cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ismailija
Ismailija  – miestas šiaurės Egipte, vakarinėje Sueco kanalo pakrantėje, prie Ismailijos kanalo žiočių Timsaho ežere. Muchafazos centras. Yra svarbus jūrų uostas, plentai ir geležinkeliai į Kairą, Port Saidą, Suecą. Verčiamasi daugiausia kanalo aptarnavimu. Veikia 1976 m. įkurtas Sueco kanalo universitetas.
Istorija
Ismailija įkurta 1863 m., statant Sueco kanalą. Miestas pavadintas Egipto chedivo Ismailo Pašos garbei.
Dagis
Istorija
Leido B. J. Šlekaitis, Juozas Sakevičius, Vincas Jokubynas. Išėjo 12 numerių.
Redagavo Vincas Jokubynas, J. Šlekys, Petras Tumasonis.
Daržinėlės
Daržinėlės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, Marcinkonių seniūnijos pietvakariuose, 1,5 km į pietvakarius nuo Kabelių, netoli Baltarusijos sienos. Iš šiaurės, vakarų ir pietų kaimą supa miškai. Keliukas į Kabelius.
Buojaragis
Buojaragis – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Pušaloto.
Kiemelių apylinkė (Kaišiadorys)
Kiemelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kaišiadorių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Rečionių apylinkės.
Dalgis (laikraštis)
Dalgis – JAV lietuvių mėnesinis laikraštis darbininkams, leistas 1909–1910 m. Filadelfijoje.
Redagavo ir leido B. J. Šlekaitis.
Mostovlani Kolonija
Mostovlani Kolonija  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Juodkotis mažūnis
Juodkotis mažūnis (Marasmius alliaceus) – tai mažūninių šeimos nevalgomas grybas. Dėl savo retumo įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Išvaizda
Šio grybo kepurėlė yra 1–4 cm skersmens, plona nemėsinga, iš pradžių varpeliška ar pusiau apvali, vėliau iškili arba paplokščia. Kraštai dažniausiai raukšlėti ir rėvėti. Luobelė lygi ir blizganti. Kotas 4- 15 cm ilgio, laibas, juosvos spalvos, apžėlęs švelniais pūkeliais, tamprios, kaulą primenančios konsistencijos. Lakšteliai siauri ir retoki. Trama plaušinga, skleidžia stiprų česnako kvapą ir turi salsvą arba kartų skonį.
Spalvos kaita: kepurėlės spalva įvairuoja nuo ochros geltonumo, rudos iki pieno baltumo spalvos. Paprastai balti lakšteliai kartais turi rausvą atspalvį.
Panašios rūšys: šį grybą galima supainioti su česnakiniu mažūniu (Marasmius scorodonius) bei šiurkščiakote smirdekle (Micromphale perforans).
Augavietė
Šis grybas auga ant pūvančių medžių.
Sezonas: birželis – spalis.
Michalovas
Michalòvas  – miestas Lenkijos šiaurės rytuose, 31 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per miestą teka Supraslio upė. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr. DW686.
Balkai
Balkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Michalovas
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis jotvingiai. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1795 m. gyvenvietė priklausė LDK Trakų vaivadijai. Anksčiau šioje vietovėje buvusi gyvenvietė vadinosi Nezbudka arba Nezbudekas, bet nuo 1832 m. buvo pavadinta vietinio valdininko Seweryn Michałowski vardu. 1860 m. mieste buvo 4 milo gamyklos, kuriose dirbo apie 650 žmonių. Mieste gyveno nemažai žydų ir vokiečių tautybės žmonių. 1767 m. sausio 12 d. gyvenvietei suteiktos magdeburgo teisės. XIX a. buvo įkurtos Michalovo žydų kapinės.
1795-1796 m. priklausė Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1796-1801 m. Lietuvos gubernijai ir nuo 1801 m. iki 1914 m. priklausė Gardino gubernijai. Po 1863 m. sukilimo, dalis miesto gyventojų buvo ištremta į Sibirą. XIX a. buvo dvaras, Balstogės apskrities Michalovo valsčiaus centras. 1906-1908 m. pastatyta Michalovo Šv. Nikolajaus cerkvė ir įkurta Michalovo Šv. Nikolajaus parapija.
