cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maršalo Salų vėliava
Maršalo Salos buvo Ramiojo vandenyno salų globojamos teritorijos, kurią valdė JAV, dalis. Kaip kitų Okeanijos šalių, vėliava vaizduoja šalies vietą vandenyne. Kylanti istriža juosta reiškia ekvatorių, o žvaigždė viršuje – Šiaurės pusrutulio salyną. Balta ir oranžinė spalva juostoje reiškia Ratako salų grandinę („saulėtekis“) ir Raliko salų grandinę („saulėlydis“) bei taiką ir drąsą. Žvaigždės 24 spinduliai reiškia 24 rinkimų apylinkes, o 4 ilgesni – 4 kultūrinius centrus: Madžūras, Džaluitas, Votjė ir Ebejė.
Vėliavą sukūrė Emlain Kabua, viena pirmųjų respublikos pirmųjų damų.
Magvė
Magvė – miestas Mianmare, Magvės provincijos sostinė. Šiame mieste yra oro uostas.
Kiminiškė
Kiminiškė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Ukrinų.
Mongolijos istorija
Mongolijos istorija – daugiatautė ir permaininga Mongolijos plynaukštės (kuri apima dabartinės Mongolijos, Vidinės Mongolijos, Tuvos, Buriatijos teritorijas) regiono istorija, artimai susijusi su Didžiosios stepės istorija. Ją viena po kitos kūrė skirtingos tautos, kurių dauguma dabar Mongolijos teritorijoje nebegyvena.
Klajoklių imperijos iki mongolų
Iki teritorijoje įsigalint mongolams XII a, Mongolijos plynaukštę viena po kitos kontroliavo skirtingos tautos, kurios sukurdavo galingas stepių imperijas. thumb|250px|Šiongnu imperija 200 m. pr. m. e.
Šiongnu (III a. pr. m. e. – II a.)
Šiongnu buvo pirmoji genčių sąjunga, Mongolijos teritorijoje sukūrusi valstybinį junginį. III a. pr. m. e. juos suvienijo vadas Toumen, kuris sukūrė tikrą stepių imperiją. Ši imperija kėlė didžiulę grėsmę pietuose esančiai Kinijos imperijai, kuri dėl šiongnu grėsmės ėmė statytis Didžiąją Kinijos sieną. Šiongnu siaubė Kinijos teritorijas iki I a., kuomet šios agresyvios gentys buvo sutramdytos Kinijos imperatoriaus Vudi. 48 m. Šiongnu imperija dar labiau nusilpo ir suskilo į pietinius ir šiaurinius šiongnu. thumb|250px|Šianbų gentys 200 m.
Šianbai (II–III a.)
93 m. Šiongnu imperijoje sukilo šianbų tauta, kuri iki tol buvo priklausoma. Šios tautos užkariavimai išstūmė šiaurinius šiognu į vakarus, taip pradedant Didįjį tautų kraustymąsį. Europoje šie šiongnu tapo žinomi, kaip hunai, nors ši teorija dar nėra įrodyta.
147 m. šianbai ypač sustiprėjo, susivienydami į savo imperiją. Šianbai greičiausiai buvo atstovai mongolų protėvių, nors yra manoma, kad jie galėjo būti giminingi ir mandžiūrams, nors tuo metu mongolų ir mandžiūrų grupės dar greičiausiai nebuvo atsiskyrę. III a. Šianbų imperija suiro. thumb|250px|Žužanų imperija 500 m.
Toba ir žužanai (IV–VI a.)
386 m. viena šianbų atšaka tuoba sukūrė savo Šiaurės Vei valstybę, kuri egzistavo iki 581 m. 402 m. kita šianbų atšaka, žužanai, sukūrė savo valstybę, kuomet jų vadas Šelunas ėmė tituluotis kaganu. Šios dvi atšakos intensyviai kovojo vien su kita. thumb|250px|Tiurkų kaganatas 600 m.
Tiurkai (VI–VIII a.)
552 m. vakarinėse Žužanų kaganato provincijose (Altajuje) sukilo jiems pavaldžios tiurkų gentys, kurios 555 m. sunaikino žužanų valstybę. Spėjama, kad dalis žužanų išsikėlė į vakarus, kur jie tapo žinomi, kaip avarai, tuo tarpu likusieji dalyvavo totorių etnogenezėje.
Per VII a. Rytų Tiurkų kaganatras nuolat kovojo su stiprėjančia Tang dinastija, siekdamas išsaugoti nepriklausomybę. Galiausiai 680 m. kaganatas atgaivino buvusią galybę. thumb|250px|Uigūrų kaganatas 800 m.
Uigūrai (VIII–IX a.)
745 m. viena iš tiurkų genčių Rytų Kaganate, uigūrai, sukūrė savo kaganatą, kuris sunaikino Rytų Tiurkų kaganatą. Jų sostinė buvo Kara Balasagunas. Ilgainiui jie užmezgė draugiškus santykius su Kinija, valstybėje pradėjo klestėti kultūra, introdukuotas manicheizmas, budizmas, pradėtas naudoti sogdų raštas.
Kidaniai (X–XII a.)
911 m. mongolams gimininga gentis kidaniai įkūrė savo valstybę, kuri valdė ir Mandžiūrijos regioną. Patyrusi didelę įtaką iš Kinijos, ši valstybė tapo žinoma kaip Liao, joje sukurtas kinų raštu pagrįstas kidanių raštas, introdukuotas budizmas. 1113 m. valstybės rytuose sukilo džurdžėnai, o jų išstumti kidaniai migravo į Kazachų stepę, kur sukūrė Karakitajų valstybę.
Farerų futbolo varžybos 1977 m.
Farerų futbolo varžybos 1977 m.
Mongolijos istorija
Mongolų imperija
1227 m. Čingischanas mirė, didžiulę imperiją palikdamas keturiems savo sūnums. Iš šių keturių ulusų vėliau išsivystė antrinės mongolų imperijos: Ilchanatas, kuris užėmė Artimuosius Rytus, Aukso orda, išsiplėtusi į Europą.
Yuan dinastija
Pagrindinis straipsnis: Yuan dinastija
Didžiausią imperijos dalį su etninėmis mongolų žemėmis paveldėjo didysis chanas Tolui, kurio sūnus Chubilajus XIII a pabaigoje sukūrė Yuan imperiją, apėmusią dabartinę Mongoliją, pietų Rusiją, Korėją ir beveik visą Kiniją. Naujosios imperijos sostine padarytas Pekinas.
Mongolų renesansas ir po jo
XIV a. Kinijoje valdžią paėmus hanių Mingų dinastijai, Yuan imperija suiro, o Mongolija tapo nepriklausoma teritorija. Nepriklausomybę mongolai išsaugojo iki XVII a.
Nors Mongolijoje nebuvo politinės vienybės, o atskiri klanai kovojo dėl hegemonijos, šalyje labai suklestėjo kultūra, paremta pirmiausia tibetietiška tradicija, kuri nuo seno turėjo įtaką šalyje. Šalyje įsigalėjo vadžrajana, tibeto stiliaus menas. Tai vadinama mongolų renesansu.
