cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senegalas
Demografija
Didžiausia Senegalo etninė grupė yra volofai (43 %), apgyvendinę šiaurės vakarų dalį. Jiems giminingi fulbiai (Senegalo gyventojų 24 %) yra išplitę visame Afrikos Sahelio ruože, tačiau jų protėvynė yra Senegalas. Lebu (10 %) gyvena aplink Dakarą, tačiau kalba volofų kalba. Sererai (15 %) gyvena į pietus nuo volofų, Salumo upės slėnyje. Dalis jų gyvena ir šiaurės Gambijoje.
Rytinė Senegalo dalis (istorinis Bambuko regionas) yra rečiau gyvenama. Vietinės tautos kultūriškai ir istoriškai artimesnės Maliui, nei Senegalui. Čia gyvena maninkiai (viena mandingų tautų), soninkiai ir kt.
Ekstazė
Ekstazė – sąmonės būsena, kuriai būdingas begalinės laimės ir pasitenkinimo pojūtis, savikontrolės praradimas, tam tikras „išėjimas“ už savo asmenybės ribų. Kartais tai vertinama kaip tam tikra transo būsena.
ekstazė yra šališka subjekto, visiško pasinėrimo į tam tikrą objektą, patirtis. Kadangi visiškas pasinėrimas į veiklą nėra būdingas įprastinei patirčiai, todėl kad mes suvokiame ir aplinkui esančius objektus. Ekstazė yra puikus pakitusios sąmonės būsenos pavyzdys, todėl kad pakitusi sąmonės būsena apibūdinama, kaip laiko bei aplinkos ir kitų objektų nuovokos praradimas.
Seksologijoje ekstaze vadinamas audringas nekontroliuojamas elgesys sueities metu, patiriant orgazmą.
Kiaunorių apylinkė
Kiaunorių apylinkė (1954–1963 m. Padurupių apylinkė, Padurupio apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje Kiaunorių vardu. 1949 m. buvo Bazilionų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Tytuvėnų rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. ji pervadinta Padurupių vardu, nors centras išliko Kiaunoriuose. 1963 m. sausio 12 d. prijungta Mockaičių apylinkė ir Padurupių apylinkei sugrąžintas Kiaunorių vardas. 1986 m. spalio 20 d. prijungta prie Tytuvėnų apylinkės.
Skalviai
Skalviai  – vakarų baltų gentis, gyvenusi Nemuno, Minijos žemupyje ir prie jų ištakų – Skalvoje, Lamatoje. Lietuvos žymūs kalbininkai ir vokiečių istorikai skalvius priskiria prie prūsų genčių, nors pagal archeologinę kultūrą skalviams artimiausi buvo kuršiai. O skalvių gentį bandoma išskirti jau nuo pirmųjų mūsų eros amžių pagal laidojimo paminklus Pagėgių savivaldybėje bei Tauragės rajone (Palumpiai, Vilkyškiai, Lumpėnai, Dauglaukis, Kreivėnai, Greižėnai, Opstainys, Šereiklaukis, Barzūnai, Sodėnai, Vėluikiai, Vidgiriai, Šaukėnai ir kiti). Taip pat dar iki Antrojo pasaulinio karo kitoje Nemuno pusėje tirti kapinynai Linkūnai ir Bendiglaukis šalia Tilžės. Išvesti griežtą ribą tarp skalvių ir kuršių apgyvendintų plotų neįmanoma, nes abi gentys buvo labai artimos. Yra vietų kur šios gentys gyveno mišriai, ypač dabartinio Klaipėdos rajono pietinėje dalyje, kur yra daug skalviškų elementų. Yra ir atvirkščiai, kur nemažai kuršiškų bruožų jau skalviams skirtinoje teritorijoje, bet tai daugiau būdinga ankstesnei jų kultūrai, maždaug pirmiesiems mūsų eros amžiams (Dauglaukio kapinynas). Vėliau, viduriniajame geležies amžiuje, vykstant genčių judėjimui ar persigrupavimui, skalviai judėjo šiaurės kryptimi ir pasiekė pietines Klaipėdos rajono apylinkes. Naujojo geležies amžiaus archeologiniuose paminkluose susiduriama jau su grynai skalviška archeologine medžiaga. Kuršiams plečiantis šiaurės kryptimi į lyvių gyvenamas žemes, jais sekė ir skalviai, tik jau į ištuštėjusias ankstesniais laikais gyventas kuršių žemes.
Skalvių teritorija
Skalvių teritorijai Lietuvoje galima priskirti Klaipėdos kraštą (išskyrus teritoriją į šiaurę nuo Klaipėdos pietinių apylinkių ir Kuršių Nerija). Endriejavo, Veiviržėnų, Judrėnų, Švėkšnos, Vainuto apylinkės taip pat buvo gyvenamos skalvių. Taip pat Rytprūsių teritorijoje maždaug visą Nemuno žemupio dalį 20–30 kilometrų į pietus, įskaitant Tilžę, Ragainę, Lazdynus, Gastas.
Skalvių likimas
Paskutinės žinios apie skalvius iš 1542–1563 metų. Dalį jų asimiliavo žemaičių gentis, todėl skalviai patekę LDK valdžion, ir įsiliejo į didesnį žemaičių etnosą, o kita skalvių dalis patekusi užkariautojų Kryžiuočių ordino valdžion – suvokietėjo ar tapo lietuvininkų etninės grupės dalimi. Moderniu laikotarpiu skalvių genties gyventa teritorija dalinama tarp Mažosios Lietuvos ir Žemaitijos etnografinių regionų.
Jonas Kairevičius
Jonas Kairevičius (g. 1940 m. lapkričio 24 d. Mišeikiai, Tauragės rajonas – 2021 m. liepos 13 d. Kaune ) – teisininkas, advokatas, Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios veikėjas.
Biografija
1959 m. baigė Tauragės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1960–1965 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1990–1994 klausė TSRS evangelikų liuteronų bažnyčios teologijos seminarus.
1959–1960 m. Ariogalos rajono kultūros namų direktorius, rajoninio laikraščio „Žvaigždė“ literatūros darbuotojas, 1963–1966 m. Lietuvos TSR Viešosios tvarkos apsaugos ministerijos Tardymo valdybos tardytojas, 1966–1984 – advokatas Klaipėdoje, nuo 1984 m. – Kaune.
Iki 2002 m. kovo 15 d. ir nuo 2008 m. balandžio 18 d. Lietuvos advokatų tarybos narys, iki 2008 m. balandžio 18 d. Lietuvos advokatūros Advokatų garbės teismo pirmininkas.
Bendradarbiauja pasaulietinėje ir bažnytinėje spaudoje. Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios konsistorijos leidinio „Lietuvos evangelikų kelias“ ir laikraščio „Kauno aidas“ (1988–1989) redakcijos kolegijų narys. Kauno miesto savivaldybės laikraščio „Kauno laikas“ direktorių valdybos narys (1994). Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios sinodų (1990, 1995, 2000) pirmininkas ir konsistorijos narys.
Rinkinių: „Advokatų kalbos teisme“ (1984, 1991), „Rinktinės advokatų kalbos teisme“ (1998), „Širdis – Lietuva. Vytautas Antanas Dambrava diplomatinėje tarnyboje“ (2000), „Gairė – pilnutinė demokratija“ (2001) bendraautoris. Lietuvos Sąjūdžio I Seimo narys (1989). Lietuvos teisininkų draugijos Kauno skyriaus valdybos pirmininkas. (1990–1993). 2001–2002 m. žurnalo “Lietuvos advokatūra“ redakcinės kolegijos narys.
