cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pagėgių–Šilėnų geležinkelis
Istorija
1916 m. lapkričio pradžioje Lauko geležinkelių tarnybos vadą pulkininką Groenerį pakeitęs pulkininkas fon Olderhauzenas įsakė visoje trasoje pakloti antrą bėgių porą, o medinį Lyduvėnų tiltą pakeisti santvariniu ant betoninių atramų. Darbai prasidėjo 1917 m. sausio 17 d. ir 1918 m. gegužės 17 d. naujasis tiltas jau buvo priimtas naudoti. Tuo tarpu kituose ruožuose montuoti dvikelį nesisekė, šie darbai taip ir nebuvo užbaigti iki pat Pirmojo pasaulinio karo pabaigos.
1919 m. liepos 4 d. Lietuvos vyriausybė perėmė okupacinės Vokietijos kariuomenės paliktą geležinkelių tinklą. Sankirta Mankiškiuose priskirta Šilėnų geležinkelio stotelei, nutiesta Kutiškių jungiamoji linija Radviliškio link. Pati trasa tarp Pagėgių ir Šilėnų ištiesinta, pastatytos naujos keleivių aptarnavimo stotys Tauragėje, Varlaukyje, Batakiuose ir kt. 1930 m. gegužės 1 d. prasidėjo tarptautinis susisiekimas: traukiniai ja kursavo iš Berlyno į Maskvą (per Daugpilį) ir atgal.
Į Rytprūsius vedanti geležinkelio linija turėjo didelę karinę reikšmę. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, 1944 m. atsitraukdama vokiečių kariuomenė susprogdino Lyduvėnų tiltą, taip tikėdamasi sustabdyti Raudonosios armijos puolimą. Netrukus šioje vietoje iškilo medinis tiltas, o 1948–1952 m. buvo pastatytas gelžbetoninis.
Rimaičiai
Rimaičiai – viensėdis Radviliškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pakalniškių.
Maskvos troleibusai
Maskvos troleibusų sistema pagal linijų tinklo ilgį ir troleibusų skaičių yra didžiausia pasaulyje (2015 m.).
Pirmoji troleibusų linija Maskvoje įrengta 1933 m. ir tapo trečiąja troleibusų linija pasaulyje. Pirmuoju troleibusu tapo LK-1.
Šiuo metu troleibusų linijų tinklą sudaro 445 km, jį aptarnauja 924 troleibusų. Iš viso mieste veikia 3 troleibusų parkai, įrengti 36 maršrutai.
Vieno važiavimo kaina siekia 55 rublius.
Beryslavas
Istorija
III–IV a. dabartinio Beryslavo vietose buvo ostgotų sostinė Danparštatas. Vėliau čia apsistodavo klajokliai. XIV a. buvo Tochtamyšo rezidencija Dogangečitas. XV a. vietovė buvo žinoma kaip „Vytauto muitinė“, nes čia buvo perkėla per Dnieprą iš totorių žemių. Vėliau kraštą užėmė Krymo chanatas, 1484 m. pastatyta Hazy Kermeno tvirtovė. Iš jos būdavo stabdomi kazokų laivai Dniepre. 1695 m. tvirtovę užėmė Mazepos vedami kazokai. 1784 m. gyvenvietė užimta Rusijos imperijos ir pervadinta Beryslavu. Miesto statusas suteiktas 1938 m.
Čehotina
Čehotina  – upė Juodkalnijoje bei Bosnijoje ir Hercegovinoje; Drinos dešinysis intakas. Prasideda kalnuose, Donji Kolašino regione Serbijos pasienyje. Teka į šiaurės vakarus retai gyvenamu tarpukalnių slėniu. Toliau prateka Plevlios dubumą, žemupyje teka Bosnijos ir Hercegovinos teritorija. Įteka į Driną Fočoje.
Didžiausias intakas – Voloderas. Prie Čehotinos įsikūrę miestai – Plevlia ir Foča.
Mutabor (Alinos Orlovos albumas)
„Mutabor“ – antrasis (nors, iš tiesų, trečias: antrąjį atlikėja metus įrašinėjo, paskui viską išmetė ir, pažvelgusi kitomis akimis, kone per mėnesį įrašė dainas iš naujo) studijinis lietuvių atlikėjos Alinos Orlovos albumas, išleistas 2010 m.
Apie albumą
Albumą sudaro 14 dainų, iš kurių net 5 – anglų kalba. Atlikėja įrašė ir 2 dainas rusų kalba. Vieną jų („Лихорадка“) tapo įsimintiniausia besibaigiančių metų rusiška daina.
Albumas susilaukė didžiulės sėkmės, jį perleido prancūzai, ukrainiečiai, rusai. „Mutabor“ kūriniuose buvo ir kinematografinio vizualumo – Alinos muzika nuskambėjo kino filme „Žvaigždė“.
Po 10 metų, 2020 m., Orlova perleido albumą, šįkart vinilo formatu.
Dainų sąrašas
Albumą sudaro šios dainos:
Barbarela
Barbarela – režisieriaus Roger Vadim 1968 m. sukurta fantastinė juosta pagal Prancūzijoje populiarų to paties pavadinimo komiksą. Pradžioje filmas nesulaukė publikos dėmesio, tačiau 1977 m. pakartotas jo leidimas pavertė jį kultiniu.
Pagrindiniai aktoriai
Pagrindinį vaidmenį režisieriaus žmona amerikietė Jane Fonda po to, kai jo atsisakė Sophia Loren ir Brigitte Bardot.
Turinys
4100-ieji metai. Gražuolė Barbarela, gavusi tiesioginę Prezidento užduotį, vyksta į tarpgalaktinę ekspediciją ieškoti mokslininko Diurano Diurano neįtardama, kad jis ir yra didysis piktadarys, grasinantis visai visatai...
Rimaisai
Rimaisai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Ramygalos.
Jakutų mitologija
Jakutų mitologija – Sibiro tautos jakutų tradicinė pasaulio aiškinimo sistema. Ši mitologija patenka į senovės tiurkų mitologinį lauką. Jakutų mitologijoje yra išlikę archajiški mitai, aiškinantys apie gyvūnų išskirtines savybes; pavyzdžiui mitas apie varną ir narą, kurie nuo seno buvę juodais ir pavydėdami kitų paukščių balto apdaro sugalvojo vienas kitą nudažyti. Varnas nudažė narą skirtingais raštais, bet naras, pamatęs savo atspindį vandenyje, panorėjo vienas likti puošnus, todėl nėrė į vandenį, bet varnas spėjo jam įžnybti į kryžmenį. Todėl varnas pasiliko juodas, o pas narą nuo to laiko šleivos kojos.
Jakutų mitologijoje dažni toteminio tipo archajiniai mitai. Tai mitai apie erelį, gulbę, varną ir kt. Erelis laikomas dangiškos dievybės Chomporun chotojaus sūnumi, visų paukščių vadu. Laikoma, kad jis atnešęs žmonėms ugnį, kai kurie jakutų klanai laikė jį savo globėju, elgdavosi su juo, kaip su senu giminaičiu. Kai erelis pavasarį atskrenda į Jakutiją – žiema pasitraukia.
Pasak jakutų mitologijos, naminiai gyvūnai sutverti gerųjų dievybių (ajy). Viename mite pasakojama, kad Jurjung ajy tojonas sukūrė arklį podraug su žmogumi, o kitame – kad sutverėjas pradžioje sutvėrė arklį, nuo jo kilo pusiau žmogus, pusiau arklys, nuo šio – žmogus. Yra mitų, kuriuose pasakojama apie kai kurias anatomines naminių gyvūnų savybes ir jų sąsajas su krašto gamta.
