cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Niujorko viešoji biblioteka
Ryšiai su Lietuva
Šilutiškis M.Radtkė į Ameriką atvyko 1913 m. kaip menkai išsilavinęs emigrantas. Niujorko viešosios bibliotekos skaityklose jis mokėsi anglų kalbos ir skaitė populiarius ekonomikos žurnalus. Iš savo sodo darbininko algos pirko vertybinius popierius, kurie po Pasaulinės ekonomikos krizės tapo beverčiais. Tai M.Radkės nesutrikdė ir jis vėl uždarbį investavo į akcijas, kol, galiausiai, neregėtai praturtėjo. Prieš mirtį savo testamentu broliui ir seseriai paskyrė po 10 000, o vertingas žinias suteikusiai Bibliotekai – 368 000 JAV dolerių.
thumb|right|180px|[[Šiauliai|Šiauliuose gimusio Viktoro Deivido Brenerio 1909 m. sukurtas istorinis Bibliotekos antspaudas]]
Modokai
Vertėsi medžiokle, žvejyba, rankiodavo lūgnių sėklas (wokas), kamasijų ir kitas valgomas šaknis. Statėsi panašias garines pirtis kaip kiti Kalifornijos indėnai. Rūbus gaminosi iš augalinio pluošto, odų, pindavosi skrybėles, krepšius, iš odos bei nendrių taisėsi mokasinus. Žiemą vaikščiodavo sniegpadžiais. Taikė kaukolės deformacijos praktiką. Žirgus, priešingai nei tolimesni sahaptinai, naudojo mažiau ir rečiau. Būta vergovės, turtinės-socialinės nelygybės.
Nuo 1820 m. modokai susidūrė su europiečiais, o XIX a. vid. į jų žemes plūstelėjo baltieji užeiviai. 1864 m. modokams ir klamatams buvo sudaryta bendra rezervacija, bet indėnai joje skurdo, prasidėjo tarpgentinės rietenos. 1870 m. Kintpuašo („Kapitono Džeko“) vadovaujamas būrys modokų paliko rezervaciją ir grįžo į gimtąsias žemes. 1872 m. amerikiečiai pabandė atskilusią grupę grąžinti į rezervaciją – prasidėjo modokų karas. 1873 m. Kintpuašas buvo pagautas ir nuteistas mirties bausme, o jo indėnų būrys ištremtas į Indėnų teritoriją (Oklahomą). 1909 m. modokams leista grįžti į rezervaciją vakaruose ir prisijungti prie savo tautiečių, tačiau tuo pasinaudojo tik dalis tremtinių.
Nuo XX a. persimaišė su klamatais. Verčiasi žemės ūkiu, miškų ūkiu, sezoniniais, samdomais darbais. Dabar dauguma modokų gyvena Oregone, Klamato genčių sąjungoje (Klamato apygarda). Apie porą šimtų modokų (Kintpuašo sukilėlių ainių) likę Oklahomoje, kur sudaro Oklahomos modokų gentį ir gyvena Otavos apygardoje.
Paryžiaus Sen Žermen de Prė abatija
thumb|right|250px|Bažnyčios išorinis vaizdas Paryžiaus Sen Žermen de Prė abatija  – benediktinų vienuolynas (abatija) su Šv. Germano iš Paryžiaus vardu pavadinta Romos katalikų bažnyčia Prancūzijos sostinės Saint-Germain-des-Prés rajone. Nuo VI a. žinoma krikščionių šventovė, garsių asmenybių amžino poilsio vieta.