Creative Assembly
Istorija
Gyvavimo pradžioje bendrovė perkūrinėjo Amiga ir ZX Spectrum platformoms skirtus žaidimus, juos pritaikydama DOS sistemai, vėliau dirbo su „Electronic Arts“ prie jų žaidimų, leidžiamų su „EA Sports“ prekiniu ženklu. 1999 m. bendrovės turimi ištekliai leido jai užsiimti nauju projektu – kompiuterinio strateginio žaidimo „Shogun: Total War“ kūrimu. Projektas ypatingai nusisekė, tad buvo nuspręsta sukurti tęsinių.
2005 m. kovą „Creative Assembly“ buvo įsigyta japonų milžinės „Sega“ ir tapo jos padaliniu Europoje. Būdama „Sega“ sudėtyje bendrovė toliau kūrė „Total War“ serijos žaidimus ir žengė į žaidimų konsolių rinką su tokiais veiksmo-nuotykių žaidimais kaip „Spartan: Total Warrior“ ir „Viking: Battle for Asgard“.
Ignas Mikalauskas
Ignas Mikalauskas, tėvas Barnabas OFM (1911 m. sausio 2 d. Puodžiai, Pasvalio valsčius, Biržų apskritis – 1996 m. birželio 29 d. Torontas, Kanada) – Lietuvos kunigas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1924–1934 m. mokėsi Pasvalio gimnazijoje ir saleziečių kolegijoje. 1942 m. baigė teologijos mokslus Sienos universitete Italijoje.
Gyveno Kretingos pranciškonų vienuolyne. Įstojęs į vienuoliją ir davęs įžadus, gavo vienuolio Barnabo vardą. Antrojo pasaulinio karo pradžioje su kitais broliais pranciškonais persikėlė į Vakarus, 1946 m. išvyko į JAV. 1955–1957 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos Niujorko skyriaus pirmininkas.
Nuo 1936 m. rašė religinėmis, visuomeninėmis ir kultūrinėmis temomis įvairiuose leidiniuose. 1948–1950 m. laikraščio „Lietuvių žinios“ redaktorius, 1955–1957 m. – vienas iš laikraščio „Darbininkas“ redaktorių.
Julius Gruževskis
Julius Gruževskis (, 1808 m. vasario 8 d. Durbe – 1865 m. lapkričio 3 d. Paryžius) – Lietuvos 1831 m. sukilimo veikėjas, majoras.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos bajorų Gruževskių giminės. Tėvas Jokūbas Gruževskis. Vykstant 1830-1831 m. sukilimui Lenkijoje, o Vilniuje sudarytam Vyriausiajam sukilimo komitetui delsiant pradėti kovą, Raseinių apskrities slapto sukilėlių komiteto dvylika narių, tarp jų Julius Gruževskis, Benediktas Kalinauskas iš Baltmiškio, Juozapas Rimkevičius, Ignas ir Zenonas Stanevičiai kovo 17 d. susirinkę Tytuvėnuose pas sukilėlių komiteto narį Adolfą Pšečiševskį, nutarė sukilimą pradėti rekrūtų pristatymo į Raseinius dieną – kovo 26-ąją ir parašė sukilimo aktą. Kelmės dvaro savininkas Julius Gruževskis vienas pirmųjų Žemaitijoje pradėjo organizuoti sukilėlių dalinius. Jis savo lėšomis sudarė Pirmąjį ulonų pulką, kurio sudėtyje buvo 400 dalgininkų, 100 šaulių ir 50 raitelių.
Jo būriui 1831 m. kovo 26 d. rytą užėmus Raseinius ir sudarius Raseinių apskrities laikinąją valdžią sukilimas prasidėjo visoje Lietuvoje. Julius Gruževskis organizavo partizaninį karą. Jo vadovaujami sukilėliai dengė A. Gelgaudo kariuomenę, kuri traukėsi į Prūsiją. Sukilimui pralaimėjus emigravo į Prancūziją, vėliau gyveno Šveicarijoje, Ženevoje įkūrė laikrodžių gamybos įmonę. Per 1863 m. sukilimą dalyvavo emigrantų politinėje veikloje.
