cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kumpuolis (Zarasų r., Antazavės sen.)
Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 9,63 km. Pietinis krantas žemas, šiaurės rytinis ir šiaurės vakarinis krantai aukšti (10-15 m). Ežerą iš vakarų supa Pailgio miškas, iš rytų ir pietų – Bugų šilelis. Yra 2 miškingos salos, kurių bendras plotas 4,18 ha (3,74 ha ir 0,44 ha). Iš šiaurės į pietus ežerą prateka Zalvės dešinysis intakas Kumpuolė (Šventosios baseinas).
Kumpuolyje aptinkamos 7 rūšių žuvys: karšiai, raudės, lydekos, ešeriai, plakiai, lynai.
Kumpuolis su aplinkiniais ežerais (Ilgiu, Kumpuolaičiu, Egliniu, Pirčežeriu, Samanėliu ir Katrelka) įeina į Kampuolio hidrografinį draustinį. Šalia ežero yra Joniškio, Kukariškio, Pailgių ir Trumponių kaimai.
Vandenvardis kilęs iš žodžio kumpti ('linkti, darytis kumpam').
Solveig Dommartin
thumb|250px|Solveig Dommartin Solveig Dommartin (g. 1961 m. gegužės 15 d. Konstantinoje – m. 2007 m. sausio 11 d. Paryžiuje) – prancūzų – vokiečių aktorė, režisierė.
Filmografija
Vaidino:
Redaktorė:
Autorė:
Režisierė:
Panevėžio termofikacinė elektrinė
Panevėžio termofikacinė elektrinė – termofikacinė jėgainė Panevėžyje.
Istorija
2000 m. Panevėžio miesto savivaldybės taryba priėmė sprendimą Panevėžyje pastatyti naują 35 MW galios elektrinę. Tokios elektrinės statybą numatė Nacionalinė energetikos strategija, nusprendus, kad turi būti uždaryta Ignalinos atominė elektrinė. Elektrinės projektavimas pradėtas 2005 m., statyba pradėta 2006 m. Senamiesčio gatvėje, AB „Panevėžio energija“ RK-2 katilinės teritorijoje. 2008 m. elektrinės statyba baigta. Pirmoji tokio tipo termofikacinė elektrinė šalyje.
Termofikacinės elektrinės statybos projektą finansavo AB “Panevėžio energija“, Lietuvos biudžetas bei Danijos Vyriausybė. Apie 20 mln. Lt paramos skirta iš Europos regioninės plėtros fondo.
Pajėgumas
35 MW galingumo elektrinė gamina elektros energiją kūrenama gamtinėmis dujomis. Kombinuoto ciklo termofikacinė elektrinė per metus gali pagaminti apie 230 GWh šilumos ir apie 235 GWh elektros energijos.
Pajūrinis dirvinukas
Paplitęs Europoje ir Azijoje. Lietuvoje reta rūšis, aptikta Neringoje. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Butvilonių piliakalnis
Butvilonių piliakalnis – piliakalnis Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Juodžių, Vilkijos seniūnija. Pasiekiamas keliu Seredžius – Čekiškė Bernatonyse pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi link Juodžių, nuvažiavus 950 m – ­į dešinę šiaurės rytų kryptimi 300 m link ūkininko sodybos, nuo jos paėjus į šiaurę 400 m medžiais apaugusio kyšulio dešiniuoju šonu – yra kitapus tvenkinio, kurį reikia apeiti pro rytinę pusę.
Piliakalnis
thumb|100px|left|Butvilonių piliakalnis. Piliakalnis įrengtas Trydupio dešiniojo kranto (dabar čia tvenkinys) kyšulyje. Iš šiaurės vakarų, pietvakarių ir pietryčių piliakalnį juosia upelių slėniai, iš šiaurės rytų prieina gretima aukštuma. Aikštelė keturkampė, orientuota šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 32 m ilgio ir 34 m pločio. Jos ŠR krašte supiltas 4,5 m aukščio, 17 m pločio lanko formos pylimas, kurio išorinis 6,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 30 m ilgio, 15 m pločio, 2 m gylio griovį. Rytiniame šlaite, pylimo-aikštelės sandūroje yra senojo kelio vieta -­ 3 m pločio, 0,3 m gylio įdubimas. Šlaitai statūs, 14 m aukščio. Piliakalnis apaugęs lapuočiais.
Tyrimai
1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Eičiūnai
Eičiūnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Butrimonių, prie kelio į Onuškį. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, Eičiūnų kaimo vaikų ir jaunimo užimtumo centras, Pivašiūnų parapijai priklausanti Eičiūnų koplyčia.
miniatiūra|200px|left|Buvusio kolūkio „Galiūnas“ įamžinimas miniatiūra|200px|left|Eičiūnų stotelė miniatiūra|200px|left|Apleistas sovietmečio pastatas thumb|200px|left|Akmeniniai dirbiniai sodyboje
Kaime yra vaikų ir jaunimo kapelos, suaugusiųjų folkloro ansamblis „Žolynai”, jaunimo folkloro ansamblis „Vieversa”. Veikia floristikos būrelis. Eičiūniškiai išbandė ir dramos žanrą – pastatė tris spektaklius. Kas ketveri metai organizuojama Kraštiečių šventė.
Istorija
Eičiūnai minimi 1694 m., tada kaimas turėjo 1,5 valako žemės, buvo 5 dūmai. Nuo 1918 m. iki 2007 m. veikė pradinė mokykla. Sovietinės okupacijos metais nuo 1949 m. „Galiūno“ kolūkio centrinė gyvenvietė. 1959 m. iškilo naujas, erdvus mokyklos pastatas, kuriame šiuo metu veikia biblioteka, bendruomenės centras ir laisvalaiko salė. 1962 m. įsteigtas medicinos punktas. 1990 m. „Galiūno“ kolūkį pakeitė žemės ūkio bendrovė „Viltis“. 1996 m. ŽŪB „Viltis“ pajininkai išpirko buvusį kultūros namų ir administracijos pastatą ir jame įkūrė koplyčią.
Gilberto salos
thumb|280px|Gilberto salos Gilberto salos (, Gilberto kalba Tungaru ) – 16-os atolų grandinė Ramiajame vandenyne, pagrindinė Kiribačio valstybę sudaranti dalis. Salos driekiasi šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi. Pusiaujas dalina grandinę praktiškai per centrą. Plotas 281,1 km². Gyvena ~83,4 tūkst. gyventojų.
Istorija
Salos nuo seno buvo apgyvendintos mikroneziečių. Pirmieji europiečiai 1788 m. atradę salyną buvo britų kapitonai Thomas Gilbert, plaukęs laivu Charlotte, ir John Marshall, plaukęs laivu Scarborough. 1820 m. rusų admirolas Ivanas Kruzenšteinas salas pavadino Gilberto vardu. 1892 m. Gilberto salos paskelbtos JK protektoratu, o 1915 m. drauge su Eliso salomis sudaro Gilberto ir Eliso salų koloniją. II pasaulinio karo metais salyne vyko nuožmūs mūšiai tarp JAV ir Japonijos armijų. 1978 m. nuo Gilberto salų atsiskyrė Eliso salos (Tuvalu), o po metų salynas tapo nepriklausomos Kiribačio valstybės dalimi.
Atolai
Anksčiau Gilberto salos buvo administraciškai padalintos į 3 grupes: Šiaurės, Pietų ir Centro. Dabar salos turi vidinę savivaldą.