Jakutų mitologijai būdingas platus kosmogoninių mitų ratas. Yra keletas mitų apie saulę. Pasak vieno mito, dėka saulės atsirado žemė ir žmonės, pasak kito – saulė yra Jurjung ajy tojono veido spindesys, pasak trečio – Jurjung ajy tojonas sutvėrė tris saules, iš kurių viena buvo skirta žemei apšviesti. Saulė turi savo šeimą ir gyvena danguje. Pėdų atsiradimas mėnulyje aiškinamas tuo, kad po gluosniu stovėjusi mergaitė našlaitėlė su naščiais ir kibirais, o mėnulis jos pasigailėjęs ir pasiėmęs pas save su visais jos daiktais, todėl jie dabar ten ir matomi. Yra keletas mitų apie viešpatį mėnesį ir jo dukterį danguje, apie atskirų žvaigždynų kilmę. Pasak vieno mito, medžiotojas, sekdamas briedį, užvijo jį iki pat dangaus ir ten abu pavirtę Oriono žvaigždėmis. Paukščių takas aiškinamas kaip dangaus sūnaus, slidėmis besivejančio elnius, pėdsakas.
Pasak mito, kuris išlikęs karžygiškame epe Oloncho, visata sudaryta iš trijų pasaulių, susitvėrusių tokiu būdu: senovėje įsižiebė ilgas karas tarp Ulu tojono, Jurjung ajy tojono genčių bei žemutinio pasaulio piktųjų dvasių vado Arsano Duolajaus. Artėjo pasaulio pabaiga. Tada kariaujančios pusės nutraukė mūšį ir pasiekė susitarimą, kuriuo pasidalino visatą į tris atskirus pasaulius. Aukštutinis pasaulis atiduotas Junjung ajy tojono ir Ulu tojono gentims, vidurinysis – žmonių giminei, o žemutinis – Arsano Duolajaus klanams.
Black Mesa
Black Mesa – 2020 m. pirmojo asmens šaudyklės žanro kompiuterinis žaidimas, sukurtas ir išleistas kompanijos „Crowbar Collective“. Tai originalaus „Half-Life“ perdirbinys, kurio kūrime dalyvavo su „Valve“ kompanija nesusijusi studija. Jos tikslas buvo perkelti pirmtako siužetą iš „GoldSrc“ į naujesnįjį „Source“ varikliuką bei žaidėjams suteikti tai, ko nesugebėjo suteikti „Half-Life: Source“. 2012 m. pasirodžiusi kaip nemokama modifikacija, jau po kelių metų gavo leidimą iš „Valve“ komerciniam žaidimo išleidimui. Išankstinė versija pasirodė 2015 m. Per kelis metus buvo galutinai išdirbtas žaidimas ir 2020 m. kovo 6 d. išleista stabili versija.
Jakutų mitologija
Pasak jakutų, viršutinis dangus sudarytas iš keleto juostų. Mituose minimi 3, 7 ir 9 dangūs, išsidėstę vienas virš kito. Pats aukščiausias dangus laikomas Jurjung ajy tojono genties buveine, o kitose juostose gyvena kiti ajy ir abasy, vadovaujami Ulu tojono. Žemutinio dangaus pakraščiai tarsi kybo žemyn ir stengiasi pakelti žemės kraštą, tarsi griežimu griaužia aržūs eržilai. Aukštutinis pasaulis laikomas šaltu. Pasak vieno mito, gerosios dievybės ajy sukūrė žemę labai gražią ir lygią, bet piktoji dvasia abasy ją užtvindė ir subjaurojo. Jos veiklos pėdsakai – upės, ežerai, kalnai. Sukūręs žemę, Jurjung ajy tojonas sutvėrė žmogų. Tam jis padarė žmonių skulptūras ir uždarė į akmeninį kambarį, ir, pastatęs prie durų sargą, prisakė neprileisti piktosios dvasios. Tačiau ši papirko sargą, pažadėjusi šiltus kailinius. Įėjusi į namą piktoji dvasia išterliojo skulptūrėles nešvarumais. Tai pamatęs Jurjung ajy tojonas sargą pavertė šunimi, o skulptūras išvertė išvirkščiai. Nuo to laiko žmonių vidus yra pilnas purvo. Greta žmonių ir paskui juos sutvertų gyvūnų viduriniajame pasaulyje taip pat gyvena gausybė ičči – dvasių, sergstinčių žemes, miškus, upes, ežerus, kalnus, kelius, žmonių sukurtus daiktus, gyvenamuosius ir ūkinius statinius, įrankius ir kt. Žemutinis pasaulis yra požemiuose; tai niauri šalis, blausiai apšviečiama švarplėtų saulės ir mėnesio. Visas šis pragaras padengtas neperbrendamomis pelkėmis, kuriose auga geležiniai medžiai.
Black Mesa
Norėdamos ištaisyti „Valve“ padarytą klaidą, kuri perkėlė „Half-Life“ į „Source“ varikliuką, tačiau neįnešė jokių reikšmingų naujovių ar patobulinimų, susijungė dvi programuotojų komandos ir pasivadino „Crowbar Collective“. Naujoji studija siekė prideramai perkurti „Half-Life“, komandoje dirbantys kūrėjai buvo išsibarstę po visą pasaulį ir savo darbą atliko nuotoliniu būdu.
Kūrimo procesas
Po „Half-Life 2“ išleidimo kai kurie senesni „Valve“ žaidimai buvo perkelti į naujai pasirodžiusį „Source“ varikliuką, įskaitant ir pirmąjį „Half-Life“. Patobulintasis žaidimas pavadintas „Half-Life: Source“, iš jo buvo tikimasi naujovių ir tokio pat didelio šuolio grafikos atžvilgiu, kaip ir antrojoje žaidimo dalyje. Nepaisant to, jog vietomis buvo atnaujintas apšvietimas bei pateiktas realistiškesnis vandens atvaizdavimas, žaidimas stokojo patobulintų modelių ir architektūros dizaino, kaip ir perdarytų tekstūrų. Kūrėjai buvo kritikuojami, jog šie nepakankamai stengėsi naujindami „Half-Life“, lyginant su kitais žaidimais. Vienu metu kompanijos vadovas Gabe’as Newell’as netgi ėmė svarstyti, jog fanų iniciatyva patiems perkurti žaidimą yra „ne tik įmanoma, bet ir neišvengiama“.
Fanų bandymas perkurti žaidimą ant „Source“ varikliuko prasidėjo nuo dviejų atskirų projektų, paskelbtų dar 2004 m. rudenį. Supratusios, kad abiejų komandų tikslas iš esmės yra toks pats, jos nusprendė susijungti – taip gimė trylikos žmonių vystomas projektas, kuriam suteikė „Black Mesa: Source“ vardą. Kadangi tuo metu tai nebuvo „Valve“ remiamas projektas, šie pareikalavo pašalinti žodį „Source“ iš pavadinimo, taip tikriausiai siekdami išvengti painiavos su jų oficialiai išleistu „Half-Life: Source“. Dėl to grupelė persivadino į „Crowbar Collective“, atpažįstamą tuo pačiu pavadinimu ir šiandien.
Jakutų mitologija
Su jakutų mitologija artimai susijusi ir dolganų mitologija, kuri savo turiniu sutampa su šiaurės jakutų mitologija.
