cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karaganda
Istorija
1856 m. įkurta angliakasių gyvenvietė, kurioje kastos akmens anglys vario lydyklai. Sparčiau plėstis pradėjo XX a. ketvirtame dešimtmetyje nutiesus geležinkelį. Karagandos anglių baseinas turėjo tapti svarbiausiu akmens anglių tiekėju Uralui. Plėtotas daugiausia kalinių darbu. Lagerių komplekso, vadinamojo Karlago, rajonas, pasak Aleksandro Solženicyno, buvo didžiausios Gulago archipelago provincijos centras.
1934 m. gavo miesto teises. Nuo 1936 m. srities centras. 1939 m. jau turėjo 166 000 gyventojų. Per Antrąjį pasaulinį karą iš SSRS vakarinės dalies į Karagandą evakuota pramonės įmonių. Ypač svarbi tolesnei miesto pramonės plėtrai buvo iš Donecko baseino atkelta akmens anglių kasybos mašinų gamykla. Po karo miestas toliau plėtėsi, tapo antru pagal gyventojų skaičių Kazachijos miestu, svarbiu pramonės ir kultūros centru.
Gyventojai
thumb|180px|Miesto schema thumb|180px|Technikos universitetas thumb|180px|Karagandos teatras
Infrastruktūra
22 km į pietryčius nuo Karagandos nuo 1992 m. veikia tarptautinis Sary Arkos oro uostas. Išplėtotas akmens anglių sodrinimas, mašinų (šachtų įrenginių, elektrotechnikos gaminių) gamyba, metalo apdirbimo, statybinių medžiagų, lengvoji, maisto pramonė.
Lietuviai
Karagandos priemiestyje Michailovskoje veikė lageris, kuriame 1950 m. kalėjo apie 3000 kalinių, apie 300 jų – lietuviai. Kaliniai daugiausia dirbo statybose. Kunigo A. Dumbliausko iniciatyva 1977 m. Karagandoje pastatyta katalikų Šv. Juozapo bažnyčia. XXI a. pr. Karagandoje tebegyveno kelios dešimtys lietuvių. 2003 m. įkurta Karagandos lietuvių kultūros draugija.
1990 m. į Karagandą buvo nuvykusi buvusių politinių tremtinių ir Lietuvos TV žurnalistų ekspedicija. Sukurtas dokumentinis filmas „Karlagas – mirties žemė“ (rež. Vitalis Gruodis).
2018 m. pasaulio vyrų tinklinio čempionatas
2018 m. pasaulio vyrų tinklinio čempionatas – 19-asis pasaulio vyrų tinklinio čempionatas, kuris vyko 2018 m. rugsėjo 9 –rugsėjo 30 dienomis Italijoje ir Bulgarijoje. Tai pirmasis vyrų pasaulio čempionatas, kuris vyko dviejuose šalyse iš karto.
Meade Lux Lewis
Midas Luisas (, tikrasis vardas Anderson Lewis, pravardė Lux, 1905 m. rugsėjo 4 d. Čikaga – 1964 m. birželio 7 d. Mineapolis, Minesotos valstija) – JAV pianistas, bugivugio ir instrumentinių bliuzų atlikėjas.
Biografija
Mokėsi iš Džimio Jansio. Akompanuodavo bliuzų dainininkams ir pats skambindavo solo Čikagos naktiniuose klubuose. Pagarsėjo kompozicija „Honky Tonk Train Blues“ (įrašyta 1927 m.). 1938 m. grojo J. Hamondo rengtuose koncertuose „Spirituals to Swing“ (Karnegio Hole Niujorke). Grojo duetu ir trio su pianistais A. Amonsu ir P. Džonsonu. Jis pirmą kartą džiazo muzikoje pavartojo čelestą (1936 m.) ir klavesiną (1941 m.).
Žymesnis albumas – „The Blues Piano Artistry of Meade Lux Levis“ (1961 m.).
Janis Endzelynas
Janis Endzelynas (, 1873 m. vasario 22 d. Mičkėnų ūkyje, Kaugurų valsčiuje, dab. Valmieros rajone – 1961 m. liepos 1 d. Kuoknesėje, palaidotas Rygoje, Rainio kapinėse) – latvių kalbininkas, vienas žymiausių baltistų, žymiai prisidėjęs prie baltų prokalbės klausimų.
Biografija
1897 m. Tartu universitete baigė klasikinę filologiją, 1900 m. – slavistiką. 1912 m. Sankt Peterburgo universitete apgynė disertaciją „Slavų ir baltų etiudai“, filologijos daktaras. 1911 m. Lietuvių mokslo draugijos narys, 1932 m. Vytauto Didžiojo universiteto garbės daktaras, 1946 m. Latvijos mokslų akademijos narys.
Veikla
Veikalas „Latvių kalbos gramatika“ ( 1922 m., pataisytas ir papildytas leidimas latvių kalba „Latviešu valodas gramatika“, 1951 m.) yra svarbiausias istorinės latvių kalbos struktūros tyrinėjimas. Jo išleistas K. Milenbacho latvių kalbos žodynas (K. Mīlenbacha Latviešu valodas vārdnīca 4 t. 1923–32 m.) yra svarbiausias latvių leksikografijos veikalas; jis redagavo, papildė, parašė etimologijos skyrių, išleido papildymą ir pataisas (Papildinājumi un labojumi K. Mīlenbacha Latviešu valodas vārdnīcai, 2 t. 1934–1946 m., t.1 su Edita Hauzenberga-Šturma).
Tyrė latvių kalbos prielinksnius ( 2 d. 1905–1906 m.), sudarė latvių kalbos tarmių aprašymo programą, tyrė latvių toponimiką (knyga „Latvijos vietų vardai“ (Latvijas vietų vārdi, su kt., 2 t. 1922–1925 m., „Latvijos TSR vietovardžiai“ (Latvijos PSR vietvārdi d. 11. 1-2 1956–1961 m.), senovės prūsų kalbą (Senprūšu valoda, 1943 m., vokiečių kalba 1944 m.), baltų kalbų santykius su kitomis, ypač slavų, kalbomis. Iškėlė hipotezę, kad slavų ir baltų kalbos skyrėsi skylant indoeuropiečių prokalbei, vėliau buvusi tam tikra slavų-baltų epocha.
Remdamasis vietovardžiais ir kuršių kalbos reliktais latvių tarmėse, pirmasis įrodė, kad kuršiai buvo baltų gentis, kalbėjusi pereinamąja kalba tarp vakarų ir rytų baltų kalba. Parašė baltistikos veikalus „Baltų filologijos įvadas“ (Ievads baltu filoloģijā, 1945 m.), „Baltų kalbų garsai ir formos“ (Baltu valodu skaņas un formas, 1948 m., lietuvių k. 1957 m., anglų kalba 1971 m.), parengė studijų vadovą „Baltų kalbų tekstai“ (Baltu valodu teksti, 1936 m.).
Tyrė lietuvių kalbos kirčiavimą, sukūrė latvių ir lietuvių kalbų priegaidžių atitikimo teoriją, kurios šalininkas buvo ir Kazimieras Būga. Kūrė latvių terminiją, prisidėjo prie latvių kalbos norminimo, dabartinės rašybos nustatymo.
Aktas (menas)
Istorija
Seniausi skulptūriniai aktai rodo, kad akto žanras atsirado beveik kartu su pačiomis meno užuomazgomis ir iš pradžių buvo susijęs su magiškais derlingumo kultais. Aktas ypač paplito senovės Graikijoje – to laikotarpio aktai ilgiems laikams tapo tobulo kūno ir dvasios grožio pavyzdžiais. Tam tikrose epochose akto žanras rėmėsi tipiškais siužetais ir motyvais: Graikijoje – dievybių ir mitinių herojų atvaizdai, krikščioniškajame mene – Adomas ir Ieva, Samsonas ir Dalila bei kt. Naujųjų laikų mene šalia tradicinių siužetų atsirado aktams pozuojančių modelių. Kiekvienos epochos aktų tendencijos atspindi grožio suvokimą, iš dalies – lytinės moralės pokyčius.
