cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valkininkų mūšis
Priežastys
thumb|left|200px|Vienas pagrindinių konflikto veikėjų – [[Lietuvos didysis etmonas|LDK didysis etmonas Kazimieras Jonas Sapiega]] 1694-97 metais prasidėję atviri nesutarimai tarp LDK didikų Sapiegų ir bajoriškos opozicijos apogėjų pasiekė 1697 m., kada buvo priimtas „teisių sulyginimo“ (koekvacijos) įstatymas, juo buvo susiaurintos Sapiegų turėtų LDK didžiojo etmono ir iždininko urėdų teisės. Situaciją dar labiau komplikavo ir naujojo išrinkto ATR valdovo opozicija Sapiegoms.
Sąlygos kariniam konfliktui susiformavo, kai Sapiegos atsisakė patenkinti Valkininkų konfederacijos reikalavimus, suformuluotus Vilniaus vyskupo Konstantino Kazimiero Bžostovskio.
Mūšio eiga
thumb|right|200px|Idėjinis konfederatų vadas – [[Vilniaus vyskupas Konstantinas Kazimieras Bžostovskis]] Valkininkuose paskelbus konfederaciją, kariuomenei vadovavo generalinis pulkininkas (naujai sukurta pareigybė) kunigaikštis Mykolas Servacijus Višnioveckis ir Žemaičių seniūnas Grigalius Antanas Oginskis. Ją sudarė apie 4 tūkst. karių.
Sapiegų pajėgos, atsiųstos iš Vilniaus, buvo ženkliai mažesnės, tik apie 2 tūkst. kareivių. Joms vadovavo LDK didysis žirgininkas Mykolas Pranciškus Sapiega, Vilniaus vaivados ir LDK didžiojo etmono Kazimiero Jono Sapiegos sūnus.
Mūšis truko kelias valandas, buvo panaudotos patrankos, abiejų pusių nuostoliai siekė kelis šimtus žmonių, bajorų ir kareivių. Tarp sužeistųjų buvo LDK didysis iždininkas Povilas Benediktas Sapiega. Po mūšio Mykolas Pranciškus Sapiega buvo paimtas į nelaisvę, vėliau Valkininkų pranciškonų vienuolyne nužudytas.
Pasekmės
Valkininkų konfederacijos aktu iki tol LDK valdyme dominavę Sapiegos buvo paskelbti bešloviais (žr. infamija), o jų giminei priklausę dvarai konfiskuoti.
Literatūrinis požiūris
Balys Sruoga yra parašęs istorinę dramą „Kazimieras Sapiega“, joje Sapiegų giminę jis vaizdavo kaip kovotojus už LDK savarankiškumą, tačiau istoriniu požiūriu, ši kūrinio interpretacija nėra tiksli.
Kopituvo Šv. Jono Teologo cerkvė
'''Kopituvo Šv. Jono Teologo cerkvė'''  – cerkvė, esanti Kopituvo kaime. Cerkvė priklauso Kopituvo Šv. Jono Teologo parapijai. Cerkvė 1935 m. įkurta buvusiame gyvenamajame name. 1996–1998 m. cerkvė rekonstruota.
Guožai
Guožai – buvęs kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Nemunėlio Radviliškio.
II=I (Two Is One)
II=I (Two Is One) – antrasis progresyviojo metalo grupės Andromeda studijinis albumas, išleistas per Century Media 2003 metais.
Fenomenologija
Fenomenologija – Edmundo Huserlio (Edmund Husserl, 1859–1938) sukurtas filosofijos metodas, kuriuo siekiama aprašyti žmogaus sąmonės turinį ir atskleisti jame esančių fenomenų (reiškinių) esmes. „Fenomenologija“ dar vadinama visa iš Huserlio kilusi XX a. filosofijos kryptis. Ji buvo itin reikšminga formuojantis tokioms kryptims kaip egzistencializmas ar hermeneutika. Dėl to fenomenologais gali būti vadinami ir šių krypčių atstovai. Taip pat „fenomenologija“ perkeltine reikšme gali būti vadinamas beveik bet koks (ne tik filosofinis) sąmonėje patiriamų reiškinių aprašymas.
E. Huserlio fenomenologija
thumb|Edmund Husserl E. Huserlio tikinimu, nors apie nepriklausomą daiktų būtį ir negalime pasakyti nieko tikro, galime neabejoti tuo, kad jie tiesiogiai pasirodo mūsų sąmonėje, nesvarbu, ar mūsų patiriamas daiktas tikras, ar tik iliuzija. Į objektus galima žiūrėti ne kaip į daiktus savaime, bet kaip į formuojamus ar „numatomus“ sąmonėje.
Sąmonė visada yra ko nors suvokimas: mąstydami suprantame, kad mintis „nurodo“ į kokį nors objektą. Mąstymo veiksmas ir minties objektas yra vidujai susiję bei priklausomi vienas nuo kito. Sąmonė ne tik pasyviai fiksuoja pasaulį, bet ir aktyviai jį formuoja ar „numato“. Tad, siekdami tikrumo pirmiausia turime ignoruoti ar „iškelti tarp skliaustų“ visa, kas yra anapus mūsų tiesioginio patyrimo; išorės pasaulis privalo išsitekti tik mūsų sąmonės ribose. Ši vadinamoji „fenomenologinė redukcija“ yra pirmas svarbus E. Huserlio žingsnis. Visa, kas nėra „imanentiška“ sąmonei, turi būti be dvejonių atmesta; visa tikrovė, kokia ji patenka į mūsų sąmonę, tėra gryni „fenomenai“, ir tai vienintelis absoliutus faktas, nuo kurio pradėjus galima eiti toliau. Tačiau, šito mūsų keliamiems klausimams išspręsti nepakanka. Nes bemaž visa, ką aptinkame žvalgydami savo sąmonės turinį, tėra atsitiktinių fenomenų kaita, chaotiškas sąmonės srautas, ir vargu ar rasime čia nors kiek tikrumo. Vis dėlto E. Huserlio „grynieji“ fenomenai yra daugiau nei atsitiktinės individualumo apraiškos. Jie sudaro universalių esmių sistemą, nes fenomenologija kiekvieną objektą rutulioja vaizduotėje tol, kol suranda jame tai, kas nekinta.
Fenomenologinis pažinimas fiksuoja ne pavydą ar raudonos spalvos potyrį, bet universalius šių dalykų tipus arba esmes, pavydą ir raudonumą kaip tokius. Suvokti kurį nors fenomeną iki galo, išgrynintu pavidalu – reiškia perprasti, kas jame esminga ir nekintama.
Fenomenologinė laiko samprata
Žmogaus sąmonėje slypi be galo daug fenomenų. Vienas jų yra laikas. E. Huserlis sako, kad fizinis laikas nesutampa su mūsų mąstymu. Jis priklauso nuo to, kokį laiko tarpą mes mąstome kaip aktualų. Jo laiko atkarpa sudaryta iš dabarties taško. Tai, ką mes mąstome, priklauso nuo:
Pagal Huserlį dabartį sudaro retencijos ir protencijos suma. Ši struktūra yra pasyvi ir nereikalauja specialios refleksijos akto. Pasak istorikų, retencija ilgainiui virsta asmenine atmintimi, o protencija – asmenine viltimi. Istorija bando griauti asmeninę atmintį. Tai laiko fenomenologinė analizė.
Pirminė asociacija – susieta ir su jusliniu dabar patyrimu, ir su pasyvia sinteze, racionaliu laiko išplitimu. Santykis tarp pasyvios ir aktyvios vaizduotės yra Huserlio problema.