Black Mesa
Kūrimo procesas
Kūrimo eigoje buvo pereita prie naujesnio „Source“ variklio versijos, išleistos kartu su 2007 m. pasirodžiusiu „The Orange Box“, kuri turėjo patobulintus efektus, veido mimikas, kelių branduolių procesoriaus palaikymą bei kita. Komanda tikėjosi greitesnio vystymosi ir jau turėjo planų išleisti pirmąją modifikacijos versiją 2009 m. pabaigoje, bet supratę, kad vardan skuboto darbo gali nukentėti kokybė, nutarė išleidimą atidėti ir išleisti tik tada, kada tikrai bus padoriai išbaigta. Dėl šio sprendimo teko nenumatytam terminui atitolinti „Black Mesa“ pasirodymą, kuris galų gale 2012 m. rugsėjo 14 d. pasirodė svetainėje „GameFront“. Šioje pirminėje versijoje buvo prieinamas beveik visas originalaus žaidimo siužetas, išskyrus paskutiniuosius skyrius, kurie nukelia žaidėją į Xen pasaulį. Buvo siekiama ateityje išleisti naujinį su pridėtais paskutiniais skyriais, tačiau tam reikėjo daugiau laiko, kad Xen pasaulis būtų kaip įmanoma geriau perteiktas, mat pastarasis neretai buvo laikomas silpnąja „Half-Life“ žaidimo dalimi. Kaip tik tuo metu startavo „Steam Greenlight“ programa, leidžianti „Steam“ vartotojams balsuoti už žaidimą, kuris turėtų atsidurti šioje platformoje. „Black Mesa“ tapo vienas pirmųjų tokiu būdu patekęs į „Steam“.
Kelias į prekybą
2013 m. pasirodė nauja „Source“ varikliuko versija, kartu su įvairiais patobulinimais pristačiusi Linux bei macOS operacinių sistemų palaikymą. Po jos išleidimo, „Valve“ pasiūlė „Black Mesa“ projekto dalyviams nusipirkti pilną varikliuko kūrimo įrankių prieigą ir žengti į komercinį pasaulį, nors nuo pat pradžių norėta modifikaciją padaryti nemokama. Visgi supratę, jog tai yra vienintelis kelias, norint gauti daugiau resursų ir sukurti kiek įmanoma geresnį rezultatą, nuspręsta priimti „Valve“ pasiūlymą.
Galutinio žaidimo apipavidalinimo teko palūkėti, nes perėjimas prie naujos varikliuko versijos atnešė naujų iššūkių. Oficialioje svetainėje vis dar matėsi nukreipiamoji nuoroda į nemokamos senesnės žaidimo versijos atsisiuntimą, kuri nenaudojo atnaujinto varikliuko. Nepaisant to, studijoje dirbantys kūrėjai pagaliau galėjo geriau įžvelgti, kaip lyginant su originaliuoju „Half-Life“, kompanija „Valve“ kurdama „Half-Life 2“ išnaudojo varikliuko galimybes – tai leido lengviau pritaikyti fundamentalius antrosios žaidimo dalies principus „Black Mesa“ projektui. Vienas iš tų principų diktavo, kaip žaidėjas supažindinamas su tam tikra žaidimo mechanika, jam nesukeliant perteklinės žalos ir nepaverčiant žaidimo sunkiai įveikiamu. Vietoje to, žaidėjui privalo būti sukurtos palankios sąlygos perprasti atitinkamą mechaniką ir šitaip palengva eiti prie sudėtingesnių užduočių. Dar viena siužetą praplėtusi detalė buvo „Aperture Science“, kuri pasirodo „Portal“ abejose dalyse ir šiek tiek „Half-Life 2“, sukurtos technologijos paminėjimas, nes šiedu žaidimai priklauso tam pačiam pasauliui ir anot kūrėjų, toks sprendimas deramai praturtina siužetą.
Galutinė versija ir Xen
miniatiūra|„[[Half-Life“ (viršuje) ir „Black Mesa“ (apačioje) vizualiniai skirtumai.]] Xen pasaulio perteikimas buvo bene sudėtingiausias žaidimo kūrimo etapas, nes pagrindinė užduotis buvo sukurti tai, ko neturėjo „Half-Life“. Reikėjo perplanuoti nežemiško pasaulio viziją ir ją įgyvendinti taip, kad nepasikartotų tas pats scenarijus kaip originaliame žaidime. Kūrėjai stengėsi praplėsti Xen pasaulį, suteikiant žaidėjui naują patirtį, bet tuo pačiu ir neišsižadant bendros žaidimo estetikos – kitaip tariant, Xen skyriai neturi jaustis kaip atskiras žaidimas. Bandant praplėsti paskutiniųjų skyrių siužeto detales, jų trukmė, lyginant su originaliu žaidimu, tapo kelis kartus ilgesnė, todėl teko iš naujo pakoreguoti kai kurias ankstesnes žaidimo vietas, kad būtų išlaikytas eigos bei veiksmo balansas. Patobulintas ir dirbtinis intelektas, todėl žemėlapiai atitinkamai perdaryti taip, kad žaidėjas turėtų daugiau kur pasislėpti.
2019 m. ankstyvame leidime jau buvo prieinami visi Xen skyriai, o 2020 m. kovo 6 d. pasirodė galutinė stabili žaidimo versija. 2012 m. žaidimo kompozitorius Joel Nielsen išleido žaidimo garso takelį, o 2019 m. ir paskutinius kūrinius, girdimus Xen skyriuose. Prieš pereinant prie kitų projektų, „Crowbar Collective“ sulaukė pasiūlymo iš „Sven Co-op“ kūrėjų integruoti jų modifikaciją, leidžiančią žaisti kooperatyviniame režime, be to, norėta leisti žaidėjams paįvairinti žaidimą savo pačių sukurtomis modifikacijomis, naudojant „Steam Workshop“.
Modifikacijos
Naudojantis „Steam Workshop“, žaidėjai gali modifikuoti žaidimą, o taip pat išvystytas ne vienas projektas, kuris atkuria klasikinio „Half-Life“ papildymus:
Įvertinimas
Dar iki „Black Mesa“ išleidimo, įvairūs žurnalai, tokie kaip „Computer Gaming World“ bei „PC Gamer UK“, rodė ypatingą susidomėjimą šiuo projektu, taip pat, kaip ir „Valve“, kuri „Steam“ svetainėje publikavo naujieną su išreikštu nekantrumu išbandyti šį žaidimą. 2009 m. buvo aptarinėjamas žaidimo kūrimo progresas ir giriami tam tikri kūrėjų sprendimai. Žurnalas „PC PowerPlay“ teigė, jog net ir subtilūs pokyčiai nuo originaliojo „Half-Life“ veda žaidimą gera kryptimi.
2012 m. viešai pasirodžius ankstyvai žaidimo versijai, buvo negailima teigiamų atsiliepimų iš įvairių apžvalgininkų, kurių vertinimai publikuoti Metacritic. Daugumos nuomone, žaidimo kokybė siekė „Valve“ produktų lygį. Tinklaraštis „Destructoid“ jį apibūdino kaip kažką "artimo, bet tuo pačiu labai šviežio". Svetainės „ModDB“ surengtuose rinkimuose laimėjo „Mod of the Year Award for 2012“. 2014 m. portalas „PC Gamer“ modifikaciją įtraukė į geriausių fanų sukurtų klasikinių žaidimų perdirbinių dešimtuką.
Galų gale 2020 m. jau pasirodžius pilnai užbaigtai žaidimo versijai, kritikai ir toliau palankiai vertino jo turinį. Apžvalgas agreguojančiame puslapyje „OpenCritic“ žaidimas bendrai surinko 86/100 balus. „PC Gamer“ apžvalgininko Andy Kelly nuomone žaidimas padarytas profesionaliai, Xen pasaulio skyriai irgi turėjo nemenką pranašumą lyginant su originaliuoju, kuris neatrodė taip gerai pateiktas. „Eurogamer“ kritiko teigimu, dėl tam tikrų pakeitimų kai kuriuose lygiuose „Black Mesa“ veikiau priminė evoliuciją nei perkūrimą, pridedant savotiško žavesio ir išgyvenimo siaubo elementų.
Oknicos rajonas
Oknicos rajonas – vienas iš Moldovos administracinių vienetų, esantis šalies šiaurėje. Administracinis centras – Oknica. Kiti miestai: Otačis ir Frunzė. Taip pat yra 12 kaimų ir 18 komunų. 2012 m. duomenimis, rajone gyveno 55 800 gyventojų.