Pranas Enskaitis
Pranas Enskaitis (slapyvardis Mažasis Brolis, 1905 m. gegužės 18 d. Griškabūdis – 1992 m. kovo 31 d. Hamiltonas) – lietuvių leidėjas, rašytojas.
Biografija
Baigė Aukštosios Fredos aukštesniąją sodininkystės ir daržininkystės mokyklą Kaune. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Kanadą. 1951 m. Rodnėjuje įkūrė skautų ir evangelikų periodinių leidinių leidybos bendrovę „Rūta“. 1957 m. kartu su leidykla persikėlė į Hamiltoną.
Redagavo ir leido laikraščius „Skautas“ (1949 m.), nuo 1950 m. žurnalą „Skautų aidas“, nuo 1974 m. „Sietynas“. Parašė prozos, poezijos, atsiminimų knygų.
Inkasinis pavedimas
Inkasinis pavedimas – inkasiniu pavedimu nurodoma kredito įstaigai (bankui) nuskaičiuoti nuo svetimos sąskaitos pinigus. Lietuvoje inkasinius pavedimus turi teisę pateikti Valstybinė mokesčių inspekcija, Lietuvos muitinė, Sodra, antstoliai.
Antstoliai išieško skolą Civilinio proceso kodekso tvarka, teisė mokesčių administratoriams pateikti inkasinius pavedimus suteikta Mokesčių administravimo įstatyme.
Aleksandras VI
Aleksandras VI (1431 m. sausio 1 d. Chativos miestelyje Valencijoje – 1503 m. rugpjūčio 18 d. Romoje) – 1492–1503 m. Katalikų Bažnyčios popiežius. Pasaulietiškas vardas Roderikas Lansolis,, vėliau Roderikas Bordžija. Laikomas kontroversiškiausiu Renesanso epochos popiežiumi.
Biografija
Dėdei iš motinos pusės 1455 m. tapus popiežiumi Kalikstu III, pasirinko motinos pavardę. Išrinktas popiežiumi turėjo pasivadinti Aleksandru VI, nes Aleksandras V buvo antipopiežius.
Baigė teisę Bolonijos universitete. Dėdės remiamas 1456 m. tapo kardinolu ir popiežiaus legatu, 1457 m. Romos bažnyčios vicekancleriu ir popiežiaus kariuomenės vadu. 1500 m. suorganizavo kryžiaus žygį prieš turkus, jam paremti įvedė trimetę dešimtinę. Išplėtė inkvizicijos teises, ypač Lombardijoje. Rėmė vienuolijų reformą 1494 m. Prancūzijoje, 1500 m. Vokietijoje, skatino misijas naujai atrastose žemėse, sutaikė Ispaniją su Portugalija, globojo mokslą ir meną.
1492 m. sūnų Čezarę paskyrė Valensijos vyskupu, kardinolu. Sūnui Chuanui atidavė Popiežiaus sričiai priklausiusią Benevento kunigaikštystę. Po Chuano nužudymo Aleksandras VI 1497 m. konsistorijoje viešai išpažino savo nuodėmes.
Emma Watson
Emma Charlotte Duerre Watson (g. 1990 m. balandžio 15 d. ) – anglų aktorė, pagarsėjusi vaidmeniu filmuose apie Harį Poterį.
Biografija
Gimė 1990 m., balandžio 15 d., Paryžiuje britų teisininkų Jacqueline Luesby ir Chris’o Watsono šeimoje. Prancūzijoje Emma gyveno iki tol, kol jai suėjo penkeri metai. Tuomet dėl tėvų skyrybų kartu su mama ir jaunesniu broliu Aleksu persikėlė gyventi į Oksfordšyrą.
Grįžusi į Angliją, Emma pradėjo lankyti Lynam’s, prestižinį Oksfordo, Dragon mokyklos vaikų darželį, kur susidomėjo poezija, taip pat pasirodymų menu. Jos talentas buvo greitai pastebėtas ir jau būdama septynerių metų, laimėjo Daisy Pratt poezijos konkursą.
1998 m. būdama aštuonerių, Emma pradėjo lankyti Dragon mokyklą, kur ji aktyviai dalyvavo mokslo srityje, buvo svarbi mokyklos debatų komandai. Visa tai Emma suderino su savo menine veikla, bei sportu – žolės rieduliu. Taip pat išryškėjo jos talentas vaidinti.
Kai Emmai tebuvo devyneri, ji, kartu su dar keliais mokiniais buvo pasirinkta tarp kandidačių į Hermionos Įkyrėlės vaidmenį. Atrankos komanda naršė mokyklas ir aplankydavo tas, kurios turėjo gerą aktorystės būrelį. Emma mėgo Hario Poterio knygas, o jos mėgstamiausias herojus ir buvo Hermiona Įkyrėlė.
Emmos debiutas didžiuosiuose ekranuose įvyko 2000-ųjų spalio mėnesį, pačiame pirmame Hario Poterio filme:,,Haris Poteris ir Išminties Akmuo‘‘.Taip pat ji vaidino kituose 7-iuose Hario Poterio filmuose:,, Haris Poteris ir Paslapčių Kambarys‘‘ ,,Haris Poteris ir Azkabano Kalinys‘‘;,,Haris Poteris ir Ugnies Taurė‘‘;,,Haris Poteris ir Fenikso Brolija‘‘;bei ,,Haris Poteris ir Netikras Princas‘‘;,, Haris Poteris ir Mirties Relikvijos. Pirma dalis‘‘;,,Haris Poteris ir Mirties Relikvijos. Antra dalis‘‘.
Hario Poterio filmai tapo viso pasaulio daugiausiai susidomėjimo sulaukusiais filmais. Emmos pasirodymai taip pat buvo sėkmingi ir ji laimėjo kelis apdovanojimus, tarp kurių AOL Moviegoer’s Geriausios aktorės apdovanojimas (vos nepavyko šio apdovanojimo gauti antrą kartą, deja antrą kartą ji liko antra), Finikso Filmų Kritikos Draugijos apdovanojimą kaip geriausios jaunosios aktorės ir 2007 metais, turėjo garbę būti išrinktai į ITV Nacionalinius Filmų Apdovanojimus. Taip pat ji buvo jauniasia visu laikų aktorė, kuri buvo ant Teen Vogue (2005) ir Tatler (2007) žurnalų viršelių ir Emma buvo pakviesta kalbėti į pasaulinės šlovės Oksfordo Uniją.
Tuo metu kai filmavosi, Emma turėjo suderinti savo mokslų laiką. Ji pratęsė studijas Dragon mokykloje, bei įstojo į Headington’o mokyklą. Emma išliko gera sportininke, aktore, bei gera mokine. Geriausiai jai sekėsi dailė, anglų kalba, bei geografija.
Ne per seniausiai Emma pirmą kartą įgarsino Princesę Pea. Tai šeimyninis animacinis filmas kino teatruose pasirodė 2009 metų gruodžio mėnesį. Šį animacinį filmą įgarsino daug garsių aktorių, tarp kurių Dustin’as Hoffman’as, Sigourney Weaver ir Matthew Broderick. Emma su džiaugsmu priėmė pasiūlymą įgarsinti vieną iš šio animacinio filmo herojų.
Lamborghini Murciélago
thumb|right|250px|Lamborghini Murciélago LP640 250px|thumb|Lamborghini Murciélago LP-670-4 SV.
