cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raka
Istorija
639 m. miestą užėmė arabai, jis imtas vadinti Raka. 771–772 m. Abasidai prie Rakos įkūrė karinį garnizoną, o 796 m., valdant Harūnui ar Rašidui, Raka tapo imperijos sostine. 809 m. sostinę grąžinus į Bagdadą, Raka liko vakarinės imperijos dalies sostine. IX-XII a. miestas dėl karų, antpuolių nuskurdo. XII–XIII a. pr. miestas vėl suklestėjo, bet 1260 m. buvo sunaikintas mongolų.
Raka vėl pilnai atsikūrė tik 1864 m., kaip beduinų ir čečėnų gyvenvietė. XX a. vid. suklestėjo dėl medvilnės bumo.
Nuo 2013 m. kovo mėn. atliko Islamo valstybės (IS, ISIS, „Daeš“) sostinės funkcijas, kai miestą po mūšių užėmė ši teroristinė organizacija.
2017 m. spalio 17 d. miestas buvo galutinai išlaisvintas Sirijos Demokratinių Pajėgų (SDF), nors tikėta, kad mieste išliko pavienių Islamo valstybės kovotojų. Spalio 20 d. SDF paskelbė apie „visišką“ miesto išlaisvinimą.
Liubomlis
Liubòmlis  – miestas šiaurės vakarų Ukrainoje, Voluinės srityje, prie sienos su Lenkija. Mieste yra Liubomilio Šv. Trejybės bažnyčia ir keturios stačiatikių cerkvės.
Istorija
Minimas nuo 1287 m. XX a. tarpukariu buvo Liubomlio apskritis. 1951 m. suteiktos miesto teisės.
Krūtis
Krūtis  – tai porinė moters kūno dalis, kurios pagrindinė biologinė funkcija – pieno gamyba (laktacija) ir kūdikio žindymas. Krūtys yra krūtinės srityje, į abudu šonus nuo krūtinkaulio, krūtinės ląstos paviršiuje. Abiejų lyčių gemalai dažniausiai turi dvi krūtų užuomazgas. Tačiau krūtys būdingos tik moterims, ir jos susiformuoja paauglystėje (sąlygojama telarchės). Forma ir dydis labai įvairūs, priklauso nuo moters amžiaus, fiziologinių ypatybių. Krūtys kinta mėnesinių ciklo metu, ypač jos padidėja nėštumo, žindymo metu. Viena krūtis (dažniausiai kairioji) šiek tiek didesnė už kitą, tarp krūtų yra duobutė – tarpkrūčio vaga. Krūties vidurinėje dalyje yra spenelis.
Lytinio suartėjimo metu prisilietimas prie krūties spenelio skatina lytinį susijaudinimą, o žindant kūdikiui – pieno sekreciją (speneliuose atsiveria latakai iš pieno liaukų). Manoma, kad pagrindinė krūties biologinė funkcija yra žindymas. Tačiau daugelis biologų daro prielaidą, kad putlios moterų krūtys evoliucijos eigoje išsivystė vyrams patraukti (kaip antriniai lytiniai požymiai). Kartais įsivaizduojama, kad kuo didesnės moters krūtys, tuo ji seksualesnė, tačiau tai klaidinga nuomonė, todėl kad moterys mažomis krūtimis turi daugiau ginoidinių nei androidinių riebalų ląstelių.
Vakarų kultūrose krūtys yra intymi vieta, todėl ji yra pridengiama, dažniausiai liemenėle, nors pastaraisiais dešimtmečiais krūtys yra vis labiau apnuoginamos. Siekdamos pabrėžti savo seksualumą, kai kurios moterys dėvi drabužius su iškirpte priekyje, pro kurią matoma tarpkrūčio vaga. Be to, krūtų didinimo operacija yra populiariausia kosmetinės chirugijos procedūra pasaulyje. Įžymybių su padidintomis krūtimis pastovus šmėžavimas įvairiose medijose galėjo pakurstyti kai kurių moterų nepasitenkinimą savo krūtų dydžiu. Tokį nepasitenkimą išreiškia apie trečdalis merginų. Panaši dalis moterų skundžiasi nusvirusiomis krūtimis (kai kurios iš jų darosi krūtų pakėlimo operacijas). Tą atspindi ir vyrų nepasitenkinimas (maždaug 50 %) savo partnerių krūtų forma bei dydžiu. thumb|180px|Atvira krūtinė Vakarų visuomenėse jau nebėra toks kultūrinis [[tabu, koks buvo dar apie 1950–1970 metus]]
thumb|left|180px|[[Ištarės bareljefas iš Babilono]]
Istoriškai taip susiformavo, kad krūtys simbolizuoja moters vaisingumą, kadangi jos gamina pieną. Tai patvirtina ir randamos įvairių kultūrų ir laikų statulėlės, kuriose yra vaizduojamos moterys didelėmis krūtimis (pvz., deivės Venera arba Ištarė, šiuolaikinių Afrikos tautelių dievaitės ir kt.). Be to, daugeliui vyrų krūtys yra gana stiprus lytinis dirgiklis. Matomos krūtys vyrus jaudina, ir tai pasireiškia taip pat ir sueities metu, kai dauguma vyrų bučiuoja, glamonėja ar kitaip liečia moters krūtis. Spenelyje yra daug kraujagyslių ir nervinių galūnių, todėl jis yra erogeninė zona. Krūtis kaip erogeninė zona paprastai būna mažiau jautri nei spenelis. Sustandėję krūtų speneliai yra vienas pirmųjų moters lytinio susijaudinimo požymių. Jie sustandėja nebūtinai vienu metu. Krūtis parausta (kartais ir šalia esanti krūtinės ląstos oda), šiek tiek padidėja (kartais iki 20–25 proc. pirmykščio dydžio). Krūtys labiau padidėja pas kūdikių nemaitinusias moteris.
Krūties susiformavimas
Krūtų vystymasis yra antrinis lytinis požymis, ir jis vyksta lytinio brendimo metu. Išskiriamos 5 vystymosi stadijos:
1–4 fazių metu krūtis didėja ir daugėja riebalinio audinio (dažniausiai pirmesnė ima augti kairioji krūtis. Ilgainiui krūtų dydis supanašėja, nors daugelio moterų viena krūtis yra šiek tiek, bent nežymiai didesnė už kitą). Krūtys pradeda formuotis apie 10 gyvenimo metus, prasidėjus telarchei, ir apie 15 metus jau išsivysto, nors galutinai krūtų susiformavimas gali užtrukti iki 19–20 metų. Paprastai greitesnis ar lėtesnis krūtų formavimasis nėra patologija.
Anatomija
thumb|250px|Krūties anatomija: 1) Krūtinės sienelė. 2) Krūtinės raumenys. 3) Pieno cisternos. 4) Spenelis. 5) Spenelio dėmelė. 6) Pieno latakas. 7) Riebalinis audinys. 8) Oda
Krūtys yra išsidėsčiusios maždaug tarp 2-ojo ir 6-ojo krūtinės slankstelių, kūno priekyje. Krūties viršutinis išorinis ketvirtis beveik siekia pažastis (pažastinis kraštas). Krūtyse yra pieno liaukos su latakais, daug riebalinio audinio (dėl to jos yra tokios putlios), taip pat raumenų, limfinio ir jungiamojo audinio. Paprastai moterų krūtys būna nevienodo dydžio, dažniau – kairioji krūtis didesnė. Lytinio brendimo metu lytiniai hormonai (daugiausia – estrogenai) sąlygoja krūtų augimą ir vystymąsi (krūtų augimo pradžia vadinama telarche). Kadangi krūtyse vyrauja adipozinis (riebalinis) audinys (tai audinys, kuriame yra riebalų atsargos), todėl moteriai liesėjant arba tunkant krūtys reaguoja į šiuos pokyčius – jos arba sumažėja, arba padidėja. Ypač krūtys padidėja nėštumo metu, kuomet moters organizmas ruošiasi laktacijai (dėl hormono prolaktino poveikio). Krūtų dydžiui įtakos taip pat gali turėti ovuliacija, kūno temperatūra, lytinis susijaudinimas, paveldėjimas ir kt.
