cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Urano palydovai
Uranas (planeta) turi 27 gamtinius palydovus. Pirmuosius du – Titaniją ir Oberoną – 1787 m. kovo 13 d. atrado vokiečių astronomas William Herschel. Kiti du – Arielis ir Umbrielis – buvo atrasti 1851 m. britų astronomo William Lassell. 1948 m. Gerard Kuiper atrado Mirandą.
Ikškilė
Ikškilė (,, lyviškai ikš 'vienas' + kilā 'kaimas') – Latvijos miestas, kurį galima vadinti vienu seniausių miestų Latvijos teritorijoje (anksčiau paminėta tik Ludza - 1177 m.). Miestas įkurtas 1185 m. labai palankioje geografinėje padėtyje, 28 km nuo Latvijos sostinės Rygos, prie Dauguvos upės. 7589 gyventojai (2021 m.).
Urano palydovai
Dar 10 palydovų atrado 1986 m. sausį šalia Urano praskriejęs kosminis zondas Voyager 2, o dar vienas (Perdita) buvo atrastas kiek vėliau, išstudijavus senas Voyager 2 nuotraukas. Likę palydovai atrasti daug vėliau.
Urano palydovai pavadinti Viljamo Šekspyro ir Alexander Pope kūrinių veikėjų vardais.
Ikškilė
Istorija
Miesto teisės nuo 1992 m. 2004–2021 m. buvo Ikškilės savivaldybės administracinis centras.
Urano palydovai
Palydovų sąrašas
Lentelėje palydovai pateikti orbitinio periodo didėjimo kryptimi.
Pastabos:
Pastabos apie pavadinimus
Kai kurie asteroidai yra pavadinti tokiais pačiais vardais, kaip ir Urano palydovai: 171 Ofelija, 218 Bianka, 593 Titanija, 666 Desdemona, 763 Kupidas ir 2758 Kordelija.
Smolenka
Smolenka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Pilypavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Tiera Amarilja
thumb|left|150px|Tjera Amariljos komunos padėtis Atakamos regione Tiera Amarilja  – miestas Atakamos regione (Čilė), Kopjapo provincijoje, Tiera Amariljos komunos centras.
Miestas yra Kopjapo upės slėnyje, už 16 km į pietus nuo regiono centro Kopjapo.
Tjera Amariljos komuna
Per komuną eina automobilių kelias С-35 Kopjapo–Las Chuntasas.
Tjera Amariljos komuna ribojasi:
Demografija
Komunos plotas 11191 km². 2006 m. gyventojų skaičius – 12881 gyv. (gyventojų tankis 1,15 žm./km²), iš jų: Pagal gyvenamą vietą: Komunos gyventojai sudaro % Atakamos regiono gyventojų.
Komunos administracinis suskirstymas
Komuną sudaro 7 rajonai:
Vilja Realis
Vilja Realis – kvartalas, esantis vakariniame Argentinos sostinės Buenos Airių pakraštyje.
Kvartalas apribotas ''Lope de Vega, Baigorria, Irigoyen, Nogoyá, Gral. Paz'' gatvių. Yra automobilių muziejus. Vyrauja žemi pastatai.
thumb|left|Užuolaidos gatvė (Calle Cortina)
Stara Dempščizna
Stara Dempščizna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Pilypavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Santjago sala
thumb|240px|Santjago sala thumb|240px|Pietinė Santjago dalis Santjago sala  – didžiausia, daugiausiai gyventojų turinti ir ekonomiškai svarbiausia Žaliojo Kyšulio sala. Yra Atlanto vandenyne, Pavėjinių salų grupėje, tarp Majo rytuose (40 km) ir Fogo vakaruose (50 km). Plotas 991 km². Sala vulkaninės kilmės, aukščiausia vieta 1394 m aukščio Pico d’Antónia kalnas. Verčiamasi žemės ūkiu (auginami javai, cukranendrės, bananai, kava, mangai), žvejyba, turizmu, smulkia pramone.
Santjago salą 1460 m. atrado portugalų keliautojas António Noli. Jis įkūrė Sidad Veljos garizoną. Saloje klestėjo vergų prekyba, piratavimas.
Santjage gyvena virš 266 tūkst. gyventojų. Svarbiausi miestai: Praja (šalies sostinė), Tarafalas, Sidadi Velja (pirmoji sostinė), San Domingošas.
Santjago sala padalinta į 9 savivaldybes:
Jonas Bulavas
Jonas Bulavas (1903 m. liepos 24 d. Ginotuose, Juodupės valsčius – 1984 m. spalio 7 d. Kaune) – Lietuvos agronomas selekcininkas, žemės ūkio mokslų daktaras.
Biografija
1925–1956 m. dirbo Dotnuvos selekcijos stotyje; 1940–1941 m. ir 1944–1956 m. stoties direktorius. 1940–1983 m. (su 1941–1944 m. pertrauka) dėstė Lietuvos žemės ūkio akademijoje (LŽŪA). 1957–1962 m. LŽŪA rektorius. Jo iniciatyva Noreikiškėse pradėti statyti nauji akademijos rūmai. 1957–1976 m. LŽŪA Augalininkystės katedros vedėjas; nuo 1961 m. profesorius. 1968 m. žemės ūkio mokslų daktaras.
1950–1958 m. SSRS AT, 1959–1962 m. LSSR AT deputatas. 1954–1959 m. LKP CK narys. Nuo 1956 m. SSRS žemės ūkio mokslų akademijos ir LSSR MA narys korespondentas. 1966–1977 m. LSSR genetikų ir selekcininkų draugijos prezidentas. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Brolis Juozas Bulavas (1909–1995).
Palėvenė
Palėvenė – miestelis Kupiškio rajono savivaldybėje, dešiniajame Lėvens krante. Parapijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Palėvenės Šv. Domininko bažnyčia (pastatyta 1676 m.), išlikęs buvęs dominikonų vienuolynas (pastatytas 1779 m.). Tai vienas iš pačių mažiausių Lietuvos miestelių, garsėjęs Šv. Dominyko ir Šv. Jono atlaidais. Nuo 2000 m. Palėvenėje kasmet buvo rengiamas sakralinės muzikos ir teatrų šventė “Sielos ilgesys”.
thumb|left|[[Lėvuo ties Pasvaliu]]
Geografija
Šalia yra Vaisgiūnų šaltinis, Vaideginės miškas. Prie Palėvenės prigludusiame Buivėnų kaime šniokščia ąžuolas – gamtos paminklas. Šio milžino aukštis – 24 m, skersmuo – 2,2 m. Manoma, kad jis turi per 700 metų. Netoliese, prie Pauliankos kaimo, buvo Palėvenės dvaras. Šalia yra Palėvenės piliakalnis.
500 m į šiaurės vakarus yra Smėlio kalnelis – plynas su įdubusiu viduriu, gelstančia žole. Sakoma, čia ponai baudžiauninkus plakdavę. Šių ašaros taip gausiai tekėję, kad apačioje susidarė ežerėlis, iš kurio ištekėjo Ašarų upelis. Šiais laikais upeliukas jau išdžiūvęs, tačiau jo vagoje neželia žolė.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Palėvenės dvaras paminėtas 1586 m. Miestelyje Mykolas Laurynas Odlianskis-Počobutas su žmona Marijona iš Siesickių giminės įsteigė dominikonų vienuolyną, kurio reikmėms dovanojo Palėvenės ir Lamokų palivarką. 1676 m. pastatyta barokinė bažnyčia ir įsteigtas dominikonų vienuolynas, kurio fundatoriumi buvo Vilkmergės seniūnas L. M. Počobutas su žmona.