Mandžiūrų Čingų laikotarpis
XVII a. pradžioje Mongolija buvo padalinta į Pietų, Rytų ir Šiaurės. XVII pabaigoje nusilpo visų mongolų chano valdžia ir decentralizuoti mongolai turėjo priešintis stiprėjančiai jurčenų (mandžiūrų) valstybei rytuose. Paskutinis Šiaurės Yuanų kaganas buvo Ligdenas XII a. pradžioje. Jis susipyko su mandžiūrais dėl kinų miestų siaubimo ir su dauguma mongolų genčių. 1618 m. Ligdenas pasirašė sutartį su Mingų dinastija, kad saugos šiaurines sienas nuo mandžiūrų mainais į sidabrą. Nurhaci Bagaturas, suvienijęs mandžiūrus, pasiūlė Ligdenui sąjungą kovoje su kinais. Ligdenas pareiškė, kad Nurhaci yra per silpnas kaip sąjungininkas ir uždraudė jam plėšti kinų miestus, kurie mokėjo jam duoklę. Nurhaci atsakė, kad Ligdenas pervertina savo karių skaičių, o vėliau patraukė į savo pusę Ligdeno vasalus ir jį nugalėjo 1622 m. Po to Ligdenas pralaimėjo mandžiūrams ir pietų mongolams 1625 ir 1628 m.
Bogdo chanatas (1911–1924 m.)
right|thumb|200px|Bogdas Gegeenas Chalchos mongolų vadai susirinko per mandalos ceremoniją aštuntajam Bogdui Gegeenui Jebzundambai Khutuktui (1869–1924 m.) 1911 m. liepą ir nusprendė siekti Mongolijos nepriklausomybės, nes Čingų dinastija žlugo. Po Sinhai revoliucijos 1911 m. lapkritį buvo mobilizuota 4000 mongolų karių, o čingų ambanas buvo deportuotas į Pekiną. Mongolija iš esmės tapo nepriklausoma 1911 m. gruodžio 1 d.
Bogdas Gegeenas buvo karūnuotas Bogdu Chanu 1911 m. gruodžio 29 d., o 800 mongolų karių išvijo čingų pareigūnus iš Ulijastajaus 1912 m. sausio 12 d. Danbijancano, Magsarjavo ir Manlaibaataro Damdinsüreno vadovaujami mongolai užėmė Kobdo miestą rugpjūčio 20 d. Mongolijos suvienijimą rėmė dauguma mongolų vadų.
Mongolai išvadavo Rytų Mongoliją ir Chovdo regioną, bet Kinijos respublika toliau valdė šiaurės Sindziangą, Viršutinę Mongoliją, Bargą, Pietų Mongoliją. 1913 m. vasario 2 d. Bogdas Chanas pasiuntė mongolų raitelius išvaduoti Pietų Mongoliją. Rusija atsisakė parduoti ginklus mongolams, Nikolajus II išsivadavimo kovą vadino „mongolų imperializmu“. Didžioji Britanija skatino Rusiją panaikinti Mongolijos nepriklausomybę, nes buvo bijoma, kad „mongolams iškovojus nepriklausomybę sukils Vidurio Azija“. 13,5 tūkst. mongolų karių nugalėjo 70 tūkst. kinų ir išvadavo beveik visą Pietų Mongoliją, bet turėjo atsitraukti dėl ginklų trūkumo 1914 m. Per šį karą žuvo 400 mongolų ir 3 795 kinai.
Po nepriklausomybės Mongolija pradėjo modernizuotis. 1914 m. suformuotas dviejų rūmų parlamentas. 1915 m. priimtas teisinis kodeksas. 1912 m. lapkričio 3 d. Rusija ir Mongolija pasirašė sutartį be Kinijos tarpininkavimo. Ši sutartis pripažino Mongoliją kaip Mongolijos valstybę ir patvirtino, kad Bogdas Chanas yra jos monarchas. Tačiau spaudžiant kinų ir rusų vyriausybėms, Rusijos, Mongolijos ir Kinijos pasirasšyta Kiachtos sutartis 1915 m. panaikino Mongolijos nepriklausomybę, ji tapo Kinijos autonominiu regionu. Mongolija vis dar stengėsi išlaikyti visų savo teritorijų nepriklausomybę, o Kinija kėsinosi į visas mongolų žemes. Rusija norėjo, kad tik dalis mongolų žemių turėtų autonomiją K|inijos sudėtyje. Po aštuonių mėnesių derybų mongolai turėjo nusileisti rusų spaudimui. Tačiau faktiškai kinai Mongolijos nevaldė. 1915 m. Mongolija prarado Bargą, Tuvą, Pietų Mongoliją, Džiungariją. right|thumb|200px|Baronas Ungernas von Šternbergas Po Rusijos revoliucijos 1917 m. Kinija siekė paversti Mongoliją eiline provincija. 1919 m. pabaigoje kinų generolas Ksu Šuzengas užėmė Urgą ir privertė Bogdą Chaną ir kilminguosius atsisakyti nepriklausomybės. Tokie nepriklausomybės kovų vadai kaip Magsarjavas ar Damdinsurenas buvo įkalinti ir nužudyti.
Rusijos baltieji, pralaimėję pilietinį karą įsiveržė į Mongoliją 1920 m. spalį vadovaujant baronui Ungernui von Šternbergui. Jis norėjo rasti sąjungininkų nugalėti Tarybų Sąjungą. 1920 m. spalį-lapkritį baltieji rusai kelis kartus puolė sostinę Urgą, bet buvo atmušti su dideliais nuostoliais. Ungernas pasirašė sutartį su Bogdu dėl Mongolijos nepriklausomybės ir drauge jie išvijo kinus 1921 m. vasario 2-5 d. po didelio mūšio. Dalis kinų bėgo į pietus link Kinijos, o kiti pasitraukė į sovietų valdomą Tolimųjų Rytų respubliką.
Mongolijos Liaudies Respublika
Bogdo Chano pastangos gauti Japonijos ar JAV paramą atgauti nepriklausomybę buvo nesėkmingos. Vėliau baronas Ungernas išvijo kinus, bet tuo pat metu buvo įkurta Mongolijos Liaudies Partija. Rusijos bolševikai siekė su jos pagalba atsikratyti Urgernu.
Mongolijos Liaudies Partija įkurta 1921 m. susijungus dviem pogrindžio organizacijoms, kurios turėjo savitą požiūrį į Mongolijos ateitį. Vienai grupei vadovavo Soliin Danzanas, o kitai – Bodoo. Jie siekė sovietų paramos ir Bogdas Chanas tam nesipriešino, nes norėjo su sovietų parama išsaugoti nepriklausomybę, bet sovietams nereikėjo chano, nes jie turėjo Mongolijos Liaudies Partijos paramą.
Revoliucija prasidėjo kovo 18 d., kai 400 savanorių, vadovaujamų Sukhbaataro, užpuolė 2000 kinų garnizoną Kiachtoje. Po to mongolai ir Raudonoji armija pajudėjo į pietus, kur sunaikino kinų armijos likučius, kurie plėšė taikius gyventojus, ir Urgerno baltuosius. Didžiausi mongolų savanorių mūšiai vyko Tujiin Narse su kinais ir Zelteryje ir Bulnajuje su Urgerno baltagvardiečiais. Chatanbataras Magsarjavas, Urgerno pasiųstas į vakarines provincijas, perėjo į Mongolijos raudonųjų pusę. Jis nugalėjo Kazantsevo, Vandanovo ir generolo Bakicho baltagvardiečius. Chasbataras Baikalovas atlaikė apsuptį prie ežero Tolbe. Po sąmokslo raudonieji paėkė Urgerną į nelaisvę. Raudonieji įžengė į Urgą (dbar Ulan Batoras) 1921 m. liepą. Mongolijos revoliucijos lyderiai paskelbė nepriklausomybės atkūrimą. Sovietai pripažino, kad Mongolija yra Kinijos dalis per slaptą susitikimą su kinais 1924 m. Sovietai oficialiai pripažino Mongolijos nepriklausomybę tik 1945 m., bet vykdė antimongolinę politiką iki 1991 m.
