija
1928–1931 m. mokėsi Telšių pradžios mokykloje, 1931–1940 m. Telšių M. Valančiaus gimnazijoje. Pas Telšių katedros vargonininką Albiną Jasenauską mokėsi skambinti fortepijonu, muzikos teorijos ir diriguoti. Dalyvavo Domo Andrulio vadovaujamame Telšių gimnazijos moksleivių orkestre. Dainavo Šaulių sąjungos, giedojo Telšių katedros choruose. 1938–1940 m. subūrė Telšių gimnazijos vyrų chorą ir jam vadovavo. 1939 m. Šiauliuose mokėsi pas smuikininką Povilą Matiuką.
1940–1943 m. studijavo Kauno konservatorijoje: pas Vladą Motiekaitį mokėsi griežti smuiku, pas Vladą Jakubėną ir Jurgį Karnavičių skambinti fortepijonu, pas V. Jakubėną teorinių disciplinų. 1943 m. vokiečiams uždarius konservatoriją, studijas teko nutraukti.
1941–1942 m. Kauno radiofono lengvosios muzikos orkestro smuikininkas. 1942–1943 m. Kauno operetės ir operos orkestro violistas. 1943 m. vasarą apsigyveno Austrijoje, griežė altu Vienos radiofono simfoniniame orkestre.
1945 m. grįžęs į Kauną, vėl įstojo į Konservatoriją mokytis griežti smuiku pas prof. L. Hajosą, o vėliau pas Kazį Matiuką. 1949 m. reorganizavus Kauno ir Vilniaus konservatorijas į Lietuvos valstybinę konservatoriją, joje 1950 m. įgijo smuikininko diplomą (prof. Jakovo Targonskio klasėje), 1950–1953 m. pas Antaną Račiūną dar studijavo kompoziciją.
1957–1977 m. vadovavo Lietuvos radijo ir televizijos kaimo kapelai, 1965–1990 m. Trakų rajono liaudies kapelai „Galvė“, daug koncertavo Lietuvoje ir užsienyje: Latvijoje, Estijoje, Belgijoje, Olandijoje, Rumunijoje, Graikijoje, Čekijoje, Tadžikijoje ir kitur. Nuo 1965 m. visų respublikinių dainų švenčių, taip pat liaudies kapelų švenčių „Grok, Jurgeli“ Kaune bei panašių renginių Telšiuose, Kretingoje, Naujojoje Akmenėje, Kuršėnuose, Utenoje ir Vilniuje nuolatinis dirigentas. Nuo 1958 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Kūryba
Sukūrė per 500 instrumentinių ir per 600 vokalinių įvairių žanrų kūrinių: 3 operas, 3 operetes, 7 simfonijas, 3 uvertiūras, 9 siuitas, 2 simfonines poemas, 5 styginių kvartetus, 9 sonatas smuikui ir fortepijonui, 6 sonatas kitiems instrumentams, 5 koncertus, 4 rapsodijas, kantatų, choro ir solo dainų, muzikos teatrui, radijui ir vaikams. Ypač populiari pirmoji lietuviška opera vaikams „Buratinas“.
Katė su devyniomis uodegomis
Katė su devyniomis uodegomis – 1971 m. režisieriaus Dario Argento sukurtas giallo stiliaus filmas.
Turinys
Institute, kuriame vykdomi biologiniai ir genetiniai tyrimai, nužudomas sargas, vėliau – dar keli darbuotojai. Žurnalistas Karlas Džordanis, rašantis apie šiuos nusikaltimus, susipažįsta su buvusiu kolega Franku Arno. Nors pastarasis prieš 15 metų prarado regėjimą, jo pomėgis spręsti galvosūkius ir praeito darbo įgūdžiai leidžia pastebėti tai, į ką dėmesio neatkreipia kiti. Abu vyrai, turintys savo rankose devynis įkalčius, imasi nusikaltimo tyrimo...
Putusibau
Putusibau  – miestas Indonezijoje, Borneo saloje, Vakarų Kalimantano provincijos rytuose, 412 km į rytus nuo Sintango, prieplauka prie Kapujaso ir į jį įtekančios Sibau upės. Kapuas Hulu regencijos centras.
Yra oro uostas. Kelias į Sintangą. Miškininkystė, ryžių auginimas. Turizmas (miesto apylinkėse yra tradicinių dajakų ibanų kaimų). Keli viešbučiai.
Raštuotieji vandens ožiai
Raštuotieji vandens ožiai (Pachychilon) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Pakalniškių ežeras (Elektrėnų sav., Naručionys)
Pakalniškių ežeras – mažas ežerėlis Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 4,5 km į pietvakarius nuo Vievio, į vakarus nuo Naručionių kaimo. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,08 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 140,7 m. Krantai žemi, pelkėti, tik vakarinis krantas aukštas. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurės rytuose įteka upelis iš Skynimų ežero, pietryčiuose išteka upelis link S-8 upelio (Elektrėnų marių intakas).
