cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lenkijos turizmas
Varmija-Mozūrija
Regione yra Olštino Mozūrų oro uostas, yra susisiekimas geležinkeliu su Varšuva, Gdansku, Torune ir Balstoge.
Bijelina
Miestų partnerystė
Bijelinos miestai-partneriai:
Retranšementas
Retranšementas, (iš 'atskirti; įtvirtinti') – fortifikaciniai statiniai pagrindinės gynybinės pozicijos užnugaryje. Retranšementas skirtas apšaudyti erdvę tarp pagrindinės pozicijos ir paties retranšemento, jei priešas prasiveržia pro pagrindinę gynybinę liniją. Taip priešas priverčiamas atakuoti toliau.
Retranšementai būdavo tiek pylimai su grioviais, tiek gynybai pritaikyti statiniai (pvz., gynybinės kareivinės).
Abšnitas
XVIII a. Rusijoje pylimo tipo retranšementai buvo vadinami abšnitais ( 'atkarpa'). Abšnitas būdavo pagalbinis vidinis tvirtovės statinys pylimas su grioviu priekyje. Nuo abšnito būdavo galima apšaudyti pagrindinio pylimo užnugarinę pusę, jei ten įsiverždavo priešas.
Viduramžiais abšnito funkciją dažnai atlikdavo vidinė įtvirtinimų linija, kuri savo aukščiu būdavo žemesnė nei priekyje esantis pylimas.
Adomas Malachovskis
Adamas Leonas Albinas Kazimieras Malachovskis (1706 m. − 1767 m. sausio 6 d., Varšuva) − ATR valstybinis veikėjas, Karūnos didysis raikytojas (nuo 1755 m. gegužės 27 d.), daugkartinis seimų maršalka (1758, 1760, 1761 ir 1762), Osvencimo (nuo 1727) ir Vonvolnicko (nuo 1738), Karačkovs (nuo 1756), Pšedubsko seniūnas (nuo 1758), Uciskuvo vaitas nuo 1722 metų.
Biografija
Lenkijos bajorų Malachovskių giminės atstovas, herbo „Nalench“ savininkas. Inovludzo kašteliono Juzefo Malachovskio (apie 1673−1717) ir Marianos Zlotnickos (m. 1745) sūnus.
Gimė Seradzo žemėje, būdamas vienuolikos metų tapo našlaitis. Lenkijos karalius Augustas Stiprusis nepilnamečiui Adomui Malachovskiui davė valdyti Uciskuvą, Vislicos paviete. Čia jis pravedė pirmas jaunystės dienas. 1720/1721 metais jis mokėsi Krokuvos akademijoje. 1732 metų rugpjūtį 20-metis Adamas Malachovskis buvo išrinktas seimuko maršalka Šadeke. Nuo 1727 metų jis užėmė Osvencimo seniūno pareigas. 1733 metais Adomas Malachovskis pasirašė Stanislovo Leščinskio elekciją. 1734 metais jis buvo delegatu nuo Osvencimo ir Zatoro kunigaikštysčių į Dzikovo konfederaciją. 1736 metais − pacifikacinio seimo deputatas nuo Osfencimo ir Zatoro kunigaikštysčių. Būdamas Lenkijos karaliaus Augusto III šalininku jis gavo valdyti karaliaus dvaro žemes: Lenkus, Petrkuvo paviete ir Vonvolnicko seniūniją, Liublino paviete, kurią pakeitė į Liubovnią Seradzo vaivadijoje, priklausiusią kunigaikščiui Augustui Aleksandrui Čartoriskiui.
Keturis kartus užėmė seimo maršalkos pareigas:
Šeima
1727 m. jis vedė Aną Teofilę Rosnovską, nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus:
Višakis
Intakai: Vėrupis, Skarlupis, Noreikupė, Baltsupis, Kiaulupė (dešinieji), Kvesupis, Judrė, Klampupis, Jūrė (kairieji). Upės vaga vietomis reguliuota. Vidutinis nuolydis 59 cm/km.
Svarbesnės gyvenvietės prie Višakio: Kūjai, Garankščiai, Prūsokai, Višakio Rūda, Karališkė, Mozūrai, Gabriškė, Pilviškiai, Šiuliai.
Etimologija
Upėvardis laikomas sudurtiniu: bandoma skaidyti *viš-(š)akis, *vis-šakis, *vis-akis. Tikėtiniau – *vis-šakis („visos šakos, visų šakų“).
Niccolò Campriani
Nikolo Kamprianis (Niccolò Campriani; g. 1987 m. lapkričio 6 d., Florencija) – Italijos šaulys sportiniu šautuvu. Daugkartinis olimpinis čempionas.
Biografija
2003 m. Europos jaunimo čempionate Campriani pelnė sidabro medalį. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse italas dalyvavo visose trijose šautuvo rungtyse iš kurių geriausiai pasisekė orinio šautuvo iš 10 m rungtyje - 12 vieta. 2009 m. Campriani pirmą kartą tapo Europos čempionu. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Campriani iškovojo auksą šaudyme iš trijų pozicijų ir sidabrą orinio šautuvo rungtyse. 2013 m. dukart gerino pasaulio rekordus - 1182+460,8 taškų šaudyme iš trijų pozicijų (pasaulio taurės finalas, Miunchenas) ir 631,2 taško šaudant oriniu šautuvu (Europos čempionatas, Odensė). 2015 m. pirmose Europos žaidynėse pelnė sidabro medalį. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse iškovojo savo antrąjį olimpinį aukso medalį šaudyme iš 10 m sportiniu oriniu šautuvu.
Portugalijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Portugalijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Neoficialios pirmenybės (1928–1929 m.)
--
Prezidente Figeiredas
Prezidente Figeiredas  – miestelis ir savivaldybė Brazilijos šiaurėje, Amazonės valstijoje, 107 km į šiaurę nuo Manauso. Išsidėstęs prie Urubujo upės. Pro miestą eina plentas Manausas–Boa Višta. Toliau šiaurės rytuose sudarytas didelis Balbinos tvenkinys. Vystomas ekoturizmas.
Savivaldybės plotas – 25 422 km², gyventojų skaičius – 38 095 (2021 m.). Savivaldybėje yra didesnės Vila Pitingos ir Balbinos gyvenvietės.
thumb|left|240px|Savivaldybės padėtis Amazonės valstijoje
Istorija
Miestas pavadintas pirmojo Amazonės valstijos prezidento Žoano Baptistos de Figeiredo garbei.
Prezidente Figeiredo savivaldybė sudaryta 1981 m. iš keleto aplinkinių savivaldybių dalių.
Pagvošas
Pagvošas  – gyvenvietė pietryčių Kanadoje, Naujosios Škotijos provincijoje, Kamberlando grafystėje (Cumberland County). Gyvena 736 žm. (2012). Įsikūręs prie Pagvošo upės žiočių Nortumberlando sąsiaurio pakrantėje. Jis išsidėstęs virš didžiausio atlantinėje Kanadoje druskos telkinio, kurio klodo gylis siekia daugiau kaip 450 m. Vystoma žvejyba, druskos kasyba, yra nedidelių pramonės įmonių, uostas, susisiekimas geležinkeliu (per Oksfordo jungtį).
Miestelio pavadinimas kildinamas nuo indėnų mikmakų vartojamo žodžio pagweak, reiškiančio „sekluma“ – dėl uosto prieigose esančios seklumos, apsunkinančios laivų judėjimą.
