cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ugnies kamuolys (fantastika)
Jie naudojami tokiuose stalo vaidmenų žaidimuose kaip Advanced Dungeons & Dragons, „Kariai ir magai“ ir kt., kompiuteriniuose žaidimuose kaip Diablo, Oblivion ir kt.
Čilinė katė
Čilinė katė, arba kodkodas (Oncifelis guigna) – katinių (Felidae) šeimos plėšrus žinduolis. Paplitusi pietinėje Čilėje ir Argentinoje, Andų kalnuose. Gyvena miškuose, krūmynuose.
Minta smulkiais graužikais, vabzdžiais, paukščių jaunikliais, kartais užsuka į vištides.
2022 m. liepą pirmą kartą fotoaparatu užfiksuota juoda kodkodė - labai reta Patagonijos katė.
Antanas Montvydas
Antanas Montvydas (1886 m. liepos 21 d. Papilės valsčius, Šiaulių apskritis – 1966 m. rugsėjo 28 d. Čikaga) – Lietuvos gydytojas, rašytojas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokydamasis Liepojos gimnazijoje dalyvavo slaptoje lietuvių moksleivių veikloje, priklausė socialdemokratų rateliui. Bendradarbiavo laikraščiuose „Vilniaus žinios“, „Lietuvių laikraštis“, „Žarija“. Vėliau mokėsi gimnazijoje Sankt Peterburge. Už laikraštyje „Novaja žizn“ išspausdintą straipsnį, raginantį nuversti caro valdžią, suimtas ir įkalintas. Už užstatą išleistas, pasikeitė pavardę į Antonovo ir 1908 m. atvyko į JAV. 1919 m. baigė Lojolos universitetą (Čikaga).
JAV lietuvių kolonijose sakė revoliucines kalbas. Redagavo laikraščius „Pirmyn“ (1909 m.), „Keleivis“ (1910–1912 m.), „Pažanga“, „Laisvė“ (pirmasis redaktorius), „Vaidila“, „Naujienos“. 1914 m. Čikagoje leido laisvamanių mokslo žurnalą „Galvočius“. 1919–1920 m. ir 1946 m. Amerikos lietuvių darbininkų draugijos pirmininkas. Susivienijimo lietuvių Amerikoje veikėjas, 1930 m. švietimo komisijos narys, 1942–1952 m. įstatų komisijos narys; suorganizavo Čikagoje 6-tą kuopą, jos pirmininkas. Čikagos lietuvių draugijos veikėjas, pirmininkas ir daktaras-kvotėjas. 1921 m. redagavo žurnalą „Gydytojas“. 1922 m. įkūrė „Vaidilų broliją“ kovai su komunistais. Vienas Amerikos lietuvių tarybos organizatorių, veikėjas. 1957–1961 m. pirmasis Amerikos lietuvių gydytojų sąjungos pirmininkas. Pasirašinėjo slapyvardžiais: A. Barsius, A. Paukštis, Antanovas.
Freizingas
Freizingas – miestas Vokietijoje, Bavarijoje. Miestas įsikūręs į šiaurę nuo Miuncheno, prie Izaro upės ir Miuncheno oro uosto. Iš besileidžiančių lėktuvų šiaurėje matosi Freizingas su dviem kalvom, katedros kalva su vyskupo pilimi ir Freizingo katedra, Veihenštefano kalva su seniausia veikiančia alaus darykla pasaulyje.
Grenlandijos vėliava
thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV 110100.svg|23px Proporcijos: 12:18]] Grenlandijos vėliava – stačiakampė, padalinta į dvi vienodo aukščio horizontalias juostas: viršutinė – balta, apatinė – raudona. Per centrą, paslinktas link flagštoko, horizontaliai padalintas į dvi dalis – skritulys, kurio viršutinė dalis yra raudona, o apatinė – balta.
Freizingas
Istorija
Nors vietovė gyvenama nuo bronzos amžiaus, nėra įrodymų, kad ji nuolat buvo gyvenama iki VIII a., kai buvo paminėta kaip Frigisinga. 724 m. Šv. Korbianas apsigyveno šventykloje, kuri buvo pastatyta anksčiau. Po jo mirties Šv. Bonifacas įkūrė Freizingo vyskupystę. Vyskupas Arbeo teigia, kad jis privertė lokį nešti jo bagažą per Alpes po to, kai šis užmušė arklį. Lokys su balnu dabar vaizduojami miesto herbe.
Grenlandijos vėliava
Istorija
Anksčiau naudota Danijos vėliava buvo pakeista į dabartinę vėliavą, kuri įteisinta 1985 m.
Freizingas
Istorija
764–783 m. vyskupas Arbeo vienuolyne įkūrė biblioteką ir skriptoriumą. Gyvenvietė vystėsi kaip religinis centras.
Grenlandijos vėliava
Istorija
1973 m. buvo pasiūlyti pirmieji Grenlandijos vėliavos projektai, tačiau tik 1980 m. vyriausybė surengė konkursą. Iš daugiau kaip 500 variantų buvo atrinktas dabartinis vėliavos projektas.
Nykštukinė skruzdėda
Nykštukinė skruzdėda (Cyclopes didactylus) – skruzdėdinių šeimai priskiriami gyvūnai. Gyvena Centrinės ir P. Amerikos atogrąžų miškuose nuo pietinės Meksikos dalies iki Bolivijos ir Brazilijos. Tai baikštūs gyvūnėliai, didesnę gyvenimo dalį praleidžiantys medžiuose ir tik retkarčiais nusileidžiantys ant žemės. Aktyvūs naktį, gyvena pavieniui arba poromis.
Freizingas
Istorija
Imperatorius Otonas III 996 m. Freizingui suteikė miesto teises. Tačiau po 1158 m. miestas prarado ekonominę svarbą. 1159 m. baigta statyti romaninė katedra.
Grenlandijos vėliava
Simbolika
Vėliavos spalvos pasiskolintos iš Danijos vėliavos.
Freizingas
Istorija
1803 m. po sekuliarizacijos Katalikų bažnyčia prarado valdžią ir valdas mieste.
Grenlandijos vėliava
Simbolika
Balta juosta simbolizuoja apsnigtas kalnų viršūnes, raudona – vandenyną. Skritulio baltoji dalis reiškia stūksantį vandenyje ledkalnį, raudonoji dalis – fiordus.
Nykštukinė skruzdėda
Puolamos skruzdėdos atsistoja ant užpakalinių kojų, tvirtai atsiremdamos į šaką ir prisilaikydamos uodega. Priekines letenas su aštriais nagais pakelia sulig snukučiu. Jei priešas nepabūgsta tokios pozos, skruzdėda puola pirma.
Grenlandijos vėliava
Spalvos
Spalvų reikšmės Pantone ir RGB spalvų sistemose:
Nykštukinė skruzdėda
Išvaizda
Daugumoje kalbų nykštukinės skruzdėdos pavadintos pagal jų du ilgus lenktus nagus, esančius ant antrojo ir trečiojo priekinių galūnių pirštų. Skruzdėdoms tai ne tik padeda pasiekti maistą, tvirtai įsikibti į medžių šakas, bet ir yra puikus ginklas. Didesnieji nykštukinių skruzdėdų giminaičiai tokių nagų neturi.
Kūno ilgis – 16-23 cm, uodegos – 16-30 cm. Svoris gali būti nuo 300 g iki 500 g. Kailio spalva – aukso geltonumo, ruda, pilka. Uodega ilga, tvirta, kibi.
Mityba
Kaip ir jų didesnieji giminaičiai, nykštukinės skruzdėdos minta daugiausia skruzdėlėmis, taip pat termitais, bitėmis, kitais vabzdžiais.
