cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Algirdas Antanas Avižienis
Biografija
Kalifornijos technologijos institute (Pasadenos mieste) vadovavo Reaktyvinių variklių laboratorijai JPL, 1967 m. paskelbė atsparumo gedimams (fault tolerance) principą, kurį pirmasis įdiegė NASA erdvėlaiviams valdyti skirtame save pasitaisančiame kompiuteryje STAR (Self Testing And Repairing), paskelbė apie jį per 100 mokslinių straipsnių. 1970 m. gavo šio išradimo JAV patentą, vėliau apdovanotas garbės ženklu ir JAV medaliu „Už ypatingus nuopelnus“ (Exceptional service).
Atsparumo gedimams principas, sumažinantis gedimo pavojų, yra plačiai taikomas įvairiuose kompiuteriuose, kurie naudojami keleivinių lėktuvų skrydžių valdymui, atominių reaktorių saugumo užtikrinimo įrenginiuose, eismo valdymui, telekomunikacinių ryšių perdavimui Žemės palydovų dėka ir t. t. Įvairūs JPL sukurti kosminiai laivai iki šių dienų naudoja kompiuterius, pagrįstus STAR principais. 1977 m. į kosmosą išsiųsti du „Voyager“ tipo kosminiai laivai jau apleido Saulės sistemą, bet dar vis siunčia mokslinių tyrimų duomenis.
1972 m. Kalifornijos universitetas A. A. Avižieniui suteikė profesoriaus vardą ir pavedė įsteigti Patikimų sistemų laboratoriją, kuriai vadovavo iki 1990 m., 1994 m. tapo profesoriumi – emeritu.
1990 m. gruodžio 29 d. išrinktas Lietuvos mokslų akademijos užsienio nariu, buvo pirmosios Lietuvos Mokslo tarybos narys ir dalyvavo darbo grupėje, 1990–1991 m. parengusioje Lietuvos Respublikos mokslo ir studijų įstatymo projektą.
Profesorius A. A. Avižienis buvo vienas aktyviausių Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) atkūrimo iniciatorių. 1989 m. balandžio 28 d. Kaune pirmininkavo Lietuvos ir išeivijos mokslininkų Tarptautinei konferencijai, kurioje paskelbtas VDU atkūrimo aktas. 1990 m. rugpjūčio 13 d. išrinktas VDU rektoriumi ir šiam universitetui vadovavo iki 1993 m. Vadovaujant A. A. Avižieniui, universitetas tapo vakarietiškos studijų sistemos pradininku Lietuvoje – jau 1990 m. jame įvesta liberaliųjų studijų sistema (bakalauro, magistro ir daktaro laipsnio).
Įvertindamas pirmojo rektoriaus nuopelnus universitetui 1994 m. VDU Senatas A. A. Avižieniui suteikė Garbės profesoriaus vardą. Nuo 2002 m. atstovauja Vytauto Didžiojo universitetą Europos informatikos mokslininkų darbo grupėje, rengiančioje projektus ES informacinės infrastruktūros patikimumui užtikrinti, kurioje dirba kartu su kolegomis iš Prancūzijos, Italijos, Didžiosios Britanijos, Švedijos, Vokietijos ir Austrijos.
A. A. Avižienis jau daugiau nei 30 metų dirba Tarptautinėje informatikos federacijoje (IFIP), kuriai priklauso apie 50 daugiausia išsivysčiusių valstybių. 1980 m. įsteigė ir šešerius metus vadovavo IFIP Patikimo skaičiavimo ekspertų sekcijai. Informatikos klausimais parašė daugiau kaip 120 straipsnių, yra apdovanotas aukščiausiu IFIP garbės ženklu – Sidabro šerdimi (Silver Core). Už nuopelnus ugdant tarptautinius mokslo ryšius Prancūzijos Nacionalinis politechnikos institutas Tulūzoje jam suteikė Garbės daktaro laipsnį.
1995 m. A. A. Avižienis buvo vienas iš Česlovo Milošo gimtinės fondo steigėjų, šio fondo direktorius. 1992 ir 2002 m. išrinktas į Kauno miesto savivaldybės tarybą, ėjo Kauno miesto Plėtros ir ekologijos komiteto pirmininko pareigas.
Gyvendamas JAV buvo aktyvus JAV lietuvių bendruomenės ir Lietuvių skautų sąjungos narys. 1967 m. organizavo pirmąjį lietuvių Mokslo ir kūrybos simpoziumą, kuris vyko Čikagoje. Taip pat buvo JAV lietuvių sporto veiklos rengėjas ir dalyvis, stalo teniso komandos narys. Už nuopelnus Lietuvai 1998 m. liepos 1 d. prezidentas Valdas Adamkus apdovanojo Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino III laipsnio ordinu.
2012 m. A. A. Avižieniui suteiktas Anykščių rajono garbės piliečio vardas už saugomą ir puoselėjamą dvasinį ryšį su protėvių augintais Anykščiais, už tarptautinį Lietuvos ir Anykščių garsinimą, visuomeninę ir švietėjišką veiklą Anykščių krašto bendruomenės labui. 2012 metais išleistoje knygoje „Avižienio algoritmas ir kiti nutikimai“ rašytojas Rimantas Vanagas yra išsamiai aprašęs mokslininko gyvenimo kelią.
Gleivūnai
Gleivūnai (Myxomycota) – nesudėtingos sandaros heterotrofinių organizmų skyrius, mikologų priskiriamas grybų karalystei, o zoologų – pirmuonims. Jų vegetatyvinis kūnas neturi tvirto apvalkalėlio, ir mitybos pobūdis yra kitoks negu tikrųjų grybų. Grybai minta osmotiškai, o gleivūnai – fagotrofiškai. Tačiau jų vegetatyvinio kūno – plazmodžio – judėjimas link maisto šaltinio pagal drėgmės ar šviesos gradientą daro juos panašius į paprasčiausius gyvūnus.
Juozas Antanavičius (1940)
Juozas Antanavičius (g. 1940 m. liepos 25 d. Tveruose, Telšių apskritis) – Lietuvos muzikologas, pedagogas, visuomenės veikėjas, humanitarinių mokslų daktaras.
Gleivūnai
Kartais nepalankiose sąlygose plazmodis apsitraukia labai stora kietos konsistencijos luobele ir virsta vadinamąja makrocista ( - didelis, kystis - pūslė.), kuri ilgą laiką gali ištverti sausrą, karštį, šaltį, maisto medžiagų trūkumą ir kt.
Juozas Antanavičius (1940)
Biografija
Mokėsi Luokės, Tverų ir Tryškių pradinėse mokyklose, vėliau – Kauno J. Jablonskio vidurinėje mokykloje. 1952–1958 m. lankė Kauno dešimtmetę muzikos mokyklą. 1958–1963 m. studijavo LSSR konservatorijoje (Klemenso Griauzdės muzikos teorijos klasė), kartu dirbo Liaudies muzikos laboratorijoje (vad. J. Čiurlionytė) laborantu.
