cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Totomio žemė
Totomis (遠江国; Tōtōmi no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje dabar yra vakarinė Šidzuokos prefektūros dalis.
Totomio pilies miestelis buvo netoli Ivatos, tačiau Sengoku laikotarpiu pilies miesteliu tapo gyvenvietė netoli Hamamacu. Totomį iki Tokugavų valdė Imagavos klanas.
Podlesiai (Palenkės Bialos apskritis)
Podlesiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Eduardo Duhalde
Eduardas Dualdė (Eduardo Alberto Duhalde Maldonado; g. 1941 m. spalio 5 d. Lomas de Samoroje, Buenos Airių prov.) – Argentinos prezidentas (2002–2003 m.).
1970 m. gavo teisininko išsilavinimą. 1987 m. Dualdė tapo Argentinos Nacionalinio Kongreso nariu, 1989–1991 m. prezidento Karloso Menemo viceprezidentu. Vėliau tapo Buenos Airių provincijos gubernatoriumi. 1999 m. dalyvavo prezidento rinkimuose, bet jį įveikė Fernando de la Rúa. Netrukus prasidėjo ekonominė krizė, riaušės. Nušalinus de la Rúa, 2002 m. sausio 2 d. Dualdė kongreso paskiriamas laikinuoju prezidentu. Per savo valdymo laikotarpį Dualdė sureguliavo ekonomiką, sumažino infliaciją. 2003 m. jį pakeitė Nestoras Kiršneris.
Skrebiškių koplyčia
miniatiūra|250px|right|Galinė dalis
Skrebiškių koplyčia – mauzoliejinė kapinių koplyčia, esanti Skrebiškių kaime, Papilio seniūnijoje, Biržų rajone. Koplyčia stūkso šalia gyvenvietės esančiose kapinėse, prie kelio į Sližius.
Pastatyta 1848 m. Pagal turimas žinias, grafų Koscialkovskių šeima iš pradžių įrengė rūsį, kiek vėliau buvo pastatyta bei pašventinta pati koplyčia. Priklauso Papilio Nekaltosios Švč. M. Marijos parapijai.
Koplyčios sutvarkymas
2019 m. vasarą Skrebiškių bendruomenė visuomenininkės Marytės Undzėnienės iniciatyva surengė talką koplyčiai sutvarkyti. Buvo pirmą kartą atidarytos koplyčios rūsio durys. Tuomet atsivėrė šiurpus vaizdas, tarp įvairių šiukšlių mėtėsi žmonių kaulai. Aptiktos 16 kriptų, iš kurių 3 buvo tuščios. Sutvarkius rūsį, 2019 m. spalio 12 d. įvyko grafų Koscialkovskių palaikų perlaidojimo ceremonija. Kripta su grafų palaikais buvo užmūryta, įtaisyta atminimo lenta iš akmens. 2020 m. vietos meistrai ėmėsi koplyčios sienų ir lubų remonto. Jos nudažytos autentiškomis spalvomis, be to, pakeistos grindys, įvesta elektra, pakabintas sietynas. 2021 m. spalio 30 d. koplyčioje įvyko iškilmingos Padėkos Šv. Mišios už atnaujintą koplyčią.
Marijos paveikslas
Pasak vietos gyventojų, paveikslas iš koplyčios buvo paimtas maždaug prieš 40 metų, norint jį apsaugoti. Tarybiniais laikais koplyčia buvo niokojama. Šį paveikslą paėmė ir saugojo papiliečiai Mačiuliai. Vėliau paveikslas buvo perduotas tuometiniam Papilio parapijos klebonui Petrui Budriūnui. Kai kunigą iš Papilio perkėlė į kitą Panevėžio dekanato Krekenavos parapiją, jis išsivežė ir šį paveikslą. Iš pradžių paveikslas buvo saugomas Krekenavos bažnyčioje. Vėliau padaryta šio paveikslo kopija, kuri ir liko šioje bažnyčioje, o paveikslo originalas buvo sugrąžintas Papilio parapijos klebonui Virgilijui Liuimai. Papilio bažnyčioje paveikslas prabuvo beveik metus. 2014 m. rugsėjo 14 d. po ilgų klajonių vėl grįžo į tą pačią vietą, kur ir buvo prieš daugelį metų.
Architektūra
Akmens mūro koplyčia-mauzoliejus yra liaudies architektūrai artimų formų. Pagrindinį fasadą skaidančios puskolonės yra be kapitelių, nišos pusapskričių arkų su užkarpėlėmis. Pastogėje įmūrytos girnapusės primena liaudies meistrų statinius. Žinoma, kad koplyčios interjerą puošė XIX a. pirmoje pusėje įrengtas altorius su švč. Apolonijos ir šv. Kostkos paveikslais. Altorius dabar saugomas Biržų muziejuje.
Algimantas Gaubas
Algimantas Gaubas (g. 1955 m. birželio 18 d. Drąsučiuose, Kuršėnų rajonas) – Lietuvos ir Šiaulių rajono savivaldybės visuomenės bei politinis veikėjas.
Biografija
1995–2004 m. ir 2005–2008 m. Šiaulių apskrities viršininko administracijos Personalo ir ūkio skyriaus vedėjas, Šiaulių regiono plėtros tarybos narys. 2004–2005 m. ir 2008–2015 m. Šiaulių rajono savivaldybės meras.
Nuo 2015 m. Aplinkos apsaugos departamentas prie Aplinkos ministerijos Šiaulių aplinkos apsaugos inspekcijos Viršininko pavaduotojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių rajono skyriaus narys, LSDP tarybos narys.
1990–1995 m. Šiaulių rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m. (LDDP sąraše), 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Ona, vaikai Inga, Indrė. .
Pievinis kūpolis
Pievinis kūpolis - džioveklinių (Orobanchaceae) šeimos, kūpolių (Melampyrum) genties augalas.
Vienmetis, 10-50 cm aukščio, pusiau parazitinis žolinis augalas. Stiebas status, šakotas. Lapai linijiški, lancetiški arba kiaušiniški, nusmailėję, 3-15 mm pločio, lygiakraščiai arba viršutiniai ties pamatu su retais dantukais, beveik pliki. Žiedai retose vienašalėse kekėse. Vainikėlis 15-20 mm ilgio, geltonas, rečiau balsvai gelsvas, rausvas. Dėžutė kiaušiniška, 8-10 mm ilgio. Sėklos lygios.
Žydi birželio - rugsėjo mėn. Dauginasi sėklomis. Auga šviesiuose miškuose, kirtimuose, miškų pievelėse.
Vaistinei žaliavai vartojama žolė. Ji pjaunama augalams žydint. Žaliavoje yra glikozido aukubino, saponinų, 0,05 % alkaloidų, flavonoidų, mineralinių ir kitų medžiagų.
Augalo sėklos nuodingos.
Usis
Usis (kinų k. 無錫, pinyin Wúxī) – miestas rytų Kinijoje, prie Didžiojo kanalo, Dziangsu provincijoje. 1,11 mln. gyventojų (2005). Išvystyta tekstilės (ypač šilko), maisto, mašinų, chemijos pramonė.
Gvajabo nacionalinis paminklas
Gvajabo nacionalinis paminklas  – archeologinė vietovė vidurio Kosta Rikoje, Kartago provincijoje, į šiaurę nuo Turialbos miesto, Turialbos ugnikalnio papėdėje, prie Gvajabo upės. 218 ha teritorijoje džiunglių apsuptyje yra atkastos senovinės indėnų gyvenvietės liekanos.