Istorija
Įkurtas 1700-ųjų pradžioje. 1892 m. pastatyta Pagvošo geležinkelio stotis (dabar – istorijos paminklas). XIX a. į gyvenvietę atsikėlė daugiausiai škotų imigrantų, todėl gatvių pavadinimų lentelės čia dvikalbės – anglų ir geilų kalbomis.
1957 m. Pagvoše surengta pirmoji Pagvošo konferencija dėl pasaulio taikos. Pagvoše gimė plieno magnatas, filantropas Cyrus Eaton (1883–1979).
Apolono Epikurijo šventykla
thumb|right|220px| Apolono Epikurijo šventyklos liekanos 1972 m (iki uždengimo) thumb|right|220px| Šventyklos planas thumb|right|220px| Amazonamachija, frizo detalė [[Britų muziejus|Britų muziejuje]] thumb|right|220px| Graikų kova su amazonėmis, frizo detalė [[Britų muziejus|Britų muziejuje]] Apolono Epikurijo šventykla – Sen. Graikijos klasikinio laikotarpio, apie 420−400 m. pr. m. e. pastatyta šventykla Arkadijoje Peloponeso pusiasalyje, Basos archeologinėje vietovėje.
Istorija
Šventyklą Kotilijono kalno papėdėje pastatė netolimo Figalijos miesto gyventojai. Ją paminėjo II a. pr. m. e. keliautojas Pausanijas, kuris ją laikė viena gražiausių šventyklų Peloponese. Jis tvirtino, kad šventykla pastatyta atsidėkojant dievui Apolonui už pagalbą Arkadijos ir Atėnų gyventojams maro metu, per kurį 1429 m. pr. m. e. mirė Periklis (Epikurijas reiškia „padėjėjas“). Kita versija, šis pavadinimas galėjo turėti perkeltinę reikšmę Peloponeso karo metu, nes figalijiečiai padėdavo meseniečiams, kurie kariavo prieš Spartą atėniečių pusėje. Be to, meseniečiai tikriausiai reikšmingai dalyvavo figalijiečių Apolono kulte. Šis kultas vadinamas Apolono Basito kultu ir apie jį žinoma labai mažai. Pausanijas tvirtino, kad kulto vietos buvo nusitęsusios iki Kotilijono kalno viršūnės, kur įduboje buvo Artemidės ir kitų dievų garbinimo vietos. Dabartinė šventykla, manoma, yra ketvirtoji Apolono šventykla toje vietoje. Pirmoji buvo pastatyta apie 625 m. pr. m. e., antroji apie 575 m. pr. m. e. ir trečioji apie 500 m. pr. m. e. Kai kurie akmeniniai fragmentai iš šių šventyklų yra išlikę.
Pasak Pausanijo, šventyklos architektas buvo Partenono autorius Iktinas. Tai yra tikėtina, nes šventyklos stilius panašus į Partenono ir Iktinas galėjo pasitraukti nuo maro Atėnuose į Arkadijos kalnus. 421 m. pr. m. e. Spartai susitarus su Atėnais dėl taikos spartiečiai nukreipė kariuomenę į Arkadiją, Figalija buvo užimta ir darbai ties šventykla sustojo. Jie tikriausiai buvo pratęsti 415 m. pr. m. e., kai Atėnai vėl pradėjo karą su Sparta. Šventykla baigta statyti apie 400 m. pr. m. e. Ji buvo naudojama ir atnaujinama helenistiniais ir romėnų laikais. Vėliau apleista, jos stogas įgriuvo žymiai apgadindamas šventyklą.
Apolono Epikurijo šventykla buvo toli nuo pagrindinių graikų centrų ir santykinai gerai išsilaikė. 1765 m. ją atrado prancūzų architektas Joachim Bocher, kuris, atvykęs antrą kartą, pradingo, tikriausiai buvo užmuštas kalnų plėšikų. 1812 m. vietovėje darbavosi didelė europiečių tyrinėtojų grupė, kurioje buvo anglas Charles Cockerell ir vokietis, baronas Haller von Hallerstein, anksčiau, 1811 m. išvežę skulptūras iš Afajos šventyklos. Jų tikslas buvo šventyklos nuolaužose išrinkti skulptūrinį frizą ir kitas detales. Daugelis jų parduoti 1814 m. Britų muziejui. Anksti mirus Haller von Hallerstein kasinėjimų ir tyrimų aprašymus Afajos ir Apolono šventyklose publikavo Charles Cockerell, tapdamas moderniojo požiūrio į klasikinę architektūrą pionieriumi. 1902−06 m. šventyklą tyrė ir restauravo Graikijos archeologijos draugija. 1975 m. įsteigtas šventyklos išsaugojimo komitetas. 1986 m. šventykla įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. 1987 m. šventykla buvo uždengta palapine restauravimui, kurioje yra iki dabar (2020 m.).
Šventyklos aprašymas
Šventykla pasižymi šiek tiek pailgintu planu. Tai paaiškinama tuo, kad jos planą nulėmė anksčiau statytų archainio laikotarpio šventyklų planai. Kitas archainės architektūros bruožas buvo, kad įėjimas į ją buvo ne iš frontaliosios pusės, o iš šono. Šventykla orientuota rytų-vakarų kryptimi. Siaurosioms pusėms tenka šešios kolonos, ilgosioms − penkiolika kolonų. Visos išorinės kolonos yra dorėninės. Vidinės kolonos yra jonėninės ir pačiame viduje buvo korintinė kolona ar kelios jų. Jos išlikęs kapitelis yra anksčiausias žinomas korintinis kapitelis ir pati šventykla yra anksčiausia tik iš kelių žinomų graikų šventyklų, kuriose panaudoti visi trys klasikiniai architektūros orderiai. Pagrindiniai architektūros elementai yra pagaminti iš vietinio pilkakmenio. Joje buvo marmurinių detalių. Dvišlaitis stogas buvo dengtas korintinėmis plytelėmis. Šventyklos frontonai, manoma, buvo nedekoruoti. Pagrindinis dekoro elementas buvo 31 metro ilgio skulptūrinis frizas, kurio dvylikoje scenų buvo pavaizduoti mūšiai tarp graikų ir amazonių ir kitose vienuolikoje − lapitų ir kentaurų mūšiai. Tikėtina, kad jo autoriumi buvo Paonijas ar Peonijas, garsiosios Olimpijos Nikės autorius.
Pilviškių tvenkinys
Pilviškių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, Pilviškių miestelio pietiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Šešupės upę (Nemuno intakas) 155,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 2,1 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 40,9 m. Tvenkinys siauras, tik vietomis išsiliejantis iš upės vagos. Krantai daugiausia apaugę medžiais ir krūmynais, žemi, vietomis užpelkėję. Aplinkui plyti pievos, krūmynai. Šiaurinėje pakrantėje, į rytus nuo Pilviškių miestelio evangelikų liuteronų kapinių, telkšo virš 0,5 ha dydžio tvenkinėlis, 2 vietose susijungiantis su Pilviškių tvenkiniu. Pietinėje pakrantėje įsikūręs Sausbalių, į rytus - Pasodos, kaimai.
Šalia užtvankos 2002 m. pastatyta 220 kW galios mažoji hidroelektrinė.
Notra
Notra (Stachys, sin. Betonica) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos augalų gentis, paplitusi Eurazijoje, Afrikoje, Australazijoje, Šiaurės Amerikoje.