1963–1964 m. Vilniaus septynmetės vaikų muzikos mokyklos direktoriaus pavaduotojas – mokymo dalies vedėjas, Čiurlionio meno mokyklos muzikos teorijos mokytojas. 1964–1965 m. Vilniaus pedagoginio instituto vyr. dėstytojas. 1968–1969 m. dėstė Leningrado konservatorijoje. Savaitraščio „Literatūra ir menas“ muzikos skyriaus vedėjas, Lietuvos radijo muzikos redaktorius. 1969 m. baigė Leningrado konservatorijos aspirantūrą, 1970 m. menotyros mokslų kandidatas. Nuo 1969 m. LSSR konservatorijos vyr. dėstytojas, nuo 1972 m. docentas. 1973–1974 m. stažavo Vienos universitete ir Vienos aukštojoje muzikos ir scenos meno mokykloje. 1975–1977 m. ir 1980–1987 m. LSSR konservatorijos muzikos teorijos katedros vedėjas; nuo 1988 m. profesorius. 1977–1979 m. Havanos aukštajame meno institute dėstė muzikos teoriją ir istoriją. 1982–1994 m. LSSR konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija) prorektorius mokslo reikalams, 1994–2005 m. rektorius, 2005–2011 m. mokslo ir meno prorektorius, nuo 2011 m. muzikos teorijos katedros profesorius ir Muzikologijos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas.
Gleivūnai
Po kurio laiko plazmodis pradeda sporifikuoti. Jis peršliaužia į sausesnę, daugiau apšviestą vietą ir suskyla į daugelį sporangių, apsuptų standžiu apvalkalėliu. Jų dydis ir forma įvairių gleivūnų rūšių labai skiriasi. Dažniausiai jos būna apvalios arba ovalios, apatinėje dalyje susiaurėjusios į kotelį, ir siekia vos keletą milimetrų ilgio.
Juozas Antanavičius (1940)
Biografija
1972–1996 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos valdybos narys, pirmininko pavaduotojas. Nuo 1992 m. Vigo (Ispanija) konservatorijos „Mayeusis“ konsultantas ir meno konsulas. 1993–2005 m. JAV Tarptautinės dailiųjų menų rektorių tarybos narys. Nuo 1995 m. Baltijos šalių muzikos akademijų asociacijos viceprezidentas. 1995–1996 m. Lietuvos universitetų rektorių konferencijos viceprezidentas, 1996–2003 m. prezidentas. 1997–2005 m. Koordinacinės muzikinio ugdymo tarybos pirmininkas. 1998–2003 m. Lietuvos mokslo tarybos narys, 2000–2003 m. Lietuvos aukštojo mokslo tarybos narys. 2000–2003 m. Europos universitetų asociacijos tarybos narys. 2000–2007 m. Muzikos enciklopedijos mokslinės redakcinės tarybos pirmininkas. 2004 m. gruodžio 7-9 d. Algirdo Brazausko Vyriausybėje – LR švietimo ir mokslo ministras; kilus abejonių dėl ryšių su KGB, ministro posto atsisakė.
Mokslinė veikla
Paskelbė straipsnių muzikos stiliaus, žanrų, kalbos, etnomuzikos klausimais. Surinko lietuvių liaudies melodijų. Lietuvoje ir užsienyje skaitė pranešimų, paskaitų apie Lietuvos ir kitų Baltijos šalių muziką, Lietuvos muzikinį gyvenimą, muzikos švietimą. 1983–1993 m. mokslo darbų rinkinio „Menotyra“ atsakingasis redaktorius. Vadovėlio „Muzikos kūrinių analizės pagrindai“ vienas autorių (1977 m.).
Gleivūnai
Daugelio gleivūnų rūšių sporangės, susitelkusios grupėmis, sudaro vaisinį kūną, vadinamą etaliu. Etalis paprastai vadinamas vaisiakūniu. Vaisiakūnio (etalio) dydis ir forma tarp įvairių gleivūnų rūšių skiriasi. Dažniausiai jie būna rutuliukų, buožialių, pagalvėlių ir kitokios formos, kaip ir plazmodis, paprastai ryškiai spalvoti. Tokius gleivūnų vaisiakūnius dažnai matome miške: ant kelmų, medžių.
Gleivūnų vaisiakūnį iš paviršiaus dengia kieta luobelė, vadinama peridžiu, kuri neretai būna prisisunkusi kalkių.
Gleivūnai gyvena tamsiose drėgnose vietose: pūvančių kelmų ir rąstų plyšiuose, po žieve, dirvožemyje, tarp pūvančių lapų, ant žolėdžių gyvūnų ekskrementų, gyvų medžių bei krūmų žievės ir kt.
Lietuvoje žinoma apie 200 rūšių iš šiam skyriui priklausančios gleivainių (Myxomycetes) klasės.
Zastaučiai
Zastaučiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Bugenių.
Istorija
1738 m. birželio 17 d. Tirkšlių seniūnijos inventoriuje nurodyta, kad yra kaime yra 5 dūmai (kiemai). 1902 m. buvo 73 gyventojai, 1923 m. – 18 ūkių su 112 gyventojų.
Zastaučius išgarsino pilkapynas ir kapinynas, kurie yra kaimo šiaurės rytinėje dalyje, Ventos kairiajame krante, ant dviejų kalvelių. Telšių ir Mažeikių kraštotyros muziejų darbuotojai 1974–1975 metais ištyrė visus pilkapius ir šalia jų esančią kalvelę.
Pajotijys
Pajotijys – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Gelgaudiškio, šalia kelio.
Istorija
Dabartinis Pajotijys įsikūrė 1921–1923 m. buvusiose Gelgaudiškio dvaro žemėse iš trijų kaimų: Pajotijo, Klerapolio ir Anapolio. Pajotijo pavadinimas kilo nuo Jotijos upės, kuri teka šiaurinėje kaimo pusėje.
Mykolas Juozapas Masalskis
Mykolas Juozapas Masalskis (, 1697 m. Trakuose – 1768 m. sausio 20 d.) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstybės ir karo veikėjas.
Biografija
Kilęs iš rusų kilmės Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų Masalskių giminės, didžiausią karjerą valstybės tarnyboje padaręs šios giminės atstovas. Tėvas Jonas Antanas Masalskis, motina – Ona Valavičiūtė. Sesuo – Dominyka Hlebickienė, Minsko kašteliono Aleksandro Hlebickio žmona.
Mokėsi Vilniaus universitete.
Šeima
1724 m. vedė Prancišką Oginskaitę ( (m. 1750 m.), Trakų kašteliono, kunigaikščio Mikalojaus Pranciškaus Oginskio (m. 1715), ir Katerinos Kopec dukterį. Vaikai:
Valstybės tarnyba
Nuo 1717 m. Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo deputatas. Iš pradžių buvo aktyvus Čartoryskių politikos šalininkas. Padedamas M. F. Čartoriskio 1726 m. tapo Lietuvos didžiuoju raštininku. 1733 m. Seimo maršalka, parėmė Stanislovo Leščinskio kanditatūrą į Abiejų Tautų Respublikos valdovus, kariavo jo pusėje, buvo pasitraukęs į Karaliaučių. Grįžęs į Lietuvą pritarė naujojo Abiejų Tautų Respublikos valdovo Augusto III politikai. 1737–1742 m. Mstislavlio vaivada, nuo 1741 m. Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo maršalka (maršalas), 1742 m. Trakų vaivada, 1742–1744 m. Trakų kaštelionas, nuo 1744 m. Vilniaus kaštelionas ir Lietuvos lauko etmonas, nuo 1762 m. – Lietuvos didysis etmonas. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės seimuose siūlė daryti karinių reformų, ypač padidinti kariuomenę. Iškėlė projektą, pagal kurį į kariuomenę privalėjo būti imamas kas penkiasdešimtas valstietis. Nors ėjo aukštas valstybines pareigas, tarpuvaldžiu (bekaralmečiu) 1764 m. į Lietuvą įleido Rusijos imperijos kariuomenės dalinius. 1764 m. Seimui panaikinus etmono pareigybę ir vietoj jos įkūrus Karo komisiją, tapo Čartoriskių grupuotės priešininku. 1766 m. Seime nepritarė Karo komisijos įkūrimui.