Lietuvos teisininkų draugijos narys, Juozo Lukšos-Daumanto fondo (JAV) koordinatorius Lietuvoje, JAV lietuvių fondo „Į Laisvę“ lietuviškai kultūrai ugdyti Lietuvos filialo tarybos pirmininkas, Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios sinodų pirmininkas.
Žmona Vida (g. 1949 m.), pedagogė.
Moka anglų, rusų, vokiečių kalbas.
Šaltiniai
5.↑http://www.voruta.lt/su-advokatu-jonu-kaireviciumi-atsisveikinant/
Angolos išsivadavimo liaudies judėjimas
Angolos išsivadavimo liaudies judėjimas (MPLA, portug.: Movimento Popular de Libertação de Angola) – Angolos kairioji socialinės demokratijos krypties politinė partija.
Istorija
Įkurtas 1956 m. Portugalijoje studijuojančių Angolos studentų, apjungus 1953 m įkurtą Vieningos Angolos afrikiečių kovos partiją ir 1955 m. Portugalijos komunistų partijos gretose susiformavusią Angolos komunistų partiją. 1961 m. pradėjo ginkluotą kovą už šalies išvadavimą. 1962 m. buvo sukurtas Alžyro išsivadavimo nacionalinis frontas ir H. Roberto vadovaujama vyriausybė tremtyje Zaire. 1972 m. į judėjimą įsijungus Angolos nacionalinės nepriklausomybės judėjimui ir Angolos laisvės demokratiniam frontui, buvo sudaryta Angolos išsivadavimo Aukščiausioji taryba, kurios pirmininku tapo H. Robertas, karo tarybos pirmininku MPLA pirmininkas rašytojas Agostinjas Netas.
1973 m. kontroliavo jau 1/3 teritorijos, kurioje atidarė mokyklas, ligonines, sukūrė savivaldybes. 1974 m. Portugalija buvo priversta pripažinti Angolos apsisprendimo teisę ir nutraukti karo veiksmus. 1975 m. lapkričio 11 d. paskelbta šalies nepriklausomybė, prezidentu išrinktas A. Netas.
1979 m. prezidentu tapo Žozė Eduardas dos Santosas. Jis prezidentu buvo renkamas iki 1992 m. Vėliau rinkimų nebuvo įmanoma vykdyti dėl prasidėjusio pilietinio karo. 1992 m. parlamento rinkimuose MPLA gavo 129 iš 227 vietų.
2002 m. MPLA ir UNITA sutarė nutraukti pilietinį karą, tačiau demokratizacijos procesas užtruko. Šiuo metu šalyje praktiškai susiformavo vienpartinė demokratija.
Struktūra
1976 m. Marksizmas – leninizmas buvo paskelbtas judėjimo ideologija, kad būtų galima užsitikrinti TSRS pagalbą. Tačiau atėjęs į valdžią judėjimas pamažu reorganizavosi į socialdemokratinę partiją. Nuo 1983 m. antrasis MPLA pavadinimas yra Angolos darbo partija (Partido do Trabalho).
Partijoje veikia moterų (Organização da Mulher Angolana), darbininkų (União Nacional dos Trabalhadores Angolanos), jaunimo (Juventude do MPLA) ir A. Neto pionierių (Organização dos Pioneiros de Agostinho Neto) organizacijos.
Socialistų Internacionalo narys stebėtojas nuo 1999 m., tikrasis narys nuo 2003 m.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Baltasamanė
Durpių sluoksnio storis siekia apie 4,3 m, storiausiose vietose – 7,8 m. Būdingos kimininės durpės, kurių vidutinis susiskaidymas 22 %, peleningumas 3,3 %, drėgnumas 92 %. Vakarinėje dalyje po durpėmis yra iki 1,4 m sapropelio sluoksnis. Pelkės dugną kloja smėlis, molis.
1974 m. Baltasamanė paskelbta botaniniu draustiniu spanguolynu, kuris vėliau pertvarkytas į telmologinį draustinį (plotas 6,05 km²), skirtą išsaugoti zandrinėms lygumoms būdingą pelkinį kompleksą.
Šalia pelkės įsikūrę Vispos ir Akolionijos kaimai.
Manikalandas
Manikalandas  – Zimbabvės provincija.
Padėtis
Manikalando sienos ribojasi su Rytų Mašonalando provincija šiaurėje, su Mozambiko Respublika rytuose, su Masvingo provincija pietvakariuose bei su Midlandso provincija vakaruose. Provincijos sostinė Mutarė (184 205 gyventojų) keliu yra maždaug 265 km į pietryčius nuo Zimbabvės sostinės ir didžiausio šalies miesto Hararės.
Apžvalga
Provincijos plotas siekia apytiksliai 36,5 tūkst. km². Gyvena maždaug 1,59 mln. žmonių (2006 m. duomenimis). Mutarė yra provincijos sostinė.
Etimologija
Pavadinimas kilo dėl to, kad didžioji teritorijos dalis yra gyvenama manjikų etninės grupės. Ši etninė grupė, kalbanti savita manjikų kalba, yra laikoma šonų subetnosu. Istorinis manjikų gyvenamas Manjikalandas apima ne tik Zimbabvės Manikalando provinciją, bet ir Mozambiko provinciją Maniką.
Rajonai
thumb|right|500px|Manikalando rajonai
Provincija suskirstyta į 7 rajonus: Buheros, Čimanimanio, Čipindžės, Makonio, Mutarės, kuriame yra Mutarės miestas, Mutasos ir Njangos.
Gyventojai
Manikalando gyventojai kalba šonų kalba, tačiau skirtingi rajonai turi savo tarmes. Dauguma žmonių turi savo tradicines pamaldas, tačiau Krikščionybė, ypač Metodistų Bažnyčia, Septintiosios dienos adventistų Bažnyčia, Anglikonų Bažnyčia ir Romos Katalikų Bažnyčia, taip pat praktikuojama.
Mokyklos
Vidutiniškai kas 5 km Manikalande yra mokykla. Visoje provincijoje yra daug pradinių ir vidurinių mokyklų. Mokyklų skaičius rajonuose parodytas šioje lentelėje:
August Leskien
Augustas Leskynas (, 1840 m. liepos 8 d. Kylis – 1916 m. rugsėjo 20 d. Leipcigas) – vokiečių kalbininkas, slavistas, baltistas, jaunagramatikių kalbotyros krypties vienas kūrėjų, daktaras. 1876 m. Peterburgo mokslų akademijos narys korespondentas, 1900 m. Prūsijos mokslų akademijos narys, 1907 m. Lietuvių mokslo draugijos garbės narys.
Biografija
1860–1864 m. Kylio ir Leipcigo universitetuose studijavo klasikinę filologiją, 1864 m. daktaras. 1866–1867 m. Jenos universitete studijavo slavistiką ir baltistiką, A. Šleicherio mokinys.
Mokslinė veikla
Tyrinėjo senąją bažnytinę slavų kalbą, kitas slavų kalbas, baltų ir slavų kalbų istorinės gramatikos, lyginamosios kalbotyros problemas. Bandė suderinti A. Šleicherio genealoginio kalbų medžio ir J. Šmidto bangų teorijas, nustatė garsų kitimo dėsningumą. Šie tyrimai buvo panaudoti rekonstruojant baltų prokalbę. 1881 m. straipsnyje „Kiekybės santykiai lietuvių kalbos žodžio gale“ suformulavo vadinamąjį Leskyno dėsnį. „Lietuvių kalbos žodžių šaknies kaita“ – pirmoji lituanistikos istorijoje monografija, skirta vienai svarbiai lietuvių kalbos istorijos gramatikos problemai. Svarbiausias lituanistikos veikalas – „Lietuvių kalbos žodžių daryba“. Iš jo „Lietuvių kalbos skaitinių“ lietuvių kalbos mokėsi daugelis užsienio indoeuropeistų. Paskelbė 1880 m. Vilkyškių apylinkėse paties užrašytas lietuvių liaudies dainas ir pasakas, nagrinėjo dainų eilėdarą.