Lamborghini Murciélago – dviejų durų, dviejų vietų sportinis automobilis pristatytas 2001 m. ir pakeitęs Diablo modelį. Lamborghini Murciélago buvo gaminama iki pat 2010 m. Nuo 2001 m. iš viso buvo pagaminti 4099 Murcielago vienetai. Jis buvo populiariausias Lamborghini modelis su 12 cilindrų varikliu. Jo pirmtakas Diablo buvo gaminamas 11 metų, tačiau buvo pagaminta tik 2 900 egzempliorių. Šiuo metu populiariausias Lamborghini modelis yra Gallardo – nuo 2003 m. pagaminta per 10 tūkst. vienetų. 2011 m. Lamborghini pristatė šio modelio įpėdinį Aventador, kuris išvysto 700 AG.
Lamborghini Murciélago LP640
Abi Murciélago versijos buvo truputį atnaujintos 2006 m. Jos buvo pristatytos Ženevos automobilių parodoje. Murciélago variklis buvo pakeistas į galingesnį 6.5 litro agregatą, o automobilio pavadinimas pakeistas į Murciélago LP640. 2007 m. šį variklį gavo ir rodsterio versija. Šis 6.5 litro variklis išvysto įspūdingą 640 AG (471 kW) galią. Abi versijos buvo truputį atnaujintos. Automobilis įsibėgėja (0-100 km) per 3.3 sek. Didžiausias greitis – 339 km/h.
Lamborghini Murciélago LP 670-4 SuperVeloce
Murcielago LP 670-4 Superveloce buvo pristatytas Ženevos automobilių parodoje 2009 m. ir, tuo metu, buvo galingiausias gamyklinis Lamborghini modelis. Murciélago LP 670-4 SuperVeloce turi 6.5 litro V12 variklį su 670 AG; nuo 0 iki 100 km/h įsibėgėja per 3.2 s. Jo didžiausias greitis 347 km/h. LP670-4 SV iš viso bus pagaminta tik 350 vienetų. Jo kaina – 455 tūkst. JAV dolerių
Salaspilis
Salaspilis – miestas Latvijoje, Rygos pietrytiniame paribyje, dešiniajame Dauguvos krante. Savivaldybės centras. Veikia Rygos hidroelektrinė, atliekami moksliniai tyrimai (šeši Latvijos mokslų akademijos institutai). Į rytus nuo Fizikos instituto nuo 1969 m. iki 1998 m. veikė 5 MW galios branduolinis tyrimų reaktorius.
Istorija
1605 m. prie Salaspilio įvyko Salaspilio mūšis, kuriame LDK kariuomenė sutriuškino Švedijos pajėgas.
Antrojo pasaulinio karo metu čia buvo nacių koncentracijos stovykla, kur nužudyta apie 2–3 tūkst. žmonių. Joje 1944 m. buvo kalinami Vietinės rinktinės karininkai. 1943 m. Salaspilyje gyveno vos 306 gyventojai, tačiau pokario metais dėl ekonominio augimo ir patogios padėties miestas sparčiai išsiplėtė.
Demografija
Apie 17,9 tūkst. gyventojų (2021 m.), latvių ir rusų maždaug po lygiai.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Salaspilis yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Kardinolas kunigas
thumb|right|200px|Slovakijos kardinolas kunigas (nuo 1991 m.) Janas Chryzostomas Korecas (Ján Chryzostom Korec) Kardinolas kunigas, kardinolas presbiteris – gausiausia Romos katalikų bažnyčios kardinolų grupė. Vyresnumo eilėje jie žemiau už kardinolus vyskupus, bet aukščiau už kardinolus diakonus. Ši vyresnumo eilė labiau susijusi su prestižu, nei su valdžia.
Istorija
Kardinolai kunigai atsirado iš kai kurių svarbių Romos bažnyčių (jos vadinamos titulinėmis bažnyčiomis) dvasininkų, kuriuos popiežius pripažindavo kardinolais kunigais ( 'svarbus, pagrindinis') ir kurie turėdavo veikti kaip popiežiaus, buvusio Romos vyskupu, patarėjai. Šie svarbūs dvasininkai veikė bendradarbiaudami su gretimų suburbinių diecezijų vyskupais, kurie buvo kardinolai vyskupai. Dar viena grupė kardinolų buvo kardinolai diakonai, kurie buvo diakonai, valdę Bažnyčios darbą atskiruose Romos kvartaluose. Visi kardinolai kartu sudarė Kardinolų kolegiją.
Ankstyvaisiais laikais popiežiaus rinkimai nebuvo kardinolų privilegija. Šimtmečius Romos popiežius buvo Romos dvasininkas (vyskupas) ir niekada nebuvo kokios kitos vietovės vyskupas. Siekiant išlaikyti apaštalinį tęstinumą Romos popiežiaus įšventinimą atlikti galėjo tik tas, kas jau buvo vyskupas, todėl tai buvo pavesta Ostijos suburbinės diecezijos kardinolui vyskupui. Šios diecezijos vyskupo pareigybė buvo sujungta su Kardinolų kolegijos dekano pareigybe. Kardinolo vardą ėmus teikti prelatams, dirbusiems ne Romos ganytojų bendruomenėje ir ne Romos kurijoje, jiems kartu ėmė paskirti ir titulines bažnyčias, kurių parapijos buvo Romoje. Kai kurios titulinės bažnyčios buvo susietos su kardinolyste nuo II amžiaus.
Dabartis
Nuo Romos imperijos laikų iki Renesanso kardinolų skaičius buvo nedidelis. Titulinių bažnyčių buvo mažiau, negu turinčių teisę tapti kardinolais kunigais. XVI a. Kardinolų kolegija žymiai padidėjo. 1587 m. popiežius Sikstas V. stengdamasis sustabdyti kardinolų skaičiaus augimą, nustatė kardinolų skaičiaus ribą – kardinolų turi būti ne daugiau kaip 70. 50 iš jų turėjo būti kardinolai kunigai, 6 – kardinolai vyskupai ir 14 – kardinolai diakonai. Šis maksimumas išliko iki 1958 m. Titulinių bažnyčių sąrašas keitėsi labai retai, dažniausiai dėl bažnyčių pastatų susidėvėjimo.
Kai popiežius Jonas XXIII panaikino kardinolų skaičiaus ribą, jis titulinių bažnyčių sąrašą ėmė pildyti. Jį didino ir popiežiai Paulius VI ir Jonas Paulius II. Dabar Romoje yra 150 titulinių bažnyčių.
Kardinolas kunigas, kuris ilgiausiai turi šį titulą, tampa kardinolu protopresbiteriu.
Dabartiniai kardinolai kunigai dažniausiai yra svarbių viso pasaulio diecezijų arkivyskupai, nors dalis dirba Romos kurijoje. Kardinolas diakonas po dešimties metų gali tapti kardinolu kunigu, jei to panori. Dabar kiekvienas skiriamas kardinolu kunigu turi būti įšvęstas kunigu. Nuo 1918 m. tai liečia visus Kardinolų kolegijos narius. Nuo 1962 m., Jono XXIII sprendimu, Kardinolų kolegijoje gali dalyvauti tik vyskupai. Dvasininkai, skiriami kardinolais, turi būti pašventinti vyskupais. Išimtys gali būti, bet labai retos.
Kreivadantė
Kreivadantė (Anomodon) – kreivadantinių (Anomodontaceae) šeimos samanų gentis, kuriai priklauso gana stambios, neblizgančios samanos. Jų pirminiai stiebai šliaužiantys, o antriniai – statūs arba kylantys. Lapai ant stiebo ir šakučių išsidėstę čerpiškai. Auga puriais kilimais ar patiesalais.
Lietuvoje auga 3 rūšys: thumb|left|210px|Vytelinė kreivadantė (Anomodon viticulosus)
Antanas Dilys (1923)
Antanas Dilys (1923 m. kovo 19 d. Švenčionėliuose – 2019 m. sausio 11 d. Vilniuje) – kunigas.