Mongolijos Liaudies Partija paliko Bogdą Chaną nominalia valstybės galva, bet tikroji valdžia liko partijos ir sovietų patarėjų rankose. Po paslaptingos Bogdo Chano mirties Mongolijos Liaudies Partija panaikino monarchiją, sukūrė naują konstituciją, paskelbė Mongolijos Liaudies Respubliką 1924 m. lapkričio 26 d. Mongolija su Tarybų Sąjunga tapo izoliuota nuo likusio pasaulio, bet buvo apsaugota nuo kinų agresijos, kurie laikė Mongoliją Kinijos dalimi.
1928 m. bandos buvo kolektyvizuotos, privati prekyba ir transportas uždrausti, vienuolynai ir kilmingieji užpulti. Tai sukėlė ekonominį žlugimą ir neramumus, Mongolijos komunistai nugalėjo sukilėlius remiami sovietų 1932 m. spalį. Kolektyvizacija buvo panaikinta Naujo posūkio politikos pretekstu, radikalūs kairieji buvo išstumti iš postų, juos apkaltinus partijos taisyklių nesilaikymu. Naujo posūkio politika ir liberalesne ekonomika žavėjosi tokie nauji Mongolijos lyderiai kaip premjeras P. Gendenas. Tačiau jie nesuprato, kad tai laikinas sovietų atsitraukimas. Nauja represijų banga 1937 m. beveik visiškai sunaikino budistų dvasininkiją Mongolijoje.
Rusų istorikas V. Suvorovas teigė, kad Mongolijos parama sovietams per Antrą pasaulinį karą buvo tiek pat svarbi kiek ir JAV, nes mongolai parūpino šiltų drabužių.
Sovietai ir mongolai kovėsi prieš japonus Chalchin Golo mūšyje 1939 m. Rytų Mongolijoje. 1945 m. mongolai dalyvavo sovietų invazijoje į Vidinę Mongoliją. Tuo metu Kinija sutiko pripažinti Mongolijos nepriklausomybę, jei bus surengtas plebiscitas. 1945 m. spalio 20 d. stebint kinams įvyko plebiscitas ir 100% balsų buvo už nepriklausomybę. Po komunistų pergalės Kinijoje 1949 m. Mongolija palaikė gerus santykius su abiem kaimynėm, bet po kinų ir rusų nesutarimų rėmė Tarybų Sąjungą. Tik 1960 m. Mongolija tapo JTO nare, anksčiau trukdė JAV ir Kinijos veto.
PO karo buvo bandoma sukurti socialistinę visuomenę, bandos vėl buvo kolektyvizuotos. Su Kinijos ir Tarybų Sąjungos parama įkurti kolūkiai, nutiestas Transmongolijos geležinkelis. XX a. septintame dešimtmetyje pastatytas Darchanas su sovietų ir ESPT šalių parama.
Demokratija
thumb|200px|Mongolija šiandien Nedidelis Mongolijos Demokratinės Sąjungos susirinkimas 1989 m. gruodžio 10 d. žymi demokratijos pradžią Mongolijoje. 1990 m. kovo 4 d. Jalaltos aikštėje susirinko 100 tūkst. demonstrantų, kurie žygiavo link vyriausybės pastatų, reikalavo politbiuro atsistatydinimo, Komunistų partijos atskyrimo nuo vyriausybės. Kai vyriausybė atmetė reikalavimus kovo 7-9 d. kilo bado streikas, tad politbiuras atsistatydino, prasidėjo derybos dėl ekonominių reformų. Pirmi demokratiniai rinkimai įvyko 1990 m. liepą.
2002 m. spalio 3 d. Taivano užsienio ministerija pareiškė, kad Taivanas pripažįsta Mongolijos nepriklausomybę. Pirmasis demokratinės šalies prezidentas buvo Punsalmaagiin Ochirbat, o dabartinis Nambarynas Enchbajaras.
Mike Shinoda
Mike Kenji Shinoda (g. 1977 m. vasario 11 d., Agoura, Kalifornija) – amerikiečių muzikantas ir įrašų prodiuseris, geriausiai žinomas kaip muzikinės grupės „Linkin Park“ narys, antrasis vokalas.
Tėvai – Leslie ir Kim Shinoda, turi brolį Jason. Bet pats Mike jį vadina Jay. Jo mama – rusė, o tėvas – japonas. Susituokė su Ana 2003 m. gegužės 10 d., po septynerių metų draugystės. Jo žmona yra knygų vaikams autorė.
Mike dar vaikystėje svajojo tapti muzikantu.10 metų lankė pianino pamokas. Galiausiai nuo klasikinės muzikos pasidarė taip bloga, kad susižavėjo ir pasinėrė į džiazą ir hip-hopą. Tačiau pamokos nenuėjo veltui, nes savo įgūdžius jis dažnai parodo koncertuose ir įrašant dainas.
Austrijos istorija
Šiame straipsnyje pateikiama Austrijos istorijos apžvalga nuo seniausių laikų iki dabarties.
Austrijos istorija prasideda akmens amžiuje joje pasigyvenus žmonėms. Keltų laikais nuo 800 iki 400 m. pr. m. e. dabartinės Austrijos teritorijoje susidarė Noriko karalystė. Amžių sandūroje Roma užkariavo ir kolonizavo žemes piečiau Dunojaus. Svarbiausia Romos gyvenviete Austrijoje buvo Karnuntumas (Carnuntum).
Priešistorė ir ankstyvoji istorija
Neolite pamažu buvo apgyvendintos visos Austrijos teritorijos, kurios buvo tinkamos žemės ūkiui arba turėjo žaliavų. Žalvario amžiuje ieškant žaliavų, daugiausia vario, buvo apgyvendintos ir Alpės. Žymiausias šio laikotarpio radinys yra Oetzi mumija.
Pirmieji žinomi dabartinės Austrijos teritorijos gyventojai buvo ilyrai. IV a. prieš mūsų erą į Dunojaus vidurupį persikėlė keltai. Keltų gyvenvietės Rytų Alpių regione buvo turintingos daugiausia dėl valgomosios druskos gavybos. Viena iš tokių gavybos vietovių yra Halštate, kurio vardu pavadinta geležies amžiaus kultūra (800-450 m. pr. m. e. ). Vėliau dabartinės Austrijos teritorija tapo keltiškosios Lateno kultūros dalimi.
Pirmasis valstybinis darinys dabartinės Austrijos teritorijoje, kurio pavadinimą žinome, buvo keltų Noriko karalystė su centru dabartiniame Klagenfurte, susikūrusi II a. pr. m. e. Noriko karalystė, apėmusi rytinę ir pietinę dabartinės Austrijos dalį, palaikė sąjungininkiškus santykius su Senovės Roma, per ją romėnų įtaka plito tarp keltų. Vakarinėje Austrijos dalyje gyveno retai. Didžiąją dalį dabartinės Austrijos mūsų eros pirmaisiais metais užėmė Romos imperija. 16 m. e. m. Noriko karalystė pateko į Romos imperijos sudėtį, tačiau dar kurį laiką išlaikė didelį savarankiškumą, nes Noriką valdė vietiniai kunigaikščiai. Tik apie 40 m. e. m., valdant imperatoriui Klaudijui, vietoje keltų valstybės buvo įkurta Noriko provincija. Šiek tiek anksčiau žemės į vakarus nuo Ino upės buvo prijungtos prie Retijos (16 m. pr. m. e.), o teritorija į rytus nuo dabartinės Vienos – prie Panonijos (9 m. pr. m. e.). Dunojus sudarė šiaurinę Romos valstybės sieną. Regionas šiauriau Dunojaus buvo apgyvendintas germanų markomanų ir kvadų genčių.