Mokiniai: Aleksandras Briukneris, Erichas Bernekeris, Aleksandras Doričius, Ernstas Frenkelis, Janas Otrembskis, Janas Rozvadovskis, Ferdinandas de Sosiuras, Francas Špechtas, Eduardas Volteris ir kiti.
Bibliografija
Parašė studiją apie lietuvių kalbos ištiktukus (Schallnachahmungen und Schallverba im Litauischen), išsp. 1902–1903 m.).
Fiurtas
Fiurtas – miestas Bavarijos šiaurėje (pietų Vokietija), Niurnbergo priemiestis (7 km). Su Niurnbergu sujungtas metropolitenu. Išvystyta žaislų pramonė, saulės energetika. Yra geležinkelio stotis, miesto muziejus, dramos ir komedijos teatrai.
Istorija
Pirmąkart paminėtas 1007 m. lapkričio 1 d., kai imperatorius Henrikas II perdavė savo valdas prie miesto naujai sukurtai Bambergo vyskupystei. Pavadinimas kilo nuo vokiško žodžio, reiškiančio brastą. Vėliau miestas gavo turgaus privilegijas, kurias imperatorius Henrikas III perdavė Niurnbergui. Nuo 1062 m. Fiurtas vėl gavo turgaus teisę, bet Niurnbergas jau tapo regione svarbesniu miestu.
Nuorodos
Miesto turizmo svetainė
Vytautas Rakauskas
Vytautas Rakauskas (g. 1929 m. kovo 12 d. Karališkiuose, Anykščių raj.) – Lietuvos poetas, prozininkas, tekstologas, vertėjas.
Biografija
Mokėsi Ukmergės gimnazijoje. 1946 m. suimtas, iki 1953 m. kalintas Archangelsko srities lageriuose. Grįžęs dirbo statybose Ukmergėje, 1961 m. baigė VU lietuvių kalbą ir literatūrą. Dirbo mokytoju Molėtų rajone. Nuo 1970 m. dirbo redaktoriumi „Vagos“ leidykloje. 1992–2001 m. dirbo Lietuvių literatūros ir tautosakos institute.
Kūryba
Parašė:
Suredagavo daug literatūros mokslo ir kritikos knygų, parengė Kosto Korsako kūrinių seriją (5 kn., 1982–1990), 1994 m. pradėtų leisti mokslinių Vaižganto „Raštų“ redaktorius. Iš rusų k. vertė kritikos straipsnius, grožinius kūrinius.
Yra dalies Lietuvių literatūros enciklopedijos straipsnių autorius.
Sigur Rós
Sigur Rós – islandų post roko grupė su klasikiniais, minimalistiniais ir eksperimentiniais elementais. Grupė garsi nežemišku skambesiu ir išskirtiniu Jón Þór „Jónsi“ Birgisson falcetu. Grupės pavadinimas, Sigur Rós, kilo iš Jónsi sesers, Sigurrós (gimusios tuo pačiu metu kai susikūrė grupė), vardo, atskyrus dvi sudėtines šio vardo dalis. Išvertus iš islandų kalbos grupės pavadinimas reiškia „Pergalės rožė“.
Von (1997 m.) ir Von brigði (1998 m.)
Jón Þór „Jónsi“ Birgisson (vokalas, gitara), Georg „Goggi“ Hólm (bosinė gitara), Ágúst Ævar Gunnarsson (mušamieji) grupę įkūrė 1994 m. rugpjūtį, Reikjavike.
Daugybė atsitiktinumų Sigur rós istorijoje. Pavyzdžiui, Jónsi grojimas gitara naudojant smičių: Ágúst gimtadienio proga gavo dovanų smičių, kuriuo Georg pradėjo kankinti savo bosinę gitarą - skambėjo baisiai, tada Jónsi pabandė juo groti savąja gitara - skambėjo geriau. Nuo tos dienos smičius buvo naudojamas kiekvienam koncerte.
Ágætis byrjun (1999 m.)
Albumas išgirtas kritikų ir mylimas klausytojų sulaukė ir komercinės sėkmės - parduotas kelių milijonų tiražu. Pasaulyje grupė tapo žinoma dėl Jónsi vokalo ir grojimo gitaros stygas virpinant violančelės smičiumi.
Albumo kūriniams "Svefn-g-englar" ("(„Vaikščiojantis Mieguose“, taip pat „Englar“ reiškia „Angelas“) bei “Viðrar Vel Til Loftárása” („Oras Palankus Lėktuvų Antskrydžiui“) sukurti pirmieji grupės video klipai.
2000 m. Sigur rós įrašė balsus islandiškam matematiniam vaikų video žaidimui “Reiknibíllinn” („Skaičiavimo mašina“).
(2002 m.)
Albumo dainos neturi tekstų. Jónsi dainuoja neegzituojančia kalba: islandiškai ‘vonlenska’, angliškai ‘hopelandic’, lietuviškai "vilties kalba". Keturi skirtingi albumo įpakavimai buvo pristatyti skirtinguose planetos regionuose: Europoje, Amerikoje, Australijoje ir Japonijoje. Islandija neturi savo išskirtinio įpakavimo, vietoj to šalyje galima įsigyti visų skirtingų įpakavimų variantus.
2003 m. išleistas albumą reklamuojantis singlas "Untitled 1". Taip pat pirmajam albumo kūriniui sukurtas video klipas, kuris MTV Europos Muzikos Apdovanojimuose pripažintas geriausiu video.
2003 m. Pradžioje grupė leidosį į platų koncertinį turą po Europą ir Ameriką, kuriame buvo ir legendiniai pasirodymai Londono Hammersmith Apollo salėje, bei Niujorko Radio City muzikos arenoje. Šiame ture pirmą kartą buvo įmanoma įsigyti grupės kurtą dokumentinio filmo "Hlemmur" garso takelį. Vasarą išėjo užtarnautų atostogų po kurių suvieniję jėgas su grupe Radiohead parašė muziką Merce Cunningham šiuolaikinio šokio spektakliui „Split Sides“. Rezultatas išleistas kaip EP "Ba Ba Ti Ki Di Do". Radiohead dalis niekad nebuvo išleista.
Liukonys (Jauniūnai)
Liukonys – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Variekos.
Albioriksas (palydovas)
thumb|left|300px|Saturno netaisyklingos formos tiesiogiai judantys palydovai: Inuitų (melyna) ir Gališka (raudona) grupėsAlbioriksas - vienas iš Saturno palydovų, didžiausias Gališkos palydovų grupės atstovas. Jis yra pavadintas vienos iš keltų dieviškųjų būtybių garbei. Jį 2000 m. atrado astronomai, vadovaujami Matthew J. Holman. Laikinas mėnulio pavadinimas buvo S/2000 S11.
Albiorikso nuotolis nuo Saturno 16 milijonų kilometrų. Darant prielaidą, kad jo albedas lygus 0,04, jo numanomas diametras yra 32 kilometrai. Šalia esanti diagrama vaizduoja Albiorikso orbitą kitų tiesiogiai judančių netaisyklingos formos Saturno palydovų atžvilgiu. Geltonos linijos, einančios nuo periapsio iki apoapsio, vaizduoja orbitų ekscentricitetą.
Dėl orbitos elementų ir fizinių charakteristikų panašumo su kitais Gališkos grupės mėnuliais manoma, jog šie palydovai atsirado po didesnio suskilimo.
