cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Diadochai
Trečiasis Diadochų karas 314–311 m. pr. m. e.
300px|thumb|right|Ptolemėjaus, Seleuko, Lisimacho ir Kasandro karalystės 311 m. pr. m. e. Šiame kare Antigonas, tapęs netoleruojamai galingas, kovojo su Ptolemėjumi, Lisimachu ir Kasandru. Antigonas įsiveržė į Ptolemėjaus valdomą Siriją ir ilgiau nei metus apgulė Tyrą. Antigonas tapo Poliperchono, kuris vis dar valdė dalį Peloponeso, sąjungininku ir pasiūlė graikams laisvę, kad jie pereitų į jo pusę. Nors Kasandras linko sudaryti taiką su Antigonu, karas Azijoje pasisuko ne vienaakio generolo naudai, kai Ptolemėjus įsiveržė į Siriją (ir nugalėjo Antigono sūnų Demetrijų Gazos mūšyje 312 m. pr. m. e.), o Seleukas užėmė Babiloną, kelią į rytines imperijos provincijas. Nors Antigonas sudarė taikos sutartį su Lisimachu, Kasandru ir Ptolemėjumi, jis tęsė karą su Seleuku, tikėdamas atgauti prarastas rytines žemes. Nors jam pavyko apgulti Babiloną 309 m. pr. m. e., Antigonas galiausiai buvo nugalėtas ir turėjo atsitraukti.
Maždaug tuo metu Kasandras nužudė Aleksandrą IV ir jo motiną Roksaną, nutraukdamas Argeadų dinastiją, kuri valdė Makedoniją kelis šimtmečius. Tuo tarpu įvairūs generolai vis dar pripažino Aleksandrą karaliumi, nes Kasandras viešai nepranešė apie jo mirtį.
Ketvirtasis Diadochų karas 308–301 m. pr. m. e.
thumb|300px|Diadochų valstybės 303 m. pr. m. e. Ptolemėjus plėtė savo įtaką Egėjo jūroje ir Kipre, o Seleukas keliavo po rytines imperijos sritis sutvirtindamas savo valdžią. Antigonas atnaujino karą pasiuntęs savo sūnų Demetrijų atgauti Graikijos kontrolę. 307 m. pr. m. e. jis užėmė Atėnus, išvijęs Demetrijų iš Falerono, Kasandro valdytoją, ir paskelbė miestą laisvu. Po to Demetrijus nukreipė dėmesį į Ptolemėjų, įsiveržė į Kiprą ir nugalėjo jo laivyną Salamio mūšyje.
306 m. pr. m. e. Antigonas įsiveržė į Egiptą, bet dėl audrų Demetrijaus laivynas negalėjo tiekti atsargas ir Antigonui teko atsitraukti. Nusilpus Kasandrui ir Ptolemėjui, o Seleukui užsiėmus rytais, Antigonas ir Demetrijus nukreipė dėmesį į Rodą, kurį Demetrijus apgulė 305 m. pr. m. e. Rodui karius tiekė Lisimachas, Ptolemėjus ir Kasandras. Galiausiai rodiečiai susitarė su Demetrijumi: jie rems Antigoną ir Demetrijų kovoje su visais priešais, išskyrus Ptolemėjų. Ptolemėjus pasiėmė Soter („Išgelbėtojas“) titulą už Rodo išgelbėjimą, bet galiausiai buvo Demetrijaus pergalė, nes jis vėl galėjo pulti Kasandrą Graikijoje. Demetrijus sugrįžo į Graikiją, nugalėjo Kasandrą, sukūrė naują graikų lygą kovai su visais priešais (ir ypač Kasandru) ir tapo jos generolu.
Prastėjant padėčiai Kasandras paprašė taikos, bet Antigonas nesutiko ir Demetrijus įsiveržė į Tesaliją, kur Kasandras ir Demetrijus dalyvavo keliuose susirėmimuose. Kasandras paprašė sąjungininkų pagalbos ir Lisimachas įsiveržė į Anatoliją ir Demetrijus buvo priverstas atsitraukti bei nusiųsti savo armiją į Mažąją Aziją padėti tėvui. Su Kasandro pagalba Lisimachas užėmė vakarinę Anatolijos dalį, bet Antigonas ir Demetrijus jį apsupo prie Ipso 301 m. pr. m. e. Čia įvyko lemiamas Seleuko įsikišimas, kai jis atvyko gelbėti Lisimachą ir sumušė Antigoną Ipso mūšyje. Antigonas žuvo, o Demetrijus pabėgo į Graikiją, kad išsaugotų likusias žemes. Lisimachas ir Seleukas pasidalino Antigono žemes Azijoje, Lisimachui teko vakarinė Anatolijos dalis, o Seleukui visos kitos žemės, išskyrus Kilikiją ir Likiją, kurios atiteko Kasandro broliui Pleistarchui.
Kova dėl Makedonijos 298–285 m. pr. m. e
Kitus 15 metų vyko įvairios intrigos dėl Makedonijos. Kasandras mirė 298 m. pr. m. e., o jo sūnūs Antipatras ir Aleksandras V buvo silpnavaliai. Po ginčų su vyresniuoju broliu Alekasndras V pakvietė Demetrijų, kuris atgavo Kipro, Peloponeso ir daugelio Egėjo salų kontrolę, bei Pyrą Epyrietį. Po to kai Pyras įsikišo, kad užimtų Ambrakiją, pasienio regioną, Demetrijus įsiveržė, nužudė Aleksandrą ir pasiliko sau Makedoniją (294 m. pr. m. e.). Kai Demetrijus tvirtino savo valdžią žemyninėje Graikijoje, jo nuošalios teritorijos buvo užimtos Lisimacho (atgavusio vakarinę Anatoliją), Seleuko (užėmusio didžiąją Kilikijos dalį) ir Ptolemėjaus (kuris atgavo Kiprą, rytinę Kilikiją ir Likiją).
Lisimacho ir Seleuko kova 285–281 m. pr. m. e
Nors Lisimachas ir Pyras bendradarbiavo išvijant Antigoną II iš Tesalijos ir Atėnų, po Demetrijaus patekimo į nelaisvę jų keliai išsiskyrė ir Lisimachas iš Pyro atėmė jo Makedonijos dalį.
Dinastinės kovos suskaldė Egiptą, kur Ptolemėjus nusprendė sostą atiduoti jaunesniam sūnui Ptolemėjui Filadelfui, o ne vyresniam Ptolemėjui Keraunui. Keraunas pabėgo pas Seleuką. Ptolemėjus I mirė ramiai savo lovoje 282 m. pr. m. e. ir jo įpėdiniu tapo jaunesnysis sūnus Ptolemėjus Filadelfas.
Lisimachas padarė didelę klaidą leidęs vadinamajai antrajai žmonai Arsinojei nužudyti sūnų Agatoklį 282 m. pr. m. e. Agatoklio žmona Lisandra pabėgo pas Seleuką, kuris kariavo su Lisimachu. Seleukas, paskyręs sūnų Antiochą Azijos teritorijų valdovu, nugalėjo ir nužudė Lisimachą Korupedijo mūšyje Lidijoje 281 m. pr. m. e., bet iš karto po to jį, dėl nežinomų priežasčių, nužudė Ptolemėjus Keraunas.
Galų invazija ir valdžios sutvirtinimas 280–275 m. pr. m. e
Tačiau Ptolemėjus Keraunas ilgai nevaldė Makedonijos. Po Lisimacho mirties Dunojaus pasienis liko neapsaugotas nuo galų invazijos. Galų gentys nusiaubė Graikiją ir Makedoniją bei įsiveržė į Mažąją Aziją. Ptolemėjų Kerauną nužudė įsiveržę galai ir po kelerių metų chaoso Antigonas II tapo vieninteliu Makedonijos valdovu. Azijoje Seleuko sūnus Antiochas I nugalėjo galus, kurie įsikūrė centrinėje Anatolijoje, rytinėje Frygijos dalyje, kuri buvo pradėta vadinti Galatija.
