cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Homo liber
Leidykla yra išleidusi žinomų lietuvių autorių J. Juškaičio, A. Maldonio, V. Jasukaitytės, V. Kukulo, A. Puišytės, D. Mušinsko, A. Mikutos, A. Balbieriaus ir daugelio kitų knygas. 100-osioms Nobelio premijos laureato Česlovo Milošo (Czesław Miłosz) gimimo metinėms paminėti išleistos knygos Laiko pameistrys, taip pat Jerzy Illg knyga Gražūs laikai. Pastaruoju metu didelis dėmesys skiriamas vokiečių, norvegų literatūros vertimams.
Nuorodos
Leidykla „Homo liber”
Neotektonika
Neotektonika, arba nauoji tektonika – vėlyvieji Žemės plutos judesiai, kurie vyko neogeno periode (pagal senesnę klasifikaciją neogeono – kvartero perioduose). Šie judesiai iš dalies suformavo šiuolaikinį reljefą. Intensyviausi neotektoniniai judesiai buvo kalnuose. Kaip šių judesių pasekmė iškilo Alpės, Himalajai, Kaukazo kalnai.
Kipyčiai
Kipyčiai arba Cholmogorjė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Холмогорье) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pravdinsko miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Kipītjai prūsiškos kilmės. 1288 m. minimi Kepytien. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities nuo 1874 m. birželio 11 d. Karšuvos valsčiaus kaimas. Priklausė Šionau parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Porečjės apylinkės kaimas.
Kasčiukai (Kelmė)
Kasčiukai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Lenkviečių.
Karvovas (Kolno apskritis)
Karvovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Staviskų, apie 17 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 73 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra Karvovo I pasaulinio karo kareivių kapinės, kurios yra įtrauktos į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Kotuno valsčius
Kotuno valsčius  – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcių apskrityje. Centras – Kotunas. Ribojasi su Grembkuvo, Kalušino, Mokobodų, Mrozų, Skužeco valsčiais ir Sedlcų miestu.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 149,87 km², iš kurių: Valsčius sudaro 9,35 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Albinuvas, Bojmiai, Broškuvas, Chleviska, Cise Zagrudziai, Čarnovonžas, Grenzuvas, Jagodnė, Juzefinas, Kempa, Koševnica, Kotunas, Lončka, Lenkai, Marisinas, Mingosai, Nechnabžas, Nova Dombruvka, Oleksinas, Penkai, Perugas, Polakai, Rosošas, Ričica, Siona, Sosnovė, Tžemuška, Timianka, Vilčonekas, Ždžaras, Želišev Dužai, Želišev Podkošcelnai.
Stubidubap
Stubidubap – debiutinis Saulės kliošo albumas, kurį 2004 m. išleido „Intervid“ leidybinė firma. Albume yra 11 kūrinių ir vienas video klipas.
TREVI
TREVI  – 1976–1993 m. vykęs Europos Bendrijų valstybių neoficialus bendradarbiavimas kovoje su terorizmu ir organizuotu nusikalstamumu.
Istorija
Vidaus saugumo klausimais aukšti pareigūnai ir ministrai, susirinkę dukart per metus, aptardavo bendrus veiksmus, strategijas, keisdavosi informacija ir dalydavosi patirtimi. Veikė penkios specializuotos ekspertų grupės. TREVI palaikė ryšius su JAV, Kanada, Maroku, Norvegija ir Šveicarija.
TREVI neturėjo nuolatinio personalo, sekretoriato, būstinės ir lėšų. Įsigaliojus Mastrichto sutarčiai 1993 m. TREVI pagrindu sukurtas Europos Sąjungos trečiasis ramstis – bendradarbiavimas teisingumo ir vidaus reikalų srityse.
Austrijos futbolo sistema
Austrijos futbolo pagrindinė kontroliuojanti organizacija – Austrijos futbolo asociacija, kontroliuojanti bei moterų rinktines, taip pat organizuojanti Austrijos futbolo čempionatą (Bundesliga) bei taurės (ÖFB-Cup) varžybas. Futbolo asociacija įkurta 1904 m., nuo 1905 m. ji yra FIFA nare, 1954 m. buvo viena UEFA įkūrėjų.
Futbolo lygos sudarytos piramidės principu:
Klubai
Austrijos futbolo sistemoje žaidžiantys klubai dalyvauja šiuose turnyruose:
Pasvalio girnų muziejus
miniatiūra|250px|right|Girnų muziejaus ekspozicija
Pasvalio girnų muziejus – dubenuotųjų akmenų ir girnapusių muziejus po atviru dangumi Pasvalyje, Lėvens g. 2. Yra Pasvalio krašto muziejaus padalinys.
Muziejus įkurtas prie pasvaliečio kraštotyrininko Antano Stapulionio sodybos Lėvens ir Kalno gatvių sankirtoje, 16 arų lauko ekspozicijoje. Iš senųjų lietuviškų sodybų į vieną vietą surinktoje kolekcijoje sukaupta apie 400 eksponatų: 300 girnapusių, 66 dubenuotieji akmenys, 7 „pėduotieji“ akmenys, taip pat akmeniniai žemių valdų riboženkliai, malūnų krumpliaračiai, įrangos detalės ir kt. Girnų ir akmenų muziejų puošia medžio drožiniai.
Istorija
Eksponatai pradėti rinkti 1979 m., kai A. Stapulionis į tuščią sklypą namų pašonėje parsigabeno pirmąjį eksponatą. Akmenis, vienus pirktus, kitus dovanų gautus, pasvalietis vežė, kaupė, rinko tris dešimtmečius. Unikalių akmenų paieškoms daugiau laiko prireikė tik pradžioje. Vėliau melioratoriai ir akmenskaldžiai jau patys apie įdomius radinius pranešdavo A. Stapulioniui.
Tuo metu šalyje buvo vykdoma intensyvi melioracija, į gyvenvietes iš vienkiemių išsikeldami žmonės senų daiktų, o juo labiau akmenų ir net girnų nebrangino. Dubenuotieji akmenys, kaip pagoniško tikėjimo palikimas ir unikalus Baltų religijos paminklas, buvo tikėtina, nesaugomi išnyks ir bus palaidoti melioracijos grioviuose. Kažkada šie akmenys tarnavo atliekant pagoniško tikėjimo apeigas. XVI a. antroje pusėje Valakų reformos metu buvo kuriami gatviniai kaimai. Iš pamiškių į sodžius keliami gyventojai, tebesilaikantys pagoniškų papročių, jaučiais tuos akmenis atsitempdavo į naujuosius namus. Įsitvirtinant krikščionybei, šventumą praradę pagoniški akmenys sugulė į pastatų pamatus ar tiesiog buvo sunaikinti akmens skaldyklose ir panaudoti kitokiems žmonių poreikiams. Išliko tik skrupulingai kelių kartų saugoti.
Vytautas Palčiauskas
Vytautas (Victor) Palčiauskas (g. 1941 m. spalio 3 d. Kaune) – lietuvių kilmės JAV fizikas, šachmatininkas, Tarptautinis korespondencinių šachmatų didmeistris (ICCGM).