Apie bažnyčios ir vienuolyno pastatymą yra išlikęs toks padavimas: karo su švedais metu Počobutas, po nesėkmingo mūšio, pasislėpė miško koplyčioje. Matydamas savo beviltišką būklę, pasižadėjo, kad jei liks gyvas, pastatys bažnyčią. Švedai koplyčioje Počobuto nepastebėjo ir šis pažadą ištesėjo: pasikvietė dominikonus, kuriems pastatė bažnyčią ir vienuolyną.
XIX a. Palėvenėje prasidėjo Lietuvos blaivybės ir lietuvybės išsaugojimo sąjūdis. 1858 m. vyskupas Motiejus Valančius į blaivininkų broliją įrašė pirmuosius narius. „Testamentinėje gromatoje“ jis rašė:
Sovietmečiu miestelis buvo Byčių kolūkio gyvenvietė.
Žymūs žmonės
Palėvenės kapinės|thumb thumb|Palėvenės vienuolynas
Rospuda (kaimas)
Rospuda – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Pilypavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurę nuo Pilypavo, apie 26 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų ir 128 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra šalia Rospudo ežero.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Pavadinimo kilmė
Pasak Suvalkijos vietovardžių ir vandenvardžių tyrinėtojo, švedų profesoriaus Knut Olof Falk, šalia kaimo esanti upė ganėtinai ilgai būdavo vadinama Dowspuda ir Rowspuda, tikėtina, kad pagrindinis upės hidronimo žodis yra Dowspuda, kuris kilęs nuo jotvingių ar lietuvių kalbos žodžių junginio Dau ir Spūda – Daug spausti. Toks pavadinimas galėjo atsirasti dėl pavasariais labai stipriai kylančio vandens lygio (kartais apie 1 m.) ir upės sraunumo. Toks vandens lygio pakilimas pakeisdavo upės intakų vandens srovės kryptį. Pirmą kartą upė paminėta Račkų bažnyčios kronikose 1599 metais.
Silhato sritis
Visa sritis yra upių išražytoje aukštumoje.
Suskirstymas
Silhato sritis padalinta į 4 rajonus (skliaustuose – administracinis centras).
Taukolydžiai
Taukolydžiai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Tverų. Seniūnaitijos centras. Kaimas iki šiol išlaikė vienpusio gatvinio tipo strukturą. Tokie gatviniai kaimai buvo paplitę XVI a. viduryje ir dažniausiai kurdavosi paupiuose.
Istorija
1738 m. buvo 4 kiemai.
Vytautas Gerulaitis (1915)
Vytautas Gerulaitis (1915 m. Galkiemis, Kaupiškių valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1991 m. gegužės 2 d. Niujorkas) – Lietuvos tenisininkas.
Biografija
Sūnus Vitas Gerulaitis, duktė Rūta Gerulaitytė. 1933 m. baigė Kybartų gimnaziją. Vytauto Didžiojo universitete studijavo ekonomiką. 1939–1941 m. sausio mėn. dirbo ūkvedžiu Lituanistikos institute, vėliau iki 1944 m. Lietuvos mokslų akademijoje. 1944 m. pasitraukė į Vieną. 1949 m. persikėlė į JAV, dirbo baldų pristatymo bendrovėje. Treniravo tenisininkus, taip pat ir sūnų Vitą. 1978 m. Niujorke buvo atidarytas Amerikos nacionalinis teniso centras, įvertinant nuopelnus išugdžius pasaulinio lygio teniso žaidėją Vitą Gerulaitį, paskirtas centro vyriausiuoju administratoriumi.
2012 m. Belgijos Grand Prix
Kvalifikacija
Pastabos:
Rosošas (Palenkės Bialos apskritis)
Rosošas  – kaimas Lenkijos rytuose, Rosošo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į pietus nuo Palenkės Bialos ir apie 78 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Per kaimą teka Zielavos upė, į kurią kaime įteka Mulavos upė.
Istorija
Nuo XIV a. iki 1616 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Bresto apskričiai. 1507 m. įkurta Rosošo Šv. Stanislavo parapija. 1863 m. lapkričio 16 d. įvyko Rosošo mūšis tarp sukilėlių ir Rusijos imperijos kariuomenės. 1908 m. pastatyta medinė bažnyčia. Iki II pasaulinio karo kaime veikė Rosošo žydų kapinės.
Fudzijama
Fudzijama arba Fudži kalnas  – aukščiausias Japonijos kalnas, Honšiū saloje, Ramiojo vandenyno pakrantėje, už 96 km nuo sostinės Tokijo. Geru oru Fudzijamos ugnikalnis matomas iš daugelio Tokijo apylinkių vietų.
Fudzijamos kalnas yra Japonijos simbolis. Senieji Japonijos gyventojai šį kalną laikė šventu ir manoma, kad jo vardas kilęs iš žodžio fuchi, reiškiančio „ugnis“.
Aštuonios viršūnės iškyla iš kraterio žiedo, todėl jis atrodo dantytas. 700 m pločio krateris, žinomas kaip Nain (šventovė), taip pat garbinamas.
3776 m aukščio Fudzijamos kalnas yra dar neužgesęs ugnikalnis. Nuolat išsiveržianti lava ir pelenai supylė šį kalną. Jo skersmuo apačioje yra 125 km.
Pirmą kartą išsiveržimas buvo užregistruotas 800 m., vėliau įvyko dar keletas, o paskutinis išsiveržimas užfiksuotas 1707 m. Tada juodi pelenai nuklojo ir Tokijo gatves.
Fudzijamos kalno papėdėje esantis Aokihagaros miškas yra laikomas populiariausia savižudybių vieta Japonijoje (ir antra pagal populiarumą pasaulyje, po San Fransisko Auksinių vartų tilto). Pavyzdžiui, vien 2002 m. ten rasti nusižudę 78 žmonės. Šiuo metu Aokihagaros miške stovi ženklai, raginantys apsigalvoti, nesižudyti.
Tėvynės sąjunga (1939)
Tėvynės sąjunga, visuomeninė organizacija, įsteigta 1939 m. spalio mėn.
1939 m. spalio 27 d. Kaune, Darbo rūmų salėje, Tėvynės sąjungos pirmininkas dr. Antanas Juška pranešė žurnalistams apie Tėvynės sąjungos įkūrimą ir jos tikslus. Sąjungos tikslas - šviesti lietuvius, skatinti patriotizmą, pasiryžimą ginti Tėvynę, pasaulio lietuvių vienybę. Ji numatė vykdyti kultūrinę ir socialinę veiklą.
Universal Plug and Play
UPnP terminas kildinamas iš Plug-and-play, technologija teikia galimybę dinamiškai ir tiesiogiai prijungti kitus įrenginius prie kompiuterio.
Jonas Varkala
Jonas Varkala (g. 1951 m. kovo 23 d. Pažėruose) – Lietuvos politinis veikėjas, buvęs katalikų kunigas.
Biografija
1966 m. baigė Išlaužo aštuonmetę mokyklą, 1972 m. – Prienų vidurinę mokyklą ir Kauno 28-ąją technikos mokyklą, 1980 m. – Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją.
1980–2012 m. dirbo kunigu Aukštosios Panemunės, Metelių, Santaikos, Pakuonio, Garliavos parapijose.
Judėjimo „Drąsiaus kelias“ narys. Partijos „Drąsos kelias“ pirmininkas. 2012–2016 m. Seimo narys.
