cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kami
Kami yra ne antgamtinės būtybės, bet gamtos dalis: jie gali būti tiek geri, tiek blogi; tiek kilnūs, tiek niekingi; tiek stiprūs, tiek silpni. Jie yra musubi  – visatą jungiančios tapsmo energijos – apraiška. Pasak mokslininko Motori Norinagos, bet kas, kas atrodo įspūdingai, turi puikumo ir dorybės bruožų ir/ar įkvėpia pagarbios baimės jausmą, gali būti vadinama kami.
Istorija
Šintoizmas yra vietinė Japonijos religija, unikali savo glaudžiu ryšiu su gamta ir sugebėjimu atspindėti ir įsilieti į savitą šalies santvarką. Pasak Naofusos Hirai, šintoizmas, o tuo pačiu ir kami, egzistavo nuo pat Japonijos istorijos ištakų, o pati ryškiausia jo išraiška buvo imperatoriškosios šeimos atsidavimas saulės deivei Amaterasu, iš kurios jie save ir kildino.
Ankstyviausiuose Japonijos istorijos etapuose, kai dar nebuvo paplitęs šintoistinių šventyklų statymas, kami buvo garbinami kaip žemės ir jūros dvasios, kurios padėdavo prasimaitinti klajoklių gentimis, kurios dažniausiai vertėsi primityvia žvejyba, medžiokle ir gamtos gėrybių rinkimu.
Besivystant žemdirbystei ir ryžių bei kviečių auginimui tampant vis svarbesne gyvenimo dalimi, kami pradėjo apsireikšti derliuje, lietuje ir žemėje. Tam, kad būtų užtikrintas geras derlius ir jo išsaugojimas, buvo rengiamos kelios apeigos per metus. Pirmosios iš jų buvo Mandžu-Komori, rengiamos vasaros pradžioje, kurių metu kami kaip padėka už gerą kviečių derlių buvo siūlomi mandžu pyragėliai, pagaminti iš šviežių kviečių, o žmonės pusei dienos užsidarydavo šventykloje (ritualinis užsidarymas šventykloje buvo vadinamas komori). Praėjus savaitei po Mandžu-Komori buvo rengiamos kitos apeigos, vadinamos Gan-Tate, kurių metu žmonės melsdavo kami gero ryžių derliaus. Paskutinė svarbi šventė, Nigirimeši-Komori, vykdavo lapkričio pabaigoje. Jos metu buvo dėkojama kami už ryžių derlių, dvasioms buvo siūlomi švieži ryžių pyragėliai (nigiri) ir žmonės vėl užsidarydavo šventykloje. Pirmosios dešimt rugpjūčio dienų būdavo skirtos Sendo-Mairi ritualui, kurio tikslas buvo „pagarbinti kami tūkstantį kartų“. Žmonės prašydavo geros sveikatos karštuoju vasaros metu ir siūlydavo kami šventojo sakaki medžio (cleyera ochnacea) lapus.
Besivystant visuomenei, šintoizmo panteonas nuolatos keitėsi tam, kad atspindėtų tuo laikotarpiu aktualias problemas ir įvykius. Pavyzdžiui, Heiano periodu, buvo paplitęs gorjo-šin (goryo-shin) kami kultas. Buvo tikima, kad žmonės, kurie mirė per anksti (dėl savižudybių ar egzekucijų dėl įtartinos veiklos), tampa kerštingomis dvasiomis, kurios atneša sausras, epidemijas, badus ir kitokias negandas, ir vienintelis būdas jas nuraminti yra reguliariai rengi joms skirtas apeigas. Vienas iš garsiausių gorjo-šin kami buvo Sugavara no Mičizanė, kuris mirė tremtyje, vėliau tapęs mokslo kami. Vėliau buvo dar ne vienas atvejis, kai kami vaidmuo bėgant laikui išsiplėsdavo: raupų kami tapo atsakingu už daugelį užkrečiamų ligų, o vočių ir auglių kami sukeldavo ir vėžį. Kovoti ir apsisaugoti nuo šių ligų buvo galima nuolankiai ir pastoviai garbinant kami.
Šintoizmas neturi religinių tekstų ar oficialaus religijos pradininko, todėl rašytiniuose šaltiniuose kami pirmą kartą buvo paminėti Kodžiki kronikose (712 m.) ir Nihonšiki (720 m.), kuriuose buvo surinkti senoviniai mitai. Kodžiki taip pat turėjo kami iliustracijų. 927 m. buvo išleistas Engi-šiki, kuriame buvo užrašytos pilnos šintoizmo apeigos ir išvardintos visos tuo metu egzistavusios šventyklos, skirtos garbinti kami.
Prieš Meidži revoliuciją, po kurios šintoizmas pagaliau buvo atskirtas nuo budizmo, šintoizmas buvo laikomas budizmo išraiška, o kami – Budos apraiškomis. Edo periodu gyvenęs mokslininkas Motori Norinaga pakeitė šį požiūri: jis išskyrė kami ir jų šventyklas kaip reiškinius, visiškai atskirus nuo budizmo. Tai padarė didelę įtaką dabartiniam šintoizmo, kaip atskiros ir savarankiškos religijos suvokimui.
Kami vaidmuo šintoizme
Kami yra centriniai šintoizmo garbinimo objektai. Iš pradžių kami buvo animistinės dvasios, bet laikui bėgant ši kategorija pradėjo įtraukti vis daugiau ir daugiau skirtingų objektų ar jų savybių. Nors visi objektai ir organizmai turi tapsmo (musubi) energijos, tik tie dalykai, kurie išreiškia tą energiją įspūdingu ar baimę keliančiu būdų yra laikomi kami. Būtent ši kami energija ir padaro daiktus tuo, kuo jie yra: pats žodis kami reiškia „tai, kas yra paslėpta“.
Šintoistų teigimu, kami yra labai sunku apibūdinti, kadangi žmonės paprasčiausiai nesugeba suvokti tikrosios kami prigimties. Vis dėlto, dažniausiai jie yra apibūdinami kaip dvasios ar dievai, nors šintoistinis dievo (kami) sąvokos supratimas skiriasi nuo kitų religijų: kami nėra visažiniai, jie nėra tobuli, todėl kartais daro klaidas ar elgiasi neteisingai; kami per daug nesiskiria nuo žmonių ar gamtos objektų – jie yra aukštesnė gyvenimo energijos apraiška; kami gyvena tame pačiame laike ir erdvėje kaip ir žmonės, o ne transcendentiniame rojuje.
Visi kami yra susiję, bet nepakeičiami. Pasak šintoistų, egzistuoja „8 milijonai kami“ ir ne visi iš jų turi individualius vardus ar išskirtinius bruožus – kai kurie kami yra tiesiog vadinami regionų, kuriuose gyvena, vardais.
Kami sąvoka įtraukia dievus ir dvasias, tačiau kami gali būti sielos, gyvenančios gyvuose sutvėrimuose, patys sutvėrimai, kraštovaizdžio detalės, tokios, kaip ežerai ar kalnai, galingos gamtos jėgos (kaip žemės drebėjimai) ar žmonės, kurie tampa kami po mirties.
