cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomaso Albinoni
Biografija
Tomasas Džovanis Albinonis gimė 1671 m. birželio 8 ar 14 d. Venecijoje. Jo tėvas Antonijus buvo pasiturintis kanceliarinių prekių, popieriaus ir kortų pardavėjas: turėjo keletą parduotuvių mieste. Tomasas Albinonis pramoko groti smuiku ir lankė dainavimo užsiėmimus, tačiau jo mokytojai nežinomi. Pats Tomasas, sulaukęs pilnametystės, nebandė įsidarbinti muzikantu bažnyčioje ar kilmingųjų dvaruose. Iš anksčiausių jo kūrinių išliko mišių fragmentai. Jo bandymai kurti bažnytinę muziką buvo nesėkmingi. 1694 m. jis sulaukė sėkmės su opera „Zenobija, Palmyros karalienė“ (Zenobia, regina de' Palmireni), pastatyta Šv. Jono ir Pauliaus teatre Venecijoje, ir buvo išleistas pirmasis jo opusas iš 12 trio sonatų. Sekančius 47 savo gyvenimo metus T. Albinonis išskirtinai ir kūrė šiuose dviejuose žanruose: pasaulietinę vokalinę operų, kantatų ir instrumentinę kamerinę muziką. Tikėtina, kad T. Albinonis iki 1700 m. trumpai muzikavo pas Mantujos hercogą Ferdinandą Karlą Gonzagą, bet tam tvirtų įrodymų nėra. Po 1700 m. T. Albinonio operos pradėtos statyti kituose miestuose: 1702 m. „Rodžeris Alžyre“ (Rodrigo in Algeri) pastatyta Neapolyje, 1703 m. „Grizelda“ ir 1704 m. „Aminta“ − Florencijoje. 1705 m. T. Albinonis prieš šeimos norus vedė dainininkę, operinį sopraną Margjeritą Raimondi (mirė 1721 m.). Pora susilaukė šešių vaikų.
Tomaso Albinonio vardas siejamas su pagarsėjusiu „Adadžio G minore“ (Sol minore), kurį XX a. viduryje paskelbė jo biografas Remas Džadzotas (Remo Giazotto). Pasak R. Džadzoto, jis rado T. Albinonio kūrinio rankraščio likučius subombarduotame Dresdene po Antrojo pasaulinio karo. Pasak jo, rankraštyje išliko tik boso partija ir melodijos pirmi šeši taktai. Tai tikriausiai buvo kažkurios trio sonatos fragmentas. R. Džadzotas esą iš šio fragmento atstatė T. Albinonio kūrinį. Muzikologų konsensusas šiuo klausimu yra, kad šis kūrinys yra R. Džadzoto, o ne T. Albinonio.
Pskovo architektūrinės tradicijos cerkvės
Pskovo architektūros mokykla pasiekė savo aukštumas XV–XVI a. ir buvo viena pirmaujančių architektūros mokyklų visoje Rusijoje.
Medžio stilius
„Medžio stilius“ – lietuviško kapitalo medienos apdirbimo įmonė, gaminanti ąžuolo produkciją. Įmonė įsikūrė 1999 m. ir gamina ąžuolines grindis, vidaus laiptus ir vidaus duris. Salonus turi didžiuosiuose Lietuvos miestuose – Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Panevėžyje, Šiauliuose, Alytuje. Įmonė eksportuoja 50 % produkcijos, svarbiausios šalys – Latvija, Estija. Jungtinėje Karalystėje gaminiai parduodami didmenininkams. Produkcija pasiekia ir Australiją bei Šiaurės šalis
Istorija
1999 m. įkurta įmonė gamino ąžuolines grindis, po trejų metų, 2002 m., įkūrė gamybinę įmonę „UAB Ecowood“ Vilkijoje. 2010 m. pradėjo gamybą ir prekybą ąžuolinėmis masyvo vidaus durimis, po metų – ąžuoliniais laiptais. Nuo 2013-ųjų pradėta plėtra į Lenkiją.
Veikla
Gamyboje ąžuolo žaliava naudojama atsivežta iš Ukrainos (35%) ir Lenkijos (35%), lietuviška žaliava sudaro 5%. Visame prekybos tinkle Lietuvoje dirba apie 60 žmonių.
Adakavo tvenkinys
Adakavo tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Tauragės rajone, 5 km į rytus nuo Skaudvilės, Adakavo gyvenvietės centre. Sudarytas užtvenkus Trišiūkštės upę (Šešuvies intakas) 19,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,3 km, plotis – iki 0,09 km. Tvenkinį į 2 dalis dalija skersai einantis sausumos ruožas. Altitudė 91 m. Krantai neaukšti, apaugę medžiais. Aplink tvenkinį įkurtas Adakavo parkas. Vakarinėje pakrantėje yra Adakavo socialinės globos namai, rytinėje – Adakavo mokykla. Šiaurinį tvenkinio galą kerta kelias Nr.4512 (Skaudvilė – Adakavas – Nemakščiai).
PWD Bamenda
„PWD Social Club Bamenda“ arba tiesiog „PWD Bamenda“ – Kamerūno futbolo klubas iš Bamendos, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje. Namų rungtynes žaidžia Mankono miesto savivaldybės stadione, talpinančiame 5 tūkst. žiūrovų.
Istorija
1962 m. įkurtas klubas. Nuo 1983–1984 m. sezono rungtyniavo aukščiausioje lygoje. Šiame lygmenyje nepavyko įsitvirtinti.
1995 m. vėl žaidė Division 1, tačiau po keturių sezonų aukščiausioje lygoje, buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Nuo 2003 m. rungtyniavo aukščiausioje lygoje. 2003 m. užėmė trečią vietą, 2004 m. – vienuoliktą, o 2005 m. liko penkioliktoje ir po sezono iškrito į Antrą lygą. Netrukus iškrito ir iš antros pakopos. Rungtyniavo Ligue 3 (trečioje pakopoje). Vėlesniais metais pateko į Division 1 (aukščiausia lyga).
2020 m. sezone iškovojo čempionų titulą. Sekančiame sezone tapo Kamerūno futbolo taurės laimėtojais.
2021–2022 m. sezone B grupėje liko trečioje vietoje ir į finalinį etapą kovoje dėl medalių nepateko.
Pagirys (Pasvalys)
Pagirys – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Joniškėlio.
Paberžėliai (Radviliškis)
Paberžėliai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Baisogalos. Šiauriniu kaimo pakraščiu teka kairysis Beržės intakas Gylė, už kurio auga Liaudiškių miškas.
Stéphane Lambiel
Stéphane Lambiel (g. 1985 m. balandžio 2 d.) – Šveicarijos dailiojo čiuožimo sportininkas. Devynių nacionalinių aukso, dviejų pasaulio aukso ir olimpinio sidabro savininkas.
2008 m. sportininkas pasitraukė iš didžiojo sporto, bet jau po metų grįžo ir dalyvauja aukščiausio rango varžybose.
Asmeninis gyvenimas
Lambiel gimė Martinji, bet augo Saksone su seserimi ir broliu. Sportininko mama yra portugalė. Šiuo metu gyvena Lozanoje. Jis moka prancūzų, vokiečių ir portugalų kalbas.
