cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikolajus Podgornas
Nikolajus Podgornas (,, 1903 m. vasario 18 d. – 1983 m. sausio 11 d.) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas.
Biografija
Palaidotas Maskvos Novodevičės kapinėse.
Fryzai
Fryzai (Frisan;, frisones) – germanų tauta, gyvenanti Šiaurės jūros pajūryje tarp Emso ir Reino upių ir Helgolando saloje. Ramūs, lėti, drąsūs (geri jūreiviai), laisvės mylėtojai, linkę į plastinį meną, nemuzikalūs, ištvermingi ir kantrūs, giliai religingi, mėgsta kelionių nuotykius, bet prisirišę prie savo tėviškės. Jie nepaprastai švariai laiko savo gyvenamus namus ir juos puošia pjaustiniais. Dėvi senoviniais tautiniais drabužiais. thumb|left|250px|Fryzų paplitimas: pilka – istorinės žemės, brūkšniuota – dar kalbama fryziškai
Šiaurės pajūryje fryzai gyvena nuo priešistorinių laikų ir sumaniai grūmėsi su jūros transgresijomis, darydami pylimus, užtvankas ir dirbtines kalvas. I a. pavergti romėnų nenurimo kovoję dėl nepriklausomybės. Jų dalis išsikėlė Anglijon. VII a. frankų pakrikštyti prievarta, bet kelis kartus mėgino krikšto nusikratyti. X a. susijungė prieš normanų užpuldinėjimus į „7 laisvų fryzų žemių“ sąjungą. Jų mėginimai XVI a. sudaryti savo valstybę nepasisekė. Patekę Danijos valdžion, turėjo kai kurių autonominių teisių, bet 1864 m. užėmusi š. Fryziją Prūsija jas panaikino.
Nyderlanduose yra apie 350 000 fryziškai kalbančių žmonių.
Fryzai ir prūsai
Rusų istorikas О. Trubačiovas (О. Н. Трубачев) yra iškėlęs hipotezę, kad fryzai savo šalies vardą Fruza suteikė prūsams – Prūsa. Remiamasi tuo, kad prūsai tik nuo IX amžius minimi etnonimu prūsai (bruzzi). Iki tol šis kraštas minimas kaip apgyvendintas aisčių (Aestii). Etnonimo pasikeitimo priežastys yra neaiškios, todėl bandoma remtis istoriniais įvykiais: 689–719 m. frankai kariavo su fryzais, galutinai nukariauti 785 m. Dalis fryzų išsikėlė ir apgyvendino Šiaurės Fryzų salas. Todėl daroma prielaida, kad dalis galėjo laivais pasiekti ir rytinę Baltijos jūros pakrantę tarp Vyslos ir Nemuno.
Farerų futbolo varžybos 1949 m.
Farerų futbolo varžybos 1949 m.
Bankso sala
thumb|right|240px|Vaizdas iš palydovo
Antanas Staponkus (1940)
Antanas Staponkus (g. 1940 m. balandžio 23 d. Luknėnuose, Plungės valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Bankso sala
Bankso sala – penkta pagal dydį Kanados sala, viena iš didžiausių ir labiausiai į vakarus nutolusi Kanados Arktinio salyno salų. Sala užima 70 028 km² plotą (25 pagal dydį pasaulyje). Priklauso Šiaurės Vakarų teritorijai. Nuo didesnės Viktorijos salos skiria Velso Princo sąsiauris, nuo Kanados – Amundseno įlanka. Vakaruose salą skalauja Boforto jūra. Šiaurėje dvi kitos didelės salos: Princo Patriko sala ir Melvilio sala.
Antanas Staponkus (1940)
Biografija
1958 m. baigė Plungės vidurinę mokyklą, 1963 m. Vilniaus universitete – žurnalistikos specialybę. Buvo paskirtas į laikraščio „Tiesa“ redakciją. 1966–1968 m. dirbo laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redakcijoje. Kartu dėstė Vilniaus universitete ir Vilniaus pedagoginiame institute. 1968 m. pašalintas iš darbų redakcijoje ir aukštosiose mokyklose už pasisakymus prieš SSRS kariuomenės invaziją į Čekoslovakiją. 1968–1971 m. dirbo Gamtos apsaugos komiteto inspektoriumi spaudos reikalams. Nuo 1971 m. žurnalo „Kultūros barai“ redakcijos skyriaus redaktorius, nuo 1990 m. ir leidyklos „Kultūra“ vyriausiasis redaktorius. Lietuvos kultūros politikos instituto vadovas.
Bankso sala
Sala mažai apgyvendinta, joje apie 114 gyventojų – eskimų. Vienintelė inuvialuitų gyvenvietė Sač Harboras arba Ikhuak yra pietvakarinėje salos pakrantėje. Aukščiausia salos vieta, Nelsono Galva, siekia 610 m. Čia yra didelės snieginių žąsų kolonijos, gyvena baltosios meškos, avijaučiai. Įkurtas Aulaviko nacionalinis parkas, per jį teka Tomseno upė.
Pirmasis iš europiečių salą atrado britų Arkties tyrinėtojas seras William Edward Parry 1819-20 m. ekspedicijos metu. Jis ją pavadino anglų gamtininko sero Džozefo Bankso vardu.
Islamas
Islamas ( – „paklusnumas [ Dievui]“) – abraominė, monoteistinė religija, antra pagal dydį pasaulyje. Ją išpažįsta apie 2 milijardai tikinčiųjų. XXI a. pradžioje islamą išpažįsta daugiausia arabai, turkai, Afganistano, Pakistano, Azerbaidžano, Vidurinės Azijos valstybių, Šiaurės Kaukazo, Baškirijos, Totorijos gyventojai. Pagrindinės islamo šakos – sunizmas ir šiizmas. Sunitų yra apie 90 %, šiitų – apie 10 % (dauguma Irane ir Indijoje). Jos išpažinėjai – musulmonai – tiki vieninteliu ir amžinu Dievu Alachu (arab. Allah) ir jo pranašu Mahometu. Musulmonų maldos namai – mečetė.
Koranas
thumb|right|190px|Vienas iš [[Hadžas|Hadžo ritualų yra apeiti Kaabos šventyklą septynis kartus]]
Šventoji musulmonų knyga – Koranas.
Koranas musulmonams apibrėžia šešis postulatus ( reiškia „tikėjimas“):
Musulmonų penkios pareigos
Musulmonų pagrindinės penkios pareigos (5 arkanai) yra:
Kartais arkanui priskiriama kova už islamą (džihadas). Jų neatliekant užsitraukiamos nuodėmės.
Istorija
Islamo religija atsirado VII a. Arabijoje, kai Mahometas suvienijo arabų gentis. Po jo mirties 632 m. buvo sumaištis, kam atiteks islamo bendruomenės vadovavimas. Kilus kivirčui tarp Medinos ansarų ir Mekos muhajirunų, Umaras ibn al-Katabas į sostą pasiūlė Abu Bakrą, Mahometo artimą draugą ir bendradarbį. Kitiems pritarus, Abu Bakras tapo pirmuoju kalifu (išvertus – „įpėdiniu“) ir islamo bendruomenės lyderiu.
Abu Bakro neatidėliotina užduotis buvo atkeršyti už neseną pralaimėjimą Bizantijos (taip pat žinomai Rytų Romos Imperijos pavadinimu) pajėgoms, nors iškilo didesnė grėsmė: sužinojusios apie Mahometo mirtį, arabų gentys pradėjo maištauti. Kai kurios gentys atsisakė mokėti Zakiato mokestį naujam kalifui, kuomet kitos kėlė savo reikalavimus. Abu Bakras greit paskelbė joms karą ir numalšino sukilimą. Šis nutikimas vadinamas Ridos karais („Atskalūnų karai“).