Jam priskiriamas Seime išplatintas laiškas Gerojo patrioto pastabos būsimiems seimams ir instrukcijos pasiuntiniams (Uwagi dobrego patrioty co do sejmow nastepujących i instrukcji poslom), kuriame išreiškė nepritarimą reformoms.
Totoriškės
Totoriškės – kaimas Trakų rajono savivaldybės pietvakariuose, 4 km į pietus nuo Aukštadvario, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Pro kaimą teka upelis Strūzda, sudarytas Totoriškių tvenkinys.
Jangi Nišanas
Jangi Nišanas − miestas Kaškadarjos vilajeto Nišano tumane (Uzbekija). Miesto teises gavo 1974 m. Iki Taškento − 423 km, iki vilajeto centro Karšio − 25 km.
Pramonė
Mieste yra šios įmonės:
Lorenzo Lotto
thumb|right|180px|Numanomas Lorenco Loto autoportretas (apie 1540, [[Tiseno-Bornemiso muziejus, Madridas)]]
Lorencas Lotas (, 1480 m. Venecijoje − 1556 m. Lorete) – italų renesanso dailininkas, priskiriamas Venecijos dailės mokyklai.
Biografija
Lorencas Lotas gimė 1480 m. Venecijoje. Pirmuosius dailės mokslus jis išėjo pas Alvise Vivarini. Pirmuosius savarankiškus darbus Lorencas atliko Trevize 1503–1506 m. laikotarpyje. Tai buvo altorinė tapyba vietos bažnyčiose. 1505 m. jis jau minimas kaip žymus Trevizo dailininkas. Tačiau šis žinomumas negarantavo Lorencui materialinio turto. Išsikeldamas iš Trevizo jis turėjo išparduoti buities daiktus, kad galėtų apmokėti būsto nuomą. Tai bus būdinga kone visam vėlesniam Lorenco Loto gyvenimui – kelionės po įvairius Italijos miestus ieškant užsakymų. 1506 m. Lorencas dirbo Rekanačio miestelyje prie Ankonos, kur iki 1508 m. sukūrė altorinę tapybą vietos Šv. Dominyko bažnyčioje. 1508 m. Lorencas persikėlė į Romą. Buvo pasamdytas darbams Vatikano Apaštališkuosiuose rūmuose. Minimas užmokestis už čia atliktas freskas (neišlikusios). Romoje Lorencas susipažino su Rafaelio ir Mikelandželo darbais. 1512 m. Lotas trumpam buvo grįžęs į Rekanatį. 1513 m. Lorencas dirbo Bergame, kur atliko altorinę tapybą Šv. Baltramiejaus bažnyčioje. Bergame Lotas praleido apie 14 metų, čia išvystė nuosavą stilių, kuriame derino Romos ir Venecijos mokyklų įtakas. thumb|left|280px| „Poilsis pakeliui į Egiptą“ (apie 1530, [[Ermitažas, Sankt Peterburgas)]] 1523-24 sukūrė svarbiausius monumentaliuosius savo darbus – freskas Treskorės miestelio oratorijoje Šv. Barboros ir Šv. Brigitos gyvenimų temomis. 1525 m. Lorencas Lotas grįžo į Veneciją, daugiausia gyveno ir buvo susijęs su dominikonų San Giovanni e Paolo vienuolynu, kurio bažnyčiai iki 1542 m. sukūrė altorinę tapybą ir vėliau paskyrė palikimą. Venecijoje Lorencas vargiai galėjo konkuruoti su pripažintais to meto meistrais, tačiau tapo jų, Ticiano ir Palma Vecchio, draugu. Buvo pažįstamas su Pietro Aretino ir Jacopo Sansovino. Šiuo periodu Lorencas dažnai lankėsi aplinkiniuose Veneto ir Markės regionų miestuose ieškodamas užsakymų, pakol 1549 m. apsistojo Ankonoje. Šiuo laikotarpiu Lorencas jau gyveno skurde. 1552 m. jis įstojo į Loreto dominikonų broliją. Čia ir mirė 1556 m.
Kūryba
Lorencas Lotas gyvenimo metu buvo giliai religingas žmogus, jo tapybos darbai artimi ekspresyvesniems vėlesnės kartos manieristiniams ir baroko darbams. Tarp ankstyvųjų Loto įkvėpėjų, be Alvise Vivarini − Giovanni Bellini, Carlo Crivelli, Cima da Conegliano, Giorgione.
Brandžiausi Loto darbai propagavo dinamiškumą, kuris buvo būdingas kitiems to meto Šiaurės Italijos dailininkams, kaip Antonio da Correggio ir Gaudenzio Ferrari. Lorencas Lotas nepaliko pasekėjų ar žymesnių mokinių.
Tai, kad Lorenco Loto pagrindinė kūryba buvo išsklaidyta po mažus Italijos miestelius, daug prisidėjo, kad dailininkas daugelį amžių buvo užmirštas. Dėmesys Lorenco Loto kūrybai padidėjo XIX a. pabaigoje, tuomet didieji muziejai paskubėjo įsigyti jo darbų. 1895 m. pasirodė pirmas kapitalinis veikalas apie dailininką „Lorencas Lotas: esė apie konstruktyviąją meno kritiką“, parašytas Bernard Berenson.
Altitudė
Altitudė – vietovės, statinio, bet kurio kito objekto ar jo taško vertikalus aukštis nuo sutartinio atskaitos taško. Paprastai geografijai, geodezijai, kartografijai, meteorologijai, architektūrai, aviacijai, fizikai, biologijai atskaitos tašku tarnauja jūros lygis.
Altitudės įtaka
Didžiausią įtaką altitudė turi organizmams, nes priklausomai nuo aukščio kinta atmosferos ar vandens slėgis, temperatūra, drėgmė, o tai lemia organizmų galimybes gyvuoti ar net išgyventi tam tikrame aukštyje. Staigus aukščio nuo jūros lygio ir su juo susijusių veiksnių pasikeitimas gali sukelti negrįžtamus organizmo sandaros pokyčius. Su šiomis problemomis dažniausiai susiduria lakūnai, alpinistai, narai.
Atmosferos slėgis turi tiesioginę priklausomybę nuo altitudės. Slėgį jūros lygyje sutarta laikyti 1 atm (atmosfera), jis lygus 760 mm gyvsidabrio stulpelio, arba 1013,25 mb (milibaras), arba 1013,5 hPa (hektopaskalis). 1000 m aukštyje gyvsidabrio stulpelio aukštis siekia 674 mm Hg, 4800 m aukštyje 416 mm Hg, o 8848 m. (Everestas) tik 236 mm Hg.