Romėnų valdymo laikotarpiu palei Dunojų buvo pastatyta įtvirtinimų (limų) ir kelių sistema, augo miestai – Vindobona (Viena) Panonijoje, Virunumas (Klagenfurtas) ir Juvavumas (Zalcburgas) Norike, Brigancijus (Bregencas) Retijoje. Vietiniai gyventojai pamažu romanizavosi, į miestus kėlėsi gyventojai iš kitų imperijos dalių. Šiauriau Dunojaus apsigyveno germanų markomanų, naristų ir kvadų gentys. Šių genčių įsiveržimai 166–180 m. (Markomanų karai) nutraukė taikų provincijų vystymąsi ir net po to, kai Markas Aurelijus germanus iš šių teritorijų išstūmė, jos nebepasiekė buvusio išsivystymo. III a. romėnų pasienio gynybą ėmė spausti alemanų įsiveržimai. Archeologiniai radiniai patvirtina, kad nuo IV a. šioje teritorijoje buvo paplitusi krikščionybė.
Didysis tautų kraustymasis
V a. prasidėjo germanų puldinėjimai iš šiaurinio Dunojaus kranto (401 m. vestgotai, 406 m. – ostrogotai). 408 m. iš Emonos (dabartinė Liubliana) į Noriką įsiveržė Alaricho I vadovaujami vestgotai. 472 m. per šalį praėjo ostgotai ir alemanai, kurie šalies nukariauti nesugebėjo. Po Vakarų Romos imperijos žlugimo 476 m. Noriko teritorijoje susiformavo rugijų karalystė, kuri 488 m. buvo prijungta prie Odoakro valstybės. 493 m. Odoakrą sumušė ostrogotai ir didžioji Retijos bei Noriko dalis pateko į ostrogotų valstybės sudėtį. V a. pabaigoje šioje teritorijoje taip pat pasirodė hunai, bojai, vandalai. Nuo 508 m. į šiaurę nuo Dunojaus apsigyveno langobardai, kurie 568 m. išsikraustė į Italiją. Iš rytų, spaudžiami avarų, į atsilaisvinusias teritorijas kėlėsi slavai. Buvusių provincijų gyventojai, nepaisant barbarų antplūdžio, išlaikė romėnų kultūrą ir kalbėjo vietiniais lotynų kalbos dialektais (taip iki šių dienų kalnuotuose Tirolio ir Šveicarijos regionuose išliko retoromanų kalba).
Ankstyvieji viduramžiai (iki 976 m.)
thumb|240px|[[Avarų marka ir Karantanija Karolio Didžiojo laikais]] thumb|240px|Bavarija X a.
Nuo VI a. pabaigos suintensyvėjo kova tarp Bavarijos hercogystės ir Avarų kaganato. Karuose sėkmė lydėjo tai vieną, tai kitą pusę. Romanizuoti gyventojai buvo išstumti iš rytinių sričių ir išsilaikė tik aplink Zalcburgą. 623 m. avarų kaganato slavai sukilo ir sukūrė nepriklausomą Samo valstybę. Po jos iširimo Karintijos, Štirijos ir Krainos teritorijoje 658 m. susikūrė slaviška Karantanijos kunigaikštystė su centru Colfelde. Apie 700 m. Bavarijos teritorija vėl ėmė ribotis su avarų valdomis, siena ėjo maždaug Enso upe.
Krikščionybė tarp romėnų gyventojų likučių išliko tik kai kuriose vietovėse. Apie 600 m. ir vėl apie 700 m. vėl suaktyvėjo Bavarijos kunigaikščių remiami misionieriai iš Vakarų. VII a. pabaigoje nuo Reino kilęs Šv. Rupertas įsteigė Zalcburgo vyskupystę. Vėl iškilus avarų pavojui Alpių slavai (karantanai) pasiprašė bavarų globos ir taip pat buvo pakrikštyti.
Stiprėjanti Bavarijos hercogystė 745 m. prisijungė Karantaniją. Per kelis vėlesnius šimtmečius bavarų kolonistai kėlėsi į teritorijas žemyn palei Dunojų iki Alpių ir dabartinės Austrijos teritorijoje įsivyravo vokiškai kalbantys gyventojai.
Valdant Karolingams Frankų valstybė sustiprėjo ir 788 m. Karolis Didysis panaikino paveldimąją Bavarijos hercogystę, kuri apėmė didelę dalį dabartinės Austrijos. Paskutiniu praktiškai nepriklausomu hercogu buvo Tasilas III. Bavarija tapo Karolingų frankų valstybės dalimi, o vėliau Šventosios Romos imperijos kunigaikštyste. Po to, 791–796 m. frankai puolė avarus ir sunaikino jų valstybę. Visa Austrijos teritorija įėjo į Frankų imperiją. Užkariautose teritorijose Karolis Didysis sukūrė visą sistemą markų, skirtų pasienio apsaugai ir slavų gyventojų kontrolei. Apie 800 m. jis įkūrė pasienio marką, dabartinės Žemutinės Austrijos regione, tarp Enso, Raabės ir Drau upių, kuri buvo vadinama Avarų marka. Į pietus nuo jos buvo įkurta Karantanijos marka, o kartu šios Bavarijos hercogystei priklausiusios markos vadintos Marchia orientalis. Vokiečiai aktyviai kolonizavo markas bei stūmė iš jų slavus.
IX a. pabaigoje į Panoniją atsikėlė vengrai, kurie nusiaubė pasienio markas ir po trijų mūšių prie Presburgo 907 m. vasarą Rytų frankų karalystės rytinė siena buvo vėl buvo nustumta iki Enso upės. Pasienio markos buvo perduotos Bavarijai, kovai su vengrais. Tik po to, kai Otonas Didysis nugalėjo madjarus Lechfeldo mūšyje prie Augsburgo (955 m.), imperija vėl ėmė kontroliuoti Žemutinę Austriją. X a. septintajame dešimtmetyje atkariautose teritorijose vėl buvo sukurta Rytų marka. Po to sekė antroji bavarų kolonizacijos banga, kurios metu bavarai apsigyveno dabartinėje Žemutinėje Austrijoje, Istrijoje ir Krainoje.
Austrijos markgrafystė (976–1156 m.)
X amžiaus antrojoje pusėje vėl suformuota Bavarijos hercogystei pavaldi markgrafystė, žinoma kaip marchia orientalis 976 m., po Bavarijos kunigaikščio Heinricho II sukilimo, buvo atiduota Leopoldui Babenbergui. Pirmasis dokumentas, kuriame minima Austrija, yra sudarytas 996 m., kur Babenbergų marka vadinama Ostarrîchi. Ilgą laiką vartota ir kita pavadinimo forma Osterlant (Rytų žemė). Lotynizuotas šios teritorijos pavadinimas Austria atsiranda rašytiniuose šaltiniuose nuo XIII a. Valdant Leopoldo I palikuonims valstybė stiprėjo augo jos autoritetas aplinkinių imperijos kunigaikštysčių tarpe.
Austrijos kunigaikštystė Babenbergų valdžioje (1156–1246 m.)
Pirmuoju kunigaikščiu tapo Heinrichas II Jazomirgotas, kuris 1156 m. sostine pasirinko Vieną. Pagal 1186 m. Georgenbergo sutartį 1192 m. išmirus Traungauerių dinastijai Babenbergai taip pat ėmė valdyti Štirijos kunigaikštystę, kuri apėmė Traungau centrinėje dabartinės Aukštutinės Austrijos dalyje, Piteno grafystę pietų Žemutinėje Austrijoje, taip pat dideles teritorijas dabartinėje Slovėnijoje. Kunigaikščiai Babenbergai tapo įtakingiausia regiono dinastija. Babenbergai vykdė nuoseklią kolonizaciją, buvo kertami miškai, kuriami miesteliai bei vienuolynai. Pirmieji Babenbergai išplėtė savo žemes iki Moravos ir Leitos upių ir perkėlė savo rezidenciją į naujai pastatytą Leopoldsburgo miestą prie Vienos.