Genčiai priklauso vienmetės ir daugiametės žolės. Lapai paprasti, kiaušiniški arba lancetiški, dažniausiai širdišku pamatu, dantyti arba rinčiuoti. Žiedai po 2 ar daugiau susitelkę į menturius ir sudaro viršūninį varpos pavidalo žiedyną. Vainikėlis raudonas, purpurinis, geltonas, gelsvas arba baltas, jo žiotys apaugusios plaukeliais. Vaisius – riešutėlis.
Sargėnai (Panevėžys)
Sargėnai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Naujamiesčio.
Notra
Rūšys
Gentyje apie 374 rūšys. Lietuvoje auga šios rūšys:
Kitos žymesnės rūšys:
Henry Mintzberg
Henry Mintzberg (g. 1939 m. rugsėjo 2 d.) – Kanados mokslininkas ir dėstytojas, dirbantis vadybos srityje.
1961 m. baigė McGill universitą, mechanikos inžinerijos bakalauro studijas. Tada dirbo Kanados nacionaliniuose geležinkeliuose, kur užsiėmė operacijų tyrimu. Magistro ir daktaro laipsnius gavo Masačusetso technologijos institute, Sloan vadybos mokykloje (tuo metu vadintoje Pramonės vadybos mokykla).
Nuo 1968 m. dirba McGill universite, Monrealyje.
Tirdamas vadybininkų darbą Mintsbergas yra nustatęs, kad vadybininko darbas dažnai nutraukiamas, ir susideda labiausiai iš kalbėjimo bei ypač klausymosi.
Mintsbergas yra pasiūlęs organizacijos struktūrų klasifikavimą į penkis tipus:
Mintsbergas yra kritiškai atsiliepęs apie Verslo administravimo magistro studijas, kurios, jo teigimu, „paruošia žmones vadovauti niekam“, neparengia vadovų, galinčių gerai klausytis kitų.
Punios valsčius
Punios valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje. Centras – Punia.
Istorija
Po I pasaulinio karo trumpam atkurtas 1919 m., bet jau 1923 m. Punia priklausė Butrimonių valsčiui.
Portugalijos futbolo varžybos 1927–1928 m.
Portugalijos futbolo varžybos 1927–1928 m.
Neoficialios pirmenybės (1927–1928 m.)
--
Buckminster Fuller
Ričardas Bakminsteris Fuleris (1895 m. liepos 12 d. – 1983 m. liepos 1 d.)  – JAV architektas, sistemų teoretikas, rašytojas, dizaineris, išradėjas ir futuristas.
Fuleris sukūrė daugybę išradimų, daugiausia architektūrinių projektų, ir išpopuliarino plačiai žinomą geodezinį kupolą; anglies molekules dėl jų struktūrinio ir matematinio panašumo į geodezines sferas mokslininkai vėliau pagal Fulerio pavardę pavadino fulerenais. 1974–1983 m. jis taip pat buvo antrasis pasaulinis „Mensa International“ prezidentas.
Filosofija ir pasaulėžiūra
Fuleris buvo unitaras, kaip ir jo senelis Artūras Bakminsteris Fuleris, kuris buvo unitarizmo dvasininkas. Fuleris taip pat buvo vienas pirmųjų aplinkosaugos aktyvistų, suvokusių, kad Žemės ištekliai yra riboti, ir propagavo principą, kurį jis pavadino „efemerizacija“ ir kurį jo pasekėjas Stiuartas Brandas apibūdino aforizmu „padaryti daugiau su mažiau“. Ričardas taip pat sukūrė žodį „sinergetika“ – bendrą terminą, plačiai vartojamą perteikti patirtį naudojant geometrines sąvokas, o konkrečiau – empirinį besikeičiančių sistemų tyrimą; jo dėmesys buvo sutelktas į bendrą sistemos elgseną, nenuspėjamą pagal atskirų komponentų elgseną.
Tompsonas
Tompsonas – miestas Kanados pietuose, į šiaurę nuo Vinipego ežero; ketvirtasis pagal gyventojų skaičių miestas Manitobos provincijoje.
Istorija
Miestas pradėjo kurtis 1956 m., ir pavadintas Dr. John F. Thompson (1881 - 1968) garbei.
Stainbakas
Stainbakas  – miestas Kanados pietuose, į pietus nuo Vinipego ežero, 58 km į pietryčius nuo Vinipego; trečiasis pagal gyventojų skaičių miestas Manitobos provincijoje.
Istorija
Miestas pradėjo kurtis 1874 m., kai į šias vietas atvyko kolonistai iš Rusijos imperijos (dabartinės Ukrainos). Vietovės pavadinimas vokiškai reiškia „akmeningas upelis“.
Olandų kilmės kolonistai buvo nepatenkinti Rusijoje vykdyta asimiliacijos politika, todėl persikėlė į Kanadą.
Menonitų religinė grupė išsiderėjo palankias sąlygas, kurios garantavo religijos laisvę, privačias mokyklas ir žemę, bei buvo atleisti nuo karinės prievolės.
Gyventojai
Dauguma gyventojų (72,8 %) yra europiečių (daugiausia vokiečių ir olandų) kilmės. Taip pat gausu įvairių etninių grupių iš Azijos.
Atabegas
Atabegas, Atabekas arba Atabėjus – tiurkiškas titulas, reiškiantis vietininką, bent nominaliai pavaldų sultonui, kurio valdžia yra paveldima. Jis buvo naudojamas Seldžiukų imperijoje ir aplinkinėse teritorijose, ypač XII–XIII a.
Žodis kildinamas iš tiurkiško ata („tėvas“, „protėvis“) ir beg / bey („valdovas, kunigaikštis“). Kartais atabegais tapdavo regentai valdant mažamečiui Seldžiukų kilmės emyrui, kurie pasinaudodami proga perimdavo valdžią. Neretai jie įsigalėdavo didžiulėse teritorijose ir tapdavo nepriklausomi nuo centrinės valdžios.
Vladislavas Lenčikas
Vladislavas Lenčikas (g. 1954 m. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas.
Biografija
1972 m. baigė Juodšilių vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.
Musoras
Musoras – miestas Čade, 300 km į šiaurės rytus Ndžamenos kelyje į Faja Laržo. Tai svarbus transporto centras, įsikūręs upės senvagėje, tad čia daugiau žalumos nei paprastai apylinkėse. Musoras yra Bahr el Gazelo regiono centras, verslo ir administracinis centras, prie jo yra Musoro oro uostas. Dauguma miesto gyventojų yra klajokliai gouranai. Turgaus diena yra ketvirtadienis. Dauguma prekių yra žemės ūkio produktų.
Vladislavas Lenčikas
Biografija
1976–1987 m. Vilniaus r. vykdomasis komiteto Žemės ūkio valdybos vyresnysis ir vedantysis juriskonsultas. 1987–1993 m. Vilniaus miesto trečiojo apylinkės teismo teisėjas. 1993–2007 m. Vilniaus miesto ketvirtojo apylinkės teismo pirmininkas. Nuo 2007 m. Vilniaus apygardos teismo teisėjas.
Musoras
Musore yra antroji prezidento rezidencija.
Anzili
Anzili arba Enzili – deivė hetitų mitologijoje; garbinta Tamitoje ir Zapišhunoje. Šios deivės vardas kai kada buvo užrašomas šumerograma IŠTAR, pasitaiko ir sudurtinė forma IŠTAR-li.
Hurmoje Anzili laikyta Zipalandos orų dievo porininke, tačiau įvardijama ir Šarišos orų dievo porininke. Kulivišnoje garbinta drauge su vietiniu orų dievu bei Inara.