Manoma, kad ši vietovė buvo gyvenama nuo XI a. pr. m. e. iki XV a. m. e., čia gyvenę nuo 2000 iki 10 000 žmonių. Miesto gyventojai mokėję apdirbti akmenį, auksą, gamino kokybiškus keramikos gaminius. Miestas buvo veikiamas tiek kultūrų iš šiaurės, tiek iš pietų. Nei kas buvo miesto statytojai, nei kodėl jis buvo apleistas likus dar šimtmečiui iki ispanų atvykimo, nežinoma.
Vietovė atrasta 1800 m., valant naują plantaciją kavai auginti. 1882 m. Kosta Rikos nacionalinio muziejaus direktorius Anastasijus Alfaras pradėjo pirmus kasinėjimus. Tačiau nuoseklūs vietovės tyrimai pradėti tik nuo 1968 m. Nuo 1973 m. archeologinė vietovė ir apylinkės paskelbtos valstybiniu paminklu.
Archeologinė vietovė užima 15-20 ha, iš kurių tik nedidelė dalis ištyrinėta. Rasta, kad paviršiuje buvo suformuotos dirbtinės kalvos, keliai, buvo vandens kanalai, akvedukai ir vandens saugyklos, rasta kapaviečių, skulptūrų, akmenų su petroglifais. Gausu akmeninių pakilumų, kurios yra apskritimo formos, 10-30 m skersmens ir 5-45 dm aukščio. Dabar Gvajabo nacionalinis paminklas yra populiarus turistinis šalies objektas. Veikia muziejus, yra sukurtos senovinių gyvenamųjų namų rekonstrukcijos.
Švėtė
Švėtė  – upė šiaurės Lietuvoje (Šiaulių ir Joniškio raj.) ir pietinėje Latvijoje (Duobelės ir Jelgavos sav.); kairysis Lielupės intakas. Ilgis 123 km (Lietuvoje – 55 km, Latvijoje 68 km). Prasideda Tulominų apylinkėse Šiaulių rajone, 16 km į šiaurės rytus nuo Kuršėnų. Teka į šiaurės rytus Žiemgalos žemuma. Įteka į Lielupę 61 km nuo jos žiočių, 8 km į šiaurės vakarus nuo Jelgavos.
Intakai:
Nuo Lietuvos sienos teka ~10 m gylio slėniu. Už Aukštkalnės slėnis darosi siauresnis ir seklesnis. Už Palienos prie upės įrengtos dambos. Vidutinis nuolydis Lietuvoje 97 cm/km. Debitas ties Ūziniais (42 km nuo žiočių): didžiausias – 108 m³/s, vidutinis – 2,7 m³/s, minimalus vasarą 0,043 m³/s, minimalus žiemą 0,058 m³/s. Metinis vandens nuotėkis (0,4 km³) pasiskirsto: pavasarį 53 %, vasarą 6 %, rudenį 18 %, žiemą 23 %. Aukštupys sausomis vasaromis išdžiūsta, žiemą įšąla iki dugno. Ledo danga vidutiniškai laikosi 100 dienų (1941–1942 m. išsilaikė 146 dienas), ledo storis iki 74 cm (1947 m.). Ties Žagare Švėtė patvenkta. Tvenkinio plotas – 26 ha. Latvijoje (Ūziniuose) veikia vandens matavimo postas.
Prie Švėtės įsikūrusios gyvenvietės: Gaižaičiai, Minčaičiai, Žagarė (Lietuva), Aukštkalnė, Mūrmuiža, Ūziniai, Švėtė, Jelgava (Latvija).
Upėvardžio šaknis švėt- kildinama iš žodžių švisti, švesti, švytėti („įgauti šviesumo“).
Mateus Galiano da Costa
Mateušas Galianu da Košta (Mateus Galiano da Costa; g. 1984 m. birželio 19 d.) – Angolos futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Portugalijos klubo „CD Nacional“ žaidėjas.
Didžiąją dalį karjeros žaidėjas rungtyniavo regioninio lygmens Portugalijos klubuose, yra žaidęs už Lisabonos „Sporting“ dublerius. 2006 m. Mateušas pasirašė sutartį su aukščiausios lygos klubu „Gil Vicente“.
Mateušas Angolos rinktinėje debiutavo 2006 m. ir netrukus pakviestas dalyvauti pasaulio čempionate.
Prisukamas apelsinas
Prisukamas apelsinas – žinomiausias Anthony Burgess romanas, išleistas 1962 m. Stanley Kubrick pagal jį 1971 m. pastatė to paties pavadinimo filmą. Savaitraščio „Time“ buvo išrinktas kaip vienas iš 100 geriausių 1923–2005 m. laikotarpio romanų anglų kalba.
Romaną sudaro trys dalys po 7 skyrius.
Podpizelė
Podpizelė  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Raktažoliniai
Raktažoliniai (Primulaceae) – augalų šeima. Jai priklauso vienamečiai arba daugiamečiai žoliniai augalai. Lapai ištisiniai, skroteliniai arba menturiniai. Stiebai nešakoti arba šakoti, kartais vietoj jo yra belapis žiedynkotis. Žiedai dvilyčiai. Vaisius – daugiasėklė dėžutė.
Pastruoju metu kai kurios raktažolinių gentys priskiriamos kitai šeimai – mirsininių (Myrsinaceae):
Zarembi Kromkai
Zarembi Kromkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Tingininiai
Tingininiai (Bradypodidae) – nepilnadančių (Xenarhra) būrio žinduolių šeima. Labai lėti Amerikos tropinių miškų trumpauodegiai žinduoliai. Gyvena pakibę medžiuose ir minta lapais. Už šakų kabinasi didžiuliais lenktais nagais. Kūnas apaugęs kailiu. Tingininiai yra gerai prisitaikę gyventi medžiuose ir misti lapais. Lapai, kurie yra tingininių pagrindinis maisto šaltinis, teikia mažai energijos, be to, sunkiai virškinami: tingininiai turi labai didelius, specializuotus, lėtai veikiančius skrandžius su keletu skyrių, kuriuose simbiotinės bakterijos skaido kietus lapus. Tingininiai taip pat gali ėsti vabzdžius ir smulkius driežus.
Šiai šeimai priklauso trys rūšys, turinčius po 3 pirštus, o dar dvi rūšys prisikirtos dvipirščių tinginių (Megalonychidae) šeimai; jie turi tik po du pirštus.
Paplitimas
Tinginių buveinės – atogrąžų drėgnieji miškai Pietų ir Centrinėje Amerikoje. Baro Kolorado saloje (Panama) tinginiai sudaro apie 70% arborealinių žinduolių biomasės. Keturios iš šešių gyvenančių rūšių nekelia susirūpinimo", tuo tarpu, Bradypus torquatus, kuris gyvena mažėjančiuose Brazilijos Atlanto miškuose yra klasifikuojamas kaip pažeidžiama rūšis, o B. pygmaeus – grėsmingai nykstantis.
Joneliai (Biržai)
Joneliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Smilgių.
Protonų sinchrotrono stiprintuvas
Protonų sinchrotrono stiprintuvas ( arba SPB) – CERN laboratorijos žiedinis dalelių greitintuvas (sinchrotronas), pastatytas 1972 m. Tai pirmasis ir mažiausias žiedinis greitintuvas Didžiojo hadronų priešpriešinių srautų greitintuvo komplekse. PSB gauna 50 MeV energijos protonus iš tiesinio greitintuvo Linac2, pagreitina juos iki 1,4 GeV energijos ir perduoda Protonų sinchrotronui. Sunkiuosius jonus gauna iš tiesinio greitintuvo Linac3.