Išskiriamos trys svarbiausios kami kategorijos :
Kami šventyklose
Šintoistinės šventyklos yra vietos, skirtos kami garbinimui. Kiekvienas Japonijos kaimas, miestas bei regionas turi bent vieną šventyklą, kurioje yra garbinamas vietinis kami. Šventyklos dažnai yra ne tik kami garbinimo, bet ir jo (ar kelių kami) gyvenamoji vieta. Dėl šios priežasties yra svarbu atskirti jas nuo paprasto mirtingųjų pasaulio; šiam tikslui yra naudojamos šventyklų architektūrinės ar puošybos detalės, tokios kaip mediniai vartai torii, šimenava virvės ir komainu (liūtų ar šunų statulos prie įėjimo). Taip pat dauguma šventyklų turi vietą, vadinamą temizuja arba chozuja, skirtą nusiplauti rankas ir veidą prieš artinantis prie kami. Takas, kuris veda prie kami, yra vadinamas sando, taip pat siekia pakylėti šventyklą lankantį asmenį į aukštesnę būseną, todėl jis dažnai būna apsuptas sodų; taip pat dažnai lankytojams tenka praeiti per tiltelį virš vandens, kas užtikrina dar efektyvesnį apsivalymą.
Kambarys šventykloje, kuriame gyvena kami, yra vadinamas honden. Ten galima įeiti tik šventikams. Ant honden durų dažniausiai kabo heihaku – lazda, ant kurios yra pritvirtintos girliandos. Tuo tarpu šventyklų lankytojai gali palikti savo aukas atnašų salėje (heiden) ir pasimelsti garbinimo salėje (haiden). Prieš meldžiantis ar paliekant aukas, kami dėmesys yra pritraukiamas paskambinant varpu.
Kami buvimas šventyklose būna pažymėtas objektais, vadinamais šintai. Šintai gali būti žmogaus pagaminti objektai, tokie kaip veidrodis, apdorotas brangakmenis ar kardas. Šie objektai būna rituališkai suvyniojami ir paliekami „ilsėtis“. Kai kurie iš jų išliko suvynioti ir nepaliesti taip ilgai, kad šiais laikais niekas iš tiesų nežino, koks šintai yra šventykloje.
Vis dėlto, ne visos šventyklos yra pastatai. Kartais šintoistine šventykla gali būti gamtos objektas, kuriam kami jaučia palankumą ir kuriame gyvena. Tuo atveju, tas objektas yra ir šintai. Žinomiausias natūralus šintai Japonijoje yra Fudzijama, kuriame gyvena deivė Sengen.
Mančių I tvenkinys
Mančių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 17 km į šiaurę nuo Kelmės. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Šventupio intakas, Dubysos baseinas) 1,6 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,19 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 137 m. Priešsroviui už 0,07 km yra Mančių II tvenkinys, pasroviui – bevardis 1,8 ha tvenkinys. Vakarinis ir pietinis krantai aukštoki. Iš vakarų prieina Raudsparnės miškas. Aplinkui įsikūrę šie kaimai: Padūksčiai, Mančiai.
Kami
Kami šventyklose
Mažos šventyklos, randamos pakelėse, skirtos vietiniams kami, yra vadinamos hakora. Meldimasis jose užtikrina keliautojų globą kelionės metu.
Kami garbinimo festivaliai
Šintoistiniai festivaliai dažniausiai yra skirti švęsti Naujus metus, vaikų gimimą, vestuves, pilnametystę, derliaus nuėmimo pradžia ir pabaigą (tuo tarpu laidojimo ceremonijos dažniausiai yra sietinos su budizmu).
Šintoistinės šventyklos turi reguliarius savo festivalius vadinamus macuri, skirtus paminėti datas, svarbias šventyklai ir/ar jos kami.
Kami populiariojoje kultūroje
Kami vardais pavadinti veikėjai arba patys kami yra gan dažnai sutinkami anime, mangoje, kompiuteriniuose žaidimuose ir kitoje medijoje.
Mančių II tvenkinys
Mančių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 17 km į šiaurę nuo Kelmės. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Šventupio intakas, Dubysos baseinas) 1,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,14 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 138,8 m. Krantai žemi. Iš šiaurės prieina Raudsparnės miškas. Priešsroviui už kelio yra Mančių III tvenkinys, pasroviui už 0,07 km – Mančių I tvenkinys. Aplinkui įsikūrę šie kaimai: Padūksčiai, Mančiai. Šiaurinėje pakrantėje yra paplūdimys.
Tatarai (reikšmės)
Tatarais vadinami kaimai Lenkijoje:
Šeligai
Šeligai (,, vėliau ) – Lenkijos kaimas, esantis Varmijos Mozūrų vaivadijos Luko apskrities Luko valsčiuje. Išsisitatęs keturi kilometrai į rytus nuo apskrities centro Luko, Didžiojo Selmento ežero vakariniame krante.
Istorija
Ankstyvaisiais viduramžiais šios apylinkės priklausė pietvakarinei Jotvos daliai. Raštuose gyvenvietė pirmąkart paminėta 1536 m. 1874 m. įėjo į naujai sukurtą Selmento prūsišką valsčių, kuris pradžioje priklausė Gumbinės apygardai, o nuo 1905 m. įėjo į Alnaštyno apygardos sudėtį. Laikui bėgant gyventojų skaičius stipriai kito: jei 1910 m. jų buvo 302 (kartu su prijungtu Bučkų kaimeliu), tai 1933 m. – 325 gyv., o 1939 m. buvo suskaičiuoti 286 kaimiečiai.
Po Antrojo pasaulinio karo, kartu su pietine Rytprūsių dalimi, įėjo į Lenkijos sudėtį ir iki 1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai, vėliau – Varmijos Mozūrų vaivadijai.
Piliakalniai
Šeligų šiaurinėje dalyje, Didžiojo Selmento ežero pietvakarinio kranto kyšulyje, dunkso neaukštos kalvos – tai jotvingių piliakalniai. Istorikams žinomi gana senai (vienas pirmųjų juos paminėjo žinomas Prūsijos tyrinėtojas Emilis Holakas); žemėlapiuose jie buvo žymimi Buczken (buvęs kaimas, dabar Šeligų dalis) vardu), bet išsamiai tirti nebuvo.
Rytinėje pusėje esanti piliavietė turi dvi aikšteles: viršutinę, turinčią išmatavimus 50 m X 40 m, ir apatinę (30 m X 12 m). Vakarinėje dalyje įrengta dar viena piliavietė su ovaline aikštele 45 m X 20 m. Abi piliavietes skiria dauba. Visas objektas iš rytų, pietų ir šiaurės apsaugotas lanko formos pylimu, jo paviršius stipriai nukentėjo per abu pasaulinius karus – viduramžiuose suformuotuose aikštelėse iškasti apkasai, išraustos duobės kariniams įtvirtinimams ir kt. objektai. Kyšulio smaigalyje išlikęs dar vienas pylimas, teritorijoje tarp jo ir rytinės piliavietės Pirmojo pasaulinio karo metu buvo įrengtos kapinės.
Objektas datuojamas X–XIII amžiais.
Ӣ
Ӣ, ӣ – išplėstinės kirilicos abėcėlės raidė. Naudojama tadžikų abėcėlėje ir yra 12-oji abėcėlės raidė.
Ӣ – 16-oji raidė aleutų abėcėlės Beringo tarmėje.
Holyhead Hotspur FC
Holyhead Hotspur FC – Velso futbolo klubas iš Holihedo.
Istorija
Klubas įkurtas 1990 m. Žaidė regioninėse lygose.
Nuo 2011 m. klubo struktūroje esama ir įvairaus amžiaus merginų komandų.
2016 m. Vokietijos Grand Prix
2016 m. Vokietijos Grand Prix (arba Formula 1 Großer Preis von Deutschland 2016) – 12-tasis 2016 m. Formulės 1 sezono etapas. Jis vyko liepos 29–31 dienomis. Po metų pertraukos lenktynės grįžo į Hockenheimring trasą šalia Hokenhaimo, Badene-Viurtemberge, kur jos paskutinį kartą buvo rengtos 2014 m.
