cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asiro emyratas
Istorija
Asiras – buvusi nepriklausoma valstybė, 1925 m. Aziras buvo užkariautas Nedždo ir tapo jo protektoratu.
Kepurynė
Kepurynė – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Šimonių.
Volkus
Volkus − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Volkienė (ištekėjusi moteris) ir Volkutė (mergautinė pavardė).
Chirurgija
Chirurgai – gydytojai, naudojantys instrumentus, kuriais atliekamos operacijos. Chirurgija glaudžiai susijusi su anesteziologija, aseptika, antiseptika.
Operacijos
Operacijos reikalingos susirgimams gydyti, kai prireikia pataisyti, pašalinti ar pakeisti kurias nors anatomines struktūras, pažeistas paciento susirgimo ar patirto sužalojimo metu.
Traumatologija
Chirurgijos sritis, tirianti ir gydanti organizmo pakitimus, įvykusius traumų metu – traumatologija ar ortopedija.
Bendroji chirurgija
Ne centrinėse klinikose esantys chirurgijos skyriai, paprastai apimantys kelias chirurgijos sritis. Dažniausiai vadinami Bendrosios chirurgijos skyriais.
Priešistorinė chirurgija
Daugelyje pasaulio senovės tautų gydymo menas buvo susietas su religiniais veiksmais. Indai, arabai, egiptiečiai, graikai manė, kad menas gydyti tai Dievo dovana. Dažnai tokius žmones vadino žyniais. Rašytiniai šaltiniai liudija apie chirurgijos pasiekimus šiose senovės civilizacijose:
Chirurgija, žlugus antikinei Graikijai
Senovės Romoje buvo vaikų gydytojai, gladiatorių gydytojai. Celsas susistemino chirurgiją, parašė veikalą „De medicina“. Galenas pats skrodė lavonus, daugiausia beždžionių, rečiau – žmonių. Tai padėjo jam surinkti daug anatomijos ir fiziologijos žinių. Galenas taip pat toli pažengė operacinėje chirurgijoje ir paliko daugelio operacijų aprašymą. Vartojo ligatūras ir kraujagysles užsukdavo. Siuvo šilkiniais, o kartais ir žarniniais siūlais. Jis ypač rūpinosi žaizdų gydymu ir gijimu. Pirmasis aprašė kaulų sugijimą ir kaulinį rumbą.
Bizantijoje ypač palankios sąlygos medicinai vystytis buvo IV-VIII a. Čia klestėjo karo medicina ir chirurgija. Žymiausias to laiko gydytojas buvo Paulus de Aegina (Povilas Eginietis), laikomas jauniausia grandimi tarp senovės laikų ir viduramžių medicinos. Jis šalindavo navikus, darydavo amputacijas.
Arabai išrado eterį ir pradėjo jį naudoti nejautrai. Žymiausias arabų medicinos atstovas buvo tadžikas Avicena – Ali Abu Ibn-Sina (980-1037). Parašė „Medicinos arba gydomojo meno kanonas“. Manoma, kad jis yra pastovaus tempimo gydant ilgųjų kaulų lūžimus metodo autorius. Kitas žymus arabų medicinos atstovas buvo Abukasimas, gyvenęs Ispanijoje. Jis darydavo torakotomiją empiemos atveju, šalindavo akmenis iš šlapimo pūslės, operuodavo išvaržas.
Viduramžių chirurgija
Viduramžiais krikščionių bažnyčia varžė mokslo, tuo pačiu ir chirurgijos vystymąsi. Neleistinos buvo kruvinos operacijos, dėl draudimo skrosti chirurgija tapo antraeiliu amatu. Barzdaskučiai, ilgainiui susibūrę į chirurgų cechus, užsiėmė gydymu turgaus aikštėse – daugiausia gydė žaizdas. Anksčiausiai šis amatas atsirado Italijoje ir iš jos po visą Europą pasklido garsūs išvaržų ir akmenų operatoriai.
Kvalifikacijos egzaminavimo pradžia
Pirtininkai ir barzdaskučiai pridarydavo ir daug nelaimių, todėl Sicilijos karalius Rodžeras II 1140 metais įvedė chirurgams ir apskritai visiems gydytojams egzaminus. Chirurgija buvo visiškai prilyginta kitoms medicinos šakoms 1540 m., kai Henris VIII paskelbė suvienijimo aktą tarp chirurgų ir barzdaskučių cecho – Londone buvo įsteigtas Karališkasis Chirurgijos koledžas. Iki jo buvo griežtos ribos tarp chirurgų ir terapeutų, vadinamųjų internistų, kuriems nepriimtina buvo ne tik chirurginių operacijų atlikimas, bet ir paprasčiausias fizinis pacientų ištyrimas.
Nustatant diagnozę, buvo draudžiama apnuoginti paciento kūną, o jei pacientė – moteris, net ir liestis prie jos. Tačiau, nustatę diagnozę, internistai, jei ligoniui reikėjo chirurginio gydymo, siųsdavo jį kaip tik pas tuos niekinamus barzdaskučius. Šis teisių sulyginimas buvo labai svarbus chirurgijos vystymosi etapas. Pagaliau suprasta, kad chirurgija irgi yra labai svarbi medicinos sritis ir kad jos irgi reikia labai rimtai mokytis. Visoje Europoje ėmė kurtis aukštosios medicinos mokyklos.
Universitetinės studijos bei tyrimai
1112 m. Bolonijoje įsikūrė pirmasis Universitetas. 1205 m. – Paryžiaus universitetas. XIII a. Universitetas įkurtas Salerne. Čia chirurgijos studijos jau buvo grindžiamos anatomija. Rodžeras Frugardis iš Salerno išleido chirurgijos kompendiumą „Chirurgia magistri Rogeri“, kuriuo visą sekantį šimtmetį naudojosi Europos gydytojai.
Leonardas da Vinčis aprašė visą kirmėlinės ataugos anatomiją ir jos variantus. Medicina tuo metu jau rėmėsi anatomijos ir fiziologijos žiniomis.
Prancūzų chirurgas Henris de Mondevilis (1320) galutinai pasisakė prieš žaizdų zondavimą ir suprato ankstyvo žaizdos sutvarkymo reikšmę. Vietinei nejautrai jis taikė galūnės užveržimą.
Žarnų siuvimas
Kitas žymus prancūzas Gi de Šolijakas (1300-1368) pirmasis pradėjo siūti žarnas ne kaip italai Rodžeras ir Rolandas, kurie dėdavo į žarnos spindį džiovintą žąsies trachėją ar kitą vamzdelį. De Šoliakas parašė išsamų chirurgijos vadovėlį, kur aprašė šlaunikaulio lūžio gydymą pastoviu lūžgalių tempimu į priešingas puses. Šis būdas buvo užmirštas ir tik XIX a. iš naujo atrastas.
Priemonės, stabdančios kraujavimą
Barzdaskutys - chirurgas A. Pare (1510-1590) prancūzų - vokiečių karo metu kraujavimui stabdyti ant žaizdų pildavo verdančią dervą arba kišdavo į ją visą galūnę. Tai turėjo apsaugoti ir nuo „žaizdų užnuodijimo paraku“. Dėl to daugelis sužeistųjų mirdavo nuo skausminio šoko. Vieną kartą derva Pare pasibaigė, tada jis pradėjo pilti ant žaizdų kiaušinių, rožių aliejaus ir terpentino mišinį ir gavo žymiai geresnius rezultatus.