The Cardigans
Biografija
The Cardigans įkurta 1992 m. Jonšiopinge, Švedijoje gitaristų Peter Svensson ir Magnus Sveningsson, kurie kartu anksčiau grojo heavy metal grupėje. Kontroversiškai, The Cardigans nieko neturės bendro su sunkiuoju roku. Į grupę buvo pakviesti „angeliško balso“ vokalistė Nina Persson, anksčiau neturėjusi muzikinės patirties, klavišininkas Lars-Olof Johansson, bei būgnininkas Bengt Lagerberg, kurie sudarė klasikinę pop grupės sudėtį.
1994 m. grupė įrašė pirmus demo įrašus ir išleido singlą „Rise & Shine“, kuris susilaukė didelio dėmesio Švedijos radijo stotyse. Su įrašų kompanija Stockholm Records 1994 m. išleidžiamas debiutinis albumas „Emmerdale“ ir vietinis hitas „Sick and Tired“, kurie sudomino ir tarptautinę auditoriją. Grupė išvyksta į turą po Europą, o 1995 m. grupės įdirbį vainikuoja albumas „Life“, kuris parduodamas daugiau nei 1 mln. kopijų tiražu ir netikėtai tampa populiariu Japonijoje. Albume žiba viena įsimintiniausių grupės dainų „Carnival“, o, taip pat, įtrauktos geriausios dainos iš „Emmerdale“.
1996 m. The Cardigans pasiekia plataus pasaulinio populiarumo, tarp jų ir JAV. Albumas „First Band on the Moon“ parduodamas daugiau nei 2,5 mln. tiražu, o daina „Lovefool“ (JK – 2 vieta), panaudota filmo „Romeo ir Džuljeta“ garso takelyje, tampa dideliu radijo stočių ir MTV hitu. Grupė pripažįstama kaip geriausia metų Švedijoje ir gauna Švedijos vyriausybės apdovanojimą kaip geriausias muzikinis šalies eksportas. Daina „War“ panaudojama 1997 m. filmo „Tas keistas gyvenimas“ garso takelyje. 1998 m. albumas „Gran Turismo“, su dainomis „Erase/Rewind“ ir „My Favourite Game“ (tema komp. žaidime „Gran Turismo 2“), pasirodė ne mažiau sėkmingas. Taip pat parduodamas daugiau nei 2,5 mln. tiražu.
1999–2003 m. periodu grupė padarė pertrauką karjeroje, atsidėdami soliniams darbams. 2003 m. įrašomas albumas „Long Gone Before Daylight“, o 2005 m. – „Super Extra Gravity“. Abu albumai pasižymėjo aukštesne įrašų kultūra ir profesionalumu, tačiau dainos nebepasiūlė išskirtinių melodijų, būdingų ankstesniems darbams. Šiuo metu grupė faktiškai išsiskirsčiusi.
Šilkalnis (Jurbarkas)
Šilkalnis – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Šimkaičių, dešiniajame Bebirvos krante, truputį į vakarus nuo krašto kelio ir Tolupio bei Bebirvos santakos.
The Cardigans
Biografija
2008 m. The Cardigans kūrybinį kelią susumavo 22 dainų rinkinys „The Best Of“.
Nariai
200px|right|thumb|Nina Persson pasirodymo metu [[2004 m.]]
Barkiškės (Vilnius)
Barkiškės (arba Barkiškės II) – pietinė Vilniaus miesto dalis, esanti į pietryčius nuo Salininkų, šalia Juodšilių miško. Tai šiaurinė Barkiškių kaimo dalis (pietinė yra už geležinkelio).
Istorija
Iki XX a. pabaigoje Barkiškės buvo kaimas Juodšilių apylinkėje. Šiai apylinkei priklausiusi dalis prijungta prie Vilniaus, o Rudaminos apylinkės dalis liko kaimu.
Baras (Šveicarija)
Baras  – miestas Šveicarijoje, Cugo kantone.
Geografija
Baro plotas 24,83 km², kurių 55 % panaudojama žemės ūkiui, o 24,5 % sudaro miškai. 19,9 % – pastatai ir keliai, o likę 0,6 % – nepanaudojami (upės, kalnai ir ledynai). Baro apylinkėse yra natūrali požeminė ola kurią vasarą leidžiama lankyti.
Savivaldybė yra šiaurinėje Lorcės upės užliejamų pievų pusėje. Iš pradžių tai buvo gatvinis kaimas kelyje tarp Cugo ir Ciuricho ežerų. Po 1960 m. Baras pradėjo greitai augti. Savivaldybę sudaro Baro kaimas, Allenwinden, Blickensdorf ir Inwil kaimeliai, Deinikon sodybos.
Gyventojai
Bare gyvena 21 586 žmonės (2009 m.). 2007 m. 24,9 % gyventojų buvo užsieniečiai. Per pastaruosius 10 metų gyventojų skaičius augo 20,9 %. Dauguma gyventojų kalba vokiškai (83,1 %), antra pagal populiarumą italų kalba (3,6 %), o serbų-kroatų – trečia (3,1 %).
Pramonė
1980–2006 m. Bare veikė Lego kaladėlių gamykla. 2006 m. gamykla perkelta į Kladną Čekijoje.
Thyssen-Bornemisza muziejus
right|thumb|280px| Tiseno-Bornemisos muziejaus fasadas right|thumb|280px| Tiseno-Bornemisos muziejaus interjeras
Tiseno-Bornemisos muziejus  – meno muziejus Madrido mieste. Kartu su Prado ir Karalienės Sofijos muziejais sudaro didžiausių Madrido muziejų trejetuką. Muziejaus kolekcija sudaryta privačios Thyssen-Bornemisza giminės kolekcijos pagrindu. Adresas: Paseo del Prado 8.
Istorija
Muziejaus pagrindu tapo olandų-vengrų kilmės Vokietijos plieno magnatų Tisenų-Bornemisų paveikslų kolekcija. Kolekcijos pradžia siejama su August Thyssen, kuris gyvenimo pabaigoje susidomėjo menu ir užsakė kurti skulptūras vienam žymiausių XX a. pradžios menininkų − Ogiustui Rodenui. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui ryšiai tarp jų nutrūko. Septynias sukurtas Rodeno skulptūras 1956 m. įsigijo August Thyssen anūkas baronas Hains Heinrich Thyssen-Bornemisza (4 iš jų yra muziejuje). August Thyssen sūnus Heinrich (1875–1947) kolekcionavo meno kūrinius nepriklausomai nuo tėvo. Pagrindinę savo kūrinių kolekciją laikė giminės pilyje, tuometinėje Vengrijoje. Tarpukaryje baronas įsigijo daug kūrinių iš po karo nuskurdusių ir ekonominės krizės paveiktų buvusių savininkų.
1932 m. Heinrich Thyssen kolekcją perkėlė į Šveicariją įsigijęs Villa Favorita prie Lugano ežero. Čia pastatė atskirą galeriją meno kūriniams saugoti. Didžiosios depresijos metais baronas perpirkinėjo dailės kūrinius, kurie buvo anksčiau nupirkti JAV milijonierių. Taip kolekcijoje atsidūrė vieni jos pasididžiavimų: Vittore Carpaccio „Riterio portretas“ ir Domenico Ghirlandaio „Giovanna Tornabuoni portretas“. Heinrich Thyssen-Bornemisza ypač rinko viduramžių vokiečių ir ankstyvųjų Nyderlandų meno pavyzdžius. Kolekcijoje yra Albrecht Dürer, Albrecht Altdorfer, Hans Holbein, Jan van Eyck, Petrus Christus, Hans Memling ir kt. kūrinių.