Istorija
Pirmąjį žinomą aukščio matavimą atliko Eratostenas, matuodamas Gizos piramidžių aukštį. Nustatyti žemės paviršių lygių skirtumus pirmiesiems prireikė Senovės Romos akvedukų statytojams. Ypatingai daug žemės lygio matavimų buvo atlikta XIX a. pradžioje. Todėl atsirado būtinybė įvesti žemės lygio standartus.
Nuorodos
Надморска височина Alto Altura Magasság 高さ Высота полёта Height Rakım
Audronė Juzė Juodaitytė
Audronė Juzė Juodaitytė (g. 1943 m. gegužės 2 d. Kaunas) – Lietuvos pedagogė, habilituota socialinių mokslų daktarė, Lietuvių katalikų mokslų akademijos narė.
Biografija
1961–1965 m. studijavo Šiaulių pedagoginiame institute, 1978 m. baigė Leningrado A. Gerceno pedagogikos institutą.
1978–1981 m. Leningrado A. Gerceno pedagogikos instituto, 1981–1991 m. Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos ikimokyklinio auklėjimo fakulteto, 1991–2002 m. – Klaipėdos universiteto dėstytoja, 1991–2000 m. Vaikystės pedagogikos katedros vedėja, 1995–2002 m. Vaikystės studijų centro direktorė. Nuo 2003 m. Šiaulių universiteto dėstytoja, nuo 2003 m. Šiaulių universiteto Edukacinių tyrimų mokslinio centro direktorė; nuo 2002 m. profesorė.
Domingo Faustino Sarmiento
Literatūrinė ir švietėjiška veikla
XIX a. pirmojoje pusėje gyveno Čilėje, domėjosi šios šalies švietimo sistema. Čilėje Sarmientas įsitraukė į intensyvią diskusiją su neoklasicizmo teoretiku Andresu Belju apie literatūros esmę ir paskirtį, šioje diskusijoje tvirtai palaikė romantizmo pusę. 1845 m. parašė knygą Facundo, kurioje išdėstė požiūrį į kaudilizmą ir personalistinę politiką. Ši knyga susilaukė visuotinio pripažinimo Lotynų Amerikoje, buvo vertinimama už rašymo stilių, politinę filosofiją. Taip pat keliavo po JAV, Europą.
Audronė Juzė Juodaitytė
Biografija
Nuo 1995 m. Tarptautinio vaikų tyrimo instituto (International Institute of Child Study) ekspertų komisijos narė.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų pagrindinės sritys; vaikystės fenomeno edukaciniai tyrimai, socializacija ir ugdymas vaikystėje, vaikystės pedagogų universitetinis rengimas.
Domingo Faustino Sarmiento
Politinė veikla
1868 m. Sarmientas išrinktas Argentinos prezidentu, šiame poste pakeitė liberalą Bartolomé Mitre. Jo valdymo laikotarpiu suklestėjo švietimas: įsteigta apie 100 viešųjų bibliotekų, padvigubėjo studentų skaičius. Po intensyvios tarptautinės kampanijos padidėjo imigracija iš Europos. Sarmiento užbaigė Trigubo Aljanso karą, rėmė protekcionistinę ekonominę politiką.
Polavai
Polavai arba Fedotovas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Федотово) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pravdinsko miesto gyvenvietės kaimas prie Alnos upės.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas Pōlavs prūsiškos kilmės. 1357 m. minimas Polawen. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities dvaras, nuo 1874 m. birželio 3 d. valsčiaus centras. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungti Deitmitai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Družbos apylinkės kaimas.
Moldavijos administracinis suskirstymas
Moldavija administraciškai skirstoma į 37 administracinius vienetus :
Apskritys (1998–2003 m.)
thumb|200px|Buvusios apskritys Nuo 1998 iki 2003 m. Moldavija buvo suskirstyta į 12 administracinio suskirstymo vienetų: 1 savivaldybę, Padniestrę, Gagaūziją ir 9 apskritis (.)
Miestai ir rajonai (1991–1998 m.)
1991–1998 m. Moldova buvo padalinta į 10 miestų ir 40 rajonų. :
Totoriškės (reikšmės)
Totoriškėmis vadinami kaimai:
Pruchenkų Švenčiausiosios Jėzaus Širdies parapija
Pruchenkų Švenčiausiosios Jėzaus Širdies parapija - parapija įkurta 1921 metais. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijai, Losicės dekanatui. 1920 m. pastatyta parapijos medinė bažnyčia.
Peleniškiai (Pačeriaukštė)
Peleniškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Biržų.
Istorija
1949–1992 m. kolūkio „Laisvoji žemė“ gyvenvietė.
FK Danspin
Raseinių „Danspin“ – Lietuvos futbolo klubas iš Raseinių.
Istorija
2010 m. komandą ėmė remti danų kapitalo įmonė „Danspin“.
2016 m. tarp šešių LFF III lyga dalyvių užėmė ketvirtą vietą.
Kazimieriškė
Kazimieriške vadinami kaimai:
Šilropė
Šilropė (Sempervivum) – storalapinių (Crassulaceae) šeimos sukulentinių augalų gentis. Mokslinėje literatūroje išskiriamos 40-60 rūšių. Anksčiau buvo aprašytos bent 200 rūšių, tačiau daugelis jų nebėra laikomos atskiromis rūšimis. Yra išvesta apie 3000 šilropių veislių auginamų soduose ir gėlynuose. Tai daugiamečiai, visžaliai augalai.
Šaknų sistema tipiška kalnuose, ant uolingo grunto augantiems augalams.
Lietuvoje soduose, gėlynuose, kapinėse auginama stoginė šilropė (Sempervivum tectorum).
San Ladzaro di Savena
San Ladzaro di Savena – Italijos miestas Emilijoje–Romanijoje, Bolonijos provincijoje.
Istorija
Miesto apylinkės gyvenamos nuo senovės. Čia randama Akmens ir Bronzos amžių dirbinių.
Dokumentai rodo, kad nuo 1214 m. šalia miesto buvo karantino stotelė, kur buvo izoliuojami sergantys.
Po miesto plėtros XX a. aštuntame dešimtmetyje, San Ladzaro di Savena tapo viena didžiausių provincijos savivaldybių.
Njakundajaus nacionalinis parkas
Njakundajaus nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente, į pietus nuo Njakundajaus. Plotas 20 km². Nacionalinis parkas apima Paranos intako Njakundajaus slėnį ir jame išlikusius tropinius miškus. Pats svarbiausias parko objektas – 40 m aukščio ir 70 m pločio Njakundajaus krioklys.
Klimatas subtropinis, drėgnas. Vidutinė metinė oro temperatūra 21,5 °C, metinis kritulių kiekis 1500–1700 mm. Vyrauja vėjai iš šiaurės. Parke vyrauja 15–20 m aukščio medžiai: skalusis kedrenis (Cedrela fissilis), paprastoji šerangė (Trichilia catigua), kopūstpalmė (Euterpe edulis), vienažiedė eugenija (Eugenia uniflora), Myrsine rivularis. Iš medžių, viršijančių 35 m aukštį būdingi: amerikinis skydmis (Peltophorum dubium), blizgioji piestoja (Pterogyne nitens), vyšninis širdamedis (Cordia dichotoma), Cholorophora tinctoria, delnuotė (Cecropia pachystachya). Didelė paparčių, orchidėjų įvairovė. Parke sutinkami įvairūs paukščiai, žinduoliai, ropliai, o upėje gausu žuvų.