Ispanijos jojimo mokykla Vienoje
Ispanijos jojimo mokykla – Vienoje, Austrijoje įsikūrusi institucija, užsiimanti klasikinio dailiojo jojimo išsaugojimu ir lipizanerių veislės žirgų treniravimu. Jos pasirodymai Hofburge taip pat yra turistų traukos objektas. Geriausi šios mokyklos žirgai ir raiteliai taip pat reguliariai keliauja ir pasirodo visame pasaulyje. Ji yra viena iš „Didžiojo ketverto“, prestižiškiausių klasikinio dailiojo jojimo akademijų pasaulyje, kartu su „Cadre Noir“, Prancūzijoje, Portugalijos jojimo meno mokykla ir Karališkąja Andalūzijos mokykla.
Stéphane Lambiel
Asmeninis gyvenimas
2007 m. suprojektavo ir į rinką paleido rankinius laikrodžius „Spin Master“. Sportininką remia Ford Motor Company, Swisscom ir Hublot.
Ispanijos jojimo mokykla Vienoje
Vieta
Ispanijos jojimo mokykla taip pat turi vasaros žirgyną Heldenberge, Žemutinėje Austrijoje. Liepos–rugpjūčio mėnesiais 68 eržilai septynioms savaitėms atvežami į šį žirgyną, kur jie laikomi arklidėse su aptvarais. Šiuo laikotarpiu žirgai nėra mokomi, o yra jodinėjami netoliese esančiame miške.
Istorija
thumb|Žiemos jojimo mokykla Jojimo mokykla pirmą kartą paminėta Habsburgų monarchijos laikais 1572 m., gerokai anksčiau nei prancūzų Antuano de Pluvinelio maniežas, ir yra seniausia tokio pobūdžio mokykla pasaulyje. Įrašai rodo, kad pirmą kartą medinė jojimo arena buvo užsakyta 1565 m., tačiau tik 1729 m. imperatorius Karolis VI užsakė architektui Jozefui Emanueliui Fišeriui fon Erlachui pastatyti šiandien naudojamą baltąjį maniežą. Iki tol mokykla veikė medinėje arenoje Josefsplatz aikštėje. Kurį laiką jojimo salė buvo naudojama įvairioms ceremonijoms, tačiau dabar ji atvira visuomenei, kuri gali stebėti žirgų treniruotes ir pasirodymus.
Ispanijos jojimo mokykla pavadinta pagal ispaniškuosius žirgus, iš kurių kilo viena iš lipizanerių žirgų veislių, treniruojamų tik šioje mokykloje. Šiandien Ispanijos jojimo mokykloje laikomi žirgai auginami Piberio federaliniame žirgyne, esančiame netoli Piberio kaimo vakarų Štirijoje, Austrijoje. Vienas iš pirminių žirgynų, kuriame buvo išvesta veislė, buvo Lipicoje, esančioje netoli Triesto, dabartinėje Slovėnijoje, kuri ir suteikė veislei pavadinimą.
Ispanijos jojimo mokyklos ištakos glūdi karinėse tradicijose, siekiančiose dar Senovės Graikijos Ksenofonto laikus, ir ypač naujųjų amžių epochos kariniame jojime, kuomet riteriai bandė išlaikyti pranašumą mūšio lauke atsisakydami sunkių šarvų ir mokydamiesi greitai bei sudėtingai manevruoti mūšio lauke, kuriame vyravo šaunamieji ginklai.
Tradiciškai mokykloje lipizanerius treniruoja ir jais jodinėja tik vyrai, nors Ispanijos jojimo mokykla teigia, kad niekada nebuvo išleidusi oficialaus draudimo jodinėti moterims. 2008 m. spalio mėn. dvi moterys – aštuoniolikmetė Sodžorner Morel iš Jungtinės Karalystės ir 21 metų Hana Caitlofer iš Austrijos – išlaikė stojamuosius egzaminus ir buvo priimtos mokytis jojimo mokykloje – pirmosios moterys per 436 metus.
ŠMC
Triraidė santrumpa ŠMC gali reikšti:
Ispanijos jojimo mokykla Vienoje
Metodai
Eržilai mokomi trimis etapais:
Raiteliai taip pat yra kruopščiai ruošiami. Pirmiausia iki trejų metų jie be balnakilpių ir pavadžių dirba su prajodinėtais žirgais, siekiant išmokyti juos dirbi nepriklausomai. Tada jiems leidžiama patiems dirbti su gyvūnais, juos stebint patyrusiam raiteliui, kol jie patys sugeba atlikti itin aukšto lygio judesius. Intensyviai mokantis tai užtrunka 2–4 metus. Tada raiteliui leidžiama treniruoti jauną eržilą nuo neišdresuoto iki „aukštosios mokyklos“ etapo, o šis procesas paprastai trunka dar 4–6 metus.
Pasirodymai
Ispanijos jojimo mokyklos pasirodymai iš pradžių buvo rodomi tik dvaro svečiams, o kai amžių sandūroje jie pagaliau buvo atverti plačiajai visuomenei, tai buvo daroma tik ypatingomis progomis. Tačiau 1918 m. žlugus Austrijos-Vengrijos imperijai, mokykla pradėjo rengti reguliarius pasirodymus plačiajai visuomenei, kad būtų galima išsimokėti už jos išlaikymą.
Originalūs pasirodymai buvo gana trumpi: vyriausieji raiteliai pristatydavo žirgus, kurie atlikdavo „aukštosios mokyklos“ bei „skrydžio virš žemės“ judesius ir pratimus su ilgu pavadžiu, o paskui pasirodymą užbaigdavo Pas de Deux pasirodymu (du žirgai atlieka judesius, paprastai atspindinčius vienas kitą) ir keturių raitelių kadrilį.
Vėliau programa buvo išplėsta. Šiuo metu ji prasideda nuo neseniai iš Piberio žirgyno atvykusių „jaunųjų eržilų“ pasirodymo. Jie demonstruoja pirmojo mokymo etapo judesius, kuomet žirgas juda į priekį ir vykdo raitelio nurodymus. Kita dalis – „Visi aukštosios mokyklos žingsniai ir judesiai“, kuriame keturi pilnai ištreniruoti eržilai atlieka visus olimpinio dailiojo jojimo Grand Prix judesius, įskaitant „skrydžio virš žemės“ judesius, pasažą, piruetą ir piafę. Žirgai pasirodo su dvigubomis kamanomis, kad būtų pademonstruotas aukštas jų ištreniravimo lygis. Po to parodomas Pas De Deux pasirodymas, kuomet du žirgai demonstruoja „aukštosios mokyklos“ judesius, veidrodžio principu atspindinčius vienas kitą.
Kitoje dalyje demonstruojama, kaip žirgai rengiami mokykliniams šuoliams – levadai, kapriolei ir kurbetei. Šis pasirodymas apima jojimą įstrižai, tarp kolonų ir atsispiriant į sieną. Visi eržilai dėvi žąslus, kamanas, šoninius pavadžius, kai kurie su trumpa rankine vadele, kai kurie su ilgesne vadele. Visiems jiems yra uždėti tradiciniai balti mokyklos balneliai. Tada vienas eržilas pasirodo „ant ilgo pavadžio“ programai, kai pilnai apmokytas lipizaneris atlieka visus reikalaujamus jojamųjų žirgų judesius. Šioje dalyje žirgas dėvi raudonus žąslus ir raudoną šabraką su auksiniu Austrijos imperijos herbu.