Baltarusijos administracinis suskirstymas
thumb|250px|Baltarusijos administracinis suskirstymas Baltarusija skirstoma į šešias sritis ir specialiąją Minsko sostinės sritį:
Austrijos istorija
Austrijos kunigaikštystė Babenbergų valdžioje (1156–1246 m.)
Kultūrinio klestėjimo viršūnę vėlyvųjų viduramžių Austrija pasiekė Leopoldo VI valdymo metu (1198–1230). Jis įvedė tuomet revoliuciškai atrodžiusį gotikinį meną. 1229 m. Austrijos teritorija dar praplėsta prijungiant dalį Krainos. thumb|220px|left|Austrijos kunigaikštystė Šv. Romos imperijoje
Leopoldo VI sūnus Frydrichas II Babenbergas 1245 m. atrėmė mongolų puolimą. 1246 m. jam žuvus kovoje prieš vengrų karalių Belą, Babenbergų dinastija išnyko.
Baltarusijos administracinis suskirstymas
Rajonai
Iš viso Baltarusijoje yra 118 rajonų 6 srityse.
Matt Cameron
Matthew David „Matt“ Cameron (g. 1962 m. lapkričio 28 d.) – amerikiečių kilmės muzikantas, geriausiai žinomas kaip alternatyvaus roko grupių „Pearl Jam“ ir „Soundgarden“ būgnininkas. Pradėjęs karjerą grupėje „Skin Yard“, jis greitai prisijungė prie „Soundgarden“ ir grojo su ja iki pat išsiskyrimo 1997 m. Po metų jis buvo pakviestas į grupę „Pearl Jam“. 2010 m., atsikūrus „Soundgarden“, grojo grupėje iki jos išsiskyrimo 2017 m., po grupės lyderio Chris Cornell mirties.
Austrijos istorija
Austrijos kunigaikštystė tarp Babenbergų ir Habsburgų (1246–1282 m.)
thumb|90px|Rudolfas fon Habsburgas
Matt Cameron
2017 m. balandį, kartu su „Pearl Jam“, buvo įtrauktas į „Rokenrolo šlovės muziejų“.
Austrijos istorija
Austrijos kunigaikštystė tarp Babenbergų ir Habsburgų (1246–1282 m.)
Prasidėjus tarpuvaldžiui keletą dešimtmečių valstybės statusas buvo neaiškus. Šventosios Romos imperijos imperatorius Frydrichas II paskelbė Austriją savo lenu. Tuo tarpu Austrijos luomai ieškojo naujo valdovo. Tarp daugybės pretendentų didžiausia sėkmė lydėjo Čekijos karalių Otokarą II, kuris 1256 m. buvo luomų buvo pakviestas į šalį užbaigti sąmyšį. Jis faktiškai kontroliavo Austrijos, Štirijos ir Karintijos kunigaikštystes. Otokaras bandė sumažinti didikų įtaką ir remti miestiečius. Otokarui siekiant valdžios ir Šventojoje Romos imperijoje jam pasipriešino Rudolfas fon Habsburgas. 1273 m., nepripažindamas Otokaro II rinkimų, imperatorius Austriją, Štiriją ir Krainą atidavė savo sūnums kaip leną. Rudolfas laimėjo 1278 m. Marchfeldo mūšį prieš Otokarą ir išstūmė jį iš Austrijos ir Štirijos. Rudolfo I teises į šias žemes patvirtino Vokietijos kunigaikščiai ir jos kartu su Tiroliu tapo Habsburgų domenu.
Baltarusijos administracinis suskirstymas
Nuorodos
بيلاروسيا
Matt Cameron
Diskografija
Soundgarden
Austrijos istorija
Austrijos kunigaikštystė Habsburgų valdžioje (1282–1452 m.)
Pradėję valdyti Austriją, kuri tebebuvo nedidele kunigaikštyste palei Dunojų, XIV ir XV a. Habsburgai plėtė savo valdas. Karintija ir Karniola Habsburgų valdžiai atiteko1335 m., Tirolis – 1363 m. Šios provincijos kartu buvo vadinamos Habsburgų Paveldimosiomis žemėmis, tačiau dažniausiai supaprastintai buvo įvardijamos kaip Austrija. 1374 m. prijungta Istrija, 1382 m. Triestas. 1365 m. buvo įkurtas Vienos universitetas.
Pagal giminės paprotį, domeną paveldėdavo visi Habsburgų giminės vyrai bendrai. 1364 m. nustatytas de facto giminės vyresniojo principas. Po trumpo Rudolfo IV valdymo jo broliai Albertas III ir Leopoldas III 1379 m. Noibergo sutartimi padalino valdas į dvi dalis. Albertui atiteko tikroji Austrija, o Leopoldui likusios teritorijos. 1402 m., Leopoldo valdos buvo dar kartą padalintos, kai Ernestui Geležiniui atiteko Vidinė Austrija (Štirija, Karintija ir Karniola), o Frydrichui IV – Tirolis ir Išorinė Austrija. Šios teritorijos buvo suvienytos Ernesto sūnaus Frydricho V (Šventosios Romos imperijos imperatorius Frydrichas III), kai išnyko Alberto šaka (1457 m.) ir Senoji Tirolio šaka (1490 m.).
Matt Cameron
Diskografija
Pearl Jam
Austrijos istorija
Austrijos kunigaikštystė Habsburgų valdžioje (1282–1452 m.)
1438 m. Austrijos kunigaikštis Albrechtas V (1404–1439) buvo išrinktas savo uošvio imperatoriaus Zigmanto sosto paveldėtoju, imperatoriumi Albrechtu II. Nors pats Albrechtas valdė tik vienerius metus, nuo to laiko tik su vienintele išimtimi visi Šventosios Romos imperijos imperatoriai buvo iš Habsburgų dinastijos. Habsburgai ėmė valdyti žemes ir toli nuo Paveldimųjų žemių.
Matt Cameron
Diskografija
Temple of the Dog
Austrijos istorija
Austrijos tapimas didžiąja valstybe
thumb|180px|[[Imperatorius Maksimilijonas I, Albrechto Diurerio paveikslas, 1519 m.]]
Matt Cameron
Diskografija
Soliniai albumai
Austrijos istorija
Austrijos tapimas didžiąja valstybe
Imperatoriaus galia imperijoje nebuvo labai didelė. Daugybė kilmingų dinastijų siekė vykdyti savą politiką imperijos viduje ir išorėje. Kieta Frydricho III politika sustiprino imperatoriaus valdžią. Habsburgų reikšmę sustiprino 1477 m. įvykusios Maksimilijono, vienintelio imperatoriaus Frydricho III sūnus, vedybos su Burgundijos paveldėtoja Marija. Po ankstyvos Marijos mirties Maksimilijonas vedė Bretanės princesę Aną, kuri turėjo Bretanės paveldėjimo teises. Jo sūnus Filipas Gražusis vedė Kastilijos ir Aragono paveldėtoją taip Habsburgams įgydamas Ispaniją ir jos valdas Italijoje, Afrikoje ir Naujajame pasaulyje. Jo sūnus Karolis V, kuris taip pat paveldėjo Burgundiją ir 1519 m. buvo išrinktas Vokietijos imperatoriumi ėmė valdyti milžinišką monarchiją. Habsburgų Paveldimosios žemės netrukus buvo atskirtos nuo šios milžiniškos imperijos, kai 1521 m. per Vormso reichstagą imperatorius Karolis V atidavė jas valdyti savo broliui Imperatoriui Ferdinandui I.