Priekinių letenų nagais skruzdėdos išardo skruzdėlių ar kitų vabzdžių lizdus ir savo ilgu lipniu liežuviu gaudo grobį. Skruzdėdų burna mažytė ir bedantė, todėl sugautus vabzdžius sutrina specialūs skrandžio raumenys, tik po to grobis pradedamas virškinti.
Dauginimasis
Apie skruzdėdų lytinį brendimą ir dauginimąsi žinoma palyginti nedaug. Manoma, kad patelės nėštumas trunka apie 6 mėnesius. Žiemą, gruodžio-sausio mėnesį gimsta vienas jauniklis. Šis iš pradžių minta motinos pienu, vėliau – apvirškintais vabzdžiais. Pirmus mėnesius motina nešiojasi jauniklį, tvirtai įsikibusį į jos uodegą. 9 mėnesių amžiaus jaunikliai tampa savarankiški. Lytinė branda – 1 metai.
Debitas
Debitas ( 'išeiga') – skysčio ar dujų tūris, pratekantis per laiko vienetą skersiniu pjūviu. Paprastai matuojamas m³/s, m³/h (skysčių) ar m³/para (skysčių ir dujų).
Apskaičiuojamas pagal formulę: kur:
Taip pat skaitykite
Выдатак вады Cabal hidràulic Průtok (hydrologie) Abfluss Discharge (hydrology) Caudal (hidrografía) Vooluhulk Module (hydrologie) Caudal (fluído) ספיקה (נהר) निस्सरण (जलविज्ञान) Istjek (hidrologija) Devèsman Vízhozam Portata 流量 krc:Сууну джоюлгъаны Debiet Debiet Middelvannføring Przepływ rzeki Caudal Vattenföring
Vaikų teatro draugija
Vaikų teatro draugija – Kaune 1930–1932 m. veikusi teatro draugija.
Istorija
Draugijos iniciatoriai: Liudas Gira, Petras Vaičiūnas, Juozas Geniušas, Bronius Žygelis, Rapolas Pašakarnis. Dailininkas Stepas Žukas, muzikinės dalies vedėjas Klemensas Griauzdė, baletmeisteriai Olga Dubeneckienė ir Petras Baravykas. Draugijos tikslas buvo rengti koncertus vaikams ir įkurti Vaikų teatrą. Dėl lėšų stokos tikslas nebuvo įvykdytas.
KPJT
KPJT – Kretingos Pranciškoniškojo jaunimo tarnyba. Tai krikščioniška-pranciškoniška, evangelizacinė, švietėjiška, kultūrinė, socialinė, ne pelno siekianti jaunimo organizacija, įkurta 1995 m.
Zueratas
Zueratas  – miestas šiaurės Mauritanijoje, Sacharoje, Tiris Zemuro regiono centras. Apie 18 tūkst. gyventojų.
Iš Zuerato eina kelias į Nuadibu uostamiestį. Geležies gavybos centras (Fderiko telkinys).
Linda Martin
thumb|Linda Martin 1992 m. Eurovizijos dainų konkurse Linda Martin (g. 1952 m. kovo 27 d.) – airių dainininkė. 1992 m. ji su Johnny Logan sukurta daina Why Me laimėjo Eurovizijos dainų konkursą, vykusį Švedijoje.
Poveikio aplinkai vertinimas
Poveikio aplinkai vertinimas (PAV)  – procesas, kurio metu įvertinamas galimas teigiamas ir neigiamas planuojamo projekto poveikis aplinkai bei parenkamos galimo neigiamo poveikio. Vertinamas tiesioginis ar netiesioginis poveikis visuomenės sveikatai, gyvūnijai ir augalijai, dirvožemiui, žemės paviršiui ir jos gelmėms, orui, vandeniui, klimatui, kraštovaizdžiui ir biologinei įvairovei, materialinėms vertybėms ir nekilnojamosioms kultūros vertybėms bei šių aplinkos komponentų tarpusavio sąveikai.
Vilkaviškio valsčius
Istorija
1685 m. valsčius priklausė Alytaus ekonomijai. Atkurtas XIX a. Suvalkų gubernijoje. Po 1923 m. prijungtas Gižų valsčiaus Ožkabalių kaimas. Vilkaviškio valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Vilkaviškio rajonui (8 apylinkės).
Gyvenvietės
Pagal pirmajį Lietuvos Respublikos visuotinį gyventojų 1923 m. surašymą buvo 39 gyvenvietės. Valsčiaus teritorijoje taip pat buvo ir Vilkaviškio miestas su 538 sodybomis ir 7263 gyventojais.
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 4950 žmonių:
Phagmodų dinastija
Phagmodų dinastija ( Phag-mo gru-pa bKa’-brgyud) - istorinė dinastija, valdžiusi Tibeto regioną U-cangą iš Lasos miesto 1358-1635 m. Kartu taip vadinamas ir Tibeto istorijos laikotarpis.
Phagmo drupa sekta (1158-1358 m.)
Dinastija kilo iš vienos Tibeto budizmo sektos vienuolių. Ši sekta, vadinama Phagmo Drupa Kagju, įkurta 1158 m. ir buvo viena iš 12 Kagjupa sektos atšakų. Jos įkūrėjas buvo Dordžė Gjalpo, vienas iš vienuolio Gompopa mokinių. Kadangi Dordžės Gjalpo trobelė, o vėliau ir vienuolynas, buvo Phagmo Drupa ("kiaulės perkėlos") vietovėje, netoli Nedongo miesto, taip buvo pavadinta ir jo sekta. Po jo mirties vienuolyno abatu tapo Čenga Drakpa Džungne (1175 – 1255).
Tuo metu Tibetą valdant Kinijos (mongolų) Juan dinastijai, šalyje įsiviešpatavo Sakjapa sekta. Ši sekta visą Tibetą padalino į 13 padalinių, valdomų vietininkų triponų. Trečiasis vienuolyno abatas Dordžė Pelis buvo paskirtas vietos Nedongo triponu, ir jo giminės tiek religinė, tiek politinė valdžia regione stiprėjo.
Dinastija (1358-1635 m.)
1358 m. Čangčubas Gjalcenas išvedė savo armiją prieš Sakjapos valdytoją, nuvertė jį, ir paėmė valdžią visame Centriniame Tibete. Taip Tibete šimtą metų trukusį mongolų ir Sakjapos sektos viešpatavimą pakeitė Kagjupa sekta. Iš pradžių santykiai su mongolais nepapblogėjo, kadangi Čangčubas nevykdė su jais atviros konfrontacijos. Kuomet Juan dinastija buvo išvyta iš Kinijos, Tibetas de facto liko nebekontroliuojamas.
Tuo metu Tibete sugrąžintos senosios tradicijos, politinė sistema, teisė, senoji triponų administracija pakeista dzongų administracija, skatinta dėvėti tibetietiškus rūbus. Buvo pradėta kalbėti apie Tibeto imperijos laikų atgaivinimą. Phagmodų dinastijos įsigalėjimas laikomas Tibeto savivaldos susigrąžinimu. Phagmodų dinastijos atstovai vengė karaliaus titulo, vietoj jo naudodami titulą desi (sde srid), t. y. "regentas", XV a. įsigalėjo titulas gongma. Kadangi visi jie buvo vienuoliai ir negalėjo turėti vaikų, įpėdinis buvo renkamas iš gausios giminės susitarimo būdu.
1358-1435 m. buvo vienas brandžiausių Tibeto istorijos laikotarpių, nes valstybė buvo centralizuota, klestėjo kultūra, religija. Šiuo laikotarpiu veikė ir vienas žymiausių Tibete filosofų Congkhapa, įkūręs naują Gelugpa sektą.