Toliau seka „Skrydžio virš žemės“ dalis, kurios metu visi žirgai demonstruoja jojamuosius judesius, tačiau raiteliai neturi balnakilpių. Atliekami šie judesiai: levada, kapriolė ir kurbetė. Pasirodymas baigiamas „Mokykliniu kadriliu“, kurį sudaro 8 raiteliai, išsirikiavę į rikiuotę. Jo metu žirgai eina, bėga ristele ir šuoliais, su kojų keitimais šuoliuojant, piruetais, appuyement ir pasažais. Jojimas atliekamas skambant klasikinei muzikai. Dvidešimt minučių trunkantis Ispanijos jojimo mokyklos mokyklinis kadrilis yra ilgiausias ir sudėtingiausias pasaulyje.
Apranga ir įranga
thumb|Jaunas eržilas pakeliui iš treniruočių į arklides Visi raiteliai dėvi tradicinę uniformą: rudus frakus, dvirages skrybėlės, baltus elnio odos bridžus, baltas zomšines pirštines ir juodus jojimo batus. Pentinai taip pat yra uniformos dalis. Ampyro uniforma (1795–1820 m. mada) išliko palyginti nepakitusi 200 metų.
Per pasirodymus pilnai apmokyti eržilai dėvi tradicinius paauksuotus krūtinės ir pasturgalio šarvus, vadinamus Goldzeug. Jie taip pat dėvi „mokyklinį balną“, kuris yra pagamintas iš elnio odos ir yra didesnis už įprastą anglišką balną, naudojamą mokykloje apmokant eržilus ir raitelius. Auksu dengtos dvigubos kamanos naudojamos tik pasirodymams. Visi žirgai, išskyrus jaunus eržilus, po balnu dėvi raudonos ir auksinės arba žalios ir auksinės spalvos šabrakus. Raudona spalva skirta „Visiems aukštosios mokyklos žingsniams ir judesiams“, Pas de Deux, „Ant ilgo pavadžio“, „Didžiojo solo“ ir „Mokyklinio kadrilio“ pasirodymams. Žalia spalva skirta kitiems pasirodymams. Šabrakas taip pat naudojamas kiekvieno raitelio statusui atskirti: mokyklos direktorius turi tris auksines juostas ir auksinius kutus, vyriausieji raiteliai – tris juostas ir jokių kutų, raiteliai – dvi juostas, o raitelių padėjėjai – vieną.
Jauni eržilai rodomi ne su ta pačia įranga kaip brandesni gyvūnai. Jie jodinėjami su paprastais žąslais ir paprastu daliojo jojimo stiliaus anglišku balnu. Treniruočių metu visiems žirgams dedamos juodos kamanos – tiek žąslai, tiek dvigubos kamanos.
Mokyklos žirgai yra švarūs ir gerai prižiūrėti. Kapriolės šuolį atliekančių žirgų uodega būna supinta, o prie jos tvirtinamas dekoratyvinis uodegos maišelis (Schweiftasche).
Paberžiai (Kelmė)
Paberžiai – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Naudvario.
Pagiriškiai
Pagiriškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Užvenčio.
Angolos futbolo varžybos 2015 m.
Angolos futbolo varžybos 2015 m.
Finalo rungtynės
-
Paberžiai (Lioliai)
Paberžiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Liolių.
Senoji Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
'''Senoji Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pažėruose, 5 km į šiaurę nuo Veiverių, prie kelio. Savo forma primena tradicinį gyvenamąjį namą. Šioje bažnyčioje (ji dar pavadinama „žiemine“) tikintieji renkasi šaltuoju metų laiku.
Kaime taip pat stovi naujai pastatyta bažnyčia tuo pačiu pavadinimu, nuo senosios nutolusi apie 330 m į šiaurę.
miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras
Istorija
Apie 1795 m. pastatyta koplyčia. Ji klebono Jurgio Baltrušaičio rūpesčiu (mirė 1920 m.; palaidotas šventoriuje) 1910 m. dvigubai padidinta, pristatyta zakristija; įkurta parapija.
Architektūra
Bažnyčia savo forma primena tradicinį gyvenamąjį namą, yra stačiakampio plano, vienabokštė, su trisiene apside ir žema zakristija. Bažnyčia buvo remontuota ir tobulinta ne kartą, dėl ko ilgainiui susiformavo statinys su keturiais skirtingo aukščio tūriais. Šventoriuje – senosios kapinės.
Tupai (Pilkalnio apskritis)
Tupai, Tupiai – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 16 km į pietvakarius nuo Smalininkų, Šešupės kairiajame krante, prie Balupės.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Tupų kaimo bendruomenė 1927 m. Minimi nuo 1625 m. Kaimo pavadinimas (Tuppen), kaip manoma, pavardinės kilmės pagal pirmąjį gyventoją Duppatis, minimą 1580 m. 1785 m. Tupai buvo kulmiškių kaimas su 11 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1823 m. – kulmiškių kaimas su 38 gyventojais. 1854 m. Tupuose buvo 13 gyvenamųjų pastatų ir 95 gyventojai.
Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Tupų valsčiaus centras. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Tupuose buvo 44 gyvenamieji pastatai, 281 gyventojas, iš jų – 29 lietuviai (10 %). XX a. pr. kaime buvo mokykla, svečių namai, valsčiaus įstaigos, plytinė, kalvė, gaisrinė.
Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Aleksejevkos kaimo gyvenvietei.
Grakščioji liepa
Grakščioji liepa (Tilia x euchlora) – dedešvinių (Malvaceae) šeimos, liepų (Tilia) genties lapus metantis medis. Rūšis introdukuota Lietuvoje. Grakščioji liepa yra mažalapės ir kaukazinės liepos hibridas. Liaudyje grakščioji liepa dar vadinama Krymo liepa.
thumb|left|200px|Grakščiosios liepos [[lapas|lapai]]
Morfologija
Laja tanki, kiaušiniška, 5–12 m skersmens, žemutinės šakos nulinkusios žemyn. Žievė iš pradžių šviesiai pilka, vėliau juosva. Ūgliai gelsvai žali, pliki arba apaugę žvaigždiškais plaukeliais. Pumpurai pražanginiai, pailgai kiaušiniški, ūglių spalvos. Lapai paprasti, kotuoti, plačiai kiaušiniški, trumpai nusmailėjusia viršūne, 5–12 cm ilgio, blakstienotais, dantytais kraštais, jų viršutinė pusė tamsiai žalia, žvilganti, apatinė blankios žalios spalvos, su rausvų plaukelių kuokštais gyslakertėse. Vienanamis. Žiedai geltoni, po 3–7 susitelkę prie 5–8 cm ilgio pažiedlapio. Žydi liepos viduryje. Vaisiai penkiabriauniai, elipsiški, riešutėliai prinoksta rugsėjo–spalio mėnesį. Lietuvoje vaisiai daugiausiai būna nebrandūs, todėl dauginama skiepijimu.
Įprastai užauga iki 20 m aukščio.
Paplitimas
Labiausiai paplitusi Kryme ir šiaurvakarių Kaukaze.
Panaudojimas
Mediena naudojama kurti skulptūroms, dėl savo minkštumo lengvai tekinama. Iš jos gaminami degtukai, braižybos įrankiai, žaislai, modeliai. Naudojama ir statybose vidaus apdailai.
Liaudies medicinoje naudojami liepos žiedai arbatai, kuri skirta peršalimui gydyti.