Lewisas Hamiltonas lenktynes pradėjo pasaulio lenktynininkų čempionate turėdamas 6 taškų persvarą prieš komandos draugą Nico Rosbergą. Hamiltonas laimėjo lenktynes ir persvarą prieš Rosbergą padidino iki 19 taškų. Jų komanda Mercedes padidino savo pranašumą pasaulio konstruktorių čempionate.
Kvalifikacija
Pastabos:
Kaukolikų šv. Ansgaro koplyčia
'''Kaukolikų šv. Ansgaro koplyčia''' – katalikų koplyčia, veikianti Skuodo rajono savivaldybėje, Aleksandrijos seniūnijoje, Kaukolikų kaime, pusiaukelėje tarp Šačių ir Aleksandrijos. Priklauso Skuodo dekanato Kaukolikų šv. Ansgaro parapijai. Kiekvieną sekmadienį vyksta mišios, kurias aptarnauja atvykstantis Šačių klebonas. Kaimo žmonės renkasi į koplyčią į mišias, giedoti „Žemaičių Kalvarijos Kalnų“ bei puoselėti senų kaimo tradicijų – dalyvauti gegužinėse ir birželinėse pamaldose.
Koplyčia įsikūrusi buvusio Apuolės kolūkio kultūros namų salėje, pastato 1-jame aukšte. Kitoje statinio dalyje, dešinėje, pasilikusi apleista kolūkio kontora. Yra pagrindinė, maldų salė ir erdvus prieangis, kuriame pastatyta klausykla, taip pat yra ilgas stalas, už kurio pasisėdėjimams susitinka tikinčiųjų bendruomenė. Koplyčiai pritaikytose patalpose nėra balkono chorui – atliekant rekonstrukcijos darbus, buvo panaikinta (užmūryta) niša galinėje sienoje virš įėjimo durų, kur buvo įsikūrusi kino aparatinė.
Istorija
Netoli Kaukolikų buvusioje Apuolės pilyje įsikūrusius kuršius IX a. užpuolė švedų vikingai, tarp kurių buvo ir vyskupas Šv. Ansgaras (801–865), šiaurės kraštų apaštalas. Vikingams nepavykus įsiveržti į kuršių pilį, jie pagalbos kreipėsi į šv. Ansgaro skelbtąjį krikščionių Dievą. Po šios maldos Apuolės apgultis užbaigta taikos sutartimi.
1950–1993 m. Kaukolikai buvo Apuolės kolūkio centrinė gyvenvietė. Lietuvos Atgimimo metais gyvenvietėje gyveno apie 360 žmonių. Buvusiuose kultūros namuose vietos tikinčiųjų patogumui buvo įrengti maldos namai. Švenčiant Apuolės 1150 metų jubiliejų, 2003 m. birželio 5 d. Telšių vyskupas Jonas Boruta lankėsi Kaukolikuose ir pašventino naująją koplyčią. Koplyčiai suteiktas kadaise čia Evangeliją skelbusio vyskupo šv. Ansgaro vardas.
2013 m. atliktas koplyčios remontas, suremontuojant 236 m² ploto patalpas – pakeičiant langus, perdažant vidaus sienas, paremontuojant lubas ir grindis.
Mančių IV tvenkinys
Mančių IV tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 16 km į šiaurę nuo Kelmės. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Šventupio intakas, Dubysos baseinas) 2 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,28 km, plotis – iki 0,08 km. Yra 1 a sala. Altitudė 141,4 m. Krantai žemi, pietuose pelkėti. Tvenkinį supa Raudsparnės miškas. Pasroviui už 20 m yra Mančių III tvenkinys. Aplink įsikūrę šie kaimai: Padūksčiai, Mančiai. Veikia kaimo turizmo sodyba.
FK Dinamo Rīga
Rygos „Dinamo“ – Latvijos futbolo klubas iš Rygos. Turi vyrų ir moterų komandas. Vyrai žaidžia Pirmoje lygoje, o moterys aukščiausioje lygoje.
Istorija
Klubas įkurtas 2005 m.
Vyrų komanda
Iš pradžių žaidė regioninėse lygose. 2019 m. žaidė I lygos pirmenybėse subūrę jungtinę komandą su Staiceles Bebri ekipa. Tarp dešimties dalyvių užėmė vos devintą vietą. Po sezono nutrūko bendradarbiavimas su bebrais. 2020 m. klubas licencijavosi Pirmos lygos pirmenybėms, kaip savarankiška komanda.
Moterų komanda
2019 m. iš geriausių Latvijos futbolininkių suformuota ekipa kovojo moterų aukščiausioje lygoje ir tapo nugalėtojomis. Prieš RFS ekipą susikrovė devynių taškų pranašumą.
Spalvinė gama
Balta ir mėlyna.
Kalikselvenas
Kalikselvenas (SV Kalixälven, Kalix älv, ) – upė šiaurės Švedijoje, Norlande. Prasideda Skandinavijos kalnuose, Kebnekaisės kalno papėdėje, į pietvakarius nuo Kirunos. Teka į pietryčius, aukštupyje prateka keletą ežerų. Vaga slenkstėta, yra krioklių (didžiausias – Jokfalas). Įteka į Baltijos jūros Botnijos įlanką netoli Kalikso miestelio.
Didžiausi intakai: Tverenas, Engersenas, Terendė (pastaroji upė yra bifurkacija nuo Tornės upės).
Kalikselvenas yra viena iš nedaugelio šiaurės Švedijos upių, kurioje nėra įrengta užtvankų ir elektrinių.
Saldus SS/Leevon
Saldaus „Saldus SS/Leevon“ – Latvijos futbolo klubas iš Saldaus.
Istorija
Futbolo mokykla Leevon buvo įkurta Latvijos sostinėje Rygoje siekiant propaguoti sveiką gyvenimo būdą, sukurti tokią aplinką, kurioje vaikai galėtų žaisti futbolą. FS LEEVON siūlo futbolo treniruotes įvairioms amžiaus grupėms nuo 3 iki 12 metų (tiek berniukams, tiek mergaitėms). Yra papildomų užsiėmimų: bendroji gimnastika, plaukimo treniruotės, lengvoji atletika, dziudo ir aerobika mergaitėms.
FS LEEVON vėliau pradėjo bendradarbiauti su regionais. Vienu iš tokių partnerių tapo Saldaus futbolo klubas.
2019 m. futbolo komanda žaidė Antroje lygoje (Kuršo regione) ir iš šio regiono pirmenybių pateko į finalinį etapą. Nors jame netapo lygos nugalėtojais, tačiau sulaukė kvietimo iš LFF ir sėkmingai įgijo B tipo licenciją.
Nick Blackman
Nikas Blekmenas (g. 1999 m. lapkričio 11 d.) – Jungtinės karalystės pilietybę turintis futbolininkas, žaidžiantis vingerio (atakuojančio saugo) ir puolėjo pozicijoje.
Šiuo metu yra Maccabi Tel Aviv FC narys.
Karjera
Iki 2017 m. atstovavo įvairiems klubams Anglijoje (Sheffield United FC, Reading FC, Derby County FC).
2017/18 m. žaidė Izraelyje Maccabi Tel Aviv FC. (Derby County FC, kuriam priklausė žaidėjas, paskolino jį „Makabiui“.) Pasirodė 31 rungtynėse ir pasižymėjo 10 įvarčių.
2018/19 m. persikėlė į Ispaniją į Sporting Gijón. Per 11 rungtynių pasižymėjo vienu įvarčiu.
2019/2020 m. sezonui vėl grįžo į Maccabi Tel Aviv FC.
Bliūdė
Bliūdė arba Bliudžė  – upė šiaurės rytų Lenkijoje, Baltijos aukštumose. Priklauso Priegliaus upės baseinui, teka Suvalkų ir Geldapės apskrityse. Bliūdė, susiliejusi su Blinde, sudaro Romintos upės ištakas.