Praėjus 50 metų po Aleksandro Makedoniečio mirties buvo atkurta šiokia tokia tvarka. Ptolemėjas valdė Egiptą, pietų Siriją ir įvairias teritorijas pietinėje Mažosios Azijos pakrantėje. Antiochas I valdė azijinę imperijos dalį, o Antigonas II – Makedoniją ir Graikiją (išskyrus Etolijos lygą).
Nuosmukis ir žlugimas
Pasidalinimas truko šimtmetį, kol Antigonidų karalystę užėmė Roma, o Seleukidus iš Azijos išvijo partai. Seleukidų karalystės liekana buvo Sirijoje, kol ją užėmė Pompėjus 64 m. pr. m. e. Ilgiausiai išsilaikė Ptolemėjai Aleksandrijoje: Roma užėmė Egiptą 30 m. pr. m. e.
Džibučio–Ambuli tarptautinis oro uostas
Džibučio–Ambuli tarptautinis oro uostas (IATA: JIB, ICAO: HDAM) – civilinio ir karinio naudojimo oro uostas, esantis Ambuli miestelio teritorijoje. Aptarnauja Džibučio miestą, Džibučio sostinę. Oro uotas nutolęs apytiksliai 6 km nuo miesto centro.
Oro uostas turi vieną terminalą. Be tarptautinių vežėjų, oro uostu naudojasi valstybei priklausančios vietinės oro linijos „Air Djibouti“, vykdančios maršrutus į visus didžiuosius miestus, ir taip pat Džibučio, Italijos, Japonijos, JAV, Kinijos ir Prancūzijos karinės oro pajėgos. 75 % viso oro uosto srauto sudaro kariniai pervežimai.
miniatiūra|kairėje|„Air Djibouti“ oro linijų lėktuvas Džibučio tarptautiniame oro uoste
Istorija
Oro uostas atidarytas 1948 m. Pradžioje buvęs vidutinio dydžio kompleksas išaugo po nepriklausomybės laikotarpiu atliktų keleto sėkmingų renovacijos projektų.
XX a. 8-ojo dešimtmečio viduryje oro uostas buvo išplėstas tam, kad būtų galima priimti daugiau tarptautinių vežėjų.
Varduvos pelkė
Varduvos pelkė – pelkė šiaurės vakarų Lietuvoje, Plungės ir Skuodo rajonuose, 4,5 km į pietryčius nuo Barstyčių. Apima 3,34 km² teritoriją. Tai žemapelkinis plynraistis, vingiuotais pakraščiais, supamas miško. Priklauso Varduvos baseinui.
Pelkėje daug vidaus sausmių. Būdingos viksvinės ir žemapelkinės medieninės durpės, kurių klodo vidutinis storis 1,7 m (didžiausias – 5,0 m). Durpių vidutinis peleningumas 15,9 %, drėgnumas 88 %, susiskaidymas 32 %. Po durpių sluoksniu glūdi 9,5 m storio sapropelio sluoksnis, po juo – smėlis ir priemolis. Dalis Varduvos pelkės sukultūrinta.
Didžiausias bendrasis daliklis
Didžiausias bendras daliklis arba DBD – skaičių bendrųjų daliklių aibės D didžiausias elementas, vadinamas didžiausių šių skaičių bendruoju dalikliu. Paprasčiau, tai didžiausias skaičius, kuris dalina visus tuos skaičius be liekanos.
Jeigu didžiausias bendras daliklis yra 1, tuomet šie skaičiai vadinami tarpusavyje pirminiais.
Da-sveikojo skaičiaus a natūrinių daliklių aibė. Pvz.:D. Dviejų skaičių a ir b daliklių aibių Da ir Db sankirta yra jų bendrųjų daliklių (iš kurių dalijasi ir skaičius a, ir skaičius b) aibė.
Pavyzdžiui, skaičių 441 ir 42 didžiausias bendras daliklis yra 21. Skaičių 15 ir 28 jis yra 1, kadangi šie skaičiai bendrų daliklių neturi. Suskaičiuoti DBD galima atrenkant bendrus skaičius iš skaidinio pirminiais skaičiais. Pirmo pavyzdžio atveju, 441=3²·7² ir 42=2·3·7. Abiems skaidiniams bendri skaičiai mažiausiais laipsnių rodikliais yra 3·7, o tai ir yra 21.
Didelių skaičių DBD rasti gali būti naudojamas Euklido algoritmas.
Mažiausias bendras kartotinis (MBK) gaunamas sudauginus du skaičius ir padalinus juos iš tų skaičių didžiausio bendro daliklio. Pavyzdžiui, MBK(24; 32)=(24*32)/(DBD(24; 32))=768/8=96. Mažiausias bendras kartotinis yra toks mažiausias skaičius, iš kurio dalinasi du skaičiai 96/24=4; 96/32=3.
Taikymas
Didžiausias bendrasis daliklis yra reikalingas prastinant trupmenas. Pavyzdžiui, norint supaprastinti trupmeną 12/16, apskaičiuojamas DBD(12,16) = 4, tada ir vardiklis, ir skaitiklis yra padalinamas iš 4 ir gaunama nesuprastinama trupmena:
Prūsijos karalystė
Prūsijos karalystė  – 1701–1918 m. gyvavusi Vokietijos valstybė Vidurio Europoje prie Baltijos jūros. Karalystę 1701 m. sausio 18 d. vietoje Prūsijos hercogystės įkūrė kurfiurstas Frydrichas III, tuo pačiu tapdamas Prūsijos karaliumi Frydrichu I. Naujoji karalystė pakeitė faktiškai unijoje egzistavusią Brandenburgo-Prūsijos valstybę ir gyvavo iki Lapkričio revoliucijos ir po jos įvykusio Prūsijos karaliaus sosto atsisakymo 1918 m. lapkričio 9 d.
XVIII a. Prūsijos karalystė buvo didžiausia vokiečių gyvenama valstybė Europoje. XIX a. viduryje jos valdovų pastangomis vyko Vokietijos suvienijimas. Po 1871 m. suvienijimo Prūsija tapo Vokietijos imperijos autonomine dalimi, iki 1918 m. revoliucijos, o faktiškai iki 1934 m. sausio 30 d. turėjusia savą vyriausybę, parlamentą ir vietinius įstatymus. Sostinė 1701 m. Karaliaučius, nuo 1772 m. Berlynas, 1806–1807 m. Klaipėda.
Istorija
Šventosios Romos imperijos kurfiurstas, Brandenburgo markgrafas ir Prūsijos hercogas Frydrichas Vilhelmas, miręs 1688 m. gegužės 9 d., savo valdas paliko sūnui Frydrichui, kuris 1701 m. sausio 18 d. Karaliaučiaus katedroje buvo karūnuotas Prūsijos karaliumi, o Brandenburgo-Prūsijos valstybė pakelta į Prūsijos karalystės rangą. Iki tol Šventojoje Romos imperijoje karalystės statusą turėjo tik Bohemija, tačiau Frydrichui pavyko įtikinti imperatorių Leopoldą I suteikti jam karaliaus titulą mainais į paramą ginklais Ispanijos įpėdinystės kare (1701–1714 m.). Faktiškai pirmuoju tikru Prūsijos karalystės karaliumi tapo tik jo sūnus Frydrichas Vilhelmas I 1713 m., kai įsigaliojo Utrechto sutartis.
