cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Odinė patranka
Istorinis fonas
Gustavo Adolfo taktika buvo pagrįsta efektyvia ugnies galia. Sunkiosios patrankos būdavo efektyvios tik mūšio pradžioje. Jas prieš mūšį statydavo kalvų viršūnėse, kur jos ir likdavo viso mūšio metu. Tokia artilerija manevruoti mūšio metu buvo neįmanoma, kadangi patrankos sverdavo nuo 300 kilogamų iki 3 tonų.
Odinės patrankos
Odinės patrankos turėjo patenkinti lengvų pabūklų poreikį. Palyginti plonasienis varinis vamzdis buvo sutvirtinamas tvirtomis virvėmis, o iš viršaus padengiamas oda. Kito tokių patrankų varianto variniai vamzdžiai buvo pradžioje apvejami odinėmis juostomis, o po to virvėmis. Taip pagaminti pabūklai būdavo lengvi, todėl ir mobilūs – juos perstumti ir jais šaudyti pakakdavo dviejų artileristų. ) Jie taip pat būdavo pigūs gaminti.
Deja, šių patrankų konstrukcija buvo ydinga. Vamzdį sutvirtinančios virvės ir oda veikė kaip šilumos izoliatoriai, todėl patrankos vamzdis nespėdavo ataušti. Po kelių šūvių patranka tiek įkaisdavo, kad nebetikdavo šaudymui. Įkaitęs vamzdis deformuodavosi, dėl ko suprastėdavo taiklumas. Bent kartą perkaitę vamzdžiai buvo linkę sprogti. Sprogimo metu būdavo sužeidžiami artileristai. Kaip lauko artilerijos pabūklai odinės patrankos buvo nepatikimos.
Tačiau odinės patrankos nebuvo visiškai nenaudingos. Neilgas jų naudojimas įrodė, kad judri ugnies parama yra naudinga. Švedijoje, prieš šiai įsitraukiant į Trisdešimtmetį karą, buvo sukurtos 3 svarų bronzinės pulko patrankos (jų konstruktorius švedų artilerijos pulkininkas Hansas fon Sigerutas). Jas vilkdavo vienas arklys ar trys vyrai, jų šaudymo sparta buvo 50 % didesnė nei to meto muškietų.
Panaudojimas
Odinės patrankos buvo naudojamos trumpai, bet jas buvo ėmusios naudoti daug Europos valstybių. Daug jų naudojo Škotija.
Korėjoje odinės patrankos buvo naudojamos (pagal vyriausybės archyvų duomenis) bent nuo 1649 m. Jos buvo vertinamos dėl lengvumo ir manevringumo. Korėjinių odinių patrankų vamzdžiai buvo apsukti storu korėjietišku popieriumi ir persunkti riebalais. Priėmus į ginkluotę Korėjoje odinių patrankų buvo pagaminti šimtai.
Išimbajus
Išimbajus  – miestas Rusijoje, Baškirijos respublikoje, prie Belajos upės, 150 km į pietus nuo Ufos; rajono centras. Stotis prie Ufos–Salavato geležinkelio. Naftos perdirbimas, mašinų, naftos pramonės įrangos gamyba, chemijos (katalizatorių), trikotažo, maisto pramonė. Prie miesto gaunama nafta ir gamtinės dujos.
2010 m. 51,9 % miesto gyventojų buvo rusai, 29,7 % – baškirai, 14,7 % – totoriai, 0,9 % – čiuvašai.
Istorija
Įkurtas 1932 m. kaip naftininkų gyvenvietė, miestas nuo 1940 m.
Veksiliumas
thumb|right|250px|[[Pretorianai|Pretorianų veksiliarijus (rekonstrukcija)]] Veksiliumas (, dgs. vexilla) – pulko vėliavos tipo ženklas, naudotas klasikinių laikų Romos imperijoje. Veksiliumus kaip simbolius naudojo Romos kariuomenės daliniai.
Žodis yra mažybinė žodžio  'burė' forma. Tai rodo, kad veksiliumas savo sandara primindavo mažą stačiakampę burę. Tokie veksiliumai parodyti išlikusiose skulptūrose ir monetose. Veksiliumų audeklinis stačiakampis būdavo pritvirtintas prie skersinio, savo ruožtu pritvirtinto prie ieties tipo koto. Tuo tarpu mums įprastinių vėliavų audeklas tvirtinamas prie vertikalaus vėliavos koto.
Veksiliumus naudojo specialūs kareiviai veksiliarijai. Veksiliumas buvo vėlesnių laikų pulkų kovinės vėliavos analogas – veksiliumas buvo pagrindinis dalinio simbolis, ir veksiliumo praradimas būdavo nenuplaunama gėda, todėl veksiliumus įnirtingai gindavo.
Beveik visoje dabartinėje Italijoje naudoja veksiliumus. Daugelis vėliavų naudojamų katalikų eitynėse yra veksiliumų tipo vėliavos. Tokių vėliavų pavadinimas yra labarumas. Pavadinimas perimtas iš pirmojo krikščionio Romos imperatoriaus Konstantino I vėliavos.
Kukiai (Mažeikiai)
Kukiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Ukrinų. Aptikta Kukių senovės gyvenvietė, kapinynas ir lobiai.
Etimologija
Kaimo pavadinimas – asmenvardinis vietovardis, kildinamas nuo pavardės Kukys.
Klasikinis triatlonas
Klasikinis triatlonas (dar kitaip „Geležinio žmogaus“ triatlonas, ) – triatlono rungtis, kurią sudaro 3,8 km plaukimas, 180 km minimas dviračiu ir 42 km bėgimas. Tai vienos iš sunkiausių vienadienių rungčių pasaulyje. Baigusieji 226,2 km trasą per mažiau kaip 17 valandų įgyja „Geležinio žmogaus“ titulą.
Rungtynes rengia Tarptautinė triatlono korporacija. WTC taip pat rengia pusės klasikinio triatlono varžybas.
Pirmosios „Geležinio žmogaus“ triatlono varžybos įvyko 1978 m. Havajuose.
Erlas
right|thumb|120px|Heraldinė erlo [[karūna]] right|thumb|120px| Erlo karūna su kepure Erlas  – trečias pagal lygį Didžiosios Britanijos perų titulas, žemesnis už markizą, bet aukštesnis už vikontą. Atitinka žemyninės Europos grafą.
Skandinavijoje tos pačios kilmės titulas yra jarlas, maždaug atitinkąs hercogą ar net kiek aukštesnis.
Etimologija
Žodis kilo iš, o šis – iš. Eorl anglosaksų visuomenėje reiškė 'karys; kilmingasis', paprastai – 'vadas'. Vėliau šis titulas ėmė reikšti vadą, kurį karalius įgaliojo valdyti tam tikrą teritoriją. Iki šiol neaišku, ar eorl yra susijęs su anglosaksų terminu ealdorman 'vyresnysis; seniūnas', reiškusiu valdžią turintį žmogų. Šis žodis šiuolaikinėje anglų kalboje rašomas alderman ir reiškia patarėją ar atstovą vietiniame valdžios organe ar vietinėje bažnyčios taryboje.
Titulavimas
Erlas vadinamas dvejopai: Paprastas angliškas kreipinys į erlą yra Lord X, o į jo žmoną – Lady X. Į erles (angliškai vadinamos countess), kurios asmeniškai turi erlo titulą, irgi kreipiamasi Lady X, bet jų vyrai jokio titulo neturi.
