cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sijai
XVII–XVIII a. sijai užėmė prerijų platybes tarp Misisipės ir Uolinių kalnų. Kilę nuo Apalačų kalnų, kur kadaise vertėsi žemdirbyste. Nuo XVI a. ėmė traukti į vakarus ir išsiskirstė į 3 pagrindinius būrius: dhegija (omahai, ponkai, kanzai, osedžai, kuapai), čivere (ajovai, otai, misūriai, dažnai jiems priskiriami bagai) ir mandanai (dakotai, lakotai, mandanai, asiniboinai, hidatsai, krou). Atskirą grupę sudaro stouniai, Kanados asiniboinai (nakotai).
Sijai priklauso lygumų indėnų kultūrinei tradicijai. Ilgai ir nuožmiai priešinosi amerikiečių vykdytai okupacijai. Dalis sijų ir dabar vykdo rezistenciją (Lakotos Respublika).
Porite Malė
Porite Malė – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Perkūnija
thumb|Perkūnija
Perkūnija – elektros iškrova atmosferoje tarp debesų ir Žemės arba tik tarp debesų, lydima šviesos (vad. žaibo) blyksnių ir garsaus dundėjimo (vad. griaustinio). Perkūniją paprastai lydi smarkūs vėjai, krituliai, kartais net kruša.
Susidarymas
thumb|Elektros krūvių pasiskirstymas ir vertikalūs oro srautai perkūnijos debesyje Perkūniją sukelia teigiamai ir neigiamai įsielektrinusios debesų dalelės ir jonai, kurių daug susikaupia storuose kamuoliniuose (Cb) debesyse. Tokiuose debesyse susidaro daug didelių vandens lašelių, kurie iš pradžių būna neutralūs, bet krisdami įsielektrina neigiamai, nes krintantis lašas ar ledo kristalėlis 100 V/m elektriniame lauke poliarizuojasi, pakeliui sutiktus neigiamuosius jonus lašo apačia pritraukia, o neigiamuosius atstumia. Neigiamai įelektrinti lašai krinta į debesies apačią, o atstumtieji teigiamieji jonai su oro srautais kyla į viršų. Kartu kylantys poliarizuoti lašeliai ir ledo kristalai įsielektrina teigiamai. Dar vienas elektrizacijos procesas vyksta kristalizacijos metu – teigiamai įsielektrina ir debesies viršuje besikristalizuodami peršalę vandens lašeliai. Taigi, viršutinėje debesies dalyje kaupiasi teigiamieji jonai, o vidurinėje ir žemutinėje – neigiamieji. Neigiamojo krūvio jonai koncentruojasi arti –5 °C izotermos, o teigiamojo krūvio centras – keliais kilometrais aukščiau. Nedidelių teigiamų jonų židinių dar būna ir debesies apačioje ties 0 °C izoterma.
Neigiamai įsielektrinusi debesies apačia indukuoja priešingą, t. y. teigiamąjį, žemės paviršiaus krūvį.
Elektros iškrovos
Vidutinio dydžio perkūnijos debesyje cirkuliuoja apie 100 000 t vandens, todėl toks debesis tampa galingu elektros generatoriumi atmosferoje. Kai debesyse, tarp debesų arba tarp žemės paviršiaus ir debesies įtampa pasiekia 100 mln. ir daugiau voltų, prasideda elektros iškrovos – žaibavimas. Prieš pagrindinę žaibo iškrovą nuo debesies link žemės praeina žaibas lyderis. Lyderio kanale vyksta stipri oro jonizacija.
Lyderio jonizuotu kanalu juda pagrindinio žaibo impulsas, kuris prasideda jau nuo žemės ir toliau žaibuoja nuo žemės į viršų (teigiami krūviai kyla į viršų). Pagrindinio žaibo impulsai juda maždaug puse šviesos greičio.
Perkūnijų skirstymas Lietuvoje
Perkūnijos skirstomos į frontines (advekcines) ir vidujines (susidarančias vienos oro masės viduje). Lietuvoje perkūnija dažniausiai (vasarą – 70 %, žiemą – 90 %) būna susijusi su atmosferos frontuose susidarančiais galingais kamuoliniais debesimis. Didžiausia perkūnijos tikimybė (apie 80 %) esti nejudriuose frontuose, nes jie paprastai nusidriekia giliuose ciklonų slėniuose, juose vyksta intensyvi oro srautų konvergencija ir galinga konvekcija.
Vidujinės perkūnijos susidaro mažo gradiento bariniuose laukuose, esant dideliam oro drėgnumui. Jos būdingos šiltajam metų laikui, o žiemą pasitaiko pajūryje, nes tik čia oro srautai pakankamai konverguoja. Apskritai šaltuoju metų laiku perkūnija galima įsiveržus tik jūriniam drėgnam nepastovios stratifikacijos orui (dažniausiai iš Norvegų jūros greitai slenkančių ciklonų užnugaryje).
Perkūnijų pasiskirstymas
Lietuvos teritorijoje per metus būna 19–30 dienų su perkūnija (kai kuriais metais būna net 40–45). Dažniausiai tokių dienų pasitaiko Lietuvos pietuose, nes čia šiurkštus, minkštas paklotinis paviršius stabdo oro srautus ir skatina konvekcinius procesus.
Kastantinavas
Kastantinavas – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kaltanėnų.
Perkūnija
Perkūnijų pasiskirstymas
Perkūnija vienu metu apima nedidelę teritorijos dalį, nes konvekcija taip pat yra lokalinis reiškinys. Tik vasarą apie 15–20 % perkūnijų apima daugiau kaip pusę teritorijos. Žiemos perkūnijas vienu metu užfiksuoja ne daugiau kaip 1–2 meteorologijos stotys (daugiausiai pajūrio).
Dienų su perkūnijomis skaičius
Daugiausiai dienų su perkūnijomis būna birželio–liepos mėnesiais (pajūryje – rugpjūtį). Žemyninėje teritorijos dalyje perkūnijų daugėja pavasarį sparčiau negu pajūryje, sparčiau rudenį ir mažėja. Gegužės–rugsėjo mėnesiais tenka 96 % metinio dienų su perkūnijomis skaičiaus. Šaltuoju metų laiku (lapkričio–kovo mėnesiais) perkūnijų pasitaiko ne kas metai: pajūryje – 80 %, kitur 40–50 % metų.
Perkūnijos trukmė
Per parą perkūnija trunka vidutiniškai 2,1–2,4 valandas (kartais vasarą – net 14–16 val.). Ilgiausiai (apie 4 val.) perkūnija trunka nejudriuose ir šaltuose frontuose, kuriuose kyla banginiai procesai, ir šiltuose frontuose, judančiuose iš pietų ir rytų (apie 2 val.). Mažiausiai trunka vidujinės perkūnijos – apie 0,5 valandos.
Perkūnijų paros eiga
Perkūnijų paros eiga žemyninėje teritorijos dalyje paklūsta terminės konvekcijos paros eigai, todėl apie 43 % perkūnijos valandų tenka laiko intervalui tarp 12–18 valandos. Perkūnijos dažnos ir 18–23 valandą (34 % bendros trukmės), nes šiuo metu jos kaip tik susidaro šiltuose frontuose. Pajūryje trečdalis perkūnijos valandų taip pat koncentruojasi vakare, 18–24 valandomis (kai nusilpsta konvekciją stabdantis jūros brizas). Rečiausiai perkūnijos pasitaiko 6–12 valandomis.
