cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trečiasis Reichas
Diktatūros įtvirtinimas
Nuo 1933 m. balandžio mėn. buvo priimta daugybė priemonių, apibrėžiančių žydų statusą ir jų teises. 1935 m. priimti Niurnbergo įstatymai atėmė iš žydų pagrindines teises. Naciai atimdavo iš žydų jų turtą, teisę tuoktis su ne žydais ir teisę užimti daugybę darbo sričių (pvz., teisės, medicinos ar švietimo). Galiausiai naciai paskelbė žydus nepageidaujamais tarp Vokietijos piliečių ir visuomenės.
Rengimasis karui
Pirmaisiais nacių režimo metais Vokietija neturėjo sąjungininkų, o jos kariuomenę smarkiai susilpnino Versalio sutartis. Prancūzija, Lenkija, Italija ir Sovietų Sąjunga turėjo priežasčių prieštarauti A. Hitlerio atėjimui į valdžią. 1933 m. kovo mėn. Lenkija pasiūlė Prancūzijai įsitraukti į prevencinį karą prieš Vokietiją. Fašistinė Italija prieštaravo vokiečių pretenzijoms į Balkanus ir Austriją, kuriuos Benitas Musolinis laikė Italijos įtakos sferoje.
1933 m. vasario mėn. A. Hitleris paskelbė, kad turi būti pradėtas perginklavimas (iš pradžių slaptai, nes tai pažeidė Versalio sutartį). 1933 m. gegužės 17 d. A. Hitleris pasakė kalbą Reichstage, kurioje išdėstė savo troškimą siekti taikos pasaulyje, ir priėmė JAV prezidento Franklino Ruzvelto pasiūlymą dėl karinio nusiginklavimo, su sąlyga, kad kitos Europos valstybės padarys tą patį. Kitoms Europos valstybėms nepriėmus šio pasiūlymo, A. Hitleris spalį išvedė Vokietiją iš Pasaulinės nusiginklavimo konferencijos ir Tautų Sąjungos, teigdamas, kad jos nusiginklavimo sąlygos yra nesąžiningos, jei jos taikomos tik Vokietijai. Lapkritį vykusiame referendume 95 % žmonių palaikė Vokietijos pasitraukimą.
1934 m. A. Hitleris savo karo vadovams pasakė, kad karas rytuose turėtų prasidėti 1942 m. Saro kraštas, kuris po Pirmojo pasaulinio karo 15 metų perduotas valdyti Tautų Sąjungai, 1935 m. sausio mėn. nubalsavo, kad taptų Vokietijos dalimi. 1935 m. kovo mėn. A. Hitleris paskelbė apie oro pajėgų kūrimą ir kad reichsveras bus padidintas iki 550 000 karių. 1935 m. birželio 18 d. Didžioji Britanija pasirašė su Vokietija susitarimą, pagal kurį šiai buvo leista sukurti didžiulį karo laivyną.
A. Hitleris siuntė ginkluotę ir paramą generolo Fransisko Franko nacionalistinėms pajėgoms Ispanijos pilietiniame kare, kuris prasidėjo 1936 m. liepos mėn. Vokiečių „Condor“ legionas turėjo daugybę orlaivių, taip pat tankų kontingentą. 1937 m. legiono oro pajėgos sunaikino Gernikos miestą. 1939 m. laimėjo nacionalistai ir tapo neformaliais nacistinės Vokietijos sąjungininkais.
Austrija ir Čekoslovakija
Čekoslovakijoje gyveno žymi vokiečių mažuma, daugiausia Sudetų krašte. Spaudžiama Sudetų vokiečių partijos sukarintų būrių, Čekoslovakijos vyriausybė pasiūlė regionui ekonomines nuolaidas. A. Hitleris nusprendė ne tik prijungti Sudetų kraštą, bet ir visiškai sunaikinti Čekoslovakiją. Naciai ėmėsi propagandos kampanijos, siekdami gauti paramą įsiveržimui. Aukščiausi Vokietijos kariuomenės lyderiai priešinosi planui, nes Vokietija dar nebuvo pasirengusi karui.
Dėl krizės Didžioji Britanija, Čekoslovakija ir Prancūzija ruošėsi karui. Siekdamas išvengti karo, Didžiosios Britanijos ministras pirmininkas Nevilis Čemberlenas inicijavo Miuncheno susitarimą, pasirašytą 1938 m. rugsėjo 29 d. Čekoslovakijos vyriausybė buvo priversta pripažinti Sudetų krašto prijungimą prie Vokietijos. Londone su džiaugsmu sutiktas N. Čemberlenas sakė, kad susitarimas atnešė „taiką mūsų laikams“. Pagal Miuncheno susitarimą, spalio 2 d. Lenkija okupavo Silezijos Cešyno sritį, lapkričio 2 d. Vengrija – Slovakijos ir Užkarpatės Ukrainos pietinius rajonus (Pirmasis Vienos arbitražas). 1939 m. kovo 15 d. Čekoslovakijos prezidentas Emilis Hacha, spaudžiamas Vokietijos vyriausybės, sutiko, kad Vokietijos kariuomenė okupuotų Čekiją. Jos vietoje įkurtas Bohemijos ir Moravijos protektoratas. Dieną prieš tai slovakiškoje dalyje paskelbta Vokietijai pavaldi Slovakijos respublika. Kovo 15 d. Vengrija okupavo ir aneksavo dalį Rytų Slovakijos ir visą Užkarpatės Ukrainą.
Naciai perėmė Austrijos ir Čekijos užsienio valiutos atsargas, žaliavų atsargas, ryšių priemones, kurie buvo išsiųsti į Vokietiją. „Reichswerke Hermann Göring“ pramonės konglomeratas perėmė plieno ir anglies gamybos įrenginių kontrolę abiejose šalyse.
Lenkija
Vokiečiai dar kartą užtikrino savo sąjungą su Italija ir pasirašė nepuolimo sutartis su Danija, Estija ir Latvija, o prekybiniai ryšiai buvo įforminti su Rumunija, Norvegija ir Švedija. 1939 m. rugpjūčio 23 d. užsienio reikalų ministras Joachimas fon Ribentropas su Sovietų Sąjunga pasirašė nepuolimo sutartį – Molotovo–Ribentropo paktą. Sutartyje taip pat buvo slaptųjų protokolų, padalijusių Lenkiją ir Baltijos šalis į Vokietijos ir Sovietų Sąjungos įtakos zonas.
Užsienio politika
Vokietijos karo meto užsienio politika buvo susijusi su sąjungininkų vyriausybių, tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuojamų iš Berlyno, kūrimu. Buvo ketinama gauti karių iš sąjungininkų, tokių kaip Italija ir Vengrija, ir darbininkų bei maisto atsargų iš sąjungininkų, tokių kaip Viši Prancūzija. Vengrija, 1940 m. rugsėjo 27 d. pasirašiusi Trišalį paktą, tapo ketvirtąja šalimi, prisijungusia prie Ašies. Bulgarija paktą pasirašė lapkričio 17 d. Vokietijos, siekdama užsitikrinti naftos tiekimą, derėjosi su savo naująja sąjungininke Rumunija, kuri kartu su Slovakija pasirašė paktą lapkričio 23 d. Iki 1942 m. pabaigos Rytų fronte iš Rumunijos buvo 24, iš Italijos ir Vengrijos – po 10 divizijų. Vokietija visiškai kontroliavo Prancūziją 1942, Italiją – 1943, Vengriją – 1944 m. Nors Japonija buvo galinga sąjungininkė, santykiai tarp šalių buvo tolimi, stokojo veiksmų koordinavimo ir bendradarbiavimo.