Krūties oda labai plona, lygi ir švelni, padengta plonyčiais plaukeliais. Maždaug viduryje arba šiek tiek žemiau yra kūgio arba cilindro formos speneliai, kuriuos supa apskritos pigmentuotos odos dėmelės. Pas brunetes dėmelės paprastai šiek tiek tamsesnės nei pas blondines, gimdžiusių moterų areolos taip pat tamsesnės (dėl melanino sankaupų). Spenelyje atsiveria 12–13 pieno liaukų kanalėlių. Spenelyje ir jį supančioje dėmelėje yra raumenų skaidulų, kurioms susitraukiant ar išsitempiant spenelis sustandėja (spenelio erekcija) arba subliūkšta. Aplink spenelį išsidėsčiusios pieno liaukos, tarp jų riebalinis audinys; jo kiekis lemia krūtų didumą ir aukštį. Prieš mėnesines į krūtis suplūsta daugiau kraujo, jos šiek tiek padidėja. Nėščių moterų pieno liaukos padidėja, 3–4 dienos po gimdymo pradeda išskirti pieną. Daugiausia pieno išskiriama 8–9 savaitę po gimdymo (iki 1,5 L per parą). Nustojus maitinti kūdikį krūtimi ir pasibaigus laktacijai, krūtys iš dalies praranda formą, nusileidžia žemyn. Senatvėje pieno liaukos, o kartais ir riebalinis audinys atrofuojasi.
Funkcija
Manoma, kad pagrindinė krūties biologinė funkcija yra žindymas. Mokslininkai mano, kad krūtys taip išsivystė dėl to, kad užkirstų kelią žindomo kūdikio uždusimui – žmogaus kūdikis, priešingai nei kitų primatų, neturi smarkiai išsikišančių žandikaulių, todėl žindant plokščia krūtine nosin gali nepatekti oro, tuo tarpu žįsdamas moters krūtį, kuri yra apvalių formų, kūdikis nesunkiai gali kvėpuoti. Teiginys, jog krūtys evoliucijos eigoje įgijo tokią formą dėl to, kad būtų gaminamas pienas kūdikiui, tikriausiai yra klaidingas, kadangi didžiąją krūtų dalį sudaro riebalinis ir jungiamasis audiniai, o pieno liaukoms tenka gana maža dalis, ir moters krūties dydis neturi įtakos žindymui.
Lydekinis (Alytaus r.)
Lydekinis – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, 7 km į pietryčius nuo Nemunaičio miestelio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,22 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 128,7 m. Vakarinis ir rytinis krantai aukšti, šiaurinis ir pietinis – žemi. Ežerą supa miškas, atokiau vietomis pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai. Pietuose išteka upelis link A-1 upelio (Apsingės upės baseinas). Netoliese įsikūrę Piliakalnio ir Lydekininkų kaimai.
Ogmios
thumb|Ogmios centras Vilniuje thumb|Ogmios miestas Vilniuje Ogmios, Ogmios grupė – Lietuvos įmonių grupė, įkurta 1994 m.
Veiklos kryptys
„Ogmios grupės“ veiklos kryptys yra:
„Ogmios grupė“ reklamose kaip svarbų savo privalumą nurodo tai, kad gali pasiūlyti skirtingų rūšių patalpas (parduotuves, biurus, sandėlius, gamyklas ir kt.) vienas šalia kitų tuose pačiuose projektuose (pvz., 80 ha ploto projekte Babilonas galimi prekybos centrai, sandėliai, restoranai, pramogų objektai, parduotuvės, gamyklos, gyvenamieji vienbučiai ir daugiabučiai namai, biurai).
Noris
Vaismedžiai išauga aukšti ir šakoti, tačiau žiemą nėra labai ištvermingi. Pradeda žydėti vėlai. Derėti pradeda 3-4-ais augimo metais. Vainikas plataus kūgio formos, su retomis šakomis. Žiedai rausvi. Lapai kiaušiniški, šviesiai žali.
Vaisiai skinami rugsėjo pabaigoje – spalio pradžioje, išsilaiko iki balandžio mėn. Jaunų obelų vaisiai stambesni už vidutinius, o senų ir gausiai derančių – smulkesni. Vaisiai neatsparūs rauplėms ir rudajam puviniui. Jų skonis – rūgščiasaldis, aromatingas. Odelė vidutinio storio, truputį blizganti, neriebaluota.
Skinami vaisiai šviesiai žalsvos spalvos, sunokę tampa tamsiai raudoni. Minkštimas baltas, sultingas. Šerdelė ryški, nedidelė, ropės pavidalo. Sėklos vidutinio dydžio, šviesiai rudos spalvos.
Enya
Eithne Ní Bhraonáin (pasaulyje žinoma kaip Enya, g. 1961 m. gegužės 17 d.) – Airijos dainininkė ir dainų autorė, keturiskart Grammy apdovanojimo laureatė, vieną kartą nominuota Oskarui.
Roninas
Roninas – samurajus, neturintis šeimininko. Roninai egzistavo feodalinėje Japonijoje 1185–1868 metais.
Enya
Atlieka instrumentinę, Naujojo Amžiaus muziką. Dainas atlieka net dešimčia kalbų. Enya garsina tokie singlai kaip „Orinoco Flow“, „Only Time“, „The Celts“, „Caribbean Blue“, „May It Be“„. Daug melodijų panaudota filmuose, įvairiose laidose.
Roninas
Roninais samurajai tapdavo nesugebėję apginti savo šeimininko (šiam žuvus) arba praradę savo šeimininko suteiktas pareigas ir globą. Tačiau roninai išsaugodavo samurajams suteiktas privilegijas nešioti du kardus, nebaudžiamam žudyti prastesnės kilmės žmones.
Pagal samurajų kodeksą (Bušido) netekęs savo šeimininko roninas turėdavo įvykdyti ritualinę žmogžudystę perskrosdamas sau pilvą (Harakiri). Neįvykdęs bušido reikalavimų roninas buvo atstumiamas ir pasmerkiamas patirti didelę gėdą. Netekę savo šeimininkų ir žemių nuskurdę kariai būdavo priversti klajoti, neretai susiburdavo į gaujas, užsiimančias plėšikavimu.
Talas
Graikų mitologijoje  Talas arba Talos vardu buvo du personažai.
Žmogus
Talas – Perdikso sūnus ir Dedalo sūnėnas, sukūrė pjūklą pagal gyvatės žandikaulį ar žiedžiamąjį ratą. Dedalas iš pavydo užmušė Talą, numesdamas nuo akropolio.
Automatonas
Talas – bronzinis automatonas ar varinis milžinas, kurį Dzeusas padovonojo Europai.