Istorija
Apie 1000 m. abatas Moradas bažnyčią ir bokštą rekonstravo, 1024 m. vienuolyne vykdytos Kliuni reformos. XII a. šventovė buvo perstatyta pagal tuometinės gotikos reikalavimus. 1227–1273 m. vyko tolimesnė vidinė pertvarka, spėjama prižiūrint Pier’ui de Montreuil ir kitiems architektams. XIII a. tarp vienuolyno ir Paryžiaus universiteto tęsėsi ginčai dėl gretimo žemės sklypo. 1368 m. Prancūzijos karaliaus Karolio V Išmintingojo įsakymu buvo sustiprintas vienuolyno saugumas: aplink pastatus iškastas gilus griovys, vanduo į jį patekdavo 27 m pločio kanalu iš Senos (dabar tai Rue Bonaparte gatvė). Kai 1561 m. karalystėje kilo maras, Karolis IX Maksimilijonas su žmona Kotryna Mediči abatijoje gyveno izoliuotą gyvenimą. thumb|left|200px|Abatija [[1687 m. (graviūra)]] Pradedant 1631 m., Sen Žermen de Prė abatija vaidino itin svarbų vaidmenį karalystėje, buvo Šv. Mauro kongregacijos, valdžiusios visus šalies pranciškonų vienuolynus, dvasinis centras. Tuo metu vietinė biblioteka praturtėjo viduramžių knygomis ir rankraščiais.
542 m. frankų karalius Childebertas I iš Merovingų giminės nusprendė pamokyti savo svainį vestgotų valdovą Amalarichą, kuris, būdamas arijonu, skriaudė savo žmoną krikščionę Klotildą. Matyt, baudžiamajam žygiui paskatino ir kraujo ryšiai – Klotilda buvo Childeberto I sesuo. Kaip karo grobį Childebertas I iš Saragosos parsivežė Šv. Vincento tuniką ir auksinį kryžių iš Toledo. Vyskupo Šv. Germano iš Paryžiaus patarimu, šventenybėms saugoti pradėta statyti ir 558 m. pašventinta bažnyčia Saint-Vincent-Sainte-Croix. Šalia kūrėsi vienuolynas, kuriame buvo palaidotas vyskupas Šv. Germanas iš Paryžiaus. Jo vardas, prancūziškai tariamas kaip Žermen, ir buvo suteiktas vienuolynui 576 metais. Vienuolynas stovėjo užmiestyje, todėl pavadinime atsirado žodis des Prés.
Panašu, kad romėnų laikais šventovės vietoje stovėjo deivei Izidei skirta šventykla. Ši kultinė vieta buvo kiek iškilusi virš apylinkių (vėliau kalva buvo nulyginta) ir apsaugota nuo Senos upės potvynių. Šalia ėjo kelias į šalies vakarus, dabar šioje vietoje nutiestas Paryžiaus Saint-Germain bulvaras.
Pavadinimas išpopuliarėjo, VII a. jau ir vienuolyno bažnyčia buvo vadinama Sen Žermen de Prė. 756 m., dalyvaujant Pipinui Trumpajam ir jo sūnui, vėliau žinomam Karolio Didžiojo vardu, Šv. Germano iš Paryžiaus palaikai buvo iškilmingai perlaidoti po bažnyčios altoriumi. Normanų puldinėjimų laikotarpiu palaikus teko ekshumuoti ir slapstyti nuo galimo suniokojimo. Tais neramiais laikais bažnyčia buvo apiplėšta ir kelis kartus išdeginta.
Nuo 1953 m. Paryžiaus Sen Žermen de Prė abatija (bažnyčia ir išlikę vienuolyno pastatai) saugomi valstybės kaip Prancūzijos istorinis paminklas.
Abatijoje palaidoti
thumb|[[Berestečko mūšis|Berestečko mūšį vaizduojanti skulptūra virš Jono Kazimiero Vazos kapavietės. Lentoje skelbiama, kad čia ilsisi buvusio Lenkijos (Lietuva neminima) karaliaus širdis, o kūnas 1676 m. perlaidotas Vavelio katedroje. ]]
Istorija
1803 m. Sen Žermen de Prė bažnyčia tapo parapijine. 1824 m. architektas Étienne-Hippolyte Godde restauravo centrinį altorių, o 1827 m. – marmurinę sakyklą. Tapytojai François-Joseph’as Heim’as ir Žanas Ipolitas Flandrinis papuošė interjerą naujais paveikslais. Architektas Victor’as Baltard’as prisidėjo restauruojant varpinę ir atstatė kai kurias sunaikintas skulptūras. Dalis meno kūrinių dabar yra perkelti į Luvrą, Nacionalinį viduramžių muziejų ir Šv. Dionyzo baziliką.