1947 m. mirus Heirich kolekcija liko padalinta tarp 4 jo vaikų. Tolimesnį kolekcionavimą tesė sūnus baronas Hans Heinrich Thyssen-Bornemisza (1921–2002), kuris supirkinėjo paveikslus iš kitų tėvo vaikų. Meno kūrinių kolekcija tapo tokia didelė, kad, nepaisant praplėtimų, galerijoje prie Villa Favorita tilpo tik dalis kolekcijos. Daug meno kūrinių buvo nuolat keliaujančioje parodoje po pasaulio muziejus. Galvodamas apie kolekcijos ateitį Hans Heinrich nutarė ją įkurdinti dideliame muziejuje. Taip prasidėjo ryšiai su įvairiais fondais ir šalių vyriausybėmis. Galiausiai buvo pasirinktas Ispanijos pasiūlymas. Prie to prisidėjo baronienė Carmen Cervera Thyssen-Bornemisza, kuri buvo ispanė. 1988 m. buvo pasirašyta nuomos sutartis dėl svarbiausių kolekcijos paveikslų laikino eksponavimo Ispanijoje. Ispanijos vyriausybė kolekcijai eksponuoti suteikė apie 1806 m. pastatytus Villahermosa rūmus Madride, prieš pat Ispanijos nacionalinį Prado muziejų. Ispanijos vyriausybės ir barono Hans Heinrich sutarimu buvo įsteigtas Thyssen-Bornemisza kolekcijos fondas, kuris rūpinosi rūmų atnaujinimu ir kolekcijos valdymu. 1992 m. spalio 8 d. muziejus atidarytas oficialiai. Ceremonijoje dalyvavo Ispanijos karalius Chuanas Karlosas I ir karalienė Sofija. 1993 m. Ispanijos parlamentas pritarė 775 paveikslų pirkimui iš barono Hans Heinrich ir perdavimui Muziejaus fondui. Bendra sumokėta suma siekė 338 mln. JAV dolerių su sąlyga, kad paveikslai bus prieinami viešai publikai ir niekuomet nebus parduoti. Rinkos vertintojų nuomone kolekcija iš tikro tuo metu galėjo būti verta tarp 1 − 1,5 mlrd. JAV dolerių.
2004 m. 655 paveikslų iš Carmen Thyssen-Bornemisza kolekcijos buvo prijungta prie muziejaus. Ta proga įvykdytas Villahermosa rūmų praplėtimas prijungiant du šalimais buvusius 1999 m. įsigytus pastatus ir apie 250 paveikslų įtraukti į nuolatinę ekspoziciją. Barono Hans Heinrich Thyssen-Bornemisza (kuris mirė 2002 m.) atminimas yra įamžintas prie rūmų pastatytame paminkliniame biuste. 2011 m. baronienės asmeninės kolekcijos dalis buvo atskirta ir perkelta į Carmen Thyssen vardo muziejų Malagoje. 2012 m. baronienė Carmen, motyvuodama finansiniais sunkumais, pardavė Džono Konsteblio paveikslą „Užtvara“ („The Lock“) už 22,4 mln. svarų sterlingų, tuo sukeldama kultūrinės visuomenės pasipiktinimą.
Galerijos eksponatai
Nuolatinėje muziejaus ekspozicijoje yra apie 1000 kūrinių. Prieš pardavimą Ispanijos valstybei barono Hans Heinrich Thyssen-Bornemisza kolekcija buvo vertinama antra pagal dydį ir reikšmingumą privačia kolekcija pasaulyje po D. Britanijos Karališkosios kolekcijos. Dalis kolekcijos kūrinių patikėti Barselonos Nacionaliniam Katalonijos meno muziejui. Dalis baronienės Carmen kolekcijos perkelta į atskirą muziejų Malagoje.
Muziejaus ekspozicija apima visus Vakarų Europos tapybos periodus, pradedant XIII a. italų menininkų (Duccio), baigiant XX a. pabaigos postmodernistinio meno pavyzdžiais. Thyssen-Bornemisza muziejaus kolekcija reikšmingai papildo ir praplečia Prado muziejaus (kuriame dominuoja religinės tematikos paveikslai nuo XVI a. pradžios) ir Karalienės Sofijos modernaus meno muziejaus (kuriame nėra reprezentuojami impresionistai ir ekspresionistai) ekspozicijas Madride. Papildomai muziejuje yra plati Š. Amerikos XIX ir XX a. menininkų darbų kolekcija, paties muziejaus teigimu, reikšmingiausia Europoje.
Keletas žymių muziejaus eksponatų:
Čaniai
Čaniai – aravakų kilmės indėnų gentis, gyvenusi Gran Čako regione, dabartinėje Argentinoje ir Bolivijoje. Čaniai drauge su kita grupe aravakų genčių prieš 2500 m. paliko Gvianą ir patraukė į pietus. Gran Čake jie suformavo neolitinę kultūrą, augino kukurūzus, žemės riešutus, medvilnę, moliūgus, išvystė keramikos amatą, taip pat gamino medines kaukes, drabužius. Čanių genčiai priskiriamas Samaipatos fortas.
Čaniai buvo taiki gentis, ir vertėsi prekyba su kitomis aravakų gentimis bei inkais, tačiau kariavo su gvaraniais. Iki ispanų kolonizacijos gvaraniai nugalėjo čanius ir privertė juos migruoti į skurdžius pietryčius. Didelė dalis genties narių vėliau asimiliavosi su gvaraniais bei europiečiais.
Yra išlikę keletas čanių bendruomenių pietryčių Bolivijoje (aplink Isosogo pelkynus) bei Argentinoje, netoli Tartagalio. Kalba gvaraniškai ir ispaniškai, čanių kalba išnykusi.
Barkiškės (reikšmės)
Barkiškėmis vadinami kaimai:
675 m.
675 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Sudargo šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Sudargo šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Sudargo kaime, Nemuno kairiajame krante. Įrengta 1945 m. parapijos salėje. Stačiakampio plano, tradicinio gyvenamojo namo formos.
Istorija
1912 m. bažnyčia sudegė. Kunigas Mykolas Brundza su parapijiečiais 1924 m. pradėjo statyti naują mūrinę bažnyčią, kurią 1929 m. baigė statyti klebonas V. Dumčius. Įrengta parapijos salė. Iki 1924 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.
Vokietijos kariuomenė bažnyčią 1944 m. sugriovė.
Kunigo Augustino Pečiulio (1916-1947) rūpesčiu, pamaldos buvo atnaujintos Dievaičių kaime pas parapijiečius Baltrušaičius. Kartu su žmonėmis jis ėmėsi statyti naują medinę bažnyčią. Maldos namų statyba buvo užbaigta 1946 m. Staiga susirgęs ir miręs kun. A. Pečiulis buvo palaidotas Kaimelio bažnyčios šventoriuje. Už pastatytą bažnyčią dėkingi parapijiečiai 2002 m. prie klebono kapo pastatė antkapinį paminklą.
Klebonija ir parapijos namai buvo įkurdinti šalia stovėjusiame buvusio vaikų darželio pastate, kurį 1992 m. išpirko katalikų parapijiečiai. Parapijos namus įsteigė 22 metus čia klebonavęs kun. Petras Sitka (1914–2002). Sudarge pradėjęs dirbti kun. Albinas Paltanavičius daug jėgų ir darbo skyrė parapijos namų įrengimui.