Peru herbas
Peru herbas – vienas iš Peru valstybės nacionalinių simbolių. Naudojami net trys herbo variantai: valstybinis herbas (Escudo de Armas), tautinis herbas (Escudo Nacional) ir didysis antspaudas (Gran Sello del Estado).
Visus tris herbus vienija skydas, sudarytas iš trijų elementų: viršutiniame kairiajame kampe žydrame fone pavaizduotos vikunijos – tradicinio Andų gyvūno, viršuje dešinėje baltame fone pavaizduoto chininmedžio (Peru atrasto vaisto nuo maliarijos – chinino – simbolis) ir apatinėje dalyje, raudoname fone pavaizduoto gausybės rago su išsieliejusiomis monetomis (simbolizuoja šalies gamtinius turtus).
Valstybiniame herbe skydą iš kairės supa laurų šakelė, iš dešinės – alyvų šakelė. Šakelės surištos raudonai balta (vėliavos spalvos) juostele. Skydą karunuoja ąžuolų vainikas. Šis herbas naudojamas ant valstybinės vėliavos.
Tautinis herbas sudarytas iš skydo, apgaubto išskleistų Peru vėliavų. Šis herbas naudojamas ant karinių vėliavų.
Didysis antspaudas sudarytas iš tautinio herbo ir užrašo REPÚBLICA DEL PERÚ („Peru Respublika“). Naudojamas kaip antspaudas valstybiniuse dokumentuose.
Deividas Šemberas
Deividas Šemberas (g. 1978 m. rugpjūčio 2 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas. Ilgą laiką atstovavęs šalies nacionalinei rinktinei, kurį laiką buvo jos kapitonu. Gali žaisti saugo arba gynėjo pozicijoje.
Futbolininko karjera
2014 m. vasario pabaigoje sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė sutartį su Vilniaus „Žalgirio“ klubu. Po 2015 m. A Lygos sezono nusprendė baigti profesionalo karjerą.
150px|thumb|right|Deividas Šemberas
Futbolo veikla
Netrukus po paskelbimo apie karjeros pabaigą, 2015 m. gruodžio 3 d. buvo išrinktas A lygos klubų asociacijos prezidentu. Po to to beveik dvejus metus dirbo FK Žalgiris sporto operacijų direktoriumi.
tapo Lietuvos mažojo futbolo asociacijos, Lietuvos mažojo futbolo rinktinės bei būsimo „Leisure Leagues“ Lietuvoje projekto ambasadoriumi.
Vladas Norkus
Vladas Norkus (g. 1909 m. birželio 27 d. Šiauliuose – 1976 m. vasario 27 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas tapytojas, grafikas.
Biografija
1935 m. baigė Kauno meno mokyklą. 1940-1947 m. Kauno jaunojo žiūrovo ir muzikinio teatro dailininkas. 1946-1947 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės instituto dėstytojas, nuo 1948 m. dirbo Kauno „Dailės “ kombinate.
Kūryba
Nuo 1942 m. dalyvavo parodose. Svarbesni kūriniai: teminės kompozicijos „Kautynės su kryžiuočiais ties Durbe“ (1948 m.), „1905 metų revoliucija Vilniuje“ (1949 m.), peizažas „Pažaislis“ (1974 m.). Nutapė freskų, plakatų, apipavidalino knygų.
Sukūrė scenovaizdžių:
Maskvos Dinamo
Maskvos „Dinamo“ (Динамо Москва) – Rusijos įvairių sporto šakų klubai:
Klatrinas
Klatrinas gali susirinkti į tinklą. Klatrino baltymo koja paraleliai šonais liečiasi su kita klatrino baltymo kojos dalimi, taip kojos persipina ir susijungus kelioms molekulėms gali susidaryti struktūra panaši į penkiakampį ar šešiakampį žiedą, prie kurio toliau jungiantis klatrinui susiformuoja tinklas. Jeigu polimerizacijos reakcija vyksta ant ląstelės membranos, tuomet membrana mechaniškai deformuojama ir suformuojama klatrinu gaubta įdubą, dėl to galiausiai susidaro ir klatrino tinklu gaubta pūslelė. Ląstelėje šie procesai vyksta labai greitai, apskaičiuota, kad vienas šis ciklas gali trukti mažiau nei 1 min. Fiziologinėmis sąlygomis klatrino susirinkimas į tinklo struktūrą yra labai lėtas, todėl in vivo šiam procesui reikalingi ir kiti faktoriai. Panašu, kad vezikulių – pūslelių formavimąsi lemia tam tikri iniciacijos procesai, kurie lemia klatrino tinklo susirinkimo vietą.