Pasyvi protencija ir retencija sukuria laiko tolydumo įspūdį. Tolydumas – psichikos fenomenas. Laikas matuoja mūsų sąmonės tolydumą. Dabarties laiką (nors ir pasyvų, bet kiekvienas anonimas turi savo laiką) vadina gyvąja dabartimi ir priklauso nuo dabar taško. Protencija nėra valios siekis, o nukreiptumas, atvirumas ateičiai.
Bibliografija
Apie fenomenologiją Fenomenologų tekstai
Andrius Bielinis
Andrius Bielinis, Bieliakas (apie 1852 m. Purviškiai prie Suosto – 1897 m. Jaranskas, dab. Viatkos sritis, Rusija) – knygnešys.
Biografija
Brolis Jurgis Bielinis. Nuo 1882 m. gyveno Rygoje. Apkaltintas pinigų pasisavinimu ir suimtas, pabėgo į JAV. 1894 m. (ar 1893 m.) pabaigoje grįžo į Lietuvą. Brolio Jurgio paragintas tapo Garšvių draugijos nariu, knygnešiu profesionalu. 1895 m. balandžio 18 d. Prūsijos policija jį suėmė ir perdavė Rusijos pasienio sargybiniams su įkalčiais – 6 ryšuliais, 60 pavadinimų 2753 egz. lietuvių spaudinių ir 297 religiniais paveikslėliais. Kalintas Tauragėje, Kaune, Šiauliuose, Rygoje. Iškalėjęs vienerius metus, gelbėdamasis nuo tremties per Vokietiją pabėgo į JAV. Pakeliui nušalo kojas, viena jų buvo amputuota Niujorke. Tapęs invalidu grąžintas Vokietijai, iš ten – Rusijos žandarams. Ištremtas į Jaranską. Vytautas Merkys.
Maisto papildas
Maisto papildas – preparatas, skirtas padidinti gaunamų maisto medžiagų kiekiui organizme.
Skirstymas
Maisto papildai pagal grupes:
Achpučas
thumb|180px|Achpučas Achpučas (A Pučas) majų mitologijoje – vienas iš mirties dievų ir požemio pasaulio Šibalbos karalius.
Vaizduojamas kaip skeletas ar lavonas su kaukole vietoje galvos, papuoštas varpeliais. Galvos apdangalas – kaimano ar pelėdos galva.
Net ir dabartiniais laikais meksikiečiai ir Centrinės Amerikos gyventojai mano, kad pelėdos riksmas reiškia neišvengiamą mirtį.
Vietinis ispaniškas posakis: Cuando el tecolote canta… el indio muere  (Indėnas miršta, kai didžioji pelėda dainuoja).
Žiobiškis
Žiobiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 12 km į šiaurės vakarus nuo Rokiškio, Vingerinės dešiniajame krante. Seniūnaitijos centras. Stovi Žiobiškio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1911 m.), yra parapija (nuo 1803 m.), veikia biblioteka, medicinos punktas, kultūros namai. Veikia veislinių kiaulių auginimo bendrovė „Žiobiškio kompleksas“. Kaime stūkso alkakalnis (Ručkalnis), telkšo Žiobiškio tvenkinys. Tuoj į šiaurę ir rytus driekiasi Apūniškio miškai. Kaimą kerta kelias.
Istorija
1748 m. Žiobiškio dvarui suteikta savaitinio turgaus ir 3 prekymečių privilegija. 1803 m. įkurta parapija, pastatyta medinė bažnyčia, gyvenvietė vadinta miesteliu. 1859 m. kaime buvo 18 namų. 1883 m. miestelyje įkurta Žiobiškio pradinė mokykla (vėliau pagrindinė, veikė iki 2009 m.), 1859 m. – paštas.
LTSR metais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1949 m. įkurta biblioteka, 1956 m. – kultūros namai.
Cechanoveco Kristaus Dangun Žengimo cerkvė
Cechanoveco Kristaus Dangun Žengimo cerkvė  – cerkvė, esanti Cechanoveco mieste. Cerkvė priklauso Cechanoveco Kristaus Dangun Žengimo parapijai. Cerkvė pastatyta 1884 metais. Cerkvėje yra ikonostasas.
Šakarvai
Šakarvai – ežeras Ignalinos rajono pietvakariuose, už 2 km į pietvakarius nuo Palūšės, Aukštaitijos nacionaliniame parke. Ilgis šiaurės–pietų kryptimi 2,35 km, plotis iki 0,45 km. Altitudė 138,5 m. Giliausia vieta (40 m) yra ežero pietuose. Ežeras rininės kilmės. Krantai neaukšti, tik pietvakarinis krantas aukštas. Krantai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Aplinkui daugiausia plyti dirbami laukai, o rytinėje pakrantėje auga Šakarvų miškas. Šiaurėje sąsiauriu (60 m pločio protaka) jungiasi su Lūšių ežeru, pietuose (Šakarvos upeliu) – su Žeimenų ežeru.
Pietine pakrante eina kelias. Prie Šakarvų ežero yra Šakarvos, Drūtūnų kaimai. Veikia kaimo turizmo sodyba. Vakarinėje ir pietrytinėje pakrantėse yra įrengtos stovyklavietės.
Ežerėvardis Šakarvaĩ (arba Šakarvà), matyt, kilęs nuo žodžių šakarnis („šakotas“), šaka („kita kryptimi einanti upės, ežero dalis“).
Mokytoja koledže
Mokytoja koledže – 1978 m. sukurta komedija, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko aktorė Edwige Fenech. Savo stiliumi filmas panašus į kitą tais pačiais metais sukurtą komediją „Namų mokytoja“, tačiau nėra šio tęsinys.
Turinys
Į uždarą koledžą atvyksta nauja anglų kalbos mokytoja, kuri sukelia sumaištį ne tik tarp mokinių, bet ir tarp koledžo personalo, kurį sudaro vien vyrai...
Urnėžiai (Kaunas)
Urnėžiai (arba Urniežiai) – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Babtų, Gynios dešiniajame krante, šalia Janušonių tvenkinio užtvankos. Į kaimą veda plento atšaka. Yra fermų kompleksas.
Gyventojai
thumb|left|255px|Apleista kaimo sodyba
Marcus Brown
Marcus James Brown (g. 1974 m. balandžio 3 d. Arkanzase) – amerikiečių krepšininkas, rezultatyviausias Eurolygos žaidėjas (2007 m. gruodžio 7 d.), pelnė 2 119 taškų; naudingiausias Eurolygos žaidėjas (2007 gruodžio mėn.).
Karjera
Marcus Brownas savo karjerą pradėjo Murray valstybiniame universitete. 1996 m. NBA naujokų biržoje 46-uoju šaukimu pašauktas į „Trail Blazers“ komandą, pasirašė 1-erių metų sutartį 1996-1997 m. sezonui. Debiutas NBA nebuvo sėkmingas: per visą sezoną jis sužaidė tik 21 rungtynes, aikštėje vidutiniškai praleisdavo po 8,8 min. ir pelnydavo po 3,9 taško. Po to M. Brownas persikėlė į Europą, rungtyniavo Prancūzijos Po Ortezo komandoje. Vasarą grįžo į NBA, sudarė sutartį su „Cavaliers“, tačiau vos po 6 rungtynių buvo atleistas. Prancūzijoje žaidė Limožo CSP komandoje, laimėjusia Prancūzijos lygą ir taurę. M. Brownas buvo išrinktas geriausiu Prancūzijos lygos legionieriumi.
2000 m. vasarą Marcusas perėjo į Trevizo „Benetton“ komandą, bet jau kitą sezoną pradėjo žaisti su Stambulo „Efes Pilsen“ (Turkija), kurioje žaidė 2 metus. Joje pasižymėjo itin dideliu rezultatyvumu ir naudingumu. 2003 m. pakviestas į Maskvos CSKA, kur nors ir buvo vienas naudingiausių, tačiau (tuo metu turtingiausiam Europos klubui) 2 kartus iš eilės nepavyko laimėti Eurolygos, todėl pasibaigus 2004-2005 m. sezonui, M. Brownas buvo atleistas.