Pasakota, kad jis buvo pagamintas Hefaisto ir kiklopų. Pagal Apolodoro „Argonautika“ jis buvo bronzinės kartos atstovas, išgyvenęs pusdievių erą. Europa pasiėmė jį į Kretą apsaugai ir jis ten pasiliko, sukdamas ratus tris kartus per dieną aplink salą. Talos mėtė akmenis į artėjančius laivus. Pasakojama, kad Talas pats užsidegė raudona ugnimi ir sugniaužė svetimšalius savo glėbyje, kai tik jie išsilaipino saloje.
Talas turėjo vieną veną, kuri ėjo nuo galvos iki kulkšnies, pritvirtinta viena bronzine (varine) vinimi. Jasonas ir argonautai plaukdami Argu artėjo prie Kretos, jau gavę aukso vilną. Talas saugodamas salą mėtė akmens luitus į Argą ir neleido prisiartinti prie salos. Talą sunaikino Medėja, kuri jį apgavo apsvaiginusi narkotiniais augalais, jis užkliudė aštrų akmenį ir nukraujavo, ar pagal kitą versiją Medėja apgavo Talą sakydama, kad ištraukęs bronzinę vinį jis taps nemirtingas (pagal Apolodorą). Argonautikoje, Medėja užhipnotizuoja jį iš Argo, sukeldama jam pamišimą, priversdama išsitraukti vinį ir taip jį užmušdama. Pasak kitos istorijos Talą užmušė Filokteto tėvas argonautas Pojantas, šovęs į Talą Heraklio lanku ir pataikęs į kulkšnį. Bet kuriuo atveju, kai vinis buvo ištraukta, Talos kraujuojantys pūliai išteka ir netekęs kraujo miršta. Po Talos mirties Argas galėjo saugiai priplaukti prie Kretos kranto.
Buginiai
Buginiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 2 km į rytus nuo Grūšlaukės, prie Salantų–Grūšlaukės–Benaičių kelio. Kaimo žemės plyti lygumoje. Šiaurėje jas supa Juodupėnų miškų masyvo Juodaičių miškas, o pietuose – Grūšlaukės miškų masyvas. Rytuose kaimas ribojasi su Bajoraliais, vakaruose – Laukeliais. Rytiniu pakraščiu teka Pestupis (dešinysis Salanto intakas). Kaimą kerta kelias Salantai–Grūšlaukė–Benaičiai.
Etimologija
Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Buginis daugiskaitos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas, , , , 🇬🇸.
Istorija
Kaimas žinomas nuo XIX a. Priklausė Grūšlaukės dvarui. 1821 ir 1843 m. kaime buvo 3, 1866 m. – 4 kiemai. 1846 m. nurodoma buvus 15 dūmų.
Dvasiniais gyventojų reikalais rūpinosi Grūšlaukės bažnyčios kunigai. 1888 m. kilus ginčui tarp Grūšlaukės dvaro valdytojo ir Grūšlaukės bendruomenės, 24 Buginių, Grūšlaukės ir Smeltės kaimų ūkininkai iš Žaliminės miško išsivežė 47 dvaro paruoštus rąstus, kuriuos jie laikė valstiečių nuosavybe. Vilniaus teismo rūmuose Grūšlaukės seniūnui buvo iškelta byla, kuri dėl įrodymų stokos nutraukta.
Islandijos futbolo varžybos 1963 m.
Islandijos futbolo varžybos 1963 m.
Buginiai
Istorija
1923 m. buvo 7 ūkiai.
Bugonys
Bugonys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Makniūnų.
Eros (filmas)
Eros – 2004 m. trijų skirtingų kultūrų režisierių Mikelandželo Antonionio, Stiveno Soderbergo ir Vong Kar Vai trilogija apie meilę ir seksualumą. Peržiūros amžiaus riba : N-18.
Filmo premjera įvyko 2004 m. rugsėjo 10 d. Venecijos kino festivalyje. Filmas buvo uždraustas rodyti Kinijoje.
Siužetai
Filmą „Eros“ sudaro trys istorijos apie meilę:
Vienas vyras, dvi moterys. Visi trys jauni, gražūs, seksualūs ir ekscentriški. Daug ką galima suprasti kūno kalbos pagalba…
Linksma istorija apie amerikietį, kuris apimtas depresijos apsilanko pas savo psichanalitiką. Jam ramybės neduoda keisti erotiniai sapnai. Herojus įsitikinęs, kad pažįstą šią sapnų moterį, bet prabudęs negali prisiminti kas ji… Siuvėjo ir prostitutės meilės istorija. Jį suvilioja, kai pas ją ateina matuoti naujos suknelės. Padaro tai, prašoma siuvyklos savininko, kad siuvėjas pajustų aistrą moterims ir taptų geru siuvimo meistru. Ilgą laiką jis siuva jai ištaigingus rūbus, bet ši sensta ir iš turtingų gerbėjų išlaikomos damos tampa gatvės prostitute. Ji nebegali susimokėti už jo rūbus, bet siuvėjas nepalieka jos. Jis sumoka didelį užstatą, kad išlaisvintų ją iš kalėjimo. Ir jų paskutinio susitikimo metu, kai moteris sunkiai serga, ji sugeba patenkinti jį, kaip ir pirmą jų susitikimo kartą, – ranka. Rankų idėja – jos rankų, kaip aistros šaltinio jam, ir jo rankų, – sukūrusių nuostabiausius apdarus jai, yra šios istorijos pavadinimas.
Likiškėlių ežeras
Likiškėlių ežeras – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, Alytaus miesto pietvakariniame pakraštyje, Likiškėlių kaime. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,13 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 97,1 m. Krantai žemi, tik vakarinis kiek aukštesnis, apaugę medžiais ir krūmais. Pietinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti pievos. Pietryčiuose išteka Kirmijos upelis (Nemuno intakas) ir telkšo nedidelis tvenkinukas (0,33 ha).
Baltų ainiai
Baltų ainiai – Lietuvos blaivybės draugijos ir „Baltų ainių“ jaunimo federacijos mėnraštis, leistas nuo 1988 m. lapkričio 25 d. iki 2004 m. Vilniuje.
Istorija
Iki 1991 m. vadinosi „Blaivybės aušra“ ir ėjo kaip Lietuvos blaivybės draugijos laikraštis (biuletenis). Tiražas 1988 m. – 400 egz., 1997 m. – 2700 egz. 1991–1993 m. leido priedą „Alaušo varpas“ (redaktorius R. Guobis, tiražas 1991 m. – 1800 egz., 1993 m. – 500 egz.).
Propaguoja sveiką gyvenseną, rašo jaunimo gyvenimo ir veiklos temomis.
Redagavo Stasys Šinkūnas (1988–1996 m.) nuo 1996 m. – redakcinė kolegija, Alfonsas Čekauskas. 1989–1990 m. redakcijos atsakingasis sekretorius buvo J. Kirkila.
Audinių taukai
Augalinis audinių aliejaus pakaitalas palmitoleino rūgšties požiūriu yra plačialapės makadamijos (Macadamia integrifolia) riešutų aliejus ir dygliuotojo šaltalankio (Hippophae rhamnoides) aliejus, kurie turi daugiau palmitoleino rūgšties (atitinkamai 22 ir 40 %), negu audinių taukai (17 %).
Traperiai audinių taukus naudojo rankų odai minkštinti. Audinių taukais jie įtepdavo batų odą, kad ji būtų lankstesnė ir mažiau laidi vandeniui.
Audinių taukai nuo daugelio kitų gyvūninių riebalų skiriasi dideliu nesočiųjų riebalų rūgščių kiekiu (>75 % visų riebalų rūgščių masės), o patys nesotieji riebalai yra stabilesni oksidacijai (ir apkartimui) negu daugelis kitų gyvūninių ir augalinių riebalų.
