cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Staki–Baltik vairas
Komandos sudėtis
Pirmąjį sezoną komandoje pradeda aštuoni dviratininkai, tarp kurių labiausiai patyrę Darijus Džervus (Lietuvos grupinių lenktynių čempionas, atstovavo Naujosios Zelandijos komandai „CCT p/b Champion System“), Paulius Šiškevičius (atstovavo Airijos komandai „An Post-Chain Reaction“), taip pat Airidas Videika, Mykolas Račiūnas, Venantas Lašinis, Jurgis Taučius ir kt. Ateityje planuojama komandoje turėti bent dvylika sportininkų.
Komandos sporto direktoriaus pareigas eina 2014 m. dviratininko karjerą baigęs Marius Bernatonis.
Oud-Heverlee Leuven
Leveno „Oud-Heverlee“ – Belgijos futbolo klubas iš Leveno.
Lizduolė
Lizduolė (Neottia) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis. Daugiamečiai žoliniai augalai, turintys žvyniškus, rudus arba gelsvai rudus lapus.
Lietuvoje auga viena rūšis – rusvoji lizduolė (Neottia nidus-avis, vok. Vogel-Nestwurz). Augalas žydi V-VI mėn. Auga lapuočių ir mišriuose miškuose. Lietuvoje apyretis.
thumb|left|210px|Rusvoji lizduolė
Pelkinis kazlėkas
Pelkinis kazlėkas  – baravykinių (Boletaceae) šeimos, kazlėkų (Suillus) genties grybų rūšis.
Šlapi, pelkėti miškai, dažniausiai tarp kiminų, po pušelėmis. Vasara, ruduo. Vaisiakūniai nemėsingi, gležni.
Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė užauga iki 5–6 cm skersmens, nemėsinga, gelsva, pilkai gelsva, gleivėta. Vamzdeliai gelsvi, rausvai geltoni. Kotas 5–9×1–2 cm, dažniausiai išlinkęs, kreivas, su žiedu. Trama gelsva, žalsva, sena – pavandenijusi, plona, minkšta, spalvos nekeičia. Sporos 7–10×3–4 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai nemėsingi, auga aukštapelkėse, tarp kiminų.
Dygsta pavieniui, po kelis vaisiakūnius. Valgomas, bet neprilygsta tikrajam, geltonajam ar šiliniam kazlėkams. Menkavertis.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 75 psl.
Vasarinis skydvėžis
Vasarinis skydvėžis (Triops cancriformis) – skydvėžių (Notostraca) būriui priklausantis vėžiagyvis. Rūšis laikoma viena iš seniausių planetoje, beveik nepakitusi, palyginus su šios rūšies fosilijom iš vėlyvojo triaso.
Išvaizda, gyvenimo būdas
Užauga iki 11 cm ilgio (nelaisvėje tik iki 6 cm). Galvą ir kojas dengia skydas, dėl ko skydvėžis savo išvaizda panašus į mažą kardauodegį.
Gyvena vasarą išdžiūstančiuose vandens telkiniuose, kūdrose, senvagėse. Minta smulkiais bestuburiais, augalų liekanomis, žuvų ar varlių ikrais. Plaukioja paprastai skydeliu į viršų, bet jei telkinyje mažai deguonies, gali plaukioti aukštyn kojom ir arti vandens paviršiaus.
Iš kiaušinių išsirita gegužės mėnesio pradžioje, subręsta per 2 savaites. Dauginasi iki rugsėjo (ar kol išdžiūsta telkinys). Kiaušiniai išdžiūvusiame dumble išlieka gyvybingi kelerius metus.
Paplitimas
Aptinkamas Europoje ir Azijoje iki Viduriniųjų rytų ir Indijos.
Jungtinės Karalystės demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Jungtinės Karalystės demografiją. |thumb|right|240px|Populiacijos kitimas 1961 - 2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. Gyventojų skaičius: 61 113 205 (2009 m. apskaičiavimai)
Vasarinis skydvėžis
Paplitimas
Lietuvoje žinomos tik trys radimvietės: Voniškių kaimas (Šakių r.), Dukstynos entomologinis draustinis (Ukmergės r.) ir Meškalaukio apylinkės (Pasvalio r.). Nuo 1991 m. saugomas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Jungtinės Karalystės demografija
Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 0,279 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 10,65 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 2,16 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 4,85 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
INFOLEX
INFOLEX – teisės portalas, teisinių žinių ir naujienų tinklavietė, elektroniniai teisės produktai. Prekės ženklą valdo privati bendrovė UAB „Lexnet“. 81% UAB „Lexnet“ akcijų priklauso švedų „Bonnier Business Press AB“, 19% – „Verslo žinių“ vyriausiajam redaktoriui Rolandui Barysui. .
Istorija
Nuo 2005 m. Infolex prekės ženklas priklauso UAB „Lexnet".
Produktai
Teisės naujienų portalo skiltis sudaro: Teisės aktualijos, Darbo birža, Diskusijos, Kas ką veikia, Pagrindiniai teisės aktai, Teismų praktikos apžvalgos.
Teisinės informacijos paieškos sistemą sudaro: Lietuvos teisės aktai, Lietuvos teismų praktika, Lietuvos teisėkūra, ES teisės aktai, ES teismų praktika, Rinktinė Praktika.
Teisinės atitikties valdymo sistemą sudaro: teisinių pokyčių srautas, biblioteka, teisinės rizikos valdymo įrankiai.
Sengoku laikotarpis
Sengoku laikotarpis arba Kariaujančių valstybių laikotarpis (戦国時代 Sengoku jidai) buvo socialinių neramumų, politinių intrigų ir nesiliaujančių karų laikotarpis Japonijos istorijoje, trukęs nuo XV a. vidurio iki XVII a. pradžios.
Nos Ašikagų šiogūnatas išlaikė Kamakuros šiogūnato ir įvedė karių vyriausybę, pagrįstą tomis pačiomis ekonominėmis teisėmis ir pareigomis, įkurtą dar Hōdžō klano su Goseibai Šikimoku 1232 m., jis nesugebėjo išlaikyti daugumos daimių, ypač tų, kurių valdos buvo toli nuo Kioto, ištikimybę. Dėl prekybos su Kinija vystėsi ekonomika, didėjo pinigų vartojimas, atsirado turgūs ir prekybos miestai. Dėl to ir dėl pažangos žemės ūkyje atsirado didesnis autonominės valdžios troškimas visuose visuomenės sluoksniuose. Nuo XV a. pradžios badas ir žemės drebėjimai sukeldavo valstiečių maištus, kuriems nepatiko mokesčiai ir skolos.
Ōnin karas (1467–1477 m.), kurio prielaidose buvo ekonominis skurdas, o priežastis nesutarimas dėl šiogūno įpėdinio, laikomas Sengoku laikotarpio pradžia. "Rytinė" Hosokava klano ir "Vakarinė" Jamana klano armijos 11 metų kovojo aplink Kiotą, o vėliau konfliktas išplito į kitas provincijas.
Po pusantro šimtmečio trukusios suirutės Oda Nobunaga beveik suvienijo Japoniją, bet 1582 m. jį išdavė generolas Akeči Micuhide. Taip atsirado galimybė Tojotomi Hidejoši, kuris iš pėstininko tapo vienu patikimiausių Nobunagos generolu, tapti ir jo įpėdiniu. Hidejoši sutramdė likusius daimius ir nors negalėjo tapti šiogūnu dėl žemos kilmės, valdė kaip Kampaku.
Kai jis mirė nepalikęs suaugusio įpędinio, vėl kilo politinė nesantaika, kuri baigėsi Tokugava Iejasu iškilimu. Iejasu įkurtas šiogūnatas išliko iki Meidži restauracijos 1868 m.