1975 m. įkurta saugoma teritorija kaip Njakundajaus saugomas miškas, 1993 m. teritorija praplėsta, jai suteiktas nacionalinio parko statusas.
thumb|left|600px|Krioklio panorama
Internetinė bankininkystė
miniatiūra|389x389px|Prisijungimas prie interneto banko "swedbank.lt" 254x254px|thumb|Kodų generatorius.
Internetinė bankininkystė – banko paslaugų teikimas internetu, naudojantis specialiai tam sukurtu tinklalapiu. Įprastai naudotis interneto banku užtenka kompiuterio arba išmaniojo įrenginio su interneto ryšiu ir interneto naršykle, užtikrinančia šifruotą duomenų perdavimą.
Lietuvoje interneto bankininkystės vartotojų sparčiai auga. 2013 m. pabaigoje Lietuvoje buvo 3,791 mln. registruotų internetinės bankininkystės klientų.
Banko paslaugos internetu paprastai kainuoja pigiau, nei banko padalinyje.
Internetu bankai paprastai siūlo apmokėti sąskaitas, peržiūrėti banko sąskaitos istoriją, pakeisti sąskaitoje laikomą valiutą, užsakyti mokėjimo korteles, pasiimti paskolas, atidaryti indėlius ir pan.
Daugeliui banko klientų interneto bankininkystė yra patogiausias būdas tvarkyti savo finansus, nes jie tai gali atlikti neeidami į banko padalinį, nereikia derintis prie padalinio darbo laiko bei jame susidarančių eilių.
Prisijungimas
Lietuvoje, kaip ir kitose šalyse, dauguma interneto bankų naudoja kelių slaptažodžių apsaugą, kadangi tokia sistema užtikrina priimtiną saugumą, nors ją paprasta sukurti ir pigu naudoti.
Prisijungimui prie interneto banko paprastai naudojami trys atpažinimo priemonės:
Ryšys tarp kliento ir banko tinklalapio paprastai būna koduotas SSL (Secure Socket Layer) 128 bitų šifravimo raktu – šią technologiją naudoja visi Lietuvoje veikiantys interneto bankai.
Silicis
Silicis – cheminis elementas periodinėje elementų lentelėje, žymimas Si. Silicio atominis skaičius – 14.
Nors silicis sudaro net 27 % Žemės plutos masės, tačiau gryno gamtoje nerandama. Šis elementas laboratorijoje išskirtas tik 1811 m. Tai tamsiai pilki metališko blizgesio milteliai. Junginiuose silicis yra keturvalentis, jo oksidacijos laipsnis (išskyrus junginius su metalais) lygus +4. Silicis yra šiuolaikinės elektronikos pramonės pagrindas. Be to silicis gali sudaryti silikatus.
Silicio fizikinės savybės
Silicis – puslaidininkis. Jo plonos plokštelės, išpjautos iš silicio monokristalų, naudojamos šiuolaikinėje technikoje, pavyzdžiui, saulės baterijose, paverčiančiose saulės spindulių energiją elektros energija. Daugelyje išlydytų metalų, pavyzdžiui, aliuminyje, silicis tirpsta, nesijungdamas su jais, ir aušinant lydalą, išsiskiria kristalais.
Silicio cheminės savybės
Įprastinėje temperatūroje silicis jungiasi tik su fluoru. Kaitinamas ore amorfinis silicis jungiasi su deguonimi – stipriai įkaisdamas sudega iki silicio oksido. Taip pat silicis lengvai jungiasi su chloru. Su kitais mažiau elektroneigiamais nemetalais silicis jeigu ir reaguoja, tai ne taip energingai ir sudaro ne tokius patvarius junginius…
Silicio gavimas
Silicis nepaprastai stipriai susijungęs su deguonimi; todėl norint gauti silicį iš jo dioksido, reikia labai energingo reduktoriaus. Laboratorijos sąlygomis amorfinis silicis gaunamas Beketovo būdu. Tam smulkaus kvarco smėlio ir magnio miltelių mišinys supilamas į sunkiai lydomą mėgintuvėlį ir, įstačius į mišinį magnio juostelę, uždegamas:
SiO2 + 2Mg → Si + 2MgO + 372 kJ
Silicio dioksidas (SiO2)
silicio dioksidas turi atominę kristalinę gardelę, kuri ir lemia jo aukštą lydymosi temperatūrą Tai viena labiausiai paplitusių medžiagų Žemės plutoje. Jis randamas dviejų atmainų: kristalinis ir amorfinis. Kristalinis SiO2 dažniausiai aptinkamas kvarco pavidalu. Smulkūs kvarco grūdeliai – paprastas smėlis. Švarus smėlis yra baltas, geležies junginių nudažytas – geltonas. Fizinės dirvožemio savybės, taip pat jo gerumas daug priklauso nuo smėlio grūdelių dydžio ir kiekio. Kvarco kristalų pavadinimas priklauso nuo jų spalvos: rudas vadinamas dūminiu kvarcu, violetinis – ametistu, bespalvis skaidrus – kalnų krištolu.
Kvarco kristalai
Jie naudojami papuošalams ir laikrodžių ašelių lizdams gaminti. Kalnų krištolas praleidžia ultravioletinius spindulius ir dėl to naudojamas optinėse priemonėse linzėms. Amorfinis silicio dioksidas randamas kaip „infuzorinė žemė“. Tai kadaise gyvenusių infuzorijų kiautelių likučiai, naudojami dinamitui gaminti. Kristalinis SiO2 kartu su amorfiniu sudaro titnagą, agatą ir kt. Titnagas dabar vartojamas rutuliniuose malūnuose.
Poveikis žmogui
Dėl silicio cheminio poveikio žmogaus plaučių ląstelėms, silicio dulkės sukelia silikozės ligą.
Prancūzijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Velomobilis
thumb|220px|Velomobilis Go-One 3 (Kanada). thumb|Velomobilis romantiškiems pasivažinėjimams, [[Šiauliai|Šiaulių dviračių muziejuje]] Velomobilis yra dviejų ar daugiau ratų (dažniausiai trijų), žmogaus jėga (dažniausiai pedalais) varoma, žema transporto priemonė. Lotyniškai velox – „greitas“, mobilis – „judantis“.
Vairuotojas velomobilyje sėdi patogiai (dažniausiai šiek tiek atsilošęs) ir pedalus mina ištiesęs į priekį kojas. Pasaulyje velomobiliais dažniausiai vadinamos tik tokios žmogaus jėga varomos transporto priemonės, kurios turi gaubtą, o Lietuvoje taip vadinamos ir neturintys gaubto, pusiau gulom minami dviračiai. Gaubtas mažina oro pasipriešinimą, taip pat apsaugo nuo blogų oro sąlygų, lietaus, sniego, vėjo. Kai kuriuose modeliuose važiuojančiojo galva nėra paslepiama po gaubtu; dėl to yra geresnis matomumas, girdimumas, tačiau neapsaugoma nuo oro sąlygų.
Velomobilių transportas
1930 m. dviračių varžybose vidutinio lygio sportininkas velomobiliu aplenkė dviračius. Jo rezultatai buvo anuliuoti. Uždrausta dviračių lenktynėse naudoti tokios konstrukcijos priemones.