Kraujavimui stabdyti jis pradėjo taikyti stambiųjų kraujagyslių ligatūras, o 1552 m. sugalvojo specialų instrumentą kraujuojančioms kraujagyslėms suimti operacijos metu. Pare patobulino ir traumatologiją – sugalvojo stakles išnirimų bei lūžimų atstatymui, rankos protezą su šarnyrais. 1563 m. jis buvo paskirtas asmeniniu Karolio IX gydytoju, gyvenimo pabaigoje tapo ir Prancūzijos Mokslų Akademijos garbės nariu.
Skrandžio rezekcija ir sužeistųjų transportavimas
J. Peanas (1830-1898) pirmasis atliko skrandžio rezekciją, bet pacientas mirė. J. Peanas buvo labai elegantiškas, operuodavo tik su fraku. Tai buvo chirurgas be širdies, turintis virtuozišką techniką.
J. Larey – GMP įkūrėjas. Buvo chirurgas Napoleono armijoje, pasiūlė sužeistuosius transportuojančius vežimus žymėti raudonu kryžiumi, kad nešaudytų priešas.
XVII ir XVIII amžiaus chirurgija
Dž. Hunteris (1729-1793) anglas chirurgas, stengėsi suteikti chirurgijai stiprų teorinį pagrindą, norėjo ją iš paprasto amato padaryti mokslu ir menu. 1731 m. Paryžiuje Liudvikas XV įkūrė Karališkąją chirurgijos akademiją. Tuomet chirurgai buvo prilyginti kitiems gydytojams. Pirmuoju akademijos prezidentu tapo garsusis Ž. L. Pti (Jean-Louis Petit). Akademijos dėka prancūzų chirurgija dominavo pasaulyje iki XIX a. vidurio.
XIX a. ir XX amžiaus pradžios chirurgija
XIX a. viduryje į pirmą vietą iškilo vokiečių chirurgija. Jos įkūrėju laikomas B. Langenbekas. Iš jo mokyklos išėjo T. Bilrotas, R. Kocheris, F. Esmarchas ir kt.
F. Trendelenburgas (1844–1924) pirmas padarė embolektomiją iš a. pulmonalis. Jo vardu pavadinti mėginiai angiochirurgijoje ir ortopedijoje. Kaune gimęs J. Mikuličius (1850–1905) daugiausia domėjosi virškinamojo trakto, ypač storųjų žarnų, chirurgija. Tolimesnė chirurgijos raida buvo susijusi su dviem problemomis: žaizdų infekcija (dėl jos mirdavo virš 80 % operuotų) ir skausmo problema. Buvo ir trečia problema – nemokėjimas tinkamai stabdyti kraujavimą operacijų metu. Dėl šių veiksnių operacinis mirštamumas daugeliu atvejų būdavo didesnis nei neoperuojant, ir, kol šitos problemos nebuvo išspręstos, chirurgija negalėjo vystytis kaip lygiavertė medicinos šaka ir buvo tik nevilties gydymo metodas.
Iki bakteriologinės eros pradžios (1876 m.) daugiau kaip pusė operuotų ligonių susirgdavo rože, žaizdų difterija arba sepsiu ir mirdavo. Todėl chirurgai bijodavo operuoti, nes po kai kurių operacijų mirštamumas būdavo didesnis, nei nieko nedarant.
XVIII a. dauguma chirurgų manė, kad dėl pūliavimo kaltas oras – jis atšaldąs ir išdžiovinąs žaizdas, dėl to susiaurėjančios smulkiosios kraujagysles ir žaizdoje sutrinkanti kraujo apytaka. Todėl oro tais laikais labai bijota ir stengtasi žaizdas uždengti tvarsčiais. A. Levenhukas, L. Pasteras, Henle skelbė postulatus, kad infekcinių ligų ir supūliavimų priežastys tai gyvi organizmai, nematomi akimi (contagia animata). 1867 m. žymus anglų chirurgas Dž. Listeris (1827–1912 m.), remdamasis L. Pastero darbais, įrodė, kad žaizdų pūliavimo priežastis yra gyvi mikroorganizmai, patekę į ją iš oro. Kovai su mikrobais jis panaudojo karbolio rūgštį, nustatė optimalią jos koncentraciją – 3-5 % ir sukombinavo specialų keleto sluoksnių tvarstį, kad prie žaizdos neprieitų oras. Tai, kad karbolio rūgštis sulaiko puvimą, buvo pastebėta dar 1860 m. ir jau tada ji pradėta vartoti pūlinių žaizdų gydymui, bet Listeris paruošė karbolio rūgšties vartojimo metodą ir pritaikė jį plačiu mastu, todėl jis laikomas antiseptikos įkūrėju. Karbolio rūgštį jis naudodavo ir tvarsčiams mirkyti, ir operaciniam laukui, instrumentams, rankoms plauti, net sugalvojo pulvezatorių, kad nešvarus oras operacinėje neužterštų žaizdos. Tokiu būdu, visa operacinė kvėpėjo karbolio rūgštimi.
Bet dar prieš jų darbų paskelbimą, gydytojams neturint jokio supratimo apie mikrobus, švaros laikymosi svarbą, apsisaugant nuo pūliavimo, suprato I. Zemelveisas (1818–1865) – vengrų akušeris - ginekologas, dirbęs Vienoje, kur tuo metu buvo 2 akušerinės klinikos. Abiejose daug moterų sirgdavo pogimdymine karštlige, vienoje dirbo studentai medikai ir gimdyvių mirtingumas ten buvo 10-12 %, o gretimoje, kur dirbo akušerijos mokyklos mokinės – tik 2 %. Zemelveisas pradėjo ieškoti priežasčių ir empiriniu būdu nustatė, kad studentai atneša kažkokias medžiagas iš anatomikumo nuo lavonų (Zemelveiso draugas teismo ekspertas skrodimo metu įsipjovė pirštą ir mirė, o jį skrodžiant, rasti pokyčiai buvo identiški pokyčiams mirusių gimdyvių organizme). Zemelveisas įvedė klinikoje rankų plovimą muilu ir chloro vandeniu, ir mirštamumas staiga nukrito iki 1,5℅. Bet kitų jo atradimas nebuvo suprastas. Zemelveisui teko pakeisti darbo vietą ir galų gale jis buvo uždarytas į beprotnamį, kadangi neatsisakė savo idėjos ir pradėjo rašinėti laiškus su rekomendacijomis plauti rankas žymiausiems chirurgams. Jo atradimas buvo išjuoktas ir pamirštas, ir rankų plovimo svarba buvo įrodyta tik atsiradus Pasterio darbams apie mikrobus.