Rita Miljo
Rita Miljo (1931 m. Klaipėdoje – 2012 m. liepos 27 d. Phalaborvoje, Pietų Afrikos Respublika) – aplinkosaugininkė.
Biografija
Gimė 1931 m. Klaipėdoje, kaip Rita Neumann. Po II pasaulinio karo dirbo Hamburgo zoologijos sode. 1953 m. kartu su vyru Lothar Simon išvyko į Pietų Afrikos respubliką. 1972 m. vyrui žuvus lėktuvo katastrofoje ji nusipirko sklypą, kuriame pradėjo kurti babuinų apsaugos centrą. Buvo susituokus antrą kartą su Piet Miljo, bet greitai išsiskyrė. Įkurtame apsaugos centre be babuinų priglausdavo tokius gyvūnus kaip Galaginiai, Afrikiniai karpočiai, Dukeriai ir įvairūs paukščiai. Didžiausią dalį gyvūnų sudarė sužeisti arba tėvų palikti Meškiniai babuinai. Šiems gyvūnams nebuvo taikoma jokia apsauga, nuo 1989 m. Rita Miljo priglausdavo babuinus ir juos paruošdavo grįžimui į natūralią aplinką. Per 20 metų buvo išgelbėta 250 babuinų. Rita Miljo buvo kaltinama už kenkėjais laikytų gyvūnų laikymą ir leidimą į laisvę, tačiau nuo 2002 m. kai vienoje iš babuinų paleidimo ceremonijų sudalyvavo Nelson Mandela, pasikeitė ir požiūris į jos darbą. Žuvo per gaisrą savo namuose 2012 m. liepos 27 d. Phalaborvoje, su ja kartu žuvo ir jos pirmasis išgelbėtas babuinas.
WOW air
Kompaniją 2011 metų lapkritį įkūrė islandų verslininkas Skúli Mogensen. Skrydžiai pradėti vykdyti 2012 m. gegužės 31 d.
WOW air savo veiklą pradėjo naudodama trumpo ir vidutinio skrydžio nuotolio lėktuvus Airbus A320, 2016 m perėjo prie Airbus 321 (daugiausiai 8 vnt. A321-200 ir 2 - A321neo), 2016-2019 m. - tris Airbus A330-300. Orlaiviai buvo registruojami įdomius sąskambius turinčiais numeriais - TF-WOW, TF-MOM, TF-DAD, TF-BRO, TF-SIS, TF-SON, TF-WIN, TF-GAY, TF-JOY, TF-NOW, TF-DOG. Du lėktuvai buvo registruoti Lietuvoje (Airbus 320-200, Nr. LY-COS ir LY-VEY).
2019 m. kovo 28 d. įmonė paskelbė sustabdanti visus savo skrydžius ir nutraukianti kompanijos veiklą. Įmonės veiklą perėmė JAV bendrovė "USAerospace Associates", paskelbusi apie ketinimus atnaujinti veiklą naudojant tą patį prekės ženklą.
Vladimiras Leninas
Vladimiras Iljičius Leninas (, tikroji pavardė Uljanovas,, 1870 m. balandžio 22 (10) d. Simbirske – 1924 m. sausio 21 d. Gorkuose netoli Maskvos) – rusų revoliucionierius, Bolševikų partijos lyderis, politikos teoretikas, leninizmo pradininkas, TSRS įkūrėjas ir pirmasis TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas. Jo valdymo metais Rusija, kuri vėliau tapo Tarybų Sąjungos dalimi, buvo paskelbta vienpartine socialistine valstybe, pagrįsta marksizmo ideologija.
Leninas laikomas vienu ryškiausių ir įtakingiausių XX a. politinių veikėjų. Po mirties jis tapo marksistinio kulto Tarybų Sąjungoje simboliu, kuriuo išliko iki 1991 m. Revoliucionierius tapo marksizmo–leninizmo ideologinė ikona ir užsienyje. Leninas ligi šiol išlieka itin kontroversiška figūra: nors šalininkai šį politinį veikėją laiko socializmo bei darbo klasės didvyriu, kritikai jį kaltina Rusijoje įtvirtinus totalitarinį režimą, kurio gyvavimo metu vykdytos politinės represijos bei žudynės.
Vaikystė: 1870–1887 m.
kairėje|miniatiūra|Vladimiro Lenino vaikystės namas [[Uljanovskas|Simbirske.]] Kai kurių istorikų tvirtinimu, tarp Lenino protėvių buvo rusų, kalmukų, švedų, vokiečių, žydų. Jo tėvas Ilja Nikolajevičius Uljanovas buvo kilęs iš baudžiauninkų šeimos. Iljos tėvo etninės ištakos neaiškios, tuo tarpu motina Ana Aleksejevna Smirnova buvo pusiau kalmukė, pusiau rusė. Nors Ilja ir buvo kilęs iš žemutinės klasės, jis ilgainiui sugebėjo įsitvirtinti viduriniojoje klasėje, mat studijavo fiziką bei matematiką Kazanės universitete, o vėliau dėstė ir Penzos institute. Ilja Mariją Aleksandrovną Blank vedė 1863 m. viduryje. Marija buvo turtingos vokiečių–švedų kilmės liuteronės motinos ir žydo tėvo, kuris vėliau priėmė krikščionybę ir dirbo fiziku, dukra. Amerikiečių istoriko Petrovskio-Šterno (Petrovsky-Stern) manymu, pats Leninas tikriausiai apie savo motinos žydišką kilmę nežinojo. Apie tai sužinojo Lenino sesuo Ana, o tai įvyko jau po jo mirties. Labai tikėtina, kad Marijos tėvas buvo kilęs iš vokiečių kolonistų, kuriuos į Rusiją pakvietė imperatorienė Jakaterina II. thumb|upright=0.85|left|Vladimiras Uljanovas 1887 m.
1886 m. sausio mėn., kuomet Leninui buvo penkiolika, jaunuolio tėvas mirė nuo intracerebrinio kraujavimo – insulto metu jam į smegenų audinius išsiliejo kraujas. Tai Vladimirą itin sukrėtė: po šios netekties jis pasižymėjo nepastoviu ūmiu būdu, buvo konfrontatyvus, taip pat išsižadėjo Dievo. Tuo metu Lenino vyresnysis brolis Aleksandras mokėsi Sankt Peterburgo universitete, kur dalyvaudavo politinėse agitacijose prieš absoliutinę monarchiją ir slapta studijavo Rusijos imperijoje uždraustus radikalios politinės kairės veikėjų darbus. Vėliau Aleksandras tapo revoliucionierių grupuotės nariu ir jam buvo patikėta sukurti sprogmenį. Tačiau planuotas pasikėsinimas į carą neįvyko – sąmokslininkai buvo išaiškinti ir nuteisti. 1887 m. už dalyvavimą sąmoksle prieš Aleksandrą III Lenino brolis buvo pakartas. Nepaisant sukrėtimo, kurį Leninas patyrė dėl tėvo ir brolio mirčių, jis tęsė mokslus Simbirsko klasikinėje gimnazijoje ir ją baigė aukso medaliu.
Studijos universitete: 1887–1893 m.