Biografija
Gimė 1923 m. Švenčionėliuose, tėvas buvo lietuvis, dirbęs Švenčionėlių Šv. Edvardo bažnyčioje, motina dirbo mokytoja lenkų mokykloje. Baigęs mokyklą įstojo į Vilniaus Šv. Juozapo kunigų seminariją. 1946 m. birželį įšventintas į kunigus. 1949 m. lapkričio 26 d. sulaikytus sovietų saugumo, pusę metų praleido kalėjime Vilniuje. Nuteistas 25 metams lagerio už žmonių skatinimą neiti į kolūkius ir pagalbą partizanams. Ištremtas į Karagandą, dirbo lentpjūvėje. Po Stalino mirties bausmė sumažinta iki 10 metų ir ištremtas į Vorkutą, kur dirbo statybose. 1956 m. rugpjūčio 23 d. grįžo į Vilnių, kur dirbo įvairiose Vilniaus parapijose, ilgiausiai 15 metų dirbo Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčioje. 1990–2000 m. dirbo Riešės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčioje. Nuo 2008 m. buvo Vilniaus Šventosios Dvasios bažnyčios parapijos rezidentas.
Durbės savivaldybė
Durbės savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas pietvakarių Latvijoje, Kurše. Administracinis centras – Liegiai. Savivaldybė sudaryta 2000 m. reformos metu iš Liepojos rajono dalies, 2009 m. praplėsta. Buvo suskirstyta į 4 valsčius (Durbės, Dunalkos, Tadaikių, Vecpilio) ir 1 miestą (Durbę. Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Pietų Kuršo savivaldybės.
Odoakras
thumb|250px|Teritorija Odoakro valdymo metais Odoakras (435–493 m. vasario 2 d.) – germanų federacijos generolas, kuris 476 m. rugsėjo 4 dieną nuvertė Romulą Augustulą – paskutinįjį Vakarų Romos imperatorių.
Apie ankstyvą Odoakro gyvenimą yra mažai žinoma. Jo tėvas buvo Edekas, hunų pavaldinys.
Biografija
Kai Orestas 475 metais buvo Vakarų Romos imperatoriaus Julijaus Nepočio paskirtas karo vadu ir patricijumi, Odoakras tapo Italijos germanų federacijos vadu. Norėdamas įgauti jų paramą ir paimti valdžią, Orestas federatams pažadėjo trečdalį Italijos žemių, jeigu jie sukils prieš imperatorių Nepotį. Federatai priėmė pasiūlymą ir sukėlė maištą, kaip planuota.
475 m. rugpjūčio 28 dieną Nepotis pabėgo į Dalmatiją. Tada Orestas savo nepilnametį sūnų Momilą paskelbė imperatoriumi Romulu Augustulu. Odoakras nugalėjo Orestą, paėmė jį į nelaisvę ir nužudė. Po sukilimo, germanų federatai ir didelė dalis romėnų kariuomenės paskelbė Odoakrą Italijos karaliumi. 476 m. Odoakras užėmė Ravenos miestą ir tų pačių metų rugsėjo 4 dieną privertė Vakarų Romos imperatorių Romulą Augustulą atsisakyti sosto.
476 metais Odoakras oficialiai tapo pirmuoju germanų karaliumi Italijoje. Odoakras su jungtine romėnų ir germanų kariuomene nugalėjo vandalus Sicilijoje. Jis sugebėjo užkariauti visą salą 477 metais. 480 metais buvo užkariauta visa Dalmatija. Sudaryti paktai su vestgotais ir frankais dėl kovų su burgundais, alemanais ir saksais.
Didėjant karalystei, Odoakro populiarumas ir įtaka augo. Tai kėlė nerimą Zenonui, Rytų Romos imperatoriui. Norėdamas Odoakro atsikratyti, jis pasiūlė Panonijoje esantiems ostgotams ir jų vadui Teodorikui Didžiajam dalį Italijos žemių. 488 metais ostgotai perėjo Alpes.
Ostgotai, įsiveržę į Italiją, nugalėjo Odoakrą Akvilėjoje 488 m., Veronoje 489 m. ir prie Ado upės 490 metais. 490 metų pabaigoje ostgotai apgulė Raveną. Apgultis truko trejus metus. 493 m. vasario 2 d. tarp Odoakro ir Teodoriko Didžiojo buvo pasirašyta taikos sutartis. Po sutarties pasirašymo Odoakras buvo nužudytas.
Striptizas (filmas)
Striptizas  – 1996 metais JAV sukurtas erotinis trileris apie buvusią FTB sekretorę Erin Grant (akt. Demi Moore), kovojančią su buvusiu vyru dėl vaiko globos. Netekusi darbo, ji tampa striptizo šokėja Majamio klube, kur į ją atkreipia dėmesį perrinkimo siekiantis kongreso narys (akt. Burt Reynolds).
Aktoriai
Demi Moore už šį vaidmenį gavo 12,5 mln. dolerių ir tai buvo rekordinė suma, tuo metu sumokėta aktorei moteriai.
Pagrindinės veikėjos Erin Grant dukrą vaidino tikra Demi duktė Rumer Willis.
JAV filmas dėl nuogų scenų buvo priskirtas R kategorijai (asmenys iki 17 metų gali žiūrėti tik su tėvais). Nepaisant šio apribojimo, juostos pajamos viršijo 113 mln. dolerių.
Apdovanojimai
Auksinės avietės apdovanojimai:
Auksinės avietės nominacijos:
Speak & Spell
Speak & Spell – pirmasis, debiutinis, britų grupės Depeche Mode studijinis albumas, išleistas 1981 metais.
Apie albumą
Albumas pasirodė 1981 Spalio 5 d. Albume 11 dainų. Pirmasis singlas, pristatęs albumą – Dreaming Of Me. Po Dreaming Of Me grupė išleido dar du singlus – New Life ir Just Can't Get Enough.
Visoms dainoms žodžius bei muziką sukūrė Vince'as Clarke'as, išskyrus ''Tora! Tora! Tora! ir Big Muff'', kurias sukūrė Martin'as Lee Gore'as.
AS Jeunesse Esch
Ešo prie Alzeto „Jeunesse“ – Liuksemburgo futbolo klubas iš Ešo (šalies pietvakariai). Tai daugiausia titulų iškovojęs šalies futbolo klubas.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1907 m. Nuo 2013 m. rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Jurbarko valsčius
Jurbarko valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio vakarų Lietuvos teritorijoje, dešiniajame Nemuno krante. Centras – Jurbarkas. 2018 m. išleista Jurbarko valsčiaus kronika.
Istorija
Valsčius minimas dar 1561 m. Atkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Jurbarko rajonui (16 apylinkių).
Suskirstymas
XIX a. valsčiaus kaimai skirstėsi į 5 seniūnijas. Ši sistema buvo nustatyta 1872 m. Tos seniūnijos ne tik teritoriškai, bet ir priklausomybe – vienos priklausė valstybei, kitos žemvaldžiams bajorams (iki valstiečių reformos).
Ivanas fon Ofenbergas
Ivanas fon Ofenbergas (1792–1870) – Rusijos kavalerijos generolas, žinomas karinis pedagogas.
Biografija
Ivanas fon Ofenbergas gimė 1792 m. buvo jaunesnysis Kuršo barono Piotro Georgo fon Ofenebergo ir jo žmonos Julijos forn Ofenberg (mergautinė pavardė Korf) sūnus. Turėjo vyresnįjį brolį Fiodorą fon Ofenerbgą, kuris vėliau irgi tapo kavalerijos generolu. Ivanas mokėsi namuose, o 1807 m. įstojo į karo tarnybą ir tapo Pskovo 2-ojo leibgvardijos pulko junkeriu.
