cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baritonas
Istorija
Baritonų „aukso era“ yra laikomas XVIII–XIX a. Tuo laikotarpiu pagrindinius vaidmenis baritonams savo operose skyrė tokie garsūs kompozitoriai kaip Wolfgang Amadeus Mozart ar Giuseppe Verdi.
Klasifikacija
thumb|250px|Baritono diapazonas Baritonas – vienas trijų vyrų balsų tipų, viduriniojo registro balsas, kitaip dar vadinamas „aukštesniuoju bosu“. Diapazonas: nuo A iki a’ (2 oktavos).
Skiriami keli baritonų tipai: lyrinis baritonas, dramatinis baritonas, bosas–baritonas.
Teigiama, kad baritonui nederėtų atlikinėti tenorui skirtų arijų, kitaip jis rizikuoja susigadinti balsą.
Baritonai ne operinėje muzikoje
Baritonų neretai galima sutikti ir pasaulinėje pop ir roko muzikoje. Žinomiausi jų:
Baritonai ne muzikoje
Šio registro balsai egzistuoja ne tik operoje. Tarp oratorių, radijo diktorių, filmų įgarsintojų nemaža būtent žemesniojo registro balsų (baritonų ir bosų), nes nustatyta, kad klausytojai nesąmoningai labiau reaguoja į sodrų balso tembrą. Taip pat ne atsitiktinumas, kad radijo diktoriais ar laidų vedėjais tampa teatro aktoriai, kurių vienas pagrindinių instrumentų – balsas, nes jie privalo turėti stiprų ir įtaigų nemikrofoninį balsą.
Šaltiniai
קולות (מוזיקה)
Čepurniškės
Čepurniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Savičiūnų.
Nijolė Laurinkienė
Nijolė Laurinkienė (g. 1951 m. rugpjūčio 8 d. Trakų raj.) – Lietuvos etnologė, tautosakininkė, habilituota humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
Nuo 1985 m. dirba Lietuvių kalbos ir literatūros institute (nuo 1990 m. – Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas), buvo Sakytinės tautosakos skyriaus vadove.
Tyrimų sritys – baltų mitologija, lietuvių liaudies etnologija ir folkloras. Rengė tęstinį leidinį „Tautosakos darbai“.
Mladen Petrić
Mladenas Petričius (g. 1981 m. sausio 1 d.) – futbolininkas, Kroatijos rinktinės ir Fulham FC klubo puolėjas.
2012 m. birželio pabaigoje pasirašė vienerių metų sutartį su Anglijos Fulham FC klubu.
žaidžia nuo 2001 m. Dalvavo daugelyje Kroatijos atrankos į 2008 m. Europos futbolo čempionatą varžybų, dažnai mušė įvarčius. Itin įsimintiną įvartį Mladenas Petričius įmušė į Anglijos rinktinės vartus. Šis pergalingas įvartis uždarė galimybę Anglijai patekti į čempionatą. Dėl puikaus pasirodymo atrankinėse varžybose žaidėjas pakviestas į Kroatijos sudėtį 2008 m. Europos čempionate.
Alizée Jacotey
Alizė Lionė (Alizée Lyonnet), mergaut. Alizė Žakotė (Alizée Jacotey, g. 1984 m. rugpjūčio 21 d., Ajače) – prancūzų popmuzikos atlikėja.
Veršiai
Veršiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 13 km į pietus nuo Šakių ir 7 km į rytus nuo Sintautų. Šalia teka Penta. Yra Beržynų pagrindinė mokykla, biblioteka.
Alizée Jacotey
Alizée gimė 1984 m., Korsikoje. Nuo vaikystės mėgsta teatrą, šokius ir dainavimą. Būdama 15 metų, sudalyvavo televizijos laidoje „Graines de Star“, kur atliko žinomos prancūzų dainininkės Axelle Red dainą „Ma prière“ ir praėjo „žvaigždžių konkurso“ atranką. Šio pasirodymo metu ją pastebėjo Alizee motina, Mylène Farmer ir Laurent Boutonnat, kurie po keleto bandymų įrašų studijoje nusprendė jai patikėti dainą „Moi… Lolita“. Daina labai greitai susilaukė didelio pasisekimo. Po to, kai singlas pasirodė prekyboje, per mažiau kaip savaitę buvo išpirkta 1,5 mln. įrašo kopijų, singlas beveik pusę metų laikėsi tarp dešimt perkamiausių. 2001 m. lapkričio 17 d. Alizée gavo savo pirmąjį profesionalųjį apdovanojimą nuo Prancūzijos telekanalo „M6“, už nominaciją „Metų atgimimas“. Apdovanojimai vėliau sekė vienas po kito ir Alizée greitai išgarsėjo.
Veršiai
Pagrindiniai susisiekimo keliai – ir. miniatiūra|240px|left|Kryžkelė
Liaudies etimologija
Vyresnieji kaimo gyventojai pasakoja kelias legendas. Anot vienos, pro gyvenvietę važiavo pirkliai ir gavo nusipirkti veršių, todėl taip pavadino gyvenvietę. Pasak kitos, iš aplinkinių kaimų veždavo veršius pas vieną kaimo gyventoją lupti odas.
Kiviškių apylinkė
Kiviškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš dalies Tabaro apylinkės, dalies Juozapavos apylinkės ir dalies Stelmužės apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Imbrado apylinkės.
Indėlių draudimas
Indėlių draudimas – ši draudimo rūšis skirta gyventojų bei juridinių asmenų bankuose bei kitose kredito įstaigose indėliams apsaugoti. Kai finansų institucijos susiduria su sunkumais, jos gali tapti nemokios, t. y. gali nesugebėti vykdyti savo įsipareigojimų gyventojams ir neturėti lėšų indėlių grąžinimui. Jeigu indėliai apdrausti, tai gyventojų pinigai yra saugūs – draudimas garantuoja indėlių grąžinimą.
Lietuvoje
Lietuvoje nuo 1997 m. veikia privalomasis indėlių draudimas, tam buvo įkurta ir valstybės įmonė „Indėlių ir investicijų draudimas“. Bankai ir kitos kredito įstaigos, priimančios gyventojų bei juridinių asmenų indėlius, moka nustatyto dydžio draudimo įmokas, kurios yra kaupiamos Indėlių draudimo fonde. Esant reikalui, jos naudojamos sugrąžinant indėlius. Maksimali grąžinama indėlio suma bei laikotarpis, per kurį asmuo turi teisę atgauti savo indėlį, yra nustatyta įstatymu. Pavyzdžiui, net jeigu indėlis siekė pusę milijono litų, tai pagal įstatymą, galiojantį 2010 m., sugrąžinama gali būti tik 345 tūkst. litų – tokia yra šiuo metu nustatyta maksimali suma. Ši sistema galioja visoje šalyje ir indėlius draudžia komerciniai bankai, užsienio bankų skyriai (filialai) ir kredito unijos.
Girdžių apylinkė
Girdžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Jurbarko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jurbarko rajonui. 1954 m. prijungta dalis Lukšių apylinkės ir dalis Kuturių apylinkės, 1962 m. – dalis Jokūbaičių apylinkės, 1963 m. – Pavidaujo apylinkė.
Šida Kartlis
Šida Kartlis ( 'Vidinis Kartlis') – regionas šiaurinėje Gruzijos dalyje.
Šiaurinę regiono dalį sudaro teritorija (viso 1393 km² – Džavos rajonas, dalis Karelio ir Gorio rajonų), kurioje yra nepripažinta nuo 1992 m. nepriklausomybės siekianti Pietų Osetijos respublika.