Anzili ir Zuki būdavo pasitelkiamos per ritualus, skirtus palengvinti gimdymą. Be to, Anzili ir Zuki – vienos iš daugelio hetitų dievybių, apie kurių laikiną pradingimą pasakojama mituose (plg. Telipinas, Arinos saulės deivė, Inara, Hanahana, Gulšeš, įvairūs orų dievai, tarp jų ir Kulivišnos orų dievas). Paprastai dievybė pradingsta dėl savo pykčio, kurį, kad dievybė sugrįžtų, reikia apmaldyti. Pasakojama, kad Anzili ir Zuki tiek įniršusios, kad batus apsiavusios atvirkščiai (kairįjį ant dešinės kojos, dešinįjį ant kairės), atvirkščiai (nugara į priekį) apsivilkusios ir drabužius, tad apsiaustų smeigtukai atsidūrę ant jų nugarų. Tuomet jos abi palikusios žmones. Nugara į priekį apsivilkti deivių drabužiai, kaip manoma, gali simbolizuoti joms pasitraukus sutrikdytą kosminę tvarką.
Cardiff City FC (moterys)
Cardiff City Football Club – Velso futbolo klubas iš Kardifo. Šis straipsnis apie moterų futbolo ekipą, rungtyniavusią aukščiausiame šalies divizione.
Istorija
2012–2013 m. sezone tapo čempionėmis. Tai buvo pirmasis titulas klubo istorijoje. Šią sėkmę pakartojo 2022–2023 m. sezone.
Atstovavo šaliai Europos turnyruose. 2013–2014 m. moterų čempionių lygos atrankoje pateko į vieną grupę su Konak (Turkija), NSA (Bulgarija), SFK Sarajevo (Bosnija ir Hercegovina). Patyrė tris pralaimėjimus bendru rezultatu 0:6 ir į kitą etapą nepateko. SFK 2000 nugalėjo rezultatu 3:0, NSA – 2:0, bei Konak Belediyespor – 1:0.
2023–2024 m. moterų čempionių lygos atrankoje pateko į aštuntą atrankos grupę. Pusfinalio rungtynėse jų varžovėmis tapo FC Gintra. 2023 m. rugsėjo 6 d. įvyks rungtynės Šiauliuose.
Sezonai
Šaltinis:
Sudėtis
Atnaujinta: 2023 m. rugsėjo 1 d.
Gustavs Zemgals
Gustavas Zemgalis ( 1871 m. rugpjūčio 12 d., Džukstės apylinkė – 1939 m. sausio 6 d. Ryga, Latvija) – latvių teisininkas, Latvijos politikas ir 2-asis prezidentas.
Ankstyvoji karjera
Gustavas Zemgalis gimė Džūkstėje, Latvijoje. Pradinę mokyklą lankė Sakos miestelyje, mokslus tęsė Rygos Nikolajaus gimnazijoje. 1899 m. baigė Maskvos universitetą, įgijo teisės specialybę. Grįžęs į Latviją dirbo advokatu, laikraščio redaktoriumi ir politiku.
1904 m. per Rusijos-Japonijos karą buvo išsiųstas į frontą, kur praleido pusantrų metus ir gavo kapitono laipsnį.
Po 1905 m.
1905 m. grįžęs į Latviją, Zemgalis tapo liberalių pažiūrų laikraščio "Jaunā Dienas Lapa" (Rytojaus puslapis) įkūrėjas ir redaktorius. Jis taip pat buvo laikraščio "Jaunā Dienas Lapa" kuris pakeitė laikraštį "Mūsu Laiki" (Mūsų Laikas), redaktorius. 1907 m. liepą Gustavas Zemgalis už "Mūsu Laiki" leidimą buvo įkalintas 3 mėnesiams arešto. Greitai po to Zemgalis sukūrė Latvijos demokratų partiją. Laikotarpiu tarp 1912 ir 1914 m. Zemgalis taip pat dirbo laikraštyje "Domas" (Mintys).
Prasidėjus I pasauliniam karui Zemgalis buvo išsiųstas į Suomiją. 1917 balandžio 23 d. Zemgaliui grįžus į Rygą, jis buvo išrinktas miesto pirmininku. 1917 m. rudenį Zemgalis buvo perrinktas. Tuo metu jis priklausė Latvijos demokratų radikalų partijai.
Nuo 1918 metų Zemgals tapo Latvijos laikinosios nacionalinės tarybos nariu. Jis tvarkė reikalus, susijusius su okupuotos Latvijos teritorijomis. Kaip Latvijos radikalų demokratų partijos narys, jis tapo antruoju Tautos tarybos pirmininko pavaduotoju. Tautos taryba buvo atstovaujamasis Latvijos politinių partijų ir organizacijų organas. Eidamas jam paskirtas pareigas, jis pirmininkavo 1918 metų lapkričio 18 dienos Tautos tarybos susirinkimui, kurio metu buvo paskelbta Latvijos nepriklausomybė. 1918 metų gruodžio 3 dieną jis buvo išrinktas Rygos miesto tarybos pirmininku.
Kai bolševikų įtaka Latvijoje vis stiprėjo Tautos taryba išsiuntė Jānis Čakste ir Zemgals į užsienį, kad jie galėtų atstovauti Latvijos interesams. Cakste, Zemgals ir keletas kitų vyriausybės žmonių nuvyko į Kopenhagą britų karo laivu, tačiau Zemgals grįžo atgal į Latviją po dviejų mėnesių, kur jis bandė atkurti Tautos tarybą, bet vėliau jis ir grupė jam lojalių politikų buvo suimti Vokietijos armijos kareivių.
Vėliau Gustas Zemgalis buvo parlamento (Saeima) narys, nuo Demokratinės Centro Partijos (Demokratiska Centra Partija).
Prezidento kadencija
1927 m. mirus prezidentui Janiui Čakstei, Gustavas Zemgalis buvo išrinktas valstybės prezidentu. Kaip prezidentas Zemgalis mažai kišosi į seimo įstatymų leidybą, bet pagarsėjo dažna amnestija kaliniams. Per prezidentavimo laikotarpį, Zemgals suteikė amnestiją 648 asmenims, iš kurių 172 gavo visišką amnestiją. Gustavas Zemgalis prezidentu buvo iki 1930 m. Kai jo kadencija baigėsi, jis atsisakė valdyti antrą kadenciją, nepaisant daugelio prašymų.
Baigus prezidento kadenciją Zemgalis buvo išrinktas į Saeima, kuriame jis buvo finansų, prekybos ir industrijos komisijų narys. Nuo 1931 iki 1932 m. buvo finansų ministras.
1926 m. Zemgaliui buvo įteiktas 3 klasės Trijų Žvaigždžių ordiną (aukščiausias Latvijos nacionalinis apdovanojimas). 1929 m. Gustavas Zemgalis gavo tokį pat tik 1 – aukštesnės klasės ordiną.
Trečiajame dešimtmetyje, Zemgalis publikavo straipsnius laikraštyje "Jaunākās Ziņas" (Naujausios žinios).
1939 m. sausio 6 d. Gustavas Zemgalis mirė ir buvo palaidotas Rygoje. 1990 m. Džūkste buvo atidengtas monumentas 2-ajam Latvijos prezidentui.