Kolūkių laikais ant likusių bažnyčios griuvėsių norėta statyti kultūros namus. Parapijiečiai pasipriešino, kreipėsi į tuometinį Šakių rajono Vykdomąjį komitetą. Galiausiai kultūros namai iškilo miestelio centre. Kun. Jonas Povilaitis su parapijiečiais ėmėsi šventoriaus tvarkymo darbų. Apie 50 metų buvęs apleistas šventorius atnaujintas, įmūryta paminklinė atminimo lenta apie buvusią bažnyčią.
Žalšara
Žalšara vadinama:
Joniškio lobis
Joniškio lobis – Joniškio rajono savivaldybės teritorijoje, greta Joniškio 1958 m. rastas viduramžių sidabro lydinių lobis.
Lobis
Lobį sudaro 5 kalti sidabro lydiniai, kurių bendra masė 520,65 g. Vidutinė vieno lydinio masė 104,13 g. Lydiniai padaryti iš keturkampio skerspjūvio juostelės. 3 lydiniai susukti į spirales, 2 – ištiesinti.
Lobį saugo Lietuvos Nacionalinis muziejus.
Konkistadorai
Konkistadorai (iš  'užkariautojas') – XV–XIX a. ispanų ir portugalų užkariautojai, rengę grobiamuosius žygius daugiausia Naujajame Pasaulyje. Konkistadorai dažniausiai būdavo idalgai arba kabaljerai. Daugelis jų tėvynėje buvo beturčiai ar mažaturčiai ir siekdami praturtėti keliaudavo į naujas žemes.
Daugelis konkistadorų žiauriai išnaudojo ir naikino Pietų, Centrinės ir Šiaurės Amerikos pietinės dalies vietos gyventojus (indėnus) ir jų kultūrą.
Garsiausi konkistadorai:
Butaritaris
thumb|240px|Atolas iš palydovo
Butaritaris (arba Taritari, Makinas) – koralinis atolas Kiribatyje, Gilberto salyno šiaurėje; sudaro 11 salelių. 13,6 tūkst. gyv. (2005 m.). Sausumos plotas – 13,6 km². Lagūna 191,7 km² ploto, laivuojama.
Gyvenvietės: Butaritari, Keuea, Kuma, Tanimaiaki, Tekabetete.
Bahaduršachas II
Bahaduršachas II (1768 m. – 1862 m. lapkričio 7 d. Rangūne) – paskutinis Didžiųjų Mogolų ir Timūridų dinastijos valdovas nuo 1837 m.
Valdymas
Palaikė 1857 m. sipajų sukilimą prieš anglus. Anglams užėmus Delį, paimtas į nelaisvę ir ištremtas į Rangūną, kuriame ir mirė.
Didysis Rytų Ergas
Didysis Rytų Ergas – smėlio dykuma Sacharos šiaurėje, Alžyro ir Tuniso teritorijose. Plotas ~100 tūkst. km². Susidarė iš Igargaro vadės vidinėje deltoje sunešto smėlio. Būdingi smėlio kalvagūbriai, siekiantys 300 m aukštį, įtvirtinti skurdžių krūmynų ir sąžalynų. Svarbiausios oazės: Uargla, Tugurtas. Yra naftos, gamtinių dujų telkinių.
Kekaras
thumb|250px|Kekaro kraštovaizdis Kekaras (SV Kökar, ) – sala Suomijai priklausančiame Alandų salyne. Drauge su kitomis pietrytinėmis Alandų salomis ir uolomis sudaro Kekaro savivaldybę. Jos sausumos plotas – 63,55 km².
Kekaro savivaldybėje gyvena 263 gyventojai, beveik visi – švedai. Kekaro saloje yra Šv. Onos bažnyčia, krašto muziejus, bronzos amžiaus archeologinė vietovė. Susisiekimas jūra su Lengneso uostu Fasta Alande ir Galtbiu žemyninėje Suomijoje. Kekaro saloje yra Kekaro, Karlbio, Helsės kaimai.
Lagaminas
right|thumb|200px|Tipiškas lagaminas right|thumb|200px|Lagaminas su ratukais Lagaminas  – kelioninė talpyklė, plokščio stačiakampio gretasienio pavidalo dėžė suapvalintomis briaunomis, kurioje gabenami ir laikomi daiktai. Lagaminas turi atverčiamą dangtį ir rankeną nešiojimui. Gaminami iš medienos, fibros, natūralios ar dirbtinės odos, šiais laikais – iš plastikų. Lagaminai paprastai kieti, nors būna ir lagaminų minkštomis sienelėmis. Dangtis turi užraktą, užrakinamą rakteliais arba skaičių kombinacija.
Istorija
thumb|left|200px|Senoviški lagaminai Lagaminų pirmtakais buvo kelionėse naudotos talpyklės mantai gabenti – pintinės ir kelioninės skrynios, kurios, einant laikui, vis kito kol virto patogiais lagaminais.
Laikais, kai žmonės judėdavo pėsti, daiktus jie nešiodavo ryšuliuose iš veltinio, grubaus audeklo, odos ar kailio. Ėmus daugiau keliauti vežimais plačiai paplito medinės kelioninės skrynios, kurias patogu vežioti vežimuose ar pritvirtinti prie karietos. Skrynios buvo patogios gabenti stambius, sunkius daiktus (pvz., indus, knygas). Skrynios turėjo būti tvirtos, to reikalavo kelionės vežimais duobėtais keliais. Ėmus keliauti traukiniais ir automobiliais prireikė ir patogesnių, kompaktiškesnių kelioninių talpyklių. Tokiomis talpyklėmis ir tapo lagaminai.
Būdingą išvaizdą lagaminai įgijo XIX a. viduryje. Čia pasižymėjo prancūzų meistras Lui Vitonas (Louis Vuitton). Iki tol kelioninių skrynių dangčiai turėdavo išgaubtą pavidalą, kad nuo jų nutekėtų vanduo, bet dėl to juos būdavo nepatogu krauti. L. Vitonas ėmė gaminti lagaminus – kelionines skrynias su plokščiu dangčiu. Tai išsprendė krovimo problemą – lagaminus buvo galima krauti vieną ant kito. Vitono lagaminai kaip skrynios turėjo tvirtą formą, nors juos neretai gamino iš gana minkštų medžiagų.
Lui Vitonas 1835 m., būdamas 14 metų, atvyko į Paryžių ir ėmė dirbti kelioninių skrynių bei skrybėlių dėžučių dirbtuvėje, kur pradirbo 18 metų, pradžioje pameistriu, po to – meistru. 1854 m. L. Vitonas Paryžiuje atidarė savo dirbtuvę, kur jis ėmė gaminti pirmuosius lagaminus su kietomis sienelėmis. Netrukus ėmė gaminti ir lagaminus, kurių sienelės buvo aptrauktos gelumbe. L. Vitono lagaminai labai pagarsėjo, o jo pavardė tapo pasaulinio garso prekiniu pavadinimu ir kartu kokybės ženklu. Vitono dirbtuvės tapo pasauline kompanija.
Įvairūs meistrai lagaminus gamindavo iš įvairių medžiagų, pvz., medines sieneles aptraukdavo vilnoniais ar lininiais audeklais, oda.
Konstrukcija
Lagaminų dangčiai uždaromi užraktais, kurie užrakinami rakteliais arba skaičių kombinacija. Dalies šiuolaikinių minkštų lagaminų dangčiai uždaromi užtrauktukais.