Lenino motina Marija buvo itin susirūpinusi savo sūnaus vis radikalesnėmis pažiūromis ir bandė įtikinti Vidaus reikalų ministeriją leisti jam grįžti į Kazanę, bet ne į universitetą. Ministerijai sutikus, 1888 m. jis sugrįžo ir tapo Nikolajaus Fedosejevo revoliucinės grupės nariu, kurios dėka susipažino su Karlo Markso 1867 m. knyga „Kapitalas“. Tai paskatino jį domėtis marksizmu – sociopolitine teorija, pagal kurią visuomenės vystymasis gali būti suskirstytas į etapus, jį lemia klasių kova, o kapitalistinė visuomenė ilgainiui užleis vietą komunizmui. Matydama Lenino ryškėjančias politines pažiūras, jo motina įsigijo žemės Alakaevkos kaime, Samaros srityje, vildamasi, kad sūnaus įdarbinimas agrokultūroje padės jam nutolti nuo politinės veiklos. Tačiau didesnio susidomėjo žemės ūkiu sūnus neparodė ir Marija netrukus žemę pardavė, sau pasilikdama vien vasarnamį. 1890 m. gegužės mėn., pasinaudodama savo didiko vyro našlės padėtimi, Marija Aleksandrovna įtikino valdžios atstovus leisti Leninui tęsti mokslus. 1891 m. jis eksternu išlaikė Sankt Peterburgo universiteto teisės fakulteto kurso egzaminus, kurį laiką dirbo regioninio teismo bei vietinio advokato padėjėju.
Aktyvizmas ir emigracija: 1893–1917 m.
Atsisakęs pripažinti jam pateiktus kaltinimus, Leninas 1897 m. be teismo buvo trejiems ištremtas į Jenisiejaus guberniją. Tremtį jis praleido užsiimdamas teorine veikla bei rašydamas politinius darbus. Juose jis pažymėjo, kad pramoninio kapitalizmo iškilimas Rusijoje paskatino daug valstiečių persikelti į miestus, kur jie suformavo proletariatą. Žvelgiant iš marksistinės perspektyvos, Leninas teigė, kad šis Rusijos proletariatas išugdys klasinę sąmonę, kuri savo ruožtu paskatins juos nuversti carizmą, aristokratiją bei buržuaziją ir sukurti proletariato valstybę, kuri judėtų socializmo link. Ten 1898 m. jis vedė Nadeždą Krupskają. Grįžes iš tremties 1900–1905 m. gyveno emigracijoje Miunchene, leido laikraštį „Iskra“. Per II RSDDP suvažiavimą vadovavo bolševikų frakcijai, pasisakiusiai už nedidelę profesionalių revoliucionierių partiją. Prasidėjus 1905 m. revoliucijai svetima pavarde grįžo į Rusiją, bet 1907 m. vėl emigravo.
Vasario revoliucija: 1917 m.
thumb|left|upright=0.85|1917 m. balandžio mėn. Lenino kelionės maršrutas nuo Ciuricho iki Petrogrado (Sankt Peterburgo). 1917 metų vasarį Sankt Peterburge, Pirmojo pasaulinio karo pradžioje pervadintame į Petrogradą, prasidėjo Vasario revoliucija, pramonės darbininkams pradėjus streiką dėl maisto trūkumo ir vis prastėjančių gamyklų sąlygų. Neramumai išplito ir į kitas Rusijos dalis, o bijodamas susidorojimo caras Nikolajus II atsisakė sosto. Valstybės Dūma perėmė šalies kontrolę, įkūrė Rusijos laikinąją Vyriausybę ir paskelbė šalį Rusijos Respublika. Tuo metu Šveicarijoje gyvenantis Leninas, sužinojęs apie politines permainas Rusijoje, kartu su kitais disidentais šventė pergalę. Jis nusprendė grįžti į Rusiją ir perimti vadovavimą bolševikams, tačiau netrukus pastebėjo, kad dėl besitęsiančio konflikto dauguma kelių į šalį užblokuoti. Leninas su kitais disidentais sudarė planą dėl derybų, siekdami kirsti Vokietijos imperijos teritoriją, su kuria tuo metu tebekariavo Rusija. Manydama, kad šie disidentai gali būti naudingi siekiant dar labiau destabilizuoti situaciją jiems priešiškoje valstybėje, Vokietijos Vyriausybė sutiko leisti 32 Rusijos piliečiams, tarp jų Leninui ir jo žmonai, keliauti traukiniais per jų teritoriją. Dėl politinių priežasčių Leninas ir vokiečiai susitarė laikytis priedangos istorijos, kad Leninas per Vokietiją keliavo užantspauduotu traukinio vagonu, tačiau iš tikrųjų kelionė nebuvo sandariu traukiniu, nes keleiviams buvo leista išsilaipinti, pavyzdžiui, nakvoti Frankfurte. Grupė traukiniu keliavo iš Ciuricho į Zasnicą, keltu plaukė į Treleborgo miestą Švedijoje, o iš ten kirto Haparandos–Tornijo pasienio punktą ir nuvyko į Helsinkį. Paskui užsimaskavęs Leninas traukiniu išvyko į Petrogradą.
Spalio revoliucija: 1917 m.
thumb|right|upright=0.85|Lenino, stovinčio priešais [[Smolnis|Smolnio institutą, paveikslas. Kūrinio autorius – tapytojas Izakas Brodskis.]] 1917 m. rugpjūčio mėn., kol Leninas buvo Suomijoje, Rusijos armijos pajėgų vadas ir generolas Lavras Kornilovas pasiuntė karius į Petrogradą, galimai siekęs įvykdyti Laikinosios Vyriausybės karinį perversmą. Reaguodamas į Kornilovo veiksmus, ministras pirmininkas Aleksandras Kerenskis paprašė Petrogrado bolševikų paramos ir jiems leido organizuoti raudongvardiečių būrius miestui apginti. Tačiau brendęs perversmas Petrogrado taip ir nepasiekė, o pogrindyje figūravusiems bolševikams ši situacija sudarė sąlygas iškilti į politinę viešumą. Baimindamiesi dešiniųjų kotrrevoliucijos, menševikai ir socialistai revoliucionieriai, kurie dėl bendradarbiavimo su Vyriausybe vis labiau prarado visuomenės paramą, pradėjo spausti Laikinąją Vyriausybę bei raginti ją normalizuoti santykius su bolševikais. Bolševikai nusprendė tuo pasinaudoti ir netrukus Levas Trockis buvo išrinktas Petrogrado tarybos vadovu. 1917 m. rugsėjo mėn. bolševikai darbininkų dėka įgijo persvarą Maskvos ir Petrogrado tarybose.
Kuomet padėtis tapo stabilesnė, Leninas grįžo į Petrogradą. Ten jis spalio 10 d. dalyvavo bolševikų centrinio komiteto posėdyje, kuriame vėl tvirtino, kad partija turėtų vadovauti ginkluotam sukilimui, kurio metu būtų nuversta Laikinoji Vyriausybė. Šį kartą ginčas laimėjo dešimt balsų prieš du. Plano kritikai Zinovjevas ir Kamenevas tvirtino, jog Rusijos darbininkai nepalaikys smurtinio perversmo prieš režimą ir kad nėra aiškių įrodymų, patvirtinančių Lenino teiginį, kad visa Europa atsidūrė ant proletarinės revoliucijos slenksčio. Partija pradėjo planus organizuoti puolimą, spalio 24 d. Smolnio institute surengdama paskutinį posėdį. Institutas buvo Karinio revoliucinio komiteto (rus. Военно-революционный комитет) – daugiausia bolševikams lojalios ginkluotos organizacijos – štabas, kurį per tariamą Kornilovo perversmą įkūrė Petrogrado tarybų valdžia.