Po Abu Bakro mirties 634 m. kalifu tapo Umaras ibn al-Chatabas, po jo Utmanas ibn al-Afanas ir dar vėliau – Ali ibn Abi Talibas. Šie keturi kalifai vadinami „khulafa rashidūn“ (Teisingai Valdę Kalifai). Jiems valdant islamo valstybės teritorija smarkiai išsiplėtė. Dešimtmečiai karų tarp Bizantijos ir Persijos išsekino abi puses. Ne tik, kad nebuvo įvertinta išaugusi nauja galia ir arabų kovos žirgai, bet ir vidinės kovos Bizantijoje atvėrė barbarams galimybę įsiveržti. Pasinaudodami šiom silpnybėm musulmonai užėmė Siriją ir Palestiną (634–640 m.), Egiptą (639–642 m.) ir į rytus: Iraką (641 m.), Armėniją ir Iraną (642 m.), Transoksianiją ir netgi kinų Turkestaną.
Atšakos
Palyginus su judaizmu ar krikščionybe, islamas jaunesnė religija, tačiau patyrusi jau ne vieną schizmą bei reformaciją. Labiausiai išplitusios dvi šio tikėjimo šakos – sunitų ir šiitų. Pastarieji vyrauja Irane, nemažos grupės gyvena Irake (ypač tarp kurdų, nors esama ir arabų), Azerbaidžane, Afganistane, šiitinės kilmės alavitų denominacija turi valstybinį statusą Sirijoje, kita šiitų pakraipa – zeiditai – vyrauja Jemene.
Daugumoje arabų šalių, Turkijoje, Vidurinėje Azijoje, Pakistane, Bangladeše, Indonezijoje ir Malaizijoje vyrauja sunitai. Šiitai labiau orientuoti į autoritetą, išpažįsta šventųjų (ypatingai – pranašo Ali) kultą.
Esama ir daugiau atšakų, nepritampančių nei prie šiitų, nei prie sunitų, pvz., – charidžitai, kaip ir šiitai suskilę į daugybę atšakų bei sektų.
Islamo pagrindu kuriasi ir naujos, sinkretinės religijos: drūzai, ahmadija, JAV juodaodžių tarpe plinta islamo nacija, tikinti greita apokaliptine savosios rasės pergale.
Kai kuriose šalyse populiari radikali islamo šaka – vahabizmas. Saudo Arabijoje, taip pat ir Afganistane prie Talibano valdžios, tai – oficiali islamo forma. Kai kuriose šalyse ši forma uždrausta (pvz.: Rusijoje). Vahabistai siekia išgryninti tikėjimą, pagrindinė idėja – tvirtas tikėjimas vienu Dievu, religiją stengiamasi išpažinti tokią, kokia ji buvo pranašo Mahometo laikais. Taigi šioje šakoje atsisakoma bereikalingų ritualų, religinių švenčių. Taip pat neigiamas religijos modernėjimas, atsiradęs paskutiniais šimtmečiais. Pavyzdžiui, Saudo Arabijoje negalima rodyti vaidybinių filmų, siejant su žmogiškų atvaizdų draudimu, taip pat, pavyzdžiui, mirties bausmės vykdomos viešai, nes taip būta ir pranašo laikais.
Menas
Islamo menas – meno tradicijos, nuo VII a. paplitusios islamo pasaulyje. Iš pradžių islamo menas plito arabų sukurtame Kalifate, vėliau ir arabų užkariautuose kraštuose, Indijoje, Turkijoje, kai kuriose Vidurinės Azijos, Kaukazo ir Pietų Europos šalyse (Ispanijoje, Italijoje – Sicilijos saloje, Graikijoje – Kretos saloje, Balkanų valstybėse).
Islamo menas labiausiai pasireiškė architektūroje, kaligrafijoje, tekstilėje, keramikoje, stiklo apdirbime. Šios meno tradicijos susiformavime didelę reikšmę lėmė religinės islamo tradicijos, draudžiančios vaizduoti žmogų, todėl daugiausia vaizduoti abstraktūs geometriniai, augaliniai motyvai (arabeska). Monumentaliojoje islamo architektūroje sukomponuoti ne tik architektūros, bet ir keramikos, kaligrafijos, tekstilės, stiklo menų laimėjimai, todėl daug islamo architektūros pastatų yra meno paminklai. Islamo architektūros pasiekimai geriausiai matomi mečečių, mauzoliejų, rūmų, minaretų statybos tradicijose.
Islamas Europoje
thumb|250px|Islamo paplitimas Europoje 2011 m.
Miškų urėdija
Miškų urėdijos veiklai vadovauja įmonės vadovas – miškų urėdas; jis kaip ir bet kuris administracines pareigas einantis miškininkas yra valstybės pareigūnas.
Pagal prigimtį skirstomos į valstybines bei privačias miškų urėdijas. Kiekviena urėdija savo ruožtu pagal struktūrinę organizacinę tvarką jungia 3-9 girininkijas, šios – kelias eiguvas. Girininkijoms vadovauja girininkas, eiguvų reikalais rūpinasi eigulys arba specialiai tam paskirtas girininko pavaduotojas, turintys specialų miškinkystės išsilavinimą.
Lietuvoje
Iki 2018 m. Lietuvos miškų priežiūra buvo užimtos 42 miškų urėdijos, pavaldžios Generalinei miškų urėdijai:
2018 m. įkurta VĮ Valstybinių miškų urėdija, apjungusi lig tol buvusias 42 urėdijas. Įmonėje suformuoti 26 regioniniai padaliniai su 337 girininkijomis.
Islamas
Islamas Europoje
Iberijos pusiasalio, Kipro, Sicilijos bei Balkanų musulmuonų bendruomenės gyvuoja jau nuo senų laikų.
Islamas Lietuvoje, priešingai nei daugelyje Vakarų ar Šiaurės Europos šalių, žinomas jau nuo viduramžių. Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei apėmus dabartinės Ukrainos žemes, į jos valdas pateko ir dalis Krymo totorių, išpažįstančių islamą. Dalis jų persikėlė į etnines lietuvių žemes, ypač Vytauto Didžiojo laikais. Nors per ilgą laiką Lietuvos totoriai buvo gerokai asimiliuoti, prarado savo kalbą, tačiau išlaikė savo religiją. Dėl geografinės izoliacijos nuo kitų musulmonų, jų papročiai iš dalies skiriasi nuo kitų sunitų.
Šylių apylinkė
Šylių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žemaičių Naumiesčio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šilutės rajonui. 1954 m. prijungta Girininkų I apylinkė ir dalis Juškaičių apylinkės. 1973 m. kovo 28 d. Šylių apylinkė prijungta prie Gardamo apylinkės.
Kipro futbolo sistema
Kipro futbolo pagrindinė kontroliuojanti organizacija – Kipro futbolo asociacija, kontroliuojanti , taip pat organizuojanti Kipro vyrų futbolo čempionatą bei, moterų, jaunimo varžybas. Futbolo asociacija įkurta 1934 m., nuo 1948 m. ji yra FIFA nare, nuo 1962 m. - UEFA nare.
Futbolo lygos organizuojamos piramidės principu:
Klubai
Kipro futbolo sistemoje žaidžiantys klubai dalyvauja šiuose turnyruose:
Islandijos geografija
Islandijos sala yra Atlanto vandenyno šiaurėje; nuo salos į pietus driekiasi Vidurio Atlanto gūburys. Tai labiausiai nutolusi ir antra pagal plotą Europos sala.
Ugnikalniai
Pagrindinis straipsnis: Islandijos ugnikalniai.