Balakenas
Balakenas (, ava. Билкан) – miestas Azerbaidžano šiaurėje, Didžiojo Kaukazo papėdėje, 178 km į šiaurės vakarus nuo Jevlacho. Rajono centras. Praeina kelias Jevlachas–Lagodechis, pasiekia geležinkelio atšaka iš Jevlacho. Tabako pramonė, konservų, betono konstrukcijų gamyklos, medienos kombinatas. Yra XVII–XIX a. mečetė su aukštu minaretu, krašto muziejus, miesto parkas.
Istorija
Balakenas minimas nuo XII a., kuomet čia lankėsi gruzinų misionieriai. Šiame krašte nuo seno gyveno avarai. Tarybiniais metais gyvenvietė buvo žinoma kaip Belokanai (Белоканы). Miesto statusas suteiktas 1968 m.
Leonidas Kuravliovas
Biografija
Leonidas Kuravliovas gimė 1936 m. spalio 8 d. Maskvoje, aviacijos gamyklos šaltkalvio Viačeslavo Jakovlevičiaus Kuravliovo (1909–1979) šeimoje. . 1941 m. motiną kirpėją Valentiną Dmitrijevną Kuravliovą (1916–1993) pagal melagingą kaltinimą ištrėmė į Murmansko srities Zašejeko gyvenvietę, kur ji su sūnumi Leonidu pragyveno kelerius metus. .
Mokykloje Leonidas mokėsi prastai, ypatingai sunkiai sekėsi tikslieji mokslai – matematika, chemija, fizika. Kuravliovas prisipažino, kad dėl to jis stojo į VGIK'ą, kadangi ten tų dalykų jam tikrai nereikės mokytis. 1953 m. stojo į VGIK'ą, bet nepasisekė, ir jis įsidarbino Maskvoje artelėje „Optikas“. 1955 m. į VGIK'ą stojo antrą kartą ir įstojo į aktorių skyrių, kur mokėsi Boriso Bibikovo vadovaujamame kurse.
Kine Leonidas Kuravliovas debiutavo dar būdamas studentas. 1960 m. jis suvaidino jūrininką Kamuškiną Michailo Šveicerio istoriniame revoliuciniame filme „Mičmanas Paninas“ (Мичман Панин). Lygiagrečiai Kuravliovas nusifilmavo Vasilijaus Šukšino diplominiame darbe filme „Iš Lebiažio praneša“ (Из Лебяжьего сообщают).
Dalyvavo Rusijos televizijos humoristinėje laidoje „Baltoji papūga“ (Белый попугай), rodytoje 1993–2002 m. L. Kuravliovo vaidinto personažo šaltkalvio Afonios (iš filmo „Afonia“) skulptūra 2010 m. buvo pastatyta Jaroslavlio mieste.
L. Kuravliovas – ryškus charakterinis artistas, epizodų meistras. Geriausiais vaidmenimis laikomi Paška Kolokolčikovas („Gyvena toks vaikinas“), Choma Brutas („Baubas“ (1967)), Volodka Zavituškinas („Negali būti!“), Žoržas Miloslavskis („Ivanas Vasiljevičius keičia profesiją“), Kopčionis („Susitikimo vietos pakeisti negalima“), Šura Balaganovas („Aukso veršis“), Afanasijus Borščiovas („Afonia“).
Zigmas Leškevičius
Zigmas Leškevičius (1908 m. lapkričio 1 d. Vilniuje – 1990 m. kovo 11 d. Švenčionėliuose) – valtornininkas, pedagogas, chorvedys.
Šliaužiančioji tramažolė
Daugiametis žolinis augalas. Stiebas gulsčias, šliaužiantis arba kylantis, keturbriaunis, 20-40 cm ilgio, su ilgomis, įsišaknijančiomis palaipomis, plikas arba ties briaunomis plaukuotas. Lapai žiemojantys, priešiniai, ilgakočiai, apatiniai inkstiški, viršutiniai apskritai širdiški, karbuoti, viršutinė pusė tamsiai žalia, blizganti, apatinė žalia, matinė. Žiedai trumpakočiai, po 3-4 lapų pažastyse. Taurelė vamzdiškai varpiška, neryškiai dvilūpė, penkiadantė. Jos viršutinę lūpą sudaro 3 ilgesni, o apatinę 2 trumpesni danteliai. Vainikėlis violetinis arba rausvas, taip pat dvilūpis. Viršutinė vainikėlio lūpa plokščia, apatinės lūpos viduje yra plaukelių. Kuokeliai 4, viršutiniai ilgesni už apatinius. Mezginė dvilizdė. Vaisius suskyla į rusvus, šiek tiek tinkliškai raukšlėtus, elipsiškus riešutėlius.
thumb|180px|left|Žiedai
Zigmas Leškevičius
Biografija
1924–1930 m. Klaipėdos muzikos mokykloje – konservatorijoje mokėsi groti valtorna ir muzikos pedagogikos. Grojo mokyklos simfoniniame orkestre, koncertavusiame Klaipėdoje, Palangoje ir kitur.
Šliaužiančioji tramažolė
Žydi balandžio - birželio mėn., kartais ir vėliau. Peržydėjęs augalas išleidžia daug palaipų, iš kurių kitais metais išauga nauji augalai. Labai dažnas visoje Lietuvoje. Auga miškuose, pamiškėse, krūmuose, upių ir ežerų pakrantėse, pakelėse, patvoriuose, panamėse, gana drėgnose vietose. Žinoma keletas šios rūšies formų, kurios skiriasi stiebo, lapo, žiedo didumu, plaukuotumu, forma.
Zigmas Leškevičius
Biografija
1930–1931 m. valtorna grojo Valstybės teatro simfoniniame orkestre Kaune. 1931–1935 m. mokytojavo Eržvilke ir vadovavo chorams bei orkestrams, 1935–1942 m. – Švėkšnos gimnazijos muzikos mokytojas ir chorų vadovas, nuo 1942 m. rudens mokytojavo Šilalės gimnazijoje, 1943–1948 m. – Anykščių gimnazijos muzikos ir dainavimo mokytojas, chorų ir vokalinių ansamblių vadovas.
Smilgiai (Marijampolė)
Smilgiai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Sasnavos. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Piečiau ant Raišupelio užtvenktas Smilgių tvenkinys. Ties kaimu kertasi keliai ir.
Zigmas Leškevičius
Biografija
1948–1956 m. – Ukmergės pedagoginės mokyklos muzikos dėstytojas ir merginų choro vadovas; mieste suorganizavo pučiamųjų instrumentų orkestrą. 1956–1962 m. dirbo Ignalinoje: vadovavo kultūros namų pučiamųjų orkestrui, kultūros namų, rajkoopsąjungos ir mokytojų mišriesiems chorams. Kartu dėstė muziką Ignalinos 1-ojoje vidurinėje mokykloje, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams, organizavo dainų šventes bei festivalius, rengė koncertus.
Šliaužiančioji tramažolė
Auga miškuose, upių pakrantėse, pakrūmėse, patvoriuose.
Vaistams naudojama žolė. Ji pjaunama augalams žydint. Žolėje yra 0,03-0,06 % eterinio aliejaus, 6,7 % rauginių medžiagų, cholino, glechomino, cukraus, acto, vyno rūgščių, askorbino rūgšties, antocianinių, dažinių, mineralinių medžiagų.
