cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skarulių dvaras
Istorija
Kaip rodo istoriniai šaltiniai, Skarulių dvaras įsikūrė XVI a. 1-ojoje pusėje. Pagal padavimus pirmoji bažnyčia Skaruliuose pastatyta Vytauto valdymo metu, bet tai įrodančių duomenų nėra.
1522 m. balandžio 1 d. Lipnikų (vėliau Skarulių) Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo, šventųjų Jurgio, Mikalojaus, Martyno ir Onos bažnyčią fundavo ir pastatė Mikalojus ir Magdalena Stankovičiai. Mirus M. Stankovičiui, jo žmona Magdalena, taip pat jo turtų paveldėtojai Vaclovas ir Jurgis Andrejevičiai, Motiejus Petraškevičius ir Stanislovas Bogdanovičius Lipnikų dvarą su viskuo, kas jam priklausė, bažnyčiai perdavė sau pasilikdami patronato teisę. Už tai, kad atsisakė dvaro, jiems buvo sumokėta 20 kapų lietuviškų grašių.
1597 m. Lipnikus ėmė valdyti Baltramiejus Michnevičius Skarulskis. 1596 m. teismo knygose randamas ginčo tarp B. Skarulskio ir Petro Peskevičiaus aprašymas, iš kurio matyti, kad Skarulskiai nebuvo įsitvirtinę šioje Žemėje. Kad ne visa Skarulių žeme priklausė naujam šeimininkui rodo ir tai, jog čia savo valdas turėjo Uršulė Stanislovaitė Daugintaitė-Daukšienė, vieno iš lietuvių raštijos pradininko kanauninko Mikalojaus Daukšos pamotė.
M. Daukšos tėvas Baltramiejus Daukša Daugintaitę galėjo vesti apie 1560 metus. 1592 m. gegužės 29 d. Kauno žemės teismo knygose yra įrašas apie 1590 m. lapkričio 28 d. raštą, kuriuo Uršulė Baltramiejienė-Daukšienė savo turtą Skaruliuose dovanojo dukterims Elzbietai ir Sofijai. Vadinasi, tos žemės dar nepriklausė Skarulskiams.
Elzbieta, ištekėjusi už Veliuonos valsčiaus žemininko, savo dvaro dalį pardavė Kauno pavieto ir Veliuonos valsčiaus žemininkui Petrui Mikalojevičiui Jontautui. Šis vėliau vedėjos seserį Zofiją, kuri jam padovanojo antrą Skarulių dvaro dalį. Tuo metu šios žemės nepriklausė Skarulskiams.
Tik 1599 m. P. M. Jontautas pardavė dvarelį Andriui Skarulskiui - Kauno apskrities maršalkai (Kauno Žemės teismo įrašas). 1600 m. gegužės 31 d.). Žinoma, kad Andrius Skarulskis 1597 m. nupirko dvarą iš savo brolio Baltramiejaus. Tuo laiku, matyt, buvo du dvarai, kadangi vietovė vadinta Skaruliais.
Istorikai, išnagrinėję to meto dokumentus, padarė išvadą, kad Uršulė Stanislovaitė Daugintaitė - M. Daukšos tėvo antroji žmona, Mikalojaus pamotė.
Tuo metu Skarulių dvaras buvęs garsus. Dvarininkas Andrius Skarulskis bendravo ir giminiavosi su Kosakovskiais, kurie vėliau įkūrė Jonavos miestelį.
A. Skarulskis, apsilankęs Jeruzalėje, kur lydėjo Radvilą Našlaitėlį, nusižiūrėjo patikusios bažnyčios projektą ir pagal jį šalia dvaro 1620-1622 m. buvo pastatyta mūrinė Skarulių Šv. Onos bažnyčia.
XVII a. viduryje karuose su Maskva ir švedais Skarulių dvaras buvo sudegintas ir ilgą laiką neatstatytas.
XVIII a. pirmoje pusėje Skarulių dvarą perėmė valdyti Domininkas Kosakovskis, kurio giminaičiai didikai Kosakovskiai. Taip Skaruliai pardavė praskolintą savo giminės lizdą grafams Kosakovskiams. Šiame dvare vyskupas J. K. Kosakovskis leido savo vasaras. Būtent Kosakovskiai laikomi Jonavos miestelio įkūrėjais.
XIX a. Skarulių dvaras atiteko dvarponiams Semaškoms. Dar vėliau dvaras perėjo rusų tautybės dvarininkų Andriejevų žinion. Jį ilgai valdė Jekaterina Andriejevienė, o po jos - Račkauskų giminė.
Antrojo pasaulinio karo metais dvare buvo įsikūrę olandai, vėliau buvo laikomi belaisviai - vokiečiai. Pokario metais dvaras buvo nacionalizuotas.
Architektūra ir išplanavimas
Skarulių dvarą sudarė medinis dvaro pastatas, du kumetynai, rūkykla du svirnai, du mūryti pastatai su rūsiais, pirtis, skalbykla. Dvarą supo sodas, kuriame augo obelys, kriaušės, slyvos, vyšnios. Sodą juosė riešutynai sode buvo du stačiakampio formos prūdai, kelios liepų ir kitų medžių alėjos Prie dvaro buvo pasodinta įvairių medžių ir krūmų: klevų, ąžuolų, gudobelių liepų, drebulių.
1922 metų sudarytame Skarulių dvaro plane pažymėta, kad dvarui kartu su mišku priklausė 80,6 ha žemės bei atskiras sklypas su malūnu. Dvare stovėjo 10 pastatų.
Po Antrojo pasaulinio karo 1945 m. dvare veikė Skarulių mokykla. 1980 m. dvaras visiškai nugriautas, sunaikintas sodas, tvenkiniai. Šiuo metu išlikę tik vieno mūrinio pastato su skliautiniais rūsiais griuvėsiai. Matyt, tai XVI a. statinys.
Archeologiniai tyrinėjimai
1995 m. buvusioje Skarulių dvarvietėje atlikti žvalgomieji archeologiniai tyrimai. Archeologai atidengė iš lauko riedulių mūrytas medinio pastato pamatų liekanas. Rasta: plokštiniai, karniziniai kokliai, buitinė keramika, ažūrinių karūnėlių fragmentai, datuotini XVI a. viduriu. Kai kurie kokliai puošti stilizuotu geometriniu augaliniu ornamentu. Rasti kokliai ir buitinė keramika savo įvairove ir kokybe niekuo nesiskiria nuo miestietiškų. Matyt, didžioji jų dalis atvežta iš miestų, galbūt dalis puodų žiesti ar lipdyti vietoje. Rasta per 40 skirtingo ornamento koklių. Lyginant koklius pastebėta, kad dalis jų atvežti iš Kauno, o kita dalis - iš Kėdainių. Šiuo metu dvarvietė apleista. Dvaro liekanas niokoja ir gyventojai, plyta po plytos išnešiodami unikalaus Skarulių dvaro liekanas.
Načos valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Lietuvos kryždirbystė
Lietuvos kryždirbystė – tradicinių lietuviškų kryžių darymas, lietuvių liaudies meno šaka, 2001 m. įrašyta į UNESCO Žmonijos nematerialaus ir žodinio paveldo šedevrų sąrašą.