Maži, paprastai kieti lagaminėliai, skirti nešioti dokumentams, paprastai vadinami diplomatais.
Pruska Mala
Pruska Mala – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Augustavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į šiaurės vakarus nuo Augustavo ir 93 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vidauja (Jurbarkas)
Vidauja – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Šimkaičių, dešiniajame Vidaujos upės krante.
Didysis Ergas
Didysis Ergas – dvi dykumos Sacharoje:
Labrenciškė
Labrenciškė – šiaurinė Klaipėdos miesto dalis, esanti pačioje miesto šiaurėje, dešiniajame Danės krante. Pietiniu pakraščiu eina Labrenciškės gatvė, rytiniu – Medelyno gatvė. Šis kaimelis įgavo tokį pavadinimą, nes Labrencas yra čia pasistatęs dvarą.
Istorija
1996 m. iš Klaipėdos rajono perduota Klaipėdos miestui.
Birutė Salatkienė
Birutė Kazimiera Salatkienė-Puniškytė (1951 m. spalio 11 d. Stebuliškėse, Marijampolės raj. – 2018 m. gruodžio 6 d. Šiauliuose) – Lietuvos istorikė, archeologė, pedagogė.
Biografija
1969 m. baigė Liudvinavo vidurinę mokyklą ir įstojo į Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą, kur pasirinko Lietuvos istorijos specializaciją. Tačiau nuo pirmo kurso kiekvieną vasarą dalyvavo archeologinėse ekspedicijose (Brodeliškių piliakalnis, vadovas Vytautas Daugudis 1970 m.; Varnupių piliakalnis, Pranas Kulikauskas 1971 m.; Šventoji, Rimutė Jablonskytė-Rimantienė 1972 m., 1973 m., Abuora, Smaudžiai, Ilzė Lozė 1972 m., 1973 m. ir kt.). Dalyvavo keliose sąjunginėse ir regioninėse studentų archeologų konferencijose Maskvoje, Mogiliove, Vilniuje. Išrinkta archeologijos būrelio pirmininke. 1974 m. apgynė diplominį darbą „Lietuvių moterų galvos danga ir papuošalai II-XII a.“ ir baigė universitetą, įsigijusi istorikės, istorijos ir visuomenės mokslų dėstytojos specialybę. 1983 m. stažavosi Ermitažo muziejaus (Sankt Peterburgas) archeologijos skyriuje.
1974 m. pagal paskyrimą pradėjo dirbti Šiaulių Aušros muziejuje Ikitarybinio laikotarpio istorijos (nuo 1989 m. Istorijos) skyriaus vedėja. 1978 m. parengė archeologijos ir istorijos laikotarpio ekspoziciją. 1989 m. jos iniciatyva Šiaulių Aušros muziejuje įkurtas Archeologijos skyrius, iki 1998 m. buvo jo vadovė, vėliau vyr. muziejininkė. Nuo 1998 m. vasario mėn. Šiaulių universiteto Šiaurės Lietuvos istorijos centro mokslo darbuotoja, nuo 1998 m. rugsėjo mėn. Istorijos katedros asistentė, nuo 2004 m. lektorė.
Nuo 1989 m. Muziejininkų tarybos prie Kultūros ministerijos narė, nuo 1990 m. Lietuvos respublikos kultūros ministerijos muziejų ekspertų komisijos narė. 1989 m. viena iš Lietuvos muziejininkų draugijos organizatorių ir jos valdybos narė. Nuo 1990 m. Lietuvos archeologijos draugijos narė. Nuo 1994 m. Tarptautinės muziejų tarybos (ICOM) narė, nuo 2002 m. ICOM Lietuvos skyriaus valdybos pirmininko pavaduotoja. 1997–2003 m. Lietuvos muziejų asociacijos Rinkinių mokslinio tyrimo sektoriaus valdybos pirmininkė.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptys: Lietuvos archeologijos paveldas, geležies amžiaus materialinė kultūra, geležies metalurgija, Šiaurės Lietuvos priešistorė, eksperimentinė archeologija. Tyrinėjo Aušros muziejaus ir jo ankstesnių darbuotojų veiklą. 1997 m. viena eksperimentinės (gyvosios) archeologijos švenčių pradininkių Lietuvoje. Daugiau kaip 140 mokslinių publikacijų, straipsnių ir mokslo populiarinimo straipsnių autorė, keliolikos knygų ir „Šiaulių metraščių“ bendraautorė. Tyrimų ataskaitas spausdina leidiniuose „Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje“, „Archaeologia Baltica“, „Kultūros paveldas“ ir kituose.
Svarbiausi tyrinėti objektai:
Makinas
thumb|160px|Salų žemėlapis Makinas (Makin) – koralinių salų grandinė Kiribatyje, Gilberto salyno šiaurėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Butariri atolo; sudaro 5 salelės (Makinas, Aonbike, Tebua Tarava, Kiebu, Onė). 2,5 tūkst. gyv. (2005 m.). Sausumos plotas – 6,7 km². Lagūna nedidelė, uždara. Yra oro uostas.
Gyvenvietės: Makinas, Kiebu.
Koačelos slėnio muzikos ir menų festivalis
Koačelos slėnio muzikos ir menų festivalis, arba Koačelos festivalis, Koačela – kasmetinis trijų dienų muzikos bei menų festivalis, kurį įkūrė Paul Tollett, organizuoja Goldenvoice, o jis vyksta Indijaus mieste, Kalifornijoje,  Inland Empire Koačelos slėnyje. Renginyje galima išgirsti daugybę muzikos žanrų: rokas, indie rock, hip hop bei elektroninė muzika, ir pamatyti didžiules meno skulptūras. Festivalis turi kelias scenas-palapines, kurios būna pastatytos per visą slėnio plotą, kiekvienoje jų visą renginio laiką be perstojo groja gyva muzika. Pagrindinės scenos: Koačelos scena, Vasaros teatras, Gobio palapinė, Mojave palapinė ir Saharos palapinė.
Festivalis yra garsus dėl populiarių bei populiarėjančių muzikų pasirodymų. Žymūs pasirodymai festivalyje: Eminem, Snoop Dogg, Lady Gaga, Throbbing Gristle, Paul McCartney, Radiohead, Dr. Dre, Oasis, Daft Punk, Roger Waters, Madonna, The Cure, Florence and the Machine, Arcade Fire, Kanye West, The Black Keys, Rage Against The Machine, At the Drive-In, Beck, Gorillaz, Björk, Nine Inch Nails, The Strokes, The Chemical Brothers, Pavement, MGMT, The White Stripes, Jay-Z, Tool, The Prodigy, Beastie Boys, Swedish House Mafia, Kaskade, Afrojack, Alesso, David Guetta, Avicii, Odd Future, Porter Robinson ir Calvin Harris bei Bon Iver.
Koačelos muzikos festivalis vyksta dykumos aplinkoje (Indijaus miestas yra Kalifornijos dykumos dalis), kur dieną oro temperatūra pakyla virš 46 °C.
Pirmasis renginys: 1999
1999 m. spalio 9-10 dienomis įvyko pirmasis Koačelos slėnio muzikos ir menų festivalis.
Dviejų dienų renginyje dalyvavo apie 10 tūkst. žmonių. Pagrindiniai numeriai: Beck, The Chemical Brothers, Tool, Morrissey ir Rage Against The Machine. Kiti numeriai: Jurassic 5, DJ Mike Hawk ir Underworld. Rėmėjai vylėsi, kad festivalis vyks 3 dineas (penktadienį-sekmadienį) ir net, kad anglų grupė Massive Attack bus trečiosios dienos pagrindinė grupė, bet šie planai nebuvo įgyvendinti. Festivalis praėjo ramiai, didžiausi nusiskundimai – dėl karščio. Tačiau yra pranešta, kad renginys negavo jokio pelno, kas jį beveik privedė prie festivalio užsidarymo.