Islandija susiformavo maždaug prieš 60 mln. metų aktyviai veikiant ugnikalniams. Per tą laiką saloje vyko milijonai ugnikalnių išsiveržimų. Per juos sala didėjo, kito jos paviršius, todėl ją sudarančios uolienos – vulkaninės kilmės. Šio metu Islandijoje yra apie 200 ugnikalnių, iš kurių 30 – nuolat veikiantys. Aukščiausias salos ugnikalnis iškilęs 2119 m virš jūros lygio. Nuo to laiko, kai saloje apsigyveno žmonės, Islandijos ugnikalniai buvo išsiveržę apie 150 kartų. Baisia katastrofa tapo Laki o ugnikalnio išsiveržimas 1783–1784 metais, per kurį žuvo ketvirtadalis salos gyventojų. Dabar aktyviausias ugnikalnis – Hekla. Paskutinį kartą ugnikalnis saloje buvo išsiveržęs 1991 metais. Sausuma aplink salą plečiasi ir šiais laikais. Kai ugnikalniai veržiasi po vandeniu, į jo paviršių per gana trumpą laiką gali iškilti sausuma. 1963–1965 metais, išsiveržus povandeniniam ugnikalniui prie Islandijos krantų, susidarė 2,5 km² ploto ir 145 m aukščio salelė.
Geizeriai
thumb|200px|right|Šis Islandijoje esantis geizeris yra seniausias žinomas pasaulyje. Islandijoje gausu geizerių. Aukščiausi iš jų purškia vandenį ir garus į 40–50 m aukštį. Tai prilygsta 15 aukštų namui. Kodėl tai vyksta, kas priverčia vandenį trykšti į tokį aukštį? Ugnikalnių srityse požeminiai vandenys įkaista iki virimo temperatūros. Taip yra todėl, kad karšta magma Žemės gelmėse įkaitina uolienas, kuriose slūgso vanduo. Vandeniui įkaitus iki virimo temperatūros, jis užverda ir triukšmingai veržiasi į paviršių. Geizeriai veržiasi ne nuolatos, o tam tikrais laiko tarpsniais. Po to, kai ištrykšta geizerio vanduo, žemės plyšyje jis vėl turi susikaupti, pakilti jo temperatūra ir, pagaliau, užvirti. Tada viskas kartojasi.
Ledynai
Pagrindinis straipsnis: Islandijos ledynai.
Islandijos klimatą veikia šiltosios Šiaurės Atlanto srovės atšaka, todėl salos pakrantėse vyrauja švelnus jūrinis klimatas. Žiemos čia šiltesnės nei Lietuvoje. Tačiau atokiau nuo krantų – salos viduryje – šalta. Ten daug ledynų kurie užima didelius plotus. Daugelis ledynų, ne taip, kaip žemyninės Europos kalnuose, plyti nedideliame aukštyje. Didžiausias – 8400 km² – yra Vatna ledynas. Kai kur jo storis siekia 1 kilometrą. Tokių didelių ledynų Europoje daugiau nėra. Vatnajokutlio ledynas leidžiasi iki pat jūros, todėl šiose pakrantėse gausu ledkalnių. Plaukiant laivu, vaizdas būna panašus į Antarktidos krantus.
Kriokliai
thumb|160px|left|[[Dettifoss - galingiausias krioklys Europoje.]] Pagrindinis straipsnis: Islandijos kriokliai.
Dėl aktyvių geologinių procesų ir gausių kritulių Islandija yra palanki krioklių formavimuisi.
Kraštovaizdžiai
Islandijos kraštovaizdžio grožį sukūrė ledas ir ugnis. Saloje vyrauja dvi spalvos: balta ir juoda. Besikaitaliodamos jos sukuria nepaprasto grožio kraštovaizdį. Upėse tiek daug krioklių, jog Islandiją galima vadinti krioklių sala. Islandijos augalija – skurdi. Vyrauja pelkiniai augalai, viržynai. Kadaise Islandijoje būta ir miškų, tačiau jie iškirsti.
Armėnijos Respublika (1918-1920)
Armėnijos Demokratinė Respublika, egzistavimo metu žinota kaip Armėnijos Respublika buvo pirmoji moderni armėnų įkurta valstybė. Respublika buvo įkurta buvusioje Rusijos imperijai priklausiusioje Rytų Armėnijoje po 1917 m. įvykusios Rusijos revoliucijos, valdoma vadovų, priklausančių Armėnų Revoliucinei Federacijai (dar žinomai kaip Dašnaktsutjun) ir kitoms tuometėms politinėms partijoms. Įkūrimo metu ribojosi su Gruzijos Demokratine Respublika šiaurėje, Osmanų imperija vakaruose, Persija pietuose ir Azerbaidžano Demokratine Respublika rytuose.
Nuo pat įkūrimo respublika susidūrė su daugybe vidaus ir išorės problemų. Dauguma jos gyventojų buvo armėnų karo pabėgėliai, pabėgę nuo Vakarų Armėnijoje vykdomo armėnų genocido, nuolat buvo jaučiama grėsmė iš Osmanų imperijos. Respublika gyvavo dvejus metus iki Turkijos-Armėnijos karo, kol 1920 m. į šalį įsiveržė Sovietų Rusijos ir Mustafos Kemalio Atatiurko turkų kariuomenės.
1920 m. armėnų pasieniečiai susirėmė su musulmonais Oltu regione. Turkų generolas Kazım Karabekir užėmė regioną rugsėjo 3 d. Turkija teigė, kad su turkais blogai elgiamasi Armėnijoje. Rugsėjo 20 d. Kazım Karabekir įsiveržė į Sarikamišo regioną. Rugsėjo 24 d. Armėnija paskelbė Turkijai karą. Giumri, Sarikamišo, Oltu, Karso regionuose Karabekiro armija susirėmė su armėnų pajėgomis. Mustafa Kemalis gavo aukso ir ginklų iš Maskvos komunistų.
Nors sovietai išvijo turkus iš kai kurių Armėnijos vietovių, nusprendė su jais sudaryti taiką. 1921 m. Karso sutartimi Turkija Tarybų Sąjungai atidavė Adžariją už Karso teritoriją (dabar Igdyro, Ardahano, Karso provincijos Turkijoje). Turkijai atiteko senovės miestas Anis ir Araratas, svarbūs armėnams. 1922 m. naujai paskelbta Armėnijos TSR, kuriai vadovavo Alexander Miasnikyan ir sovietinė Armėnija įstojo į Tarybų Sąjungą kaip viena iš trijų Užkaukazės TFSR respublikų.
Berštininkai
Berštininkai (anksčiau Didieji Berštininkai) – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Rukų. Pietiniu kaimo pakraščiu teka Vilka.
Etimologija
Vietovardis kilęs iš senažodžio beržta – žemė, kurioje auga beržai.
Istorija
Berštininkai minimi 1675 m. sudarytame žemėlapyje. Rašytiniuose šaltiniuose kaimas minimas 1702 ir 1709–1711 m. Kaime 1905 m. gyveno daugiau nei 400 žmonių.
Los Antigvosas
Los Antigvosas – gyvenvietė Argentinoje, Santa Kruso provincijoje, Lago Buenos Aires departamente, 45 km į vakarus nuo Perito Moreno. Išsidėsčiusi pietiniame Buenos Airių ežero krante, Patagonijos Anduose, Jeinement upeliu atskirta nuo Čilės miesto Čile Čiko. 2 tūkst. gyventojų.
Iki europiečių atvykimo dabartinio miesto vietoje gyveno indėnų gentys. Pirmieji europiečiai pasirodė apie 1900 metus. 1906 m. minima pirma nuolat gyvenama sodyba. Į Los Antigvosą atvyko nemažai emigrantų iš rytų ir centrinės Europos. 1921 m. suteiktas oficialios gyvenvietės statusas. 1970 m. gavo savivaldybės teises. 1991 m. miestelis nukentėjo nuo šalimais Čilėje stūksančio Hadsono ugnikalnio išsiveržimo.