Biografija
1945 m. su šeima pasitraukė į Vokietiją, netoli Augsburgo. 1949 m. persikėlė į JAV (Čikagos priemiestį). Mokėsi Ilinojaus universitete. 1969 m. gavo filosofijos daktaro laipsnį teorinės fizikos srityje. Po to keturiolika metų dirbo geofizikos profesoriumi tame pačiame universitete. 1982 m. persikėlė į Kaliforniją dirbti Chevron Research Company. 1983 m. tapo ICCF tarptautiniu didmeistriu. 1984 m. tapo dešimtuoju ICCF pasaulio čempionu.
Galkantai
Galkantai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Tiskūnų. Išsidėstęs tarp kelio rytuose ir Nevėžio upės vakaruose. Išlikusi tarpukario medinė sodyba.
thumb|left|250px|Sena kaimo sodyba
Laižuvos seniūnija
Laižuvos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Mažeikių rajono savivaldybės šiaurės rytuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 4 seniūnaitijos:
Abložynė
Abložynė – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 13 km nuo Grinkiškio.
Kauliniai
Kauliniai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Radviliškio, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo teka Vėzgės intakas Vikutinis. Stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas (pastatytas 1928 m., nugriautas 1951 m., atstatytas 1990 m.) Šiuo metu gyvenvietėje įsikūrusi siuvimo įmonė.
Istorija
1901–1914 m. kaime veikė daraktorinė mokykla – pirmoji mokykla visoje Aukštelkų apylinkėje.
Kazys Uscila
Kazys Uscila (g. 1945 m. gegužės 13 d. Naručionyse, Trakų apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, literatūros vertėjas.
Biografija
Baigęs Vilniaus pedagoginę mokyklą, mokytojavo Trakų rajone. 1965–1971 m. studijavo Vilniaus universitete ir įgijo žurnalisto specialybę.
Nuo 1967 m. Ukmergės rajono laikraščio „Gimtoji žemė“ redakcijos darbuotojas, Panevėžio laikraščio „Tėvynė“ redaktoriaus pavaduotojas, Krekenavos gyvulininkystės komplekso direktoriaus pavaduotojas. 1981–1985 m. Vilniaus rajono laikraščio „Draugystė“ redaktorius. Nuo 1985 m. LKP CK spaudos sektoriaus instruktorius, informacijos agentūros TASS korespondentas. Nuo 1993 m. nepriklausomos informacijos agentūros INTERFAX (Maskva) korespondentas Lietuvoje.
Lietuvos literatūros vertėjų sąjungos narys. Verčia iš lenkų kalbos. Jo išverstas Vieslavo Myšlivskio romanas „Traktatas apie pupelių gliaudymą“ 2013 metais pripažintas visų laikų vertingiausia iš lenkų į lietuvių kalbą versta knyga. Meno kūrėjas. Lenkijos Autorių draugijos ZAiKS literatūrinio apdovanojimo už lenkų literatūros vertimus į lietuvių kalbą laureatas (2015), apdovanotas "Nuopelnų ordino kavalieriaus kryžiumi" (Lenkija, 2018).
Antanas Jasūdis
Antanas Jasūdis (1878 m. spalio 1 d. Puodžiai, Utenos valsčius – 1963 m. rugpjūčio 14 d. Užupė, Telšių raj.) – Lietuvos mėgėjų klojimo teatro organizatorius, aktorius.
Biografija
1898–1921 m. gyveno Sankt Peterburge, dirbo banke, geležinkelyje. 1901–1904 m. vaidino Lietuvių savitarpinės pagalbos draugijos „Lošikų“ būrelyje Sankt Peterburge. Nuo 1911 m. Teatrališkosios komisijos organizatorius ir pirmininkas. 1912–1917 m. vienas Lietuvių dramos ir muzikos kuopos Sankt Peterburge steigėjų ir valdybos narių, pakvietė dirbti rež. K. Glinskį. Rengė lietuviškus vakarus, surinko Sankt Peterburgo lietuvių teatro ir muzikinės veiklos dokumentinės medžiagos. Sovietinės okupacijos metais jos didžioji dalis išgrostyta, sunaikinta, ja remdamasis Balys Sruoga parašė studiją „Lietuvių teatras Peterburge 1892-1918: Lietuvių teatro istorijai medžiaga“ (1930 m.) Grįžęs į Lietuvą iki 1933 m. dirbo Lietuvos banke Kaune, 1933–1939 m. šio banko Telšių skyriaus direktorius.
Komorų salos
thumb|Komorų salų žemelapis Komorų salos  – vulkaninis salynas Indijos vandenyne, netoli pietrytinių Afrikos krantų. Komorų salyną sudaro 5 salos – Grand Komoras, Mohelis, Anžuanas, Majotas bei Pamanzi, bei dar keletas mažesnių salelių. Dauguma salyno priklauso Komorų valstybei, o Majotas – Prancūzijai. Plotas 2236 km². Aukščiausia vieta – Kartalos ugnikalnis (2361 m). Gyventojų skaičius – 984 tūkst.
Istorija
Pirmieji gyventojai į salas atsikraustė VI amžiuje. Nuo tada salose apsigyveno skirtingų tautybių bei rasių žmonės (arabai, portugalai ar indai). Islamo religija salose išplito X amžiuje. Nuo 1884 metų sala priklausė Prancūzijos kolonijinei sistemai. 1974 metais įvyko referendumas dėl salų nepriklausomybės. 2009 m. šalia salyno sudužo lėktuvas, kuriame skrido 153 keleiviai, visi, išskyrus vieną, žuvo.
Klimatas
Salose vyrauja tropinis klimatas, pasižymintis sausomis bei karštomis vasaromis. Vidutinė metų temperatūra yra 26 °C, o vandens temperatūra siekia vidutiniškai 25 °C.
Oscar Montelius
Oskaras Montelijus (SV Oscar Montelius, tikroji pavardė Gustav Oscar Augustin Montelius, 1843 m. rugsėjo 9 d. Stokholmas – 1921 m. lapkričio 4 d. Stokholmas) – Švedijos archeologas, kultūros istorikas, vienas mokslinės archeologijos pradininkų.
Biografija
1861–1867 m. studijavo Upsalos universitete, 1907–1913 m. Švedijos nacionalinės paveldo tarybos vadovas. 1869 m. filosofijos daktaras, 1877 m. Karališkosios rankraščių, istorijos ir senienų akademijos tikrasis narys. 1917-1921 m. Švedijos karališkosios mokslų akademijos 18-asis narys.
Mokslinė veikla
Pagrindinė tyrimų sritis – Šiaurės Europos priešistorinio laikotarpio chronologija ir periodizacija. Sukūrė evoliucionistinę Europos neolito ir bronzos amžių chronologiją. Skandinavijos ir Šiaurės Europos neolitą suskirstė į 4, bronzos amžių – į 6 laikotarpius. Ši chronologija su tam tikromis pataisomis naudojama iki šiol. Tyrė Švedijos petroglifus, numizmatiką – Švedijos teritorijoje rastus brakteatus. Parašė daugiau kaip 400 straipsnių ir knygų.
XIX a. aštunto dešimtmečio pabaigoje lankėsi Lietuvoje, įsigijo Karlo fon Šmito veikalo „Necrolithuanica“ rankraštį {{VLE|XV|447|[[ir archeologijos radinių, tarp jų dalį Karlo fon Šmito kolekcijos.