Perkūnijos poveikis
Šiuolaikinei civilizacijai perkūnija yra labai pavojingas meteorologinis reiškinys. Žaibai sukelia gaisrus naftotiekiuose, dujotiekiuose ir miškuose, uždega pastatus. Perkūnijos metu elektros perdavimo linijose susidaro viršįtampis, sukeliantis avarijas ir elektros tiekimo sutrikimus, trikdomas radijo ryšys. Aviatoriams pavojingi ne tik tiesioginiai žaibo smūgiai, bet ir perkūnijos debesyse susidarantys stiprūs vertikalūs oro gūsiai, siekiantys 15–30 m/s.
Tačiau žaibai būna ir naudingi. Žaibas pakeičia dujinį azotą, kurio negali pasisavinti augalai. Jis virsta azoto junginiais, reikalingais formuotis augalo audiniams ir bręsti sėkloms. Apatinio atmosferos sluoksniuose, troposferoje, perkūnijų metu susidaro dar viena, malonaus kvapo medžiaga – ozonas.
Mitologinė reikšmė
Perkūnija daugelyje pasaulio kultūrų yra laikoma labai ryškia hierofanija („šventybės apraiška“). Žaibas tapatinamas su atsivėrusiu dangumi, Dievo rykšte, griaustinis – krentančiais dangaus skliauto akmenimis, periama piktąja dvasia. Perkūnijos reikšmė ypač svarbi indoeuropiečių religijoje – baltų Perkūnas, slavų Perunas, graikų Dzeusas, romėnų Jupiteris, indoarijų Indra buvo reikšmingiausios dievybės tose tautose. Perkūnui priskirtas ne tik chtoninio pasaulio būtybių mušimas, bet ir Žemės apvaisinimas lietumi.
Gunaras Cilinskis
Biografija
1955 m. baigė Latvijos konservatoriją. 1955–1975 m. vaidino Latvijos dramos teatre (nuo 1970 m. Latvijos Andrejo Upičio dramos teatras), nuo 1959 m. ir kino filmuose. Nuo 1975 m. Rygos kino studijos režisierius.
Repengiai
Repengiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, Nevėžio upės rytiniame slėnio šlaite, 1 km į šiaurę nuo Tiskūnų. Greta kaimo eina Vilainių–Krekenavos plentas.
Istorija
Kaimas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1592 m.
Juzefas Čechavičius
thumb|Juzefas Čechavičius 1865 m. thumb|[[Vilniaus rotušė. Juzefo Čechovičiaus nuotrauka]] miniatiūra|[[Šv. Onos bažnyčia|Šv. Onos ir Šv. Pranciškaus ir Bernardino bažnyčios 1874 m.]] Juozapas Čechavičius (, 1818 m. kovo 2 d. Vitebsko gubernijos Polocko apskrityje, 1888 m. sausio 13 d. Vilnius, palaidotas Bernardinų kapinėse) – Ukrainos, Baltarusijos ir Lietuvos fotografas.
thumb|[[Vilniaus Dievo Motinos Ėmimo į Dangų soboras|Vilniaus Skaisčiausios Dievo Motinos cerkvė. Juozapo Čechovičiaus nuotrauka]]
Biografija
thumb|Žvėrynas. Juozapo Čechovičiaus nuotrauka Bajoras. Mokėsi Vitebsko gimnazijoje, dirbo buhalteriu ir aprovizacijos inspektoriumi Rusijos karo ministerijai priklaususiose įstaigose. 1856 m. Paryžiuje mokėsi fotografijos. Grįžęs iš užsienio fotografavo Kijeve, Černihove, 1861 m. planavo leisti periodinį leidinį Светописная Русь.
1863–1865 m. gyveno ir turėjo fotoateljė Vitebske. Nuo 1865 m. gyveno Vilniuje. 1866 m. atidarė fotoateljė, ji veikė iki 1888 m. su 1874–1876 m. pertrauka. 1876–1885 m. Prancūzų fotografijos draugijos narys.
Fotografavo Kijevo ir Černigovo vaizdus, nuo 1869 m. – Vilniaus architektūrą ir apylinkes. Užfiksavo miesto mugių, statybų vaizdų. Pirmasis iš Lietuvos fotografų pradėjo fotografuoti interjerus.
Keila (upė)
Keila  – upė šiaurės vakarų Estijoje. Prasideda Losalu pelkėje, Raplos apskrityje. Teka į šiaurės vakarus. Įteka į Suomijos įlankos Lohusu įlanką ties Keila Joa kaimu. Ant Keilos yra Keilos krioklys.
Prie upės įsikūręs Kohilos miestelis ir Keilos miestas.
Varšuvos vaivadija (1945–1975)
Varšuvos vaivadija − 1945−1975 m. Lenkijos Liaudies Respublikos teritorijos administracinis vienetas. Vaivadijos sostinė buvo Varšuva. Vaivadija ribojosi šiaurėje su Olštyno vaivadija, rytuose su Balstogės vaivadija, pietryčiuose su Liublino vaivadija, pietuose su Kelcų vaivadija, pietvakariuose su Lodzės vaivadija ir vakaruose su Bydgoščiaus vaivadija.
Istorija
thumb|left|Vaivadija 1946 m.
Vaivadija buvo įkurta 1944 m. rugpjūtį, kai Raudonoji armija užėmė didžiąją dalį Trečiojo Reicho, Varšuvos distrikto ir Cechanuvo srities. Po 1975 m. Lenkijos administracinių vienetų reformos vaivadija buvo panaikinta, o jos vietoje įkurtos mažesnės Varšuvos, Cechanuvo, Ostrolenkos, Plocko, Radomo, Sedlcų ir Skernevicių vaivadijos.
Voldemaras Vytautas Čarneckis
Voldemaras Vytautas Čarneckis (1893 m. sausio 9 d. Pajiesys, Marijampolės apskritis – 1942 m. lapkričio 4 d. Sverdlovskas, dab. Jekaterinburgas) – Lietuvos politinis veikėjas, diplomatas.
thumb|140px|left|Voldemaras Vytautas Čarneckis „Lietuvos albume“ miniatiūra|140px|left|Atminimo lenta Kaune, Putvinskio g. 49 thumb|250px|Ketvirtasis ministrų kabinetas. Iš kairės, sėdi: [[Justinas Zubrickas, Juozas Paknys, Mykolas Sleževičius, Antanas Merkys, Steponas Kairys, Jonas Vileišis. Stovi, iš kairės: Aleksandras Stulginskis, Jokūbas Šernas, Voldemaras Vytautas Čarneckis, Tadas Petkevičius.]]
Biografija
Gimė girininko Antano Čarneckio ir ūkininkaitės Juzės Gegužinskaitės šeimoje. 1903 m. baigė Mockavos pradžios mokyklą ir 1911 m. Suvalkų gimnaziją. 1911–1916 m. studijavo Aleksandro II elektrotechnikos institute Sankt Peterburge, dalyvavo lietuvių studentų savišalpos draugijos veikloje, buvo jų ateitininkų kuopos pirmininkas.
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje dirbo Vilniuje Lietuvių draugijoje nukentėjusiems dėl karo šelpti. 1916 m. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenės inžinierių brigadą ir karininku išsiųstas į frontą. 1917 m. gruodžio 2-4 d. Rovne vykusio Rusijos kariuomenės Pietvakarių fronto lietuvių karių suvažiavimo išrinktas jo vadovaujamas Atskirosios armijos lietuvių karių vykdomasis komitetas pradėjo rūpintis, kad būtų suformuotas Lietuvių atskirasis batalionas. 1918 m. sausio – gegužės mėn. bataliono vadas.