Ankstyvieji erlai (hercogo lygio)
Anglosaksų Anglijoje erlai valdė savo sritį ir turėjo teisę teisti provincijos teismuose, nes tam turėjo karaliaus deleguotą valdžią. Jie rinkdavo baudas ir mokesčius, o už tai gaudavo trečdalį surinktų pinigų (angliškai tai vadino third penny 'trečias pensas'). Karo metu jie vadovavo karaliaus kariuomenei. Kai kurie širai būdavo sujungti į erlijas, kurioms ir vadovavo erlai ar ealdorman'ai. Karaliaus Edvardo III Išpažinėjo (kitaip Eadweard III; gyv. 1004–1066 m.) laikais egzistavo erlijos Veseksas (Wessex), Mersija (Mercia), Rytų Anglija (East Anglia) ir Nortumbrija (Northumbria) – visos jos buvo ankstesnės nepriklausomos karalystės ir buvo žymiai didesnės už bet kurį širą. Šiuo požiūriu erlai buvo panašūs į Skandinavijos jarlus. Tuo metu erlai buvo karaliaus skiriami valdytojai.
Vėlyvieji erlai (grafo lygio)
Karalius Steponas (Stephen of Blois, gyv. 1096–1154, valdęs 1135–1154) padidino erlų skaičių, nes titulus suteikė savo sąjungininkams už dalyvavimą kare su jo pussesere imperatoriene Matilda (Empress Matilda, gyv. 1102–1167; kuri buvo ankstesnio Anglijos karaliaus Henriko I (Henry I) dukra ir Šv. Romos Imperijos imperatoriaus Henriko V žmona). Jis kai kuriems erlams teisę naudotis karaliui priklausančiomis širuose esančiomis pilimis ar prižiūrėti širų šerifus. Netrukus kiti erlai tokias teises pasiėmė patys. Baigiantis karaliaus Stepono valdymui kai kurie erlai jau turėjo savo dvarus ir net kaldino savo monetas, nors to karalius neleido.
Po Stepono valdęs karalius Henrikas II (Henry II) sumažino erlų galias. Ji atsiėmė iš jų karaliaus pilis ir net nugriovė kai kurias erlų pasistatytas pilis. Jis nesuteikė nė vieno naujo erlo titulo, nekūrė jokių erlijų. Visi erlai turėjo paklusti karaliaus valdžiai.
Anglijos karaliai jautė, kad pavojinga duoti jau ir taip galingai aristokratijai papildomų galių, todėl palaipsniui valdymo funkcijas perdavė šerifams. Tačiau pakraštinių sričių (pvz., Škotų ir Velsiečių markų ir Kornvalio) erlai dar ilgai turėjo vicekaraliaus galias (palyginkite su markgrafo padėtimi).
XIII a. erlų vieta socialinėje hierarchijoje buvo išsyk po karaliumi ir princais, bet jie nebūtinai buvo galingesni ar turtingesni už kitus kilminguosius. Erlu tapdavo paveldėdami šį titulą ar vesdami erlo titulo paveldėtoją, tačiau ir čia karalius išlaikė teisę neperduoti erlo titulo tokiam paveldėtojui. XIV a. erlo titulo suteikimas vykdavo specialioje viešoje ceremonijoje, kur karalius asmeniškai apjuosdavo naująjį erlą kalavijo diržu, tuo pabrėždamas, kad erlas savo valdžią gauna iš karaliaus. Erlai buvo įtakingi ir buvo laikomi esantys karaliaus galų rėmėjais. Šią savo galią jie pirmąkart parodė 1327 m., kai nušalino karalių Eduardą II (Edward II). Nuvertė jie ir daugiau karalių. Erlų skaičius nesikeitė iki 1337 m., kai Eduardas III paskelbė įsteigiąs šešis naujus erlo titulus.
Kartais erlus vadino jų šeimos pavarde: pvz., erlas Warenne (earl Warrene). Šis variantas galbūt atsirado todėl, kad šių erlų oficiali grafystė buvo Saris (Surrey), tačiau erlai toje grafystėje beveik neturėjo jokio turto. Panašiai Oksfordo erlų (earls of Oxford) žemės buvo Esekso grafystėje – jie gavo Oksfordo erlų titulą, nes Eseksas ir artimiausios grafystės jau turėjo savus erlus.
Po kurio laiko ryšys tarp erlo ir širo išnyko, todėl šiais laikais nemažai erlų titulų pavadinti miestų, kalnų pavadinimais ar tiesiog pavardėmis. Kai kas mano, kad erlų titulai, pavadinti grafystės ar grafystės miesto pavadinimu yra labiau prestižiniai.
Škotijos erlų istorija
Škotijos erlai atsirado vėliau negu Anglijos, derinant Škotijos didikų titulų sistemą su angliškąja. Dalis erlų titulų atsirado pervadinant mormaerų titulus, kiti buvo sukurti vėliau, pagal analogijas. Mormaerų titulai atitiko ankstyvuosius anglosaksų erlus (hercogo ir Skandinavijos jarlo lygio).
Pasvalio spaustuvė
Pasvalio spaustuvė – spaustuvė, veikusi 1949–1983 m. Pasvalyje.
Istorija
Įsteigta 1948 m. kartu su Pasvalio apskrities laikraščio „Stalino vėliava“ redakcija. 1949 m. sausio 8 d. išėjo pirmasis laikraščio numeris. 1951–1953 m. Pasvalio spaustuvėje spausdinti ir MTS laikraščiai: Pumpėnų – „Tarybinis traktorininkas“, Pasvalio – „Laukų stachanovietis“. 1951 m. spaustuvė ir redakcija gavo naujas patalpas.
1960 m. Pasvalio spaustuvė tapo Biržų spaustuvės dalimi. 1961 m. gautas linotipas, kiek vėliau – 2 plokščios spausdinimo mašinos. 1961 m. vietoje „Stalino vėliavos“ ėmė eiti rajono laikraščio „Pasvaliečių darbas“, nuo 1962 m. leidžiamas pavadinimu „Darbas“. Nuo 1963 m. Pasvalio „Darbas“ spausdintas Biržuose. 1976 m. Pasvalio spaustuvė kartu su Biržų poligrafijos įmone prijungta prie Panevėžio spaustuvės.
Nuo 1982 m. „Darbas“ buvo spausdinamas ofsetu Panevėžyje, o renkamas Pasvalyje. 1983 m. „Darbą“ imta rinkti ir spausdinti Panevėžio spaustuvėje „Varsa“. 1983 m. Panevėžio spaustuvės Pasvalio skyrius uždarytas.
Kukiai
Kukiais vadinami:
Pūčkorių piliakalnis
Pūčkorių piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A1613, unikalus objekto MC kodas 16124; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1646) – piliakalnis Vilniaus miesto rytinėje dalyje, 0,2 km į pietus nuo S. Batoro g. pervažiavus Vilnios tiltą ir pasukus Pūčkorių gatve į dešinę, Naujosios Vilnios seniūnija, Pavilnių regioninis parkas.
Tyrimai
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės-pietų kryptimi, 28x20 m dydžio. Pietinėje ir rytinėje jos pakraščiuose supiltas 0,5 m aukščio, 8 m pločio pylimas. Šiaurės-rytų ir pietryčių šlaituose, 3 m žemiau aikštelės yra iki 4,5 m pločio terasa. Šiaurės-rytų-rytinėje pusėje yra 25 m pločio, 6 m gylio griovys-dauba, skiriantis piliakalnį nuo toliau esančios aukštumos. Šlaitai statūs, iki 18 m aukščio. Piliakalnis apaugęs medžiais, aikštelė dirvonuoja, joje stovi aukuras, dvi medinės skulptūros, suolas. Rytiniame šlaite įrengti laiptai.