Protonų sinchrotrono stiprintuvas susideda iš keturių vienodų žiedų, sumontuotų vienas virš kito.
Istorija
1968 m. buvo įkurtas SI (Sinchrotron Injector) skyrius, priklausęs PS departamentui. SI skyrius buvo įpareigotas sukurti ir pastatyti Protonų sinchrotrono stiprintuvą, kad būtų padidinta į Protonų sinchrotroną injektuojamų dalelių energija. 1972 m. pastatytas PSB galėjo įgreitinti protonus iki 800 MeV energijos. 1973 m. SI skyrius buvo panaikintas, o jo grupės įtrauktos į MPS skyrių (Machine Proton Synchrotron Division). 1987 m. buvo pradėti tyrimai dėl dalelių greitinimo iki 1 GeV, siekiant kokybiškesnės antiprotonų produkcijos. Iki tokios energijos PSB protonus greitino nuo 1989 m..
Pemba (Zambija)
Pemba – mažas miestas Čomos apskrityje, Pietų provincijoje, Zambijoje. Per miestelį eina didysis šiaurinis kelias jungiantis Lusaką su Livingstonu. Gyventojų skaičius – 4 000.
Pemba taip pat yra šeimininkas Zambijos Nacionalinės Transliavimo Korporacijos (ZNBC) televizijos siųstuvo stočiai, kuri transliuoja visai Pietų provincijai.
Saviniecas
Saviniecas  – kolonija Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Proporcija
Proporcija – vadinama lygybė:
kurios a, b, c, d – skaičiai, tenkinantys sąlygą b≠0, d≠0. Skaičiai a ir d vadinami proporcijos kraštiniais nariais, o skaičiai b ir c – proporcijos viduriniais nariais. Pagrindinė (teisingos) proporcijos savybė: proporcijos vidurinių narių sandauga lygi jos kraštinių narių sandaugai: ad=bc.
Rytų Timoras 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Rytų Timoras dalyvavo 2012 vasaros olimpinėse žaidynėse Londone, Jungtinėje Karalystėje nuo liepos 27 iki rugpjūčio 12 d. Du sportininkai varžėsi lengvojoje atletikoje.
Zarembi Kžtenkai
Zarembi Kžtenkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaime yra 17 namų.
Eduardo Camaño
Eduardas Kamanjas (isp. Eduardo Óscar Camaño; g. 1946 m. birželio 17 d. Buenos Airėse) – Argentinos politikas. Nuo 2001 m. gruodžio 31 d. iki 2002 m. sausio 1 d. laikinai ėjo Argentinos prezidento pareigas.
1987 – 1991 m. buvo Kilmeso miesto meru. Vėliau tapo Kongreso nariu. Nušalinus laikinąjį prezidentą Adolfo Rodríguez Saá ir Senato vadovą Ramón Puerta, paskirtas laikinuoju prezidentu, bet netrukus pakeistas.
Tenžė
Upės slėnis daug kur supelkėjęs, susidariusi Tenžės pelkė. Vidutinis nuolydis 146 cm/km. Prie upės yra Daubėnų, Pryšmančių kaimai. Išskyrus trumpą atkarpą Daubėnų sodų bendrijoje, upės vaga ištiesinta ir kanalizuota.
Manoma, kad upėvardis yra tarmybė iš *Tęžė, o dabartinėje lytyje išlaikytas pirminis pavadinimas su nepakitusiu dvibalsiu. Jis siejamas su težti (tęžta, težo; „tižti, šlapti“).
Šaltiniai
thumb|left|250px|Tenžė ties [[Pryšmančiais]]
Vidugiris (Mindūnai)
Vidugiris – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Mindūnų, Labanoro girioje, ant Vaikščiuko ežero kranto (šalia dar telkšo Dirvelinis, toliau pietuose – Bežuvis). Greta kaimo eina plentas, nuo jo per kaimą šakojasi keliukas į Žičkus.
Rudamina (reikšmės)
Rudamina yra vadinama:
Juozas Navickas
Juozas Navickas (1877 m. Matulikiuose, Vilkaviškio raj. – 1934 m. lapkričio 19 d. Masačiusetse, JAV) – knygnešys (slapyvardis Kuprelis), 1905 m. revoliucijos dalyvis.
Biografija
Skaityti ir rašyti mokėsi pas mokytoją knygnešį Vincą Palukaitį. Dėl silpnos sveikatos – vaikystėje dėl nugaros traumos išaugo kupra, toliau mokėsi savarankiškai. Pamėgo knygas, daug skaitė. Knygnešys Juozas Kancleris prikalbino gabenti draudžiamą spaudą iš Mažosios Lietuvos, nes gyvenančiam netoli pasienio lengviau buvo gauti nuolatinį leidimą.
Spaudą imdavo iš Jurgio Lapino, Oto fon Mauderodės, vėliau ir iš Mortos Zauniūtės. Ją pristatydavo į Pilviškius Stasiui Matulaičiui, Juozui Kačergiui bei kitems knygnešiams. Knygų gabenimui vadovavo Jurgis Bagdonas, kuris papirkdavo pasienio sargybinius, nurodydavo adresus, kur slėpti knygas ir laikraščius.
1894 m. tapo „Sietyno“ draugijos nariu. Išvengęs bausmės už dalyvavimą „Sietyno“ draugijoje, spaudiniais aprūpindavo „Artojo“ draugijos narius.
1904 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys, aktyvus 1905 m. revoliucijos dalyvis, kalbėdavo mitinguose. 1906 m., vengdamas arešto, slapta išvyko į JAV. Buvo parašęs atsiminimus, bet giminės po mirties juos sudegino.
Noritas
miniatiūra|Noritas Noritas – mafinė intrūzinė magminė uoliena, sudaryta iš plagioklazo ir ortopirokseno. Uolienos pavadinimas kilo iš norvegų mitinio herojaus Noro vardo. Uoliena randama kartu su gabru sluoksniuotuose intrūziniuose kūnuose, kuriose aptinkama platina. Tokie dideli kūnai randami Pietų Afrikoje, Grenlandijoje, JAV. Norito randama ir antrame pagal dydį pasaulio nikelio telkinyje Ontario valstijoje. Ši magminė uoliena dažna iš mėnulio paimtuose grunto mėginiuose.
Taurosta (laikraštis)
Taurosta – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Jonavos rajono tarybos ir 1988 m. balandžio 20 d. įsteigto kultūros klubo „Taurosta“ dvisavaitis leidinys, ėjęs nuo 1988 m. spalio 20 d. iki 1990 m. Jonavoje.
Istorija
Išėjo 33 numeriai. Tiražas 1989 m. – 4000 egz. 1990 m. išleido 3 atskirus priedus.
Redagavo Vygaudas Juknelis, F. Levandauskaitė, Juozas Šalčius.
Metraštis
2015 m. gruodžio 11 d. Jonavos viešojoje bibliotekoje pristatytas Jonavos krašto kultūros ir istorijos metraščio „Taurosta“ 1-asis numeris. Leidinio pavadinimas perimtas iš Jonavos Sąjūdžio grupės, sukurtos 1988 m., laikraštėlio. Per metus išspausdinami du metraščiai, taip pat išleidžiamos elektroninės versijos.