Svėdasas
Svėdasas (arba Beragis) – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Anykščių rajone, apie 1 km į šiaurę nuo Svėdasų. Nusidriekęs iš šiaurės rytų į pietvakarius 2,73 km, plotis iki 0,68 km. Altitudė 98 m. Ežero gylis siekia 24,7 m. Telkšo rininės kilmės duburyje, kurio šlaitai neaukšti, o krantai su terasomis, žemi, vietomis (šiaurėje, pietryčiuose, pietuose) užpelkėję. Krantai beveik ištisai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Pietrytinį galą atskiria giliai įsiterpiantis pusiasalis. Šiaurėje yra pailga sala (0,64 ha). Svėdaso dugną dengia sapropelingas molis, pakrantes – dumblingas smėlis arba (šiaurėje, vakaruose) žvirgždas. Aplink ežerą plyti dirbami laukai.
Į Svėdasą suteka 6 upeliai (vienas jų – iš Alaušo), vakaruose išteka Jaros intakas Svėdasa (Bajorų upelė).
Prie ežero įsikūrę Bajorų ir Moliakalnio kaimai. Vakarinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Svėdasų dvaro sodyba ir parkas.
Ežero vardas yra sėliškos kilmės. Pavadinimas siejamas su žodžiu svidus („blizgus“) bei svidėti, svydėti („švytėti, blizgėti, blizgėti“). Taip pat galimai susijęs žodis sveda („bala, dedervinė“), nors jo paplitimas neaiškus.
Pliuralizmas (tarptautiniai santykiai)
Pliuralizmas – tarptautinių santykių teorija. Pliuralizmas atmeta, viena vertus, valstybės, kaip vieningo, neskaidraus veikėjo, bei, kita vertus, tarptautinės aplinkos kaip iš anksto determinuotos ir nepakeičiamos, įvaizdžius. Pliuralistai mano, kad Valstybės veikimui tarptautinėje aplinkoje įtakos gali turėti ne tik pati tarptautinė aplinka, suprantama kaip nepriklausomų valstybių interesų susidūrimo arena, bet ir kiti veiksniai – tarptautinės organizacijos, valstybių vidaus politika ir netgi atskiri individai.
Pagal pliuralistinį valstybės supratimą užsienio politiką formuoja ne valstybė kaip abstrakcija, o konkretūs žmonės ar jų grupės. Pliuralizmo paradigmos šalininkų studijos, remdamosi psichologijos ir fenomenologijos, ypač vadinamosios subjektyvios realybės sąvokomis, metė iššūkį pagrindinei realizmo maksimai, kad sprendimų priėmėjai veikia racionaliai siekdami savo politikos tikslų. Realiame pasaulyje dėl nepilnos informacijos, emocijų ir blogos komunikacijos veikėjų racionalumas yra ribotas. Kognityviniai psichologai ir jais sekę tarptautinių santykių tyrinėtojai nurodė ribotas žmonių galimybes apdorojant informaciją, kurios objektyviai neleidžia jiems išlaikyti visiško racionalumo.
Maždaug apie 1970-uosius metus pliuralizmas išsikovojo gana žymias pozicijas politikos moksluose. Pliuralizmo šalininkai yra įsitikinę, kad atskiri valstybės veikėjai, motyvuoti nacionalizmo, etniškumo, idealų, diplomatinių įgūdžių ir tarptautinės sistemos suvokimo, yra pagrindiniai pokyčių pasaulio politikoje šaltiniai. Tarptautinė sistema gali varžyti valstybių veiksmus, tačiau tik individai tuos veiksmus nulemia.
Pluralism (political theory)
Fernando de la Rúa
Gimė Kordoboje, mokėsi vietiniame kariniame licėjuje. Kordobos universitete gavo teisininko išsilavinimą. 1973 m. tapo Senato nariu. Netrukus įgavo didelę įtaką partijoje. 1983 m. išrinktas į Deputatų Rūmus, o 1989 m. vėl tapo Senato nariu. 1996 m. išrinktas Buenos Airių meru. 1999 m. dalyvavo prezidento rinkimuose. de la Rua sudarė ramaus, nuoširdaus, nuosaikaus politiko įvaizdį. Kritikavo Karloso Menemo korumpuotą administraciją. Laimėjo rinkimus surinkęs 50 % rinkėjų balsų.
Fernando de la Rua valdymo laikotarpiu finansų ministro Domingo Kavaljo finansų reforma sukėlė ekonominę krizę, politinę suirutę, demonstracijas, riaušes. Prezidentas nesiėmė ryžtingų veiksmų ir nesugebėjo sustabdyti nuosmukio. 2001 m. gruodžio mėn. kilo demonstracijos, kurių metu buvo skelbiamas šūkis ¡que se vayan todos! (visus lauk!). Galiausiai prezidentas atsistatydino, tačiau net ir po to dar beveik pusmetį krizė tęsėsi.
Loreta Graužinienė
Loreta Šniokaitė-Graužinienė (g. 1963 m. sausio 10 d. Rokiškyje) – Lietuvos politinė veikėja, Darbo partijos pirmininkė (2013–2015 m.), Seimo pirmininkė.
Biografija
1970–1976 m. Loreta Šniokaitė mokėsi Rokiškio Edvardo Tičkaus vidurinėje mokykloje, 1976–1979 m. – Lentvario vidurinėje mokykloje, 1979–1981 m. – Žiežmarių vidurinėje mokykloje.
1982–1983 m. Durpynų statybos valdybos, 1983–1984 m. Ukmergės rajono „Žiburio“ kolūkio, 1984–1986 m. Ukmergės žemės ūkio technikos susivienijimo buhalterė. 1982–1992 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultete ir įgijo buhalterinės apskaitos ekonomisto specialybę. 1986–1992 m. Ukmergės komunalinių įmonių kombinato ekonomistė.
1992–1994 m. ŽŪB „Pamušis“ ir UAB „Muša“ vyr. finansininkė. 1994–2004 m. Ukmergės aukštesniosios žemės ūkio mokyklos dėstytoja. 1996–2004 m. L. Graužinienės individualios įmonės savininkė ir auditorė. 1998–2004 m. UAB „Balanso auditas“ auditorė.
2004–2008 m., 2008–2012 m. ir nuo 2012 m. LR Seimo narė. 2004–2006 m. Darbo partijos frakcijos Seime seniūnė. 2007 m. išrinkta Ukmergės rajono savivaldybės tarybos nare. 2009 m. kandidatavo LR prezidento rinkimuose. Nuo 2012 m. Darbo partijos frakcijos Seime narė, nuo 2013 m. Darbo partijos pirmininkė. Nuo 2013 m. spalio 3 d. LR Seimo pirmininkė.
2015 m. kovo 17 d. L. Graužinienė pasitraukė iš Darbo partijos pirmininkės pareigų.
2016 m. spalio 10 d. L. Graužinienė pranešė pasitrauksianti iš Darbo partijos.
Šeima
Vyras Julius Graužinis (g. 1942 m.). Sūnūs Eimantas (g. 1987 m.) ir Julius (g. 2002 m.).
Namvala
Namvala (angl. Namwala) – miestelis Pietų provincijoje, Zambijoje. Per miestelį teka Kafuė upė, 996 metrais virš jūros lygio. 2002 m. gyventojų skaičius siekė – 5 532 žmones, o namų ūkiai – 977.
Golvėjus
Golvėjus – ketvirtasis pagal dydį Airijos miestas, įsikūręs šalies vakaruose. Laikomas Airijos kultūros sostine. Yra teatras, miesto muziejus, katedra, veikia universitetas, oro uostas.
Istorija
1124 m. pastatyta Golvėjaus tvirtovė.