W. S. Halsted tyrė ir tobulino apsisaugojimą nuo infekcijos, kraujavimo kontrolę, audinių perpjovimą, drenavimą, žaizdų gijimo būdus. Baigęs studijas JAV, išvyko tobulintis į Vokietiją – stažavosi pas Bergman’ą, Esmarch’ą. Vienoje susidraugavo su Mikuličiumi. Vienas iš pirmųjų Amerikoje pradėjo vartoti kokainą nuskausminimui. Naudojo Listerio antiseptiką. Įvedė rankų dezinfekciją, plono šilko siūlę. Prieš operaciją liepdavo visiems pakeisti rūbus, tačiau operuodavo be kaukių. Norėdamas apsaugoti nuo rankų egzemos vieną operacines sesutę, kurią paskui vedė, Halstedas užsakė savo draugui, vulkanizacijos išradėjui Goodyear'ui sukurti plonas gumines pirštines, kurios netrukdytų dirbti. O galutinai jas į chirurginę praktiką įdiegė Halstedo rezidentas Bloodgood 1883 m. Operuojant su pirštinėmis, žaizdos supūliuodavo žymiai rečiau. Europoje pirštinės paplito tik 1897 m. Chalato dėvėjimą operacijos metu įvedė Teodoras Bilrotas, gerai susipažinęs su Pasterio bei Listerio darbais. Iki tol chirurgai operuodavo su smokingais, žiedais, monokliais.
Nuskausminimas
Nemalšinant skausmo, daugelis ligonių žūdavo nuo šoko, bet ir senovėje naudojami anestezijos būdai turėjo ne mažiau pavojų. Prieš operaciją nuleisdavo kraują iki apalpimo, senovės Azijoje užspausdavo miego arterijas. Plačiai naudotos aguonos ir mandragoros šaknys. Viduramžiais šiais narkotikais primirkydavo kempines, išdžiovindavo ir duodavo čiulpti operacijos metu. Jos buvo vadinamos spongia somnifera – migdančiomis kempinėmis. Niekas nežinojo šių medžiagų dozavimo, todėl ligoniai dažnai neatsibusdavo. Germanai prieš operacijas nugirdydavo ligonį iki sąmonės netekimo. Vietinei nejautrai sukelti A. Parė užverždavo galūnę varžtu, prispausdavo kraujagysles ir nervus. Dėl to po operacijų galūnę dažnai tekdavo amputuoti.
1806 m. išskirtas pagrindinis opijaus alkaloidas – morfinas, kurį nuo 1820 m. ėmė plačiai naudoti Mažandis. Jis nustatė morfino dozes.
1844 m. Wells (1815-1848) – dantistas, ėmė vartoti N2O2 nuskausminimui. Tačiau jų poveikio demonstracija Harvardo universitete nepavyko, ir jis nusižudė.
1846 m. gydytojas ir chemikas Ch. Džeksonas pasiūlė dantistui W. Mortonui išbandyti eterio garus skausmui malšinti. 1846.X.16. Bostone, Mortonui davus eterio narkozę, J. Uorenas pašalino auglį iš kaklo. Ši data laikoma anestezijos eros pradžia. 1847.II.12. A. Adomavičius padarė pranešimą apie eterio narkozę Vilniaus gydytojų draugijos posėdyje, o 1847.II.23 kartu su L. Lechavičiumi pirmą kartą Lietuvoje ją panaudojo.
1847 m. Simpsonas – pirmas panaudojo narkozei chloroformą. Jis buvo akušeris - ginekologas, pirmoji jo nėščia pacientė pagimdė be skausmo – gimė dukrytė, kurią pavadino Anestezija. Simpsoną pradėjo pulti dvasininkai, kad jis atleidžia moteris nuo bausmės skirtos Ievai paties dievo, tas atkirto, kad dievas pats buvęs pirmas narkotizatorius.
1851 m. C. G. Pravoise ir Wood nepriklausomai vienas nuo kito pagamino švirkštą.
1855 m. Wood pasiūlė leisti nuskausminančius po oda.
Voveris
Voveris − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Voverienė (ištekėjusi moteris) ir Voverytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vižainio žydų kapinės
Vižainio žydų kapinės - kapinės įkurtos XIX a. Vižainio kaime, tačiau visiškai sunaikintos per II pasaulinį karą. Šiuo metu kapinėse nebėra antkapių ir pati kapinių teritorija apie 2 ha naudojama kaip poilsio ar žaidimų aikštelė.
Parafininė kulka
Parafininė kulka, taip pat vaškinė kulka – kulka iš parafino, kuria užtaisomas beparakis šovinys. Šovinys iššaunamas sprogus kapsulei.
Parafininės kulkos naudojamos šaudant į taikinius iš arti revolveriais ir vienšūviais pistoletais. Kartais šoviniai su parafininėmis kulkomis naudojami ir šaudant savitaisiais pistoletais, bet tada pistoletą vis tenka užtaisyti ranka.
Pigumas
Parafinines kulkas sparčiai ir lengvai gali pasigaminti pats naudotojas, tačiau daug kompanijų parafinines kulkas gamina ir pardavinėja. Šaudant parafininėmis kulkomis šias sulaikyti pakanka paprastos faneros lakšto, prie kurio parafinas prikimba. Vėliau jį galima nugramdyti ir iš jo vėl atlieti naujų parafininių kulkų.
Šaudymas parafininėmis kulkomis yra pigus, nes šovinių tūtelės ir parafinas paprastai naudojami pakartotinai, reikia nusipirkti tik kapsulių šovinių užtaisymui. Kapsulės paprastai yra pigios (pvz., 100 kapsulių kainuoja iki 2 JAV dolerių). Beparakių šovinių užtaisymas spartus, jam reikia labai nedaug įrankių - kapsulėms išstumti ir įdėti. Turint įrankius ir paruoštas kulkas 50 šovinių pakartotinai užtaisoma mažiau kaip per 10 min.
Viena iš parafino mišinio kulkoms sudėčių:
Panašiai šaudymui iš arti yra naudojamos ir treniruočių guminės bei plastikinės kulkos, kuriomis irgi užtaisomi beparakiai šoviniai. Tokias kulkas galima naudoti pakartotinai, jeigu naudojama tinkama kulkų gaudyklė. Šios guminės ir plastikinės kulkos rikošetuoja.
Sauga
Parafininės kulkos nėra mirtinos, jos nepramuša sienų, todėl jomis galima saugiai šaudyti patalpose ir situacijose, kai koviniai šoviniai yra pavojingi. Parafininės kulkos nėra visiškai nežeidžiančios, kadangi jų greitis viršija dažasvydžio kulkų greitį. Jos sužeidžia pataikiusios į akis, kitas jautrias veido dalis, todėl būtina naudoti apsauginius akinius ar veido kaukę.
Dėl saugumo parafinines kulkas dažnai naudoja greitatraukos ( 'greitasis išsitraukimas') ir triukų šauliai, kadangi išsitraukiant revolverį ar pistoletą ir netyčia iššovus į koją rimtai nesusižeisi. Pasaulio greitraukos asociacija daugelyje savo varžybų naudoja parafinines kulkas. Asociacijos taisyklės reikalauja, kad parafininės kulkos būtų serijinės gamybos, tad tokias kulkas gamina kai kurios kompanijos.
Raudiškė (Šilutė)
Raudiškė – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 8,5 km į pietvakarius nuo Švėkšnos, kairiajame Ašvos upės krante, kelio Tvaskučiai-Inkakliai dešinėje. Ribojasi su Inkaklių, Paulaičių, Šilų, Pelkupio kaimais. Raudiškės kaimo vakariniame pakraštyje yra 1 km ilgio, 15 metrų pločio ir l5 metrų aukščio kalnas.
Istorija
Raudiškės kaimas pažymėtas (užrašas Raude) 1735 m. J. F. Betgenat Prūsų Lietuvos žemėlapyje.