Steponas Garbačiauskas
Steponas Garbačiauskas (1900 m. balandžio 17 d. Rygoje – 1983 m. rugpjūčio 3 d. Ciuriche) – vienas iš sporto pradininkų Lietuvoje. Lengvaatletis, futbolininkas, sporto žurnalistas, diplomatas. Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos pirmininkas. Nacionalinis lengvosios atletikos čempionas ir rekordininkas.
Biografija
1914–1918 m. gyveno Maskvoje. 1918 m. atvyko į Kauną. Savo iniciatyva su bendraminčiais sportininkais 1919 m. įsteigė pirmąją Lietuvos sporto organizaciją „Lietuvos sporto sąjunga“, kuri nuo 1920 m. pervadinta į Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungą. Vėliau 1922 m. prisidėjo kuriant Lietuvos futbolo lygą ir Lietuvos sporto lygą. 1924 m. Paryžiaus olimpinėse žaidynėse buvo Lietuvos sportininkų delegacijos vadovas, futbolo rinktinės kapitonas, sporto žurnalistas. 1922 m. pradėto leisti žurnalo „Lietuvos sportas“ redaktorius.
1925–1930 m. Argentinos konsulato Kaune sekretorius. Nuo 1930 m. dirbo Užsienio reikalų ministerijoje, nuo 1936 m. Lietuvos vicekonsulas Ciuriche. Po Antrojo pasaulinio karo kurį laiką buvo Bendrojo Amerikos lietuvių fondo atstovas Šveicarijoje. Padėjo rengti įvairias tarptautines varžybas.
1919–1928 m. žaidė LFLS Kaunas ir kitose Lietuvos futbolo komandose. 1923–1924 m. ir 1926 m. Lietuvos futbolo rinktinės narys. 1921–1925 m. lengvosios atletikos Lietuvos rekordininkas 60 m, 100 m, 200 m nuotolio, 4×100 m estafetės bėgime.
Vidugiris (Vilnius)
Vidugiris – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Bezdonių. Įsikūręs prie Peterburgo–Varšuvos geležinkelio, supamas miškų. Šalia yra smėlio karjeras.
Palensija
Palensija  – miestas Ispanijoje, administracinis Palensijos provincijos centras, esantis autonominėje Kastilijos ir Leono srityje. 2013 m. duomenimis, savivaldybės teritorijoje gyveno 80 649 žmonės.
Palensija įsikūrusi Ispanijos centrinėje plynaukštėje, Kariono upės slėnyje, šalia santakos su Pisuerga. Nutolusi maždaug 190 km į šiaurę nuo Madrido ir 40 km į šiaurę nuo regiono sostinės Valjadolido. Miesto šiaurės rytuose stūkso dvi kalvos.
Pitagoro vidurkiai
Vidurkius dėl jų svarbos geometrijoje ir muzikoje tyrė Pitagorizmo šalininkai ir vėlesnės Graikijos matematikų kartos.
Kai vedamas dviejų skaičių vidurkis, šiuos vidurkius sieja sąryšis: H=G^2/A, tačiau jis išnyksta įvedant daugiau skaičių.
FIBA Amerika
FIBA Amerika – vienas iš penkių FIBA padalinių, kuris vienija 44 nacionalines Amerikos žemynų krepšinio asociacijas. Padalinys įkurtas 1975 m. spalio 11 d. Mechiko mieste. Padalinio būstinė yra San Chuano mieste Puerto Rike.
Joneliškė
Joneliškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Švenčionių.
Pajūrio tiltas
Pajūrio tiltas - gelžbetoninis kelio tiltas per Jūros upę Pajūrio miestelyje, Šilalės rajono savivaldybėje. Senasis medinis tiltas stovėjo truputį aukščiau upe nei dabartinis. Miestelio centre, prie bažnyčios, yra tiltas per Nemylos upelį.
Vidulaukis
Vidulaukis – viensėdis Radviliškio rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Sidabravo.
Sosnovi Gruntas
Sosnovi Gruntas  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Uolų raižiniai
thumb|250px|Petroglifai. [[Moabas (Juta, JAV)]] thumb|250px|Petroglifas [[Valiulio akmuo|Valiulio akmenyje]]
Tauragiškių balsas
thumb|„Tauragiškių balsas“ 1993 m. Tauragiškių balsas – Tauragės apskrities laikraštis, ėjęs nuo 1945 m. sausio 5 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d. Tauragėje, Spaustuvės g. 11 / V. Kudirkos g. 18.
Istorija
Pirmasis laikraščio „Tarybinis valstietis“ numeris buvo išspausdintas Tauragėje, Kęstučio gatvėje buvusioje „Planetos“ spaustuvėje, kur vėliau persikėlė ir laikraščio redakcija. Iki 1950 m. buvo Tauragės apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Tauragės rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos organas, nuo 1991 m. – rajono laikraštis, nuo 1995 m. Nr. 67 – vėl apskrities laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Tauragiškių balsas“ redakcija. Privatizavus redakciją, ji neteko turėtų patalpų, todėl V. Kudirkos g. 18 pastatytas naujas redakcijos pastatas.
Nuo 1945 m. sausio 5 d. iki 1945 m. vasario 7 d. Nr. 8 vadinosi „Tarybinis valstietis“, iki 1962 m. balandžio 25 d. – „Tarybinis žodis“, iki 1989 m. liepos 6 d. – „Leniniečių balsas“, vėliau „Tauragiečių balsas“, nuo 1990 m. sausio 4 d. „Tauragiškių balsas“.
1945–1947 m. ėjo 1-2 kartus per savaitę, 1949–1950 m. – 2-3 kartus, nuo 1965 m. – triskart, 1962–1994 m. – du kartus, nuo 1995 m. – tris kartus per savaitę. Spausdino Tauragės spaustuvė. 1982 m. „Leniniečių balsas“ pradėtas spausdinti Šiaulių „Titnago“ spaustuvėje, o vietoje buvo tik renkamas linotipu. 1988 m. surinktą tekstą į Šiaulius pradėta perdavinėti ryšių kanalais. 1998 m. rugsėjo 5 d. išleistas pirmasis spalvotas „Tauragiškių balso“ numeris. Nuo 1998 m. spalio 24 d. „Tauragiškių balsą“ pradėta spausdinti Klaipėdoje, „Klaipėdos“ laikraščio redakcijos spaustuvėje. Nuo 2005 m. rugpjūčio 8 d. įdiegta dar naujesnė technologija – sumaketuoti puslapiai perduodami į spaustuvę elektroniniu paštu, tiražą parveždavo dienraščio „Lietuvos rytas“ kurjerių tarnyba.
Tiražas 1945 m. – 5000 egz., 1987 m. – 13 200 egz., 1997 m. – 5800 egz., 2012 m. – 1500 egz.
Redakcijoje dirbo: Juozas Gaižauskas, Kostas Kaukas, Robertas Krapas, Egidijus Knispelis, Donalda Meiželytė, Jonas Šileris, Zita Šličytė.
Viežbinai (Liublino vaivadija)
Viežbinai  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Gegužraibė
Gegužraibė (Orchis) – gegužraibinių (Orchidaceae) šeimos augalų gentis, turinti sveikus, rutuliškus, kiaušininiškus arba ovališkus šakniagumbius.
Lietuvoje auga:
thumb|left|210px|[[Šalmuotoji gegužraibė (Orchis militaris)]]
Žongčengas
Žongčengas – miestas rytinėje Kinijoje, Šandongo provincijoje. 0,74 mln. gyventojų (2019 m.). Miestą sudaro 15 bendruomenių. Išsidėstęs pusiasalyje prie Geltonosios jūros. Mieste yra vienas didžiausių gulbių rezervatų Kinijoje – „Gulbių ežeras“. Išvystytas turizmas.