1984 m. Kęstutis Katalynas aikštelės šiauriniame pakraštyje ištyrė 1 m² dydžio šurfą, rado 50 cm storio kultūrinį sluoksnį su brūkšniuota ir žiesta keramika, geležiniu pjautuvu. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIV a.
Pietinėje ir vakarinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos ir žiestos keramikos, geležies gargažių. Buvusios gyvenvietės pakraštyje išlikęs, bet jau išdeginta šerdimi tūkstantmetis ąžuolas. 750 m į šiaurės-rytus yra Naujosios Vilnios pilkapiai.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Raibakrūtis bėgikas
Raibakrūtis bėgikas, sin. Rusvabruvis bėgikas – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos paukštis.
Vidutinio dydžio, gana vertikalios laikysenos bėgikas tiesiu, smailėjančiu snapu, maža galva, pailgomis centrinėmis uodegos plunksnomis. Krūtinės juosta šviesiai rusva, tamsiau pamarginta plonomis juostelėmis ir kontrastuoja su balta apačia. Galva ir viršutinė apdaro dalis ryškiai išmarginta, plunksnų centrinė dalis tamsi, o kraštai šviesesni. Kojos žalsvai geltonos.
Paštas ir filatelija Lietuvoje
Istorija
1993–1998 m. leido valstybinės įmonės „Lietuvos paštas“ leidybos centras „Pašto ženklas“, 1998–2000 m. – „Lietuvos paštas“. Tiražas 1993 m. – 5000 egz., 1997 m. – 1100 egz.
Fabrice Do Marcolino
Fabrisas Do Markolinas (Fabrice Do Marcolino; g. 1983 m. kovo 14 d.) – Gabono futbolininkas, rungtyniavęs puolėjo pozicijoje. Buvo Gabono nacionalinės rinktinės žaidėjas.
Karjera rinktinėje
Gabono rinktinėje žaidžia nuo 2004 m. Dalyvavo 2010 m. Afrikos Tautų taurėje, kur įmušė įvartį į Zambijos vartus.
Šilgaliai (Slavikai)
Šilgaliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Slavikų ir 6 km į šiaurės vakarus nuo Panovių, prie Šešupės ir sienos su Karaliaučiaus kraštu, greta kelio su atšaka. Seniūnaitijos centras.
Istorija
XIX a. buvo valsčiaus centras.
Pusė klasikinio triatlono
Pusė klasikinio triatlono – perpus trumpesnė rungtis nei klasikinis triatlonas, kurią sudaro 1,9 km plaukimas, 90 km minimas dviračiu ir 21 km bėgimas. Baigusieji 113 km (70,3 mylių, iš čia ir kilo pavadinimas) trasą per mažiau kaip 8-ias su puse valandų įgyja „Geležinio žmogaus“ titulą.
Baltijos šalyse, Estijoje 2016 m. bus rengiamas pirmosios varžybos Otepės mieste.
Bankininkystė Šveicarijoje
Bankininkystės sektorius Šveicarijoje yra nepaprastai reikšmingas jos ekonomikai. Finansų sektorius sukūrė 15 % Šveicarijos BVP 2006 m. Šveicarijos bankininkystės pramonės turto ir grynos vertės santykio (finansinio sverto) vidurkis 2008 m. siekė 29 prieš 1, o trumpalaikių įsipareigojimų suma sudarė 260 % Šveicarijos bendro vidaus produkto arba 1,273 % valstybės skolos.
Privačioji bankininkystė
Šveicarija pirmauja pasaulyje privačiosios bankininkystės srityje. Joje yra įsikūrę daugiau nei 500 bankai teikiantys turto valdymo paslaugas. Šiuo metu 30% viso pasaulio privačių ir institucinių klientų turto valdoma Šveicarijoje, todėl kad ten ypač palanki teisinė aplinka – Šveicarijoje nuo 1935 metų galioja Bankininkystės slaptumo aktas. Klasikiniai privatūs bankai Šveicarijoje atsirado XVIII amžiaus viduryje. Šveicarijoje galime išskirti tris privačios bankininkystės paslaugų teikėjų grupes. Pirmoji – didieji Šveicarijos bankai „UBS“ ir „Credit Suisse“. Tai yra tarptautinio lygio rinkų „žaidėjai“, galintys iš pirmųjų rankų pasiūlyti daugybę paslaugų ir produktų. Bet paslaugas teikia banko darbuotojai, kurie nėra savo verslo savininkai. Antroji grupė – buvę privatūs bankai, prieš kelis dešimtmečius tapę akcinėmis bendrovėmis. Čia galima paminėti ir Lietuvoje žinomus „Bank Julius Baer & Co Ltd.“ ar „Bank Vontobel Co Ltd.“ Šie bankai jau veikia kaip universalūs, bet dar yra išlaikę ir dalį privatiems bankams būdingų bruožų. Trečiąją grupę sudaro veikiantys privatūs bankai, tokie kaip dar 1741 metais įkurtas „Wegelin & Co.“ ar gerai už Šveicarijos ribų žinomi ir daugiau kaip 200 metų istoriją skaičiuojantys „Lombard Odier Darier Hentsch & Cie“ ar „Pictet & Cie“. Šie bankai yra išlaikę pagrindines privačiųjų bankų veiklos tradicijas ir principus. Beje, čia paminėti privatūs bankai yra gana dideli tarptautinio lygio investicijų valdytojai. Maždaug nuo praėjusio amžiaus vidurio Šveicarijos privačių bankų skaičius nuolatos mažėja. Nuo 1939 iki 2005 metų jų skaičius sumažėjo nuo 84 iki 14.
Medingėnai (Kelmė)
Medingėnai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Tytuvėnų.
Šiaurės Kiongsango provincija
Šiaurės Kiongsango provincija, Kiongsang Pukto  – provincija Pietų Korėjos rytuose. Šiaurėje ribojasi su Kangvono, vakaruose – su Šiaurės Džolos, pietuose – su Pietų Kiongsango provincijomis. Rytuose skalauja Japonijos jūra. Provincija kalnuota (Tebeko, Sobeko kalnai). Administracinis centras – Tegu.
Administracinis skirstymas
Šiaurės Kiongsango provincija padalinta į 10 miestų (si, 시) ir 13 apskričių (gun, 군).
Panevėžio miškų urėdija
Panevėžio miškų urėdija − patikėjimo teise valdo valstybinius miškus, kurie išsidėstę Panevėžio rajone bei Kėdainių ir Kupiškio rajonų dalyse.
Panevėžio miškų girininkija buvo įkurta 1841 m.
Panevėžio miškų urėdija administruoja 39 200 ha valstybinės reikšmės miškų. Bendras miškų urėdijos plotas 79 345 ha. Miškų urėdas − Daugirdas Lukoševičius.
Urėdija turtinga ne tik saugomomis miškų teritorijomis, našiais medynais, aukštapelkėmis, bet ir išlikusiais unikaliais miškų sklypais, kurie dar nepažeisti žmogaus veiklos ir juose išsaugotos pirmykščio miško savybės ir bioįvairovė.
Urėdijoje 1969 m. įkurtas stumbrynas. Tai vienintelė vieta Lietuvoje kur galima pamatyti šiuos žvėris − stumbrus.
Urėdijos teritorijoje yra du vietos reikšmės draustiniai:
Urėdijoje yra 14 girininkijų.
Kultūrų globalizacija
Kultūrų globalizacija – pasaulinės kultūros formavimasis, kuri daugiausiai siejama su Vakarų kultūra. Tai skatina ir ekonominis susipynimas.