Ašelio kultūra
Ašelio kultūra  – senojo paleolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal Saint-Acheulio vietovę netoli Amjeno miesto, Šiaurės Prancūzija.
Arealas
Datuojama Gunzo-Mindelio Riso laikotarpiu – prieš 700–200 tūkstančius metų. Vidurio Europos Ašelio kultūra kilo iš rytų Afrikos ir Pietų Europos Olduvėjaus tipo archeologijos kompleksų.
Radiniai
Ašelio kultūros dirbiniai panašūs į Šelio kultūros, tik smulkesni. Pagrindinis įrankis buvo migdolo formos kirtiklis, nušlifuotas plokščiu retušu. Ašelio kultūros laikotarpiu pradėta naudoti stambius plokščius kirvius, ietigalius, grandukus ir įrankius, skirtus pjauti, gręžti. Laikotarpio pabaigoje atsirado vadinamųjų mikoko ir Levalua tipo dirbinių – smulkių kirtiklių, pjovimo ir gręžimo įrankių – nuo skaldytinių atskeltų skelčių. Žmonės gyveno olose, medžiojo ir rinko maistą, mokėjo išgauti ugnį.
Kopjapo (upė)
Kopjapo  – Čilės upė Atakamos regiono šiaurėje.
Upės pradžia – Chorkeros ir Pulido upių santaka 1230 m aukštyje. Už 2,5 km nuo šios santakos į Kopjapo įteka Mamflasas. Nuo santakos vietos upė teka šiaurės rytų kryptimi, o ties Kopjapo miestu pasuka į vakarus ir galų gale įteka į Ramųjį vandenyną.
Upė aukštupyje yra užtvenkta ir sudaro Lautaro tvenkinį.
Upės krantuose yra Kopjapo ir Tjera Amariljos miestai.
Žagarūniniai
Žagarūniniai (Clavariaceae) – agarikiečių (Agaricales) eilės grybų šeima.
Vaisiakūniai geltoni ar šviesiai rudi, dažniausiai buožių ir išsišakojusių krūmelių pavidalo, kotuoti arba bekočiai. Auga ant žemės ir ant išvirtusių medžių kelmų bei kamienų pavieniui arba grupėmis. Paprastai jie yra saprofitai, retai kada parazitai.
Daugelis rūšių yra valgomų, bet menkaverčiai. Kai kurios rūšys yra labai aitrios, tačiau nuodingų grybų šioje šeimoje nėra. Kai kuriose rūšyse rasta antibiotinių medžiagų.
Lietuvoje auga šios gentys:
Tiesiasparniai
Tiesiasparniai (Orthoptera) – vabzdžių (Insecta) būrys. Šie vabzdžiai paplitę visame pasaulyje, išskyrus Antarktidą. Gausiausiai randami pusiaujo drėgnuosiuose miškuose, ten aptinkamos ir didžiausios rūšys – Kolumbijoje gyvenančio gigantiškojo žiogo (Tropidacris dux) sparnų mostas siekia 25 cm.
Faustina Kovalska
thumb|250px|left|Šv. Faustinos namelis Vilniaus Antakalnyje V. Grybo g. 29A Marija Faustina Kovalska (lenk. Maria Faustyna Kowalska, tikr. Helena Kowalska, Šv. Faustina, 1905 m. rugpjūčio 25 d. Głogowiece – 1938 m. spalio 5 d. Krokuvoje) – Lenkijos vienuolė, mistikė, Romos katalikų bažnyčios šventoji.
Tiesiasparniai
Biologija
Vystymasis – nepilna metamorfozė. Kiaušinėlius deda paketais į žemę arba į augalų audinius. Kai kurios rūšys (žiogai, skėriai) žiemoja kiaušinių stadijoje, o nimfos ir suaugėliai gyvena šiltuoju metų laiku (apie 7 mėnesius). Kitos rūšys, tokios kaip kurkliai bei svirpliai vystosi 2-4 metus nimfos stadijoje, žiemodami žemėje. Lietuvoje per metus išauga viena generacija, šiltuose kraštuose – 2 arba daugiau. Daugumos rūšių patinėliai pateles kviečia svirpdami – žiogai bei svirpliai trina svirpimo organus, esančius antsparniuose vieną į kitą, o skėriai bei skėriukai garsą išgauna užpakalinėmis kojomis trindami į antsparnius.
Faustina Kovalska
Gimė skurdžioje ir pamaldžioje valstiečių šeimoje. Buvo trečia iš dešimties vaikų ir pakrikštyta Helenos vardu. 3 metus mokėsi mokykloje, tačiau nuo 15-os metų metė mokyklą ir pradėjo dirbti, kad galėtų padėti savo šeimai. Nuo 17-os metų prašė tėvų leidimo stoti į vienuolyną, bet šie jai neleido. Pagaliau 1925 m. rugpjūčio 1 d. Helenai atsivėrė Dievo Motinos Gailestingumo seserų vienuolyno Varšuvoje durys. Pasibaigus postulatui, ji išvyko į noviciato namus Krokuvoje. Ten 1926 m. kovo 30 d. įvilktuvėse ji gavo abitą ir vienuolės Marijos Faustinos vardą. Po 2 metų ji davė laikinuosius, o 1933 m. gegužės 1 d. - amžinuosius skaistumo, neturto ir klusnumo įžadus. 1929 m. vasarį buvo trumpam atvykusi į Vilnių. Davusi amžinuosius vienuolinius įžadus, nuo 1933 m. gegužės 25 d. gyveno Vilniuje, čia patyrė Jėzaus apsireiškimų, kuriuos užrašė savo dienoraštyje. Vilniuje Faustinos dvasios tėvas buvo prof. kun. Mykolas Sopočka (1888–1975 m.), kuris ir paskatino vienuolę rašyti savo sielos dienoraštį. Jo padedama Faustina ėmėsi skelbti Viešpaties Gailestingumą. Kunigas Mykolas Sopočka taip pat susitarė su dailininku Eugenijumi Kazimirovskiu, kad jis nutapys Išganytojo atvaizdą pagal Faustinos regėjimus. Paveikslas buvo pradėtas tapyti 1934 m. sausio 2 d. Vienuolė pusę metų lankėsi dirbtuvėje kas savaitę, kad nurodytų klaidas bei patikslintų detales. 1934-ųjų birželį buvo nutapytas pirmasis Dievo Gailestingumo paveikslas. Iš Vilniaus 1936 m. Faustina perkelta į Varšuvą, vėliau į Krokuvą. Visur ji dirbo paprastą darbą: virėjos, daržininkės, durininkės. Gyvendama Krokuvos vienuolijos namuose, ji pasiligojo ir du kartus gydėsi Prodniko ligoninėje (dab. šventojo Jono Pauliaus II lig.) greta Krokuvos. 1938 m. rugsėjo 17 d. slaugytoja ses. Alfreda Pokora seserį Faustiną iš Prodniko parveža į Lagievnikų vienuolyną, kur spalio 5 d. 22:45 val. sesuo Marija Faustina Kovalska po ilgų kantriai kentėtų kančių iškeliauja pas Viešpatį. Jos palaikai buvo palaidoti Krokuvoje - Lagievnikuose, Dievo Motinos Gailestingumo seserų vienuolyno kapinėse, bendrame kape, dabar Lagievnikų vienuolyno koplyčios altoriuje.