1772 m. Per I Abiejų Tautų respublikos padalijimą Prūsija realizavo ilgai puoselėtą sumanymą sujungti Brandenburgą su Rytų Prūsija, o gavusi Vyslos žiotis, ėmė kontroliuoti Lenkijos prekybą su Vakarų Europa. 1793 m. Per II padalijimą Prūsijai atiteko Gdanskas, Torunė, Poznanė. Per III padalijimą ji prisijungė Lietuvos Užnemunę, dalį Palenkės ir Mazoviją su Varšuva.
1807–1815 m. Napoleonas Prūsijos karalystės žemėse buvo įkūręs Varšuvos kunigaikštystę. 1815 m. Vienos kongresas Prūsijai atidavė Poznanės provinciją, jai taip pat atiteko Altmarkas, Magdeburgas, Halberštadtas, Nešatelis, Klevė, Marka, Mindenas-Ravensburgas Pareinėje ir Vestfalija.
Administracinis suskirstymas
thumb|300px|Prūsijos hercogystė ir karalystė [[1600-1795 m.]] thumb|300px|Prūsijos karalystė [[1806 m.]] thumb|300px|Prūsijos karalystė [[1807-1871 m.]] 1752 m. karaliaus Frydricho II nurodymu vietoje Prūsijos kunigaikštystėje buvusių 3 didelių sričių karalystė buvo suskirstyta į 10 sričių su naujomis įvairaus dydžio apskritimis. Po 3 naujas sritis įsteigta buvusiose Sembos ir Oberlando, 4 – Notangos srityse. Vietoje didžiųjų valsčių – hauptamtų – sukurtos apskritys – kreizai. Nuo tada Semboje Žiokų sritį sudarė Žiokų, Žuvininkų ir Noihauseno apskritys. Tepliuvos sritį sudarė Tepliuvos, Labguvos ir Toplaukio apskritys. Įsruties sritį (didžiausią Prūsijoje) sudarė Įsruties, Ragainės, Tilžės ir Klaipėdos apskritys. Atsižvelgiant į vyraujančią tautybę, vienos apskritys buvo vadinamos lietuviškomis, kitos – lenkiškomis, dar kitos – vokiškomis. Buvo sukurtas Lietuvos departamentas bei Rytų Prūsijos departamentas.
Per 1815–1818 metų administracinę teritorinę reformą, vietoje departamentų sudarius Gumbinės apygardą su 16 apskričių ir Karaliaučiaus apygardą su 20 apskričių, apskritis tapo pastoviu administraciniu teritoriniu vienetu su įvairiomis institucijomis, įvesta apskrities viršininko – landrato pareigybė. Lietuvos provincijoje vietoje buvusių 4 buvo sudaryta 10 apskričių (plotas apie 10 000 km²): Šilutės, Lankos (Pakalnės), Ragainės, Tilžės, Pilkalnio, Stalupėnų, Gumbinės, Įsruties, Darkiemio ir Geldapės (didžioji dalis Klaipėdos apskrities buvo priskirta Karaliaučiaus apygardai). Klaipėdos apskritis su atitinkamomis struktūromis kaip ir kitos Prūsijos apskritys tuomet gavo visišką apskrities statusą (imta vadinti Kreis Memel). Vėliau atskirtos miestų apskritys (vok. Stadkreise) bei krašto apskritys (vok. Landkreise).
Provincijos po 1808 m.
thumb|Vokietijos imperija nuo 1871 m., kurioje visišką valdžią turėjo Prūsija
Gyventojai ir plotas
Teritorijos raida
Valdovai
thumb|300px|Prūsijos karaliaus [[Frydrichas I (Prūsija)|Frydricho karūnavimas]]
Literatūra
Prússia Kungariket Preussen
Strielkūnas
Strielkūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Strielkūnienė (ištekėjusi moteris) ir Strielkūnaitė (mergautinė pavardė).
Raganų kalnas
thumb|Liuciferis ir pragaro vartai
Raganų kalnas arba Raganos kalnas – 42 m aukščio parabolinė kopa Juodkrantėje. Garsi tautodailės skulptūrų parku, kuris įrengtas 1979 m. Nuo 1995 m. geomorfologinis gamtos paminklas.
Istorija
Raganų kalno skulptūrų ekspozicijos (Jono kalno) šlaitai apaugę pušimis, nuo viršūnės matosi Baltijos jūra, o iš kitos pusės – Kuršių marios. Anksčiau kopos pietų ir rytų šlaitai nebuvo apaugę medžiais, tad nuo kopos viršaus buvo matomi smėlynai. Ant Raganų kalno skulptūrų ekspozicijos (Jono kalno) XIX a.–XX a. pr. lietuvininkai švęsdavo Rasas, arba Jonines. Iš čia ir kilo Jono kalno vardas. Čia pasilinksminti iki Pirmojo pasaulinio karo susirinkdavo muzikantai ir chorai iš Tilžės, Rusnės bei Klaipėdos. Tik 1979 m. pradėjus ant Jono kalno statyti medines skulptūras šis kalnas pradėtas vadinti Raganų skulptūrų ekspozicijos kalnu, ar sutrumpintai Raganų kalnu.
Raganų kalnas apipintas legendomis. Sakoma, kad nuo neatmenamų laikų ne tik žmonės mėgo šį kalną, bet ir velniai su raganomis čia savo puotas keldavę. Net pati deivė Ragė apsilankydavo metiniuose trumpųjų naktų sąskrydžiuose.
Skulptūrų parkas
Įkvėptas tokių pasakojimų Juodkrantės girininkas Jonas Stanius sugalvojo atgaivinti senuosius pasakojimus ir juos realizuoti skulptūrų pavidalu. 1979 m. surengta pirmoji kūrybinė stovykla, į kurią susirinkę liaudies meistrai iš visos Lietuvos sukūrė 25 skulptūras. Stovyklos idėja kartojosi ne kartą, dar ir dabar atvykę meistrai restauruoja senas skulptūras, išdrožia naujų. 2007 m. parke buvo apie 80 medinių skulptūrų.
Raganų kalną gamta pati padalijo į dvi dalis: šviesiąją ir tamsiąją. Šviesiojoje dalyje takas platus, čia stovi įžymūs pasakų veikėjai kaip milžinė Neringa, dvylika brolių, juodvarniais lakstančių, ir jų sesuo Elenutė, žvejys Kastytis. Viršūnėje – pasakos apie Neringą ir Naglį.
Einant toliau kelias susiaurėja ir aptemsta – prasideda „velniava“: slibinai, pro pragaro vartus žengia Liuciferis, raganos su velniais. Nusileidus nuo tako giedančio gaidžio skulptūra rodo, jog čia šmėklos išsilaksto ir visos velnystės baigiasi.
Literatūra
Balsevičienė, Aldona. Raganų kalnas Juodkrantėje. Vilnius: R. Paknio leidykla. ISBN 9986-830-66-4
Zakžė
Zakžė – kaimas Lenkijos rytuose, Losicių valsčiuje, Losicių apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Losicės ir apie 116 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Geteborgas
Geteborgas (SV Göteborg, tar. Joteborj) – miestas Švedijoje, Vestra Jotalando lėne. Pagrindinis Švedijos jūrų uostas, antrasis pagal gyventojų skaičių šalies ir 76-as pagal gyventojų skaičių Europos žemyno miestas.
thumb|left|Geteborgas thumb|left|Miesto rotušė
Vakarų Jotalando lėno centras. Išsidėstęs šalies pietvakarinėje pakrantėje, prie Jotos (SV Göta) upės žiočių. Išlikusios Forts Lejonet („Liūto“) ir Kronan („Karūnos“) tvirtovės, 1633 m. pastatyta katedra, Kristinos bažnyčia (1648 m.), yra kultūros, jūrų, gamtos istorijos muziejai. Iš parkų didesni yra Slottskogen, botanikos sodai, Trädgårdsföreningen („Sodų draugija“), Liseberg pramogų parkas. Mieste yra universitetas (įkurtas 1891 m.), technikos universitetas (nuo 1829 m.).