Karo pradžia
1939 m. rugsėjo 1 d. Vokietija įsiveržė į Lenkiją ir užėmė Laisvąjį Dancigo miestą, pradėdama Antrąjį pasaulinį karą. Laikydamosi įsipareigojimų Lenkijai, Didžioji Britanija ir Prancūzija rugsėjo 3 d. paskelbė karą Vokietijai. 1939 m. rugsėjo 17 d. į Lenkijos rytinę dalį įsiveržė Sovietų Sąjungos kariuomenė. Saugumo policijos ir saugumo tarnybos viršininkas Reinhardas Heidrichas rugsėjo 21 d. įsakė surinkti Lenkijos žydus ir telkti juos miestuose, kuriuose yra geras susisiekimas geležinkeliais. Iš pradžių ketinta juos deportuoti toliau į rytus arba Madagaskarą. Remiantis iš anksto parengtais sąrašais, iki 1939 m. pabaigos nužudyta apie 65 000 lenkų inteligentijos, didikų, dvasininkų ir mokytojų, bandant sunaikinti lenkų tautinę tapatybę. 1939 m. lapkričio 30 d. sovietų pajėgos įsiveržė į Suomiją, pradėdamos Žiemos karą. Vokietija vykdė karo veiksmus jūroje. Tačiau iki 1940 m. gegužės 10 d. aktyvių sausumos kariuomenės veiksmų nebuvo, todėl šis laikotarpis vadinamas „keistuoju karu“.
Europos užkariavimas
1940 m. gegužės 10 d. A. Hitleris, nepaisydamas daugelio karo vadų patarimų, įsakė pulti Prancūziją ir žemutines šalis. Vokietija greitai okupavo Liuksemburgą ir Nyderlandus bei apsupo Sąjungininkų kariuomenę Belgijoje, priversdama Diunkerke evakuoti daugybę britų ir prancūzų karių. 1940 m. birželio 22 d. kapituliavo Prancūzija. Pergalė Prancūzijoje padidino A. Hitlerio populiarumą ir išaugino karo karštligę Vokietijoje. Pažeidžiant Hagos konvencijos nuostatas, Nyderlandų, Prancūzijos ir Belgijos pramonės įmonės pasitelktos gaminti karo reikmenis Vokietijai. thumb|left|Vokiečių kariai žygiuoja prie [[Triumfo arka (Paryžius)|Triumfo arkos Paryžiuje. 1940 m. birželio 14 d.]] Naciai atėmė iš Prancūzijos tūkstančius lokomotyvų ir riedmenų, ginklų atsargas ir žaliavas, tokias kaip varis, alavas, nafta ir nikelis. Okupacijos išlaidas apmokėjo Prancūzija, Belgija ir Norvegija. Prekybos kliūtys paskatino kaupimą, juodąją rinką ir nerimą dėl ateities. Maisto tiekimas buvo neužtikrintas, gamyba sumažėjo didžiojoje Europos dalyje. Badą patyrė daugelis okupuotų šalių.
A. Hitlerio taikos pasiūlymai naujajam Didžiosios Britanijos ministrui pirmininkui Vinstonui Čerčiliui buvo atmesti 1940 m. liepos mėn. Grosadmirolas Ėrichas Rėderis birželį įspėjo A. Hitlerį, kad oro pranašumas yra reikalingas sėkmingai invazijai į Didžiąją Britaniją. A. Hitleris įsakė bombarduoti Karališkųjų oro pajėgų (RAF) oro bazes ir radiolokacines stotis, taip pat rengti naktinius oro antskrydžius prieš Didžiosios Britanijos pramonės centrus – Londoną, Plimutą, Koventrį. Vokiečių Liuftvafė nesugebėjo nugalėti RAF per Britanijos mūšį, o spalio pabaigoje A. Hitleris suprato, kad pranašumo ore pasiekti nepavyks. Jis operaciją „Jūros liūtas“ atidėjo iki 1941 m. pavasario ir vasaros, o vėliau – neapibrėžtam laikui.
1941 m. vasarį Vokietijos Afrikos korpusas atvyko į Libiją padėti Italijai Šiaurės Afrikos kampanijoje. 1941 m. balandžio 6 d. Vokietija įsiveržė į Jugoslaviją ir Graikiją. Visa Jugoslavija ir dalis Graikijos vėliau padalinta Vokietijai, Vengrijai, Italijai ir Bulgarijai.
Invazija į Sovietų Sąjungą
1941 m. birželio 22 d. apie 3,8 mln. Ašies karių, pažeisdami Molotovo-Ribentropo paktą, užpuolė Sovietų Sąjungą. Be A. Hitlerio užsibrėžto tikslo įgyti „gyvybinės erdvės“, šis didelio masto puolimas, kodiniu pavadinimu operacija „Barbarosa“, buvo skirtas sunaikinti Sovietų Sąjungą ir užvaldyti jos gamtos išteklius, reikalingus vėlesnei agresijai prieš Vakarų Sąjungininkus. Vokiečiai buvo nustebę ir susirūpinę, nes daugelis nerimavo, kad Vokietija negalės laimėti karo, vykstančio dviem frontais.
Puolimo metu užimta didelė teritorija, įskaitant Baltijos šalis, Baltarusiją ir Vakarų Ukrainą. Po sėkmingo Smolensko mūšio 1941 m. rugsėjį, A. Hitleris įsakė armijų grupei „Centras“ sustabdyti veržimąsi į Maskvą ir laikinai nukreipti savo tankų grupes, kad padėtų apsupti Leningradą ir Kijevą. Ši pauzė suteikė Raudonajai armijai galimybę sutelkti naujus rezervus. 1941 m. spalio mėn. atnaujintas Maskvos puolimas pražūtingai baigėsi gruodžio mėn. 1941 m. gruodžio 7 d. Japonija užpuolė Perl Harborą Havajuose. Po keturių dienų Vokietija paskelbė karą JAV.
thumb|Per [[Stalingrado mūšis|Stalingrado mūšį sugriautas miestas. 1942 m. spalio mėn.]] Užkariautose Sovietų Sąjungos ir Lenkijos teritorijose trūko maisto, nes besitraukianti kariuomenė daug kur išdegino pasėlius, o didžioji dalis likusių išsiųsta į Vokietiją. 1942 m. Vokietijoje sumažintas maisto davinys. Hermanas Gėringas, atsakingas už Keturmečio plano įgyvendinimą, pareikalavo daugiau grūdų siuntų iš Prancūzijos ir žuvies iš Norvegijos. 1942 m. derlius buvo geras, o maisto atsargos Vakarų Europoje išliko pakankamos.
Persilaužimas ir žlugimas
Po Stalingrado mūšio nuostolių vis daugėjo, todėl smarkiai sumažėjo nacių partijos populiarumas ir menko moralė. SSRS kariuomenė toliau veržėsi į vakarus po nesėkmingo vokiečių puolimo Kursko mūšyje 1943 m. vasarą. Iki 1943 m. pabaigos Vokietija prarado didžiąją dalį okupuotų SSRS teritorijų. 1942 m. spalio mėn. Egipte feldmaršalo Ervino Romelio Afrikos korpusas sumuštas britų pajėgų, vadovaujamų feldmaršalo Bernardo Lo Montgomerio. Sąjungininkai 1943 m. liepos mėn. išsilaipino Sicilijoje, rugsėjo mėn. – žemyninėje Italijoje. Tuo tarpu JAV ir Didžiosios Britanijos bombonešiai pradėjo bombarduoti Vokietiją. Daugelis antskrydžių buvo tyčia nukreipti prieš civilius taikinius, siekiant pakirsti vokiečių moralę. Orlaivių gamyklų, kuriose buvo kuriamos ir gaminamos V-1 ir V-2 raketos, bombardavimas taip pat laikytas ypač svarbiu. Vokiečių orlaivių gamyba nespėjo atsigauti nuo nuostolių, o be oro apsaugos Sąjungininkų bombardavimo kampanija tapo dar pražūtingesnė. Sąjungininkai, atakuodami Vokietijos naftos perdirbimo įmones ir gamyklas, sužlugdė paskutines viltis išsigelbėti.