Smilgiai (Marijampolė)
Istorija
LTSR laikais buvo „Balandžio“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė kultūros namai, biblioteka. Smilgiuose veikė pradinė mokykla, vėliau tapusi Sasnavos mokyklos skyriumi. 2008 m. spalio 10 d. – 2009 m. spalio 10 d. laikotarpiu, vykdant mokyklų tinklo pertvarką, mokykla uždaryta.
Zigmas Leškevičius
Biografija
Nuo 1962 m. rudens – Švenčionėlių 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Suorganizavo mokytojų mišrųjį chorą, su kuriuo koncertavo savo ir kituose rajonuose, dainavo Latvijoje ir Baltarusijoje, dalyvavo dainų šventėse. Buvo Ignalinos ir Švenčionių rajonų dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas. Anykščių gimnazijoje jo mokinėmis (dainavo chore) buvo dainininkė Stasė Repečkaitė ir pianistė Gražina Ručytė-Landsbergienė.
Šliaužiančioji tramažolė
Augalas medingas, jauni lapai vartojami daržovių patiekalams paskaninti, jų dedama į salotas, troškinius, sriubas.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 54 psl.
Katan Lilis
Katan Lilis  – upė Argentinoje, Neukeno provincijos pietinėje dalyje, Katan Lilio departamente; Aluminės kairysis intakas (Negro baseinas). Prasideda Neukeno Prekordljeroje, Siera del Čačilio masyve, susiliejus Čačilio ir Lankeo upeliams. Teka į pietus. Įteka į Aluminę netoli jos santakos su Čimehuinu.
Intakai: Katalunas, Limenkas, Kasa de Lata, Las Koloradasas, Sentras.
Prateka pro Las Koloradaso miestelį. Netoli jo kerta „Velnio gerklės“ kanjoną. Upės pavadinimas mapudungunų kalba reiškia „dygliuotos uolos“.
Lapiškiai I
Lapiškiai I – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Gelvonų.
Safyras
Safyras, Al2O3 – korundo atmaina, aliuminio oksidas. Brangakmenis. Dažniausiai būna mėlynas, bet pasitaiko ir kitų spalvų variacijų – rožinis, geltonas, žalias, bespalvis, rudas, kelių spalvų. Pasitaiko ir skirtingų safyrų formų, tačiau populiariausia (juvelyrikoje) išlieka apvali.
Daugiausiai naudojamas juvelyrikoje.
Radimvietės
Didžiausios radimvietės yra Azijoje – Indija, Šri Lanka, Tailandas, Mianmaras, Kambodža. Randamas ir Madagaskare, Nigerijoje, Australijoje.
Variacijos
1902 m. gautas dirbtinis safyras (Verneuil procesas).
Informacijos apdorojimas
thumb|300px|Ryšys taip [[informacija|informacijos ir duomenų, bei jų apdorojimų]] Informacijos apdorojimas – sistemingas operacijų su informacija atlikimas, apimantis duomenų apdorojimą ir galbūt duomenų perdavimą bei įstaigos automatizavimo sistemos atliekamas operacijas. Terminas „informacijos apdorojimas“ neturėtų būti naudojamas vietoje „duomenų apdorojimas“ (tai nėra sinonimai).
Paprastai gautą informaciją stengiamės suprasti, išskirti, kas mums svarbiausia, tai įsiminti. Informaciją nuolat lyginame, gretiname. Iš turimų žinių darome išvadas, kuriame hipotezes, o joms patvirtinti ar paneigti ieškome informacijos. Visi atliekami veiksmai ir yra informacijos apdorojimas.
Informacijos apdorojimas gali būti:
Informacijos apdorojimas priklauso nuo apdorojamos informacijos tipo. Plačiausiai yra žinomas skaitinės informacijos apdorojimas, kuris dažnai yra vadinamas skaičiavimu, kurį nagrinėja matematika. Tačiau be šios skaitinės informacijos apdorojimo taip gerai yra žinomas ir tekstinės informacijos apdorojimas, kurio užuomazgos atsirado kartu su rašto atsiradimu.
Informacijos apdorojimą sudaro septyni etapai: paieškos, išrinkimo, užfiksavimo, išsaugojimo, sukūrimo, perdavimo ir panaudojimo.
Kingmano rifas
thumb|240px|Kingmino rifo sausumos ruožas Kingmano rifas  – didžiąja dalimi apsemtas, negyvenamas atolas Ramiajame vandenyne, Linijnių salų šiaurėje, pusiaukelėje tarp Havajų ir Amerikos Samoa. Kingmano rifas, kaip ir už 65 km esantis Palmyros atolas, yra JAV neinkorporuota teritorija, administruojama Vašingtono ir JAV jūrų laivyno. Rifas užima 60 km² plotą, tačiau tik mažas 0,01 km² plotą užimantis ruožas sudaro sausumą.
Rifą 1789 m. atrado kapitonas Edmund Fanning. 1853 m. rifą aprašė kapitonas W. E. Kingman. JAV oficialiai Kingmano rifą aneksavo 1922 m.
UPG Baltic
UAB UPG Baltic – kaip „United Publishing group“ 1996 metais įkurta leidybos įmonė. Generalinis direktorius Linas Krapavickas.
Leidžiami žurnalai
OHO kryžiažodžių grupė:
Anksčiau leisti žurnalai:
Islandijos futbolo varžybos 1964 m.
Islandijos futbolo varžybos 1964 m.
Lietuvos gamtos draugija
Lietuvos gamtos draugija, 1960–1991 m. Lietuvos gamtos apsaugos draugija – visuomeninė mokslinė gamtos apsaugos organizacija, veikianti Vilniuje ir tęsianti prieškarinės Lietuvos gamtininkų draugijos, veikusios 1931–1944 m. Kaune, veiklą.
Istorija
Lietuvos gamtos apsaugos draugija įsteigta Lietuvos mokslų akademijos prezidiumo ir Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos iniciatyva. Steigiamoji konferencija įvyko 1960 m. lapkričio 22 d. Nors Draugija įkurta sovietmečiu, bet ji veikė iš esmės remdamasi d. J. Tumo-Vaižganto1921 m. balandžio 6 įkurtos Lietuvai pagražinti draugijos, prof. Tado Ivanausko Medžių sodinimo komiteto, įkurto 1923 m., taip pat 1931 m. veikusios Lietuvos gamtininkų draugijos tradicijomis ir turiniu. Lietuvos gamtos apsaugos draugijos veikla 1960–1967 metų laikotarpiu nepasižymėjo aktyvumu ir masiškumu – Draugijos skyriai ir būreliai dar tik kūrėsi miestuose, rajonuose, kolūkiuose, pramonės įmonėse, kultūros – švietimo įstaigose, neturėjo nė vieno etatinio darbuotojo, galinčio atlikti organizacinį bei koordinacinį darbą. Iš esmės Draugijos veikla pasikeitė po 1967 metų, kai Draugijos antrojoje konferencijoje pakartotinai Respublikinės tarybos pirmininku buvo išrinktas Botanikos instituto direktorius Karolis Jankevičius, o jo pavaduotoju (etatiniu), Gamtos apsaugos komiteto pirmininkui Viktorui Bergui rekomendavus, žurnalistas Juozas Stasinas, nuo 1963 metų dirbęs gamtosaugos viešinimo darbą Gamtos apsaugos komitete.