Nuo 1820 m. Raudiškės kaimas priklausė Vilkėno dvarui. 1880–1882 m., dvarui vykdant savo žemių atribavimą, Raudiškės kaimo gyventojai įvairiais būdais trukdė tuos darbus vykdyti.
Gyventojai
1923 m. Raudiškės kaime buvo 4 ūkiai, 29 gyventojai.
Cechanoveco Seniausios žydų kapinės
Cechanoveco Seniausios žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XVII a. Cechanoveco mieste, ''ul. Uszyński'' gatvėje. Kapinių plotas 0,55 ha. Kapinėse antkapių neišlikę.
Melionkaimis
Melionkaimis arba Borovojė (, nuo 1938 m. Melonkeim, nuo 1946 m. Боровое) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Stakliškių gimnazija
Prienų rajono Stakliškių gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Stakliškėse (Prienų raj.), Prienų g. 8, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190192277. Steigėjas Prienų rajono savivaldybės taryba.
Melionkaimis
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. Lošių valsčiaus kaimas. 1910 m. buvo 39 gyventojai. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Mažojo Sausodžio. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nadeždino apylinkės kaimas. 1946 m. sujungtas su Bekartais.
Stakliškių gimnazija
Filialai:
Istorija
1593 m. Stakliškėse prie medinės bažnyčios veikė parapijinė mokyklėlė. Spaudos draudimo laikais lietuviškas knygas Stakliškių apylinkėse platino kunigas Vincentas Butvydas. 1915 m. Stakliškėse pradėjo veikti pradžios mokykla. Joje 1935–1936 m. veikė šeši skyriai. 1941 m. į Sibirą išvežė mokytojus Emiliją ir Rapolą Lekavičius su maža dukrele. 1941 birželio 24 žuvo mokytojas Julius Kaminskas.
1945 m. Stakliškėse pradėjo veikti progimnazija, vėliau peraugusi į vidurinę mokyklą. 1957 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1962 m. pastatyta vidurinė mokykla, kuriai ilgus metus vadovavo sporto entuziastas Pranas Kundrotas. Jo iniciatyva įrengtas sporto stadionas ir aikštynai garsina mokyklą rajone ir respublikoje.
2015 m. vidurinė mokykla tapo gimnazija.
Kėbliškiai
Kėbliškiai – kaimas Prienų rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 1 km į šiaurės rytus nuo Pakuonio.
Samoa istorija
Tui Manua
Samoa salas apgyvendino Pietryčių Azijos žmonės, migravę į Ramiojo vandenyno salas, prieš 3000 metų.
Ankstyviausias Samoa salų politinis junginys, o kartu ir ankstyviausia valstybė visoje Polinezijoje buvo Tui Manua (Tu’i Manu’a), vadinta valdovo titulu. Jos kultūrinis ir politinis centras buvo Manua salynas (dab. Amerikos Samoa). Didžiausiu Tui Manua hegemonijos laikotarpiu ji valdė ne tik Samoa, bet ir salas aplinkui, įskaitant ir Tongą, kur kirtosi interesai vakarine kaimyne Tui Pulota (centras dab. Fidžyje). Tu’i Manu’a valdymo laikais Tonga ir kitos salos mokėjo duoklę.
Per kruvinus karus Tongos salynas išsilaisvino iš Tu’i Manu’a imperijos X a. viduryje, čia įsitvirtinus vietos valdovui ‘Aho’eitu, kurio tėvas buvo sudievintas Tongos vadas Tagaloa ‘Eitumâtupu’a, o motina kilmingoji Va’epopua. Šis įkūrė Tui Tonga dinastiją. Nepaisant to, Tongos valdovai savo religiniu ir kultūriniu centru laikė Samoa salyną, iš kur buvo kildinami jų dievai ir protėviai.
XI–XIII a. valdant didiesiems Tongos karaliams, buvo sukurta Tongos imperija, kuri nukariavo Samoa salas ir privertė jas mokėti duoklę. Tongos karalius turėjo pasaulietinę ir religinę valdžią. Be to Fidžis Tonga ir Samoa ne tik palaikė artimus kultūrinius ryšius, bet ir įvairių kraštų kilmingos šeimos tuokdavosi tarpusavyje.
Malietoa dinastija
XIII a. II pusėje Samoa salynas buvo pirmasis, atskilęs nuo Tonga imperijos. Tai įvyko po kruvino sukilimo ir mūšio prieš Tui Tonga laivyną. Po to salose vėl įsitvirtino vietinė dinastija – Malietoa, kuri nuo tada valdė salas. Malietoa valdė Savają, Upolu ir Tatuila, tuo tarpu ryčiausiose salyno salose nominalią valdžią išlaikė Tui Manua.
Malietoa dinastijos metu Samoa vėl atkūrė nepriklausomybę ir kultūrinę įtaką. Samoa karališkosios šeimos atstovės ne kartą ištekėjo už Tongos valdančiųjų dinastijų atstovų ir pernešė į Tongą daug kultūrinio paveldo.
Europiečiai Samoa salose
thumb|Malietoa Tanumafili XX a. pr. Olandas Jacob Roggeveen buvo pirmas europietis pamatęs Samoa krantus 1722 m. Po to salas aplankė prancūzas Louis-Antoine de Bougainville ir pavadino Samoa Navigatorių salomis 1768 m. Kontaktai buvo reti iki atvykstant anglams. 1830 m. John Williams iš Londono Misionierių Bendruomenės įkūrė misiją Samoa salose. Tuo metu samoiečiai garsėjo kaip karinga ir laukinė tauta, nes kovojo su prancūzų, britų, vokiečių ir amerikiečių pajėgomis, kurios XIX a. pabaigoje vertino salas kaip papildymo punktą laivams.
Kai vokiečiai rodė vis didesnį susidomėjimą salomis, amerikiečiai pareiškė pretenzijas į jas. Britai irgi nusiuntė karius ginti interesų. Tai sukėlė aštuonerius metus trukusį pilietinį karą, kuriame kiekviena iš trijų šalių rėmė savo kovojančią grupuotę. Kiekviena šalis nusiuntė savo karinius laivus į Apijos uostą ir karas atrodė neišvengiamas, kol didelė audra paskandino ar apgadino laivus. 1899 m. Berlyno sutartis padalino salas į dvi dalis: rytinė dalis atiteko JAV (Tutuila salos 1900 m. ir oficialiai Manu’a 1905 m.) ir dabar vadinama Amerikos Samoa, o didesnė vakarinė dalis tapo Vokietijos Samoa, kai britai atsisakė pretenzijų mainais į Fidžį ir teritorijas Melanezijoje. Pirmasis vokiečių gubernatorius buvo Wilhelm Solf, vėliau tapęs Vokietijos imperijos Kolonijų sekretoriumi. 1908 m. įkūrus Mau judėjimą („Nuomonės judėjimas“), Vakarų Samoa pradėjo siekti nepriklausomybės.
Naujosios Zelandijos valdymas ir nepriklausomybė
thumb|250px|Padalintas Samoa salynas 1914 m. rugpjūčio 29 d. Naujosios Zelandijos kariai išlipo 'Upolu ir užgrobė Vokietijos Samoa, nes britai paprašė perimti ten buvusią vokiečių radijo stotį. 1919 m. pagal Versalio sutartį Vokietija atsisakė pretenzijų į Samoa. Nuo tada ši salyno dalis pradėta vadinti Vakarų Samoa.