Spalio mėnesį Kariniam revoliuciniam komitetui buvo įsakyta perimti Petrogrado pagrindinių transporto, ryšių, spausdinimo ir komunalinių paslaugų centrų kontrolę, ką šis įvykdė be kraujo praliejimo. Bolševikų jūrininkų kontroliuojamam kreiseriui „Aurora“ paleidus tuščią šūvį, pranešant apie revoliucijos pradžią, bolševikai įsiveržė į Žiemos rūmus, apsupo Vyriausybę ir suėmė jos narius. Sukilimo metu Leninas pasakė kalbą Petrogrado tarybai, pranešdamas, kad Laikinoji Vyriausybė nuversta. Bolševikai paskelbė apie naujos Vyriausybės – Liaudies komisarų tarybos – sudarymą. Iš pradžių Leninas pirmininko pareigų atsisakė, siūlydamas jas užimti Trockiui, bet kiti bolševikai pasipriešino ir Leninui teko nusileisti. Leninas ir kiti bolševikai spalio 26–27 d. dalyvavo Antrajame tarybų suvažiavime ir paskelbė apie naujos Vyriausybės sukūrimą. Menševikų dalyviai neteisėtą valdžios užgrobimą pasmerkė, manydami, kad šis veiksnys didina pilietinio karo grėsmę šalyje. Leninas ir daugelis kitų bolševikų tikėjosi, kad proletariato revoliucija per kelias dienas ar mėnesius nuvilnys per visą Europą.
Laikinosios Vyriausybės organizavimas: 1917–1918 m.
Laikinoji Vyriausybė planavo 1917 m. lapkritį išrinkti Steigiamąjį susirinkimą; nepaisydama Lenino prieštaravimų, TSRS Liaudies komisarų taryba, sutrumpintai vadinta Sovnarkomu, sutiko, kad balsavimas vyktų taip, kaip buvo numatyta. Konstitucijos rinkimuose bolševikai surinko maždaug ketvirtadalį balsų, juos nugalėjo į agrarinę sritį orientuoti socialistai-revoliucionieriai. Leninas teigė, kad rinkimai nebuvo teisingas žmonių valios atspindys, kad rinkėjai neturėjo laiko susipažinti su bolševikų politine programa, o kandidatūrų sąrašai buvo sudaryti dar prieš kairiesiems socialistams-revoliucionieriams atsiskyrimą nuo socialistų. Nepaisant to, 1918 m. sausio mėn. Petrograde susirinko naujai išrinktas Rusijos Steigiamasis susirinkimas. Sovnarkomas tvirtino, kad įvykę rinkimai yra kontrrevoliucinis žingsnis, kuriuo siekiama atimti valdžią iš sovietų, bet socialistai-revoliucionieriai ir menševikai tai neigė. Bolševikai Steigiamajam susirinkimui pateikė pasiūlymą, kuris atimtų iš jos daugumą teisinių galių. Susirinkimui pasiūlymą atmetus, Sovnarkomas tai įvertino kaip kontrrevoliucinį veiksmą ir šį išformavo prievarta.
Leninas atmetė kai kurių savo šalininkų pakartotinius raginimus sudaryti koalicinę Vyriausybę su kitomis socialistinėmis partijomis. Ir nors Sovnarkomas koalicijos su menševikais ar socialistais-revoliucionieriais atsisakė, jis vis dėlto padarė tam tikrų nuolaidų – 1917 m. gruodį jie leido kairiesiems socialistams-revoliucionieriams užimti penkis postus ministrų kabinete. Ši koalicija gyvavo tik keturis mėnesius iki 1918 m. kovo, kai kairieji socialistai-revoliucionieriai pasitraukė iš Vyriausybės dėl nesutarimo dėl bolševikų požiūrio į Pirmojo pasaulio karo pabaigą. 1918 m. kovo mėn. VII RKP suvažiavime bolševikai pakeitė savo oficialų pavadinimą iš Rusijos socialdemokratų darbo partijos į Rusijos komunistų partiją, nes Leninas norėjo atitolinti savo grupę nuo vis labiau reformistine tampančios Vokietijos socialdemokratų partijos ir pabrėžti savo galutinį komunistinės visuomenės tikslą.
Socialinės, teisinės ir ekonominės reformos: 1917–1918 m.
thumb|right|upright=0.85|Bolševikų 1920 m. politinė [[karikatūra, kurioje Leninas vaizduojamas šluojantis monarchus, dvasininkus bei kapitalistus. Žemiau parašyta: „Draugas Leninas valo Žemę nuo nešvarumų.“]] Perėmus valdžią, Lenino įvestas režimas išleido eilę dekretų. Pirmasis buvo dekretas dėl žemės, kuriame buvo paskelbta, kad aristokratijos ir stačiatikių bažnyčios žemės valdos turi būti nacionalizuotos ir vietinės valdžios perskirstytos valstiečiams. Tai prieštaravo Lenino žemės ūkio kolektyvizavimo idėjai, bet suteikė Vyriausybei progą pripažinti jau plačiai paplitusius valstiečių žemės užgrobimus. 1917 m. lapkritį Vyriausybė paskelbė dekretą dėl spaudos, kuriuo buvo uždaryta daug opozicinių žiniasklaidos priemonių, laikomų kontrrevoliucinėmis. Nors Vyriausybė tvirtino, kad priemonė yra laikina, dekretas buvo plačiai kritikuojamas net ir pačių bolševikų kaip žalingas spaudos laisvei.
Dėl pilietinio karo ir sovietinės vyriausybės taikytos karinio komunizmo labai nusmuko Rusijos ūkis. 1921 m. kovo 21 d. Lenino iniciatyva buvo pereita prie Naujosios ekonominės politikos (NEP), grąžinusios daugelį rinkos ekonomikos elementų."„Jūs visų pirma privalote bandyti statyti mažus tiltus, kurie vestų valstiečių namų ūkį bei žemę socializmo link. Priešingu atveju, jūs niekuomet nenuvesite dešimties milijonų žmonių į komunizmą. Štai, ką išmokė Revoliuciją suformavusios objektyvios jėgos.“ – Leninas apie NEP programą, 1921 m."
Asmenybės charakteristika
Leninas save matė kaip likimo žmogų, kuris tikėjo savo gebėjimais būti revoliucijos vadu. Amerikiečių žurnalistas ir biografas Luisas Fišeris (Louis Fischer) jį apibūdino kaip „radikalių pokyčių ir kraštutinių perversmų mylėtoją“, asmenybę, kuri „niekuomet nesilaikė vidurio. Jis buvo permainingas, pernelyg linkęs į „juoda arba balta“. Pasak Jungtinių Valstijų akademiko Ričardo Paipso (Richard Pipes), jis buvo gana charizmatiškas, pasižymėjęs „neįtikėtinu pajėgumu dirbti disciplinuotai“ ir buvo „atsidavęs revoliucijos formavimui“. Rusų istoriko ir biografo Dmitrijaus Volkogonovo manymu, „vien savo pačios asmenybės jėga, Leninas turėjo įtaką žmonėms“. "„[Lenino raštai] atskleidžia žmogų su geležine valia, vergiška disciplina sau, panieka priešininkams ir kliūtims, šaltu ryžtu ir uolumu, fanatišku užsidegimu, gebėjimu įtikinti ar įbauginti aplinkinius savo išskirtine reikšme, intensyvumu, asmeniniu pasiaukojimu, politiniu sumanumu ir įsitikinimu, kad žino visišką tiesą. Jo gyvenimas tapo bolševikų judėjimo istorija.“ – biografas Luisas Fišeris, 1964 m."
Mirtis
thumb|left|upright=0.85|Sunkiai ligotas Leninas 1923 m. 1922 m. gruodį, po antro insulto, Leninas pasitraukė iš aktyvios politinės veiklos. 1923 m. gegužę dėl ligos apsigyveno Gorkuose. 1924 m. jo sveikata staigiai pablogėjo.