Itin sparčiai, net ir atokiausiuose pasaulio kampeliuose, įsigali populiari, vadinamoji masinė Vakarų kultūros dalis – popkultūra. Tai gerai visame pasaulyje žinomi ir madingais aksesuarais virtę prekių ženklai, Holivudo kino produkcija, sporto, muzikos, įvairūs renginiai (gražuolių rinkimai, Oskarų teikimai). Vakaruose plinta ir kitų kultūrų elementų, kurie tampa masinės kultūros dalimi, pavyzdžiui, indų joga, kinų virtuvė, japonų sumo, karatė imtynės. Joms plisti padeda šiuolaikinės komunikacijos priemonės ir visuotinis anglų kalbos mokymas.
Brezojus
Brezojus  – miestas Vilčos apskrityje, Rumunijoje. Jis administruoja aštuonis kaimus: Călineşti, Corbu, Drăgăneşti, Golotreni, Păscoaia, Proieni, Valea lui Stan ir Văratica.
Bălceşti
Raubičiai
Raubičiai  – žiemos sporto centras Minsko rajone, Baltarusijoje. Įsikūręs vaizdingoje kalvotoje vietovėje, dar pavadinamoje „baltarusiška Šveicarija“. Šis centras skirtas tiek Baltarusijos žiemos sporto nacionalinių rinktinių ruošimui, tiek masiniam sportui ir laisvalaikio leidimui.
Istorija
Olimpinis sporto kompleksas „Raubičiai“ buvo pastatytas 1974 m. Čia vyko biatlono pasaulio čempionatai 1974, 1976, 1982 ir 1990 m., Europos čempionatai – 1998 m. ir 2004 m., pasaulio ir Europos slidinėjimo, akrobatinio slidinėjimo (fristailo) taurių etapai 1991, 1995 ir 2006 m. Tarptautinė biatlono sąjunga 1996 m. Raubičiams suteikė aukščiausiąją „A“ kategoriją organizuoti aukščiausio lygio sporto varžyboms be jokių apribojimų. Tai iki šiol vienas geriausių Europoje žiemos sporto centrų.
Aprašymas
thumb|right|180px|Biatlonininkas baltarusiškoje monetoje, 1997 m. Raubičių sporto centras užima 473 km², teritorijos ilgis 45 km. Vienas iš komplekso akcentų, neskaitant šuolių su slidėmis tramplinų komplekso, – apžvalgos aikštelė sporto centro bokšte. Raubičiuose dirba 93 darbuotojai (2009 m.), kultivuojama 10 žiemos sporto šakų:
Sporto centre pastatyti K-20, K-40 ir K-74 tramplinai, akrobatinio slidinėjimo trasos, įrengtos biatlono trasos su šaudykla, 700 m ilgio kalnų slidinėjimui pritaikytas šlaitas su užtempiančiais keltuvais. Paruošta 20,5 km ilgio klasikinio slidinėjimo takų. Be ekstremalaus slidinėjimo trasų, įrengtas 6,2 km ilgio ir 3,3 m pločio takas su specialia danga slidračiams ir ratukinėms pačiūžoms, pastatyta dengta ledo arena, uždarų patalpų sporto šakų salės, treniruočių patalpos, dirbtinės dangos teniso kortai.
Sporto centre lankytojams suteikiamos visos paslaugos: viešbučiai, lauko nameliai, medicinos ir sveikatingumo paslaugų centras, sporto inventoriaus nuoma, trumpos ekskursijos po apylinkes ir pan.
Susisiekimas
Žiemos sporto centras įsikūręs už 20 km nuo Minsko centro, automobiliu pasiekiamas vykstant automagistrale M3 „Minskas-Vitebskas“. Taip pat nuo Minsko veda dviračių takas, važiuoja maršrutiniai autobusai „Minsk-Baturinka“, „Minsk-Gorodok“. Adresas: Raubičių k., Ostrošickij Gorodok, Minsko rajonas.
Nuorodos
Раўбічы
Lomžos Šv. Andžejaus Bobolo parapija
'''Lomžos Šv. Andžejaus Bobolo parapija''' - parapija įkurta 2003 m. kovo 4 dieną. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Archangelo Mykolo dekanatui. Mūrinė parapijos bažnyčia pastatyta 2005-2007 metais.
Senasis hebrajų raštas
Senasis hebrajų raštas – garsinis priebalsinis raštas (abdžadas), kilęs iš finikiečių rašto, izraelitų naudotas užrašyti senajai hebrajų kalbai.
Istorija
Senasis hebrajų raštas, kaip ir giminingas aramėjų raštas, buvo tiesiogiai kilęs iš finikiečių rašto. Jį perėmė ir savo kalbai užrašyti adaptavo izraelitai, atsikėlę į Kanaaną apie XIV a. pr. m. e. Ankstyviausias jo pavyzdys aptinkamas Zaito akmenyje (apie XI-X a. pr. m. e.), kur eilės tvarka išraižytos abėcėlės raidės. Šiek tiek vėlesnis yra Gezerio kalendorius.
Iš pradžių beveik nesiskirdamas nuo finikiečių rašto, ilgainiui hebrajų raštas galutinai atsiskyrė, įgaudamas savitas formas. Būdingiausias hebrajų raštui bruožas buvo tiesių, ryškių linijų nykimas ir kursyvinių formų radimasis. Gali būti, kad šis faktas buvo nulemtas to, jog Izraelyje nebuvo tradicijos kurti skulptūras bei akmenines stelas su įrašais. Šis raštas daugiau aptinkamas ant keramikos, antspaudų. Nors jis buvo pirmiausia naudotas hebrajų kalbai užrašyti, įrašų šiuo raštu aptinkama ir kitomis giminingomis kalbomis, pvz., moabitų. thumb|left|Hebrajų raštas Bar Kochbos sukilimo monetose Nuo VIII a. pr. m. e. izraelitus ištikus istoriniams kataklizmams, daug jų buvo ištremti. Tačiau raštas ir toliau buvo naudojamas dviejų etninių grupių - samariečių ir žydų.
Žydų tarpe po V a. pr. m. e. raštą beveik ištūmė aramėjų raštas ir vėliau iš pastarojo išsivystęs naujasis hebrajų raštas. Tiesa, žydai ir vėliau kelis kartus naudojo senąjį hebrajų raštą kaip tautinės tapatybės išraišką. Pvz., jis buvo naudojamas Hasmonėjų karalystės monetose (II-I a. pr. m. e.), Žydų-Romėnų karo (66–73 m.), Bar Kochbos sukilimo (132–136 m.) metu.
Samariečiai, tuo tarpu, nors ir perėmė aramėjų kalbą, ir toliau naudojo senąjį hebrajų raštą, kuris vystėsi toliau. Apie II a. pr. m. e. iš jo išsivystė gerokai sudėtingesnė forma - samariečių raštas, iki mūsų dienų naudojamas rašyti šventiesiems samariečių tekstams.
Abėcėlė
Kaip iš kitus Artimųjų Rytų abdžadus, senąjį hebrajų raštą sudarė apie 22 raidės, su keliomis išimtimis naudotos priebalsiams užrašyti. Jos vadinamos finikiečių raidžių pavyzdžiu. Balsiai šiuo raštu nebuvo užrašomi, bet nuspėjami.
250px
1401 m. pr. m. e.
'''1401 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Šilgaliai (Šilutė)
Šilgaliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Tenenių, šalia kelio. Yra didžiausias Baltijos šalyse trakėnų veislės žirgus auginantis „Nemuno žirgynas“.