Kitas incidentas kilo Mau judėjimui taikiai protestuojant prieš blogą Naujosios Zelandijos administracijos elgesį su samoiečiais. Tuo metu Mau judėjimui vadovavo Olaf Nelson, pusiau samojietis, pusiau švedas. Nelsonas buvo ištremtas apie 1930 m., bet rėmė judėjimą financiškai ir politiškai. Naujai išrinktas Mau lyderis, didysis vadas Tupua Tamasese Lealofi, vedė taikią demostraciją į Apijos centrą 1929 m. gruodžio 28 d. Naujosios Zelandijos policija bandė suimti vieną demontracijos lyderių. Kai jis pasipriešino tarp Mau ir policijos kilo peštynės. Pareigūnai pradėjo bet kaip šaudyti į minią iš automatinio ginklo. Vadas Tamasese buvo nušautas į nugarą kai bandė nuraminti minią. Iš viso žuvo 11 žmonių, sužeista 50. Ta diena Samoa žinoma kaip Juodasis šeštadienis. Mau augo toliau ir išliko taiki. Samoiečių pastangomis 1962 m. šalis gavo nepriklausomybę ir pasirašė Draugystės sutartį su Naująja Zelandija. Samoa yra antroji-trečioji šalis Ramiojo vandenyno regione gavusi nepriklausomybę po Naujosios Zelandijos (dėl Tongos vyksta ginčai). 2002 m. Naujosios Zelandijos premjerė Helen Clark kelionėje į Samoa oficialiai atsiprašė už abu incidentus.
1997 n. liepą buvo pataisyta konstitucija ir Vakarų Samoa tapo Samoa kaip šalį vadino JTO nuo įstojimo 1976 m. Amerikos Samoa tam priešinosi, nes, jos nuomone, gali kilti nesusipratimų. Amerikos Samoa vis dar vartoja terminą Vakarų Samoa. Nors abiejų Samoa gyventojai turi bendrą kalbą ir tautybę, jų kultūra vystėsi skirtingomis kryptimis. Amerikos Samoa gyventojai emigravo į JAV ir pamėgo Amerikietišką futbolą ir beisbolą, o Samoa gyventojai emigravo į Naująją Zelandiją ir jie labiau mėgsta regbį ir kriketą. Kelionių rašytojas Paul Theroux pastebėjo, kad Samoa gyventojai labiau linkę išlaikyti savo tapatybę nei Amerikos Samoa gyventojai, kurie artimesni vakarietiškoms normoms.
2007 m. mirė 27-asis Malietoa dinastijos eilėje Malietoa Tanumafili II.
Rudaminos apylinkė (Lazdijai)
Rudaminos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Rudaminos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Lazdijų rajonui. 1954 m. prijungta Karužų apylinkė, 1963 m. – dalis Vidzgailų apylinkės. 1978 m. gegužės 31 d. Rudaminos apylinkė prijungta prie Šeštokų apylinkės.
Vikonys (Anykščiai)
Vikonys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Anykščių, šalia kelio. Seniūnaitijos centras.
Klabatė
Klabatė (klabis, klabanas, klabačas, klabeklis, klabūris) – latvių muzikos instrumentas - mušamasis arba kratomasis idiofonas.
Dirvinė mėta
Dirvinė mėta (Mentha arvensis) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos mėtų (Mentha) genties augalų rūšis.
Auga pievose, laukuose, vandens telkinių pakrantėse, supelkėjusiose vietose. Laikoma piktžole.
Turi iki 2 % eterinių aliejų, daugiausia mentolio. Jaunais ūgliais gardinamos arbatos, padažai, naudojama gydomųjų arbatų, kompresų gamybai.
Gudžaratų raštas
Gudžaratų raštas  – rašto sistema, priklausanti brahminių raštų šeimai. Ja užrašoma gudžaratų kalba, vartojama daugiausia Indijos Gudžarato valstijoje. Taip pat juo Gudžarate neretai užrašomas sanskritas, kuči kalba, Avesta (parsų bendruomenės).
Gudžaratų raštas labai panašus į devanagari, tačiau neturi viršutinio žodį jungiančio brūkšnio („dandos“), dalis ženklų kiek pakitę. Susidarė XVI a. pab., o dabartinė atmaina susiklostė XIX a.
Balsiai
Balsių ženklai paprastai pasitaiko tik žodžio pradžioje, kitur kaip diakritikai jungiami prie priebalsio.
Jonas Kastytis Matulionis
Jonas Kastytis Matulionis (1931 m. vasario 10 d. Pelyšiai, Šimonių valsčius – 2015 m. sausio 12 d. Kaunas) – SJ, Lietuvos kunigas, dainininkas (tenoras), pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis, jėzuitas.
Biografija
1955 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1953–1956 m. dainuoti mokėsi Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje, 1956–1959 m. Vilniaus konservatorijoje. Dalyvavo vokalistų konkursuose, 1956 m. respublikiniame konkurse Vilniuje laimėjo I vietą. Dainavo solo Maskvoje, Paryžiuje, Osle, Stokholme.
Pašalintas iš trečio kurso už giedojimą bažnyčiose dirbo Muzikos bibliotekoje, Respublikinėje bibliotekoje, Vilniaus universiteto bibliotekoje, iš jos atleistas dėl politinių motyvų. Vėliau dirbo Teatro ir muzikos muziejuje, Paveikslų galerijoje, Šv. Onos bažnyčios zakristijonas Vilniuje. Už bendradarbiavimą Lietuvos katalikų bažnyčios kronikoje 1976–1977 m. kalintas Vilniaus saugumo, nuteistas 3 m. lygtinai. 1977 m. pogrindyje įstojo į Jėzaus draugiją, 1992 m. davė amžinuosius įžadus.
1980 m. baigęs pogrindinę kunigų seminariją įšventintas kunigu. Dirbo sielovados darbą Kybartuose, 1984 m. vėl suimtas, iki 1987 m. kalėjo Smolensko ir Novo-Orlovsko (Čitos sritis) lageriuose. 1988 m. jo paties prašymu paskirtas Kaišiadorių katedros altaristu su vikaro teisėmis.
1989 m. paties prašymu paskirtas į Vilniaus arkivyskupiją dirbti sielovados darbo, 1990 m. ėjo vikaro pareigas atgautoje Vilniaus katedroje, 1991–1994 m. Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčios vikaras, nuo 1992 m. ir Karaliaus Mindaugo šaulių rinktinės Vilniuje dvasios tėvas. 1994–1996 m. Pažaislio vienuolyno kapelionas. 1997–2008 m. Šv. Kazimiero bažnyčios Vilniuje, nuo 2008 m. Kauno Šv. Pranciškaus Ksavero bažnyčios kunigas.
2015 m. sausio 12 d. po sunkios ligos mirė Kaune, palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.