1809 m. gavo praporščiko laipsnį. 1811 m. pervestas į Sibiro ulonų pulką, kuriame, vadovaudamas eskadronui, dalyvavo 1812 m. Prancūzijos-Rusijos kare. Už narsą ir sumanumą Smolensko mūšyje apdovanotas 4-to laipsnio Šv. Anos ordinu, Borodino mūšyje – 4-to laipsnio Šv. Vladimiro ordinu. Už veiklą prie Možaisko ir Tarutino mūšyje pakeltas į štabsrotmistrus, o po Viazmos mūšio – į rotmistrus. Borodino mūšyje buvo sužeistas, bet liko rikiuotėje.
Rusijos kariuomenės žygiuose prieš Napoleoną Šeštosios koalicijos karo metu dalyvavo ne viename mūšyje. 1813 m. Leipcigo mūšyje prancūzų kavalerijos atakų metu po Ofenbergu buvo nukauti du žirgai, jis buvo sužeistas, bet iki mūšio pabaigos liko balne. Už šį mūšį Ofenbergas buvo apdovanotas 2-to laipsnioi šv. Anos ordinu, už pasižymėjimą prie Hamburgo apdovanotas auksiniu kardu „Už narsą“.
Rusijos kariuomenei grįžus iš užsienio 1815 m. kovo 1 d. Ofenbergą perkėlė į leibgvardijos Raitųjų jėgerių pulką. Po metų paskyrė generolo majoro Aleksandro Benkendorfo adjutantu ir perkėlė į leibgvardijos husarų pulką. 1819 m. balandžio 24 d. pakeltas į pulkininkus. 1923 m. sausio 29 d. paskirtas Jamburgo 14-ojo ulonų pulko vadu. 1828 m. kovo 25 d. pakeltas į generolus majorus ir paskirtas į 1-osios ulonų divizijos viršininko štabą.
Indinė didžioji voverė
Didžioji indiška voverė (Ratufa indica) – tai voverinių šeimos graužikų gentis. Tai dieninis žolėdis gyvūnas, gyvenantis Indijos, Nepalo ir Butano drėgnuosiuose miškuose. Atpažįstamas pagal tamsią nugarą bei šviesią papilvę. Beveik visą laiką ji praleidžia medžiuose, ir gali šokinėti tarp medžių iki 6 metrų. Esant pavojui, sustingsta ir prisiploja prie medžio kamieno, bet nebėga.
Rūdaičiai
Rūdaičiai – kaimas vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Kretingos. Seniūnaitijos centras. Pro kaimą eina kelias. Yra Rūdaičių pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1954 m.), paštas (LT-97014), bendrosios praktikos gydytojo kabinetas, Kretingos rajono kultūros centro filialas, Rūdaičių Šv. Antano Paduviečio koplyčia (nuo 1992 m.). Įrengtas 30 MW galios 15 vėjo jėgainių parkas, per metus pagaminantis 75 mln. kilovatvalandžių elektros energijos. Gyvulių, žvėrių, paukščių auginimas ir veisimas. Pietvakariniu pakraščiu prateka Žiba, sudarytas Rūdaičių tvenkinys. Toliau rytuose teka Tenžė.
Istorija
Pirmą kartą kaimas paminėtas 1571 m. (tada gyveno 19 šeimų).
1940 m. TSRS okupavus Lietuvą prie kaimo buvo pradėta statyti įtvirtinta Molotovo linija. 1949–1993 m. buvo Karolio Požėlos kolūkio centrinė gyvenvietė.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Ivanas fon Ofenbergas
Biografija
1830 m. rugpjūčio 2 d. paskirtas šios divizijos 2-osios brigados vadu, kuriai vadovaudamas dalyvavo Lenkijos sukilimo malšinime. Vadovaudamas grafo K. Kreico korpuso avangardui prie Vilniaus sumušė Juzefo Dembinskio būrį, iki Prūsijos persekiojo Antaną Gelgaudą. Už pasižymėjimą Varšuvos šturme buvo apdovanotas auksiniu kardu „Už narsą“ su deimantais. Veikiančios armijos Vyriausiojo štabo viršininkas generolas adjutantas K. Tolis 1831 m. taip charakterizavo baroną Ofenbergą: „Gali būti puikiu divizijos vadu; geba vadovauti didelėms kavalerijos masėms. Pasižymi labai geru kariniu ir bendruoju išsilavinimu. Narsus, drąsus, ryžtingas. Kariuomenėje palaiko tvarką ir discipliną.“
1832 m. kovo 20 d. paskirtas leibgvardijos Raitųjų jėgerių pulko vadu, o netrukus paskirtas 2-osios lengvosios kavalerijos divizijos 1-osios brigados vadu, paliekant vadovauti ir pulkui. 1835 m. balandžio 18 d. paskirtas 3-iosios dragūnų kavalerijos divizijos viršininku. Šiai divizijai vadovavo virš 15 metų. 1837 m. pakeltas į generolus leitenantus.
1848-1849 m. Vengrijos revoliucijos metu dalyvavo 1849 m. žygyje į Vengriją, vadovavo grafo F. Ridigerio korpuso avangardui. Pasižymėjo kovos veiksmuose liepos 3 d. prie Dukos kaimo ir liepos 5 d. prie Vaiceno miesto (dabar Vacas), už ką buvo apdovanotas šv. Aleksandro Nevskio ordinu.
Sugrįžęs iš Vengrijos žygio Ofenbergas netrukus buvo paskirtas 2-ojo rezervinio kavalerijos korpuso vadu, o 1851 m. gruodžio 6 d. gavo kavalerijos generolo laipsnį. Gruodžio 31 d. buvo paskirtas Karo tarybos nariu. 1856 m. lapkričio 8 d. vėl buvo paskirtas korpuso vadu, šį sykį naujai suformuoto atskirojo rezervinio kavalerijos korpuso, kuriam vadovavo 6 metus iki jo panaikinimo. Korpuse buvo siekiama įvesti ir patikrinti vieningas rikiuotės, administracines, ūkines ir disciplinarines taisykles. Vadovaudamas korpusui Ofenbergas pasireiškė kaip žymus administratorius, karinis pedagogas, pavyzdinis kavalerijos vadas. Ofenbergas kavaleriją laikė, „iš vienos pusės, baisiu kūju, kuris gali nušluoti nuo žemės paviršiaus bet kurią kariuomenę, kaip ginkluota ji bebūtų, iš antros pusės, armijos akimis, ausimis ir rankomis, be kurių ji pusiau lavonas“. Jis teigė, kad „gera kavalerija gali veikti bet kokiomis sąlygomis, kad tik jos vadai gebėtų ir norėtų“. Reikalavo, kad kavalerijos karininkai išmanytų karo istoriją: „Ji sužadina susidomėjimą, norą, mintį ir vaizuotę... Koks gali būti kavaleristas, o ypač partizanas, be minties, vaizduotės, fantazijos. Kavalerija yra dvasios ginklas, o dvasios negali būti be tradicijos.“ Viena svarbiausių tradicijų jis laikė pasididžiavimą dalinio munduru: „Kavalerijos pulkai tyri ryškiai skirtis mundurais <...> Mundurai turi būti gražūs, kad kiekvienas kareivis ir karininkas juos mėgtų, prisirištų prie jų.“
1859 m. rugsėjo 26 d. buvo apdovanotas 1-o laipsnio šv. Vladimiro ordinu su kalavijais. 1861 m. rugpjūčio 17 d. paskirtas Lietuvos 5-ojo ulonų pulko šefu, o lapkričio 13 d. – antruoju Mariupolio 4-ojo husarų pulko šefu.