Vienijo apie 430 tūkst. narių, turėjo 4500 pirminių organizacijų. Veikė 15 komisijų – vandens apsaugos ir racionalaus naudojimo, dirvų apsaugos, miškų ir augalų apsaugos bei rekreacijos, gamtosaugos visuomeninės kontrolės, kraštovaizdžio apsaugos ir jo formavimo, oro apsaugos, kraštovaizdžio architektūros, gamtinės aplinkos sanitarijos, darbo su jaunaisiais draugijos nariais, teisinių ir ekonominių gamtosaugos problemų, darbo su aukštosiomis ir specialiosiomis vidurinėmis bei profesinėmis technikos mokyklomis, informacijos ir propagandos, taip pat gamtosaugos Liaudies universitetų respublikinė taryba. Draugijos veikla buvo derinama su vykdomosios valdžios struktūra, turėjo atitikti jos reikalavimus ir ideologiją. Ji buvo kreipiama racionaliau planuoti ir statyti pramonės įmones, stambius gyvulininkystės kompleksus, kad mažiau žalotų gamtinę aplinką. Tačiau daug ką rikiavo „iš viršaus“ besąlygiškai reguliuojanti programa. Prievartinė kolektyvizacija ir beatodairiška melioracija, industrializacija ne visada paisė gamtamokslinių ir agrarinio kultūrinimo kriterijų. Svarbų vaidmenį gamtosaugoje suvaidino Lietuvos gamtos apsaugos draugijos, Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos bei Respublikinės turizmo tarybos mėnesinis žurnalas "Mūsų gamta", redaguojamas vyr. redaktoriaus Rimanto Budrio. Prasidėjus direktyvinei pertvarkai ir po jos tautiniam atgimimui draugija susiskaldė į keletą atskirų organizacijų. Senąjį vardą išlaikė Vilniuje, Kaune ir Panevėžyje esantys skyriai. 1991 m. kovo 3 d. Šiauliuose įvyko penktasis Gamtos apsaugos draugijos suvažiavimas. Draugijos Tarybos prezidiumui pasiūlius, pakeistas ir draugijos pavadinimas. Ji tapo Lietuvos gamtos draugija.
Veikla
Lietuvos gamtos draugija vienija aukštųjų mokyklų ir joms priklausančių institutų, Lietuvos mokslų akademijos ir kitų institucijų darbuotojus bei studentus. Veikia Trakų, Kauno, Mosėdžio ir kt. bendrijos. Draugijoje – 1631 narys (2006 m.). Draugija rengia konferencijas, simpoziumus, paskaitas, parodas, leidžia leidinius. Tikslas – ugdyti žmonių dorovę, aplinkosauginę sąmonę ir kultūrą, dalyvauti ekologinėse ekspertizėse, saugoti, remti ir skatinti gamtotyros, gamtonaudos ir gamtosaugos veiklą.
Pajevonio pagrindinė mokykla
Vilkaviškio rajono Pajevonio pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pajevonyje (Vilkaviškio raj.), vykdžiusi ikimokyklinio ugdymo, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290486810. Steigėjas – Vilkaviškio rajono savivaldybė. Dabar tai Virbalio pagrindinės mokyklos skyrius.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Sporto aikštelė
1551–1650 m. Pajevonio parapijoje veikė katalikų mokykla prie bažnyčios. 1774–1802 m. Edukacinės komisijos sprendimu mokykla pertvarkyta į valstybinę. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą buvo atidaryta pradinė mokykla, kuri priklausiusi Vilkaviškio apskričiai, Pajevonio valsčiui. Apie 1926 m. mokyklos vedėjo J. Matulaičio iniciatyva pastatyta raudonų plytų mokykla, kurioje mokėsi apie 70 mokinių. 1930 m. pastatytas antras mokyklos aukštas, buvo 6 mokyklos skyriai.
Antrojo pasaulinio karo metais mokykla buvo sugriauta, pokario metais pradinės klasės mokėsi privačiuose namuose. 1949 m. pradinė mokykla išaugo į septynmetę. 1961 m. septynmetė mokykla pertvarkyta į aštuonmetę. 1963 m. prie mokyklos pristatytas priestatas. Nuo 1969 m. rugsėjo 1 d. aštuonmetė mokykla išaugo į vidurinę. 1981 m. pastatytas naujas mokyklos pastatas. 2011 m. mokykla išleido paskutinę – keturiasdešimt trečiąją abiturientų laidą. 2011 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į pagrindinę.
2021 m. mokykla prijungta prie Virbalio pagrindinės mokyklos kaip skyrius.
Byron Brown
Baironas Braunas (:, g. 1958 m. rugsėjo 24 d.) – amerikiečių politikas, tapęs pirmuoju afroamerikiečiu išrinktu į Bafalo (Niujorko valstija) merus (2005 m., lapkričio 8 d.)
Grenada
Grenada – salų valstybė rytinėje Karibų jūros dalyje. Grenada pietryčiuose ribojasi su Trinidadu ir Tobagu, pietvakariuose su Venesuela ir šiaurės rytuose su Sent Vinsentu ir Grenadinais.
Grenada taip pat dažnai vadinama „prieskonių sala“, nes būtent Grenada yra viena didžiausių muskato vaisių ir miltelių eksportuotoja pasaulyje.
Grenada užima 344 km² plotą, joje gyvena apie 110 000 gyventojų. Šalies sostinė ir didžiausias miestas yra Sent Džordžas.
Istorija
Priešistoriniais laikais Grenados raidą nulėmė tautų iš Venesuelos pakrantės kraustymaisi Karibų salose. Pieš mūsų erą čia gyveno Ortiroidų kultūros atstovai, o nuo mūsų eros pirmųjų amžių Grenadą apgyvendino žemdirbiai, tikriausiai kalbėję aravakų kalbomis – saladoidai, barankoidai, galiausiai ostionoidai. Apie XIV a. į salą atsikėlė indėnai karibai, kurie asimiliavo vietos aravakus. Jie salą vadino Camahogne. Karibų indėnų gyvenamą salą 1498 m. atrado Kristupas Kolumbas, ir ji oficialiai paskelbta Ispanijos Vakarų Indijų dalimi, tačiau ispanai jos neapgyvendino dėl aršaus karibų pasipriešinimo. Tik XVII a. (1650 m.), po karų su vietiniais gyventojais, Grenadą kolonizavo prancūzai, kurie čia įkūrė cukranendrių plantacijas ir atvežė daugybę vergų iš Afrikos, o vietinius karibus išnaikino. Taip Grenada tapo Prancūzijos Vakarų Indijų dalimi, svarbiausia jos sala. Prancūzų statytas Sent Džordžas buvo vienintelis natūralus prancūzų uostas Karibuose.
1763 m. salą iš prancūzų perėmė Britų Imperija ir prijungė prie Britų Vakarų Indijų. Nuo 1833 m. ji buvo administruojama kaip Britų Priešvėjinių salų kolonijos dalis, nuo 1958 m. – kaip Vakarų Indijų Federacijos dalis. Šiai suirus, 1962 m. Grenada vėl tapo atskira kolonija. 1967 m. britai suteikė Grenadai vidaus savivaldą, o 1974 m. – nepriklausomybę.
Netrukus šalyje prasidėjo vidiniai konfliktai, remiami Kubos ir Tarybų Sąjungos. 1979 m. į valdžią atėjo Maurice Bishop vadovaujami kairieji, siekę paversti Grenadą socialistine šalimi. 1983 m. įvykus nesutarimams tarp partijos linijų, pasinaudodama neramumais į Grenadą armiją įvedė JAV, siekdama atkurti stabilumą. Tai buvo vienas paskutiniųjų JAV bandymų karine jėga kištis į kitų valstybių reikalus Lotynų Amerikoje, susilaukęs didžiulės kritikos, kaip tarptautinės teisės pažeidimas.