Tiesiasparniai
Ekologija
Dauguma tiesiasparnių – visaėdžiai, tačiau yra tik augalais arba tik gyvūniniu maistu besimaitinančių rūšių. Būryje yra augalų kenkėjų, tačiau labiausiai išplitę šiltuose kraštuose. Daugiausiai žalos padaro skėrys keleivis ir kitos giminingos skėrių rūšys, kurios, skraidydamos milžiniškais būriais (iki kelių milijardų individų) nusiaubia milijonus kvadratinių kilometrų pasėlių. Tačiau taip nutinka retai. Lietuvoje tarp tiesiasparnių žymesnių kenkėjų nėra. Tiesiasparniai aptinkami daugumoje ekosistemų, išskyrus šalčiausias. Lietuvoje saugomos rūšys – besparnis skėriukas, kopinis, margasis tarkšliai.
Faustina Kovalska
2000 m. balandžio 30 d. Jonas Paulius II Faustiną Kovalską kanonizavo – paskelbė šventąja ir įsteigė Dievo Gailestingumo sekmadienį.
Tiesiasparniai
Taksonomija
Pasaulyje yra apie 25 tūkst. rūšių. Lietuvoje šiuo metu aptiktos 45 rūšys: Lietuvos tiesiasparnių sąrašas
Tiesiasparniai skirstomi į du pobūrius:
Faustina Kovalska
Lietuvoje jos vardu pavadinta Skaidiškių Dievo Gailestingumo apaštalės Šv. Faustinos koplyčia.
Eurilochas
Eurilochas – Odisėjo bendražygis, minimas Homero „Odisėjoje“. Po Odisėjo aukščiausias įgulos vadas. Po Trojos karo Odisėjui vykstant namo į Itakę, Odisėjas su bendražygiais sustoja Ajajos saloje, kurioje gyvena burtininkė Kirkė. Odisėjo įgula buvo padalinta į du būrius: vienam vadovavo Odisėjas, kitam - Eurilochas. Eurilochas su dvylika draugų tyrinėjo Ajajos salą ir priėjo Kirkės rūmus, apie kuriuos slampinėjo prijaukinti liūtai ir vilkai. Išvydę juos jie ėmė gerintis jiems tarsi šunys. Tuo metu bendražygiai rūmuose išgirdo moterį dainuojant, jie ėmė šaukti, kad dainininkė išeitų. Pasirodė Kirkė ir maloniai pakvietė juos į vidų. Rūmuose ji pasiūlė jiems po taurę vyno, sumaišyto su stebuklingos žolės syvais. Jie išgėrė, o Kirkė palietusi kiekvieną stebuklinga lazdele, pavertė visus kiaulėmis, palikdama jiems tik žmogišką protą.
Išsigelbėjo, tik Eurilochas, kuris nujausdamas bloga, nėjo su visais kartu į rūmus. Jis atlėkė prie laivo ir pasibaisėjęs papasakojo apie ištikusią nelaimę. Odisėjas savo gudrumu apgauna Kirkę ir išgelbsti draugus. priversdamas ją sugražinti jų žmogiškus kūnus.
Įgulai atvykus į Trinakriją, Odisėjas nenorėjo plaukti jos pusėn, tačiau Eurilochas tam užprotestavo, pritarė jam ir kiti bendražygiai ir jie atplaukė į ją. Kad ir kaip Odisėjas prašė neliesti dievo Helijo jaučių, Eurilochas įkalbėjo bendražygius ir jie papjovė geriausius jų. Dievas Helijas užsirūstino ir Dzeusas prižadėjo juos nužudyti. Šešias dienas siautė audra ir Eurilochas su draugais pjovė Helijo jaučius, o septintąją išplaukė. Vos jie išplaukė, atskriejo Zefyras, nešdamas audrą. Dzeusas suskaldė laivą ir taip nužudė Eurilochą kartu su įgula. Išsigelbėjo tik Odisėjas.
Albertas Didysis
200px|thumb|right|Albertas Didysis 200px|right|thumb|Alberto Didžiojo paminklas prie [[Kelno universitetas|Kelno universiteto pagrindinio įėjimo]]
Albertas Didysis (1193 m. arba 1206 m. Lauingene, Švabijoje – 1280 m. lapkričio 15 d. Kelne, Vokietija) – dominikonų vienuolis, vyskupas, teologas, vienas iš Bažnyčios mokytojų, šventasis, gamtos mokslų globėjas. Laikomas garsiausiu vokiečių filosofu Viduramžiais. Pirmasis scholastas, pradėjęs teologijoje remtis Aristotelio filosofija. Amžininkų dėl milžiniškos mokslininko ir scholasto reputacijos tituluotas „Didžiuoju“.
Biografija
Tiksli gimimo data nežinoma (tarp 1193 ir 1206). Gimė Lauingene, Švabijoje, Bolšteto grafo šeimoje. Studijavo Padujos universitete. 1223 m. prieš šeimos valią tapo dominikonų ordino nariu, studijavo teologiją Bolonijos universitete, vėliau dėstytojavo Kelne, Rėgenburge, Fribūre, Strasbūre, Hildesheime. 1245 Paryžiuje įgijo daktaro laipsnį ir čia dėstė Paryžiaus universitete. Vienas iš jo studentų buvo šv. Tomas Akvinietis.
1254 m. paskirtas ordino provincijolu Vokietijoje. 1256 m. vyko į Romą ginti dominikonų ordono nuo Paryžiaus universiteto kritikos. 1260 m. popiežius Aleksandras IV, nepaisydamas Alberto prieštaravimų, paskyrė jį Rėgensburgo vyskupu, tačiau po trejų metų Albertas iš pareigų pasitraukė.
Albertą 1622 m. beatifikavo popiežius Grigalius XV, tačiau kanonizuotas jis nebuvo iki pat 1931 m., kai Pijus XI jį paskelbė šventuoju ir Bažnyčios mokytoju.
Liturginė diena – lapkričio 15 d.
Darbai
200px|right|thumb|Šriftas "Albertus" Albertas Didysis parašė daug enciklopedinių veikalų iš logikos, metafizikos, astronomijos, biologijos, entomologijos, mineralogijos ir psichologijos. Tačiau vertingiausi yra jo filosofiniai ir teologiniai traktatai. Jis buvo scholastinio metodo pradininkas ir Aristotelio aiškintojas.
Pilnas Alberto Didžiojo raštų rinkinys (Opera Omnia) išleistas du kartus: 1651 m. Lione – 21 tomas in folio (Peter Jammy redakcija) ir 1890-99 m. Paryžiuje – 38 tomai, (Auguste Borgnet redakcija). Garsiausi teologiniai Alberto darbai yra Summa Theologiae ir Petro Lombardo „Sentencijų“ komentarai, tačiau, būdamas bene labiausiai išsilavinęs savo laikmečio mokslinininkas, jis taip pat rašė logikos, teologijos, botanikos, geografijos, astronomijos, astrologijos, mineralogijos, chemijos, zoologijos, fiziologijos, frenologijos ir kitomis temomis. Senuosiuose lotyniškuose šaltiniuose ir arabų komentaruose rinko, sistemino ir interpretavo Aristotelio darbus, taip padėdamas juos išsaugoti iki šių laikų.
Bendras emiteris
Bendro emiterio schemai būdinga nelabai didelė įėjimo varža bei vidutinė išėjimo varža. Naudojant šią schemą pasiekiamas didžiausias galingumo sustiprinimas, todėl ji palyginus su kitais jungimo būdais yra labiau paplitusi. Schema sustiprina tiek srovę, tiek ir įtampą.
Albertas Didysis
Darbai
Albertas Didysis labai domėjosi astrologija ir, kaip ir daugelis to meto bei vėlesniųjų intelektualų, neabejojo, kad žmogaus likimas yra nulemtas dangaus kūnų poveikio, ir kad pagal dangaus kūnų išsidėstymą galima spėti žmogaus likimą. Išsamiausias jo astrologinis veikalas yra Speculum astronomiae.