(Kai kurie šaltiniai nurodo, kad Blindė nėra savarankiška upė, o tik Romintos aukštupis. Tokiu atveju Bliūdė būtų Romintos intakas).
Aprašymas
Iš dešinės atiteka Blindė, šios dvi upės susijungusios sudaro Romintą. Pastaroji upė teka į šiaurę ir už kilometro kerta dabartinę Rusijos–Lenkijos valstybinę sieną. Blindės ir Bliūdės žiočių altitudė: 152,2 m virš jūros lygio.
Bliūdę yra pamėgę vandens turistai, jų maršrutas prasideda nuo Pilypavo Balčio ežero. Už Luojos ežero upė teka po Ežergalių geležinkelio tiltu. Baidarininkai dažnai čia stabteli, kad pasigrožėtų juo, o taip pat ir kitu už kelių šimtų metrų iškilusiu aukštu viaduku – tiltu per vieškelį. Šie abu inžineriniai statiniai savo konstrukcija panašūs į garsiuosius Stančikų tiltus.
Grūšlaukės kapinių koplyčia
Grūšlaukės kapinių koplyčia – koplyčia, stovinti Kretingos rajone, Darbėnų seniūnijoje, Grūšlaukės miestelio kapinėse, prie Peldžių gatvės (kelio ). Patenka į Grūšlaukės Šv. Jono Nepomuko parapijos teritoriją. 2020 m. duomenimis, daugybę metų koplyčios paskirtis yra tik ūkinė, kur laikomi įvairūs reikmenys bei įrankiai. Praeityje koplyčioje grūšlaukiškiai, manoma, meldėsi bei šarvojo mirusiuosius.
1749 m. statyta Grūšlaukės koplyčia – vertingas liaudies meno architektūros paminklas. Koplyčioje iki šių dienų išliko pati seniausia Kretingos rajone ir viena seniausių Lietuvoje monumentalioji sieninė tapyba, kuri įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą. Sovietmečiu netgi būta minčių ją išgabenti į Rumšiškių liaudies buities muziejų, tačiau vietiniai žmonės ją apgynė.
miniatiūra|160px|left|Koplyčios įėjimo durys miniatiūra|160px|left|Stogo smailės kryžius miniatiūra|250px|Koplyčios [[apsidė (architektūra)|apsidė]]
Istorija
Grūšlaukėje koplyčia iškilo 3 dešimtmečiais anksčiau už dvaro savininkų statytą pirmąją Šv. Jono Nepomuko bažnyčią, kurią Ignas ir Elena Oginskiai pastatė po trijų dešimtmečių – 1778 m.
2018 m. rudenį Plungės bendrovės „Skiedra ir Ko“ darbininkai tvarkė istorinę medinę koplyčią – pakeitė stogo konstrukcijas ir skiedromis užklojo stogą, sutvirtino sienas, atkūrė autentiškų durų detales, įrengė žaibolaidį. Kretingos rajono savivaldybė koplyčiai tvarkyti iš Kultūros paveldo programos skyrė 12 tūkst. eurų. Koplyčia buvo prastos būklės: puvinio pažeistos sienos, per kiaurą stogą bėgo vanduo į vidų ir gadino autentiškus altorius bei sienų tapybą. Dar 2015-aisiais buvo parengtas koplyčios techninis projektas, tačiau tuomet trūko lėšų. 2018 m. Vėlinių dieną koplyčioje buvo aukojamos šv. Mišios už mirusiuosius ir taip pat pašventinta koplyčia.
Architektūra
Koplyčia yra Žemaičių kraštui būdingas medinės sakralinės architektūros paminklas. Ji medinė, aštuonkampio plano, stovi kapinių viduryje, priekiniu fasadu atsukta į rytus, pagrindinių kapinių vartų link. Viduje išliko balkonas, kur buvo vieta chorui. Grūšlaukėje gyvenęs ir miręs dievdirbys Antanas Klanius-Klanevičius (1830–1920) sukūrė ornamentuotas koplyčios duris. Meistro palaikai ilsisi šalia koplyčios.
Koplyčioje matoma monumentalių piešinių, kuriais išpuoštos sienos. Sieninėje tapyboje dominuoja pilka, balta, žydra ir auksinė spalvos. Tapyba primena baroko stilių, kuris būdingas XVIII a. bažnyčioms bei koplyčioms. Ant trijų pagrindinių sienų dailininkas nutapė iliuzinį altorių. Netolimoje Gargždelės koplyčioje išlikęs iliuzinio altoriaus piešinys ant drobės. Grūšlaukės koplyčioje ant centrinės sienos kabėjo paveikslas ir tabernakulis su monstrancija. Paveikslas ligi mūsų dienų neišliko, o tabernakulis buvo nuimtas nuo sienos. Jo vietoje išliko užrašai: „R.P. 1749“ ir greta – „pinx it“ bei autoriaus monograma, primenanti vijoklinio ornamento motyvą. Radės R.P. šifruojamos iš lenkų kalbos – „Roku Ponskiego“ („Viešpaties metais“), lotyniškas „pinx it“ reiškia „nutapyta“.
Šoninėse sienose menininkas tapė tempera ant lentų, padengtų baltu gruntu. Piešiniams būdingi plataus užmojo augalinių ornamentų motyvai. Tapyba primena barokinį stilių: ekspresyvi, turtinga, drąsi savo linijomis bei apvaliomis formomis. Panašios sieninės tapybos išlikę ir Plungės bažnyčioje. Manoma, sienas galėjo ištapyti mokslo ragavęs žmogus, sekęs profesionaliosios dailės pėdsakais: vien iš savo liaudiškos patirties menininkas nebūtų nutapęs kolonų bei akantų – kasdienybėje matomų žydinčių augalų pynių. Panašūs ornamentai netgi būdavo perkeliami į baldų – kraičių skrynių, spintų – puošybą.
Kapinių koplyčioje būta Martino Engelbrechto (1684-1756) Kryžiaus kelio raižinių komplekto, kuris sovietmečiu buvo paimtas į Ateizmo muziejų, vėliau perduotas LNM (jį sudarė 13 raižinių, be III stoties).
Šačių kapinių koplyčia
Šačių kapinių koplyčia – katalikų koplyčia, stovinti Skuodo rajono savivaldybėje, Šačių kaimo kapinėse, kurios įsikūrusios Šačių Šv. Jono Krikštytojo parapijoje, į vakarus nuo kelio, apie 8 km į vakarus nuo Barstyčių.
Šačių kapinės užima 1,794 ha. Koplyčia stūkso kapinių viduryje, prie pagrindinio tako, supama senų ir aukštų antkapinių paminklų. Šalia išbetonuoti nauji laiptai, vedantys nuo koplyčios žemyn, į žemiau plytinčią kapinių dalį. Koplyčioje aukojamos Šv. Mišios už mirusius.
Kupiškio II vėjo malūnas
miniatiūra|J. Vanago vėjo malūnas Kupiškyje Vėjo malūnas – XIX a. pab. – XX a. pr. akmens mūro, kepurinis vėjo malūnas Kupiškio mieste. Šis vėjo malūnas vadinamas ilgiausiai veikusiu mieste iki XX a. 6 deš.
Šačių kapinių koplyčia
Koplyčia tradicinės architektūros. Ji vieno aukšto, taisyklingo stačiakampio plano, su trisiene apside. Priekiniame fasade kyšo keturių kolonėlių portikas, vainikuotas trikampiu frontonu. Ant kraigo įtaisytas metalinis ažūrinis kryžius. Koplyčioje yra altorius, klausykla, priekyje pakabintas didelis šventojo paveikslas, įvesta elektra. Be bažnytinio inventoriaus, koplyčioje saugomi antkapiniai kryžiai.