Kauno „Žalgiriui“ 2010 m. LKL finalo serijos metu atleidus vyr. trenerį D. Maskoliūną, M. Brownas drauge su komandos kapitonu D. Šalenga perėmė komandos vairą, o gegužės 20 d. buvo paskirtas komandos vyr. treneriu.
2011 m. spalio 12 d. baigė profesionalaus krepšininko karjerą.
Braunhilsas
Braunhilsas – miestas vidurio vakarų Anglijoje, į šiaurę nuo Birmingamo. Įeina į Vakarų Midlandso konurbaciją. Išvystyta elektronikos, lengvoji pramonė.
Šerkšnių senosios kapinės
Šerkšnių senosios kapinės (arba Maro kapais) – kapinės Šerkšniuose, pietinėje Skuodo rajono savivaldybės dalyje, 0,84 km į pietus nuo kelio Mosėdis–Šatės, dešiniajame Bartuvos krante. Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Kapinės
Įrengtos Bartuvos kranto šlaite. Netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos vakarų – rytų kryptimi, 20 m ilgio, 15 m pločio rytų ir 10 m pločio vakarų pusėje. Palei šiaurės pakraštį supiltas 0,5 m aukščio žemių pylimas. Paviršius nelygus, žemėja į pietus, link upės. Laidojimo žymių ir mažosios architektūros memorialinių paminklų nėra. Kapinėse auga 2 eglės ir juodalksniai. Šiaurės rytų pusėje priešais kapines stovi anotacinis ženklas.
Teritorijos plotas 0,05 ha, perimetras – 89,1 m.
Istorija
Veikė XVI–XIX a., laidoti Šerkšnių kaimo gyventojai. Vadinamos Maro kapais. 1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologinis paminklas (AV1162). Kapinėse stovėjo koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos paveikslu. Žemaičių kraštui būdingas laidojimo paminklas.
Nuorodos
[http://www.samogit.lt/kultura/Kapines_Mosedyje.htm Kazimieras Prušinkas. Kapinės Mosėdyje ir jo apylinkėje. – Žemaičių žemė – 2005, Nr. 2]
Žagariškė
Žagariške vadinami du kaimai:
Pavadinimas tikriausiai kilęs nuo pavardės Žagarys (ar Žagarius).
Brunėjaus imperija
Brunėjaus imperija – buvo ankstyvasis Brunėjaus sultonato laikotarpis, iki europiečių invazijos.
Borneo sala buvo malajų-indoneziečių kultūros periferijoje, apgyvendinta čiabuvių karingų genčių. Šiaurėje palaipsniui pradėjo keltis malajai ir steigti savo valstybėles, kurių politinė santvarka buvo panaši į buvusių Malakos pusiasalyje. 978 m. kinų kronikoje Taiping huangjungdzi (平環宇記) minima apie kinų ir Boni (渤泥), kas greičiausiai buvo Brunėjus, prekybinius ryšius.
XV a. Brunėjų pasiekė islamas. Buvo nutraukti politiniai ryšiai su indiškuoju Madžapahitu, sustiprinta prekyba su Malaka. XVI a. visa šiaurės Borneo atsidūrė Brunėjaus sultonų įtakoje, Saravako valdovai buvo Brunėjaus sultono vasalais. 1521 m. Brunėjaus pakrantes pasiekė Fernando Magelano ekspedicija. Jos narys, Antonijus Pigafeta, aprašė sultonatą savo didžiausio klestėjimo metu – Brunėjaus mieste gyveno ~100 tūkst. gyventojų, rūmuose buvo brangūs šilkai, aukso ir porceliano indai, sidabriniai šviestuvai. Tuo metu valdžiusio sultono Bolkija įtakos sritis apėmė ne tik visą šiaurės Borneo, bet ir pietų Filipinus, kitas musulmoniškas regiono valstybes. Nuo Brunėjaus visa sala pradėta vadinti „Borneo“. 1526 m. portugalas Žoržė de Menezešas užmezgė prekybinius ryšius su Brunėjumi (Brunėjus pardavinėjo pipirus, džiovintą žuvį, ryžius mainais į ginklus ir audeklus). 1578 m. Filipinų kolonizaciją vykdę ispanai pabandė nugalėti pagrindinį savo konkurentą regione – Brunėjų. Nors ispanai Brunėjaus neužėmė, tačiau pašalino jo įtaką iš Filipinų.
Dėl portugalų ir olandų prekybos Brunėjaus reikšmė sumenko, sultonatas ėmėsi piratavimo. Vieninteliu Brunėjaus prekybiniu partneriu kurį laiką tebebuvo Kinija. Tokia situacija tęsėsi iki XIX a., kuomet įkūrus Singapūrą piratai buvo sunaikinti, o regiono kontrolę perėmė britai.
Iveta Mukučian
Iveta Mukučian (, g. 1986 m. spalio 14 d. Jerevane) – Armėnijos dainininkė ir modelis.
Biografija
Iveta gimė Jerevane, Armėnijoje (tuomet TSRS dalis). 1992 metais kartu su šeima išvyko gyventi į Vokietiją, tačiau po 20 metų sugrįžo į gimtąją Armėniją. Dainininkė studijavo džiazo vokalą Jerevano valstybinėje konservatorijoje.
2010 metais Iveta dalyvavo ketvirtajame „Hay Superstar“ dainų konkurso sezone, kur užėmė penktą vietą. 2012 metais atlikėja išbandė jėgas muzikiniame projekte „The Voice of Germany“. Aklosiose perklausose Iveta atliko 2012 metų Eurovizijos nugalėtojos Loreen dainą Euphoria ir pateko į mokytojo Xavier Naidoo komandą. 2012 metų gruodį žurnalas „El Style“ pripažino dainininkę seksualiausia armėne, o jau netrukus pristatytas singlas „Freak“ sulaukė ypatingo žiniasklaidos dėmesio.
Šeštokai (Gumbinės apskritis)
Šeštokai arba Šipovnikovas (, nuo 1938 m. birželio 3 d. Peterstal, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gavrilovo kaimo gyvenvietės teritorija.
Sfumato
thumb|thumb|right|220px| „[[Mona Liza“, paveikslo detalė]]
Sfumato (iš italų kalbos „išnykstantis“, nuo − rūkas ) – tapybos technika, kai spalvos ar tonai taip subtiliai vienijami, kad sunku atskirti, kada spalva ar tonas pereina vienas į kitą. Leonardas da Vinčis laikomas pirmuoju, meistriškai įvaldžiusiu šią techniką. Giorgio Vasari Leonardo darbuose naudojamą sfumato laikė vienu požymių, atskiriančių naująją dailę (Brandusis renesansas) nuo italų ankstyvojo renesanso (quattrocento) stilistikos. Tipiniais sfumato naudojimo pavyzdžiais laikomi šešėliai apie „Mona Lizos“ lūpas ir akis.
Kluazonizmas
thumb|thumb|right|220px| [[Polis Gogenas, „Geltonasis Kristus“ (1989 m.)]]
Kluazonizmas (nuo − atskirti ) − tapybos stilistika, siejama su 1880-aisiais ir 1890-aisiais Pont Avene dirbusių grupės dailininkų stilistika, kuomet didelės, vieno tono tapybos dėmės atskiriamos aiškiais tamsios spalvos kontūrais. Stilistika priskiriama postimpresionizmui. Terminą 1888 m. įvedė prancūzų kritikas Edouard Dujardin, apibūdindamas „Pont Aveno mokyklos“ dailininkų darbus Nepriklausomųjų dailininkų draugijos parodoje Paryžiuje. Stilistikos pradininkais laikomi Lui Anketenas ir Emilis Bernaras. Jos paveiktas dirbo Polis Gogenas. Kitas dailininkas, kuris naudojo kluazonizmo metodą − nabis Polis Seriuzjė.