UEFA taurių taurė 1977–1978 m.
UEFA taurių taurė 1977–1978 m. – 18-asis UEFA taurių taurės turnyras. Prasidėjo 1977 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale laimėjęs prieš  klubą. Belgai taurės finale žaidė trečią kartą iš eilės.
Gerhart Hauptmann
thumb|Gerhart Hauptmann thumb|Hauptmano kapas prie jo namelio Hiddensee saloje Gerhart Hauptmann (Gerhartas Hauptmanas; 1862 m. lapkričio 15 – 1946 birželio 6), rašytojas, svarbus vokiškai rašęs natūralizmo atstovas.
Gyvenimas
Gerhartas Hauptmanas gimė Oberzalcbrune (dabartinė Lenkija), viešbučio savininko šeimoje. Mokėsi kaimo mokykloje ir realinėje mokykloje Breslau, nuo 1878 m. balandžio ėmė mokytis žemės ūkio Lohnig dvare, o vėliau Lederose (Silezijoje).
Skulptorius ir literatas
Būdamas 18 metų pradėjo lankyti skulptūros klasę Breslau Karališkoje meno ir amatų mokykloje. Po trumpų skulptūros studijų Breslau ir Jenoje pradėjo pirmuosius literatūrinius bandymus. Rašymui jį paskatino Ernst Haeckel ir Rudolf Eucken, kurie lankėsi Jenoje, paskaitos. Hauptmanas daug keliavo, įskaitant Ispaniją, Šveicariją ir Italiją. Jo skulptoriaus karjera Romoje 1883-4 metais žlugo. 1885 m. vedus pasiturinčią Marie Thienemann (1860–1914), kuri buvo viena iš penkių Drezdeno prekybininko Berthold Thienemann dukterų, Hauptmano finansinės problemos dingo. Nuo to laiko jis galėjo dirbti kaip laisvas rašytojas. Hauptmanas su savo žmona persikėlė į Berlyną, kur bendravo su daugeliu modernizmo menininkų, pvz., Arno Holz.
Menininko karjera
Pirmuosiuose savo įvairių žanrų darbuose intensyviai naudojo natūralizmą, pvz., novelė Bahnwärter Thiel, pjesės Vor Sonnenaufgang („Prieš auštant“) ir Die Weber („Audėjai“). Jo pirmoji pjesė Vor Sonnenaufgang (1889) laikoma vienu iš pagrindinių natūralizmo kūrinių; čia vaizduojamas moralinis valstiečių šeimos nuosmukis, kai jai staiga pavyksta praturtėti, nes jų žemėje atrandama anglis. Su šiuo kūriniu jis akimirksniu išgarsėjo, nes pjesės pastatymas sukėlė vieną didžiausių skandalų vokiečių teatro istorijoje.
Tragikomedijoje Die Ratten (Žiurkės), dramoje Rose Bernd ir komedijoje Der Biberpelz („Bebro kailis“) vėl grįžo prie socialinės kritikos. 1912 m. Hauptmanas tapo Nobelio literatūros premijos laureatu, nepaisant to, kad testamente Nobelis buvo nurodęs premiją skirti tik idealistiniams kūriniams.
Vėlyvasis laikotarpis
1918 m. kartu su daugeliu kitų menininkų aktyviai dalyvavo kuriant Veimaro respubliką. 1933 m. iš viešojo gyvenimo pasitraukė. Mirė 1946 m. Agnetendorfe, Silezijoje.
Kučinai (kaimas)
Kučinai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Staviskų, apie 15 km į rytus nuo Kolno ir apie 75 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Kasčiukai (Švenčionys)
Kasčiukai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Naujo Strūnaičio.
Gyventojai
miniatiūra|240px|left|Daržinės
Girelė (Kėdainiai)
Girelė – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Taučiūnų.
Mokobodų valsčius
Mokobodų valsčius  – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcių apskrityje. Centras – Mokobodai. Ribojasi su Belanų, Grembkuvo, Kotuno, Livo, Sedlcų ir Suchožebrų valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 119,17 km², iš kurių: Valsčius sudaro 7,43 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Balė, Dombrova, Jeruzalė, Kapušciakai, Kiselani Kucė, Kiselani Žmichai, Ksenžpole Jalmužnai, Ksenžpole Smolakai, Menčinas, Menčin Kolonija, Mokobodai, Mokobodi Kolonija, Niviskai, Osini Dolnė, Osini Gurnė, Penkai, Skupiai, Šviniarai, Vesola, Vulka Proševska, Vulka Žukovska, Vilazai, Zalive Bžozuvka, Zalive Pegavkai, Zalive Špinkai, Zemlai, Ziomakai, Žukuvas.
Adolfas Šleževičius
Adolfas Šleževičius (1948 m. vasario 2 d. Mirskiškėje, Kurtuvėnų valsčiuje – 2022 m. gruodžio 6 d. Peleke, Ignalinos rajono savivaldybėje ) – Lietuvos politikas, 1993–1996 m. ministras pirmininkas.
Biografija
1965 m. baigė Šiaulių 9-ąją vidurinę mokyklą. 1965–1967 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Šiaulių vakariniame fakultete. 1965–1967 m. Šiaulių televizorių gamyklos radijo aparatūros montuotojas. 1967–1971 m. studijavo KPI Mechanikos fakultete, kur įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 1971–1972 m. Kauno maisto pramonės technikumo dėstytojas.
1972–1977 m. Kauno pieno kombinato vyresnysis inžinierius konstruktorius, vyriausiasis mechanikas, vyriausias inžinierius. 1977–1981 m. LTSR mėsos ir pieno pramonės ministro pavaduotojas. 1980–1982 m. Sąjunginio neakivaizdinio ekonomikos ir finansų instituto aspirantas. 1982 m. parašė ir apgynė ekonomikos mokslų kandidato disertaciją, docentas.
1981–1983 m. Liaudies ūkio akademijos prie TSRS Ministrų Tarybos klausytojas (neakivaizdiniu būdu mokėsi Sąjunginiame ekonomikos ir finansų institute). 1983–1989 m. LKP CK agropramoninio komplekso skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1989–1990 m. Lietuvos pieno pramonės gamybinio susivienijimo „Pieno centras“ pirmininkas. 1990–1991 m. LR žemės ūkio ministro pirmasis pavaduotojas. 1991–1993 m. Lietuvos-Norvegijos bendros įmonės C.-Olsen-Baltic prezidentas. Po Lietuvos komunistų partijos atsiskyrimo nuo SSKP ir pavadinimo pakeitimo tapo Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) nariu.
Kazlai I
Istorija
1935 m. įkurta pradinė mokykla.
Adolfas Šleževičius
Premjeras
1993 m. kovo 10 d. tapo ministru pirmininku (pakeitė B. Lubį). Vadovaudamas vyriausybei tęsė Nepriklausomybės reformas su didesne orientacija į socialinę sferą. Stengėsi palaikyti gerus santykius tiek su Vakarais, tiek su Rusija.
Kazlai I
Istorija
1954–1961 m. buvo Kazlų apylinkės centras.