1435 m. prasidėjus pilietiniam karui, Phagmodų kontroliuojamos teritorijos labai sumažėjo, jiems beliko tik U regionas, tuo tarpu gretimą Cangą ėmė valdyti priešiška Karmapa sekta ir Ringpungpa dinastija. Paskutinieji Phagmodai valdžią išlaikė tik Lasoje, iš kurios išvyti 1635 m., Tibete įsigalint dalai lamoms.
Lucilla Agosti
Lucilla Agosti (g. 1978 m. rugsėjo 8 d. Milanas) – italų aktorė, televizijos ir radijo laidų vedėja.
Gavėnupis
Gavėnupis – upelis, tekantis Biržų rajone; Agluonos dešinysis intakas. Prasideda prie Meiliūnų, laukais teka šiaurėn siauru baseinu tarp Barono ir Agluonėlės. Netoli Dirvonakių kapinių įteka į Agluoną (6,9 km nuo žiočių).
Visa vaga ištiesinta. Prie upės yra Daunoriai, Zizonys, Liepos, Zastaučiai, Gavėnai, Dirvonakiai ir Ožkiniškis. Manoma, kad pavadinimas kilo nuo Gavėnų kaimo pavadinimo.
Fireball
Žodis fireball reiškia:
Taip pat:
Filmai pagal Tolkiną
Pagal Džono Ronaldo Ruelio Tolkino knygas sukurta keletas filmų. Pirmoji ekranizacija – 1977 m. animacinis filmas „Hobitas“ (režisieriai Jules Bass ir Arthur Rankin Jr.). 1978 m. pasirodė animacinis filmas „Žiedų valdovas“ (rež. Ralph Bakshi), 1980 m. – Rankin ir Bass „Karaliaus sugrįžimas“. Pirmoji ir kol kas vienintelė vaidybinė „Žiedų valdovo“ versija – Piterio Džeksono „Žiedų valdovas“ (2001–2003).
Tolkino kūrinių ekranizacijomis susidomėta išpopuliarėjus „Žiedų valdovui“. Su savo leidėju Stanley Unwin Tolkinas susitarė, kad ekranizacijos teises parduos tik tuo atveju, jeigu scenaristai pagarbiai elgsis su siužetu arba jeigu bus pažadėtas didelis užmokestis. 1957 m. pabaigoje trys amerikiečiai kreipėsi į Tolkiną ir parodė būsimojo animacinio „Žiedų valdovo“ eskizus. Tačiau šiame scenarijuje su knyga toli gražu nebuvo elgiamasi pagarbiai: daug vardų iškraipyti, didžiuma siužete buvusio keliavimo išbraukta, Žiedo Draugija beveik visur skraidinama erelių, o elfų kelionduonė lembasas apibūdinta kaip „maisto koncentratas“. Todėl derybos su šiais amerikiečiais buvo nutrauktos.
Teises ekranizuoti „Žiedų valdovą“ bei „Hobitą“ Tolkinas pardavė 1968 m. „MGM / United Artists“ studijai. „United Artists“ filmo nesukūrė, ir dauguma teisių 1976 m. parduotos „Tolkien Enterprises“.
Rankin ir Bass „Hobitas“
Šiame animaciniame muzikiniame filme atpasakojama dauguma knygos „Hobitas“ įvykių. Pagrindinį veikėją Bilbą Maišėną įgarsino Orsonas Bynas (Orson Bean), Gandalfą – Džonas Hiustonas (John Huston). Filmas sukurtas Rankin-Bass studijoje, pirmąkart transliuotas per NBC.
Bakshi „Žiedų valdovas“
1978 m. pasirodęs Ralpho Bakshi animacinis „Žiedų valdovas“ aprėpė maždaug pusę knygos įvykių. Kritikų ši versija nesužavėjo.
Rankin ir Bass „Karaliaus sugrįžimas“
1980 m. televizijai skirtas animacinis filmas pagal antrąją „Žiedų valdovo“ pusę. Stilius artimesnis Rankin-Bass „Hobitui“ nei Bakshi „Žiedų valdovui“.
Vaidybinis „Žiedų valdovas“
Piterio Džeksono filmų trilogija, ekranuose pasirodžiusi 2001–2003 m. ir pritraukusi tūkstančius žiūrovų.
Trakų salos pilis
Trakų salos pilis – gotikinė pilis Trakų mieste, Galvės ežero Pilies saloje, į kurią nutiestas pėsčiųjų tiltas. Pastatyta kunigaikščių Kęstučio ir Vytauto iniciatyva XIV a. II pusėje – XV a. 1-ajame dešimtmetyje. XV a. ši pilis (kaip ir Trakų pusiasalio pilis) buvo viena iš LDK valdovų rezidencijų. Dabar pilis atstatyta ir yra vienas populiariausių Lietuvoje turistų lankomų objektų; pilyje vyksta įvairios šventės, veikia archeologinė ir istorinė ekspozicijos, medžioklės muziejus. Prie pilies saloje įkurtas parkas.
Istorija
thumb|left|250px|Trakų pilies griuvėsiai [[XIX amžius|XIX amžiuje. Piešta Napoleono Ordos]] thumb|right|250px|Trakų salos pilies griuvėsių fotografija daryta apie 1870–1880 m. Nors dabar pilis stovi vienoje iš Galvės ežero salų, tyrimai rodo, kad prieš pradedant statybą čia buvo trys nedidelės salelės ir užpelkėjęs plotas tarp jų. Sudėtingos geologinės sąlygos lėmė pilies struktūrą.
Pirmajame statymo etape (XIV a. II pusėje) statyta tik didžiausioje (šiaurinėje) iš minėtų salelių. Pilį tada sudarė du papiliai ir pusiau uždaro plano rezidenciniai rūmai. Rūmų išorinės sienos buvo pastatytos maždaug iki antrojo aukšto palangių. Nei donžono, nei kontraforsų dar nebuvo, tačiau buvo pradėta mūryti papilio sieną ir formuoti perkasą. Statoma pilis sudegė.
Antrasis – gotikinės statybos laikotarpis – prasidėjo greičiausiai XIV a. pabaigoje. Tuo metu pastatyti rezidenciniai rūmai su vidaus kiemu ir donžonu, juos supančios gynybinės sienos, supilta terasa, kurios pietiniame kampe iškastas šulinys.
Trečiame statybos etape (XV a. pradžioje) suformuotas papilys. Jis apsuptas gynybine siena su bokštais. Kiek vėliau sumūryti vakariniai, o dar vėliau – rytiniai kazematai. Tuo pilies, kaip gynybinio ir rezidencinio objekto, statyba buvo baigta. Kitas svarbus Trakų pilies istorijos faktas – joje 1430 m. spalio 27 d. mirė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas.
Vėliau pilis buvo naudojama kaip kalėjimas. Renesanso laikotarpiu pilyje buvo atliekamos nedidelės rekonstrukcijos ir remonto darbai. Maskvos karo metu (1655–1660 m.) pilis buvo apgriauta ir ilgai stovėjo be priežiūros, jos griuvėsiai iro.
Pilies griuvėsiai buvo tyrinėjami XIX a., taip pat 1905 ir 1929–1939 m.; pastarųjų tyrinėjimų metu rasta daug importinės ir vietinės gamybos keramikos šukių, šachmatų figūrėlių, nemažai XV–XVII a. koklių, monetų. Visi šie radiniai buvo sunaikinti hitlerinės okupacijos laikotarpiu.
Plataus masto pilies liekanų tyrimo ir konservavimo darbai buvo pradėti 1951 metais (1951–1967 m. radiniai saugomi pilyje įrengtame muziejuje). 1962 m. restauruotose pilies rūmuose buvo įkurtas Trakų istorijos muziejus.
1962 m. pilies rūmai buvo iš dalies restauruoti ir visiškai atstatyti pagal B. Krūminio ir kt. architektų projektą. Priešpilio restauravimo darbus atliko Paminklų restauravimo institutas ir Respublikinis kultūros paminklų restauravimo trestas.
Pilies aprašymas
Rūmai konventinio tipo: du lygiagretūs korpusai, donžonas ir siena sugrupuoti apie stačiakampį kiemą. Rūmus juosė gynybinė siena, nuo priešpilio skyrė griovys. Sienose ir langų nišose buvo nutapyta (XV a. I ketvirtis) ornamentų ir pasaulietinės tematikos daugiafigūrių kompozicijų (išliko tik fragmentai); tapybai būdinga bizantinio stiliaus bruožai. Pilies sienų tapybos likučius 1822 m. perpiešė ir aprašė V. Smakauskas, 1933 m. jų kopijas padarė J. Hopenas.
Priešpilį sudaro netaisyklingo plano kiemas, apjuostas siena su bokštais ir iš vidaus pristatytas kazematais (ūkinės, gynybinės ir gyvenamosios patalpos). Salos pilies rūmai buvo statomi gana ilgai. Statant keitėsi konstrukcijos, technika ir medžiagos. Tačiau iš esmės tai gotikinis gynybinis reprezentacinis statinys, kurio išorės architektūrai būdingas paprastumas, kiemo fasadams ir interjerui – puošnumas. Trakų pilyje atsispindi pažangiausios XV a. fortifikacijos idėjos. Pilies pastatai – didingas architektūros ansamblis – yra Lietuvos viduramžių gynybinės architektūros šedevras.
Nuorodos
Trakai
Juodieji kalnai (JAV)
thumb|250px|Juodieji kalnai
Juodieji kalnai – kalnų sistema JAV, Pietų Dakotos valstijoje. Tai izoliuota kalnų sritis Šiaurės Amerikoje, Pietų Dakotoje, ir tęsiasi iki Vajomingo. Juodieji kalnai priklauso Juodųjų kalnų nacionaliniam miškui.
Maltiečių kalbos abėcėlė
Šioje lentelėje pateikiama maltiečių kalbos abėcėlė su tarptautinės fonetinės abėcėlės (TFA, ) ženklais ir apytiksliu lietuvišku tarimu:
arz:مالطى
Marionečių teatras (Kaunas)
Marionečių teatras – 1934–1936 m. Kaune veikęs lėlių teatras. Įkūrėjai Stasys Ušinskas ir Petras Zulonas. Kompozitorius Viktoras Kuprevičius, scenografijos ir lėlių autorius St. Ušinskas. Teatre buvo naudojama 20 lėlių, suvaidinta apie 50 spektaklių.
Kėdainių Viešpaties Atsimainymo cerkvė
Kėdainių Viešpaties Atsimainymo cerkvė – stačiatikių cerkvė Kėdainių miesto centre, J. Basanavičiaus ir Gedimino gatvių sankryžoje. Priklauso Kėdainių Viešpaties Atsimainymo parapijai.
Istorija
thumb|left|240px|Cerkvė iš vakarų pusės
Stačiatikių bendruomenės pradžia Kėdainiuose siekia XVII a. vidurį. Kunigaikščiui Jonušui Radvilai vedus stačiatikę Moldavijos kunigaikštytę Mariją Lupul, jos garbei 1648–1652 m. Kėdainiuose buvo pastatyta Šv. Andrejaus cerkvė ir Kristaus Atsimainymo vyrų vienuolynas. 1798 m. Kėdainių stačiatikių vienuolynas buvo uždarytas. 1820 m. uždaryta ir cerkvė. Jos atnaujinimas siejamas su carinės Rusijos kariuomene. 1846 m. caro Nikolajaus I įsakymu Kėdainiuose vėl buvo atkurta stačiatikių parapija. 1854 m. Kėdainių savininkas grafas Marijonas Čapskis stačiatikiams dovanojo mūrinį gyvenamąjį pastatą, kuris pagal architekto S. Ikonikovo projektą 1861 m. buvo perstatytas į cerkvę. Po 1893 m. rekonstrukcijos cerkvė įgavo bizantinį vaizdą, kuris išlikęs iki šių dienų. 1913 m. Rusijos imperijos ministras pirmininkas Piotras Stolypinas skyrė pinigų cerkvės remontui. Buvo pakviestas meistras iš Sankt Peterburgo, kuris ištapė cerkvės sienas ir lubas. Šiuo metu cerkvė veikia, viduje išlikusi XX a. pradžios tapyba, yra kelios vertingos ikonos.
thumb|left|250px|Cerkvės interjeras
Pierre Curie
Pjeras Kiuri (1859 m. gegužės 15 d. Paryžiuje – 1906 m. balandžio 19 d. ten pat) – prancūzų fizikas, vienas radioaktyvumo mokslo kūrėjų, Nobelio fizikos premijos laureatas.
Biografija
1877 m. baigė Paryžiaus universitetą ir 1878–1883 m. dirbo jame. 1882–1904 m. Fizikos ir pramoninės chemijos mokyklos dėstytojas. Nuo 1900 m. Paryžiaus universiteto dėstytojas, nuo 1904 m. profesorius. 1906 m. tragiškai žuvo sniego audros metu pereidamas Rue Dauphine gatvę ir partrenktas arklių ekipažo. Kartu su žmona, Pjeras Kiuri palaidotas Paryžiaus Panteono kriptoje.
Mokslinė veikla
1880 m. su broliu mineralogu Žaku Kiuri atrado tiesioginį ir atvirkštinį pjezoelektrinį reiškinį. Sukonstravo iki šiol naudojamas vadinamas Kiuri ir Šenevo (Curie et Chèneveau) magnetines svarstykles. 1884–1885 m. išplėtojo kristalų susidarymo teoriją, suformulavo kristalų augimo bendrąjį principą, tyrė jų simetrijos dėsnius. Ištyrė kūnų magnetines savybes kintant jų temperatūrai.
1895 m. nustatė, kad diamagnetikų magnetinis jautris nepriklauso nuo temperatūros, o paramagnetikų – atvirkščiai proporcingas jai (Kiuri dėsnis). Atrado, kad viršijus tam tikrą temperatūrą (Kiuri temperatūra) išnyksta geležies feromagnetinės ir šuoliškai pakinta kai kurios kitos savybės.
1897 m. pradėjo tirti radioaktyvumą. Su žmona M. Kiuri 1898 m. atrado polonį, 1899 m. radį. 1899 m. aptiko indukuotąjį radioaktyvumą, tyrė radioaktyviąją spinduliuote. 1901 m. nustatė šios spinduliuotės fiziologinį poveikį, o tai lėmė radžio terapijos pagrindų sukūrimą. 1903 m. pradėjo vartoti radioaktyviųjų branduolių pusamžio (pusėjimo trukmės) sąvoką. Organizavo pramoninę radžio gamybą iš urano rūdos.
1903 m. su Marija Kiuri ir Anri Bekereliu įvertintas Nobelio fizikos premija.
Lušiai (Gumbinės apskritis)
Lušiai arba Darvinas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gusevo miesto gyvenvietės teritorija.
Avilių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia
'''Avilių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Avilių kaime, 15 km į vakarus nuo Zarasų. Liaudies architektūros formų.
Gojus (Turgeliai)
Gojus – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Turgelių.
Avilių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia
Istorija
Vienas iš kunigaikščių Giedraičių 1712 m. Avilių kapinėse pastatė medinę koplyčią, kuri priklausė Dusetų parapijai. 1744 m. ją aptarnavo čia apsigyvenę vienuoliai pijorai. 1794 m. Aviliai priskirti Antazavės parapijai.
1812–1818 m. Avilių dvaro savininkė Gertrūda Kaminskienė dabartinės bažnyčios vietoje pastatė naują koplyčia. Vincentas Belikovičius 1815 m. prašė Vilniaus vyskupo leisti Aviliuose laikyti pamaldas (koplyčią jis suremontavęs).
Kunigas L. Misevičius, gavęs iš Vencavų dvarininkų Kruvičių paramos, 1875 m. koplyčią pertvarkė į bažnyčią. Iš abiejų pusių buvo pristatyta po zakristiją, pastatas pailgintas. Kunigas Juozapas Laniauskas 1891 m. apmūrijo šventorių ir kapines. Aviliuose 27 metus kunigavo Mykolas Petrauskas. Filtalistas Stanislovas Žilys 1930–1932 m. perdengė bažnyčią, suremontavo pastatus. Plieninį varpą bažnyčiai 1930 m. paaukojo parapijiečiai Trapnauskai. Avilių administratorius Izidorius Puriuškis (1910–1989) 1949 m. ištremtas į Karagandą (į Lietuvą grįžo 1956 m.).
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano (24,5×16,5 m), su bokšteliu. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Šarkiai (Užpaliai)
Šarkiai – kaimas Utenos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 9 km į šiaurę nuo Užpalių.
Žymūs žmonės
Iš Šarkių kaimo kilę: Lietuvos kariuomenės karininkas majoras Kazys Kemėklis (1892–1938), partizanų vadai – Vytauto apygardos štabo viršininkas Juozas Kemėklis-Rokas (1918–1951) ir Margio rinktinės rykiuotės skyriaus viršininkas Pranas Kemėklis-Tėvas (1907–1949).
Elektrionas
Graikų mitologijoje Elektrionas – Alkmenės ir Likimnijjo tėvas, Persėjo ir Andromedos sūnus, Mikėnų karalius. Heraklio senelis iš motinos pusės. Jį netyčia užmušė Amfitrionas. Po mirties Mikėnų sostą paveldėjo brolis Stenelas.
Karklėnų valsčius
Karklėnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Karklėnai.
Istorija
Valsčius (pavietas) minimas nuo XIV a., XV–XVI a. valsčius (pavietas) buvo administruojamas seniūno. 1667 m. paviete buvo 66 bajorų dūmai.
Panaikintas iki XIX a., vėl sudarytas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Kražių valsčiaus. Karklėnų valsčius galutinai panaikintas 1950 m. birželio 30 d., jo teritorija perduota Užvenčio rajonui (1 apylinkė) ir Varnių rajonui (3 apylinkės).
Sociofobija
Sociofobija (dar žinomas kaip socialinio nerimo sutrikimas; iš 'visuomenė' + phobia 'baimė') – fobija, pasireiškianti baime kalbėti prieš auditoriją, bendrauti su nepažįstamais žmonėmis, baime būti pajuoktu, įžeistu, pažemintu. Taip pat apibūdinama kaip intensyvi, nera­cionali ir nuolatinė baimė būti atidžiai stebi­mam arba neigiamai kitų įvertintam. Situacija, kurios bijoma, pacientui sukelia staigų nerimą, svyruojantį nuo difuzinės baimės iki pa­nikos. Šis sutrikimas įvertinamas pagal diagnostikos kriterijus, simp­tomų ūmumą, disfunkciją ar bejėgiškumą. Socialinė fobija gali būti generalizuota, kai pacien­tas bijo daug ar daugumos socialinių sąveikų, gali būti apribota iki vienos ar kelių situaci­jų, tokių, kaip viešas kalbėjimas ar veikla.
Stresinėse situacijoje sociofobiją turintis žmogus nerimauja, kad aplinkiniai gali pastebėti jo nerimą (paraudimą, rankų drebėjimą, prakaitavimą, staigų poreikį šlapintis ir kt.), kalbant pasikeitusią kalbėjimo manierą (per greitą, per lėtą kalbėjimą). Taip pat jaučiama nualpimo, kūno kontrolės praradimo baimė. Sociofobams kyla nerimas dar kelios dienos prieš reikšmingą įvykį (pokalbį, konferenciją, renginį ar pan.). Sociofobija sergantys žmonės neretai save izoliuoja nuo socialinio gyvenimo. Tokie žmonės yra linkę į alkoholizmą, narkomaniją, kitas priklausomybes. Tyrimų duomenimis 13 % gyventojų vienu ar kitu savo gyvenimo laikotarpiu yra išgyvenę sociofobiją. Sociofobiją turintis žmogus suvokia, kad jo baimės yra nepagrįstos, tačiau nesugeba jų atsikratyti. Sociofobijos sunkumas skiriasi: vieniems žmonėms fobiją kelia tik konkrečios situacijos (pvz., kalbėjimas prieš auditoriją, bendravimas su priešingos lyties žmogumi), kitiems bet koks bendravimas su aplinkiniais. Negydant sociofobijos ji gali peraugti į agorafobiją, nerimo priepuolius, depresiją, žmogus negali gyventi pilnavertiško gyvenimo, normaliai dirbti, mokytis, kurti šeimos.
Sociofobiją gali sukelti nepasitikėjimas savimi, savęs nuvertinimas, socialinių įgūdžių stoka, skaudūs išgyvenimai.
Ivanas Sapiega
Ivanas Sapiega, Jonas Sapiega, Ivaška Sapiega (apie 1431 m. – 1517 m. gruodžio 4 d. Morduose) – nuo 1502 m. Breslaujos seniūnas, 1502–1509 m. Elenos Aleksandrienės kancleris, 1511–1514 m. Vitebsko vaivada, 1513–1517 m. pirmasis Palenkės vaivada, LDK rusėniškos kanceliarijos dalies vadovas ir karaliaus rūmų maršalka. Žmona – Elžbieta Glebovič, vaikai: Povilas Ivanovičius Sapiega, Michailas, Fiodoras, Piotras ir Dabrochna.
Biografija
thumb|left|200px|I.Šubelerio graviūra (1872 m.) padaryta iš XVI a. portreto Ivanas Sapiega gimė Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Kazimiero Jogailaičio dvaro kanceliarijos raštininko Simono Sapiegos ir Anastasijos Pavšankos šeimoje, kur buvo antrasis sūnus. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose minimas 1486 metais.
Ivanas Sapiega sekė tėvo pėdomis. Jis karjerą pradėjo dar valdant karaliui Kazimierui Jogailaičiui – buvo jo raštininkas. Matyt, buvo išsilavinęs, pasižymėjo puikiais derybininko gabumais, nes kaip valdovo pasiuntinys buvo siunčiamas pas Romos popiežių ir į Maskvą. 1491 m. buvo nuvykęs pas Romos popiežių Aleksandrą VI derėtis dėl Florencijos unijos. Toliau jo politinė karjera rutuliojosi Lietuvos didžiosios kunigaikštienės Elenos Aleksandrienės, Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Aleksandro Jogailaičio žmonos, rūmuose. Rašytiniuose šaltiniuose iš pradžių vadinamas karaliaus rūmų ochmistru – ūkvedžiu, administratoriumi, ekonomu, o vėliau ir valdovės kancleriu, aukščiausiu pareigūnu. Jis pirmasis iš Sapiegų gavo Ponų tarybos lygio pareigas. Būtent karaliaus Aleksandro valdymo laikais jis iškilo į pagrindinius raštininkus ir labai greitai tapo visos LDK rusėniškos kanceliarijos dalies vadovu, vadintu didžiuoju sekretoriumi ir rūmų maršalka. Pagrįstai manoma, kad šis postas buvo sukurtas specialiai jam, nes nei iki tol, nei vėliau tokių „didžiojo sekretoriaus“ pareigų nebuvo.
Ivanas Sapiega, nors buvo stačiatikių kilmės ir tradicijos, buvo labai paveiktas LDK vyraujančios lotyniškos kultūros. Nukeliavęs į Romą jis veikiausiai iš popiežiaus rankų priėmė riterio pašventinimą (tai grynai vakarietiška kilmingųjų procedūra). Savo sūnų Ivanas Sapiega siuntė studijuoti į lotynišką mokymo centrą – Krokuvos universitetą, o gyvenimo pabaigoje pasirūpino, kad asmeniniai šeimos dokumentai būtų išversti į lotynų kalbą (nors pats buvo rusėniškos kanceliarijos dalies vadovas).
Mažai apgyvendintoje Palenkės vaivadijoje, kurios vaivada pats buvo porą metų, pradėjo kaupti pagrindinį to meto didikų turtą – žemės valdas. Taip nežinoma vietovė, Kodenio dvaras, tapo gana svarbia vieta Sapiegų giminės istorijoje. Kodenyje iki šiol išlikęs vienas įstabiausių senosios Lietuvos architektūros paminklų – Kodenio gotikinė cerkvė. Joje akivaizdus ir Sapiegų kultūrinis virsmas – stačiatikių maldos namai jau turi lotyniškos stilistikos akcentų.
Būtent nuo Ivano ir jo brolio Bogdano Sapiegos prasidėjo dvi genealoginės linijos: Ivano pavadinta Kodenio Sapiegų vardu, o Bogdano – Ružanų.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. Vardas ir kilmė pirmos žmonos neaiški. Antrą kartą vedė Elžbietą Hlebavičiūtę (m. 1548/1552), Polocko vaivados ir rūmų maršalkos Stanislovo Hlebavičiaus (m. po 1513) ir Sofijos Korčevskos dukters sūnus.
Vaikai nuo pirmos santuokos:
Ambrozaitis
Ambrozaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Žiedų valdovas (1978 filmas)
Žiedų valdovas – Ralph Bakshi režisuotas animacinis filmas, sukurtas pagal „Žiedų valdovo“ pirmąją pusę. Kino teatruose filmas pasirodė 1978 m. Kritikų šis filmas buvo išpeiktas. Dėl finansinės nesėkmės Bakshi buvo priverstas atsisakyti minties kurti tęsinį.
Ambrozaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Ambrozaitienė (ištekėjusi moteris) ir Ambrozaitytė (mergautinė pavardė).
Žiedų valdovas (1978 filmas)
Filme naudojama ir rotoskopinė technika: medžiaga su filmuotais gyvais aktoriais derinama su pieštais elementais.
Filmo siužetas baigiasi po Helmo daubos mūšio (knygos „Žiedų valdovas“ antrasis tomas). Istoriją pabaigė „Rankin-Bass“ studija su filmu „Karaliaus sugrįžimas“ (1980).
Ušakovas (Kutkiemis)
Ušakovas (,, nuo 1929 m. Kuttkehmen, nuo 1938 m. liepos 16 d. , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, Priegliaus kairiajame krante, nuo 2008 m. birželio 30 d. Svobodos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Berežkovskojės apylinkės kaimas.
Bžezinai (Palenkės vaivadija)
Bžezinai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tšcianės valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Paukščių migracija
thumb|right|200px|Migruojančios [[Pilkoji gervė|pilkosios gervės]] Paukščių migracija – natūralus, gamtinių priežasčių sąlygotas didelės dalies paukščių skridimas į šiltesnius kraštus rudenį ir sugrįžimas pavasarį. Paukščių migracijas stebi ir tiria ornitologai savo stotyse. Viena jų veikia ir Ventės rage, kur paukščiai yra žieduojami. Paukščių migracijos yra svarbios tiriant patogeninių virusų sklaidą ekosistemose susijusiose su sparnuočiais – kiaulių, žmonių aplinkoje.
Adis Abebos stadionas
miniatiūra Adis Abeba stadionas – įvairių paskirčių stadionas Adis Abeboje, Etiopijoje. Stadionas daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms, taip pat yra įrengti atletikos punktai. Stadione telpa 35 000 žmonių.
Stadionas pastatytas 1940 m. vėliau renovuotas 1999 m. ir 2000 m. jame įvyko Afrikos jaunimo futbolo čempionatas.
Adis Abeba stadionas įsikūręs miesto širdyje. Šalia stadiono yra Legehar traukinių stotis ir Meskel aikštė. IAAF stadionui skyrė II klasės sertifikatą už turimus atletikos įrenginius. 2009 m. balandžio 30 d. – gegužės 4 d. stadione vyko 16-tasis Afrikos CAA lengvosios atletikos čempionatas.
Šv. Lauryno įlanka
miniatiūra|dešinėje|240px|Šv. Lauryno įlanka Švento Lauryno įlanka – didžiausia pasaulyje estuarija, esanti Atlanto vandenyne, prie pietrytinių Kanados krantų.
Susidaro išplatėjus Šv. Lauryno upei, nešančiai vandenis iš Didžiųjų ežerų. Nuo vandenyno atskirta Niufaundlando ir Keip Bretono salomis. Jungiasi Kaboto sąsiauriu. Šiaurėje remiasi į Labradoro pusiasalį. Įlankoje yra Antikosčio, Princo Edvardo, Magdalenos salos. Pagal hidrologinį režimą Šv. Lauryno įlanka laikoma pusiau uždara. Plotas 249 tūkst. km². Gylis iki 538 m. Potvynių aukštis iki 2 m. Nuo gruodžio iki gegužės įlanką dengia ledai. Pasitaiko ledkalnių. Žvejyba. Pavasarį į įlankos pakrantes susirenka tūkstančiai ruonių vesti jauniklių.
Amuletas
Amuletas ( – tai, kas kas nešiojama ant savęs) – nedidelis prie kūno laikomas daiktas, tariamai turintis magiškos galios, galintis apsaugoti nuo nelaimių ar kitokio blogio: gina savininką nuo piktųjų jėgų, nuveja bėdą, apsaugo nuo nesėkmių, ligų, piktos lemties, blogo žmogaus, negeros akies, perspėja apie nelaimę. Visais laikais tai buvo priemonė apsisaugojimui ir gynybai. Tikintys vadinamąja bioenergija teigia, kad amuletai saugo neigiamos energijos poveikio.
Skirtingai nuo amuleto, talismanas pritraukia geras jėgas, pageidaujamus dalykus.
Manoma, kad amuleto pavadinimas kilęs iš arab. hamalet 'pakabutis'.
Jau prieš tūkstančius metų žmonės tikėjo priemonėmis, padedančiomis apsisaugoti nuo piktųjų jėgų. Pirmykštis žmogus, nudobęs žvėrį, užsikabindavo jo dantų vėrinį sau ant kaklo, tikėdamas, kad žvėries galia persiduos jam. Tai vadinamosios kontaktinės magijos atvejis – tikima, kad kai kurie žvėries organai turi ypatingos galios (manos), kurią galima perimti tuos organus suvalgius ar nešiojant iš jų padarytus amuletus. Ir dabar žmonės nesąmoningai ar tikėdami esama galia ant kaklo nešioja amuletus.