Kristupas Pranciškus Sapiega
Kristupas Pranciškus Sapiega (1623 m. vasario 2 d. – 1665 m. rugsėjo 5 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, karaliaus pulkininkas, Lietuvos didysis taurininkas (1658 m.), Lietuvos didysis pastalininkis (1658–1659 m.), Lietuvos didysis stalininkas (1659–1661 m.), Lietuvos raikytojas (1661–1665 m.), Ašmenos seniūnas. ATR karų su Ukrainos kazokais, Rusija ir Švedija dalyvis.
Biografija
Lietuvos garsios magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Vladimiro pakamario Frederiko Sapiegos (m. 1626) ir Ievos Skaževskytės (m. iki 1642) jaunesnysis (ketvirtas) sūnus. Vyresnieji broliai – Karūnos lauko raštininkas Jonas Frederikas, Vilniaus vyskupas Aleksandras Kazimieras ir Lietuvos didysis stovyklininkas Tomas Kazimieras.
Grįžęs į tėvynę, Kristupas Pranciškus Sapiega tapo Lenkijos karaliaus Vladislovo IV Vazos dvariškiu, o po jo mirties, Jono II Kazimiero Vazos. 1648 metų gegužę dalyvavo Geltonųjų Vandenų mūšyje, kur tikėtina, buvo paimtas į nelaisvę. Po to dalyvavo pirmoje Lenkijos pasiuntinybėje vadovaujant Adomui Kiseliui pas Bogdaną Chmelnickį.
1648 metų rugsėjį dalyvavo Piliavcų mūšyje su kazokais. 1649 metų vasarą vadovavo savo kazokų įgulai Zbaražo pilies apgultyje. 1651 metais Kristupas Pranciškus Sapiega dalyvavo mūšiuose su Ukrainos kazokais, Berestecko mūšyje (birželio 28–liepos 10 d.) ir Baltos Cerkvės mūšyje (rugsėjo 24–25 d.). 1652 metais lenkams nepavykusiame Batogo mūšyje asmeniškai nedalyvavo, bet ten kovėsi jo dvaro įgula.
1653 metais vadovaujant Stefanui Čarneckiui kariavo prieš Ivano Boguno kazokų karius. 1654 metų sausį Kristupas Pranciškus Sapiega pasienyje buvo Krymo totorių paimtas į nelaisvę, iš kurios jį išpirko 1654 metų spalį.
Kartu su vaiskiu Povilu Jonu Sapiega dalyvavo Švedijos, Karolio X Gustavo armijos blokadoje Vislos ir Sano tarpupy, išlaisvino Liubliną (balandžio 9-12) ir dalyvavo Varšuvos mūšyje (birželio 28-30). Per karinę kampaniją prieš Transilvanijos kunigaikštį Djerdą II Rakocį Kristupas Pranciškus Sapiega keletą mėnesių vadovavo Lietuvos armijai.
1658 metų kovą už savo karinius nuopelnus Kristupas Pranciškus Sapiega gavo Lietuvos didžiojo pastalininkio pareigybę, taip pat Bielsko seniūniją ir mišką. 1658 metų seime gynė Lietuvos karių interesus, tarp kurių turėjo didelę paramą. 1658 metų rudenį dalyvavo karinėje kampanijoje prieš rusų armiją.
1659 metų sausio 4 d. gavo Lietuvos didžiojo stalininko pareigybę. 1660 metų gegužį dalyvavo Rusijos, Ivano Andrejevičiaus Chovanskio armijos sutriuškinime Polonkos mūšyje. 1660 metų gruodį kaip pasiuntinys buvo išsiųstas pas Lenkijos karalių Joną II Kazimierą Vazą, kad paprašyti išmokėti Lietuvos kariams piniginę išmoką. 1661 metų sausį buvo karaliaus rūmuose, bet negalėjo pasiekti klausimo sprendimo dėl užlaikyto užmokesčio mokėjimo.
1661 metais Kristupas Pranciškus Sapiega buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą. 1661 metų birželio 22 d. gavo Lietuvos didžiojo raikytojo pareigybę. 1661 metais dalyvavo karinėse operacijose prieš Rusijos kariuomenę Lietuvoje ir Baltarusijoje, tame tarpe 1661 metų gruodį dalyvavo Kauno apgultyje.
1662 metais vėl išrinktas pasiuntiniu į seimą, dalyvavo Mokesčių komisijoje, Vilniuje. 1663 metais Kristupas Pranciškus Sapiega pretendavo į Lietuvos lauko ertmono buožę, bet dėl santykių tarp Lenkijos karaliaus Jono II Kazimiero ir Lietuvos didžiojo etmono Povilo Jono Sapiegos pablogėjimo negalėjo jos gauti. Buvo išrinktas pasiuntiniu į seimus 1664 ir 1665 metais.
Nuorodos
ATR magnatų giminių genealogija
Didvyriai
Didvyriai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Raudondvario.
Gyventojai
Didvyrių kaime 1937 m. ekonomistas profesorius Dzidas Budrys nusipirko sodybą, o jo sūnus rašytojas Rimantas Budrys įkūrė dendrologinį parką, kuriame auga apie 110 rūšių medžių ir krūmų. Šiuo metu čia, nuošaliame kampelyje, įkurta katalikiškos bendruomenės „Gyvieji akmenys“ rekolekcijų sodyba, kurioje organizuojami įvairūs savaitgalių renginiai suaugusiems ir jaunimui, vasaros stovyklos vaikams ir paaugliams.
Vareikoniai
Vareikoniai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 1,5 km į šiaurės vakarus nuo Babtų, nuo jų skiriamas Nevėžio. Pro kaimą eina kelias, šiauriau – greitkelis.
Gužai (Rokiškis)
Gužai – viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Žiobiškio.
Rudnas
Rudnas (arba Rudnis) – miestas šiaurės Kazachijoje, prie Tobolo upės. Geležinkelio stotis. Išvystyta chemijos, maisto pramonė. Pramonės institutas.
Yra Marytės Bižytės vardo gatvė, jai skirtas paminklas.
Istorija
Įkurtas 1957 m. kaip miestas prie geležies rūdos kombinato.
Namų mokytoja
Namų mokytoja – 1978 m. sukurta komedija.
Turinys
Fortepijono mokytoja Luiza atvyksta į miestą pas vyrą, kurį yra įsimylėjusi, tačiau netikėtai sužino, kad šis vedęs. Neprarasdama vilties atsikovoti jį, Luiza apsigyvena gretimame name, tačiau čia gyvenantys jaunuoliai palaiko ją lengvai prieinama moterimi ir įvairiais būdais stengiasi užkariauti šios dėmesį...
Arkliašūdis
left|120px
Arkliašūdis arba Ežeras – nedidelis ežeras Švenčionių rajono šiaurės vakaruose, Labanoro girioje, 3,5 km į pietvakarius nuo Labanoro, 0,5 km į vakarus nuo Paminėlės kaimo. Ežeras nedidelis, apskritimo formos. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 0,1 km, plotis iki 0,06 km. Altitudė 151,8 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę mišku. Ežeras nenutekantis, priklauso Lakajos upės intako Peršokšnos baseinui.
Guanai
1995 m. Paragvajuje gyveno 1645 guanai. Pagrindinės jų gyvenvietės išsidėsčiusios Paragvajaus upės pakrantėje: Puerto Sastrėje, Marija Kasildoje ir Puerto Kasade. Dirba tanino gamyklose, žemės ūkyje.
Nemaišytini su kitais guanais, dar vadinamais kinikinao, kurie gyvena Brazilijos Pietų Mato Groso valstijoje ir yra giminingi terenams.