Jojimą manieže Ofenbergas laikė „ne tikslu, o priemone, mokykla, be kurios karininkas negali nei išmokti šauniai ir bebaimiškai joti, nei suprasti arklių išjodinėjimo paslapčių, nei sužinoti, kaip kareivius mokyti jodinėti“. Ofenbergo mintys, nurodymai ir patarimai šiuo klausimu buvo išdėstyti jo 1862 m. gegužės 20 d. įsakyme korpusui, taip pat jo „Remontinio arklio išjodinėjimo vadove“ (Наставление для выездки ремонтной лошади), kuris buvo išleistas 1870 m.
Ofenbergas pirmasis Rusijos armijoje įvedė karininkų lenktynes dėl prizų (o vėliau jis ėmė organizuoti lenktynes ir žemesniųjų rangų kareiviams). Jis vėl ėmė naudoti užmirštą įstatymą apie rikiuotės žirgų perdavimą kavalerijos karininkams, pasirūpino, kad karininkai gautų lėšų pašarams ir ir kad būtų kaupiamas karininkų kapitalas remontui (žirgų atnaujinimui). Rūpindamasis kavalerijos aprūpinimu tarnybai parengtais karininkais, Ofenbergas įvedė jų lauko komandiruotes, reikalavo, kad jie mokėtų iš akies daryti karines vietovės nuotraukas, gerai suvoktų ir skaitytų žemėlapius. 1858 m. Jelizavetgrade (dabar Kropivnyckis Ukrainoje) įsteigė Jelizavetgrado kavalerijos mokyklą. Sukūrė detalias mokymo priemones „Užsiėmimų kavalerijoje vedimo instrukcija“ ir „Rezervinių eskadronų vadovas“, kuriose buvo nusakyta, kaip mokyti rekrutus ir išjodinėti remontinius arklius.
1862 m. išformavus suvestinį kavalerijos korpusą Ofenbergas buvo paskirtas kavalerijos inspektoriumi, taip pat liko Karinės tarybos nariu.
Baronas I. fon Ofenbergas mirė 1870 m. vasario 18 d.
Ananjivas
Ananjivas arba Ananjevas  – miestas Ukrainoje, Odesos srities šiaurinėje dalyje, prie Tylihulo upės. Rajono centras. Netoli miesto eina Kišiniovo-Kropivnyckio plentas, keliai į Baltą, Podilską. Už 15 km yra Žerebkovo geležinkelio stotis. Konservų, aliejaus gamybos pramonė. Apylinkėse auginami javai, vynuogės, verčiamasi gyvulininkyste.
573 m.
573 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Paprastoji alyva
Paprastoji alyva (Syringa vulgaris) – alyvmedinių (Oleaceae) šeimos lapuotis krūmas. Natūraliai auga Balkanų pusiasalio kalnų pašlaitėse, bet nuo seno auginamas beveik visoje Europoje.
Tai lapus metantis stambus krūmas ar nedidelis medis, išaugantis iki 6-7 m aukščio. Kamieno skersmuo iki 20 cm. Nuo šaknų augalas leidžia daug gajų atžalų. Kamienas trumpas, dažnai kreivas, šakotas. Žievė pilka ar pilkšvai ruda, jaunų medžių lygi, senų – sueižėjusi, atsilupusi. Lapai paprastieji, lygiakraščiai, širdiški, 4-12 cm ilgio, 3-8 cm pločio, viršutinė pusė tamsiai žalia, rudenį negelsta. Žiedai labai kvapnūs, alyvinės, baltos, melsvos, rausvos spalvos, susitelkę į šluotelinius žiedynus (8-18 cm ilgio). Žiedai 5-8 mm skersmens, turi po keturis žiedlapius. Vaisius – sausa, lygi, 1-2 cm ilgio sėklų dėžutė. Išdžiūvusi ji persiskiria į dvi dalis ir išbarsto sparnuotas sėklas.
Paprastosios alyvos – labai populiarus dekoratyvinis augalas, Lietuvoje dažniausiai sodinamas sodybose, prie namų, rečiau parkuose, pakelėse. Kvapnūs žiedynai skinami ir merkiami kaip gėlės. Išvesta daug dekoratyvinių veislių. Vasaros pabaigoje augalą gali užpulti miltligė. Patariama nužydėjusius žiedynus karpyti tuoj po žydėjimo, dėl to kitamet medis žydės gausiau.
Sausmediniai
Sausmediniai (Caprifoliaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso krūmai, nedideli medeliai arba daugiametės žolės. Žiedynai ryškių spalvų. Vaisius – uoga, uogos pavidalo kaulavaisis arba atsidaranti dėžutė.
Šeimoje yra apie 15 genčių ir 450 rūšių, išplitusių Šiaurės pusrutulio vidutinio klimato kraštuose. Labai daug rūšių dekoratyviniai augalai, auginama želdiniuose, parkuose, sodybose, skveruose.
Lietuvoje savaime ir dekoratyviniuose želdiniuose auga šių genčių augalai:
Anksčiau priklausė šios gentys, kurios dabar priskiriamos prie Ūksmininių augalų šeimos:
Sistematika
thumb|250px|[[Gražiažiedė veigelė (Weigela florida)]] thumb|250px|[[Baltauogė meškytė (Symphoricarpos albus)]] thumb|250px|[[Geltonžiedė žvaigždūnė (Scabiosa ochroleuca)]] Diervilleae Heptacodium Caprifolieae Linnaeeae Morinaceae Dipsacaceae Triplostegia Valerianaceae
Vladas Baranauskas
Vladas Baranauskas (g. 1947 m. gegužės 24 d. Pandėlyje, Rokiškio apskritis) – Lietuvos teatro ir kino aktorius.
Biografija
Baigė Raseinių 1-ąją vidurinę mokyklą. 1965-1969 m. studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje. Nuo 1969 m. Šiaulių dramos teatro aktorius, nuo 1996 m. trupės vedėjas. Vaidino Lietuvos televizijos ir radijo spektakliuose, sukūrė per 100 vaidmenų teatre, monospektaklį „Lietuvos lopymas“ pagal Vlado Putvinskio-Pūtvio laiškus, filmavosi Lietuvos ir Rusijos meniniuose kino filmuose.
Norbertas Vėlius
Norbertas Vėlius (1938 m. sausio 1 d. Gulbėse, Šilalės raj. – 1996 m. birželio 23 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinės) – lietuvių etnografas ir religijotyrininkas, dirbo VDU. Vienas žymiausių Lietuvos etnografijos rinkėjų, folkloristų ir baltų mitologų, pasaulyje pripažintas etninės kultūros tyrinėtojas. Vienas svarbiausių Lietuvos kultūrinio sąjūdžio veikėjų. Jo vardu pavadinta Laukuvos gimnazija.
Istorija
1947–1954 m. mokėsi Laukuvos vidurinėje mokykloje. Ją baigęs pasiliko mokytojauti.
1962–1989 m. dirbo Lietuvos MA Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1984 m. paskirtas Tarybų Lietuvos enciklopedijos moksliniu konsultantu.
1989 m. apsigynė daktaro disertaciją „Chtoniškasis lietuvių mitologijos pasaulis“. Tais pačiais metais už mokslinį darbą apdovanotas Lietuvos valstybine premija, po metų – Mato Slančiausko premija už tautosakos rinkimą, o 1993 m. už kraštotyros ekspedicijas ir monografijas – Jono Basanavičiaus premija.
Nuo 1990 m. – Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto vyriausiasis mokslinis bendradarbis. Vytauto Didžiojo universitete Kaune nuo 1989 m. dirbo Antropologijos, o vėliau Etnologijos ir folkloristikos katedros vedėju. Tais pačiais metais pakviestas į JAV susipažinti su ten esančiais lietuvių tautosakos rinkiniais ir dalyvauti Čikagos VI meno ir mokslo simpoziume, kur skaitė pranešimą „Lietuvių etninė kultūra Vytauto Didžiojo universitete“.