Bendras emiteris
Darbo režimo nustatymas
Tranzistoriaus kolektoriaus srovė šioje schemoje lygi jo bazės srovei, padaugintai iš srovės stiprinimo koeficiento bendro emiterio schemoje:
Albertas Didysis
Atminimo įamžinimas
Minimas Dantės Aligjerio Dieviškojoje komedijoje, Natanielio Hotorno (Nathaniel Hawthorne) knygoje Birth-Mark, Merės Šeli Frankenšteine (Mary Shelley. Frankenstein: or, The Modern Prometheus“), Hermano Melvilio Varpinėje (Hermann Melville "The Bell-Tower").
Bendras emiteris
Darbo režimo nustatymas
Paprasčiausiai schemai pakaktų vieno reikiamą bazės srovę nustatančio rezistoriaus R1, tačiau tada bazės srovė (taigi ir kolektoriaus srovė) labai priklauso nuo aplinkos temperatūros. Darbo stabilumui padidinti įvedamas ir R2, suformuojant šioje vietoje įtampos daliklį.
Albertas Didysis
Atminimo įamžinimas
Jo vardu pavadintas institutas Vokietijoje: Albertus-Magnus-Institut, koledžas Konektikute ir gimnazija Rėgensburge, taip pat Berthold Wolpe sukurtas šriftas Albertus.
Bendras emiteris
Darbo režimo nustatymas
Įėjimo signalo pastovi dedamoji darbo režimui įtakos neturi, nes ją „nukerta“ Cin.
Charakteristikos (nedideliam įėjimo signalo pokyčiui)
(Lygiagrečios linijos nusako lygiagrečiai sujungtų rezistorių bendrą varžą)
Įėjimo varža:
Srovės stiprinimo koeficientas:
Išėjimo varža:
Istorinis filmas
miniatiūra|250px|reight|Istorinio nuotykių filmo „The Secret Service Agent’s Memories“ XVIII a. dekoracija miniatiūra|250px|right|„[[Narsioji širdis|Narsiosios širdies“ filmavimo aikštelėje – Mel Gibson (dešinėje)]]
Istorinis filmas – filmo žanras, kuriam priskiriamos istorinį laikotarpį vaizduojančios kino ir televizijos dramos. Tai yra neformalus tarpinis terminas, kuris gali būti taikomas keliems žanrams, susijusiems su istorinės tematikos fantastiniais, romantiniais, nuotykių filmais. Filme gali būti pateiktas tiksliai neapibrėžto laikotarpio turinys kažkokių amžių periode, pavyzdžiui, viduramžiais arba tam tikru metu, pavyzdžiui, „griausmingų 1920-ųjų pradžioje“, atspindintis šalies, santvarkos, ideologijos vertybines sistemas. Priešingai nei istorijos vadovėliai ar studijos, šio žanro filmai yra viena iš galimybių byloti apie praeitį nūdienos žmogui suprantama kalba.
Žanro istorija
Pirmuoju istoriniu filmu laikytina 1908 m. pastatyta istorinė drama, skirta imperatoriui Julijui Cezariui. Po jo istorinės tematikos filmai įsitvirtino kino pramonėje, augo jų populiarumas. Šio žanro ėmėsi patys įvairiausi režisieriai nuo intelektualiųjų Stanley Kubrick, Paul Verhoeven ar Federico Fellini iki erotinių filmų kūrėjo Tinto Brass. Daugiausiai buvo sukuriama Holivude, nes tolimos istorijos veiksmui atkurti reikėjo turėti daug ir brangių rekvizitų, specialiųjų efektų, kurie savo ruožtu turėjo atsipirkti.
Istorinių filmų populiarumą liudijo augančių ekranizacijų skaičius. Pavyzdžiui, vien legendinio mongolų vado Čingischano gyvenimas 2006–2007 m. susilaukė trijų ekranizacijų: japonų ir rusų režisieriai pastatė vaidybinius filmus, o kinai sukūrė 30 dalių televizijos epopėją. Pastarojo meto istoriniai „blokbasteriai“: „Gladiatorius“, „Aleksandras“, „Dangaus karalystė“ ir kt.
Istorijos interpretavimas
Filmų kūrėjams siekiant komercinės naudos, istoriniai filmai ir istoriniai įvykiai dažnai yra supaprastinami, taikomasi prie masinio žiūrovo geidžiamų stereotipų. Visada kilo diskusijų apie tai, kiek istoriniame filme žiūrovas gali atrasti istorijos. Tokį klausimą filmui kelia ir istorikai, kurie filmuose ieško ir randa praeities vaizdavimo klaidų, kelia abejones dėl žiūrovą pasiekiančios informacijos patikimumo. Paprastai tokiems kritikams atsakoma, kad istorinis filmas gali nebūti patikimos informacijos šaltiniu, o tik viena iš laisvalaikio praleidimo, atsipalaidavimo, pabėgimo nuo dabarties priemonių.
Kai kuriuose filmuose bandoma tiksliai apibūdinti istorinius įvykius ar asmenis tiek, kiek leidžia turimi istoriniai duomenys ir filmo trukmė. Šie kūriniai dar vadinami kaip dokumentinėmis dramomis (docudrama): biografinis „Cinderella Man“, karinis „Šindlerio sąrašas“ ar drama „Linkolnas“. Kiti filmai yra fiktyvios istorijos, pagrįstos tikrais žmonėmis ar įvykiais, tarp kurių – „Narsioji širdis“, „Les Misérables“ ir kt.
Liudvika Karolina Radvilaitė
Liudvika Karolina Radvilaitė (1667 m. vasario 27 d., Karaliaučius – 1695 m. kovo 25 d., Bžegas) – Lietuvos mecenatė; kunigaikštytė iš Radvilų giminės; pirma santuoka su Brandenburgo markgrafu; antra santuoka su Pfalco kurfiurstu. Lietuvos didžiojo žirgininko, kunigaikščio-magnato Boguslavo Radvilos (1620–1669) vienintelė duktė iš santuokos su Ana Marija Radvilaite (1640–1667). thumb|left|150px|Liudvika Karolina Radvilaitė jaunystėje Motina mirė gimdydama; būdama dvejų metų Liudvika neteko ir tėvo, mirusio 1669 metais. Buvo auklėjama Berlyne, giminaičių šeimoje – Brandenbusgo kurfiursto. Ištekėjo už Brandenburgo markgrafo Liudviko (1666–1687), Brandenburgo kurfiursto Frydricho Vilhelmo jaunesniojo sūnaus iš pirmosios santuokos. Tapusi našle 1688 metais tapo Pfalc-Neiburgo kurfiursto Karolio III Pilypo žmona. Gyveno Berlyne, po to Geidelberge.
Po tėvo Boguslavo Radvilos mirties, paskutinio Biržų linijos LDK magnatų giminės, palikimu gavo plačias valdas Lietuvoje ir Baltarusijoje – Biržai, Kėdainiai, Nevelis, Sebežas, Kopysė, Slucko kunigaikštystė su Slucko, Kopyliaus, Starobino miestais ir kt.
Vaikai
Vaikai nuo antros santuokos su Pfalco kurfiurstu Karoliu III Pilypu:
Beižionys
Beižionys – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, prie kelio Kietaviškės–Kalviai, 14 km į pietvakarius nuo Elektrėnų, į vakarus nuo Semeliškių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Beižionių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia (nuo 1926 m.), veikia Beižionių mokykla-daugiafunkcis centras, biblioteka, vaikų globos namai, medicinos punktas, paštas (LT-21046).