Pagrindinės miesto eksporto prekės yra automobiliai (visų pirma „Volvo“) ir popierius. Anksčiau svarbios buvo laivų statyklos Hisingen saloje (šiaurėn nuo centro), tačiau XX a. 8-ajame dešimtmetyje jų svarba sumažėjo. Su kitais šalies miestais yra geras geležinkelių susisiekimas, veikia tarptautinis Landvetter oro uostas.
Mekšrinis (Švenčionių r., Kaltanėnų sen.)
left|120px
Geteborgas
Istorija
1603 m. miestą įkūrė karalius Karolis IX kaip svarbų strateginį tašką prie Jotos upės žiočių – tai buvo pagrindinė švedų prieiga prie Atlanto vandenyno. Karo su Danija metu, 1611–1613 m. gyvenvietė buvo sugriauta, tačiau karalius Gustavas II Adolfas 1619 m. ją atstatė, o 1621 m. suteikė miesto teises. Tarp pirmųjų gyventojų buvo daug olandų, kurie čia tiesė miesto kanalus ir išplanavo miesto centrą. Miesto svarba išaugo XVIII a., o XIX a. ji augo dar ir dėl Napoleono žemyninės blokados, kai Geteborgas buvo pagrindinis prekybos centras tarp žemyninės Europos ir Anglijos. 1832 m. iškastas Jotos kanalas, įgalinęs vandenyninę laivybą.
Bulvikio ragas
miniatiūra|250px|right|Bulvikio rago pakrantė Bulvikio ragas – Kuršių Nerijos iškyšulys į Kuršių marias tarp Nidos ir Preilos. Ties juo Kuršių Nerijos plotis siekia 3,8 km ir yra didžiausias visoje nerijoje. 1837–1910 m., prieš apželdinant didžiąsias kopas, ragas kasmet pailgėdavo vidutiniškai 7 metrais, tačiau dabar marių srovės ir bangos jį ardo.
Šalia rago 1967 m. įrengtas Nidos oro uostas.
Pavadinimo kilmė
Pavadinimą galbūt suteikė vikingai. Vietovės pavadinimas yra kildinamas iš skandinaviško bolja – „banga“, arba bol – „laužas“ + vik (labai dažnai sutinkamas Skandinavijos hidronimuose) – „įlanka“. Taip pat yra neatmetama alternatyvi versija, jog pavadinimas kilo nuo kuršiškos pavardės Bulvikis.
Film noir
thumb|250px|right|Scena iš [[Maltos sakalas|Maltos sakalo, dažnai laikomo pirmuoju noiro filmu]] Film noir, t. p. nuaras, noiras – kino terminas, daugiausiai naudojamas apibūdinti Holivudo kriminalinėms dramoms, ypač toms, kurios akcentuoja moralinį dviprasmiškumą ir seksualinę motyvaciją. Paprastai klasikinio Holivudo nuaro periodu laikomi 1940–1950 metai. Būdingi šio stiliaus elementai yra juoda balta, vokiečių ekspresionistų filmus primenanti stilistika, tamsi atmosfera (tiesiogine ir perkeltine prasme), užkadrinis balsas, su nusikaltimais susijęs siužetas (gangsterių arba detektyvinis filmas). Taip pat su nuaro žanru siejama femme fatale tipo veikėja. Kita vertus, aiškių film noir ribų nėra.
Šis žanras kino kritikų ir istorikų buvo apibrėžtas retrospektyviai, analizuojant praeities filmus. Tuo metu dabar tipiškam nuarui priskiriamus filmus kūrę režisieriai specialiai nesistengė statyti „film noir“, nes toks terminas net neegzistavo.
Žinomiausi nuaro filmai yra „Maltos sakalas“ (The Maltese Falcon), „The Big Combo“, „Out of the Past“ ir kiti.
Bruožai
frame|right|Klasikinė femme fatale: Lola ([[Marlene Dietrich) filme „Mėlynasis angelas“]] Nėra vieno sutartinio film noir apibrėžimo. Šiam stiliui priskiriami filmai labai įvairaus pobūdžio: nuo holivudinio mainstream iki ekscentrikos, nuo gangsterių filmų iki bandančių kuo realiau pavaizduoti policijos darbą ar socialines problemas analizuojančių filmų. Nuaras paprastai siejamas su miesto aplinka, tačiau tai taip pat nėra taisyklė: daugelio klasikinių nuaro filmų veiksmas vyksta mažuose miesteliuose, priemiesčiuose, kaimuose, kelyje. Analogiškai anaiptol ne visuose filmuose figūruoja su nuaru tradiciškai siejami privataus detektyvo ir femme fatale tipažai. Taip pat nesutariama, ar film noir apskritai dera laikyti žanru, kai kur linkstama jį vadinti „stiliumi“ (Thomas Schatz), „fenomenu“ (Alain Silver), „judėjimu“ ir pan.
Klasikiniai film noir pasižymėjo šiais bruožais:
Ištakos
Film noir estetikos ištakos – XV-XVI a. italų manierizmo ir baroko tapytojų naudoti šviesotamsos kontrastai, šešėliai. Nuaras daug ką perėmė iš vokiečių ekspresionizmo – kinematografinio judėjimo, turėjusio atgarsių ir kitose meno srityse. Europoje augant nacių įtakai, o Holivudui toliau tarpstant, į JAV išvyko nemažai talentingų kino Vokietijos kūrėjų, kurių dalis buvo susiję su ekspresionistų judėjimu. Tarp jų – Fricas Langas (Fritz Lang), Robertas Siodmakas (Robert Siodmak), Maiklas Kurtisas (Michael Curtiz). 1931 m. Langas sukūrė vieną pirmųjų garsinių detektyvinių filmų – „M“, kurio stilius buvo film noir pranašas. Čia pasirodė vėliau garsiausiuose nuaro filmuose vaidinsiantis Piteris Lorė (Peter Lorre). Kai kurie 4 deš. pradžioje Holivude sukurti Kurtiso filmai taip pat laikomi film noir pradininkais. Ekspresionizmo įtaka juntama studijos „Universal Studios“ siaubo filmuose, pvz., „Drakula“ (1931 m.), „Nematomas žmogus“ (1933 m.).
Tuo metu Holivude dirbo Vienoje gimęs, bet JAV užaugęs režisierius Jozefas fon Šternbergas (Josef von Sternberg). Jo filmai („Šanchajaus ekspresas“ (1932 m.), „Velnias – tai moteris“ (1935 m.)) pasižymi erotizmu, „barokiniu“ stiliumi. Visa tai – taip pat būsimojo nuaro elementai.
Kitos nuaro susiformavimui įtakos turėjusios kryptys: 4 dešimtmečio prancūzų poetinis realizmas, 5 deš. italų neorealizmas, taip pat itin išplėtota amerikiečių detektyvinė ir kriminalinė literatūra. Nors Orsono Velso (Orson Welles) „Pilietis Keinas“ (1941 m.) nepriskiriamas nuarui, jam padarė didelę įtaką.