Velomobiliais patogiau ir komfortiškiau važiuoti nei įprastais dviračiais. Kitaip, nei automobiliai, jie neteršia atmosferos, neskleidžia didelio triukšmo, mažesnė tikimybė sukelti pavojingą avarinę situaciją.
Velomobiliai daugiausiai yra paplitę Nyderlanduose, Vokietijoje, Danijoje.
Šiuolaikiniuose velomobiluose kartais įtaisomi elektriniai įrengimai sumažina kojų apkrovą - elektros pagalba sustiprinamas ratų sukimasis. Ši sistema panaudojama važiuojant įkalnėje.
Pasaulyje velomobilius bei gulimuosius dviračius gamina daug mažiau gamintojų, negu įprastus dviračius. Nėra daug ir besinaudojančių jais. Todėl net ir nesudėtingų konstrukcijų gulimi dviračiai yra brangesni už įprastus. Nemažai velomobilių yra gaminami mėgėjų.
Lietuvoje
1975–1990 m. doc. dr. Vytautas Dovydėnas propagavo velomobilius, kurie pasak jo turėję ne tik pradėti naują dviračių erą, bet ir iš miestų dalinai išstumti automobilius. Jis spausdino straipsnius, išleido keletą knygų, su pasekėjais gamino velomobilius, pats Vilniaus gatvėmis jais važinėja į darbą ir laisvalaikiu.
Nemažai velomobilių Lietuvoje yra pagaminęs ir tebegamina šiaulietis Rimantas Martinkėnas.
2003 rugsėjo 5 d. Šiaulių dviračių muziejuje atidaryta paroda „Įdomių konstrukcijų dviračiai“ iš Algirdo Zauko rinkinio. A. Zaukas – Dviračių muziejaus vyr. muziejininkas visais metų laikais besinaudojantis dviračiu kaip transporto priemone. A. Zaukas kolekcionuoja įdomių konstrukcijų dviračius. Parodoje pristatyta 19 biotransporto priemonių: dviračių, motociklų, velomobilių (5 vnt.), paspirtukas ir neįgaliųjų vežimėlis su specialiu važiavimo įrenginiu. Įvairių konstrukcijų velomobilius A. Zauko užsakymu pagamino Rimas Martinkėnas.
Jotvingių kalba
Jotvingių, arba sūduvių kalba, dainuvių kalba – išnykusi vakarų baltų kalba, kuria kalbėjo Jotvos gyventojai. Kilo iš baltų prokalbės. Pietuose šios kalbos arealas kurį laiką siekė Vakarų Bugo vidurupį, o nuo XII a.–XIII a. jau tik Narevo aukštupį. Iš žinomų baltų kalbų artimiausia jotvingių kalbai buvo prūsų kalba. Tikėtina, kad jotvingių kalbą sudarė poleksėnų, sūduvių, jotvingių ir dainuvių tarmės.
Istorija
Į X a. susikūrusią dainuvių genčių sąjungą įėjo Jotvos pietuose gyvenę poleksėnai, šiaurės vakaruose sūduviai, centrinėje dalyje bei rytuose jotvingiai ir šiaurėje dainuviai. Manoma, kad po šio susijungimo jotvingių ir sūduvių tarmės susivienodino.
Jotvingių kalba buvo panaši į prūsų kalbą, tai atskleidžia 1545 m. išleistas pirmasis prūsų katekizmas, kurio pratarmėje parašyta: Die Sudawen aber wiewol ihre rede etwas nyderiger wissen sich doch inn diese preüßnische sprach: wie sie alhie im Catechismo gedruckt ist auch wol zuschicken und vernemen alle wort (Sūduviai, kad ir kalba žemesniu tonu, supranta prūsų kalbą, kuri parašyta katekizme, gerai save išreiškia ir supranta kiekvieną prūsų kalbos žodį).
Taip pat yra išlikę keletas jotvingių kalbos frazių, užrašytų Warhafftige Beschreibung der Sudawen auff Samland sambt ihren Bock heyligen und Ceremonien apie sūduvių šventimo įpročius, kuriuos XVI a. užrašė Jeronimas Meletijus.
1535 m. Johanas Gramanas rašė apie sūduvius, kurie gyveno kaimynystėje su prūsais, kad 6-7 mylių atstumu į rytus nuo Sembos yra 32 kaimai, kuriuose gyvena sūduviai ir vartoja Sudini (sūduvių) kalbą.
Dėl jotvingių kalbos išnykimo laiko mokslininkai nesutaria. Dauguma jų tą išnykimą datuoja XVI a.-XVII a. sandūroje.,
Negausius jotvingių kalbos pažinimo šaltinius sudaro kelios dešimtys jotvingiškos fonetikos vietovardžių (vandenvardžiai Bilsas, Zebrys, Veisiejis, Seira, Seirijis, gyvenviečių pavadinimai Leipalingis, Jieznas, Berznykas, Seinai ir kt.), 1978 m. rastas rankraštinis jotvingių kalbos žodynėlis „Pagonių šnektos iš Narevo“ ir dar keli prastai užrašyti žodžiai.
Iš visų šių fragmentų galima spręsti, kad jotvingiai, kaip ir prūsai bei kuršiai, tebeturėjo išlaikę senovinį baltišką ei, nebetarė š, ž (vietoje jų tardavo s, z). Su prūsais juos siejo ir daugelis leksikos paralelių (pvz., Kirsna (upės vardas, plg. pr. kirsnan „juodas“; Garbus, Garbingiai (kalnų vardai), plg. pr. garbus „kalnas“; Gailintas (ežero vardas), plg. pr. gaylis „baltas“; Azagis (ežero vardas), plg. pr. assegis [azegis] „pūgžlys“; Stabingis (ežero vardas), plg. pr. stabis „akmuo“).
Jotvingiškais laikomi Pietų Lietuvos vietų ir vandenų vardai, turintys priesagą -ing- (paralelė su kuršių kalba), pvz., Apsingė, Nedzingė, Pilvingis, Suvingis.
Kai kurių lenkų ir lietuvių kalbų tarmėms būdingas „mozūravimas“ (s, z tarimas vietoj š, ž: zasis, zvėris, as) dalies kalbininkų laikomas jotvingių kalbos substratiniu palikimu. Lietuvoje šis reiškinys pastebėtas Kabelių ir Musteikos kaimuose (Varėnos r.), taip pat jau išnykusioje Zietelos (netoli Naugarduko) lietuvių šnektoje. Jotvingių substratu aiškinamas ir minkštųjų t, d painiojimas su k, g kai kuriose pietų aukštaičių šnektose, pvz., kėvas „tėvas“, degutė „gegutė“, begėgė „begėdė“, gievas „Dievas“ (Kabeliai, Dieveniškės, Švendubrė, Leipalingis).
Aš bijau
Aš bijau  – 1977 m. italų režisieriaus Damiano Damiani sukurtas kriminalinis filmas, debiutavęs Taorminos kino festivalyje.
Turinys
Kai, mėginant sulaikyti teisėjo žudikus, sužeidžiamas komisaro Graciano porininkas ir policininkai ima protestuoti dėl pernelyg mažų saugumo priemonių, jis nusprendžia palikti tarnybą, tačiau viršininkas įtikina likti ir imtis ramesnio darbo – tapti teisėjo Kančedos sargybiniu.