Beižionys įsikūrę kalvotoje vietovėje, Beižionių moreniniame masyve (Dzūkų aukštuma). Kaimo pietvakariuose stūkso Beižionių piliakalnis (Birutės kalnas). Kaimo prieigose iš rytų pusės stovi Beižionių akmuo.
thumb|left|[[Beižionių bažnyčia]] thumb|left|Beižionių kultūros namai
Etimologija
Beižionys – asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio Beižionis.
Istorija
Beižionių apylinkėse gyventa nuo senovės, 1 km į pietvakarius nuo kaimo yra Beižionių piliakalnis ir VI a. – VIII a. Beižionių pilkapynas, kuriame apie 50 pilkapių. Apylinkių pilys buvo dalis Trakų ir Vilniaus gynybiniam žiedui.
XIX a. įsikūrė Beižionių dvaras. 1812 m. čia praėjusi Napoleono I kariuomenė. XIX a. pabaigoje minimas kaimas ir palivarkas Trakų apskrityje. 1903 m. įsteigta pradžios mokykla. 1926 m. pastatyta medinė Beižionių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia, įkurta parapija. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1958 m. įsteigti kultūros namai.
2006 m. patvirtintas Beižionių herbas.
Prisikėlimo apygarda
Prisikėlimo apygarda – rezistencinio pasipriešinimo Šiaulių, Joniškio, iš dalies Kėdainių, Panevėžio ir Raseinių apskrityse dalyvius vienijusi Lietuvos partizanų apygarda. Leido laikraščius „Prisikėlimo ugnis“, „Partizanų šūvių aidas“.
Istorija
Įkurta 1948 m. balandžio 1 d., Jungtinę Kęstučio apygardą padalinius į dvi dalis (kita dalis – Kęstučio apygarda). Apygardos štabas, trūkstant pareigūnų, panaikintas 1952 m. gegužės 20 d. Paskutinis apygardos partizanas Pranciškus Prūsaitis suimtas ir sušaudytas 1963 m.
Struktūra
Prisikėlimo apygardą sudarė 3 rinktinės:
Nuorodos
Laisvės kovos Prisikėlimo apygardoje
Sebastian Larsson
Sebastianas Larsonas (SV Sebastian Benet Larsson; g. 1985 m. birželio 6 d.) – Švedijos futbolininkas (saugas), žaidžiantis AIK Fotboll klube ir Švedijos futbolo rinktinėje. Su rinktine žaidė 2008-ųjų Europos futbolo čempionate.
Scala
Scala – 2003 m. sukurta programavimo kalba, sukurta glaustai išreikšti dažniausius programavimo šablonus, struktūras. Ji turi tiek objektiškai orientuotų, tiek funkcinių kalbų savybes. Kalba sukurta Programming Methods Laboratory of EPFL, jos autorius – Martin Odersky. Scala yra griežtai tipizuota, jai įtakos turėjo Smalltalk, Java, Haskell, Standard ML, Objective Caml programavimo kalbos.
Pavyzdys
Klasikinė „Sveikas pasauli“ programa Scala kalba: object SveikasPasauli { def main(args: Array[String]) = Console.println(„Sveikas, pasauli“) }
Sintaksė panaši į Java kalbą. Pagrindiniai skirtumas – tai, kad nereikia naudoti static, void žodžių. Bazinis žodis object grąžina vienintelį (singleton) objektą.
Programos kompiliavimas komandinėje eilutėje, jei programa išsaugota faile SveikasPasauli.scala :
> scalac SveikasPasauli.scala
Programos paleidimas:
> scala -classpath. SveikasPasauli
Objektinės savybės
Scala yra gryna objektikškai orientuota kalba, tuo požiūriu, kad kiekviena reikšmė yra objektas. Tipai ir objektų elgsena aprašoma klasėmis ir savybėmis (trait).
Funkcinis programavimas
Scala taip pat funkcinė kalba – kiekviena funkcija yra reikšmė. Scala palaiko anonimines funkcijas, aukšto lygio funkcijas, curring.
Scala šablonų sulyginimas (pattern matching) natūraliai leidžia apdoroti XML duomenis, naudojant reguliarias išraiškas. Tai taip pat naudinga formuojant užklausas. Šios savybės idealiai tinka aplikacijų, pvz., web servisų, kūrimui.
Statiniai tipai
Scala turi išraiškingą tipų sistemą, statiškai užtikrinančią, abstrakcijų saugių panaudojimą. Tipų sistema palaiko:
Išplečiamumas
Praktikoje, kuriant tam tikrai sričiai specifines aplikacijas, dažniausiai riekia su sritim susijusių kalbos išplėtimų. Scala į ta atsižvelgia ir leidžia paprastai sukurti naujas kalbos konstrukcijas naudojant bibliotekas:
Uždarymas (closure) suformuojami automatiškai, priklausomai nuo laukiamo tipo (adresato tipizavimas).
Bendras abiejų savybių panaudojimas leidžia aprašyti naujus sakinius neišplečiant sintaksės, ir nenaudojant į makrokomandas panašias metaprogramavimo konstrukcijas.
Nepriklausymas nuo platformos
Scala sukurta veikti kartu su tokiomis programavimo aplikacijomis kaip JRE ir. NET CLR. Bendravimą su populiariausių objektiškai orientuotų kalbų (Java ir C#) bibliotekomis mėginta padaryti kiek galima paprastesnį.
Scala naudoja tokį patį kompiliavimo būdą (atskirtas kompiliavimas, dinaminis klasių užkrovimas), kaip ir Java, C#.
MTV Lietuva
MTV Lietuva – MTV televizijos muzikinis – pramoginis kanalas Lietuvoje, įkurtas 2006 m. rugsėjo 4 d. Tai dalis projekto MTV Networks Baltic, kuriam taip pat priklauso ir MTV Latvija bei MTV Eesti.
MTV Lietuva vykdė įvairias akcijas, kuriose pasisako prieš klimato pokyčius, bei ragina žmones sulėtinti klimato kaitą, darant išties mažus pokyčius savo buityje. Neseniai MTV Lietuva pradėjo naują projektą, vyksiantį visus metus – „Pradėk nuo savęs“. Nuo 2007 m. spalio 10 d. MTV, kartu su Vilniaus miesto savivaldybe vykdė projektą – „No smoking power“, raginant jaunimą mesti rūkyti, pirkti specialias apyrankes. Surinktas už apyrankes pelnas naudotas įrenginėti naujas krepšinio aikšteles didžiausio nepilnamečių nusikalstamumo Lietuvos miestų mikrorajonuose.
Kanalas taip pat kūrė savo laidas – „MTV Oops“, kurios vedėjai buvo Orinta Servaitė, Silvija Vilkaitė, Jurgis Didžiulis ir Tomas Sinickis. Laidą „MTV žinios“ pakaitomis vedė broliai dvyniai Artūras ir Robertas Mediušai, bei Ugnė Skonsmanaitė.
2009 m. lapkričio 18 d. oficialiai pranešta apie kanalo ir viso MTV Networks Baltic uždarymą neribotam laikui. Nuo šios dienos Lietuvoje, Latvijoje ir Estijoje transliuojamas MTV Europe ir kiti Viacom kanalai, aptarnaujami „Starworks LT“.