1944 m. birželio 6 d. JAV, Didžiosios Britanijos ir Kanados pajėgos, išsilaipindamos Normandijoje, atidarė antrąjį frontą. 1944 m. liepos 20 d. A. Hitleris liko gyvas po pasikėsinimo nužudyti. A. Hitlerio įsakymu 7 000 žmonių suimta, iš jų apie 5 000 nužudyta. Žlugusi Ardėnų operacija (1944 m. balandžio 16 d. – 1945 m. sausio 25 d.) buvo paskutinė Vokietijos kariuomenės puolamoji operacija Vakarų fronte. 1945 m. sausio 27 d. SSRS kariuomenė įžengė į Vokietiją. A. Hitlerio atsisakymas pripažinti pralaimėjimą lėmė dar šimtus tūkstančių žmonių mirčių paskutiniais karo mėnesiais. A. Hitleris nurodė, kad visi, nepasiruošę kautis, būtų baudžiami karo teisme, dėl to tūkstančiams žmonių įvykdyta mirties bausmė. Daugelyje teritorijų vokiečiai pasidavė artėjančioms Sąjungininkų pajėgoms, nepaisydami vietos lyderių raginimų tęsti kovą. A. Hitleris, remdamasis išdegintos žemės taktika, įsakė sunaikinti transportą, tiltus, gamyklas ir kitą infrastruktūrą, tačiau ginkluotės ministras Albertas Špėras neleido iki galo įvykdyti šio įsakymo.
Berlyno mūšio (1945 m. balandžio 16 – gegužės 2 d.) metu, artėjant Raudonajai armijai, A. Hitleris ir jo personalas slėpėsi požeminiame fiurerbunkeryje. 1945 m. balandžio 30 d., kai SSRS kariuomenė buvo už dviejų kvartalų nuo reichskanceliarijos, A. Hitleris kartu su savo drauge ir naująja žmona Eva Braun nusižudė. 1945 m. gegužės 2 d. generolas Helmutas Veidlingas besąlygiškai atidavė Berlyną sovietų generolui Vasilijui Čiuikovui. A. Hitlerį reichsprezidento pareigose pakeitė grosadmirolas Karlas Dėnicas, kanclerio – J. Gėbelsas. J. Gėbelsas ir jo žmona Magda Gėbels, kalio cianidu nunuodiję šešis savo vaikus, nusižudė. 1945 m. gegužės 4–8 d. dauguma likusių Vokietijos ginkluotųjų pajėgų pasidavė. 1945 m. gegužės 8 d. Berlyne pasirašytas besąlygiškos kapituliacijos aktas. Tai buvo Trečiojo Reicho, nacių propagandos vadinto „Tūkstantmečio Reichu“, gyvavimo pabaiga.
Karui artėjant į pabaigą, gyventojų parama A. Hitleriui beveik visiškai išnyko. Savižudybių skaičius Vokietijoje išaugo, ypač ten, kur artėjo Raudonoji armija. Tarp karių ir partijos narių savižudybė dažnai buvo laikoma garbinga ir didvyriška pasidavimo alternatyva. Pasakojimai apie necivilizuotą besiveržiančios sovietų kariuomenės elgesį sukėlė paniką tarp Rytų fronto civilių, ypač moterų, kurios bijojo būti išprievartautos. 1945 m. gegužės 1 d., kai 2-ojo Baltarusijos fronto 65-oji armija įsiveržė Demino miestą ir ėmė jį siaubti, daugiau nei 1 000 žmonių nusižudė. Daug savižudybių įvyko daugelyje kitų vietų, įskaitant Noibrandenburgą (600 mirčių), Slupską (1 000 mirčių) ir Berlyną, kur 1945 m. nusižudė mažiausiai 7 057 žmonės.
Vokietijos nuostoliai
thumb|Vokiečių pabėgėliai Bedburge, netoli [[Klevės. 1945 m. vasario 19 d.]] Skaičiuojama, kad bendras Vokietijos karo aukų skaičius svyruoja nuo 5,5 iki 6,9 mln. Žuvusių ir dingusių Vokietijos kariškių skaičius siekia 5,3 mln. Istorikų nuomone, per Sąjungininkų oro antskrydžius žuvo apie 353 000 civilių. Tarp kitų civilių mirčių yra 300 000 vokiečių (įskaitant žydus), kurie tapo nacių politinio, rasinio ir religinio persekiojimo aukomis, bei 200 000, kurie buvo nužudyti dėl nacių eutanazijos programos. Politiniai teismai, vadinami Sondergerichte, nuteisė mirties bausme apie 12 000 vokiečių pasipriešinimo narių, o civiliniai teismai nuteisė dar 40 000 vokiečių. Taip pat vyko masiniai vokiečių moterų prievartavimai, daugiausia vykdyti sovietų karių.
Teritoriniai pokyčiai
250px|thumb|Vokietijos teritorinė plėtra 1933–1941 m. Dėl pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare ir dėl to sudarytos Versalio sutarties Vokietija prarado Elzasą ir Lotaringiją, Šiaurės Šlėzvigą ir Klaipėdos kraštą. Saro kraštas tapo Prancūzijos protektoratu su sąlyga, kad jo gyventojai vėliau referendumu nuspręs, prie kurios šalies prisijungti. Siaura juosta, kuria Lenkija gavo priėjimą prie jūros (Dancigo koridorius), atskyrė Rytų Prūsiją nuo Vokietijos pagrindinės dalies. Dancigas paskelbtas laisvuoju miestu.
1939–1941 m. vokiečių pajėgos įsiveržė į Lenkiją, Daniją, Norvegiją, Prancūziją, Liuksemburgą, Nyderlandus, Belgiją, Jugoslaviją, Graikiją ir Sovietų Sąjungą. 1941 m. balandžio mėn. Vokietija aneksavo dalį Šiaurės Jugoslavijos, o B. Musolinis 1943 m. Vokietijai perleido Triestą, Pietų Tirolį ir Istriją.
Politinė sistema
thumb|upright=0.9|[[Heinrichas Himleris, Adolfas Hitleris ir Viktoras Liucė atlieka nacistinį pasveikinimą Niurnbergo suvažiavime. 1934 m. rugsėjo mėn.|alt=]]
Ideologija
Naciai buvo kraštutinių dešiniųjų fašistinė politinė partija, iškilusi per socialinę ir finansinę krizę, prasidėjusią po Pirmojo pasaulinio karo. Partija išliko maža ir marginalizuota – 1928 m., prieš prasidedant Didžiajai depresijai, ji surinko 2,6 % parlamento rinkėjų balsų. 1930 m. rinkimuose partija surinko 18,3 % balsų ir tapo antra didžiausia politine šalies partija. Būdamas kalėjime po nesėkmingo 1923 m. Alaus pučo, A. Hitleris parašė knygą „Mano kova“, kurioje išdėstė planą, kaip pertvarkyti Vokietijos visuomenę rasės pagrindu. Nacių ideologija antisemitizmo, rasinės higienos ir eugenikos elementus sujungė su pangermanizmu ir ekspansionizmu, siekdami gauti daugiau gyvybinės erdvės germanų tautoms. Nacių režimas šios erdvės įgyti bandė puldamas Lenkiją ir Sovietų Sąjungą. Ketinta deportuoti arba nužudyti ten gyvenančius žydus ir slavus, kurie buvo laikomi prastesniais už „aukštesniąją“ arijų rasę bei „žydiškojo bolševizmo“ dalimi. Naciai tikėjo, kad tik Vokietija gali nugalėti bolševizmo jėgas ir išgelbėti žmoniją nuo „tarptautinės žydijos“ dominavimo pasaulyje. Kiti žmonės, kuriuos naciai laikė „beverčiais“, buvo fiziškai ir psichiškai neįgalūs asmenys, romai, homoseksualai, Jehovos liudytojai ir „asocialūs“ asmenys. Be to, laisvieji masonai taip pat buvo stebimi ir persekiojami.