Dažnai amuletai yra papuošalai su tam tikrais simboliais. Tai gali būti metaliniai (sidabriniai, auksiniai, žalvariniai) raktų pakabukai, juvelyriniai papuošalai su brangakmeniais, taip pat įvairūs akmenys, gintaras, kriauklės. Paprastai, nešiojami paslėpti po rūbais įvairiose kūno vietose, dažniausiai kabinami ant kaklo. Tikima, kad vieni stipriausių amuletų yra kryžius ir žvaigždė. Kadangi amuletai buvo nešiojami nuo senų laikų, jų įvairovė nepaprastai didelė. Arabai taip vadino nedidelius raštelius su magiškais žodžiais. Labai paplitę rašytiniai amuletai, kur konkretus linkėjimas užrašomas ant pergamento.
Teigiama, jog amuletas žmogų perspėja savo vibracija. Atsiranda pojūtis, kad reikia palikti nesaugią vietą, mažiau pasiduoti azartui. Nešiojantis amuletą yra skatinamas apmąstyti savo veiksmus ir poelgius.
Tikintieji amuletais teigia, kad amuletą galima nusipirkti, taip pat ir pasidaryti pačiam. Naują amuletą reikia nuvalyti druskos vandeniu ir nešioti ne mažiau kaip 24 valandas. Kitoje amuleto pusėje išraižyti ar nupiešti savo individualius duomenis. Kadangi amuleto galiojimas yra ribotas, jo galias reikia nuolat atnaujinti.
Lietuvoje
Lietuvoje amuletai žinomi nuo neolito. Aptinkami daugiausia laidojimo paminkluose. Dažniausiai gaminti iš gintaro (Palangos kapinynai, Šventosios gyvenvietės) ir žvėrių dantų su pragręžta skylute, skirta pakabinti arba prisiūti prie drabužių. Daryti įvairių formų; ypač išsiskiria vyrų (karių) kapuose randami šukučių pavidalo kabučiai. Moterų kapų galvūgalyje randama apskritų plokštelių, kurios greičiausiai buvo įsukamos į plaukų kuodą ir turėjo saugoti nuo galvos skausmų ar kitų negalavimų. Duonkalnio kapinyne prie Biržulio ežero žynio kape rasti 57, o 50–60 m. vyro kape – 83 žvėrių dantys. Amuletai laikyti ir medžiotojų sėkmės ženklu. Jų yra prie kaukolės, ant kaklo ir krūtinės. Dar kapuose aptinkama įvairių daiktų miniatiūrų, skirtų mirusiųjų palydoms į anapilį.
Tautų Sąjunga
Tautų Sąjunga (,, liet. vadinta ir Tautų Lyga) – tarpvyriausybinė organizacija, įkurta pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui, Paryžiaus taikos konferencijoje su būstine Ženevoje (Šveicarija). Faktiškai veikė 1919–1939 m., tapo Jungtinių Tautų pirmtake. Tautų Sąjunga buvo pirmoji nuolatinė tarpvyriausybinė organizacija, kurios pagrindinis tikslas buvo išlaikyti pasaulyje taiką.
Istorija
Tautų Sąjunga įsteigta 1919 m. sausio 25 d. Paryžiaus taikos konferencijoje. 1919 m. Tautų Sąjungoje buvo 33 valstybės – Antantės valstybės, pasirašiusios Versalio taikos sutartį, ir 13 valstybių, pakviestų pirmosiomis įstoti į Tautų Sąjungą. Pagrindiniai Tautų Sąjungos organai buvo generalinė asamblėja ir vykdomoji taryba. 1921 m. buvo įkurtas Nuolatinis tarptautinis teismas. 1920 m. lapkričio 15 d. Tautų Lygos centro būstinė persikėlė iš Londono į Ženevą, kur ir prasidėjo pirmas Tautų Sąjungos asamblėjos posėdis.
thumb|left|Tautų Sąjungos Tarybos posėdis 1926 m. kovą Ženevoje 1920 m. gruodžio mėn. Tautų Sąjungos asamblėjoje svarstant Baltijos valstybių klausimą buvo nutarta jų į Sąjungą nepriimti, remiantis geopolitiniais motyvais. Esą, Baltijos valstybės esančios Rusijos įtakos sferoje, ir dėl jų egzistavimo nesą jokių garantijų. Vis tik 1921 m. rugsėjo 22 d. Lietuva, Latvija ir Estija buvo priimtos. 1925 m. – Lokarno sutartys turėjo pripažinti nebekeičiamu pokarinį žemėlapį.
1926 m. į Tautų Sąjungą buvo priimta Vokietija, bet 1926 m. birželio 12 d., protestuodama prieš Vokietijos priėmimą, ją paliko Brazilija. 1933 m. Vokietija ir Japonija iš sąjungos išstojo.
thumb|right|Tautų rūmai – pastatas, pastatytas 1929–1938 m. ir buvęs Tautų Sąjungos būstine iki jos paleidimo thumb|right|Tautų Sąjungos organizacinė struktūra 1936 m. spalio 7 d. Tautų Sąjunga, raginama Abisinijos, paskelbė Italiją agresore ir pradėjo jai taikyti sankcijas. Lapkričio 18 dieną įsigaliojusiu embargu buvo uždrausta Italijai tiekti karinę techniką, ginkluotę ir amuniciją, taip pat karines žaliavas – plieną ir gumą. JAV pareiškė nepaisysiančios jokių Tautų Sąjungos sprendimų, tačiau savo nuožiūra priėmė sprendimą uždrausti ginkluotės eksportą abiem kariaujančioms pusėms. Tautų Sąjungos narės darė nuolaidų Italijai, kuri netrukdoma iki šiol tęsė savo agresiją Abisinijoje. Pavyzdžiui, Didžioji Britanija leido Italijai naudotis Sueco kanalu.
thumb|left|185px|[[Dovas Zaunius (kairėje) ir Vaclovas Sidzikauskas (dešinėje) – Lietuvos atstovai Tautų Sąjungoje]] 1931 m. Japonija įsiveržė į Kiniją, dėl to Japonija po dvejų metų turėjo išstoti iš Tautų Sąjungos. 1933 m. Vokietijoje nugalėjus nacionalsocializmui, prasidėjo Vokietijos ekspansija: 1938 m. po grasinimų jėga buvo prijungta Austrija (vadinamasis anšliusas), 1938 m. Miunchene Didžioji Britanija, Prancūzija, Italija ir Vokietija pasirašė susitarimą, pagal kurį be Čekoslovakijos žinios Vokietijai buvo atiduoti Sudetai. Miuncheno susitarimas sudarė sąlygas Vokietijai 1939 m. kovo mėnesį primesti protektoratą Čekijai ir taip likviduoti Čekoslovakijos valstybę. Tuo pat metu Vokietija pareiškė ultimatumą Lietuvai ir privertė ją perleisti Klaipėdos kraštą.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui Tautų Sąjungos veikla praktiškai nutrūko. Tačiau jam baigiantis 1944 m. spalio 7 d. JAV, TSRS, Didžioji Britanija ir Kinija susitarė vietoje Tautų Sąjungos įkurti Jungtinių Tautų Organizaciją. 1946 m. balandžio 8 d. Ženevoje įvyko paskutinis Tautų Sąjungos posėdis, kuriame organizacija formaliai likviduota. Po dešimties dienų 1946 m. balandžio 18 d Tautų Sąjunga baigė savo gyvavimą. Lietuva buvo Tautų Sąjungos narė iki pat jos likvidavimo.
Tautų Sąjunga tapo pokarinės pasaulinės organizacijos – Jungtinių Tautų, o nuolatinis tarptautinis teisingumo teismas – Jungtinių Tautų tarptautinio teisingumo teismo pirmtakais ir prototipais. Po karo pasaulinės organizacijos struktūra buvo patobulinta – Saugumo Taryba įgijo didesnę kompetenciją spręsti tarptautinės taikos ir saugumo klausimais.