Verčiamasi žvejyba, žemės ūkiu (auginamos vyšnios, braškės, avietės, obuoliai). Los Antigvosas laikomas „Nacionaline Vyšnių sostine“ (Capital Nacional de la Cereza).
Pagilė
Pagilė – kaimas Alytaus rajono savivaldybės pietrytinėje dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Daugų. Šalia kaimo telkšo Gilio ežeras.
Belgijos vyrų futbolo rinktinė
Belgijos vyrų futbolo rinktinė  – Belgijai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Karališkoji Belgijos futbolo asociacija. Rinktinė dalyvavo 14 pasaulio čempionatų ir 6 žemyno čempionatuose, taip pat 3-ose olimpinėse žaidynėse.
1885 m.
1885 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Jungtinių Valstijų pakrantės apsauga
thumb|200px|JAV pakrantės apsaugos herbas
Moderniosios JAV pakrantės apsaugos gyvavimo istorija prasidėjo 1915 m. sausio 28 d. Vykstant karui, JAV pakrantės apsaugos valdymas gali būti perduotas JAV karinio jūrų laivyno departamentui.
Melnytėlė
Melnytėle vadinami kaimai:
Dešiniaakiai jūrų liežuviai
Dešiniaakiai jūrų liežuviai (Soleidae) – plekšniažuvių (Pleuronectiformes) būrio žuvų šeima. Kūnas pailgas. Galvos priekis bukas. Abi akys dešinėje. Paplitę daugiausia šiltose jūrose.
Neilas Tankevičius
Biografija
1987 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą. 1992 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete įgijo Mechanikos inžinieriaus diplomą. 1994 m. studijavo diplomatijos mokslus Leeds universitete. 1992–1996 m. dirbo užsienio reikalų ministerijos (LR URM) Šiaurės Europos šalių skyriuje (atašė, vėliau – pirmas sekretorius). 1996–1998 m. ambasados Švedijos karalystėje pirmas sekretorius. 1998–2000 m. URM Personalo skyriaus (vėliau – tarnybos) vadovas. 2000–2004 m. ir 2007–2010 m. ambasados Danijos karalystėje ministras patarėjas. 2004–2007 m. URM Europos sąjungos departamento Politinio ir institucinio bendradarbiavimo skyriaus vedėjas. 2010–2011 m. – URM Transatlantinio bendradarbiavimo ir saugumo politikos departamento direktoriaus pavaduotojas. Nuo 2011 m. lapkričio iki 2012 m. spalio mėn. LR Ministro Pirmininko patarėjas.
2012 - 2017 m. - Lietuvos Respublikos ambasadorius Estijos Respublikoje.
Vedęs, turi dvi dukras.
Geltongalvė kielė
Geltongalvė kielė (Motacilla citreola) – kielinių (Motacillidae) šeimos paukštis.
Paplitimas
Arealas suskaidytas. Paplitusi Eurazijoje nuo rytinės Baltijos jūros pakrantės iki Viliujo aukštupio. Šiaurėje arealas siekia arktines platumas, Obės, Jenisėjaus žemupį. Pietinė arealo riba eina Pečioros aukštupiu, Obės, Jenisėjaus vidurupiu. Kita arealo dalis yra tarp Maskvos srities ir Didžiojo Chingano kalnų. Šis arealas pietuose eina iki Tian Šanio, Pamyro, Altajaus, Hindukušo, Himalajų, Volgos vidurupio.
Lietuvoje reta, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Kartais užskrenda, yra pastebėtų perinčių geltongalvių kielių (Žuvinte). Čia lankosi porūšis Motacilla citreola werae. Lietuvoje kasmet peri 150-200 porų.
Išvaizda
thumb|left|230px|Geltongalvės kielės patelė Geltongalvė kielė didesnė už geltonąją kielę ir nuo jos skiriasi pilka nugara. Patino galva ir kaklas ryškiai geltoni, nugara pilka, antuodegis juosvas. Plunksnų kraštai balsvi. Patelės galva gelsvai žalsva, o pagurklyje nėra dėmių. Sveria 14-24 g.
Elgsena
Gyvena pelkėtose vietovėse, nendrėmis apaugusiose aukštapelkėse, užpelkėjusiose viksvinėse pievose. Per migraciją laikosi apaugusiose ežerų ir upių pakrantėse. Skraido grupėmis, mėgsta tupėti ant aukštesnių žolių, krūmų.
Lizdą suka ant žemės arba kupstuose iš žolės stiebų, gerai užmaskuoja. Kiaušinius deda gegužę. Dėtį sudaro nuo 4 iki 7 šviesūs, rudai pilki su tamsiomis dėmėmis kiaušiniai. Peri 13-14 dienų. Veda vieną vadą.
Čekijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
1980–1981 m. čempionatas
Čekijos komandos žaidė Čekoslovakijos pirmenybėse, žr. Čekoslovakijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Avarija (2004 filmas)
Avarija – 2004 m. JAV drama, laimėjusi geriausio filmo Oskarą. Montažą atliko Hughes Winborne. Muzika – Mark Isham. Kinematografija – James Muro, Dana Gonzales. Filme vaizduojama rasinė ir socialinė įtampa, tvyranti Los Andžele. Visame pasaulyje filmas uždirbo daugiau nei 53 mln. JAV dolerių.
Kiemeliškių valsčius
Kiemeliškių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės rytų Lietuvos ir vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Kiemeliškės.
Istorija
Įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1929 m. balandžio 11 d. prijungta dalis Mikalavo valsčiaus ir dalis Žukainių valsčiaus, o dalis Kiemeliškių valsčiaus prijungta prie Joniškio valsčiaus.
Strauja
Strauja – upelis Lietuvoje, Varėnos rajone, Merkinės seniūnijoje; Nemuno dešinysis intakas. Išteka iš Ilgio ežero pietrytinio galo, aukštupyje prateka Kampio ežerą (upės ruožas tarp šių ežerų vadinamas Ilgiu). Toliau pasuka į pietvakarius, prateka po Rumšiškių-Merkinės plentu. Įteka į Nemuną 416,6 km nuo jo žiočių, į vakarus nuo Merkinės.
Intakai: Gelovinė, Mikalaviškis (dešinieji).
Žemupys įeina į Dzūkijos nacionalinį parką. Ties Masališkėmis Straujos slėnyje sudarytas tvenkinys. Seniau upėje veikė net 4 vandens malūnai. Upės nuolydis – 190 cm/km.
Etimologija
Upėvardis kildinamas iš straujas („sraunus“) bei „sraunus“, strauja „srovė, srautas“.
El Fuego
Nariai
Grupę sudaro trys nariai: Rokas Spalinskas, Paulius Bagdanavičius, Edgaras Davidovičius. Gražvydas Staigvilas pasitraukė 2019 m. Kiti pasitraukę nariai: Tomas Pavilionis, Eugenijus Chrebtovas, Jonas Sakalauskas.
Grupės biografija
2010 m. dalyvavo LNK muzikiniame projekte „Žvaigždžių duetai 4“ (kartu su modeliu Jurgita Tvarijonaite) bei TV3 muzikiniame projekte „Muzikos čempionų taurė“. 2011 m. su daina „Esu žmogus“ dalyvavo nacionalinėje atrankoje į 2011 m. Euroviziją ir išleido antrąjį albumą „Žodžiai gyvenimui“.
2008 m. išleido pirmąjį savo albumą.
Albumai
„Fuego“ (2008) [Zuzi Records]
„Žodžiai gyvenimui“ (2011) [Zuzi Records]
Tamašava
Tamašava vadinami kaimai:
Nubinis ožys
Nubinis ožys (Capra ibex nubiana) – dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis, priklausantis ožkų (Caprinae) pošeimiui.