Istorija
2001 m. gegužės 18 d. UNESCO paskelbė pirmuosius devyniolika Žmonijos nematerialaus ir žodinio paveldo šedevrų sąrašo punktų. Į šį sąrašą taip pat buvo įtraukta kryždirbystė ir kryžių simbolika. UNESCO pabrėžė, kad kryždirbystė atstovauja Lietuvos kultūrai keturis šimtmečius ir išliko iki XXI a.
Kryžiai Lietuvoje buvo statomi ir tuo metu, kai Rusijos imperija (XIX a. II pusėje) ir Tarybų Sąjunga (XX a. 5–8 dešimtmečiais) juos draudė statyti arba nurodinėjo, kiek ir kur statyti. Todėl jau XIX a. pabaigoje šie paminklai greta religinės ir paprotinės reikšmės įgijo ir nacionalinio simbolio statusą.
Statinių paskirtis
Kryždirbystė yra gyva žodžiu ir praktiškai perduodama liaudies meno tradicija. Tradiciniai lietuvių kryžiai – tai unikalūs statiniai su architektūros, skulptūros, kalvystės, kartais netgi primityviosios tapybos elementais. Kryžiai geležinėmis viršūnėmis, ornamentuoti kryžiai, „saulutės“, įvairių siužetų medinės skulptūros – visa tai laikoma vertingiausiu lietuvių liaudies meno palikimu.
Kryždirbystės amato niekada nebuvo mokoma mokyklose – paminklus kuria savamoksliai meistrai. Nors Lietuvoje užsisakoma įvairios paskirties kryžių, daugumai kūrėjų tai yra laisvalaikio arba proginis užsiėmimas ir vos nedideliai daliai – pagrindinis pragyvenimo šaltinis.
Kryždirbystė Jonavos krašte
Kryždirbystė Jonavos krašte yra neatsiejama nuo visos Lietuvos kryždirbystės tradicijų. XVIII a. Jonavos krašte atsirado staliaus - baldžiaus amatas. Staliai drožinėdavo įvairius „balvonėlius“, išdroždavo ir vieną kitą kryžių savo ar kaimyno sodybai. Taip atsirado pirmieji kryždirbystės objektai Jonavos krašte. Dar vėliau staliai drožinėdavo šventųjų skulptūras, kryžius. 2003–2005 metais Jonavos apylinkių kryždirbystę tyrinėjo Jonavos krašto muziejaus specialistai, kurie surengė iš viso penkias ekspedicijas. Specialistai rėmėsi iš šio krašto kilusio menotyrininko Pauliaus Galaunės moksliniu darbu „Lietuvių liaudies menas“, taip pat daktarės Elenos Počiulpaitės, dailėtyrininko ir etnografo Klemenso Čerbulėno darbais ir rekomendacijomis. 2004 m. Jonavos krašto muziejaus specialistai įgyvendino projektą „Kryždirbystė Jonavos krašte“, per kurį rajone užfiksavo per 200 kryždirbystės objektų.
Remiantis dr. E. Počiulpaitės rekomendacijomis kryždirbystės objektai Jonavos krašte suskirstyti į tris grupes:
Visi Jonavos rajone pastatyti ir 2004–2005 m. ekspedicijų metu tyrinėti mažosios architektūros paminklai, remiantis dr. E. Počiulpaitės tipizacija, buvo suskirstyti:
Pagal formą kryžiai suskirstyti:
Kryžių ornamentiką ekspedicijų dalyviai suskirstė į dvi grupes, vadovaudamiesi P. Galaune:
Visi Jonavos rajone aptikti kryžmiški kryžiai suskirstyti:
Žymiausi Jonavos krašto kryždirbystės meistrai
Tarpukariu Jonavos krašte kryžius drožė Alfonsas Zubrus. Jis yra išdrožęs ir medinių paveikslų, šventųjų skulptūrėlių. Keletas jo darbų yra Jonavos krašto muziejuje. Tai šventoji Teresėlė, Jėzaus ir Marijos galvutės, paveikslas „Tiltas per Varnutę“. Kitas drožėjas, išgarsėjęs Jonavos krašte, Domininkas Leparskis, išdrožęs Jonavoje Šaulių kryžių, bei dailininkas Augustinas Mėslynas, išdrožęs Žeimių koplytstulpį. Kiti drožėjai dar neišaiškinti, jų kūryba neištirta. Didžioji dalis sunaikintų kryždirbystės objektų buvo atstatyta po nepriklausomybės atkūrimo. Jonavos krašto kryždirbystės meistrai ir drožėjai: Janina Baltramavičiūtė-Listvina, Antanas Budrys, Aleksandras Fomkinas, Vytautas Ilonis, Tomas Jončas, Andriejus Kazlauskas, Artūras Narkevičius, Lionginas Sabaliauskas, Pranas Butkevičius. Jonas Ertmonas, Andrius Aloyzas Kuzma, Gurijus Lisovkis, Domininkas Leparskis, Aldona Mačiulytė, Danutė Mačiulytė-Dambrauskienė, Stanislovas Raila.
Šaltiniai
2001 m. gegužės 18 d. UNESCO generalinio direktoriaus pavaduotojo kultūros reikalams Mouinir Bouchenaki oficialus pranešimas.
Nyderlandų Aukso krantas
Nyderlandų Aukso krantas arba Olandų Gvinėja, buvo Nyderlandų kolonija, kuri gyvavo nuo 1598 iki 1872 m., kai olandai perleido teritoriją britams.
Istorija
Į šiuolaikinės Ganos teritorijos dalį atvyko olandai, kurie 1598 m. čia įsteigė fortą. Kolonija tapo svarbiausia olandų kolonija Vakarų Afrikoje po to, kai Fort Elmina buvo užgrobta portugalų 1637 m.
Olandai per šį uostą plėtojo vergų prekybą, tap pat tai buvo pusiaukelė į Indoneziją, bei kitas Azijos šalis.
1872 m. balandžio 6 d. Nyderlandų Aukso krantas pagal 1870–71 m. Anglų-olandų sutartis buvo iškilmingai perduota Jungtinei Karalystei.
Paralimpinės sporto šakos
thumb|[[Rogučių ledo ritulys: JAV (mėlyni marškinėliai) prieš Japoniją (balti marškinėliai) per 2010 m. parolimpiadą Vankuveryje]]
Berklis (Kalifornija)
Berklis  – miestas JAV vakaruose, Kalifornijoje, Ramiojo vandenyno San Francisko įlankos rytinėje pakrantėje; San Francisko priemiestis. Ribojasi su Oklandu, Emerviliu, Olbaniu. Rytinę miesto ribą sudaro Berklio kalvos.
Rugieniai
Rugieniai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 10 km į rytus nuo Lukšių.
Berklis (Kalifornija)
Berklis yra svarbus visos Kalifornijos edukacinis, technologijų ir industrinis centras. Čia įsikūręs vienas prestižiškiausių pasaulyje – Kalifornijos universitetas. Taip pat yra Lawrence Berkeley nacionalinė laboratorija, teologijos sandrauga, medicinos centras. Mašinų gamybos ir elektronikos, metalo apdirbimo, chemijos, maisto pramonė.
Paralimpinės sporto šakos
Paralimpinės sporto šakos – tokios šakos, kurių varžybos vyksta vasaros ir žiemos paralimpinėse žaidynėse. 2012 m. vasaros parolimpiadoje vyko apie 500 rungčių 21 sporto šakoje, o žiemos parolimpiadoje 64 rungtys 5 sporto šakose. Sporto šakų skaičius ir rūšys gali skirtis kiekvienoje Parolimpiadoje.