Klasikinis nuaras
thumb|250px|right|Kadras iš klasikinio film-noir „[[The Big Combo“. Jo kinematografas John Alton įnešė didelį indėlį į tipiška tapusią žanro atmosferą.]] Amerikietiškojo nuaro klasikiniu periodu laikomi 5–6 dešimtmečiai. Neretai literatūroje pirmuoju „tikru“ nuaro filmu įvardijamas „Nepažįstamasis iš trečiojo aukšto“ (Stranger on the Third Floor, rež. Boris Ingster, 1940 m.). Daug film noir buvo mažabiudžečiai B klasės filmai. Tai jų kūrėjams bent iš dalies suteikdavo daugiau laisvės nei turėjo didelius filmus kuriantys menininkai. A klasės filmai turėjo būti daugiau mažiau pozityvūs, jų vizualinis stilius minkštas, malonus, patrauklus žiūrovui. Film noir nuėjo priešingu keliu, ir ilgainiui padarė įtaką tam pačiam mainstreamui. Kai kurie vėlesni nuaro filmai buvo režisuoti žymių režisierių ir įžengė į tą pačią A klasę.
Tuometinis kino produkcijos kodeksas neleido neigiamiems filmų personažams išsisukti nuo bausmės už nusikaltimą ar svetimoteriauti. Nuaro siužetai balansavo ant ribos. Film noir išsiskyrė „amoralių“ moterų personažais, Holivude nuo kodekso atsiradimo pasirodydavusiais labai retai. Vienas geriausių pavyzdžių – nemažo populiarumo sulaukusi „Dviguba kompensacija“ (Double Indemnity, rež. Billy Wilder, 1944 m.). Po jo sekė serija „blogų mergaičių“ vaidmenų: tokius personažus vaidino Rita Heivort (Rita Hayworth), Leina Terner (Lana Turner), Ava Gardner ir kt. Kitas tipiškas nuaro personažas – privatus detektyvas – pasirodo filmuose „Maltos sakalas“ (1941 m.), „Žmogžudystė, mano mieloji“ (Murder, My Sweet, 1944 m.).
Nuaras po 7-tojo dešimtmečio
thumb|250px|right|Scena iš neo-noir filmo „[[Nuodėmių miestas (filmas)|Nuodėmių miestas“]] thumb|250px|right|Niūrus ateities pasaulis turbūt garsiausiame mokslinės fantastikos nuaro filme „[[Blade Runner“]] Pradedant 7-tuoju dešimtmečiu, film noir specifika tolsta nuo klasikinio periodo. Tai pirmiausia išryškėja tokiuose filmuose kaip „Mandžiūrijos kandidatas“ (The Manchurian Candidate, 1962 m.), „Šoko koridorius“ (Shock Corridor, 1962 m.), „Brainstorm“ (1965 m.).
„Naująjį nuarą“ (neo–noir) tokiu padaro sąmoningas klasikinio film noir atpažinimas ir pripažinimas bei jo elementų pakartotinis atradimas, naudojimas bei transformavimas (nes pats nuaro terminas buvo pritaikytas retrospektyviai). Toks santykis su klasikiniu periodu leido ir nagrinėti, kritikuoti nuaro konvencijas. Pirmasis šitoks filmas – Žano Luko Godaro (Jean-Luc Godard) „Iki paskutinio atodūsio“ (À bout de souffle, 1960 m.), vėliau – Roberto Altmano „Ilgasis atsisveikinimas“ (The Long Goodbye, 1973 m.). Iš kitos pusės, 1972 m. Vudžio Aleno (Woody Allen) filmas „Pagrok dar kartą, Semai“ (Play It Again, Sam) be jokios kritikos žaidė senojo klasikinio stiliaus elementais.
Vieni žymiausių „naujojo nuaro“ filmų – Romano Polanskio „Kinų kvartalas“ (Chinatown, 1974 m.), Martino Skorsezės (Martin Scorsese) „Taksi vairuotojas“ (Taxi Driver, 1976 m.). Kai kurie filmai buvo senųjų nuarų perdirbiniai.
9 dešimtmetis prasidėjo Skorsezės „Įsiutusiu buliumi“ (Raging Bull). Lorenso Kasdano (Lawrence Kasdan) „Kūno karštis“ (Body Heat, 1981 m.) taip pat naudoja klasikinio nuaro elementus. Pastarojo filmo sėkmė parodė, kad naujasis nuaras gali būti komerciškai sėkmingas. Vienas geriausių pavyzdžių – „Esminis instinktas“ (1992 m., rež. Paul Verhoeven). Brolių Koenų (Joel Coen, Ethan Coen) filmuose „Fargo“ (1996 m.), „Žmogus, kurio nebuvo“ (The Man Who Wasn’t There, 2001 m.) ir kt. žymi klasikinio nuaro įtaka. Kventino Tarantino (Quentin Tarantino) kūryboje sugrįžta klasikiniam nuarui buvęs būdingas „A klasės filmas su B klasės ypatumais“.
Iš nuaro elementus naudojančių pastarojo dešimtmečio režisierių galima paminėti Kristoferį Nolaną (Christopher Nolan), Semą Mendesą, Roberto Rodrigezo (Robert Rodriguez) „Nuodėmių miestą“ (Sin City, 2005 m.) ir kt.
Antaniškiai (Kelmė)
Antaniškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 11 km į pietryčius nuo Tytuvėnų, Šiluvos-Papušynio miškų pakraštyje. Pro kaimą eina vieškelis, atsišakoja keliukas į Tytuvėnus.
Gudaičių apylinkė
Gudaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Joniškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškio rajonui. 1954 m. prijungtos dalis Paudruvės apylinkės, dalis Svirplių apylinkės ir dalis Latveliškių apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras. 1974 m. rugpjūčio 28 d. Gudaičių apylinkė prijungta prie Satkūnų apylinkės.
Ežerinė slepišerė
Ežerinė slepišerė (Isoetes lacustris) – slepišerinių (Isoetaceae) šeimos slepišerių (Isoetes) genties augalų rūšis. Priklauso sporinių induočių grupei.
200px|thumb|left|Iliustracija iš Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz (1885)
Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Ta pati rūšis aptinkama tiek Europoje, tiek ir Šiaurės Amerikoje. Lietuvoje labai reta. Žinomos populiacijos dviejuose Ešerinio ežeruose Švenčionių rajone (prie Pašerinės kaimo), nykstančios Praviršulio ežere (Radviliškio raj.) ir Saloto ežere (Telšių raj.). Seniau augo ir Laudingių ežere (Molėtų raj.).
Aprangos kodas
Pagrindiniai aprangos kodai
Kvietimuose į renginius dažniausiai nurodomos šios pagrindinės aprangos formos (aprangos kodai), užrašomi žodžiais arba jų pirmosiomis raidėmis:
Strolia
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Strolienė (ištekėjusi moteris) ir Strolaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
TB
Dviraidė santrumpa TB gali reikšti:
Slimaniškiai
Slimaniškiai (arba Slimaniškis) – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 21 km į šiaurės rytus nuo Biržų, Nemunėlio kairiajame krante, prie kelio Kvetkai – Nemunėlio Radviliškis, Biržų girios rytiniame pakraštyje.
Istorija
1949–1993 m. kolūkio „Auksinė varpa“ gyvenvietė.
UEFA čempionų lyga 2013–2014 m.
UEFA čempionų lyga 2013–2014 m. – 22-asis UEFA čempionų lygos turnyras (59-asis skaičiuojant nuo UEFA čempionų taurės), prasidėjęs 2013 m. birželį ir pasibaigęs 2014 m. gegužės 24 d. finalo varžybomis Lisabonos Estádio da Luz stadione. Turnyre dalyvavo 76 komandos.
10 kartą klubo istorijoje turnyro nugalėtojais tapo Madrido Real futbolininkai, finale po pratęsimo 4-1 įveikę Atlético Madrid komandą.
Trečiasis atrankos etapas (1/64 finalo)
Čempionų kovos:
Ketvirtasis atrankos etapas (1/32 finalo)
Čempionų kovos:
Ne čempionų kovos:
Grupių etapas (šešioliktfinalis)
Pirmas dvi vietas grupėse užėmusios komandos pateko į turnyro 1/8 finalą. Trečiąją vietas užėmusios komandos žais UEFA Europos lygos 1/16 finale.
