cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Transatlantinis skrydis
thumb|right|250px|Trumpiausias transatlantinių skrydžių atstumas visada yra [[Didysis apskritimas|didžiojo apskritimo linija.]] Transatlantiniai skrydžiai  – orlaivių skrydžiai per Atlanto vandenyną iš Europos, Afrikos ar Artimųjų rytų į Šiaurės, Centrinę ar Pietų Ameriką, arba atvirkščiai. Šiuos skrydžius gali atlikti lėktuvai, dirižabliai, oro balionai ir kiti orlaiviai.
Ankstyvieji lėktuvai negalėdavo skristi per Atlantą dėl per mažos galios pakelti reikalingą kuro kiekį, taip pat nebūdavo tokie patvarūs. Nuo XX a. vidurio šie skrydžiai tapo reguliarūs didžiosioms oro linijų bendrovėms. Eksperimentiniai skrydžiai per Atlantą (oro balionais, mažais lėktuvais ir pan.) vis dar yra iššūkis.
Šiais laikais dažniausiai tokiems skrydžiams naudojami Airbus A330, Boeing 767 ir Boeing 777 lėktuvai.
2010 m. labiausiai apkrautas keleivinis reisas buvo iš Džono F. Kenedžio tarptautinio oro uosto į Londono Hitrou oro uostą. Šiuo reisu aptarnauti 2 501 546 keleiviai.
Istorija
Galimybės skrydžiams per Atlantą padidėjo po I pasaulinio karo, kurio metu buvo sėkmingai vystyta orlaivystė. 1913 m. balandį Londono laikraštis „Daily Mail“ paskelbė 10 000 svarų sterlingų prizą „aviatoriui, kuris pirmasis perskris Atlantą orlaiviu iš bet kurio taško JAV, Kanadoje ar Niufaundlando ir pasieks Didžiąją Britaniją ar Airiją per 72 valandas“. Konkursas buvo atšauktas dėl I pasaulinio karo, tačiau po jo buvo atnaujintas.
1919 m. gegužę Curtiss NC-4 lėktuvas-valtis pakilo iš Niufaundlando, pasiekė Azorų salas, vėliau Portugaliją ir finišavo Didžiojoje Britanijoje. Iš viso kelionė užtruko 23 dienas, 6 kartus leidosi sustojimams. Atlanto vandenyne 53 laivai rodė orlaiviui kelią. „Daily Mail“ konkurso ši kelionė nelaimėjo, nes ji truko ilgiau nei 72 valandas, be to, buvo naudojamas ne vienas orlaivis visai kelionei.
Tų pačių metu liepos 2 d. britų inžinierius George Herbert Scott su savo įgula ir keleiviais atliko pirmą skrydį per Atlantą iš rytų į vakarus – tą jis padarė su standaus tipo dirižabliu R33. Iš Škotijos į Niujorko valstiją jie skrido 4 su puse dienos.
1922 m. kovo-birželio mėnesiais portugalai Sacadura Cabral ir Gago Coutinho naudodami tris Fairey IIID lėktuvus atliko pirmą pietų transatlantinį skrydį iį Lisabonos į Rio de Žaneirą.
1924 m. spalį standžiuoju dirižabliu LZ-126 daktaras Hugo Eckener įvykdė pirmąjį transatlantinį skrydį iš Europos vidurio į JAV vidurio žemes – iš viso jis įveikė 6 400 km iš Vokietijos į Niudžersį. thumb|right|250px|Pirmojo monoskrydžio per Atlantą autorius [[Charles Lindbergh šalia lėktuvo „Spirit of St. Louis“]] 1927 m. gegužės 20-21 d. JAV aviatorius Charles Lindbergh atliko pirmąjį monoskrydį per Artlantą – su monoplanu „Spirit of St. Louis“ jis įveikė 6 700 km iš Ruzvelto lauko oro uosto (JAV) į Paryžiaus-Buržė oro uostą per 33 su puse valandos. Jis tapo pirmuoju žmogumi istorijoje vieną dieną buvusiu JAV, o kitą – Europoje.
1928 m. birželio 17-18 dienomis JAV aviatorė Amelia Earhart tapo pirmąja moterimi įveikusia Atlantą, kai buvo lėktuvo, kurį pilotavo Wilmer Stultz, keleivė. Vėliau, 1932 m. gegužę, ji perskrido Atlantą ir viena, tai padariusi Lockheed Vega lėktuvu.
Nuo 1931 m. pirmuosius reguliarius transatlantinius skrydžius pradėjo dirižablis „LZ 127 Graf Zeppelin“. Tai vyko tarp Vokietijos ir Brazilijos.
1948 m. liepos 14 d. Atlantą įveikė pirmasis reaktyvinis lėktuvas – tai padarė šeši Jungtinės Karalystės de Havilland Vampire lėktuvai iš Islandijos į Kanadą.
1958 m. spalio 4 d. britų oro bendrovė British Overseas Airways Corporation pradėjo reguliarius keleivinius skrydžius per Atlantą – jie buvo vykdomi su De Havilland Comet orlaiviu.
Nuo 1976 iki 2003 m. per Atlantą reguliariai skraidė viršgarsiniai keleiviniai orlaiviai Concorde.
2005 m. JAV verslininkas, pilotas Steve Fossett naudodamas Virgin Atlantic GlobalFlyer orlaivį per 67 val. įveikę 37 000 km be sustojimų ir kuro papildymų – iki šiol jis yra greičiausiai apskriejęs Žemės rutulį orlaiviu žmogus.
1939 m. TSRS gyventojų surašymas
1939 m. TSRS gyventojų surašymas – trečiasis visuotinis TSRS gyventojų surašymas, vykęs vietoje 1937 m. surašymo, kuris buvo atšauktas. Naujasis surašymas vyko 1939 m. sausio 12–16 d. Iš viso buvo surašyta 170,6 mln. gyventojų, tarp jų 32,6 tūkst. lietuvių.
Rezultatai
Surašymo rezultatai publikuoti 1939–1940 m.
Transatlantinis skrydis
Lituanica
thumb|S. Darius ir S. Girėnas (1933 m.) Lituanica – lietuvių Stepono Dariaus ir Stasio Girėno valdomas eksperimentinis lėktuvas, 1933 m. sėkmingai perskridęs Atlanto vandenyną ir neaiškiomis aplinkybėmis sudužęs, iki galutinio tikslo (Kauno) belikus mažiau kaip dešimtadaliui kelio.
Visa trasa buvo suskirstyta į tris etapus: Niujorkas-Niufaundlandas – 2129,8 km, Atlanto vandenynas – 3513,2 km, Airija-Kaunas – 1543 km (iš viso 7186 km). Pirmuosius du etapus jie laikė sunkiais ir pavojingais, trečią – lengviausiai įveikiamu.
Sulaukę geresnio oro, 1933 m. liepos 15 d. 6 val. 24 min. lakūnai pakilo iš Niujorko Floido Beneto (Floyd Bennet Field) oro uosto. Įsibėgėdamas sunkiai pakrautas 3668 kg sveriantis lėktuvas du kartus vos nenuslydo nuo tako ir atsiplėšė nuo žemės tik pačiame gale.
Perskridę Atlanto vandenyną dėl blogų oro sąlygų ties Airija S. Darius ir S. Girėnas pasuko į šiaurę ir per Škotiją bei Šiaurės jūrą pasiekė Vokietiją. Skrendant pro Berlincheno miestelį, „Lituanica“ buvo apšviesta prožektorių. Lėktuvas užsikabino už medžių viršūnių, nulaužė kelis medžius ir liepos 17 d. 0 val. 36 min. (Berlyno laiku) sudužo šalia Kuhdamo kaimo, Soldino apylinkėse (dabartinė Lenkijos teritorija, Pščelniko kaimas).