Monmoransi
Monmoransi  – Prancūzijos miestas Il de Franso regione. Uazos slėnio departamento Monmoransio kantono sostinė, miestas kartu yra ir komunos centras.
Istorija
XVIII a. garsiausiu miesto svečiu buvo Žanas Žakas Ruso, gyvenęs Enghien’e 1756–1762 m.: pirmiau pas Louise d'Épinay, vėliau pas maršalą de Montmorency-Luxembourg. Pastarasis globėjas filosofui paskyrė atskirą nedidelį namelį, kuriame gimė žinomi veikalai: „Apie visuomenės sutartį, arba Politinės teisės principai“ (1762 m.); romanai „Julija, arba Naujoji Eloiza“ (1761 m.) ir „Emilis, arba Apie auklėjimų“ (1762 m.). Išspausdinus pastarąją knygą, dėl jos turinio šalyje kilo skandalas ir Ž. Ž. Ruso turėjo skubiai pasitraukti į Šveicariją.
Geografija
Iki XIX a. garsėjo plytų gamyba, vėliau ši pramonė sustojo, nes sumažėjo molio atsargos Champeaux plynaukštėje. Vėliau dar kiek buvo gaminamos čerpės. „BALT Extrusion“ produkcija – kateteriai ir venų implantantai – gerai žinoma šalyje ir užsienyje, įmonė šioje srityje pirmauja pasaulyje. Didžiausias darbdavys – vietinė klinikinė ligoninė, kartu su filialu Obono mieste įdarbina 1700 darbuotojų. Veikia dar dvi klinikos, vienuolika senelių namų ir kt. socialinės įstaigos.
Istorija
XIX a. gyvenvietė išliko kurortiniu Paryžiaus priemiesčiu. 1866 m. geležinkelio linija sujungė jį su Angjen le Benu. Amžiaus bėgyje ir toliau buvo karštai diskutuojama dėl jo pavadinimo: 1813 m. Napoleono įsakymu grąžintas Monmoransi vardas; po metų pervadintas į pirminį Angjenas; vadinamojo Šimtadienio metu – vėl Monmoransi; 1815 m. Burbonams grįžus į valdžią – vėl Angjenas; 1832 m. galutinai pavadintas Monmoransi (o šalia telkšančiam ežerui sutektas Angjeno vardas). Per Prancūzijos-Prūsijos karą miestą užėmė priešų kareiviai. 1870 m. išreikalavę iš miestiečių 400 000 frankų išpirką, jie pasitraukė.
XVI a. apylinkėse išplito vynuogininkystė ir sodininkystė. Krašte kilo religiniai karai, žuvo nemažai protestantų tikinčiųjų. 1632 m. užgeso de Montmorency giminė ir miestas perėjo į Burbonų rankas. XVII a. Monmoransi mieste jau buvo apie 1500 gyventojų, kurie specializavosi vietinės veislės trešnių auginimu. Miestas pamažu virto Paryžiaus bankininkų ir dvarų artistų poilsio vieta. Savo kūriniais vietovę išgarsino žinomi menininkai Madam de Sevinė ir Šarlis Lebrenas, čia pasistatę vasarnamius (iki mūsų dienų neišliko). 1689 m., kunigaikščiui de Condé prašant, miestui suteiktas Angjeno (Enghien; Anguien) vardas.
Didžiosios Prancūzijos revoliucijos metu Nacionalinis Konventas 1793 m. nusprendė pervadinti Angjeną į Emilį, taip pagerbiant Ž. Ž. Ruso ir jo skandalingąjį kūrinį „Emilis, arba Apie auklėjimų“. Kai didysis filosofas buvo perlaidojamas iš Ermenonville kapinių (Šveicarija) į Panteoną Paryžiuje, karstas su palaikais 1794 m. trumpam buvo iškilmingai pašarvotas miesto aikštėje.