Baniškės
Baniškės (arba Baniškė) – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Rumšiškių, 11 km į vakarus nuo Kaišiadorių, 29 km į rytus nuo Kauno miesto centro prie Vilniaus-Kauno plento. Vakaruose ribojasi su Pravieniškių mišku. Iš Tinklaraisčio pelkės, dabar nusausintos, išteka bevardis upelis (3 km ilgio), Pravienos kairysis intakas. Iš vakarų Baniškes siekia Pravieniškių miškas. Vietovardis asmenvardinės kilmės.
Norbertas Vėlius
Istorija
1992 m. suteiktas profesoriaus vardas.
Baniškės
alt=Baniškių kaimo teritorinės ribos|miniatiūra|300x300px|Baniškių k., Rumšiškių sen., Kaišiadorių r. sav. 2017 m. miniatiūra|298x298px|Baniškės ir apylinkės 1931 m. žemėlapyje. Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka. Retų knygų ir rankraščių skyrius. miniatiūra|300x300px|Baniškės (Baniszki) ir apylinkės. 1911 m. vokiečių kariuomenės topografinio žemėlapio fragmentas (Karte des westlichen Rußlands. O. 22. Kowno.
Norbertas Vėlius
Veikla
Daugelį metų N. Vėlius dėstė tautosakos kursą Šiaulių universitete, vadovavo studentų tautosakos praktikai, dėstė lietuvių etninės kultūros įvado ir mitologijos kursus Vytauto Didžiojo ir Vilniaus universitetuose, Muzikos ir Dailės akademijose.
Yliškės
Yliškės – Kauno miesto teritorija, esanti į pietus nuo miesto centro, Aleksote į šiaurę nuo Kazliškių, pietiniame Aleksoto aerodromo pakraštyje. Vyrauja nuosavi namai.
Baniškės
Istorija
Baniškių gyvenvietė minima 1892 m. Kauno gubernijos gyventojų sąraše. Kaime spaudos draudimo laikais daraktorė Viktorija Franckevičiūtė-Grinevičienė buvo įsteigusi slaptą lietuvišką mokyklą.
Norbertas Vėlius
Veikla
Jis buvo Lietuvos mokslininkų sąjungos tarybos ir Lietuvos MA Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto mokslinės tarybos narys, Vytauto Didžiojo ir Klaipėdos universitetų senatų narys, žurnalų Lituanistika, Mokslas ir Lietuva, Liaudies kultūra redakcijų kolegijų narys, Lietuvos mokslo tarybos Kvalifikacijos komisijos pirmininkas. Jo iniciatyva buvo įsteigta Lietuvių etninės kultūros draugija ir Etninės kultūros globos taryba.
Yliškės
Istorija
1936 m. Yliškėse veikė pogrindžio komunistų spaustuvė „Kova“.
Bogentynas
Bogentynas arba Lermontovas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dolgorukovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Baniškės
Gyventojai
Baniškėse gimė ir užaugo poetas bei verslininkas Klemensas Kazlauskas.
Norbertas Vėlius
Ekspedicijos
N. Vėlius aktyviai dalyvavo Kraštotyros draugijos veikloje, organizavo ekspedicijas, rinko ir užrašinėjo tautosaką ne tik Lietuvoje, bet ir Rusijoje, Baltarusijoje, Lenkijoje – kaimuose kur gyveno lietuviai.
Iduna
thumb|„Iduna ir Tjacis“, H. Theaker, 1920 Skandinavų mitologijoje Iduna – jaunystės ir nemirtingumo deivė. Asų grupės deivė. Pagal Jaunesniają Edą ji buvo amžinos jaunystės obuolių saugotoja. Iduna poezijos dievo Bragio žmona. Idunos niekas nesukūrė ir negimdė, ji buvo nuo pradžių pradžios.
Norbertas Vėlius
Ekspedicijos
Iš surinktos medžiagos drauge su bendraautoriais parengė kraštotyros monografijas: Zervynos (1964), Ignalinos kraštas (1966), Dieveniškės (1969), Merkinė (1970), Dubingiai (1971), Kernavė (1972), Dubičiai (1989), Gervėčiai (1989), Lietuvininkų kraštas ir Lietuvininkų žodis (1995), Lydos krašto lietuviai (t. 1–2, 2002) ir kt.
Kiti kūriniai
Sudarė ir parengė daug knygų iš tautosakos ir mitologijos:
Iduna
Pagal vieną mitą, Iduną ir jos obuoliais buvo pagrobęs milžinas Tjacis. Be Idunos amžinos jaunystės obuolių asai pradėjo senti. Tačiau įsikišo dievas Lokis, pavertęs Iduną riešutu, ją išgelbėjo. Tjacis mėgino persekioti Lokį pasivertęs ereliu, bet asas uždegė Tjacio sparnus ir šis buvo nugalėtas. Tokiu būdu asai atgavo Iduną ir obuolius, o Tjacį užmušė.
Bogentynas
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Slavskojės apylinkės kaimas. 1946 m. prijungtas prie Vaigavos.
Forum Cinemas
„Forum Cinemas” vyksta „Yomayo” kino dienos, kasmetiniai kino festivaliai „Scanorama” ir „Kino pavasaris“.
2007 m. įmonė atidarė kino teatrą Kauno „Akropolyje“. 2008 m. įkūrė kino teatrą prekybos ir pramogų centre „Babilonas“ Panevėžyje, metų gale ir Šiaulių (Akropolyje). 2010 m. perėmė kino teatrą Klaipėdoje.
Stefan Casta
Stefan Casta (g. 1949, Vadstenoje) – švedų vaikų ir jaunimo rašytojas, Švedijos vaikų knygos akademijos narys. Švedijos nacionalinėje kultūros reikalų taryboje rūpinosi vaikų ir jaunimo literatūros leidybos rėmimu.
Rašytojas gyvena pietinėje Švedijos provincijoje, nedideliame ūkyje. Jis išleido apie trisdešimt knygų jauniesiems skaitytojams. Dauguma jų išverstos į anglų, prancūzų, vokiečių, kitas kalbas. Svarbiausia tema – gamta. Autorius pelnęs daug prizų ir apdovanojimų. Jo knyga "Vasara su Mere Lu" (parašyta 1997) 2001 m. laimėjo Sidabrinės plunksnos apdovanojimą. 2002-asiais leidykla Raben & Sjögren įteikė jam Astridos Lindgren prizą. 2006 m. Švedijos akademija apdovanojo Stefaną Castrą Ilonos Kohrtz premija už nuopelnus vaikų literatūrai.
Pijus XI
Pijus XI (Pijus XI; tikrasis vardas Ambrogio Damiano Achille Ratti; 1857 m. gegužės 31 d. Dezijus, Lombardija – 1939 m. vasario 10 d. Romoje) – 259-asis Romos katalikų popiežius. Popiežiumi išrinktas 1922 m. vasario 6 d.
Biografija
Gimė 1857 m. gegužės 31 d. mokėsi Grigaliaus universitete, Romoje. Dirbo Milano seminarijoje. 1907 m. tapo vyriausiuoju bibliotekininku. 1911 m. Popiežius Pijus X jį paskyrė Vatikano bibliotekos ir prefekto pavaduotoju. 1918 m. popiežiaus Benedikto XV buvo paskirtas apaštališkuoju vizitatoriumi Lenkijai ir Lietuvai. 1919 m. A. D. Achille Ratti buvo pakeltas arkivyskupu ir paskirtas nuncijumi Lenkijoje. Tuo pat metu jis liko ir Vatikano apaštaliniu vizitatoriumi Lietuvai. 1921 m. A. D. Achille Ratti pakeltas kardinolu. 1922 m. vasario 6 d. buvo išrinktas 259-uoju katalikų popiežiumi.