Reformacija, kontrreformacija ir Austrijos galios augimas
1526 m., po Mohačo mūšio, kuriame žuvo Ferdinando pusbrolis, Čekijos ir Vengrijos karalius Vladislovas Jogailaitis, Ferdinandas I išplėtė savo valdas prisijungdamas Čekiją ir Osmanų neužimtą Vengrijos dalį ir tapo vienu iš įtakingiausių Europos monarchų.
Prasidėjus Reformacijai, kurios liuteroniškoji kryptis netruko išplisti Vokietijoje, Austrijos Habsburgams svarbiausia tapo suvienyti protestantizmo plitimo suskaidytą Vokietiją ir tuo pačiu įgauti didesnės galios kaip imperatoriams. Reformacijos buvo paveikta ir Austrija bei kitos Habsburgų paveldimosios teritorijos (įskaitant Vengriją ir Čekiją). Nors patys Habsburgai liko katalikais, provincijos didžiąja dalimi perėjo į liuteronizmą. Maksimilijonas II religiniu požiūriu laikėsi tolerancijos, tačiau valdant Rudolfui II (1576–1612) prasidėjo katalikiškoji reakcija – protestantai pradėti persekioti. Kontrreformacija Vengrijoje išprovokavo sukilimą, kurio vadai susidėjo su turkais ir siekė atskirti nuo Austrijos Transilvaniją ir Aukštutinę Vengriją, o likusiose Habsburgų rankose krašto dalyse reikalavo tikybinės laisvės garantijų. Rudolfo brolis imperatorius Matiasas (1612–1619) palaikė katalikų reakciją ir taip sukėlė revoliuciją Čekijoje (1618 m.).
XVI a. pabaigoje jėzuitų mokytas Ferdinandas II, kuris valdė Štiriją, Karintiją ir Karniolą įdėjo daug pastangų slopindamas erezijas savo valdomose teritorijose. Kai 1619 m. jis buvo išrinktas imperatoriumi po savo pusbrolio Matiaso, Ferdinandas II ėmėsi atversti atgal į katalikybę ne tik Paveldimąsias žemes, bet ir Čekiją bei Vengriją. Ferdinandas II sumušė sukilusius ir sau atskirą karalių (Pfalco kurfiurstą Frydrichą) išsirinkusius čekus ties Baltuoju kalnu (1620 m.) ir paskelbė keletą ediktų nukreiptų prieš protestantizmą (pvz., 1629 m. Restitucinis ediktas). Katalikų lygos ir savo generolų Tilly bei Wallenstein kariuomenių padedamas jis tikėjosi visiškai sunaikinti protestantų kunigaikštystes ir sustiprinti savo valdžią. Tačiau jau 1635 m. Ferdinandas II buvo priverstas atšaukti Restitucinį ediktą, o Lužicą atiduoti Saksonijai. Valdant Ferdinando II įpėdiniui Ferdinandui III (1637–1657 m.) Habsburgų valdoms buvo sunkiausias laikotarpis, kraštą alino Wallensteino kariuomenė bei įsibrovusios švedų, vėliau prancūzų kariuomenės. Pagal Vestfalijos taikos sąlygas Habsburgams teko atiduoti dalį savo valdų Elzase Prancūzijai.
Nors atvertimo į katalikybę kampaniją vyko pačiame Trisdešimties metų karo įkarštyje, kai Habsburgai sunkiai kontroliavo savo imperiją, ši kampanija buvo didžiąja dalimi sėkminga ir imperatoriams pavyko sustiprinti savo paveldimųjų žemių kontrolę, nors Vengrijos niekada ir nepavyko pilnai atversti į katalikybę. thumb|right|360px|Vienos mūšis 1683 Po Trisdešimties metų karo imperatoriaus valdžia nusilpo bei sumažėjo Austrijos poveikis imperijai. Leopoldas I kraštą gavo ekonomiškai ir finansiškai nualintą, tačiau dar teko kovoti su turkais ir prancūzais. Per ilgą Leopoldo I valdymo laikotarpį (1657–1705) Austrijos konfliktas su Turkija pasiekė apogėjų. Turkus kovai su Austrija skatino vengrai, taip tikėdamiesi pasiekti savo nepriklausomybę. Turkai savo žygiais pasiekė net Vieną, kurią apgulė. Po sėkmingos Vienos gynybos 1683 m., kurioje svarbų vaidmenį turėjo Abiejų Tautų Respublikos karaliaus Jono Sobieskio įsikišimas, pradėta serija kampanijų, kuriomis siekta susigrąžinti visos Vengrijos valdymą. 1699 m. buvo sudaryta Karlovicų sutartis, pagal kurią Austrija gavo Transilvaniją ir žemes tarp Dunojaus ir Tisos. Vengrų luomai 1687 m. buvo priversti atsisakyti renkamosios monarchijos ir pripažinti krašto paveldėtojais Habsburgus.
Tuo pačiu metu Austrija įsitraukė į varžymąsi su Prancūzija Vakarų Europoje. Austrija kariavo su Prancūzija Trečiajame Anglijos-Nyderlandų kare (1672–1679), Augsburgo lygos kare (1688–1697 m.) ir galų gale Ispanijos įpėdinystės kare (1701–1714 m.), kurio metu Prancūzija ir Austrija (kartu su savo sąjungininkais britais ir olandais) kariavo dėl Ispanijos Habsburgų palikimo. Pirmieji du karai su Prancūzija Austrijai buvo nesėkmingi, tačiau Ispanijos paveldėjimo karas, nepaisant Leopoldo i-ojo mirties (1705 m.), jo paveldėtojų Jozefo I (1705–1711 m.) ir Karolio VI (1711–1740 m.) valdymo metu buvo laimėtas.
Karolis VI ir Marija Teresė (1711–1780)
thumb|left|200px|Jauna [[Marija Teresė 1727 m.]] Nors po Ispanijos įpėdinystės karo Prancūzijai pavyko perduoti Ispanijos sostą Liudviko XIV anūkui, Austrija pasiekė didelių teritorinių laimėjimų Vakarų Europoje. Austrija gavo didžiąją Ispanijos Nyderlandų dalį, Milano kunigaikštystę Šiaurės Italijoje, Neapolį ir Sardiniją (ji 1720 m. buvo iškeista į Siciliją).
Per naują karą su turkais Eugenijus Savojietis 1717 m. užėmė Belgradą ir karas 1718 m. baigėsi Pašarevaco taika, pagal kurią Austrijai atiteko Banatas, Serbijos ir Valakijos dalis. Po naujo karo su turkais 1739 m. sudaryta Belgrado taika Austrija buvo priversta grąžinti turkams Mažąją Valakiją, Serbiją su Belgradu ir šiaurinę Bosniją. Karolio VI žentas, Marijos Terezos vyras Francas įsitvirtino Toskanoje, vietoje prancūzams atiduotos Lotaringijos.
Karolis VI neturėjo sūnų ir norėdamas valstybę išlaikyti savo šeimai paskelbė vadinamąją Pragmatinę sankciją, kurią sosto įpėdine ir vienintele Karolio VI žemių paveldėtoja buvo pripažinta Marija Teresė. 1720–1723 m. Pragmatinę sankciją pripažino Austrijos luomai ir užsienio valstybės. Siekdamas garantuoti, kad užsienio valstybės pripažins Pragmatinę sankciją Karolis VI sutiko netgi perleisti kai kurias teritorijas. Lenkijos paveldėjimo karą užbaigusioje Vienos taikoje 1735 m. Karolis sutiko atiduoti Ispanijos Burbonams Siciliją ir Neapolį, už tai gaudamas nedidelę Parmos kunigaikštystę, Pjačenzą ir tai, kad Prancūzija bei Ispanija pripažino Pragmatinę sankciją.