Vilniaus kraštas
Po Pirmojo pasaulinio karo Lenkija ir Lietuva atgavo nepriklausomybę, tačiau netrukus pasinėrė į teritorinius ginčus ir tarpusavio karą, kurį Lietuva pralaimėjo ir prarado Vilniaus krašto kontrolę. 1919 m. lapkričio 17 d. Tautų Sąjunga sutrukdė lietuviams atkovoti Vilnių: „sumuštus lenkus užstojo Tautų sąjungos kontrolės komisija, kurios priešaky stovėjo prancūzų pulkininkas Chardigny“. Tačiau neilgai trukus Lenkija įsivėlė į karą su Sovietų Sąjunga. Karo metu Lietuva su Sovietų Sąjunga pasirašė Maskvos taikos sutartį, nustatančią Lietuvos sienas su Vilniumi jos sudėtyje. Tuomet daugumą miesto gyventojų sudarė lenkai. Santykiai tarp Lietuvos ir Lenkijos darėsi vis aštresni. Baimindamasi vėl galimai kilsiančio karo įsikišo Tautų Sąjunga. 1920 m. spalio 10 d. tarp Lenkijos ir Lietuvos buvo pasirašyta Suvalkų sutartis, pagal kurią Vilniaus kraštas liko Lietuvai.
Po Lietuvos pagalbos prašymo Lygos taryba paragino Lenkiją pasitraukti iš šio krašto. Lenkijos vyriausybė nurodė, kad laikysis susitarimo, tačiau į miestą įvedė dar daugiau karių. Toks žingsnis paskatino Lygą priimti sprendimą, kad Vilniaus teritorinės ateities klausimas turėtų būti išspręstas miestiečių plebiscite, o Lenkijos pajėgos turėtų pasitraukti, užleisdamos vietą Lygos suorganizuotoms tarptautinėms pajėgoms. Planas sulaukė pasipriešinimo Lenkijoje, Lietuvoje ir Sovietų Sąjungoje, kuri priešinosi bet kokiam tarptautinių jėgų buvimui Lietuvos teritorijoje. 1921 m. kovą Lyga atsisakė planų dėl plebiscito. Būta siūlymų sukurti federaciją tarp Lenkijos ir Lietuvos, tačiau nesėkmingai. Galiausiai, 1922 m. kovo mėnesį, Lenkija oficialiai prijungė Vilnių ir jo apylinkes. Tuo tarpu Lietuva prisijungė Klaipėdos kraštą. Ambasadorių konferencijos sprendimu pastarasis buvo pripažintas Lietuvai, o Vilniaus kraštas Lenkijai, nors ir tokio sprendimo Lietuvos valdžia priimti atsisakė ir oficialiai liko karo padėtyje su Lenkija iki 1927 m. Tik po 1938 m. Lenkijos ultimatumo Lietuva sutiko atsatyti diplomatinius santykius ir taip de facto priėmė nustatytas sienų ribas.
Pabėgėlių statuso klausimas
thumb|right|200px|[[Nanseno pasas]] Tautų Sąjungos politika pirmiausia buvo orientuota į apsaugos suteikimą asmenims, kurie, pasikeitus valstybių sienoms ir susikūrus naujoms tautinėms valstybėms, neteko savo pilietybės. Be to, buvo pripažinta, kad tarptautinė apsauga reikalinga ir tiems asmenims, kurie ne dėl savo kaltės negali gauti savo valstybės galiojančių pasų arba kelionės dokumentų. 1921 m. rugpjūčio mėnesį buvo nuspręsta paskirti Tautų Sąjungos vyriausiąjį pabėgėlių komisarą. Juo tapo Norvegijos delegatas Tautų Sąjungoje dr. Fritjofas Nansenas. Be didžiulės paramos, suteiktos pabėgėliams iš įvairių šalių, F. Nansenas sukūrė specialų dokumentą – pabėgėlių identifikacinę kortelę, kurią pradėjo vadinti „Nanseno pasu“. Ši kortelė buvo pripažinta 52 pasaulio šalyse.
1926 m. gegužės 12 d. susitarime „Dėl asmens tapatybę patvirtinančių pažymėjimų išdavimo rusų ir armėnų pabėgėliams“ buvo pateiktas vienas pirmųjų oficialių pabėgėlių apibrėžimų. 1933 m. spalio 28 d. Konvencija dėl tarptautinio pabėgėlio statuso buvo pirmasis tarptautinio masto universalus dokumentas pabėgėlių klausimais. Konvencijoje pabėgėlis apibrėžiamas kaip asmuo, kuris yra už savo šalies ribų ir negali pasinaudoti savo kilmės valstybės apsauga. Pirmą kartą buvo suformuluotas prieglobsčio prašytojų ir pabėgėlių negrąžinimo principas.
Sutartis dėl atsisakymo nuo karo
1928 m. rugpjūčio 27 d. Paryžiuje buvo pasirašyta Bendroji sutartis dėl atsisakymo nuo karo (Briano-Kelogo arba Paryžiaus paktas), uždraudusi karą kaip nacionalinės politikos priemonę ir įpareigojusi taikiai spręsti tarptautinius ginčus. 1939 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui Briano-Kelogo pakte dalyvavo 63 valstybės, t. y. praktiškai visos pasaulio valstybės, 17 iš jų pripažino agresoriaus apibrėžimą.
Tautų Sąjungos nariai
thumb|right|350px|1920–45 m. pasaulio žemėlapis, kuriame matyti šalių narystės Tautų Sąjungoje kaita per visą jos gyvavimo istoriją
Henry Morton Stanley
Seras Henris Mortonas Stenlis (Henry Morton Stanley; 1841 m. sausio 28 d. – 1904 m. gegužės 10 d.) – britų žurnalistas, keliautojas, tyrinėtojas. Išgarsėjo savo kelione į Afriką su tikslu rasti dingusį Deividą Livingstoną.
Ankstyvoji biografija
Gimė kaip Džonas Rolandsas (John Rowlands) Velse, Denbio kaimelyje, nedarnioje girtuoklio šeimoje. Jį augino senelis, vėliau pusbroliai. Baigė mokyklą ir 1859 m. būdamas aštuoniolikos emigravo į JAV. Naujajame Orleane įsidarbino pas prekeivį pavarde Stenlis. Šis jaunuoliui buvo kaip tėvas, todėl būsimasis keliautojas priėmė jo pavardę ir pasikeitė vardą. Dalyvavo JAV pilietiniame kare, pradžioje kovojo už konfederatus, bet paimtas į nelaisvę pabėgo ir tąsyk jau stojo į Sąjungos armiją. Tarnavo laivyne, bet dezertyravo.
Žurnalisto karjera
Po karo Stenlis pradėjo žurnalisto karjerą. Organizavo kelionę į Osmanų imperiją, bet ten buvo sulaikytas ir įkalintas. Išsivadavo ir 1867 m. buvo įdarbintas kaip korespondentas generolo iš Indijos Samuelio Forsterio Tapano. Stenlio rašymo maniera susidomėjo laikraščio New York Herald įkūrėjas Džeimsas Gordonas Benetas ir pasamdė Stenlį. Jis tapo Herald užjūrio korespondentu, dirbo Amerikoje, Azijoje. 1867 m. Gordonas Benetas jaunesnysis Stenliui paskyrė ypatingą užduotį – atrasti Vidurio Afrikoje dingusį žymų britų keliautoją Deividą Livingstoną.