Romualdas Krikščiūnas
Romualdas Krikščiūnas (1930 m. liepos 18 d. Kaune – 2010 m. lapkričio 2 d.) – Lietuvos vyskupas emeritas, teisėtyrininkas kanonistas, kanonų teisės daktaras.
UEFA čempionų lyga 2013–2014 m.
Pusfinalis
2014 m. balandžio 11 d. įvyko pusfinalio ir finalo „šeimininko“ burtų traukimo ceremonija. Pirmos rungtynės buvo žaidžiamos balandžio 22-23 d., antrosios – 29-30 d.
Finalas
Finalas vyko gegužės 24 d. Luz stadione Lisabonoje. Buvęs Portugalijos futbolininkas Luís Figo buvo pasirinktas kaip šio finalo ambasadorius. Pirmą kartą turnyro istorijoje finale susitiko komandos iš to paties miesto – finale žaidė Madrido ekipos Real Madrid ir C. Atlético de Madrid.
Romualdas Krikščiūnas
Biografija
1959–1963 m. Popiežiškajame Laterano universitete Romoje studijavo kanonų teisę, apgynė daktaro disertaciją, kanonų teisės daktaras. Nuo 1963 m. Vilkaviškio vyskupijos kurijos kancleris. 1963–1964 m. ir 1965–1967 m. lydėjo Lietuvos hierarchus į II Vatikano susirinkimą.
1963–1973 m. Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje dėstė bažnytinę (kanonų) teisę, nuo 1968 m. profesorius. Amajos titulinis vyskupas (nuo 1969 m. gruodžio 21 d.), Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos vyskupo Juozapo Matulaičio-Labuko augziliaras ir generalinis vikaras. Panevėžio vyskupijos apaštališkasis administratorius (1973–1983 m.). Nuo 2004 m. dirbo sielovadinį darbą Kauno Kristaus Prisikėlimo parapijoje.
2010 m. lapkričio 2 d. mirė. Palaidotas lapkričio 4 d. Kauno Kristaus Prisikėlimo mažosios bažnyčios šventoriuje (Aukštaičių g. 4).
Buivydžių apylinkė
Buivydžių apylinkė sovietmečiu buvo:
Romas Sausaitis
Romas Sausaitis – buvęs Lietuvos ilgų nuotolių ir maratono bėgikas. Nacionalinis čempionas ir rekordininkas, treneris.
Šariatas
right|thumb|190px|[[Al-Fatiha|Pirmoji Sura. Manuskriptas (autorius - Hattat Aziz Efendi)]] thumb|190px|Nuosprendis egiptiečiui, išsižadėjusiam Islamo Šariatas (, šarīʿa - 'kelias prie vandens'; 'religinis įstatymas') – šventasis islamo įstatymas, islamo teisės dalis. Šariatą tiria Fiqh (religinė teisėtyra). Musulmonai tvirtai tiki, jog Šariato pagrindas – tai dieviškasis apreiškimas, ateinąs iš 4 svarbiausiųjų šaltinių.
Teisės šaltiniai
Dieviškasis apreiškimas, kaip tiki musulmonai, ateinąs iš tokių šaltinių kaip:
Istorija
Pasak orientalistų, Šariatas savo teiginiams medžiagą sėmė iš ikislamiškojo laikotarpio papročių teisės ir ankstyvojo islamo administracinės praktikos. Ją susistemino ir islamui pritaikė mokslininkai juristai, atsižvelgdami į musulmonų bendruomenėje jau besiklostančias normas, kurios reikalavo išraiškos. Šariate išdėstytus reikalavimus galima suskirstyti į penkias kategorijas:
Šariatas aprėpia kiekvieną gyvenimo sritį, jis nurodo šeimos gyvenimo priedermes, religines pareigas, reguliuoja ir kitus civilinius klausimus. Už šio įstatymo nesilaikymą taikomos bausmės ir sankcijos, kurios yra aiškiai apibrėžtos ir nurodytos.
Miliušiai
Miliušiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Girdžių, dešiniajame Mituvos krante.
Šariatas
Istorija
Dar prieš šimtmetį jis buvo pagrindinis įstatymas visame musulmonų pasaulyje, kurio buvo paisoma bent jau teoriškai (praktiškai net oficialūs teismai jau labai seniai toleravo tam tikrus „nuklydimus“ nuo priesaikos). Pavyzdžiui, Turkijoje Šariato buvo atsisakyta ir vietoj jo priimti šiek tiek modifikuoti europietiški kodeksai, o Saudo Arabijoje Šariatas iki šiol yra dominuojanti teisė, nors ir ten vis daugiau sričių savo įstatymais jau reguliuoja valstybė. Nuo Šariato vis dar nenukrypstama Irane, kur mirtimi baudžiama už žmogžudystę, išprievartavimą, narkotikų platinimą, ginkluotą apiplėšimą ir santuokinę neištikimybę.
Miliušiai
Istorija
XX a. tarpukariu buvo Miliušių dvaras.
Trepai
Trepai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Skaudvilės ir 1 km į vakarus nuo Vėluikių, dešiniajame Inkstilo krante. Kaime šis upelis užtvenktas šešis kartus ir yra suformuoti šeši Trepų tvenkiniai. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Kaimo vakarinėje pusėje yra Trepų parkas. thumb|left|250px|Trepų parke
Istorija
Trepų kaimas rašytiniuose šaltiniuose minimas 1575 m., ši vietovė priklausė ir Trapėnų žemei, minimai Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose 1363 m. ir 1390 m. Čia buvo Trepų dvaras ir palivarkas, dabar išlikusi tik jų dalis.
Šarvuotos durys
Šarvuotos durys – plieninės durys, naudojamos butuose bei privačiuose namuose. Jų privalumai – didesnis tvirtumas ir nesideformavimas nuo drėgmės.
Durų mechaninį stiprumą ir standumą užtikrina pati konstrukcija. Varčia sustiprinama papildomomis standumo briaunomis. Durų stakta yra profiliuotas standumo kampų turintis plieno profilis.
Karpėnų apylinkė
Karpėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1947 m. prijungta dalis Stipirkių apylinkės. 1949 m. buvo Klykolių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Akmenės rajonui. Karpėnų apylinkė panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Aukštųjų apylinkės.
Aliatyvas
Aliatyvas (, iš allāt- 'atnešti'), arba pašalio einamasis vietininkas – viena iš vietininko linksnio atmainų. Sutinkamas finougrų kalbose, baltų kalbose. Aliatyvas rodo veiksmo kryptį prie daikto ar asmens.
Lietuvių kalboje aliatyvo formos atsirado postpozicijai -pi priaugus prie kilmininko: miško + pi → miškop(i), miškun + pi → miškump(i). Nuo iliatyvo skiriasi tuo, kad veiksmas nukreiptas šalia objekto, bet ne į objekto vidų, plg. ateik manęspi ir panirk savin.
Aliatyvas laikomas baltų kalbų naujove, kadangi baltų prokalbėje jo nebūta. Aliatyvas buvo vartojamas XVI–XVII a. lietuvių kalbos raštuose. Jo liekanų daugiausia liko Lazūnų tarmėje, mažiau – kitose Gudijos lietuvių tarmėse. Dabar aliatyvas kalbininkų paskelbtas archaizmu, tačiau yra išlikę jo sustabarėjusių formų, dabar formaliai laikomų prieveiksmiais, pvz., myriop, velniop, vakarop, rudeniop, namo(p).
Latvių kalboje aliatyvas taip pat buvęs, ten jo postpozicija -up. Išlikę formos mājup 'namop', kalnup 'kalnop', lejup 'apačion'.