Oscar Luigi Scalfaro
Oskaras Luidžis Skalfaras (, 1918 m. rugsėjo 9 d. Novaroje, Italijoje – 2012 m. sausio 29 d. Romoje) – 9-asis Italijos prezidentas, prezidentavęs nuo 1992 m. gegužės 28 d. iki 1999 m. gegužės 15 d. Poste jis pakeitė Francesco Cossiga, o 1999 m. poste jį pakeitė Carlo Azeglio Ciampi. Taip pat jis yra buvęs Italijos švietimo ministru.
Biografija
Scalfaro gimė Novaroje, o 1942 m. Milane jis baigė teisės studijas katalikiškame miesto universitete.
1946 m. jis buvo išrinktas į vietinę asamblėją, o 1948 m. jis tapo deputatu, atstovaujančiu Turino regionui. Šiose pareigose jis buvo perrinktas dešimt kartų iš eilės iki 1992 m.
1992 m. gegužės 25 d. jis buvo išrinktas 9-tuoju šalies prezidentu. Teisėjo Giovanni Falcone nužudymas, kurį užsakė šalies mafija, pagreitino Scalfaro išrinkimą prezidentu. Jo prezidentavimas baigėsi 1999 m., o po to jis iš karto tapo senatoriumi visam gyvenimui.
Pasišventęs katalikas ir antikomunizmo šalininkas, Scalfaro dažnai konfliktuoja su dabartiniu Italijos ministru pirmininku Silvio Berlusconi.
Per II pasaulinį karą 1944 m. jis neteko savo žmonos Maria Inzitari. Nuo to laiko jis daugiau nebuvo vedęs. Scalfaro turi dukterį Marianna.
Serechao stadionas
Serechao stadionas – Tagvatingos futbolo sporto klubo stadionas Tagvatingos mieste Brazilijoje. Stadionas atidarytas 1978 m. sausio 23 d. Jame telpa 35 000 žmonių.
Atidarymo dieną buvo sužaistos pirmosios rungtynės, jose rezultatu 1-0 „Tagvatingos sporto klubo“ komanda nugalėjo „Vila Nova“ klubą.
Deep house
Deep house (lietuviškai gilus house) yra house muzikos subžanras, kuriam būdinga Chicago house, džiazo, funk bei soul muzikos motyvai. Pradžioje šiai muzikai didžiausią įtaką darė būtent džiazo įrašai, iš kurių buvo perimti sudėtingi akordai ir kurie muzikai suteikė švelnų disonansinį skambesį.
Kitaip nei kituose house subžanruose, deep house muzikoje dažniau naudojamos vokalinės partijos. Šios vokalinės partijos pasižymi jausmingumu, švelnumu, disonansiniu melodingumu ir stilingumu. Nors deep house muzika nepasiekia didžiausios palaimos taško, tačiau ji vis dėlto atpalaiduojanti, su ar be vokalo.
Kupiškio apskritis
Kupiškio apskritis buvo Lietuvos šiaurės rytuose, į šiaurės rytus nuo Panevėžio. Centras – Kupiškis.
Istorija
Apskritį sudarė vokiečiai 1915 m. gruodžio 12 dieną. 1915–1918 m. ji priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1919 m. Lietuvos valstybės panaikinta.
Vėl apskritis sudaryta 1946 m. balandžio 24 d. iš Panevėžio apskrities Kupiškio, Subačiaus, Šimonių, Viešintų valsčių ir Rokiškio apskrities Skapiškio ir Svėdasų valsčių. 1950 m. birželio 20 d. apskritis pertvarkyta į Kupiškio rajoną (32 apylinkės), dalis teritorijos atiteko Anykščių (9 apylinkės), Pandėlio (3 apylinkės), Panevėžio (3 apylinkės), Troškūnų (11 apylinkių), Vabalninko (5 apylinkės) rajonams.
Rusų formalizmas
Rusų formalizmas – svarbi literatūrologinė mokykla, gyvavusi Rusijoje nuo 1910 iki 1930 metų. Ji apima įtakingų Rusijos ir TSRS mokslininkų, tokių kaip Viktoras Šklovskis, Jurijus Tyanovas, Vladimiras Propas, Borisas Eichenbaumas, Romanas Jakobsonas, Borisas Tomaševskis, Grigorijus Gukovskis, darbus. Jie revoliucionavo literatūrinę kritiką 1914–1930 metais, sukurdami poezijos kalbos ir literatūros specifiką ir autonomiją. Rusų formalizmas darė didelę įtaką struktūralizmui ir tokiems mąstytojams kaip Michailas Bahtinas ir Jurijus Lotmanas. Šio judėjimo nariai svariai paveikę moderniąją literatūros kritiką, išvystė ją lygia greta su struktūralizmu ir poststruktūralizmu.
Rusų formalizmas buvo nevienakryptis judėjimas, skelbęs ne vieningą doktriną, neturėjęs pagrindinių tikslų ir siekių. Iš tikrųjų „Rusų formalizmas“ apibūdina du skirtingus judėjimus: OPOJAZ (,Общество изучения Поэтического Языка „Poezijos mokslo kalbos asociacija“) Sankt Peterburge ir Maskvos kalbininkų ratelį. Taigi, tikslingiau remtis „Rusų formalizmu“, nei vartoti platų ir abstraktų terminą – „formalizmas“.
Sąvoka formalizmas pirmą kartą pavartota judėjimo konkurentų ir buvo atmesta pačių šios mokyklos narių. Kaip pasakė vienas iš didžiausių formalistų, Borisas Eichenbaumas: „Sunku gražinti tai, kas sukurta, bet tai nebuvo labai vykęs naujadaras. Tai galėjo būti tinkama nebent kaip supaprastintas kreipinys, bet jis netinkamas kaip terminas, apribrėžiantis „Poezijos mokslo kalbos asociacijos“ veiklą“.
Skiriamosios idėjos
Rusų formalizmas išsiskiria tuo, kad pabrėžia literatūrinių veiksnių funkciją ir jos originalią literatūros istorijos koncepciją. Rusų formalistai gynė „mokslinį“ poezijos kalbos nagrinėjimo metodą, prieštaraudami suartėjimui su tradicine psichologine ir kultūrine-istorine prieigomis.
Dvi pagrindinės taisyklės grindžiančios formalizmo literatūros tyrinėjimą:
Formalistai sutarė dėl autonominio pobūdžio poetiškos kalbos ir jos specifikos, kaip objekto literatūrinės kritikos moksle.
Oknele Maris
Oknele Maris  – miestas Vilčos apskrityje, Rumunijoje. Jis administruoja aštuonis kaimus: Buda, Cosota, Făcăi, Gura Suhaşului, Lunca, Ocniţa, Slătioarele ir Ţeica.
Chaim Leib Pekeris
Chaim Leib Pekeris (1908 m. birželio 15 d. Alytuje, Rusijos imperija – 1993 m. vasario 24 d. Rehovote, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio ir JAV fizikas bei matematikas. Žinomas už savo nuopelnus geofizikos mokslui, ypatingai dėl teorijos apie atomo elektronus ir helio atomus. Taip pat buvo vienas iš pirmojo Izraelio kompiuterių WEIZAC bendraautorių.