Lietuviai
Mieste gyvena nemažai lietuvių. Veikia lietuviška savaitgalinė mokykla.
Bisau Gvinėjos transportas
Bisau Gvinėjos transportas – transporto infrastruktūra ir priemonės Afrikos valstybėje Bisau Gvinėjoje.
Geležinkeliai
Geležinkelių šalyje nėra. 1998 m. buvo nutarta tiesti liniją į Gvinėją, bet darbai nevyksta.
Keliai
thumb|240px|Autobusas Bisau mieste
1996 m. Bisau Gvinėjos kelių tinklą sudarė 4400 km kelių, iš kurių 453 km buvo grįsti. Per šalį praeina Vakarų Afrikos pakrantės kelio ruožas tarp Bandžulio ir Konakrio. Taip pat keliai veda į Labę (Gvinėjoje), Koldą (Senegale).
Šalies automobilių parkas senas, techniškai netvarkingas. Dėl to ir dėl blogos kelių būklės dažni autoįvykiai.
Vandens transportas
Svarbiausias šalies uostamiestis – Bisau. Jam tenka 90 % šalies prekių pergabenimo apyvartos. Statomas giliavandenis uostas Buboje. Laivuojama Kašeu upė (Kašeu, Farimo uostai), Žeba (iki Bafatos).
1998 m. buvo įregistruoti 23 jūrų laivai; prekybinio laivyno tonažas 6079 bruto tonos.
Oro transportas
1999 m. Bisau Gvinėjoje buvo 30 lėktuvų pakilimo takų, iš kurių 3 buvo grįsti. Šalia Bisau yra vienintelis šalyje Osvaldo Vieira tarptautinis oro uostas (skrydžiai į Lisaboną, Dakarą, Konakrį ir kt.).
Viešeikiai
Viešeikiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Sudeikių.
Baltų kalbos
dešinėje|miniatiūra|350x350px| Baltiškų [[Hidronimas|hidronimų paplitimo arealas{{legend|#8FB0FF|Plotas, kuriame gausu baltiškų hidronimų}} {{legend|#B8CCFF|Plotas, kur baltiškų hidronimų nedaug ir dalis jų abejotini}} ]] Baltų kalbos – indoeuropiečių (ide.) kalbų grupė, kilusi iš baltų prokalbės. Baltų kalbų grupė iš kitų išsiskiria savo archajiškumu ir todėl yra tyrinėjama daugelyje pasaulio mokslo centrų. Ją sudaro gyvosios lietuvių, latvių kalbos (kartais kaip atskira kalba išskiriama latgalių kalba, kuri taip pat laikoma latvių kalbos tarme) ir mirusios – prūsų, jotvingių, kuršių, žiemgalių, sėlių, rytų galindų. Iš mirusiųjų baltų kalbų rašto paminklus paliko tik XVIII a. pradžioje išnykusi prūsų kalba.
Šiais laikais baltų (lietuvių ir latvių) kalbomis šneka daugiau nei 4,5 mln. žmonių (daugiausia Lietuvos ir Latvijos teritorijose, taip pat emigracijos šalyse – JAV, Vakarų Europoje). Senovėje baltų kalbos buvo paplitusios platesniame areale ir jomis kalbama dab. Lenkijos šiaurės rytuose ir dab. Karaliaučiaus srityje bei Baltarusijos šiaurės vakaruose. Iki VII–VIII, o vietomis iki XII ar net XV a., baltų kalbomis buvo kalbama dar platesnėje teritorijoje rytuose – iki Volgos aukštupio, Okos baseine ir iki Dniepro bei Pripetės vidurupio.
Istorinės žinios
Baltų terminą pirmąkart pavartojo vokiečių kalbininkas G. Neselmanas knygoje „Die Sprache der alten Preußen an ihren Überresten erläutert“ (Berlin, 1845). Terminas padarytas iš Baltijos jūros vardo, kuris gali būti susijęs su šaknimi balt-, nors dėl Baltijos vardo kilmės yra keletas hipotezių, iš jų tik viena sieja šį vardą su minėta baltiška šaknimi.
Iki tol buvo vartojami terminai lietuvių kalbos, latvių kalbos ir pan. Kalbininkai K. Jaunius ir K. Būga, remdamiesi I a. romėnų istoriko Kornelijaus Tacito veikale „Germania“ minimu Aestiorum gentes, taip pat ir vėlesnių istorikų šaltiniais, baltus vadino aisčiais. Remiantis senaisiais istoriniais šaltiniais, šiuo pavadinimu, kaip spėjama, buvo vadinama viena iš prūsų genčių. Todėl jis nėra itin plačiai vartojamas.
Senovės baltų etnosai
Įvairūs baltų etnosai nuo pat jų susiformavimo gyveno Europos indoeuropiečių arealo šiaurės rytuose, – į šiaurę bei šiaurės rytus nuo baltų kraštų jau akmens amžiuje plytėjo finų genčių žemės. Vandenvardžių studijos ir archeologijos duomenys rodo, kad sen. baltų arealas nuo II tūkst. pr. m. e. vakaruose siekė Oderį ir driekėsi iki Volgos ir Okos aukštupių rytuose, savo centrinėje dalyje apimdamas Nemuno baseiną, Dauguvos aukštupio bei vidurupio sritis ir Dniepro aukštupio bei vidurupio upyną, o pietuose – visą Pripetės baseiną ir nemažą dab. Vakarų Ukrainos dalį. VIII a. pr. m. e. ir VI-V a. pr. m. e. baltų arealas dėl baltų migracijų ir kt. priežasčių dar išsiplėtė šiaurės rytų bei pietvakarių kryptimis, apimdamas ankstesniais laikais dab. šiaurės vakarų Rusijoje (Volgos ir Okos tarpupio vakarinėje dalyje) gyvenusių finų žemes.
VII-VIII a. sandūroje Desnos ir Okos baseinuose gyvenusių vad. Dniepro baltų, o vėliau – ir kitų, toliau į vakarus gyvenusių baltų žemes pradėjo kolonizuoti rytų slavai. Baigiantis šiai kolonizacijai (apie XII a. vidurį), pagrindinis baltų arealas apėmė šių dienų Lietuvą, Latviją, šiaurės vakarų Baltarusiją, Lenkijos Palenkės vaivadiją ir buv. Rytprūsius; kita vertus, kone visoje lingvistiškai suslavėjusioje sen. baltų arealo dalyje bent jau XIII-XIV a. dar gyvavo daugybė įvairaus dydžio baltiškų „salų“, o ankstesnio baltų arealo ryčiausioje dalyje baltiškai kalbėta, matyt, iki pat Naujųjų amžių pradžios: nors rusėniškoje Nestoro kronikoje Protvos baseine gyvenusi baltiška galindų gentis minima aprašant tik XI-XIII a. įvykius, rusų archeologas V. Sedovas (Валентин Васильевич Седов) teigia, kad rusai Protvos baseino miškus kolonizavo ir galindų genties likučius asimiliavo tik XV-XVI a. (taip pat žr. „Rytų galindų kalba“).
Ilgiausiai išlikusias baltų (lietuvių) salas liudija ir katalikiškų bažnyčių, statytų po Lietuvos krikšto (1387), arealas rytuose (žr. „Obolcai“), nes jos buvo statomos tik lietuviams (rytų slavai krikštijosi 988 m. ir jų poreikiams buvo statomos cerkvės).
Baltų slavėjimas rytuose nesibaigęs ir mūsų dienomis: ir vakarų Baltarusijoje, ir vakarų Rusijoje tebėra lietuviškai ar latgališkai kalbančių kaimų.