Istorija
Pasak legendos, imperatorius Čin Ši Huangas šias vietoves aplankė dukart, pastatydindamas tiltus ir šventyklas.
Veltins-Arena
Veltins-Arena – futbolo stadionas Gelzenkirchene, Vokietijoje. Atidarytas 2001 m. ir pavadintas Arena AufSchalke. Savo namų rungtynes čia žaidžia FC Schalke 04 futbolo klubas. Stadiono talpa yra 61 482 vietos (stovimos ir sėdimos) arba 48 426 vietos (tik sėdimos, skirtos tarptautinėms varžyboms).
Istorija
Planai pastatyti naują stadioną kilo XX a. 10-ojo dešimtmečio pabaigoje, kai senasis Parkstadion stadionas tapo visiškai morališkai pasenęs. Po istorinės FC Schalke 04 pergalės UEFA taurės finale 1997 m. ir artėjant klubo šimtosioms metinėms 2004 m. buvo nutarta statyti naują, modernų stadioną.
Vieta, konstrukcija
thumb|left|Rungtynių metu thumb|left|Koncerto metu
Naujasis stadionas pastatytas senojo vietoje, tačiau dėl po stadionu esančių anglies kasyklos šachtų teko jį pasukti apie 45° kampu. Stadione yra 2 aukštų tribūnos. Tarp šių dviejų aukštų aplink visą stadioną yra 72 VIP ložės.
Stadionas, priklausomai nuo oro sąlygų, gali būti uždaras arba atviras. Stadiono centre, virš aikštelės kabo video kubas. Jį sudaro 4 ekranai, kurių kiekvieno plotas yra 35 m².
Aikštelė iš stadiono gali išvažiuoti per 4 valandas. Todėl veja gali augti normaliomis sąlygomis, be šviesos trūkumo, taip pat koncertų metu ji nenukenčia.
Renginiai
Stadione jau vyko tokie renginiai kaip 2004 m. UEFA Čempionų lygos finalas, Bruce Springsteen ir Bon Jovi koncertai. 2006 m. čia buvo sužaistos penkios XVIII pasaulio futbolo čempionato rungtynės.
Pranas Morkūnas
Pranas Morkūnas (1900 m. spalio 9 d. Rygoje – 1941 m. gruodžio 28 d. fronte prie Maskvos) – lietuvių poetas, vertėjas. Dadaistas imažinistas, apibūdinamas kaip ir turinio, ir formos avangardistas.
Biografija
Baigė Voronežo realinę mokyklą. 1919 m. savo noru įstojo į Lietuvos kariuomenę, dalyvavo kovose su Raudonąja armija ir bermontininkais, tapo Panevėžio šaulių apygardos vadu. Vėliau persikėlė į Kauną. Nuo 1924 m. (su pertraukomis) Lietuvos universitete studijavo lituanistiką bei teisę. Bendradarbiavo spaudoje, vėliau dirbo žurnalo „Kultūra“ administratoriumi.
Studijų metais, nusivylęs nepriklausomybės idealais, ėmė ieškoti ryšių su kairiosiomis organizacijomis, šliejosi prie socialdemokratų, komunistų. 1931 m. pabaigoje kartu su trečiafrontininkais dalyvavo socialdemokratinės jaunimo sporto draugijos „Viltis“ veikloje, kur padėjo stiprinti komunistų įtaką. Už šią veiklą buvo suimtas ir tris mėnesius praleido kalėjime. Tačiau prie pogrindinių komunistų prisijungti nepavyko, įtarimą komunistams kėlė P. Morkūno bičiulystė su šauliais.
Kūryba
Daugumą eilėraščių sukūrė 1928 m., būdamas 28-erių. Poetui gyvam esant išspausdintas tik vienas jo eilėraštis „šaipėrantas“. Paties P. Morkūno pradėta rengti poezijos knyga „dainuoja degeneratas“ pasirodė tik 1993 m.
Dadaistinė imažinistinė poezija
P. Morkūnas pirmasis savo kūryboje ėmė nebenaudoti didžiųjų raidžių. Poetas propagavo anarchizmą, nihilizmą, cinizmą, neigė nusistovėjusio visuomeninio gyvenimo etikos ir estetikos normas. P. Morkūno poezija yra „Keturių vėjų“ literatūrinio maišto prieš tradicijas ir estetizmą tąsa, joje plėtojamas žodžių darymo principas, žaidžiama keistais naujadarais, garsadermėmis, metaforomis, rebusais. Kuriama eksperimentinė, besiremianti pasaulio menine patirtimi, tačiau lietuvių literatūroje išskirtinė regėjimo ir pateikimo forma.
P. Morkūnas konstruoja dadaistiškai suveltus sakinius, eilėraščių lyriniu subjektu kartais pasirinkdamas beprotį, kurio iš pažiūros padrikomis, bet iš tiesų gerai apgalvotomis frazėmis išryškina oficialaus patriotizmo ir religinio auklėjimo veidmainybę, ragina konstruoti naują ateitį, griauti kapitalizmą. P. Morkūnui įtaką darė keturvėjiški Salio Šemerio kosminiai ir bataliniai motyvai.
Poezijai būdingas ir vienas pagrindinių trumpalaikės rusų literatūros krypties imažinizmo požymis – vaizdo absoliutinimas. Poeto kūryboje vartojami kuo stipresni, retesni, niekam negirdėti žodžiai. Iki galo suprasti imažinistinę P. Morkūno poeziją sunku ir dėl perdėtos metaforizacijos, pastangos atpalaiduoti žodį nuo reikšmės, sintaksės ardymo. Atsisakydamas palyginamųjų žodžių, autorius iš palyginimų prievarta padaro metaforas. P. Morkūno eilėraščiuose atsisakoma įvardžių, veiksmažodžių, prieveiksmių, kartais ir daiktavardžių, kai kur visai nenaudojami skyrybos ženklai.
Santykis su romantizmu
P. Morkūno poezijoje reiškiama neapykanta romantizmui (eil. „vėjadžazas“, „bandito troškimas“, „nekrotvonas“ ir kt.). Poetas dar studijų metais gerai susipažino su šia srove: dalyvavo Juozo Tumo seminare, kuriame 1927/1928 mokslo metais parašė keletą referatų, pagal daugiatomius danų literatūrologo Georgo Brandeso raštus nustatė vokiečių ir prancūzų romantizmo savitumus. G. Brandesas kritikavo vėlyvąjį romantizmą, prieš romantizmą kaip trukdį avangardizmui priešinosi ir daugelis naujojo meno krypčių studentų. 1929 m. kovo 3 d. universiteto Studentų literatų būrelis surengė romantizmo teismą. P. Morkūnas skelbė užplieksiantis maironininkus ir kitus „eilėdergčius“, tyčiojosi iš romantiko sielos, parodijavo savo dėstytojo Balio Sruogos lyriką.
dainuoja degeneratas
Nemažą knygos dalį sudaro erotiniai eilėraščiai, tačiau jiems netinka tradicinis meilės lyrikos pavadinimas. Didesnioji tokių kūrinių dalis – kūniškų moters ir vyro santykių poetizavimas. Erotika, kaip ir kita P. Morkūno eilėraščių tematika, maskuojama žodžių naujadarais, fonetiniais žaidimais ar grafiniais eksperimentais.