Geografija
thumb|left|150px|[[Dniestras tarp Naslavcea ir Lencăuţi kaimų]] Oknicos rajonas vakaruose ribojasi su Bričeniu ir Jedinecu, pietuose ir pietryčiuose su Dondušeniu. Šiaurėje turi pasienio ruožą su Ukraina. Rajono šiaurėje yra šalies šiauriausias taškas – Naslavcea kaimas. Aukščiausias taškas, siekiantis 280 m, yra netoli Hădărăuţi kaimo.
Rajonas yra dviejų upių baseine: Dniestro, kuris teka rytų centrinėje dalyje, bei Pruto, esančio pietvakarinėje dalyje, aukštumoje turinčio Racovăţ ir Ciuhur intakus. thumb|left|150px|Paminklas [[ATR valstybės ir karo veikėjui Stanislovui Žolkievskiui prie Berezovcos kaimo]]
Moralitė
Moralitė ( – vaidinti skirtas vėlyvųjų viduramžių kūrinys, kuriam būdingas moralizavimas, alegoriniai veikėjai, įkūnijantys gėrio ir blogio kovą.
Veikėjai – abstrakčių sąvokų personifikacijos: Šykštumas, Tikėjimas, Pavydas, Dorumas, Mirtis – kovoja dėl žmogaus sielos.
Rimašiai (Ignalina)
Rimašiai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kazokinės.
Šilinis saliavas
Šilinis saliavas (Peucedanum oreoselinum) – salierinių šeimos augalas. Paplitęs beveik visoje Europoje ir Šiaurės Kaukaze.
Augalas daugiametis. Stiebas 25–100 cm aukščio, dryžuotas, pilnaviduris. Lapai 2–3 kartus plunksniški, jų viršutinė pusė blizganti, tamsiai žalia. Skėčiai išgaubti, su 12-25 stipinais, kurių vidinė pusė plaukuota. Vainiklapiai balti ar rausvi. Vaisius apskritas arba plačiai elipsiškas, iki 7 mm skersmens. Žydi šilinis saliavas liepos–rugpjūčio mėnesiais.
Šilinis saliavas auga sausuose šlaituose, pušynuose, pamiškėse, dažnas Pietų ir Vakarų Lietuvoje, kitur apyretis.
Estelle Winwood
Biografija
Estelė Ruta Gudvin 1883 m. gimė Londono rajone Ly. Jau 5-erių nusprendė tapti aktore. Motinos palaikoma, tačiau tėvui nepritariant mokėsi Londono lyrinės scenos akademijoje, o sulaukusi 20-ies debiutavo profesionaliojoje scenoje Johanesburge. Prieš pradėdama karjerą Londone, Vest Ende, Pirmojo pasaulinio karo metais prisijungė prie Liverpulio repertuaro trupės.
Ilgą laiką Estelė Vinvud atsisakinėjo vaidinti kine, savo vienintele meile vadindama teatrą. Galiausiai ji nusileido ir debiutavo filme „Nakties angelas“ („The Night Angel“, 1931), tačiau scenos su ja buvo iškirptos dar iki išleidžiant filmą. Oficialusis debiutas kine įvyko vaidinant britų dramoje „Trentų namai“ („The House of Trent“, 1933), o pirmasis žymesnis jos vaidmuo – Merė Viloubi filme „Kokybiška gatvė“ („Quality Street“, 1937). 5-ajame dešimtmetyje kine nesifilmavo, tačiau 1946 m. pasirodė televiziniame „Nerūpestingos dvasios“ („Blithe Spirit“) variante. 6-ajame dešimtmetyje ji dažniau vaidindavo televizijoje nei kine.
Paskutinį vaidmenį kine Estelė Vinvud atliko 1976 m. filme „Mirtina žmogžudystė“ („Murder by Death“). Praėjus trejiems metams, sulaukusi 96-erių ji paskutinį kartą vaidino televizijos seriale – viename iš „Kvinsio“ („Quincy M. E.“) epizodų; ji oficialiai tapo seniausia JAV dirbančia aktore, vos nepranokusi savo britų kolegės aktorės Etelės Grifis. Estelė Vinvud buvo seniausia JAV kino aktorių gildijos narė.
Estelė Vinvud buvo ištekėjusi keturis kartus: už režisieriaus Gatrio Maklintiko, aktoriaus Arturo Česnio, žemvaldžio Frensio Barlou Bredlio (Francis Barlow Bradley) ir aktoriaus Roberto Hendersono. Pastarasis buvo už ją daug jaunesnis, juodu gyveno atskirai, nors Estelė Vinvud keletą kartų per metus jį aplankydavo, 1977 m. juodu išsiskyrė. Vaikų Estelė Vinvud neturėjo.
Sulaukusi 101 metų, Estelė Vinvud 1984 m. miegodama mirė Los Andželo rajone Vudland Hilse, Kalifornijoje. Palaidota Vestvudo kapinėse.
Ba.
miniatiūra|Benas Aleksandravičius (2023)
ba. – vilnietiška alternatyvaus roko grupė.
Istorija
2013 m. Beno Aleksandravičiaus daina su klipu „Tai ne žmogus“ išpopuliarėjo YouTube. Vėliau koncertavo su būgnininku Jonu Butvydu. 2013 m. grupė išleido EP „Raktas“ (5 dainos). 2014 m. išleido EP „Namai“ (3 dainos). 2015 m. išleido albumą „Rasti/Pasiklysti“. Populiariausios dainos – „Tai ne žmogus“, „Sugebėt pasikeist“, „Naktį judu“ ir „Į mane“. Iš Youtube pastebėjo radijas, TV.
2016 m. priėmė bosinį gitaristą Maratą, išleido EP „SAULĖSUŽTEMIMAS“. 2017 m. EP „Garsiai Mąstau“. 2017 m. išleisto klipų trilogiją „Kūną palikai/Atsibudai“.
2017 m. Maratas su J. Butvydu paliko grupę. Juos pakeitė gitaristas Simonas Motiejūnas, bosinis gitaristas Nikita Voitovas, būgnininkas Dominykas Babikas.
2019 m. išleistas antras albumas „H8“ (10 dainų). 3 jų paleistos singlais. Albumas pastebėtas reitinguose, grotas ture.
2020 m. MO muziejuje grotas akustinis koncertas. Jo pagrindu išleista LP su 10 dainų.
2018 m. išleista knyga „Chaosas manyje nieko naujo“. Joje užkulisių nuotraukos, CD su populiariomis dainomis. Išleistas filmas apie grupės muzikinį gyvenimą.
2022 m. birželio 11 d. dešimtmetis švęstas koncertu Vingio parke. Didžiausias grupės koncertas, “Telia Play” išleido jo dokumentinį filmą.
Drahlė
Drahlė  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Sokulkos ir 40 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimo apylinkėse yra kelios žvyro kasyklos.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1679 m. karalius Jonas Sobieskis suteikė šias žemes totoriams. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Nantou
Nantou (pe̍h-ōe-jī: Lâm-tâu-chhī) – miestas vidurio Taivane, 42 km į pietus nuo Taidžongo. Nantou apskrities administracinis centras. Išsidėstęs derlingoje Dzianano lygumoje, tarp Bagua kalnų ir Maoluo upės (Dadu intakas). Į rytus nuo miesto driekiasi Vidurio Taivano kalnagūbris. Verčiamasi žemės ūkiu, maisto (cukranendrių ir ryžių smulkinimas, vaisių perdirbimas), medienos pramone, keramikos gamyba. Plentai į Taidžongą ir Tainaną.
Istorija
Miestelis suklestėjo XVII a. ir tapo prekybos ryžiais, cukranendrėmis, bananais ir apelsinais centru. 1759 m. mieste įkurtas jamenas (Kinijos imperijos ministerija ir imperatoriaus rezidencija). Japonijos okupacijos metais miestas priklausė Nantou prefektūrai. 1981 m. gavo didmiesčio statusą. Dėl to, kad miestas įsikūręs Čelungpu sprūdžių vietovėje, jis smarkiai nukentėjo nuo 1999 m. žemės drebėjimo: 92 žmonės žuvo, buvo apgadinta virš 1000 pastatų.