György Ligeti
Biografija
Djerdis Šandoras Ligetis gimė 1923 m. gegužės 28 d. Dičosentmartono (rum. Tirnevenis) vengriškame mieste Transilvanijoje, Rumunijoje. Jo tėvai buvo iš Budapešto kilę išsilavinę žydai, kurie anksčiau kalbėjo vokiškai. Giminės pavardė buvo Aueriai, kurią jie pakeitė į atitinkantį vengrišką Ligečių („iš pievos“). Tėvas Aleksandras dirbo banko padalinyje, motina Ilona buvo medikė oftalmonologė. Kurį laiką D. Ligetis gyveno pasiųstas pas dėdę į Čikseredą (dabar Mierkuria-Čukas), po to šeima persikėlė į Klužą. Būdamas septynerių D. Ligetis pirmą kartą apsilankė operoje Kluže, pamatė operą „Borisas Godunovas“ ir vėliau „Traviatą“. Tėvai jį pasiuntė mokytis į rumunų mokyklą, kad jis pramoktų rumuniškai. D. Ligetis vaikystėje domėjosi geografija, mokslu, kinu. Jo tėvas buvo įsitikinęs socialistas ir ateistas, tačiau D. Ligečio pažiūros nuo jaunystės buvo kitokios. Jis apie trejus metus buvo jaunimo sionistų draugijos nariu, būdamas apie 16 metų perskaitė K. Markso „Kapitalą“ ir įvertino „kvaila ... tik mokslinis socializmas“. 1936 m. jaunesnis Djerdžio brolis Gaboras pradėjo groti smuiku, D. Ligetis irgi norėjo išmokti muzikuoti ir 1937 m. pradėjo mokytis groti pianinu. 1939 m. pradėjo pildyti pirmąją savo kompozicijų knygutę. Viso tarp 1939 ir 1952 m. jis užpildė 48 muzikinių užrašų knygutes (dabar visos Paul Sacher fonde Bazelyje).
1940 m. Klužas (vengriškai Koložvaras) vėl tapo Vengrijos miestu A. Hitleriui privertus Rumuniją jį perduoti Vengrijai. 1941 m. D. Ligetis užbaigė mokyklą ir laikė stojamuosius fizikos ir matematikos egzaminus į Koložvaro universitetą, tačiau dėl apribojimų žydams (tebuvo leidžiamas vienas studentas į gamtos mokslų disciplinas ir antrasis buvo parenkamas) jis į universitetą nebuvo priimtas. Prašydamas patarimo D. Ligetis nusiuntė savo muzikinių kompozicijų pavyzdžius muzikos teorijos profesoriui Antal Molnár į Budapeštą. Gavęs paskatinamąjį jo atsakymą ir po pasitarimų šeimoje D. Ligetis įstojo į Koložvaro konservatoriją. Tuo metu tiek Budapešte, tiek Koložvare buvo įvesti apribimai žydams, tačiau Koložvaro konservatorijos direktorius Viktor Vaszy jų nesilaikė. D. Ligečio pradinis muzikinis paruošimas buvo menko lygio ir jis buvo priimtas greičiausiai dėl savo jau nemažo įdirbio rašant kompozicijas. 1941 m. pradėjo mokytis muzikos Koložvaro konservatorijoje, vasaros metu – Budapešte, pas Pál Kadosa. Konservatorijoje jo mokytoju buvo Ferencas Farkašas (1905−2000), O. Respigio mokinys. D. Ligetis gilinosi į pianino, vargonų ir violončelės grojimą, dainavo konservatorijos choruose. Savarankiškai įsigijo P. Hindemito traktatą „Muzikinės kompozicijos menas“ ir išnagrinėjo visas jo užduotis. Susipažino su I. Stravinskio ir B. Bartoko kūryba.
1943 m. D. Ligetis susipažino su būsimąja pirmąja žmona Brigit Liov. Tuo metu vykstant Antrajam pasauliniui karui ir artėjant Rytų frontui, 1944 m. sausį D. Ligečio muzikos mokymasis nutrūko dėl šaukimo į žydų priverstinio darbo stovyklą Segede. Jis buvo pristatytas prie grūdų siloso gamybos kariuomenei. Vos po kelių savaičių vokiečiai sužinojo apie slaptas Vengrijos vyriausybės derybas su Sąjungininkais. Kovo 19 d. vokiečių armija įsiveržė į Vengriją, nušalino vyrtiausybę ir pakeitė ją pronacistais. Prasidėjo žydų persekiojimas ir naikinimas. D. Ligečiui tiesiog pasisekė išgyventi, nes dalis Segedo žydų buvo siunčiami į Aušvico mirties stovyklą, kita dalis − į vario kasyklas Serbijoje, kur būdavo sušaudomi esesininkų. Kovo pabaigoje D. Ligetis buvo perkeltas į getą Nadivarade (rum. Oradia). Jo šeima žuvo, išskyrus motiną, kuri buvo naudinga kaip medikė. Apie jų likimus D. Ligetis sužinojo tik po karo: tėvas mirė nuo dėmėtosios šiltinės Bergeno-Belseno koncentracijos stovykloje, brolis Gaboras buvo nužudytas Mauthauzene, dėdė ir teta iš Dičosentmartono žuvo Aušvice. 1944 m. rugsėjį fronto linija priartėjo prie Nadivarado. D. Ligetis dirbo prie traukinių iškrovimo bombarduojant aviacijai. Su kitais kaliniais buvo paimtas į nelaisvę SSRS kareivių ir per karo maišatį jam pasisekė pabėgti. Jis grįžo į Koložvarą, kur šeimos neberado ir vienintele likusia drauge buvo Brigit Liov. D. Ligetis pratęsė kompozicijų rašymą, jas dedikavo Brigit, kurios tėvas priešinosi poros tuoktuvėms. Pažymėtina daina chorui buvo „Anksti atėjo vasara“ (Dereng már a hajnal), kuri publikuota Koložvare, Budapešte ir 1947 m. − Londone. Tebesitesiant karui D. Ligetis buvo pakviestas į Rumunijos kariuomenę, tačiau susirgo tuberkulioze ir, kai išėjo iš ligoninės, karas jau buvo pasibaigęs. Jo motina grįžo Koložvarą (vėl pervadintas į Klužą) ir pratęsė medikės veiklą.
1949 m. spalį D. Ligetis keliavo dirbti į Bukarešto folkloro institutą, pakeliui Kluže susituokė su Brigit Liov. 1950 m. sausį persikėlė dirbti į Klužo folkloro institutą. 1950 m. rugsėjį, Z. Kodajaus pastangomis, jis užėmė muzikos teorijos, harmonijos ir kontrapunkto dėstytojo postą Budapešto Ferenco Listo muzikos akademijoje nors dar nebuvo pats gavęs akademijos baigimo diplomo. Joje dėstė iki 1956 m. Jo žmona, Rumunijos pilietė, negalėjo prie jo prisijungti ir turėjo praeiti apie metus laiko iki ji susitvarkė reikiamus dokumentus. Kai Brigit Liov atvyko į Budapeštą jo ir jos jausmai buvo atšalę, jis buvo susipažinęs su psichologe Veronika Spic, kuriai puoselėjo šiltus jausmus. 1952 m. D. Ligetis išsiskyrė su Brigita ir vedė Veroniką Spitc, kuri komunistų režimo buvo numatyta deportacijai su šeima. Prieš tai D. Ligetis pabuvojo ekskursijoje prie Baltijos jūros ir pakeliui jam buvo pasitaikiusi proga pabėgti į Vakarų Berlyną. Savo atsiminimuose D. Ligetis prisiminė, kad jis to nepasirinko pagalvojęs apie Veros deportaciją − vedybos su „reikalingu“ žmogumi ją nuo to išgelbėjo. 1954 m. pora išsiskyrė, bet vėl susituokė 1957 m., kai jau buvo pabėgę į Austriją.