1918 m. liepos mėn. grįžo į Lietuvą, 1918 m. lapkričio mėn. kooptuotas į Lietuvos Tarybą. Su A. Stulginskiu organizavo Lietuvių karo pabėgėlių grąžinimo komisiją. 1918 m. gruodžio 26 d. – 1919 m. kovo 12 d. II Mykolo Sleževičiaus ministrų kabinete Finansų ministerijos valdytojas, 1919 m. kovo 12 d. – 1919 m. balandžio 12 d. III Prano Dovydaičio, 1919 m. balandžio 12 d. – 1919 m. spalio 7 d. IV Mykolo Sleževičiaus ir 1919 m. spalio 7 d. – 1920 m. birželio 19 d. V Ernesto Galvanausko ministrų kabinetuose – susisiekimo ministras.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos Centro komiteto narys. 1920 m. gegužės 15 d. – 1921 m. lapkričio 4 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas IV (Telšių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Atsistatydino perėjęs į diplomatinę tarnybą.
1920 m. Lietuvos derybų su Lenkija delegacijos Suvalkuose narys. 1920 m. pabaigoje dalyvavo Tautų sąjungos konferencijoje Ženevoje. 1921–1923 m. Mažosios Lietuvos vyriausybės įgaliotinis, vėliau Lietuvos Respublikos laikinasis reikalų patikėtinis JAV, 1923–1924 m. – Didžiojoje Britanijoje.
1940–1941 m. dirbo LTSR maisto pramonės liaudies komisariate. 1941 m. birželio 14 d. NKVD suimtas, išvežtas į Sverdlovsko lagerius, 1942 m. spalio 17 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas mirti, lapkričio 4 d. sušaudytas.
Bonaventūras Andrijauskas
Bonaventūras Andrijauskas (1833 m. Kentralių dvaras, Telšių apskr. – apie 1880 m. Sibiras) – Lietuvos gydytojas, 1863 m. sukilimo dalyvis, tremtinys.
Biografija
Kilęs iš senos žemaičių bajorų Andrijauskių giminės. Broliai Vladimiras Andrijauskas, Pranciškus Andrijauskas, Engelbertas Leopoldas Andrijauskas. 1859 m. baigė medicinos mokslus Maskvos universitete, dalyvavo lietuvių studentų švietėjiškoje veikloje. Iki 1863 m. sukilimo dirbo gydytoju Viekšniuose. Už paramą sukilėliams ištremtas. Mirė tremtyje.
Povilas Čechavičius
Povilas Čechavičius (1858 m. spalio 14 d. Vilnius – 1935 m. sausio 10 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, inžinerijos daktaras.
Rusijos–Japonijos karas
Rusijos–Japonijos karas – 1904–1905 m. vykęs Japonijos ir Rusijos karas dėl Mandžiūrijos ir Korėjos kontrolės. Karas prasidėjo japonų antpuoliu prieš Port Artūrą 1904 m. vasario mėn. ir baigėsi Rusijos pralaimėjimu 1905 m. rudenį. Pagrindiniai karo teatrai buvo Pietų Mandžiūrija, ypač teritorija aplink Liaodongo pusiasalį ir Mukdeną, jūros aplink Korėją, Japoniją ir Geltonoji jūra.
Povilas Čechavičius
Biografija
1881 m. baigė Sankt Peterburgo susisiekimo institutą. 1908 m. inžinerijos daktaras.
1882–1913 m. dirbo Rusijoje įvairiose hidrotechninėse statybose – Polesės sausinimo, uosto statybos Dunojaus deltoje hidrografinių darbų, Odesos uosto plėtimo ir kt. 1902–1915 m. Kijevo politechnikos instituto dėstytojas, nuo 1910 m. profesorius. 1913–1920 m. dirbo olandų bendrovėje „Akkerman et Van Haren“, vadovavo Revelio (dab. Talinas), Helsinkio, Sankt Peterburgo ir kt. uostų plėtimui ir tvarkymui. 1920–1922 m. dirbo Belgijoje. 1922 m. grįžęs į Lietuvą dėstė Lietuvos universitete (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas), nuo 1923 m. Hidrotechnikos katedros vedėjas, nuo 1930 m. profesorius.
Rusijos–Japonijos karas
Tai buvo pirmasis didelis karas po keleto dešimtmečių pertraukos, kuriame buvo naudojama naujausia ginkluotė: toliašaudė artilerija, šarvuočiai, minininkai.
Prielaidos ir priešistorė
thumb|left|240px|Japonijos laivyno flagmanas „Mikasa“ [[Jokosuka|Jokosukos muziejuje]] thumb|left|240px|Rusijos kreiseris „Variagas“ thumb|left|240px|Cusimos mūšio schema thumb|left|240px|Port Artūro puolimas Pirmoje imperatoriaus Nikolajaus II valdymo pusėje Rusijos politikoje vyravo Tolimųjų Rytų problematika, „didžiosios Azijos programos“ realizavimas. Susitikimo su imperatoriumi Vilhelmu II Revalyje metu Rusijos imperatorius atvirai pareiškė, kad Rusijos įtakos Rytų Azijoje stiprinimą laiko „savo valdymo užduotimi“. Pagrindine kliūtimi Rusijos vyravimui Tolimuosiuose Rytuose buvo Japonija, o neišvengiamą susidūrimą su ja Nikolajus II numatė ir ruošėsi jam tiek diplomatinėmis, tiek karinėmis priemonėmis (susitarimas su Austrija-Vengrija ir santykių su Vokietija pagerinimas užtikrino Rusijos užnugario saugumą; Sibiro kelio statyba ir laivyno stiprinimas sudarė materialines galimybes karui), tačiau Rusijos valdančiuosiuose sluoksniuose vyravo viltis, kad Rusijos jėgos baimė sutrukdys Japonijai pulti tiesiogiai.
Nuo XIX a. vidurio Japonijoje prasidėjo plačios permainos. Iki tol izoliuota šalis, po Meidži restauracijos 1868 m., sparčiai modernizavosi. XIX a. dešimtajame dešimtmetyje Japonija perėjo prie išorinės ekspansijos, visų pirma geografiškai artimoje Korėjoje, kuri tuomet buvo vasaline Kinijos valstybe. 1876 m. sausį Japonija į Seulą nusiuntė tris kanonieres ir privertė Korėją sudaryti prekybos sutartį bei užmegzti diplomatinius santykius.
Tai sukėlė 1894–1895 m. Japonijos–Kinijos karą, kurio metu Japonija visiškai sutriuškino Kiniją. Šimonosekio sutartimi, kuri užbaigė karą, Kinija atsisakė visų savo teisių į Korėją ir perdavė Japonijai keletą teritorijų, įskaitant Liaodongo pusiasalį ir Port Artūro uostą Mandžiūrijoje. Šie pasiekimai sustiprino Japonijos galią ir įtaką, o tai neatitiko Europos didžiųjų valstybių interesų, dėl to Vokietija, Rusija ir Prancūzija privertė Japoniją pasitraukti iš Liaodongo pusiasalio. 1897 m. gruodžio 4 d. Rusija okupavo Port Artūro uostą prie Geltonosios jūros ir 1898 m. kovo mėn. uostą ir pietinę Liaodongo pusiasalio dalį išsinuomavo 25 metams. Jame buvo įrengta Port Artūro karinė bazė, tapusi neužšąlančiu uostu Rusijos Ramiojo vandenyno laivynui. Tai, kad Rusija faktiškai atėmė iš Japonijos karo metu užimtą Liaodongo pusiasalį, lėmė naują Japonijos militarizacijos bangą, kuri jau buvo nukreipta prieš Rusiją.