Bendrumai su germanų ir slavų kalbomis
dešinėje|miniatiūra|450px|Įvairių požiūrių į baltų ir slavų kalbinės vienovės laikotarpį schema Baltų, slavų ir germanų kalbos turi bendrybių, kurių nėra kitose ide. kalbose. Tai verčia manyti, jog dalantis ide. prokalbei (maždaug 3 tūkstantmetis pr. m. e.), iš pradžių susidarė zoninės prokalbės. Viena iš tokių galėjo būti Vidurio Europoje atsidūrusi germanų – baltų – slavų (gal dar ir trakų) prokalbė, arba tarmių grupė. Jos bendrą arealą gali rodyti virvelinės keramikos kultūros teritorija, apėmusi Dauguvos, Vyslos, Elbės baseinus, Dniepro aukštupį, siekusi Reiną. Vadinasi, arealas apėmė dabartinius Nyderlandus, Daniją, Pietų Švediją, dalį Vokietijos, Lenkiją, Baltijos šalis, Vakarų Rusiją.
Iš tik baltų ir germanų kalboms būdingų bendrybių minėtinas bendras skaitvardžių 11-19 (germanų kalbose tik 11 ir 12) darybos modelis ('vienas lieka po dešimties'); esama bendrų tik su germanais žodžių šaknų (per 60), pvz., ir senovės islandų djarfr 'drąsus',  'dirbti',  ir,  ir senovės islandų gómr ir kt.
Iš baltų – slavų – germanų bendrumų visada minimas daugiskaitos naudininke ir įnagininke esantis -m- (kitose ide. kalbose -b(h)-), pvz., :  : ;  :  : germanų prokalbės *sunumiz. Bendras yra skaitvardis 1000, taip pat apie 70 bendrų žodžių, pvz., :  : sen.,  :  :  ir kt. Kalbų epochoje radosi skolinių iš germanų kalbų: gatvė, budelis, pinigas, kunigas, kalkė, yla ir kt. Ypač daug germanizmų pateko į latvių kalbą.
Baltų kalboms artimiausios yra slavų kalbos (priskaičiuojama per 300 bendrų baltams ir slavams žodžių, kurių atitikmenų nėra kitose ide. kalbose, taip pat randama nemaža morfologijos, sintaksės bendrybių). Todėl kai kurie lingvistai mano, kad baltai ir slavai kadaise sudarę vieną baltų-slavų šaką, vėliau suskilusią į dvi atskiras atšakas (A. Šleicheris). Tačiau kiti tokiai nuomonei nepritaria ir tvirtina, kad baltų ir slavų kalbos išriedėjusios iš labai artimų prokalbės tarmių (A. Mejė), o daugelis toms kalboms būdingų bendrybių esą arba paveldėtos iš ide. prokalbės, arba atsiradusios vėliau dėl artimų baltų ir slavų kalbų kontaktų (J. Rozvadovskis, J. Endzelynas).
thumb|right|260px|Baltų kalbų vieta pagal [[Wolfgang P. Schmid, 1977.]]
Chrestomatinė baltų – slavų bendrybė yra mišrieji dvigarsiai, kilę iš ide. prokalbės skiemeninių sonantų *ṛ, *ḷ, *ṃ, *ṇ, pvz., :, 'pirštas' : ,  :  (iš *gumba),  : lenkų wilk. Iš morfologijos bendrumų akcentuojamas vienodas įvardžiuotinių būdvardžių darybos modelis (būdvardis + įvardis), vienoda vienaskaitos kilmininko galūnė -a (tiesa, tik rytų baltų), pvz., :. Yra sintaksės bendrybių, pvz., dvigubas neiginys (aš nieko nenoriu), neiginio kilmininkas (nedirbti darbo), tarinio įnagininkas (jis buvo mokytoju). Su slavais baltai vienodai vadina sąvokas galva, liepa, eiti, žalias, karvė, varna, geležis, krėslas, boba, ungurys ir kt. Kai kurie bendrašakniai žodžiai baltų ir slavų kalbose įgiję kitą reikšmę, plg. , :  'stebuklas',,  'forma' :  'išvaizda', ,  'vaikas' :  'našta' ir t. t. Kalbų epochoje dėl abipusės įtakos atsirado skolinių tiek baltų, tiek slavų kalbose, plg. slavizmus lietuvių kalboje agurkas, bažnyčia, aliejus, dvaras, miestas, Kūčios, Kalėdos, Velykos, mėsa, muitas ir kt. Iš žinomesnių baltizmų rusų kalboje minėtini kovš ’kaušas’, diogotj 'degutas', jantarj 'gintaras'; daug baltizmų yra Baltarusijos ir Vakarų Rusijos bei Šiaurės Rytų Lenkijos tarmėse. Dėl baltų kalbų įtakos rytų slavų kalbose atsirado pleofonija, plg. golova (greta senoviško glava), vorona (plg. lenkų wrona), „akavimas“ (ypač būdingas baltarusių kalbai) ir kiti reiškiniai, dėl kurių rytų slavai ėmė skirtis nuo savo vakarinių ir pietinių gentainių.
Baltų ir finų kalbų santykiai
Iš finų kalbų šiaurės baltai (latvių protėviai) yra perėmę fiksuotą kirtį žodžio pradžioje, kai kurias morfologijos ir sintaksės ypatybes, taip pat leksikos skolinių, plg. latvių kāzas 'vestuvės', laiva 'valtis', māja 'namas', muiža 'dvaras', puisis 'vaikinas' ir kt. Latvijos teritorijoje yra daug finiškos kilmės vandenvardžių ir vietovardžių, kurie tankėja iš pietų į šiaurę; ypač jų tiršta Vidžemėje (Gaujos upės baseinas)
Vienas kitas skolinys iš finų kalbų yra patekęs ir į lietuvių kalbą: burė, kiras, laivas, seliava, šamas ir kt. Finiškoji kirčio atitraukimo banga palietusi mūsų šiaurines tarmes, kur kažkada gyvenę pietų kuršiai ir žiemgaliai. Taip pat finų kalbų poveikiu aiškinami tokie leksiniai dubletai kaip bliukšti / pliukšti, griaunos / kriaunos, kniūboti / kniūpoti, stiebtis / stieptis ir pan. (finai netaria skardžiųjų priebalsių). Be to, Lietuvos teritorijoje rasta apie 30, kaip spėjama, finų kilmės vandenvardžių: Ilmėdas, Ymasta, Jara, Kirgus, Pernava, Ruja, Tervetė, Ugra ir kt.
Grupės
Baltų kalbos paprastai skirstomos į dvi grupes: vakarų baltus ir rytų baltus. Vakarų baltams priskiriamos išnykusios prūsų ir jotvingių (kartais prie jų priskiriama kuršių kalba), o rytų baltams – gyvosios lietuvių, latvių ir mirusios kuršių, žiemgalių, sėlių kalbos. Apie toli rytuose ir pietryčiuose išnykusias, pvz., Dniepro baltų, kalbas žinoma mažai, jos paliudytos vietovardžiuose ir vietinėse slavų tarmėse, sakykime, kaip rytų galindų kalba.
Prūsų kalba
Iš vakarų baltų daugiausia pažįstama yra prūsų kalba, kuria buvo šnekama tarp Vyslos žemupio ir Nemuno (dabartinėje Kaliningrado srityje ir Lenkijos šiaurės vakaruose). Spėjama, kad I – III a. dalį prūsų galėjo būti užkariavę germaniškos kilmės gotai. XIII a. juos nukariavo kryžiuočiai. Prūsų kalba buvusi archajiškiausia iš visų baltų kalbų. Kryžiuočių valstybėje bei Prūsijos kunigaikštystėje prūsų kalba turėjo nepalankias sąlygas, buvo net draudžiama įstatymais, todėl tolydžiai nyko, kol XVIII a. pradžioje ji galutinai išnyko. Prūsų kalbos žodžių kilmės – etimologinį – žodyną parašė Vytautas Mažiulis, dar keletą originalių tomų – Vladimiras Toporovas. Vietovardžių išsamus aptarimas pateiktas Jurgio Gerulio, Viliaus Pėteraičio, Grasildos Blažienės ir kitų tyrėjų studijose.