Nubinis ožys artimas alpiniam ožiui. Kai kurie biologai jį vadina alpinio ožio porūšiu.
Išvaizda
Gelsvai rudas, ant nugaros tamsesnių plaukų juosta. Papilvė balsva, kojų apačia balta su juodomis juostelėmis iš priekio ir juodais apvadais. Ilga tamsi barzda. Patelės šviesesnės, be barzdos.
Kūno aukštis 65 – 105 cm, masė 45 – 115 kg. Patinai ir patelės raguoti. Patinų ragai labai panašūs į sibirinio ožio ragus (iki 140 cm ilgio), tik kiek siauresni, su apvalainesne priekine ir aštresne vidine briauna. Patelių ragai menkesni – 15 – 30 cm ilgio.
Paplitimas
Paplitęs Š. Afrikoje į rytus nuo Nilo ir Arabijos pusiasalyje.
Išskiriami du porūšiai, kuriuos kai kurie zoologai vadina atskiromis rūšimis. Gyvena kalnuose iki 4 km virš jūros lygio ir pakrančių. Laikosi mišriais būriais, seni patinai ir pavieniui. Puikiai laipioja stačiomis uolomis. Poruojasi spalio – lapkričio mėnesiais. Nėštumas trunka 5 – 5,5 mėnesio, gimsta 1 – 2 jaunikliai.
Minta žoliniais augalais, medžių ir krūmų ūgliais. Gali ilgai apsieiti be vandens.
Makama
Makama ( – sueiga, pasakojimas sueigoje) – avantiūrinės novelės žanras, susiformavęs arabų literatūroje IX–X a., vėliau išpopuliarėjęs persų, tadžikų bei žydų literatūroje. Makamos herojus – klajojantis išprusęs literatas ar filosofas, kuris sugeba išsisukti iš keblių padėčių. Makamos buvo rašomos ritmine proza, remiantis griežtomis taisyklėmis. Šiame novelės žanre gausu sinonimų, homonimų, archaizmų, citatų, literatūrinių užuominų, alegorijų; todėl paprastam skaitytojui makamos sunkiai suprantamos.
Žymiausi makamų kūrėjai: arabų literatūroje – Badi az Zamanas (969–1007 m.), al Charijus (1054–1122 m.), persų – Chamidas ad Dinas Balchis (mirė 1164 m.), žydų – Jehuda al Harizis.
Josifas Piatnickis
Josifas Piatnickis (1882 m. sausio 17 d. Ukmergėje, Rusijos imperija – 1938 m. liepos 29 d. Maskvoje, TSRS) – Lietuvos žydų kilmės revoliucionierius, politikas.
Biografija
Gimė 1882 m. sausio 17 d. Ukmergėje, kaip Josifas Aronovičius Tarshis. Vaikystėje dirbo siuvykloje, 1897 m. persikraustė į Kauną, kur perėmė savo tėvo kilimų verslą ir pradėjo dalyvauti nelegalių kilimų gamintojų profsąjungų veikloje. 1898 m. įstojo į Rusijos socialdemokratų darbininkų partiją ir išvyko gyventi į Vilnių, kur dalyvaudamas pogrindinėje veikloje pradėjo vadintis slapyvardžiu Piatnitsa. 1901-1902 m. iš Vokietijos imperijos slapta gabeno laikraščio Iskra egzempliorius į Rusiją. 1902 m. suimtas ir uždarytas į kalėjimą, bet sugebėjo pabėgti į Vokietiją, kur prisijungė prie Iskros leidėjų. 1903 m. Londone dalyvavo II-jame RSDP tarptautiniame susirinkime, kur prisijungė prie bolševikų. 1905 m. Londone dalyvavo III-jame RSDP susirinkime ir tais pačiais metais grįžo į Odesą, kur platino bolševikų idėjas tarp tabako gamyklų darbuotojų. Aktyviai alyvavo 1905 m. Rusijos revoliucijoje organizuodamas streikus Odesoje. 1906 m. sausio mėnesį vėl buvo suimtas ir kalėjime išbuvo iki 1908 metų. Po paleidimo grįžo į Vokietiją, kur dalyvavo bolševikų veikloje. 1912 m. sausį dalyvavo VI-jame RSDP susirinkime Prahoje. Iš Prahos išvyko į Paryžių, kur baigė elektrikų kursus. 1913 m. grįžo į Rusiją ir pradėjo dirbti elektriku Volsko mieste. Samaroje organizavo streikus ir už tai vėl buvo suimtas 1914 m. birželį ir buvo išsiųstas į Sibirą ir išlaisvintas tik po Vasario Revoliucijos 1917 metais. Po revoliucijos tapo funkcionieriumi, 1919-1920 m. geležinkelio darbuotojų profsąjungos vadovu. 1921 m. pradėjo dirbti Kominterne. 1923 m. birželį išrinktas vienu iš 4 svarbiausių kominterno sekretorių. 1927-1937 m. buvo Tarybų Sąjungos komunistų partijos centro komiteto narys. Didžiojo valymo metu 1937 m. suimtas NKVD ir nuteistas mirties bausme. Mirties bausmė įvykdyta 1938 m. liepos 29 d. Maskvoje, 1956 m. reabilituotas.
Stasys Stankus (1933)
Stasys Stankus (1933 m. spalio 2 d. Kebiškiai, Jurbarko valsčius – 2016 m. rugsėjo 4 d. Raseiniai) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1959 m. pradėjo dirbti Raseinių rajono laikraščio „Stalinietis“, (nuo 1961 m. „Raseiniečių žodis“, nuo 1962 m. – „Naujas rytas“) redakcijoje; 1973–2006 m. – laikraščio redaktorius. Rašė literatūros, švietimo, dorovės temomis.
Trackshittaz
Trackshittaz – Austrijos hip-hop grupė, kurios nariai yra Lukas Plöchl (dar žinomas kaip G-Neila) ir Manuel Hoffelner (dar žinomas kaip Manix). Duetas atstovavo Austrijai 2012 m. Eurovizijoje su daina „Woki mit Deim Popo“, su kuria laimėjo Austrijos nacionalinį finalą, tačiau konkurse neįveikė pusfinalio barjero, užėmė paskutinę vietą su vos 8 taškais.
Timex Sinclair 1000
Timex Sinclair 1000 (TS1000) buvo pirmasis Timex Sinclair (jungtinės „Timex Corporation“ ir Sinclair Research kompanijos) pagamintas kompiuteris. Jis buvo išleistas 1982 metų liepos mėnesį.
TS1000 buvo šiek tiek modifikuotas Sinclair ZX81. Vietoje JK PAL standarto moduliatoriaus naudotas JAV NTSC televizijos standarto moduliatorius (išskyrus Portugalijoje pardavinėtus kompiuterius) ir operatyviosios atminties kiekis padidintas iki 2 KB. TS1000 korpusas turėjo šiek tiek daugiau vidinės apsaugos, tačiau išliko toks pats kaip ir Sinclair varianto, įskaitant membraninę klaviatūrą. Kompiuterio grafika buvo juodai balta ir jis neturėjo garso. Vėliau buvo išleistas patobulintas jo variantas – Timex Sinclair 1500. Kaip ir Sinclair ZX81, TS1000 pagrindinė įvedimo sąsaja ir programavimo kalba buvo BASIC.