Veikiamas „Liaudies judėjimo“, nacių režimas buvo prieš kultūrinį modernizmą ir rėmė didelės kariuomenės plėtrą intelektualizmo sąskaita. Kūrybiškumas ir menas buvo slopinami, išskyrus tuos atvejus, kai jie galėjo pasitarnauti propagandos skleidimui. Partija naudojo tokius simbolius kaip Kraujo vėliava ir renginius, tokius kaip nacių partijos suvažiavimai, kad puoselėtų vienybę ir stiprintų režimo populiarumą.
Vyriausybė
thumb|left|A. Hitleris, H. Gėringas, J. Gėbelsas ir [[Rudolf Hess|R. Hesas karinio parado metu 1933 m.|alt=]] A. Hitleris valdė Vokietiją autokratiškai pagal „fiurerio principą“ (Führerprinzip), reikalavusį absoliutaus visų pavaldinių paklusnumo. Į vyriausybės struktūrą jis žiūrėjo kaip į piramidę, kurios viršūnėje yra jis pats – neklystantis lyderis. Padėtis partijoje nebuvo nustatoma rinkimais – į pareigas paskirdavo aukštesnę padėtį užimantys asmenys. Partija naudojo propagandą, siekdama sukurti asmenybės kultą aplink A. Hitlerį. Istorikai pabrėžia psichologinį A. Hitlerio, kaip oratoriaus, įgūdžių poveikį. Pasak Rodžerio Gilio, „jo emocingos kalbos patraukė daugelio vokiečių žmonių protus ir širdis: jis praktiškai užhipnotizavo savo auditoriją.“
Nors aukščiausi pareigūnai informuodavo A. Hitlerį ir laikėsi jo politikos, jie turėjo nemažą autonomiją. A. Hitleris tikėjosi, kad pareigūnai „dirbs fiurerio labui“ – be jo įsikišimo imsis iniciatyvos propaguoti politiką ir veiksmus, atitinkančius partijos tikslus ir jo norus, priimant kasdienius sprendimus. Vyriausybė buvo neorganizuota frakcijų, vadovaujamų partijos elito, rinkinys, kuris stengėsi sukaupti valdžią ir įgyti fiurerio palankumą. A. Hitlerio vadovavimo stilius buvo duoti prieštaringus įsakymus savo pavaldiniams ir paskirti juos į postus, kuriuose jų pareigos ir atsakomybė sutampa. Tokiu būdu jis skatino savo pavaldinių nepasitikėjimą, konkurenciją ir vidines kovas, siekdamas sustiprinti ir maksimaliai padidinti savo galią.
Valstybės tarnautojai žydai neteko darbo 1933 m., išskyrus tuos, kurie atliko karinę tarnybą Pirmajame pasauliniame kare. Į jų vietą buvo paskirti partijos nariai arba partijos rėmėjai. Vykdant „sinchronizavimo procesą“ (Gleichschaltung), 1935 m. Reicho vietos valdžios įstatymas panaikino vietos rinkimus, o merus skyrė Vidaus reikalų ministerija.
Teisė
thumb|1935 m. Niurnbergo įstatymų rasių lentelės.|alt= 1934 m. rugpjūčio mėn. valstybės tarnautojai ir kariuomenės nariai turėjo prisiekti besąlygiškai paklusti A. Hitleriui. Šie įstatymai tapo „fiurerio principo“ pagrindu – samprata, kad A. Hitlerio žodis viršija visus galiojančius įstatymus. Bet kokie A. Hitlerio sankcionuoti veiksmai – net žmogžudystė – tapo teisėti. Visi kabineto ministrų pasiūlyti teisės aktai turėjo būti patvirtinti fiurerio pavaduotojo Rudolfo Heso, kuris taip pat galėjo vetuoti aukščiausių valstybės tarnautojų paskyrimus.
Dauguma Veimaro Respublikos teismų sistemos ir teisinių kodeksų liko galioti nepolitiniams nusikaltimams nagrinėti. Teismai paskelbė ir įvykdė daug daugiau mirties nuosprendžių nei prieš naciams perimant valdžią. Žmonės, kurie buvo nuteisti už tris ar daugiau pažeidimų – net ir smulkių – galėjo būti laikomi įprastais nusikaltėliais ir įkalinti neribotam laikui. Žmonės kaip prostitutės ir kišenvagiai buvo laikomi nusikaltėliais, keliančiais grėsmę bendruomenei. Tūkstančiai buvo suimti ir neribotam laikui įkalinti be teismo.
thumb|left|A. Hitleris Reichstage skelbia karą JAV. 1941 m. gruodžio 11 d. Politinėms byloms nagrinėti 1934 m. įkurtas naujo tipo – „Liaudies“ – teismas. Šis teismas skyrė daugiau nei 5 000 mirties bausmių iki jo panaikinimo 1945 m. Mirties bausmė galėjo būti skirta už buvimą komunistu, maištingų lankstinukų spausdinimą ar net juokavimą apie A. Hitlerį ar kitus pareigūnus. Gestapas buvo atsakingas už tiriamąją policijos veiklą, kad būtų įgyvendinta nacių ideologija. Jie surado ir uždarė politinius nusikaltėlius, žydus ir kitus, kurie buvo laikomi nepageidaujamais. Iš kalėjimo išleistus politinius nusikaltėlius gestapas dažnai iš karto vėl suimdavo ir uždarydavo į koncentracijos stovyklą.
Naciai, pasitelkdami propagandą, skleidė „rasės suteršimo“ (Rassenschande) koncepciją, pateisinančią rasinių įstatymų poreikį. 1935 m. rugsėjo mėn. priimti Niurnbergo įstatymai. Vokiečių kraujo ir garbės apsaugos įstatymas iš pradžių draudė seksualinius santykius ir santuokas tarp vokiečių bei žydų, o vėliau buvo išplėstas įtraukiant „čigonus, negrus ar jų niekingus palikuonis“. Įstatymas taip pat uždraudė žydams įdarbinti jaunesnes nei 45 m. vokietes moteris kambarinėmis. Reicho pilietybės įstatymas numatė, kad Vokietijos piliečiais galėjo būti tik „vokiško ar giminingo kraujo“ asmenys. Iš žydų, kaip rasės atstovų, atimta Vokietijos pilietybė ir suteiktas „valstybės subjektų“ statusas. Įstatymas žydą apibrėžė kaip asmenį, turintį tris arba daugiau žydų tautybės senelius, įskaitant atsivertusius į krikščionybę ir tokių atsivertusiųjų vaikus bei anūkus.
Vermachtas
thumb|„Pancervafė“ tankų ir kitų šarvuočių kolona prie [[Stalingrado mūšis|Stalingrado, 1942 m.|alt=]] Vokietijos ginkluotosios pajėgos 1935–1945 m. buvo vadinamos Vermachtu. Jis apėmė sausumos kariuomenę (Heer), jūrų laivyną (Kriegsmarine) ir oro pajėgas (Luftwaffe). Nuo 1934 m. rugpjūčio 2 d. ginkluotųjų pajėgų nariai turėjo prisiekti besąlygiškai paklusti A. Hitleriui. Skirtingai nuo ankstesnės priesaikos, kuri reikalavo ištikimybės šalies konstitucijai, ši priesaika reikalavo, kad kariuomenės nariai paklustų A. Hitleriui, net jei jiems būtų įsakyta daryti ką nors neteisėto. A. Hitleris įsakė, kad kariuomenė turės toleruoti ir net siūlyti logistinę paramą operatyvinėms grupėms – mobiliems žudymo batalionams, atsakingiems už masines žudynes Rytų Europoje. Vermachto kariai taip pat tiesiogiai dalyvavo Holokauste, šaudydami civilius, prisidengdami „antipartizaninėmis operacijomis“. Partijos linija buvo tokia, kad žydai buvo partizaninės kovos „kurstytojai“, todėl juos reikėjo pašalinti. 1941 m. liepos 8 d. R. Heidrichas paskelbė, kad visi žydai rytinėse užkariautose teritorijose turi būti laikomi partizanais ir davė įsakymą sušaudyti visus žydus nuo 15 iki 45 metų amžiaus. Nuo rugpjūčio mėn. įsakymas apėmė visus žydus.