Organizacinė struktūra
thumb|Matricinę struktūrą vaizduojanti organigrama Organizacinė struktūra, organizacijos struktūra arba organizacinė valdymo struktūra – priemonių, kuriomis darbas organizacijoje suskirstomas į skirtingas užduotis, bei koordinuojamas jų vykdymas, visuma. Ji nurodo valdymo elementus (valdymo organus, padalinius), ir pavaldumo ryšius tarp jų.
Organizacinės struktūros gali būti vaizduojamos grafiškai organigramomis.
Organizacinių struktūrų tipai
Yra keli pagrindiniai klasikiniai organizacijos struktūrų tipai:
Iš kitų tipų dažniausios projektinė struktūra bei matricinė struktūra.
Organizacijos dalys
thumb|[[Henry Mintzberg|Henrio Mintsbergo pasiūlyta diagrama, vaizduojanti pagrindines organizacijos dalis]] Henris Mintsbergas skiria penkias pagrindines organizacijos dalis:
Kaip papildomas elementas pridedama organizacijos ideologija.
Koordinavimo būdai
Mintsbergas išskiria šešis pagrindinius darbų koordinavimo būdus:
Organizacijų konfigūracijos
Mintsbergas išskiria septynias pagrindines organizacijos struktūros konfigūracijas:
Antreprenerinė organizacija turi nesudėtingą, neformalią struktūrą. Jos lyderis koordinuoja veiklą naudodamas tiesioginį vadovavimą. Technostruktūros nėra, tarnautojų maža. Tokia struktūra paprastai sutinkama organizacijose, kurių aplinka paprasta (kad vienas žmogus galėtų turėti daug įtakos), bet kintanti (kad vieno žmogaus lankstumas teiktų didelį pranašumą prieš biurokratines struktūras).
Mechaninė organizacija turi formalias darbą reglamentuojančias taisykles, išvystytą technostruktūrą ir vidurinį lygį, yra centralizuota, hierarchinė. Tokia struktūra paprastai sutinkama, kai atliekamas darbas yra paprastas ir pasikartojantis. Organizacijos taip pat gali pereiti prie tokios struktūros, kai jos stipriai kontroliuojamos iš išorės. Be to, tokią struktūrą linkusios įgyti organizacijos, kurių darbas susijęs su kokia nors kontrole (pavyzdžiui, kalėjimai, policija), arba organizacijos, kurių darbui keliami ypatingi saugumo reikalavimai (pavyzdžiui, gaisrinės, avialinijos).
Profesionali organizacija daugiausiai koordinuoja savo funkcionavimo grandies narių, profesionalų, darbą per jų apmokymą (pavyzdžiui, universitete). Funkcionavimo dalis tokiose organizacijose didelė, vidurinis lygis menkas, nes profesionalai sudėtingą darbą atlieka turėdami didelę autonomiją. Technostruktūra irgi maža. Tarnautojų, padedančių profesionalams atlikti savo darbą, daug. Profesionalai dalyvauja ir administraciniame darbe, tad tokioje organizacijoje dažnai esama įvairių komitetų. Tokią struktūrą dažnai turi universitetai, ligoninės, teisės firmos.
Diversifikuota organizacija susideda iš kelių didelę autonomiją turinčių dalių. Tokią struktūrą linksta įgyti ilgai veikiančios, didelės organizacijos.
Novatoriška organizacija sutelkia skirtingų sričių specialistus į komandas atskiriems uždaviniams spręsti. Tokios organizacijos paprastai sutinkamos, kai aplinka yra sudėtinga ir dinamiška. Mintsbergas išskiria dvi tokios organizacijos rūšis: operacinę adhokratiją ir administracinę adhokratiją. Operacinė adhokratija sprendžia inovatyvius uždavinius klientams. Tokios organizacijos pavyzdžiai gali būti reklamos agentūra arba įmonė, ruošianti gaminių prototipus. Administracinėje adhokratijoje komandos sprendžia pačios organizacijos uždavinius. Kaip tokios organizacijos pavyzdį, Mintsbergas pateikia NASA, kai ji vykdė Apolono programą.
Misionieriška organizacija koordinuoja savo narių veiklą per organizacijos ideologiją. Formalių taisyklių tokioje organizacijoje nedaug. Tokios organizacijos decentralizuotos, skirtumai tarp įvairių lygių sumenkę.
Politinė organizacija yra tokia, kurioje galia labiausiai pasireiškia per politinius žaidimus.
Palė (miestas)
Palė – miestas Bosnijos ir Hercegovinos vidurio rytuose, 20 km į pietryčius nuo Sarajevo. Vyrauja serbai. Yra universitetas, išvystytas žiemos turizmas. Piečiau Palės yra Jahorinos slidinėjimo kurortas, kuriame vyko didelė dalis 1984 m. Žiemos Olimpinių žaidynių renginių.
Istorija
Bosnijos karo metu XX a. pabaigoje Palėje buvo Serbų respublikos sostinė, kuri vėliau perkelta į Banja Luką. Būtent tuo metu miestas labiausiai ir išsiplėtė. Po karo nedidelė miesto dalis Palė-Prača buvo perduota Bosnijos ir Hercegovinos federacijai.
Gyventojai
1971 m. mieste gyveno 16 119 gyv., iš jų:
Šiuo metu mieste gyvena apie 30 tūkst. gyventojų, daugelis jų Bosnijos serbai, pabėgėliai iš Sarajevo.
2020 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
2020 m. Lietuvos šachmatų čempionatas – tai 87-asis Lietuvos atvirasis (anksčiau vyrų) ir 73-iasis moterų šachmatų čempionatai. Abu vyko Vilniuje 2020 m. lapkričio 20 – 27  d.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
87-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje 2020 m. lapkričio 20 – 27  d.
Laiko kontrolė
Laikas galvojimui: po 90 min 40 ėjimų / 30 min iki partijos pabaigos + 30 sek. po kiekvieno ėjimo.
Nugalėtojų nustatymas
Laimi dalyvis, surinkęs daugiausia taškų (už pergalę – 1 taškas, už lygiąsias 0,5, už pralaimėjimą – 0).
Surinkus po lygiai taškų, vietos nustatomos pagal sekančius, pradedant nuo pirmojo, papildomus rodiklius:
Apdovanojimai
Lietuvos šachmatų čempionato nugalėtojas apdovanojamas nugalėtojo Taure, prizininkai (1-3) vieta apdovanojami diplomais ir medaliais, 1-6 vietų laimėtojai apdovanojami piniginiais prizais. Pirmąsias tris vietas užėmę šachmatininkai įgyja teisę dalyvauti 2021 m. Lietuvos šachmatų čempionato finale.
Dalyviai
Dėl Lietuvos šachmatų čempiono titulo kovojo dešimt žaidėjų: - 2019 m. Lietuvos šachmatų čempionate prizininkai: TM Tomas Laurušas, FM Andrius Brazdžionis. - 2020 m. Lietuvos šachmatų čempionato pusfinalio 1-3 vietų laimėtojai: Karolis Jukšta 2389, Matas Indriūnas 2235. Aras Vardanianas 2199. LŠF tarybos sprendimu dalyvavo pakviesti didžiausią galiojantį (aktyvųjį) FIDE reitingą 2020 m. lapkričio 1 d. turintys Lietuvos šachmatininkai – didmeistriai: Eduardas Rozentalis Elo 2538,  Paulius Pultinevičius (2512), Vidmantas Mališauskas (2410). Kai kuriems kviestiesiems atsisakius, buvo pakviesti pagal turimą reitingą - tarptautiniai meistrai: Valerijus Kazakouskis (2473) ir Virginijus Dambrauskas (2220).