Išleidimo metu TS1000 buvo parduodamas už 99,95 dolerius, taip tapdamas tuo metu pigiausiu kompiuteriu JAV rinkose. Juodai baltas ekranas galėjo atvaizduoti 32 stulpelius ir 24 eilutes (iš kurių 22 paprastai buvo naudotos įvesto teksto atvaizdavimui ir dvi rezervuotos teksto įvedimui bei klaidų išvedimui). Ribota grafika buvo paremta geometrinėmis figūromis, susidedančiomis iš operacinės sistemos ne ASCII tipo simbolių. Vienintelė pastoviosios atminties galimybė buvo kasetė, prijungiant prie kompiuterio magnetofoną. 16KB atminties praplėtimas buvo parduodamas nuo 50$ iki 250$. Atminties praplėtimo įrenginių trūkumas sąlygojo ir programinės įrangos, naudojančios daugiau nei 2KB, trūkumą. Tai reiškė, kad sistema galėjo būti naudojama ne daug daugiau nei pradiniam programavimo mokymuisi. Žurnalai apie asmeninius kompiuterius, tokie kaip „Compute!“, suteikė galimybę išmokti pradinės kalbos sintezės per „Speak & Spell“ žaidimą, robotikos kontrolę per atminties sąsają ir teksto slinkimą reklamai.
Per savo gyvavimo laiką TS1000 sąlygojo didelės trečios šalies priedų industrijos susikūrimą, kuriais buvo siekiama ištaisyti kompiuterio trūkumus. Pilno dydžio klaviatūros, kalbos sintezatoriai, garso generatoriai, diskelių skaitytuvai ir atminties praplėtimai buvo vieni iš jų. Forth, Pascal, BASIC ir asemblerio programavimo kalbų kompiliatoriai papildė TS1000 programavimo galimybes. „Microcomputing“ žurnalas 1983 metų balandį išleido straipsnį, pasmerkiantį membraninę kompiuterio klaviatūrą ir aprašė būdus, kaip prisijungti išorines pilno dydžio klaviatūras.
Timex Sinclair 1500
TS1500 buvo gaminamas „Timex of Portugal“ ir parduodamas JAV ir Portugalijoje.
Klaidos
Buvo žinomi du nedideli programiniai skirtumai tarp TS1000 ir TS1500 versijų.
TS1000 ir ZX81 kompiuteriuose komanda:
LPRINT 0.00001
Timex spausdintuve išvesdavo 0.0XYZ1. Ši gerai žinoma klaida buvo ištaisyta TS1500 versijoje.
TS1000 sekantį ciklą vykdydavo taisyklingai, TS1500 – ne, atlikdamas viena iteracija mažiau negu turėtų:
10 FOR I = 0 TO 1 STEP .25 20 PRINT I 30 NEXT I
Periferija
Timex Computer Corporation gamino kartridžų sąsają TS1500 kompiuteriui, kurį naudojo Timex Sinclair 1510 Command Cartridge Player skaitytuvas. Buvo išleisti tik keturi produktai, naudoję tuos kartridžus:
Šimtametis karas
Šimtametis karas – Anglijos ir Prancūzijos karas, vykęs 1337–1453 m. Jo priežastis – abiejų valstybių nesutarimai dėl anglų valdomų Prancūzijos teritorijų. Karo pretekstas – Anglijos karaliaus (Edvardo III) pretendavimas į Prancūzijos sostą. Šimtametį karą galima suskirstyti į kelis etapus:
Karo rezultatai ir reikšmė
1337–1360 m., šiuo laikotarpiu anglai sumušė Prancūzijos laivyną, užėmė Normandiją prancūzai pralaimėjo mūšius prie Krėsi (1346 m.) ir Puatjė (1356 m.) dėl to Prancūzijoje prasidėjo neramumai, prie to dar prisidėjo ir maro epidemija, 1358 m. kilo valstiečių maištas, jis gavo Žakerijos pavadinimą. 1360 m. buvo pasirašyta taikos sutartis – pagal ją Prancūzija pripažino Anglijai užkariautas teritorijas. Paliaubos su Anglija etapas 1369–1396 m Karo veiksmai 1369 m. buvo atnaujinti. Dabar sėkmė lydėjo prancūzus. Jie sumušė anglus, atsiėmė anksčiau prarastas tvirtoves ir žemes. 1396 m.buvo sudaryta Prancūzijai palanki taika. 1369–1396 m. Prancūzija atsiėmė prarastas žemes 1396 m. sudaryta palanki Prancūzijai taika.
Anglų pranašumas etapas 1415–1420 m. 1415 m. Anglijos karalius vėl pradėjo karo veiksmus ir ūžėme visą šalies šiaurę. Anglus parėmė ir vienas galingiausių Prancūzijos feodalų Burgudijos hercogas, valdęs dideles teritorijas Prancūzijos rytuose ir šiaurėje. Po šių nesėkmių Prancūzija vėl pasirašė taikos sutartį. Prancūzijos karaliumi buvo paskelbtas 10 mėnesių Anglijos karalius. Mirusio Prancūzijos karaliaus sūnus su tuo nesutiko. 1415–1420 m.; anglai užėmė visą Prancūzijos šiaurę ir Paryžių 1420 m. pasirašyta taikos sutartis – pagal ją Anglija ir Prancūzija turėjo susijungti į viena valstybę, valdomą Anglijos karaliaus, taip Prancūzija prarado nepriklausomybę.
Orleano apsuptis etapas 1428–1453 m. Anglija apsupo Orleano tvirtovę (čia buvo sprendžiamas Prancūzijos likimas). Žanos d’Ark pastangomis Orleanas išvaduotas ir vainikuotas Prancūzijos karalius (taip atgautas valstybinis suverenitetas). Prancūzai pradėjo puolimą ir Anglijos karalius buvo priverstas prašyti taikos (anglams liko tik Kalė uostas). 1428–1453 m anglai puolė Orleano tvirtovę, kadangi prancūzai nesilaikė taikos sutarties sąlygų; per šį mūšį ypač pasižymėjo Žana d’Ark (vadinama Orleano mergele), jos dėka buvo išvaduoti Orleanas ir visa Prancūzija; pagal 1453 m. pasirašytą taikos sutartį anglams Prancūzijoje liko tik Kalė uostas.-->
Farerų futbolo varžybos 1950 m.
Farerų futbolo varžybos 1950 m.
Kernavės apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Musninkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Širvintų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Musninkų apylinkės, 1962 m. – dalis Kaimynų apylinkės. 1973 m. kovo 28 d. Kernavės apylinkė prijungta prie Musninkų apylinkės.
Hardangerio fjordas
thumb|280px|Hardangerio fjordas
Hardangerio fjordas (Hardangerfjorden) – 179 km ilgio fjordas, esantis Hordalando apygardoje, pietvakarių Norvegijoje. Tai yra antras ilgiausias fjordas Norvegijoje bei trečias pasaulyje, po Sognės fjordo (205 km) ir Skorsbio užutėkio (350 km).
thumb|250px|left|Saulėlydis Hardangerio fjorde.
Hardangerio fjordas susiformavo paskutinio ledynmečio metu, prieš maždaug 10000 metų. Dėl palankių sąlygų, šis fjordas yra palankus Žuvų auginimui. Per metus jame užauginama apie 40000 tonų lašišų bei vaivorykštinių upėtakių.
Annemarie Selinko
Ana Marija Selinko (1914 m. rugsėjo 1 d., Vienoje – 1986 m. liepos 28 d., Kopenhagoje) – žydų kilmės austrų romanų rašytoja, kuri parašė ne vieną bestselerį. Garsiausias Seninko romanas yra „Dėzirė“ (Désirée) parašytas 1952 metais. Knyga buvo išversta į 25 kalbas, o 1954 metais pagal ją buvo pastatytas filmas, kuriame pagrindinius vaidmenis atliko Jean Simmons ir Marlon Brando.