Geografija
Šida Kartlį sudaro (2014):
Regione:
Vidutinis gyventojų tankis – 46 žm./km². Gyventojai – gruzinai 94,7 %, azerbaidžaniečiai 2,1 %, osetinai 1,8 %, armėnai 0,8 %, rusai 0,3 %.
Ekonomika
Gamtiniai ištekliai – dolomitas, keraminiai moliai, mineralinis vanduo.
Pramonė: Gorio vatos, konservų ir vaisių perdirbimo kombinatai, Agaros cukraus fabrikas, Kaspio cemento gamykla, Chašurio ir Metechio plytinės.
Transportas – automobilių keliai, geležinkelis, vamzdynas. transporto mazgas – Chašuris.
Istorinis Šida Kartlis
Šida Kartlis – dalis istorinio Kartlijos regiono. Ankstesnis Šida Kartlio pavadinimas – Zena Sopeli. Istorinio Šida Kartlio teritoriją rytuose ribojo Aragvio upė, šiaurėje – Didysis Kaukazo kalnagūbris, vakaruose – Licho (Suramo) kalnagūbirs, o pietuose – Trialeto kalnagūbris.
Istorinio Šida Kartlio teritorija nesutampa su dabartiniu Šida Kartliu. Senojo Šida Kartlio žemės dabar sudaro:
Čerbiškė
Čerbiškė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kriūkų.
Vostok Europe
„Vostok Europe“ – Lietuvoje gaminamų rankinių laikrodžių markė, turinti garsios Rusijos Čistopolio laikrodžių gamyklos „Vostok“ vardą. „Vostok Europe“ yra Lietuvos kapitalo įmonė, įsikūrusi Vilniuje nuo 2003 m. Įmonė kasmet pagamina ir parduoda 15-20 tūkst. laikrodžių, kainuojančių 200–700 eurų. Dirba 25 darbuotojai. miniatiūra|200px|right|„Vostok Europe“ laikrodis miniatiūra|200px|right|Nardytojams skirtas laikrodis „Anchar“
Laikrodžiams detales tiekia Rusijos, Šveicarijos, Japonijos, Kinijos gamintojai. Nemažai dalių gaminama pagal specialų „Vostok Europe“ užsakymą. Keturių penktadalių laikrodžių mechanizmai atkeliauja iš Japonijos. Kai kurių modelių mechanizmai pagal specialų užsakymą pagaminti Šveicarijoje ir gali būti naudojami tik „Vostok–Europe“ laikrodžiuose.
Pirma partija „Vostok Europe“ laikrodžių pristatyta 2004 m. Bazelio parodoje. Produkcija daugiausia skirta eksportui – Lietuvoje jų parduodama ne daugiau kaip 5 proc. Trečdalis laikrodžių tiekiama į JAV rinką, trečdalis lieka Europoje, likę parduodami Pietų Azijoje.
Istorija
Gaminti laikrodžius Vilniuje „Koliz“ pradėjo 2003 m. Tuo metu ji buvo kito Rusijos laikrodžių gamintojo „Poliot“ gaminių platintoja. Nuo 1997 m. nedidelėmis partijomis „Poliot“ laikrodžiai pradėti gaminti ir Vilniuje. Gamyba Lietuvoje buvo greitesnė ir pigesnė, nes buvo išvengiama biurokratinių Rusijos muitinės procedūrų. Be to, Vilniaus laikrodininkai pradėjo kurti savo dizaino „Poliot“ laikrodžių kolekciją. Subankrutavus gamyklai Maskvoje, buvo užmegzti verslo ryšiai su „Vostok“ gamykla, esančia Čistopolyje (Tatarstanas). Buvo sukurtas prekės ženklas Vostok Europe..
Produkcija
Visų „Vostok Europe“ laikrodžių pavadinimai yra susiję su Sovietų Sąjungos techniniais pasiekimais. Tai „Lunokhod“ (liet. Mėnuleigis), „Gaz-14“ - limuzino „Čaika“ vardas, „Anchar“ – sovietų povandeninis laivas ir kt.:
Gaminami laikrodžiai daugiausiai vyriški, skirti 25–34 metų jaunimui, turinčiam aukštąjį išsilavinimą, dirbančiam, aktyviai sportuojančiam. Įmonė pardavinėja ir moteriškus, taip pat konservatyvaus dizaino laikrodžius.
Ekvadoro demokratinės kairės partija
Ekvadoro demokratinės kairės partija (PID, :) – Ekvadoro kairioji demokratinio socializmo partija.
Istorija
Įkurta 1970 m. gegužės 24 d. kaip Demokratinis revoliucinis judėjimas. 1978 m. tapo partija.
Rinkimuose dalyvauja nuo 1979 m. 1984 m. gavo 24 vietas iš 71 Nacionaliniame kongrese. 1984 m. Rodrigas Borcha Sevaljosas prezidento rinkimų II ture gavo 47,8 % balsų. 1987 m. rinkimuose PID gavo 31 vietą parlamente ir kartu su Liaudies demokratijos partija sudarė vyriausybę.
1988 m. prezidento rinkimus laimėjo R. Borcha Sevaljosas. 2002 m. parlamento rinkimuose, vietų dalybose dalyvaujant 25 partijoms, PID gavo 13 vietų iš 100 Nacionaliniame kongrese ir užėmė antrą vietą.
2005 m. parlamentui atstatydinus Lucijų Gutjeresą, prezidentu ir vyriausybės vadovu tapo Alfredas Palacijus (Luis Alfredo Palacio González). Jo vyriausybėje daugumą sudaro PID atstovai.
Struktūra ir ideologija
Turi 400 000 narių. Aukščiausias organas – suvažiavimas, renkantis Nacionalinį direktoratą.
Siekia gilios agrarinės reformos, amatų plėtros, tačiau pasisako už mišrią ekonomiką, palaiko Kontadoro grupės politiką. Turi didelę įtaką Darbininkų profsąjungų konfederacijoje.
Socialistų Internacionalo narė nuo 1980 m. Lotynų Amerikos ir Karibų šalių politinių partijų komiteto (Partidos Políticos de América Latina y el Caribe – COPPPAL) narė.
Nuorodos
Oficiali svetainė
LSD
thumb|300px|LSD cheminė struktūra
Lizergo rūgšties dietilamidas, sutrumpintai LSD, kartais LSD-25 – stipri pusiau sintetinė psichotropinė medžiaga, smegenyse sąveikaujanti su signalo perdavime dalyvaujančiais receptoriais (5HT1A ir 5HT2). Tai vienas iš haliucinogenų.
Cheminė formulė: C20H25N3O
LSD sintetinamas iš lizergo rūgšties, gaunamos iš javų grybelių paprastosios skalsės (Claviceps purpurea), dažniausiai aptinkamų rugiuose.
1985 pirmą kartą pagamintas visiškai sintetinis LSD, nenaudojant alkaloidų kaip pirmtakų.
LSD dar dažnai vadinamas „rūgštimi“ (acid - angl.), medžiagos sukelti potyriai – kelione (trip arba acid trip - angl.).
Istorija
Pirmą kartą 1938 m. LSD susintetino Dr. Albertas Hofmanas (Albert Hofmann) Sandoz laboratorijoje Bazelyje, Šveicarijoje. LSD haliucinogenines savybes 1943 m. balandžio 16 d. Hofmanas atrado netyčia, medžiagai patekus ant jo odos. 1943 m. balandžio 19 d. jis dar kartą išbandė LSD poveikį panaudodamas 250 mikrogramų medžiagos ir nustatė, kad tai yra veikianti LSD dozė. Šią dieną LSD vartotojai pažymi kaip „dviračio dieną“ (Bicycle Day), nes Hofmanas LSD poveikį patyrė važiuodamas dviračiu namo.