Gyvatryklinės
Gyvatryklinės (Chlamydoselachidae) – daugiažiaunių ryklių (Hexanchiformes) šeima, kurioje yra viena rūšis – gyvatryklis (Chlamydoselachus anguineus). Kūnas 1,5-2 m ilgio. Nugarinis pelekas mažas, analinis didelis, uodegis labai asimetriškas. Dantys smulkūs, labai aštrūs.
Paplitęs vandenynuose ties Australija, Japonija, Naująją Zelandija, Čile, Kalifornija. Gyvena iki 1200 m gylyje. Gyvagimdis.
Rosošo Šv. Stanislavo parapija
'''Rosošo Šv. Stanislavo parapija'''  – parapija, įsikūrusi Rosošo kaime. Parapija įkurta 1507 metais. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijai, Višnicės dekanatui. 1908 m. pastatyta medinė parapijos bažnyčia.
Vytautas Gerulaitis (1930)
Vytautas Gerulaitis (1930 m. gegužės 29 d. Vilkijoje, Kauno apskritis – 1999 m. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1955 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1969 m. technikos mokslų kandidatas. 1955–1994 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1972 m. docentas.
FK Dainava Veisiejai
Veisiejų „Dainava“ – Lietuvos futbolo klubas iš Veisiejų.
Istorija
Tarpukariu Veisiejai turėjo nemažą žydų tautybės bendruomenę, žydai sudarė apie trečdalį gyventojų. Tarp jų atsirado mėgstančių futbolą, tad jie savaitgaliais Veisiejų turgaus aikštėje žaisdavo savo malonumui. 1935 m. vasarą Veisiejų komanda, pasivadinusi JRS, sužaidė pirmąsias rungtynes Marijampolėje. Tikslus rezultatas nežinomas, bet amžininkai užsimena, kad suvalkiečiai įkirto dzūkeliams ne mažiau dviejų dešimčių įvarčių. Šie metai laikomi Veisiejų futbolo istorijos pradžia. Tais pačiais metais Veisiejų JRS dalyvavo Suvalkijos pirmenybėse. Tai pirmoji Alytaus apskrities komanda, dalyvavusi organizuotame futbolo turnyre. Tik po metų šiose varžybose pradėjo dalyvauti Alytaus komanda. Iki II pasaulinio karo veisiejiečiai dar rungtyniavo su Lazdijų, Seinų, Alytaus ir Šiaulių komandomis. Veisiejuose rungtynės vykdavo centrinėje aikštėje, grįstoje akmenimis. Ketvirtadieniais ten vykdavo turgūs, o savaitgaliais norintys spardė kamuolį.
Prasidėjus II pasauliniam karui ir išnykus žydams, futbolo Veisiejuose niekas nežaidė. Pokario laikas taip pat buvo netinkamas sportui. Įkūrus Veisiejų rajoną, šimtamečio parko teritorijoje talkomis buvo pastatytas stadionas su žaidimų aikštelėmis, tarp jų ir futbolo aikšte. Kadangi tuo metu jaunimas buvo gana gerai fiziškai išsivystęs, nesirinkdamas žaidė tiek tinklinį, tiek krepšinį, tiek futbolą. Veisiejų rajono komandos pradėjo dalyvauti Lietuvos pirmenybėse. Veisiejų futbolo komanda pasivadino „Dzūko“ vardu ir pateikė paraišką dalyvauti B klasės pirmenybėse. Pirmosios oficialios pokarinės reprezentacinės Veisiejų komandos rungtynės sužaistos 1947 m. gegužę: Veisiejų miesto stadione pralaimėta Kalvarijos komandai 2:5. Veisiejiečių gretose žaidė nemaža rusų kareivių iš dalinio, dislokuoto Veisiejuose. Jau pirmąjį sezoną veisiejiečiai pasiekė pirmąsias pergales ir tarp 10 komandų užėmė 7-ąją vietą. Įdomiai tekdavo vykti į rungtynes kituose miestuose. Dažniausiai futbolininkai keliaudavo arkliais, juos persiimdavo miškuose vietiniai partizanai, tačiau tragiškų atsitikimų pavyko išvengti. Dar viena įdomi detalė – pirmąjį sezoną komanda neturėjo sportinių marškinėlių, nors getrai ir kelnaitės buvo. Todėl žaidėjai rungtyniaudavo iki pusės nuogi.
Su pertraukomis „Dzūko“ komanda Lietuvos pirmenybių žemiausioje lygoje žaidė iki 1959 m. Tais metais buvo panaikintas Veisiejų rajonas, turbūt tai ir lėmė komandos pasitraukimą iš čempionato. Tačiau jau 1962 m. vėl susibūrė komanda, pradėjusi dalyvauti pirmenybėse, tuo metu vadinosi „Ančia“. Naujas komandos gyvavimo etapas prasidėjo 1967 m., kai komandai ėmė vadovauti Stasys Gražulevičius. Vėl pasikeitė pavadinimas – eiliniame Lietuvos B klasės čempionate paraišką dalyvauti pateikė Veisiejų „Dainavos“ futbolo komanda. Taigi, šiuo pavadinimu Veisiejų reprezentacinė komanda dalyvauja šalies čempionate iki šių dienų.
1968 m. komanda gavo pirmąjį savo istorijoje trenerį. Baigęs studijas, į Veisiejų žemės ūkio technikumą dirbti atvyko diplomuotas specialistas Mingailis Sabaliauskas. Jis ne tik treniravo suaugusiųjų komandą, bet futbolo abėcėlės mokė ir vaikus. Iki tol futbolininkais būdavo tik savamoksliai vaikai. Rezultatų ilgai laukti nereikėjo: jau 1970 m. „Dainava“ B klasės Kapsuko zonoje užėmė 1-ąją vietą ir iškovojo teisę pereiti į antrąją pagal pajėgumą Lietuvos lygą. Deja, jau kitais metais iš Veisiejų M. Sabaliauskas išvyko ir komanda ne tik nežaidė aukštesnėje lygoje, bet ir apskritai pasitraukė iš pirmenybių. Tik kitą sezoną ji vėl žaidė čempionate. Rungtyniavo taip pat ir jaunių, jaunučių bei vaikų komandos. Nuo to sezono reprezentacinė Veisiejų komanda nepraleido nė vieno sezono.
Pirmuosius sportinius žingsnius kaip puikus įvarčių mušėjas žengė Fulgentas Bižys. Šis talentingas puolėjas vėliau Panevėžio „Ekrano“ ir Utenos „Utenio“ gretose tapo rezultatyviausiu Lietuvos aukščiausios lygos žaidėju, ragavo netgi Klaipėdos „Atlanto“ ir Vilniaus „Žalgirio“ komandų duonos. Vartininkas Albinas Jarmala 1975 m. gavo pasiūlymą žaisti Mažeikių „Atmosferos“ ir Kapsuko „Sūduvos“ komandose. Jam buvo žadama ir butas, ir kitos privilegijos, tačiau kuklus dzūkelis vaikinukas nusprendė likti Veisiejuose.
1973 m. Veisiejų komanda žaidė pirmąsias tarptautines rungtynes. Į miestą atvyko Seinų (Lenkija) komanda. Svečiai laimėjo 5:3, o rungtynes stebėjo 800 žiūrovų. Nuo 1987 m. klubo komanda žaidė turnyruose Monkuose, Seinuose, Gižicke (Lenkija), rungtyniavo su Vokietijos, Rusijos komandomis turnyruose Lietuvoje. Vaikų komandos taip pat žaidė su užsienio bendraamžiais.