PT Prachuap FC
PT Prachuap Football Club arba trumpai PT Prachuap – Tailando futbolo klubas iš Pračuapo provincijos.
Vadaktėlių apylinkė
Vadaktėlių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
PT Prachuap FC
Istorija
Klubas įkurtas 2011 m. Rungtyniavo Pirmojoje lygoje.
Vadaktėlių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Naujamiesčio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panevėžio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Naujamiesčio apylinkės.
PT Prachuap FC
Sezonai
Šaltinis:
Armstrongo mišinys
300px|miniatiūra|Nedidelis kiekis Armstrongo mišinio sprogsta Armstrongo mišinys  – labai jautri sužadinamoji sprogstamoji medžiaga, kurios pirminiai ingredientai yra raudonasis fosforas ir kalio chloridas su nedaug sieros ir kalcio karbonato. Labai mažus kiekius Armstrongo mišinio naudoja popieriniuose pistonuose, kurie naudojami žaisliniuose pistoniniuose ginkluose.
Armstrongo mišinys yra labai pavojingas, nes gali detonuoti nuo labai mažu sukrėtimo ar brūkštelėjimo. Jis ypatingai jautrus būdamas sausas. Nepatyrę pirotechnikai, bandydami jį pasigaminti, dažnai sunkiai susižaloja.
Armstrongo mišinys yra itin nestabilus ir gali audringai sprogti neuždaroje erdvėje. Krūvelė mišinio su degtuvu sprogsta taip pat energingai, kaip kad sprogsta ir būdama mažame uždarame inde.
Technine prasme Armstrongo mišinys ne tiek detonuoja, kiek deflagruoja. Jis nėra detonacinė (brizantinė) sprogstamoji medžiaga, todėl net dideliai kiekiais neduoda kumuliacinio efekto.
Samaniškė
Samaniškė – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Kančiogino.
Stanionių apylinkė
Stanionių apylinkė (arba Stanienių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Piniavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panevėžio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Piniavos apylinkės.
Radviliškis (Ignalina)
Radviliškis – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km nuo Linkmenų.
Etimologija
Kaimo vardas yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Radvila arba Radvilas.
Plaučiškės
Plaučiškės – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Saldutiškio.
Londono karališkoji draugija
Londono karališkoji draugija žinioms apie gamtą tobulinti, Karališkoji draugija (The Royal Society) – seniausia Didžiosios Britanijos ir viena seniausių Europos mokslinių draugijų. Atlieka Didžiosios Britanijos mokslų akademijos funkcijas.
2023 m. duomenimis, turi apie 1800 narių, tarp jų – 85 Nobelio premijos laureatai. Kasmet į draugiją iš apytikriai 800 kandidatų išrenkama iki 73 tikrųjų narių ir iki 24 užsienio narių. Draugijai vadovauja Taryba, sudaryta iš 20–24 narių: prezidento (renkamas 5 metams; nuo 2020 m. lapkričio 30 d. – Adrianas Smitas ), iždininko, užsienio reikalų, fizikos mokslų ir biologijos mokslų sekretorių bei kitų.
Turi 15 skyrių, jų veiklą koordinuoja vykdančiojo sekretoriaus vadovaujamas nuolatinis sekretoriatas. Yra 44 komitetai, biblioteka (įkurta 1661 m., fonduose – daugiau kaip 70 tūkst. vienetų). Draugijai priklauso Edinburgo karališkoji draugija (įkurta 1783 m.) ir Airijos karališkoji akademija (įkurta 1785 m.).
Nuo 1967 m. įsikūrusi istoriniame pastate, buvusioje Vokietijos ambasadoje, Karltono Rūmų gatvėje 6–9 (Carlton House Terrace 6–9), Londono centre.
Istorija
Įkurta 1660 m. lapkričio 28 d. Grešamo koledže Londone, po paskaitos susirinkus dvylikai vyrų – mokslininkui Robertui Boiliui, vyskupui Džonui Vilkinsui (John Wilkins), dvarininkams Robertui Mariui (Robert Moray), Viljamui Braunkeriui (William Brouncker) bei kitiems – ir nutarus įkurti „Koledžą fizikos ir matematikos mokslams skatinti”. Naujoji organizacija pavadinta „Karališkąja draugija”, 1662 – „Londono karališkąja draugija”, 1663 – „Londono karališkąja draugija žinioms apie gamtą tobulinti”. Draugija kėlė tikslą atskleisti mokslo tiesas ne cituojant autoritetus, o eksperimentais, savo eksperimentų rezultatus skleidė visuomenei, siekė paneigti tuometinių alchemikų skleidžiamus mitus.
1662 m. draugijos veikla patvirtinta karaliaus Karolio II steigiamuoju raštu (su pakeitimais 1663 m.), suteikusiu draugijai sturktūrą su prezidentu, iždininku, sekretoriais ir taryba. Nepaisant suteiktos karališkosios globos, draugija išliko savanoriška, nepriklausoma nuo valstybės organizacija. 1665 m. draugija pradėjo leisti pirmąjį pasaulyje mokslui skirtą žurnalą „Philosophical Transactions” (oficialiu draugijos leidiniu tapo 1752 m., iki tol leistas privačiai draugijos sekretorių).
1703–1727 m. draugijai vadovavo Izaokas Niutonas. Jo pastangomis draugija tapo svarbiausia moksline organizacija Didžiojoje Britanijoje ir kitur pasaulyje. Nuo XVIII a. pradėta teikti apdovanojimus įvairiose mokslo srityse; sero Godfrio Koplio medalis (Copley Medal, nuo 1709 m.) tapo prestižiškiausiu moksliniu apdovanojimu šalyje. XVIII a. pabaigoje draugija aktyviai veikė, skatindama mokslinius tyrinėjimus, ypač ilgamečio draugijos prezidento sero Džozefo Bankso, Pirmosios Džeimso Kuko kelionės dalyvio, vadovavimo metu (1778–1820 m.). Visgi XVIII a. pab. – XIX a. pr. draugija patyrė tam tikrą nuosmukį, tapo labiau mėgėjiška. Buvusį autoritetą pavyko susigrąžinti, 1830 m. įgyvendinus reformas.
1919 m. draugija išsiuntė ekspedicijas į Prinsipės salą Gvinėjos įlankoje ir Sobralį Brazilijoje fotografuoti saulės užtemimo. Ekspedicijų rezultatai patvirtino Alberto Einšteino bendrąją reliatyvumo teoriją ir išgarsino A. Einšteiną. Nuo 1945 m. į draugiją renkamos ir moterys.
Veikla
thumb|Karališkosios draugijos rūmai Londone Remia mokslinius tyrimus, teikia mokslines konsultacijas, rengia viešąsias paskaitas, diskusijas, parodas, teikia apdovanojimus. Leidžia 11 mokslinių žurnalų: „Philosophical Transactions B”, „Proceedings B” (abu nuo 1934 m.), „Notes and Records” (nuo 1938 m.), „Philosophical Transactions A”, „Proceedings A” (abu nuo 1990 m.), „Journal of the Royal Society Interface” (nuo 2001 m.), „Biology Letters” (nuo 2005 m.), „Interface Focus” (nuo 2008 m.), „Open Biology” (nuo 2011 m.), „Royal Society Open Science” (nuo 2014 m.) ir „Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society” (nuo 1932 m.).