Adolfas Šleževičius
Atstatydinimas
1995 m. gruodžio 19 d. Lietuvos banko valdyba paskelbė apie Lietuvos akcinio inovacinio banko veiklos sustabdymą. Po kelių savaičių paaiškėjo, kad bankroto išvakarėse A. Šleževičius atsiėmė terminuotą indėlį iš šio banko, t. y. galėjo pasinaudoti tarnybine padėtimi. 1996 m. sausio 4 d. LDDP prezidiumas poelgį įvertino kaip „moralinę ir politinę klaidą“, bet atsistatydinimui nepritarė. Sausio 6 d. dėl premjero elgesio iš vyriausybės pasitraukė Povilas Gylys ir Linas Linkevičius. Prezidentas A. Brazauskas pareikalavo A. Šleževičiaus atsistatydinti, bet jis nesutiko. Tuomet Prezidentas dekretu Seimui pasiūlė premjerą atstatydinti. Seimas tam pritarė, vasario 8 d. A. Šleževičius buvo nuo pareigų nušalintas.
Po politikos
Pasitraukęs iš politikos išėjo iš LDDP, užsiėmė verslo konsultavimu, technologijų prekyba, kelis metus dirbo Rusijoje. Tarptautinių verslo ryšių bendrovės „TVRG“ vadovas. 2006–2013 m. UAB „Alfabioetanolis“ generalinis direktorius.
Buvo Vilniaus Rotary klubo narys, Kelmės raj. garbės pilietis.
Rusijos imperijos istorija
Rusijos imperijos istorija apima laikotarpį, kada pasibaigus Šiaurės karui ir pasirašius Ništato taikos sutartį, Rusija buvo iškilmingai paskelbta imperija iki 1917 m. revoliucijos, kada į valdžią atėjo bolševikai.
Petro I valdymo laikotarpis (1682–1725 m.)
thumb|160px|Petras I – pirmasis Rusijos imperatorius Petras I įsitvirtino soste negailestingai kovodamas su savo priešininkais. Ne tik pirmieji jo valdymo žingsniai, bet ir visas viešpatavimo laikotarpis buvo aplaistytas Rusijos žmonių krauju. Kita vertus, Petras I pradėjo naują Rusijos istorijos epochą. Ją galima vadinti pirmąja Rusijos pertvarka, kurią įgyvendinant buvo bandoma remtis Vakarų patirtimi.
1725–1762 m
1725 m. Petras I mirė, nepaskyręs sosto įpėdinio. Po jo mirties iki 1801 m. Rusijoje įvyko bene 7 rūmų perversmai. Rusiją valdė moterys, kūdikiai ar šiaip į valdovus nelabai tinkantys žmonės. Rusijos carai pamažu tolo nuo Romanovų kamieno, kol pagaliau liko tik dinastijos pavardė. Rūmų perversmai atspindėjo bajorijos ir senosios diduomenės tarpusavio kovą dėl vienokios ar kitokios baudžiavinės Rusijos raidos. Rusijoje bandė įsigalėti Kuršo vokiečiai. Tai ir paskatino rusus vienytis, nes Rusijoje užsieniečių niekuomet nemėgta ir jais nepasitikėta. Keičiantis šalies vadovams, keisdavosi ir vyriausybės socialinė politika. vos per 30 metų bajorija įgyjo daugybę teisių ir privilegijų. Bajorų baudžiauninkai buvo atleisti nuo priesaikos carui (už juos prisiekdavo jų ponas), bajorai gavo teisę rinkti iš savo baudžiauninkų valstybinius mokesčius, savo nuožiūra tremti nepaklusnius į Sibirą, buvo sutrumpintas bajorų valstybinės ar karo tarnybos laikas. Pagaliau buvo paskelbtos bajorijos laisvės. Po daugelio rūmų perversmų visi Rusijos žemvaldžiai susiliejo į vieną bajorų luomą.
Rusijos imperatoriai mirus Petrui I:
Jekaterinos II valdymo laikotarpis (1762–1796 m.)
thumb|160px|[[Jekaterina II]] Rusijos imperatorių virtinėje išsiskiria Jekaterina II, nuosekli Petro I vidaus ir užsienio politikos tęsėja. Jekaterina II buvo gana išsilavinusi, protinga ir energinga moteris. Įžengdama į sostą ji pareiškė saugosianti vienvaldystę ir „nepaliestą imperiją“. Siekdama populiarumo, Jekaterina II dėjosi rusiškų papročių ir stačiatikybės gerbėja, o užsienyje rodėsi kaip „apšviestojo absoliutizmo“ šalininkė. Atsidėkodama už savo sostą, ji bajorams išdalino daug valstybinių, rūmų ir buvusių vienuolynų žemių su baudžiauninkais.
Jekaterina II pertvarkė senatą. Bajorų interesus reiškiantis senatas buvo suskaidytas ir prarado politinę reikšmę. Iš įvairių luomų atstovų buvo sudaryta komisija naujam Teisynui perengti, nes 1649 m. Teisynas paseno. Tačiau ji greitai buvo paleista ir teisyno neparengė.
Jekaterina II atkakliai plėtė imperijos teritoriją, XVIII a. antroje pusėje Rusija siekė įsigalėti Juodojoje jūroje, be to, paversti Lenkijos–Lietuvos valstybę savo protektoratu ar ją prisijungti. Rusijos stiprėjimas, jos ekspansionistinė politika buvo neparanki ne tik jos kaimynėms, bet ir Anglijai, Prancūzijai. Rusijai savo ruožtu daug rūpesčių kėlė Austrijos laviravimas, Prūsijos stiprėjimas. Verždamasi į pietus, Rusija įsigyjo dar vieną priešą – Persiją. Teisindama savo ekspansiją, Rusija skelbėsi rusėnų ir kai kurių kitų tautų gynėja ir globėja.
Jekaterinos II valdymo metu (1773–1775 m.) įvyko didžiausias Rusijos istorijoje valstiečių sukilimas, vadovaujamas Jemeljano Pugačiovo, norint užimti Rusijos sostą. Sukilėliai buvo sutriuškinti.
Pirmasis Rusijos–Turkijos karas
thumb|280px|Rusijos–Turkijos karo epizodas. Stefano Torelli paveikslas Įsitvirtinusi prie Baltijos, Rusija ėmė veržtis prie Juodosios jūros. 1768–1774 m. vyko pirmasis Rusijos–Turkijos karas, kurį pradėjo Osmanų imperija. Karas Rusijai nebuvo labai sėkmingas, bet ji vis dėlto pasiekė nemažų laimėjimų. 1774 m. Kiučiuk Kainardžios kaimelyje buvo pasirašyta taikos sutartis. Rusija gavo Kabardos teritoriją Šiaurės Kaukaze, žemes, esančias tarp Dniepro ir Pietų Bugo, nemažus plotus prie Azovo jūros ir laisvą priėjimą prie Juodosios jūros. Jos prekiniai laivai galėjo laisvai plaukioti Bosforo ir Dardanelų sąsiauriais. Turkija pripažino Krymo chanato nepriklausomybę, taigi atidavė jį Rusijos malonei. Nuo tol Rusija ėmė įsigalėti prie Juodosios jūros.
Antrasis Rusijos–Turkijos karas
Po Krymo prijungimo labai pablogėjo Rusijos santykiai su Osmanų imperija. Ši griežtai reikalavo, kad Rusija grąžintų Krymą ir nesikištų į Kaukazo reikalus. Dėl to kilo antrasis Rusijos–Turkijos karas (1787–1791 m.). Didelė Turkijos kariuomenė negalėjo atsilaikyti prieš gerai išmokytą ir puikiai ginkluotą rusų kariuomenę. 1791 m. Jasuose buvo pasirašyta taikos sutartis. Turkija pripažino Krymo prijungimą prie Rusijos. Be to, Rusija gavo žemes, esančias tarp Pietų Bugo ir Dniestro. Paspartėjo Naujosios Rusijos kolonizavimas, jūros pakrantėje pradėjo augti nauji miestai.
Pavelo I trumpalaikis valdymas (1796–1801 m.)
Mirus Jekaterinai II, penkerių metų laikotarpį (1796–1801 m.) Rusijos imperiją valdė Petro III ir Jekaterinos II sūnus Pavelas I. Tuo trumpu laikotarpiu Rusijoje subrendo ir buvo įvykdytas paskutinis rūmų perversmas. Nepatenkinti caro vidaus ir užsienio politika, sąmokslininkai pasmaugė jį miegamajame. Apie sąmokslą žinojo ir sosto įpėdinis.
Aleksandro I laikotarpis (1801–1825 m.)
1802 m. buvo įgyvendinta seniai pribrendusi centrinių vykdomosios valdžios institucijų reforma. Vietoje atgyvenusios Petro I laikų kolegijų sistemos buvo įsteigtos ministerijos, kurioms vadovavo pačiam carui atsakingi ministrai. Liberalios kalbos vyriausybės sluoksniuose baigėsi. Vyriausybė, bandydama bent kiek pakelti valdininkų kvalifikaciją, išleido įsaką, pagal kurį norint gauti aštuntos klasės ir didesnį rangą reikėjo turėti universiteto diplomą arba laikyti kvalifikacinius egzaminus iš gimnazijos kurso.
Naują Aleksandro I politikos kurą atspindėjo Aleksejaus Arakčejevo iškilimas. Aleksandras I labai juo pasitikėjo, skyrė į atsakingus postus, bet vadindavo jį niekšu. Arakčejevas iš tikrųjų buvo vyriausybės vadovas, nes tik jis informuodavo carą apie ministerijų veiklą ir ministrų sumanymus. Šis itin stropus valdininkas atstovavo svarbiausiai caro visuomenės atramai – smulkiajai ir vidutinei bajorijai. Arakčejevas niekada neprieštaravo reformoms ir, caro liepiamas, net bandė rengti Valstiečių reformos projektą. Tačiau pats reformomis netikėjo. Arakčejevas suformavo Rusijoje gana griežtą režimą, smulkmeniškai reglamentuojantį ir prižiūrintį visas gyvenimo sritis.
Užsienio politika
XIX a. pradžioje Rusija buvo įsivėlusi į keletą karų. ji kariavo su Prancūzija (1805, 1806–1807, 1812 m.), Persija (1805–1813 m.), Osmanų imperija (1806–1812 m.), Švedija (1808–1809 m.). Ypač sunkūs Rusijai buvo du pirmieji karai su Prancūzija. Rusija pati juos pradėjo ir abu pralaimėjo. Po antrojo karo pasirašyta Tilžės taika nepatenkino abiejų šalių ir labai užgavo rusų savimeilę. thumb|280px|Rusijos kariuomenė, įžengianti į Paryžių (1814 m.) Tačiau svarbiausias XIX a. pradžios Rusijos istorijos įvykis buvo 1812 m. karas su Prancūzija. Jis subrandino rusų patriotizmą, ypač tarp bajorijos, kuriai ligtol beveik netekdavo net rusiškai kalbėti, nes pagal to meto madą ne tik viešumoje, bet ir namie buvo kalbama tik prancūziškai.
XIX a. pradžioje ne kartą keitėsi Rusijos vakarinės sienos. Po paskutinio karo su Švedija (1808–1809 m.) Rusija prisijungė Suomiją ir Alandų salas. Iš prijungtų teritorijų buvo sudaryta Suomijos didžioji kunigaikštystė, kuri Rusijos imperijoje turėjo autonomiją. Pagal 1812 m. Bukarešto taikos su Turkija sąlygas Rusija gavo Besarabiją – nemažą teritoriją, esančią tarp Dniestro ir Pruto upių. Pagaliau pagal 1815 m. Vienos kongreso sąlygas Rusijai teko buvusios Varšuvos kunigaikštystės teritorija – nemažai lenkų žemių, Varšuva ir Lietuvos užnemunė. Iš šitų teritorijų buvo sudaryta Lenkijos karalystė, iki 1831 m. turėjusi savo konstituciją ir ribotą autonomiją.
Nikolajaus I laikotarpis (1825–1855 m.)
thumb|180px|Nikolajus I Nikolajaus I laikais buvo dar labiau centralizuotas ir subiurokratintas valdymo aparatas, bet karinės gyvenvietės – panaikintos. Caro rūmuose vėl pasirodė daug Pabaltijo gubernijų bajorų vokiečių. Buvo pertvarkyta politinė policija, jai vadovauti įsteigtas jo imperatoriškosios didenybės nuosavos kanceliarijos Trečias skyrius, suformuotas žandarų korpusas. Teisės srityje vyko sisteminimo darbai (1832 m. Rusijos imperijos įstatymų sąvadas).
Užsienio politika
Nikolajaus I valdymo pradžioje Rusija stengėsi plėsti savo valdas Kaukaze, vėl atsinaujino karai su Persija (1826–1828 m.) ir Turkija (1828–1829 m.). Po jų Rusija prisijungė Rytų Armėniją. Nachičevanės chanystę ir pietines Azerbaidžano sritis. Siena tarp Rusijos ir Persijos nusistovėjo Arakso upe. Rusija visiškai įsitvirtino Kaspijos jūroje. Gavusi Juodosios jūros pakrantėje ruožą nuo Anapos iki Počio, ji galutinai įsiviešpatavo šiame regione.
Gilandžių piliakalnis
Gilandžių piliakalnis su gyvenviete, Oplankio piliakalnis, Papilkalnis, Šventkalnis – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 23936) Tauragės rajono savivaldybės teritorijoje, 2 km į pietvakarius nuo Oplankio kaimo, Lauksargių seniūnija, dešiniajame Uplankio upelio krante, netoli Oplankio ežero. Pasiekiamas iš kelio Greižėnai – Vilkyšiai, prieš Uplankio upelį ties sodyba dešinėje pasukus į dešinę vakarų kryptimi ir paėjus per laukus 700 m, platesnio Uplankio slėnio pradžioje pasukus į kairę pietų kryptimi, yra už 100 m, kitapus Uplankio kanalo.
Piliakalnis
Piliakalnis (Papilkalnis, Šventkalnis) įrengtas kranto kyšulyje, Uplankio upelio dešiniajame krante, prie buvusio Oplankio vandens malūno tvenkinio. Šlaitai statūs, 12 m aukščio. Aikštelė trikampė, ištįsusi rytų-vakarų kryptimi, 47 m ilgio ir 17 m pločio pietvakariniame gale, kuriame supiltas 3,5 m aukščio ir 19 m pločio pylimas, kurio 7 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 30 m pločio, 2 m gylio gynybinį griovį.
Rusijos imperijos istorija
Užsienio politika
XIX a. 4-ame ir 5-ame dešimtmetyje Rusija plėtė teritorijas ir Vidurinės Azijos prieigose ir stiprino strategines pozicijas. Dėl politinių intrigų be didesnio pasipriešinimo Rusijos vasalais tapo Vyresniojo žuzo (Semirečė) kazachai. Taigi beveik visas Kazachstanas buvo prijungtas prie imperijos.
6-jo dešimtmečio pradžioje Rusija toliau plėtė savo įtaką Krymo ir Juodosios jūros regionuose. 1853 m. ji užpuolė Turkiją ir įsivėlė į trejus metus trukusį konfliktą, žinomą kaip Krymo karas. Šiame kare Turkiją parėmė Vakarų Europos šalys ir Rusija patyrė pralaimėjimą, jos tolesnė ekspansija šiame regione buvo pristabdyta. Tuomet Rusijos imperija nukreipė žvilgsnį į Rytus – Ramiojo vandenyno pakrantes. Čia 1854 m. Rytų Sibiro generalgubernatorius Nikolajus Muravjovas pradėjo derybas su Kinija dėl rytinės Amūro dalies priklausomybės. Po kelerius metus trukusių derybų žymi dalis Amūro upės tapo Rusijos ir Kinija siena. 1858 m. čia atsikėlė pirmieji rusų kolonistai, Amūro pakrantėje buvo įkurtas Chabarovkos miestelis (vėliau – Chabarovskas). Jis tapo atramos punktu, iš kurio N. Muravjovas sparčiai plėtė carinės imperijos teritoriją į Rytus.
Gilandžių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnį 1963 m. žvalgė Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 24000 m².
Rusijos imperijos istorija
Aleksandro II laikotarpis (1855–1881 m.)
thumb|180px|Aleksandras II – imperatorius, panaikinęs baudžiavą Rusijoje thumb|250px|Mitchell’o sudarytas XIX a. vidurio Rusijos žemėlapis 1855 m. Rusijoje caru tapo Aleksandras II. Rusijos kaimas buvo nualintas. Betrūko tik kibirkštėlės, kad kiltų naujas valstiečių karas. Ilgai užsibuvusi baudžiava stabdė krašto pažangą. Naujasis caras turėjo viešai Maskvos bajorijos atstovams pareikšti, kad teksią naikinti baudžiavą. 1857 m. pradžioje buvo įsteigtas Slaptasis komitetas baudžiavos panaikinimo projektams rengti ir svarstyti. Bet valdžia norėjo parodyti, kad baudžiavos panaikinimas yra savanoriška bajorijos auka ir tai daroma jos iniciatyva. 1861 m. vasario 19 d. caras pasirašė teisinius baudžiavos panaikinimo aktus – „Manifestą“ ir „Nuostatus“. Buvę baudžiauninkai gavo asmens laisvę, kai kurias turtines teises.
Vidaus reformos
Panaikinus baudžiavą, reikėjo pertvarkyti ir daugelį visuomenės gyvenimo sričių – vietinį valdymą, teismus, švietimą, finansus, kariuomenę. Prasidėjo reformų laikai. Pirmiausia Rusijoje buvo įvykdyta vietinio valdymo reforma – įvestos zemstvos. Jos turėjo geriau tvarkyti vietinį ūkį ir padėti administracijai valdyti kraštą. 1864 m. paskelbus zemstvų nuostatus, gubernijose ir apskrityse buvo kuriamos visų luomų renkamos zemstvų institucijos: susirinkimai (tvarkomoji grandis) ir valdybos (vykdomoji grandis). Zemstvų rinkimai buvo daugiapakopiai ir vyko atskirai keliose kurijose. Rinkimų sistema buvo grindžiama gana dideliu turto cenzu. Formaliai zemstvos buvo neluominės organizacijos. Bet kurijos iš tikrųjų buvo sudaromos pagal luomus. Daugumoje zemstvų vyravo bajorijos atstovai. Bene nuosekliausia buvo 1864 m. teismų reforma. Nauji teismų nuostatai skelbė, kad panaikinami senieji feodaliniai luominiai teismai ir kuriami bendri visų luomų žmonių teismai. Svarbi buvo švietimo reforma, pašalinusi iki tol buvusius luominius apribojimus siekiantiesiems mokslo. 1863 m. valdžia paskelbė naujus Universitetų nuostatus. Nuo tol bet kurio luomo atstovai be apribojimų galėjo stoti į universitetą arba į betkurią aukštąją technikos mokyklą. Tačiau moterys į šiąs aukštąsias mokyklas nebuvo priimamos. 1869 m. pradėti steigti aukštieji moterų kursai, kuriuose buvo mokoma pagal universitetų programas. Buvo įvykdyta ir karinė reforma. Karybos pertvarkymai prasidėjo 1862 m. ir truko iki 1874 m., kol buvo įvesta visuotinė karinė prievolė vietoje iki tol buvusio prievartinio rekrutų rinkimo į kariuomenę. Nuo tol Rusijos kariuomenėje tarnavo visų luomų žmonės. Karininkais galėjo būti ne tik bajorai, bet ir kitų luomų atstovai, baigę gimnaziją.
Gilandžių piliakalnis
Piliakalnis
Į pietus nuo piliakalnio, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė. Į šiaurę 200 m. nuo piliakalnio Greižėnų senkapis.
Rusijos imperijos istorija
Vidaus reformos
Karinė reforma sustiprino Rusijos kariuomenę, sudarė sąlygas turėti apmokytą rezervą.
Užsienio politika
XIX a. 7-ojo dešimtmečio pradžioje Rusijos imperija pagrindinį dėmesį sutelkė plėtrai į Rytus ir Viduriniąją Aziją. Rytuose rusų ekspedicijos pasiekė Ramiojo vandenyno pakrantes. 1860 m. čia pradedama Vladivostoko uosto statyba. Kinijai teko pripažinti šiuos rusų užkariavimus.
Panašiu laikotarpiu Rusija pradėjo karinę ekspansiją į Viduriniąją Aziją. 1864 m. carinės imperijos kariuomenė sutriuškino ir užgrobė Kokandos, Chivos, Bucharos chanatus ir įsitvirtino visoje vakarinėje Kaspijos jūros pakrantėje.
Nikolajaus II laikotarpis (1894–1917 m.)
left|220px|thumb|Nikolajaus II karūnavimas XX a. pradžioje Rusija vėl virto didelių socialinių ir politinių prieštaravimų vieta. Septinto ir aštunto dešimtmečio reformos paspartino kapitalizmo raidą Rusijoje, bet savo atsilikimo ji neįveikė. Dešimtojo dešimtmečio pramonės plėtra Rusijoje sąlygojo buržuazijos ir darbininkų klasių formavimąsi. Tai paskatino ir radikalių partijų formavimąsi. Skirtingai nuo Vakarų Europos šalių, daugumą Rusijos pramonės valdė užsieniečiai bei valstybė, taigi čia darbininkų klasė buvo stipresnė, o buržuazija – silpnesnė nei Vakaruose. Darbininkai ir valstiečiai pirmieji įsteigė politines partijas, nes bajorija bei turtingi miestiečiai buvo politiškai neaktyvūs. Dešimto dešimtmečio pabaigoje ir pirmo XX a. dešimtmečio pradžioje buvusios pasibaisėtinos darbo sąlygos, dideli mokesčiai bei noras turėti savo žemės sukeldavo dažnus streikus bei valstiečių neramumus. Šios aplinkybės skatino įvairių tautybių miestiečius kurti liberalių ir konservatyvių pakraipų partijas.
miniatiūra|Barikados [[Žemutinis Naugardas|Žemutiniame Naugarde 1905–1907 m. revoliucijos metu]] Vladimiras Uljanovas (Leninas) buvo vienas talentingiausių socialistų revoliucionierių. Dešimtajame dešimtmetyje jis sugebėjo įtikinti jaunus radikalus marksizmo idėjomis, taip juos atitraukdamas nuo populizmo. 1895–1899 ištremtas į Sibirą, jis buvo vienas iš pagrindinių Rusijos socialdemokratų darbo partijos taktikų. 1900 gruodžio mėn. jis įsteigė Iskros laikraštį. Savo knygoje Ką daryti?, Leninas išplėtojo teoriją, kad užsienyje leidžiamas laikraštis gali padėti sukurti centralizuotą revoliucionierių partiją ir taip padėti įvykdyti autokratinės vyriausybės perversmą. Šiam tikslui jis Rusijoje suorganizavo griežtą ir disciplinuotą partiją. Antrajame partijos kongrese 1903 jis privertė Bendrąją žydų profsajungą pasitraukti ir sukėlė skilimą tarp partijos narių, kurių daugumą atstovavo bolševikai, o mažumą – menševikai. Menševikai tuomet labiau tikėjo darbininkų spontaniškumu nei griežta organizacine taktika. Lenino darbininkų ir valstiečių sąjungos idėja iš tiesų buvo artimesnė Piotro Tkačiovo ideologijai neigu marksizmui ar Engelso teorijoms. Jauni bolševikai, tokie kaip Stalinas ir Bucharinas žiūrėjo į Leniną kaip į partijos lyderį.
1905 m. sausio 9 d. (pagal naująjį kalendorių – 22) d. caro valdžia, pasitelkusi armiją, sušaudė taikią 140 tūkst. darbininkų demonstraciją, nešančią į caro rūmus peticiją, kurioje buvo reikalaujama pagerinti darbininkų padėtį, amnestuoti politinius kalinius ir sušaukti Steigiamąjį susirinkimą. Beveik tūkstantis žmonių žuvo, keli tūkstančiai buvo sužeisti.
Nuorodos
History of Russia
Abokai
Abokai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Žlibinų.
Jonas Balčiūnas (1921)
Jonas Balčiūnas (1921 m. rugpjūčio 1 d. Kirdonyse, Pabiržės valsčius – 2011 m. vasario 16 d. Kaune) – Lietuvos aviacijos istorikas, kraštotyrininkas, sklandytojas, aviacijos sporto populiarintojas.
Biografija
1929–1935 m. mokėsi Pabiržės pradžios mokykloje, Biržų gimnazijoje, 1935–1939 m. Panevėžio vidurinėje amatų mokykloje, kurioje įgijo mechaniko specialybę. Savanoriu stojo į Lietuvos kariuomenę, buvo paskirtas į karo aviacijos pulką Šiauliuose ir įrašytas kandidatu į karo aviacijos mokyklą. 1940 m. sovietams likvidavus mokyklą, mokėsi Vilniaus technikos mokykloje, 1941–1944 m. Kauno suaugusiųjų instituto technikos skyriuje, lankė sklandymo būrelį. Sovietams antrą kartą okupavus Lietuvą, slapstėsi vengdamas karinės tarnybos. 1945 m. pradžioje suimtas ir nuteistas 5 metus kalėti. Visgi iš Lukiškių kalėjimo mobilizuotas į okupacinę kariuomenę, o prabėgus metams – demobilizuotas.
Nuo 1946 m. Kauno valstybinio Vytauto Didžiojo universiteto Fizikos katedros vyr. laborantas. Vėliau Kauno politechnikos instituto (KPI) mokymo meistras, laboratorijos vedėjas. Greta tiesioginio darbo universitete (institute) 1946–1969 m. Kauno vakarinėje-pamaininėje mokykloje dėstė fiziką. 1957–2000 m. (iki išėjimo į pensiją) vadovavo Fizikos demonstraciniam kabinetui.
Veikla
1948–1969 m. KPI studentų sklandymo klubo vadovas. 1950 m. įsteigė parašiutininkų sekciją. 1961 m. su garsiu sklandytuvų konstruktoriumi Broniu Oškiniu ir sklandytoju Vytautu Dovydaičiu išleido pirmąjį sklandymo vadovėlį. Paruošė rankraštį „Antrojo pasaulinio karo asai“. 1967 m. pasitraukė iš aktyvaus sklandymo. Nuo 1968 m. Lietuvos kultūros fondo narys. 1973–1983 m. vienas iš Lietuvos sportinės aviacijos muziejaus įkūrėjų, iš kurio išaugo valstybinis Lietuvos aviacijos muziejus. Nuo 1975 m. Aviacijos sporto federacijos (nuo 1989 m. Lietuvos aeroklubas) Aviacijos istorijos komiteto pirmininkas. Lietuvos aviacijos veteranų sąjungos Kauno skyriaus garbės pirmininkas.
Aviacijos ir kosmonautikos klausimais laikraščiuose bei žurnaluose paskelbė per 300 straipsnių, o „ Žinijos“ draugijoje perskaitė daugiau kaip 500 paskaitų apie atominę energiją, reaktyvinę aviaciją, kosmosą, Lietuvos aviaciją. Bendradarbiavo su enciklopedijų, žinynų ir žodynų leidėjais. 1993 m. vienas paminklo Steponui Dariui ir Stasiui Girėnui pastatymo iniciatorių, dalyvavo atstatant Stepono Dariaus gimtinę. Biržų krašto muziejui „Sėla“ dovanojo nuotraukų, daiktų, knygų.
2011 m. sukurtas Jono Čepo ir Stasio Dargio dokumentinis filmas „Sparnais ir širdimi apglėbęs Lietuvą“, pasakojantis apie J. Balčiūno nueitą gyvenimo kelią.
thumb|140px thumb|140px
Bernard de Montfaucon
Bernaras de Monfokonas (, 1655 m. sausio 13 d. Sulažas, Aukštutinės Luaros departamentas, Prancūzija – 1741 m. gruodžio 21 d. Paryžius) – prancūzų filologas, archeologas, istorikas. Vienas archeologijos ir paleografijos pradininkų.
Biografija
Tarnavo kariuomenėje, bet susirgo. Nuo 1675 m. vienuolis, priklausė benediktinų mauristų kongregacijai. Nuo 1687 m. dirbo Paryžiuje, redagavo Bažnyčios tėvų raštus. Tirdamas graikiškus dokumentus nuo seniausių laikų iki Bizantijos imperijos žlugimo suformulavo graikiškų raštų analizės principus. Veikale „Graikų paleografija, arba graikų literatūros atsiradimas ir plėtotė“ primąkart pavartotas paleografijos terminas.
Vomiai
Vomiai arba Dalnėjė (, nuo 1939 m. Wommen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Дальнее) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pravdinsko miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Ōmjai prūsiškos kilmės. 1396 m. minimi Wumen. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities dvaras, nuo 1874 m. birželio 11 d. Karšuvos valsčiaus kaimas. Priklausė Šionau parapijai. 1910 m. buvo 69 gyventojai. 1928 m. prijungtas prie Kipyčių. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Porečjės apylinkės kaimas.
Jo jo
thumb|200px|Jo jo Jo jo - plastikinis, medinis arba metalinis žaislas. Tai disko pavidalo sunki ritė, ant kurios suvyniota virvutė, kurios gale gali būti laikiklis ar kilpa viduriniam pirštui.
Jo jo paleidžiamas taip: į kilpą įneriamas vidurinis pirštas, o kitais pirštais laikoma virvutė. Tada paleidžiamas diskas, kuris krisdamas įsisuka, virvelė išsivynioja. Kai diskas pasiekia žemiausią tašką jis toliau iš inercijos sukasi ir virvutę vėl ima suvynioti ir vyniodamas ją vėl kyla aukštyn. Reikiamu momentu timptelėjus už laikiklio disko kilimas aukštyn paspartinamas, todėl virvutė vėl susivynioja kaip buvo prieš diskui krentant žemyn, tik priešinga kryptimi. Tada diskas vėl krinta žemyn ir ciklas kartojasi.
Mekas
Mekas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mekienė (ištekėjusi moteris) ir Mekaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Melnikas
Melnikas gali reikšti:
1985 m. Taksko Tarpzoninis turnyras
'''1985 m. Taksko tarpzoninis šachmatų turnyras''' – tai pasaulio čempionato ciklo (1985–1987) atrankinės šachmatų varžybos. Vienas iš (tryliktojo ciklo) tarpzoninių vyrų turnyrų vyko 1985 birželio 10 – liepos 2 d. Takske (Meksika).
Turnyras
16 žaidėjų iš 13-kos šalių kovojo dėl 4-ių kelialapių į 1985 Kandidatų turyrą.
Dalyvių atranka
Iš iš 13-ojo ciklo zoninių turnyrų pakviesti 12 žaidėjų: 🇨🇺 Jesus Nogeiras, 🇨🇦 'Kevinas Spragetas, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 Džonatanas Spilmenas, 🇳🇴 Simenas Agdesteinas, Mišo Cebalas, 🇺🇸 Levas Alburtas, 🇭🇺 Jožefas Pinteris, 🇨🇳 Ci Czinciuanis, 🇨🇿 Eduardas Prandšteteris,  Saidas Ahmedas Saidas,  Jurijus Balašovas.
Turnyro organizatorių buvo pakviestas: 🇲🇽 Marselis Sisniega
🇺🇸 Valteris Braunas pateko kaip atsarginis.
Rezultatai
Nugalėjo J. Timanas – 12 taškų iš 15. Antras buvo Ch. Nogeiras – 10½ taško. Trečias – M. Talis – 10. Ketvirtas liko K. Spragetas – 9. Keturi geriausiai pasirodę dalyviai: J. Timanas, Ch. Nogeiras, M. Talis ir K. Spragetas iškovojo teisę žaisti 1985 m. Kandidatų turnyre.
Lentelė
Pasaulio šachmatų čempionato Tarpzoninis turnyras, Takskas 1985 birželio 10 – liepos 2 d.
Pastaba. Žalsva spalva pažymėti žaidėjai pateko į 1985 m. Kandidatų turnyrą
J. Balašovas pasitraukė iš turnyro po 11-kos ratų. Likusiose keturiose partijose jam įskaityti pralaimėjimai, kurie pažymėti žvaigždute (*).
Nuorodos
[https://www.chessbites.com/Games.aspx?t=Taxco+Interzonal&s=Taxco&y=1985 1985 m. Taksko tarpzoninio turnyro partijos]
Kasčiukiškės (Trakai)
Kasčiukiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Bražuolės.
Kazimira Danutė Prunskienė
Kazimira Danutė Prunskienė (Stankevičiūtė, g. 1943 m. vasario 26 d. Vasiuliškėje, Švenčionių raj.) – Lietuvos Nepriklausomos Valstybės Atstatymo Akto signatarė, 1990–1991 m. Lietuvos ministrė pirmininkė, 2004–2008 m. Lietuvos Žemės ūkio ministrė.
Biografija
Gimė 1943 m. vasario 26 d. Švenčionių rajono Vasiuliškės kaime. 1944 m. kovo mėn. neteko tėvo, kurį, kaip 1941 m. birželio sukilimo dalyvį, nužudė NKVD. 1949–1956 m. mokėsi Švenčionių rajono Kaltanėnų septynmetėje mokykloje, nuo 1956 m. – Vilniaus 1–ojoje vidurinėje mokykloje, kurią baigė 1960 m.
1960 m. įstojo į Vilniaus universiteto Pramonės ekonomikos fakultetą, kurį 1965 m. baigė ir įgijo ekonomistės specialybę. 1970–1971 m. studijavo šio fakulteto aspirantūroje. 1971 m. apgynė ekonomikos mokslų kandidatės disertaciją. 1986 m. apgynė ekonomikos mokslų daktarės disertaciją.
1964–1965 m. dirbo Vilniaus namų statybos kombinate ekonomiste. 1965–1986 m. – Vilniaus universiteto Pramonės ekonomikos fakulteto dėstytoja, vyresnioji dėstytoja, nuo 1978 m. – docentė. 1981–1986 m. dirbo mokslinį darbą Vengrijos universitetuose, 1982–1983, 1986, 1988 m. – VFR universitetuose. 1982–1983 m. jai paskirta A. von Humboldto fondo (VFR) stipendija. 1986–1988 m. – Lietuvos žemės ūkio ekonomikos instituto direktoriaus pavaduotoja mokslui, 1988–1989 m. – Liaudies ūkio vadovaujančių darbuotojų ir specialistų kvalifikacijos kėlimo instituto rektorė.
1988 m. – viena iš Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio įkūrėjų. 1988–1990 m. buvo šio judėjimo iniciatyvinės grupės, Tarybos narė. 1989–1990 m. – Lietuvos TSR Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotoja. 1989 m. Šiaulių teritorinėje rinkimų apygardoje išrinkta TSRS liaudies deputate. 1989–1990 m. dirbo Tarybų Sąjungos Aukščiausiojoje Taryboje ir TSRS liaudies deputatų kongrese.
1990–1992 m. – Aukščiausiosios Tarybos–Atkuriamojo Seimo deputatė, išrinkta Verkių rinkimų apygardoje Nr. 5. Kandidate 1990 m. iškėlė Lietuvos persitvarkymo sąjūdis. Aukščiausiojoje Taryboje–Atkuriamajame Seime dirbo Ekonomikos komisijoje. 1990–1991 m. – Ministrė Pirmininkė pirmojoje Vyriausybėje.