1760 m. Mariano Durano įkurtoje Šv. Jono Nepomuko jėzuitų misijoje gyveno ~600 guanų.
Guanai, dirbantys tanino gamyklose dažnai sudaro mišrias šeimas su kitomis regiono gentimis ir palaipsniui asimiliuojasi. Atokiau gyvenančios bendruomenės tebėra išsaugojusios senovinius papročius ir tikėjimus.
Panausupys
Panausupys – kaimas rytinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 3 km į pietvakarius nuo Igliškėlių.
Das Testament
Das Testament („Testamentas“) – vokiečių muzikinio projekto „E Nomine“ debiutinis albumas. Išleistas 1999 m. įrašų kompanijos PolyGram. 2002 m. išleista skaitmeninė versija, kurioje buvo beveik dvigubai daugiau kūrinių nei originale.
Albumui būdinga krikščioniška tematika, daugelyje kūrinių naudojamos ištraukos iš maldų ir Evangelijų. Kūriniams Vater Unser („Tėve mūsų“) ir E Nomine (Denn sie wissen nicht was sie tun) („Iš vardo (jie nežino, ką daro)“) sukurti vaizdo klipai, imituojantys Jėzaus teismą ir mirtį.
Originalaus leidimo kūriniai
Visus kūrinius, išskyrus kur nurodyta kitaip, įgarsino Fritz Graner ir Chris Tentum.
Arturas Stanislavas Potockis
Grafas Arturas Stanislavas Potockis (1787 m. gegužės 27 d., Paryžius – 1832 m. sausio 30 d., Viena) – Lenkijos aristokratas, Napoleono karininkas, Potockių giminės Kšešovicės linijos pradininkas.
Biografija
thumb|left|150px|Arturas Stanislavas Potockis thumb|left|150px|Potockių rūmai Krokuvoje Lenkijos grafų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Rašytojo ir keliautojo Jano Nepomuko Potockio (1761–1815) antrasis sūnus nuo pirmos santuokos su kunigaikštyte Julija Liubomirska (1764–1799). Broliai – Alfredas ir Andžejus Bernardas.
Tarnavo Lenkijos armijoje ir buvo kunigaikščio Jozefo Poniatovskio adjutantas, Napoleono Bonaparto maršalas.
1822 metais įsigijo rūmus Krokuvoje, pastatė vasaros rezidenciją savo dvare Kšešovicėje. Jo palikuonys vėliau pastatė ten rūmus, kurie buvo jų pagrindine rezidencija iki 1939 metų.
1823 metais pradėjo „Šilko banko“ statybą, įkūrė vyrų mokyklą Stašuve.
Jis mirė sausio 30 d. Vienoje ir buvo palaidotas 1832 m. gegužės 27 d. Vavelio katedroje, Krokuvoje.
Šeima ir vaikai
thumb|left|150px|Arturo Stanislavo Potockio žmona Sofija Branicka
1816 m. gruodžio 19 d. Bila Cerkvoje vedė grafaitę Sofiją Branicką (1790 m. sausio 11 d., Lancuta – 1879 m. sausio 6 d., Kšešovicė), Karūnos didžiojo etmono Pranciškaus Ksavero Branickio (apie 1730–1819) ir Aleksandros Katerinos Engelgardt (1754–1838) dukterį. Jų vaikai:
Cukrus, medus ir pipirai
Cukrus, medus ir pipirai – 1980 m. Italijoje sukurta komedija. Filmą sudaro trys atskiros istorijos.
Drohičino Šv. Mykolo cerkvė
'''Drohičino Šv. Mykolo cerkvė'''  – cerkvė, esanti Drohičino mieste. Cerkvė priklauso Drohičino Šv. Mykolo parapijai. Cerkvė pastatyta 1792 metais. Iš pradžių cerkvė priklausė unitams, bet nuo 1839 m. ją perėmė Rusijos stačiatikių bažnyčia. Cerkvėje yra XIX a. sukurtas ikonostasas. 1966 m. lapkričio 11 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Iščela
thumb|IščelaIščela, Iščelė („vaivorykštė“) majų mitologijoje – mėnulio deivė. Audimo, medicinos, gydymo, vaisingumo ir naujagimių globėja. Dar žinoma, kaip „Ponia vaivorykštė“.
Vaizduojama, kaip sena moteris su sijonu, papuoštu sukryžiuotais kaulais, rankoje laikanti gyvatę. Dažnai vaizduojama su dideliu pilnu vandens ąsočiu.
Ji buvo Icamnos arba Voltano žmona, su kuriuo susilaukė keturių brolių bokabsų: Hobnilo, Kantziknalo, Zakimio ir Hozaneko.
Iščela buvo labiausiai garbinama dievybė majų pasaulyje, ypač kaip vaikų ir naujagimių globėja. Iščelai aukodavo gražias mergeles. Iščelos šventyklose Isamale ir Kosumelos saloje, norėdami išmelsti sveikatos, lankėsi daug maldininkų.
Pagal vieną mitą, kai Iščela nusimena, ji išpila vandens ąsotį ir siunčia į žemę potvynius ir audras.
Kartais ji vaizduojama destrukcinė, mirtina ir demoniška, kartais – teigiama.
Didysis Iranas
Didysis Iranas ( arba ), kitaip Didžioji Persija, Irano kultūrinis kontinentas, Irano civilizacija – istorinis-kultūrinis pasaulio regionas, civilizacijos teritorija, egzistavusi dabartinio Irano, Afganistano, Azerbaidžano, dalies Turkijos, Pakistano, Tadžikistano, Turkmėnistano teritorijose.
Samprata ir raida
Irano kultūrinis regionas per istoriją ne kartą keitė savo geografinę apibrėžtį, ir tai buvo susiję su Persijos kultūros ir civilizacijos plėtra.
Senovės Persija
Jo ištakos buvo apie I tūkst. pr. m. e. pradžią, kuomet Irano kalnyne ir aplinkinėse teritorijose apsigyvenę iranėnai, nepaisant tarpusavio geografinių ir kultūrinių skirtumų, puoselėjo bendrą tapatybę, kuri apėmė bendras tradicijas, panašias kalbas, bendrus dievus, religiją (Mazdaizmą) ir kulto centrus. Tuometinis Iranas (Senovės Persija) apėmė visą Irano kalnyną ir keletą sričių prie jo.
Iš pradžių sąvoka „Iranas“ formavosi kaip priešprieša sąvokai Turanas (arba Turanzamin) – barbariškoms klajoklių gentims, gyvenusioms šiaurėje, kurios, nors ir giminiškos iranėnams lingvistiškai, išpažino kitas religijas ir garbino kitokius dievus, propagavo kitokį gyvenimo būdą. Dar vėliau, apie III a., atsirado sąvoka Aniranas (Ne-Iranas), kuri apėmė ne tik Turaną, bet ir kitas „netikėlių“ tautas, pvz., Mažąją Aziją, Siriją, Armėniją, Kaukazą, vėliau arabus, tiurkus ir kt. Šis pasaulio skirstymas buvo užtvirtinamas mitologijoje, literatūroje (pvz., Avestoje, Šachnamėje). Kultūrinis Iranas niekada nesutapo su politiniais junginiais. Daug Irano imperijų valdė tik dalį Irano, kitos taip pat valdė dalį Anirano. Pvz., Sasanidų valdovas Šapūras I (241–272) titulavosi „Irano ir Anirano karaliumi“.
Islamiškas Iranas
Nuo X a. persų civilizacija plito į vakarus ir šiaurę. Į vakarus ją nešė kurdai, kurie apgyvendino Armėnijos kalnyną, vėliau seldžiukai, nunešę ją į Mažąją Aziją. Į šiaurę persų kultūrą platino prekybininkės Vidurinės Azijos tautos: jų dėka kultūrinis Iranas išplito iki pat Rytų Turkestano (dab. Kinija).