Jotvingių kalba
Apie jotvingių kalbą, išnykusią anksčiau už prūsų kalbą, turime labai nedaug duomenų: keletą prastai užrašytų žodžių ir keliolika jotvingiškos fonetikos vietovardžių (vandenvardžiai Bilsas, Kirsna, Veisiejis, Seira, Seirijis, miestavardžiai Leipalingis, Jieznas, Berznykas ir kt.). Jotvingiškais laikomi ir vietų vardai, turintys priesagą -ing- (paralelė su kuršiškais vietovardžiais!), pvz., Apsingis, Nedingė, Stabingis, pavardžių priesaga -ynas , vietovardžiai su galūne -us. Jotvingių kalbos substratu laikomas ir kai kurių lenkų bei lietuvių, dzūkų tarmių „mozūravimas" (s, z tarimas vietoj š, ž).
Kuršių kalba
Kuršių kalba, kaip žinoma iš istorinių šaltinių, šnekėta vakarinėje Latvijos dalyje (Liepojos, Ventspilio, Talsų, Kuldygos ir kt. vietose) ir Žemaičių vakaruose (Klaipėdos, Skuodo, Kretingos, Telšių ir kt. vietose).
XVI a. pietų kuršius (Lietuvos pusėje) nustota minėti, todėl manoma, kad apie tą laiką jie jau buvo sužemaitėję. Latvijos pusėje kuršiai, kurių „kalba panaši į latvių“ (vadinasi, dar ne latviai), minėti iki XVII a. pradžios, tačiau maždaug nuo 1630 m. rašoma, kad jie šneka latviškai.
Kuršiai rašto paminklų nepaliko. Manoma, kad kuršių kalba buvo artimesnė vakarų baltams (prūsams ir jotvingiams), tik dėl intensyvių kontaktų su finais ir rytų baltais ji sparčiai modernėjo. Priebalsiai š, ž kuršių kalboje jau buvo virtę s, z, minkštieji k, g – atitinkamai c, dz, tačiau dvigarsiai an, en, in, un išlaikyti sveiki.
Kuršių kalbos pėdsakų yra Vakarų Latvijos ir Žemaitijos vietovardžiuose bei tų kraštų tarmėse. Kuršių kilmės vietovardžiams būdingos priesagos -ng-, -al-, pvz., Palanga, Kretinga, Būtingė, Alsunga, Žemalė, Kretingalė, Upalė ir kt.
Spėjama, kad iš kuršių šiaurės žemaičiai perėmė senovinį ei tarimą: peins 'pienas', deina 'diena', platesnį trumpųjų i, u tarimą: meškas 'miškas', bova 'buvo', taip pat kirčio atitraukimą į žodžio pradžią (šią ypatybę kuršiai perėmę iš lyvių). Latvių kuršiškoms patarmėms būdingas dvigarsių an, en, in, un tarimas, užsilikęs ir Kuršo vietovardžiuose (kitur latviai tuos garsus išvertę atitinkamai į uo, ie, ī, ū), plg. Dundaga, Gramzda, Kandava, Skrunda, Venta.
Latvių kalboje yra kuronizmų su išlaikyta kuršiška fonetika, pvz., dzintars 'gintaras', leitis 'lietuvis', menca 'menkė', rinda 'eilė', zaķis 'zuikis', venteris 'toks žvejybos įrankis', pīle 'antis', cīrulis 'vyturys' (pastaruosius tris žodžius turi pasiskolinę ir mūsų žemaičiai).
Skirtumai nuo rytinių kalbų
Vakariniai baltai nuo rytinių, kaip matyti iš prūsų kalbos paminklų, skyrėsi šiomis būdingesnėmis ypatybėmis: 1) jie išlaikė senovinį dvibalsį ei, kurį rytiniai baltai pavertė ie (plg. –, ;  – , Leipalingis, plg. liepa, kuršių asimiliantų šiaurės žemaičių deina – ); 2) vietoj prabaltiškų š, ž, panašiai kaip ir latviai, turėjo s, z (plg.  – ;  – ;  – ); 3) vietoj priebalsinių junginių kl, gl turėjo nepakeistus tl, dl (plg. –,  – ); 4) turėjo bevardės giminės daiktavardžių formas (plg.  – ;  – ); 5) daugiskaitos galininke turėjo senoviškesnę galūnę -Vns vietoj rytų baltų -Vs (plg. – ;.  – ; plg. , kur ą iš *an); 6) turėjo nemaža skirtingų žodžių (plg.  –, ;  – , ) ir kt.
Paplitimas
thumb|250px|Seniausias išlikęs tekstas lietuvių kalba, parašytas 1503–1515 metais. Perrašytas nuo XV a. originalo Iš rytų baltų kalbų didžiausia yra lietuvių kalba, kuria šneka apie 3 mln. žmonių Lietuvoje, šiek tiek Baltarusijoje (Apso, Gervėčių, Varanavo, Rodūnės, Pelesos apylinkėse), Lenkijos Šiaurės rytuose (Punske, Seinuose) ir Latvijoje palei Lietuvos sieną bei didžiuosiuose jos miestuose, daugiausia Rygoje. Be to, nemažai lietuviškai kalbančių yra JAV, Brazilijoje, Argentinoje, Australijoje ir kitur. Ligi Antrojo pasaulinio karo lietuvių gyventa ir Rytų Prūsijoje, kur nuo XVI a. vidurio buvo išsiplėtusi lietuvių literatūrinė bei kultūrinė veikla.
Istorija
Nors XIII – XV a. lietuviai buvo sukūrę didžiulę valstybę (Vytauto laikais pasiekę net Juodąją jūrą), tačiau lietuvių kalba netapo oficialiąja Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kalba. Joje valstybės reikalams buvo vartojama kanceliarinė slavų, lotynų, vokiečių, vėliau – lenkų kalba (pastarosios įtaka ypač išsiplėtė po 1569 m. Liublino unijos).
Paminklai
Seniausieji lietuvių kalbos paminklai siekia XVI a. pradžią. Pirmasis žinomas lietuviškas rašto paminklas – anoniminis poterių tekstas, ranka įrašytas į 1503 m. Štrasburge išleistos knygos „Tractatus sacerdotalis” paskutinį puslapį. Tekstas remiasi rytų aukštaičių vilniškių tarme ir veikiausiai yra nuorašas iš dar ankstesnio originalo. Nėra abejonės, kad bažnytinių lietuviškų rankraštinių tekstų būta ir anksčiau, gal net XIV a. pabaigoje, nes, po 1387 m. aukštaičių krikšto tokių tekstų būtinai reikėjo religinei praktikai (istoriniuose šaltiniuose yra užuominų, kad pirmasis poterius į lietuvių kalbą esąs išvertęs Jogaila).
Katekizmas
Tačiau seniausia žinoma spausdinta lietuviška knyga yra Martyno Mažvydo 1547 m. protestantiškas katekizmas, parašytas pietų žemaičių patarmės pagrindu su vakarų aukštaičių ypatybėmis ir išspausdintas Karaliaučiuje. Šiame katekizme įdėtas ir pirmasis lietuviškas elementorius „Pigus ir trumpas mokslas skaityti ir rašyti“, kuriame pateiktas lietuviškas raidynas ir vienas kitas autoriaus sukurtas gramatikos terminas (balsinė 'balsė raidė', sąbalsinė 'priebalsė raidė' ir kt.). Su Mažvydo katekizmu prasidėjo naujas lietuvių kalbos istorijos etapas – ėmė kurtis ir plėtotis lietuvių bendrinė kalba, reikšminga lietuvių tautos kultūrinio gyvenimo priemonė.