Draugijos veiklą finansuoja Didžiosios Britanijos vyriausybė ir privatūs fondai.
Sidabrinė (Ignalina)
Sidabrinė – buvęs viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Linkmenų.
Kisialiai (Dubrouna)
Kisialiai  – buvęs kaimas šiaurės rytų Baltarusijoje, 8 km į pietvakarius nuo Liadų, prie pat sienos su Rusija.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Horkų apskrities Kisialių valsčiaus centras, vėliau priklausė Bajevos valsčiui. Kaime stovėjo Dievo Motinos cerkvė.
Paliūniškio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Piniavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panevėžio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Piniavos apylinkės.
Vokietijos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Vokietijos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Jastrebovo apylinkės taryba
Jastrebovo apylinkės taryba – administracinis vienetas ir municipalinis darinys (kaimo gyvenvietė) Ačinsko rajone (Krasnojarsko kraštas). Gyvenvietės administracinis centras – Jastrebovo kaimas.
Geografija
Jastrebovo apylinkės taryba yra į pietryčius nuo rajono centro. Atstumas tarp administracinio apylinkės tarybos centro – Jastrebovo kaimo nuo rajono centro – Ačinsko miesto yra 25 km.
Istorija
thumb|Kvitas apie supažindinimą su apribojimų dėl gyvenimo tremtyje panaikinimo 1951 m. spalio mėn. 17 d. į dabartinę Jastrebovo apylinkę buvo atvežta tremtinių iš Lietuvos. Jie gyveno ir dirbo Jastrebovo ir kituose apylinkės kolūkiuose, mašinų tarktorių stotyje (MTS), Plotbiščės miškų ūkyje. Iš viso Jastrebove 1952 m. buvo 12 lietuvių šeimų, 43 žmonės. Lietuvių tremtinys, gydytojas ir memuaristas Vladas Šarka 1956 m. Jastrebove atidarė ligoninę ir joje dirbo gydytoju iki 1958 m. Gyvenimo „specialiosiose gyvenvietėse“ apribojimai tremtiniams pradėti naikinti 1957 m.
Jastrebovo apylinkės taryba kaimo gyvenvietės statusą  gavo 2005 m.
1959 m. TSRS gyventojų surašymas
1959 m. TSRS gyventojų surašymas – ketvirtasis visuotinis TSRS gyventojų surašymas, vykęs 1959 m. sausio 15 d. būklei. Iš viso buvo surašyta 208,8 mln. gyventojų, tarp jų 2326,1 tūkst. lietuvių. Kaip šio surašymo dalis vyko ir 1959 m. Lietuvos gyventojų surašymas, kuris Lietuvoje suskaičiavo 2,71 mln. gyventojų.
Vaivadų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Piniavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panevėžio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Piniavos apylinkės.
Hirkano nacionalinis parkas
Hirkano nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas esantis Azerbaidžane. Įkurtas 2004 m. vasario 9 d., šalies prezidento Ilhamo Alijevo įsaku. 2008 m. balandžio 23 d., parko plotas padidintas nuo 29 760 hektarų (297,6 km²) iki 40 358 ha (403,58 km²). Saugomas valstybės įstatymų. Teritorijoje žmonių veikla yra ribojama arba yra uždrausta. 99 % parko ploto užima miškai.
Smėlynė (Ignalina)
Smėlynė – buvęs viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Dietkauščiznos.
Hirkano nacionalinis parkas
Parke sutinkamos stirnos, leopardai, lūšys, miškinės katės.
Klimatas
Klimatas drėgnas, žemumoje subtropinis, aukštumoje jūrinis, kalnuose drėgnas žemyninis. Metinis krotulių kiekis žemumoje nuo 1400 iki 1600 mm, kalnuose – 1800 mm.
Tulpių žydėjimo šventė
Tulpių žydėjimo šventė šiandien
miniatiūra|Tulpės Keukenhofo parke Šiais laikais Tulpių festivalis Nyderlanduose vis dar labai populiarius. Kiekvieną pavasarį milijonai lankytojų atvyksta į Lisės mieste esantį Keukenhofą – vieną žymiausių pasaulio parkų - pasigrožėti olandiška gėlininkyste. Tuo tarpu pačioje Nyderlandų sostinėje Amsterdame visą pirmąją balandžio mėnesio pusę įvairūs sodai, muziejai, net ir privatūs gyvenamieji namai pasipuošia spalvingais, retų veislių tulpių žiedais. Dabar Tulpių žydėjimo šventės metu Amsterdamo mieste galima pamatyti daugiau nei 850 tūkstančių įvairiaspalvių tulpių.
Šiaurės Amerika: Kanada
Antrojo pasaulinio karo metu Vokietijos kariuomenei įsiveržus į Nyderlandus, šalies karališkosios šeimos nariams teko bėgti iš Europos. Nyderlandų karališkajai šeimai suradus prieglobstį Kanadoje, 1943 metais jos sostinės Otavos ligoninėje gimė Nyderlandų princesė Margrieta. Kad princesė galėtų paveldėti Nyderlandų pilietybę iš savo motinos ir užimti Nyderlandų sostą, gimdymo palatą, kurioje ji gimė, Kanados vyriausybė privalėjo laikinai pripažinti tarptautine teritorija. Be to, po dvejų metų Kanados kariuomenė atliko lemtingą vaidmenį išlaisvinant Nyderlandų kraštą. Nuo to laiko Nyderlandų karališkoji šeima atsidėkodama kiekvienais metais Otavos miestui dovanoja 10 tūkstančių tulpių svogūnėlių. Toks karališkosios šeimos padėkos ženklas davė pradžią ir kasmetinės Tulpių žydėjimo šventės tradicijai Kanados sostinėje ir jos apylinkėse. Pirmoji šventė surengta 1953 metais garsaus kanadiečių fotografo Malako Karšo siūlymu, o jos tąsą užtikrino pritrauktas susidomėjimas ir lankytojai. Dabar Kanados Tulpių festivalis jau yra laikomas viena didžiausių tokio tipo švenčių visame pasaulyje. Šios pavasarinės šventės metu Otavoje žydi daugiau kaip 1 milijonas tulpių, o skirtingų veislių skaičius viršija 100. Milžiniškos pasodintų tulpių ekspozicijos kiekvieną pavasarį, paprastai gegužės mėnesį, puošia visą Otavos miestą, tačiau gausiausią ekspoziciją galima aptikti vienoje iš pagrindinių Kanados tulpių festivalio vietų - Komisarų parke, esančiame ant Dovo ežero kranto. Vien išilgai ten esančio Rido kanalo pasodinta virš 300 tūkstančių tulpių. Taip pat šiomis dienomis į šventės programą įtraukiama ne tik didžiulė tulpių ekspozicija, bet ir koncertai, fejerverkai bei įvairūs užsiėmimai vaikams.
Bliūdžių apylinkė
Bliūdžių apylinkė sovietmečiu buvo:
Tulpių žydėjimo šventė
Baltijos šalys: Lietuva
miniatiūra|150x150px|Tulpių žydėjimo šventė Burbiškio dvare Pirmoji iš Baltijos šalių Tulpių žydėjimo šventę pradėjo rengti Lietuva: ši šventė vyksta nuo 2000-ųjų Burbiškyje, Radviliškio rajone. Ji kasmet pritraukia apie 20 tūkstančių žmonių. Šventės dalyviai kviečiami grožėtis beveik 500 įvairių rūšių ir formų tulpių kolekcija Burbiškio dvare užveistame tulpyne. Šventės iniciatorius - ilgametis šių apylinkių prižiūrėtojas ir puoselėtojas Egidijus Prascevičius. Šventei susilaukus populiarumo tiek Lietuvoje, tiek užsienyje, išplėstas ir kitokių veiklų tinklas: organizuojami įvairūs žaidimai, piknikai, gyvos muzikos koncertai ir kitokios pramogos.