Nepaisant pastangų kariškai parengti šalį, ekonomika negalėjo atlaikyti ilgo ir sekinančio karo. Buvo sukurta strategija, pagrįsta žaibo karo (blitzkrieg) taktika. Ja buvo siekiama staigiu pėstininkų, aviacijos ir tankų puolimu pralaužti priešo gynybą, apsupti ir sunaikinti. Pergalės tęsėsi iki 1940 m. vidurio, tačiau nesėkmė nugalėti Didžiąją Britaniją buvo pirmasis svarbus lūžis kare. Sprendimas pulti Sovietų Sąjungą ir lemiamas pralaimėjimas Stalingrade lėmė vokiečių kariuomenės atsitraukimą ir galiausiai karo pralaimėjimą. Iš viso Vermachte 1935–1945 m. tarnavo apie 18,2 mln. karių, iš kurių 5,3 mln. žuvo.
SA ir SS
SA ( – ‘šturmo būriai’), arba rudmarškiniai – 1921 m. įkurta nacių partijos sukarinta organizacija. Jos tikslas buvo saugoti nacių lyderius suvažiavimuose ir susirinkimuose. Jie taip pat dalyvavo gatvės susirėmimuose su komunistų būriais ir smurtiniuose veiksmuose prieš žydus ir kitus. Vadovaujant Ernstui Rėmui, 1934 m. SA išaugo iki daugiau nei pusės milijono narių, nors Versalio sutartimi sausumos kariuomenė vis dar buvo apribota iki 100 000 žmonių.
E. Rėmas manė, kad SA ilgainiui turi pakeisti profesionalią kariuomenę – reichsverą. Šie planai ir padidėjusi SA politinė įtaka prieštaravo A. Hitlerio politinei programai. Jam vadovaujant 1934 m. organizuotas SA gretų „valymas“ – pašalinti kairieji ir A. Hitleriui neištikimi nariai, įskaitant E. Rėmą. Vėliau SA įtaka sumažėjo, ją užgožė kitos nacių organizacijos.
SS ( – ‘apsaugos rinktinė’) – 1925 m. įkurti nacių partijos ginkluoti elitiniai daliniai. Iš pradžių SS tikslas buvo užtikrinti A. Hitlerio ir nacių partijos vadų asmens saugumą. 1929 m. SS vadu tapo reichsfiureris Heinrichas Himleris. 1938 m. SS turėjo daugiau nei 250 000 narių. SS karinė atšaka Waffen-SS (sukarinti SS daliniai) išsivystė į antrąją armiją. 1942 m. pab. iš pradžių galiojusių griežtų atrankos ir rasinių reikalavimų nebebuvo laikomasi. Kadangi verbavimas ir šaukimas buvo grindžiami tik plėtra, 1943 m. Waffen-SS nebegalėjo vadintis ginkluotu elitiniu daliniu.
SS daliniai įvykdė daug karo nusikaltimų prieš civilius ir Sąjungininkų karius. Nuo 1935 m. SS vadovavo žydų, kurie buvo suvaromi į getus ir koncentracijos stovyklas, persekiojimui. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, SS operatyvinės grupės sekė paskui Vermachtą į Lenkiją ir Sovietų Sąjungą, kur 1941–1945 m. nužudė daugiau kaip 2 mln. žmonių, įskaitant 1,3 mln. žydų. Trečdalis operatyvinių grupių narių buvo paimti iš Waffen-SS personalo. SS-Totenkopfverbände (kaukolės daliniai) prižiūrėjo koncentracijos ir naikinimo stovyklas, kuriose nužudyta dar milijonai žmonių. Stovyklose tarnavo iki 60 000 Waffen-SS narių.
1931 m. H. Himleris įkūrė SS žvalgybos tarnybą SD ( – ‘saugumo tarnyba’), vadovaujamą savo pavaduotojo R. Heidricho. Šiai organizacijai buvo pavesta surasti ir suimti komunistus ir kitus politinius oponentus.
Rasizmas ir antisemitizmas
Rasizmas ir antisemitizmas buvo pagrindiniai nacių partijos ir nacių režimo principai. Vokietijos rasinė politika buvo paremta teorija, kad egzistuoja išskirtinė „aukštesnioji rasė“ – arijai, arba šiaurinė rasė, kuri turi vyrauti pasaulyje, o kitos rasės – jai paklusti. Nacių teigimu, egzistuoja rasinė kova tarp pranašesnės arijų rasės ir žemesnių rasių, ypač žydų. Jie buvo laikomi „demoniškos kilmės antirase“, kurios paskirtis – „pažeisti kitų rasių grynumą tam, kad jos galiausiai degraduotų“. Nacių propaganda kaltino žydus, neva jie Pirmojo pasaulinio karo metu išdavė Vokietiją ir yra atsakingi už jos pralaimėjimą. Žydams suversta atsakomybė ir už Vokietijos ekonomikos žlugimą Didžiosios depresijos metu.
Žydų persekiojimas
thumb|upright=1.2|SA narių boikotas prieš žydų verslus. Plakate parašyta: „Vokiečiai! Ginkitės! Nepirkite iš žydų!“ A. Hitleriui atėjus į valdžią, žydai pradėti visapusiškai persekioti. Po mėnesį trukusių SA narių išpuolių prieš žydų verslus ir sinagogas, 1933 m. balandžio 1 d. A. Hitleris paskelbė nacionalinį žydų verslų boikotą. Balandžio 7 d. priimtas Profesinių civilinių paslaugų atkūrimo įstatymas, apibrėžęs, kokiomis profesijomis žydams draudžiama užsiimti. Įstatymas pasmerkė daugelį „politiškai nepatikimų“ darbuotojų bedarbystei. Žydai nebegalėjo dirbti mokslinio, kultūrinio darbo, nes, A. Hitlerio teigimu, jie niekada nesukūrė ir negalėjo sukurti nieko pozityvaus, todėl šios sritys turi būti vokiečių rankose. Balandžio 11 d. buvo paskelbtas dekretas, kuriame teigiama, kad visi, kurių bent vienas iš tėvų ar senelių yra žydas, yra laikomi „ne arijais“. Siekdami pašalinti žydų įtaką iš kultūrinio gyvenimo, Nacionalsocialistinės vokiečių studentų lygos nariai iš bibliotekų pašalino visas knygas, kurios buvo laikomos „nevokiškomis“, o gegužės 10 d. visoje šalyje surengtas knygų deginimas.
1935 m. rugsėjo mėn. naciai paskelbė Niurnbergo įstatymus: Vokiečių kraujo ir garbės apsaugos įstatymą bei Reicho pilietybės įstatymą. Niurnbergo įstatymai teisiškai uždraudė Vokietijos piliečiams socialinį ir asmeninį kontaktą su žydais. Profesinės ir kitos organizacijos ėmėsi taikyti prieš žydus nukreiptas priemones įstatymams dar neįsigaliojus.