Kūrė ir eilėraščius-rebusus. Eilėraštyje „reversija“ tarp dvigubų ir trigubų sugrįžtamų frazių galima pastebėti ir lietuviškų žodžių dalis. Išbraukius nieko nereiškiančius skiemenis, galima perskaityti grėsmingą raginimą, visiškai priešingą iš pažiūros rituališkai skambančiam eilėraščio vaizdui. Pasak literatūrologo Leono Gudaičio, P. Morkūnas vienas pats išaugino ir subrandino nebūtą lietuvių poezijos atmainą – šifruotinę poeziją, tačiau pasaulinėje kūryboje tokios priemonės yra gerai žinomos.
Savo eilėraščius vengė publikuoti spaudoje, nes bijojo, kad anksčiau laiko neišaiškėtų ideologinė, politinė, religinė, dorovinė, kalbinė ir estetinė kontroversija. Rinkinyje „dainuoja degeneratas“ sudėti paskutinieji rankraščiuose rasti eilėraščių variantai, kūriniai netrumpinti, išsaugota autoriaus rašyba.
Karavansarajus
thumb|250px|Karavansarajus [[Keredžas|Keredže (Iranas)]]
Karavansarajus ( – „karavanų rūmai“) arba chanas  – daugiausia Viduriniuosiuose Rytuose, Šiaurės Afrikoje ir Vidurinėje Azijoje paplitę statiniai, kurie buvo skirti priimti nakvynei karavanus ir pavienius keliautojus. Jie statyti prie daugelio svarbių prekybinių kelių, ypač prie šilko kelio, buvo randami tiek dideliuose miestuose, tiek atokiose vietovėse. Pasak Herodoto, jau Persijos imperijos laikais prie Karalių kelio iš Sardų į Sūzą buvęs įrengtas tankus karavansarajų tinklas.
Įprastas karavansarajus yra kvadrato ar stačiakampio formos, turi vienus plačius vartus. Centre yra atviras vidinis kiemas, o aplink, statinio nišose įrengtos patalpos gyvulių laikymui, žmonių apnakvindinimui ir aptarnavimui. Karavansarajuose būdavo vandens, maisto atsargų, vykdavo prekyba. Kai kuriuose būdavo įrengtos ir pirtys. Dabar daugelis išlikusių karavansarajų paskelbti architektūros paminklais, kartais juose įrengiami viešbučiai.
Mary Hopkin
Mary Hopkin (g. 1950 m. gegužės 3 d. Pontardawe, Velsas, Didžioji Britanija) – Velso liaudies muzikos dainininkė.
1970 m. Mary Hopkin 1970 m. „Eurovizijos“ konkurse atstovaudama Jungtinei Karalystei su daina „Knock, Knock Who’s There?“, užėmė antrą vietą, nusileidusi tik nugalėtojai Danai iš Airijos. Daina kaip singlas buvo išleistas Didžiojoje Britanijoje ir JK singlų tope pakilo iki 2 vietos.
Ivan Regen
Ivan Regen (, ; 1868 m. gruodžio 9 d. – 1947 m. liepos 27 d.) – Slovėnijos biologas. Daugiausiai žinomas už savo pasiekimus bioakustikos srityje.
Biografija
Gimė Laišėje, dabartinėje Slovėnijoje. Baigė gamtos istoriją Vienos Universitete. 1897 m. gavo daktaro laipsnį. Dirbo profesoriumi gimnazijoje.
Regen mokslininko karjerą pradėjo nuo gyvūnų fiziologijos tyrimų. Jis tapo vienu pirmųjų Slovėnijos mokslininkų, dirbančių po pirmojo pasaulinio karo. Dirbdamas su žiogais įrodė, kad vabzdžiai reaguoja į garsinius dirgiklius. Vėliau įrodė, kad vabzdžių klausa priklauso nuo specialaus būgnelio ir tapo pirmuoju žmogumi aprašiusiu šį organą. Dėl tokių atradimų Regen laikomas šiuolaikinės bioakustikos pradininku. Jis taip pat studijavo įvairius vabzdžių fiziologinius reiškinius, tokius kaip kvėpavimas ar žiemojimas.
Regen didžiausiu projektu tapo „geobiologinė laboratorija“. Tai buvo didžiulis terariumas, kuriame jis tyrinėjo fonotaksės sutrikimus. Dirbdamas su apie 1600 moterų, turinčių klausos sutrikimų, jis tyrinėjo veiksnius lemiančius klausos sutrikimus.
Nuo 1911 m. dirbo privačiai. 1921 m. atmetė pasiūlymą tapti Liublianos Universiteto profesoriumi. 1940 m. tapo Slovėnijos mokslo ir meno akademijos asocijuotu nariu ir garbės nariu Slovėnijos gamtos organizacijoje.
Šiaurės Airijos herbas
thumb|right|200px|Šiaurės Airijos herbas Šiaurės Airijos herbas – herbas, 1924 m., po Airijos atsiskyrimo, paskirtas Šiaurės Airijos vyriausybei. Herbo skyde yra raudonas kryžius baltame lauke, ant kryžiaus balta šešiakampė žvaigždė, kurioje yra raudona dešinė plaštaka, nukirsta per riešą, pirštais į viršų delnu į priekį. Virš žvaigždės, ant viršutinio kryžiaus skersinio – auksinė karūna. Dešinysis skydininkas – raudonas liūtas ginkluotas auksu, o kairysis – oranžinis didžiaragis elnias (Megaloceros giganteus), abu skydininkai su auksiniais antkakliais ir laiko po vėliavą su ieties antgaliais. Liūtas laiko mėlyną vėliavą su auksinėmis Airijos arfa ir karūna virš jos, o elnias – geltoną Alsterio vėliavą su raudonu kryžiumi. Abi vėliavos, kurių kotai auksiniai, atkreiptos į skydą.
1923 m. Šiaurės Airija jau buvo gavusi didįjį antspaudą ir vėliavą. 1924 m. sausį imta galvoti, koks turi būti herbas. Projektas buvo paruoštas ir pateiktas Šiaurės Airijos vyriausybei 1924 m. balandį, o rugpjūčio 2 d. karaliaus Jurgio V patvirtintas kaip Šiaurės Airijos herbas. Skydininkai buvo pridėti 1925 m. 1971 m. buvo pridėta auksinis pamatas, ant kurio stovi skydininkai.
1972 m. Šiaurės Airijos vyriausybė nutraukė veiklą, todėl ir herbą nustota oficialiai naudoti. Herbo suteikimas nebuvo anuliuotas, bet herbas laikomas istoriniu, nes nebėra institucijos (vyriausybės), kuriai herbas buvo suteiktas.
Dabartinė Šiaurės Airijos valdžia (Northern Ireland Executive) herbo neturi.
Onuškis (Rokiškis)
Onuškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Juodupės, šalia Lietuvos ir Latvijos valstybės sienos. Seniūnaitijos centras. Stovi Onuškio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1908 m.) ir kulto pastatų ansamblis, Onuškio dvaras, veikia biblioteka, kultūros namai (nuo 1958 m.) su etnografijos muziejumi (nuo 1979 m.), medicinos punktas.