Klatrinu apvilktos vezikulės randamos visose branduolinėse ląstelėse, nuo mielių iki žmogaus. Ląstelės viduje klatrinu apvilktos pūslelės tarpininkauja įvairių molekulių transporte. Šių vezikulių pagalba baltymai ir lipidai yra transportuojami nuo plazminės membranos iki vidinių ląstelių kompartmentų (endodomų). Pūslelės gali dalyvauti ir transportuojant molekules nuo trans-Goldžio tinklo iki endosomų, bei kituose transporto keliuose.
Klatrinas dalyvauja ląstelės paviršiaus receptorių endocitozėje, taip reguliuojant augimo faktorių, neurotransmiterių receptorių bei neurotransmiterių transporterių kiekį ląstelės paviršiuje. Taip pat jis gali dalyvauti egzocituotų lipidų ir baltymų susigrąžinime nuo membranos. Įvairios ligos, kaip paveldima hipercholesterolemija, hemachromatozė, leukemija, Alzheimerio liga bei Hantingtono liga, siejama su klatrino transporto sutrikimais. Be to šis baltymas dalyvauja ir į ląstelę patenkant virusams. Nauji tyrimai rodo, kad klatrinas, ląstelėms dalijantis, gali dalyvauti ir chromosomų atsiskyrime, stabilizuodamas verpstės gijas.
Sunkioji grandinė
Dauguma organizmų turi vieną sunkiosios grandinės geno kopiją ir kaip manoma be įvairių splaisingo variantų. Tuo tarpu žmonių ląstelės koduoja ir antrą sunkiosios grandinės geną, kuris 85 % homologiškas pirmajam. Pirmasis geno variantas CLTC koduoja 1675 aminorūgščių ilgio baltymą CHC17, kuris dalyvauja pūslelių transporte, be to manoma, kad jis gali dalyvauti ir mitozėje. Antrasis geno variantas CLTD koduoja 1640 aminorūgščių ilgio baltymą CHC12. Jis sąlygiškai mažam lygyje ekspresuojamas kardialiniuose ir skeleto raumenų bei sėklidžių audiniuose, tačiau jo pagrindinė funkcija nėra žinoma. Manoma, kad jis galėtų dalyvauti membranų formavime.
Klatrino sunkiojoje grandinėje yra daug įvairių sąveikos su baltymais regionų. Tyrimai parodė, kad klatrino kojos sunkiosios grandinės distalinės dalies gale esantis N-galinis domenas, kuris yra globulinės struktūros, turi daugybę sąveikos su baltymais sričių. Nustatyta, kad regionams, kurie sąveikauja su baltymais, būdinga LLpL(-) aminorūgščių seka, ji vadinama klatrino dėžute (clathrin box). Dalis sąveikos su baltymais regionų turi kitokią seką: PWDLW arba LMDLA, šie regionai vadinami II tipo klatrino dėžutėmis.
Klatrino baltymai yra labai konservatyvūs. Žmogaus CHC17 baltymas pasižymi 70 % homologija su mielių sunkiąja grandine. Tai siejama su tuo, kad molekulė sąveikauja su labai daug įvairių baltymų, kurie dalyvauja klatrinu padengtų vezikulių susidaryme, o tam tikrų aminorūgščių pokytis klatrino baltymo struktūroje gali sąlygoti sąveiką su kitais baltymais, todėl gali nesusiformuoti svarbūs ryšiai tarp baltymų ir nesusidaryti transportinės pūslelės, kas stabdytų lipidų ir baltymų pernašą ląstelėje.
Lengvoji grandinė
Dauguma žinduolių ląstelių, taip pat ir žmogaus, turi du skirtingus lengvųjų grandinių tipus: a (LCa 218 a. r. ilgio) ir b (LCb 211 a. r. ilgio), kurie yra koduojami skirtingų genų. Jų aminorūgščių sekų panašumas yra 60 %. LCa koduojamas CLTA geno, LCb koduojama CLTB geno. Mielės ekspresuoja tik viena lengvosios grandinės variantą. Žinduolių ląstelėse galimi įvairūs LCa ir LCb genų splaisingų variantai. Žmogaus lengvųjų grandinių genų splaisingui būdinga, tai kad į LCa ir LCb genus įterpiami 30 ir 18 a. r. ilgio fragmentai. Abu baltymai gali asocijuotis su CHC17 baltymu, bet ne su CHC22 baltymu.