Detroito Pistons
Detroito „Pistons“ – NBA Rytų konferencijos Vidurio pogrupio krepšinio komanda iš Detroito.
(1941-1957) Fort Veino Zollner Pistons
Komanda buvo įkurta 1941 m. Fort Veine „Zolner Pistons“ vardu. Tuometinis komandos vadovas buvo Fredas Zolneris, kurio gamykla užsiemė stūmoklių (angl. pistons), gamyba. Būtent dėl šios priežasties komandai buvo duotas "Pistons" vardas.
"Zollner Pistons" tapo Nacionalinės krepšinio lygos (NBL) čempionais 1944 ir 1945 m. Komanda taip pat laimėjo Pasaulio profesionalaus krepšinio čempionatą (World Professional Basketball Tournament), kuris tuo metu buvo laikomas prestižiškiausiu krepšinio turnyru visame pasaulyje.
Sezonai
Čempionais yra tapę 3 kartus: 1989, 1990 ir 2004 m.
Įamžinti marškinėliai
Detroito „Pistons“ klubas yra įamžinęs garsiausių savo krepšininkų marškinėlius. Numeriai marškinėlių, kuriuos jie nešiojo, daugiau niekada nebus naudojami komandoje. Į šį sąrašą įeina:
676 m.
676 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Lapkritis
Sarono įlanka
Sarono įlanka – įlanka Egėjo jūros vakarinėje pakrantėje, Graikijoje. Šiaurės rytuose ją riboja Atikos pusiasalis, pietvakariuose – Argolio pusiasalis, šiaurės vakaruose – Korinto sąsmauka, rytuose atsiveria į Egėjo jūrą. Atikoje, prie įlankos, įsikūrę Atėnai. Įlankoje išsidėsčiusios Eginos, Salamio, Poro ir Angistrio salos ir keletas mažesnių.
Įlanka eina vakarinis Pietų Egėjo vulkaninės arkos pakraštys. Eginos sala, pietinė Poro salos dalis, įlankos pietuose esantis Metanos pusiasalis yra vulkaninės kilmės. Paskutinį kartą ugnikalnio išsiveržimas vyko XVII a., po vandeniu, į šiaurę nuo Metanos pusiasalio.
Įlankoje vyko Salamio mūšis.
Barkiškės (Trakai)
Barkiškės – viensėdis Trakų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Babriškių.
Skorpionų karalius (filmas)
Skorpionų karalius  – 2002 m. kalavijo ir burtų žanro nuotykių ir veiksmo filmas, kurį režisavo Chuck Russell, o pagrindinius vaidmenis atliko Dwayne Johnson, Kelly Hu, Grant Heslov ir Michael Clarke Duncan. Tai „Mumijos“ ciklui priklausantis filmas, kuriame pasakojama apie Skorpionų karalių Matejų, pirmą kartą pasirodžiusį filme „Mumijos sugrįžimas“.
Siužetas
Filme pasakojama apie drąsų karį Skorpionų Karalių. Filmo veiksmas nukelia prieš 5000 metų į Egiptą. Liūdnai pagarsėjusį miestą Gomorą valdo žiaurusis demonų valdovas Memnonas. Siekdamas įsigalėti visur, jis kuria planus kaip susidoroti su nepaklusniais dykumų gyventojais. Čia gyvenančios gentys nusprendžia susivienyti ir stoti į karą prieš tironą. Visų genčių vadai nusamdė garsų žudiką Matejų, kuriam patikėjo gentis vesti į karą ir nužudyti tironą Memnoną, ir išgelbėti šalį nuo apimančios tironijos. Skorpionų Karalius netikėtai susidūrė su demonų valdovo verge – dieviško grožio aiškiarege Kasandra (akt. Kelly Hu), kurią, pavergęs visas tautas, tironas žada vesti. Gelbėdama suimtą Matejų nuo mirties, Kasandra savo valdovui sumeluoja išpranašavusi, kad Skorpionų karalius negali žūti nuo jo rankos.
Nidos etnografinės kapinės
Nidos etnografinės kapinės – XIX–XX a. Nidos etnografinės kapinės prie bažnyčios. Joje yra originalūs antkapiniai paminklai – krikštai. Tai vieni iš seniausių antkapinių paminklų formų visoje Lietuvoje. Projekto restauracijos autorius buvo Eduardas Jonušas. thumb|250px|left|Krikštas
Šliautynai
Šliautynai arba Čiapajevas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dolgorukovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas Sklautīnē prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. Vakerno valsčiaus kaimas. Nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. Šliautynų savivaldybės centras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Čiapajevo apylinkės (Чапаевский сельский Совет) centras. 1946 m. prijungti Grundfeldas (Grundfeld, 1910 m. buvo 16 gyventojų) ir Jerlaukiai (Jerlauken, 1910 m. buvo 130 gyventojų).
Apylinkė
Čiapajevo apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Marakei
thumb|240px|Atolas iš palydovo Marakei (Marakei) – nedidelis koralinis atolas Kiribatyje, Gilberto salyno šiaurėje. 2,7 tūkst. gyv. (2005 m.). Sausumos plotas – 13,5 km². Lagūnos plotas 19,6 km². Atolo žiedas vienisas, lagūną su vandenynu jungia tik du siauri kanalai (Baretoa ir Reweta), kurie atoslūgio metu nusenka.
Daukšiai (Skuodas)
Daukšiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 8 km į pietus nuo Skuodo. Seniūnaitijos centras. Pro kaimą teka Bartuvos intakas Erla. Veikia paštas (LT-98032).
Marakei
Saloje yra 8 kaimai, iš kurių didžiausias – Ravanavi.
Daukšiai (Skuodas)
Istorija
Prie kaimo stūkso Šakalių piliakalnis. Kaimas minimas nuo 1568 m. Pavadinimas rašomas, , 🇬🇸, ,. XVII–XIX a. priklausė Salantų dvarui, buvo Daukšių vaitijos centras.
Laistų Sodybos
Laistų Sodybos – pati piečiausia Klaipėdos miesto dalis, buvusi šiaurinė Laistų kaimo dalis. Šiauriniu pakraščiu teka Smeltalė, pietiniu eina geležinkelis.
Daukšiai (Skuodas)
Istorija
1846 m. buvo 26 dūmai, 1923 m. – 91 (Daukšiuose – 48, Daukšių Medsėdžiuose – 43) ūkis.
Regztukas
thumb|right|200px|Regztukas su produktais Regztukas, regztis, tinklelis  – tinklelio pavidalo krepšelis pirkiniams, nupintas iš tvirtos virvelės. Paprastai naudotas pirkiniams iš parduotuvės parsinešti. Tuščias regztukas užima labai mažai vietos, telpa į rankinuką, portfelį ar kišenę. TSRS laikais žmonės dažnai nuolat su savimi nešiodavosi regztukus, nes į juos dėdavo pirkinius, kurių aptikdavo per pietų pertrauką ar po darbo grįždami namo. Tuo metu parduotuvėse nebūdavo veltui dalijamų ar perkamų plastikinių pirkinių maišelių, juos pavaduodavo regztukai.