Nuo 1983 m. Grenados valdyme vyrauja dešinieji. Šalis sparčiai vysto žemės ūkį (tapdama antrąja pasaulyje muskato augintoja) ir turizmą.
1974 m. gegužės 1 d. Grenada prisijungė prie Karibų bendrijos, 1981 m. birželio 18 d. – prie Rytų Karibų valstybių organizacijos, o 1985 m. sausį – prie Regioninės saugumo sistemos.
2004 m. salą nusiaubė uraganas.
Politinė sistema
Valstybė priklauso Tautų Sandraugai. Vadovas – karalius Karolis III, kuriam atstovauja generalgubernatorius Carlyle Glean. Vykdomoji valdžia priklauso generalgubernatoriaus skiriamam ministrui pirmininkui. Parlamentą sudaro generalgubernatoriaus bei opozicijos lyderio skiriamas Senatas ir tiesiogiai renkami Atstovų Rūmai.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|200px|Grenados parapijos
Grenada yra dalinama į 6 parapijas:
Geografija
thumb|left|230px|Grenados sostinė Sen Džordžas
Grenadą sudaro tarp Karibų jūros ir Atlanto vandenyno į šiaurę nuo Trinidado ir Tobago esančiam Mažųjų Antilų salynui priklausanti Grenados sala (311 km²) bei šiaurinės Grenadinų grupės salos (didžiausia – Karioka, 34 km²).
Salos vulkaninės kilmės, horstinės, derlingos. Grenadoje yra daug ugnikalnių ir kalnų. Aukščiausias salos taškas yra stratovulkanas Šv. Katerinos kalnas, kurio aukštis siekia 840 m. Kelios mažos upės, sudarydamos daug krioklių, išteka iš kalnų ir įteka į Karibų jūrą ir Atlanto vandenyną. Salas dengia drėgnieji visžaliai miškai.
Klimatas – subekvatorinis, jūrinis. Vidutinė mėnesio temperatūra 25–28 °C. Per metus iškrenta virš 1500 mm kritulių. Grenada dažnai patenka į įvairių Atlanto vandenyno uraganų kelią. Patys naujausi uraganai, smarkiai nuniokoję šalį, buvo 2004 m. uraganas Ivanas (jo metu žuvo 39 žmonės) ir 2005 m. uraganas Emilija.
Ekonomika
Žemės ūkis yra pagrindinė pelno šaka. Auginami kokosai, įvairūs prieskoniai, bananai. Yra tekstilės pramonė. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra JAV ir Trinidadas ir Tobagas.
Svarbią dalį šalies ekonomikoje turi ir turizmas. Visoje saloje plečiami ir gerai prižiūrimi paplūdimiai, rengiamos įvairių vandens sporto šakų varžybos. Turizmas labai sparčiai pradėjo plėstis, kai sostinėje Sent Džordže buvo pastatytas kruizinių laivų uostas. Per 2007–2008 m. vasaros sezoną miestą aplankydavo iki 4 kruizinių laivų per dieną. 3 km ilgio Sent Džordžo paplūdimys vadinamas vienas gražiausių pasaulyje ir dažnai patenka į geriausių pasaulio paplūdimių dešimtukus.
Grenada geriausiai pasiekiama per Mauriso Bišopo oro uostą ir Sent Džordžo uostą.
Eksportas
Grenada dar vadinama prieskonių sala, nes yra stambus prieskonių, tarp jų – cinamono, gvazdikėlių, imbiero tiekėjas. Pagrindinis eksporto produktas – muskato riešutas – šalies vėliavoje simbolizuoja šios valstybės ūkį. Grenada – antroji pagal dydį muskato tiekėja pasaulinei rinkai (po Indonezijos). Greta prieskonių svarbūs eksporto produktai yra bananai, cukranendrių cukrus, kakava.
Gyventojai
Apie 80 % Grenados gyventojų sudaro iš Afrikos atvežtų vergų palikuonys. Likusieji indų bei europiečių kilmės.
Kaip ir dauguma Karibų jūros salų, Grenada turi problemų su emigracija. Daug čia gimusių jaunų žmonių išvažiuoja iš salos tęsti savo gyvenimo kitur. Pačios populiariausios Grenados emigrantų vietos yra Niujorkas, Torontas, Jungtinė Karalystė ir Monrealis.
Absoliuti dauguma (99,8 %) salos gyventojų išpažįsta krikščionybę (katalikai 44,6 %, anglikonai 11,5 %, sekmininkai 11,3 %, septintosios dienos adventistai 10,5 %, baptistai 2,9 %).
Kultūra
Prancūzų kultūros įtaka Grenados kultūrai ne tokia ryški, kaip kitose Karibų jūros salose, bet šalyje vis tik yra nemažai prancūziškų pavardžių ir vietovardžių, o kasdieninėje, Grenados kreolų, kalboje vartojama daug prancūzų kalbos ir vietos dialekto arba patva (Antilų kreolų) žodžių. Yra nuo XVIII a. išlikusios prancūzų architektūros. Prancūzų kultūros įtaka labiau pastebima patiekaluose ir maisto gaminimo būduose, kurie primena Naujojo Orleano virtuvę. Salos kultūrą ypač lėmė grenadiečių afrikinės šaknys, bet virtuvėje galima pastebėti ir indų bei Karibų jūros regiono indėnų įtakos.
Maistas nėra vienintelis Grenados kultūros aspektas. Ne mažiau reikšmės teikiama muzikai, šokiams ir šventėms. Kasmetinėse Grenados šventėse vyrauja soka, kalipsas ir regis. Pastaraisiais metais jaunimo tarpe populiarėja repo muzika. Taip pat saloje auga zuko populiarumas. Nemažą įtaką įvairiems Grenados kultūros aspektams turi ir Afrikos bei Karibų jūros regiono indėnų kultūrinis paveldas.
Kaip ir kitose Karibų jūros salose, nacionalinė ir populiariausia sporto šaka yra kriketas.
Svarbus Grenados kultūros aspektas yra pasakojimas. Pasakose labiausiai pastebima Afrikos ir Prancūzijos kultūrų įtaka.
Vladas Leparskas
Vladas Leparskas (1902 m. rugsėjo 5 d. Žagarėje, Joniškio raj. – 1982 m. liepos 5 d. Šakiuose) – vargonininkas, chorvedys, dainininkas, pedagogas.
Biografija
Tėvas buvo vargonininkas, todėl ir sūnų išmokė vargonuoti. 1916–1927 m. Vladas vargonininkavo ir vadovavo chorui Žagarėje, kur baigė ir „Saulės“ progimnaziją. 1927–1931 m. Klaipėdos muzikos mokykloje pas Juozą Žilevičių mokėsi diriguoti, o pas A. Johowa – vargonuoti. 1931–1937 m. dainavo Valstybės teatre Kaune, 1938–1940 m. Kauno konservatorijoje studijavo dainavimą (E. Vittingo klasė).
1940–1942 m. ir 1944–1945 m. – Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio solistas ir chormeisteris. Vokiečių okupacijos metais buvo Šiaulių operetės chormeisteris ir solistas. 1946–1948 m. – Lietuvos valstybinio operos ir baleto teatro, 1949–1952 m. – Kauno valstybinio muzikinio teatro chormeisteris. Kurį laiką dėstė teorines disciplinas Kauno dešimtmetėje muzikos mokykloje, vadovavo Lietuvos žemės ūkio akademijos studentų mišriajam chorui. 1952–1954 m. – vėl Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio chormeisteris – chorą parengė 1954 m. Lietuvių literatūros ir meno dekadai Maskvoje.