Marija I
Marija I arba Marija Tiudor (, 1516 m. vasario 18 d. Grinviče – 1558 m. lapkričio 17 d. Londone) – pirmoji karūnuota Anglijos ir Airijos karalienė. Anglijos karaliaus Henriko VIII ir Ispanijos princesės Katerinos Aragonietės dukra.
Biografija
Gerai žinoma dėl savo aktyvių bandymų sustabdyti Anglijos reformaciją, prasidėjusią jos tėvo Henriko VIII valdymo laikais. Jos bandymus atkurti Bažnyčiai priklausiusį turtą, konfiskuotą valdant dviem ankstesniems monarchams, sustabdė parlamentas. Per penkerius savo valdymo metus Marija žiauriai persekiojo anglikonus – sudegino 287 religinius disidentus, įskaitant kai kuriuos žymius anglikonų vyskupus ir 56 moteris. Dar trisdešimt mirė kalėjime. Dėl savo žiaurumo religinių disidentų buvo praminta „Kruvinąja Marija“.
Mirė 1558 m. lapkričio 17 d. Londone. Vaikų nesusilaukė. Romos katalikybės atkūrimą Anglijoje atšaukė jos jaunesnioji sesuo ir įpėdinė Elžbieta I.
Dykumos užkariavimas
thumb|260px|Argentiniečių kariuomenė [[1879 m. prie Negro upės]] 170px|thumb|Iki 1880-1881 m. argentniečių užkariautos žemės
Dykumos užkariavimas  – karinė kampanija, kuria XIX a. pab. siekta įtvirtinti Argentinos valdžią Patagonijos tyruose, apgyvendintuose indėnų (mapučių, teuelčų, rankelių). Šiai kampanijai vadovavo generolas Chulijus Archentinas Roka.
Priešistorė
Nuo pat europiečių išsilaipinimo La Platos pakrantėse vyko kovos tarp vietinių indėnų ir naujakurių. Europiečiai pampų pievose ganė galvijus ir arklius, užimdami indėnų medžioklės plotus. Indėnai atsakydavo gyvenviečių puldinėjimais, gyvulių vagystėmis arba žudymu. Iki XVIII a. pab. kolonistai užvaldė teritorijas iki Salado upės, o daug gyvenamąją vietą praradusių indėnų ėjo dirbti fermose (iš jų ir europiečių palikuonių susiformavo metisai gaučai). 1816 m. Argentinai tapus nepriklausoma tapo svarbu kuo greičiau įsisavinti naujas teritorijas, kol to nepadarė kitos šalys. 1833 m. Chuanas Manuelis de Rosas aktyviai kovojo su pietų pampų gentimis tačiau visa Patagonija tebebuvo valdoma indėnų. 1845 m. Čilė įkūrė Punta Arenasą prie Magelano sąsiaurio ir kėlė grėsmę Argentinos pretenzijoms į Patagoniją. 1861 m. Čilė nugalėjo mapučius ir užkariavo Araukaniją taip dar labiau stiprindama įtaką regione. Daug mapučių persikėlė per Andus į Argentinos pusę, kur su giminingomis gentimis ėmė rengti antpuolius. 1872 m. mapučių vadas Kufulkura su 6000 indėnų nusiaubė Cheneral Alvearo, Veintisinko de Majo, Nueve de Chulijo kolonijas, nužudė 300 kreolų ir paėmė 200 tūkst. gyvulių. Po tokių įvykių Argentina ėmė rengti nuoseklų regiono įsisavinimo planą. thumb|left|260px|1845 m. paveikslas, vaizduojantis indėnų antpuolį
Užkariavimas
1875 m. karo ministras Adolfas Alsina parengė dykumos užkariavimo planą. Pagal jį, Buenos Airės sujungtos telegrafo linija su pasienio fortais. Vėliau sudaryta taika su mapučių genčių vadais, bet ji truko neilgai, ir netrukus vėl buvo siaubiami naujakurių miestai (Tres Arojosas, Tandilis, Asulis ir kt.). Į šį antpuolį buvo atsakyta, indėnai atitraukti iki buvusios ribos. Alsinos nurodymu pradėtas kasti ilgas gynybinis griovys (Zanja de Alsina) ir įrenginėjama stebėjimo bokštelių sistema. Šis griovys nesulaikė indėnų antpuolių, bet pristabdė gyvulių varymą iš fermų.
1877 m. mirus Alsinai, nauju karo ministru tapo Chulijus Archentinas Roka. Jo strategija gerokai skyrėsi nuo diplomatiškos ir gynybinės Alsinos strategijos – Roka užsibrėžė nuolat atakuoti, naikinti indėnus, kol šie nesiliaus puldinėję argentiniečių fermų. 1878 m. jis ėmėsi teritorijos „valymo“ tarp Alsinos griovio ir Negro upės. 6000 Argentinos karių, apginkluotų naujais, JAV tiekiamais „Remington“ šautuvais greitai užėmė teritoriją ir 1879 m. pasiekė Čoele Čoelį, kur indėnai pasidavė be kovos. Argentiniečiai toliau užkariavo žemes pagal Negro ir Neukeno upes, o mapučiai buvo priversti trauktis į pietvakarius link Pukono ir Kurarehvės. Buvo įkurta daug naujų kolonijų prie Negro, vėliau Kolorado upių, o į Čiubutą kėlėsi velsiečiai.
1880 m. Roka tapo Argentinos prezidentu. Jis ir toliau siekė užkariauti žemes į pietus nuo Negro ir 1881 m. išsiuntė generolo Konrado Viljegaso kampaniją. Šis pasiekė Limajo upę ir spaudė besipriešinančius indėnus vis tolyn į pietus. 1884 m. spalio 18 d. įvyko paskutinis mūšis, kuriame argentiniečiai nugalėjo 3000 indėnų grupę, vadovaujamą vadų Inkajalio ir Fojelio.
Pasekmės
Dykumos užkariavimas vertinamas prieštaringai. Jo metu vyko indėnų genocidas, dešimtys tūkstančių indėnų žuvo kovose buvo nužudyti, paimti į nelaisvę, vergiją. Daug indėnų buvo priversti pakeisti gyvenamąją vietą, išblaškyti po visą šalį. Tuo tarpu pagal Argentinos vyriausybės poziciją dykumos užkariavimas buvo herojiškas žygis šalies istorijoje, įtvirtinęs žemių kontrolę Patagonijos regione ir užtikrinęs ekonomikos vystymąsi.
Cukigata
Miestelis daugiausia garsėja ryžiais, skintomis gėlėmis, vaisiais (melionais ir arbūzais).
Istorija
Miestelio pavadinimas kilo nuo pirmojo Kabato apskrities kalėjimo, esančio Cukigatoje, prižiūrėtojo Kijošio Cukigatos.
Super United Sports
„Super United Sports“ – Maldyvų futbolo klubas iš Malės.
Istorija
Įkurtas 2016 m. Nuo 2020–2021 m. sezono rungtyniavo Premjer lygoje.
2022 m. sezone liko septintoje vietoje.
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. rugsėjo 1 d.
Morača
Morača  – upė rytų Juodkalnijoje.
Prasideda šiaurinėje 2226 m aukščio kalno Kapa Moračka pusėje prie Lievištos Kolašino savivaldybėje, maždaug 1650 m aukštyje. Teka 99,5 km daugiausia į pietus. Šiauriau Podgoricos, netoli antikinio miesto Dioklėjos griuvėsių į Moračą įteka Zeta. Nuo čia Morača patenka į Zetos lygumą, kuri yra vienintelė kiek didesnė Juodkalnijos lyguma. Įteka į Skadaro ežerą vakarinėje jo pusėje prie Vranjinos. Morača yra didžiausia į Skadaro ežerą įtekanti upė.