Daukšiai (Skuodas)
Istorija
1950–1993 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Regztukas
Regztukai plačiai naudoti Tarybų Sąjungoje, tarp jų ir Lietuvoje. Dabar jie išnykę, juos išstūmė plastikiniai pirkinių maišeliai.
Regztukų virvelinės rankenos dažnai būdavo pastorintos užmautu guminiu ar plastikiniu vamzdeliu, kad sunkiai prikrauto regztuko rankenos neįsirėžtų į delną. Naudojant regztukus būdavo naudingas specialus pakabinimo kabliukas, kuris leisdavo regztuką pakabinti ant stalo krašto ar ant vamzdžio visuomeniniame transporte, už kurio laikomasi. . Tai buvo svarbu, nes ant žemės padėjus regztuką jis ir jame esantys pirkiniai galėdavo išsipurvinti, o patys pirkiniai išvirsti, nes regztukas neturi savo formos.
Daukšiai (Skuodas)
Istorija
1926 m. įsteigta pradžios mokykla, 1949–1990 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1990 m. pagrindinė mokykla. 1953 m. kolūkio kontoros patalpose įsteigta biblioteka. 1993 m. sujungta su Daukšių pagrindinės mokyklos biblioteka ir dabar įsikūrusi mokyklos patalpose. Nuo 2006 m. veikia kaimo bendruomenė, pirmininkė O. Snapkuvienė, pavaduotoja J. Kabalinienė. Kapinėse stovi koplyčia. 2009 m. tapo seniūnaitijos centru.
Gyventojai
1923 m. Daukšiuose buvo 290, o Daukšių Medsėdžiuose – 252 gyventojai.
Regztukas
Išradimas
Regztukai buvo išrasti Čekijoje apie 1920 m. Vavržinas Krčilas gamino plaukų tinklelius. Dingus jų paklausai jis pridėjo rankenas ir taip atsirado regztukai, kurie netrukus tapo populiarūs.
Vartojimo ypatumai
Privalumai:
Trūkumai:
Regztukus naudodavo ne tik pirkiniams nešioti, bet ir:
FC Mondercange
Monderkanžo FC – Liuksemburgo futbolo klubas iš Monderkanžo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1933 m. Ilgą laiką rungtyniavo žemesniuose divizionuose.
1998 m. pateko į aukščiausią šalies lygą. Joje įsitvirtinti nepavyko ir buvo perkelti į žemesnį divizioną.
2000, 2002 ir 2003 m. pavyko iškovoti penktą vietą.
2021–2022 m. rungtyniavo antroje pakopoje. Tapo antrojo diviziono nugalėtojais.
Vidgiris
Vidgiris – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Šimkaičių.
Liepoja (Klaipėda)
Liepoja – šiaurinė Klaipėdos miesto dalis, esanti dešiniajame Danės krante, iš vakarų ribojama Liepojos gatvės, rytų – Kretingos gatvės, pietų – Girininkijos gatvės.
Maya
Maya – 3D kompiuterinės grafikos modeliavimo programa, anksčiau kurta Alias Systems Corporation įmonės, bet šiuo metu programa priklauso Autodesk įmonei. Autodesk įsigijo programą 2005 lapkritį, nusipirkdama Alias įmonę. Ši programa yra dažniausiai naudojama kino ir televizijos pramonėje, taip pat ir trimačių kompiuterinių žaidimų turiniui kurti.
Apžvalga
Maya yra naudojama šiandieną daugelyje filmų ir yra populiarus komercinis integruotas 3D programų paketas, išsivystęs iš Alias programos PowerAnimator. Programos pavadinimas kilęs iš Sanskrito kalbos žodžio reiškiančio iliuziją. Maya leidžiama dvejomis versijomis: Maya ir Maya Lt (ši versija turi mažiau funkcijų, ji skirta žaidimų kūrėjams). Maya Personal Learning Edition (PLE) yra mokymuisi skirtas Maya leidimas, kuris siūlomas nekomerciniui naudojimui nemokamai. Paveikslėliai sukurti Maya PLE paketu yra pažymėti specialiu ženklu.
OpenOffice.org
OpenOffice.org buvo galima nemokamai atsisiųsti ir naudoti bet kurioje tuo metu paplitusių operacinių sistemų (Linux, FreeBSD, Mac OS X, MS Windows, Solaris).
OpenOffice suderinamas su Microsoft Office programų formatais. OpenOffice pirmosios versijos pagrindinis formatas buvo į ZIP paketą supakuotas XML kalba aprašytas formatas (OpenOffice.org 1.0 XML). Nuo antrosios OpenOffice.org versijos standartiškai naudojamas OpenOffice.org 1.0 XML formato pagrindu sukurtas standartizuotas OpenDocument formatas, kuris yra prižiūrimas ir tobulinamas tarptautinės nepriklausomos verslo standartų organizacijos OASIS ir yra tarptautinės standartų organizacijos ISO patvirtintas kaip tarptautinis biuro dokumentų standartas.
OpenOffice failus galima eksportuoti į PDF formatą be jokių specialių priedų.
Programa išversta į daugelį kalbų, tarp jų ir į lietuvių.
OpenOffice.org pagrindu buvo kuriami kiti biuro programų paketai – IBM’s Lotus Symphony, OOo4Kids, NeoOffice, LibreOffice ir kt.
2010 m. spalio 28 d. pagrindiniai nepriklausomos OpenOffice.org bendruomenės aktyvistai bei programuotojai įkūrė naują nepriklausomą organizaciją Document Foundation, kuri koordinuoja OpenOffice.org pagrindu sukurto biuro programų paketo LibreOffice kūrimą ir tobulinimą. Pagrindinė LibreOffice paketo atsiradimo priežastis yra OpenOffice.org bendruomenės noras turėti nepriklausomą nuo vienos komercinės įmonės biuro programų paketą.
Komponentai
Paketą sudarė programų rinkinys:
Šri Lankos herbas
thumb|right|200px|[[Šri Lanka|Šri Lankos herbas, naudojamas nuo 1972 m.]] Dabartinis Šri Lankos herbas buvo pradėtas naudoti 1972 m.
Herbo centre yra pavaizduotas auksinis liūtas – toks pat, kaip šalies vėliavoje, dešinėje rankoje laikantis kardą. Liūtą supa ratas iš riešutinio lotoso gėlių, kurios yra nacionalinės Šri Lankos gėlės. Gėlių ratą supa dar vienas – ryžių ratas. Herbo viršūnėje yra herbo elementas darmos ratas, simbolizuojantis valstybės budizme. Herbo skydininko dalyse yra pavaizduoti saulė ir mėnulis.
Barkiškis
Barkiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Obelių.
Ruination
thumb|350px|„Ruination“ su naująja vokaliste, 2006 m. Ruination yra melodic metal grupė iš Vilniaus, susiformavusi 1992 m. Jų pirmasis pilnos trukmės albumas pasirodė 1998 m., pavadinimu „Visionary Breed“, kurį išleido įrašų kompanija „Goldtrack Records“.
Akacija
Akacija (Acacia) – pupinių (fabaceae) šeimos Mimosoideae pošeimio augalų gentis. Pagal Cronquist sistemą – priklauso Mimosaceae šeimai.
Akacijos paplitusios visame pasaulyje. Net 950 rūšių kilusios iš Australijos. Europoje auga 3 akacijų rūšys, o Lietuvoje savaime neauga nė viena. Dažnai painiojama su baltažiede robinija.