Biografija
Gimė 1908 m. birželio 15 d. Alytuje. Tėvas Samuelis turėjo kepykla, motina Haaya Rievel buvo miesto inteligentė. Padedamas savo dėdės, apie 1925 m. išvyko į JAV. Tais pačiais metais įstojo į Masačusetso technologijos institutą, kurį baigė 1929 metais. 1934 m. pradėjo dirbti dėstytoju Masačusetso universiteto geologijos fakultete. 1938 m. tapo JAV piliečiu. 1941 m. išvyko dirbti į Kolumbijos universiteto Hudson laboratoriją, kur atlikinėjo karo tikslams skirtus tyrimus. Po karo aktyviai dalyvavo JAV visuomeninėje veikloje siekiant Izraelio nepriklausomybės pripažinimo. 1948 m. išvyko gyventi į Izraelį, kur pradėjo dirbti Veizmano institute ir 1949 m. tapo Taikomosios matematikos fakulteto vadovu. Mirė 1993 m. vasario 24 d. Rehovote.
Edvardas Turauskas
thumb|260px|[[Lietuvos žurnalistų sąjunga|Lietuvos žurnalistų sąjungos nariai (apie 1932 m.). Sėdi, iš kairės: V.Rastenis, E.Turauskas, J.Purickis (vadovas), J.Gerulaitytė. Stovi, iš kairės: J.Paleckis, A. Gricius, J. Kardelis, V. Kemežys, A. Bružas.]] Eduardas Turauskas (1896 m. spalio 30 d. Endriejavas, Kretingos apskritis – 1966 m. rugsėjo 12 d. Paryžius, Prancūzija) – Lietuvos diplomatas, visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas.
Biografija
Gimė Antano ir Petronėlės Turauskų šeimoje. Iš pradžių (nuo 1911 m. iki 1914 m.) mokėsi Telšių gimnazijoje ir baigė 6 klases. Vėliau, vykstant Pirmajam pasauliniam karui, pasitraukė Bobruiską, vėliau – Saratovą, ten baigė dar dvejas klases. 1917 m. baigė Voronežo lietuvių gimnaziją, Petrapilio universitete studijavo teisę.
1918 m. grįžo į Lietuvą, išrinktas į Katalikų veikimo centro valdybą, aktyviai veikė visoje Žemaitijoje. 1918-1919 m. Spaudos biuro redakcinio skyriaus vedėjas. Nuo 1919 m. Fribūro universitete studijavo teisę ir filosofiją. 1921-1923 m. – Lietuvos pasiuntinybės Berne sekretorius. 1923–1926 m. gaudamas Užsienio reikalų ministerijos stipendiją, studijavo Paryžiaus universiteto Teisės fakultete, apgynė teisės mokslų disertaciją, suteiktas daktaro laipsnis.
1926 m. Trečiojo Seimo ir 1936 m. Ketvirtojo Seimo atstovas. 1927-1928 m. dienraščio „Rytas“ vyriausias redaktorius, 1928-1934 m. – Eltos direktorius, 1934-1939 m. – nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotinis Čekoslovakijai, Jugoslavijai ir Rumunijai, rezidencija Prahoje. Kartu studentų ateitininkų sąjungos ir ateitininkų federacijos pirmininkas. 1939–1940 m. Užsienio reikalų ministerijos Politikos departamento direktorius.
1940-1946 m. – nuolatinis delegatas prie Tautų Sąjungos ir pasiuntinybės patarėjas Berne. Pablogėjus sveikatai atsistatydino, nuo 1947 m. Čikagos lietuvių laikraščio „Draugas“ korespondentas Paryžiuje.
Spaudoje bendradarbiavo nuo 1912 m. Rašinius spausdino leidiniuose „Ateitis“, „Ateities spinduliai“, „Lietuvos balsas“, „Lietuvos aidas“, „Naujoji Romuva“, „Bangos“, „Mūsų laikraštis“, „Mūsų rytojus“, „Židinys“, „Darbininkas“, „2000 metrų“ ir kt. Bendradarbiavo „Amerikos balso“, Vatikano radijo stotyse, Katalikų mokslo akademijos veikloje, buvo įvairių politinių asociacijų bei organizacijų, taip pat Vidurio ir Rytų Europos Laisvųjų žurnalistų asociacijos narys.
Įvertinimas
1938 m. – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordinas
Vidinė Japonijos jūra
thumb|250px|Vidinė Japonijos jūra
Vidinė Japonijos jūra  – vandens telkinys Japonijoje, tarp Honšiū, Šikoku ir Kiūšiū salų. Tai svarbus vandens kelias, jungiantis Ramųjį vandenyną ir Japonijos jūrą. Su vandenynu jungasi Kijo ir Bungo sąsiauriais, su Japonijos jūra – Simonosekio sąsiauriu. Plotas 18 000 km². Gylis iki 74 m. Krantai smarkiai raižyti, gausu įlankų ir salų (Avadžis, Šodošima, Icukušima ir kt.). Vidutinė vandens temperatūra vasarį +16 °C, rugpjūtį +27 °C. Druskingumas siekia 30–34 ‰. Potvyniai vyksta kas pusę paros, aukštis iki 1 m. Svarbiausi uostai: Kobė, Osaka, Modzis, Simonosekis, Kurė. Jūrą kerta tiltai.
Arūnas Balčiūnas
Arūnas Balčiūnas (g. 1960 m. rugpjūčio 16 d. Biržuose) – Lietuvos kariuomenės karininkas, pulkininkas, buvęs Lietuvos karo akademijos viršininkas (2005-2008 m.).
Biografija
1982 m. baigė Vilniaus aukštąją priešlėktuvinės gynybos vadų radioelektronikos mokyklą. 1988–1991 m. mokėsi Charkovo priešlėktuvinės gynybos radiotechnikos karo akademijoje. 1997–1998 m. studijavo Brno (Čekija) karo akademijoje. Baigė anglų kalbos kursus Kanadoje, saugumo ir bendradarbiavimo kursus G. Maršalo Europos saugumo studijų centre, integruotus PfP/OSCE ir „NATO po Prahos ir Stambulo“ kursus NATO gynybos koledže Romoje.
1992–1999 m. Krašto apsaugos mokyklos instruktorius, Lietuvos karo akademijos (dab. Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija) kariūnų bataliono vadas. 2004–2005 m. Respublikos Prezidento patarėjas gynybos klausimais. 2005 m. rugpjūčio 1 d. – 2008 m. rugsėjo 1 d. Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos viršininkas.
Chabarovsko kraštas
thumb|right|260px|Chabarovsko krašto taiga
Chabarovsko kraštas – Rusijos administracinio teritorinio suskirstymo vienetas (federacijos subjektas). Jis yra Rusijos rytuose, Tolimųjų Rytų federalinės apygardos centrinėje dalyje. Pietuose ribojasi su Primorės kraštu, Kinija ir Žydų autonomine sritimi, vakaruose – su Amūro sritimi, šiaurėje – su Jakutija, šiaurės rytuose – su Magadano sritimi. Administracinis centras – Chabarovskas.
Istorija
Kraštas įkurtas 1938 m. spalio 20 d., kai Tolimųjų Rytų kraštas buvo išskaidytas į Chabarovsko ir Primorės kraštus.
1947 m. nuo Chabarovsko krašto atskirtа Sachalino sritis, 1948 m. – Amūro sritis, 1953 m. – Magadano sritis su Čiukčių autonomine apygarda, o 1956 m. – Kamčiatkos sritis.
Geografija
Iš rytų kraštą skalauja Ochotsko ir Japonijos jūros, kurias jungia Totorių sąsiauris, skiriantis kraštą nuo Sachalino. Krašto paviršius išraižytas kalnagūbrių: Sichote Alinio, Džugdžuro, Suntar Chajatos (ten yra aukščiausia krašto vieta – Berilo k., 2933 m) ir kt. Aplink Amūro upę driekiasi žemuma.