Dictionarium trium linguarum
Apie 1620 m. pasirodė pirmasis lietuvių kalbos žodynas – Konstantino Sirvydo „Dictionarium trium linguarum". Tai lenkų – lotynų – lietuvių kalbų žodynas, sulaukęs net penkių leidimų. 1653 m. buvo išleista pirmoji lietuvių kalbos gramatika – Danieliaus Kleino „Grammatica Litvanica“. Tad XVII a. viduryje prasidėjo ir mokslinis lietuvių kalbos tyrinėjimas, kuris ypač suintensyvėjo XIX a., atsiradus lyginamajai istorinei kalbotyrai.
Tarmės
Lietuvių kalba, V-VI a. atsiskyrusi nuo kitų rytų baltų kalbų, netrukus ėmė skilti į tarmes. Paprastai teigiama, kad pagrindinės aukštaičių ir žemaičių tarmių ypatybės lietuvių kalboje ėmė ryškėti XI-XII a.; galutinai mūsų tarmės ir šnektos susiformavo apie II tūkstantmečio vidurį ir vėliau. Dalis tarmiškųjų ypatybių atsirado, aukštaičiams ir žemaičiams asimiliavus gretimas baltų gentis: kuršių, žiemgalių ir sėlių pietines dalis bei šiaurės jotvingius ir prūsus (skalvius, nadruvius).
Dabartinė lietuvių k. tarmių klasifikacija aukštaičių ir žemaičių tarmes skiria pagal balsių o, ė (kilusius iš prokalbės ā, ē) ir dvibalsių uo, ie (kilusius iš prokalbės ō, ei) atitikmenis.
Žemaičiai vietoje aukštaitiškųjų o, ė (brolis, tėvas) taria dvibalsius uo, ie (bruolis, tievs), o vietoje aukštaitiškųjų uo, ie (duona, pienas) taria trejopus garsus: šiaurėje – ou, ėi (douna, pėins), pietuose – ū, ī (dūna, pīns), vakaruose, Klaipėdos krašte, – o, ė (dona, pėns); pagal tokį tarimą žemaičiai dar skirstomi į tris patarmes: šiaurės, pietų ir vakarų. Pastarosios atstovų beveik nelikę, nes po II pasaulinio karo daugelis Klaipėdos krašto gyventojų pasitraukė į Vakarus, o į jų vietas atsikėlė daug gretimo krašto žemaičių.
Aukštaičių tarmė taip pat turi tris patarmes: rytų, pietų ir vakarų. Skiriamasis bruožas – dvigarsių am, an, em, en ir nosinių ą, ę tarimas. Vakarų aukštaičiai juos taria kaip bendrinėje kalboje (plg.: atidarė langą), pietų aukštaičiai susiaurinę ą, ę – taria juos kaip ū, ī (plg.: atidarė langų), o rytų aukštaičiai siaurina ir minėtųjų dvigarsių balsius a, e (plg.: atidarė lungų).
Bendrinė kalba
Dabartinės bendrinės kalbos pagrindu yra vakarų aukštaičių kauniškių (suvalkiečių) šnekta, daug bendrumų turinti su jau išnykusiomis Rytprūsių lietuvių šnektomis. Jos, kaip ir vakarų aukštaičių kauniškių šnekta, yra archajiškiausios lietuvių kalbos šnektos. Tolstant nuo prūsų kalbos arealo kaimynystės, lietuvių kalbos tarmėse naujovių gausėja.
Latvių kalba
Kita gyva rytų baltų kalba – latvių. Ja pasaulyje šneka apie 1,7 mln. žmonių; daugiausia Latvijoje.
Šiaurės baltų (kuršių, žiemgalių, sėlių ir latgalių) kalbos kelis tūkstantmečius patyrė didžiulę kaimyninių finų kalbų įtaką ir gerokai nutolo nuo baltų prokalbės, t. y. labai sumodernėjo.
Be to, viduramžiais latviai nebuvo sukūrę savo valstybės, nes XIII a. juos pavergė vokiečiai (kalavijuočiai, nuo 1237 m. – kryžiuočiai). Dėl keletą šimtų metų trukusio vokiečių viešpatavimo latvių kalbai daug įtakos turėjo ir vokiečių kalba, kuri buvo vartojama dvaruose, bažnyčioje, oficialiose valdžios įstaigos; pirmųjų latviškų knygų autoriai buvo taip pat vokiečiai.
Tarmės
Šiuo metu skiriamos trys latvių kalbos tarmės: aukštaičių, lyviškoji ir vidurio. Daugeliu bruožų labai savita latvių aukštaičių tarmė, kuria šnekama Latgaloje, Augšžemėje bei Rytų Vidžemėje, dalies kalbininkų laikoma atskira baltų kalba (žr. straipsnį „Latgalių kalba“).
Bendrinė kalba
Latvių bendrinės kalbos pagrindu XIX a. tapo vidurinės tarmės žiemgališkoji patarmė (Jelgavos apylinkių šnektos). Latvių lyviškoji tarmė susiformavo latvių ir lyvių kalbų substrato pagrindu.
Žiemgalių kalba
Žiemgalių kalba šnekėta dabartinės Pietų Latvijos vidurinėje dalyje (apie Bauskę, Duobelę, Jelgavą) ir Lietuvos šiaurėje (apie Pakruojį, Pasvalį, Joniškį, Žagarę).
Apie XV a. išnykusi žiemgalių kalba taip pat nepaliko jokių rašto paminklų. Iš to krašto vietovardžių ir dabartinių lietuvių bei latvių tarmių sprendžiama, kad žiemgalių kalboje buvę išlaikyti dvibalsiai an, en, in, un, priebalsiai š, ž buvę tariami kaip latvių, t. y. s, z, bet minkštieji k, g ne visur buvę verčiami į c, dz.
Būdinga žiemgalių kalbos ypatybė buvo balsio įspraudimas tarp r bei po jo einančio priebalsio, plg. latvių žiemgališkųjų šnektų darazs (vietoj dārzs 'sodas'), berizs (bērzs 'beržas'), lietuvių šiaurės panevėžiškių ser(a)g (serga). Žiemgalos krašto vietovardžiams būdingos priesagos -ene (-ienė?), -uve: Silene, Sidabrene, Raktuve, Vircuve.
Sėlių kalba
Sėlių kalba šnekėta dabartinėje šiaurės rytų Lietuvos dalyje (apie Biržus, Kupiškį, Rokiškį, Zarasus, sėlių riba siekė Salaką, Tauragnus, Uteną, Svėdasus, Pasvalį, Saločius) ir dabartinės Latvijos pietryčiuose (padauguviu bemaž ligi Rygos). Būta sėlių ir dešiniajame Dauguvos krante – tai rodo dabartinių aukšzemiekų tarmės sėliškųjų patarmių arealas. Kairiajame Dauguvos krante, kaip matyti iš metraščių, svarbus sėlių centras buvęs Sėlpilis.
Rašto paminklų sėliai irgi nepaliko, todėl apie jų kalbą, išnykusią apie XIV – XV a., sprendžiama iš tos pačios rūšies šaltinių, kaip ir apie žiemgalių ar kuršių kalbas.