Sąlyginai Moračos upę galima dalinti į dvi dalis – sraunią kalnų upę aukštupyje ir lėtai Zetos lyguma tekančią upę žemupyje. Šiaurinėje dalyje iki Podgoricos Morača upės tėkmė stipri, pati upė siaura ir gana sekli. Vidurinėje dalyje, maždaug 30 km teka per Platijės tarpeklį sudarydama Moračos kanjoną, kuris giliausioje vietoje siekia 1000 m. Palei Moračos kanjoną eina svarbiausias Juodkalnijos Belgrado – Baro geležinkelis ir pagrindinis kelias nuo Juodkalnijos pakrantės per Podgoricą link Juodkalnijos šiaurės ir Serbijos. Kelyje daug serpantinų ir tunelių, šiuo metu statoma nauja paraleliai senajam keliui einanti autostrada.
Didžiausi intakai: Cijevna (kairysis; įteka į pietryčius nuo Podgoricos), Zeta (dešinysis).
Upė naudojama hidroenergijos reikmėms. Kadangi upė siaura ir negili (didžiausias gylis siekia 5 m), laivyba ja nevyksta. Prie Moračos yra 1252 m. pastatytas Moračos vienuolynas bei įsikūrusi šalies sostinė Podgorica.
Išdaiga
Išdaiga (, pažodžiui 'Beždžionės darbas', t. y. 'kvailystės, išdaigos, suktybės') – 1952 m. JAV filmas, komedija, kurioje vaidino Cary Grant, Ginger Rogers, Charles Coburn ir Marilyn Monroe. Režisierius – Howard Hawks. Siekiant išvengti painiojimo su nesusijusiu to paties pavadinimo 1931 m. „Marx Brothers“ filmu, kartais šis 1952 m. filmas vadinamas Hovardo Houkso „Išdaiga“.
Siužetas
Keistuolis mokslininkas daktaras Barnabis Fultonas (Barnaby Fulton) siekia atrasti atjauninamąjį eliksyrą. Iš narvo ištrūkusi beždžionė atsitiktinai sumaišo kolbų skysčius ir tokį eliksyrą „išranda“. Tiesa, jo veikimas laikinas ir turi šalutinių poveikių. Beždžionė kolbą su šiuo skysčiu paslepia vandens talpoje, iš kurios geria laboratorijos darbuotojai. Pirmasis skysčio pavartoja pats Barnabis Fultonas ir atjaunėja, nusiperka prabangų automobolį, važinėjasi su sekretore (Merlin Monro). Jaunystės eliksyro paragauja ir Barnabio žmona, vėliau Barnabio varžovas advokatas jį paduoda į teismą, nes Barnabis davė savo žmonai eliksyro neišbandęs jo su gyvūnais. Kompanija iš Barnabio reikalauja nedelsiant pasakyti eliksyro formulę. Barnabis su žmona pavartoja milžinišką dozę jaunystės eliksyro ir ima elgtis kaip vaikai. Prabudusi Barnabio žmona prie savęs randa kaimynų paliktą jai prižiūrėti kūdikį ir savo vyro drabužius, nusprendžia, kad čia jos vyras, virtęs vaiku. Kompanija tikisi, kad po kurio laiko vaikas Barnabis grįš į savo amžių. Laboratorijos darbuotojai geria vandenį su jaunystės eliksyru ir išgyvena antrą vaikystę, vanduo baigiasi. Barnabis įlenda pro langą ir atsigula greta vaiko. Kompanija sudaro sutartį su Barnabiu dėl jaunystės eliksyro formulės, o tuo metu atsiranda indas su šiuo skyčiu. Tačiau kadangi sutartis jau pasirašyta ir jos panaikinti negalima, pinigai lieka Barnabiui ir jis gali turtingai gyventi.
Kritikų atsiliepimai
Hovardas Houksas (Howard Hawks) sakė, kad filmo idėja nepanaši į tiesą, todėl jis mano, kad filmas ne toks ir juokingas, koks galėtų būti. Piteris Bogdanovičius (Peter Bogdanovich) pažymi, kad scenos su Keriu Grantu (Cary Grant) ir Merlin Monro (Marilyn Monroe) labai geros ir apgailestauja, kad ne Merlin Monro, o Džindžer Rodžers (Ginger Rogers) atlieka pagrindinį vaidmenį. Tačiau Gregoris Lambas (Gregory Lamb) iš „The Christian Science Monitor“ teigia, kad Dž. Rodžers šiame filme pasirodė kaip „nuostabi komedijų aktorė“.
Dvožiskas (Sokulkos valsčius)
Dvožiskas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietvakarius nuo Sokulkos ir 27 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Sokoldos upė.
Georgika
Georgika ( – žemdirbystė) – antikinės poezijos žanras, epinis didaktinio pobūdžio kūrinys apie žemdirbių darbą, kaimo buitį, gamtą.
Žanro pradininkas – romėnų poetas Vergilijus, parašęs poetinį traktatą žemdirbiams „Georgikos“.
Antroji Bulgarijos imperija
Antroji Bulgarijos imperija – viduramžių Bulgarijos valstybė, gyvavusi 1185–1396 m. Pirmosios Bulgarijos imperijos įpėdinė,    pasiekusi didžiausią galybę valdant carams Kalojanui ir Ivanui Asenui II. XIV a. pabaigoje ją palaipsniui užkariavo osmanai.
Nepaisant stiprios Bizantijos įtakos, bulgarų menininkai ir architektai sukūrė savitą stilių. XIV a., antruoju Bulgarijos kultūros aukso amžiumi vadinamu laikotarpiu, suklestėjo literatūra, menas ir architektūra. Sostinė Tirnovas, kuris buvo laikomas „naujuoju Konstantinopoliu“, tapo pagrindiniu šalies kultūros centru ir stačiatikybės pasaulio centru šiuolaikiniams bulgarams. Po Osmanų imperijos užkariavimo daug bulgarų dvasininkų ir mokslininkų emigravo į Serbiją, Valakiją, Moldaviją ir Rusios kunigaikštystes, kur diegė bulgarų kultūrą, knygas ir hesichazmines idėjas.
Rimašiškiai
Rimašiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Kriūkų.
Grytė Pintukaitė
Grytė Pintukaitė (g. 1977 m. vasario 16 d. Kaunas) – tapytoja portretistė, Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Išsilavinimas
Grytė gimė menininkų šeimoje (jos tėtis Algirdas Pintukas yra Kauno Nacionalinio dramos teatro aktorius ). Po mokslų Kauno dailės gimnazijoje ir Kankaanpää menų mokykloje ji studijavo tapybą Vilniaus dailės akademijoje (įgijo Bakalauro ir Magristro laipsnį dėstant tapytojams Leopoldui Surgailiui ir Arvydui Šalteniui ). Nuo 2002-ųjų ji yra menų mokytoja ir jaunų talentų parodų kuratorė.