Aliatyvo požymių likę lotynų, Mikėnų graikų kalbos formose, nurodančiose kryptis link vietovių.
Suomių kalboje aliatyvas sudaromas su galūne -lle, pvz., pöytä 'stalas', pöydälle 'stalopi, ant stalo'.
Folksblat
Folksblat  – Lietuvos žydų švietimo draugijos dienraštis, ėjęs 1929 m. – 1940 m. gruodžio 5 d. Kaune jidiš kalba.
Istorija
Nuo 1936 m. kairiųjų pažiūrų laikraštis. Nuo 1938 m. rugsėjo iki 1940 m. kovo leido priedą „Ovnt-blat“. Bendradarbiavo Aronas Garonas, Leiba Šausas, Elijošius Zeifas, Emanuelis Vaserdamas, Leiba Zelanskis ir Genrikas Zimanas.
Jonavos rajono saugomos teritorijos
Jonavos rajono saugomos teritorijos - specialios teritorijos Jonavos rajone, skirtos gamtai ir kultūros paveldo kompleksams, ekologinei pusiausvyrai ir biologinei įvairovei išsaugoti, gamtos ištekliams atkurti. Plotas - 2368 ha. Planuojama didinti, inventorizavus gamtines vertybes ir išaiškinus naujas saugotinas teritorijas. Iki 1992 m. rajone nebuvo įsteigtas nė vienas valstybinis ar savivaldybės draustinis.
Kalnyčia (Jonava)
Kalnyčia (arba Kalnyčiai) – buvęs viensėdis Jonavos rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Bukonių, šalia kelio.
Istorija
Ankstyvuoju sovietmečiu buvo Bukonių apylinkės centras. 1971 m. sausio 27 d. prijungta prie Pasraučių.
Naminė pelėda
Naminė pelėda (Strix aluco) – tikrųjų pelėdų (Strigidae) šeimos naktinis plėšrus paukštis.
Išvaizda
Kūno ilgis 37–46 cm, atstumas tarp išskleistų sparnų 81–105 cm, svoris 385-800 g (patinėlių apie 500 g, patelių apie 600 g). Kūno spalva gana įvairuoja, viršutinė pusė išmarginta išilginėmis ir skersinėmis dėmėmis, apačia balsva, išmarginta išilginėmis juosvomis dėmėmis su skersinėmis atšakomis. Kojos plunksnuotos iki nagų. Snapas gelsvas. Nagai juodi.
Mityba
Tai sutemų paukštis ir aktyviausias prietemoje ir naktį, bet, kai reikia maitinti augančius jauniklius, medžiojančius kartais galima pamatyti ir dieną. Dažniausiai minta smulkiais žinduoliais, kaip kad žiurkėmis, pelėmis, pelėnais, kurmiais ir kitais smulkiais žinduoliais, nedidesniais kaip triušių jaunikliai. Pasigauna ir smulkius ar nedidelius paukščius. Rankioja sliekus ir kitas kirmėles, vabalus. Miestuose dažniau pasigauna net ančių, tripirščių kirų (priklausomai nuo regiono). Grobį paprastai praryja visą, vėliau tik atrydama jo liekanas, kurias galima pamatyti po jos lizdais.
Biotopas
Gyvena miškuose, parkuose. Lietuvoje labiau renkasi mišrius lapuočių ir spygliuočių miškus.
Lizdą įsirengia seno medžio drevėje, genių iškaltuose uoksuose ar kiaurymėje, bei pasinaudoja apleistais šarkų lizdais, pastatų plyšiuose bei iškeltais inkilais. Lietuvoje į būsimas perėjimo vietas jos sugrįžta sausio gale – vasario pradžioje. Paprastai deda du ar tris (48 x 39 mm dydžio) blizgius baltus kiaušinius, kuriuos peri tik patelė apie trisdešimt dienų. Jaunikliai dar neišmokę skraidyti palieka lizdą ir slapstosi tarp medžių šakų.
Paplitimas
Naminė pelėda Lietuvoje yra sėsli bei žiemojanti, vietomis gana dažnas paukštis.
Amžius ir kita
Paprastai išgyvena iki penkerių metų, nors yra patvirtintų duomenų apie gamtoje išgyvenusias virš aštuoniolikos metų bei virš 27 metų prijaukinto ir auginto paukščio pas žmones. Gamtoje šios pelėdos nukenčia nuo didžiųjų apuokų, kilniųjų erelių, vištvanagių, paprastųjų suopių. Jų lizdus plėšia miškinės kiaunės.
Naminės pelėdos bebaimiai paukščiai, jos visada gina savo lizdą ar jauniklius. Kartais nuo jų sunku apsiginti, kadangi jos skrenda tyliai ir taip puola netikėtai aštriais nagais priešininkui už galvos. Prie lizdo besiartinančius puola tiek žmones, tiek kates, šunis net jų neišprovokavus. Per ataką yra nukentėjęs ir paukščių fotografas Eric Hosking, netekęs akies, kada bandė fotografuoti prisiartinęs prie jų lizdo.
Antaniškiai (Prienai)
Antaniškiai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Išlaužo.
Sumuštinis
thumb|right|Sumuštinis su kiaušiniu Sumuštinis – greitai ir paprastai paruošiamas valgis, dažniausiai tik užkandis, kurį paprastai sudaro daržovės, supjaustytas sūris ar mėsa, dedami ant duonos riekelių arba tarp jų, arba, paprastai, bet koks patiekalas, kuriame maisto produktai dedami tarp dviejų duonos riekių. Taip pat kai kada ant duonos riekių dedamas užtepas, pvz., sviestas, margarinas, majonezas, riešutų sviestas.
Sumuštiniai gali būti pateikiami kaip atskiras patiekalas, kaip užkandis prieš pietus ar vakarienę, prie sriubos, arbatos arba kavos. Jie gali būti naudojami ir stalo puošybai. Tai populiarus užkandis iškylose, žygiuose. Sumuštiniai gaminami ne tik namuose, jais taip pat prekiaujama restoranuose patiekiant tiek karštus, tiek šaltus.
Žažačiai
Žažačiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Viduklės, prie Šešuvies ir Apusino santakos, šiauriau Paalsio tvenkinio.
Jelgava
Jelgava (iki 1917 m. Mintauja,, ) – miestas Latvijoje, Žiemgaloje, apie 50 km į pietus nuo Rygos. Per miestą teka Lielupė. Jelgava žinoma dėl ten esančių Jelgavos rūmų ir parko.
Istorija
Jelgava (Mintauja) įkurta 1266 m., Livonijos ordinui pastačius mūrinę pilį. 1345 m. miestą užkariavo lietuviai. 1573 m. gavo Magdeburgo teises, ilgą laiką buvo Kuršo ir Žiemgalos pagrindinis miestas (priklausė Abiejų Tautų Respublikai). 1795 m. atiteko Rusijai, nuo 1920 m. – Latvijos sudėtyje. Antrojo pasaulinio karo metu stipriai sugriautas.
Nuo 1522 m. yra pirmųjų žinių apie bažnyčią Jelgavoje. 1561 m. lapkričio 28 d. paskutinis Livonijos ordino magistras Gothardas Ketleris pasirašė pajungimo sutartį su Lenkijos karaliumi Žygimantu Augustu ir tapo Kuršo kunigaikštystės pirmuoju kunigaikščiu, o pats miestas 1568 m. tapo kunigaikštystės sostine. 1573 m. kunigaikštis Jelgavai suteikė miesto teises.