Klimatas, augmenija, vandenys
Klimatas – vidutinių platumų, musoninis. Vidutinė sausio temperatūra nuo -16 °C pietuose iki -40 °C šiaurėje, liepos +14-21 °C. Metinis kritulių kiekis 500–900 mm. Auga daugiausia spygliuočių-plačialapių miškai su būdinga mandžiūrine augalija (ajaninė eglė, baltažievis kėnis ir kt.). Svarbiausia upė – Amūras (su intakais: Burėja, Amgūnė, Usūris, Choras). Kitos didesnės upės – Uda, Učiūras, Maja, Judoma, Kuchujis, Ulbėja. Amūo žemupio baseine yra nemažų ežerų (Bolonas, Čiukčiagiro ežeras, Evoronas).
Miestai
Didžiausi miestai 2002 m. (> 25 tūkst. gyventojų):
Farerų futbolo supertaurė
Farerų futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio nuo 2007 metų varžosi Farerų čempionai ir taurės laimėtojai. Rungtynės vyksta prieš prasidedant naujajam sezonui, ankstyvą pavasarį.
2011 m. Farerų Supertaurė
--
2013 m. Farerų Supertaurė
-
2014 m. Farerų Supertaurė
-
2015 m. Farerų Supertaurė
---
2018 m. Farerų Supertaurė
-
2019 m. Farerų Supertaurė
-
2020 m. Farerų futbolo supertaurė
--
2021 m. Farerų futbolo supertaurė
-
1408 m. pr. m. e.
'''1408 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Medingiai
Medingiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Šiluvos, prie Sandravos upelio. Eina kelias.
Vakarų Himalajų kalbos
Vakarų Himalajų kalbos arba kanaurių kalbos – kalbų grupė, priklausanti kinų-tibetiečių kalbų šeimai. Šios smulkios kalbos naudojamos daugiausia Aukštuosiuose Himalajuose Indijos Utarakhando ir Himačal Pradešo valstijose.
Yra laikoma, kad šioms kalboms priklausė mirusi žanžungų kalba, kuria kalbėjo žanžungai, mūsų eros I pusėje Tibeto plynaukštėje sukūrę civilizaciją ir įtvirtinę bono religiją. Dabar didžiausia šios grupės kalba yra kanaurių kalba, kuria kalba apie 78 000 žmonių.
Klasifikacija
Nėra vieningai sutariama, kokios kalbos tiksliai turėtų būti priskiriamos šiai grupei. Dažniausiai jos klasifikuojamos taip:
Nuorodos
Ethnologue sąrašas
Mongolidai
thumb|px200|right|Mongolidė Mongolidai – žmonių didžioji rasė, gyvenanti Rytų Azijoje. Vienas senųjų jos pavadinimų – geltonoji rasė.
Dažnai mongolidais laiko ir Amerikos vietinius gyventojus. Žemiau pateiktame aprašyme aprašyti tik Azijos mongolidai. Amerikos vietiniai gyventojai (indėnai) aprašyti kaip amerikanidai.
Arealas – Šiaurės, Rytų ir iš dalies Centrinė Azija, Pietryčių Azija, įskaitant Indoneziją.
Požymiai
Artėjant link pusiaujo:
Einant iš rytų į vakarus plaukai šviesėja, bet lieka tamsūs.
Hokkaido Consadole Sapporo
„Hokkaido Consadole Sapporo“ – Japonijos futbolo klubas iš Saporo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1935 m. Rungtyniavo aukščiausioje lygoje.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2021 m. rugsėjo 6 d.
Paprastasis agurkas
Paprastasis agurkas (Cucumis sativus) moliūginių (Cucurbitaceae) šeimos žolinis augalas.
Stiebas šliaužiantis iki 2 m ilgio. Lapai širdiški, žiedai geltoni, vaisiai žali, pailgi, vidutinio dydžio, sultingi, mėsiški.
Auginamos įvairios veislės: „Perenta“, „Radničiok“, „Niežino“.
Sudėtis
Agurkų vaisiuose yra azotinių ir beazotinių medžiagų, kalio druskų, ląstelienos, 97 % vandens, vitaminų A, B1, C.
Mityba
Agurkai valgomi švieži, rauginti, marinuoti, iš jų gaminamos salotos ir garnyrai, verdamos agurkinės ir šiupininės sriubos.
Biudžeto perteklius
Biudžeto perteklius – būsena, kai įplaukos už mokesčius viršija vyriausybės išlaidas. Biužeto perteklius yra iždo politikos paklausos apimties sumažinimo priemonė.
Skinderiškiai
Skinderiškiai (Skinderiškis) – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Pajieslio, 2 km į vakarus nuo Pilsupių, Šušvės kilpoje. Dvarvietėje įsteigtas Skinderiškio dendrologinis parkas.
Paštu užsakoma žmona
Paštu užsakoma žmona – terminas, vartojamas apibūdinti moteris ar merginas, kurios pasiskelbia per vedybų agentūras, jog nori susituokti su vyru, gyvenančiu labai toli nuo jų, o radus tinkamą kandidatą, susituokusios su juo, išvyksta gyventi į to vyro šalį.
Skinderiškiai
Istorija
XIX a. pabaigoje buvo Skinderiškių dvarelis (Griškevičių valda) ir vandens malūnas. Pajieslio apylinkės Skinderiškio kaimas 1971 m. spalio 27 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku. 2020 m. spalio 14 d. kaimas atkurtas.
Paštu užsakoma žmona
Dažniausiai tai moterys ir jaunos merginos iš ekonomiškai silpnesnių valstybių, ieškančios vyrų turtingose valstybėse. Daugiausiai paštu užsakoma žmonų yra kilusios iš Rusijos, Ukrainos, Filipinų ir Kolumbijos.
Dinamo T'bilisi
Tbilisio „Dinamo“ – Gruzijos futbolo klubas iš Tbilisio.
Istorija
Nepriklausomos Gruzijos laikotarpiu rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Daugkartiniai šalies čempionai ir taurės laimėtojai.
Kalifornijos universitetas
Kalifornijos universitetas – viena didžiausių valstybinių JAV ir viena prestižiškiausių pasaulyje universitetų sistemų, kurią sudaro 10 universitetų ir bendrosios institucijos.
Istorija
Įkurtas 1868 m. vietoje 1855 m. Oklende įkurto Kalifornijos koledžo, pradėjo veikti 1869 m. 1873 m. perkeltas į Berklį. Iki 2009 m. 37 universiteto mokslininkai yra gavę Nobelio premiją.
Struktūra
Kalifornijos universitetui priklauso:
Rytų Europos mokslinių tyrimų institutas
Rytų Europos mokslinių tyrimų institutas − rytų kraštų ir sovietologijos tyrimų centras, veikęs Vilniuje 1930–1939 m. kaip Stepono Batoro universiteto padalinys, tačiau turėjęs autonomiją ir savarankiškumą. Prie šio instituto veikė ir privati Politikos mokslų mokykla. Institutas buvo įsikūręs Vrublevskių bibliotekoje, dabartiniuose LMB rūmuose.
Institutas pradėjo veikti 1930 m. vasario 23 d. Įkurtas Bronislavo Kžyžanoskio iniciatyva. Prezidentu tapo prof. Janas Rozvadovskis, o šiam 1935 m. mirus iki uždarymo Stefan Ehrenkreutz.
Institute leistas „Balticoslavica“ biuletenis.