Rusija taip pat stiprino savo įtaką Mandžiūrijoje. 1896 m. Kinija suteikė Rusijai teisę pratęsti Transsibiro geležinkelį per Mandžiūriją iki Vladivostoko. Rusijos imperijos kariuomenė, dalyvaudama slopinant Boksininkų sukilimą, 1900 m. užėmė Mandžiūriją. Į Japonijos reikalavimus išvesti kariuomenę Rusija, laikydama ją silpna priešininke, menkai tereagavo.
Jėgos
Prieš prasidedant karui Japonija turėjo apie 375 000 karių, 156 karo laivus, Rusija Tolimuosiuose Rytuose – 98 000 karių, 72 laivus. Japonijos kariuomenei vadovavo Ivao Ojama, kariniam laivynui – Heihaširas Togo. Rusijos imperijos kariuomenei iš pradžių vadovavo E. Aleksejevas, nuo 1904 m. spalio iki 1905 m. kovo – Aleksejus Kuropatkinas, vėliau – Nikolajus Linevičius. Rusijos kariniam laivynui vadovavo Stepanas Makarovas, nuo 1904 m. gegužės mėn – Vilhelmas Vitheftas.
Karo eiga
1904 m. vasario 6 d. Japonija nutraukė diplomatinius santykius su Rusija. 1904 m. vasario 8–9 d. naktį Japonijos laivai puolė Rusijos eskadrą netoli Port Artūro, kur buvo sutelkta didžioji Rusijos laivyno dalis. Bet tik 1904 m. vasario 10 d. Japonija paskelbė karą Rusijai.
Karo pradžioje japonai įgijo persvarą jūroje. 1904 m. vasario 3 d. japonai išsilaipino Korėjoje, užėmė Čemulpo (Inčono) ir Nampo uostus ir judėjo į šiaurę, Jaludziango upės link, kur balandžio–gegužės mėn. laimėjo mūšį. Gegužės mėn. japonai išsilaipino Liaodongo pusiasalyje, o birželio mėn. pradėjo Port Artūro apsiaustį. Prasiveržti į Vladivostoką Rusijos laivams nepavyko. 1904 m. rugpjūčio mėn. mūšį Geltonojoje jūroje laimėjo japonų laivynas. 1905 m. sausio mėn. Port Artūras pasidavė.
1904 m. birželio 15 d. Rusijos kariuomenė pralaimėjo mūšį prie Vafangou, 1904 m. rugpjūčio–rugsėjo mėn. – prie Liaojango. 1904 m. spalio bandymas pereiti į kontrpuolimą prie Šahės upės nebuvo sėkmingas. Karo veiksmai sausumoje iš esmės baigėsi Rusijos kariuomenei 1905 m. vasario 3 d. pralaimėjus lemiamą Mukdeno mūšį, kuris su daugiau nei 600 000 viso dalyvavusių karių buvo laikomas didžiausiu mūšiu nuo 1813 m. Leipcigo mūšio, taip pat didžiausiu šiuolaikinių laikų mūšiu, kuris kada nors vyko Azijoje prieš Antrąjį pasaulinį karą. Tam tikras viltis Rusijos vyriausybė dar siejo su Baltijos eskadra, kuri nuo 1904 m. rugsėjo mėn. plaukė į Vladivostoką, bet ši 1905 m. gegužės buvo sunaikinta Cušimos mūšyje.
Karo reikšmė
Nuo 1905 m. rugpjūčio JAV prezidentui T. Ruzveltui tarpininkaujant Portsmute (JAV) vyko taikos derybos. Japonijos–Rusijos karas baigėsi 1905 m. rugsėjo mėn. pasirašyta Portsmuto taika. Korėja buvo pripažinta Japonijos įtakos sferai. Rusija perleido Japonijai Liaodongo pusiasalio nuomos teises, Pietų Mandžiūrijos geležinkelio pietinę dalį nuo Port Artūro iki Čangčuno, Sachalino pietinę dalį ir išvedė kariuomenę iš Mandžiūrijos. Šiaurės rytų Azijoje įsitvirtino Japonija, po karo įgijusi didžiosios valstybės statusą. Išryškėjo Rusijos ekonominis ir karinis atsilikimas, smuko jos tarptautinis autoritetas. Netrukus po karo Rusijoje kilo 1905–1907 m. revoliucija.
Lietuviai
Japonijos–Rusijos kare dalyvavo apie 3000 lietuvių karių ir karininkų. Tarp pasižymėjusių buvo Borisas Adomavičius, Antanas Ričardas Druvė, Jonas Galvydis-Bykauskas, Antanas Kaškelis, Maksimas Katchė, Konstantinas Kleščinskis, Juozas Kraucevičius, Kiprijanas Kondratavičius ir daugelis kitų, po 1918 m. savo karinę patirtį galėjusių pritaikyti ir nepriklausomos Lietuvos kariuomenėje.
Nuorodos
Straipsnis ritoja.lt apie Rusijos-Japonijos karo reikšmę Lietuvai
Ak 4
Ak 4 (SV Automatkarbin 4) yra vokiško automato Heckler & Koch G3A3 švediška versija. Skirtas naikinti priešo gyvajai jėgai ir nešarvuotai bei lengvai šarvuotai technikai. Ginklo veikimas yra pagrįstas pusiau laisvos spynos atatranka. Vamzdžio užsklendimo būdas – pusiau laisva spyna (ritinėliais). Ginklas užtaisomas dėžutės pavidalo dėtuve. Šiuo ginklu galima šaudyti ir pavieniais šūviais, ir serijomis. Automatiniam šautuvui Ak 4 naudojami NATO standarto 7,62 x 51 mm šoviniai. Specialūs kompensatoriai suteikia galimybę šaudyti imitaciniais šoviniais. Šiuo ginklu galima šaudyti granatas, tačiau tam reikia specialaus paleidimo užtaiso. Geras ginklo taiklumas leidžia jį naudoti kaip snaiperinį šautuvą, tam ant jo reikia pritvirtinti optinį taikiklį.
Variantai
Ak 4 Švedijos kariuomenėje yra trijų tipų:
Audronė Urbonaitė
Audronė Urbonaitė (g. 1954 m. gruodžio 11 d. Kaune) – Lietuvos filologė, žurnalistė, rašytoja.
Biografija
1977 m. Vilniaus universitete baigė lituanistikos ir klasikinės filologijos studijas. 1978–1988 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ redakcijos korespondentė, skyriaus vedėja. 1988–1991 m. laikraščio „Atgimimas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja. 1991 m. stažavo Norvegijoje, bendradarbiavo Norvegijos savaitraštyje „Folkets framtid“ ir Švedijos laikraštyje „Kristdemokraten“. Nuo 1994 m. Lietuvos televizijos atstovė spaudai. Nuo 1997 m. „Lietuvos rytas“ savaitinio žurnalo „TV antena“ apžvalgininkė, dienraščio „Lietuvos rytas“ specialioji korespondentė. Ištekėjusi, turi du vaikus. Rašytojų sąjungos narė nuo 2015 metų.
Garbininkai
Garbininkai arba Solovjovas (, nuo 1938 m. Gut Garbnicken, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Соловьёво) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Domnovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Garbenīks prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities (nuo 1927 m. Barštyno apskritis) dvaras, nuo 1874 m. birželio 11 d. Didžiosios Saluvos valsčiaus kaimas. 1910 m. valsčiuje, kurį sudarė Blekyčių palivarkas, Koskiemis, Mažoji Saluva ir Didžioji Saluva, buvo 267 gyventojai. Priklausė Dumnavos parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Porečjės apylinkės kaimas.