LSD naudota medicinoje: psichoterapeutams atsirado galimybė į pasaulį pažvelgti taip, kaip jaučiasi sergantis psichikos liga ligonis, pacientai galėjo atskleisti savo slaptas mintis bei emocijas, kurios smarkiai padėdavo psichoterapija ir psichoanalize užsiimantiems medikams gydant susirgusiuosius. Iš pradžių manyta, jog tokios psichikos ligos, kaip šizofrenija, sukeliamos organizmui savaime pagaminus ir išskyrus mažą kiekį LSD identiškos medžiagos. Buvo manoma, kad LSD gali pasitarnauti ieškant vaistų nuo šios ligos. Tačiau neilgai trukus mokslininkai paneigė šią hipotezę išsiaiškinę, kad šio psichodeliko poveikis ir ligos priežastys bei veikimas kardinaliai skiriasi. LSD taip pat buvo naudojamas kaip nuskausminantis vaistas ir kaip nuo pavojingesnių narkotikų padedantis atprasti pakaitalas. Bandymai gydyti šiuo narkotiku alkoholizmą davė kiek tai teigiamų rezultatų. thumb|right|300px|LSD poveikis kareivių marširavimui. 1958 m. JAV armijoje atlikinėti tyrimai. Judesiai netikslūs, drausmė beviltiška. Pateikiama išvada, jog LSD armijai visai netinka. Žinoma, kad LSD panaudojimo kariniais tikslais galimybėmis XX a. šeštajame dešimtmetyje domėjosi CŽV, kuri vykdė projektą kodiniu pavadinimu MK-ULTRA. Eksperimentavimu su LSD įtariamos ir kitos žvalgybos, tarp jų ir tarybinė GRU, nors tikrų duomenų apie tai nėra. LSD bandymais užsiėmė ir britų vyriausybė 1953-54 m. MI6 naudodami LSD tikėjosi rasti „tiesos narkotiką“ (tokius bandymus dalinai paskatino gandai apie TSRS išrastus „smegenų praplovimo“ narkotikus). Buvo domimasi galimybėmis LSD pritaikyti per apklausas, tardymus, minčių kontrolei, smegenų plovimui.
LSD smarkiai išpopuliarėjo 7-ąjį dešimtmetį, kai vienu geriausiu pasaulyje laikomo Harvardo universiteto psichologijos profesorius Timitis Leris ir jo kolega Ričardas Alpertas pradėjo skatinti žmones pabandyti LSD, teigdami, kad tai gera priemonė dvasiniam tobulėjimui. Netrukus Harvardo universitetas gavo paramą ištirti LSD poveikį. Į eksperimentą buvo įtraukta apie 400 universiteto studentų. 90 % „keliavusiųjų“ pasakė, kad norėtų pakartoti, 83 % pasakė, jog „sužinojo kažką naujo“, ir 62 % teigė, kad tai pakeitė jų gyvenimus į geresniąją pusę. Kai kurie tyrimai parodė, kad net mažiausios dozės LSD gali dramatiškai pakeisti žmogaus asmenybę, pasaulėžiūrą ir net gyvenimo būdą.
Po kiek laiko Lerio ir Alperto tyrinėjimai pradėti vertinti kontroversiškai, nes profesoriai pradėjo ieškoti ryšių tarp LSD ir mistinių religijų bei ritualų, išryškėjo jų kontrkultūrinės pažiūros. Vėliau Leris parašė knygą psichodelijos tema bei tapo plačiai žinoma persona tarp hipių pasakęs savo garsiąją frazę apie LSD: „Turn on, tune in, drop out“.
1971 metais JAV uždraudė LSD, neilgai trukus šiuo pavyzdžiu pasekė ir kitos valstybės. Tačiau tai nesustabdė hipių, kurie toliau vartojo LSD bei kitus skatino taip pat elgtis, taip parodydami nepasitenkinimą draudimu. Moksliniai eksperimentai su LSD yra leidžiami, tačiau su žmonėmis atliekami tik labai retais atvejais. Praeityje naudotas medikų, oficialiai pripažįstamų medicininių naudojimo atvejų LSD šiuo metu neturi.
Yra nustatyta tik keletas neigiamų efektų žmogui bei jo sveikatai, iš kurių dažniausiai pasireiškiantis – „bloga kelionė“ (nemalonūs ar bauginantys potyriai ir vizijos). Ši „bloga kelionė“ gali būti pakankamai rimta jog būtų reikalinga medicininė pagalba.
Dozavimas
Užtenka ypač mažos LSD dozės, kad ji sukeltų stiprų poveikį organizmui. Be to, medžiaga į organizmą gali patekti bet kuriuo keliu, net per odą. Dažniausiai praktikuojama per burnos gleivinę.
Poveikis
thumb|right|250px|20 populiariausių rekreacijoje naudojamų narkotinių medžiagų poveikio įvertinimas. Apibendrinus priklausomybės ligų, chemikų, farmakologų bei policijos duomenis ir įvertinus galimą priklausomybę, fizinę ir socialinę žalą, LSD skirta 14 vieta.
Poveikis prasideda praėjus 30 maždaug minučių po pavartojimo ir trunka 8 – 12 valandų. Koncentracija kraujuje perpus sumažėja kas maždaug dvi su puse valandos.
LSD nėra „tikrasis“ haliucinogenas – nors iliuzijos dažnos, grynos haliucinacijos pasitaiko retai.
LSD poveikis labai skiriasi priklausomai nuo tokių veiksnių kaip ankstesnė patirtis, aplinka, dozės dydis. LSD efektus galima suskirstyti į: laukiamus, neutralius, nepageidaujamus ir atsirandančius dėl nuolatinio, ilgalaikio vartojimo.
Kultūra
thumb|LSD menas LSD kultūra kai kuriose šaltiniuose minima „kaip nepakartojamas mokslo ir religijos lydinys“. Buvo naudojama įvairiose netradicinėse religinėse apeigose.
Su LSD eksperimentavo nemažai menininkų, bandydami savo kūriniuose perteikti narkotiko sukurtas vizijas. Šie kūriniai žinomi bendru „LSD meno“ pavadinimu. Tačiau tikslų tokių menininkų sąrašą sudaryti būtų sunku, ir kai kurie gana abstrakčiai kuriantys menininkai (Mati Klarwein) yra aiškai pasakę, jog narkotikai niekada ir niekuo daug neprisidėjo prie jų kūrybos. Šiuo metu atvirai LSD vizijas perteikinėjančių menininkų yra nelabai daug. Sakoma, jog tai nėra paprasta, nes LSD poveikyje labai suprastėja menininkui reikalingi techniniai sugebėjimai.
Aldo
thumb|250px|„Aldo“ parduotuvė [[Filipinai|Filipinuose]]
„Aldo“ – tarptautinis Kanados avalynės prekės ženklas, valdomas kompanijos „Aldo Group“. Pasaulyje yra daugiau nei 1750 parduotuvių, veikiančių 82-ose šalyse penkiuose žemynuose. Be „Aldo“, kompanija taip pat valdo prekės ženklus „Call It Spring“, „Little Burgundy“ ir „Globo“.
Kompanijos pradžia siekia 1972 m., kai buvo įkurtas avalynės prekės ženklas „Aldo“; pirmosios prekės buvo pradėtos pardavinėti populiariuose mados butikuose įvairiuose Kanados miestuose, įskaitant Monrealį, Kvebeką, Otavą bei Vinipegą. 1978 m. atidaroma apirmoji atskira ir tik „Aldo“ batų prekyba užsiimanti parduotuvė Monrealio miesto centre; nuo to laiko nustota pardavinėti prekes universalinėse parduotuvėse.
1991 m. atidaroma 200-oji „Aldo“ parduotuvė, o po kelerių metų žengiama ir į Jungtinių Valstijų rinką su parduotuve, įkurta netoli Bostono. 1995 m. atidaroma pirmoji franšizės būdu valdoma parduotuvė Izraelyje; pradedama sparti tarptautinė plėtra, besitęsianti iki šiol. 2000 m. pristatomas „Aldo Accessories“ prekės ženklas. 2002 m. kompanijos parduotuvės atidaromos svarbiose komercincėse gatvėse Londone; pastarosios parduotuvės susilaukė didelio dėmesio iš užsienio investitorių, „Aldo“ prekės ženklas tampa vis žinomesnis. 2012 m. kompanija atšventė savo 40-ąjį jubiliejų.
„Aldo“ yra įvardijama kaip sėkmingiausia kanadiečių mažmeminės prekybos bendrovė. Kompanijos įkūrėjas Aldo Bensadoun turi planų ir toliau plėsti parduotuvių tinklą. Tikisi, jog „Aldo“ sugebės tapti didžiausia avalynės mažmenininke visame pasaulyje ir planuoja, jog bendrovės pajamos iki 2017 m. pasieks 4 mlrd. JAV dol.
Karūna
dešinėje|miniatiūra|Danijos karaliaus Kristiano IV karūna (saugoma Rosenborgo pilyje, Kopenhagoje).
Karūnų įvairovė
Dažniausiai karūnos gaminamos iš tauriųjų metalų ir inkrustuojamos brangakmeniais, gali būti puošiamos kailiais (Jungtinės Karalystės karūna). Gamybos priemonės ir materialiosios medžiagos priklauso ir nuo valstybės, kurioje karūna gaminama, istorijos bei tradicijų.
Karūnos pagal formą
Išskiriamos trys pagrindinės karūnos formos:
Karūnos pagal valdovo lygį
Karūnų forma paprastai būdinga kiekvienai šaliai, tai susiję su vietinėmis tradicijomis.
Čereliai
Čereliais vadinami kaimai:
Karūna
Karūnos pagal atsakomybę
Neretai karūnos skirstomos į dvi grupes:
Istorija
Karūnos prototipu laikoma diadema, žinoma dar Senovės Graikijojo, kuri taip pat buvo nešiojama Persijos valdovų. Vėliau ją perėmė Romos imperatorius Konstantinas I.
Turbūt seniausia krikščioniškosios Europos karūna buvo Geležinė Langobardų karūna, iš kurios kilo vėlesni karūnų modeliai. Panašiomis į šią karūnuoti Austrijos, suvienytos Italijos valdovai bei Napoleonas Bonapartas.
Viduramžiais karūna simbolizavo monarcho galią. Daugelis valdovų užsakydavo labai puošnias ir daug kainuojančias karūnas, kurios ypač puošnios tapo Brandžiaisiais Viduramžiais. Karūnos buvo gaminamos iš aukso ar sidabro bei geležies lydinio, inkrustuojamos įvairiais brangiaisiais akmenimis. Kai kada būdavo ištapomos netgi miniatiūros ar išdėliojamos mažytės mozaikos.
Gražvyda Pulkienė-Katkutė
Gražvyda Pulkienė-Katkutė (1959 m. balandžio 24 d. Rūdaičių k., Kretingos r.), kultūros darbuotoja ir chorvedė.
Karūna
Istorija
Augant hercogų bei kitų aukštųjų feodalų galiai, šie taip pat ėmė nešioti karūnas taip pabrėždami savo aukštą kilmę. Kai kurių hercogų karūnos mažai tesiskyrė nuo karalių, o kai kada net būdavo puošnesnės.
Karūnacija
miniatiūra|Prancūzijos karaliaus Filipo Augusto karūnacija. Viduramžių miniatiūra Oficialus karūnos uždėjimas pirmą kartą vadinamas karūnacija. Dalyje karalysčių karūnacija reiškia karaliaus galių perėmimą.
Gražvyda Pulkienė-Katkutė
Biografija
Baigusi Plungės 1-osios vidurinės mokyklos aštuonias klases ir vaikų muzikos mokyklos keturias akordeono klases (dėst. G. Pakalnienė), 1974–1978 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. G. Navickas). 1978–1982 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (doc. G. Purlio klasė).
Nuo 1982 rudens Klaipėdos rajono Gargždų kultūros rūmų metodininkė, nuo 1988 vyresnioji metodininkė, nuo 1989 meninės kūrybos skyriaus vedėja, nuo 1990 chorų ir vokalinių ansamblių konsultantė.
Nuo 1983 dainų ir šokių ansamblio „Minija" vokalinės grupės vadovė, o 1983 pradėjo vadovauti Klaipėdos rajkoopsąjungos moterų chorui, kuris vėliau perėjo kultūros rūmų žinion. Taip pat vadovauja įvairiems vokaliniams ansambliams. Chorą parengė 1980 respublikinei dainų šventei, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje (dalyvavo jungtinis moterų choras, kuriam talkino V. Steponavičius, R. Kasparavičius). Choras surengė koncertų Žemaitijos miestuose ir miesteliuose, dalyvavo Klaipėdos miesto ir rajono dainų šventėse bei aplinkinių rajonų dainų šventėse, taip pat 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. G. Pulkienė organizuoja įvairius kultūros renginius, dainų šventes ir jose diriguoja.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Zatokų apylinkė
Zatokų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Smalvų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Zarasų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Smalvų apylinkės, dalis Turmanto apylinkės ir dalis Stačiūnų apylinkės, o dalis Zatokų apylinkės prijungta prie Bernotiškių apylinkės. 1962 m. prijungta didžioji dalis Turmanto apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Zatokų apylinkė prijungta prie Kimbartiškės apylinkės ir Smalvų apylinkės.
Dainius Puišys
Dainius Puišys (g. 1965 m. spalio 19 d. Ukmergėje) – choro dirigentas, dainininkas (baritonas), Lietuvos muzikos ir teatro akademijos profesorius.
Biografija
1973–1980 m. Panevėžio vaikų muzikos mokykloje mokėsi skambinti fortepijonu (mokyt. I. Martikonienė). 1980–1984 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio Jono Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. G. Viržonienė). 1983 m. respublikinio jaunųjų atlikėjų konkurso Kaune diplomantas. Mokydamasis akompanavo Panevėžio miesto chorams ir vokaliniams ansambliams, mokyklos koncertmeisteris. 1986–1991 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos muzikos akademijoje (prof. A. Jozėno klasė), 1991–1993 m. choro dirigavimo žinias gilino akademijos meno aspirantūroje (vadovas prof. A. Jozėnas). 1991–1995 m. akademijoje studijavo solinį dainavimą (prof. V. Noreikos klasė), 1996–1997 m. studijas tęsė akademijos Dainavimo katedros magistrantūroje (prof. V. Noreikos klasė).
1987–1989 m. Moksleivių rūmų dainų ir šokių ansamblio „Ugnelė“ chormeisteris ir koncertmeisteris. 1990 m. I tarptautinio J. Naujalio dirigentų konkurso Vilniuje laureatas.
Nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademijos Choro dirigavimo katedros asistentas, nuo 1998 m. vyr. asistentas, 1991–1995 m. studentų choro studijos dirigentas – chormeisteris, nuo 1995 m. merginų choro meno vadovas ir dirigentas. Chorą išmokė užsienio ir lietuvių klasikų bei šiuolaikinių kompozitorių kūrinių, rengia koncertus, su juo dalyvavo religinės muzikos festivaliuose ir kompozitorių jubiliejiniuose koncertuose, giedojo bažnyčiose. Merginos parengtos 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. 1990–1997 m. D. Puišys Vilniaus savivaldybės kamerinio choro „Jauna muzika“ artistas (solistas). Kaip solistas koncertavo Lietuvoje, taip pat ir užsienyje. 1997 m. Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre debiutavo G. Verdi operoje „Traviata" Barono vaidmeniu. Padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai.
Choro dirigento
1990 - 1997 m. Vilniaus savivaldybės choro „Jauna muzika“ artistas-solistas (baritonas). Šiuo laikotarpiu kolektyvas laimėjo 15 tarptautinių konkursų, tarp jų Grand Prix Europeo (Varna, Bulgarija, 1993 m.).
1991 - 1995 m. Lietuvos muzikos akademijos (dabar Lietuvos muzikos ir teatro akademija) Mišraus choro ( meno vadovas prof. P. Gylys)  chormeisteris – dirigentas.
1995 - 2005 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Merginų choro meno vadovas ir dirigentas.
2005 - 2018 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Mišraus choro meno vadovas ir dirigentas.
Dalyvavo profesorių E. Ortner (Austrija) ir M. Tranchant (Prancūzija) vadovaujamuose choro muzikos interpretavimo ir dirigavimo meistriškumo kursuose, LMTA choro dirigentų (2009 m.) ir III tarptautiniame J. Naujalio choro dirigentų (2017 m.) konkursuose.
Dalyvavo Lietuvos aukštųjų mokyklų studentų chorų festivalyje Šiauliuose (2007, 2010, 2015 m.), Kaune (2008, 2012, 2016 m.), Klaipėdoje (2011, 2014 m.) Vilniuje (2009, 2013, 2017 m.), koncertuose, skirtuose kompozitorių J. Haydn 200-osioms mirties, G. Verdi 200- osioms gimimo metinėms (2013), J. Juzeliūno (2006 m.), J. Nabažo (2007 m.), J. Švedo (2008 m.), L. Abariaus (2009, 2014 m.), P. Bekerio (2010 m.), K. Kavecko, K. Griauzdės (2015 m.), A. Jozėno, A. Budriūno (2017 m.) ir kt. jubiliejiniuose vakaruose - koncertuose.
Koncertavo Lietuvos Nacionalinės filharmonijos, Kongresų rūmų didžiojoje ir kamerinėje, LMTA Didžiojoje, Lietuvos valdovų rūmų, Lietuvos taikomosios dailės muziejaus, Kauno filharmonijos, Klaipėdos, Šiaulių „Saulės“ koncertų salėse, Vilniaus Arkikatedroje Bazilikoje, Vilniaus universiteto šv. Jonų, šv. Kazimiero, šv. Teresės, šv. Pranciškaus Asyžiečio (Bernardinų), šv. Kotrynos, šv. Jokūbo Pilypo, Kauno  šv. Ksavero (Jėzuitų), Klaipėdos Marijos Taikos Karalienės bažnyčiose, Šiaulių šv. Apaštalų Petro ir Pauliaus katedroje ir kt.
D. Puišys dirigavo įvairiuose koncertuose, festivaliuose Lietuvoje ir užsienyje.
Buvo Baltijos valstybių studentų dainų ir šokių šventės "Gaudeamus" Lietuvos delegacijos chorų meno vadovu ir šventės vyr. dirigentu (Vilnius – 2011 m., Daugpilis (Latvija) – 2014 m., Tartu (Estija) – 2006, 2018 m.), Lietuvos šimtmečio dainų šventės  „Vardan tos...“  (Vilnius – 2018 m.) vyr. dirigentu, Lietuvos aukštųjų mokyklų studentų chorų festivalio Vilniuje (2005, 2009, 2013, 2017 m.) meno vadovu ir vyr. dirigentu.
Dainininko
Gastroliavo Izraelyje (1994 m.), Japonijoje (1995, 1997 m.),  Ispanijoje (1996 m.), Vokietijoje (1998, 1999, 2000, 2010 m.), Latvijoje, Estijoje (2003,2004 m.), Rusijoje (2006, 2009 m), Lenkijoe (2007, 2017 m.).
Kameriniais ansambliais
Valstybiniu Vilniaus, M. K. Čiurlionio, Chordos, Art Vio, Lietuvos Nacionaliniu Operos ir baleto, Panevėžio styginių kvartetais, Vilniaus styginių kvintetu „Intermezzo“, „Musica humana“, „Vilniaus arsenalas“,  liaudies instrumentų „Vaivora“, P. Jaramino ir T. Leiburo instrumentiniais trio.
Chorais
„Jauna muzika“, „Vilnius“, „Polifonija“, LMTA merginų ir mišriu, LEU „Ave vita“, „Kamertonas“, „Aukuras“, Vilniaus Arkikatedros Bazilikos jaunimo, Lietuvos žemės ūkio ministerijos mišriu choru „Dobilas“, VU „Pro musica“, „Virgo“, „Gaudeamus“.
Orkestrais
Lietuvos nacionaliniu, Lietuvos valstybiniu, Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro, Kauno, Panevėžio simfoniniais, Lietuvos, šv. Kristoforo, Kauno, Panevėžio, Klaipėdos, Šiaulių kameriniais, Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos lengvosios muzikos, Valstybiniu pučiamųjų instrumentų „Trimitas“, Lietuvos kariuomenės garbės sargybos, Šiaulių pučiamųjų orkestrais.
Dirigentais
S. Sondeckiu, V. Viržoniu, A. Šulčiu, M. Staškumi, M. Pitrėnu. M. Piečaičiu, M. Äberg (Švedija),
R. Alessandrini (Italija), F. Bernius (Vokietija), D. Katkumi, P. Gyliu, S. Vaičiulioniu, L. V. Lopu, V. Augustinu, A. Vildžiūnu, J. Cechanovičiumi, T. Leiburu, R. Balčiūnu, V. Kapučinsku,
Notariato įstatymas
Notariato įstatymas:
Dainius Puišys
Dirigentais
E. Ališausku, U. Vaiginiumi, R. Gelgotiene, V. Lukočiumi, R. Šerveniku, M. Barkausku.
Repertuaras
Oratorinis - kantatinis žanras:
A. Bononcini, J. H. Roman, G. F. Händel, J. S. Bach. J. Haydn, W. A. Mozart, G. Rossini, L. van Beethoven, F. Scubert, C. Saint-Saëns, Th. Dubois, G. Puccini, V. Miškinio kūriniai.
Operų ir operečių arijos :
G. F. Händel, W. A. Mozart, G. Rossini, G. Donizetti, G. Verdi, A. Ponchielli, Ch. Gaunod, G. Bizet, R. Wagner, A. Rubinstein, P. Čaikovskij, S. Rachmaninov, E. Kalman, F. Lehar, P. Abraham, R. Frimll ir kt.
Dainos, romansai, vokaliniai ciklai:
Italijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Italijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Dainius Puišys
Repertuaras
F. Schubert, R. Schumann, F. Mendelssohn, J. Brahms, H. Wolf, R. Strauss, G. Mahler, M. Ravel,
F. Poulenc ir kt.
Lietuvių kompozitorių vokaliniai kūriniai:
J. Naujalis, S. Šimkus, A. Kačanauskas, J. Gruodis, J. Strolia,  S. Vainiūnas, V. Paltanavičius, V. Budrevičius, V. Klova, B. Gorbulskis, P. Dikčius, V. Barkauskas, V. Laurušas, J. Tamulionis, V. Bartulis, T. Makačinas ir kt.
Pedagoginė veikla
Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Choro dirigavimo katedroje dėsto dirigavimą, dainavimą.
D. Puišio dirigavimo klasę baigė  40 absolventų (specializuotos studijos – 3, bakalauro studijos – 26, magistro studijos – 13).
Dauguma jų pagal profesiją dirba choro dirigentais, chormeisteriais, choro artistais ar muzikos pedagogais.
Mokslo – metodinė ir kita veikla
Skaitė pranešimus mokslinėse konferencijose, vedė dirigavimo ir dainavimo interpretacijos meistriškumo seminarus Lietuvoje, parašė straipsnių Lietuvos spaudoje, padarė muzikos kūrinių aranžuočių chorui, pirmininkavo ir dalyvavo  įvairių choro dirigentų, chorų, vokalinių ansamblių ir solistų konkursų vertinimo komisijose Lietuvoje ir užsienyje. Iniciavo ir dalyvavo LRT muzikinėse laidose, skirtose prof. A. Jozėno, prof. V. Noreikos kūrybiniams ir gyvenimo jubiliejams, konkursams, festivaliams ir kt. muzikiniams įvykiams, choro meno aktualijoms. Iniciavo ir organizavo  LMTA choro dirigentų (2009 m.) bei III tarptautinį J. Naujalio choro dirigentų (2017 m.) konkursus,  buvo šių konkursų vertinimo komisijų narys.
D. Puišys yra Lietuvos muzikų sąjungos ir Lietuvos chorų sąjungos narys.
PFK Marek Dupnica
Dupnicos „Marek“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Dupnicos.
Studzienična
thumb|250|right|Studzieničnos bažnyčia thumb|220px|right|Studzieničnos koplyčia 220px|thumb|Paminklas Jonui Pauliui II Studzienična - administracinė Augustavo miesto dalis. Iki 1973 m. buvo atskiras kaimas šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje, Augustavo valsčiuje. Gyvenvietė įskikūrusi šalia Studzieničnės ežero. Gyvenvietėje yra Studzieničnos kareivių kapinės.
Gyvenvietės sanktuariumas
Gyvenvietėje yra Studzieničnos Šv. Mergelės Marijos koplyčia, kurios vidus išpuoštas įvairių gyvūnų ragais. Koplyčia pavadinta Marijos garbei. Koplyčia su dar keliais apylinkėse esančiais religiniais objektais sudaro Studzieničnos Dievo Motinos sanktuariumą. Sklinda legendos apie šalia tekančius šaltinius, kurie gydo nuo įvairiausių ligų. Pirmoji koplyčia buvo pastatyta 1770 metais, kurios steigėjas buvo Vincentas Muravskis (Wincent Murawski). Dabartinė plytinė koplyčia pastatyta 1872 metais, kurios statybai vadovavo vienas iš Augustavo kanalo statybos vadovų Liudvikas Jeziorkovskis (Ludwik Jeziorkowski). Dar 1838 m. gyvenvietė neturėjo savo atskiros parapijos ir priklausė Ščebros parapijai, bet jau 1873 m. dokumentuose rašoma, kad kaimas turi savo atskirą parapiją. 1814 m. mirus pirmajam koplyčios steigėjui Vincentui Muravskiui, šis buvo palaidotas po koplyčios altoriumi. 1983 m. kaime buvo filmuojamas Wojciech Wójcik filmas Karatė lenkiškai (Karate po polsku). 1999 m. šiame sanktuariume lankėsi popiežius Jonas Paulius II, kuriam vėliau šioje vietoje buvo pastatytas paminklas, autorius Czesław Dźwigaj.
Bratsko tvenkinys
Bratsko tvenkinys  – didelis dirbtinis vandens telkinys Rusijoje, pietų Sibire, Irkutsko srityje. Susidarė Bratsko HE užtvanka patvenkus Angaros upę.
Užtvanka baigta statyti 1961 m., o tvenkinys užsipildė 1967 m. Tvenkinio plotas svyruoja tarp 5426 – 5470 km². Tai yra vienas didžiausių tvenkinių pasaulyje. Labai ilgas, driekiasi nuo pat Usole Sibirskojės. Plotis vietomis siekia 20 km. Kranto linija labai raižyta, jos ilgis apie 7400 km. Bratsko tvenkinys užliejo ne tik Angaros slėnį, bet ir jos intakų Okos, Ijos ir kt. žemupius, kur susidarė ilgos įlankos.
Prie tvenkinio įsikūrę Bratsko, Svirsko, Usole Sibirskojės miestai. Naudojamas laivybai, žvejybai, miško plukdymui, vandentiekiui.
Aldona Pulauskienė-Kvaraciejūtė
Biografija
Tėvas buvo kaimo smuikininkas, dainininkas ir pirmasis Aldonos muzikos mokytojas. 1941–1947 lankydama Merkinės gimnaziją, muzikos žinių gavo ir iš mokytojo V. Gutausko. 1947–1951 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Ilčiukas). Mokyklą baigė su pagyrimu. Kartu studijavo ir Vilniaus universiteto Istorijos – filologijos fakultete, bet kai 1949 tėvus, brolį ir seserį bolševikai ištrėmė į Sibirą, universitetą teko palikti. Baigusi muzikos mokyklą, gavo rekomendaciją studijuoti Lietuvos konservatorijoje, bet likusi viena – dirbdama turėjo pelnytis duoną.
1951 rudenį atvyko į Vievį ir išvarė platų muzikinių darbų barą. Buvo kultūros namų meno vadovė ir iki 1968 direktorė, suorganizavo mišrųjį chorą, kuriam iki šiol tebevadovauja.
Nuo 1950 choras yra visų respublikinių dainų švenčių dalyvis, 1990 Lietuvos tautinės dainų šventės, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų švenčių Vilniuje dalyvis. Choras – daugelio respublikinių konkursų laureatas ir prizininkas, koncertavo Latvijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Vengrijoje, Čekoslovakijoje ir Nyderlanduose. Išviso jis yra surengęs apie 400 koncertų. 1985 respublikinei dainų šventei chorvedė dar parengė Vievio grūdų produktų kombinato mišrųjį chorą.
A. Pulauskienė – žinoma pedagogė ir moksleivių chorų vadovė.
Nuo 1951 iki šiol dėsto muziką ir vadovauja chorams Vievio vidurinėje mokykloje. Daug metų dirbo net su 3-4 chorais. 1955 respublikinei dainų šventei parengė vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą, 1960 vaikų ir mišrųjį chorus. Į 1964 I respublikinę moksleivių dainų šventę Vilniuje mokytoja atvežė tris chorus: jaunučių, merginų ir mišrųjį, kurie konkursuose laimėjo pirmąsias ir kitas prizines vietas. 1965 respublikinės dainų šventės konkurse jaunių choras pelnė pirmąją vietą. 1969 respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei parengė tris chorus – per 280 dainininkų. Vaikų chorai dalyvavo moksleivių ir suaugusiųjų respublikinėse dainų šventėse, 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje. Vyresniųjų klasių mišrusis moksleivių choras buvo 1977 respublikinės dainų šventės ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės konkursų laureatas, pirmųjų ir kitų prizinių vietų laimėjęs respublikinėse mokyklų chorų varžybose. 1968–1986 būdama Vievio vaikų muzikos mokyklos direktore ir mokytoja, A. Pulauskienė vadovavo vaikų chorui, jį parengė 1985 ir 1990 respublikinėms dainų šventėms. Nemaža jos buvusių mokinių tapo muzikais profesionalais. Sūnus Dainius Pulauskas – pianistas.
A. Pulauskienė – Vievio ir Trakų rajonų dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, 1965 respublikinės dainų šventės dirigentė. 1964 apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, o 1965 jai suteiktas nusipelniusio kultūros – švietimo darbuotojo garbės vardas.
2001 m. išleista knygelė „Tėvo smuikas : pro memoria : Aldonos Kvaraciejūtės-Pulauskienės (1929 01 08 – 2000 12 26) atminimui“.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Stanislovas Kęsgaila
Stanislovas Kęsgaila (, 1520 m. Kražiuose – 1554 m. vasario mėn. Vilniuje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, valstybės veikėjas.
Biografija
Kilęs Lietuvos didikų Kęsgailų giminės. Tėvas Mikalojus Jonavičius Kęsgaila, motina Ona Radvilaitė, Jono Radvilos duktė, Mikalojaus Radvilos Juodojo sesuo.
Šeima
Žmona Sofija Chodkevičiūtė (Zofia Chodkiewicz), sūnus Jonas Stanislovaitis Kęsgaila. Nuo 1549 m. Kražių grafas.
1545–1552 m. LDK stalininkas, Rodūnės seniūnas, nuo 1551 m. LDK pataurininkis, Mogiliovo ir Tykocino seniūnas.
Artimas Žygimanto Augusto bičiulis, rėmė jo vedybas su Barbora Radvilaite. Buvo vienas pirmųjų Reformacijos šalininkų Lietuvoje.
Palaidotas Vilniaus katedros Kęsgailų koplyčioje.
Vokietijos notariato įstatymas
Vokietijos notariato įstatymas - „Federacijos notarų nuostatai“; sutr. BNotO) - Vokietijos Federacinės Respublikos federalinis įstatymas, įtvirtinantis teisinius notariato sistemos pagrindus, notaro, notaro atstovo, Vokietijos notarų rūmų statusą, drausminę atsakomybę.
Istorija
Reicho notariato įstatymas priimtas 1937 m. vasario 13 d.
Įsigaliojo 1937 m. kovo 1 d.
Lenkijos krašto ūkio banko rūmai
Lenkijos krašto ūkio banko rūmai – pastatas Senamiestyje, Vilniuje. Projekto autoriai – J. Pankovskis, St. Gelenzovskis ir Janas Borovskis.
Istorija
Nuo XVI a. rūmų vieta priklausė Radviloms. XVIII a. teritorija buvo padalinta į kelis sklypus, per kuriuos XIX a. ketvirtajame dešimtmetyje buvo nutiestas Jurgio prospektas. 1921 m. sklypas priklausė S. Grabovskiui. Jame buvo įrengtos medinės mineralinio vandens parduotuvėlės, fotografavimo paviljonas. 1936 m. sklypą įsigijo Lenkijos krašto ūkio banko Vilniaus skyrius. Rūmų statyba vyko 1937–1938 m. 1938 m. banko kieme buvo pastatytas garažas (projekto autoriai – J. Pankovskis, St. Gelenzovskis ir J. Borovskis).
1940 m. pastatas buvo nacionalizuotas. 1940–1941 m. jo pirmuosiuose dviejuose aukštuose buvo įsikūręs LKP(b) Vilniaus miesto komitetas. 1944–1950 m. rūmuose veikė LKP(b) CK kadrų ir organizacinio partinio darbo skyriai. 1950–1990 m. pastate veikė LLKJS CK ir laikraščių „Genys“ ir „Jaunimo gretos“ redakcijos.
1990–1995 m. pastate veikė Lietuvos jaunimo forumas, Vilniaus miesto valdybos skyriai, Lietuvos Respublikos finansų ministerija ir „Bičiulystės“ redakcija. 1995–2005 m. rūmuose dirbo Vilniaus apskrities viršininko administracija. 2005–2006 m. statinys rekonstruotas. Nuo 2006 m. čia įsikūrusi „Kristiana“.
Tilburgas
Tilburgas – miestas pietų Nyderlanduose, Šiaurės Brabanto provincijos sostinė. Savivaldybė apima Tilburgo miestą ir aplinkinius kaimus Udenhout ir Berkel-Enschot.
Istorija
1809 m. karaliaus nutarimu gavo miesto teises.
Magistralė (kompiuteris)
Signalas, kurį siunčia vienas iš įrenginių, gali būti priimtas visų kitų prie magistralės prijungtų įtaisų. Dažniausiai magistralę sudaro daugybė komunikacijos linijų. Senesnės kompiuterių magistralės buvo paprasti elektros kabeliai su daugybe jungčių, tačiau dabar šis terminas apibrėžia bet kokius fizinius komponentus, naudojamus duomenims perduoti. Kompiuteryje būna daug įvairios paskirties magistralių, kurios užtikrina ryšį tarp skirtingų kompiuterio hierarchijos struktūros lygio komponenčių. Kitos magistralių rūšys: ISA, LPC, PCI, AGP, USB.
Juozas Ruzgis
Juozas Ruzgis (1940 m. gruodžio 4 d. Akėčiuose, Lukšių valsčius – 1980 m. liepos 19 d. Kuršėnuose, Šiaulių rajonas. Palaidotas Micaičių kapinėse.) – Lietuvos poetas, pedagogas. Jo eilėmis parašyta daina „Lietuva“ (muzikos autorius Aidas Sabaliauskas) Lietuvos radijo patriotinės dainos konkurse „Daina Lietuvai“ užėmė antrąją vietą.
Biografija
Baigė Akėčių pradinę mokyklą, mokėsi Lukšių vidurinėje, baigė Kapsuko (dabar – Marijampolė) pedagoginę mokyklą.
1964–1965 m. mokytojavo Kapsuko rajone, Liubave, nuo 1965 m. Šiaulių rajono Dirvonėnų vidurinėje mokykloje.
Juozas Ruzgis buvo mokytojas ir poetas. Aišku, poeto buvo žymiai daugiau negu mokytojo. Tačiau tie mokiniai, kuriems teko pas jį mokytis, Juozą ilgam prisimins. Jis – taktiškas, lyriškas ir susimąstęs. Jis – visuomet ir visiems pasiruošęs padėti. Jis – puikus klausytojas ir mažakalbis pašnekovas.
Mažoji panda
Mažoji panda (Ailurus fulgens) – mažųjų pandų (Ailuridae) šeimos žinduolis. Paplitęs Himalajuose nuo Nepalo iki Mianmaro bei pietvakarių Kinijoje.
Kūno dydis 51-63,5 cm, uodega 28-48 cm. Skirtingai nei atrodo iš pavadinimo, mažoji panda artimesnė meškėnui nei didžiajai pandai, priklausančiai lokinių šeimai. Mažoji panda dėl panašumo į meškėną seniau buvo priskiriama meškėniniams, tačiau dabar išskirta į atskirą šeimą. Dieną ji miega, susirietusi ant šakos ir uodega prisidengusi akis arba prispaudusi galvą prie krūtinės. Maitinasi naktimis, daugiausiai bambukų ūgliais, nors mielai ėda žolę, šaknis, vaisius, giles, peles, paukščius ir jų kiaušinius.
Mexx
„Mexx“ – tarptautinis Nyderlandų darbužių mažmeninės prekybos tinklas. „Mexx“ prekės buvo prieinamos daugiau nei 800 parduotuvių 55-iose šalyse; kompanijos produkcija buvo pasiekiama kiek daugiau nei 10 tūkst. prekybos taškų. 2014 m. prekės ženklą valdančios kompanijos paskelbė bankrotą.
Bendrovę 1986 m. įkūrė dizaineris Rattan Chadha Amsterdame, Nyderlanduose. Chadka paėmė du savo kurtus prekės ženklus ir sudėliojo naująjį parduotuvių pavadinimą: raidė „M“ kilo nuo vyriškų drabužių „Moustache“, o raidė „E“ – nuo jo moteriškų drabužių prekės ženklo „Emanuelle“; dizaineris sudėjo abidvi raides ir pavadinimą „Mexx“ užbaigė dviem „XX“, kurie reprezentuoja du bučinius.
Parduotuvėse visų pirma yra parduodami vyriški, moteriški bei vaikams skirti drabužiai; taip pat avalynė, aksesuarai, kvepalai, akiniai bei lininiai gaminiai.
Čereliai (Vilnius)
Čereliai – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Buivydžių.
Abrenės apskritis
Abrenės apskritis (, prieš tai Jaunlatgalės apskritis, vėliau – Viliakos apskritis) – tarpukaryje buvęs administracinis teritorinis vienetas Latvijoje.
Apskritis
1925 m. iš Ludzos apskrities šiaurinės dalies ir Ostrovos srities vakarinės dalies buvo suformuota Jaunlatgalės apskritis, kurią 1938 m. pervadino į Abrenės apskritį. Apskritis apėmė Abrenės ir Balvų miestus bei 14 kaimų. Valsčių skaičius apskrityje keliskart keitėsi – 1929 m. joje buvo 12, 1935 m. – 13, o 1940 m. – 15 valsčių.
Abrenės miestas ir šeši apskrities valsčiai (Purvmalos, Linavos, Kacėnų, Upmalos, Gaurų ir Augšpilio) 1944 m. buvo neteisėtai įtraukti į Rusijos SSR sudėtį. Likusi Abrenės apskrities dalis buvo pervadinta į Viliakos apskritį, o mažesnės teritorijos prijungtos prie naujosios Karsavos apskrities.
Istorija
Abrenės apskritis turi ilgą istoriją, kuri susijusi su šioje vietoje įvykusiais susidūrimais tarp baltų, finougrų ir slavų genčių, tautų ir valstybių. Manoma, kad dabartinis rusiškas pavadinimas „Pitalova“ susijęs su finougrų žodžiu „tulva” – tas, kuris moka duklę; potvynis. Latvijoje paplitusi versija, kad „Pitalova“ yra surusintas pavadinimas „Pietālava“ (Prie Talavo). Kitos versijos teigia, kad „Pitalova“ kilusi iš dvarininko pavardės, arba kad šioje vietoje buvo kankinama, iš rusų kalbos pytat’s (пытать) – kankinti.
Šis regionas buvo latgalių šiaurės rytų valstybės (karalystės) Atzelės (Adzelės) dalis, kuri ribojosi su kita latgalių valstybe – Talava (Tolowa, Tholowa). Gali būti, kad Talava mokėjo duoklę Smolensko Mstislavui (apie 1180 m.). 1218 m. įsiveržę rusai sudegino latgalių Abrenės pilį. 1224 m. Abrenės teritorija pateko į Rygos arkivyskupo globą, tapo Livonijos dalimi. 1431 m. rusai įsiveržė į Kacėnų ir Augšpilio apylinkes ir pastatė ten gerai įtvirtintą tvirtovę, kurią pavadino Višgorodu. 1481 m. Maskvos, Pskovo ir Novgorodo pajėgos užkariavo likusias Abrenės apskrities dalis ir prispaudė vietinius gyventojus atsisakyti katalikybės ir prisijungti prie stačiatikių bažnyčios. 1581 m. Višgorodą nuniokojo Lenkijos ir Lietuvos karaliaus Stepono Batoro kariuomenė, bet rusai greit atgavo Abrenės teritorijos rytines dalis, kurios pajungtos visiškai rusifikacijai, tačiau kai kuriose vietose šioje srityje dar gyvena latviai, kurie ten buvo likę. XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje filologai Augustas Bilenšteinas ir Karlis Miulenbachas šiame rajone išsiaiškino, kad dalis žmonių, kuriuos vadina rusų latviais vis dar kalba latgalių kalba.
Po to, kai bolševikai buvo išvaryti iš Latvijos ir apskritai iš Latgalos, Latvijos armija sustojo už Abrenės (Pitalovos), nes Abrenėje atsirado svarbus geležinkelio mazgas Latvijos ekonomikai ir saugumui.
Abrenės regionas ir 6 valsčiai perėjo į Latvijos sudėtį 1920 m. rugpjūčio 11 d., pasirašius Latvijos ir Sovietų Rusijos taikos sutartį, daugiausia vadovaujantis ekonominiais sumetimais, nes per Abrenę ėjo Latvijai svarbus geležinkelio mazgas. Ši siena nėra tikrai etnografinė, ir tai aiškinama tuo, kad taikos sutarties pasirašymo metu rusai nusileido daugiausia šiaurinės sienos dalyje; tai buvo ekonomiškai naudinga. Už šios sienos Tarybų Sąjungoje, pasienyje liko gyventi daug latvių, kurie faktiškai iš Latvijos nė kiek neišvažiavo. Nustatytos senos latvių teritorijos į rytus nuo oficialiai nubrėžtos sienos tarp Rusijos ir Latvijos liko Rusijos respublikos sudėtyje.
Archeologiniai ir etimologiniai (vietovardžių) tyrinėjimai liudija, kad praeityje latviai gyveno kraštuose į vakarus nuo Velikajos upės ir Sebežos ir Drisos apylinkėje iki pat Polocko. Velikajos upės istorinis pavadinimas yra Mude (Mudve), kas latviškai reiškė srauni upė. Daugelio vietų pavadinimai, tokie kaip Drisa, Dzisna, Jazna, Jelna, Kleva, Osveja, Plisa, Sebeža, Sula, Vedega ir kt., vis dar parodo savo neslavišką kilmę. Latviai buvo išsilaikę šiose apylinkėse šimtmečius; vėliau juos iš lėto asimiliavo rusai.
Gyventojų surašymo metu, 1935 m. Abrenės apskrityje nustatė gyventojų etninę sudėtį: 60 145 latviai, 45 885 rusai, 1558 žydai ir 648 baltarusiai. Tačiau etninė sudėtis ryškiai skyrėsi abiejose pusėse nuo Viliakos. Abrenės rytinėje dalyje latviai buvo etninė mažuma: 17 % Kacėnų valsčiuje, 5 % Linavos valsčiuje, 32 % Purvmalos valsčiuje, 5 % Augšpilio valsčiuje ir 4 % Gaurų valsčiuje, tačiau 71 % Škilbėnų valsčiuje ir 91 % Viliakos valsčiuje. Abrenės mieste gyveno 1242 žmonių, iš jų 484 latviai.