Paralimpinės žaidynės yra vienos didžiausių daugiašakių sporto žaidynių fiziškai neįgaliems sportininkams. Neįgaliais laikomi sportininkai su judėjimo negalia, amputuotomis galūnėmis, aklumu ar cerebriniu paralyžiumi. Šias sporto šakas organizuoja bei ir vykdo Tarptautinis paralimpinis komitetas bei kitos sporto federacijos.
Berklis (Kalifornija)
thumb|left|240px|Kalifornijos universitetas
Paralimpinės sporto šakos
Istorija
thumb|left|Šaudymas iš lanko: [[Lindsey Carmichael iš JAV 2008 m. paralimpinėse žaidynėse]]
Sporto žaidynės fiziškai neįgaliems žmonėms išsivystė iš reabilitacijos programų. Po Antrojo pasaulinio karo atsirado daug sunkiai sužeistų tarnautojų. Kaip pagrindinė reabilitacijos priemonė jiems buvo paskirtas sportas. Reabilitacinis sportas peraugo į rekreacinį (poilsinį/pramoginį), o šis – į varžymosi. Šių pokyčių pradininkas buvo Ludwig Guttmann iš Stauk Mandevilio ligoninės Anglijoje. 1948 m., vykstant Londono Olimpiadai, Stauk Mandevilyje jis suorganizavo sporto rungtynes sportininkams neįgaliųjų vežimėliuose. Tai buvo pirmosios Stauk Mandevilio žaidynės, kurios vėliau tapo šiuolaikinėmis Paralimpinėmis žaidynėmis.
Organizavimas
thumb|Paralimpinis simbolis
Berklis (Kalifornija)
Berklio garbei pavadintas cheminis elementas berklis, atrastas Kalifornijos universitete.
Paralimpinės sporto šakos
Organizavimas
Tarptautinis paralimpinis komitetas pasauliniu mastu pripažįstamas kaip vyraujanti organizacija, tiesiogiai prižiūrinti trylika sporto šakų bei atsakinga už Paralimpinių žaidynių bei kitų daugiašakių sporto žaidynių organizavimą. Kitos tarptautinės organizacijos, pavyzdžiui, Tarptautinė neįgaliųjų vežimėliuose bei amputuotųjų sporto federacija (IWAS), Tarptautinė aklųjų sporto federacija (IBSA), Cerebrinio paralyžiaus tarptautinė sporto ir rekreacijos asociacija (CP-ISRA), prižiūri kai kurias specifinėms negalios grupėms skirtas sporto šakas. Konkrečios organizacijos prižiūri sporto šakas neįgaliems sportininkams kaip sportininkų be fizinių negalių federacijos, pavyzdžiui, Tarptautinė jojimo federacija (FEI), arba kaip atskiros neįgaliųjų sporto federacijos, pavyzdžiui, Tarptautinė vežimėlių krepšinio federacija (IWBF).
Berklis (Kalifornija)
Istorija
Berklio įkūrimas siejamas su 1886 m. čia įsteigtu Kalifornijos koledžu. Iki tol čia buvo įsikūrusios tik Oklando apylinkių rančos. 1876 m. Berklį pasiekė geležinkelio atšaka iš Oklando. XIX a. prasidėjo sparti urbanizacija, kurią sutrikdė 1906 m. San Francisko žemės drebėjimas. 1909 m. Berkliui suteiktas miesto (city) statusas. Po II pasaulinio karo Berklyje suklestėjo liberalizmo dvasia, prasidėjo hipių, antikariniai judėjimai.
Paralimpinės sporto šakos
Organizavimas
Daugumoje valstybių yra nemažas kiekis organizacijų, prižiūrinčių paralimpinio sporto organizavimą, pavyzdžiui Nacionalinis paralimpinis komitetas, esantis TPK dalis, ir daug kitų.
Negalios kategorijos
thumb|right|Dviračių sportas: [[Karissa Whitsell ir Mackenzie Woodring (pilotas) iš JAV 2008 m. Pekine]] thumb|Biatlonas: [[Andy Soule iš JAV 2010 m. paralimpinėse žaidynėse Vankuveryje]]
Sportininkai, dalyvaujantys Paralimpinėse žaidynėse, pagal jų negalios tipą yra suskirstomi į 6 pagrindines kategorijas:
Negalios kategorija nurodo, su kuo turės varžytis sportininkas bei kokios sporto šakos leidžiamos. Kai kurios sporto šakos atviros keletui negalios kategorijų (pvz., dviračių sportas), o kai kurios – tik vienai (pvz., futbolas-5). Vienose sporto šakose varžosi sportininkai su skirtingomis negaliomis, tačiau tik savo kategorijoje (pvz., lengvoji atletika), o kitose sportininkai iš skirtingų kategorijų varžosi tarpusavyje (pvz., plaukimas). Rungtys parolimpiadose dažnai žymimos tam tikra raidžių ir/ar skaičių kombinacija, pavyzdžiui, Vyrų plaukimas laisvu stiliumi S1 nurodo plaukikus su sunkiomis fizinėmis negaliomis, o Moterų stalo tenisas 11 nurodo sportininkes su protine negalia.
Dabartinės vasaros sporto šakos
Šioje lentelėje pateikiamos vasaros sporto šakos, šiuo metu vykdomos paralimpinėse žaidynėse.
thumb|[[Vežimėlių krepšinis: Iranas prieš Pietų Afriką 2008 m. vasaros Parolimpiadoje]]
Dzmitravičų valsčius
Dzmitravičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Dzmitravičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Donas (plentas)
Federalinis kelias M4 „Donas“ arba M4 automagistralė (Федеральная автомобильная дорога М4 «Дон») – federalinis kelias Rusijos pietryčiuose. Prasideda ties Maskva ir baigiasi Krasnodaro krašte, ties Novorosijsku. Europinės trasos E115 (Jaroslavlis–Novorosijskas) dalis. Kelias jungia šalies sostinę ir Juodosios jūros pakrantę.
Bitėnų kapinės
thumb|Bitėnų kapinių vartai Bitėnų kapinės – kapinės Bitėnuose, 1 km į rytus nuo Rambyno kalno, Pagėgių savivaldybė. Kapinės įtrauktos į kultūros paminklų registrą.
Donas (plentas)
2023 m. greitkelio infrastruktūra pietuose pasinaudojo Vagnerio grupuotė 2023 m. maišto metu judėdama link Maskvos.
Bitėnų kapinės
Istorija
Iki 1991 m. šias medžiais ir krūmais apaugusias kapinaites žinojo tik vietos gyventojai. Nuo kelio į jas vedė siauras takelis, kurio pabaigoje tarp įvairių krūmų stovėjo romuviečių pastatytas kryžius, kuriuo buvo įamžinta ir pagerbta Martyno Jankaus šeimos kapavietė. Jomis rūpinosi lietuvininkė E. Grigolaitytė-Kondratavičienė.
Čia, ant kalvelės, architektų Marijos ir Martyno Purvinų pasiūlymu buvo parinkta Vydūno amžino poilsio vieta. 1991 m. rugsėjo mėnesį paskelbta respublikinė talka, iškirsti krūmai, beverčiai medžiai, išvalyti brūzgynai. Atsiskleidė nuostabus vietovės grožis, pasimatė užmiršti kapai, seni antkapiai, paminklai. Vydūno palaikai iš Detmoldo (Vokietija) sugrįžo 1991 m. spalio 19 d. Į laidotuves atsisveikinti su Vydūnu suvažiavo žmonės iš visos Lietuvos.