Po Karolio VI mirties 1740 m. paaiškėjo, kad visos ankstesnės didžiųjų garantijos dėl Marijos Terezos paveldėjimo teisių buvo nieko vertos. Pirmasis taiką nutraukė Prūsijos karalius Frydrichas II, kuris užėmė Sileziją (Pirmasis Silezijos karas). Netrukus Austrijos silpnumu nusprendė pasinaudoti ir kitos Europos valstybės. Nedelsiant pretenzijas į Austrijos ir Čekijos sostą pareiškė Bavarijos kurfiurstas Karolis Albrechtas. Nepripažindamos Pragmatinės sankcijos Saksonija, Sardinija, Ispanija ir Prancūzija sudarė sąjungą su Prūsija ir Bavarija ir pradėjo Austrijos paveldėjimo karą, kuris baigėsi 1748 m. Aacheno taika. Iš Austrijos buvo atimta Parma, Pjačenza ir dalis Milano kunigaikštystės, tačiau Austrijos priešai turėjo pripažinti Pragmatinę sankciją ir Marijos Terezos vyrą Vokietijos imperatoriumi.
Betygalos Maironio gimnazija
Raseinių r. Betygalos Maironio pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Betygaloje (Raseinių raj.), Dubysos g. 10, vykdanti ikimokyklinio, priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190104925. Steigėjas Raseinių rajono savivaldybės taryba.
Austrijos istorija
Karolis VI ir Marija Teresė (1711–1780)
Marijos Terezos (1740–1780 m.) paveldėta valstybė buvo sudėta iš silpnų federacinių ryšių jungiamų žemių, kurias vienijo valdovo asmuo. Ekonomiškai kraštas taip pat nebuvo stiprus. Marija Tereza pravedė keletą reformų: centralizavo valstybės valdymą, atskyrė teismus nuo administracijos, išleido naujus įstatymų rinkinius, sumažino valstiečių lažą iki 3 dienų per savaitę. Marija Tereza išlaikė Vengrijos savitumą, taip pat buvo tikybinės tolerancijos priešininkė.
Raida iki Austrijos imperijos paskelbimo
thumb|right|200px|[[imperatorius Jozefas II (dešinėje) su broliu ir įpėdiniu imperatoriu Leopoldu II (kairėje).]] Po Marijos Terezos sostą paveldėjo jos sūnus Šventosios Romos imperijos imperatorius Jozefas II (1780–1790 m.). Jis vykdė radikalias reformas: sušvelnino cenzūrą, panaikino 700 vienuolynų ir konfiskavo jų turtą, garantavo lygias teises visoms krikščionių konfesijoms ir sektoms, panaikino baudžiavą ir apribojo dvarininkų jurisdikciją. Centralizuodamas valstybę paskelbė vokiečių kalbą valstybine. Šios reformos sukėlė platų bajorų, dvasininkų ir nevokiškosios gyventojų dalies, ypač vengrų, pasipriešinimą, dėl to pat mirtį Jozefui II teko atšaukti didesniąją dalį reformų, išskyrus tas, kurios lietė valstiečius ir religinę toleranciją. Užsienio politikoje Jozefas II dukart bandė užimti Bavariją, o 1787 m. sąjungoje su Rusija paskelbė karą Turkijai, tačiau mirė karui dar nepasibaigus.
Betygalos Maironio gimnazija
Istorija
1579 m. įsteigta Betygalos parapinė mokykla, kurioje buvo mokoma lotynų ir lenkų kalbomis. 1919 m. Betygalos valsčiaus taryba nutarė atkurti Betygaloje pradžios mokyklą. 1946 m. Betygalos mokykla tapo gimnazija. 1949 m. mokyklą baigė pirmoji vidurinės mokyklos laida. 1987 m. spalio mėn. LSSR Ministrų tarybos nutarimu mokyklai suteiktas poeto Maironio (1862–1932) vardas ir įkurtas Maironio muziejus. Mokykla turėjo filialą – Požečių skyrių.
Austrijos istorija
Raida iki Austrijos imperijos paskelbimo
Jozefo II sostą paveldėjo jo brolis Leopoldas II (1790–1792 m.), kuris baigė karą su Turkija, numalšino sukilimą Vengrijoje ir panaikino brolio reformų likučius. Leopoldo II sūnus Francas II (1792–1835 m.), bijodamas Prancūzijos revoliucijos įtakos, valstybėje įvedė griežtą policinį režimą. Dalyvavimas koalicijos kare prieš Prancūzija baigėsi Belgijos praradimu. 1795 m., po III Lenkijos padalinimo Austrija gavo vakarų Galiciją. Prūsijai pasitraukus iš koalicijos Austrija viena gynė Reino sienas. Per napoleono žygį į italiją pagal Campo Formio sutartį (1797 m.) Austrija neteko Lombardijos ir pripažino Prancūzijai visą kairįjį Reino krantą, bet už tai gavo Veneciją, Istriją ir Dalmatiją, taip pat Zalcburgą ir dalį Bavarijos. 1799 m. Austrija prisijungė prie antrosios koalicijos prieš Prancūziją. Rusijos imperatoriui Pavelui I atšaukus generolą Suvorovą ir pasitraukus iš koalicijos, iš Egipto kampanijos grįžęs Napoleonas sumušė austrus Marengo, Hohenlindeno ir kituose mūšiuose. 1801 m. Austrija turėjo pripažinti 1797 m. taikos sąlygas ir vietoj Bavarijos ir Zalcburgo gavo Trentą ir Brikseną.
Austrijos imperija
thumb
Betygalos Maironio gimnazija
Istorija
2015 m. gegužės 18 d. įregistruota Betygalos Maironio gimnazija.
Austrijos istorija
Austrijos imperija
Po Krymo karo (1853–1856 m.) baigėsi Austrijos viešpatavimas Italijoje, o po 1859 m. karo su Sardinija Austrija neteko Lombardijos (liko tik Venecija). 1861 m. vyriausybė buvo priversta išleisti konstituciją, pagal kurią kasmet turėjo būti šaukiamas dviejų rūmų reichsratas. Aukštuosius rūmus sudarė vyriausybės skiriami, o žemuosius – landtaguose renkami atstovai. Šie pokyčiai netenkino tautinių mažumų – Vengrijai, Kroatijai, Istrijai ir Venecijai reichsrate nebuvo išvis atstovaujama, o lenkai ir čekai jame sudarė opoziciją. 1865 m. konstitucija buvo atšaukta.
Po 1863 m. karo kartu su Prūsija prieš Daniją Austrija bendram valdymui su Prūsija gavo Švezvigą, Holšteiną ir Lauenburgą. Dėl tų provincijų valdymo kilęs konfliktas su Prūsija baigėsi karu. Austrijos laimėjimai ties Kustozza ir Lissa prieš prūsų sąjungininkus italus neatsvėrė didelio pralaimėjimo prieš prūsus Sadovos mūšyje 1866 m. liepos 3 d. Prahos taikos sutartimi Austrijai teko atsisakyti Venecijos ir įtakos Italijoje ir Vokietijoje.
Betygalos Maironio gimnazija
Istorija
Nuo 2022 m. rugsėjo 1 d. Raseinių r. Betygalos Maironio pagrindinė mokykla
Austrijos istorija
Austrija-Vengrija
thumb|Imperatorius Pranciškus Juozapas I 1867 m. Austrija po susitarimo su vengrais paskelbė dualistinės monarchijos Austrijos-Vengrijos įkūrimą. Jos sudėtines dalis jungė bendras monarcho asmuo, bendros karo, užsienio reikalų ir finansų ministerijos. Austrija turėjo suavo reichsratą, o vengrai – reichstagą. Naujoji konstitucija netenkino Austrijos tautinių mažumų: čekai siekė didesnės autonomijos savo gyvenamose žemėse, lenkai – Galicijoje. XIX a. 8-ame dešimtmetyje čekams ir moravams buvo leista valstybinėse įstaigose naudoti savo kalbą, įvairių lengvatų suteikta ir lenkams, tuo tarpu prasidėjęs ukrainiečių nacionalinis judėjimas buvo slopinamas.