Manoma, kad sėliai, kaip ir kuršiai, buvo išlaikę sveikus an, en, in, un dvigarsius, tačiau minkštuosius k, g, priešingai negu dalis žiemgalių, buvo pavertę į c, dz. Vietoje š, ž jie taip pat tarę s, z. Tai rodo, be kita ko, sėliškos kilmės ežerų pavadinimai: Zirnajai, Zalvas, kurių atitikmenys kitur tariami su ž: Žirnajai, Želva, taip pat Zarasų miesto vardas, kuris kilęs iš sėliško bendrinio žodžio ezaras ar azaras 'ežeras', nukritus žodžio pradžios balsiui.
Alksnas
Alksnas tai:
Komatitas
thumb|right|Komatitas Komatitas – ultramafinė efuzinė magminė uoliena, kurioje mažai SiO2, mažai K2O, mažai Al2O3, ir ypatingai daug MgO, taip pat uoliena turi savitą struktūrą. Šią struktūrą sudaro pailgi, adatiški olivino, kartais pirokseno kristalai. Ši struktūra gavo spinifekso struktūros pavadinimą, pagal panašumą į vieną Australijos augalą Spinifex sericeus. Struktūra susidaro iš peršaldyto lydalo. Aukštos temperatūros masei labai staigiai vėstant, pavyzdžiui, išsiliejimas įvyko po vandeniu.
Uolienos pavadinimas kilo iš Komati upės Pietų Afrikoje. Šioje vietoje 1969 m. buvo atrasta geologų brolių Viljoen'ų.
Tarptautinė Šafhauzeno mokykla
Tarptautinė Šafhauzeno mokykla – nedidelė Šafhauzene įsikūrusi privačioji tarptautinė mokykla. Nors skirta Šveicarijoje dirbančių užsieniečių vaikams, čia mokosi ir keli šveicarai. Ji įsikūrusi ant Reino upės kranto, netoli didžiausio krioklio Europoje – Reino krioklio.
1999 m. įkurta, siekant padėti dirbančių užsieniečių vaikams mokytis.
Mokykloje yra klasės vaikams nuo 3 iki 15 metų. Mokslo standartai atitinka Tarptautinės bakalaurato organizacijos (International Baccalaureate Organization) normas.
Pamokų kalba – anglų. Beveik visi mokytojai atvykę iš angliškai kalbančių šalių – Australijos, Britanijos ir kt.
Didelis dėmesys skiriamas moksleivių kritinio mąstymo, išradingumo, bendravimo ir bendradarbiavimo skatinimui.
Tarptautinės Šafhauzeno Mokyklos patalpos išsidėsčiusios trijuose gretimai esančiuose pastatuose.
Mokyklos direktorės pareigas šiuo metu eina Gundula Kohlhaas iš Vokietijos.
Tarptautinis rekonstrukcijos ir plėtros bankas
Tarptautinis rekonstrukcijos ir vystymo bankas yra viena iš 5 institucijų sudarančių Pasaulio banką.
Tarptautinis rekonstrukcijos ir vystymo bankas turi 185-šalis narius. Palūkanų normos Pasaulio banko teikiamoms paskoloms besivystančioms šalims keičiasi kas kiekvieną pusmetį. Paprastai, suteikiant paskolas, yra skiriamas penkerių metų lengvatinis laikotarpis; paskolos turi būti padengtos 15-20 metų laikotarpyje. Dalis lėšų, kurias IBDR skolina besivystančioms šalims, yra surinkta iš šalių narių mokesčių. Bet didesnioji paskoloms skirtų lėšų dalis buvo sukaupta leidžiant obligacijas pasaulio finansinėse rinkose.
Prakaitavimas
Prakaitavimas – procesas, kurio metu skysčiai pašalinami per prakaito liaukas, esančias mūsų odoje. Prakaitas yra atsakas į šilumą, intensyvų fizinį krūvį ar emocinį stresą. Jis atsiranda milijonuose prakaito liaukų, esančių beveik viso kūno odos paviršiuje.
Prakaitavimas yra natūrali organizmo reakcija, skirta reguliuoti savo vidaus temperatūrą. Kai prakaitas išsiskiria ant odos, jis pašalina šilumos perteklių ir suteikia organizmui aušinimo poveikį. Prakaitavimas taip pat pašalina iš organizmo nedidelį kiekį atliekų.
Prakaitą sudaro nuo 55 iki 60 procentų skysčių, dažniausiai vandens. Prakaito sudėtyje taip pat yra natrio chlorido (druskos) ir šiek tiek kitų medžiagų - kalio, kalcio, pieno rūgšties ir fosforo. Kai šių medžiagų yra skystyje jie vadinami elektrolitais ir padeda reguliuoti skysčių balansą organizme. Prakaite taip pat galima rasti nedidelį kiekį tokių atliekų produktų, kaip amoniakas ir karbamidas. Prakaito liaukos yra ilgi, tuščiaviduriai vamzdeliai, kurių milijonai yra visame kūno paviršiuje. Išoriniai lyties organai, lūpos ir išorinis ausies paviršius – vienintelės sritys, neturinčios prakaito liaukų. Prakaito liaukų raizginiai yra išsidėstę antrajame odos lygyje. Liaukų pagamintas prakaitas yra nešamas į odos paviršių mažais latakėliais, kurie užsibaigia odos poromis.
Yra dviejų tipų prakaitą gaminančios liaukos:
Prakaitas pats savaime neturi kvapo. Kai jis pasiekia odos paviršių, sąveikauja su ant kūno esančiomis bakterijomis, kurios gali sukelti nemalonų kvapą. Daugelis žmonių naudoja dezodorantus ar antiperspirantus, kuriais sukuriama kaukė, padedanti sumažinti prakaito kvapą.
Prakaitavimas yra svarbi organizmo funkcija ir pas kiekvieną žmogų jis skirtingas. Prakaitavimo gausumas yra tiesiogiai veikiamas prakaito liaukų kiekio. Nors moterys turi daugiau prakaito liaukų, tačiau pas vyrus jos yra gerokai aktyvesnės. Tam tikri veiksniai (pvz., paveldimumas, maisto produktai, vaistai, medicininės sąlygos) taip pat gali paveikti kiek asmuo prakaituoja. Kartais šie veiksniai gali sukelti pernelyg didelį prakaitavimą (hiperhidrozę) arba atvirkščiai – prakaito nebuvimą (anhidrozę).
Nors hiperhidrozė kelia nepatogumų, dėl to nevertėtų pernelyg susirūpinti. Pernelyg gausus prakaitavimas yra gana paplitęs reiškinys. Jį gali sukelti ir karšti, alkoholiniai gėrimai bei aštrus maistas. Kai kurie maisto produktai gali netgi paveikti prakaito kvapą. Prakaitavimas taip pat susijęs su pakilusia kūno temperatūra. Jei asmuo staiga pradeda prakaitaituoti daugiau nei paprastai, arba jei prakaitavimą lydi karščiavimas, svorio mažėjimas, krūtinės skausmas, dusulys ar greitas širdies plakimas, pacientas turėtų nedelsiant kreiptis į gydytoją. Tokiais atvejais hiperhidrozė gali būti ligos ženklas. Ji taip pat gali atsirasti vykstant normaliems žmogaus gyvenimo ciklams – pavyzdžiui, menopauzei.
Žmonės taip pat turėtų susisiekti su savo gydytoju, kai pastebi pasikeitusį savo kūno kvapą (pvz., vaisių, amoniako ir pan.) Tai gali signalizuoti apie pakitusią sveikatos būklę.
Odos paviršiuje esančios prakaito liaukos svarbios organizmo termoreguliacijai. Jos funkcionuoja ne visos iš karto. Kai karšta, pirmiausia prakaituoti ima kakta, veidas, po to – likusios kūno dalys, o vėliausiai – delnai ir padai.
Nedirbdamas žmogus per parą vėsioje aplinkoje išprakaituoja iki 500 ml prakaito. Nervinės įtampos sąlygomis pirmiausia ima prakaituoti delnai ir padai. Prakaitavimą reguliuoja simpatinė ir parasimpatinė nervų sistema.