Gyvenimas
Ana Marija Selinko gimė Felikso ir Grėtės Selinko šeimoje. Feliksas Selinko buvo vienas iš trijų kompanijos „Selinko broliai“ akcininkų. Jos šeima buvo judėjų tikėjimo, o vėliau perėjo į protestantišką tikėjimą. Baigus vidurinę mokyklą kelis semestrus mokėsi kalbų ir istorijos Vienos universitete. Vėliau dirbo žurnalistės darbą Austrijoje, taip pat ir Prancūzijos žurnale „L`Intransigeant“. Ištekėjo už Danijos diplomato Erling Kristiansen ir vėliau gyveno Kopenhagoje, Stokholme, Paryžiuje ir Londone. Prasidėjus antrajam pasauliniam karui, Selinko teko bėgti į Daniją, o vėliau vokiečiams užėmus Daniją ji pabėgo į Švediją, kur dirbo naujienų agentūroje ir raudonajame kryžiuje. Selinko motina ir sesuo mirė Vokietijos koncentracijos stovykloje. Mirė turėdama 72 metus Danijoje ir buvo palaidota Kopenhagos priemestyje Hellerup kapinėse.
Ašarėna
Ašarėna – upelis Lietuvoje, Kėdainių rajone, Pelėdnagių seniūnijoje; Nevėžio kairysis intakas. Prasideda Pašilių miško pakraštyje, 1 km į pietus nuo Medekšių. Teka į šiaurės rytus miško pakraščiu, paskui pačiu mišku. Pačiame žemupyje prateka po Kėdainių-Babtų keliu ir įteka į Nevėžį 52,1 km nuo jo žiočių.
Aukštupio vaga sureguliuota. Ties Pelėdnagiais, 0,4 km nuo upės žiočių, sudarytas 5,7 ha Ašarėnos tvenkinys.
Upės pavadinimas laikomas tarmybe arba perdirbiniu iš *Ašerėna < *Ešerėna, kuris galimai kilęs iš *Ešerinė.
Strømmen IF
Striomeno IF – Norvegijos futbolo klubas iš Striomeno.
Čekijos futbolo varžybos 1981–1982 m.
Čekijos futbolo varžybos 1981–1982 m.
Oulujokis
Oulujokis (, SV Ule älv) – upė Suomijoje. Teka per Kainu regiono teritoriją. Įteka į Baltijos jūrą, ties Oulu. Upės žiotyse įsikūręs Oulu uostas.
Čekijos futbolo varžybos 1981–1982 m.
1981–1982 m. čempionatas
Čekijos komandos žaidė Čekoslovakijos pirmenybėse, žr. Čekoslovakijos futbolo varžybos 1981–1982 m.
Oulujokis
thumb|left|250px|Geležinkelio tiltas per Oulujokį žiemą
Šiaurės Norvegija
Šiaurės Norvegija (Nord-Norge / Nord-Noreg) − viena iš penkių tradicinių Norvegijos žemių. Kaip ir kitos Norvegijos žemės, ji neturi administracinės funkcijos, o yra istorinis-kultūrinis regionas. Kartu Šiaurės Norvegija sudaro didelę dalį Laplandijos kultūrinio regiono (todėl dar vadinamas Norvegijos Laplandija).
Šiaurėje jį riboja Norvegijos jūra, pietuose – Triondelagas, Švedijos-Suomijos Norlandas.
Administracinis padalinimas
Šiaurės Norvegijos plotas 112951 km², o gyventojų − 462908 (2002). Administraciškai Šiaurės Norvegiją sudaro 2 apskritys:
Geografija
Šiaurės Norvegija – kalnuotas, retai gyvenamas šiaurės kraštas, gausiai išvagotas fiordų. Jam priklauso daugybė salų Norvegijos jūroje. Regioną sudaro šie geografiniai-kultūriniai regionai:
Istorija
Pirmoji žinoma krašto kultūra buvo Komsos kultūra (maždaug VIII tūkst. pr. m. e.), kurios gyventojai paskutiniaisiais tūkst. pr. m. e. paliko piešinius olose. Manoma, kad šios kultūros kūrėjai buvo senųjų krašto gyventojų samių protėviai, nors samių buvimas regione atsekamas tik iki II tūkst. pr. m. e.
II–III a. į pietines regiono pakrantes kėlėsi germanai, kurie prekiavo su vietiniais samiais. Tikriausiai vyravo mišrios santuokos. Taip formavosi germanų vyraujamas regionas Halogalandas. IX–X a. asmenybės iš šio krašto Otaras iš Halogalando, Toriras Šuo ir kiti pagarsėjo vikingų pasaulyje kaip keliautojai ir dydvyriai. Šis šiaurietiškas kraštas ilgai priešinosi norvegų (kilusių iš Rytų Norvegijos) ekspansijai, tačiau 872 m. galiausiai įjungtas į karalystę. Tai sumažino regiono reikšmę, kadangi politiniai ir kultūriniai Norvegijos centrai buvo gerokai toliau pietuose.
Iš pradžių regionas paskirtas valdyti Ladės jarlams, o XI a. viduryje perėjo tiesiogiai Norvegijos karūnai. Administraciškai didžiąją dalį teritorijos sudarė Halogalando provincija (Håløygjafylke), nepavaldi nė vienam iš keturių tingų, o Finmarkas traktuotas kaip „duoklinė šalis“ (skattland), kaip ir Grenlandija, Islandija, Hebridai ir pan.
XI–XII a. vyko krašto kristianizacija (priimta vakarų krikščionybė), statomos bažnyčios. Tuometinė Norvegija netiesiogiai kontroliavo didžiules samių teritorijas į šiaurę nuo Svealando (t. y. istorinį Norlandą): jas dalijosi su Karelijos kunigaikštyste rytuose ir suomių kolonistais (lapmarkomis) pietuose. Dėl to susikirto Norvegijos interesai su Naugardo respublika (kuri savo ruožtu valdė Kareliją). XIV a. vid. sudarytos keletas sutarčių su Naugardu dėl sienų, bet galutinai karai su šia respublika baigėsi tik XV a. pabaigoje. Nuo tada Norvegijos rytinė siena su Rusija nusistovėjo.
Iki XVII a. Šiaurės Norvegijos ekonomika buvo paremta džiovintų menkių prekyba. Tačiau vėliau dėl įvairių priežasčių krašto ūkis menko, gyventojų mažėjo. XVII a. Norvegija galutinai neteko didelių teritorijų, kurios perėjo Švedijai (tarp jų – Jemtlandas). Mažėjant vyriausybės dėmesiui kraštui, čia kėlėsi Rusijos kolonistai (pomorai), vėliau – suomių kolonistai. Tai suformavo didelė etninė krašto įvairovė.
Norvegijai atgavus nepriklausomybę 1905 m., stiprėjo norvegiškasis nacionalizmas, dėl kurio Šiaurės Norvegijoje uždraustas oficialus vietinių kalbų naudojimas. Kraštas stipriai nukentėjo per II Pasaulinį karą. Per XX a. II pusę vyko strateginis Šiaurės Norvegijos atstatymas, remiant krašto ekonomiką. Nepaisant to, dėl migracijų į pietus ir kitų priežasčių regiono gyventojų skaičius ir ūkis auga palyginus lėtai. Nuo XX a. 8 deš. paaštrėjo samių problema, stiprėjo samių etninis sąmoningumas. Samių kalbos pradėtos mokyti mokyklose, 1989 m. įsteigtas Samių parlamentas.
Bujakai
Bujakai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Drohičino valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Drohičino, apie 9 km į vakarus nuo Semiatičės ir apie 83 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
ANBO-II
ANBO-II – mišrios konstrukcijos, dvivietis parasolio tipo aukštasparnis spyrinis monoplanas, skirtas pradiniam lakūnų mokymui. Varomas mažo galingumo oru aušinamu 5 cilindrų žvaigždiniu varikliu. Sukonstravo Antanas Gustaitis. Buvo pagamintas vienas egzempliorius. Pirmas bandomasis skrydis atliktas 1927 m. lapkričio 10 d. Naudotas Lietuvos kariuomenėje ir Lietuvos aeroklube. Lėktuvas sudužo aviakatastrofoje 1934 m. ir nėra išlikęs. 2016 m. buvo atkurta lėktuvo replika.
Istorija
ANBO istorija prasidėjo tarpukario Kaune, Karo aviacijos dirbtuvėse, įsikūrusiose dabartiniame Aukštosios Fredos rajone (įmonės Helisota teritorijoje).
1928–1930 m. lėktuvas tarnavo jaunųjų karo lakūnų mokymo reikalams, o po kapitalinio remonto 1931 m. buvo padovanotas Lietuvos aeroklubui ir tarnavo civilinių lakūnų mokymui ir treniruotėms. Lietuvos aeroklube buvo eksploatuojamas beveik 4 sezonus. 1934 m. rugpjūčio 26 d. įvyko katastrofa – lėktuvas sulūžo ore, žuvo lakūnas. Priežastis – piloto neįgudimas ir grubios pilotavimo klaidos: apvertus lėktuvą ant nugaros, klupo sparnų spyriai. Pilotai buvo pratę akrobatines figūras daryti su biplano tipo lėktuvais, kurie vienodai gerai atlaiko teigiamas ir neigiamas perkrovas. Spyrinis monoplanas gerai atlaiko teigiamas perkrovas, deja neigiamas sunkiai. Kad sustiprinti spyrius, naudojami kontraspyriai. Šiame lėktuve kontraspyrių nebuvo.
Konstrukcija
miniatiūra|ANBO II skrydyje Lėktuvas pasižymėjo pastovumu, puikiai skrido ir paleidus vairus. Tačiau vairai buvo pakankamai jautrūs skrendant mažu greičiu, t. y. nebuvo problemų tupiant. Nors ANBO-II nebuvo gaminamas serijomis, jis tapo prototipu garsiesiems ANBO-V ir ANBO-51, nuo kurių mažai kuo skyrėsi.
Sparnai medinės konstrukcijos, dengti drobe, dviejų lonžeronų. Sparnų profilis plokščias apačioje ir išgaubtas viršuje. Prie eleronų sparnuose – pagalbiniai lonžeronai. Eleronai nekompensuoti, medinės konstrukcijos, dengti drobe. Virš liemens priekiniai lonžeronai tvirtinami prie keturių piramidę sudarančių spyrių, užpakaliniai – prie dviejų spyrių. Dvi poros spyrių, Įsirėmusių į sparnų vidurį ir liemens rėmo apatinius lonžeronus – plieniniai vamzdžiai, profiliuoti aliuminio skarda. Liemuo keturkampio pjūvio, suvirintas iš plieninių vamzdelių. Liemens variklinė dalis (viršuje – iki kabinos) dengta aliuminio skarda. Sėdėjimo vietos pakankamai erdvios lakūnams su parašiutais. Tarp variklio sekcijos ir pirmosios sėdynės įdėti tepalo ir benzino bakai. Uodegos plokštumos pagamintos iš duraliuminio ir dengtos audeklu. Nei aukštumos, nei posūkio vairai nekompensuoti. Stabilizatorius paremtas iš apačios dviem poromis spyrių – plieninių vamzdelių, o kilis – plieninės vielos atatampomis.
Rekonstrukcija
miniatiūra|ANBO II replika LY-BDJ ANBO-II statyba prasidėjo 2012 m. Jį kūrė aviacijos entuziastai, klubo „ANBO eskadrilė“ įkūrėjai, Rolandas Kalinauskas (konstruktorius) ir Arvydas Šabrinskas (projekto vadovas). Lėktuvas pakilo pirmajam skrydžiui 2016 m. spalio 18 d. Lėktuvas stovėjo Pociūnų aerodrome šalia Prienų, tačiau nebuvo vien muziejinis eksponatas, buvo naudojamas pažintiniams skrydžiams Pociūnų apylinkėse. 2017 m. liepos mėn. iš gimtojo aerodromo buvo nuskridęs į Sasnavos aerodromą (Marijampolės raj.), kur šalia – Antano Gustaičio tėviškė Obelinės kaime. Pilotai dėvėjo uniformas, pasiūtas pagal Karo muziejaus turimą dizainą. Lėktuvas registruotas numeriu LY-BDJ, tačiau ant fiuzeliažo, siekiant išlaikyti istorinį vaizdą, šios ženklas nebuvo nevaizduojamas.
Lėktuvas atkurtas toks, koks buvo 1927 m. Projektuodami rekonstruojamą ANBO II, autoriai naudojosi vos vieno mazgo tiksliu eskizu, rėmėsi daugiausia tik nuotraukomis bei skelbta medžiaga žurnale „Plieno sparnai“. Neturint originalaus lėktuvo ar jo konstrukcijos brėžinių, buvo sekama to meto technologijomis arba tiesiog diskutuojant su kolegomis. Techniniai atkurto lėktuvo duomenys tapo labai panašūs į originalo. Prietaisai rodo, kad ANBO II kyla maždaug 50 km/val. o tupia 60 km/val. greičiu. Atitinka ir kreiserinis greitis. Skrendama apie 130 km/val., stengiamasi dėl saugumo neviršyti 150 km/val.
Originalus variklis, su kuriuo skraidė tikrasis ANBO II, kol sudužo aviakatastrofos metu, buvo čekų gamybos „Walter NZ 60“. Jų buvo pagaminta gana nedaug, todėl rasti tokį patį kokybišką variklį buvo beveik neįmanoma. Aviatoriai pritaikė naudotą rusų gamybos variklį „Shvetsov M-11“ (buvo naudojamas lėktuvuose PO-2). Jam naudojamo benzino oktaninis skaičius - apie 66. Kadangi šio variklio suspaudimo laipsnis per pusę mažesnis, šiuolaikinis benzinas dega dvigubai ilgiau. Rasta išeitis: pilamas šiuolaikinis benzinas su priedu, mažinančiu detonacijos laipsnį ir didinančiu degimo greitį esant mažesniam suspaudimui. Be to, šis variklis sukelia radijo ryšio trikdžius. ANBO II neturi stabdžių ir ratuko gale. Todėl juo leidžiantis svarbi ir vėjo kryptis, ir lėktuvo greitis, ir aerodromo paviršius. Stabdžiu, leidžiantis ant dirvos, tampa plaukiojanti lėktuvo uodega. Tuo tarpu ant asfalto ji elgtųsi labai negrabiai.
Avarija
2021 m. rugpjūčio 8 d. apie 13:30 Anbo-II replika, pilotuojama A. Šabrinsko, kildama iš Cėsių aerodromo (Latvija), sustojus varikliui nukrito ir sudužo. Pilotas žuvo, keleivis patyrė sužalojimų, buvo skubiai išgabentas į ligoninę, vėliau pilnai pasveiko. Lėktuvas saugomas angare, sprendimo ar bus remontuojamas nėra.
Konsepsion del Urugvajus
Konsepsion del Urugvajus  – miestas Argentinoje, Entre Rioso provincijos vakaruose, Urugvajaus upės dešiniajame krante, 320 km į šiaurę nuo Buenos Airių. Urugvajaus departamento centras. 65 tūkst. gyventojų.
Uostas prie Urugvajaus upės. Medienos apdirbimo, mašinų pramonė. Paukštininkystė. Aukštasis Urugvajaus koledžas. Tautinės Istorijos monumentas, San Chosė rūmai, kuriuose yra Ch. Urkizos muziejus. Turizmas (vandens pramogos ir kt.).
Amerikinis gandrėnas
Amerikinis gandrėnas (Mycteria americana) – gandrinių (Ciconiidae) šeimos stambus, aukštas pelkių paukštis.