Darbas iš pradžių atrodo saugus, tačiau netrukus teisėjas, tirdamas žmogžudystę uosto dokuose, atranda vis daugiau įrodymų, kad šalies aukščiausi politikų sluoksniai gali būti susiję su teroristinėmis grupuotėmis bei ginklų kontrabanda. Išsigandęs ir bijodamas dėl savo gyvybės Graciano įtikina teisėją nei vienoje ataskaitoje neminėti jo pavardės.
Kančeda kreipiasi į savo vyresnybę dėl įtarimų ir netrukus nužudomas savo bute, o neperšaunamą liemenę dėvintis Graciano per susišaudymą apsimeta negyvu.
Apdovanojimai
1977 m. tarptautiniame Taorminos kino festivalyje pagrindinio vaidmens atlikėjas Gian Maria Volonte buvo pripažintas geriausiu aktoriumi, o Damiano Damiani pelnė geriausio režiesieriaus nominaciją.
Kęstutis Antanėlis
Kęstutis Antanėlis (1951 m. kovo 28 d. Vilniuje – 2020 m. spalio 12 d. ten pat ) – Lietuvos kompozitorius, architektas, dailininkas.
Deitmitai
Deitmitai arba Izvilinas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Извилино) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pravdinsko miesto gyvenvietės kaimas prie Alnos upės.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas Deitimītjai prūsiškos kilmės. 1343 m. minimas Doythimiten. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities dvaras, nuo 1874 m. birželio 3 d. Polavų valsčiaus kaimas. 1910 m. buvo 174 gyventojai. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Polavų. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Družbos apylinkės kaimas.
Kęstutis Antanėlis
Biografija
1967 m. įkūrė roko grupę "Antanėliai" (gyvavo iki 1981 m.) ir jai vadovavo. 1971 m. gruodžio 25 d. Vilniuje pirmasis Europoje pastatė Endriu Loido Veberio roko operą „Jėzus Kristus superžvaigždė“.
Suprojektavo pastatų, interjerų, baldų (Lietuvos Respublikos Seimo Kredencialų salei, (1995 m.), sukūrė vitražų administraciniams pastatams, skulptūrų.
Dubysa
thumb|250px|Dubysa Lietuvos žemėlapyje 230px|miniatiūra|Dubysos baseinas
Dubysa – upė Vidurio Lietuvoje, tekanti Žemaitijoje; Nemuno dešinysis intakas. Ilgis 130,9 km (14-oji pagal ilgį Lietuvos upė). Prasideda Šiaulių rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Rėkyvos ežero, iš Bubių tvenkinio, ties užtvanka. Teka į pietus per Kelmės rajoną, pro Lyduvėnus, Betygalą, Ariogalą (Raseinių rajonas), Gėluvą. Žemupys skiria Jurbarko ir Kauno rajonus. Įteka į Nemuną 167,5 km nuo jo žiočių, ties Seredžiumi.
Nuo Ariogalos iki žiočių upė priklauso Dubysos ichtiologiniam draustiniui, dėl ten esančios žiobrių nerštavietės. Taip pat dalis Dubysos baseino priklauso Kurtuvėnų regioniniam parkui ir Dubysos regioniniam parkui.
Slėnis 300–500 m pločio, šlaitai iki 30 m aukščio, statūs (ypač ties Ariogala, kur slėnis kerta galinių morenų ruožą). Aukštupyje vagos plotis 5-10 m, o gylis 0,5-1 m, upė labai vingiuota. Prie Bubių Dubysa patenka į Kurtuvėnų slėnį. Juo lygiagrečiai su upe eina Dubysos-Ventos kanalas (vietomis kanalo vaga sutampa su upės vaga). Vidurupio vagos plotis 20–30 m, žemupio 40–60 m. Gylis žemupyje svyruoja nuo 0,2 m iki 3 m.
Dubysa turi 44 intakus; didesnieji:
Vidutinis nuolydis 0,67 m/km. Srovės greitis 0,1-0,9 m/s. Debitas ties žiotimis: minimalus 4 m³/s, vidutinis 14,5 m³/s, didžiausias 100–150 m³/s. Dubysą daugiausia maitina lietaus ir sniego tirpsmo vanduo, todėl jos lygis smarkiai svyruoja. Nuo vidurupio iki žiočių iš dešinės įteka vos keli trumpi upeliai.
Krantuose yra XIII-XIV a. piliakalnių. Lyduvėnuose ir Padubysyje 1930-99 m. veikė hidrometrijos stotys. Ties Bubiais yra 418 ha Bubių tvenkinys, Mirskiškėje ir Dengtiltyje – malūnų užtvankos.
Per Dubysą yra nutiestas ilgiausias ir aukščiausias Lietuvoje tiltas – Lyduvėnų tiltas.
Etimologija
Upėvardis kildinamas nuo žodžių dubti („darytis dubiam, linkti, klimpti, smegti“), dubus („įdubęs, gilus“), dubė („įdubimas, slėnys“).
RCD Espanyol
Barselonos „Espanyol“ – Ispanijos futbolo klubas iš Barselonos.
Pajuodupis
Pajuodupis – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Dainavos, šalia Juodupės ir Versekos santakos (Eišiškių HE tvenkinys). Seniūnaitijos centras. Ties kaimu kertasi keliai, ir.
Istorija
XIX a. pab. – kaimas ir šlėktų okolica Lydos apskrities Eišiškių valsčiuje, Versekos apylinkėje. Priklausė Lodaciškių dvarininkams Adamavičiams.
Škotijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Škotijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Finalo rungtynės
-
FK Širvinta Vilkaviškis
Vilkaviškio „Širvinta“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Vilkaviškio.
Istorija
Klubas sovietmečiu veikė prie Vilkaviškio siuvimo fabriko ir buvo pagrindinė miesto komanda. Atgavus Nepriklausomybę klubas kasmet ritosi vis žemesnėn lygon, kol 1993 m. iširo.
Sporofitas
250px|thumb|Samanos Tortula muralis sporogonai, išaugę iš gametofito 250px|thumb|Sėklinių augalų visas augalas, išskyrus žiedadulkes ir sėklapradį, yra sporofitas Sporofitas – diploidinis individas, išsivystantis iš zigotos ir subrandinantis sporаs, dviejų kartų augalų ir kai kurių dumblių vystymesi. Šių kartų individai paprastai yra skirtingos sandaros ir visada skirtingai dauginasi.
Gametofito gametos susilieja į diploidinę zigotą, iš kurios aukštesniuosiuose augaluose išsivysto daugialąstis sporofito gemalas, o iš jo išauga augalas sporofitas. Tam tikroms sporofito ląstelėms pasidalijus mejozės būdu (tai paprastai vyksta sporangėse) susidaro haploidinės sporos, iš kurių vystosi haploidiniai gametofitai.
Daugelyje augalų (pataisai, paparčiai, plikasėkliai, gaubtasėkliai) sporangės būna dvejopos – makrosporangės ir mikrosporangės. Makrosporangėse vystosi makrosporos, iš kurių išsivysto moteriški gametofitai, o mikrosporangėse – mikrosporos, iš kurių išsivysto vyriškieji gametofitai.
Įvairių augalų sporofitai
Asiūklūnų sporofitą sudaro: strobilas bambliai, tarpubambliai, šoninės šaknys bei šakniastiebiai
Šertvūnų sporofitą sudaro: lapalakštis, rachis, žvyneliai, lapkotis, šakniastiebis bei pridėtinės šaknys
Pijaus X herbas
thumb|Herbo skydas
Popiežiaus Pijaus X herbas – sidabriniame herbiniame skyde, mėlynas kryžius, kuriame penki „gulintys“ mėnuliai.