Dar 1913 m. žymiojo lietuvininkų dainiaus Kristijono Donelaičio ainiai ir vokiečių šviesuoliai buvo nutarę poeto 200 metų gimtadieniui ant Rambyno kalno pastatyti paminklinį akmenį. Šlifuoto juodo marmuro paminklas, vaizduojantis evangelikų liuteronų pamokslininko sakyklą su atversta knyga Bitėnų kapinėse pastatytas 2003 m.
2013 m. rugsėjo 7 d. po iškilmių Vilkyškių evangelikų liuteronų bažnyčioje urnos su Tilžės ir Fuldos Aktų signataro Valterio Didžio ir jo žmonos palaikais perkeltos į Bitėnų kapines.
Eglė Balčiūnaitė
Eglė Balčiūnaitė (g. 1988 m. spalio 31 d., Šiauliai) – buvusi vidutinių nuotolių bėgikė, Lietuvos rekordininkė. Dalyvavo 2008 m. Pekino Olimpinėse žaidynėse ir 2016 m. Rio de Žaneiro Olimpinėse žaidynėse. Sportuoti pradėjo nuo 2002 m., pagrindinė rungtis – 800 m bėgimas. Ją treniruoja Louis Heyer.
Bėgikei priklauso penktas rezultatas Lietuvos 800 m bėgimo stadione istorijoje − 1:59.54, pasiektas „Deimantinės lygos“ varžybose 2010 m. birželio 10 d.
Biografija
E. Balčiūnaitė yra Lietuvos uždarų patalpų 400 m ir 800 m bėgimo rekordininkė. Ji 2010 m. vasario 13 d. Portugalijoje vykusiame klubų čempionate distanciją įveikė per 53.47 sekundės ir pagerino nuo 1983 m. gyvavusį 400 m bėgimo rungties Lietuvos rekordą, priklausiusį Anai Ambrazienei.
Lengvaatletė dalyvavo 2010 m. pasaulio uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionate Dohoje (Kataras). Kvalifikaciniame bėgime pasiekė asmeninį rekordą – 2:02.37. Bėgime užėmė ketvirtąją vietą ir pateko į finalą. E. Balčiūnaitė tapo pirmąja lietuvių lengvaatlete patekusia į pasaulio uždarų patalpų čempionato rungties finalą. Finale ji bėgo kartu su dviem amerikietėmis, dviem rusėmis ir viena angle. Pasiekė Lietuvos rekordą, 2:01.37, ir užėmė penktąją vietą. 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionate sportininkė savo grupėje užėmė trečiąją vietą su 2:01.19 rezultatu ir į kitą etapą nepateko.
Ieva Dainytė
Ieva Dainytė (g. 2005 m. vasario 24 d.) – Lietuvos lygumų slidininkė, olimpietė.
Biografija
Treneriai - Svetlana Dervinienė ir Stasys Dervinis, atstovauja Utenos DSC klubą. 2021 m. sportininkė debiutavo pasaulio čempionate.
Septyni broliai miegantys
Septyni broliai miegantys – liepos 10-ąją Lietuvoje nuo seno žinoma diena, pagal kurią vyresniosios kartos atstovai sprendžia, kokie orai dar laukia likusią vasaros pusę.
Senovėje buvo tikima, kad, jei šią dieną be perstojo lyja, tai lietus lis ir dar septynias dienas, o gal net ir septynias savaites. Pastarosios taip pat vadinamos Septyniais broliais miegančiais arba „myžniais“. Jei šią dieną iš viso nelyja, irgi nėra gerai, nes tai pranašauja sausros grėsmę. Manyta, kad tokiu atveju derlius bus mažas.
Liaudyje manoma, kad jei tą dieną lyja – lis septynias dienas ar net septynias savaites. Jei oras gražus – toks ir išliks. O jei pradedant Septynių brolių miegančiųjų diena lyja savaitę – lis ir kitas septynias savaites.
Liepos 10 d. rytmetį danguje trumpam pasirodo Sietynas, sudarytas iš septynių žvaigždžių.
Varas (upė)
Varas (,, iš ligūrų kalbos, kur reiškia 'srautas') – upė pietryčių Prancūzijoje. Varo ištakos yra netoli Col de la Cayolle perėjos (2326 m aukštis) Pajūrio Alpėse (Maritime Alps), 1800 m aukštyje. Varas teka per Pajūrio Alpes (Prancūzijos departamentas), ir tik 15 km atkarpa yra Aukštutinio Provanso Alpių departamente. Tai unikalus atvejis Prancūzijoje, kai upė neteka per Varo departamentą, kuris pavadintas jos vardu. Įteka į į Viduržemio jūrą tarp Nicos ir Nicos priemiesčio Saint-Laurent-du-Var.
Pavadinimas Var kilęs iš ligūrų kalbos žodžio 'vandens kelias'.
Namibijos demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Namibijos demografiją. thumb|300px|right|1960-2010 m. Namibijos gyventojų skaičiaus kitimas. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. Gyventojų skaičius: 2 108 665 (2009 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Prieaugis: 0.95 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 22.5 gimusiųjų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 13,3 mirusiųjų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Migracija (imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 0.3 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Kūdikių mirtingumas: 45.51 mirusiųjų/1000 gyv. (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas: 85 %
Čekoslovakijos išsiskyrimas
Čekoslovakijos išsiskyrimas įvyko 1993 m. sausio 1 d. Buvusi federacinė valstybė Čekoslovakija pasidalino į atskiras nepriklausomas valstybes – Čekiją ir Slovakiją.
Šis įvykis dar kartais yra vadinamas Aksominėmis skyrybomis.
Prielaidos
miniatiūra|550x550px|Čekoslovakija iki pasidalinimo. Čekoslovakija, kaip valstybė atsirado po Austro-Vengrijos žlugimo, kai baigėsi Pirmasis pasaulinis karas. 1917 m., Pitsburge, Pensilvanijoje, JAV įvyko susitikimas, kuriame būsimasis Čekoslovakijos prezidentas Tomáš Garrigue Masaryk ir kiti čekų ir slovakų atstovai pasirašė Pitsburgo sutartį, kuriame buvo pažadėta bendra valstybė sudaryta iš dviejų tautų – čekų ir slovakų.
Kai kurie slovakai nebuvo patenkinti šiuo pasikeitimu ir 1939 m. kovą, spaudžiant Adolfui Hitleriui, buvo įkurta Pirmoji Slovakijos Respublika. Po Antrojoj pasaulinio karo ir sovietų okupacijos – šalys buvo vėl sujungtos į socialistinę trečiąją Čekoslovakijos respubliką.
Atsiskyrimas
1991 m., Čekijos BVP gyventojui buvo 20 % didesnis negu Slovakijos, bet ilgalaikis BVP augimas buvo žemesnis. Pavedimai iš Čekijos biudžeto į Slovakijos, buvo sustabdyti 1991 m. sausį.
Daugybė čekų ir slovakų norėjo, kad ir toliau egzistuotų federacinė valstybė Čekoslovakija. Kai kurios pagrindinės slovakų partijos norėjo, kad būtų daugiau nepriklausomybės nuo Prahos, o Slovakų nacionalinė partija nepriklausomybės norėjo visiškai. Būta daug politinių diskusijų tarp dviejų tautų, kuri variantą pasirinkti: išlaikyta federacija ar atskirų nepriklausomų valstybių kūrimas.