Vyriausybė ėmėsi tam tikrų vidaus reformų, pvz., paskelbė visuotinę karo prievolę (3 metais tarnybos), nustatė tiesioginius rinkimus. 1873–1879 m. finansų krizė privertė Austriją atsisakyti laisvosios užsienio prekybos. Daugelis geležinkelių perėjo į valstybės rankas, prekybos balansas nuo 1876 m. pasidarė aktyvus. Uždėjus didelius mokesčius cukrui, spiritui ir nekilnojamajam turtui, nuo 1880 m. valstybės biudžetas buvo be deficito. 1891 m. įvesta auksu padengta valiuta, 1892 m. – progresyviniai pelno mokesčiai, sudarytos prekybos sutartys su Vokietija, Italija, Belgija, Šveicarija, o 1895 m. ir su Rusija bei Rumunija.
Tuo pačiu metu buvo didinama kariuomenė, ypač po to, kai Andrassy su Bismarku pasirašė gynybinę sutartį prieš Rusiją. 1881 m. prie šios sutarties prisidėjo Italija (susidarė Trilypė sąjunga). Įtampa santykiuose su Rusija augo dėl pastarosios įtakos didėjimo Balkanuose. 1892 m. jaunačekių judėjimas privertė Austrijos vietininką Prahoje įvesti nepaprastąją padėtį. 1896 m. pravesta rinkimų reforma, pagal kurią sumažintas cenzas, padaryta nuolaidų čekams. Vengrai reikalavo savo kariuomenės padidinimo, jos atskyrimo nuo austrų kariuomenės ir vengrų kalbos įvedimo kariuomenėje. Šiems reikalavimams imperatorius griežtai priešinosi ir iki 1912 m. užsitęsusi kova silpnino dualistinę monarchiją ir bendros kariuomenės drausmę. Rusijos remiama Karadžiordževičių dinastija Serbijoje siekė pietų slavų žemių atskyrimo nuo Austrijos.
Vokiečių Austrija ir Pirmoji Respublika
Po Austrijos-Vengrijos pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare imperija buvo padalinta remiantis nacionaline gyventojų sudėtimi. Austrija su dabartinėmis sienomis buvo sukurta iš teritorijų, kur dauguma gyventojų buvo vokiečiai. 1918 m. lapkričio 12 d. Austrija tapo respublika, vadinama Vokiečių Austrija. Naujai susirinkęs parlamentas norėjo prijungti šalį prie Vokietijos. Laikinos konstitucijos 2 straipsnis teigė: Deutschösterreich ist ein Bestandteil der Deutschen Republik („Vokiečių Austrija yra Vokietijos respublikos dalis“). Plebiscitai Tirolio ir Zalcburgo žemėse 1919–1921 m. davė 98 ir 99 % balsų už susijungimą su Vokietija. Buvo baiminamasi, kad maža Austrija nebus ekonomiškai gyvybinga. Bet Prancūzija ir Italija pasipriešino susijungimui ir reikalavo nepriklausomos Austrijos, kuri bus autonomiška bent 20 metų, konstitucijos. Sen Žermeno sutartyje buvo straipsnis draudžiantis Austrijai politiškai ar ekonomiškai prisijungti prie Vokietijos ir privertė pakeisti šalies pavadinimą iš „Vokiečių Austrijos respublikos“ į „Austrijos respublikos“. Taip atsirado Pirmoji Austrijos respublika. Vokiečių apgyvendintos Bohemijos ir Moravijos pasienio sritys, vėliau pavadintos Sudetų kraštu, buvo atiduotos Čekoslovakijai. Daugelis austrų ir vokiečių tai laikė veidmainyste, nes JAV prezidentas Vudrovas Vilsonas (Woodrow Wilson) teigė savo garsiuose „Keturiokikoje punktų“, kad visos tautos turi apsisprendimo teisę. Demokratinės Vokietijos Veimaro konstitucijoje susijungimas paminėtas 61 straipsnyje: ''Deutschösterreich erhält nach seinem Anschluß an das Deutsche Reich das Recht der Teilnahme am Reichsrat mit der seiner Bevölkerung entsprechenden Stimmenzahl. Bis dahin haben die Vertreter Deutschösterreichs beratende Stimme.'' („Vokiečių Austrija turi teisę siųsti atstovus į Reichstagą pagal gyventojų skaičių kaip konsultantus iki susijungimo su Vokietija“).
Nors Austrija-Vengrija buvo viena iš Centrinių Valstybių, nugalėtojai jai buvo atlaidesni nei Vokietijai ar Vengrijai. Naujos Austrijos respublikos atstovai įtikino, kad neteisinga bausti Austriją už iširusios imperijos veiksmus, ypač kai kitos imperijos dalys atsidūrė nugalėtojų pusėje, nes atsižadėjo imperijos karo pabaigoje. Austrijai nereikėjo mokėti reparacijų, nes sąjungininkų komisijos nustatė, kad ji nepajėgi jų mokėti. Be to Austrija buvo vienintelė pralaimėjusiųjų valstybė gavusi naujų teritorijų keičiant sienas: siaurą pasienio sritį rytuose, kuri priklausė Vengrijai.
1920 m. spalio 20 d. Karintijoje vyko plebiscitas ir gyventojai nusprendė likti Austrijos sudėty ir atmetė Serbų, Kroatų ir Slovėnų karalystės pretenzijas į šią Austrijos žemę. Vokiškai kalbanti vakarinė Vengrijos dalis, pavadinta Burgenlandu, prisijungė prie Austrijos kaip nauja žemė 1921 m., išskyrus Soprono miestą, kurio gyventojai referendume (kurį kai kurie austrai laiko suklastotu) nusprendė priklausyti Vengrijai. Tačiau pagal Sen Žermeno sutartį Austrija neteko vokiškai kalbančių teritorijų: Italijai atiteko pietų Tirolis, o Čekoslovakijai – Moravijos ir Bohemijos pasienio sritys.
1918–1920 m. Austriją valdė dešiniųjų ir kairiųjų partijų sudaryta koalicija, kuri vykdė pažangią socioekonominę politiką. 1920 m. buvo priimta šiuolaikinės Austrijos konstitucija. Tarpukaris buvo ekonomiškai sunkus Austrijai, iš dalies todėl, kad naujai atsiradusios sienos suardė anksčiau buvusią bendrą imperijos ekonomiką. thumb|200px|right|Dėl infliacijos senoji krona buvo pakeista šilingu [[1925 m.]] Po 1920 m. Austrijoje atsirado dideli ir kartais smurtingi konfliktai tarp dešiniųjų ir kairiųjų partijų. Austrijos socialdemokratų partija, kuri laikėsi pakankamai į kairę nukrypusios doktrinos, vadinamos Austromarksizmu, tuo laiku galėjo užsitikrinti absoliučią balsų daugumą „Raudonojoje Vienoje“, bet dešinieji kontroliavo visas kitas žemes. Nuo 1920 m. Austriją valdė Krikščionių Demokratų partija, turėjusi artimų ryšių su Romos katalikų bažnyčia. Partijai vadovavo katalikų kunigas Ignaz Seipel (1876–1932), kuris du kartus buvo kancleriu (1922–1924 ir 1926–1929 m.). Būdamas valdžioje Seipel stengėsi sudaryti turtingų pramonininkų ir Romos katalikų bažnyčios sąjungą.