Į pietus nuo kaimo tyvuliuoja du Onuškio tvenkiniai, į šiaurę – Ablaino ežeras. Į vakarus nuo Onuškio yra Degesynės durpynas, į šiaurę − Alksnių, į šiaurės vakarus − Užubalių, į pietryčius − Sidabrinės ir Bryzgių piliakalniai. Į kaimą veda kelias.
miniatiūra|250px|left|Geležinis obeliskas senosiose kapinėse
Istorija
Vietovė žinoma nuo 1499 m. Onuškio dvaras minimas jau 1522 m. Nuo XVII a. minimas Onuškio miestelis. XVIII a. jis perstatytas klasicizmo stiliumi. 1674 m. pastatyta mūrinė bažnyčia, vėliau keliskart perstatyta. 1863 m. įkurta pradžios mokykla. XIX a. Onuškis minimas kaip Zarasų apskrities miestelis ir dvaras.
Per II pasaulinį karą Onuškio apylinkėse veikė tarybinių partizanų Žemaitės junginys. Pokariu miestelis tapo kaimu. 1954 m. įkurta biblioteka.
2008 m. birželio 9 d. už 1 km nuo Onuškio užsidegė durpynas. Dėl sauso ir vėjuoto oro gaisrui artinantis prie gyvenvietės, taip pat dėl tankių dūmų iš Onuškio buvo evakuota apie 200 gyventojų. Vėliau jie sugrąžinti į savus namus.
Gyventojai
1923 m. Onuškio miestelyje gyveno 294, dvare – 160, kaime – 87 žmonės.
Tauta ir žodis
Tauta ir žodis – mokslo darbų tęstinis leidinys, leistas 1923–1931 m. Kaune.
Istorija
Leistas vietoje „Tautosakos“. Ėjo kartą per metus. Spausdino Valstybės spaustuvė Kaune. Išėjo 7 knygos. Dalis mokslinių straipsnių išspausdinta vokiečių, rusų, latvių kalba.
Spausdino mokslinius straipsnius Lietuvos istorijos, etnografijos, tautosakos, lingvistikos, kultūros ir literatūros bei kt. klausimais. Paskelbė archyvų dokumentų, nežinomų lietuviškų tekstų iš XVIII–XIX a.
Bendradarbiavo M. Balčiūnas, Viktoras Biržiška, Kazimieras Būga, Petras Būtėnas, Povilas Gronskis, Augustinas Janulaitis, Vincas Krėvė-Mickevičius, Adolfas Sabaliauskas, Balys Sruoga, Juozas Vaičkus, Antanas Vireliūnas ir kt.
Redagavo pirmą knygą – Kazimieras Būga, kitas – Vincas Krėvė-Mickevičius.
Raktažolė
Raktažolė (Primula) – raktažolinių (Primulaceae) šeimos augalų gentis. Daugiametės, retai vienmetės ar dvimetės šakniastiebinės žolės, neretai padengtos miltiškomis apnašomis. Žinoma apie 500–600 rūšių.
Stiebas tiesus, nešakotas, rečiau šakotas. Kartais būna ir be stiebo. Lapai paprasti, ištisiniai arba skiautėti, su kotu arba be jo, pliki arba plaukuoti, susitelkę į skroteles. Žiedai įvairių spalvų, susitelkę į skėčio, kekės, varpos, šluotelės ar rutulio pavidalo žiedynus arba išsidėstę ant žiedynkočio. Vaisius – rutuliška, kiaušiniška ar cilindriška gausiasėklė dėžutė, atsidaranti per sąvaras. Sėklos smulkios, įvairių formų ir spalvų.
Paplitusi Šiaurės pusrutulio vidutinėje juostoje, atogrąžose; Pietų pusrutulyje – tik kalnuose. Didžiausia įvairovė – Himalajuose, Pietvakarių Kinijoje, Vidurinės Azijos kalnuose, Kaukaze, Alpėse. Auga alpinėse pievose, uolėtuose šlaituose, šviesiuose miškuose, drėgnose pievose, aukštapelkėse. Lietuvoje auga dvi savaiminės rūšys: Pavasarinė raktažolė (Primula veris) visoje šalyje ir Raktažolė pelenėlė (Primula farinosa, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą) šiauriniuose rajonuose.
Apie 200 rūšių – dekoratyvinės, gėlynuose auginama apie 30 rūšių, dažniausiai – aukštoji raktažolė (Primula elatior), ausytoji raktažolė (Primula auricula), dantytalapė raktažolė (Primula denticulata), gauruotoji raktažolė (Primula pubescens), Julijos raktažolė (Primula juliae), paprastoji raktažolė (Primula vulgaris), rutulinė raktažolė (Primula capitata), tibetinė raktažolė (Primula florindae). Kitos rūšys auginamos tik kai kurių gėlininkų darželiuose ir botanikos soduose.
Naudojama ir gydymui (vaistinis augalas).
Šiaulių mokytojų seminarija
Istorija
Grafo Vladimiro Zubovo rūpesčiu Rusijos imperijos valdžios leidimas steigti mokytojų seminariją Šiauliuose buvo gautas 1914–1915 m., bet sutrukdė Pirmasis pasaulinis karas. Ji įsteigta tik 1919 m. Juozo Orlauskio iniciatyva, pradėjo dirbti 1920 m. Juozas Orlauskis iki 1940 m. buvo ir seminarijos mokytojas, ir direktorius. Seminarija įsikūrė grafų Zubovų dvaro rūmuose, kurie su biblioteka 1921 m. buvo padovanoti Šiauliams. 1948-1951 m. Šiaulių mokytojų seminarijos filialas veikė ir Švenčionyse.
Pedagogai
Jonas Adomaitis, Saliamonas Antanaitis, Stasys Brašiškis, Juozas Končius, Apolinaras Likerauskas, Jurgis Macelis, Jonas Marcinkus-Tauronis, Aleksandras Merkelis, Jonas Murka, Adolfas Raulinaitis, Balys Tarvydas (1945 m. seminarijos direktorius), Alfonsas Šešplaukis-Tyruolis, Alfredas Vėlius ir kiti.
Auklėtiniai
Jonas Adomaitis, Vytautas Augustaitis, Liudas Baltutis, Vladas Bložė, Donatas Bubinas, Janina Budrikaitė, Balys Buračas, Stasys Daunys, Aloyzas Gudavičius, Pranas Gužaitis, Jurgis Jankus, Stasė Jasiūnaitė, Jonas Karčiauskas, Ada Karvelytė, Jonas Krivickas, Stasys Kunčinas, Karolis Lederis, Balys Lukošius, Balys Pakštas, Aleksas Povilaitis, Simonas Ramunis, Antanas Rūkas, Antanas Skripkauskas, Vaclovas Šimkus, Vladas Trinka, Liudvikas Bazaras, Aleksandra Misiūnaitė- Radzevičienė.
Tauta (laikraštis)
Tauta – nepartinis kultūros ir politikos laikraštis, leistas 1919 m. lapkričio 19 d. – 1920 m. lapkričio 5 d. Kaune.
Istorija
Tautos pažangos partijos leidinys. Leido „Rašto“ bendrovė. Iš pradžių ėjo dukart, vėliau – kartą per savaitę. Spausdino Valstybės spaustuvė Kaune. Išėjo 65 numeriai. 1921 m. balandžio 20 d. vietoje „Tautos“ pradėtas leisti „Lietuvos balsas“.
Rašė politikos, kultūros, ekonomikos, socialiniais ir kitais klausimais.
Bendradarbiavo Jonas Aleksa, Juozas Balčiūnas, Sofija Čiurlionienė, Jonas Jablonskis, Martynas Yčas, Petras Klimas, Vincas Krėvė-Mickevičius, Pranas Mašiotas, Domas Šidlauskas, Stasys Šilingas, Juozas Tūbelis, Augustinas Voldemaras ir kt.