Vyrų čempionato lentelė
2020 m. Lietuvos vyrų šachmatų čempionato partijos.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
74-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje 2020 m. lapkričio 20 – lapkričio 24 d., toje pačioje vietoje ir laiku, kaip ir atvirasis čempionatas. Varžybos kartu buvo ir merginų iki 20 m. čempionatas. Dalyvavo 12-ka šachmatininkių. Iš 2019 m. Lietuvos moterų čempionato prizininkių dalyvavo : čempionė Marija Šibajeva ir sidabrinė prizininkė Evelina Ravluševič. Vidutinis turnyro reitingas – 1660.
Žaidėjos šveicariškąja sistema varžėsi 6 ratus. Esant vienodam taškų skaičiui, aukštesnė vieta buvo skiriama dalyvei su aukštesniais papildomais rodikliais.
Galvojimui kiekvienai iki partijos pabaigos buvo skiriama 90 min 40 ėjimų / 30 min iki partijos pabaigos + 30 sek. po kiekvieno ėjimo.
Po trijų ratų
Šešių pirmaujančių dalyvių rezultatai po 3 ratų.
Po penkių ratų
Penkių pirmaujančių dalyvių rezultatai prieš paskutinį ratą.
Paskutinis ratas
Moterų, kaip ir atvirojo, čempionato paskutinis ratas lėmė medalių pasiskirstymą. Prieš paskutinįjį ratą moterų didmeistrė Kamilė Baginskaitė  ir moterų FIDE meistrė M.Šibajeva, surinkusios vienodai taškų ( po 4) pustaškiu pirmavo prieš kitas varžoves. Tačiau M Šibajevos galimybės užimti pirmąją vietą buvo neaukštos: jos Bucholco rodiklis buvo žemesnis už varžovės ir dėl to prieš paskutinį ratą  pirmaujančių žaidėjų sąraše buvo antra. Tapti čempione ji galėjo tik, jei K. Baginskaitė paskutinį ratą sužaistų prasčiau už ją. Bet to neatsitiko. Abi lyderės laimėjo savo partijas: K. Baginskaitė prieš A. Plutaitę o M. Šibajeva prieš R. Bajoraitę ir surinko po 5 taškus. Dėl geresnio Bucholco rodiklio Lietuvos čempione (po 28 metų pertraukos) antrą kartą tapo K. Baginskaitė, o M. Šibajevai atiteko sidabras.
Medalių dalybose dalyvavo, taip pat, Evelina Ravluševič, turėjusi 3,5 taško ir Barbora Mačiulaitytė (3 tšk.). Jos paskutiniame rate žaidė tarpusavyje. Laimėjusi šį susitikimą, Evelina Ravluševič surinko 4,5 taško ir tapo bronzine prizininke.
2020 m. Lietuvos moterų šachmatų čempionatas. Paskutinis (7-as) ratas.
Moterų čempionato lentelė
Pastaba * žaidė b – baltosiomis figūromis, j – juodosiomis figūromis.
Taškų lygybės atveju vietos nustatomos pagal šiuos papildomus rodiklius: 2020 m. Lietuvos moterų šachmatų čempionato partijos.
Merginų (iki 20 m.) čempionatas
Čempionate buvo įteikti apdovanojimai jaunimo (iki 20 m.) įskaitoje. Čia už auksą iškovojusios M.Šibajevos bei antroje vietoje likusios E.Ravluševič bronzą iškovojo kaunietė Barbora Mačiulaitytė (1696) .
Varšuvos vaivadija
Varšuvos vaivadija – buvęs administracinis-teritorinis vienetas ATR ir Lenkijoje. Centras – Varšuva.
Breza
Breza – miestas vidurio Bosnijoje ir Hercegovinoje, į pietryčius nuo Zenicos ir į rytus nuo Visoko. Išvystyta anglies pramonė. Gyventojų dauguma – musulmonai.
Portugalijos futbolo varžybos 1926–1927 m.
Portugalijos futbolo varžybos 1926–1927 m.
Honoré Daumier
Onorė Domjė (, 1808–1879 m.) – XIX a. prancūzų realistinis grafikas, skulptorius ir tapytojas. Įvardijamas garsiausiu savo meto Prancūzijos karikatūristu.
Portugalijos futbolo varžybos 1926–1927 m.
Neoficialios pirmenybės (1926–1927 m.)
--
Honoré Daumier
Biografija
Onorė Viktorinas Domjė gimė 1808 m. vasario 20−26 dienomis Marselyje. Jo tėvas buvo rėmintojas, tapytojas mėgėjas, pasižymėjęs poeto ambicijomis. 1816 m. tėvas su šeima persikėlė į Paryžių norėdamas siekti poeto karjeros. O. Domjė nuo 12 metų dirbo knygų pardavėjo padėjėju ir parodė talentą piešimui. Jo tėvai neturėjo pinigų, kad jį išleistų į mokslus. Jį piešimo apmokė šeimos draugas, antikvaras ir muziejininkas Aleksandras Lenuaras. Tėvo poeto karjera nenusisekė, jis buvo vieną kartą pristatytas karaliaus Liudviko Pilypo dvare ir po šios vienadienės šlovės daugiau nieko nebepasiekė, kas paveikė jo psichinę būklę − jis mirė Šarantono beprotnamyje. O. Domjė piešė eskizus pagal skulptūras Luvre ir lankė Siuis akademiją, kur už menką mokestį galėjo piešti nuogo kūno eskizus. Pasak liudijimų, jis išbandė litografijos techniką 1822 m., kai jam buvo tik keturiolika. 1825 m. jis surado darbą pas profesionalų grafiką Zéphirin Belliard, kur įgijo grafiko profesijos įgūdžių. Nuo 1829 m. O. Domjė pradėjo savarankiškai kurti litografijas imituodamas populiarių autorių: Nicholas-Toussaint Charlet (1792–1845), Charles-Joseph Traviès (1804–1859) ir Henry Monnier (1799–1877), stilių.
Po 1830 m. liepos revoliucijos Prancūzijoje spauda tapo mažiau cenzūruojama ir paplito iliustruoti pamfletai. O. Domjė bendradarbiavo keliuose, trumpai gyvavusiuose žurnaluose ir pradėjo iliustratoriaus darbą Šarlio Filipono naujai įsteigtame politinės satyros žurnale La Caricature. 1835 m. uždarius La Caricature, jis kūrė iliustracijas kitam Š. Filipono žurnalui Le Charivari. Š. Filiponui per visą gyvenimą O. Domjė sukūrė 3958 litografijas. Už karaliaus Liudviko Pilypo vyriausybės karikatūras 1832 m. O. Domjė buvo įkalintas 6 mėnesius. Jis nenutraukė savo satyriko-karikatūristo veiklos ir iškėlė šį menkai vertinamą dailės žanrą į meistriškumo viršūnes. O. Domjė bohemiškoje Paryžiaus aplinkoje susidomėjo skulptūra − jis lipdė karikatūrinius skulptūrinius modelius, o po to pagal juos kūrė litografijas. Grupinis burleskinis Nacionalinės asamblėjos narių portretas Le Ventre législatif buvo publikuotas 1834 m. Kita didelių matmenų litografija Rue Transnonain sukurta po brutalaus policijos reido. O. Domjė, nors pats be didelių intelektualinių pretenzijų, buvo pažįstamas su to meto menininkais, tarp kurių − Š. Bodleras, E. Delakrua ir F. Dobinji. thumb|left|240px| Le Ventre Législatif, 1834 m. Po 1848 m. revoliucijos trumpam oficialioji cenzūra Prancūzijoje visai nebeveikė. 1848 m. oficialus Paryžiaus dailės salonas buvo atviras visiems norintiems jame eksponuoti. O. Domjė jame nedalyvavo, bet 1848 m. pateikė paveikslo projektą valstybiniam konkursui Respublikos alegorijos tema. Šio projekto O. Domjė neįgyvendino, bet tai labiau jį patraukė kurti aliejinius paveikslus literatūriniais siužetais. 1849 m. Salone išstatytas paveikslas „Malūnininkas ir jo sūnus“, 1850−51 m. − „Nimfos, vejamos satyro“, „Girtas Silenas“ ir „Don Kichotas“. O. Domjė mokėsi tapyti savarankiškai ir jo paveikslai buvo visiškai ignoruoti kritikų. 1851 m. Prancūzijoje įvyko bonapartistų perversmas, 1852 m. Napoleonas III vainikavosi imperatoriumi. Į šiuos įvykius O. Domjė atsiliepė garsiausia savo skulptūra Ratapoil, kuria pavaizduotas tipinis bonapartistas, terorizavęs paryžiečius perversmo išvakarėse.