1992 m., išrinktas prezidentas Vaclavas Klausas bei kiti politikai, netgi reikalavo stipresnės federacijos („gyvybinga federacija“). Vladimír Mečiar ir kiti tuo metu vadovaujantys Slovakijos politikai norėjo konfederacijos.
Federacijos ir išsiskyrimo stovyklos, birželį pradėjo dažnas ir intensyvias derybas. Buvo prieta prie to, kad liepos 17 d. Slovakijos parlamentas priėmė Slovakų tautos nepriklausomybės deklaraciją. Po šešių dienų, Klausas ir Mečiaras pritarė Čekoslovakijos padalinimui susitikime Bratislavoje. Čekoslovakijos prezidentas Vaclovas Havelas atsistatydino, o išsiskyrimo (kuriam jis iš pradžių priešinosi) proceso nusprendė neperžiūrėti. 1992 m. rugsėjį tik 37 % Slovakijos ir 36% Čekijos gyventojų buvo už išsiskyrimą.
Derybų tikslas buvo atsiskirti taikiai. Lapkričio 13 d., federalinė ansanblėja išleido Konstitucijos aktą 541, kuris nustatė Čekijos ir Slovakijos nuosavybės padalinimą. Kartu su Konstitucijos aktu 542, išleistu lapkričio 25 d., buvo pritarta, kad Čekoslovakijos išsiskyrimo procesas įvyks 1992 m. gruodžio 31 d.
Išsiskyrimas įvyko be smurto ir buvo pramintas „aksominiu“, taip pat kaip „Aksominė revoliucija“,  kurioje tikslas buvo pasiektas, nepraliejant kraujo, o kitose šalyse, tokiose kaip Sovietų Sąjunga ar Jugoslavija, kraujo praliejimo buvo neišvengta.
Pasidalijimo priežastys
Skirtumai tarp čekų ir slovakų turi daug stereotipų ir siekia Austro-Vengrijos imperijos laikus, kai Čekija priklausė Austrijai, o Slovakija - Vengrijai. Skirtumai buvo jausti per visą bendros valstybės istoriją bei jos komunistinius laikus. Kai Čekijos ekonomika kilo, Slovakijos – stagnavo. Taip pat Čekija turėjo didesnį politinį svorį.
Telekomunikacijos
Dvi išsiskyrusios šalys toliau naudojo seną šalies kodą +42. 1997 m. vasario 28 d. buvo pakeistas į du atskirus kodus: +420 Čekijai ir +421 Slovakijai. Nuo tada, skambučiai tarp šių dviejų valstybių reikalauja tarptautinio telefono numerio rinkimo.
Švedijos Aukso krantas
Švedijos Aukso krantas (SV Svenska Guldkusten), buvo švedų kolonija, kuri gyvavo nuo 1650 iki 1663 m., kai danai užgrobė šią teritoriją.
Istorija
Į šiuolaikinės Ganos teritorijos dalį atvyko švedai, kurie 1650 m. čia įsteigė keletą fortų. Švedų atstovas Hendrikas Karlofas susitarė su vietiniu karaliumi ir vykdė veiklą. Tuo metu Europoje vyko karas tarp Danijos ir Švedijos. 1658 m. danai atvyko į Švedijos Aukso krantą ir užėmė kelis fortus. Vietos gyventojai palaikė švedus ir 1660 m. švedai atstatė savo valdžią krašte. Į koloniją vėl atvyko švedų prekybininkai ir kariai.
1663 m.balandžio 20 d. danai vėl užgrobė Fort Karlsborgą ir sostinę Fort Kristiansborgą. 1664 m. kolonija tapo Britanijos Aukso kranto kolonijos dalimi.
Skėrių apylinkė
Skėrių apylinkė sovietmečiu buvo:
Stirlingo variklis
Paskirtis
Stirlingo variklio idėja buvo sugalvota 1816 metais. Jo išradėjas ir patento autorius Robertas Stirlingas tikėjosi, jog įtaisas taps sėkmingu konkurentu garo varikliui, tačiau iki pat šiandien jis naudojamas itin retai. Pats variklis pasižymi palyginti dideliu naudingumo koeficientu ir įdomiomis pritaikymo galimybėmis.
Tai – ne pirmasis bandymas sukurti vadinamąjį „karšto oro“ variklį, tačiau bene pirmasis, kuris buvo pritaikytas praktiškai.
Veikimo būdas ir sandara
1818 m. R. Stirlingas pagamino šiuo principu veikiantį modelį, kuris buvo naudojamas kasyklose vandeniui pumpuoti. Esminis išradėjo patento aspektas buvo šilumokaitis – pats autorius jį vadino „ekonomiškumo didintoju“, kadangi įtaisas padidindavo energetinį agregato efektyvumą. Patente taip pat buvo detaliai aprašytas vienos šilumokaičio modifikacijos pritaikymas konstruojant unikalų uždaro ciklo oro variklį – šį konstrukcija dabar yra žinoma regeneratoriaus pavadinimu. Vėliau R. Stirlingas kartu su savo broliu Džeimsu užpatentavo dar keletą įvairių patobulintų pradinio variklio modifikacijų. Pavyzdžiui, 1843 m. sukurtas sandarios konstrukcijos variklis. Jo galia buvo pakankama ištisos geležies liejyklos mechaniniams agregatams varyti.
Dėl išradimo paskirties istorikai ginčijasi iki pat dabar. Manoma, jog vienas motyvų buvo sukurti variklį, kuris pasižymėtų didesne kuro sąnaudų ekonomija. Kai kurie tyrinėtojai taip pat teigia, jog išradėjai siekė sukurti saugesnę alternatyvą to meto garo varikliams, kurių boileriai neretai sprogdavo, taip sužeisdami ar užmušdami daug žmonių.
Norint išgauti didelę Stirlingo variklio galią ir efektyvumą, jie turėdavo veikti esant aukštai darbinei temperatūrai. Aukščiausią galimą temperatūrą ribojo to meto medžiagų atsparumas. Tie keli pirmaisiais dešimtmečiais pagaminti varikliai gesdavo nepriimtinai dažnai. Nors gedimų pasekmės buvo gerokai „taikesnės“ lyginant su boilerių sprogimais, Stirlingo variklius netrukus pakeitė garo varikliai. Karštasis cilindras sujungtas su kaitintuvu, užkaitintuvo įrengtas regeneratorius, toliau – aušintuvas, kuris sujungtas su šaltuoju cilindru. Visa sistema uždara ir užpildyta suslėgtomis azoto, helio, vandenilio dujomis arba oru. Degimo kameroje sudegus kurui degimo produktai per kaitintuvą perduoda šilumą kaitintuve esančioms dujoms. Aušintuve esančios dujos aušinamos iš išorės apliejant aušintuvą vandeniu arba apgaubiant oru. Slėgio svyravimas sukuria darbą, kuris perduodamas per alkūninį veleną. Regeneratoriaus paskirtis – akumuliuoti šilumą. Atidirbę degimo produktai kaitintuve gali būti naudojami šilumai gaminti.
Esmonų valsčius
Esmonų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Esmonai.