Plauginiai (reikšmės)
Plauginiais vadinami kaimai:
Eritrėjos ir Lietuvos santykiai
Diplomatiniai santykiai užmegzti 1998 m. rugpjūčio 29 d.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės. Tiek Lietuva, tiek Eritrėja 2022–2024 m. laikotarpiui buvo išrinktos į Jungtinių Tautų Žmogaus teisių tarybą.
Rasasna
Rasasna  – agromiestelis šiaurės rytų Baltarusijoje, 17 km į šiaurės rytus nuo Dubrounos, dešiniajame Dniepro krante.
Istorija
XIX a. buvo miestelis Horkų apskrityje.
Eritrėjos ir Lietuvos santykiai
Lietuvoje 2023 m. pradžioje gyveno 55 Eritrėjos piliečiai.
Ekonominiai santykiai
Tarp šalių ekonominių mainų beveik nevyksta. 2016 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Eritrėjos siekė 3000 eurų. Nebuvo iš Eritrėjos i Lietuvą eksportuojamų produktų.
Pilietiniai mainai
Dalis Lietuvoje gyvenančių eritrėjiečių – prieglobsčio prašytojai. Dar 2017 m. į Lietuvą buvo perkelta pabėgėlių iš Eritrėjos.
Stanislovas Manučis
Stanislovas Manučis,, – (g. apie 1773 m. – m. 1823 m. kovo 23 d. Utenoje) – Rusijos imperijos grafas, ATR politinis ir valstybės veikėjas. Mecenatas.
Biografija
thumb|right|250px|Grafų Manučių herbas Rusijos imperijoje Amžininkų įsitikinimu, buvo paskutiniojo ATR valdovo Stanislovo Augusto Poniatovskio nesantuokinis sūnus, net ir krikštytas biologinio tėvo vardu. Tėvai nuo pat savo vestuvių gyveno atskirai, Stanislovą Seivuose augino motina kartu su senele Rože Strutinskiene. Motina Jadvyga Manuči mirė nuo tuberkuliozės būdama vos 42 metų, tada nepilnametis Stanislovas persikraustė gyventi į Breslaujos apskritį pas savo tėvą Mikalojų Manučį. Baigęs Polocko jėzuitų kolegiją, 1790 m. kaip Breslaujos pavieto atstovas dalyvavo Ketverių metų seime, garsėjo kaip reformų priešininkas.
Karalius Stanislovas Poniatovskis tėvą buvo paskyręs Apso seniūnu, kuriam pavaldi didelė teritorija, tarp jų ir lietuvių gyvenami kaimai. Prieš tai M.Manučis, kaip ATR pasiuntinys, dažnai lankydavosi Sankt Peterburge ir kunigaikščiui Grigorijui Potiomkinui teikė informaciją apie padėtį krašte, Varšuvoje jis veikė kaip Rusijos įtakos asmuo. 1792 m. kilo karas tarp Rusijos ir ATR ir Breslaujos apskritį užėmė generolo leitenanto Dolgorukio daliniai. Mikalojui Manučiui buvo pasiūlyta bendradarbiauti, bet jis atsisakė, vietoje savęs rekomenduodamas sūnų.
St. Manučis buvo paskirtas Targovicos konfederacijos atstovu Breslaujos apskričiai, jis taip pat priklausė šios Konfederacijos vadovaujantiems organams (kuravo LDK teismus). 1793 m. kaip Infliantų pasiuntinys išrinktas į Gardino seimą, priklausė Gardino konfederacijai. 1794 m. krašte kilo Kosciuškos sukilimas. Su netoliese gyvenusiais dvarininkais tėvas M. Manučis nesutarė, dėl žiauraus elgesio su aplinkiniais buvo pravardžiuojamas Šiaurės velniu. Bijodamas kaimynų keršto Mikalojus Manučis su sūnumi Stanislovu nusprendė bėgti į Rusiją. Sukilėliai pakeliui karietą sustabdė ir gabenamą turtą konfiskavo, o bėgliams leido važiuoti toliau. Sankt Peterburge juos priglaudė carienė Jekaterina II, abiem paskirdama dideles pašalpas. 1797 m. naujai karūnuotas Rusijos caras Pavelas I už paslaugas Rusijos sostui Abiejų Tautų Respublikos padalijimų laikotarpiu suteikė garbingus titulus – ir tėvui, ir sūnui leista vadinti grafais.
Grįžę į Breslaujos kraštą, 1798 m. grafai Menučiai nusipirko prabangius rūmus Belmonte (dab. ). 1801 m. netikėtai mirė jų globėjas imperatorius Pavelas I. Kaimynai dvarininkai suskubo kelti bylas dėl įsisenėjusių skriaudų, M. Manučis teismus pralaimėdavo vieną po kito. Nuo 1806 m. tėvas Manučis nusprendė pasitraukti į atokų Albinovo palivarką (dab. ), o Belmonto rūmuose įsikūrė sūnus.
Grafas Stanislovas Manučis palaipsniui sureguliavo ginčus su kaimynais ir įgijo jų pasitikėjimą, buvo išrinktas Breslaujos apskrities bajorų maršalka. Dar 1800 m. buvo vedęs Konstanciją Pliaterytę, kartu su žmona garsėjo kaip mecenatai – aukojo parapijinėms mokykloms ir bibliotekoms. Belmonto rūmai buvo idealiai sutvarkyti, jų vidinė tvarka ir parkas priminė Sankt Peterburgą. Grafai palikuonių neturėjo, turtas atiteko žmonos giminėms.
Gelsvasis kiškis
Gelsvasis kiškis, arba tehuantepekinis kiškis (Lepus flavigularis) – kiškinių šeimos žinduolis, aptinkamas tik pietinėje Meksikoje, Oachakos valstijoje.
Fizinės savybės
Gelsvojo kiškio nugaros, ausų ir kaklo kailis pilkai rudas, apačioje – baltas. Paprastai ant nugaros turi dvi juodas juostas, kurios ties pasturgaliu sueina į vieną tašką. Kailio spalva, priklausomai nuo metų laiko, šiek tiek kinta. Užauga 56 – 61 cm ilgio, sveria apie 2,5 kg. Patelės paprastai šiek tiek didesnės už patinus.
Buveinė
Gelsvasis kiškis gyvena tropinėse teritorijose, todėl kartais dar vadinamas tropiniu kiškiu. Laikosi miškingose ganyklose, savanose bei Tehuantepeko įlankos kopose. Nevengia krūmų, nes juose lengviau pasislėpti bei ieškoti maisto.
Rūšis sparčiai nyksta dėl destruktyvaus žmonių elgesio bei mažo geografinio arealo.
Dauginimasis
Gelsvųjų kiškių dauginimosi sezonas tęsiasi vasario–gruodžio mėn., o patį įkarštį pasiekia gegužės–spalio mėn. Šiuo laikotarpiu jų gyvenamajame areale daug lyja, todėl padaugėja maisto. Vienoje vadoje paprastai būna 1–4 kiškiukai.