Smiltpelės
Smiltpelės (Gerbillinae) – pelinių pošeimis.
Pošeimyje yra 14 genčių ir 110 rūšių:
Peleninė
thumb|right|200px|Peleninė su smilkstančia [[cigaretė|cigarete]] right|thumb|200px|Pilna peleninė
Peleninė – paprastai plokščias indas, į kurį rūkantieji krato rūkalų pelenus bei užgesina ir išmeta nuorūkas. Peleninės paprastai gaminamos iš stiklo, keramikos ir metalo.
Įprasčiausia peleninės forma yra negilus indas su plokščiu pagrindu, statomas ant stalo. Daugelis peleninių turi pusapvalias išpjovas ar pusapvalius lovelius, į kuriuos galima padėti degančias cigaretes ar cigarus. Ispanijoje gaminamos peleninės, kurios susideda iš dviejų susisiekiančių dalių, apatinė dalis užpildoma vandeniu. Peleninės taip pat montuojamos automobiliuose bei viešose vietose.
Peleninės dažnai naudojamos reklamai – ant jų reklamuojami prekiniai ženklai.
Younès Belhanda
Junesas Belhanda (g. 1990 m. vasario 25 d.) – Maroko futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.
Karjera
Gimė Prancūzijoje, Maroko imigrantų šeimoje.
Profesionalo karjerą pradėjo „Montpellier HSC“ klube, kurio jaunimo komandoje treniravosi.
Rinktinės
Atstovavo Prancūzijos U-20 rinktinei, bet vėliau pasirinko Maroką. 2010 m. debiutavo Maroko nacionalinėje rinktinėje.
Ketvergiai
Ketvergiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybės vakaruose, 9 km į šiaurę nuo Priekulės, Minijos dešiniajame krante. Seniūnaitijos centras. Eina kelias. Plečiasi kaip Klaipėdos priemiestis. Veikia Ketvergių pagrindinė mokykla. Stūkso Akmuo Baravykas – geologinis paminklas, sukurtas ir nutašytas 1934 m. Kretingos Bajorų kalėjimo kalinių. Yra senosios liuteronų kapinės.
Etimologija
Pavadinimas kildinamas iš nepaliudyto asmenvardžio Ketvergis (ketvergis – „ketverių metų gyvulys“).
Istorija
thumb|left|Pramoninė sritis Ketvergių kaimo pietuose
1785 m. minimas kaip karališkasis kaimas, buvo 6 sodybos. XX a. pradžioje kaimas turėjo pradžios mokyklą, 1905 m. buvo 129 gyventojai, kurių absoliučią daugumą sudarė lietuviai.
Reivyčių seniūnija
Reivyčių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Mažeikių rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo administracinio centro – Mažeikių.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 4 seniūnaitijos:
Anetanas
Anetanas – apygarda Nauru salos šiaurėje. Plotas – 1 km², 880 gyventojų. Yra meteorologijos stotis.
200px|thumb|left|Anetanas
Slabadėlė (Panevėžys)
Slabadėlė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybės pietvakarinėje dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Krekenavos, Nevėžio slėnio šlaite, netoli upės vakarinio kranto. Kaimą kerta Nevėžio intakas Šienėperšis. Šalia Slabadėlės eina kelias, atsišakoja kelias į Žibartonius. Paminklas II pasaulinio karo aukoms atminti.
Aloyzas Urbonas
Aloyzas Urbonas (1935 m. gegužės 21 d. Radžionyse, Rokiškio apskritis – 2013 m. sausio 5 d. Raudondvaryje, Vilniaus rajonas) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, publicistas.
Biografija
1957–1960 m. laikraščio „Sovetskaja Litva“ rajonų zonos korespondentas. 1958 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę. 1960–1961 m. Klaipėdos ekspedicinės silkių žvejybos bazės jūreivis. 1962–1968 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto korespondentas, vyresnysis redaktorius. 1969–1976 m. LSSR vidaus reikalų ministerijos politinio-auklėjamojo darbo skyriaus instruktorius, vyresnysis instruktorius. 1976–1980 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“, 1980–1985 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ redakcijų skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas. 1985–1989 m. Klaipėdos refrižeratorių laivyno bazės kapitono padėjėjas politiniams reikalams.
1989–1992 m. žurnalo „Pasaulis“ skyriaus vedėjas, 1993–1994 m. savaitraščio „Vilniaus tribūna“ skyriaus vedėjas. 1995 m. dienraščio „Lietuva“ bendradarbis. 1995–1996 m. LR Seimo LDDP frakcijos referentas ryšiams su spauda, televizija, radiju.
Palaidotas Kamajų kapinėse.
Feast On Scraps
„Feast On Scraps“ – atlikėjos Alanis Morissette dainų rinkinys, išleista CD/DVD formatu. DVD buvo nufilmuotas koncerto Roterdame, Nyderlanduose, metu. Į CD pateko dainos, neįėjusios į anksčiau tais pačiais metais išleistą albumą „Under Rug Swept“.
Adampolė
Adampolė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kražių.
Aleksandras Marčiulionis
Aleksandras Marčiulionis (1911 m. vasario 18 d. Žagariškės, Garliavos valsčius – 1998 m. gegužės 12 d. Čikaga) – Lietuvos skulptorius.
Biografija
Žmona Eleonora Marčiulionienė. 1930–1936 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, mokytojai Juozas Zikaras, Jonas Mikėnas. 1938–1944 m. dėstė Kauno taikomosios dailės institute. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. Freiburge su kitais įkūrė Dailės ir amatų mokyklą, iki 1949 m. joje dėstė; Skulptūros studijos vadovas. 1949–1956 m. gyveno Adelaidėje, nuo 1956 m. – Čikagoje. Dirbo dekoratyvinės skulptūros įmonėse, kūrė skulptūras bažnyčioms.
Kūryba
Kūryboje ryški Lietuvos nepriklausomybės laikotarpio skulptūros neoklasicistinė stilistika. Tematikai („Rūpintojėlis“, „Pieta“, „Malda“) ir formai (kaimo dievdirbių tradicijoms artima plaštakų, galvos, kūno poza, išdidintos akys) būdingas tautiškumas. Sukūrė skulptūrinių reljefų, kuriuose konstruktyviomis linijomis komponuojamas siužetas („Paskutinė vakarienė“ 1968 m.), barokinių, dinamiškų formų religinės tematikos skulptūrų („Prisikėlimas“ 1963 m., „Šv. Kazimieras“ Masepto bažnyčios fasade, 1962 m.), istorinių („Prieš aušrą“ 1964 m.), abstrakčių stilizuotų („Be pavadinimo“. „Konstrukcija“, abu 1967 m., „Tauras“ 1970 m.) kompozicijų. Skulptūrose naudojo įvairias medžiagas (terakota, bronza, gipsas, aliuminis, medis). Nutapė paveikslų („Kristus laimina laukus“ 1982, „Sugrįžimas“ 1989 m.).
Mokiniai: Antanas Mončys, Ramojus Mozoliauskas.