Vialiacičų valsčius
Vialiacičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Vialiacičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Kaprivio regionas
Kaprivio regionas – vienas iš 13-os Namibijos regionų, esantis šalies rytinėje dalyje, Kaprivio ruožo teritorijoje. Administracinis centras – Katima Mulilas. Plotas 19 532 km². Gyventojų – 90 422. Gyventojų tankumas – 4,62/km².
Amerikos taurė
thumb|right|120px| „Amerikos taurė“ − 34-osios regatos prizas. Amerikos taurė  – jachtų buriavimo trofėjus ir taip vadinama regata jam laimėti. Vadinama seniausiu nenutrūkusiu tarptautiniu sporto renginiu. „Amerikos taurė“ vertinama prestižiškiausiu jachtų buriavimo trofėjumi.
Apie „Amerikos taurę“
1851 m. amerikiečių jachta „America“ perplaukė Atlanto vandenyną, kad susirungti su britų karališkosios eskadrilės jachtomis „Šimto ginėjų“ regatoje. 1851 m. rugpjūčio 22 d. jachta „America“ laimėjo šias 85 km lenktynes aplink Vaito salą 18 minučių aplenkusi artimiausius varžovus (viso dalyvavo 15 jachtų). „America“ pranašumas buvo toks didelis, kad, pasak istorijos, kai karalienė Viktorija paklausė, kas atplaukė antras, jai buvo atsakyta „Madam, antro nėra“. Regatoje laimėta „Šimto ginėjų taurė“ jachtos garbei buvo pervadinta „Amerikos taure“ ir padovanota Niujorko jachtklubui kaip trofėjus, dėl kurio draugiškai galėtų varžytis šalys.
Iki 1967 m. dėl „Amerikos taurės“ rungdavosi dvi jachtos. 1970 m. atsiradus daugiau pretendenčių į trofėjų, atskiras turnyras organizuojamas tarp jų dėl teisės tapti „iššūkio metėja“. Iki 1983 m. „Amerikos taurė“ priklausė amerikiečių Niujorko jachtklubui, tais metais ją paveržė Australijos komanda ir taurė buvo perkelta į Karališkąjį Perto jachtklubą. Po to trofėjų dar yra laimėjusios Šveicarijos ir Naujosios Zelandijos komandos.
Nugalėtojai
thumb|right|220px|Jachta „America“ 1851 m., paveikslas, aut. Fitz Henry Lane thumb|right|220px| Komandų „Columbia“ ir „Schamrock“ jachtos 1899 m. regatos metu thumb|right|220px| „Freedom“ komandos jachta − 1980 m. „Amerikos taurės“ gynėja thumb|right|180px| Jachtos „Liberty“ įgula stebi priekyje finišuojančią „Australia II“ komandos jachtą 1983 m. regatos metu thumb|right|220px| Komandos „Alinghi“ [[Katamaranas|katamarano tipo jachta − 2010 m. „Amerikos taurės“ gynėja]] „Amerikos taurės“ gynėjai ir iššūkio metėjai. Regatos nugalėtojai paryškinti.
! Eil. Nr. ! Metai ! „Gynėja“ komanda, šalis ! „Iššūkio metėja“ komanda, šalis
|| Luna Rossa, || Alinghi,
Tartu universiteto istorijos muziejus
Istorijos muziejus (adresas: Lossi 25)
miniatiūra|Tartu Universiteto istorijos muziejus Istorijos muziejus įkurtas 1976 metais ir veikia restauruotoje buvusios Katedros (XIII a. pr – XVI a. vid.) griuvėsių dalyje. Jame apžvelgiama mokslo ir universitetinio švietimo Estijoje istorija nuo XVII amžiaus iki šių dienų. Čia ne tik pamatysite gausius Tartu universiteto, įkurto 1632 m., eksponatus, bet ir susipažinsite su jo mokslo, meno, astronomijos, medicinos pasiekimais bei studentų gyvenimu. Kadangi vienas pagrindinių muziejaus uždavinių yra pristatyti visuomenei ne tik naujausius Universiteto mokslinių tyrimų rezultatus, bet ir populiarinti juos, kaip ir studijas universitete, ekspozicijos dažnai keičiamos ir atnaujinamos.
Badažosas
Badažosas  – ežeras šiaurės vakarų Brazilijoje, Amazonės valstijoje, 215 km į rytus nuo Tefės, 85 km į šiaurės vakarus nuo Kodažaso. Ilgis 68 km, plotis iki 10 km. Kranto linija vinguriuota, daug įlankų (didžiausia – Igarape Kapitanio). Suteka nemažai upių (Badažosas, Kunavaru), išteka Badažoso upė, kuri protakų tinklu jungiasi su Amazone.
Prie ežero įsikūrę keletas indėnų kaimų (Linda Višta, Monte Aurėjas, Kurupira, Europa, Seo Brasas, Tapira ir kt.).
Tartu universiteto istorijos muziejus
Morgensterno salė
Tartu universitete mokėsi nemažai lietuvių, žymiausias jų – oftalmologas Petras Avižonis, čia 1900 m. baigęs medicinos studijas, po Lietuvos valstybės atkūrimo grįžęs Lietuvon, o 1925 m. tapęs Lietuvos universiteto rektoriumi. Tarp kitų žymių lietuvių paminėtini alergologas Vladas Lašas, poetas Jonas Biliūnas, gydytojas Jonas Kaškaitis (vėliau emigravęs į JAV ir aktyviai veikęs lietuvių bendruomenėje). Paroda yra interaktyvi, įtraukianti į savo veiklas tiek didelį, tiek mažą, o ją kūrė net vienuolika kuratorių.
Vaikams yra sukurtas slaptasis skaitymo kampelis senoje spintoje, šalia kurios pakabintos sūpynės.
Lobių kambarys
Nusileidus aukštu žemiau, patenkama į Lobių kambarį. Įeinama lyg į požeminę olą, kurioje nuo lubų kabo kristalai ir spindi blausi šviesa. Čia sukaupti svarbūs Universitetui artefaktai, tarkim, simboliniai rūmų raktai, seniausias Estijoje stalinis laikrodis, Aleksandro Puškino mirties kaukė ir daug kitų įdomių eksponatų.
Už šios parodos dizainą, interjero architektūrą „KAOS architektai“ 2013 metais laimėjo Estijos kultūros fondo apdovanojimą. Trumpą filmuką apie parodą galite pažiūrėti čia.
Mamadi Diakite
NBA karjerą pradėjo 2020 m. lapkritį pasirašęs sutartį su Milvokio „Bucks“, nes 2020 m. NBA naujokų biržoje nebuvo pašauktas. Per savo debiutinį sezoną su „Bucks“ jis laimėjo NBA čempionatą.
Tartu universiteto istorijos muziejus
Baltoji salė
Priešais esančioje Baltojoje salėje vyksta daug reprezentacinių Universiteto renginių, konferencijų, taip pat rengiamos įvairios parodos. Jos interjeras atkurtas taip kaip buvo XIX a.
Gamtos muziejus (adresas: Vanemuise 46)
Gamtos muziejus įsikūręs šiek tiek toliau nuo centro, pasiekiamas pėstute per 10-15 minučių. Jo pirmtaku laikomas gamtos kabinetas, įkurtas dar 1802 metais.