1938 m. lapkričio 7 d. jaunas Vokietijos žydas Heršelis Grynšpanas, sužinojęs, kad SS iškeldino jo tėvus į Lenkiją, nušovė Vokietijos ambasados Paryžiuje diplomatą Ernstą fom Ratą. Šis pasikėsinimas tapo pretekstu po 2 dienų įvykusiam pogromui, kuriam pritarė pats A. Hitleris. SA ir SS dvi paras siaubė bei degino žydų namus, parduotuves, sinagogas, ligonines, mokyklas. Nužudytas 91 žydas, šimtai sužeisti, daugiau kaip 30 000 suimti ir išsiųsti į koncentracijos stovyklas. Šis kryptingas žydų puolimas, jų turto naikinimas ir grobimas vėliau pavadintas Krištoline naktimi. Ateinančiais mėnesiais žydams buvo taikomi ir kiti apribojimai – uždrausta lankytis kavinėse, bibliotekose, eiti į kiną, naudotis viešuoju transportu, o žydų vaikai pašalinti iš bendrų mokyklų. Žydų bendruomenei skirta milijardo markių bauda už Krištolinės nakties padarytą žalą. Iki 1939 m. apie 250 000 iš 437 000 Vokietijos žydų emigravo į JAV, Argentiną, Didžiąją Britaniją, Palestiną ir kitas šalis. Daugelis iš jų nusprendė likti žemyninėje Europoje. Pagal Havaros susitarimo sąlygas, emigruojantiems į Palestiną buvo leista persikelti ten turtą, tačiau persikėlusieji į kitas šalis turėjo palikti praktiškai visą savo turtą, kurį konfiskavo valdžia.
Romų persekiojimas
Kaip ir žydai, romai buvo persekiojami nuo pirmųjų nacių režimo dienų. Romams uždrausta tuoktis su vokiečių kilmės žmonėmis. Nuo 1935 m. jie buvo siunčiami į koncentracijos stovyklas, o ten dauguma buvo nužudyti. Po invazijos į Lenkiją 2 500 romų ir sintų ištremti iš Vokietijos į Generalguberniją, kur buvo įkalinti darbo stovyklose. Išgyvenusieji greičiausiai buvo nužudyti Belžece, Sobibore arba Treblinkoje. Dar 5 000 sintų ir austrų lalerų 1941 m. pabaigoje buvo deportuoti į Lodzės getą, kur pusė iš jų, kaip manoma, mirė. Išgyvenę getą romai vėliau 1942 m. pradžioje buvo perkelti į Chelmno naikinimo stovyklą.
Generalinis planas „Ost“
Vokietijos karas Rytuose buvo grindžiamas poreikiu plėsti aukštesniajai vokiečių rasei tariamai priklausančią gyvybinę erdvę (Lebensraum). A. Hitleris sutelkė dėmesį į Rytų Europą, siekdamas užkariauti Lenkiją ir Sovietų Sąjungą. 1939 m. okupavus Lenkiją, visi Generalgubernijoje gyvenę žydai buvo uždaryti į getus, o fiziškai sveiki asmenys naudoti priverstiniam darbui. 1941 m. A. Hitleris nusprendė visiškai sunaikinti lenkų tautą: per 15–20 metų Generalgubernija turėjo būti išvalyta nuo etninių lenkų ir apgyvendinta vokiečių kolonistų.
Generalinis planas „Ost“ numatė okupuotų Rytų Europos ir Sovietų Sąjungos gyventojų iškeldinimą į Sibirą priverstiniam darbui arba sunaikinimui. Siekdamas nustatyti, kas turi mirti, H. Himleris sukūrė Folklistą – žmonių, laikomų vokiško kraujo, klasifikavimo sistemą. Jis įsakė germanų kilmės žmones, atsisakančius būti priskirtiems etniniams vokiečiams, deportuoti į koncentracijos stovyklas, atimti jų vaikus arba skirti priverstiniams darbams. Tikslas buvo įgyvendinti Generalinį planą „Ost“ po Sovietų Sąjungos užkariavimo, tačiau invazijai nepavykus A. Hitleriui teko svarstyti kitas galimybes. Vienas iš siūlymų buvo masinis priverstinis žydų deportavimas į Lenkiją, Palestiną ar Madagaskarą.
Be žydų naikinimo, naciai planavo badu sumažinti užkariautų teritorijų gyventojų skaičių 30 mln. Maisto atsargos būtų nukreiptos vokiečių kariuomenei ir civiliams gyventojams. „Bado planas“ ir Generalinis planas „Ost“ būtų privedę 80 mln. SSRS gyventojų prie bado ribos. Dėl šių iš dalies įvykdytų planų visoje SSRS ir kitose Europos šalyse žuvo apie 19,3 mln. civilių ir karo belaisvių. Per karą Sovietų Sąjunga iš viso neteko 27 mln. žmonių (beveik 9 mln. iš jų buvo kariai). Ketvirtadalis sovietų gyventojų žuvo arba buvo sužeisti.
Holokaustas ir galutinis sprendimas
thumb|left|Žydų „atranka“ [[Aušvicas|Aušvice. 1944 m. gegužės mėn.|alt=]] Maždaug tuo metu, kai 1941 m. gruodžio mėn. nepavyko užimti Maskvos, A. Hitleris nusprendė, kad Europos žydai turi būti nedelsiant sunaikinti. Kol okupuotose Lenkijos ir SSRS teritorijose vyko žydų žudynės, planai visiškai išnaikinti Europos žydus – 11 mln. žmonių – buvo įforminti 1942 m. sausio 20 d. Vanzės konferencijoje. Dalis žydų būtų pasmerkti darbui iki mirties, o kiti – nužudyti, įgyvendinant galutinį žydų klausimo sprendimą. Iš pradžių aukos buvo žudomos mobiliųjų žudymo batalionų, paskui dujų kamerose ir dujų furgonuose, tačiau šie metodai pasirodė nepraktiški tokio masto naikinimui. Iki 1942 m. Aušvice, Chelmne, Sobibore, Treblinkoje ir kitur buvo įkurtos naikinimo stovyklos su dujų kameromis. Bendras nužudytų žydų skaičius svyruoja nuo 5,5 iki 6 mln., įskaitant 1 mln. vaikų.
Sąjungininkai informaciją apie žydų žudynes gavo iš Lenkijos emigracinės vyriausybės ir Lenkijos vadovybės Varšuvoje, daugiausia remdamiesi Lenkijos pogrindžio žvalgybos duomenimis. Vokiečiai turėjo prieigą prie informacijos apie tai, kas vyksta, nes iš okupuotų teritorijų grįžę kariai pasakojo apie tai, ką matė ir padarė. Istorikas Ričardas Dž. Evansas teigia, kad dauguma vokiečių nepritarė genocidui.
Lenkų engimas
Nacių valdžia nusiteikė veikti ir prieš kai kurias slavų tautas, o ypač lenkus. Į lenkus naciai žiūrėjo kaip į „požmogius ne arijus“. Vokiečiams okupavus Lenkiją, mirė 2,7 mln. lenkų. Lenkijos civiliai buvo naudojami priverstiniam darbui Vokietijos pramonėje, internuoti, masiškai iškeldinami, kad užleistų vietą vokiečių kolonistams, ir masiškai žudomi. Vokietijos valdžia sistemingai stengėsi sunaikinti lenkų kultūrą ir tautinę tapatybę. Operacijos „Akcija AB“ metu daugelis universitetų profesorių ir lenkų inteligentijos atstovų buvo suimti, išvežti į koncentracijos stovyklas arba nužudyti. Per karą Lenkija neteko maždaug 39–45 % gydytojų ir odontologų, 26–57 % teisininkų, 15–30 % mokytojų, 30–40 % mokslininkų ir universitetų profesorių bei 18–28 % dvasininkų.
Elgesys su sovietų karo belaisviais
thumb|left|SS vadas H. Himleris lanko sovietų karo belaisvius kalinių stovykloje Minske. 1941 m. rugpjūčio mėn.|alt= Sovietų karo belaisvius naciai laikė ne žmonėmis ir „komunistinės grėsmės“ dalimi. Karo metu į nelaisvę paimta 5,75 mln. sovietų karo belaisvių – daugiau nei iš visų kitų Sąjungininkų kartu sudėjus. Iš jų 1941–1945 m. nužudyta apie 3,3 mln. Pagal dydį, tai antra po žydų labiausiai nukentėjusi aukų grupė.