Kupiškio II vėjo malūnas
Istorija
Kartografiniai šaltiniai patvirtina, kad 1900 m. malūnas jau stovėjo. Pirmasis jo savininku buvo Abromavičius. Malūno statybai naudoti akmenys nuo Lėvens krantų. Sienų storis 1,6 m. kairėje|miniatiūra|Kupiškio (Malūnų g.) malūnai XX a. 3 deš. 1915 m. malūną nusipirko Juozas Vanagas iš Amerikoje uždirbtų pinigų. J. Vanagui silpstant, prie girnų stojo jo duktė Julija Vanagaitė (g. 1924). Malūne gaminti miltai duonai ir gyvuliams, buvo malama rupiai ir pikliavojama. Valcų nebuvo, tad susivalcuoti kviečių tekdavo vykti į Šmito malūną. Klientų ypač padaugėdavo rudenį, po javų kūlimo, susidarydavo laukiančiųjų eiles (reikėdavo laukti, kol papūs tinkamas vėjas).
Antrojo pasaulinio karo metu netoli malūno sprogo bomba. Sakoma, kad tai galėjo pažeisti malūno sienas (jose atsirado įskilimai).
Šačių kapinių koplyčia
Istorija
Apie koplyčios pastatymo metus žinių nepateikiama. Dar sovietmečiu ilgametis Šačių parapijos klebonas Vincentas Senkus (1913-1986) per Visus Šventuosius neapsiribodavo vien Šv. Mišiomis koplyčioje, bet surengdavo procesijas per ūksmingą medžių alėją iš netoliese stovinčios Šačių bažnyčios į kapines. Ši tradicija atgimė apie 1990 m., kuomet vietos bendruomenė kapitališkai suremontavo sukrypusį rąstinį koplyčios pastatą. Lietuvos Atgimimo metais per Vėlines vykdavo iškilmingos procesijos iš bažnyčios į kapines, o koplyčioje aukojamos Šv. Mišios už mirusius pritraukdavo daug parapijiečių. Pastaraisiais metais ši tradicija nutrūko, apsiribojama pamaldomis bažnyčioje. Koplyčia naudota bažnyčios remontų metu.
Kupiškio II vėjo malūnas
Istorija
1950 m. malūnas nacionalizuotas, priklausė Kupiškio rajkooperatyvui (rajkoopsąjungai). Kurį laiką ten dirbusi Julija Vanagaitė buvo atleista „kaip nepatikimas asmuo“. Nuo 1958 m. jis stovėjo be priežiūros, vėliau čia pradėtas sandėliuoti cementas. Jo įrengimai buvo išardyti ir išgabenti. 1979 m. šalia malūno buvo pastatytas dviejų aukštų konditerijos-kulinarijos cechas. 9 deš. skulptorius Henrikas Orakauskas malūne įsirengė dirbtuves.
1988 m. rugpjūčio 17 d. malūne įvyko ir pirmasis Kupiškio Sąjūdžio iniciatyvinės grupės susirinkimas. 1992 m. malūnas sugrąžintas Vanagams.
Šačių kapinių koplyčia
Dievo Motinos paveikslas
Lietuvos dailės muziejuje saugomas paveikslas (inv. Nr. LM-1874) – Trakų Dievo Motinos atvaizdo kartotė, patekusi iš Šačių kapinių koplyčios. Kaip matyti iš 1971 m. J. Grambos nuotraukos, kartu su kitais paveikslais kabojo ant koplyčios sienojų. Kūrinys priskiriamas pasimokiusiam vietos dailininkui, priskirtinas XVIII a. II pusės laikotarpiui. Šačių bažnyčios archyvuose apie šį kūrinį nerašoma, todėl labai tikėtina, kad jis anksčiau puošė nenustatytos bažnyčios (ar koplyčios) sieną. Tai tarsi paveikslas „paveiksle“ nutapytas stebuklingojo atvaizdo sekinys, tačiau nebūtinai pačių Trakų. Koplyčioje buvęs paveikslas – savita stebuklingojo atvaizdo ir jo aplinkos interpretacija.
Kupiškio II vėjo malūnas
Paminklo apsauga
1973 m. įrašytas į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą, 1992 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 1477 ), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu.
Jusnanas
Jusnanas (SV Ljusnan) – upė vidurio Švedijoje. Prasideda Skandinavijos kalnuose, Herjedaleno lėne. Teka į pietryčius per Helsinglando lėną. Vaga slenkstėta, ežeringa. Įteka į Baltijos jūros Botnijos įlanką į pietryčius nuo Sederhamno miesto.
Didžiausias intakas – Voksnanas (dešinysis).
Jusnano vagoje įrengta 18 hidroelektrinių. Jos drauge pagamina 4,5 TWh energijos (2001 m.). Didesnės gyvenvietės prie upės: Hedė, Svegas, Ferila, Jusdalis, Bolnesas, Jusnė.
Šelefteelvenas
Šelefteelvenas (SV Skellefteälven) − upė šiaurinėje Švedijoje, Norlande. Prasideda Skandinavijos kalnuose, Norboteno lėne. Aukštupyje prateka kelis didelius ežerus − Hurnavaną, Udjaurę ir Storavaną. Toliau teka į pietryčius plynaukšte. Įteka į Baltijos jūros Botnijos įlanką į rytus nuo Šelefteo miesto.
Didžiausi intakai: Malenas, Petikenas, Finforsenas, Bjurenas, Klintforsenas.
Mančių III tvenkinys
Mančių III tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 17 km į šiaurę nuo Kelmės. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Šventupio intakas, Dubysos baseinas) 1,95 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,12 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 139,5 m. Krantai žemi. Priešsroviui už 20 m yra Mančių IV tvenkinys, pasroviui už kelio – Mančių II tvenkinys. Vakarinis krantas apaugęs mišku (Raudsparnės miškas). Aplinkui įsikūrę šie kaimai: Padūksčiai, Mančiai.
Šelefteelvenas
Ant upės įrengta hidroelektrinių kaskada.
Kupiškio vėjo malūnas
miniatiūra|Vėjo malūnas Kupiškyje Vėjo malūnas – XIX a. pab. – XX a. pr. penkių aukštų, akmens mūro, kepurinis vėjo malūnas, stovintis Kupiškio mieste.
Istorija
Malūnas pradėtas statyti 1900, o baigtas 1904 m., statybai buvo panaudoti akmenys iš Aukštupėnų apylinkės laukų, skiediniui kalkes degė „naminiu būdu“. Malūnas penkių aukštų: pirmas aukštas – įvažiavimas į malūną. antras aukštas – pitlius (tankus sietas miltams sijoti malūne), trečias aukštas – girnos; ketvirtas aukštas – aulai grūdams supilti, penktas – mechanizmų patalpa. Malūnas yra 12 metrų aukščio.
Pirmasis malūno šeimininkas buvo Kazimieras Bočiulis, Adomo sūnus. 1913 m. Kazimierui Bočiuliui mirus, jo žmona išvyko į Ameriką, sūnus Petras išėjo tarnauti pas ūkininkus, o malūnas išnuomotas kupiškėnui Domui Žiukui. 1920 ir 1931 m. dokumentuose malūno savininke nurodoma Anelė Bočiulienė. kairėje|miniatiūra|Vėjo malūnas Kupiškyje XX a. 3-4 deš. Malūne buvo malami kvietiniai, ruginiai, avižiniai, miežiniai ir žirniniai miltai, bet kruopų čia negamino. Malūnas buvo ne itin geras. Amžininkų liudijama, kad jis galėjo dirbti tik vėjuotomis dienomis; pelno duodavo mažai, nes miestelyje buvo dar 7 malūnai. Malūno sparnai buvo aptraukti drobėmis, sparnus prieš vėją atsukdavo grandinės pagalba, pasukant apie vertikalią ašį visą malūno penktą aukštą, vadinamą „kepurę“. Tačiau greitai nusidėvėjo mechanizmai.
Apie 1980 m. Kupiškio rajono Kultūros skyrius ten siūlė įrengti suvenyrų kioską, vėliau sumanyta malūne įrengti aludę. 1979–1980 m. buvo parengtas malūno rekonstrukcijos projektas (parengė Paminklų konservavimo institutas). 1985 m. Kultūros ministerijos prašyta rasti galimybių restauruoti šį vietinės reikšmės architektūros paminklą.
Kupiškėnų atmintyje malūnas įstrigo, kaip Petro Bočiulio malūnas.
Objekto apsauga
1973 m. įtrauktas į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą. 1992 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 1478 ), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu.
Gresford Athletic FC
Gresford Athletic FC – Velso futbolo klubas iš Gresfordo.
Istorija
Klubas įkurtas 1946 m. 2017/2018 m. kovoja Cymru Alliance lygoje.
Chikeluba Ofoedu
Čikeluba Frensis Ofoedu pravarde Čikis (Chikeluba Francis Ofoedu; g. 1992 m. gruodžio 12 d.) – Nigerijos futbolininkas, puolėjas.
Karjera
2011–2012 m. žaidė gimtojo miesto Enugu „Rangers“ komandoje.
Profesionalo karjerą pradėjo Turkijoje, kur atstovavo įvairiems klubams nuo 2012 m.
2018 m. persikėlė į Izraelį. Maccabi Tel Aviv atstovauja nuo 2018 m. iki šiol.
Mėdaus II tvenkinys
Mėdaus II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 6 km į rytus nuo Kelmės. Sudarytas užtvenkus Mėdaus upę (Dubysos intakas) 3,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,8 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 111 m. Krantai šiaurėje aukštoki, apaugę medžiais. Priešsroviui yra mažesnis Mėdaus I tvenkinys. Šiaurrytinėje pakrantėje stūkso miškas, prie pietinio kranto – kaimo kapinaitės su Jukniškės koplyčia. Į rytus – Svirnių kaimas, į pietvakarius – Jukniškė. Aplink tvenkinį daugiausia plyti dirbami laukai.
Novotno tema
Novotno tema šachmatų kompozicijoje – tai dviejų toliašaudžių kitaip einančių juodųjų figūrų tarpusavio užstojimas susikirtimo laukelyje, įvykstantis dėl baltųjų figūros aukos šiame laukelyje.
Baltieji, įvesdami figūrą į dviejų kitaip einančių juodųjų toliašaudžių figūrų kritinį (susikirtimo) laukelį, iškart užstoja abi toliašaudes figūras ir gali sukurti dvi mato grėsmes. Juodiesiems su viena iš toliašaudžių figūrų, nukirtus įvestąją,  antroji toliašaudė išlieka užstota savosios figūros.
Užstojimo idėja gali būti įgyvendinta įvairiose uždavinio fazėse.
Istorija
Priimta manyti, kad temą 1854 m., pateikęs uždavinį, pasiūlė čekų šachmatų kompozitorius Antoninas Novotnas  (Antonin Novotny 1827 - 1871) . Vėliau buvo nustatyta, kad ji dar 1844 m. buvo panaudota vokiečių kompozitoriaus Juliaus Brėdės (Ferdinand Julius Brede (1799-1849) uždavinyje. Tačiau temos pavadinimas išliko nepakeistas.
Novotno temos variantai
Yra žinomos Novotno temos atmainos: rumuniškoji suomiškoji, azebaidžaniškoji, latviškoji ir angliškoji ir kt.
Rumuniškosios Novotno temos esmę sudaro tai, kad idėjiniuose variantuose, panaudojus juodųjų figūrų užstojimą, susidaro visai kiti matai, negu jie buvo grėsmėse.
Suomiškosios Novotno temos uždavinių pirminėje pozicijoje dvi juodųjų figūros jau yra užstotos ir baltųjų figūrų auka nesukelia tarpusavio užstojimo. Dviguba mato grėsmė susidaro ne kaip užstojimo, o kaip kitų taktinių elementų rezultatas.
Azerbaidžaniškoji Novotno tema – tai suomiškosios ir rumuniškosios Novotno temų sintezė. Pirmą kartą pristatyta 1978 m. Azerbaidžano šachmatų kompozitorių uždavinyje.
Latviškajai Novotno temai būdinga tai, kad pirminėje pozicijoje dviejų juodųjų figūrų užstojimo laukelyje yra baltųjų figūra, neskatinanti šių figūrų užstojimo ir nesudaranti dvigubos grėsmės. Po pirmo ėjimo, sudarančio dvigubą grėsmę, įvyksta minėtų juodųjų figūrų užstojimas su dvigubos grėsmės išskyrimu.
Angliškajai Novotno temai būdinga, kad viena iš toliašaudžių figūrų yra surišta juodųjų valdovė.
Taikymo sritys
Novotno tema naudojama ne tik sudarinėjant tiesioginius šachmatų uždavinius, bet ir kuriant atvirkščio, sutarto mato , pasakiškus uždavinius bei šachmatų etiudus. Novotno temos taikymo atvejų sutinkama ir kai kuriose žaistose šachmatų partijose.
Nuorodos
Naujasis Novotnas
Denbigh Town FC
Denbigh Town FC – Velso futbolo klubas iš Denbio.
Istorija
Klubas įkurtas 1880 m. Žaidė įvairių pakopų pirmenybėse, vėliau iškrito ir dalyvavo regioninėse lygose.
2017/2018 m. kovoja Cymru Alliance lygoje.
Sezonai
Šaltinis:
А
А, а – pirmoji kirilicos abėcėlės raidė, kuri paprastai priskiriama garsui [a]. Jos forma kilusi iš graikiškos raidės alfa (Α α).
Mėdaus I tvenkinys
Mėdaus I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 5,5 km į rytus nuo Kelmės. Sudarytas užtvenkus Mėdaus upę (Dubysos intakas) 4,1 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,58 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 112,4 m. Krantai aukštoki, vietomis apaugę medžiais. Aplinkui plyti dirbami laukai, įsikūrę šie kaimai: Jukniškė (Kelmė), Svirniai. Pasroviui iškart telkšo Mėdaus II tvenkinys.
Kauno ekonomika
Kauno ekonomika. Kaunui tenka 14 proc. visos Lietuvos ekonominės veiklos, 2009 m. sukurta 19 proc. šalies BVP, daugiausiai (32 proc.) iš prekybos, viešbučių ir restoranų veiklos, transportavimo ir sandėliavimo veiklos.
Kaune yra Kauno laisvoji ekonominė zona, mokslo technologijų parkas „Technopolis“, Kauno aukštųjų ir informacinių technologijų parkas, KTU regioninis verslo inkubatorius.
Statistikos departamento duomenimis, 2011 m. pradžioje buvo įregistruota 17 661 įmonė Kauno miesto regione, iš jų 4898 įmonės užsiimančios didmenine, mažmenine prekyba bei transporto priemonių remontu, 3484 – nekilnojamojo turto nuoma ir vystymu, 1664 – apdirbamosios pramonės įmonių, 1316 – statybos įmonių ir 6299 kita veikla užsiimančių įmonių.
Turizmas
Veikia 3 turizmo informacijos centrai, 19 viešbučių, 5 moteliai. Turistų daugiausia atvyksta iš Vokietijos, Lenkijos, Suomijos, Rusijos, Latvijos, Italijos.
Istorija
Pramonės ištakos siekia XV–XVI a. Jau tada Kaunas garsėjo amatininkų – kalvių, batsiuvių, puodžių, siuvėjų, audėjų, stalių, stiklių dirbiniais. XVI a. pradžioje mieste dirbo apie 40 specialybių amatininkai, kurie būrėsi į cechus. Dėl vėliau nei Vakaruose prasidėjusio pramonės perversmo, įmonės sparčiau ėmė kurtis tik nuo XIX a. 7-ojo dešimtmečio, Kaunui tapus gubernijos centru. Dėl pramonės augimo, iškilo poreikis aprūpinti įmones elektros energija. 1898 m. Kaune įkurta viena pirmųjų Lietuvoje pramonės įmonių – Tilmansų fabriko elektrinė. 1900 m. pradėjo veikti pirmoji Lietuvos viešoji centrinė elektrinė. Tarpukario metais Kaune labiausiai sustiprėjo maisto, tekstilės ir baldų, o smuko metalo apdirbimo pramonė.
Sovietmečiu Kaune buvo vystomos maisto, baldų, statybinių medžiagų, tekstilės, avalynės, stiklo, popieriaus, gumos, metalo gaminių, staklių, elektronikos, kitos pramonės šakos. Siekiant aprūpinti įmones energija, Kaune smarkiai plėstas ir energetikos sektorius – statytos naujos elektros perdavimo linijos ir elektrinės.
thumb|Kauno hidroelektrinė thumb|Kauno termofikacinė elektrinė
1960 m. pastatyta Kauno hidroelektrinė, 1971 m. Kauno termofikacinė elektrinė. Dalis įmonių Lietuvai atgavus nepriklausomybę nesugebėjo persiorientuoti į rinkos ekonomiką ir bankrutavo, kitos sėkmingai persitvarkė.
Kauno miesto pramonė šiuo metu sudaro apie 20 % visos Lietuvos pramonės. Labiausiai Kauno mieste išsivysčiusios pramonės šakos: maisto produktų ir gėrimų pramonė, tekstilė ir lengvoji pramonė, chemijos pramonė, leidyba ir perdirbimas, farmacija, metalų pramonė, medžio apdirbimas ir baldų pramonė. Informacinės technologijos ir elektronika tapo svarbia Kauno veiklos sritimi. 1996 m. įsteigta Kauno laisvoji ekonominė zona.
Apie pusę savo produkcijos pramonės įmonės realizuoja vidaus rinkoje, o kitą pusę eksportuoja. Daugiausia eksportuojami tekstilės gaminiai, metalai, elektros mašinos, aparatūra, mediena ir medienos gaminiai, baldai. Pagrindinės eksporto rinkos – ES, Skandinavijos šalys, Rusija.
Kadagynas (reikšmės)
miniatiūra|250px|right|Kadagių miškas
Kauno ekonomika
Istorija
Į Kauno miesto ekonominę veiklą daugiausiai investavo JAV, Suomija ir Estija; jų investicijos 2009 m. pr. atitinkamai sudarė 20,1%, 14,1% ir 7,2% visų tiesioginių užsienio investicijų. 2009 m. sausio 1 d. duomenimis, 73% visų Kauno apskrities tiesioginių užsienio investicijų investuota Kauno miesto savivaldybėje.
Daugiau nei pusė užimtųjų Kauno gyventojų dirba paslaugų sferoje. Beveik trečdalis užimtų gyventojų dirba pramonėje ir statybose. thumb|AB Kraft Foods Lietuva thumb|UAB Sanitex thumb|AB Volfas Engelman
Kadagynas (reikšmės)
Kadagynas – sąvoka, turinti kelias reikšmes:
Vietovės:
Maneikių tvenkinys
Maneikių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 4 km į pietryčius nuo Kelmės, Maneikių kaime. Sudarytas užtvenkus Mėdaus upę (Dubysos intakas) 7,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,28 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 127,4 m. Krantai žemi, daug kur apaugę medžiais ir krūmais. Siauri sausumos ruožai dalija tvenkinį į 3 dalis. Šiaurrytinėje pakrantėje yra sodai, rytinėje auga medžiai, į vakarus plyti dirbami laukai. Pietine pakrante eina kelias.
Lietuvos teatras
Lietuvos teatras – teatras, kuriamas Lietuvoje arba lietuvių kūrėjų (už Lietuvos ribų).
Ištakos
Lietuvos didikai rūmuose laikė dramos, operos, baleto trupes. 1765–1922 m. Vilniuje su pertraukomis veikė Voiceko Boguslavskio įkurtas Vilniaus miesto teatras, pirmasis viešas miesto teatras.
Tautinis atgimimas
Profesionaliam lietuvių teatrui didelės įtakos turėjo XIX a. antroje pusėje atsiradę vieši ir slapti lietuviški vakarai. Pirmasis lietuvių kalba viešai parodytas spektaklis buvo Keturakio komedija „Amerika pirtyje“, pastatytas ir pirmąsyk parodytas 1899 m. Palangoje. Spektaklį režisavo rašytojai Povilas Višinskis ir Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, pagrindines roles be režisierių atliko teisėjas ir publicistas Augustinas Janulaitis, gydytojas ir rašytojas Vladas Mongirdas, Marija Šlapelienė.
1909–1914 m. Vilniuje veikė „Rūtos“ draugija, pastačiusi apie 50 spektaklių. Draugijoje režisūra rūpinosi Mykolas Sleževičius.
Profesionalus teatras
thumb|[[Valstybės teatras 1921 m.]] 1918 m. Lietuvos valdžia įsteigė Teatro komisiją, turėjusią rūpintis profesionalaus lietuviško teatro bei jo mokyklos įkūrimu. Komisijoje dalyvavo Stasys Šilingas, Liudas Gira, Jonas Vileišis, Antanas Žmuidzinavičius, Adomas Varnas bei Balys Sruoga. Teatro komisija prisidėjo prie pirmųjų teatrų įkūrimo. Pirmieji Kaune įsikūrė Tautos teatras (1919 m.), Vilkolakio bei Valstybės teatras (abu 1920 m.). 1920 m. Kaune įkurta Dramos vaidykla, kuri davė pradžią pirmam stacionariam Lietuvos dramos teatrui. Trupės branduolį sudarė 1918 m. Sankt Peterburge Juozo Vaičkaus įkurtos privačios dramos studijos auklėtiniai Tais pačiais metais pastatytas pirmasis spektaklis – Hermano Sudermano „Joninės“. 1924–1933 m. (su pertrauka) prie teatro veikė Vaidybos mokykla. Teatrui 1929–1933 m. vadovavęs Andrius Oleka-Žilinskas pirmasis lietuvių teatre pritaikė Stanislavskio sistemą. Po Antrojo pasaulinio karo teatre atkurta vaidybos studija, kuri veikė 1940–1950 m. 1952 m. teatro specialistus pradėjo rengti LTSR konservatorija (dabar Lietuvos muzikos ir teatro akademija).
Okupuotame Vilniaus krašte 1936–1945 m. veikė lietuviškas Vaidilos teatras (vėliau pervadintas skrajojamuoju teatru „Vaidila“). Teatro personalas vežimais ir pėsčiomis keliavo po kraštą, vaidino bažnyčiose.
Nacistinės okupacijos metu teatrų veikla nenutrūko, buvo statomi spektakliai pagal Kazio Inčiūros, Kazio Binkio, Vytauto Alanto, J. Petrulio, A. Domanto-Sakalausko, Fabijono Neveravičiaus, Antano Vienuolio, Sofijos Kymantaitės–Čiurlionienės, Juozo Grušo, Vinco Adomėno kūrybą. Teatrologo Aleksandro Guobio nuomone, 1942 m. Romualdo Juknevičiaus statytoje Henrik Ibsen „Noroje“ Monika Mironaitė atliko geriausią savo vaidmenį.
Tarybinės okupacijos metu daug teatro režisierių, aktorių ir pedagogų parengė Maskvos Lunačiarskio valstybinis teatro meno institutas, kuriame studijavo režisierė ir pedagogė Dalia Tamulevičiūtė, Lietuvoje ir užsienyje pripažinti režisieriai Eimuntas Nekrošius, Cezaris Graužinis (abiejų vadovas Andrejus Gončiarovas), Vytautas Čibiras, Vladas Limantas, Jonas Jurašas, Gytis Padegimas, Rimas Tuminas. Dominavo psichologinis teatras, statyta daug užsienio kūrėjų kūrinių.
Paskutiniame XX a. dešimtmetyje ėmė kurtis profesionalios nepriklausomos teatro trupės: „Keistuolių teatras“, „Oskaro Koršunovo teatras“, „cezario grupė“, „Atviras ratas“, „No Theatre“ ir k.t.
Kitų tautų teatrai
Tarpukariu Vilniuje veikė Žydų liaudies bei lėlių teatras, lenkų teatras „Reduta“. 1963 m. įkurtas Vilniaus lenkų teatras.
Apdovanojimai
Teatro veiklai pažymėti Lietuvoje organizuojami keli apdovanojimai. Aukščiausiu apdovanojimu laikomas Auksinis scenos kryžius, teikiamas nuo 1992 m. Kartu už novatoriškumą ir originalumą teikiamas Boriso Dauguviečio auskaras. Kauno ir Klaipėdos teatrai teikia savo apdovanojimus – atitinkamai Fortūną bei Padėkos kaukę.
Guilsfield FC
Guilsfield FC – Velso futbolo klubas iš Gilsfildo kaimo.
Istorija
Klubas įkurtas 1957 m. Žaidė regioninėse lygose.
2017/2018 m. kovoja Cymru Alliance lygoje.
FC Lokomotiv Daugavpils
Daugpilio „Lokomotiv“ – Latvijos futbolo klubas iš Daugpilio. Sporto klubas „Lokomotiv“ žinomas nuo 1963 m., tačiau labiausiai garsėjo motociklininkais ir motokrosu. Ir dabar veikia Speedway Club Lokomotiv Daugavpils, tačiau nederėtų maišyti pastarojo lenktynių klubo su futbolo klubu.
LDZ Cargo/DFA
Ankstesniais metais ekipa žinoma LDZ Cargo pavadinimu.
2019 m. balandžio mėn. pakito klubo pavadinimas ir emblema.
FC Lokomotiv Daugavpils
2019 m. futbolo komanda žaidė Antroje lygoje (Latgalos regione) ir iš šio regiono pirmenybių pateko į finalinį etapą. Jame tapo lygos nugalėtojais, o vėliau sėkmingai įgijo B tipo licenciją.
2020 m. Pirmos lygos pirmenybės buvo nutrauktos dėl pandemijos. Tuo metu „Lokomotiv“ ekipa pirmavo.
Klubas turėjo galimybę licencijuotis ir žaisti Virsliga.
2021 m. paskelbta apie klubo persikėlimą į Jūrmalą.
Čamlykas
Čamlykas  – upė Rusijoje, Krasnodaro krašte; dešinysis Labos intakas (Kubanės baseinas). Prasideda prie Vesiolo kaimo, šiaurinėse Kaukazo priekalnėse. Teka daugiausia į šiaurės vakarus lygiagrečiai su Laba. Į ją įteka 91 km nuo pastarosios žiočių, ties Temirgojevskaja.
Didžiausi intakai: Siniucha, Griaznucha I, Okardas, Kamyšovaja.
Pagrindinės gyvenvietės prie Čamlyko: Upornaja, Voznesenskaja, Petropavlovskaja, Temirgojevskaja.
Caerau (Ely) AFC
Caerau (Ely) AFC – Velso futbolo klubas iš Kardifo rajono Ilio.
Istorija
Klubas įsikūrė 1955 m. Žaisdavo regioninėse pirmenybėse. Pastaruoju metu iškopė į antros pakopos pirmenybes.
Mažoji Laba
Mažoji Laba (, Лабэжьый) – upė Rusijoje, Krasnodaro krašte; kairioji Labos ištaka (Kubanės baseinas). Prasideda Didžiajame Kaukaze, Aišchos kalno šiauriniuose šlaituose, Kaukazo rezervate. Teka kalnų slėniais į šiaurės rytus, prateka draustinio teritorija. Susilieja su Didžiąja Laba ir sudaro Labą.
Didžiausi intakai: Mutnaja, Čistaja, Bezymianka, Cachvoa, Uruštenas.
Pagrindinė gyvenvietė prie Mažosios Labos – Psebajus.
Marius Cocîrlă
Marius Cocîrlă (g. 1996 m. birželio 22 d.) – Rumunijos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.
Karjera
Žaidė įvairiuose Rumunijos klubuose.
2018–2019 m. sezone CS „Balotesti“ klube sužaidė 32 rungtynes (Liga II pirmenybėse) ir pasižymėjo vienu įvarčiu.
2019 m. rugpjūčio mėn. tapo Klaipėdos „Atlanto“ nariu. Komandoje debiutavo 2019 m. rugpjūčio 19 d. rungtynėse prieš FK Panevėžys. 2019 m. sezone 13 kartų žaidė A lygos rungtynėse.
2016 m. Belgijos Grand Prix
'''2016 m. Belgijos Grand Prix''' – 13-tos 2016 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko rugpjūčio 26-28 dienomis Spa-Francorchamps trasoje.
Kvalifikacija
Pastabos:
Kadagynas
miniatiūra|240px|right|Kadagyno [[retmiškis (Novorosijskas, Rusija)]] miniatiūra|240px|right|[[Kadagių slėnis prie Kauno marių]]
Kadagynas – miškas, kurio medyną daugiausiai sudaro kadagiai. Tai visžalių spygliuočių miškas - šviesus, išretėjęs, mažai produktyvus. Paprastai kadagynai įsikuria kalnų šlaituose, kur formuojasi gruntiniai vandenys ir nuošliaužos, todėl aukštai vertinamos jų savybės – formuojančios aplinką, reguliuojančios vandens režimą, saugančios dirvožemį.
Paplitę visose sausose šiaurinio pusrutulio vidutinio klimato zonose, Centrinės Amerikos, Azijos bei Afrikos kalnų atogrąžų regionuose nuo 70° š. pl. iki 12° p. il. Vieni didžiausių kadagių miškų masyvai plyti Vidurinės Azijos kalnuose 800–1300 m aukštyje (665 tūkst. ha), Ziarato Beludžistano kalnuose (100 tūkst. ha), Krymo ir Kaukazo kalnuose iki 2100 m (36 tūkst. ha), Tian Šanyje, Pamyre.
Gželis
Gželis  – gyvenvietė Rusijoje, Maskvos srityje, 43 km į pietryčius nuo Maskvos pakraščių, Ramenskojės rajone, prie Gželkos upelio. Praeina Maskvos–Jegorjevsko plentas.
Gželis ir jo apylinkės garsėja tradicinės keramikos amatais, pradėtais plėtoti XVIII a.: gaminami porcelianiniai ąsočiai, puodeliai, kiti indai, laikrodžiai, suvenyrai. Būdingas baltai mėlynas puošimas. Gželyje be keramikos dirbtuvių dar veikia kultūros namai, biblioteka, ambulatorija, Šv. Dievo Motinos Ėmimo Dangun cerkvė.
Šmidto malūnas
miniatiūra|N. Šmidto malūnas