Šiame muziejuje renkami ir saugomi augalų, grybų ir gyvūnų karalystės egzemplioriai, taip pat mineralai, uolienos ir fosilijos. Muziejaus darbuotojai kuria viešas internetines duomenų bazes, pagrįstas tyrimais ir mokslu. Gamtos istorijos muziejus organizuoja parodas ir viešuosius renginius, taip pat organizuoja edukacines veikles mokykloms ir skelbia mokomąją medžiagą.
Botanikos sodas (Lai 38)
Tartu universiteto botanikos sodas yra vienas seniausių Baltijos šalyse. Jis buvo įkurtas 1803 metais (palyginimui, VU botanikos sodas įkurtas 1781 m.). dabartinės Tiigi gatvės parko teritorijoje. Botanikos sodo įkūrėjas ir pirmasis vadovas buvo profesorius G. A. Germannas. Botanikos sodas į dabartinę vietą perkeltas 1806 m., pritaikant buvusios gynybinės miesto sienos bastioną. Dizainas išliko iš esmės nepakitęs iki šių dienų, architektas - J.A. Weinmannas.
Plotas - 3,5 ha. Šiais laikais augalų kolekcijose galima rasti apie 10 000 augalų rūšių, nuo tundros iki atogrąžų miškų. Didelis dėmesys skiriamas vietiniams sodo ir prieskoniniams augalams.
Botanikos sodo misija yra supažindinti lankytojus su floros įvairove, augalų išteklių taupymu ir jų apsauga.
Uchvalos valsčius
Uchvalos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Uchvala.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Chalopeničų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Vieniša baltoji moteris
Vieniša baltoji moteris – 1992 m. JAV sukurtas trileris.
Turinys
Neseniai į Niujoką atvykusi Elė gyvena su sužadėtiniu Semu, tačiau vieną vakarą sužino, jog šis vis dar palaiko santykius su buvusiąja žmona, ir išvaro jį iš namų. Norėdama pakeisti aplinką, ji įdeda skelbimą į laikraštį ieškodama kam išnuomoti kambarį. Iš visų kandidačių ji pasirenka merginą vardu Hedra, su kuria netrunka susidraugauti. Po kurio laiko Hedra įsigija drabužius, panašius į Elės, pakeičia šukuoseną ir merginos tampa išoriškai panašios. Ilgainiui tai pradeda gąsdinti Elę. Ši vėl susitaiko su Semu, iš kurio sužino, kad jis jau kurį laiką bandė su ja susisiekti, tačiau nesėkmingai. Įtardama Hedrą, Elė slapta patikrina jos daiktus ir randa Semo laišką bei jo atsiųstus buto raktus. Ji liepia Hedrai išsikraustyti ir duoda kelias dienas, tačiau ši yra pasiryžusi viskam, kad įsivaizduojama draugystė su Ele nesibaigtų...
Juodžių apylinkė (Šilutė)
Juodžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žemaičių Naumiesčio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šilutės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Degučių apylinkės.
Italijos Šiaurės Afrika
Osmanų valdymo laikai
XVI a. viduryje Šiaurės Afriką ir Libiją užėmė Osmanų imperija. Osmanai Tripolitaniją dažniausiai valdė tiesiogiai, o Kirenaiką ir Fecaną per vietos genčių vadus. Oficialiai valdė sultono skiriamas paša. Šalyje didelę įtaką įgijo janyčarų ir korsarų vadai. XVII a. išryškėjo Tripolitanijos, Kirenaikos ir Fecano politinės integracijos požymiai. Nuo 1711 m. Libiją valdė Karamanlių, faktiškai tapusių nepriklausomais valdovais, dinastija. Karamanliai skatino korsarystę ir prekybą, gaudami iš to naudos. XIX a. pradžioje Vakarų valstybių pastangomis korsarystė buvo panaikinta, Karamanlių įtaka susilpninta. 1835 m. šalyje Osmanai atkūrė savo valdžią. 1837 m. Libijoje susikūrusi senusitų religinė brolija ėmė vadovauti kovai su Osmanų valdžia.
Italijos valdymo laikai
XIX a. pabaigoje dėl įtakos Libijai pradėjo varžytis Italija ir Prancūzija. 1911 m. Italija dėl Libijos pradėjo karą su Osmanų imperija (1911–1912 m. Italijos–Turkijos karas). Osmanų imperija, kuri kariavo dar ir Balkanuose, pralaimėjo ir 1912 m. Lozanos taikos sutartimi turėjo Libijos atsisakyti. Dėl vietos gyventojų priešinimosi Italija sugebėjo įsitvirtinti tik Libijos pajūrio rajonuose; Kirenaikoje italams aktyviai priešinosi senusitai. 1915 m. senusitų vadovu tapo as Sajidas Muhamadas Idrisas al Mahdi as Senusis (1890–1983 m.).
Per Pirmąjį pasaulinį karą Italija didžiausią dalį kariuomenės iš Libijos turėjo išvesti. 1918 m. paskelbta Tripolitanijos respublika. 1922 m. Kirenaikos ir Tripolitanijos sutartimi Idris as Senusis tapo abiejų sričių valdytoju. 1922 m. Italijoje įsigalėjus fašistams, kolonijinis karas Libijoje buvo atnaujintas, o Idris as Sanusis išvyko į Egiptą. Iki 1931 m. šalis, išskyrus jos vidinius rajonus, buvo užkariauta. Prasidėjo jos kolonizacija, kurią nutraukė Antrasis pasaulinis karas.
Vietos gyventojai buvo išstumiami į Libijos pietinius rajonus, į jų vietą kėlėsi kolonistai, jų atvyko apie 100 000. 1939 m. Libija paskelbta Italijos dalimi. 1940 m. Libijoje prasidėjo Didžiosios Britanijos kariuomenės mūšiai su Italija, nuo 1941 m. ir su Vokietija. Idris as Senusis mainais už pažadą po karo pripažinti Libijos nepriklausomybę parėmė Didžiąją Britaniją. 1943 m., iš Libijos išstūmus Italijos ir Vokietijos kariuomenes, Kirenaiką ir Tripolitaniją pradėjo valdyti Didžiosios Britanijos, Fesaną – Prancūzijos karinė administracija. Per karą Libija buvo nuniokota.
Libijos karalystės įkūrimas
1949 m. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos sprendimu Libija iki 1952 m. turėjo tapti nepriklausoma. 1950 m. priimta konstitucija. 1951 m. gruodžio 24 d. paskelbta Libijos jungtinės karalystės, kurią sudarė Fezano, Kirenaikos ir Tripolitanijos provincijų federacija, nepriklausomybė. Karaliumi tapo Idris as Sanusis, pasivadinęs Idrisu I.
Manakapuru (ežeras)
Manakapuru  – ežeras šiaurės vakarų Brazilijoje, Amazonės valstijoje, 75 km į vakarus nuo Manauso, tuojau į vakarus nuo Manakapuru miestas. Ilgis 149 km, plotis iki 29 km. Kranto linija labai vinguriuota, krantai žemi, pelkėti, užliejami. Susideda iš kelių didelių baseinų prie Manakapuru upės santakos su Amazone.
Saluvijai
thumb|350px|[[Galija|Galijos žemėlapis, kuriame prie Viduržemio jūros apytiksliai parodytos saluvijų žemės]] Saluvijai, salyjai (''salluvii, salyes'; ) – galinga karinė genčių konfederacija Pietų Galijoje, Diuranso lygumoje tarp Ronos ir Alpių. Minimi kaip pirmoji tauta anapus Alpių, užkariauta romėnų.