Redagavo redakcinė komisija (J. Gaigalaitis, Liudas Noreika), redaktoriai Vytautas Petrulis, Juozas Tumas.
Kazys Skučas
Kazys Skučas (1894 m. kovo 15 d. Mauručiuose, Veiverių valsčius – 1941 m. liepos 30 d. Maskvoje) – Lietuvos visuomenės veikėjas, generolas, paskutinės tarpukario Lietuvos Respublikos Vyriausybės vidaus reikalų ministras.
Biografija
1911 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją, mokytojavo nuo 1913m. sausio 1d. Varnupių pradžios mokykloje. 1914 m. įstojo į Peterburgo mokytojų institutą, bet 1915 m. rugsėjo 1d. buvo mobilizuotas į Rusijos kariuomenę ir 1915m. rugsėjo 30d. išsiųstas mokytis į Čiugujevo karo mokyklą Charkovo gubernijoje, Ukrainoje. Baigus mokyklą 1916m. vasario 1d. suteiktas praporščiko laipsnis ir pasiųstas į 249-jį pėstininkų pulką Rostove prie Dono ir tarnavo jaunesniuoju o, vėliau vyresniuoju karininku pulko karo mokyklos viršininko padėjėju. 1917m. spalio mėn. suteiktas paporščiko laipsnis, o 1917m. gruodžio mėn. suteiktas poručiko laipsnis. Nuo 1917m. rugpjūčio mėn. iki 1918m. sausio 3d. tarnavo 126-jo Rylsko šaulių pulko 3-ios kuopos vadu ir ryšių komandos viršininku. Dalyvavo I-jame pasauliniame kare Galicijoje, Karpatuose. Kautynėse buvo kontūzitas.
Veikla Lietuvoje
thumb|230px|Kazys Skučas tarp valstybės vadovų (pirmas dešinėje)
1918 m. birželio mėn. sugrįžęs į Lietuvą, dalyvavo organizuojant milicijos būrį Dauguose ir Alytuje. 1919 m. sausio 15 d. stojo savanoriu į Lietuvos kariuomenės 1-jį pėstininkų pulką ir buvo paskirtas Alytaus miesto ir apskrities komendantu, o nuo 1919 m. kovo 1 d. buvo paskirtas Marijampolės miesto ir apskrities komendantu. 1919 m. lapkričio 18 d. suteiktas pėstininkų kapitono laipsnis. 1920 m. rugpjūčio 14 d. buvo paskirtas Suvalkų apskrities komendantu, kurią likvidavus liko Marijampolės komendantu. 1921 m. balandžio 5 d. buvo paskirtas 10-jo pėstininkų pulko vado padėjėju, o nuo 1921 m. rugsėjo 1 d. buvo paskirtas 3-jo bataliono vadu. Nuo 1919 m. iki 1920 m. dalyvavo nepriklausomybės kovose su lenkais Suvalkuose. 1922 m. spalio 13 d. baigė Aukštuosius karininkų kursus [II-ji laida]. 1923 m. gegužės 1 d. buvo paskirtas Kalvarijos įgulos viršininku. Suteiktas 1923 m. gegužės 18 d. majoro laipsnis. 1923 m. gruodžio 20 d. buvo perkeltas į Generalinį kariuomenės štabą ir paskirtas 3-jo Operacijų skyriaus viršininku ir nuo 1925 m. sausio 1 d. kartu ėjo žurnalo "Kardas" atsakingojo redaktoriaus pareigas. Suteiktas 1925 m. gegužės 15 d. pulkininko-leitenanto laipsnis. Nuo 1925 m. spalio 3 d. buvo paskirtas Aukštųjų karininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Vytauto kursų mokymo dalies vedėju ir etatiniu lektoriumi. Nuo 1926 m. rugpjūčio 12 d. buvo paskirtas Kauno karo srities viršininku ir Kauno miesto įgulos komendantu. Dalyvavo 1926 m. gruodžio 17 d. valstybiniame perversme. Nuo 1927 m. gruodžio 30 d. buvo paskirtas 2-sios karo apygardos [nuo 1931 m. kovo 31 d. ji buvo 2-ja pėstininkų divizija] viršininku. Suteiktas 1928 m. lapkričio 23 d. pulkininko laipsnis. 1930 m. birželio 19 d. baigė Aukštesniųjų kariuomenės viršininkų kursus ir nuo 1930 m. iki 1934 m. buvo Lietuvos karininkų ramovės seniūnų valdybos pirmininku. Nuo 1934 m. gegužės 1 d. buvo perkeltas ypatingųjų reikalų karininku prie Krašto Apsaugos ministerijos ir buvo paskirtas karo atašė Maskvoje. Nuo 1935 m. kovo mėn. iki 1935 m. spalio mėn. dalyvavo sovietų kariuomenės pratybose Gorkyje, Šiaurės Kaukaze ir Krasnodaro-Krymo rajone kaip stebėtojas, o nuo 1936 m. rugpjūčio mėn. dalyvavo Užkaukazės manevruose, o nuo 1937 m. rugsėjo mėn. Oriolo 6-sios šaulių divizijos techninėse pratybose ir Baltarusijos karo apygardos kariuomenės manevruose kaip stebėtojas. Grįžus į Lietuvą, nuo 1938 m. gruodžio 23 d. buvo paskirtas Kauno Karo mokyklos viršininku. Suteiktas 1939 m. vasario 15 d. brigados generolo laipsnis. 1939 m. kovo 31 d. buvo paleistas į atsargą ir paskirtas Vidaus reikalų ministru XX-jame Jono Černiaus ir paskutiniame XXI-jame Antano Merkio ministrų kabinetuose. Sovietams reikalaujant 1940 m. birželio 13 d. iš pareigų buvo atleistas.
Tragiškas likimas
Nepalankūs įvykiai generolui prasidėjo 1940 m. birželio 12 d., kai Lietuvos ministras pirmininkas A. Merkys grįžo iš Maskvos. Maskvoje pareikalauta, kad vidaus reikalų ministras K. Skučas ir Saugumo departamento direktorius Augustinas Povilaitis būtų atleisti iš pareigų. 1940 m. naktį iš birželio 14 d. į 15 d. Lietuvos vyriausybė gavo Sovietų Sąjungos ultimatumą, kurio pirmame punkte reikalauta, kad K. Skučas ir A. Povilaitis būtų patraukti baudžiamojon atsakomybėn. Skubos tvarka pareigūnai atleisti iš darbo, tačiau nesuimti. 1940 m. birželio 15 d. Respublikos Prezidentui Antanui Smetonai supažindinus su sovietų reikalavimu perduoti jį teismui, buvo nuspręsta, kad abiejų valstybės pareigūnų šeimos vyks į pasienį ir laikinai apsistos Pašvenčio kaime, prie Jurbarko ketindami pasitraukti į Vokietiją esančiame A. Povilaičio ūkyje. Einančiam Respublikos Prezidento pareigas Antanui Merkiui sankcionavus suėmimą 1940 m. birželio 15 d. vakare Kauno apskrities policininkų Žygaičiuose abu pareigūnai buvo suimti, 1940 m. birželio 16 d. nuvežti į Jurbarką, vėliau – į Kauną ir perduoti Lietuvos saugumo departamentui. Suimtas generolas buvo kalinamas Kauno sunkiųjų darbų kalėjime, po to 1940 m. liepos 23 d. išvežtas į Maskvos Lubiankos kalėjimą. Šeimos paleistos. K. Skučo žmona Stefanija ir dukra Birutė pasitraukė į Vokietiją, vėliau į JAV.