Leninas mirė 1924 m. sausio 21 d. 6 val. 30 min. nuo kraujo išsiliejimo į smegenis. Josifui Stalinui buvo suteikta garbė suorganizuoti jo laidotuves. Nepaisant Lenino valios bei jo žmonos Nadeždos Krupskajos pasipriešinimo, buvo surengtos didingos laidotuvės, o lavonas išbalzamuotas ir patalpintas mauzoliejuje sausio 27 d. Kamenevo ir Zinovjevo dėka Centrinis Komitetas Lenino Testamento nepaviešino.
Kova prieš antisemitizmą
Leninas aktyviai kovojo prieš antisemitizmą Rusijoje. 1919 m. savo kalboje Leninas kapitalistinę caro valdžią apkaltino žydų persekiojimu. Toje pačioje kalboje Leninas pabrėžė, kad tik neišprusę ir niekingi žmonės tiki šmeižtu ir melagystėmis apie žydus. Leninas pabrėžė, kad žydai nėra darbo žmonių priešai. Darbo žmonių priešai, Lenino teigimu, yra visų šalių kapitalistai, o žydai yra darbininkų broliai, kuriuos taip pat slegia kapitalizmo našta. Leninas taip pat pavadino žydus savo draugais kovoje už socializmą.
Lenino raštai
Po Lenino mirties Sovietų Sąjungoje, jo raštai buvo labai kruopščiai cenzūruoti ir net pakeisti. Ėmus valdyti Stalinui, neturėjo kilti jokių dviprasmybių ir klausimų, sietinų su nuomonių nesutapimu tarp Lenino ir Centrinio Komunistų Partijos Komiteto."„Stalinas pernelyg nepatyręs. Ir jeigu mūsų aplinkoje ar tarpusavio santykiuose su komunistais tai priimtina, tuomet generalinio sekretoriaus pareigose tai nepateisinama. Aš siūlau draugams surasti būdą, kaip pašalinti jį iš užimamų pareigų, ir paskirti ką nors, kas būtų priešingybė draugui Stalinui. Pretendentas turėtų būti labiau tolerantiškas, mandagesnis, dėmesingesnis bendražygiams, mažiau įnoringas ir t. t.“ – Leninas, 1923 m. sausio 4 d."
Saulės laikrodis (grupė)
Saulės laikrodis – Lietuvos progresyviojo roko grupė, įkurta 1976 m. Gintauto Rakausko ir Giedriaus Kubiliaus († 2012 m.). Oficialus Lietuvos nacionalinės filharmonijos ansamblis.
Biografija
1976 m. Gintautui Rakauskui (bosinė gitara), Giedriui Kubiliui (gitara) ir Valerijui Čikiliovui (būgnai) įstojus į Vilniaus inžinerinį statybos institutą, buvo sukurta Statybos ekonomikos fakulteto roko grupė. Repeticijos vykdavo Saulėtekio g. studentų bendrabučio salėje. Grupė grodavo fakulteto šokiuose, taip pat buvo pakviesta koncertui į Anykščių kultūros rūmus. 1977 m. prie jų prisijungė klavišininkas Robertas Griškevičius, būgnininkas Gintautas Baltrukaitis ir vokalistas bei gitaristas Romas Klimčiauskas. Iš pradžių grupė neturėjo pavadinimo ir grojo įvairiuose studentų šokių vakaruose. Vėliau vadinosi „VISI roko grupe“. 1980 m. tapo roko festivalio „Opus“ laureatais. Tų pačių metų vasarą grupę paliko G. Baltrukaitis, tačiau prisijungė nauji nariai: klavišininkas Vaclovas Augustinas, būgnininkas Valerijus Perfiljevas, violončelininkas Algis Straižys. G. Kubiliaus siūlymu komanda pasivadino „Saulės laikrodžiu“.
1981 m., su saksofonistu Viktoru Voronovu pristatę specialią programą, tapo etatiniu Lietuvos valstybinės filharmonijos ansambliu. Kurį laiką atlikinėjo vien tik instrumentines programas, o vėl vokalinę, „Lauke ir viduj“, paruošė 1983 m. Pagal šią programą tais pačiais metais buvo įrašinėjama plokštelė, kuri taip ir nebuvo išleista. Filharmonijos paliepimu grupė privalėjo į programas įtraukti kompozitorių Antano Rekašiaus, Osvaldo Balakausko ir Broniaus Kutavičiaus kūrinius.
1984 m. kolektyvas paruošė vien tik savos kūrybos, kurioje didelį dėmesį skyrė vientisumo paieškoms ir tekstams. Dėl šių tekstų jie buvo apkaltinti nihilizmu, pesimizmu ir subjektyvizmu, o rugpjūčio 14 d. Juodkrantėje įvykusi perklausa buvo paskutinis grupės pasirodymas istorijoje. To paties mėnesio pabaigoje planuotas didelis koncertas Palangoje valdžios buvo uždraustas neatsižvelgiant net į tai, kad buvo parduoti visi bilietai. „Saulės laikrodis“ neteko filharmonijos prieglobsčio ir iširo.
Saulės Laikrodžio Projektas
„Saulės Laikrodžio Projektas“ arba SLP įkurtas 2008 m., skirtas 80-tų metų progresyviojo roko judėjimui ir grupės nariui Robertui Griškevičiui atminti (1960 m. – 2000 m.). Koncertuose grojami nauji Gintauto Rakausko parašyti kūriniai, taip pat ir senos „Saulės laikrodžio“ kompozicijos. Pasirodė keliuose koncertuose, įskaitant ir muzikos festivalį „Be2gether“. Sudėtis - Gintautas Rakauskas, Vaclovas Augustinas, Linas Buda, Sergejus Sopelevas.
Atsikūrimas
2010 m. grupė atsikūrė ir grojo VGTU absolventų kongrese Vilniaus „Siemens arenoje“. Sudėtis: Gintautas Rakauskas, Giedrius Kubilius, Vaclovas Augustinas ir Robertas Vilčinskas.
2016 m. grupė surengia keletą koncertų per metus, dalyvavo festivalyje PROGDAY.LT. Sudėtis: Gintautas Rakauskas, Robertas Vilčinskas ir Saulius Didžiulis.
2017 m. įrašytas ir išleistas naujas CD - Subliminal messages. Muzika - G. Rakauskas, V. Augustinas, tekstai - A. Daukša, D. Blažys.
Tarstono sala
thumb|210px|Tarstono salos padėtis
Tarstono sala  – ledu padengta sala Antarktyje, netoli Antarktidos Elsvorto Žemės šiaurės vakarinio kranto, atskirta Pykoko sąsiauriu, kurį dengia Aboto šelfinis ledynas. Plotas 15 700 km². Salos ilgis 215 km, plotis 90 km.
Salą 1940 m. iš oro atrado amerikiečių aviatorius Richard Evelyn Byrd ir pavadino Niujorko tekstilininko ir antarktinės ekspedicijos remėjo W. Harris Thurston garbei. Iki 1960 m. teritorija žymėta kaip pusiasalis, tik vėliau ištirta, jog tai sala.
Lanksviniai
Lanksviniai (Spiraeoideae) – erškėtiečių (Rosales) eilės erškėtinių (Rosaceae) šeimos augalų pošeimis. Pošeimyje yra 62 rūšys, suskirstytos į 8 tribas (viena rūšis nepriskiriama nei vienai tribai). Kitose klasifikacijose skirstoma į gentis.
Gruodžio 19
Gruodžio 19 d. yra 353-oji metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 354-oji). Nuo šios dienos iki metų pabaigos lieka 12 dienų.
Šventės
(kol kas neįvestos)
Vardadieniai
Gerdvilas, Darijus, Lėja, Rimantė
Vaidatoniai (Tauragė)
Vaidatoniai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Skaudvilės, šalia kelio.