Tai Piccolomini iš Sienos šeimos herbas.
Charkivas (upė)
Charkivas (arba Charkovas, ) – upė Rusijoje (Belgorodo sritis) ir Ukrainoje (Charkovo sritis); Lopanės kairysis intakas (Šiaurinio Doneco baseinas). Prasideda pietvakarinėse Vidurio Rusijos aukštumos pašlaitėse, ties Krivenko Jaro kaimu Belgorodo rajone. Teka pietų kryptimi, prateka Lipcių ir Cirkunų kaimus. Charkivo centre įteka į Lopanę (10 km nuo jos žiočių).
Intakai: Lipecas, Muromas, Vialas, Nemyšlia (visi kairieji).
Etimologija
Neaišku, ar upėvardis davęs vardą miestui, ar atvirkščiai. Iškelta įvairių hipotezių apie jo kilmę:
Baltarusijos demografija
thumb|right|350px|Baltarusijos gyventojų pasiskirstymo piramidė 2005 m. Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Baltarusijos demografiją.
Gyventojų skaičius: 9 648 533 (2009 m. apskaičiavimai)
Syllable
Syllable – nebevystoma atviro kodo hobi operacinė sistema Intel x86 Pentium ir suderinamiems procesoriams. Jos tikslas buvo sukurti operacinę sistemą, kuria būtų paprasta naudotis namų ar smulkaus biuro vartotojui. Projektas 2002 metų liepos mėnesį atsišakojo nuo AtheOS, reaguojant į jos sustojusį vystymąsi.
Baltarusijos demografija
Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Syllable
Syllable turi savo naršyklę (Webster), elektroninio pašto klientą (Whisper), daugialypės terpės grotuvą, integruotą kūrimo aplinką (IDE) ir daug kitų programų.
Baltarusijos demografija
Metinis populiacijos prieaugis: -0,378 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 9,71 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 0,38 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 73 % (2008 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas: 0 % (2005 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 6,43 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Vaickūniškės
Vaickūniškės – kaimas Trakų rajono savivaldybės pietvakariuose, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-21031), Onuškio vidurinės mokyklos Vaickūniškių skyrius (iki 2005 m. Vaickūniškių pagrindinė mokykla).
miniatiūra|220px|left|Riboženklis
FK Lotosas Kaunas
Kauno „Lotosas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
Mikalojus Radvila II
Mikalojus Radvila II (, 1470 m. – 1521 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, valstybės veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Radvilų giminės, Tėvas Mikalojus Radvilaitis, broliai Jonas Radvila I, Vaitiekus Radvila, Jurgis Radvila I, sesuo Ona Radvilaitė. Vaikai Žemaitijos vyskupas Mikalojus Radvila III, Jonas Radvila III ir Sofija Radvilaitė, karaliaus Stepono Batoro senelė.
Paveldėjo Musninkų dvarą, Kėdainius, o konfiskavus Mykolo Glinskio turtą, jam perėjo Goniondzas, Raigardas, Knyšinas, Vanevas. Kaip žmonos Elžbietos Sakavičiūtės kraitis giminei atiteko Medilas. Pagrindinis šeimos dvaras buvo Goniondzo pilis, todėl jo palikuonys vadinami Radvilų giminės Goniondzo–Medilo linija.
Valstybės tarnyba
Lietuvoje ilgai privačiai kariavo su Trakų vaivada Albertu Goštautu.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Vilbynė
thumb|Vilbynė Vilbynė – dažniausiai pučiamasis instrumentas, naudojamas medžioklėje. Vilbynė padeda medžiotojams išgauti medžiojamų žvėrių ar paukščių skleidžiamus garsus bei juos privilioti.
Žvėrys skleidžia tarpusavio susikalbėjimo garsus, kuriais kviečia jauniklius, motinas, pateles. Patinai baubimu praneša apie užimtas teritorijas, įspėdami kitus, kad jie nesiartintų prie jų valdų.
Vilbynės plačiai naudojamos medžiojant plėšrūnus (lapes, vilkus, kojotus), viliojant kanopinius (Tauriuosius elnius, stirnas) ir paukščius (antis, žąsis, kalakutus).
Pakrantės placdarmas
Pakrantės placdarmas – 1954 m. sukurtas karinis filmas, pasakojantis apie JAV ir Japonijos karių susidūrimą Bugenvilio salose. 4 amerikiečių grupė turi prasiskverbti į salą prieš prasidedant įsiveržimui ir saugiai iš jos išgabenti ten esantį prancūzų plantatorių ir jo dukrą, radijo ryšiu įspėjusius amerikiečius apie saloje pasirodžiusius japonus.
Žaliojo Kyšulio herbas
thumb|240px Žaliojo Kyšulio emblema – oficialus Žaliojo Kyšulio respublikos simbolis. Herbe yra užrašas portugalų kalba, reiškiantis „Žaliojo Kyšulio Respublika“, o po juo įkomponuota ugnis. Šonuose yra 10 žvaigždžių, kurios reiškia 10 salų.
Naudojamas nuo šalies nepriklausomybės, pakeitus ligi tol buvusį herbą su pavaizduota kriaukle.
Bransko žydų kapinės
thumb|right|250px|Bransko žydų kapinės
Bransko žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos 1820 m. Bransko mieste. Kapinėse išlikę keliadešimt paminklų. Seniausias paminklas pastatytas 1839 metais. 76 paminklai liko po karo, o 1988 m. į kapines buvo perkelti dar 110 paminklų, kurie buvo naudojami kaip šaligatvių danga. Kapinėse yra II pasaulinio karo aukoms atminti skirtas paminklas. Vienoje kapinių dalyje žmonės buvo laidojami 1820-1870 m., o kitoje 1870-1942 metais.
Teisinė literatūra
Teisinė literatūra - dalykinės literatūros dalis, apimanti teisinius rašytinius kūrinius (tekstus). Tai gali būti rašytiniai, elektroniniai teisės aktai (norminiai, pvz., įstatymas, taip pat individualūs aktai, pvz., teismo aktai), įvairūs teisės spaudiniai, leidiniai kaip teisės vadovėliai, teisiniai žinynai, žodynai, įvairūs publikuoti darbai (kitokios publikacijos), pvz., teisės mokslo darbai (pvz., moksliniai straipsniai, moksliniai tyrimai, monografijos, kitokios publikacijos), teisinė periodika (teisiniai žurnalai, laikraščiai), teisės aktų komentarai, įstatymų rinkiniai, sąvadai. Teisinei literatūrai be rašytinės, spausdintinės literatūros taip pat priskirtina elektronine, skaitmenine forma (pvz., teisės duomenų bazėse, portaluose) esantys kūriniai - tekstai.
Lietuvoje
Lietuvoje yra leidžiami įvairūs teisės vadovėliai, monografijos, rengiamos disertacijos, rašomi moksliniai straipsniai, kodeksų (LR CK, LR DK, LR BK, LR PBK ir kt.) komentarai, leidžiami žurnalai, teisės portalai („Infolex“, „Teisingumas.lt“, „Temide.info“, „Teisescentras.lt“ „Mediatorius.lt“, kt.).