Ryšiai su Lietuva ir Lenkija
Abiejų Tautų Respublikoje pralaimėjus 1831 m. sukilimą, daugybė jo dalyvių pasitraukė į Prancūziją. Kai kurie lenkų ir lietuvių sukilėliai apsigyveno Monmoransi. Miesto Šv. Martyno bažnyčioje buvo tuokiamasi ir krikštijami vaikai, o mirusieji laidojami Les Champeaux kapinėse. Mormoransi amžinam poilsiui atgulė: generolas Henrikas Dembinskis, poetas Adomas Mickevičius (palaikai 1890 m. perkelti į Vavelį) su žmona Celina, dvarininkas ir mecenatas Karolis Bžostovskis, poetas ir orientalistas Aleksandras Boreika Chodzka, pasakėtininkas Antonijus Goreckis, poetas Kiprijonas Kamilis Norvydas, etnografas Bronislovas Pilsudskis, pirmoji moteris rašytoja istorinėje Lietuvoje Sofija Tyzenhauzaitė de Šuazel-Gufjė, poetas Aleksandras Boreika Chodzka ir kt. Keli iškilūs sukilėliai palaidoti aukščiau paminėtoje bažnyčioje.
Istorija
thumb|200px|Paminklas Žanui Žakui Ruso 1702 m. turtingas finansininkas Pierre Crozat le Jeune nupirko apleistą Šarlio Lebreno vilą ir jos vietoje pastatė naujus rūmus. Juose apsigyveno maršalas de Montmorency-Luxembourg, žinomas ir kaip pasaulinio garso filosofo ir rašytojo Žano Žako Ruso globėjas. Pastatas nebuvo prižiūrimas, pamažu nyko ir 1817 m. buvo nugriautas. 1788 m. netoliese iškilo kiti rūmai, kurie nuo 1906 m. miestui tarnauja kaip rotušė.
Apylinkėse jau gyventa neolito amžiuje. Gyvenvietės vardas kildinamas iš 'Maurencijaus kalnas'. Kartu gyvuoja vietinė legenda, skelbianti, kad šis pavadinimas Karolio Martelio laikais atsirado vienam iš karių mūšio metu sušukus „Voilà mon Maure occis!“.
XX amžiuje kone keturgubai išaugo gyventojų skaičius, išsiplėtė ir užimama teritorija. Senamiestis išlaikė savo viduramžišką charakterį, pats Monmoransi dvelkia provincialumu ir neskubiu gyvenimo tempu. Priešingai nei kitose Paryžiaus miestuose–palydovuose daugiaaukščių mažai, išliko daug XIX a. statytų vilų. Išimtį sudaro pietinis Champeaux rajonas, kur 1960–1970 m. išdygo daugybė šeimyninių ir daugiabučių namų. Skaitlingais parkais garsėjančiame mieste nekilnojamo turto kainos gana aukštos, nepaisant netolimo Šarlio de Golio oro uosto ir greta nutiestos automagistralės A 15 keliamo triukšmo. thumb|200px|right|[[LDK didiko Adomo Jurgio Čartoriskio antkapinis paminklas Šv. Martyno bažnyčioje (šonuose matosi Lietuvos Vytis ir Lenkijos Erelis) ]]
Strateginė aukštuma, ant kurios kūrėsi Monmoransi, dominavo virš romėnų kelio į Ruaną, todėl jau IX a. ten buvo suręsta medinė pilaitė. Nuo 997 m. pilis atiteko Bušarui II Barzdotajam, vienos iš garsiausios prancūzų kilmingųjų giminės (nuo XII a. ji buvo vadinama de Montmorency) pradininkui. XII a. išmūryta akmeninė pilis ir gynybinė sienа aplink miestelį. Pamažu Monmoransi išaugo į stamboką amatų ir prekybos centrą, 1257 m. jame įsikūrė tamplieriai. Šimtametis karas miestiečiams atnešė mirtį ir ekonominį nuosmukį, griuvėsiais virto ir akmeninė pilis, vėliau ji jau niekada nebebuvo atstatyta.
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Monmoransi yra užmezgęs partnerystės ryšius: