cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keliaujanti Haulo pilis
Siužetas
Karo įkarštyje Haulas išgydo Kalciferį ir nuramina Sofi, prasitardamas, kad dabar jis turi pas ką sugrįžti. Ragana suvokia, kad Haulas savo širdį saugo Kalciferyje ir jį sugriebia. Sofi Kalciferį aplieja vandeniu ir, piliai begriūvant, Sofi nukrenta į bedugnę. Bedugnėje stebuklingas žiedas jai rodo kelią pas Haulą − į pilies duris, kurias atidarius pasirodo tamsi erdvė. Sofi drąsiai į ją žengia ir supranta atsidūrusi Haulo vaikystėje. Ji pamato, kad demonas, su kuriuo Haulas sudarė sandėrį, iš tikro yra Kalciferis. Sofi grįžta iš vizijos į bedugnę, kur ją suranda Haulas, pasivertęs skraidančiu demonu. Haulas nuneša ją į pilies likučius, kur praranda sąmonę. Sofi paprašo raganos atiduoti Kalciferį, kuris saugo Haulo širdį. Ragana sutinka. Sofi gražina Haului jo širdį ir išlaisvina Kalciferį. Po to pabučiuoja kaliausę, kuri pasirodo yra dingęs princas. Filmo pabaigoje Sofi atjaunėja, nes meilė Haului išsklaidė dykynės raganos burtus.
Vartų apylinkė (Kalvarija)
Vartų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Bartninkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Rasių apylinkės.
Išmanusis laikrodis
miniatiūra|200px|right|Šiuolaikinis išmanusis „Samsung Galaxy Gear“ miniatiūra|200px|right|„Linux“ laikrodis 2000 m. Jį pristatęs autorius pavadintas „rankinio nešiojamojo kompiuterio“ tėvu
Išmanusis laikrodis  – kompiuterizuotas rankinis laikrodis, be standartinės laiko rodymo funkcijos turintis plačias funkcines galimybes, kurios beveik nenusileidžia išmaniajam telefonui. Šiuolaikinės technologijos leidžia sutalpinti kompiuterį į laikrodžio dydžio korpusą, todėl tokio laikrodžio pagalba galima valdyti kai kurias telefone įdiegtas programas, skaityti elektroninius laiškus, trumpąsias žinutes, socialinių tinklų naujienas, valdyti skambučius.
Funkcionalumas
miniatiūra|200px|right|Šiuolaikinis išmanusis „Samsung Galaxy Watch“ Dažniausiai gamintojo deklaruojamos funkcijos veikia tik tuo atveju, jei šalia laikrodžio yra telefonas ir bevielis Bluetooth ryšys. Viena iš problemų išlieka laikrodžių baterijos trumpas tarnavimo laikas. Taikant alternatyvius įkrovimo metodus (judesio, saulės ir kt.) ir išsprendus prietaiso autonomijos problemą, gamintojai turės galimybę išplėsti jo funkcionalumą.
Šiuo metu išmaniųjų laikrodžių palaikomos svarbesnės funkcijos:
Istorija
Įprasti nešiojami laikrodžiai kelis šimtmečius buvo tik mechaniniais ir rodė tik laiką. XX a. buvo išrastas elektroninis laikrodis, kuris galėjo žymiai daugiau nei vien tik rodyti tikslų laiką. Pirmieji išmanieji laikrodžiai, kuriuos valdė minikompiuteriai, pasirodė XX a. antroje pusėje. Kompanijos „Seiko“ modelis, kuris pasirodė 9 dešimtmečio pradžioje, turėjo pritaikytą Qwerty klaviatūrą įprastiniam elektroniniam laikrodžiui – jos pagalba laikrodžio savininkas galėjo įrašyti trumpą pastabą į atmintinę. Po dvejų metų įmonė pristatė laikrodį su nuotoline prieiga prie „Apple“ ir „IBM“ kompiuterių. Tačiau modelis stokojo funkcionalumo ir netapo populiarus. Antroje 9-ojo dešimtmečio pusėje „Seiko“ vėl pristatė savarankišką prietaisą – stilingą elektroninį laikrodį su gausybe papildomų funkcijų. Iš esmės tai buvo pažangaus žadintuvo ir užrašų knygelės mišinys. 1994 m. prie „Seiko“ konkurentų su futuristiniu modeliu prisijungė „Timex“. Netrukus „Casio“ sukūrė laikrodį–pultelį (TV, vaizdo grotuvas, stereo), o išmanųjį laikrodį suprojektavo ir „Samsung“.
Tūkstantmečių sankirtoje „IBM“ sukūrė Linux laikrodį su vibruojančiu varikliu, pirštų atspaudų jutikliu, 32 bitų procesoriumi, 8 MB RAM ir Bluetooth. „Microsoft“ pristatė projektą SPOT (Smart Personal Objects Technology). Šį laikrodį ėmė gaminti „Fossil“, „Tissot“, „Swatch“, „Garmin“ ir kt. Populiariausios jo ypatybės: galimybė užsisakyti naujienlaiškį su naujienomis, orų prognozę ir sporto renginių transliacijas. Tačiau SPOT projektas jau 2008 m. buvo užšaldytas.
Tuo metu kinai aktyviai kūrė produktus „viskas viename“, tarp jų ir telefonus-laikrodžius. Nepaisant trūkumų (programinės įrangos nesuderinamumas, gremėzdiškas ekranas), jie dėl savo pigumo buvo paklausūs. Tačiau ši pramonės šaka gyveno tik 2–3 metus, nes Azijos gamintojai perėjo prie vis labiau populiarėjančių iPhone kopijų gamybos.
Francisco Solano López
thumb|200px|Francisco Solano López Fransiskas Solanas Lopesas (1827 m. liepos 24 d. – 1870 m. kovo 1 d.) – autoritarinis Paragvajaus prezidentas, valdęs šalį 1862–1870 m.;
Prezidento Carlos Antonio López sūnus. Francisco Solano López sukėlė Trigubo Aljanso karą, visiškai sužlugdžiusį valstybę.
Solano Lopesas gimė netoli Asunsjono, tuometinio Paragvajaus armijos vado šeimoje. 1853 m. buvo išsiųstas į Europą. Iš ten rūpinosi ginklų tiekimu Paragvajui. Paryžiuje sutiko Eliza Lynch, kurią vėliau vedė. Grįžęs į Paragvajų 1855 m. Solano Lopesas tapo karo ministru. 1862 m. mirus tėvui, tapo viceprezidentu, o netrukus ir prezidentu. 1864 m. įsiterpė į Brazilijos ir Urugvajaus konfliktą bei pradėjo kruviniausią karą Pietų Amerikos istorijoje. Nors karo pradžioje paragvajiečiai užėmė nemažai teritorijų, tačiau vėliau Aljanso pajėgos perėmė karo kontrolę ir po alinančio karo užėmė Paragvajų. Net akivaizdžiai pralaimėdamas Solano Lopesas nepasidavė ir dar metus priešinosi pasitraukęs į kalnus.
1870 m. kovo 1 d. įvykusiame Sero Koros mūšyje buvo nužudytas kai bandė pasprukti plaukdamas upe. Paskutiniai jo ištarti žodžiai buvo „Mirštu už savo tėvynę!“ (Muero por mi patria).
Paragvajuje iki šiol tebediskutuojama, ar Solano Lopesas buvo bebaimis karys, kuris kovojo iki galo, ar pamišėlis, pražudęs šalį.
Gnėjus Kalpurnijus Pizonas
Buvo vedęs Munaciją Planciną. Su ja susilaukė dviejų sūnų: Marko Pizono ir Gnėjaus Pizono.
17 m. Tiberijaus paskirtas Sirijos legatu. Tenai dėl netvarkos kėlimo, ištvirkavimų skatinimo tarp kareivių buvo pramintas „Legionų tėvu“. Atviras Germaniko priešas. Manoma, jog Tiberijus apgalvotai išsiuntė Pizoną kenkti Germanikui. 20 m. apkaltintas Germaniko nunuodijimu. Nusižudė arba buvo nužudytas Tiberijaus paliepimu neprasidėjus teismui.
Tacito apibūdinamas kaip ūmus, nepaklusnus, pasipūtęs vyras. Seneka mini nevaldomą pyktį ir žiaurumą.
Graižtva
Graižtva turi sieneles, dugną ir laukus.
Pabūklo vamzdžio kanale graižtvos būna 5–10 mm, o laukai (iškilimai) tarp gretimų graižtvų – 2–4 mm pločio. Graižtvos gylis priklauso nuo vamzdžio ir ↑sviedinio kreipiamojo žiedelio konstrukcijos ir gali būti nuo 1/50 iki 1/70 ginklo kalibro (0,7–2 mm).
Graižtvų klasifikacija
Graižtviniai vamzdžiai skiriasi graižtvų forma ir skaičiumi.
Pagal nuožulnumą:
Pagal graižtvos skerspjūvį:
Pagal graižtvų kryptį:
Vamzdžių klasifikacija pagal graižtvų skaičių:
Laukžemės–Palangos miškai
Laukžemės-Palangos miškai – miškai Palangos savivaldybės ir Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje į šiaurę nuo Palangos, abipus plento į Liepoją iki Latvijos sienos, pietvakarinė dalis siekia Baltijos pajūrio kopas.
Geografija
Plotas 5720 ha, mišku apaugę 5370 ha. Sudaro Būtingės, Kalgraužių, Laukžemės, Mažučių, Namiškės, Padarbio, Pajūrio kopų, Palangos ir Šventosios miškai. 70 % miškų yra valstybės reikšmės, priklauso Kretingos miškų urėdijai ir Palangos savivaldybei. Per Laukžemės-Palangos miškų šiaurės vakarinę dalį teka Šventoji, į ją įteka Darba su intaku Žiba. Paviršius lygus, pajūryje pereina į kopas.
Medynai
Miško augavietės nederlingos, normalaus drėgnumo ir laikinai įmirkusios. 5 % miškų yra ekosistemų apsaugos II A grupės, 62 % – rekreaciniai II B grupės, 8 % – apsauginiai III grupės, 25 % – ūkiniai IV grupės. Kultūrinės kilmės medynų 26 %. pušynų yra 60 %, beržynų 23 %, Eglynų 10 %, uosynų, juodalksnynų ir baltalksnynų po 2 %, kitų medžių rūšių (kalninių, Bankso, veimutinių pušų ir kėnių) 1 %. Jaunuolynai sudaro 31 %, pusamžiai medynai – 50 %, bręstantys – 15 %, brandūs – 4 %. Medynų vidutinis amžius 59 m., bonitetas 11,6, skalsumas 0,69, tūris 185 m³/ha. Miškai intensyviai naudojami rekreacijai: yra dviračių ir pėsčiųjų takų, stacionarių ir miško poilsiaviečių, 8 gamtos ir kultūros paminklai (Naglio piliakalnis, pilkapiai ir kitų).
Istorija
1944–1952 m. Laukžemės-Palangos miškuose veikė Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Lietuvos partizanai.
Saulės sistemos susidarymas ir evoliucija
Proplanetinio disko susidarymas
thumb|left|[[Hablo kosminis teleskopas|Hablo kosminiu teleskopu padaryta nuotrauka Oriono ūkas, šviesmečių pločio žvaigždžių gimimo lopšys, kuris turėtų būti labai panašus į tai iš ko gimė mūsų Saulė.]] Dabartinė hipotezė teigia, jog Saulės sistema susiformavo iš kelių šviesmečių pločio molekulinio debesies, kuris prieš maždaug 4570 mln. m. buvo sutrikdytas netoliese sprogusios supernovos. Šį faktą patvirtina meteoritų studijos. Juose randama geležies-60 izotopo, kuris būdingas tik sprogstančioms, trumpos gyvavimo trukmės žvaigždėms. Taigi supernovos smūginė banga tarpžvaigždiniame molekuliniame debesyje sukūrė sutankėjimą, gravitacijos jėgos viršijo slėgio jėgas, ir šis pradėjo trauktis (žr. Džinso nestabilumas).
Šio debesies cheminė sudėtis buvo labai panaši į šiandieninės Saulės cheminę sudėtį, kur 98 % sudaro vandenilis, helis ir litis, o likusieji 2 % yra sunkieji cheminiai elementai, susiformavę branduolių sintezės būdu seniausiose žvaigždėse. Vėliau šie sunkieji elementai buvo išmesti į tarpžvaigždinę erdvę.
Dėl judesio kiekio momento tvermės dėsnio proplanetinis diskas sukosi vis greičiau, nes traukėsi dėl gravitacinio kolapso. Pastarasis privertė atomus atsimušinėti į juos supančius atomus, o tai pradėjo šildyti debesį. Taigi centras tapo daug karštesnis dėl savo žymiai didesnio tankio už išorinius sluoksnius. Po maždaug 100000 metų gravitacijos, dujų slėgio, magnetinio lauko jėgos ir sukimasis privertė besitraukiantį ūką susitraukti į besisukantį proplanetinį diską, kurio viduryje gimė prožvaigždė.
Manoma, kad šiuo evoliucijos metu Saulė buvo Tauro T tipo žvaigždė, o jos diskas turėjo 0,001 – 0,1 jos dabartinės masės (žr. Saulės masė). Disko plotis buvo keli šimtai astronominių vienetų. Po maždaug 50 milijonų metų Saulės branduolys tiek įkaito, kad jame įsižiebė termobranduolinės reakcijos, taip pat įsigalėjo hidrostatinė pusiausvyra. Taip Saulė tapo pagrindinės sekos žvaigžde.
Vidinių planetų susidarymas
thumb|400px|[[Proplanetinis diskas – menininko vizija.]]
Manoma, jog planetos formavosi iš medžiagos, kuri nebuvo sunaudota gimstant prožvaigždei. Planetos formavosi akrecijos būdu, kuriame jos prasidėjo iš dulkių grūdelių, kurie skriejo apie centrinę prožvaigždę. Tiesioginių susidūrimų metu šie grūdeliai formavo 1-10 kilometrų diametro grupes, kurios susidurdamos formavo dar didesnius objektus – planetesimales, kurių diametras siekė apie 5 kilometrus. Planetesimalės toliau augo apie kelis centimetrus per metus, taip tęsėsi kelis milijonus metų.
Vidinėje Saulės sistemos dalyje, iki 4 a.v. nuo Saulės, buvo per šilta vandens ir metano molekulėms kondensuotis, todėl čia susiformavusios planetesimalės buvo tik iš aukštą lydymosi temperatūrą turinčių elementų kaip geležis, nikelis, aliuminis ir uolingi silikatai. Šie akmeningi kūnai taps vidinėmis planetomis (Merkurijus (planeta)|Merkurijus, Venera, Žemė ir Marsas). Šie elementai yra reti Visatoje, sudarantys tik apie 0,6 % ūko masės, todėl Žemės tipo planetos negalėjo susidaryti labai didelės.
Išorinių planetų susidarymas
Planetos dujų milžinės (Jupiteris, Saturnas, Uranas ir Neptūnas) susiformavo už šerkšno ribos (t. y. užšalimo ribos) – taško tarp Marso ir Jupiterio orbitų, kur esančios medžiagos yra pakankamai vėsios, kad išliktų kietos būsenos. Medžiagos iš kurios susiformavo Jupiterio tipo planetos buvo gausu, todėl šios planetos išaugo labai masyvios, kad galėtų pritraukti aplink esantį vandenilį ir helį, kurių buvo apstu.
Tauro T žvaigždės, kaip jauna Saulė, turi daug stipresnį žvaigždžių vėją nei dauguma stabilių, senesnių žvaigždžių. Manoma, jog Uranas ir Neptūnas susiformavo po Jupiterio ir Saturno, kuomet stiprus Saulės vėjas nupūtė didžiąją dalį proplanetinio disko medžiagos. Dėl to šios planetos pagavo šiek tiek vandenilio ir helio – ne daugiau nei po viena Žemės masę kiekviena. Pagrindinė šių planetų formavimosi teorijos problema yra jų formavimosi trukmė. Dabartinėse jų orbitose būtų prireikę šimtų milijonų metų jų branduoliams sulipti. Tai reiškia, kad Uranas ir Neptūnas turbūt susiformavo arčiau Saulės – galbūt net tarp Jupiterio ir Saturno, o vėliau migravo išorėn.
Po maždaug 3–10 milijonų metų jaunos Saulės vėjas išvalė visas dujas ir dulkes proplanetiniame diske, išpūsdamas viską į tarpžvaigždinė erdvę, taip pabaigdamas planetų augimą.
Alternatyvus planetų formavimosi modelis
Tyrinėdami egzoplanetas, mokslininkai aptiko jas tokiuose artimuose atstumuose nuo žvaigždžių, kur jos tikrai negalėtų susiformuoti. O ir Saulės sistemos vidinių planetų susidarymui disko medžiagos tankis būtų per mažas. Sergei Nayashkin iš Lesterio universiteto 2010 metais pasiūlė alternatyvų planetų formavimosi modelį. Anot jo, Žemės grupės planetos iš tiesų susidarė išorinėje Saulės sistemos dalyje, gerokai toliau nei dabartinis jų nuotolis nuo Saulės, už šiuolaikinės Jupiterio orbitos. Susiformavus dideliems medžiagos gniužulams jie iš lėto traukėsi, šilo. Sunkesnės medžiagos sėdo ir kaupėsi centrinėje gniužulo dalyje. Tokios užuomazgos (tarp jų ir Žemė, tuo metu buvusi maždaug Saturno-Jupiterio masės dydžio) turėjo gana ištęstas orbitas. Gniužulus taip pat veikė disko medžiagos klampos jėgos, jie migravo į centrinę sistemos dalį. Atsidūrus arčiau Saulės, jos spinduliuotė ir potvyninės jėgos nuplėšė bei išgarino didžiąją dalį tokių dujinių milžinių atmosferų. Liko tik mažiau lakios medžiagos centrinės dalys. Dabar jas mes vadiname vidinėmis planetomis, tai – Merkurijus, Venera, Žemė ir Marsas.
Chronologija
Saulės sistemos susidarymo laikas nustatomas naudojantis radiometriniu datavimu. Mokslininkai nustatė, kad Saulės sistemos amžius yra apie 4,6 milijardo metų. Seniausias akmuo Žemėje yra apytiksliai 4,4 milijardo metų senumo. Tačiau tokio amžiaus akmenys Žemėje yra reti, nes Žemės paviršius nuolat kinta dėl erozijos, vulkanizmo ir plokščių tektonikos. Saulės sistemos amžiaus nustatymui mokslininkai naudoja meteoritus, kurie buvo suformuoti per ankstyvąją proplanetinio debesies kondensaciją. Beveik visi randami meteoritai yra 4,6 milijardo metų amžiaus, todėl yra manoma, kad Saulės sistema yra ne mažesnio nei šis amžiaus.
Kitų žvaigždžių proplanetinių diskų tyrimai taip pat padėjo įvertinant Saulės sistemos susidarymo laiką. Žvaigždės, kurių amžius yra tarp vieno ir trijų milijonų metų, turi diskus, kuriuose yra gausu dujų. Diskai aplink žvaigždes senesnes nei 10 milijonų metų turi mažai arba išvis nebeturi dujų, o tai reikštų, kad planetos dujų milžinės šiuose proplanetiniuose diskuose jau nustojo formuotis.
Saulės sistemos evoliucijos etapai
Pastaba: Visos datos ir laikai šioje chronologinėje lentelėje yra apytikriai ir skirti tik suprasti kurios eilės dydį lyginant tarpusavyje.
Taip pat skaitykite
Saules sistēmas veidošanās un evolūcija Formiranje planeta
I Am Rich
I Am Rich (Aš turtingas) – iPhone programa, kurios vienintelė funkcija buvo rodyti mobilaus telefono ekrane arba didelį raudoną brangakmenį arba mantros tekstą. Mantros tekstas didelėmis raidėmis skelbė:
Programa neatlikdavo jokios kitos funkcijos, tačiau buvo parduodama už 999.9 dolerių arba 799.9 eurų, brangiausia leidžiama kaina Apple kataloge.
Programos autorius tikėjosi Vebleno efekto – jog neprotingai brangi ir nebūtinai naudinga prekė bus perkama tiesiog pademonstruoti sau ir kitiems jog savininkas yra pakankamai turtingas leisti sau tokius pirkinius. Tai meno kūrinys be jokios paslėptos funkcijos, rašoma programos instrukcijoje. Kai kurie šaltiniai sarkastiškai kritikavo tokį požiūrį, teigdami jog I am rich pirkėjams labiau derėjo paaukoti pinigus labdaringiems tikslams.
Ă
200px|thumb Ă (majuskulas) arba ă (minuskulas), paprastai vadinamas A su lankeliu – raidė, kuri yra naudojama rumunų ir vietnamiečių kalbų ortografijose. Rumunų kalboje naudojama atstoti vidurio centrinį nesuapvalintą balsį, tuo tarpu vietnamiečių kalboje atstoja a trumposios garsą. Tai antra raidė abėcėlėje po A abiejose kalbose.
Ă/ă taip pat naudojama transliteracijoje bulgarų raidės Ъ|Ъ/ъ slovakų, čekų, rumunų, estų, švedų ir suomių kalbose.
Upėtakis
Upėtakis (Salmo trutta) – lašišažuvių žuvis, priklausanti lašišinių (Salmonidae) šeimai.
Lietuvoje aptinkami du porūšiai:
Amerikos tiriamoji žurnalistika
Amerikos tiriamoji žurnalistika - vienos iš žurnalistikos rūšių praktikavimas Jungtinėse Amerikos Valstijose.
Pasak Amerikos tyrėjų Džeimso Etemos (James Ettema) ir Teodoro Glaserio (Theodore Glasser), tiriamąją žurnalistiką sudaro penki skirtingi elementai:
Viešo demaskavimo tradicija
Amerikos tiriamoji žurnalistika kildinama iš viešo demaskavimo tradicijos. Šios tradicijos pradžia laikomi 1690 metai, kai Benjamin Harris (Bendžaminas Haris) Bostone įkūrė pirmąjį Amerikos žemyno laikraštį anglų kalba „Publick Occurrences Both Foreign and Domestic“. Nors B. Harris reportažai nebuvo originalus jo darbas, tačiau jie atskleisdavo auditorijai naują informaciją, kurią valdžia norėdavo nuslėpti.
XVIII amžiaus antroje pusėje pradėjęs bręsti sukilimas prieš britų valdžią privertė Amerikos žemyno gyventojus godžiai skaityti laikraščius. Amerikiečių spauda atskleisdavo vis naujas istorijas apie valdžios piktnaudžiavimą jėga ir nekompetentingumą. „Iki 1770-ųjų“, rašo istorikas Thomas Leonard (Tomo Leonard), „aistra demaskavimui buvo politinio Bostono gyvenimo centras. […] Paslapčių atskleidimas ir apgavysčių nušvietimas buvo patriotų pareiga“.
Išlaisvinus Ameriką, laikraščiai tapo partijų ruporais, o juose publikuojami tyrimai apie valdžios korupciją ir melą buvo naudojami kaip ginklai opozicinės partijos atstovams apjuodinti.
Po 1833-ųjų reklama tapo laikraščių ekonominiu pagrindu, spauda atsiskyrė nuo partijų, o redaktoriai pasiryžo naujienas paversti prekėmis, rasti žmogišką susidomėjimą keliančias istorijas, taip pritraukiant masinę auditoriją.
Tai lėmė, kad antrojoje XIX amžiaus pusėje spauda tapo „didžiosios dalies visuomenės sąžine“. Kartu su visuomene ji sutelkė dėmesį į valdžios korupciją ir industrializacijos sukeltas problemas. Atsirado žurnalistika, kuri labiausiai vertino įrodymus – dokumentaciją, patikimus šaltinius.
Taip buvo pateikta ir istorija apie Tweedo žiedą demokratų būstinėje Niujorke. "New York Times" 1870 metais aprašė kaip iš iždų buvo vagiami milijonai, sudarinėjamos fiktyvios sutartys dėl statybų. Žurnalistai, kurie turėjo ne tik nepatenkinto Tweedo darbuotojo pasakojimus, bet ir dokumentus, kuriuose buvo juodoji Tweedo žiedo buhalterija, apkaltintiesiems metė iššūkį: pasiūlė įrodyti, kad laikraštis neteisus. „New York Times“ sėkmė paskatino kitus laikraščius atlikti tyrimus apie vietinę ir nacionalinę korupciją. Publika vis labiau norėjo faktų, o žurnalistai stengėsi pateikti nešališkus, objektyvius reportažus.
1887 metais Joseph Pulitzer (Jozefo Pulitzerio) laikraštyje “New York World“ pasirodė Nellie Bly (Nelės Blai) straipsnis, kuriame buvo rašoma apie baisias sąlygas Niujorko moterų beprotnamyje. Tam kad patektų į beprotnamį, Nell Bligh apsimetė moterimi, susirgusia nerviniu išsekimu. Straipsnis sukėlė pokyčius ligoninėse, o žurnalistė tapo žvaigžde.
Ida Tarbell (Aida Tarbel) buvo H. D. Lloyd'o pasekėja. Savo strapsniuose, kuriuos publikavo tuo metu labai populiariame žurnale „McClure's Magazine“, ji naudojo tokį pat tikslų ir dokumentišką stilių. Ida Tarbell ir jos amžininkai Upton Sinclair (Aptonas Sinkleras), Lincoln Steffens (Linkolnas Stefensas) ir kiti XX amžiaus pradžioje naudojo žurnalistiką argumentuoti socialinių ir politinių reformų poreikį, atspindėti socialinį nepasitenkinimą dėl industrializacijos atneštų pokyčių. "Sanitarai" nebuvo tam tikrų socialinių judėjimų advokatai, jų straipsniuose neliko vietos nuomonei, pasitelktas balanso principas leido faktams kalbėti patiems už save, o tai skatino tolesnį pasitikėjimo tiriamąja žurnalistika didėjimą.
Amerikos tiriamoji žurnalistika 1960-1975 metais
Du karai, komunizmo baimė ir išaugęs vartotojiškumas spaudą padarė ne tokia aršia Amerikos vyriausybės kritike. Tiriamoji žurnalistika nuo dvidešimto amžiaus pabaigos iki šio amžiaus vidurio taip pat buvo apmirusi.
Jai atgimti padėjo teisės aktai, JAV Aukščiausiojo Teismo nuosprendžiai ir klaidos.
1964-aisiais byla "New York Times" prieš Salivaną (angl. Sullivan) įtvirtino "nusikalstamo ketinimo standartą", pagal kurį turi būti vertinamos spaudos publikacijos, kurios laikomos šmeižiančiomis viešus asmenis ar pareigūnus. Juo reikalaujama, kad ieškovas įrodytų, jog teiginio autorius žinojo, kad teiginys yra neteisingas arba elgėsi nerūpestingai ignoruodamas teiginio teisingumą ar klaidingumą. Teismas argumentavo: „spauda turi rengti agresyvius reportažus be baimės, kad jiems bus iškelta byla už šmeižtą“. Milijoninių ieškinių dėl šmeižto grėsmė privertė leidėjus, redaktorius ir žurnalistus keisti savo darbo principus, atsakingiau elgtis. Aukščiausiasis Teismas aiškindamas įvairias šmeižto spaudoje bylas taip pat įtvirtino principą, kad žmonių privatumas gali būti pažeidžiamas dėl visuomenei svarbių žinių.
1970 metais Ričiardo Niksono administracija padavė į teismą "New York Times", tam kad sustabdytų dokumentų apie Vyriausybės politiką Vietnamo karo metu publikavimą. Aukščiausiasis Teismas paskelbė nuosprendį, kad dokumentų paviešinimas nekelia grėsmės nacionaliniam saugumui ir draudimas publikuoti buvo panaikintas. Dėka šio sprendimo laikraščiai ėmė drąsiau spausdinti Vyriausybės paslaptis.
1967 metais buvo išleistas tiriamajai žurnalistikai reikšmingas Informacijos laisvės aktas, kuris teigia, kad valstybės dokumentai turi būti prieinami, jei nėra svarbios priežasties jų prieinamumo uždraudimui. Paplitus fotokopijavimo aparatams ir nešiojamiems diktofonams tiriamoji žurnalistika pasidarė dar prieinamesnė, kadangi kopijos iš valstybės įstaigų archyvų galėjo plisti po visą valstybę.
Technologinė pažanga pastūmėjo žurnalistus tiriamosios žurnalistikos link. Tačiau kartais technologijų kirsdavosi su etika. "Chicago Tribune" negavo Pulitzerio premijos vien dėl to, kad atlikdami tyrimą "Miražo baras", slapta naudojo kameras.
Kompiuteriai padėjo apdoroti didžiulį kiekį informacijos ir atlikti analizes. 1972 metais "Philadelphia Inquirer" kompiuterio pagalba atliktas tyrimas atskleidė, kad politiniai, rasiniai ir kiti faktoriai nuolatos paveikia [[Filadelfija|Filadelfijos teismus. Ši studija turėjo įtakos moderniosios tiriamosios žurnalistikos metodologijos apibrėžimui.
Kai kurie dirbantys spaudos žurnalistikos srityje matė tiriamąją žurnalistiką kaip priemonę kovai su elektroninėmis žiniasklaidos priemonėmis. Žurnalai ir laikraščiai vis labiau suko tiriamosios žurnalistikos keliu.
Keturi projektai iš šio periodo turėjo didžiausią įtaką moderniajai tiriamajai žurnalistikai:
1. Heroino kelio tyrimas, publikuotas "Newsday" 1973 metais. Jis laimėjo Pulitzerio premiją už nuopelnus tarnaujant visuomenei.
2. 1973 metais atliktas tyrimas apie policijos brutalumą Čikagoje "Chicago Tribune".
3. Filadelfijos kriminalinio teisingumo sistemos studija 1972 metais vietiniame "Philadelphia Inquirer".
4. 1972 metais "Chicago Tribune" atliktas tyrimas apie balsuotojų apgavystę Čikagoje, laimėjusi Pulitzerio premiją už vietinius reportažai.
Šių tyrimų pagalba iki XX amžiaus aštunto dešimtmečio vidurio tiriamoji žurnalistika subrendo į aiškiai apibrėžtą veiklą su aiškia metodologija, tikslais, vertybėmis ir standartais.
Tiriamosios žurnalistikos atstovų organizacija
Aštunto dešimtmečio viduryje tiriamosios žurnalistikos atstovai susirūpino tiriamosios žurnalistikos įvaizdžiu, kadangi po Votergeito skandalo užplūdo susižavėjimo šios rūšies žurnalistika banga. Karlo Bernšteino (Carl Bernstein) ir Bobo Vudvordo (Bob Woodward) sėkmė apakino žurnalistus - būti tiriamosios žurnalistikos reporteriu tapo madinga.
1975 metais tiriamosios žurnalistikos atstovai įkūrė organizaciją, pavadintą Tiriamosios žurnalistikos reporteriai ir redaktoriai (angl. IRE - Investigative Reporters and Editors).
1976 metais, praėjus kelioms dienoms po Arizonos valstijos žurnalisto Don Bolles nužudymo, įvyko IRE konferencija. Don Bolles, buvo įtariama, nužudytas buvo dėl savo tiriamosios veiklos. IRE nariai diskutavo, kaip reaguoti į tokį. Konferencijos dalyviai svarstė, ar toks įvykis nepaskatins organizuoto nusikalstamumo atstovų imtis agresijos prieš žurnalistus.
Tyrimas buvo atliktas iki galo, nors trukdė pinigų stygius, o vėliau prasidėję teismai alino IRE veiklą. Paaiškėjo ne tik Don Bolles žudikai, bet ir painūs valdžios, verslo bei organizuoto nusikalstamumo ryšiai. Nors tuomet šis įvykis visuomenės buvo pasitiktas abejingai, projektas įrodė, kad tiriamosios žurnalistikos atstovai gali dirbti ne tik uždarai savo redakcijose, bet, prireikus, ginti savo laisvę, ir susivienyti.
Dabar IRE yra įsikūrusi Misūrio universitete. Organizacijos nariais gali tapti žurnalistai, nebūtinai dirbantyss tiriamosios žurnalistikos srityje. Jais gali būti ne tik amerikiečiai, bet ir užsienio žurnalistai. IRE organizuoja mokymus, rengia metines tiriamosios žurnalistikos atstovų konferencijas vietiniu ir šalies lygiu.
Budapesti AK
Budapešto AK – buvęs Vengrijos futbolo klubas iš Budapešto.
Šiaurinis padūkėlis
Šiaurinis padūkėlis, arba šiaurinis smigikas (Morus bassanus) – padūkėlinių (Sulidae) šeimos irklakojinis paukštis. Tai labai aptakus ir puikiai prisitaikęs nardyti iš aukštai gaudant žuvį paukštis. Sparnai ilgi ir siauri, snapas – durklo formos. Gyvena kolonijomis ant stačių šlaitų. Deda vieną melsvos spalvos kiaušinį. Peri abu porelės nariai.
Kartais atsitiktinai po audrų užklysta į Lietuvos pajūrį.
Matematinis modeliavimas
Matematinis modeliavimas – taikomosios matematikos dalis, skirta įvairių sričių uždavinių sprendimui naudojant virtualiojo ekperimento metodiką. Ji remiasi matematinių modelių sudarymu, jų pirmine analize, skaitinių algoritmų sudarymu ir analize, natūrinių stebėjimų ir eksperimentinių rezultatų apdorojimu, bei naujos informacijos apie modeliuojamus procesus, sistemas bei reiškinis gavimu ir analize.
Nevėžio kraštovaizdžio draustinis
Nevėžio kraštovaizdžio draustinis – saugoma teritorija Kauno rajone ir Kauno mieste, ties Nevėžio upe. Draustinis užima 1118 ha teritoriją, iš kurios 540 ha yra miškai (51 proc. draustinio miškų yra valstybinės reikšmės). Draustinyje yra saugomas raiškus erozinio senslėnio tipo Nevėžio upės slėnio kraštovaizdis; ornitologinė vertybė, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą – griežlė. Draustinyje taip pat saugomi Bivylių senkapiai, Bernatonių piliakalnis.
Matematinis modeliavimas
Šiuolaikinio matematinio modeliavimo metodologijos esmė yra tiriamo realaus objekto (proceso, reiškinio, sistemos) pakeitimas jo „atvaizdu“ – matematiniu modeliu, o vėliau – virtualiuoju objektu (matematinio modelio kompiuterine realizacija). Tokiu būdu žymi dalis realaus objekto savybių tyrimo atliekama eksperimentuojant su virtualiuoju objektu. Šis trečiasis pažinimo (progozavimo, projektavimo) metodas turi savyje daugelį gerų pirmųjų dviejų mokslinio tyrimo metodų – teorijos ir eksperimento savybių. Darbas ne su pačiu realiuoju objektu, o su jo modeliu leidžia be didelių išlaidų ir pakankamai greitai atlikti jo savybių ir elgesio tyrimą įvairiausiose įmanomose situacijose (teorijos privalumai). Tuo pat metu skaitiniai (kompiuteriniai, simuliaciniai, imitaciniai) eksperimentai su objektų modeliais leidžia remiantis šiuolaikinių skaitinių metodų ir informatikos techninių priemonių galia detaliai, giliai ir pakankamai pilnai ištirti objektus, ką ne visada leidžia grynai teoriniai metodai (eksperimento privalumai).
Šią metodologiją taikant praktikoje paprastai tenka praeiti kelis tyrimo etapus. Tai galima pailiustruoti tokia schema:
Šioje schemoje skaičiais pažymėti: 1 – realusis objektas, 2 – idealizuota schema, 3 – matematinis modelis, 4 – skaitinis modelis ir jį realizuojantys algoritmai, 5 – virtualusis objektas.
Dvigubomis rodyklėmis pažymėti perėjimai tarp nuoseklių tyrimo etapų, viengubomis – grįžimas į ankstesnius etapus (tai neišvengiama dėl tobulėjančios kompiuterinės technikos, besiplėtojančių matematikos ir kitų mokslų metodų, taip pat galimų klaidų ir netikslumų bet kuriame etape). Plati juoda rodyklė vaizduoja virtualaus objekto tyrimo rezultatų panaudojimą realiojo objekto pažinimui (struktūros ir funkcijų analizei), prognozei, projektavimui ir valdymui.
Matome, kad kompiuterinio modeliavimo bendroji schema yra panaši į klasikinės tyrimų metodologijos schemą, tačiau čia galime pastebėti kelis svarbius skirtumus:
FK Velež Mostar
Mostaro „Velež“ – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Mostaro.
Günther Babel
Günther Babel (g. 1952 m. rugsėjo 26 d. Wassertrüdingen, Ansbach apskritis, Vokietija) – vokiečių politikas, CSU veikėjas, Bavarijos landtago narys (2003–2008), Vasertriūdingeno meras (2002 m.).
FK Velež Mostar
Istorija
Klubo ištakos siekia 1932 m. Žaidė Jugoslavijos čempionate, o susikūrus nepriklausomai Bosnijos ir Hercegovinos valstybei žaidė pastarosios čempionatuose. Sėkmingiausias buvo 2020–2021 m. sezonas, kai užėmė trečią vietą Premijer lygoje.
Günther Babel
Biografija
Baigė liaudies ir profesinę mokyklą, įgijo žemės ūkio, vėliau – ir techniko profesinį mokymą, įgijo meistro kvalifikaciją.
1974–1988 m. Žemės ūkio mašinų mokyklos (Triesdorfe) technikos dėstytojas, nuo 1988 m. direktoriaus pavaduotojas, nuo 2008 m. pirmasis Vasertriūdingeno meras.
Vedęs. Turi du vaikus.
Gražina Šimoliūnienė
Gražina Šimoliūnienė-Šikšniūtė (g. 1951 m. rugpjūčio 26 d. Kretingoje) – Lietuvos dailininkė dizainerė, grafikė.
Biografija
Mokėsi Kretingos 1-ojoje vidurinėje mokykloje, 1973 m. baigė Telšių taikomosios dailės technikumą, 1978 m. – Vilniaus dailės institutą. Nuo 1978 m. Šiaulių pedagoginio instituto Dailės fakulteto dėstytoja. 1982 m. – Kauno dailės kombinato darbuotoja, nuo 1993 m. – individualios įmonės „Gražinos dizaino studija“ savininkė. Nuo 2000 m. Šiaulių universiteto Menų fakulteto Dizaino katedros dėstytoja, docentė.
Lietuvos dailininkų sąjungos narė. Lietuvos dizainerių sąjungos tarybos narė, Šiaulių skyriaus pirmininkė. Šiaulių meno tarybos pirmininkė.
Kūryba
Knygų, kurias leidžia leidykla „Saulės delta“ dailininkė. Karalienės Mortos premijos medalio ir diplomo autorė.
Raukšlėtasis ragasnapis
thumb|260px|right|Raukšlėtojo ragasnapio paplitimas
Raukšlėtasis ragasnapis (Aceros corrugatus) - ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis. Anksčiau buvo priskirimas Rhyticeros genčiai.
Kūnas apie 70 cm ilgio, turi labai galingą snapą. Plunksnos juodos, galva spalvinga, uodega baltos ir geltonos spalvos. Patinų ir patelių snapai skirtingi.
Paplitęs Malaizijoje ir Indonezijoje.
Kovų apylinkė
Kovų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Vytautas Antanas Gudaitis
Vytautas Antanas Gudaitis (g. 1947 m. birželio 1 d. Igliškėliuose) – Lietuvos bibliotekininkas.
Kovų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Liubavo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Salaperaugio apylinkės.
Vytautas Antanas Gudaitis
Biografija
Brolis Romas Gudaitis.
Muzikinis skveras
Muzikinis skveras – skulptūrų parkas Druskininkuose, įkurtas 2007-2008 m. priešais Druskininkų M. K. Čiurlionio muzikos mokyklą. Parke stovi septynios skulptūros, simbolizuojančios septynias gamos natas. Parke esanti Artūro Burneikos skulptūra „Relax“ 2009 m. buvo pripažinta geriausia viešosios erdvės skulptūra visos Lietuvos mastu.
Vytautas Antanas Gudaitis
Biografija
1970 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
1970–1972 m. Vilniaus universiteto bibliotekos Metodikos sektoriaus vedėjas, 1971–1986 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto dėstytojas, 1976–1986 m. dirbo Vilniaus universiteto Informacijos problemų mokslinių tyrimų laboratorijoje, 1980–1986 m. vedėjas, Istorijos fak.Bibliotekininkystės katedros dėstytojas-valandininkas, diplominių darbų vadovas. 1986–1990 m. Vilniaus miesto centrinės bibliotekos direktorius. 1990–1999 m. Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos bibliotekų skyriaus vadovas, 1999–2004 m. Lietuvos nacionalinės Martyno Mažvydo bibliotekos direktoriaus pavaduotojas, 2004–2010 m. direktorius (nuo 2006 m.-generalinis). Nuo 1998 m. mokslinių darbų metraščio „Bibliotekininkystė“ vyr. redaktorius, Bibliotekos leidinių specialusis redaktorius. Paskelbė daugiau kaip 30 straipsnių informacinio darbo, bibliotekų teisėkūros ir darbo organizavimo klausimais, dalyvavo Lietuvos ir užsienio mokslinėse konferencijose.
Petras Kalpokas
Petras Kalpokas (1880 m. kovo 31 d. Miškinės vienkiemyje, Kvetkų valsčius, Rusijos imperija – 1945 m. gruodžio 5 d. Kaune) – dailininkas – tapytojas, profesorius.
Biografija
Gimė Miškinės vienkiemyje (sodžiuje) kitame Nemunėlio upės krante priešais Kvetkus. Mokėsi Mintaujos, vėliau – Rygos gimnazijose, 1898–1900 m. – Odesos dailės mokykloje. 1900 m. grįžo į Lietuvą. Nuo 1905 m. dalyvavo parodose. Tapė peizažus, buitines kompozicijas, portretus. Studijavo tapybą A. Ažbės mokykloje Miunchene. 1908–1912 m. gyveno Vengrijoje, Šveicarijoje. Apie 1909 m. grįžo į Lietuvą, kurį laiką gyveno Kvetkuose. 1914 m. apsigyveno netoli Lokarno (Šveicarija), 1915 m. persikėlė į Italiją, vertėsi atsitiktiniais darbais, tapė. miniatiūra|260px|right|Paveikslas „Vasaros diena“, 1911 m. 1920 m., po 20 metų klajonių, grįžo į Lietuvą. 1921 m. pradėjo dėstyti Justino Vienožinskio įsteigtuose piešimo kursuose. 1922 m. įsikūrusioje Kauno meno mokykloje dėstė piešimą ir tapybos technologiją. 1928 m. surengė didelę personalinę parodą Kaune. Ta proga Lietuvių dailės draugija išleido „Petro Kalpoko apžvalginės parodos katalogą“. 1929–1940 m. vadovavo Tapybos studijai, dėstė piešimą, freską ir mozaiką. 1930 m. išleido „Tapybos technikos vadovėlį“. 1941–1945 m. dėstė tapybą Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1945 m. tapo profesoriumi.
Jo mokiniai: Marija Cvirkienė, V. Palaima, V. Mackevičius, Irena Trečiokaitė-Žebenkienė ir kt. Žymiausi darbai: „Šveicarijos peizažas“ (1915 m.), „Rudenį“ (1921 m.), „Vakaras“ (1926 m.), „Laiptai Tivolyje“ (1927 m.), „Palangos kurpius“ (1930 m.), „Alkoholikas“ (1935 m.), „Autoportretas“ (1939 m.), kalbininko Jono Jablonskio, pedagogo Jurgio Talmanto (1939 m.), Olgos Dubeneckienės portretai. „Metropolio“ restorano užsakymu reprezentacijų salei 1921 m. nutapė drobę su trijų Didžiųjų kunigaikščių: Gedimino, Kęstučio ir Vytauto portretais. Juozo Tumo-Vaižganto pakviestas, Kauno Vytauto bažnyčiai sukūrė dvi didžiules drobes: „Vytauto Didžiojo padėka Švč. Mergelei Marijai po Vorkslos mūšio“ (1921 m.) ir „Pieta“ (1927 m.). Kauno Arkikatedros bazilikos altorių 1921 m. papuošė jo drobė „Šv. Zita“. Daug paveikslų 1920–1921 m. nutapyta Veliuonos bažnyčiai („Švč. Trejybė", „Švč. Mergelės Marijos Ėmimas į dangų" (?), „Šv. Antanas Paduvietis", „Šv. Jonas Nepomukas", „Šv. Marija Magdalena", „Šv. Teklė", „Veraikonas", „Dievo Apvaizdos akis").
Kartu su sūnum P. Kalpokas išdekoravo Kauno centrinio pašto salės operacijų langelius lietuviškų pašto ženklų atvaizdais. Su J. Januliu, V. Didžioku, O. Dubeneckiene sukūrė 20 figūrinių kompozicijų plafoną Lietuvos banko rūmuose Kaune, 1938-1939 m. nutapė 3 pano „Rytas“, „Žvejai“, „Pramoninio Lietuvos kaimo peizažas“ Kretingos banko rūmams. Piešė karikatūras, iliustravo knygas, kūrė plakatus, dekoracijas kai kuriems Valstybės teatro spektakliams. 1938 m. Pramonės, prekybos ir amatų rūmams sukūrė monumentalias freskas: „Sielininkai“, „Kanklininkas“, „Darbas“. Nemaža dalis jo kūrinių saugoma M. K. Čiurlionio dailės galerijoje Kaune.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse. 1946 m. pastatytas antkapinis paminklas (dail. Rimtas Kalpokas).
Atminimo įamžinimas
miniatiūra|200px|right|Atminimo lenta Kaune, Žemaičių g. 74
Vilniaus Martyno Mažvydo progimnazija
Vilniaus Martyno Mažvydo progimnazija (buv. Vilniaus Martyno Mažvydo vidurinė mokykla) – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Vydūno g. 17A, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 195003862.
Istorija
1992 m. Pilaitėje pradėta statyti antroji mokykla turėjo būti rusų mokykla. Dėl pinigų stygiaus statybos nutrūko penkeriems metams. 1998 m. dar galutinai neužbaigtame pastate atidaryta Martyno Mažvydo mokykla.
1998 m. rudenį suspėta įrengti ketvirtadalį mokyklos pastato, tačiau į Rugsėjo pirmosios šventę čia susibūrė 500 pradinių klasių mokinių, 24 mokytojai ir vadovai: direktorius Eugenijus Manelis, pavaduotojos Gražina Moisiejienė, Eglė Laumelienė. 1999/2000 mokslo metais mokytis pradėjo 692 mokiniai ir 42 mokytojai. Atidaryti dar 8 kabinetai. 2000 m. galutinai įrengta mokykla ir stadionas.
2000 m. mokinių skaičius išaugo iki 880. Juos mokė 51 pedagogas. 2001–2002 m. mokykloje mokėsi 1079 mokiniai, dirbo 70 mokytojų. 2003–2004 m. mokėsi 1387 mokiniai, dirbo 88 mokytojai. 2005 m. susirinko net 1850 moksleivių ir 103 mokytojai. Nuo 2011 m. gavo progimnazijos statusą. 2021 m. mokykloje mokėsi 1798 mokiniai.
2021 m. mokyklos direktore tapo Eglė Laumelienė, pakeitusi buvusį direktorių Eugenijų Manelį.
Džekas Kaktusas
Turinys
Simpatiška mergina Žavioji Džouns atvyksta į miestą, norėdama pagal tėvo nurodymą, paimti iš banko didelę pinigų sumą. Ją lydėti ir saugoti turi geraširdis kaubojus Gražus Nepažįstamasis, tačiau banko valdytojas, nenorėdamas prarasti ženklaus indėlio, iš kalėjimo ištraukia jo banką mėginusį apiplėšti nusikaltėlį Džeką Kaktusą, kad šis juos apvogtų. Deja, bankininkas net nenujaučia, kad Džekas Kaktusas – nevykėlis, kuriam per visą gyvenimą dar nepavyko nei vienas apiplėšimas...
Miškinių apylinkė (Vilnius)
Miškinių apylinkė (1950–1954 m. Miškinių I apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Nemenčinės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Nemenčinės rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. pervadinta, taip pat prijungtos Santakos apylinkė, dalis Tripūnų apylinkės, dalis Maciūnų apylinkės ir dalis Piliakalnio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Miškinių apylinkė prijungta prie Danilavos apylinkės ir Nemenčinės apylinkės.
Darataičių I senosios kapinės
Darataičių I senosios kapinės, vadinamos Senkapiais, Maro kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24207; senas vertybės kodas - L541) – neveikiančios kapinės centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Darataičiuose (Darbėnų seniūnija), 0,42 km į pietryčius nuo kelio Vaineikiai–Grūšlaukė, Vinkšnupio dešiniajame krante.
Vieta
Įrengtos pakrantės kalvoje, ovalo plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 35 m ilgio, 24 m pločio, apaugusios lapuočiais medžiais. Laidojimo žymių nėra. Ties viduriu išlikusi palaidų akmenų krūvelė žymi buvusios koplytėlės vietą. Aplinkui – dirvonuojantis laukas.
Teritorijos plotas – 0,05 ha, perimetras – 88 m.
Istorija
Veikė XVI – XIX a. Jose laidoti Darataičių gyventojai. Nuo seno stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūromis, kurie XX a. 8 dešimtmetyje sunyko.
Pasakojama, kad kapinėse palaidotas Vaineikių pilies valdovas; pasak kitų – kažkoks vyskupas. Vadinamos Maro kapeliais, Senkapiais.
1997 m. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L541), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Tyrimai
1974, 1982 ir 1995 m. kartografuotos. 1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1992 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
Alksnas (Ignalinos r., Linkmenų sen.)
left|120px
Alksnas arba Alksnas (Alksnaitis) – ežeras rytų Lietuvoje, Aukštaitijos nacionaliniame parke, Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje, 4 km į šiaurės rytus nuo Linkmenų. Telkšo tarp Asalnykščio ežero rytuose, Alksnaičio šiaurėje (pastarasis laikomas Alksno dalimi) ir Ūkojo šiaurės vakaruose. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 2,33 km. Plotis iki 0,86 km. Altitudė 138,4 m. Krantai raižyti, gausu įlankų (Mergakampis, Kirmėliakampis) ir pusiasalių; statūs, aukšti, šiaurėje apaugę mišku. Pakrantėse daugiausia plyti pievos ir dirbami laukai, vietomis auga miškeliai, tik šiaurinėje pakrantėje stūkso Papiliakalnių miškas. Yra 3 miškingos salos: Avių sala šiaurinėje dalyje 2,62 ha ir dar 2 salos (1,2 ha ir 0,06 ha).
Alksnas protakomis jungiasi Ūkojo ir Linkmeno ežerais. Ežero šiauriniame krante stūkso Ladakalnis, šiaurvakariniame – Kapų kalnas. Prie ežero įsikūrę maži Papiliakalnės, Salų, Kimbariškės kaimai ir pietryčiuose didesnis Antalksnės kaimas. Veikia 3 kaimo turizmo sodybos. Pietvakarine pakrante eina kelias.
Vainius Sodeika
Vainius Sodeika (g. 1986 m. gegužės 17 d. Druskininkuose) – lietuvių aktorius.
Biografija
Mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio gimnazijoje. Nuo 2005 m. LMTA studijavo vaidybą, 2009 m. baigė bakalauro, 2011 m. magistro studijas. Kurso vadovas – Gintaras Varnas, pedagogai – Viktorija Kuodytė, Arūnas Sakalauskas.
Kūrė spektakliams muziką: pvz. Melvin Burgess „Heroinas" (2005 m., rež. Dalia Kimantaitė), Bernard-Marie Koltès „Medvilnės laukų vienatvėje" (rež. Dalia Jokubauskaitė) ir kt.
Cigoniškiai
Cigoniškiai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4,5 km į vakarus nuo Miroslavo, 1 km į rytus nuo Parėčėnų, prie Peršėkės upės, netoli šiaurinio Obelijos ežero kranto. Pro kaimą eina kelias, atsišakoja kelias į Obelninkėlius.
thumb|left|240px|Prie kelio į Buckūnus thumb|left|240px|Senkapis
Kaimas patenka į Metelių regioninį parką. Peršėkės pakrantėje yra senkapis, vadinamas Žvirblių kapinynu.
Sokole Bialostockių geležinkelio stotelė
Sokole Bialostockių geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Sokolės kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Michalovo valsčiuje. Stotelė priklauso Balstogė-Zubki Bialostockiai geležinkelio linijai. Nuo stotelės iki Žednios geležinkelio stoties yra 2.7 km ir iki Valilų geležinkelio stoties yra 9.8 km.
Geisiškių apylinkė
Geisiškių apylinkė (arba Geišiškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Miežionių apylinkės, Pakalnių apylinkės ir Kiemelių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Dūkštų apylinkės ir Maišiagalos apylinkės.
Aleksejus Čistiakovas
Aleksejus Čistiakovas (Чистяков Алексей Михайлович; 1908 m. vasario 16 d. – 1972 m. rugsėjo 21 d.) – sovietinis partinis ir valstybės veikėjas.
Biografija
Nuo 1927 m. VKP(b) narys. 1945–1950 m. LKP(b) Vilniaus miesto komiteto I sekretorius. 1950–1958 m. LTSR Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas. 1958–1965 m. Lietuvos ekonominio-administracinio rajono Liaudies ūkio tarybos pirmininko pavaduotojas. 1949 m. vasario mėn. – 1952 m. rugsėjo mėn. LKP(b) CK biuro narys. 1947–1963 m. LTSR AT deputatas, 1947–1951 m. LTSR AT prezidiumo narys.
Ignas Balčiūnas
Ignas Balčiūnas (g. 1925 m. spalio 2 d. Obeliuose) – Lietuvos veterinarijos gydytojas mikrobiologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Brolis Balys Balčiūnas. 1955 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1977 m. veterinarijos mokslų daktaras.
1955–1992 m. dirbo Veterinarijos institute, 1974–1992 m. Paukščių ligų laboratorijos vadovas; 1996 m. profesorius.
Paskelbė mokslinių straipsnių apie paukščių tuberkuliozę, salmoneliozę, virusines ligas. 1958 m. sukūrė kompleksinį antigeną paukščių tuberkuliozei ir salmoneliozei diagnozuoti, naują paukščių ligų profilaktikos metodą.
Pelkinis ąžuolas
Pelkinis ąžuolas (Quercus palustris) – bukinių (Fagaceae) šeimos, ąžuolų (Quercus) genties medis.
Aukštis apie 17 m. Laja plačiai išsišakoja į šakas. Lapai plačiai elipsiški, su 2-3 porom neplačių, aštriai nusmailėjusių ir stambiai aštriai dantytų skiaučių, kurios yra siauresnės už iškirpimus. Lakštas odiškas, ryškiai žalia, plika, žvilgančia viršutine ir šviesiai žalia, matine, plaukuotomis gyslų kampeliuose apatine puse. Lakšto pamatas pleištiškas. thumb|left|250px|Pelkinio ąžuolo šakelė Rudenį lapai parausta nuo skaisčiai iki tamsiai raudonos ar rudos spalvos. Lapai ilgai nenukrenta iki vėlyvo rudens. Ūgliai neaštriai briaunoti, pilkai rudi. Pumpurai kiaušiniški, šviesiai ar pilkai rudi. Žydi gegužės mėn. Piesteliniai žiedai beveik bekočiai, po 1-2.
Valdeno ragasnapis
Valdeno ragasnapis (Aceros waldeni) - ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.