XIX a. vykusi kolonijinių valstybių konkurencija, kuri skaidė pasaulį ne pagal kultūrines ribas, taip pat nacionalizmas, skatinęs kurti etnines ir nacionalines kultūras, sugriovė Didžiojo Irano, kaip vieningo kultūrinio regiono pagrindus.
Geografija ir istoriniai regionai
thumb|250px|left|Didžiojo Irano regionai po islamo įsigalėjimo. Žemėlapyje nepažymėti šiaurės rytiniai regionai Zabulistanas, Fergana ir Sogdas Musulmoniškais didžiausios ekspansijos laikais Persijos kultūrinė įtaka apėmė didelę dalį Azijos nuo dabartinės Turkijos iki Rytų Turkestano, nuo Indijos vandenyno iki Aralo jūros. Į vakarus ir į pietus nuo jo buvo Arabų civilizacija, į rytus – Indijos civilizacija, o į šiaurę – Didžioji Stepė. Šiaurės rytuose siekėsi su Kinijos civilizacija.
Regionas pasižymėjo ypač įvairiu reljefu, jį vagojo dykumos ir stepės ir sudarė didelis skaičius smulkesnių kultūrinių regionų: Į rytus nuo Persijos Irako, Jazdo ir Kermano buvo dykumos Dešte Lutas ir Dešte Keviras. Rytiniame Irane buvo: Į šiaurę nuo Chorasano ir Hindukušo kalnyno prasidėjo stepės ir dykumos. Čia buvo keletas derlingų regionų:
Jurgis Butrimas
Jurgis Butrimas – LDK didikas.
Biografija
Pirmąkart minimas 1428 m. Vytauto dokumente.
Tėvas – Jonas Butrimas. Apie žmoną duomenų nėra. Sūnus – galbūt Trečius.
Galimi giminystės ryšiai su Valimantaičiais.
Kaip ir tėvas, savo kiltimi laikė Žirmūnus.
Valstybės tarnyba
1431 m. vyko pasiuntiniu pas Ordino magistrą; 1432 m. – ten vyko dar kartą. 1432 m. kaip lietuvių atstovas dalyvavo derybose su Lenkija ir Ordinu. 1432 m., netrukus po Ašmenos perversmo, Žygimantas Kęstutaitis siuntė jį derėtis su Ordino magstru.
Chalkidinis šalmas
thumb|right|250px|[[Trakai (tauta)|Trakų IV a. pr. m. e. ir anksčiau naudoti chalkidiniai šalmai]] Chalkidinis šalmas  – senovės Graikijos lengvo šalmo tipas.
Chalkidinis šalmas vizualiai padalintas į dvi dalis – apvalaus kupolo pavidalo viršutinę dalį ir apatinę dalį, dengiančią kaktos apačią, galvos šonus ir pakaušį. Riba tarp dalių paprastai būna iškilas rumbas, einantis aplink visą šalmą.
Chalkidinis šalmas neturi antnosio ar turi jį labai mažą, todėl dėvint šį šalmą matomumas geresnis, negu dėvint korintinį šalmą, turintį antnosį. Ausų srityje yra didelės figūrinės išpjovos (atakuojant iš priekio pataikyti į tas išpjovas sunku), kurios apatinę šalmo dalį padalina į pakaušinę skiautę ir dvi skruostines skiautes. Skruostinės skiautės netvirtos, todėl nuo stipraus smūgio linksta. Vėlesniuose šalmuose šias skiautes ėmė tvirtinti ant vyrių (vėliau antskruosčius su vyriais perėmė romėniški šalmai). Skruostinės skiautės plačios stačiakampės ar suapvalintos, priekinis jų kraštas dažnai banguotas.
Chalkidinis šalmas sverdavo iki 1 kg, tad lengvesnis už korintinį šalmą. Italijoje chalkidinius šalmus naudojo samnitai, etruskai, graikai. Chalkidiniai šalmai atsirado VI a.p.m.e., o III a. p.m.e juos išstūmė paprastesni trakiniai šalmai ir pilosai. Chalkidinių šalmų palikuonimis galima laikyti romėnų pėstininkų šalmus, tik šie buvo daromi iš geležies.
Šalmo pavadinimo kilmė neaiški. Viena hipotezė teigia, kad šiuos šalmus VI a. pr. m. e. antroje pusėje ėmė gaminti išeiviai iš Chalkio miesto Graikijos Eubojos saloje, įsikūrę Sicilijoje ir Italijos pietuose. Be to, reiškia 'varis'. Antra hipotezė teigia, kad šalmas taip pavadintas dėl to, kad tokių šalmų atvaizdai dažnai aptinkami ant chalkidinių vazų.
Vytauto stadionas
Vytauto stadionas – lengvosios atletikos ir futbolo stadionas Tauragėje, Vytauto g. 140. Namų rungtynes žaidžia FK Tauras. miniatiūra|240px|left|Aikštės prieigos
Istorija
Pastatytas 1987 m. Renovuotas 2008 m. ir 2010–2011 m. Vietų skaičius padidintas iki 3000. Taip pat įrengtos patalpos varžybų dalyviams, žurnalistams. Pastatytos VIP tribūnos, atnaujinta veja ir pakeisti lengvosios atletikos takai. Pastatyta švieslentė. Projektą finansavo Europos Sąjunga, Lietuvos Vyriausybė ir Tauragės savivaldybė.
Stadionas po renovacijos oficialiai atidarytas 2011 m. rugsėjo 18 d. Tą pačią dieną vyko A Lygos rungtynės tarp FK Tauro ir FK Šiauliai. Varžybas, rezultatu 6-2, laimėjo Tauro komanda.
Meldelis
Meldelis (Isolepis) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos augalų gentis, kurioje viena reta ir į Lietuvos raudonąją knygą įrašyta rūšis – šerinis meldelis (Isolepis setacea). Tai daugiametis, apie 20-30 cm aukščio augalas. Stiebai ploni, siūliški. Žydi liepos – rugsėjo mėn. Auga vandens telkinių pakrantėse, drėgname smėlyje.
Vadybos konsultavimas
Vadybos konsultavimas – mokama profesionali paslauga verslo įmonėms ar verslininkams, teikiama nepriklausomo išorinio tiekėjo, kurios metu teikiami patarimai, rekomendacijos, vykdomi vidiniai mokymai, vykdomas planavimas ir panašios veiklos, arba padedama jas vykdyti klientui. Verslo konsultavimo tikslas yra gerinti klientų vadybą ir padėti siekti kliento korporatyvinių tikslų.
Prestižinės vadybos konsultavimo įmonės – „McKinsey“, „Bain“ ir „Boston Consulting Group“ – yra vienos iš pirmaujančių bendrovių pasaulyje pagal įdarbinamų verslo vadybos magistrų skaičių.
Motyvai
Motyvai, kodėl klientai naudojasi konsultantų paslaugomis, yra labai svarbūs. Apibendrinus U. A. Sperlingo (U. A. Sperling), M. Kubro (M. Kubr), A. Kenedžio (A. Kennedy) teorijas, kuo konsultantas galėtų būti naudingas įmonei, galime išskirti šiuos pagrindinius motyvus:
Garniniai
Garniniai (Ardeidae) – irklakojinių (Pelecaniformes) paukščių šeima. Paplitę visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą. Biotopas – ežerų, upių pakrantės, pelkės, tvenkiniai, pajūriai. Vidutinio dydžio ir dideli neplaukiojantys vandens paukščiai. Spalvinis lytinis dimorfizmas dažniausiai neryškus. Kūnas yra siauras, ištįsęs. Kaklas ilgas. Snapas ilgas, tiesus. Antsnapio ir posnapio kraštai yra aštrūs. Šnervės be pertvaros. Kojos ilgos. Kojų pirštai ilgi, nagai aštrūs, vidurinio piršto nagas yra dantytas. Krūtinės srityje ir kūno šonuose yra pudrinės plunksnos, kurių galai nuolat nutrupa. Jas šukuodami dantytu nagu, apibarsto plunksnas pudra, kuri iš dalies saugo jas nuo sušlapimo.