Valo salynas
200px|miniatiūra|Valo salyno švyturys Valo salynas (, SV Valsörarna) – salynas Botnijos įlankos viduryje, Kvarkeno regione. Salos priklauso Suomijai.
Vardas Valsörarna yra švedų kilmės, grubiai verčiamas kaip Banginių salos. Manoma, kad salos taip pavadintos pagal akmenimis nuklotus krantus ir morenas, kurios priminė banginius.
1886 m. salose pastatytas švyturys.
2002 m. Nobelio premijos laureatai
2002 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Klebonai (Panevėžys)
Klebonai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Vadoklių, prie Obels upelio. Ties kaimu kertasi keliai ir. Veikia kooperatyvas „Agrosandas“, anksčiau veikė bendrovė „Bioinvesta“.
Nangakalisas
Nangakalisas  – gyvenvietė Indonezijoje, Borneo, Vakarų Kalimantano provincijoje, Kapuas Hulu regencijoje, į pietus nuo Putusibau, prie Mandajaus upės.
Maoriai
Maoriai – N. Zelandijos tauta, kalbanti maorių kalba, bet dauguma gyventojų moka ir angliškai.
Maorių protėviai X-XIV a. atsikėlė iš Centrinės Polinezijos ir asimiliavo vietos gyventojus. Jie vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, žvejyba, medžiokle. Taip pat statė laivus, keliavo jūromis.
Maoriai sukūrė daug dailės (medžio drožinių, akmens skulptūrų), muzikos kūrinių, mitų.
Respublikinė Panevėžio ligoninė
VšĮ Respublikinė Panevėžio ligoninė – regioninė gydymo įstaiga, teikianti diagnostikos, gydymo, reabilitacijos bei slaugos paslaugas. Ligoninė įsikūrusi Smėlynės g. 25, Panevėžyje.
Ligoninė atlieka Panevėžio ir apskrities ligoninės funkcijas. Konsultuojami ligoniai iš Panevėžio krašto: Biržų, Pasvalio, Kupiškio ir Rokiškio rajonų, taip pat iš Utenos bei Šiaulių regionų. Veikia filialas – Likėnų reabilitacijos ligoninė. Šiuo metu ligoninė turi 1000 lovų.
Istorija
Pirmoji ligoninė Panevėžyje buvo įsteigta apie 1840 m., dab. A. Smetonos gatvėje. 1919 m. įkurta Panevėžio apskrities ligoninė, kuri buvo pavaldi Panevėžio apskrities savivaldybei, o vėliau – Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijai. 1923 m. apskrities ligoninė persikėlė į buvusį dvarą – dabartinę savo teritoriją. Naujai pastatytame mediniame pastate buvo įrengta operacinė, chirurginis ir ginekologinis skyriai. Tuo metu ligoninėje buvo 80 lovų. 1930 m. pastatyti nauji dviejų aukštų mūro pastai. Ligoninė tada turėjo 120 lovų, iš jų – 60 chirurginio profilio.
1947 m. ligoninė parduota Panevėžio miesto Vykdomajam komitetui ir buvo pervadinta į Panevėžio miesto ligoninę. 1956 m. ligoninė tapo Respublikine Panevėžio ligonine, pradėta statyti skalbykla, katilinė, dezinfekavimo kamera. 1963 m. pastatyti 120 lovų gimdymo namai, 1965 m. – kraujo perpylimo stoties pastatas, 1970 m. – chirurgijos, patologijos skyrių pastatai. Nuo 1971 m. pradėti eksploatuoti nauji ūkio dalies pastatai, požeminiai tuneliai. 1972 m. pastatyta vaikų poliklinika, per parą galinti priimti 500 pacientų, 1977 m. – vaikų ligų ir chirurgijos skyrių korpusas su 200 lovų.
1985–1986 m. pastatytas naujas gydomasis kompleksas su 420 lovų, 300 vietų sale. 1992 m. pastatyta 100 vietų valgykla ligoninės darbuotojams, 1995 m. sumontuota suskystinto medicininio deguonies tiekimo stotis.
1997 m. ligoninė pervadinta į Panevėžio ligoninę, kuri 1998 m. tapo apskrities ligonine ir pavaldžia Panevėžio apskrities viršininko administracijai. 2006 m. ligoninė tapo Panevėžio apskrities ligonine. 2008 m. Rokiškio psichiatrijos ligoninės atliktos bendrosios psichiatrijos paslaugos imtos vykdyti apskrities ligoninėje.
2010 m. prie Panevėžio apskrities ligoninės prijungtos Panevėžio infekcinė ir Likėnų reabilitacijos ligoninės, tais pačiais metais ligoninės pavadinimas pakeistas į Panevėžio ligoninę. Ši tapo pavaldi Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerijai. 2011 m. ligoninė pervadinta į Respublikinę Panevėžio ligoninę.
Paslaugos
Konsultacijų poliklinikoje konsultuoja ligoninės visų skyrių vedėjai ir vyriausieji specialistai.