1956 m. gruodžio mėnesį (du mėnesiai po Vengrijos revoliucijos) G. Ligetis kartu su Vera pasislėpę pašto traukinyje nuvyko iki Vengrijos-Austrijos sienos. Pasinaudoję tamsa jie perėjo sieną pėsčiomis ir apsigyveno Vienoje. Po kelių savaičių D. Ligetis gavo keturių mėnesių stipendiją iš Š. Reino ir Vestfalijos WDR televizijos kanalo ir išvyko į Kelną, kur sutiko pagrindinius avangardinės muzikos kūrėjus – Karlheinz Stockhausen ir Gottfried Michael Koenig; susipažino su tuometinėmis šiuolaikinės muzikos komponavimo technikomis. Kelno elektroninės muzikos studijoje su K. Stockhausen ir G. M.Koening dirbo apie trejus metus. thumb|right|280px| D. Ligečio kapas Vienos centrinėse kapinėse 1958 m. pirmą kartą dėstė Darmštato kursuose, ten reguliariai sugrįždavo ir kitą dešimtmetį. 1960 m. Kelne atlikti jo „Reginiai“ (Apparitions) tapo pirmąja kompozitoriaus sėkme.
1968 m. Ligečiui suteikta Austrijos pilietybė.
1961–1971 m. buvo vizituojantis kompozicijos profesorius Stokholme.
1972 m. – Stanfordo universiteto reziduojantis kompozitorius.
1973 m. tapo Hamburgo aukštosios muzikos ir teatro mokyklos kompozicijos specialybės dėstytoju. 1989 m. išėjo į pensiją. Mirė 2006 m. birželio 12 d. Vienoje sulaukęs 83 metų.
Stilius ir estetika
Muzikoje teatrui eksploatavo gestų ir nesemantinę kalbos dimensiją, taip pat sukūrė Fluxus kūrinių-pasirodymų ir operą.
Karjeros pradžia
Po 1956 m. Vengrijos revoliucijos D. Ligetis pabėgo į Austriją, po to − į Vakarų Vokietiją, kur susipažino su elektronine muzika ir kitomis tendencijomis. Vis dėlto jaunystėje patyręs dvi tironijas − nacistinę ir stalinistinę − Ligetis Vakarų Europoje susidūrė su kita griežta ideologija − Darmštato/Kiolno avangardu. To pasekmės buvo dvejopos: viena vertus, jis buvo laisvas siekti ilgai puoselėtų muzikos pažangos idealų, kita vertus, dar labiau paaštrėjo jo kritiškas, priešiškas būdas.
Faktūrinė / sonoristinė muzika
XX a. 6-7 dešimtmečių sandūroje Ligetis intensyviai eksploatavo faktūros poveikį muzikos skambesiui, ypač gausiai naudodamas klasterius ir mikropolifoniją (Ligečio terminas).
Kompozicijoje orkestrui „Reginiai“ (Apparitions, 1958−59) D. Ligetis realizavo savo svajonę sukurti beritmę, didžiulio kompleksiškumo garsinę dramą. Šiame kūrinyje jis pirmą kartą panaudojo orkestrinius klasterius (tuo pačiu metu savo kūriniuose juos pirmą kartą panaudojo ir Janis Ksenakis, Kšyštofas Pendereckis, Karlheincas Štokhauzenas).
„Reginiai“ (Apparitions) pratęsė dar homogiškesnės ir statiškesnės orkestrinių klasterių manipuliacijos kūrinyje „Atmosferos“ (Atmosphères, 1961), kuris lyginamas su debesiu, sklendžiančiu per skirtingų spalvų, harmonijos ir faktūros zonas. „Atmosferose“, kaip ir „Reginiuose“, eksploatuojama mikropolifonija − tankios pynės kanonų, kurių linijos juda skirtingu greičiu ir nėra individualiai identifikuojamos. Parašęs kūrinį „Atmosferas“, D. Ligetis sulaukė pasaulinio dėmesio − ši kompozicija parodė, jog motyvinę-tematinę komponavimo prieigą galima pakeisti „tokiais tirštais skambesiais, jog atskiri susipynę instrumentiniai balsai įtraukiami į bendrą faktūrą ir praranda individualumą.“
Dar viena klasterinė kompozicija − Volumina vargonams (1961−62), iš esmės skiriasi nuo „Atmosferų“ tuo, kad yra skirta solo atlikėjui ir notuota grafiškai, priešingai nei preciziškai užrašytos „Atmosferos“.
Fluxus dvasios kompozicija šimtui amplifikuotų metronomų Poème symphonique (1962) iliustruoja, kaip faktūrinė muzika siejasi su ankstesnėmis tendencijomis (musique concrete, integraliuoju serializmu, neapibrėžtumu) ir kartu turi esminių skirtumų. Dešimt atlikėjų prisuka po dešimt metronomų, nureguliuotų skirtingais tempais ir amplifikuotų taip, kad jų garsas užpildytų performanso erdvę. Prasidedanti nediferencijuojama garsų mase, faktūra lėtai išretėja iki vieno metronomo garso.
Kūrinyje klavesinui Continuum (1968) D. Ligetis iki lūžio taško išnaudoja tiek instrumento mechanizmą, tiek atlikėjo technines galimybes. Kūrinys pradedamas dviem klavesino klavatūromis atliekamais persiklojančiais g-b garsais, grojamais kiek įmanoma greičiau ir sukuriančiais nepertraukiamo garso efektą. Continuum kartais įvardinamas kaip viena pirmųjų europietiškojo minimalizmo kompozicijų. .
Naujoji vokalinė technika
Komiškas kūrinys „Nuotykiai“ (Aventures, 1962) yra bežodė, iš fonemų sudaryta kvazi-operinių situacijų seka trims vokalistams ir septyniems instrumentams. Kūrinio tęsinys − „Naujieji nuotykiai“ (Nouvelles aventures, 1962-5).
Panašus ekstravagantiškas vokališkumas girdimas ir "Dies irae" dalyje iš Requiem (1963-5).
Naujų harmonijos ir tonalumo galimybių paieškos
Harmoninių centrų galimybių Ligetis ieškojo jau kompozicijoje chorui a capella Lux aeterna (1966) ir kūrinyje orkestrui „Tolumoje“ (Lontano, 1967). Kiek vėliau šios paieškos tapo dar reikšmingesnės. Vėlyvaisiais 1970-aisiais avangardas - kuriam atstovavo ir Ligetis - nebefunkcionavo: vietoje iššūkio įsitvirtinusiai muzikinei kultūrai, pokario karta tapo naujuoju isteblišmentu. Ligetis norėjo nuo to atsitraukti, bet lygiai taip pat buvo pasiryžęs išvengti postmodernaus gręžimosi į praėjusio amžiaus formą, stilių ir retoriką.