Tapybos procesas ir vizija
Filosofas ir menotyrininkas Algis Uždavinys apie Grytės Pintukaitės meninę viziją ir stilių rašė: ''dailininkė tyliai ir nuosekliai deklaruoja intymų „moteriškąjį humanizmą", nereikalaujantį jokių ciniškų akibrokštų. Jos paveiksluose vyrauja portreto žanras, kadangi žmogus ir jo santykis su tikrove yra svarbiausia šios autorės filosofinių apmąstymų tema, verčianti pajusti ne tik žmogiškosios prigimties trapumą, bet ir jos giluminį taurumą, kuris nūdien neretai pamirštamas arba sąmoningai ignoruojamas. Šiuo požiūriu G.Pintukaitė palaiko ir iš krikščionybės kylantį antropocentrinį būties suvokimo modelį, pritaikydama pastarąjį sekuliarinio humanizmo suformuotai kultūrinei aplinkai. Tačiau instinktyviai (bene pasąmonės lygmeniu) autorė vis dar tiki, kad žmogus yra „Dievo atvaizdas ir paveikslas", t. y., kad žmogaus vidinė sandara arba jo teigiamų kokybių visuma nėra atsitiktinė elementų kombinacija, bet liudija betarpiškai įkūnytą dvasios pasaulį, pranokstantį savaiminės prasmės stokojantį materijos lukštą. Tai anaiptol nereiškia fenomenų neigimo, veikiau priešingai – leidžia suvokti reiškinių grožį dinamiškos simbolių žaismės požiūriu. Todėl dailininkė tiesiog panyra į svaigų svajonių rūką, atsiduodama poetinių meditacijų palaimai, turinčiai švelnaus atlaidumo bei nostalgiškumo ilgesio bruožų'' Taigi jos paveikslai yra beveik visada truputį stilizuoti su dažnai išryškėjančiomis papildomomis semantinėmis metaforomis, ypač portretų kompozicijose Renkantis paveikslo temą, Grytė dažnai grįžta prie savo mylimųjų motyvų, kaip, pavyzdžiui, jos močiutė ar mama su kūdikiu, arba tiesiog veidų, kuriuos ji mėgta piešti dėl jų tikrosios emanacijos, suprantamos pagal Grytę. Kaip to pavyzdys, ji tapė daugelį dainininkų, aktorių, poetų, muzikantų, kompozitorių ir kt. per beveik 25 metus besitęsiantį kūrybinį procesą.
Kitų menų įtaka
Grytės kūrybinis kelias yra paveiktas ir kitų meno šakų, ypač teatro ir muzikos (operinio dainavimo). Grytė studijavo Kauno dramos teatre, gavo raiškaus skaitymo diplomą ir „Sidabrinio balso" apdovanojimą . Ji privačiai mokėsi dainavimo Suomijoje, Rusijoje ir Lietuvoje, 2001−2003 m. ji dirbo kartu su kompozitoriumi Arturu Bumšteinu, o 2006-aisiais – kartu su grupe „T&T". Grytė šiandien taip pat kuria drabužius ir retkarčiais bendradarbiauja su įvairiais meno/naujienų leidiniais kaip meno kritikė.
Parodos
Nuo 1993 iki 2016 m. Grytė Pintukaitė surengė 34 personalines parodas, dalyvavo 63 grupinėse parodose (tarp kurių − Pekino Tarptautinė meno bienalė, Šilko kelio Tarptautinis festivalis Kinijoje    ) ir 10 kitų tarptautinių meno simpoziumų ir plenerų.) Ji dalyvavo ir kitose tarptautinėse parodose Suomijoje, Baltarusijoje, Danijoje ir Latvijoje.
2011 m. Venecijos bienalėje G. Pintukaitės kūrinys buvo panaudotas D. Mikšio meno projekte. Šiandien Grytės Pintukaitės kūriniai eksponuojami muziejuose Kinijoje, Lietuvoje, Latvijoje, taip, pat privačiose kolekcijose JAV, Anglijoje, Italijoje, Vokietijoje, Suomijoje, Prancūzijoje, Islandijoje, Latvijoje ir Rusijoje.
Rimdžiai
Rimdžiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Svėdasų.
Tikėjimas
Tikėjimas – plačiąja prasme vieno ar kito reiškinio tikrumo pripažinimas, nereikalaujantis apčiuopiamų įrodymų. Tikėjimo subjektu gali būti individas, idėja ar reiškinys. Žinojimo priešybė. Siaurąja prasme religinių dogmų priėmimas ir jų laikymas teisingomis nesiekiant patikrinti jų teisingumo ir pasitikint jas skelbiančiaisiais. Dažnai tapatinamas su žodžiu religija.
RJ Barrett
Rovanas Aleksandras „RJ“ Baretas Jaunesnysis (, g. 2000 m. birželio 14 d.) – Kanados krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Niujorko „Knicks“ komandoje.
Universitetas (2018–2019)
R. Baretas rungtyniavo Diuko universiteto krepšinio komandoje nuo 2018 iki 2019 m.
Savo debiutiniame sezone jis sužaidė 38-ias rungtynes ir vidutiniškai pelnė 22,6 taškus, bei atkovojo 7,6 kamuolius per rungtynes.
NBA (2019-dabar)
2019 m. NBA naujokų biržoje Niujorko „Knicks“ komanda pasirinko jį 3-uoju šaukimu.
Mokslinė fantastinė literatūra
thumb|240px|right|[[1967 m. sovietinis pašto ženklas, vaizduojantis žmonių išsilaipinimą Mėnulyje.]] Mokslinė fantastinė literatūra – fantastinės literatūros rūšis, kūriniai, kuriuose įvairius fantastinius reiškinius mėginama aiškinti racionaliai, remiantis mokslu.
RJ Barrett
NBA (2019-dabar)
2022 m. rugsėjo 1 d. R. Baretas pasirašė ketverių metų sutarties pratęsimą su Niujorko „Knicks“, kurio vertė siekė 120 mln. JAV dolerių.
Šalies rinktinė
R. Baretas atstovavo Kanados vyrų krepšinio rinktinei 2015 m. jaunimo iki 16 metų Amerikos krepšinio čempionate, kuriame iškovojo sidabrą. Čempionate jis vidutiniškai pelnė 14,6 taškus – daugiausiai rinktinėje.
Mokslinė fantastinė literatūra
Populiariausios temos: laiko kelionės, kosminė opera, mokslinė techninė fantastika, alternatyvūs pasauliai, kibernetinė fantastika, postkibernetinė fantastika ir kt.
RJ Barrett
Šalies rinktinė
2017 m. jaunimo iki 19 metų pasaulio krepšinio čempionate R. Baretas iškovojo aukso medalį ir tapo čempionato naudingiausias žaidėjas. Čempionate jis vidutiniškai pelnė 21,6 taškus – daugiausiai rinktinėje ir čempionate.
2018 m. birželį R. Baretas debiutavo Kanados vyrų suaugusiųjų krepšinio rinktinėje rungtynėse prieš Kinijos vyrų krepšinio rinktinę.
Maryča
thumb|230px|XVII–XVIII a. miniatiūra, vaizduojanti Ramą, medžiojantį elniu pasivertusį Maryčą
Maryča  – demonas (rakšasas), minimas indų epe „Ramajanoje“. Tai pagrindinio epo antagonisto Ravanos dėdė. Maryča miške asketavo ir įgijo didelių galių. Ravana įtikino Maryčą prisidėti prie jo plano pagrobti Sytą. Maryča pasivertė auksiniu elniu ir nuviliojo Ramą bei Lakšmaną nuo stovyklavietės, o Ravana tuomet pagrobė Sytą. Ramai, tuo tarpu, pavyko nutykoti Maryčą ir jį nušauti.
Mokslinė fantastinė literatūra
Šiuolaikinėje mokslinėje fantastinėje literatūroje kuriami siužetai apie kosminę nanotechnologinę, postžmogišką ateitį.
Istorija
Pirmieji žymūs literatūros kūriniai buvo Mary Shelley romanai, įskaitant ir Frankenšteiną.
science fiction
Stasys Gedvilas
Stasys Gedvilas (1921 m. kovo 7 d. Vaidatonių kaime tuometiniame Kelmės, dabar Raseinių rajone – 1987 m. spalio 14 d. Kaune, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos dainininkas (bosas), Kauno valstybinio muzikinio teatro solistas.