Mityba
Apie gelsvųjų kiškių mitybą žinoma nedaug. Minta žolėmis, daugiausia – migliniais augalais. Manoma, jog sausuoju sezonu gelsvasis kiškis minta net 18 skirtingų rūšių žolėmis.
Pakuodžiupių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Piniavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panevėžio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Piniavos apylinkės.
Trat FC
„Trat Football Club“ arba trumpai Trat – Tailando futbolo klubas iš Trato provincijos.
Istorija
Klubas įkurtas 2011 m. 2019 m. pateko į aukščiausią lygą. 2019 m. liko dešimti, o sekantį sezoną liko penkiolikti.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje, liko trečioje vietoje. dėl patekimo į stipriausią lygą kovojo pereinamšjš rungtynių cikle, bet į Pirmą lygą nepateko.
Sezonai
Šaltinis:
Smilginiškė (Didžiasalis)
Smilginiškė – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Pivorų.
Ramzis I
Ramzis I (valdė apie 1292–1290 m. pr. m. e.) – pirmasis 19-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas.
Ramzis I buvo nekarališkos kilmės. Jo tėvas buvo Egipto kariuomenės vadas Setis, tikriausiai kilęs iš rytinės Nilo deltos dalies. Pirmuosiuose įrašuose Ramzis I paminėtas faraono Horemhebo generolu, vėliau − viziriu. Jis užsakė skulptūrą Karnake ir du sarkofagus, kurie vėliau buvo panaudoti palaidoti vieną iš jo vaikaičių. Tikėtina, kad Ramzis I pavaizduotas Horemhebo kapo Memfyje sienoje, kai pastarasis dar nebuvo faraonu. Ramzio I žmona Sitrė irgi nebuvo karališkojo kraujo. Horemhebas buvo bevaikis ir sostą perleido Ramziui. Ramzis I valdė labai trumpai − pagal įrašus, apie 1 metus ir 4 mėnesius. Tikėtina, kad buvo koregentas iš pradžių su Horemhebu, o po to su sūnumi Sečiu I. Savo titulų užrašyme Ramzis I naudojo 18-os dinastijos pradininko Amosio vardo užrašymo bruožus, kas rodo, kad Ramzis I suprato ir bandė save įtvirtinti kaip naujos dinastijos pradininką. Jo valdymo metu minėtos dedikuotos šventyklos Nubijoje ir Palestinoje. Ramzis I pradėjo antrąjį piloną ir hipostilinę salę Karnake. Šios statybos buvo užbaigtos jo vaikaičių. Ramzis I buvo palaidotas Karalių slėnyje, mažame kape priešais Horemhebo kapą. Išplėšus kapus, jo mumija buvo perkelta į karališkųjų mumijų slėptuvę (DB320) prie Deir al Bachri, tačiau neidentifikuota. Tikėtina, kad jo mumiją 1999 m. įsigijo muziejus Atlantoje ir 2003 m. ji buvo grąžinta į Egiptą. Setis I jo vardu pastatė mažą koplytėlę Abidose, kuri yra garsiausias su Ramzio I vardu siejamas objektas (dabar Metropoliteno muziejuje Niujorke).
Jugoslavijos moterų rankinio rinktinė
Jugoslavijos moterų rankinio rinktinė – komanda, atstovavusi buvusią Jugoslavijos valstybę tarptautinėse moterų varžybose. 1984 m. rinktinė laimėjo auksą olimpinėse žaidynėse.
Crna
Crna ( 'Juodoji upė') – upė pietų Makedonijoje; Vardaro dešinysis intakas. Prasideda Buševo kalnuose, pradžioje teka į pietryčius. Vidurupyje pasuka į šiaurės rytus, prateka ežerų grupę (Tikvešo ir kt.).
Didžiausi intakai: Dragoras, Jelaška, Belašica, Blatas.
Gumbučiai
Gumbučiai – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Kurtuvėnų. Kaimą mena Gumbučių senosios kapinės, Gumbučių Milžinkapis. Kaimo pievose įrengtos žirgų trikovės sporto kliūtys čia vykstančioms žirgų kroso varžyboms.
Stanislovavas
Stanislovavas – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Naujojo Daugėliškio.
Kauno dujotiekio statyba
UAB „Kauno dujotiekio statyba" (KDS) – viena iš didžiausių Lietuvos bendrovių, įgyvendinančių valstybinės reikšmės energetikos projektus. Įsikūrusi Kaune. KDS dirbo visoje Lietuvoje ir kaimyninėse valstybėse. Bendrovės pardavimo pajamos 2013 m. siekė 16,5 mln. eurų, o 2014 m. – 13,2 mln. eurų.
Istorija
Nuo 1964 m. KDS specializavosi dujotiekių ir kuro bazių statybos, infrastruktūros plėtros srityse. Bendrovei buvo suteikti Lietuvos statybos produkcijos sertifikavimo centro (SPSC), Technikos priežiūros tarnybos (TPT) ir Lietuvos Respublikos valstybinės energetikos inspekcijos prie Energetikos ministerijos pažymėjimai. Įmonė buvo tarptautinės vamzdynų rangovų asociacijos „IPLOCA“ ir viena iš didžiausių „Lietuvos dujotiekio statybos“ asociacijos narių.
Veikla
Bendrovė taikė pažangią techniką ir nuolat diegė naujoves įgyvendindama valstybinės svarbos projektus. Taip pat turėjo laboratoriją, kurioje buvo atliekama suvirinimo siūlių kontrolė rentgenu, siekiant užtikrinti atliktų darbų kokybę. Bendradarbiaudama su „Magnatech Pipeline Equipment BV“ KDS tapo pirmąja Baltijos šalyse, įsigijusia ir naudojančia automatinio suvirinimo įrangą.
KDS buvo laikoma lydere dujotiekių statybos sektoriuje, užėmė svarbias pozicijas tarptautinėje rinkoje. Bendrus projektus įgyvendino su AB Amber Grid (Lietuva), AB Lietuvos dujos (Lietuva), Sp. Z.o.o. ZRUG (Lenkija), ABB AB HVC (Švedija), LMR Drilling GmbH (Vokietija), AB Lietuvos geležinkeliai (Lietuva), AB Orlen Lietuva (Lietuva), AB Ukmergės šiluma (Lietuva) ir kt.
Darbai
KDS yra nutiesusi 70 proc. Lietuvos dujotiekių sistemų. Taip pat bendrovė nuolat įgyvendino sudėtingus inžinerinius sprendimus, mezgė ir palaikė ryšius su Baltijos ir Centrinės Europos regionais, stiprindama lyderio pozicijas užsienio rinkose.
Brokas (reikšmės)
Brokas gali reikšti:
Kevelė
Kevelė  – gyvenvietė pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybėje, Vytinių valsčiuje, prie kelio P96 Duorupė – Ežerė, 72 km į pietvakarius nuo Jelgavos, 6 km į vakarus nuo Aucės, 17 km į šiaurę nuo Naujosios Akmenės. 143 gyventojai (2021 m.).
Istorija
3 km į šiaurės rytus nuo miestelio yra gamtos paveldo objektas Kevelės šaltiniai, 5 km į šiaurės vakarus – istorinis archeologinis paminklas Inčėnų piliakalnis, prie kurio 1260 m. įvyko Duobės mūšis.
Ramzis IV
Ramzis IV (valdė apie 1156−1150 m. pr. m. e.) – trečiasis 20-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas.