Žymesnieji veisiejiečių pasiekimai - 1987 m. jaunių komanda, atstovaudama Lazdijų rajonui Lietuvos moksleivių žaidynėse, užėmė aukštą 9-ąją vietą. 1989 m. „Dainavos“ komanda Lietuvos II lygos Kapsuko zonoje aplenkė visas komandas ir iškovojo teisę žaisti I lygoje. Tačiau rungtyniauti 1990 m. I lygoje nebuvo lengva – blokada taip suvaržė komandos finansines galimybes, kad dažnai į varžybas tekdavo vykti maršrutiniais autobusais, netgi su persėdimais. O ir komandos, tada dar masiškai neišvažinėjus futbolininkams po užsienius, lygoje buvo tikrai pajėgios. Aplenkę tris komandas, veisiejiečiai būtų išlikę šioje lygoje, tačiau po čempionato reorganizacijos kitą sezoną vėl atsidūrė žemiausioje lygoje.
1995 m. įkūrus Alytaus apskrities futbolo federaciją, reprezentacinė miesto komanda pradėjo žaisti apskrities pirmenybėse, kuriose rungtyniauja ir dabar. Per tuos metus du kartus tapta prizininkais, o 1995 m. – čempionais. Šeši veisiejiečiai moksleiviai žaidė Alytaus apskrities rinktinės sudėtyje šalies aukščiausioje lygoje, o Ernestas Akrimas tapo bronziniu prizininku. Meirūnas Stankevičius žaidė Alytaus „Alyčio“ komandoje.
Brescia Calcio
Brešos „Calcio“ – Italijos futbolo klubas iš Brešos.
Istorija
Klubas įkurtas 1911 m. Yra žaidęs Serie A čempionatuose.
2016–2017 m. Serie B užėmė 15 vietą.
Pasiekimai
Didžiausi klubo komandos pasiekimai – 1994 metais laimėta Anglijos-Italijos taurė ir 2000 metų dalyvavimas Intertoto taurės varžybose, kur komanda pasiekė finalą.
Sprintas
thumb|250px|200 metrų sprintasSprintas – trumpo nuotolio bėgimas, kurio metu reikia visą distanciją nubėgti kaip įmanoma greičiau.
Sprinteriai
Dauguma sprinterių negali sau leisti dalyvauti tik vienos rūšies sprinto varžybose, nes tai jiems neatneš pakankamai pinigų ir/ar šlovės kad galėtų išgyventi. Ir net tie, kurie gali sau tai leisti (t. y. turtingi atletai), dažnai galvoja, kad dalyvavimas daugiau nei vienam sprinte gali jam būti malonesnis ir įnešti įvairovės. Vidaus sezono metu kai kurie aukštesnio lygio atletai nesiteikia dalyvauti varžytinėse, tuo tarpu kitiems tai vienintelis būdas pragyventi. Sprinteriai yra labai atidžiai tiriami dėl dopingo vartojimo, buvo užfiksuota daug teigiamų rezultatų.
Stare Motulė
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įkurtas XVI a. pabaigoje, pirmą kartą paminėtas 1585 m. Moscholovo (Moscholowo) vardu. Tuo metu kaime gyveno vien lietuviai. XVII a. antroje pusėje kaimas buvo sugriautas per karus su totoriais. XVIII a. kaimas priklausė Puzinuvų (Puzynów) šeimai. XIX a. pabaigoje kaimas priklausė Čostkuvo valsčiui, Pilypavo parapijai. Tais metais kaimo plotas buvo 2078 ha, iš kurių 361 ha ariamos žemės ir sodai, 256 ha pievos. Taip pat priklausė dalis Pžistainio, Kreivojo ežerų ir Rospudos upė. 1880 m. kaime gyveno 155 žmonės ir buvo 19 namų. 1911 m. kaimas buvo padalintas į Stare Motulė ir Nove Motulė. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Pavadinimo kilmė
Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo kaimo įkurėjo Motulo Staniučico (Motul Staniuczyc) pavardės, kartais maišomo su Stančiku (Stańczyk).
Šiaurės Amerikos pelėnai
Šiaurės Amerikos pelėnai (Arborimus) – žiurkėninių (Cricetidae) šeimos graužikų gentis. Paplitę Šiaurės Amerikoje. Paplitę miškingose vietose, dvi rūšys gyvena medžiuose.
Buratinas (Italija)
thumb|right|250px|Itališkas lėlių teatras (apie 1770 m.). Tokios lėlės vadintos burattini Buratinas  – antraeilis personažas kaukė italų teatre commedia dell’arte, vienas iš dzanių. Tai atstumtas meilužis, geras, sentimentalus, bet kvailokas ir bevalis tarnas; juokdarys. Buratinas buvo personažo Pedrolino variantas. Scenoje Buratinas nebuvo labai populiarus, todėl buvo perkeltas į lėlių teatrą, kur tiek išgarsėjo, kad XVI a. pabaigoje buratinais ėmė vadinti visas lėles marionetes (siūlais valdomas lėles), kurios iki tol buvo vadinamos  ar fantoccini.
Šiuolaikinėje italų kalboje Burattino reiškia 'marionetė; ant plaštakos užmaunama skudurinė lėlė medine galva'.
Vardas Buratinas buvusioje TSRS labai išpopuliarėjo po to, kai 1936 m. buvo išleista A. Tolstojaus pasaka „Auksinis raktelis arba Buratino nuotykiai“, nors italų lėlininkai Rusijoje vaidindavo dar XVIII a. pabaigoje. Pasakos personažas yra iš medžio išdrožtas berniukas Buratinas.
Mercury Records
Mercury Records – Jungtinių Amerikos Valstijų įrašų kompanija, kuri priklauso „Universal Music Group“, JAV valdoma per „Island Records“ skyrių, Jungtinėje Karalystėje – per „Virgin EMI Records“.
Kompanija buvo įkurta Čikagoje 1945 m. Ji tapo pagrindine džiazo, bliuzo, klasikinės muzikos, rokenrolo bei kantri muzikos įrašų kompanija. „Mercury Records“ pradžioje įkūrė dvi įrašų gamybos studijas – Čikagoje ir Sent Luise. Įdiegusi automatinę įrašų gamybos sistemą ir 24 val. pamainas, kompanija iš karto tapo konkurente didžiosioms grupėms kaip „Columbia“, „Decca“, „Capitol“ ir „RCA Victor“.
Netrukus kompanija tarp savo kūrėjų pritraukė to meto garsenybes Frankie Laine, Vic Damone, Tony Fontane ir Patti Page.
„Mercury Records“ savo klientų įrašus leido ne tik per radiją, tačiau platino ir muzikinėse dėžėse.
Kompanija išleido daug įrašų ne tik savo vardu, tačiau ir per savo filialus – „Blue Rock Records“, „Cumberland Records“, „EmArcy Records“, „Fontana Records“, „Limelight Records“, „Philips Records“, „Smash Records“ ir „Wing Records“. Kiekvienas filialas turi savo muzikos stilių, kurių įrašus išleidžia.
Severianai
thumbSeverianai, severai (, севера) – rytų slavų genčių sąjunga, VIII–IX a. pradžioje gyvenusi dabartinių Černigovo ir Kursko sričių teritorijose. Archeologijoje siejami su Romnų-Borščevo kultūra (Роменско-борщевская культура).
Kilmė ir pavadinimo etimologija
Pavadinimo севера kilmė nėra aiški. Daugelis autorių pavadinimą sieja su viena iš hunų susivienijimo narių sarmatų gentimi sabirais. Istorijoje žinoma nemažai atvejų, kai užkariautojai ištirpdavo vietiniuose gyventojuose, bet palikdavo savo etnonimą: frankai tarp galo – romėnų, bolgarai tarp slavų.