Kalvų viršūnėse įkurti opidumai, pradžioje (Masilijos įkūrimo laikais, apie 600 m. pr. m. e.) apgyvendinti ligūrų, driekėsi tarp Ronos ir Diuranso brastų bei Alpių perėjų. Jie nebuvo suvienyti. Pagal Straboną senieji graikai ten gyvenusius žmones vadino ligyjais (Ligyes),o jų kraštą - Ligystike. Archeologiniai radiniai rodo nuo III a. pr. m. e. vidurio buvus keltų kultūrinei invazijai. . Strabono laikais kai kurie autoriai laikė juos galų ir ligūrų mišiniu (todėl vadino juos Celtoligyes). Kiti juos laikė grynais keltais, užkariavusiais Provincijos ligūrus.
154 m. pr. m. e. Masilijos gyventojai graikai, kurie buvo draugai su romėnais nuo Antrojo pūnų karo, kreipėsi pagalbos prieš oksibijus, kurie valdė Aržanso slėnį, ir deciatus. Šios tautos, kurias Livijus vadino „užalpiniais ligūrais“, galbūt buvo dvi mažesnės gentys, veikusius su bendru Saluvijų pavadinimu. Juos sumušė Romos konsulas Kvintas Opimijus (Quintus Opimius). 125-124 m. pr. m. e. vėl prasidėjo konfliktas tarp romėnų ir saluvijų. Sėkmingas Marko Fulvijaus Flako (Marcus Fulvius Flaccus) operacijas pratęsė konsulas Gajus Sekstijus Kalvinas (Gaius Sextius Calvinus)(123-122 m. pr. m. e.), kuris ryžtingai pajungė saluvijus, sunaikino šiauriau Massilijos buvusį pagrindinį jų miestą (dabartinio Entremont vietoje), o netoli jo griuvėsių įkūrė koloniją Aquae Sextiae (dabar - Provanso Eksas). Dalį jų teritorijos perdavė Masalijos gyventojams. Saluvijų karalius Tutomotulas (Tutomotulus), kitaip dar Teutomalijus (Teutomalius), rado prieglobstį pas alobrogus. Nuo tada saluvijai iš istorijos dingo.
Epenas
Epenas – miestas rytų Belgijoje, prie sienos su Nyderlandais ir Vokietija. Geležinkelio stotis. Miestas yra vokiečių tautinės mažumos Belgijoje centras. Išvystyta elektrotechnikos, maisto (ypač šokolado) pramonė. Stovi Šv. Mykolo bažnyčia, šiuolaikinio meno muziejus, miesto muziejus.
Istorija
Epenas minimas nuo 1213 metų.
Valosavičų valsčius
Valosavičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Naujieji Valosevičai.
Lietuvos karo aviacijos Antroji eskadrilė
Lietuvos karo aviacijos Antroji eskadrilė (pradžioje – 2-oji oro eskadrilė) buvo 1921–1940 m. veikusi Lietuvos kariuomenės dalis, nuo 1923 m. – specializuota artimosios oro žvalgybos eskadrilė. 1940 m. pradžioje eskadrilė buvo ginkluota lėktuvais ANBO-41, jos vadu buvo mjr. Alfonsas Svilas, eskadrilė priklausė Karo aviacijos Pirmąjai (žvalgybos) grupei, vadovaujamai gen. štabo plk. ltn. N. Tautvilo. .
Valosavičų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Kiščyna Slabados valsčius
Kiščyna Slabados valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Kiščyna Slabada.
Lietuvos karo aviacijos Antroji eskadrilė
Įkūrimas
Eskadrilė oficialiai buvo įkurta 1921 m. kovo 1 d., Lietuvos karo aviacijai įsigijus daugiau lėktuvų ir parengus daugiau lakūnų nei reikėjo iki to veikusioms Pirmąjai ir Mokomąjai eskadrilėms. Šis sprendimas buvo įteisintas tik tų pačių metų kovo 22 d. kariuomenės vado slaptu įsakymu Nr. 8. Eskadrilės vadas buvo pavaldus Oro laivyno vadui, nuo 1921 m. gegužės 29 d. – Aviacijos, nuo 1933 m. vasario 15 d. – Karo aviacijos viršininkams. Karo aviaciją 1935 m. suskirsčius į tris grupes, nuo 1935 m. rugsėjo 1 d. Antrosios eskadrilės vadas tapo pavaldus I grupės vadui.
Karo aviacijos vado 1935 m. liepos 30 d. slaptu įsakymu Nr. 10 Antroji oro eskadrilė pavadinta Pirmąja artimos žvalgybos eskadrile. Slaptumui išsaugoti Pirmoji artimos žvalgybos eskadrilė ir toliau buvo vadinama Antrąja eskadrile.
Vadovybė
Antrajai eskadrilei vadovavo:
Personalas
miniatiūra|Lietuvos karo aviacijos 2-osios eskadrilės personalas Eskadrilėje įvairiais laikotarpiais tarnavo: A. Gustaitis, L. Peseckas, A. Stašaitis, J. Mikėnas, J. Garolis ir kt.
Bazės
miniatiūra|Karo aviacijos Antroji eskadrilė prie savo pirmųjų lėktuvų – tarp 1921 m. ir 1924 m. Eskadrilė buvo įkurta ir visu savo egzistavimo laikotarpiu bazavosi Kauno Žagariškių (Aleksoto) aerodrome.
Technika
miniatiūra|LVG C.VI miniatiūra|Antrosios eskadrilės ANBO-III (Nr. 42) 1921 m. formuojant eskadrilę jei buvo perduoti tuometinės karo aviacijos turėti sunkesni orlaiviai – žvalgybiniai – lengvieji bombonešiai – LVG C.VI, Albatros C.XV, DFW C.V ir naikintuvai – Fokker D.VII, Albatros D.III. 1923 m. eskadrilė perginkluota naujai įsigytais itališkais žvalgybiniais – lengvaisiais bombonešiais Ansaldo-FIAT SVA.10. Dėl gausių pastarųjų trukumų vietoje jų pradėti naudoti pirmieji serijiniai lietuviški lėktuvai ANBO-III. Ketvirtajame dešimtmetyje eskadrilė buvo perginkluota lietuviškos konstrukcijos žvalgybiniais – lengvaisiais bombonešiais ANBO-IV, vėliau – ANBO-41.
Įdomybės
Antrosios, kaip ir Ketvirtosios eskadrilės pilotai pasižymėjo pomėgiu ant lėktuvų bortų piešti asmeninius ženklus. Išlikusios nuotraukos liudija, kad ant Ansaldo SVA.10 buvo nupiešta ne mažiau kaip 5  asmeniniai lakūnų ženklai. 2-osios eskadrilės vadas vyr. ltn. Vsevelodas Šembergas jam paskirtą lėktuvą pažymėjo dviem baltos spalvos lygiagrečiomis, 45 laipsnių kampu pasvirusiomis juostomis, juosiančiomis lėktuvo liemenį. Kauno meno mokyklos mokinys, vienas žymiausių Lietuvos karo aviacijos lakūnų Jonas Mikėnas savąjį SVA.10 pažymėjo stilizuota žvaigžde, kurią vadino „kosmine žvaigžde“. Tiesa, kai J. Mikėną iš 2-osios eskadrilės perkėlė į 1-ąją, šia žvaigžde jis pažymėjo jam patikėtą naujutėlį naikintuvą Letov Š. 20L.