Po imperijos įsteigimo sugriežtėjo leidinių cenzūra ir O. Domjė turėjo apsiriboti politiškai korektiškesnėmis karikatūromis. Vasaras jis leido su draugu F. Dobinji, lankė T. Ruso ir Ž. F. Milė Barbizone. Draugų įtaka matyt lėmė, kad jo litografijos pradėjo įgauti tapybiškesnį charakterį. Jos prarado populiarumą ir 1860 m. O. Domjė buvo atleistas iš Le Charivari. Pragyvenimui jis tapė didelių matmenų akvarelinius paveikslus to meto temomis, kurie buvo populiarūs rinkoje. Privačiai nenutraukė tapybos aliejine technika. Jo grafikos humoristinis charakteris menkai pasireiškė ar visai nepasireiškė paveiksluose. Matyt O. Domjė tai laikė nepritinkamu tapybai. 1864 m. jis vėl pradėjo publikuoti kassavaitines iliustracijas  Le Charivari žurnalui. Jo regėjimas prastėjo ir menininkui vis dažniau reikėjo ramybės, 1865 m. jis išsinuomojo mažą namą Valmondua kaime netoli Paryžiaus, kuriame, be išvykų į sostinę, pragyveno iki gyvenimo pabaigos. 1870 m. vyriausybė jam diskretiškai pasiūlė Garbės legiono ordino apdovanojimą, kurio menininkas atsisakė. Jis gyveno skurdžiai. thumb|right|180px| „Trys teisininkai“, apie 1855−57 m., Filipso kolekcija 1870−71 m. Napoleono III valdžios nuvertimas ir Prancūzijos-Prūsijos karas įkvėpė O. Domjė vienoms įtaigiausių jo litografijų. Jis buvo paskirtas į komisiją Luvro kolekcijų išsaugojimui Paryžiaus apsiausties metu ir oponavo G. Kurbė pasiūlymui nuversti Vandomo koloną. Paskutinius metus O. Domjė praleido skurde, ligotas, su vis prastėjančiu regėjimu. 1874 m. jis įsigijo namą Valmondua, kurį nuomojo, iš draugo K. Koro padovanotų lėšų. 1877 m. vyriausybė jam paskyrė menką pensiją, kitais metais prižiūrint V. Hugo įvyko jo kūrinių paroda P. Diuran-Riuelio galerijoje Paryžiuje. O. Domjė mirė 1879 m. vasario 10 d. nuo širdies paralyžiaus. Apie 1900 m. pradėjus kilti jo kūrinių populiarumui ir paklausai, daugelis jų buvo restauruoti, papildyti „parašais“, todėl kartais juose sunku nustatyti autentišką O. Domjė indėlį.
O. Domjė buvo aukštai vertinamas savo amžininkų, Paryžiaus menininkų: O. de Balzakas sakė, kad jis po savo oda turi truputį Mikelandželo, Š. Bodleras lygino su Delakrua ir Engru. O. Domjė garsus savo meto Paryžiaus buržuazijos karikatūriniais portretais. Viso jis sukūrė 4000 litografijų ir dar 4000 iliustracijų piešinių. Jo politinė satyra, linkstama tikėti, buvo koreguojama leidėjo Š. Filipono, todėl paties O. Domjė politines pažiūras sunku nusakyti. Iš moterų vaizdavimo tikėtina, kad menininkas prisilaikė Ž. Ž. Ruso įkvėptų antifeministinių pažiūrų. Jo žmona Marie-Alexandrine Dassy buvo modistė ir ilgainiui visiškai pasišventė šeimos gyvenimui, apie ją žinoma labai mažai. O. Domjė tapyba vertinama impresionizmo pirmtake.
Mūšos tyrelio pažintinis takas
left|150px
miniatiūra|Apžvalgos bokštas miniatiūra|Takas prie [[Miknaičių ežeras|Miknaičių ežero]]
Mūšos tyrelio pažintinis takas  – pažintinis takas, įrengtas Joniškio rajone, 15 km į pietus nuo Žagarės, siekiant apsaugoti nuo išnykimo unikalias Mūšos tyrelio telmologinio draustinio gamtines vertybes. Nutiesus pažintinį taką lankytojai nukreipiami atitinkama linkme, o bet kur vaikščioti yra draudžiama.
Pažintinis takas atidarytas 2015 m. kovo 13 d. Jis iš karto pateko į Lietuvos rekordų knygą kaip ilgiausias pelkėje lentų takas. Jo ilgis – 3,6 km.
Istorija
Mūšos tyrelio pelkinis kompleksas palyginti vėlai pripažintas kaip vertinga ir saugotina teritorija. Sovietmečiu Mūšos tyrelio pelkė buvo numatyta durpių gavybai. Vis dėlto vėliau suvokta, kad reikia išsaugoti bent dalį unikalaus pelkinio komplekso.
Pirmajame tako įrengimo darbų etape (iki 2015 m. kovo mėn.) nutiestas 3,6 km lentų takas ir atkarpa įprasto miško tako. Antrajame etape planuojama baigti įrengti visą apie 7,5 km ilgio pažintinį taką, supantį Miknaičių ežerą iš abiejų pusių, todėl lankytojams nebeteks grįžti tuo pačiu taku.
Geografija
Šį išskirtinį Šiaurės Lietuvos gamtinį kompleksą sudaro aukštapelkės, tarpinio tipo pelkės, žemapelkės, durpynai ir šlapi miškai. Jo pietinėje dalyje prasideda Mūšos ir Juodupio upės. Mūša ilgainiui virsta antrąja pagal dydį Latvijos upe – Lielupe. Juodupis už kelių kilometrų įteka į Švėtę. Rytinėje dalyje telkšo natūralus Miknaičių ežeras ir daug mažų ežerėlių. Arčiausiai esanti didesnė gyvenvietė – Juodeikiai (Gaižaičių sen.).
Norint aplankyti Mūšos tyrelį, nuo Juodeikių kryžkelės, prie kurios stovi Vytauto paminklas, keliu sukama į pietryčius link Dargių. Už 3,5 km privažiuojamas lauko keliukas, sukantis į dešinę su prie jo stovinčiu informaciniu stendu apie Mūšos tyrelio pelkę. Šiuo keliuku tarp dirbamų laukų už 0,6 km privažiuojama poilsiavietė su pavėsine ir informacinė rodyklė į pažintinį taką.