Instituto struktūra
Skyriai:
Moksliniai referentai:
Balticoslavica (naujienlaikraštis)
Balticoslavica – biuletenis (naujienlaikraštis), leistas 1933–1938 m. Rytų Europos mokslinių tyrimų institute, kuris buvo savarankiškas Stepono Batoro universiteto padalinys, Vilniuje. Leidinys buvo skirtas sovietologijai.
Jeronimas Baušys
Jeronimas Baušys (1929 m. spalio 1 d. Vasiuliai, Švenčionių apskr. – 1998 m. birželio 20 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius, statybinės mechanikos specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1953 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1964 m. technikos mokslų daktaras.
Nuo 1953 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1968–1992 m. Medžiagų atsparumo katedros vedėjas. Nuo 1968 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš metalų valkšnumo ir relaksacijos tyrimų. 3 išradimų autorius.
Aragono Mudecharų architektūra
Aragono Mudecharų architektūra yra UNESCO Pasaulio paveldo sąrašo objektas Ispanijoje. 250px|left|thumb|Aljafería rūmų fragmentas Pirminis objekto pavadinimas buvo Teruelio Mudecharų architektūra. Keturios Teruelio bažnyčios: Šv. Marijos iš Mediavillo katedra, Šv. Petro, Šv. Martyno ir Šv. Salvatorės bažnyčios 1986 metais buvo įtrauktos į Pasaulio paveldo sąrašą. 2001 metais Saragosos gyventojų pastangomis šis objektas buvo praplėstas, į jį įtraukiant dar šešis monumentus Saragosoje ir jos apylinkėse: Šv. Marijos bažnyčią Calatayude, Šv. Marijos bažnyčią Tobede, Aljafería rūmus, Šv. Pauliaus bažnyčią ir Šv. Salvatorės katedrą Saragosoje. Tuo pačiu pakeistas ir objekto pavadinimas į Aragono Mudecharų architektūra.
Daniela Iraschko-Stolz
Daniela Iraschko-Stolz (g. 1983 m. lapkričio 21 d.) – Austrijos šuolininkė su slidėmis, iškovojusi 2014–2015 m. FIS šuolių su slidėmis pasaulio taurę.
Šuoliai su slidėmis
2003 m. sausio 29 d. tapo pirmąja moterimi, kuri nuskriejo virš 200 metrų. Ji atliko tai pasiruošimo Pasaulio taurei metu. Šis rekordas išliko iki šiol.
Asmeninis gyvenimas
2012 m. vasario mėn. buvo aprašyta ir plačiai aptarinėjama jos seksualinė orientacija (lesbietė).
2013 m. rugpjūčio 31 d. ji su partnere užmezgė registruotą partnerystę, kuri turėtų būti suprantama kaip socialinis ir politinis pareiškimas.
Jos tėvas Hansas Peteris Iraschko (SPÖ) 2020 m. tapo antruoju Eizenerco miesto mero pavaduotoju.
Kazimieras Florijonas Čartoriskis
Kazimieras Florijonas Čartoriskis (, 1620 m. Klevanė – 1674 m. gegužės 15 d. Varšuva) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras didikas, kunigaikštis, valstybės ir katalikų bažnyčios veikėjas, Gniezno arkivyskupas, Lenkijos primas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Čartoriskių giminės. Tėvas Mikalojus Jurgis Čartoriskis, motina Izabelė Kordecka. Broliai Mykolas Jurgis Čartoriskis, Jonas Karolis Čartoriskis.
Veikla
Teologijos Romoje studijas baigė daktaro laipsniu. Karalius Vladislovas Vaza jį pakvietė savo sekretoriumi. 1651 m. tapo Poznanės vyskupu, nuo 1655 m. Kujavijos vyskupas. Švedų tvano metu iki 1657 m. liepos mėn. su karaliumi Jonu Kazimieru slapstėsi Šlionske.
Liubomirskio rokošo metu stengėsi sutaikyti susikonfederavusią Lenkijos kariuomenę. 1672 m. krizės metu tarpininkavo tarp besivaidijančių šalių, palaikė Mykolo Kaributo Višnioveckio šalininkus.
1673 m. balandžio 15 d. mirus Gniezno arkivyskupui Mikalojui Pražmovskiui, karaliaus pavedimu pradėjo eiti jo pareigas. 1674 m. pirmuoju Lenkijos katalikų bažnyčios vyskupu jį patvirtino ir popiežius.
1673 m. lapkričio 10 d. mirus karaliui, tapo interreksu, tarpuvaldžio valstybės galva.
Drozofilos
Kūno ilgis iki 3,5 mm. Gyvena ten, kur sandėliuojami vaisiai ir daržovės. Lervos gyvena pūvančiose, rūgstančiose augalų atliekose. Greitai dauginasi, todėl intensyviai naudojamos genetiniuose tyrimuose.
Lietuvoje žinoma 12 drozofilų rūšių. Dažniausios – paprastoji vaisinė muselė (Drosophila melanogaster), juostuotoji drozofila (Drosophila fasciata).
Ankstyvasis vystymasis
Apvaisintas Drosophila kiaušinėlis vykdo mitozes be citokinezės, susidaro sincitiumas (angl. syncytium) arba daugiabranduolė citoplazma. Visi branduoliai migruoja ir išsidėsto žievinėje citoplazmoje, susidaro sincitinė blastoderma (angl. syncytial blastoderm). Kai kiaušinėlio branduolių skaičius pasiekia 600, vyksta celiularizacija (angl. cellularization). Kiekvienas branduolys apgaubiamas plazminės membranos. Šios stadijos kiaušinėlis vadinamas ląsteline blastoderma (angl. cellular blastoderm) [2} miniatiūra|Drosophila sp. ankstyvasis vystymasis.
Inkaras kryžius
thumb|right|100px|Inkaras kryžius, kitaip jūrininkų kryžius Inkaras kryžius, kitaip jūrininkų kryžius bei ''šv. Klemenso kryžius'' - stilizuotas kryžius, primenantis kryžiaus ir inkaro hibridą. ''Šv. Klemenso kryžiumi'' vadinamas todėl, kad pasakojama, kad šventas Klementas buvo pririštas prie inkaro ir kartu su juo nuskandintas.
Panašus simbolis yra inkarinis kryžius - pliuso formos kryžius, kurio galai primeno inkarus.
Variklinis vagonas
250px|right|Itališko elektrinio greitojo traukinio ETR300 Settebello variklinis vagonas Variklinis vagonas – vagonas, kuriame įrengtas traukos variklis (garo, dyzelinis ar elektros) arba automotrisė. Toks vagonas atlieka dvejopas funkcijas – tiek paprasto vagono (keleivių ar krovinių pervežimas), tiek lokomotyvo (traukinio varymas). Varikliniai vagonai (ne automotrisės) paprastai yra naudojami kaip traukinių dalys.
Trentinas-Alto Adidžė
Trentinas-Pietų Tirolis ( arba Venezia Tridentina; vokiečių k. Trentino-Südtirol) – autonominis regionas šiaurės rytų Italijoje. Ribojasi su Austrija šiaurėje, pietryčiuose su Venetu, vakaruose su Lombardija, šiaurės vakaruose su Šveicarija. Regione gyvena apie 0,9 mln. gyventojų, sostinė – Trentas. Susideda iš dviejų dalių: Pietų Tirolio ir Trento.
Variklinis vagonas
Varikliniai vagonai būdingi geležinkeliams (įskaitant metro traukinius) ir tramvajams. Anglišku terminu vadinami ir lokomotyvai, kurie savo forma estetiškai ir aerodinamiškai  suderinti su likusiu traukiniu.