Rūšys
Genčiai priklauso apie 1300 medžių ir krūmų rūšių:
Pruska Velka
Pruska Velka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Augustavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurės vakarus nuo Augustavo ir 90 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Juozas Daugėla
Juozas Daugėla (1899 m. liepos 11 d. Tvarkiškiuose, Garliavos valsč. – 1935 m. sausio 30 d. Kaune) – lietuvių publicistas.
Biografija
Dalyvavo Nepriklausomybės kovose (savanoris – kūrėjas). Baigė mokytojų profesinės sąjungos suaugusiems gimnazijos 4 klases Kaune. Tarnavo geležinkelių valdyboje, dirbo Kauno miesto savivaldybėje. 1929–1930 m. gyveno Brazilijoje, iš kurios grįžęs 1931 m. išleido „Juodąją knygą“ (I t. – „Peru savivaldybės tarnautojo balsas“, II t. – „Brazilija savivaldybininko akimis“) ir 1933 m. – „Lietuviai Brazilijoje“.
Zagriaužis
Zagriaužis – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Griaužų, dešiniajame Alsos krante, į vakarus nuo jos ir Alšakio santakos.
Alkmenė
Graikų mitologijoje Alkmenė arba Alkmena („mėnulio galia“) – Mikėnų karaliaus Elektriono dukra, Amfitriono žmona. Jos motina buvo Anakso, Amfitriono sesuo, Elektriono dukterėčia, arba Euridikė, Pelopo dukra. Ji buvo Ifiklio (tėvas Amfitrionas) ir Heraklio (tėvas Dzeusas) motina.
Alkmenė buvo Amfitriono žmona tremtyje, nors per neatsargumą nužudė jos tėvą. Kartu su Amfitrionu ji paliko Mikėnus ir apsigyveno Tėbuose, kur Kreontas „apvalė“ jos vyrą už žmogžudystę. Tačiau Alkmenės aštuoni broliai buvo nužudyti per galvijų reidą ir ji prisiekė nemiegoti su Amfitrionu, kol už juos nebus atkeršyta.
Vyrui kovojant su telebojais, Alkmenės grožio pakerėtas Dzeusas apsilankė pas ją. Dzeusas pasivertė jos vyru, kai šio nebuvo, ir sustabdė Heliją, vieną naktį paversdamas trimis meilės naktimis. Kai vyras grįžo, ji taip pat nuo jo pagimdė Heraklio dvynį Ifiklą, jaunesnį viena diena. Ji tapo viena iš mitinių dvynių, kurių vienas mirtingas, o kitas – ne, motina. Šiuo atveju Heraklis buvo nemirtingas, o Ifiksas, tikrasis Amfitriono sūnus, buvo mirtingas. Amfitrionas bandė sudeginti Alkmenę už neištikimybę, bet Dzeusas atsiuntė liūtį.
Vėliau jos vyras Amfitrionas kovojo ir žuvo mūšyje su minijais. Likusi našle pradėjo valdyti Tirintą. Mirus Herakliui ją persekiojo Euristėjas, todėl ji pabėgo pas atėniečius, kurie jį nugalėjo ir paėmė į nelaisvę. Pagal Euripido tragediją „Herakleidai“ Alkmenė pareikalavusi Euristėjo mirties. Alkmenė mirė grįžusi į Tėbus.
Po mirties Dzeuso liepimu Hermis pervedė ją į Palaimintųjų salas, kur ji ištekėjo už Radamanto.
Alkmenė buvo garbinama Tėbuose, Atikoje ir Atėnuose (kadangi buvo Heraklio motina).
Berekas Joselevičius
thumb|right|250px|Henriko Pilačio paveikslas „Bereko Joselevičiaus mirtis“
Berekas Joselevičius (1764 m. rugsėjo 17 d. Kretingoje, Abiejų Tautų Respublika – 1809 m. gegužės 5 d. Kocke, Varšuvos kunigaikštystė) – Lietuvos žydų kilmės prekybininkas ir Abiejų Tautų Respublikos laisvės kovotojas, karvedys, T. Kosciuškos sukilimo dalyvis, Napoleono armijos karininkas.
Biografija
Gimė 1764 m. rugsėjo 17 d. Kretingoje, kaip Dovas Beras Joselevičius. Mokėsi žydų pradinėje mokykloje Kretingoje, vėliau, savo dėdės prižiūrimas ir globojamas, mokslus tęsė Telšiuose. Gabų jaunuolį pastebėjo tuo metu Kretingos dvarą valdęs Vilniaus vyskupas Ignotas Masalskis, Berekas tapo jo reikalų patikėtiniu, rūpinosi prekybos reikalais. Daug keliaudamas po Europą, išmoko prancūzų ir vokiečių kalbas, susipažino su Vakarų Europos kultūra, užmezgė plačius prekybinius ryšius.
Proteguojamas Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio reikalų patikėtinio A. Hiršovičiaus, jis 1788 metais apsigyveno Varšuvoje, jos priemiestyje Pragoje, kur tradiciškai gyveno žydų bendruomenė. Ten jis toliau sėkmingai vystė savo prekybinę veiklą, prekiaudamas arkliais ir pašaru. Tais pačiais metais sukūrė šeimą ir netrukus susilaukė sūnaus Jozefo Berkovičiaus ir dukros Lejos. 1789 m. B. Joselevičių, prekybos reikalais viešintį Paryžiuje užklupo Didžioji Prancūzijos revoliucija. Jos skelbiamos laisvės, lygybės ir brolybės idėjos jį užvaldė ir tapo jo tolesnio gyvenimo siekiu ir tikslu.
Sukilimui pralaimėjus, pasitraukė į Galiciją, kur bandė gauti Austrijos valdžios leidimą burti karinius žydų dalinius. 1798 m. Italijoje prisijungė prie Napoleono armijai priklausiusio, Jano Henriko Dombrovskio vadovaujamo lenkų legionierių pulko. Priklausydamas šiam pulkui 1799 m. dalyvavo Novio mūšyje Pjemonte, 1800 m. Hohenlindeno mūšyje Bavarijoje, 1805 m. Austerlico mūšyje ir 1807 m. Frydlando mūšyje. 1803 metais B. Joselevičius tapo Napoleono Bonaparto armijos Hanoverio dragūnų pulko kapitonu. Tais pačiais metais už karinius nuopelnus ir drąsą vienas iš pirmųjų apdovanotas aukščiausiu Prancūzijos apdovanojimu – Garbės legiono ordinu, kurį 1802 m. įsteigė Napoleonas Bonapartas.
1807 m. B. Joselevičius įsiliejo į naujai įkurtos Varšuvos kunigaikštystės armiją, jam suteiktas pulkininko laipsnis. Vadovaudamas ulonų eskadronui, dalyvavo įvairiuose mūšiuose su Rusijos ir Prūsijos kariuomene, juose pasižymėdamas ypatinga drąsa. Už karinius nuopelnus 1808 m. apdovanotas aukščiausiu Lenkijos kariniu apdovanojimu, karinės šlovės ordinu – Virtuti Militari. Žuvo 1809 m. gegužės 5 d. Kocko mūšyje kovoje su austrų husarais.
1909 metais, minint 100-ąsias jo žūties metines, prie Kocko miestelio, netoli Liublino, ant kalvos, kur jis palaidotas, buvo pastatytas paminklinis akmuo su įrašu, kuriame paminėtas ir Kretingos vardas. B. Joselevičiaus vardu įvairiuose Lenkijos miestuose, taip pat ir didžiuosiuose – Krokuvoje ir Varšuvoje, pavadinta 30 gatvių.