1961-1962 m. buvo Kretingos vaikų muzikos mokyklos direktorius. Nuo 1964 m. – chorvedys – Šakių rajoninių kultūros namų meno vadovas, kultūros namų mišriojo ir rajoninės ligoninės moterų choro dirigentas. Chorus parengė 1965, 1970 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo su jais koncertuose. 1975–1979 m. buvo Sintautų kultūros namų meno vadovas ir vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Vadovavo kultūros namų ir mokyklos chorams bei vokaliniams ansambliams. 1976 m. su kultūros namų meno mėgėjais pastatė Viktoro Kuprevičiaus operetę „Kraitis". 1980 m. respublikinei dainų šventei parengė Šakių centrinės ligoninės ir Slavikų kultūros namų jungtinį moterų chorą.
Nuo 1979 m. iki mirties vadovavo moterų vokaliniams ansambliams Šakiuose ir Slavikuose. Buvo Kretingos ir Šakių rajonų dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas.
Arvydas Bagdžius
Arvydas Bagdžius (1958 m. lapkričio 23 d. Vilniuje – 2008 m. birželio 2 d.) – dailininkas, tapytojas.
Biografija
1982 m. baigė Lietuvos valstybinį dailės institutą, tapybą. 1982–1986 m. dėstė Lietuvos dailės institute. Dailės parodose dalyvauja nuo 1984 m. Nuo 1988 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Gyveno ir dirbo Vilniuje kaip laisvas menininkas. Surengė 16 personalinių parodų Lietuvoje, Vokietijoje ir Norvegijoje.
Kūryba
Paskutiniųjų metų žymesni dailininko darbai: „Moteris vėjyje“ (1997), „Pusryčiai“ (1997), „Pavasario karalienė“ (2001–2002) ir kt. LDM saugomi darbai: „Interviu su Laurynu Stuoka-Gucevičiumi“ (1986, LDM), „Meilės aukuras“ (1988, LDM).
Bresto kaštelionas
thumb|Bresto vaivadijos herbas thumb|Bresto vaivadija (pažymėta raudonai) XVII a. Bresto kaštelionas – antrasis pagal rangą po Bresto vaivados aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Bresto vaivadijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vaivadijoje vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.
Įgaliojimai
Lietuvos Brastos kašteliono pareigybė įsteigta 1566 m., kai, pertvarkius Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinį padalijimą, buvo įsteigta ir Bresto vaivadija. Bresto kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis (karalius) ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos arba iki paskyrimo į aukštesnes pareigas.
Kaštelionas buvo pavaldus Bresto vaivadai, taip pat karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir Bresto pavieto bajorų vadas, taip pat pavieto bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Bresto kaštelionas turėjo dvidešimt penktą pagal rangą poziciją iš 31 kaštelionų suole.
Pareigybė panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Lietuvos gamtos fondas
Lietuvos gamtos fondas – visuomeninė gamtos apsaugos organizacija, skatinanti ir remianti įvairią su gamtos apsauga susijusią veiklą, įkurta 1991 m. ir veikianti Vilniuje, Algirdo g. 22–3.
Bugų Šilelis
Bugų Šilelis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Samanių.
Lietuvos gamtos fondas
Veikla
Lietuvos gamtos fondas veikia kaip paramos ir labdaros organizacija. Jo steigėjus sudaro apie 30 įvairių gamtosaugos sričių specialistų, visuomeninių organizacijų bei verslo atstovų. Aukščiausias Fondo valdymo organas yra Steigėjų susirinkimas, kuris kviečiamas ne rečiau kaip sykį per metus. Jis renka Fondo valdybą iš 11 asmenų. Tarp Steigėjų susirinkimų Fondo Veiklai vadovauja valdyba. Ji tvirtina paramos programas, projektus, renka administracijos vadovą (vykdomąjį direktorių) ir finansininką. Direktorius vadovauja Fondo administracijai, įgyvendina veiklos politiką, atstovauja Fondui kitose organizacijose ir koordinuoja įvairias programas ir projektus.
Fondo tikslas – retų ir nykstančių gyvūnų rūšių bei jų buveinių išsaugojimas, ekosistemų ir gamtinių buveinių tvarkymas ir atkūrimas, racionalus gamtos išteklių naudojimas. Fondas kartu su Lietuvos ir užsienio organizacijomis vykdo gamtos apsaugos ir tyrimo programas bei tarptautinius projektus: Baltijos jūros regioninis projektas, Lietuvos pelkių apsauga ir restauravimas, Lietuvos ekologinio tinklo sukūrimas.
Fondas išleido gamtos apsaugos ir ekologinio švietimo leidinių („Gamtos apsaugos vaidmuo saugant biologinę įvairovę“, 2001 m.). Nuo 2004 m. leidžia informacinį leidinį „Gamtos apsaugos aktualijos“.
Fondo prezidentas Valdas Adamkus.
Flygeladjutantas
Flygeladjutantas (, iš  – 'sparno adjutantas') – karinės pareigos carinėje Rusijoje. Imperatoriaus, feldmaršalo, generalisimo adjutantas, turintis karininko laipsnį.
Flygeladjutantai dėvėdavo specialius mundurus su pečiajuostėmis (akselbantais).
Flygeladjutanto laipsnis taip pat egzistavo Vokietijoje, D. Britanijoje, Bulgarijoje ir kai kuriose kitose šalyse.
Šiaulių kapinės
Istorija
Įkurtos dėl parapinių kapinių, įkurtų aplink Šv. Petro ir Povilo bažnyčios šventorių ir už jo, perpildymo, iš dalies dėl sanitarinių reikalavimų. Žemė, kurioje įsikūrė Šiaulių katalikų parapijos kapinės, priklausė bažnyčiai. Aplink kapines tvoros nebuvo, tačiau jas nuo kito lauko skyrė griovys. Šiaulių senosiose kapinėse pradėta laidoti per choleros epidemiją ir 1831 m. sukilimą. Pradžioje buvo laidojama ant kalnelio, vadinamo Šv. Jono kalneliu, ant kurio, kaip manoma, stovėjo senoji Šiaulių pilis. Tačiau Šiaulių istorijos tyrinėtojai mano, kad dabartinių kapinių teritorijoje galėjo būti laidojama žymiai anksčiau, gal net Saulės mūšio laikais. Kasant kapus buvo randama tuos laikus menančių daiktų. Rašytiniuose šaltiniuose kapinės ir ten pat stovėjusi koplyčia, kuri sudegė apie 1970 m., minimos jau XVIII a. pabaigoje. Kaip atrodė ši koplyčia, sužinome iš 1830 m. inventoriaus aprašymo:
„… nuo bažnyčios tiesiai einant į šventorių, kapai, kur parapijos kapinės, ant kurių yra kryžiaus formos koplyčia, į kurią durys dvigubos su geležiniais vyriais ir prancūziška spyna uždaromos. Ji [koplyčia] pastatyta iš apvalių rąstų, altorius - staliaus darbo, jame paveikslas Šv. Jono Krikštytojo ant drobės pieštas. Koplyčioje 6 langai, sukalti iš lentų, stogas gontais dengtas, ant jo kupolas su kryžiumi.“