Minta gyvūniniu maistu, dažniausiai žuvimi. Grobio tyko seklumose. Daugelis aktyvūs sutemose ir naktį.
Dažniausiai peri kolonijomis, rečiau pavienėmis poromis. Lizdavietės – medžiai, krūmai ir nendrynai. Dėtyje 2 – 5 melsvi arba žalsvi kiaušiniai. Peri abu tėvai. Inkubacija 16 – 30 dienų. Išsiritę jaunikliai pliki, akių vokai silpnai prasivėrę. Skraidyti pradeda 4–8 savaičių. Lytiškai subręsta 2–3 metų.
Lietuvoje aptinkamos šios rūšys:
Sistematika
Šeimoje yra 62 rūšys:
Pošeimis Tigrisomatinae
Pošeimis Botaurinae
Pošeimis Ardeinae
Kantri muzika
Kantri muzika (angl. country music) išsivystė pietinėse JAV valstijose. Jos šaknys – tradicinė liaudies muzika, airiška muzika, keltų muzika, gospel, bliuzas. Kantri muziką sudaro daugybė skirtingų žanrų, kaip bluegrass, nashville sound, western, honky tonk, gospelo muzika, outlaw country ar rockabilly.
Ministras be portfelio
Ministras be portfelio – vyriausybės narys, kuris yra atsakingas už kokį nors vyriausybės politikai svarbų reikalą, bet nevadovauja jokiai ministerijai, tačiau jo statusas artimas ministrui. Pavyzdžiais galime laikyti: Aleksandrą Abišalą III atkurtos Lietuvos Respublikos Vyriausybėje, Leoną Kadžiulį ir kt.
Kantri muzika
Kantri muzikos pradininkais laikomi Jimmie Rodgers ir Carter Family.
Kantri muzika Lietuvoje
Lietuvos kantri muzikos tėvu laikomas Vytautas Babravičius, kuris 1979 m. įkūrė pirmąją Lietuvoje kantri grupę „Deficitai“.
1980 Algirdas Klova įkūrė antrą Lietuvos kantri grupę „Kikilis“. A. Klovos iniciatyva 1995 m. įkurta Lietuvos kantri muzikantų asociacija. A. Klova įkūrė ir grojo daugelyje kantri grupių, išvertė į lietuvių kalbą ir atspausdino JAV kantri muzikos istoriją, skaito paskaitas apie country muziką. Vedė radijo ir TV laidas „Country Saloon“. Organizuoja kantri muzikos koncertus.
Labai daug Lietuvos kantri muzikai davė grupė Jonis. Grupės kūrėjai – broliai Trijoniai. Jonis pradėjo groti su lietuviška liaudies muzika sąsajų turinčią kantri. „Dabar tikriausiai nėra Lietuvoje miestelio ar kaimo, kurio jie nebūtų aplankę“ – citata puikiai iliustruoja grupės Jonis nuveiktą darbą populiarinant kantri muziką Lietuvoje.
Savo dalį į kantri Lietuvoje populiarinimą idėjo ir Virgis Stakėnas. Šis artistas sukūrė nemažai lietuviškų kantri dainų, buvo vienas iš tarptautinio kantri muzikos festivalio Visagino Country pradininkų, kitų kantri festivalių (Juod'Country, Pūdas Druskos) prodiuseris. Taip pat Lietuvos country fanų klubo tėvas.
Aištokas
1936 m. žiemos olimpinėse žaidynėse ir 1964 m. žiemos olimpinėse žaidynėse aištokas buvo įtrauktas į programą kaip demonstracinė sporto šaka. Pirmasis Europos čempionatas surengtas 1951 m., o pasaulio 1983 m.
Lietuvoje
Pirmasis Lietuvos čempionatas vyko 2011 m. Trakuose ant Galvės ežero.
Lietuva taip pat dalyvauja Europos taurės turnyruose, Europos jaunimo čempionatuose.
Lietuvoje buvo surengtos tarptautinės varžybos 2015 m. Druskininkuose, o 2016 Lazdijuose, kur ir yra daugiausiai žaidžiama ši sporto šaka Lietuvoje.
Grodzisko Šv. Mykolo cerkvė
'''Grodzisko Šv. Mykolo cerkvė'''  – cerkvė, esanti Grodzisko kaime. Cerkvė priklauso Grodzisko Šv. Mykolo parapijai. Cerkvė pastatyta 1864 metais. 1994 m. sausio 20 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Edgar Degas
Edgaras Dega (1834 m. liepos 19 d. – 1917 m. rugsėjo 27 d.) – prancūzų menininkas, žymus savo tapybos, skulptūros, grafikos ir piešimo kūriniais.
Gyvenimas
Edgaras Dega (piln. pranc. Hilaire Germain Edgar de Gas) gimė 1834 m. liepos 19 d. Paryžiuje, Sen Žoržo gatvėje, žemutiniame Monmartre. Jis buvo vyriausias iš septynių vaikų, kurių du mirė dar visai maži. Jo gyslomis tekėjo prancūzų, neapoliečių ir kreolų kraujo mišinys. Vėliau dailininkas modifikavo savo pavardę prijungęs kilmingumo priedėlį. E. Dega tėvas, bankininkas Ogiustas de Ga priklausė senai giminei, kurios pėdsakų randama jau XIII a. Vienas iš De Ga dalyvavo kryžiaus karuose. Ši giminė kilusi iš Uzeso diecezijos. Motina − kreolė Selestina Miuson. Jos giminė priklausė stambiems medvilnės pirkliams, kurie Naujajame Orleane palaikė Prancūzijos vardą ir jos papročius. E. Dega su daile susipažino jau nuo ankstyvų metų, nes jo tėvų namuose lankydavosi dailininkai, muzikai ir kitokie meno atstovai. Motina mirė gimdydama septintą vaiką, kai E. Dega buvo trylika.
Po motinos mirties E. Dega mokėsi Liudviko Didžiojo licėjuje, skirtame aristokratų ir turtingųjų vaikams. Mokomasi buvo išskirtinai klasikinių disciplinų, be gamtos mokslų ir matematikos pradmenų. Baigęs licėjų E. Dega nusileido tėvo norui ir apie 1 metus laiko studijavo teisę, tačiau ją metė, kad taptų menininku. Po pirminių nesutarimų, tėvas nusileido sūnaus siekiui ir jį finansavo. 1855 m. E. Dega įstojo mokytis pas menkai žinomą akademinį dailininką, Engro mokinį Lui Lamotą. Besimokydamas pas jį E. Dega išvystė didelę pagarbą Engro kūriniams ir buvo sutikęs patį Engrą. Jį taip pat paveikė Delakrua spalvinė tapyba ir Kurbė realizmas. E. Dega trumpai mokėsi Paryžiaus aukštojoje dailės mokykloje ir ją palikęs 1856 m. išvyko į Italiją, kur gyveno daug jo giminaičių. Italijoje jis praleido trejus metus, daugiausiai Neapolyje, Florencijoje ir Romoje, susipažino su Italijos praeities didžiųjų dailininkų kūryba.
Šaltinėlis (Seinai)
Šaltinėlis – katalikiško laikraščio „Šaltinis“ priedas Lietuvos bernaičiams ir mergaitėms, ėjęs 1906 m. kovo mėn. – 1914 m. rugpjūčio mėn. Seinuose.