Ancathia
Ancathia – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Vanimas
Vanimas – miestas Papua Naujosios Gvinėjos šiaurės vakaruose, Ramiojo vandenyno pakrantėje, prie Indonezijos sienos. Sandauno provincijos sostinė. Mieste gyvena 9,8 tūkst. gyventojų. Medienos kirtimas ir eksportas. Turizmas (nardymas).
Budraičiai
Budraičiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Tytuvėnų, greta kelio. Seniūnaitijos centras. Yra Tytuvėnų jaunimo mokykla, Kelmės profesinio rengimo centro Tytuvėnų skyrius. Su Tytuvėnais jungia asfaltuotas dviračių takas.
Istorija
miniatiūra|220px|left|Daugiabučiai
Sena žiemgalių gyvenvietė. Pietvakariuose stūkso Gyžės kalva vadinami Budraičių senkapiai. Pietiniame kalvos šlaite rastas V a. – VI a. kapas, pavienių to laikotarpio dirbinių, keturi XVI a. – XVII a. kapai.
Sovietmečiu buvo Tytuvėnų tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė felčerių ir akušerių punktas, profesinė, pagrindinė mokyklos, kultūros namai, biblioteka.
Bistricos-Neseudo apskritis
Geografija
Rytinę ir šiaurinę paviršiaus dalį užima Rytų Karpatų kalnai: Ciblešo, Rodnos, Birgeu, Kelimanio masyvai. Likusią dalį užima Transilvanijos plynaukštė. Svarbiausia upė – Didysis Somešas (su intaku Bistrica).
Gyventojai
2011 m. tautinė sudėtis:
Lurikoča
Lurikoča  – miestas Peru pietinėje dalyje, Ajakučo departamente, Huantos provincijoje. Vystomas žemės ūkis. Yra kolonijinio stiliaus bažnyčia, Antonio José de Sucre namo liekanos. Apylinkėse yra krioklių.
Lurikoča įkurta 1825 m.
Utenos Adolfo Šapokos gimnazija
Utenos Adolfo Šapokos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Utenoje, Paupio g. 1, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 193295784. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Buvusi Utenos Aukštakalnio vidurinė mokykla, kuriai 1994 m. suteiktas gimnazijos klasių statusas. 1991 m. sausį prasidėjo naujos mokyklos Utenoje statybos. 1995 m. gegužės 10 d. mokyklos statybos direktoriumi, o 1996 m. birželio 28 d. mokyklos direktoriumi paskirtas Minius Žiulys. Šias pareigas jis pradėjo eiti nuo 1996 m. liepos 5 d.
Nuo 1996 m. rugsėjo 2 d., pastačius naują pastatą, mokykla vadinosi Utenos vidurinė mokykla-gimnazija. Tuomet mokykloje mokslus pradėjo 24 klasėse besimokantys 590 moksleivių, kuriuos mokė 45 mokytojai.
1997 m. gegužės 30 d. LR Švietimo ir mokslo ministerijos kolegijos nutarimu Nr. 36 mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 1997 m. spalio 4 d. Utenos rajono tarybos sprendimu jai suteiktas istoriko Adolfo Šapokos (1906–1961) vardas. 2001 m. vasario 13 d. oficialiai atidarytas Adolfo Šapokos kambarys. 2009 m. sausio 16 d. mokyklos bendruomenė palydėjo į pensiją pirmąjį gimnazijos direktorių Minių Žiulį. Ta proga gimnazijoje vyko šventinė pamoka.
Gimnazijoje dėstoma taikomoji ekonomika, psichologija, filosofijos pagrindai, integruotas ekologijos ir sveikos gyvensenos kursas, teksto analizės ir interpretacijos pradmenys. Veikia ekologinių tyrimų laboratorija „BIOS“, ekologijos klubas „Viola“, sporto klubas „Utenėlė“, debatų klubas, teatrinė studija, keletas meninių kolektyvų.
Direktoriai
ugdymui
Liuksemburgo futbolo varžybos 2001–2002 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2001–2002 m.
Turnyrinė padėtis
Stipriųjų grupė: Silpnųjų A grupė: Silpnųjų B grupė:
Kerženecas
Kerženecas  – upė Rusijoje, Žemutinio Naugardo srityje; Volgos kairysis intakas. Prasideda Kovernino rajone, teka į pietus ar pietryčius daugiausia Volgos-Vetlugos žemuma. Įteka į Volgą ties Makarjevo gyvenviete.
Upė nuo seno naudota sielių plukdymui. Dalis upės įeina į Kerženeco draustinį. XVII–XIX a. upės baseino miškuose gyveno sentikiai, kurių kaimai vadinti Kerženeco skitais.
Sutkūnai
Sutkūnai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Šiaulių miesto centro. Sutkūnų seniūnaitija.
Geografija
thumb|left|250px|Sutkūnai nuo geležinkelio
Vienas didžiausių Šiaulių rajono kaimų, kurio žemės driekiasi 2,5 km nuo plento Šiauliai – Naujoji Akmenė, prie kurio yra kaimo gyvenamasis centras, ir Kulpės upelio vakaruose iki plento Ryga – Tilžė rytuose, prie kurio buvo kolūkio administracinis centras ir mokykla, ir 3 km nuo Šiaulių miesto ribos pietuose iki Kėblių ir Bridų kaimų ribos. Tarp abiejų kaimo centrų – 2,2 km. Pietuose buvęs Vinkšnos ežeras, iš kurio dabar likusi melioruota pelkė, per kurią teka Kulpė, juosianti kaimą iš pietų, vakarų ir šiaurės. Kaimo žemes iš pietvakarių į šiaurės rytus kerta 1916 m. Vokietijos kariuomenės nutiestas ir 1924 m. Lietuvos vyriausybės rekonstruotas geležinkelis Šiauliai–Jelgava. 1985–1995 m. kaimą iš vakarų į rytus perkirto ir Šiaulių šiaurinis aplinkkelis A12, tapęs senojo Hanzos kelio dalimi.
Ciro Guerra
Siras Alfonsas Gera (Ciro Alfonso Guerra; g. 1981 m. vasario 6 d.) – Kolumbijos kino režisierius ir scenaristas.
Kolumbijos nacionaliniame universitete baigė kino ir televizijos studijas, savo pirmą pilnametražį filmą sukūrė 2004 m., būdamas 23 metų. Dalyvavo daugiau nei 60 tarptautinių kino festivalių. Jo sukurti filmai laimėjo apdovanojimus Kanų, San Sebastiano, Mar del Platos festivaliuose, o filmas „Gyvatės apkabinimas“ buvo nominuotas „Oskaro“ apdovanojimui.
Sutkūnai
Geografija
Kaimo žemės paviršius banguotas. Rytinė dalis turi dvi aukštesnes kalvas ir keletą daubų. Aukščiausia kalva yra 122 m virš jūros lygio. Tai yra Žemaičių aukštumos rytinės dalies banguoto paviršiaus pabaiga. Vakarinė kaimo dalis yra Kulpės upelio sukurtos žemumos ribose. Žemiausia vieta yra ten, kur Svalės ir Švedės upeliai įteka į Kulpę. Ta vieta yra maždaug 95 m virš jūros lygio.
Istorija
Mokykla vadinosi valsčiaus dviklasė mokykla. Vaikai čia mokėsi 3 metus, nes buvo ir paruošiamoji klasė, kad vaikai pramoktų kalbėti rusiškai. Tik po 1905 m. neramumų įvesta viena lietuvių kalbos ir viena katalikų tikybos pamoka per savaitę. Sutkūnų dviklasėje mokykloje mokėsi būsimasis dramaturgas Juozas Grušas, būsimasis JAV lietuvių kunigas Pranciškus Juras ir daug vietinių gyventojų.