Iš poilsiavietės, esančios pelkės prieigose, galima lentų taku keliauti link įrengtų 11 stotelių, kuriose pastatytuose stenduose supažindinama su draustiniu ir čia esančiomis vertybėmis. Pirmiausiai pasiekiamas apžvalgos bokštas, skirtas pelkės bioįvairovės stebėjimui. Toliau takas vingiuoja iki vienintelio Joniškio rajone natūralaus Miknaičių ežero. Ežeras lenkiamas jo vakarine pakrante, toliau takas nuveda link Tėvo Stanislovo statytos koplytėlės. Nuo jos lentiniu ir sutvirtinto grunto takais galima nukeliauti iki vieno iš Žagarės regioninio parko gamtos paveldo objektų – Tyrelio akmens bei 1945–1946 m. buvusios partizanų stovyklavietės. Nuo jos takas grįžta atgal.
Konstrukcija
Pažintinis takas įrengtas praktiškai nenaudojant mechanizmų. Taką tiesti taip pat nebuvo labai paprasta. Iš pradžių ėjosi greitai, tačiau vėliau medžiagas su karučiu teko vežti po kilometrą ir toliau. Jokia technika šių vietovių pasiekti negalėjo ir negali. Apžvalgos bokštas yra plikomis rankomis pastatytas tiesiai ant klampios pelkės. Pamatus vyrai kasė rankomis – leido šulinio rentinius ir rausėsi gilyn. Teko iškasti apie 2,4 m, kol pasiekė pusiau tvirtą pagrindą. Tako plotis – vienas metras. Jis tyčia padarytas toks, kad negalėtų pravažiuoti keturračiai. Pakylėtą tako lentų dangą laiko masyvūs gulėkšniai.
Pasak taką tiesusios įmonės „Joniškio hidrostatyba“ atstovo, takui panadoti 2404 ąžuolo rąstai, 22,5 tūkstančio pušų lentelių, įsriegti beveik penki tūkstančiai varžtų, įkalta 90150 vinių.
Flora ir fauna
Tarpinio tipo plynėse ir plynraisčiuose kasmet gausu paprastųjų spanguolių (Vaccinium oxycoccos). Spanguoliavimas šioje pelkėje turi senas tradicijas, į ją šių uogų rinkti atvyksta ne tik aplinkinių kaimų, bet ir gretimų rajonų gyventojai.
Aukštapelkės didžiąją dalį sudaro gailiniai pušynai. Pietinėje aukštapelkės dalyje plyti tarpinio tipo pelkių plotai, kuriuose sutinkami reti nendrių sąžalynai. Sparčiai mažėjantys aukštapelkės plynės plotai yra rytinėje draustinio pusėje. Čia tarp kelių dešimčių nedidelių ežerokšnių yra paplitę baltasaidrynai.
Pažliugusiose plynės properšose yra susiformavę saugomos augalų bendrijos kimininio baltasaidryno fragmentai. Apypelkio miškuose vyrauja šlapi ir klampūs juodalksnynai. Saugomos augalų rūšys: baltijinė gegūnė (Dactylorhiza baltica) ir siauralapė gegūnė (Dactylorhiza traunsteineri) aptinkamos tarpinio tipo pelkėse. Pelkę juosiančių griovių šlaituose auga raktažolės pelenėlės (Primula farinosa), paprastoji tuklė (Pinguicula vulgaris), raudonoji gegūnė (Dactylorhiza incarnata).
Pelkėje gyvena dirviniai sėjikai (Pluvialis apricaria), tikučiai (Tringa glareola), pilkosios gervės (Grus grus), tetervinai (Tetrao tetrik), apsistoja migruojantys baltakakčių (Anser albifrons) ir želmeninių žąsų (Anser žabalis) būriai. Nuo 2006 m. draustinyje stebima lūšis (Lynx lynx), sutinkamas vilkas (Canis lupus), baltasis kiškis (Lepus timinus).
Aptinkamos saugomos vabzdžių rūšys: pelkinis satyras (Oeneis jutta), baltamargė šaškytė (Euphydrias maturna), žalvarinis puošniažygis (Carabus nitens). Pelkinis satyras – reta, saugoma rūšis. Tai toliausiai į vakarus nutolęs šio reto drugio, įtraukto į Lietuvos raudonąją knygą poledynmečio relikto, paplitimo taškas Lietuvoje. Draustinyje gyvena 4 roplių rūšys. Raistuose gausiai sutinkama paprastųjų angių (Vipera berus), gyvavedžių driežų (Lacerta vivipara).
DJ Khaled
Khaled Mohamed Khaled (g. 1975 m. lapkričio 26 d.), geriau žinomas kaip DJ Khaled – amerikiečių įrašų bei atlikėjų prodiuseris, DJ bei radijo laidų vedėjas. Savo karjerą pradėjo 1998 m., Arab Attack slapyvardžiu, tačiau persivadino į DJ Khaled po rugsėjo 11-osios atakų. Debiutinį albumą „Listennn… the Album“ išleido 2006 m. 2023 m. duomenimis, DJ Khaled yra išleidęs trylika studijinių albumų. 2008 m. įkūrė įrašų kompaniją „We the Best Music Group“, taip pat yra kompanijos vadovas.
Wolfgang P. Schmid
Volfgangas Paulas Šmidas (, 1929 m. spalio 25 d. Berlynas, Vokietija – 2010 m. spalio 22 d. Frydlandas, Vokietija) – vokiečių kalbininkas, indoeuropeistas, Mainco mokslo ir literatūros akademijos akademikas (1966), Latvijos mokslų akademijos užsienio narys (1994), Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys (1994).
Biografija
Pradžioje V. Šmidas Berlyno–Cėlendorfo Bažnytinėje aukštojoje mokykloje studijavo protestantų teologiją, vėliau perėjo mokytis į Tiubingeno universitetą, kur pas H. Krahę studijavo indoeuropiečių kalbotyrą. 1955 m., vadovaujamas H. Krahės, gavo daktaro laipsnį apgynęs disertaciją apie indoiranėnų verbalinę sistemą, už šią disertaciją Filosofijos fakultetas jam skyrė premiją.
1961 m. Tiubingene baltų ir indoeuropiečių veiksmažodžio tema (publikuota 1963 m.) išėjęs habilitaciją, 1964 m. V. Šmidas tapo Insbruko universiteto profesoriumi. Jau 1965 m. ėmė vadovauti Getingeno Jurgio Augusto universiteto Indoeuropeistikos katedrai, pakeitęs šias pareigas ėjusį V. Krauzę, čia V. Šmidas dirbo iki pensijos (1998). Šiame universitete dėstė ir lietuvių kalbą. 1969 m. jis atsisakė 1968 m. gauto paskyrimo į Viurcburgo universitetą.
Nuo 1966 m. V. Šmidas buvo tikrasis Mainco mokslo ir literatūros akademijos narys, čia jis keletą kartų (pirmą sykį 1977 m.) buvo išrinktas humanitarinių ir socialinių mokslų klasės viceprezidentu. 1988 m. tapo Leipcigo Saksonijos mokslų akademijos nariu korepondentu, o 1993 m. – Krokuvos Lenkijos mokslų akademijos tikruoju užsienio nariu. 2000 m. Vilniaus universitetas jam suteikė garbės daktaro vardą.