Išdagėlių apylinkė
Išdagėlių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Aloyzas Kveinys
Aloyzas Kveinys (1962 m. liepos 9 d. Mažeikiuose – 2018 m. liepos 26 d. Lenkijoje, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos šachmatininkas ir treneris, nuo 1992 m. didmeistris. Olimpinio rezervo specializuotosios VJSM auklėtinis. Pirmasis tr. J. Stankūnas. Baigė: Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą, o 1984 m. – Maskvos centrinio kūno kultūros institutą ir įgijo šachmatų trenerio specialybę. 1997–2008 Vilniaus šachmatų klubo „Kaisė“ treneris.
Keturis kartus Lietuvos (1983, 1986, 2008 ir 2012) vyrų šachmatų čempionas.
Žymiausieji ugdytiniai: D. Ruželė, L. Domarkaitė, D. Čiukšytė, Islandijos didmeistris H. Stefansonas.
Varžybos
Buvo laikomas atakuojančio stiliaus šachmatininku. , tačiau, kai kurie ekspertai pažymi, kad jis puikiai žaisdavo ir partijų baigmes.
Lietuvos čempionatai
1979 m. pirmą kartą žaidė 1979 m. Lietuvos asmeniniame šachmatų čempionate. Tuo metu jam buvo 16-ka metų. Iš viso Lietuvos asmeniniuose šachmatų čempionatuose Aloyzas Kveinys dalyvavo 21 kartą. Čempionu tapo 4 kartus: 1983, 1986, 2008, 2012 m.; sidabro medalį iškovojo  tris kartus: 2001, 2003 ir 2014 m.; bronzą – du kartus:  2009 ir 2015 m.
Sėkmingai žaidė ir Lietuvos greitųjų šachmatų čempionatuose, kuriuose 1998; 2003; 2004 m. laimėjo aukso, o 2012 ir 2015 m. - sidabro medalius. Iškovojo apdovanojimų ir Lietuvos žaibo šachmatų čempionatuoseː 1999; 2003 m. laimėjęs aukso, 2008 - sidabro, o 1998 ir 2004 m. - bronzos medalius.
Turnyrai
Tarptautinių turnyrų Ostravoje (1992), Prahoje (1993), Morsbache (1994), Ciuriche (2004), Travemiundėje (1999, 2000) laimėtojas.
Komandinės varžybos
Aloyzas Kveinys neretai dalyvaudavo komandinėse šachmatų varžybose. Jis atstovavo klubams Lietuvoje, Latvijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Belgijoje, Prancūzijoje, Islandijoje.
Šachmatų olimpiados
Už Lietuvos rinktinę žaidė aštuoniose šachmatų olimpiadose (1992 - 1996, ir 2000-2008) m. Sužaidė 97 partijas ir surinko 51,5 taško (+29,-23,=45,), kas sudaro 53.1 %.
Europos komandinis šachmatų čempionatas
Žaidė šešiuose Europos komandiniuose šachmatų čempionatuose (1992, 2003-2007 ir 2013-2015) m. Sužaidė 43 partijas ir surinko 21,5 taško (+11,-11,=21,), kas sudaro 50.0 %. .
Europos klubinių komandų taurė
Dalyvaudamas Europos šachmatų klubų taurės varžybose: 1998 m. žaidė prie 2-os lentos už Kauno ŠK Margirio klubą, o  2006 m.  Fiugene  (Austrija), 2007 m. Kemere už NSEL30 klubą ir, 2008 m. Halkidiki bei 2009 m. Ohride už Vilniaus klubą VŠŠSM žaidė prie pirmos lentos.
2017 m. Antalijoje žaidė už Rygos klubą TSI prie 2-os lentos.
Lenkijos komandinis šachmatų čempionatas
A. Kveinys nuo 1990 m. dalyvavo 16-koje Lenkijos komandinių šachmatų čempionatų, žaisdamas prie 1-os lentos už Suvalkų Juvena Hańcza klubą ( 1990-1991, 1995-1997, 1999-2002,  2004-2008 m.) bei už Dombrovos Gurničos ZDGO klubą – 2016 m.
Lenkijos komandiniuose šachmatų čempionatuose sužaidė 151 partiją ir surinko 83,5 taško (+40,-24,=87). Už individualių žaidimą iškovojo 4 aukso ir 1 bronzos medalį, o taip pat, po vieną sidabro bei bronzos medalį už atstovaujamos komandos pasiekimus.
Treneris
A. Kveinys dirbo Irano moterų šachmatų rinktinės treneriu Chanty-Mansijsko (2010),  Stambulo  (2012) moterų šachmatų olimpiadose, o Trumsės  (2014), Baku  (2016) m. olimpiadose – Latvijos moterų rinktinės vyr. treneriu.
Pasiekimai
2014 m. Lietuvos senjorų (virš 50 metų) komandos sudėtyje tapo Pasaulio senjorų komandų šachmatų čempionu.
Kasteliai
Kasteliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 15 km nuo Rukainių.
Ignas Staškevičius
Išsilavinimas
Ignas Staškevičius gimė inteligentų šeimoje (motina – humanitarinių mokslų daktarė Dalia Dilytė). 1988 metais aukso medaliu baigė 12-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, 1994 metais baigė pediatrijos specialybę.
Vėliau septynis semestrus studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, tačiau studijų nebaigė.
Verslo vadyba
1992 m. kartu su dabartiniais „VP Grupės“ akcininkais broliais Numavičiais bei Marcinkevičiais įsteigė pirmąją bendrovę, nusipirko maisto ir alkoholinių gėrimų parduotuvę Vilniuje, Savanorių prospekte. Vėliau kūrė mažmeninės prekybos įmonių grupę, ėjo vykdomojo direktoriaus pareigas. Įsigijęs finansų maklerio licenciją, dirbo finansų maklerio įmonėse (antraeilėse pareigose).
Nuo 2002 m. liepos mėnesio Ignas Staškevičius ėjo valdybos pirmininko pareigas didžiausioje Baltijos šalyse mažmeninės prekybos bendrovėje „VP Market“. Veiklos metu Ignas Staškevičius dėl savo komunikabilumo bei prisitaikančio kalbėjimo būdo dažnai atstovavo VP Market interesams žiniasklaidoje ir dalyvaudavo viešo pobūdžio diskusijose, svarstant verslo bei ekonomikos tematiką visuomenės informavimo priemonėse, pristatydavo verslo visuomenės poziciją.
2005 m. spalio mėnesį I. Staškevičius tapo bendrovės „Eurofarmacijos vaistinės“ valdybos pirmininku. Pasitraukus iš VP Market veiklos, žiniasklaidoje prabilta apie tariamą viešųjų ryšių krizę.
2008 m. vasario mėnesio pabaigoje paskirtas bendrovės "NDX energija" direktoriumi. 2008 m. rugpjūčio mėnesį pasitraukė iš šių pareigų, kuriam laikui likdamas bendrovės valdybos pirmininku.
2013 m. lapkričio mėnesį Rygoje, sugriuvus prekybos centro, kuriame buvo įsikūrusi "Maxima" parduotuvė, pastatui, žuvo 54 žmonės. Kilus didžiuliam pasipiktinimui prekybos tinklo reakcija į tragediją, Ignas Staškevičius sugrįžo dirbti į "Vilniaus prekybą" ir ėmė vadovauti suburtai krizės valdymo grupei. Ji rūpinosi pagalba nukentėjusiesiems, visuomenės informavimu, bendradarbiavimu su valdžios institucijomis. Ignas viešai atsiprašė Latvijos visuomenės "Maxima" vadovų ir savininkų vardu, kalbėjo ir rašė žiniasklaidai. Suformavus naują bendrovės vadovybę, krizės grupė perdavė jai veiklą 2014 m. balandį.
Visuomeninė, sportinė veikla
Be dalykinės veiklos Ignas Staškevičius eina visuomenines pareigas keliose nevalstybinėse organizacijose.
Žinomas dėl pomėgio bėgti klasikinius (42 195 m) ir ultra (63,3 km, 6 val., 100 km) maratonus. Laikomas Vilniaus Tarptautinio maratono iniciatoriumi, 2007 m. įsteigė kasmetiniu tapusį 101 km ultra bėgimą visu Lietuvos pajūriu. 2008 m. Šiaurės Ašigalio maratone užėmė antrąją vietą.
Su draugais įkopė į Kilimandžaro (5895 m), Ararato (5137 m), Čimboraso (6310 m) ir Akonkagvos (6960 m) viršūnes.
2013 metais Lietuvos Sporto universitetas suteikė Ignui Staškevičiui Garbės daktaro laipsnį.
2018 m. už nuopelnus Vilniaus miestui jam įteikta Šv. Kristoforo statulėlė.
2019 m. įsteigė VŠĮ, rengiančią literatūros festivalį “Open Books”.
Kūryba
2006 m. Ignas Staškevičius parašė knygą „Kelias į bazę“, kurioje sudėjo asmeninius išgyvenimus, esė, kelionių įspūdžius, paskaitų tekstus. 2011 m. I.Staškevičius pristatė publicistikos knygą "Maratono laukas". Paantraštė - "Įspūdžiai iš šio amžiaus bėgiko gyvenimo". Knygoje sudėti straipsniai apie maratono bėgimo istoriją, prisiminimai iš įvairių varžybų, pasakojimai apie sportininkus, asmeniniai patarimai, kaip pasiruošti įveikti ilgiausius nuotolius, nuomonė apie Živilės Balčiūnaitės dopingo skandalą. Leidinys gausiai iliustruotas autoriaus darytomis nuotraukomis.
2013 m. savo įsteigtoje leidykloje "Sofoklis" I. Staškevičius išleido novelių romaną "Domertas" su paantrašte "Lietuvos verslo legendos". 2016 m. "Sofoklis" išleido I.Staškevičiaus eseistikos rinkinį "Tapatybės kortelė". 2019 m. kovą leidykla "Tyto alba" išleido 253 puslapių knygą "Lyderystė", I.Staškevičiaus parašytą su bendraautore dr. Alisa Miniotaite.
2020 - 2023 m. "Sofoklis" išleido tris I.Staškevičiaus "pokalbių iš esmės" rinkinius lietuviškai ir du anglų kalba. Juose sudėti interviu su GTČ trio nariais, Vytautu Landsbergiu, Aurelijumi Katkevičiumi, Viktorija Daujotyte, Irena Veisaite, Algiu Mickūnu, Davidu Grossmanu, Marina Abramovič, Jan Fabre ir daugeliu kitų įvairiose srityse pagarsėjusių veikėjų.
2010 m. Ignas ko-prodiusavo Mario Martinsono filmą "Amaya". 2019 m. rugsėjo mėnesį įvyko I.Staškevičiaus drauge su Audriumi Lelkaičiu sukurto dokumentinio filmo "Trejetas" premjera.
Sičės geležinkelio stotelė
Sičės geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Sičės kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje, Nužeco Stacjos valsčiuje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Semiatičės geležinkelio stoties yra 5,9 km ir iki Nužeco geležinkelio stoties yra 7,1 km.
Porite Šlacheckiai
Porite Šlacheckiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į vakarus nuo Staviskų, apie 12 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 78 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Mokona
thumb|right|225px|Mokona dešinėje. 2006 m. Mokona (g. 1968 m. birželio 16 d.) yra manga kūrėjų komandos, sudarytos vien tik iš moterų, CLAMP narė. Ji yra pagrindinė dailininkė, spalvintoja ir yra atsakinga už kompoziciją.
Gimė Kiote, Japonijoje. Anksčiau ji buo žinoma Mokona Apapa (もこなあぱぱ) vardu. Ji atsisakė „Apapa“ dėlto, kad jai tai skambėjo per daug vaikiškai.
Kaip paaiškėjo Satsuki Igarashi straipsnyje „Newtype“ žurnale, kai grupė susitiko su Yoshikazu Yasuhiko, Mokona prasitarė esanti didelė „Mobile Suit Gundam“ gerbėja.
Kūriniai
Kūriniai prie, kurių ji prisidėjo:
Kino kritika
Kino kritika – individuali ar kolektyvinė kino kūrinių analizė. Kino kritikas yra savo srities profesionalas, apžvelgiantis kino filmus ir rašantis recenzijas, skirtas plačiajai visuomenei, paprastai laikraščiams, žurnalams ar specialiai auditorijai.
Kino kritikai tiria, analizuoja nacionalinių ir tarptautinių kino filmų kūrimą; analizuoja ir vertina tam tikrus kino filmus, autorius, stilius, mokyklas, tendencijas ir t. t.; pateikia nuomones ir vertinimus žiniasklaidoje ir specializuotuose forumuose; stebi kuriamus kino filmus; konsultuoja kino filmų ir vaizdo juostų platintojus.
Filmų kritikai darbuojasi kino teatruose, filmų ir vaizdo įrašų bibliotekose, interneto, žurnalinių leidinių, redaktorių kabinetuose, radijo ir televizijos studijose ir taip toliau.
Kino kritikai savo darbui naudoja filmus ir vaizdo įrašus, dokumentus, archyvus, specializuotus leidinius, garso ir vaizdo įrašų įrangą bei priemones.
Norintiems tapti šios srities profesionalais rekomenduojama įgyti aukštesnįjį ar aukštąjį išsilavinimą pageidautinoje srityje, susijusioje su žiniasklaidos ar kino studijomis. Labai svarbu ir pomėgis menui, normalus regėjimas, klausa, domėjimasis abstrakčiu menu bei vaizdinis mąstymas, dėmesingumas, šalinis mąstymas ir suvokimas, sugebėjimas suprasti auditoriją, estetinė kultūra, žurnalistiniai įgūdžiai, kalbos įgūdžiai ir plačios bendros žinios. Tačiau praktika rodo, kad kino kritikai gali turėti patį įvairiausią išsilavinimą.
Lietuva
Lietuvoje veikia ir Kino kritikų gildija. Jai priklauso: Nijolė Andrijauskienė, Irina Arefjeva, Gražina Arlickaitė, Vytautas Baniulis, Rūta Birštonaitė, Vilija Daugirdaitė, Vaidas Jauniškis, Nertinga Kažukauskaitė, Izolda Keidošiūtė, Audronis Liuga, Pranas Morkus, Rūta Oginskaitė, Rasa Paukštytė, Roma Pauraitė-Puplauskienė, Živilė Pilipavičienė, Živilė Pipinytė, Kristina Svilienė, Rimantas Šavelis, Skirmantas Valiulis, Linas Vildžiūnas (gildijos patikėtinis), Jūratė Visockaitė ir Sonata Žalneravičiūtė.
Surinamo himnas
God zij met ons Suriname arba Opo kondreman – valstybinis Surinamo himnas nuo 1959 m. Yra dvi versijos: olandų ir Sranan Tongo kalba.
Šekis
Šekis – miestas Azerbaidžane; Šekio rajono centras. Miestas yra įsikūręs šiaurės vakarinėje šalies dalyje ir pietinėje Didžiojo Kaukazo kalnyno dalyje. Šekis nutolęs nuo Azerbaidžano sostinės Baku 325 km.
Istorija
Šekyje aptiktos nemažų gyvenviečių, čia įsikūrusių dar prieš 2700 m., liekanos. Saka genties atstovais buvo iraniečiai, atkeliavę į Mažąją Aziją ir Pietų Kaukazą nuo šiaurinės Juodosios jūros pakrantės pro Derbendo perėją VII a. pr. m. e. Jie įsikūrė didelėje derlingos Pietų Kaukazo žemės dalyje, vadinamoje Sakasena. Šekis buvo viena iš Saka genties gyvenviečių, įkurta vėlyvajame bronzos amžiuje.
I a. Šekis buvo vienu didžiausių albanų miestu. Pagrindinė senovės albanų šventykla buvo pastatyta būtent čia. Šekio karalystė buvo suskirstyta į 11 provincijų. Pats miestas iki pat arabų invazijos buvo vienas svarbesnių regiono miestų. Tačiau po invazijos Šekis pateko į trečiojo emyrato teritoriją. Nepriklausoma kunigaikštystė buvo atkurta tik nusilpus arabų kalifatui. Vėliau ją iki mongolų įsiveržimo valdė Gruzijos karalystė, Azerbaidžano atabegai ir Chorezmšachai. XIV a. pirmojoje pusėje į valdžią atėjus širvanšachams ir Orlato dinastijai Šekio kunigaikštystė ir vėl tapo nepriklausoma. Tokia ji išliko iki 1551 m., kuomet šachas Tamaspas I prijungė teritoriją prie Safavidų Irano. 1578–1603 m. ir 1724–1735 m. ją administravo Osmanų imperija. Šekio chanatas buvo atkurtas 1743 m. ir tapo vienu stipriausių feodalinių chanatų visame Kaukaze.
1805 m. Šekio chanatas pateko į Rusijos imperijos sudėtį. Galutinai chanatą Rusija prisijungė 1813 m., o jį panaikino 1819 m. Jo vietoje buvo įkurta Šekio provincija.
Per savo istoriją miestas buvo nusiaubtas ne vieną kartą, todėl dabar jame išlikę istoriniai paminklai datuojami tik XVI–XIX a. Daugybę amžių Šekis garsėjo auginamais šilkverpiais. Šiuo metu mieste yra įspūdingi chanų rūmai ir vilkstinių užvažiuojamieji namai.
Pavadinimo kilmė
Anot mokslininkų Šekio vardas kilęs nuo Saka genties, kuri dabartinio Azerbaidžano teritoriją pasiekė VII a. pr. m. e. ir čia gyveno kelis amžius. Viduramžių rašytiniuose šaltiniuose miesto pavadinimas rašytas labai įvairiai – aptinkami pavadinimai Šeke, Šeki, Šaka, Šaki, Šakne, Šaken, Šakan ir Šekin.
Iki 1968 m. miestas oficialiai vadinosi Nucha.
Ekonomika
Šekyje pagrinde vystomas žemės ūkis bei šilkininkystė. Čia auginamas tabakas, vynuogės, galvijai, riešutai, javai.
Bendruomenė
Šekio gyventojai garsėja savo polinkiu į saldumynus. Mieste pagal senovės receptą, kurį miestiečiai labai saugo, gaminama chalva. Šekiečiai kalba kitaip, nei jų tautiečiai – daugelį žodžių jie taria bei kirčiuoja kitaip, taip pat turi ir žodžių, kurių nėra Azerbaidžano kalboje.
Gamta
Miestas apsuptas kalnais bei ąžuolynais. Dar sovietiniu periodu į Šekį atvykdavo daugybė žmonių, troškusių išsimaudyti mineralinėse versmėse. Dabar miestas yra viena labiausiai turistų lankomų vietų visame Azerbaidžane.
Cigarilė
thumb|220px|Deganti cigarilė Cigarilė ( 'mažas cigaras') – trumpas siauras cigaras. Kitaip nei cigaretės, cigarilės yra susuktos ne į popierių, bet į tabako lapą. Cigarilės parduodamos po vieną, pakeliais arba dėžutėmis. Jos kartais gaminamos be filtro. Cigarilės įprastai rūkomos panašiai kaip cigarai, jų dūmai nėra įkvėpiami į plaučius (kaip daroma rūkant cigaretes), ypač, jei cigarilės yra be filtro.
Dažniausiai cigarilę sudaro 3 gramai tabako, jos ilgis – 7,7-11 cm, o skersmuo nuo 5 iki 8 mm. Palyginimui, cigaretėje yra mažiau nei 1 gramas tabako, ji trumpesnė nei 13 cm, siauresnė nei 10 mm.
Cigarilių gamyba dažnai yra automatizuota. Konvejeriniu būdu pagamintos cigarilės yra pigesnės už gamintas rankomis. Cigarilės nėra gaminamos tokiais dideliais kiekiais kaip cigaretės. Cigarų mėgėjai cigariles dažnai laiko žemesnės kokybės produktais. Kadangi cigarilės rūkomos panašiais kiekiais kaip cigaretės (nuo 5 iki 10 per dieną), dažniausiai nėra būtinybės jas laikyti humidoruose.
Europoje cigarilės dar žinomos kaip „Septynių minučių cigaras“. Jos taip vadinamos dėl to, kad cigarilę galima surūkyti per septynias minutes. Taigi, cigarilės pasirenkamos ne tik kaip alternatyva cigaretėms, bet ir tada, kai nėra pakankamai laiko surūkyti cigarą.
Cigarilės dažnai pardavinėjamos ornamentais išpuoštuose skardinėse dėžutėse. Gamintojai teigia, kad tokios dėžutės ne tik apsaugo cigariles nuo sulaužymo, bet ir pagerina jų įvaizdį bei veikia kaip puiki reklamos priemonė skirta tiems žmonėms, kuriems rūpi, kad kiti matytų, ką jie rūko.
Jungtinėse Valstijose populiarios Swisher Sweets, Black and Mild, White Owl, Optimo, Winchester cigarilių rūšys, o Jungtinėje Karalystėje – Hamlets, Café Crème. Nebrangios cigarilės dažniau vadinamos tiesiog prekinio ženklo vardu nei terminu cigarilė.
Poveikis sveikatai
Kaip ir kiti tabako produktai, cigarilės kelia jas rūkančių žmonių sveikatai grėsmę. Ant cigarilių, kaip ir ant cigarečių, pakelių yra klijuojami apie poveikį sveikatai įspėjantys lipdukai. Kadangi cigarilių dūmai nėra įkvėpiami į plaučius, cigarilės laikomos sveikesne alternatyva cigaretėms.
Tavakoniai
Tavakoniai – indėnų gentis, gimininga vičitams. Kalba vičitų kalba (kadų kalbų šeima). Dabar jie priklauso JAV federaliai pripažintiems vičitams.
Genties pavadinimas verčiamas kaip 'upės vingis tarp raudono smėlio kalvų'.
Istorija
XVIII a. pradžioje tavakoniai gyveno kaimuose dabartinių Oklahomos ir Teksaso valstijų teritorijose. Savo 1719 m. ekspedicijoje Prancūzų tyrinėtojas Jean Baptiste Bénard de La Harpe aptiko tavakonių kaimą dabartinėje Maskogio apygardoje (Oklahoma). Jis rašė, kad tavakoniai augina kukurūzus ir tabaką. La Harpe po derybų sudarė taikos sutartį tarp tavakonių, 8 kitų genčių ir Prancūzijos vyriausybės. Konfliktai su oseidžais privertė gentį trauktis į pietus, į Teksasą.