Švietimas
1933 m. priimti antisemitiniai įstatymai paskatino visus žydus mokytojus, dėstytojus ir pareigūnus pašalinti iš švietimo sistemos. Dauguma mokytojų turėjo priklausyti Nacionalsocialistų mokytojų lygai (Nationalsozialistischer Lehrerbund), o universitetų dėstytojai turėjo prisijungti prie Nacionalsocialistų vokiečių dėstytojų lygos (Nationalsozialistischer Deutscher Dozentenbund). Mokytojai turėjo duoti ištikimybės ir paklusnumo priesaiką A. Hitleriui, o tie, kurie „nepakankamai atitiko“ partijos idealus, buvo atleidžiami. Lėšų trūkumas atlyginimų kėlimui privertė daug mokytojų palikti darbą. Dėl mokytojų trūkumo vidutinis klasės dydis padidėjo nuo 37 mokinių 1927 m. iki 43 mokinių 1938 m. thumb|right|[[Nacistinis pasveikinimas mokykloje. 1934 m.|alt=]] Vidaus reikalų ministras Vilhelmas Frikas, mokslo, švietimo ir kultūros ministras Bernardas Rustas bei kitos agentūros leido dažnus ir neretai prieštaringus nurodymus dėl pamokų turinio ir priimtinų vadovėlių mokyklose. Nacių režimui nepriimtinos knygos pašalintos iš mokyklų bibliotekų. Indoktrinacija nacių ideologijoje tapo privaloma 1934 m. sausio mėn.
Neatsiliekant nuo labai aukšto mokytojų nacifikacijos lygio, mokyklų programą papildė „rasių mokslas“, o vaikai buvo mokomi, kokiomis „savybėmis“ pasižymi žydų ir kitų tautybių žmonės, kurie neatitinka nacių visuomenės vizijos. Daugumos dalykų, įskaitant biologiją, geografiją ir net matematiką, mokymo programa pakeista, kad dėmesys būtų nukreiptas į rasę. Karinis ugdymas tapo pagrindine kūno kultūros sudedamąja dalimi, o fizika orientuota į karinius dalykus, tokius kaip balistika ir aerodinamika. Mokiniai privalėjo žiūrėti visus Propagandos ministerijos parengtus filmus.
Kultūra
Nacių režimas propagavo „tautinės bendruomenės“ koncepciją. Tikslas buvo sukurti beklasę visuomenę, pagrįstą rasiniu grynumu ir supratimu, kad reikia ruoštis karui ir kovai su marksizmu. 1933 m. Vokietijos darbo frontas įkūrė organizaciją „Stiprybė per džiaugsmą“ (Kraft durch Freude). Ji ne tik perėmė dešimčių tūkstančių privačių poilsio įstaigų kontrolę, bet ir siūlė atostogas bei pramogas.
1933 m. rugsėjo mėn. įsteigti Reicho kultūros rūmai (Reichskulturkammer), kuriuos kontroliavo Propagandos ministerija. Institucija kontroliavo kultūrinio gyvenimo aspektus, tokius kaip kinas, radijas, spauda, vaizduojamasis menas, muzika, teatras ir literatūra. Šių profesijų atstovai turėjo prisijungti prie nacistinių organizacijų. Žydai ir politiškai nepatikimi žmonės negalėjo dirbti meno srityje, daugelis emigravo. Prieš išleidžiant knygas jas turėdavo patvirtinti Propagandos ministerija. Išleisti knygas tapo sunkiau, nes režimas siekė naudoti jas tik kaip propagandos sklaidos priemonę.
4-ajame dešimtmetyje Vokietijoje išpopuliarėjo radijas: 1939 m. imtuvą turėjo virš 70 % žmonių – daugiau nei bet kurioje kitoje šalyje. 1933 m. liepos mėn. iš radijo stočių pašalinti kairieji ir kiti, kurie buvo laikomi nepageidaujamais. Užgrobus valdžią radijuje vyravo propagandinės kalbos, tačiau laikui bėgant J. Gėbelsas reikalavo, kad būtų leidžiama daugiau muzikos, kad klausytojai nesikreiptų į užsienio transliuotojus.
thumb|230px|1933 m. gegužės 10 d. Berlyne surengtas žydų ir kairiųjų autorių knygų deginimas.|alt=|left
Cenzūra
Laikraščius, kaip ir kitas žiniasklaidos priemones, kontroliavo valstybė. Reicho spaudos rūmai uždarė arba nupirko laikraščius ir jų leidyklas. 1939 m. daugiau nei du trečdaliai laikraščių ir žurnalų tiesiogiai priklausė Propagandos ministerijai. Nacių partijos dienraštį „Völkischer Beobachter“ redagavo A. Rozenbergas, parašęs „XX amžiaus mitą“ – rasinių teorijų knygą, aukštinančią šiaurinę rasę. J. Gėbelsas kontroliavo naujienų agentūras ir reikalavo, kad visi Vokietijos laikraščiai skelbtų tik režimui palankų turinį. Propagandos ministerija kiekvieną savaitę išleisdavo dvi dešimtis direktyvų, numatančių, kokios tiksliai naujienos turi būti skelbiamos. Laikraščių skaitytojų skaičius dėl suprastėjusios turinio kokybės ir populiarėjančio radijo smarkiai sumenko. Karo pabaigoje propaganda tapo mažiau veiksminga, nes žmonės galėjo gauti informacijos ne iš oficialių kanalų.
Architektūra ir menas
thumb|Berlyne planuotų statyti [[Liaudies salės (Volkshalle) ir triumfo arkos modelis.]] A. Hitleris asmeniškai domėjosi architektūra ir glaudžiai bendradarbiavo su valstybės architektais Pauliumi Trostu ir Albertu Špėru, kurdamas neoklasikinio stiliaus pastatus, paremtus romėnų architektūra. A. Špėras pastatė įspūdingus statinius, tokias kaip nacių partijos suvažiavimo aikštynas Niurnberge ir naujas Reichskanceliarijos pastatas Berlyne. A. Hitlerio planai perstatyti Berlyną apėmė milžinišką kupolą, paremtą Panteonu Romoje, ir triumfo arką, daugiau nei dvigubai aukštesnę už Triumfo arką Paryžiuje. Nei vienas iš jų nebuvo pastatytas.
A. Hitlerio įsitikinimas, kad abstraktus, dadaistinis, ekspresionistinis ir modernusis menas yra dekadentiškas, tapo politikos pagrindu. 1933 m. daugelis meno muziejų direktorių neteko pareigų, juos pakeitė partijos nariai. Maždaug 6 500 moderniojo meno kūrinių buvo pašalinti iš muziejų ir pakeisti nacių žiuri atrinktais darbais. 1935 m. šešiolikoje skirtingų miestų surengtos atmestų kūrinių parodos. 1937 m. liepos–lapkričio mėn. J. Gėbelsas Miunchene organizavo „Degeneracinio meno“ parodą. Paroda buvo itin populiari, pritraukusi daugiau nei 2 mln. lankytojų.
1933 m. lapkričio mėn. įkūrus Reicho muzikos rūmus, jų pirmininku išrinktas kompozitorius Richardas Štrausas. Kaip ir kitų meno formų atveju, naciai išstūmė muzikantus, kurie rasiniu požiūriu buvo laikomi nepriimtinais ir dažniausiai nepritarė pernelyg moderniai ar atonaliai muzikai. Džiazas laikytas ypač netinkamu, o užsienio džiazo muzikantai paliko šalį arba buvo išvaryti. A. Hitleris pirmenybę teikė Richardo Vagnerio muzikai, ypač kūriniams, paremtiems germanų mitais ir herojiškomis istorijomis. Be to, 1933–1942 m. kasmet dalyvaudavo Bairoito festivalyje.