A. D. Achille Ratti 1920 m. bent du kartus lankėsi Lietuvoje – Vilniuje, Kaune, Kaišiadoryse. 1922 m. popiežius Pijus XI pripažino Lietuvos valstybę de jure. 1926 m. Pijaus XI apaštaline konstitucija Lituanorum gente buvo įkurta pirmoji savarankiška Lietuvos bažnytinė provincija su arkivyskupo metropolito sostu Kaune, 1927 m. rugsėjo 27 d. buvo pasirašytas Vatikano ir Lietuvos santykius apibrėžiantis susitarimas – konkordatas.
Per pontifikato metus Pijus XI paskelbė tris dešimtis enciklikų, pastatė Vatikano muziejaus Pinakoteką, atnaujino biblioteką ir archyvą, inicijavo Bažnyčios istorijos šaltinių publikavimą, pasmerkė totalitarinius režimus ir jų ideologiją Rusijoje, Italijoje, Vokietijoje, protestavo prieš žydų persekiojimus, sudarė beveik dvi dešimtis tarptautinių sutarčių tarp Šventojo Sosto ir kitų valstybių. Pasibaigus kelis dešimtmečius trukusiam konfliktui su Italija, popiežiaus Pijaus XI vardu Vatikano valstybės sekretorius P. Gasparri 1929 m. pasirašė su Italijos ministru pirmininku B. Musoliniu Laterano susitarimus, kuriais buvo pripažintas Vatikano valstybės suverenitetas bei sureguliuoti Vatikano ir Italijos santykiai. .
1931 m. vasario 12 d. įkūrė Vatikano radiją.
TNP
Pikrino rūgštis (melinitas, trinitrofenolis, T.N.P) – kristalinė gelsvos spalvos, karti sprogstamoji medžiaga.
Fizikinės ir cheminės savybės
Lyginamasis svoris 1,6 kg/l. Šaltame vandenyje tirpsta blogai, karštame truputį geriau. Gerai presuojasi iki 1,8 kg/l tankio. Lydosi +122,5 °C temperatūroje.
Chemiškai patvari, bet labai aktyvi medžiaga. Pagal šiuolaikinius saugos reikalavimus pikrino rūgštis saugoma vandenyje. Sausa ji gana jautri smūgiams ir trinčiai. Laikoma stikliniuose ar plastikiniuose induose, kadangi su metalais (išskyrus alavą) reaguoja sudarydama druskas, vadinamais pikratais, kurie dar pavojingesni, nes jautresni už pikrino rūgštį.
Sprogstamosios savybės
Energija – 980 kcal/kg.
Detonacijos greitis:
Banišonys
Banišonys – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Žemųjų Viesų, 5,5 km nuo Širvintų, netoli Širvintos upės. Kaimą juosia greitkelis ir plentas. Šalia įsikūrę Liūnai II.
TNP
Sprogstamosios savybės
Dega energingai (energingiau už trotilą), labai rūkstančia liepsna. Didesnis nei 200 g kiekis, degdamas atviroje erdvėje gali detonuoti. Uždaroje talpyklėje net mažas kiekis degdamas detonuoja.
Pikrino rūgšties jautrumas mechaniniam ir šiluminiam poveikiui truputį didesnis nei trotilo. Peršauta gali sprogti. Pikrino rūgštis palyginus su trotilu jautresnė detonacijai. Presuota ir miltelių pavidalo sprogsta nuo detonatoriaus Nr. 8. Lieta – nuo tarpinio detonatoriaus arba detonuoja sprogus kitai SM, kai šios medžiagos kontaktuoja. Švari pikrino rūgštis, taip pat įvairūs jos lydiniai su dinitronaftalinu naudojami kai kurių sprogmenų užtaisymui. Sumaišius kalio hidroksidą su pikrino rūgštimi gaunamas nebloga inicijuojanti sprogstamoji medžiaga.
Pikrino rūgšties sprogmenų laikymo trukmė priklauso nuo laikymo sąlygų, tačiau ne daugiau 15-20 metų. Šaudmenyse – ne daugiau pusės metų.
Melinitas nuodingas. Jį masiškai naudojo Pirmajame pasauliniame kare, ir tuomet sproginėjant artilerijos sviediniams su melinito užtaisais sprogimo metus susidarančios dujos (azoto dioksidas) veikė kaip dusinančios dujos (panašiai į fosgeną ar difosgeną). Ne kartą užfiksuoti atvejai, kai blindažuose besislėpusius kareivius visus rasdavo negyvus, nors melinito sviediniai sproginėjo aplink slėptuvę, bet į ją nepataikė.
Melinitą naudoję sprogdintojai skųsdavosi galvos skausmais, dusuliu, silpnumu, ašarojimu, rankų odos pageltonavimu, odos opų atsiradimu. Pasitaikydavo, kada jie susirgdavo astma.
Melinito naudojimas TSRS
Antrojo pasaulinio karo metais TSRS priverstinai naudojo nedidelius kiekius melinito kaip trotilo pakaitalą aviabombose, sviediniuose, sprogdinamiesiems užtaisams.
Sprogdinimo darbams 1941-1945 m. melinitas buvo tiekimas presuotas į sprogdinimo plyteles (po 75, 200, 400 g) medinėse dėžėse:
Plytelės būdavo įpakuotos į parafinuotą popierių (raudoną, geltoną ir pilką ar pilkžalį), su užrašu „melinito plytelė“ (мелинитовая шашка). Sprogdiklio lizdo vieta būdavo pažymėta juodu skrituliu. Plytelės būdavo sudėtos į 32 kg (~25 kg melinito) ar 26 kg (~19 kg melinito) sveriančias medines žaliai dažytas dėžes. Dėžės irgi galėjo būti naudojamos kaip melinito užtaisai, tam jose irgi buvo paruošti lizdai sprogdikliams.
Pasibaigus karui TSRS ir vėliau Rusija melinito nebegamino. Paskutinės atsargos sunaudotos 1966-1968 m.
Kitas panaudojimas
Pikrino rūgšties tirpalas stipriai nudažo odą ir audinius geltona spalva, todėl naudota kaip geltonas dažiklis. Dar XIX amžiuje ji buvo naudojama audiniams dažyti, kol Paryžiuje 1871 m. vienas tekstilės fabrikas sprogo taip, kad jo neliko nė žymės.
Kartais šlapią pikrino rūgštį naudoja gyvuliams žymėti (laikinoms žymėms), nes reaguodama su odos baltymais nudažo juos tamsiai rudai, ir ši spalva išsilaiko iki mėnesio.
Ją naudoja ir mikroskopijoje kaip dažą preparatams dažyti.
XX a. pradžioje pikrino rūgštį naudojo farmacijoje kaip antiseptiką, kaip vaistą nuo maliarijos, herpeso ir vėjaraupių. 2007 m. Kolumbuse (Columbus; Viskonsino valstija, JAV) buvo įvykis, kai teko kviesti išminuotojų komandą, nes vaistinėje aptiko dar nuo Pirmojo pasaulinio karo laikų stovėjusį butelį su pikrino rūgštimi.
Gamyba
Gaminama iš fenolio, azoto rūgšties. Sieros rūgštis – katalizatorius. Nitrinimo reakcija.
Savamoksliai sprogdintojai TNP sintetina iš aspirino (acetilsalicilo rūgšties).
Istorija
Pikrino rūgštis pirmąkart paminėta alcheminiuose Johano Glauberio (Johann Rudolf Glauber) 1742 m. darbuose. Pradžioje ją gaudavo nitrindami tokias medžiagas kaip ragas, šilkas, indigas, natūralios dervos. Pirmąkart susintetino iš fenolio ir nustatė cheminę sandarą 1841 m.