Biokas
thumb|Biokas šiaurės rytų Gvinėjos įlankos dalyje Biokas – didžiausia Gvinėjos įlankos ir Pusiaujo Gvinėjos sala. Iš pradžių portugalai suteikė jai pavadinimą Formoza, vėliau, kolonizacijos laikotarpiu buvo vadinama Fernando Pó sala, o po nepriklausomybės diktatoriaus prezidento garbei pavadinta Francisco Macías Nguema sala. 1979 m., po politinio perversmo, salai suteiktas dabartinis Bioko pavadinimas. Saloje įsikūrusi Pusiaujo Gvinėjos sostinė – Malabas.
Geografija
thumb|left|Biokas Biokas yra 2 017 km² ploto. Salos aukščiausias taškas – Basilės kalnas (3 011 m). Sala yra Kamerūno ugnikalnių grandinės dalis.
Tommy Robredo
Tomis Robredas Garsesas (g. 1982 m. gegužės 1 d.) – profesionalus Ispanijos tenisininkas, olimpietis. Jis gimė Hostaltrike, Ispanijoje. Tačiau dabar gyvena Barselonoje. Šiuo metu ATP reitinge Tomis užima 16 vietą. Aukščiausia jo pasiekta vieta reitinge buvo penktoji. Robredas tapo profesionalu 1998 metais. Jį treniruoja Chavieras Duartesas. Per savo karjerą Tomis laimėjo jau 9 ATP titulus.
Biokas
Demografija
Saloje yra 124 000 gyventojų, kurių daugumą sudaro bubiai. Taip pat saloje yra didelės grupės fangų, fernandinų, ispanų ir emigrantų iš Rio Munio, Nigerijos ir Kamerūno.
Tommy Robredo
Robredas mano, kad jo smūgis iš dešinės yra geriausias. Tomio mėgstamiausia danga yra gruntas.
Biokas
Istorija
Nėra vieningai sutariama, kada saloje pasirodė pirmieji gyventojai bubiai (viena bantų atmaina). Vienos teorijos teigia, kad jie atsikėlė VII a. pr. m. e. Kitos sako, kad bubiai atsikėlė tik XIII a., greičiausiai iš dabartinio Kamerūno teritorijos.
Iki XV a. sala užmezgė tamprius kultūrinius ir prekybinius santykius su ibibijais šiaurėje. Iš ten skverbėsi kultūra. Tuo metu vietiniams gyventojams ir prigijo bubių pavadinimas, kuris, manoma, kilo iš ibibijų žodžio booby, reiškiančio "nemokytas", "kvailas". Sala buvo įjungta į prekybinę Kalabaro karalystės sistemą, čia ilgainiui susiformavo valstybiniai junginiai.
1472 m. portugalų keliautojas Fernão do Pó tapo pirmuoju europiečiu atradusiu Bioko salą. Ji pavadino salą Formosa Flora (Graži Gėlė), bet 1494 m. buvo pavadinta atradėjo vardu. Portugalai atnešė į salą ligas, kurios labai stipriai sumažino salos populiaciją. Nepaisant to, europiečiai vengė išsilaipinti saloje dėl atšiauraus ir agresyvaus vietos gyventojų būdo.
1642 m. Nyderlandų keliautojai pradėjo mainus su vietiniais salos gyventojais be portugalų sutikimo. Saloje pradėta prekyba vergais. 1648 m. portugalai vėl perėmė dominavimą saloje. XVII-XVIII a. bubiai susivienijo į centralizuotą karalystę, padalintą į atskirus vienetus, valdomus botuku. Tuo metu vietiniai gyventojai kėlėsi iš pakrančių į saugesnes teritorijas salos centre.
1778 m. įvyko mainai tarp portugalų ir ispanų. Portugalija iškeitė Bioką į teritojas Amerikoje. Ispanija įsteigė savo valdžią saloje, bet sugebėjo išsilaikyti vos keletą metų, nes bubių karalystė labai sustiprėjo. Nepaisant to, per XVII-XIX a. saloje vyko svarbūs demografiniai pokyčiai, kurių metu bubiai pamažėle virto mažuma. Labai daugėjo mulatų: vietinių bubių ir ispanų palikuonių, kurie žinomi kaip fernandinai.
1827 m. – 1843 m. britai Malabo ir San Karloso miestuose įsteigė kovos su vergove Gvinėjos įlankoje štabą. Šiuo laikotarpiu į Bioką ėmė plūsti išlaisvinti vergai iš Liberijos ir Siera Leonės. Jie kalba anglų kalba ir sudaro dar vieną etninį salos sluoksnį. 1843 m. pagal susitarimą su Ispaniją britai paliko salą.
1968 m. Pusiaujo Gvinėja tampa nepriklausoma, o Bioko saloje įkuriama valstybės sostinė.
Antanas Algirdas Garmus
Antanas Algirdas Garmus (g. 1938 m. rugsėjo 3 d. Kėdainiuose) – Lietuvos teismo medicinos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1965 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1991 m. medicinos mokslų daktaras.
1977–1985 m. Respublikinio teismo medicinos ekspertizės biuro Kauno tarprajoninio poskyrio vedėjas, 1985–1992 m. biuro viršininkas. 1992–1994 m. Teismo medicinos ir psichiatrijos centro, 1994–1996 m. Teismo medicinos centro, 1996–2000 m. Valstybinės teismo medicinos tarnybos prie Sveikatos apsaugos ministerijos generalinis direktorius. 1965–1975 m. ir 1991–1993 m. Kauno medicinos instituto, 1991–2000 m. Lietuvos teisės akademijos, 1996–2001 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 1991 m. profesorius.
1991–2002 m. Baltijos teisės medicinos asociacijos prezidentas, 1992–2002 m. žurnalo „Medicina Legalis Baltica“ vyr. redaktorius. 2002 įkūrė ir vadovauja A. Garmaus teismo medicinos tyrimų biurui.
Viešintas
Viešintas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Anykščių rajone, apie 1 km į vakarus nuo Viešintų. Ilgis iš rytų į vakarus 2,7 km, plotis iki 1,1 km. Altitudė 92 m. Gylis siekia 7,6 m. Ežeras susidaręs limnoglacialiniame duburyje (dviejose lūstavietėse), jo kranto linija vingiuota (ilgis 9 km). Rytinė ežero dalis gili, o vakarinė sekli. Krantai pelkėti, žemi, susidariusi 1–1,5 m aukščio terasa. Krantai daugiausia apaugę miškeliais. Rytiniai ir pietrytiniai ežero duburio šlaitai statesni, ir aukštesni, jų aukštis 15–20 m. Apyežerį sudaro pievos ir dirbami laukai. Šiaurrytinėje pakrantėje plyti Paversmių pelkė. Atabradas pelkėtas, tankiai apaugęs vandens augmenija. Dugnas padengtas moliu, dumblu, molingu sapropeliu. Iš ežero išteka Lėvens intakas Viešinta.
Prie Viešinto esančios gyvenvietės: Viešintos, Viešintėlės, Laičiai, Juozapava, Smėlinka, Paežeriai. Rytinėje pakrantėje įrengtas paplūdimys.
Ežere atlikti 1999, 2007, 2010 ir 2016 metais ichtiologiniai tyrimai parodė vis didėjančią žuvų populiaciją – ežeras yra vienas iš pačių produktyviausių Lietuvoje.
Ežerėvardis kildinamas iš šaknies *vieš-, kuri galėjusi reikšti „tekėti, bėgti“ (plg. „tvenkinys“,  „liejasi, bėga“,  „vanduo“,  „klampus skystis, sultys“, sen.  „pelkė“).