Kinas
Kinas, tapęs 1930-ųjų atradimu, buvo pagrindinė propagandos sklaidos priemonė. Siekiant sustiprinti eugeninės ir rasinės politikos ideologiją buvo kuriami „dokumentiniai“ filmai. Tokiuose filmuose nuo fizinės ar psichinės negalios kenčiantys žmonės vadinami „našta“. 1940 m. filme „Amžinasis žydas“ (Der ewige Jude) badaujantys ir pažeminti Varšuvos ir Lodzės getų gyventojai ir šiurpūs ritualiniai gyvūnų skerdimai parodyti kaip „įprasta“ žydų kasdienybė. J. Gėbelsas palankiai vertino propagandinių vaidybinių filmų kūrimą. Filmai, pvz., „Jud Süß“ arba „Die Rothschilds“ (abu išleisti 1940 m.), pasitelkiant romantiškus ir jaudinančius epizodus, dar labiau sustiprino žiūrovų antisemitinę ideologiją. Tokie filmai buvo skirti atitraukti žmonių dėmesį nuo karo tikrovės.
Lėni Ryfenštal filmai „Valios triumfas“ (Triumph des Willens, 1935), kuriame dokumentuojamas 1934 m. Niurnbergo suvažiavimas, ir „Olimpija“ (Olympia, 1938), vaizduojantis 1936 m. vasaros olimpines žaidynes, turėjo įtakos pasaulio vaidybinio ir dokumentinio kino raidai. Abu filmai tebėra prieštaringai vertinami, nes jų estetinis nuopelnas neatsiejamas nuo nacių idealų propagavimo.
Krzysztof Bondaryk
Kšištofas Bondaryk (g. 1959 m. gruodžio 12 d. Balstogėje) – Lenkijos valstybinis veikėjas, Vidinio saugumo agentūros vadovas (2008–2013 m.), brigados generolas.
Biografija
1983 m. baigė istorijos studijas Varšuvos universiteto, Balstogės filialo Humanitariniame fakultete. Komunistiniu laikotarpiu dalyvavo opozicinių organizacijų veikloje. 1982 m. buvo Nepriklausomos Lenkijos konfederacijos aktyvistu, žurnalo „Czyn“ (Veiksmai) redaktoriumi. Buvo nepriklausomos studentų sąjungos nariu. Taip pat buvo vienas iš Balstogės „Sąžinės kalinių“ apsaugos regioninio komiteto organizatorių. 1981 m. įvedus karinę padėtį Lenkijoje, platino ir publikavo samizdatą. 1982 m. buvo areštuotas už antivyriausybinę veiklą, išlaisvintas po šešių mėnesių. Dirbo mokykloje mokytoju. 1988–1990 m. dirbo asistentu Lenkijos mokslų akademijoje, Istorijos institute.
1990–1996 m. vadovavo Valstybės apsaugos valdybai, Balstogės regioniniame padalinyje. Vėliau dirbo katalikų organizacijoje „Civitas Christiana“ ir buvo Balstogės miesto tarybos patarėju. Po 1997 m. Seimo rinkimų ir Ježi Buzeko vyriausybės susiformavimo paskirtas Vidaus reikalų ir administravimo ministerijos Kontrolės ir priežiūros departamento direktoriumi.
1998 m. lapkričio – 1999 m. rugsėjo mėn. buvo ministro pavaduotojas atsakingas už Slaptos informacijos apsaugos įstatymo vykdymą ir Nacionalinio informacijos apie nusikalstamumo centro veiklą.
Nuo 2001 m. dirbo telekomunikacijų bendrovėse ir bankuose. 2006–2007 m. buvo specialaus Seimo komiteto ekspertu žvalgybos reikalams.
Šeima
Vedęs, turi du vaikus.
1621 m.
1621 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Krzysztof Bondaryk
Hobis
Šiuolaikinė istorija ir žvejyba.
1621 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Libor Sionko
Liboras Sionko (g. 1977 m. vasario 1 d.) – buvęs futbolininkas, Čekijos rinktinės saugas.
Karjera
Karjerą pradėjo gimtinėje, rungtyniavo Čekijos klubuose. Vėliau išvyko į Daniją.
2010 m. pasibaigus kontraktui su Danijos FC Copenhagen klubu, sugrįžo į Čekiją.
Atstovavo Prahos "Sparta" klubui, pasirašė 2,5 m. sutartį.
Rinktinė
1999 m. debiutavo.
Su rinktine dalyvavo 2006 m. pasaulio futbolo čempionate.
2008 m. Europos čempionate įmušė įvartį į Portugalijos rinktinės vartus.
Seinų senosios žydų kapinės
Seinų senosios žydų kapinės - kapinės įkurtos XVIII a., Seinų mieste. Kapinių plotas yra 0,61 ha. Kapinėse nėra išlikusių antkapių.
Ilgbrastė
Ilgbrastė – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 2,5 km į pietryčius nuo Švėkšnos, kelio dešinėje; ribojasi su Vilkėno kaimu.
Istorija
1945 m. rugsėjo 4 d. Ilgbrastėje partizanai nukovė 3 stribus ir milicininką.
Verslas: smulkūs gyvulininkystės ūkiai – 4 ūkiai laikė 39 galvijus (2003 m.).
2014 m. Belgijos Grand Prix
'''2014 m. Belgijos Grand Prix''' – 12-tos 2014 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko rugpjūčio 22-24 dienomis Spa-Francorchamps trasoje.
Lenktynės
Pastabos:
Proto medžiotojai
Proto medžiotojai  – 2004 JAV veiksmo filmas.
Chustas
Chustas  – miestas Užkarpatės srityje, vakarų Ukrainoje. Chusto rajono administracinis centras. Įsikūręs netoli Tisos ir Rikos upių santakos. Buvusi Karpatų-Ukrainos respublikos sostinė.
Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1329 m. kaip Huszth. Gynybinė pilis buvo pastatyta 1090 m. Vladislovo I, siekiant apsiginti nuo kumanų. Mongolų įsiveržimo metu pilis buvo sunaikinta. 1318 m. atstatyta. 1329 m. miestas gavo privilegijas.
1910 m. Husztas turėjo 10 292 gyventojus. Iki Trianono sutarties priklausė Vengrijai.
1944 m. spalio 24 d. sovietų kariai užėmė miestą, kurį vėliau prijungė prie Tarybų Sąjungos. Sovietų vyriausybė ištrėmė vokiečius ir vengrus iš miesto. Po TSRS griūties tapo Ukrainos dalimi.
Vitantonio Liuzzi
Vitantonio Liuzzi (g. 1981 m. rugpjūčio 6 d.) – buvęs Formulės 1 lenktynininkas iš Italijos.
Dvejus metus jis buvo Force India ekipos lenktynininkas bandytojas, tačiau 2009 m. sezono pabaigoje jis pakeitė iš ekipos į Scuderia Ferrari perėjusį Giancarlo Fisichella. Šiuo metu Liuzzi gyvena Italijos Peskaros mieste.
Karjera
Kaip ir dauguma Formulės 1 lenktynininkų, Liuzzi pradėjo savo sportininko karjerą su kartingais. Vėliau jis kilo karjeros laiptais lenktyniaudamas Formulės Renault, Formulės 3 ir Formulės 3000 čempionatuose.
2005 m. sezoną jis pradėjo būdamas Red Bull komandos lenktynininkas bandytojas. Vėliau sezono metu keliose lenktynėse jis dalyvavo kaip komandos lenktynininkas. Savo debiutinėse lenktynėse San Marine jis pelnė pirmąjį tašką.
Kitus dvejus metus jis buvo Red Bull dukterinės ekipos Scuderia Toro Rosso lenktynininkas. Per tuos sezonus jis sugebėjo pelnyti kelis taškus.
2008 ir 2009 m. sezonuose jis buvo Force India ekipos lenktynininkas bandytojas.
2009 m. rugsėjo 3 d. Force India ekipa perleido iš savo gretų į Scuderia Ferrari lenktynininką Giancarlo Fisichellą, kuris italų ekipoje pakeitė Luca Badoerį. Indų ekipa paskelbė, kad Vitantonio bus jų ekipos lenktynininkas.