Jelgava stipriai kentėjo lenkų–švedų karo metu 1600–1629 m, 1638 m. pradėjo valdyti kunigaikštis Jokūbas Ketleris.
kairėje|miniatiūra|260x260px|[[Jelgavos rūmai – didžiausi barokiniai rūmai Baltijos šalyse]]
1697 m. į Jelgavą atvyko didelė rusų delegacija, kurios sudėtyje slapta buvo Petras I. 1700 m. liepos 23 d. Jelgavą užėmė švedų kariuomenė, o 1706 m. – Rusijos kariuomenė.
Buvo pasirašyta vedybų sutartis tarp kunigaikščio Frydricho Vilhelmo ir Petro I pusbrolio dukters Anos Ivanovnos. Po vestuvių Peterburge, grįždamas į Jelgavą kunigaikštis mirė ir Ana Ivanovna atvyko į Jelgavą kaip našlė. Kai 1730 m. Ana Ivanovna tapo Rusijos cariene, Kuršo kunigaikščio dvarininkai išrinko Anos favoritą Ernstą Johaną Bironą. Bironas padėjo pamatus Jelgavos pilies statybai senosios pilies vietoje. Architektu buvo parinktas italų architektas Bartolomėjas Rastrelis. 1769 m. valdžia perduota kunigaikščiui Petrui Bironui. 1775 m. kunigaikštis įkūrė aukštąją mokyklą – Academia Petrina. 1764 m. Jelgavoje svečiavosi Kazanova, o 1779 m. – Kaliostras.
Tribonys
Tribonys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras. Veikia J. Sniadeckio gimnazijos skyrius.
Jelgava
Istorija
1795 m. Kuršo dvarininkų landtagas priėmė deklaraciją dėl prisijungimo prie Rusijos, kunigaikštis atsisakė sosto ir Kuršo kunigaikštystė nustojo egzistavusi. Jelgava tapo Rusijos Kuršo gubernijos centru. Nuo 1789 iki 1801 m. ir nuo 1805 iki 1807 m. Jelgavoje prabuvo iš Prancūzijos išvarytas karalius Liudvikas XVIII su dvaru. 1812 m. rusų–prancūzų karo metu Jelgavą užėmė prancūzų kariuomenė.
Tribonys
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Jelgava
Istorija
1818 m. rugpjūčio 30 d., dalyvaujant Rusijos carui Aleksandrui I, Jelgavoje iškilmingai buvo paskelbtas baudžiavos panaikinimas Kurše.
Jelgavos gimnazija buvo viena iš nedaugelio tuometinės Pietų Latvijos ir Šiaurės Lietuvos aukštesniųjų mokyklų. Kražių gimnazija veikė tik 1817–1842 m. ir buvo perkelta į Kauną, 1853 m. atidaryta Šiaulių gimnazija nesutalpino visų norinčių, be to, čia buvo dėstoma rusų kalba, o Jelgavoje pagrindinė buvo vokiečių kalba. Todėl daugelis Lietuvos inteligentų savo mokslams pasirinkdavo būtent Jelgavą. Taip pat veikė ir nedidelė mergaičių gimnazija.
miniatiūra|260x260px|[[Academia Petrina (Jelgavos gimnazija) – seniausia aukštesnioji mokykla Vidžemėje, kunigaikščio Petro Birono įkurta 1775 m.]]
Jelgavoje virė ir kultūrinis gyvenimas: 1848 m. čia pastatytas pirmasis Latvijoje teatro spektaklis, 1868 m. prie Šv. Onos bažnyčios susikūrė choras „Ligo“, 1889 m. rugpjūčio 30 d. atidaryta speciali salė dainų šventėms, kurioje tilpo 4000 klausytojų ir 800 dainininkų. 1895 m. Jelgavoje vyko IV Latvijos dainų šventė, agronomo Janio Bisenieko iniciatyva pradėtos rengti žemės ūkio parodos. 1894 m. Liepojos–Romnų geležinkelis miestą sujungė su Mažeikiais. 1895 m. Jelgavoje įvyko IV Visuotinė latvių dainų šventė, kol kas vienintelė, kuri įvykusi ne Rygoje.
Jelgavos apylinkėse nuo seno gyveno nemažai lietuviais save laikiusių žiemgalių ir iš Lietuvos atsikėlusių žmonių. Dažnai tie persikėlimai buvo susiję su trukdymais dirbti gimtinėje dėl politinių priežasčių. XIX a. pabaigoje ketvirtadalį miesto gyventojų sudarė lietuviai, veikė kelios lietuvių draugijos, chorai. Todėl Jelgava buvo ir viena iš būsimųjų Lietuvos ir Latvijos garsių visuomenės veikėjų ir politikų kalvių.
Pirmojo pasaulinio karo metu Jelgavą užėmė vokiečių kariuomenė. 1916 ir 1917 m. Jelgavoje svečiavosi Vokietijos kaizeris Vilhelmas II. 1918 m. kovo 15 d. vokiečiai deklaravo Kuršo kunigaikštystės atkūrimą. 1919 m. sausio 2 d. į Jelgavą atvyko Latvijos Laikinoji vyriausybė, tačiau jau sausio 6 d. ji prsikėlė į Liepoją.
1926 m. Jelgavoje pradėjo veikti pirmasis Latvijos cukraus fabrikas, o 1939 m., po sudegusios Jelgavos pilies atstatymo, čia atidaryta Latvijos žemės ūkio akademija.
Antrojo pasaulinio karo metu 1944 m. kovą miestas buvo stipriai nuniokotas. Sovietmečiu mieste veikė didelė mašinų gamybos įmonė – Rygos Autobusų Fabrikas (RAF), kuris gamino mikroautobusus.
Žymūs žmonės
Jelgavoje gimę:
Miestai partneriai
Jelgava miestų partnerystės ryšius sudariusi su šiais miestais:
¹ partnerystės susitarimas atšauktas.
Dariaus ir Girėno viršukalnė
Dariaus ir Girėno viršukalnė – viršukalnė pietvakarių Pamyre (Tadžikija). Aukštis virš jūros lygio 6020 m. Pirmo įkopimo data 1984 m. rugpjūčio 7 d. Šią ekspediciją organizavo Algis Gudelis, jos dalyviai: Eugenijus Klikūnas (vadovas), Arvydas Avulis, Kęstutis Baleišis, Vasilijus Melentjevas (Rusija).
Parijai
Parijai – hinduistų terminas, apibūdinantis žemiau 4 indų visuomenės kastų (varnų) esančią žmonių grupę.
Toks pavadinimas kilęs iš pietinių darbinių kastų. Perkeltine prasme jis reiškia žmones, iš kurių atimtos visos teisės.
Parijai dirbo darbus, kurie buvo laikomi nešvariais ir kurių nedirbtų likusių 4 aukštesnių kastų nariai, pvz.: skerdė gyvulius, valė patalpas, dirbo krematoriume ir t. t. Tradicinėje indų bendruomenėje tokie žmonės buvo laikomi už kastų sistemos ribų.
Juos taip pat vadino harijanamais, neliečiamaisiais, šunėdžiais.
Antaniškis
Antaniškiu vadinami kaimai:
Liuksemburgo administracinis suskirstymas
thumb|right|300px|Liuksemburgo administracinis suskirstymas: panaikintos apygardos pažymėtos tryjų spalvų atspalviais: Dykircho (melsvais), Grėvenmacherio (oranžiniais), Liuksemburgo (žalsvais). Raudonomis sienelėmis pažymėta 12 kantonų, o juodais skaičiais 116 komunų
Iki 2015 m. spalio 3 d. Liuksemburgas buvo suskirstytas į 3 apygardas, pastarosios – į 12 kantonų, o šie – į 116 komunų. Nuo 2015 m. spalio 3 d. buvo panaikintos apygardos, bet išliko tie patys kantonai ir komunos (skliausteliuose nurodomi buvusių apygardų ir esamų kantonų administraciniai centrai):
Kantonai yra suskirstyti į 116 komunų: