cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pilypas VI
Ryšiai su Lietuva
2015 m. rugsėjo 20 d. Lilyje įvyko trumpas prezidentės D. Grybauskaitės ir Pilypo VI dvišalis susitikimas prieš Europos krepšinio čempionato finalą su Lietuvos ir Ispanijos rinktinėmis.
2021 m. pasaulio dailiojo čiuožimo čempionatas
2021 m. pasaulio dailiojo čiuožimo čempionatas – Tarptautinės čiuožimo federacijos organizuojamas geriausių pasaulio dailiojo čiuožimo atletų čempionatas, kuris vyko kovo 22 d. – kovo 28 d. Švedijoje.
Rašdenas
Rašdenas  – miestas Jungtinėje Karalystėje, Anglijoje. Per miesto šiaurinę dalį teko Nino upė ir Rašdeno ežerų draustinis. Išvystytas logistikos paslaugų sektorius, batsiuvystė. Veikia regioninis koledžas.
Istorija
Rašdenas su 19 gyvenamųjų namų minimas 1086 m. Paskutiniojo teismo knygoje.
2021 m. pasaulio dailiojo čiuožimo čempionatas
Lietuvos komanda
Lietuvai čempionate atstovavo trys sportininkai.
Rašdenas
Transportas
Per miestą eina du nacionaliniai greitkeliai: A6 ir A45.
Kurkliečiai (Rokiškis)
Kurkliečiai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Audronių.
Laukupė (Rokiškis)
Laukupė – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Rokiškio.
Aplu
thumb|180px|Terakotinė Aplu statula iš Vejų (VI a. pr. m. e.)
Aplu arba Apulu – dievas etruskų mitologijoje; graikų Apolono atitikmuo. Aptikta jį vaizduojančių statulėlių ir veidrodžių.
Aplu neretai vaizduotas kaip nuogas jaunuolis su laurų vainiku ant galvos, ant jo kaklo – keletas bulių (amuletų). Kiti įprasti Aplu atributai – lauro šaka, lyra ar citara, lankas ir strėlė. Paprastai vaizduotas drauge su Menrva ir Herkle, taip pat seserimi Aritimi arba nimfa (ant veidrodžių). Herkle įsūnijimo scenoje vaizduojamas kaip stebėtojas. Ant vienos bronzinės šio dievo statulėlės esamo apžadinio įrašo, kur nurodoma, kad statulėlė dedikuota Aplu seseriai Aritimi. Vienas žinomiausių šio dievo atvaizdų – Vejų Apolonas. Vejų šventyklos terakotinėje dekoracijoje pavaizduotas besivaržantis su Herkle dėl Kerinėjos stirnos. Be to, pavaizduotas kaip vaikas, laikomas motinos Leto, kuri sprunka nuo Pitono.
Ksenonukleorūgštis
Ksenonukleorūgštis (XNR) – biopolimeras, sintetinė alternatyva gamtinėms nukleorūgštims (DNR ir RNR). Nuo 2011 m. buvo rasti bent šeši skirtingi monosacharidai, galintys suformuoti nukleorūgšties pagrindą. Šiuo metu mėginama sukurti sintetines polimerazes, kurios gebėtų kopijuoti XNR. Mokslo sritis, nagrinėjanti XNR gavimą ir pritaikymą, vadinama ksenobiologija.
Nors genetinė informacija XNR yra sudaryta iš keturių pagrindinių nukleotidų, gamtinė DNR polimerazė nesugeba jos perskaityti ir replikuoti. Taigi genetinė informacija, saugoma XNR yra „nematoma“ ir todėl nenaudinga natūraliems organizmams, naudojantiems DNR.
Aplu
Teigiama, kad iš Graikijos į Etrūriją ši dievybė pateko per Lacijų. Etruskai Aplu laikė svetima dievybe, daugiausia Delfų orakulo dievu. Giovanni Colonna Aplu prilygino dievui Šuriui. Britų tyrinėtoja Sybille Haynes Šurį įvardijo „požemio pasaulio Apolonu“.
Ksenonukleorūgštis
Istorija
DNR struktūra buvo nustatyta 1953 m. ir daugelis mokslininkų tuomet manė, jog tokiu būdu buvo visiškai suprasti cheminiai gyvybės pagrindai. Tačiau apie 2000 m. mokslininkams pavyko sukurti egzotinių, į DNR panašių struktūrų. XNR yra sintetinis polimeras, kuris gali saugoti tą pačią informaciją kaip ir DNR, bet nuo jos skiriasi molekuline sudėtimi. Pirma raidė „X“ žymi žodį „kseno“, kuris reiškia „svetimas“, taip pažymint XNR skirtumą nuo natūraliai egzistuojančių DNR ir RNR. Šiuo metu yra sukurti fermentai – polimerazės, gebantys kopijuoti XNR nuo DNR šablono ir atvirkščiai. Visai neseniai biologai Philipp Holliger ir Alexander Taylor, abu iš Kembridžo universiteto, sukūrė XNRzimus – analogus ribozimams. Tai rodo, kad XNR geba ne tik saugoti paveldimąją informaciją, bet taip pat ir katalizuoti chemines reakcijas, o tai padidina tikimybę, kad kažkur galėjo išsivystyti nežemiška gyvybė, paremta ne DNR ir RNR.
Aplu
Kaip paskaičiavo italų lingvistas Carlo De Simone, ant įvairių objektų Aplu vardas sutinkamas 33 kartus.
Ksenonukleorūgštis
Struktūra
miniatiūra|369x369px|Šiame paveikslėlyje pavaizduoti gamtinių nukleorūgščių (viršuje) ir XNR galimi pagrindai (apačioje). DNR ir RNR vijos yra suformuotos iš ilgų nukleotidų grandinių. Nukleotidas yra sudarytas iš trijų pagrindinių sudedamųjų dalių: fosfato, cukraus molekulės, iš penkių anglies atomų (deoksiribozės, žymima „D“ DNR sudėtyje, arba ribozės, žymima „R“ RNR sudėtyje), ir vienos iš penkių azotinių bazių (adenino, guanino, citozino, timino arba uracilo).
XNR sudėtis yra beveik identiška DNR ir RNR, yra tik vienas reikšminis struktūros skirtumas: XNR nukleotiduose pakeistos cukraus molekulės (ribozė arba deoksiribozė). Kai kuriuose pakeičiančiose molekulėse yra keturi ar septyni anglies atomai vietoj įprastų penkių.
Šiuo metu žinoma keletas sintetinių XNR tipų: 1,5-anhidroheksitolio nukleorūgštis (HNR), ciklohekseno nukleorūgštis (CeNR), treozės nukleorūgštis (TNR), glikolio nukleorūgštis (GNR), peptidinė nukleorūgštis (PNR). HNR galėtų būti naudojamas kaip medikamentas, atpažįstantis ir prisijungiantis prie specifinių sekų. Mokslininkams pavyko išskirti HNR, kuri potencialiai galėtų prisijungti prie tam tikrų ŽIV viruso sekų. Tyrimai parodė, kad dešiniojo sukimo CeNR gali sukurti stabilius homodupleksus ir heterodupleksus su RNR. Taip pat nustatyta, kad dupleksai su DNR yra nestabilūs.
Reikšmė
Vystant įvairias hipotezes apie XNR buvo pakeista nusistovėjusi nuomonė apie nukleorūgštis: paveldimumas ir evoliucija nėra apriboti tik DNR ir RNR. Tolesni tyrimai parodys ar DNR ir RNR yra labiausiai efektyvus būdas kaupti ir perduoti genetinę medžiagą biologinėse būtybėse, ar išplito Žemėje atsitiktinai.
Alki Oroklini
Alki – Kipro futbolo klubas iš Oroklinio.
Istorija
Klubas įkurtas 1979 m. Omonia Oroklinis pavadinimu. 2014 m. balandžio 10 d. klubas pervadintas Alki Oroklini.
Naujienos (Rokiškis)
Naujienos – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Kavoliškio.
Lyskava
Lyskava – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 43 km į šiaurės rytus nuo Pružanų.
Istorija
XIX a. buvo miestelis Valkavisko apskrities Lyskavos valsčiaus centras.
Ginas Dabašinskas
Ginas Dabašinskas (g. 1963 m. liepos 25 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas.
Biografija
1981 m. baigė Vilniaus 23-ąją vidurinę mokyklą, 1986 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
1986–1988 m. Karjeros ir profesinio ugdymo centro psichologas. 1988–1990 m. Vilniaus universiteto Filosofijos ir logikos fakulteto dėstytojas. 1990–1992 m. LR Aukščiausiosios Tarybos Informacijos analitikos skyriaus specialistas.
1992–1994 m. žurnalo „Veidas“ politikos skyriaus redaktorius. 1994–1995 m. laikraščio „Lithuania in the World“ kultūros skyriaus redaktorius. 1995–1996 m. laikraščio „Lietuvos žinios“ politikos skyriaus redaktorius.
1996–1997 m. UAB „Lokada“ konsultantas. 1997–1999 m. kultūros ministro Sauliaus Šaltenio patarėjas viešiesiems ryšiams, LR kultūros ministerijos Kultūros politikos departamento direktorius. 1999–2000 m. UAB „Suomijos energija“ viešųjų ryšių specialistas. 2001 m. UAB „Penki kontinentai“ informacijos analitikas. 2001–2002 m. „rentAIRA“, Lietuvos ir Vokietijos UAB viešųjų ryšių specialistas. 2003–2012 m. ir 2018 m. Žinių radijo laidų „Prie pietų stalo“, „Kitas Klausimas“ vedėjas. 2006–2008 m. Baltijos televizijos laidos „Su Palmira“ vedėjas. 2012–2015 m. radijo stoties „Laisvoji banga“ vedėjas, vyriausiasis redaktorius.
Lietuvos futbolo varžybos 1933 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1933 m.
Lietuvos lyga
Žaidė tik 7 komandos, kadangi Šiaulių apygardos komanda nedalyvavo.
Pereinamosios rungtynės tarp Lietuvos lygos komandų ir apygardų nugalėtojų:
Mižeryčai
Mižeryčai – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 17 km į šiaurės vakarus nuo Zelvos.
Istorija
XIX a. buvo dvaras ir kaimas, Valkavisko apskrities Mižeryčų valsčiaus centras.
Ona Zabielaitė-Karvelienė
Biografija
Ona Zabielaitė‑Karvelienė gimė pašto valdininko Jono Zabielos (1848–1929) ir Elžbietos Davidonytės-Zabielienės (?–1923) šeimoje Rygoje, kur baigė lenkišką Jaščembskos humanitarinę gimnaziją. Prasidėjus I pasauliniam karui persikėlė į Revelį (dabar – Talinas, Estija).
1915–1918 m. gyveno Sankt Peterburge (Rusija) ir mokėsi dainavimo konservatorijoje solistės Jevgenijos Zbrujevos klasėje. Per Rusijos revoliuciją pasitraukė į nuošalų kaimą Ukrainoje, kur įsidarbino matematikos ir muzikos mokytoja pradžios mokykloje. 1920–1922 m. ji gyveno Nikolajeve Ukrainoje, buvo ukrainiečių choro dainininkė. 1922 m. grįžo į Lietuvą. Mokytojavo Užpaliuose (Utenos rajone).
1923–1928 m. Ona Zabielaitė-Karvelienė studijavo Romos (Italija) Šv. Cecilijos karališkojoje muzikos akademijoje profesorės Edvigės Gibaudo klasėje bei lankė privačias operinio dainavimo pamokas.
Susituokė 1925 m. liepos 16 d. Kauno Vytauto Didžiojo bažnyčioje, vyras Jonas Karvelis (1877–1980) – verslininkas energetikas. Vaikų nesulaukė. miniatiūra|kairėje|Ona Zabielaitė-Karvelienė su savo vyru Jonu Karveliu. [[A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus|Anykščių A. Baranausko ir A. Vienuolio-Žukausko muziejaus archyvo nuotrauka]]
Karjera
1928–1930 m. Romos Adriano Karališkosios operos solistė. Dainavo Kremonos ir Čivitavekijos operos teatruose. Po sėkmingo debiuto Aklosios vaidmenyje Amilkarės Ponkjelio operoje „Džokonda“, sukūrė nemažai pagrindinių vaidmenų tokiose operose, kaip Džiuzepės Verdžio „Trubadūras“, „Kaukių balius“, „Aida“ (Amneris), „Rigoletas“, Umberto Džordano „Andrė Šenjė“, Petro Maskanjo „Draugas Fricas“, Kamile Sen Sanso „Samsonas ir Dalida“ ir kt. miniatiūra|kairėje|Ona Zabielaitė-Karvelienė. Anykščių A. Baranausko ir A. Vienuolio-Žukausko muziejaus archyvo nuotrauka
1931–1936 m. gyveno Anykščiuose. 1934 m. bandymas įsidarbinti Kauno operos teatre nepavyko. Vasaromis, kur bebūtų, grįždavo namo į Anykščius, kur giedodavo bažnyčiose.
1935 m. dainavo Romos Adriano, Neapolio San Carlo ir kitų operos teatrų spektakliuose. 1936–1938 m. Atėnų (Graikija) Karališkojo operos teatro Olimpia solistė. 1938 m. su šiuo teatru gastroliavo Vienoje ir Budapešte.
1939 m. prasidėjus II pasauliniam karui, Ona Zabielaitė‑Karvelienė grįžo į Lietuvą. Nuo 1939 m. rengė koncertus Vilniaus radiofone. Solo koncertuose dainavo Piotro Čaikovskio, Sergejaus Rachmaninovo, XX a. italų kompozitorių kamerinius kūrinius (daugelį kūrinių originalo kalba).
Pedagoginė veikla
1940–1945 m. dėstė Vilniaus muzikos mokykloje (direktorius – kompozitorius ir muzikologas Jonas Bendorius; nuo 1945 m. Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorija).
Pilies sala (Plateliai)
left|120px
Ona Zabielaitė-Karvelienė
Pedagoginė veikla
1940–1948 m. dirbo konservatorijoje (dabar Lietuvos muzikos ir teatro akademija) vokalo dėstytoja. 1946 m. Onai Zabielaitei‑Karvelienei suteiktas docentės vardas.
Pilies sala (Plateliai)
Pilies sala (Pilė) – viena didesnių salų, esanti Platelių ežere, Žemaitijos nacionaliniame parke, Plungės rajone. Ji yra centrinėje ežero dalyje, netoli vakarinio kranto. Pilies sala Platelių ežero salų grupėje yra paskelbta hidrografiniu gamtos paveldo objektu. Sala saugoma ir kaip kultūros paminklas. Piliavietė saloje nuo 1992 m. įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą.
Istorija
miniatiūra|300x300px Pilies sala yra bene garsiausia Platelių ežere, apipinta legendomis ir padavimais. Joje jau XV a. stovėjo Lietuvos didikams priklausiusi pilis, kuri neišliko iki šių dienų. Ištirtas kultūrinis sluoksnis su mūrinių ir medinių statinių liekanomis, griuvenomis, plytomis, kai kuriais archeologiniais radiniais. XVI-XVII a. saloje yra buvę medinių ir bent vienas gynybinės paskirties mūrinis pastatas. Senuosiuose XVI a. žemėlapiuose Pilies saloje yra pavaizduota pilis. Medinės pilies liekanos aprašytos 1585 m. inventoriuje. M. K. Radvilos-Našlaitėlio rūpesčiu 1613 m. išleistame LDK žemėlapyje (žemėlapio kopija saugoma Žemaitijos NP ekspozicijoje Platelių dvare) pirmu numeriu pažymėta Platelių pilis. Vėliau ji neteko savo reikšmės, sunyko. Yra žinoma, kad vietiniai gyventojai plaukdavo į salą parsigabenti iš piliavietės savo reikmėms plytų.
Ona Zabielaitė-Karvelienė
Žymesni mokiniai
A. Karosas (mokėsi privačiai), Vlada Mikštaitė, J. Petraškevičiūtė, I. M. Žukaitė, Aloyzas Domeika (mokėsi privačiai).
Atminimo įamžinimas
Palaidota Anykščių senosiose kapinėse šeimos kape. Kapas aptvertas aukšta geležine tvorele, jį ženklina raudono granito skulptūrinis paminklas – gulinti atversta knyga su iškaltu įrašu: "A+A / Šeima / Zabielų / Elžbieta / mirė 1923-II-23 / Jonas / 1929-II-9 / Julė / 1944-IV-17 / Ona Zabielaitė- / Karvelienė / 1899–1955-VIII-29 / Karvelis / Jonas / 1877–1980".
O. Zabielaitės-Karvelienės memorialinė ekspozicija 1989 m. buvo įrengta Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejuje Vilniuje. Pertvarkant muziejų, apie 2019 m. ji buvo išardyta.
Pilies sala (Plateliai)
Istorija
Kraštotyrininkas Juozas Mickevičius yra pateikęs legendų ir padavimų apie Pilę. Apie vieną jis rašė: „Pagal Mikalojų Lietuvį, istorikus Teodorą Narbutą ir Balinskį, Pilės sala nuo senovės buvusi pirmoji žemaičių sodyba, kurioje Lietuvos kunigaikščio Palemono palikuonys gyvenę, o X a. net pats kunigaikštis Palemonas gyvenęs toje saloje. Kadangi pats Palemonas yra tik legendarinis asmuo, tai ir jo gyvenimas Pilėj yra tik legenda.”
Ona Zabielaitė-Karvelienė
Atminimo įamžinimas
Prie namo Tilto g. 2, Anykščiuose, 2011 m. įrengta memorialinė lenta su įrašu "Šiuose / verslininko / Jono Karvelio namuose / 1925–1948 m. skambėjo / Italijos ir Graikijos / operos teatrų dainininkės / Onos Zabielaitės-Karvelienės / (Anos Zabello) / balsas". Rekonstruojant pastatą, 2020 m. lenta buvo pašalinta.
Pilies sala (Plateliai)
Geografija
Salos plotas – 5,29 ha. Ji ovalo formos, gana aukštai pakilusi virš ežero vandens. Šiaurinėje pusėje krantas status, apie 10 m aukščio, kitur – nuo 3 iki 6 metrų. Vakarinė dalis nuožulniausia. Pietinė dalis pelkėta, klampi. Čia augantis miškas yra savaiminės kilmės, vyrauja liepos ir ąžuolai, kiti lapuočiai medžiai bei krūmai. Miškas senas, dalis jame augančių medžių yra daugiau kaip 100 metų amžiaus, aptinkama Lietuvos raudonojoje knygoje įrašytų augalų. Saloje auga vešlus paupinio jonpaparčio sąžalynas, o pavasarį gausiai pražysta kitur nykstantys tuščiaviduriai rūteniai. Šioje saloje buvo žinoma vienintelė Lietuvoje tikrojo žvynbaravykio augavietė.
Ona Zabielaitė-Karvelienė
Atminimo įamžinimas
Atgimusioje istorinėje Jono ir Onos Karvelių sodyboje (Tilto g. 2) A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus pradėjo kultūros vakarų ciklą. Kartą per mėnesį suburdamas žiūrovus, muziejus siekia priminti Šventosios slėnyje ir anksčiau, dar nuo A. Baranausko jaunystėje, aidėjusią muziką. Karvelių šeimai atminti Kauno valstybinio dramos teatro aktorė Virginija Kochanskytės suburtas kolektyvas pristatė operą, skirtą Onos Zabielaitės-Karvelienės ir Anykščių šviesulio Jono Karvelio meilės istorijai atminti. Libretas sukurtas remiantis prozininko Rimanto Vanago dokumentine knyga „Malūnininkas ir mėnuo“. Joje aprašoma Onos istorija nuo pirmos pažinties su Jonu, studijų Romoje, blaškymosi tarp Italijos ir Lietuvos, iki paskutinės gyvenimo dienos. Onos Karvelienės vaidmenį atliko Kauno muzikinio teatro solistė Rita Preikšaitė, o Joną Karvelį įkūnijo to paties teatro solistas Egidijus Bavikinas. Istorijos pasakotoja – Virginija Kochanskytė. Akomponavo pianistė Beata Vingraitė-Andriuškevičienė.
Otdžikoto ežeras
Otdžikoto ežeras  – vienas iš dviejų natūralių ežerų Namibijoje. Telkšo Ošikoto regione, 20 km nuo Cumebo. Ežeras karstinės kilmės, telkšo apskritoje smegduobėje. Netoliese telkšo kiek didesnis Guino ežeras. Šie ežerai galimai susiję povandeninių urvų sistema, tačiau tai dar neištyrinėta. Otdžikoto ežere įveistos Tilapia guinasana žuvys, kurios iki tol gyveno tik Guino ežere.
I pasaulinio karo metais vokiečių kariai į ežerą vertė amunicijos liekanas. Vėliau dalis jų iškelta ir pervežta į Cumebo muziejų.
Akmuo Baravykas
Akmuo Baravykas – buvęs valstybinės reikšmės geologinis gamtos paveldo objektas, akmuo Klaipėdos rajone, Dovilų apylinkėse, Dumpių miške, 0,5 km į rytus nuo Dumpių gamybinių statinių, 1,2 km į vakarus nuo Ketvergių (praeina kelias ). Akmuo stovi Kretingos miškų urėdijos Šernų girininkijos 19–tame kvartale.
Akmuo paskelbtas valstybės saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1964 m. kovo 27 d. įsakymu Nr. 76. Išbrauktas iš saugomų LR aplinkos ministro 2016 m. vasario 8 d. įsakymu Nr. D1-88. Atminimo akmenį prižiūri ir jo išlikimo istorija domisi bei sklaida rūpinasi Šernų girininkijos darbuotojai ir Ketvergių pagrindinės  mokyklos  mokiniai, kurie  čia  dažnai apsilanko.
Atminimo paminklas
Paminklas stovi sodinto Dumpių miško lygios stačiakampės aikštelės, kuri apaugus žole, samanomis, dešiniajame, t. y. šiaurrytiniame kampe. Ši aikštelė vakariniu kraštu remiasi į miško keliuką, jos kraštinių ilgiai: 8 m (palei keliuką) ir 9 m (gilyn į mišką). Aplinkui miške vyrauja eglės, bet nemažai auga ir beržų. Šie medžiai paminklui sudaro paunksnę. Aikštelės kairiajame, t. y. pietvakariniame kampe, prie pat keliuko, įkasta 77 cm aukščio informacinė rodyklė su metaline lentele (jos ilgis 59,5 cm ir aukštis 34 cm), kurioje nurodytas paminklo pavadinimas ir vokiškojo teksto, esančio ant paminklo, vertimas.
Istorija
Grybo formos paminklo atsiradimo Dumpių miške istoriją 1976 m. paskelbė Vokietijoje leidžiamas Klaipėdos krašto išeivių laikraštis „Memeler Dampfboot”, o Lietuvos kraštotyrininkams jį pristatė Klaipėdos krašto išeivis iš Vokietijos Bernd Dauskardt.
Paminklo sumanytojas buvo vietinio Dumpių dvaro savininko C. G. Hilgendorfo sūnus Heinrichas (1900-1979). Jis už politinę veiklą 1934 m. kurį laiką kalėjo Bajorų kalėjime, garsėjusiame akmens apdirbimo dirbtuvėmis. Kaip politinis kalinys jis neprivalėjo dirbti, todėl turėdamas laisvo laiko, sugalvojo savo tėvo 1917-1928 m. sodintame miškelyje pastatyti akmeninį atminimo ženklą. Iš laikraščių skiaučių susiklijavo grybo pavidalo pavyzdį, iš didelės akmenų krūvos išsirinko du reikiamo dydžio granito luitus. Akmens tašymo bei šlifavimo darbus vykdė kartu su labiau patyrusiu kaliniu lietuviu. Kai po šešių savaičių H. Hilgendorfas buvo paleistas į laisvę, su savimi pasiėmė ir akmens dirbinį, kuriame buvo iškalti vokiečių filosofo Johano Gotlibo Fichtės žodžiai.
Geologija
Baravyko „kepurėlės” tašytame sferiškame paviršiuje matomos kulkų išskeltos 3 duobutės, o jo nušlifuotame vertikaliame pjūvyje yra vokišką įrašą pažeidusios dvi 1-2 cm gylio duobutės (vienoje dar buvo kulkos likučių). Nuo šaudymo atsiradusius du ryškius įdubimus turi ir Baravyko „koto” priekinė dalis. Paminklo sušaudymas vertintas kaip tyčinis, vandališkas aktas, kuris galėjo būti atliktas Antrojo pasaulinio karo metu ar vėliau. Šiame miške sovietmečiu vykdavo TSRS kariuomenės atsargos kareivių ir karininkų pratybos (išlikę apkasai karinei technikai slėpti).
Paminklo akmenį sudaranti uoliena – kvarcinis dioritas. Diorite vyrauja plagioklazas yra raginukės ir kvarco. Jo matmenys: aukštis 1,22 m, ilgis 1,14 m, plotis 0,47 m.
Mscibava
Istorija
XIX a. buvo miestelis, Valkavisko apskrities Mscibavos valsčiaus centras.
Anykščių apskritis (LDK)
Anykščių žemė, arba Anykščių apskritis, Anykščių pavietas buvo trumpalaikis Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinis vienetas, egzistavęs 1793-1795 m. Centras – Anykščiai.
Buvo dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijose, ten, kur dabar yra Anykščių, Utenos, Molėtų, Rokiškio rajonai.
Istorija
Apskritis sudaryta 1793 m. iš šiaurinių Vilkmergės apskrities žemių. Priskirta LDK Breslaujos vaivadijai. 1795 m. panaikinta ir prijungta prie Rusijos imperijos Vilniaus gubernijos Ukmergės apskrities.
Jai priklausė šios parapijos: Anykščiai, Skiemonys, Kurkliai, Balninkai, Kamojai, Rokiškis, Svėdasai, Obeliai, Dūkštas, Vyžuonos, Užpaliai, Utena, Molėtai, Kuktiškiai, Kaltanėnai ir kiti.
Lietuvos futbolo varžybos 1932 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1932 m.
Lietuvos lyga
Papildomos rungtynės dėl 1-osios vietos:
Pereinamosios rungtynės tarp Lietuvos lygos komandų ir apygardų nugalėtojų:
Visbarynų valsčius
Visbarynų valsčius (, nuo 1938 m. Amtsbezirk Grenzhöhe) – Rytų Prūsijos administracinis teritorinis vienetas, gyvavęs 1874–1945 m. dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje. Priklausė Pilkalnio apskričiai. Valsčiaus centras buvo Visbarynuose.
Istorija
Suformuotas 1874 m. pagal 1872 m. priimtus „Apskričių nuostatus Prūsijos, Brandenburgo, Pomeranijos, Poznanės, Silezijos ir Saksonijos provincijoms“ iš 14 kaimo bendruomenių ir 3 dvaro apygardų. XIX a. pab. Netolviečių kaimo bendruomenė prijungta prie Noviškių kaimo Doristalio valsčiuje, o 1928 m. panaikintos visos dvaro apygardos: Čiunkų ir Tanenvaldės sujungtos į naują Tanenvaldės kaimo bendruomenę, Bartkovų prijungta prie Eidginiškių kaimo. 1928–1945 m. Visbarynų valsčių sudarė 14 kaimo bendruomenių: Barčių, Briedžių, Dikiautų, Eidginiškių, Grablaukių, Gudpetrių, Klišių, Naujienų, Serbentų, Simokų, Stumbrių, Tanenvaldės, Uždravių ir Visbarynų.
Valsčius buvo rytinėje apskrities dalyje, Lietuvos pasienyje, Šešupės pakrantėje. Valsčiumi tekėjo Šešupės intakai Alksnupė ir Ežerupė, vakaruose plytėjo Vieškalnių giria. Didžiausia gyvenvietė 1939 m. buvo valsčiaus centras Visbarynai (330 gyv.).
Senovės Romos pinigai
Senovės Romos pinigai - pinigų (monetų) sistema, veikusi Senovės Romoje nuo IV a. pr. m. e. Po Vakarų Romos imperijos žlugimo, ji padarė didelę įtaką formuojantis viduramžių, Bizantijos, islamo šalių piniginėms sistemoms.
Raida
Senovės Romos piniginė sistema perėjo keletą vystymosi etapų, kuriuos dalijo atskiros piniginės reformos.
IV-III a. pr. m. e.
thumb|Romėniška aso moneta Pirmosios monetos randamos iš 338 m. pr. m. e. Visi pirmieji pinigai, kaldinti senovės Apeninų pusiasalyje buvo gaminami iš vario ir bronzos. Tuo metu monetų sistema rėmėsi nusistovėjusia romėnų matų sistema, kurios pagrindiniai svorio vienetai buvo libra (romėniškasis svaras, lygus 327,45 g) ir uncija (27,288 g). Kalant monetas, naudotas mišinys, kurį sudarė varis su alavo (7 %) ir švino (23,6 %) priemaišomis. Tokiu būdu varinė uncija buvo mažiausias piniginis vienetas. Stambiausias piniginis vienetas tuo metu buvo asas, kuris atitiko 1 librą bronzos, t. y. 12 uncijų. Tarp jų buvo tarpiniai nominalai: dodransas (10 uncijų) semis (6 uncijos), triensas (4 uncijos), |kvadrantas (3 uncijos), sekstansas (2 uncijos).
Varinės monetos averse turėjo tam tikro dievo galvą. Buvo vaizduojamas Janas (1 asas), Jupiteris (semis), Minerva (triensas), Herkulis (kvadrantas (moneta)|kvadrantas), Merkurijus (sekstansas), Romulas (uncija). Reverse buvo vaiduojamas laivagalis su nominalo žyma: uncijų kiekį žymėjo taškai, semis buvo žymimas raide S, o asų nominalas buvo žymimas romėniškais skaičiais.
III-I a. pr. m. e.
thumb|Romėniška denarijaus moneta Vystantis ekonomikai, mažavertės bronzinės monetos nebegalėjo tenkinti augančių poreikių. Prireikė didesnių piniginių vienetų, tuo tarpu smulkieji pinigai nebebuvo naudojami. Todėl maždaug nuo 269 m. pr. m. e. Romoje į apyvartą įėjo sidabras, ir reguliariai pradėtos kaldinti sidabrinės monetos. Taip atsirado sidabrinis denarijus, kurio svoris iš pradžių buvo lygus 4,5 g (t. y. 1/6 svorio uncijos), o vėliau fiksuotas 3,9 g. Sidabrinis denarijus tapo pagrindiniu Romos respublikos piniginiu vienetu, išlaikiusiu stabilumą.
Iš pradžių denarijus prilygintas 10 asų. Tuo metu bronzinio aso svoris nebepririštas prie libros svorio, ir sumažintas 6 kartus (t. y. iki 54,59 g). Dar vėliau (217 m. pr. m. e.) aso svoris krito per pusę, ir jis svoriu susilygino su uncija. Dėl to pakito ir denarijaus santykis su asu - jis prilygintas 16 asų. Nors 89 m. pr. m. e. aso svoris dar kartą sumažintas per pusę, jo santykis su denarijumi nepakito.
Egzistavo ir tarpiniai piniginiai vienetai: sestercija (4 asai, arba 1/4 denarijaus, žymima HS), kvinarijus (1/2 denarijaus, žymima V), viktoriatas (3/4 denarijaus).
I-III a.
thumb|Septimijaus Severo aurėjas Dėl ekonomikos vystymosi sidabrinis dinarijus ilgainiui irgi nebetenkino poreikių, todėl prireikė aukso įvedimo į piniginę sistemą. Tai buvo padaryta prie Oktaviano, kurio laikais pradėta reguliariai kaldinti auksinė moneta aurėjas. Jis savo svoriu prilygintas 1/40 libros, t. y. 8 g. Vėlesnių reformų metu aurėjo svoris mažėjo: Nerono valdymo laikais masė buvo sumažinta iki 1/45 libros (7,3 g), o Karakalos laikais - iki 1/50 libros (6,5 g). Nepaisant to, auksinė moneta buvo patikima atsiskaitymo forma, labai vertinama imperijoje. Nuo III a. atsirado ir didesnių nominalų aurėjų monetos.
Aurėjo santykis su kitomis monetomis pradiniu laikotarpiu nustatytas toks: 1 aurėjas = 25 denarijų = 100 sestercijų = 200 dupondijų = 400 asų. Sestercijos ir dupondijai buvo kaldinami iš žalvario, o asai - iš bronzos. Šis santykis dalinai išlaikytas per pirmuosius Romos imperijos amžius.
III a. pradžioje sidabrinis denarijus galutinai prarado Romos respublikos laikais turėtą stabilumą. Tai nulėmė pačių imperatorių nuolatiniai bandymai mažinti sidabro kiekį monetose. Siekdamas pataisyti situaciją, Karakala 214 ar 215 m. išleido naują denarijaus atmainą - antoninianą. Buvo deklaruojama, kad šis yra pagal sidabro vertę lygus 2 "tikriesiems" denarijams (t. y. 8 g sidabro), tačiau iš tikrųjų jau nuo pradžių antoninianą sudarė apie 5 g sidabro. Vėliau tiek denarijų, tiek antoninianų kokybė vis labiau prastėjo. Galiausiai galiausiai nominaliai sidabrinės monetos buvo kaldinamos tik iš vario ar bronzos, kartais padengiamos sidabru.
Imperijoje sparčiai augo infliacija. Šaltiniai fiksuoja, kad Augusto laikais karys per metus gaudavo 900 sestercijų atlyginimą, tuo tarpu Septimijaus Severo laikais ji siekė 2000 sestercijų. Per tą laikotarpį grūdų kainos patrigubėjo.
301-476 m.
thumb|Klaudijaus Juliano solidas Siekdamas sulaikyti didėjančią imperijoje infliaciją, Diokletianas 294-301 m. įvykdė piniginę imperijos reformą, kurios metu visiškai pakeitė piniginę sistemą. Svarbiausiu vienetu nuo 312 m. tapo auksinis solidas, prilygintas 4,55 g (1/72 libros) aukso (Diokletiano laikais prilygintas 5.5 g, t. y. 1/60 libros). Nors denarijus tuo metu jau buvo nebekalamas apie 50 m., pačioje pradžioje solidas prilygintas 1000 denarijų pagal tuometinę realią vertę. Solidas (graikiškai kalbančiuose kraštuose vadintas nomizma) išlaikė savo pastovią vertę ir grynumą iki pat X a.
Sidabrinės monetos etalonu tapo argentėjas, kuris prilygintas 3 g (1/96 libros) sidabro: argentėjo kokybė iš dalies atitiko Nerono laikų denarijaus vertę. Netrukus argentėjus pakeitė miliarensis (3.8 ir 6.0 g sidabro) ir silikva (0.19 g sidabro). Bronzinės monetos buvo numai (dar vadinami foliais), siekę 10 g. Dar smulkesni buvo bronziniai radiatai (2.23 g) ir laureatai. Monetų tarpusavio santykiai buvo tokie: Nepaisant reformų, Romos imperijoje infliacija tęsėsi toliau, iki pat Vakarų Romos imperijos pabaigos 476 m. Romos piniginę sistemą paveldėjo Bizantijos imperija.
Obrederiškis
Obrederiškis (Erbrederiškis) – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Rokiškio.
Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Finalas
Finaliniame turnyre dalyvavo 5 musulmonų ir 3 kroatų klubai. Serbų klubai dalyvauti finaliniame turnyre atsisakė.
B grupė
Finalas:
1999–2000 m. Taurė
Turnyre dalyvavo 3 musulmonų ir 3 kroatų klubai. Galutinė stipriausių komandų rikiuotė:
Kroatų taurė
Nugalėtojas NK Kiseljak.
Serbų taurė
Finalas:
Meškeliai (Telšiai)
Meškeliai – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Meškių.
Kudrėnų dvaras
Kudrėnų dvaras  – buvusi dvaro sodyba Kudrėnų kaime, Už­lie­džių seniūnijoje, Kauno rajone, 3,5 km į šiaurę nuo Užliedžių, 10 km į pietus nuo Bab­tų. Sodyba įsikūrusi Ne­vė­žio kai­ria­ja­me kran­te, šalia ke­lio, nuo kurio į dvarvietę veda senų medžių alėja. Už 1,5 km į šiaurę, kitame Nevėžio krante, yra Kačiūniškės dvaras.
Da­bar­ti­nė so­dy­ba sta­ty­ta XIX a. pa­bai­go­je – XX a. pradžio­je. Nuo 1992 m. dvaro sodybos kompleksas įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Suteiktas vietinės reikšmės paveldo paminklo statusas. Kompleksas užima 40 982 m² teritoriją.
Istorija
Dva­ras mi­ni­mas nuo 1549 m.
1689 m. Kudrėnų dvarą iš Zabielos pirko Kristupas Daugirdas (h. Gulbė). 1690 m. pardavimas pripažintas ir 1706 m. pagal paveldėjimo testamentą užaktuotas Kauno paviete. Pagal testamentą Kudrėnų dvaras kartu su Bernatoniais atiteko Kristupo Daugirdo sūnums Kristupui ir Samueliui, tačiau Kristupas vėliau perleido šį turtą savo broliui Samueliui.
XX a. Kudrėnų dvaras priklausė garsiam teisininkui Jurgiui Kalvaičiui (mirė 1944 m.). Jis turėjo 150 ha žemės. Dvaro kompleksą sudarė rūmai, kumetynas, svirnas ir tvartas. Rūmai buvo mediniai, dviejų aukštų, stogas dvišlaitis, nuleistais galais. Šiaurinėje dalyje medinė veranda, pietrytinėje dalyje – medinis keturkampis bokštas, stogas aštuoniašlaitis, dengtas šiferiu. Tvartas – medinių rąstų, stačiakampio formos, stogas dvišlaitis, dengtas čerpėmis. Dabar gyvenamasis namas. Svirnas – medinių rąstų, stogas dvišlaitis, dengtas čerpėmis. Dabar gyvenamasis namas.
Tą kartą, kai priskėliau kaip gleivėtas, beformis kūnas
Siužetas
Satoras Mikamis, 37 metų biuro darbuotojo iš Tokijo, neturintis merginos, buvo paprašytas vedybų patarimo iš jo kolegos Tamuro. Susitikimo metu su juo ir jo sužadėtinė Miho jį nužudo plėšikas. Mirdamas Satoras Mikamis persikūnija į kitą pasaulį kaip gleivėtas, beformis kūnas. Jis įgyja specialią galią, vadinamą „Plėšrūnu“ (gali praryti kitus padarus ir įgyti jų sugebėjimus). Susidraugavęs su drakonu Veldora, pagrindinis veikėjas, dabar pasivadinęs Rimuru Tempest, pradeda kelionę, norėdamas rasti būdą kaip išlaisvinti Veldorą nuo jo prakeiksmo.
Medijos
Romanai
Fuse savo romaną įkėlė į svetainę „Shōsetsuka ni Narō“ kaip internetinį romaną nuo 2013 m. vasario 20 d. Iki 2016 m. sausio 1 d. Serijos buvo įsigytos kompanijos „Micro Magazine“ spausdinimui, kuri išleido pirmąjį romaną, su iliustracijomis, kurias sukūrė Mitz Vah. 2017 m. balandžio 15 d. Anglijos leidykla „Yen Press“ paskelbė renginyje „Sakura-Con“, kad jie licencijavo serijas ir išleis jas Šiaurės Amerikoje.
Manga
Taiki Kawakami pradėjo mangos adaptaciją Kodanshos žurnale „Monthly Shōnen Sirius“ 2015 m. kovo 26 d. „Kodansha USA“ paskelbė apie savo mangos licenciją 2016 m. spalio 6 d. Niujorko komiksų festivalio metu. Antrajį mangą, pavadintą „Tą kartą, kai prisikėliau kaip gleivėtas, beformis kūnas: Kaip vaikšto monstrai" su Shō Okagiri iliustracijom nuo 2016 m. liepos 28 d. išleido „Micro Magazine“.
Anime
Anime televizijos serialo adaptacija buvo rodoma nuo 2018 m. spalio 2 d. iki 2019 m. kovo 19 d. „Tokyo MX“ ir kitais kanalais. Serijos buvo animuojamos „Eight bit“ kompanijos, ją režisavo Yasuhito Kikuchi, Atsushi Nakayama buvo režisieriaus padėjėjas, Kazuyuki Fudeyasu tvarkė serijos kompoziciją, Ryouma Ebata kūrė serialo dizainą, o Takahiro Kišida – monstrų dizainą. „Elements Garden“ kūrė muziką serialiui. Pirmoji serijos pradžios daina yra „Bevardė istorija“, kurią atlieka Takuma Terashima, o pirmoji serijos pabaigos daina – „Kita kolonija“, kurią atliko True. Antroji serijos pradžios daina yra „Terashima“ atliekama „Megurumono“ (メ グ ル モ ノ), o antroji serijos pabaigos daina yra „Mažasis kareivis“ (リ ト ル ソ ジ ャ ー Ritoru Sorujā), kurią atlieka Azusa Tadokoro. Serijos yra tiesiogiai transliuojamos per svetainę „Crunchyroll“, o „Funimation“ transliuoja adaptuotą anglišką versiją. Pirmasis sezonas turi 24 serijas ir penkias OVAs. Originalų animacijos DVD iš pradžių buvo numatyta išleisti 2019 m. kovo 29 d. kartu su vienuoliktąja manga, tačiau jis buvo atidėtas iki 2019 m. gruodžio 4 d. kartu su 13-ąja manga. Antrasis originalus animacijos DVD buvo išleistas 2019 m. liepos 9 d., pridedamas prie 12-osios mangos. Paskelbti dar trys originalūs animacijos DVD diskai, o trečiasis originalus animacijos DVD bus išleistas 2020 m. kovo 27 d. kartu su 14-ąja manga. Ketvirtasis ir penktasis originalus animacijos DVD bus sujungti su atitinkamai 15-ąja ir 16-ąja manga.
Yra paskelbtas antrasis sezonas, kurį planuojama pradėti rodyti 2020 m., kūrimui bus kviečiami tie patys aktoriai. „Eight Bit“ ir toliau kurs serialą.
Gilis
Gilis – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Daugų. Ežero forma beveik ovali, ilgis iš vakarų į rytus – 0,62 km, plotis iki 0,52 km. Giliausia vieta siekia 13,2 m. Kranto linijos ilgis 1,9 km. Vakarinis krantas aukštas, apaugęs mišku. Aplink kitus krantus plyti pievos. Šiaurėje išteka Mikluso upelis į Noso ežerą.
Gedkantai
Gedkantai – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Lietuvos pasienyje, 20 km į rytus nuo Pilkalnio, 2 km į vakarus nuo Kudirkos Naumiesčio, Širvintos kairiajame krante, abipus Širvintos intako Upelio.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Gedkantų kaimo bendruomenė 1937 m. Įkurti 1692 m. Seniau vadinti Kišeliais. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Kissehlen, Gischeln, Kischehlen, Kischelen, Jettkanten, Gettkandten. 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 6 ugniakurais, 1821 m. – šatulinių kulmiškių kaimas su 34 gyventojais. 1846 m. Gedkantuose buvo 6 gyvenamieji pastatai ir 45 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Širvintos valsčiui. Tikintieji priklausė Širvintos evangelikų liuteronų parapijai. Tarpukariu kaime buvo 4 sodybos. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Utriai
Utriai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Vėžaičių ir 2 km nuo Lapių, Minijos kairiajame krante. Įrengta kalnų slidinėjimo trasa „Utrių kalnas“. Dalis kaimo sodybų, esančių Margių miške netoli Mikoliškių, priklauso Kretingos rajonui.
Etimologija
Vietovardis kilęs iš asmenvardžio Utrys.
Istorija
Kaimas susiformavo XVI a. antroje pusėje – XVII a. Į šiaurės vakarus nuo jo Margių miške XIX a. pirmoje pusėje įsikūrė Utrių užusienis, t. y. vienkieminė gyvenvietė, susiformavusi bendro naudojimo kaimo žemėje.
Kaimas priklausė Gargždų dvarui ir Gargždų parapijai. 1821–1826 m. jame buvo 13, 1830 m. – 10, 1839 m. – 13, 1846 m. – 11 dūmų. Panaikinus baudžiavą, Gargždų dvarininkui baronui Rėne atodirbio prievolę atlikinėjo 32 kaimo valstiečiai.
Nuo XIX a. iki 1915 m. kaime stovėjo Rusijos–Vokietijos valstybinės sienos sargybos antrojo ruožo pasienio užkarda.
1923 m. Utriuose buvo 31 ūkis. XX a. dalis kaimo sodybų, esančių Margių miške netoli Mikoliškių, buvo priskirta Kretingos rajonui.
Aišnuverta
Aišnuverta (Aishnuwéhrta, Ashnuwerta, Eschetewuarha ) – centrinė dievybė indėnų iširų panteone. Galinti veikti dvejopai: tiek žmonėms palankiai, tiek nepalankiai. Pirmuoju atveju Aišnuverta – Didžioji Motina, ji įvardijama „švelniojo lietaus paukščių motina“. Kita vertus, Aišnuverta, kaip vandens ir ugnies viešpatė, galinti atnešti ligas ir katastrofas. Šiuo aspektu ji įvardijama „tamsiosios mėlynosios audros viešpate“.
Prieš palikdama Žemę, deivė Nemurui skyrusi užduotį nubausti iširus už tai, kad šie nesilaiką jos priesakų.
Pašilės II pasaulinio karo aukų kapinės
thumb|350px
Pašilės II pasaulinio karo aukų kapinės – kapinės Ukmergės miesto pietuose, Pašilės gyvenvietės šiaurinėje dalyje. Kapinėse palaidota 1417 II pasaulinio karo dalyvių. Kapinėse buvo tradicija minėti II pasaulinio karo pabaigą gegužės 9 d.
Istorija
Laidojimo vieta įsteigta 1950 m., čia palaidoti TSRS kariai, žuvę 1944 m. Ukmergės apylinkėse, taip pat stribai ir sovietiniai aktyvistai, žuvę 1944–1953 m., 16-osios divizijos kariai, mirę 1970 m. ir vėliau. 1957–1960 m. palaidojimo vieta išplėsta, perkeliant palaikus iš Ukmergės miesto centre buvusių TSRS karių palaidojimo vietos, 1975 m. – ir iš Deltuvos miestelio. 1985 m. palaidojimo vietos teritorijoje pastatytas paminklas (sukurtas 1951 m., autorius – skulptorius Robertas Antinis), perkeltas iš Ukmergės miesto centro.
1956 m. inventorizacijos byloje nurodoma, kad šioje vietoje palaidota 98 identifikuoti kariai ir 15 nežinomų. 2002 m. Rusijos ambasada Lietuvoje atliko teritorijos tvarkymo darbus, įrengė naujas paminklines plokštes su iškaltomis žuvusiųjų pavardėmis. 268 plokštėse įškaltos 1147 karių pavardės, vienoje plokštėje nurodyta 180 nežinomų karių. Tarp žu­vu­sių­jų – įvai­rių tau­ty­bių žmo­nės, yra ir lie­tu­vių. Dau­gu­ma ka­pų by­lo­ja, kad čia il­si­si žu­vu­sie­ji per II pa­sau­li­nį ka­rą, ta­čiau yra ir vy­rų, žuvusių Afganistane ar per ne­lai­min­gus at­si­ti­ki­mus, per pra­ty­bas tai­kos me­tais so­vie­tų ka­riuo­me­nė­je.
Lietuvos futbolo varžybos 1931 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1931 m.
Lietuvos lyga
Į pirmąkart sudarytą bendrą Lietuvos lygą (sezono pradžioje vadinta Aukštoji lyga) pakviestos visų ankstesnių apygardų komandos, išskyrus Šiaulius (Makabi Šiauliai nepakviestas).
Pablizgė
Pablizgė – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Rokiškio.
SG Wattenscheid 09
Bochumo „Wattenscheid“ – Vokietijos futbolo klubas iš Bochumo.
Pirolizinas
Pirolizinas – netipinė aminorūgštis, aptinkama metaną sintetinančiose archėjose. Pagrindinė fiziologinė jo naudojimo sritis yra piroliziną turinti metilamino metiltransferazė, jos aktyvus centras. Pirolizino genus praradusios bakterijos nebegali augti ant kai kurių šiaip joms tinkamų substratų. 2010 m. buvo žinomas tik vienas atrodo kitą funkciją atliekantis, pirolizino turintis baltymas. Ši funkcija nebuvo aiški.
Pirolizinas įjungiamas į peptidinę grandinę transliacijos metu, kaip ir kitos aminorūgštys. Jis turi savo transportinę RNR bei specifinį kodoną (UAG), kuris taip veikia tik specifinėmis sąlygomis (įprastai tai „stop“ kodonas). Skirtingai nuo selenocisteino, pirolizinas iš pradžių susintetinamas ir tik paskui prijungiamas prie savo tRNR.
Pirolizinas ląstelėje susintetinamas iš dviejų lizino molekulių, vieną jų iš pradžių paverčiant metilornitinu ir po to prie šio prijugiant antrąją.
Barbastras
Barbastras – miestas šiaurės rytų Ispanijoje, Hueskos provincijoje, Aragono regione. Miestas yra šalia Cinca ir Vero upių santakos.
Istorija
Barbastro pavadinimas yra kilęs iš senosios Barbitanijos, buvusios romėnų gyvenvietės, kurioje IX a. buvo pastatyta pilis aukščiausioje miesto dalyje šiandien vadinamoje Tarpsienio rajonu. Po trijų amžių miestas buvo nuvargintas ir nuniokotas karų. 1064 m. popiežius Aleksandras I, kartu su prancūzų kariuomene per pirmąjį istorijoje kryžiaus žygį užkariavo musulmonų užimtą Barbastrą. Po vienerių metų, 1064 m. taifų valdovai padėjo atstatyti suniokotą miestą. XVI a. prasidėjo miesto plėtra iki priemiesčių ir didelių dvarų statyba, kurie buvo Aragono atgimimo civilinės arhcitektūros pavyzdžiai, ir didinga katedra kuri buvo tarsi ekonominės gerovės susigrąžinimo simbolis. Nuo tada, Barbastras augo ir vystėsi, tapdamas "labai kilniu, ištikimu ir garsiu" miestu, kuris yra žinomas šiais laikais.
Spengla
Spengla gali reikšti:
Volvo V70
Volvo V70 – verslo klasės automobilis, gaminamas ir parduodamas bendrovės „Volvo Cars“ nuo 1996 m.
Pirmoji karta
Pirmoji karta (1996–2000) pradėta gaminti 1996 m. lapkričio mėnesį. Visų varančių ratų modelis vadintas Volvo V70 AWD. Sedano modelis, pavadintas Volvo S70 ir nuo 1997 m. gegužės sportinė versija, vadinama Volvo V70 R.
Antroji karta
Antroji karta (2000–2007) pradėta gaminti 2000 m. pabaigoje. Pasirodė modeliai Volvo V70 XC (gamintas 2000–2002 m.) ir Volvo XC70 (gamintas 2003–2007 m.) bei 2003–2007 m. buvo gaminamas Volvo V70 R. Tai buvo galingiausia versija, turinti 300 AG (224 kW) galią ir 400 Nm sukimo momentą. Plačiau apie 2004 metų Volvo V70 su 2.4 litrų dyzeliniu varikliu bei 5 pavarų mechanine greičių dėže https://www.youtube.com/watch?v=f3f4dVUaisw.
Trečioji karta
Trečios kartos (2007–2016) Volvo V70 – tai modelis, turintis daug bendro su Volvo S80. V70 yra gaminamas ant Ford EUCD platformos: kartu su kitais Ford modeliais – S-MAX, Mondeo ir Galaxy. Šis universalas turi automatinę bagažo pakrovimo sistemą ir automatinio uždarymo funkciją. Taip pat gaminama ir visų varomųjų ratų versija Volvo V70 XC (Cross Country) su padidinta prošvaisa, plastikiniais kėbulo elementais. Galingiausia versija vadinama Volvo V70 R, kuri turi 300 AG (224 kW) galią ir 400 Nm sukimo momentą. Trečios kartos Volvo V70 interjeras yra laikomas vienu iš patogiausių visoje automobilių pramonėje – automobilis yra daug prabangesnis, negu ankstesnė karta. Tai „skandinaviško dizaino“ etalonas. Automobilis garsėja geresnėmis saugumo savybėmis – jis įvertintas puikiai tiek priešakinio, tiek šoninio, tiek galinio smūgio atvejais ir yra geresnis už vokiškus arba japoniškus jo konkurentus. Automobilyje yra ir sistema BLIS (Blind Spot Information System) padedanti sekti vairuotojams nematomas “aklas zonas”, bei sistema, tikrinanti priekyje esančias transporto priemones ir perspėjanti vairuotoją, jeigu šis per daug priartėja. Tai itin saugus, patogus, solidus ir gana išvaizdus automobilis.
Trečios kartos modifikacijos:
1.6 DRIVe (109 Hp)| 1.6 T4 (180 Hp)| 1.6 T4F (180 Hp) Ethanol 1.6 T4F (180 Hp) Ethanol Automatic 2.0 (145 Hp) 2.0 D3 (163 Hp) 2.0 D3 (163 Hp) Automatic 2.0 T (203 Hp) 2.0 T (203 Hp) Automatic 2.0 T5 (240 Hp) 2.0 T5 (240 Hp) Automatic 2.0D (136 Hp) 2.0F (145 Hp) Ethanol 2.0F (145 Hp) Ethanol Automatic 2.4 D (175 Hp) 2.4 D (175 Hp) Automatic 2.4 D5 (205 Hp) 2.4 D5 (205 Hp) 2.4 D5 (205 Hp) Automatic 2.4 D5 (205 Hp) Automatic 2.4 D5 (205 Hp) AWD Automatic 2.4 D5 (215 Hp) 2.4 D5 (215 Hp) Automatic 2.4 D5 (215 Hp) AWD Automatic 2.4D (163 Hp) 2.4D (163 Hp) Automatic 2.4d (185 Hp) Automatic 2.4d AT AWD (185 Hp) 2.4d MT (185 Hp) 2.4d MT AWD (185 Hp) 2.5 T (231 Hp) 2.5 T (231 Hp) Automatic 2.5FT (200 Hp) Ethanol 2.5FT (200 Hp) Ethanol Automatic 2.5FT (231 Hp) Ethanol 2.5FT (231 Hp) Ethanol Automatic 2.5T AT (200 Hp) 2.5T MT (200 Hp) 3.0 T6 (304 Hp) AWD Automaticgalia 3.0i T6 AT AWD (285 Hp) 3.2 (243 Hp) Automatic 3.2 (243 Hp) AWD Automatic 3.2i AT (238 HP) 3.2i AT AWD (238 Hp).
Varikliai
Prieš 30 metų vokiečių automobilių gamintojas „Volkswagen" siurblio ir purkštuko sistemos pagrindu sukūrė naują TDI dyzelinį variklį. Pagrindiniai jos privalumai – mažos kuro sąnaudos ir galingumą užtikrinantis didesnis sukimo momentas.
TDI variklių privalumai: gerokai didesnis degalų įpurškimo slėgis nei kitų sistemų (TDI – 2050 barų, „Common Rail" – 1350 barų); dėl degalų purkštuko ir siurblio jungties galima tiksliai valdyti įpurškimą, pasiekiamas didesnis sukimo momentas, gerėja variklio elastingumas; dėl tikslaus pirminio įpurškimo gerokai sumažėja triukšmas degant kurui ir maksimaliai sumažėja išmetamųjų dujų azoto oksidų.
Tai didžiausio naudingumo koeficiento tarp visų dyzelinių degalų įpurškimo sistemų ir veiksmingiausi šios klasės varikliai pagal degalų sąnaudas.
Centrinė konsolė
miniatiūra|Centrinė konsolė
Gelovinė
Gelovinė – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurę nuo Merkinės, prie kelio. Aplink kaimą auga Subartonių miškai, piečiau telkšo ežeras Gelovinė.
Istorija
XIX a. pab. buvo šlėktų užusienis Trakų apskrityje.
Anahitė
thumb|180px|Bronzinės statulos fragmentas (I a. pr. m. e.), aptiktas XIX a. netoliese Erezo, galimai vaizduojantis Anahitę Anahitė, Anaitė (🇦🇲) – Deivė Motina, taip pat vaisingumo, meilės deivė armėnų mitologijoje. Tėvas – Aramazdas. Anahitė laikyta ir jo žmona. Anahitė vadinta didžiąja motina, didžiąja viešpate, skaistybės motina. Buvo laikoma armėnų globėja.
Teigiama, kad deivės kultas susiklostė Armėnijoje, tačiau jam įtakos galėjo turėti tarp įvairių regiono tautų paplitęs Deivės Motinos kultas. Iš pradžių Anahitė buvo glaudžiai susijusi su deive Asthik. Gali būti, kad tai tebuvo skirtingi tos pačios deivės vardai. Visgi ilgainiui susiklostė savarankiški abiejų deivių kultai, išsiskyrė ir jų funkcijos. Vaisingumo kultas pradėtas sieti daugiausia su Anahite. Tvirtinama, kad tam įtakos turėjo iranėnų deivės Ardvisuros Anahitos vaizdinys. Be to, Anahitės kultas neteko orgijų pobūdžio.
V a. pr. m. e. Anahitė jau buvo viena svarbiausių armėnų dievybių (greta Aramazdo). Anahitės kultas buvo plačiai paplitęs Armėnijoje, būta daugelio šios deivės šventyklų. Minima, jog armėnų valdovas Artašesas I pastatydino deivės statulų ir savo įsakuose nurodė jas garbinti. Erize (dab. Erzindžanas, Turkija) stovėjo auksinė Anahitės statula. Plinijus Vyresnysis nurodo, kad Marko Antonijaus kareiviai sudaužė didžiulę dievybės statulą iš gryno aukso ir pasidalino nuolaužas tarpusavyje. Krikščionybei tapus oficialiąja religija, deivės kultas nunyko.
Sinkopė (kalbotyra)
Sinkopė ( 'išstūmimas') – kalbotyros terminas, kuriuo vadinamas balsio išnykimas tarp dviejų priebalsių.
Čividale del Friulis
Čividale del Friulis (,, , , vietine tarme Sividât, , ) – miestas ir komuna Udinės provincijoje, Italijos Friulio-Venecijos Džulijos regione. Miestas išsidėstęs 135 m virš jūros lygio rytų Alpių papėdėje, važiuojant geležinkeliu už 15 km nuo Udinės, netoli Slovėnijos sienos.
Archeologiniai radiniai rodo, kad ši vietovė buvo apgyvendinta jau paleolite ir neolite. Geležies amžiuje regioną buvo apgyvendinę keltai. Dėl strategiškai svarbios padėties prie šiaurės rytų Italijos sienos 50 m. pr. m. e. romėnai čia pastatė pilį, kurią vėliau Julijus Cezaris pertvarkė į forumą, o pats miestas imtas vadinti Forum Iulii (Forum Julijus) 'Julijaus forumas'. Netrukus po to Forum Julijus tapo municipija. Ilgainiui nuo miesto pavadinimo Forum Julijus kilo viso regiono pavadinimas Friulis ir atitinkamai tautos vardas friulai. Nuo 776 m., po langobardų pralaimėtų mūšių, Forum Julijus imtas lotyniškai vadinti Civitas Austriae 'Rytų miestas', o iš 'miestas' radosi. Tad pavadinimas Cividale del Friuli reiškia 'Friulio miestas'.
Kažkada buvęs svarbus regiono miestas, dabar Čividale del Friulis yra ramus, mažas miestelis, turistus traukiantis dėl viduramžius menančio centro. Čividale del Friulyje gyvena 10 974 žmonės (2021 vasario 28 d. duomenys). Miesto ir komunos globėjas – šv. Donatas Arecietis, jo diena švenčiama rugpjūčio 21 d.