Urugvajiečiai
Urugvajiečiai (Uruguayos) – lotynoamerikiečių tauta, gyvenanti daugiausia Urugvajuje. Taip pat gyvena išeivijoje Argentinoje, JAV, Ispanijoje, Brazilijoje, Australijoje ir kitur. Populiacija – apie 3,5 mln. žmonių. Šneka ispanų kalba (La Platos tarme, Brazilijos pasienyje – portuñol). Tikinčiųjų dauguma – Romos katalikai, yra protestantų (ypač valdensų).
Urugvajiečiai susidarė daugiausia iš ispanų kolonistų, į Urugvajų besikėlusių XVI—XVIII a., bei vėlesnių (XIX a. vid. – XX a. pr.) atvykėlių iš Europos (ispanų, italų, prancūzų, portugalų, graikų, lenkų, vokiečių, airių, anglų, škotų, šveicarų, žydų, rusų, lietuvių, bulgarų ir kt.). XVI–XVIII a. Urugvajaus teritorijoje gyvenę indėnai čarujai buvo išnaikinti, tik nedidelė dalis jų metisizavosi. Šiokia tokia metisų populiacija susidarė pasieniuose su Argentina ir Brazilija. Į urugvajiečius taip pat įsimaišė šiek tiek juodaodžių (daugiausia XIX a. užvežti vergai), arabų, japonų.
Tradicinėje urugvajiečių rančoje būdavo statomi namai gaučams molinėmis sienomis ir šiaudiniais stogais. Stambių žemvaldžių dvarai (estansijos) statytos iš akmeninių plytų, čerpinio arba nendrinio stogo, su vidiniu kiemu (patijumi), stogine iš akmeninių stulpų. Miestams būdingas ispanų kolonijalinio laikmečio išplanavimas: stačiakampis gatvių tinklas su aikšte centre, namai su vidiniais kiemais.
Piemenys gaučai tradiciškai vilkėdavo odiniais rūbais, gamindavosi odinius indus. Taip pat vilkėdavo pončus, apsiaustus (čiripas), raštuotas kelnes su spurais. Gaučai išlaikę folklorą.
Žarėnų herbas
Žarėnų herbas – Žarėnų miestelio (Telšių raj.) heraldinis simbolis. Patvirtintas 2012 m. kovo 14 d. (Prezidentės dekretas Nr. 1K-990).
Simbolika
Žarėnų herbas sukurtas miestelio 760 m. jubiliejaus proga. Žarėnai pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėti 1253 m. Herbo fone pavaizduota žemdirbiška atributika – akėčios su viršuje žėrinčia žvaigžde.
Dmitrijus Bilenkinas
Dmitrijus Bilenkinas (g. 1933 m. rugsėjo 21 d. Maskvoje – m. 1987 m. liepos 28 d. Maskvoje) – rusų tarybinis rašytojas fantastas, rašęs 1958–1987 m.
Biografija
1958 m. baigė Maskvos universiteto Geologijos fakultetą, specialybė – geochemija. Dalyvavo keliose geologinėse ekspedicijose, dirbo Vidurinėje Azijoje ir Sibire.
TSKP narys nuo 1963 m. TSRS Rašytojų sąjungos narys nuo 1975 m.
Buvo fantastikos rinkinio „NF“ redakcinės kolegijos narys. I. Jefremovo premijos laureatas (1988 m., po mirties). Buvo kolektyvinio rašytojo Pavelo Bagriako narys.
Kūryba
Kūrybinis debiutas buvo 1958 m., pirmoji publikacija – apsakymas „Iš kur jis?“ (Откуда он?).
Nuo pat pradžios nusistovėjo jo vyraujantys žanrai – apsakymas ir trumpa apysaka.
Ankstyvuosiuose kūriniuose pastebimas polinkis į 7-ajam dešimtmečiui būdingą gamtamokslinę fantastiką. Vėliau dėmesys nukrypo į žmogų, jo galimybes, psichologinius niuansus.
Pradžioje rašytojo kūryboje daug ką lėmė švietėjiškumas – pasireiškė domėjimasis naujais mokslo ir technikos atradimais, technologijomis, kurių svarbiausia laikė išėjimą į kosmosą. Jo apsakymų ir apysakų veiksmas vyksta artimajama ir tolimajame kosmose apie Žemę. Siužetai dažniausiai pagrįsti mokslinėmis fantastinėmis hipotezėmis apie efektus, kuriuos sukelia gravitacija, virššviesiniai greičiai, kontaktas su nežemišku protu ir t. t. Tokie kūriniai sudaro D. Bilenkino rinkinius „Marso mūša“ (Марсианский прибой), „Protingumo patikrinimas“ (Проверка на разумность), „Matoma tamsa“ (Зримая тьма), „Grėsminga žvaigždė“ (Грозная звезда), „Nieko, tik ledas“ (Ничего, кроме льда), „Kaip gaisre“ (Как на пожаре).
Kartu kai kuriuose ankstyvuosiuose apsakymuose jaučiamas siekis nuodugniai spręsti psichologines problemas. 8-ojo dešimtmečio pabaigoje ši kryptis D. Bilenkino kūryboje ima vyrauti. Jis ima domėtis aplinkos apsaugos klausimais, žmogaus tematika. Nagrinėja idėją perkelti žmogaus protą gyvūnui („Miestas ir Vilkas“ (Город и Волк)), mąsto, kas nutiktų „ištrynus sąžinę“ vaiko sąmonėje („Sąžinės operavimas“ (Операция на совести)). Didžiausias šio kūrybos tarpsnio pasiekimas yra ciklas „Polynovo nuotykiai“ (Приключения Полынова) apie Polynovą, kuris keliauja Žemėje ir Saulės sistemos planetose, atskleidžia gamtos paslaptis, prireikus kovoja prieš suokalbininkus bei slaptus žmonijos priešus. Polynovas – intelektualas, mokslininkas psichologas, savo veikloje naudojantis psichologijos pasiekimus, o ne antgamtinius gebėjimus ar technines ateities galimybes. Šis personažas gali būti laikomas Kiro Bulyčiovo mėgstamo herojaus daktaro Pavlyšo pirmtaku.
Šiuolaikinio meno centras
thumb|2023 thumb|[[Fasadas (2007)]]
Dmitrijus Bilenkinas
Kūryba
Polynovo nuotykius galima priskirti pirmosioms kosminėms operoms Rusijos literatūroje. Polynovo ciklą sudarė trys apysakos – „Desantas į Merkurijų“ (Десант на Меркурий; 1967), „Kosminis dievas“ (Космический бог; 1967), „Įstatymo pabaiga“ (Конец закона; 1980). Jam artima apysaka „Stipriųjų jėga“ (Сила сильных; 1985), kurios herojus nebe Polynovas, o jo palikuonis. Šiuos kūrinius galima apibūdinti sakiniu: „tikrosios kūrybinės paieškos, kurių dėka laimi žmogaus protas ir gerumas“.
Paskutinius dvidešimt su trupučiu gyvenimo metų D. Bilenkinas kūrė kaip profesionalus rašytojas ir mokslinės fantastikos kritikas, aktyviai propagavęs mokslinės fantastikos galimybes ir privalumus.
Šiuolaikinio meno centras
Šiuolaikinio meno centras – parodų įstaiga, įsteigta Kultūros ministerijos.
1992 m. pakeitė Dailės parodų rūmus ir įsikūrė šiems priklausiusiame pastate Vilniuje, Vokiečių g. 2.
ŠMC priklauso penkios parodų (bendras plotas >2000 m²) bei viena kino salė. 1997 m. pastate įrengtas Jurgio Mačiūno FLUXUS kabinetas – nuolatinė fluxus darbų paroda, sudaryta iš Gilberto ir Lilos Silvermanų kolekcijos. Nuo 2005 m. leidžiamas periodinis žurnalas „ŠMC/CAC Interviu“.
Paberžinė
Paberžine vadinami kaimai:
Juostaviečiai
Juostaviečiai – kaimas Biržų rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, netoli sienos su Latvija. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka.
Istorija
Sovietmečiu buvo Juostaviečių apylinkės centras.
Luiza Hesen-Kasel
thumb|left|100px|Luizos monograma Luiza Hessen-Kassel (, ; 1817 m. rugsėjo 9 d., Kaselis – 1898 m. rugsėjo 29 d.) – Heseno princesė, ištekėjusi – Danijos karalienė (1863 m. lapkričio 15 d.), Danijos karaliaus Kristijono IX žmona, Rusijos imperatoriaus Nikolajaus II senelė, Didžiosios Britanijos karaliaus Jurgio V senelė.
Paberžinė (Alytus)
Paberžinė – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Ūdrijos.
Luiza Hesen-Kasel
Šeima
Santuokoje ji pagimdė šešis vaikus:
Paberžiai (Rokiškis)
Paberžiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Pandėlio.
Paberžiai (Grinkiškis)
Paberžiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Pašušvio, tarp Šušvės ir Beržės upių.
Tupų valsčius
Tupų valsčius – Rytų Prūsijos administracinis teritorinis vienetas, gyvavęs 1874–1945 m. dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje. Priklausė Pilkalnio apskričiai. Valsčiaus centras buvo Tupuose.
Istorija
Suformuotas 1874 m. pagal 1872 m. priimtus „Apskričių nuostatus Prūsijos, Brandenburgo, Pomeranijos, Poznanės, Silezijos ir Saksonijos provincijoms“. Valsčių sudarė 10 kaimo bendruomenių: Balupėnų, Didžiųjų Rudminų, Dikšių, Ermonaičių, Galvožių, Pabalio, Rudminėlių, Šakių, Tupų ir Užbalių.
Valsčius buvo šiaurinėje apskrities dalyje, Ragainės, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskrities paribyje. Valsčiumi tekėjo Šešupė ir jos intakai Balupė, Liepupė. Į šiaurę nuo valsčiaus plytėjo Trapėnų, į pietryčius – Užbalių giria, pietuose telkšojo Kakšių bala. Didžiausios gyvenvietės 1939 m. buvo Ermonaičiai (248 gyv.), Tupai (206 gyv.) ir Dikšiai (176 gyv.).
Balupė (Šešupė)
Balupė (, nuo 1938 m. Moorgraben) arba Čiornaja – upelis Rusijoje, Kaliningrado srityje, (Krasnoznamensko rajone), Šešupės kairysis intakas.
Prasideda Kakšių balos pietrytiniame pakraštyje, apie 7 km į pietvakarius nuo Lazdynų, teka šiaurės kryptimi pro Užbalių girią, Užbalius, Balupėnus, apie 2 km nuo žiočių pasuka į šiaurės vakarus, ties buvusiu Tupų kaimu įteka į Šešupę 32 km nuo jos žiočių. Baseinas melioruotas, visa vaga reguliuota. Slėnio plotis 150 m, gylis 6–7 m. Vagos plotis iki 5 m, gylis 0,3 m. Vidutinis nuolydis 2,34 m/km.
Žvejotgala
Žvejotgala – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 17 km į šiaurės vakarus nuo Biržų, šalia sienos su Latvija, prie kelio Juostaviečiai–Germaniškis. Yra Žvejotgalos koplyčia.
Etimologija
Manoma, kad kaimo pavadinime yra žodžiai žvejoti ir galas („kraštas, sritis“). Ar čia buvo daug žvejojama – neaišku, tačiau už 1 km į šiaurės vakarus teka upė Nemunėlis, kuriuo eina Lietuvos ir Latvijos siena.
Istorija
Žvejotgala istorijos šaltiniuose paminėta 1563 m. 1958–1992 m. kolūkio „Bendras darbas“ gyvenvietė. 1992–2003 m. veikė Žvejotgalos žemės ūkio bendrovė.
Šiaurės Paraiba
Šiaurės Paraiba  – upė Brazilijos šiaurės rytuose, Paraibos valstijoje. Prasideda Mulungu kalnagūbryje (610 m aukštyje), aukštupyje teka šiaurės rytų, rytų kryptimi Borboremos plokščiakalniu. Žemupyje teka pajūrio žemuma. Įteka į Atlanto vandenyną į šiaurę nuo Žoan Pesoa (ties Kabeda), sudaro ilgą estuariją.
Didžiausi intakai – Mejas, Taperoa, Paraibinija, Paroeira, Sanjaua.
Netoli Kampina Grandės ant upės įrengtas Akauano tvenkinys. Upės žemupyje yra keletas nemažų upinių salų: Restinga (5,3 km²), Stiuarto, Tiriri ir kt. Šiaurės Paraibos vanduo naudojamas laukų drėkinimui, vystoma žvejyba. Laivuojama žemupyje. Didesni miestai prie Paraibos: Bokeiraunas, Salgado do San Felisas, Itabajana, Kruz do Espirito Santas, Santa Rita, Žoan Pesoa.
Šiaurės Paraibą atrado keliautojas Tristanas de Soza ir pavadino San Domingo upe (Rio São Domingos).
Germaniškis
Germaniškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 21 km į šiaurę nuo Biržų, prie pat Lietuvos valstybės sienos su Latvija, Nemunėlio kairiajame krante. Kaime baigiasi kelias. Seniūnaitijos centras.
Germaniškyje yra 11 gatvių: Nemunėlio gatvė, Rygos gatvė, Mokyklos akligatvis; Pušų akligatvis; Lauko akligatvis; Vėjo akligatvis; Lankos akligatvis; Beržų gatvė; Kalno gatvė; Malūno gatvė; Eglių gatvė. Kaimas jungiasi su Latvija tiltu per Nemunėlio upę.
thumb|left|245px|Nemunėlis ties Germaniškiu. Kairėje matosi [[Skaistkalnė]]
Istorija
Germaniškis istorijos šaltiniuose paminėtas 1604 m. 1956–1992 m. kolūkio „Švyturys“ gyvenvietė. 1991 m. gegužės 23 d. Germaniškio pasienio punktą buvo užpuolę sovietų omonininkai.
Iki 2007 m. gruodžio 21 d. veikė muitinės postas. 1992 m. įsteigta Germaniškio pagrindinė mokykla. 2005 m. pastatyta nauja Germaniškio Šv. Marijos Magdalenos koplyčia (tuo metu buvo atstatoma Suosto Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia), yra biblioteka, medicinos punktas.
300px|rigth|thumb|1786 m. žemėlapyje pažymėtas „Hermanisski“ dvaras.
Paberžinė (Kelmė)
Paberžinė – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kražių.
Australijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Australijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Reguliariojo sezono lentelė
Šaltinis: soccerway.
FK Rodina Moskva
Maskvos „Rodinos“ futbolo klubas, o trumpai FK „Rodina“ – Rusijos futbolo klubas, įkurtas Maskvoje.
Šis klubas priklauso rusų verslininkui Sergejui Lomakinui, kuris yra ir Riga FC savininkas.
Istorija
klubo ištakos siekia 2007 m., kai buvo suburta komanda ir tuo metu vadinosi Škola miača. Lietuviškai tai reiškia „kamuolio mokykla“.
Yra žaidę trečiame divizione (2010, 2014, 2015, 2016 m. sezonuose).
Klubas gavo PFL licenciją ir žaidė 2019/20 m. Profesionalioje futbolo lygoje (III pakopa). Debiutiniame sezone užėmė aštuntą vietą.
Pastaruoju metu (nuo 2019/20 m. sezono) kovojo PFL.
Sezonai
Šaltiniai:
Australijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Finalo rungtynės
---
Paberžinė (Vilnius)
Paberžinė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Paberžės.
Angolos futbolo varžybos 2016 m.
Angolos futbolo varžybos 2016 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis: soccerway.
Finalo rungtynės
-
Kupriai (Vabalninkas)
Kupriai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Čypėnų. Yra Kuprių koplyčia.
Deikiškiai
Deikiškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 20 km į pietus nuo Biržų, 1 km į rytus nuo Mieliūnų. Yra Deikiškių koplyčia.
Istorija
Deikiškiai istorijos šaltiniuose pirmą kartą paminėti 1555 m. 1716 m. Deikiškiuose pastatyta koplyčia, 1736 m. ji perstatyta. 1955–1992 m. kolūkio „Rytų aušra“ gyvenvietė. 1993–1995 m. veikė Deikiškių žemės ūkio bendrovė.
Čypėnai
Čypėnai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Salamiesčio, prie Tatulos upės. Seniūnaitijos centras.
Istorija
Iki XX a. kaimas buvo valsčiaus centras.
Eding Sport FC
„Eding Sport Football Club de la Lékié“ arba tiesiog „Eding Sport“ – Kamerūno futbolo klubas iš Jaundės, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje.
Istorija
2012 m. įkurtas klubas. Žinoma, kad 2014 m. rungtyniavo Trečioje lygoje.
2015 m. žaidė Antroje lygoje ir liko trečioje vietoje. Po sezono perkelti į aukščiausią lygą.
2016 m. sezone debiutavo Elite One ir užėmė devintą vietą.
2017 m. sezone iškovojo čempionų titulą. Sekančiame sezone tapo Kamerūno futbolo taurės laimėtojais.
2021–2022 m. sezone B grupėje pirmojoje vietoje ir pateko į finalinį etapą kovoje dėl medalių.
Stadionai
Namų rungtynes žaidžia arba Lekjės miesto savivaldybės, talpinančiame tūkstantinę žiūrovų, arba Ngoa Ekele stadione, talpinančiame 5 tūkst. žiūrovų.
Radika
Radika (maked. ir ; ) – 70 km ilgio upė, tekanti pietų Kosove bei vakarų Makedonijoje. Dešinysis Juodojo Drino intakas.
Upės žemupys
Radikos žemupio ilgis – 44 km. Priklauso Adrijos jūros baseinui. Šios upės dalies baeino plotas – 665 km². Teka tarp Korabo ir Dešato vakaruose bei Bistros rytuose. Pagrindinės gyvenvietės: Velebrdas, Rostuša, Jancė, Prisojnica, Skudrinjė.
Kotlasas
Kotlasas  – miestas Rusijos šiaurės vakaruose, Archangelsko srities pietuose, 480 km į pietryčius nuo Archangelsko, ties Šiaurės Dvinos ir Vyčegdos santaka; rajono centras. Transporto mazgas: geležinkeliai į Vorkutą, Konošą, Kirovą, plentai į Archangelską, Šarią, Syktyvkarą, yra oro ir upių uostai.
Vystomas laivų remontas ir statyba, silikatinių plytų gamyba, elektrotechnikos, medienos apdirbimo, maisto (malimo) pramonė, aptarnaujami geležinkeliai. Veikia kraštotyros, motociklų muziejai, dramos teatras, Šv. Stepono Permiečio cerkvė.
Istorija
Iki XIX a. pab. ties Vyčegdos ir Dvinos santaka stovėjo komių kaimas Pyrasas. Vietovė buvo prie svarbaus prekybinio vandens kelio iš šiaurės į Rusijos gilumą. Paskutiniame XIX a. dešimtmetyje ėmė augti Kotlaso darbininkų, stačiusių geležinkelį, gyvenvietė. 1917 m. suteiktos miesto teisės. 1930–1950 m. Kotlasas buvo tremtinių persiuntimo punktas (veikė GULAGo padalinio „Kotlaslago“ valdyba).
Paberžis (Panevėžys)
Paberžis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 9 km į pietryčius nuo Velykių, šalia magistralinio kelio. Rytiniu kaimo pakraščiu teka kairysis Nevėžio intakas Juoda.
Soloveičikas
Soloveičikas ( - lakštingala) − lietuviška rusiškos kilmės vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Soloveičikienė (ištekėjusi moteris) ir Soloveičikaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Įsilaužėlis (filmas)
Įsilaužėlis – 1972 m. sukurtas filmas.
Turinys
Įsilaužėlis ir seifų plėšikas pravarde „Glimis“ gauna netradicinį užsakymą – rasti iš turtingo patėvio Van Borsteno namų pabėgusią jauną merginą Fani. Nepasitikėdamas Borstenu, „Glimis“ nusprendžia padėti merginai išsigelbėti nuo tirono – patėvio ir, radęs ją viename klube, kartu su pagalbininku Bonku ją paslepia.
Narkomanė Fani bando pabėgti, tačiau nužudoma, o nusikaltimo įvykdymu apkaltinamas „Glimis“. Van Borstenas tampa pagrindiniu kaltintoju, tačiau „Glimis“ išteisinamas. Paleistas iš areštinės, jis ima sekti Van Borsteną ieškodamas šio kaltės įrodymų...
Bachanio valsčius
Bachanio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Bachanis.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Mindaugas Kuzminskas
Mindaugas Kuzminskas (g. 1989 m. spalio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Graikijos Atėnų „AEK“ komandoje.
Vyresnysis brolis Saulius – profesionalus krepšininkas, ne vieną sezoną žaidęs Europos klubuose. Motina Zita Kuzminskienė (Makselytė) – septynis kartus Lietuvos krepšinio čempionė, 15 metų atstovavusi Lietuvos rinktinei. Tėvas – Lietuvos stalo teniso čempionas.
Biografija
Mokėsi Vilniaus Radvilų gimnazijoje.
2009 m. rugsėjo 11 d. pasirašė ketverių metų sutartį su Kauno „Žalgirio“ klubu. Pirmuosius sutarties metus žaidė „Šiaulių“ klube, vėliau galutinai persikėlė į Kauno „Žalgirį“.
2010 m. balandžio mėnesį pateikė paraišką dalyvauti NBA naujokų biržoje, kurią vėliau atsiėmė. 2011 metais dalyvavo NBA naujokų biržoje, bet nebuvo pakviestas.
2013 m. birželio 28 d. pasirašė 2+1 sutartį su Malagos „Unicaja“ klubu.
2016 m. liepos 9 d. pasirašė sutartį su NBA komanda Niujorko „Knicks“. 2017 m. lapkričio 12 d. buvo atleistas iš Niujorko „Knicks" klubo.
2019 m. lapkričio pradžioje persikėlė į Rusiją ir pasirašė dvejų metų sutartį su Krasnodaro „Lokomotiv Kuban“ klubu.
2023 m. liepos pabaigoje sugrįžo į Atėnus ir pasirašė vienerių metų sutartį su „AEK“ klubu.
Salomėja Stakauskaitė
thumb|260px|[[Steigiamasis Seimas|Steigiamajomo Seimo narės. Iš kairės: Emilija Spudaitė-Gvildienė, Ona Muraškaitė-Račiukaitienė, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Salomėja Stakauskaitė, Magdalena Draugelytė-Galdikienė (1920 m.).]] Salomėja Stakauskaitė (1890 m. gegužės 20 d. Užliaušiai, Krekenavos valsčius, Rusijos imperija – 1971 m. rugsėjo 26 d. Panevėžys) – Lietuvos pedagogė, politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
Broliai kunigai Juozapas Stakauskas ir Pranciškus Stakauskas, sesuo Ona Stakauskaitė-Račiūnienė, kompozitoriaus Antano Račiūno motina. 1902-1909 m. mokėsi Liepojos gimnazijoje, baigusi gyveno pas brolį, Panevėžio kleboną Juozą Stakauską. Slapta dirbo pedagoginį darbą. Broliui įkūrus Panevėžio „Saulės“ seminarijėlę, joje mokytojavo ir vadovavo. 1911-1912 m. studijavo Varšuvos aukštuosiuose moterų kursuose, lankė pedagogikos ir gamtos mokslų paskaitas. Baigusi kursus kurį laiką pati dėstė privačiuose mokytojų kursuose ir ūkio mokykloje Lenkijoje. Buvo kviečiama vadovauti „Saulės“ draugijos mokytojų kursams Kaune, tačiau dėl kilusio karo šių pareigų neužėmė. Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Panevėžyje, suorganizavo mokytojų kursus. 1918 m. brolis Pranciškus pakvietė vadovauti jo įsteigtai „Saulės“ draugijos Jurbarko progimnazijai.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovė, išrinkta III (Raseinių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai.
Kadencijai pasibaigus dirbo pedagoginį darbą Krekenavoje, Šėtoje. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo Panevėžio I vidurinės mokyklos mokytoja, bibliotekos vedėja.
Mantas Stonkus
Mantas Stonkus (g. 1987 m. gegužės 3 d. Plungėje) – Lietuvos aktorius, humoristas, laidų ir renginių vedėjas.
Biografija
Gyveno Mažeikiuose, mokėsi Mažeikių Sodų pagrindinėje mokykloje. 2006 m. įstojo į Lietuvos muzikos ir teatro akademiją, aktoriaus – renginių vedėjo specialybę. 2010 m. įstojo į magistrantūrą. Turi brolį Silvestrą.
2011 m. spalio 1 d. Kaišiadorių rajone esančioje Žaslių Šv. Jurgio bažnyčioje susituokė su renginių, koncertų organizatore Indre Stonkuviene, su kuria 2012 m. liepos 27 d. susilaukė pirmosios atžalos – dukros Cecilijos. , o 2014 m. susilaukė sūnaus Pranciškaus. Su žmona susipažino dirbdamas MTV Lietuva, kuomet ji kaip prodiuserė pakvietė jį, kaip jauną aktorių. Jiedu susižadėjo po mėnesio draugystės.
2019 m. liepos mėn. oficialiai išsiskyrė.
2020 m. vasario mėn. patvirtino, kad draugauja su kino ir teatro aktore Gelmine Glemžaite, su kuria ilgą laiką kartu vaidino spektakliuose.
2022 m. vasario 9 d. per atostogas Maldyvuose susižadėjo su Gelmine Glemžaite.
TV, radijo, interneto veikla
2009–2010 m. vedė tiesioginio eterio MTV Lietuva laidą „Most Wanted“. 2010 m. laidoje „Dviračio šou“ vaidino save, Rolandą Vilkončių, Žimantą Pacevičių, krepšininkus Simą Jasaitį, Paulių Jankūną. 2010 m. su Rolandu Vilkončiumi vedė LNK apdovanojimus „Dviračio žvaigždė“. Tais pačiais metais taip pat vedė BTV laidą „Ar kiekvienas laimingas“ (su Indre Augustaityte), LNK laidą „Pričiupom“ (su Vaida Lisikaite).
2012 m. vedė T.Ė.T.Ė. muzikinius apdovanojimus su vokaliste Dovile Filmanavičiūte. Dirbo radijo stoties Zip FM laidų vedėju, vedė laidą „Mantas pats“. Dalyvavo LNK šokių projekte „Kviečiu šokti“.
2015–2016 m. vedė LNK laidą „Su cinkeliu“.
Paberžtvė
Paberžtvė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Janapolės.
Mantas Stonkus
TV, radijo, interneto veikla
Kartu su Inga Jankauskaite vedė 8 ir 9 projekto „Žvaigždžių duetai“ sezonus. Taip pat kartu vedė laidą „Moterys prieš vyrus“.
2016 m. vedė LNK laidą „Blogiausias Lietuvos vairuotojas“.
2017 m. kartu su I. Jankauskaite vedė LNK televizijos laidą „Mes vieno kraujo“
2018 m. kartu su Mantu Katleriu vedė M.A.M.A. 2017 apdovanojimus.
nuo 2019 m. Spalio mėn. veda tinklalaidę „Vėl tie Patys“ su Mantu Katleriu ir Rolandu Mackevičiumi Youtube platformoje.
2023 m. sausio 27 d. su Jonu Nainiu vedė Muzikos asociacijos metų apdovanojimai 2022.
Kontautas
Kontautas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kontautienė (ištekėjusi moteris) ir Kontautaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Paberžuoniai
Paberžuoniai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Panemunio.
Sidabrinė liepa
Sidabrinė liepa (Tilia tomentosa) – dedešvinių (Malvaceae) šeimos, liepų (Tilia) genties lapus metantis medis. Rūšis introdukuota Lietuvoje.
thumb|left|200px|Sidabrinės liepos [[lapas|lapai]]
Morfologija
Laja plačiai ovališka arba piramidinė, 8–15 m skersmens, žemutinės šakos nulinkusios žemyn.Kamienas tiesus, cilindriškas. Žievė juosvai pilka, sueižėjusi. Ūgliai pilkai žalsvi, veltiniški. Lapai paprasti, kotuoti, pražanginiai, rutuliški, širdišku pamatu, trumpai nusmailėję, pjūkliškais arba neryškiai skiautėtais kraštais, 5–12 cm ilgio, tamsiai žalia viršutine ir balsva, tankiai plaukuota apatine puse. Vienanamis. Žiedai gelsvi, kvapūs, po 6–10 susitelkę prie pažiedlapio. Žydi liepos viduryje arba pabaigoje. Vaisiai – beveik rutuliški, kiek briaunoti, gauruoti riešutėliai. Prinoksta rugsėjo – spalio mėnesį.
Utovecas
Utovecas – negyvenama sala Drūkšių ežero Baltarusijai priklausančioje dalyje.
Sidabrinė liepa
Matmenys
Įprastai užauga iki 30 m aukščio. Kamieno skersmuo apie 2 metrai.
Utovecas
Administraciškai priklauso Breslaujos rajonui. Plotas – 0,0088 km², tai trečia pagal dydį tarp aštuonių ežero salų. Savo forma Utovecas primena statųjį trikampį kiek užapvalintais kampais. Apaugusios krūmokšniais salos paviršius plokščias, iškilęs 141,8 m virš jūros lygio. Artimiausia gyvenvietė – Drūkšių miestelis – išsidėsčiusi už kelių šimtų metrų į rytus. Šiauriau Utoveco plyti didesnės ežero salos – Pilies ir Alksninė, kiek vakariau eina Baltarusijos–Lietuvos valstybinė siena.
Norint aplankyti šią salą, reikia gauti Baltarusijos sienų apsaugos tarnybos leidimą.
Sidabrinė liepa
Augavietės
Gerai auga saulėtose ar dalinai saulėtose vietose, derlinguose dirvožemiuose. Suaugę augalai atsparūs sausroms, karščiams, oro užterštumui. Tai puikus medis didesniems parkams, sodyboms, alėjoms. Vėlyvu žydėjimu prailgina medunešį.
Paplitimas
Natūraliai auga Vakarų Europoje ir Šiaurės Amerikoje. Paplitusi pietryčių Europoje. Lietuvoje dažnesnė vakarinės dalies parkuose, nes kitur kartais žiemą apšąla.
Panaudojimas
Labiausiai vertinamas kaip dekoratyvinis medis, dėl gražių lapų. Auginamas ir prie bitininkystės ūkių, dėl daug nektaro turinčių žiedų.
Liaudies medicinoje naudojami liepos žiedai ir liepų medus arbatai, kuri skirta peršalimui gydyti. Žiedai, manoma, šiek tiek nuodingi.
Jasiuliškiai (Biržai)
Jasiuliškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Mieliūnų, prie kelio. Yra Jasiuliškių koplyčia.
Tubus
Tubus arba Tubos ežeras - ežerėlis Lietuvoje, Molėtų rajone, 5 km į rytus nuo Alantos. Ežero ilgis iš vakarų į rytus - 0,12 km, plotis - iki 0,08 km. Altitudė 132,5 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę krūmais. Pakrantėse plyti dirbami laukai, tik rytinėje pakrantėje stūkso miškelis. Pietuose išteka upeliukas link Virintos upės intako Karulės.
Paberžupiai
Paberžupiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Kudirkos Naumiesčio.
Sipavičius
Pavardė sietina su,.
Sukarinta organizacija
Sukarintoji organizacija – valstybės ar nevalstybinė institucija ar organizacija, kuri pagal savo uždavinius ir funkcijas nėra reguliarių ginkluotųjų pajėgų dalis, bet savo struktūra, tikslais ir galimybėmis panaši į kariuomenės dalį.
Visuotinai priimto sukarintos organizacijos apibrėžimo nėra, tad kas vadinama sukarinta organizacija labai priklauso nuo kalbančiojo pažiūrų ir konteksto. Todėl joms priskiriamos gana įvairios organizacijos.
Lietuvos sukarintos organizacijos pavyzdys yra Šaulių sąjungos padaliniai, Danijoje – Hjemmeværnet. Kai kurių šalių valstybės sienos apsaugos tarnybos priskiriamos sukarintoms organizacijoms.
Dabar Iranas turi didžiausią kiekį žmonių sukarintose organizacijose, lyginant su kitų šalimis.
Pvz., Šiaurės Airijoje sukarintomis organzicijomis vadina bet kokią nelegalią ginkluotą grupę, turinčią politinių tikslų, tuo tarpu Kolumbijoje sukarintomis organizacijomis vadina tik nelegaliai ginkluotas grupes, priskiriamas prie dešiniojo sparno (pvz., AUC). Tuo tarpu nelegaliai ginkluotos kairiųjų grupės (pvz., FARC) vadinamos partizanais.
Sukarintoms organizacijoms gali būti priskiriama:
Adomavičienė
Adomavičienė – lietuviška ištekėjusios moters pavardė.
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Adomavičius.
Šią pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pabikiai
Pabikiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, prie kelio, 10 km nuo Šaukėnų.
Dubraunia
Dubraunia – kaimas šiaurės vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, 5 km į rytus nuo Lydos.
Istorija
XIX a. buvo palivarkas, katalikų parapijos centras. 1913 m. buvo Lydos valsčiaus centras.
Pabieliūnis
Pabieliūnis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kelpšiškių.
Pagirnupiai
Pagirnupiai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Deglėnų.
Aurelio Cantoni
Biografija
Gimė San Lazaro kaime Udinės provincijoje. Buvo savamokslis. 1946 m. pradėjo publikuoti eiles italų ir friulų kalbomis, daugiausia jo darbus spausdino Friulų filologijos draugijos žurnalai. Pokario metais buvo aktyvus ir užsiėmė įvairiapuse veikla: buvo Friulio autonomijos aktyvistas, poetas, populiarintojas, teatro rašytojas. 1946 m. Džuzepė Marketis ir Feliksas Markis įkūrė žurnalą „La Patrie dal Friûl“ („Tėvynė Friulis“), o A. Kantonis 1948–1953 m. dirbo jo direktoriumi. Pasisakė už friulų poezijos atnaujinimą, skatino išsivaduoti iš P. Coručio įtakos. Buvo vienas iš friulų kultūros draugijos „Risultive – Cortesele di Furlan“ steigėjų. A. Kantonis kūrė friulų kultūros centrus, kurie savo veiklą atspindėdavo friulų periodiniuose leidiniuose, stengėsi pritraukti kuo daugiau jaunimo. 1972 m. įkūrė kas ketvirtį leidžiamą žurnalą „Arc“, jis buvo leidžiamas iki 1978 m. A. Kantonis palaikė ladynų bendruomenę, vertė iš ladynų į friulų kalbą. Jis dirbo friulų žurnaluose redaktoriumi.
Pabiržiai
Pabiržiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Krekenavos.
Aurelio Cantoni
Biografija
Be poezijos ir žurnalistikos, A. Kantonis pasižymėjo ir kaip teatro rašytojas, jis daugybę kartų už savo veiklą ir literatūrinius darbus buvo apdovanotas įvairiomis premijomis (1947, 1948, 1951 ir kitais metais), apdovanojimai jam skirti ir už regiono ribų. Buvo aktyvus friulų kultūros ir kalbos gynėjas, palaikė Friulų filologijos draugijos rašybos normas. Nuo 1985 m. A. Kantonis organizavo Friulų filologijos draugijos praktinius friulų kalbos kursus.
Sulaukęs 86 m. mirė Udinėje. Palaidotas Senjake greta friulų rašytojo Čino Ermakoros, kaip visada to norėjo.
Liadskas
Liadskas – kaimas vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Ščiutino. Stovi Šv. Stanislovo bažnyčia.
Istorija
1866 m. buvo kaimas ir 2 palivarkai. XIX a. buvo Liadsko valsčiaus centras.
Pagirmuonys
Pagirmuonys – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Pakuonio. Yra išlikusi Pagirmuonio dvaro sodyba.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Kaimo ūkio statiniai
XIX a. minimas Pagirmuonio dvaras.
Nanseno pasas
thumb|Nanseno pasas Nanseno pasas – pasas, tarptautinis laikinas identifikacinis asmens dokumentas, patvirtinantis asmens be pilietybės (apatrido) ar pabėgėlio tapatybę.