Ramzis IV laikomas pirmosios Ramzio III žmonos Izis (Izidės) sūnumi. Po tėvo mirties Ramzis IV nurodė sudaryti Hariso papirusą, kuriame užrašyta tėvo biografija, jo darbai. Ramzis IV inicijavo didelius statybų projektus Egipte, bet dėl jo valdymo trumpumo iš jų niekas nebuvo įgyvendinta, nors išliko daug įrašų su faraono vardu įvairiose vietose. Jis buvo suplanavęs dvi šventyklas Deir al Bachri, kurių viena, jei būtų buvusi pastatyta, turėjo būti didžiausia Egipte. Ramzis IV mirė septintaisiais savo valdymo metais būdamas apie 50 metų amžiaus. Įrašai nerodo jo valdymo metu kilusių karų. Ramzis IV buvo palaidotas mažame, bet prabangiai įrengtame kape Karalių slėnyje (kapas KV2). Jo mumija rasta Amenhotepo II kapo KV35 slėptuvėje.
Saidra
Saidra (Rhynchospora) – augalų gentis, priklausanti viksvuolinių (Cyperaceae) šeimai.
Požymiai
Tai dažniausiai daugiametės žolės, kurių stiebas yra laibas, status, iki 40 cm aukščio. Lapai siaurai linijiški. Žiedynas – puri galvutė, susitelkusi stiebo viršūnėje, retažiedė, iki 10 mm ilgio. Žiedai balsvi, rusvi. Vaisius – riešutėlis.
Paplitimas
Pasaulyje auga ~400 saidrų rūšių, paplitusių visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą. Mėgsta drėgnas saulėtas vietas su rūgščia dirva.
Lietuvoje auga 2 rūšys:
Bliūdžių apylinkė (Panevėžys)
Bliūdžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Piniavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panevėžio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Piniavos apylinkės.
Brizantiškumas
Brizantiškumas (iš 'skaldyti, trupinti') – sprogstamosios medžiagos (SM) savybė sprogimo metu pasiekti maksimalų sprogimo dujų slėgį ir trupinti aplinką, kurioje vyksta sprogimas.
Brizantiškumas yra praktiškai svarbus, nes rodo sprogimo, kai šis skaldo iš vidaus artilerijos sviedinio, aviacinės bombos, granatos ir pan. korpusą, efektyvumą. Brizantine sprogstamąja medžiaga vadinama tokia SM, kuriai sprogstant taip greitai pasiekiamas dujų slėgio maksimumas, kad susidaro smūginė banga. Skaldoma supanti ar viršgarsinės detonacijos bangos paliesta medžiaga. Tad brizantiškumas yra sprogstamosios medžiagos trupinančiosios gebos išraiška, kuri nebūtinai tiesiogiai koreliuoja su maksimaliai galimu atlikti darbu.
Brizantiškumas priklauso nuo SM sudėties, tankio, susmulkinimo laipsnio. Paprastai brizantiškumas didėja didėjant SM tankiui ir detonacijos greičiui.
Brizantiškumo matavimas
Brizantiškumas matuojamas keliais būdais.
Guess testas
Vienas paprasčiausių ir populiariausių metodų yra Guess’o testas. Testo metu susprogdinamas 50 g užtaisas, padėtas ant švininio cilindro. Po sprogimo matuojama, kiek sumažėjo to cilindro aukštis. Skirtumas tarp vidutinių cilindro aukščių prieš sprogimą ir po jo laikomas sprogstamosios medžiagos brizantiškumo matu. Brizantiškumas tradiciškai matuojamas milimetrais.
Varinio krešerio testas
SM su labai dideliu detonacijos greičiu ir mažu ribiniu detonavimo skersmeniu brizantiškumą matuoti naudojant švininį cilindrą nepavyksta, nes cilindras suskyla.
Tokiais atvejais gali būti naudojamas varinio cilindro (krešerio) suspaudimo testas.
Kai kurių SM brizantiškumas varinio krešerio teste
Kelių SM brizantiškumas pagal varinio krešerio suspaudimo testą:
Aukštalaukiai (Dusetos)
Aukštalaukiai – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Jasų.
Vaikų Eurovizijos dainų konkursas 2020
'''2020 m. vaikų Eurovizijos dainų konkursas''' – 18-asis vaikų Eurovizijos dainų konkursas, kuris vyko lapkričio 29 dieną Lenkijos sostinėje Varšuvoje, Lenkijos televizijos (TVP) studijoje. Tai buvo pirmas kartas, kai konkursas vyko toje pačioje šalyje dvejus metus iš eilės.
Konkursą laimėjo Prancūzijos atstovė ‎‎Valentina‎‎ su daina ‎‎„J'imagine“.‎‎ Tai buvo pirmoji Prancūzijos pergalė šiame konkurse.‎‎ ‎‎Kazachstanas‎‎ ir ‎‎Ispanija‎‎ antrus metus iš eilės užėmė atitinkamai antrą ir trečią vietas. Į pirmąjį penketuką pateko ‎‎Nyderlandai‎‎ ir ‎‎Baltarusija, o debiutuojanti šalis ‎‎Vokietija‎‎ finišavo paskutinė.
Pasirodymai
Pirmą kartą konkurso istorijoje buvo naudojami įrašyti pasirodymai, prieš konkursą šalių pasirodymai buvo įrašomi transliuotojų studijose, naudojant panašų scenos išsidėstymą ir dizainą. Tiesa, Lenkijos Televizija pakvietė šalis atvykti ir įrašyti pasirodymą sostinėje Varšuvoje - šiuo kvietimo pasinaudojo trys šalys - Malta, Serbija ir Ukraina
Vedėjai
‎‎‎Ida Nowakowska,‎‎ ‎‎Rafał Brzozowski‎‎ ir ‎‎Małgorzata Tomaszewska buvo konkurso vedėjai. Apie tai buvo paskelbta spalio 7 d. Rafał vėliau atstovavo Lenkijai ‎‎2021 m. Eurovizijos dainų konkurse.
Balsavimo tvarka
Rezultatus lėmė nacionalinės žiuri ir internetinė auditorija. Kiekviena šalis naudojo nacionalinę žiuri, sudarytą iš atstovaujamos šalies piliečių. Pirmasis internetinio balsavimo etapas prasidėjo 2021 m. lapkričio 27 d. Žiūrovai galėjo balsuoti oficialiame tinklalapyje, kuriame buvo parodyta visų šalių repeticijų ištraukos. Šis pirmasis balsavimo turas baigėsi lapkričio 29 d. vakaro. Antrasis internetinio balsavimo etapas įvyko renginio metu. Jis prasidėjo po paskutinio pasirodymo ir buvo atidarytas 15 minučių. Tarptautiniai žiūrovai turėjo balsuoti už tris patinkančias dainas (žiūrovai taip pat galėjo balsuoti už savo šalies dainą).
Taškų kiekis buvo nustatytas pagal gautų balsų procentą. Visuomenės nuomonė sudarė 50% galutinio rezultato, o kiti 50% - iš kiekvienos šalies nacionalinės žiūri.
Pirmą kartą konkurso istorijoje šalių komisijų balų paskelbėjai pirmiausia paskelbė savo 12 taškų, o tada atidavė savo taškus nuo 1 iki 10. Taip nuspręsta daryti dėl mažo dalyvaujančių šalių kiekio.
Dalyvaujančios šalys
Konkurse dalyvavo 12 šalių. Informacija pie sugrįžiusias ir pasitraukusias šalis - straipsnio virųuje.
Stipe Vučur
Stipė Vučuras (Stipe Vučar; g. 1992 m. gegužės 22 d.) – kroatų kilmės futbolininkas iš Austrijos, gynėjas.
Karjera
Futbolo pagrindų mokėsi Zalcburgo jaunimo akademijoje, Austrijoje.
Atstovavo Vokietijos, Kroatijos, Rumunijos klubams.
Plauginiai (Raseiniai)
Plauginiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Alėjų. Auga Plauginių ąžuolas.
Stipe Vučur
2023 m.
2023 m. vasario 8 d. tapo žinoma, kad žaidėjas atstovaus Žalgirio klubui.
Plauginiai (Raseiniai)
Istorija
1575 m. minimas Plauginių dvaras.
Stipe Vučur
2023 m.
2023 m. birželio 27 d. pelnė įvartį A lygos rygtynėse prieš FK Kauno Žalgiris.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Starkiškė
Starkiškė – buvęs viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Gubavos.
Samut Prakan City FC
„Samut Prakan City Football Club“ arba trumpai Samut Prakan City – Tailando futbolo klubas iš Samut Prakan.
Istorija
Klubas įkurtas 2019 m. Radosi vietoje išformuotojo Pattaya United FC, žaidusio aukščiausioje šalies lygoje.
Sezonai
Šaltinis:
Baltoji saidra
Baltoji saidra (Rhynchospora alba) – daugiametis žolinis augalas, priklausantis viksvuolinių (Cyperaceae) šeimai.
Stiebas yra laibas, status, 10–40 cm aukščio. Lapai linijiški, 1–2 mm pločio. Žiedynas – puri galvutė, susitelkusi stiebo viršūnėje, žiedai balsvi. Vaisius – riešutėlis. Žydi birželį, dauginasi sėklomis.
Lietuvoje auga pelkėse, užželiančių ežerų krantuose, durpynuose.
Ramzis III
Ramzis III (valdė apie 1187−1156 m. pr. m. e.) – antrasis 20-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas. Faraono Setnakhto ir Tijos Merenaset sūnus.
Ramzis III turėjo dvi žmonas: Izidę ir kitą žmoną Tyti (Tiją). Jis susilaukė bent 10 vaikų, tarp kurių faraonai Ramzis IV ir Ramzis VIII. Jo laidojimo šventykla buvo Medinet Habu, iš kurios sienų įrašų ir Hariso papiruso I žinomos biografinės detalės. Medinet Habu pradėta statyti jo valdymo pradžioje ir baigta ne anksčiau dvyliktųjų valdymo metų. Tarp penktųjų ir vienuoliktųjų valdymo metų Ramzis III atrėmė tris invazijas: libių iš Kirenaikos, jūros tautų ir Libijos genčių sąjungos. Apie dvidešimtuosius valdymo metus iš Punto buvo atgabenta miros ir smilkalų, vario iš Timnos ir turkių iš Sinajaus. Trisdešimtaisiais valdymo metais Ramzis III šventė Sed („Uodegos“) šventę Memfyje. Metai prieš tai Deir el Medinos darbininkai keturis kartus streikavo dėl atlyginimo mokėjimo grūdais, nes dėl šventės rengimo jie nebuvo pristatomi laiku. Prieš pat Ramzio III mirtį dvare kilo sąmokslas siekiant į sostą po jo mirties pasodinti antrosios žmonos sūnų vietoj Ramzio IV. Sąmokslui nenusisekus, apie 40 žmonių buvo skirta mirties bausmė. Ramzis III buvo palaidotas Karalių slėnyje (kapas KV11). Jo mumija rasta slėptuvėje (DB320) prie Deir al Bachri. Ant mumijos nebuvo smurto žymių ir faraono mirties aplinkybės buvo neaiškios, tačiau nuėmus tvarstį nuo kaklo (iš pradžių mokslininkai nenorėjo nuimti tvarsčio baimindamiesi dėl irimo) paaiškėjo, kad sąmokslo metu buvo perpjauta gerklė. Manoma, kad sąmokslą surezgė sūnus, kuris buvo nubaustas pakorimu. Ramzis III laikomas paskutiniuoju reikšmingu Egipto naujosios karalystės faraonu. Jo garsiausias palikimas − Medinet Habu šventykla Tėbų nekropolyje.
1979 m. TSRS gyventojų surašymas
1979 m. TSRS gyventojų surašymas – šeštasis visuotinis TSRS gyventojų surašymas, vykęs 1979 m. sausio 17 d. Iš viso buvo surašyta 262,1 mln. gyventojų, tarp jų 2850,9 tūkst. lietuvių. Kaip šio surašymo dalis vyko ir 1979 m. Lietuvos gyventojų surašymas.
Šukeliškė (Vidiškės)
Šukeliškė – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Grybėnų.
DP (kulkosvaidis)
Degtiariovo kulkosvaidis, DP (, пулемет Дегтярёва Пехотный 'kulkosvaidis, Degtiariovo pėstininkų') – TSRS rankinis kulkosvaidis, sukurtas Vasilijaus Degtiariovo ir priimtas į Raudonosios Armijos ginkluotę 1927 m.
DP yra vienas pirmųjų šaulių ginklų, sukurtų TSRS. DP buvo tiems laikams pakankamai vykęs ir patikimas. DP buvo pagrindinis pėstininkų paramos ugnimi ginklas būrio ir kuopos lygyje, masiškai naudotas iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos. Vermachtas naudojo trofėjinius DP, jie buvo oficialiai vadinami „7,62 mm leichte Maschinengewehr 120(r)“.
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui DP ir DPM kulkosvaidžiai buvo išbraukti iš Tarybinės Armijos ginkluotės, bet plačiai tiekti TSRS sąjungininkėms ir kitoms draugiškoms valstybėms. Juos plačiai naudojo Korėjos ir Vietnamo karuose.
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui buvo aišku, kad pėstininkams reikia universaliųjų kulkosvaidžių, kurių ugnies galia būtų kaip stovinio kulkosvaidžio, o mobilumas – kaip rankinio kulkosvaidžio. Tarybiniu universaliojo kulkosvaidžio pakaitalu kuopos lygyje tapo 1946 m. sukonstruotas rankinis kulkosvaidis RP-46, kuris buvo DPM modifikacija pasunkintu vamzdžiu, naudojanti juostą. Ši DP modifikacija leido užtikrinti didesnę ugnies galią išlaikant pakankamą manevringumą.
Konstrukcija
thumb|left|DP dėtuvė diskas Kulkosvaidis DP yra automatinis ginklas, kurio automatiką varo nukreipiamos parako dujos, o šoviniai tiekiami iš disko formos dėtuvės.
Kulkosvaidžio dujinis variklis turi stūmoklį su ilga eiga ir dujų reguliatorių, esančius virš vamzdžio. Vamzdis greitai pakeičiamas, su daliniu apgaubu ir kūgišku nuimamu liepsnos slopintuvu. Vamzdis užrakinamas dviem kovinėm atramom, kurios išsiskečia skiltuvui judant pirmyn: kai priekin judanti spyna atsiduria priekinėje padėtyje, spynos rėmo kyšulys smogia į skiltuvo galinę dalį ir priverčia šį judėti pirmyn. Storesnioji vidurinė skiltuvo dalis spaudžia kovinių atramų vidines dalis ir priverčia atramas pasislinkti į šonus, dėl ko atramos įlenda į vamzdžio dėžutės išpjovas ir tvirtai užrakina vamzdį. Įvykus šūviui dujų stūmoklio stumiamas vamzdžio rėmas ima judėti atgal, grąžindamas skiltuvą atgal, specialios nuožulnos suglaudžia kovines atramas, ištraukdamos jas iš vamzdžio dėžutės išpjovų, taip atrakindamos vamzdį.
Grąžinimo spyruoklė yra po vamzdžiu, todėl intensyviai šaudant perkaista ir praranda stangrumą. Tai vienas iš nedaugelio DP trūkumų.
Kulkosvaidis maitinamas iš disko – plokščios disko formos dėtuvės, kuri rusiškai žargonu vadinta тарелка 'lėkštė'. Diske šoviniai išdėstyti vienu sluoksniu, kulkomis į disko centrą. Tokia konstrukcija leido patikimai tiekti atbrailinius šovinius, tačiau turėjo ir trūkumų: didelė tuščio disko masė, skersmuo – 27 cm, nepatogus užtaisyti ir nešioti, gana lengvai pažeidžiamas mūšio metu.
Kulkosvaidžiu DP galima šaudyti tik automatiškai. Paprasto saugiklio neturi. Rankenoje yra automatinis saugiklis, kuris išsijungia suėmus buožės kakliuką (kuris yra rankenos pavidalo).
Paprastai šaudoma nuo kojelių, kurios dėl konstrukcijos trūkumų lengvai lūždavo ar kautynėse pasimesdavo.
DPM
1944 m. vadovaujant V. Degtiariovui kulkosvaidis DP buvo patobulintas – buvo padidintas patikimumas ir kulkosvaidžio valdomumas. Modifikacija buvo pavadinta DPM (ДПМ; Дегтярёв пехотный модернизированный 'Degtiariovo, pėstininkų modernizuotas'), GAU indeksas buvo 56-Р-321М.
Patobulinimai:
DA
Tai DP, perdarytas į aviacinį kulkosvaidį: DA kulkosvaidis į ginkluotę priimtas 1928 m. 1930 m. į ginkluotę priimtas sudvejintas variantas DA-2.
Kulkosvaidžiai DA ir DA-2 naudoti lėktuvuose R-5, U-2 ir TB-3.
DT ir DTM
Modifikuota pritaikant kulkosvaidį naudoti ankštuose tankuose: Pamuštų tankų įgulos prireikus DT išsiimdavo ir naudodavo kaip paprastą pėstininkų kulkosvaidį.
RP-46
1946 m. buvo sukurtas ir į ginkluotę priimtas rankinis kulkosvaidis RP-46 (РП-46, ротный пулемет образца 1946 года 'kuopos kulkosvaidis, 1946 m. pavyzdžio'). Tai DPM modifikacija:
Tipas 58
Kinijoje valstybinės kompanijos Norinco gamintas DPM variantas.
Indėnų teritorija
thumb|240px|Indėnų ir Oklahomos teritorijos ~1890 m. thumb|240px|Indėnų šalis 1834 m.
Indėnų teritorija  – 1834–1907 m. buvusi teritorija Jungtinėse Amerikos Valstijose, į kurią būdavo tremiami iš savo gimtųjų žemių indėnai. Faktiškai, indėnai būdavo priversti pasirašyti sutartis ir atiduoti savo gimtąsias žemes mainais į gentinius plotus Indėnų teritorijoje. Šios teritorijos plotas nuolat kito – paskutiniu metu ji beveik atitiko dabartinę Oklahomos valstiją.
1763 m., pasibaigus Septynerių metų karui, Paryžiaus sutartimi buvo nuspręsta sudaryti buferinę sritį į vakarus nuo Apalačų, tarp Britanijos ir Prancūzijos valdų. Tačiau po 1783 m. pasibaigusio JAV nepriklausomybės karo, teritorija atiteko JAV, ir netrukus amerikiečiai pradėjo sparčią jos kolonizaciją. Vakarinės žemės buvo vadinamos tiesiog „Indėnų šalimi“ (Indian country) ir neturėjo jokio teisinio statuso. Po to, kai 1803 m. JAV įsigijo iš prancūzų Luizianą (ji tada užėmė beveik visas Didžiąsias lygumas), buvo nuspręsta žemes, esančias į vakarus nuo Misisipės, palikti indėnams, o esančius į rytus nuo upės iškeldinti, kad baltieji naujakuriai galėtų laisvai judėti teritorijoje tarp Misisipės ir Atlanto vandenyno. 1830 m. paskelbtas Indėnų iškeldinimo aktas, ir čerokiai, čoktavai, seminolai, čikasavai bei krikai vadinamuoju „ašarų keliu“ iškraustyti į dabartinės Oklahomos, Kanzaso, Ajovos žemes. Pradžioje indėnų teritorijos žemės nebuvo aiškiai apibrėžtos – tai buvo skirtingi sklypai, nustatyti JAV ir indėnų tarpusavio sutarčių. Teritorijoje gyvenančios tautos išlaikė faktinę nepriklausomybę, bet 1871 m. aktu nustatyta, kad jokia indėnų tauta JAV teritorijoje neturi nepriklausomybės ir yra JAV teisės objektas.
XIX a. į Indėnų teritoriją sparčiai kėlėsi kolonistai. Jie netrukus ten sudarė daugumą ir įgijo teisę teikti paraiškas naujų teritorijų sudarymui. Per XIX a. dauguma Indėnų teritorijos buvo išskirstyta: sudarytos Viskonsino (1836 m.), Ajovos (1838 m.), Minesotos (1849 m.), Dakotos (1861 m.), Kanzaso (1854 m.), Nebraskos (1854 m.) teritorijos, kurios vėliau ėmė skirstytis į dar smulkesnes teritorijas, o XIX a. pab. tapo valstijomis. Prieš prasidedant JAV pilietinam karui, Indėnų teritorija jau buvo sumažėjusi iki dab. Oklahomos teritorijos, o joje gyveno daugiausia po 1830 m. atkraustytos „penkios civilizuotos tautos“ bei atkelti Didžiųjų lygumų indėnai (vakarinėje pusėje), kurie ėmė puldinėti čia anksčiau atkeltas tautas. Per pilietinį karą Indėnų teritorijos tautos palaikė konfederatus, dėl to karą laimėję federalistai smarkiai sumažino su konfederatais bendradarbiavusių „penkių civilizuotų tautų“ žemes ir į jas ėmė tremti kitas prerijų indėnų tautas. JAV valdžia Indėnų teritorijoje panaikino tradicinę bendruomeninę nuosavybę, ir žemės buvo išdalintos individualiems asmenims.
1890 m. Indėnų ir Oklahomos teritorijos perorganizuotos į Oklahomos teritoriją, nors „penkios civilizuotos tautos“ siekė išlaikyti savivaldą nuo prerijų indėnų ir pateikė siūlymą įsteigti Sekvojos valstiją. 1907 m. Indėnų teritorija galutinai panaikinta sudarius Oklahomos valstiją.
Bieliškės (Zarasai)
Bieliškės – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Sadūnų.
Sabališkių tvenkinys
Sabališkių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 18 km į vakarus nuo Širvintų. Sudarytas užtvenkus Kabarkštos upę (Širvintos intakas) 6,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,7 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 97,8 m. Krantai aukštoki, daugiausia apaugę krūmais ir medžiais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Šalia įsikūręs Sabališkių kaimas. Žemiau užtvankos eina kelias.
Tvenkinys įrengtas 1976 m.
Kotiatė
thumb|right|200px|Kotiatė Kotiatė – maorių tradicinė smuikiška medinė ar kaulinė (iš banginio kaulo) kuoka. Tai viena iš patu rūšių. Ilgis apie 30 cm.