Edgar Degas
Gyvenimas
thumb|220px|left|E. Dega giminaičių namai Naujajame Orleane su atminimo lentele thumb|220px|left| „Medvilnės prekybos birža Naujajame Orleane“, 1873, [[Po (Prancūzija)|Po dailės muziejus]] Sugrįžęs iš Italijos, E. Dega apsigyveno Paryžiuje. 1860−1864 m. kūrė istorinės tematikos paveikslus, kurie iš esmės buvo akademistinės dvasios. Jis buvo pasižymėjęs kūrinių perpiešinėtojas ir 1865 m. jo paveikslas „Orleano miesto nelaimės“ buvo eksponuotas Paryžiaus salone. Apie 1865 m. E. Dega kardinaliai pakeitė savo kūrybos temas ir pradėjo kurti šiuolaikinio gyvenimo scenas. Jis susipažino su skandalingai pagarsėjusiu tapytoju E. Manė ir Gerbua kavinės dailininkų grupe, kurie vėliau sudarė impresionistų grupės branduolį. E. Dega mažiau tapė portretų, susidomėjo arklių lenktynių ir nuo 1870 m. − baleto tema (kuria sukūrė apie 1500 kūrinių, eskizų, piešinių). Vaizdavo skrybėlininkes. 1870−71 m. sekė pertrauka, kuomet jis buvo paimtas į Prancūzijos kariuomenę kare su Prūsija, tarnavo artilerijos padalinyje tvirtovėje prie Paryžiaus. Karo metu sutriko E. Dega regėjimas. Grįžęs iš karo jis lankėsi pas brolį René Naujajame Orleane, kur nupiešė keletą darbų vaizduodamas savo šeimos narius. Vėliau grįžęs į Paryžių prisijungė prie impresionistų grupės, 1874 m. padėjo organizuoti jų pirmą parodą. Taip pat dalyvavo sekančiose impresionistų parodose. 1873 m. jo tėvas mirė ir šeima po to beveik bakrutavo, E. Dega turėjo pragyventi iš savo kūrybos. 1877 m. viešėjo Ispanijoje, bendradarbiavo su M. Kasat ir K. Pisaro ties grafikos kūriniais.
Šaltinėlis (Seinai)
Istorija
Pirmasis vaikams skirtas lietuviškas periodinis leidinys. Leido „Laukaitis, Dvaranauskas, Narijauskas ir Bendrovė“. Nuo 1906 m. savaitinis, 1914 m. leistas kas dvi savaites ir rečiau. 1911–1914 m. – savarankiškas žurnalas. 1906–1911 m. prenumeruotas ir platintas kartu su „Šaltiniu“, kuris 1909 m. leistas 6500 egz., 1914 m. – 7500 egz. tiražu. 1913 m. tyrė savo skaitytojų nuomonę, paskelbė duomenis.
Edgar Degas
Gyvenimas
E. Dega kūrybą su impresionistine siejo šiuolaikinio gyvenimo temos, japonų estampų įtaka, panaši tapybos technika. Skirtingai nuo impresionistų, E. Dega nemėgo tapyti plenere, daugelyje jo paveikslų vaizduojama ne saulės, o dirbtinė šviesa. 1870-aisiais E. Dega susidomėjo tuo metu nemadinga pastelės technika, išbandė beveik visas tuo metu naudotas grafikos technikas. Jam neįtiko aliejinių dažų blizgesys ir pastovumas; jis mažindavo aliejaus kiekį juose, pridėdavo terpentino, vietoj įprastos drobės pagrindo naudodavo popierių, kartoną. thumb|200px|right| „[[Absentas (paveikslas)|Absentas“, 1876, Orsė muziejus]] thumb|200px|right| „Moteris prausimosi vonelėje“, 1886 E. Dega nuolat būdavo nepatenkintas savo paveikslais ir būdavo, kad jau parduotus paveikslus susigrąžindavo taisymui. Pasak legendos, kai kurie klientai pritvirtindavo paveikslus prie sienos, kad dailininkas jų neišsineštų. Po 1870 m. E. Dega taip pat pradėjo kurti žirgų ir balerinų statulėles iš vaško ar molio. Šie modeliai jam padėdavo tapyti atitinkamos temos paveikslus ir vėliau dailininkas pradėjo kurti savarankiškas skulptūras. 1881 m. šeštojoje impresionistų parodoje E. Dega pirmą kartą eksponavo beveik 1 m aukščio skulptūrą „Mažoji šokėja“, kaip savarankišką kūrinį. Vėliau E. Dega susižavėjo fotografija, kas tapo jo laisvalaikio hobiu. Vėlyvaisiais gyvenimo metais E. Dega regėjimas labai suprastėjo, jis apako viena akimi ir kita prastai matė. Nebegalėdamas piešti tikslių linijų dailininkas naudojo dažų užtėškimo ant nupieštų formų metodą, todėl jo vėlyvieji kūriniai pasižymi banguojančiomis formomis, sodriais tonais.
Šaltinėlis (Seinai)
Istorija
1926 m. Marijampolėje pradėjus leisti savaitraštį „Šaltinis“, 1928–1940 m. leistas ir jo priedas „Šaltinėlis“.
Edgar Degas
Gyvenimas
Edgaras Dega niekada nevedė ir garsėjo labai ūmiu charakteriu. Dėl prasto regėjimo jis nuolat bijojo apakti. E. Dega buvo nuolat sirguliuojantis, neurotiška asmenybė. Jo darbuose vaizduojamas žmogus ir jį supanti aplinka. Paveikslų veikėjai dažnai vaizduojami esantys judesyje, iš netikėto ir neįprasto matymo kampo, neįprastomis pozomis. Kūrinių, ypač baleto scenų, kompozicija dažniausiai asimetriška, veikėjai vaizduojami užsibaigiančios paveikslo erdvės „nukirstomis“ figūrų dalimis − elementai, turintys sąsajų su japonų estampų ir italų manierizmo vaizdavimu. E. Dega gali būti laikomas vienu impresionizmo pionierių, tačiau pats menininkas tai neigė, jis vadino save realistu arba nepriklausomu menininku. Nuo 1898 m. dailininkas gyveno vienišas, atsiskyręs iki mirties 1917 m. rugsėjo 27 d. Jo gyvenime nebuvo audringų įvykių, jis pats beveik mėgavosi savo aukštesnės klasės miesčionio padėtimi. Daugelį draugų nuo jo atstūmė Dreifuso bylos (prasidėjusi 1894 m.) metu pademonstruotas dailininko antisemitizmas.
Šaltinėlis (Seinai)
Istorija
Turėjo apie 100 bendradarbių. „Šaltinėliui“ rašė Adomas Dambrauskas-Jakštas, Antanas Giedraitis-Giedrius, Matas Grigonis, P. Mičiulis, Juozas Naruševičius, Marija Pečkauskaitė-Šatrijos Ragana, Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis, Juozas Stanikūnas, Juozas Šnapštys-Margalis, Jurgis Tilvytis-Žalvarnis ir kt.
Gužiai
Gužiai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 12 km į šiaurės rytus nuo Pabradės, prie Meros upės, Pabradės miškų apsuptyje.
Edgar Degas
Gyvenimas
E. Dega dailininko autoritetas augo palaipsniui ir XX a. pradžioje jis jau buvo pripažįstamas vienu reikšmingiausių XIX a. antros pusės Prancūzijos menininkų. Garsiausiais jo kūriniais minimi: „Belelių šeima“ (iki 1869), „Šokio pamoka“ (1871, keletas variantų), „Medvilnės prekybos birža Naujajame Orleane“ (1873, pirmasis Dega kūrinys, kurį 1876 m. įsigijo muziejus), „Absentas“ (1876), 1886 m. eksponuota besiprausiančių moterų 6 aktų serija.