Knygoje „The Cambridge History of twentieth-century music“ rašoma: ''„Ligečio kūryba įdomi tuo, kad kirto abi - modernizmo ir postmodernizmo - eras, nė vienai iš jų akivaizdžiai neužgožiant kitos. Nuo faktūrinių partitūrų, pvz., "Atmosphères", Ligetis į savo muziką palaipsniui sugrąžino melodijos ir ritmo priemones. Šiuo aspektu lūžio tašku laikoma opera "Le Grand Macabre" (1974-7)“''.
Opera „Didysis siaubūnas“ (Le Grand Macabre, 1974-7)
Pagrindinis operos veikėjas - Nektrozaras, atvykęs į Žemę paskelbti pabaigos. Atėjus vidurnakčiui, mirti turi jis vienintelis: kiti veikėjai egzistenciją pratęsia pomirtiniame gyvenime.
Operos komponavimas Ligečiui suteikė galimybę sujungti daugybę jo atradimų (nejudrių orkestrinių faktūrų preciziką ir ironiją, mechaniškus muzikinius veiksnius) bei išbandyti naujus dalykus, pvz., naudoti žemos klasės instrumentus ir vaizduoti pasakojamą pasaulį įtraukiant nuorodas į praeities kūrinius ir stilius, operos žanro konvencijas.
Principiniai kūriniai
Sonata violončelei solo (1948/1953)
Baladă şi joc (Baladė ir šokis) dviem smuikams (1950)
Musica ricercata fortepijonui (1951–53)
Šešios bagatelės pučiamųjų kvintetui (1953)
Styginių kvartetas Nr. 1 Métamorphoses nocturnes (1953–54)
Artikulation elektronikai (1958)
„Reginiai“ orkestrui (Apparitions. 1958–59)
„Atmosferos“ orkestrui (Atmosphères. 1961)
Trys bagatelės Davidui Tudorui, fortepijonui (1961)
Volumina vargonams (1961–62, red. 1966)
Poème Symphonique 100 metronomų (1962)
Aventures vokaliniam-instrumentiniam ansambliui (1962)
Nouvelles Aventures vokaliniam-instrumentiniam ansambliui (1962–65)
Requiem sopranui, mecosopranui, mišriam chorui ir orkestrui (1963–65)
Lux Aeterna chorui (1966)
„Tolumoje“ orkestrui (Lontano, 1967)
Styginių kvartetas Nr. 2 (1968)
Continuum klavesinui (1968)
„Melodijos“ orkestrui (Melodien, 1971)
Clocks and Clouds 12 moterų balsų ir orkestrui (1973)
San Francisco Polyphony orkestrui (1973–74)
Opera „Didysis siaubūnas“ (Le Grand Macabre, 1975–77, red. 1996)
Trio smuikui, valtornai ir fortepijonui (1982)
Etiudai fortepijonui, pirmoji knyga (1985)
Etiudai fortepijonui, antroji knyga (1988–94)
Koncertas smuikui (1989–93)
Sonata altui solo (1991–94)
Etiudai fortepijonui, trečioji knyga (1995–2001)
Hamburgo koncertas valtornai ir kameriniam orkestrui (1998–99, red. 2002)
Daina Síppal, dobbal, nádihegedűvel (Su dūdmaišiais, būgnais ir smuikais) (2000)
Kepuriškis
Kepuriškis – viensėdis Kupiškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Skapiškio.
Netoli viensėdžio įsikūrusi Kepuriškio gel. stoties gyvenvietė.
Domingo Martines de Irala (Paragvajus)
Domingo Martines de Irala – miestelis ir apygarda rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente, į pietus nuo Siudad del Estės. 1,2 tūkst. gyventojų (2009 m.).
Istorija
Miestelis pavadintas regiono kolonizatoriaus Domingo Martínez de Irala vardu.
Šriftas
Šriftas (iš ) – įvairių simbolių piešinių, turinčių bendrų stiliaus bruožų, rinkinys. Šriftą dažniausiai sudaro įvairių alfabetų raidės, skaičiai ir skyrybos ženklai, bet kai kuriuose šriftuose randami ir kitokie simboliai: ideogramos, matematikos ar kartografijos simboliai, dizaino elementai ir pan.
Vieną šriftą gali sudaryti kelios garnitūros – grafinės atmainos pagal dydį, spalvos sodrumą, pasvirimą, plotį. Šrifto aukštis vadinamas kegeliu ir matuojamas punktais: 1pt=0,376 mm (Europoje) arba 1pt=0,353 mm (JAV, JK). Kompiuterinėje spaudoje įsigalėjo JAV priimtas dydis.
Šriftų rūšys
Pirmieji šriftai atsiranda su piktografiniu raštu prieš kelis tūkstančius metų. Šiuolaikinių šriftų gausybėje istoriškai skiriamos kelios grupės. Pagrindinės yra šios: lotyniškieji šriftai, gotikiniai šriftai, rankraštiniai šriftai, lygiapločiai šriftai, dekoratyviniai šriftai. Šiuolaikinių vakarietiškų šriftų pradžia Antikoje (graikų ir romėnų raštas) – visą pirmąjį mūsų eros tūkstantmetį Europoje knygų perrašinėtojai daugiau ar mažiau rėmėsi būtent antikine tradicija. XII amžiuje randasi gotiškieji šriftai, kuriems lemta tapti pirmaisiais knygų spausdinimo šriftais. Renesanso epochoje kyla didžiulis susidomėjimas Antika. Kartu atkreipiamas dėmesys į antikinę knygų perrašymo tradiciją. Būtent tada ir dėl to ateina suvokimas, kad gotiškieji šriftai yra barbariški (todėl jie ir pavadinami vienos barbarų genties vardu), o sektinu pavyzdžiu tampa lotyniškieji antikiniai tekstai. XV amžiuje atsiranda pirmieji lotyniškieji šriftai: serifiniai (antikvos) ir neserifiniai (groteskai). Vėliau palaipsniui randasi visi kiti šriftai. Įvairovė nulemta trijų poreikių: patogus skaitymas (knygos, laikraščiai) ir dėmesio patraukimas (antraštės, skelbimai). Kompiuterinės leidybos era šriftų įvairovės ribas dar labiau išplėtė.
Serifiniai (antikvos)
thumb|Garamond Ši lotyniškųjų šriftų grupė vadinama serifine dėl raidžių linijų galuose esančių mažų užkarpų – serifų. Šitokie šriftai yra lengvai skaitomi ir mažiau vargina akis, tad turbūt didžioji dalis spaudos yra spausdinama būtent šitokiais šriftais.
Žinomiausi lotyniškųjų serifinių šriftų pavyzdžiai būtų Times New Roman ir Garamond, nors jų yra labai daug. Plačiausiai žinomi lietuviški serifiniai šriftai yra Aistika, Vytis ir Palemonas.
Neserifiniai (groteskai)
thumb|Arial Tai lotyniškieji šriftai be užkarpų, t. y. be serifų. Pažymėtinas dalykas, leidžiantis atskirti serifinius ir neserifinius šriftus, yra simbolių linijų plotis. Neserifinių šriftų simbolių linijos dažniausiai per kone visas vietas yra vienodo pločio. Šitokie šriftai dažnai naudojami interneto svetainėse, nes jose tekstai dažnai būna pateikiami smulkiomis raidėmis, o neserifiniai šriftai puikiai tam tinka.
Vieni žinomiausių lotyniškųjų neserifinių šriftų yra Arial, Helvetica, Verdana, Trebuchet MS ir t. t.