Biografija
Stasys Gedvilas gimė Vaidatonių kaime, tuo metu – Kelmės (vėliau buvo pertvarkyta į Raseinių) rajone žemaičių ūkininkų Jono Gedvilo ir Petronėlės Gedvilienės (Zemeckaitės) šeimoje. Iš vaikų jis buvo vyriausias ir vienintelis sūnus. Be jo šeimoje augo dar šešios seserys. Stasiui Gedvilui teko dirbti visus ūkio darbus, o vėliau, tėvui susirgus, buvo svarbiausias pagalbininkas. Mama, kilusi iš žemaičių bajorų giminės, norėjo sūnų išleisti į mokslus. O tėvas norėjo, kad sūnus liktų ūkininkauti. Stasys Gedvilas nuo jaunystės turėjo gražų balsą ir buvo „gražaus stoto“, tad dažnai būdavo kviečiamas įvairiomis progomis padainuoti.
1933 m. jaunuolis paliko ūkį ir, nors ir nelabai noriai, išvyko mokytis į Tauragę, į aukštesniąją komercijos mokyklą, kur su pertraukomis mokėsi iki 1943 m. Tačiau komercija jo visai netraukė. Nežinoma, kas paskatino Stasį Gedvilą mokytis dainuoti. Savo vaikams yra pasakojęs, kad besimokydamas komercijos mokykloje stropiausiai lankė choro repeticijas. Apie 1944 m. įstojo į Šiaulių muzikos mokyklą, o ją baigęs 1949 m. – į Kauno konservatoriją, kuri tuo metu persikėlė į Vilnių. Įstojo lengvai – padėjo retas balsas. Stasį Gedvilą laikė „brandaus“ amžiaus jaunuoliu, nes, norėdamas išvengti tarnybos sovietinėje kariuomenėje, suklastojo gimimo liudijimą, įrašydamas gimimo datą 1913 m. kovo 25 d. Slapstydamasis nuo tarnybos sovietinėje armijoje, visus metus Stasys Gedvilas išgyveno „bunkeryje“- žeminėje, įrengtoje tvarte. Lietuvoje tuo metu buvo prasidėjęs partizaninis pasipriešinimas. Pas ūkininkus Gedvilus užeidavo Kęstučio būrio partizanai, vadovaujami paties Vytauto Žemaičio. Petronėlės Gedvilienės sodyba buvo tapusi partizanų ir ryšininkių susitikimo vieta, turėjo „Gėlyno“ pavadinimą. Sovietiniai saugumiečiai netruko šitai išsiaiškinti – visiems teko slapstytis, norint išvengti Sibiro ar net kalėjimo (vienai iš seserų teko kalėti penkerius metus). Nors Stasys Gedvilas tuo metu studijavo ir su partizanais ryšio nebepalaikė, naktimis būdavo „kviečiamas“ į NKVD tardymus, apie kuriuos niekam neturėjo teisės prasitarti.
Studijuodamas konservatorijoje susipažino su Genovaite Gontyte, su kuria vėliau persikėlė dirbti į Kauną ir sukūrė šeimą.
Neseniai į Vilnių persikėlusiam Operos ir baleto teatrui trūko dainininkų, todėl dar nebaigęs studijų, 1951 m., Stasys Gedvilas buvo priimtas dirbti solistu. 1952 m. jis baigė Vilniaus valstybinę konservatoriją (mokėsi Petro Olekos klasėje) ir gavo „operinio dainavimo“ kvalifikaciją. Baigiamiesiems valstybiniams egzaminams teko paruošti vaidmenis Džoakino Rosinio operai „Sevilijos kirpėjas“ (Don Bazilijo ariją, kurią labai mėgo visą gyvenimą) ir Rimskio-Korsakovo operai „Caro sužadėtinė“. Pastatymams vadovavo SSSR nusipelnęs artistas ir Stalino premijos laureatas Kipras Petrauskas. Tuometiniai konservatorijos studentai buvo įtraukiami ir į koncertinę veiklą, kurią vertindavo ir nušviesdavo ir to meto spauda. Tų pačių metų rudenį Stasys Gedvilas pradėjo darbą Kauno valstybiniame muzikiniame teatre, kuriame išdirbo apie 20 metų. Dėl besivystančios Parkinsono ligos Stasiui Gedvilui teatrą teko palikti dar karjeros pradžioje. Solistas apie 16 paskutinių savo gyvenimo metų praleido šeimos prižiūrimas namuose.
Stasys Gedvilas turėjo pomėgį – fotografiją, nuotraukose įamžindavo tiek spektaklių scenas teatre, tiek ir gastrolėse.
Vaidmenys
Nepaisant palyginti trumpos sceninės veiklos, Stasys Gedvilas sukūrė nemažai įsimintinų vaidmenų: Džiuzepės Verdžio operoje „Rigoletas“ vaidino grafą Monteronę, Džakomo Pučinio „Bohemoje“ – Koleną, Franco Leharo operetėje „Linksmoji našlė“ – Menčį, Frederiko Levė „Mano puikiojoje ledi“ – Pikeringą, Johano Štrauso „Venecijos naktyje“ – Testacijų, Jurgio Karnavičiaus „Gražinoje“- vaidilą, Piotro Čaikovskio „Eugenijuje Onegine“ – Greminą, Džiuzepės Verdžio operoje „Traviata“ – daktarą, Žoržo Bizė operoje „Karmen“ – kapitoną ir to paties kompozitoriaus „Perlų ieškotojuose“ – Nurabadą. Kritikai labai teigiamai įvertina jo paruoštus Mefistofelio ir Grafo Rene vaidmenis Šarlio Guno operoje „Faustas“ ir Piotro Čaikovskio operoje „Jolanta“. Tačiau mėgstamiausias buvo Don Bazilijo vaidmuo Džoakino Rosinio operoje „Sevilijos kirpėjas“.
Greta sceninių pastatymų Stasys Gedvilas kartu su kitais teatro solistais vykdavo į įmones, įstaigas, kur buvo skaitomos paskaitos tokiomis temomis, kaip „Didžiosios komunizmo statybos muzikoje“, „Lietuvių tarybinė muzika“, „Tarybiniai kompozitoriai kovoje už taiką“. Dainininkai buvo kviečiami iliustruoti paskaitas dainomis, ištraukomis iš operų, operečių.
Zeta (upė)
Zeta  – upė pietinėje Juodkalnijoje; kairysis Moračos intakas. Prasideda Nikšičiaus polėje, Planinicos kalvose, į šiaurę nuo Nikšičiaus. Teka į pietryčius Belopavličių slėniu, sudarydama meandras. Įteka į Moračą ties Vranj Nive, į šiaurę nuo Podgoricos.
Aukštupyje ant upės įrengta 307 MW galingumo Nikšičiaus hidroelektrinė. Prie Zetos įsikūrę miestai – Nikšičius ir Danilovgradas.
Čekijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Čekijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Finalo rungtynės
--
Urausu
Urausu – Japonijos miestelis, esantis Hokaido saloje, Soračio subprefektūroje. 2020 m. miestelyje gyveno 1 732 žmonių.
Istorija
1899 m. gegužės 27 d. Urausu kaimas atsiskyrė nuo Cukigatos kaimo (dabar Cukigatos miestelis). 1960 m. tapo miesteliu.
Toninė eilėdara
Toninė eilėdara – eiliuotos kalbos sistema, pagrįsta vienodu arba dėsningai kintančiu kirčių skaičiumi eilutėse.
Urausu
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Urausu miestelis užmezgęs partnerystės ryšius:
Toninė eilėdara
Metrinę reikšmę čia turi tik kirčiuoti skiemenys, o nekirčiuotieji, neprarasdami ritminio vaidmens, netenka metrinės funkcijos.
Lietuvių poezijai ši eilėdara nebūdinga.
Pingdongas
Pingdongas  – miestas pietų Taivane, 21 km į šiaurės rytus nuo Gaosiongo, priklauso jo aglomeracijai. Pingdongo apskrities administracinis centras. Išsidėstęs vakarų pakrantės lygumos pietuose, tarp salos vakarinio kranto ir Taivano kalnų, ant vakarinio Gaopingo upės kranto. Gyventojų 215 tūkst. (2007 m. duomenys).