Remiantis Wakeham, priežastis, kodėl turime du sunkiosios grandinės genus ir lengvosios grandinės genus yra ta, kad evoliucijos eigoje prieš 510-600 mln. metų galėjo įvykti dėl nepriklausomo genų duplikacijos. Klatrino lengvosios grandinės pagrindinė funkcija in vivo nėra žinoma. Yra nustatyta, kad jos jungiasi su HIP1 ir HIP1R baltymais. Tai rodo, kad lengvosios grandinės galėtų atlikti reguliacinę funkciją. Remiantis in vitro tyrimais iškelta teorija, kad lengvosios grandinės gali stabdyti klatrino tinklo susirinkimą, o tai reikštų, kad tinklo polimerizacija būtų priklausoma nuo adaptacinių baltymų ir būtų jų reguliuojama.
Sąveika su baltymais
Be klatrino į vezikulių struktūrą įeina ir kiti komponentai, iš kurių svarbiausias yra klatrino adaptacinių baltymų kompleksas (AB kompleksas), jis dalyvauja membranos inkarinių baltymų įjungimu į pumpuruojančias pūsleles. Adaptaciniai baltymai turi didelės įtakos parenkant molekules-krovinius, kurie bus inkorporuoti į vezikules ir transportuojami. Į klatrinu padengtas pūsleles dauguma pernešamų molekulių patalpinamos sąveikaujant su adaptacinių baltymų tetrameriniais subvienetais. Molekulės sąveikauja tam tikromis sritimis, pvz.: pernešamų molekulių sąveikos sričiai būdingas YXXΦ (X-bet kuri a. r., Φ-hidrofobinė a. r.) ar dvi leucino molekules turintis motyvas.
Adaptaciniai baltymai padeda susirinkti mažiems tinklo fragmentams. Pats klatrinas nesąveikauja su lipidiniu sluoksniu, jį prie membranos tvirtina tam tikri baltymai, kaip, pavyzdžiui, adaptaciniai baltymai. Dauguma jų turi klatrino dėžutės sekas. Manoma, kad klatrino apgaubtos pūslelės susirinkimo iniciacijai būtini adaptaciniai baltymų kompleksai, bet tolesniems procesams jie nebūtini, prasidėjus tinklo polimerizacijos procesui tęstis pakanka klatrino ir membranos sąveikos. Klatrino molekulės suformuoja tinklą spontaniškai, tačiau kai klatrino tinkas išardomas yra naudojama energija.
Yra žinoma, kad neuronuose esantys AP-2, AP180 ir auksilinas yra svarbūs endocitozės metu in vivo. Klatrinas tiesiogiai gali sąveikauti su šiais baltymais. Kitose ląstelėse randami jų homologai, kurie taip pat yra svarbūs vezikulių susidarymui. Nėra nustatyta, kaip veikia auksilinas susirenkant katrinui ir susidarant vezikulėms. Jis yra košaperonas ir yra žinoma, kad jis labai svarbus klatrino tinklo išsirinkime. Teigiama, kad auksilinas, prisijungęs prie klatrino molekulės dorsalinės dalies, gali susilpninti sąveika tarp dviejų susijungusių klatrino molekulių ir aktyvuoti Hsc70 baltymus, kurie kaip jungiasi prie atsipalaidavusio klatrino baltymo. Paprastai Hsc70 baltymai stabilizuodami nesusivyniojusių polipeptidų grandines stimuliuoja įvairių baltymų išsirinkimą ir išsivyniojimą.
Be šių adaptacinių baltymų kompleksų su vezikulėmis labai trumpai sąveikauja ir daugybė kitų baltymų. Manoma, kad šios sąveikos yra svarbios užtikrinti endocitozės procesą bei reguliuoti įvairius kitus procesus. Dažnai baltymai susijungę su klatrinu sąveikauja ir su kitais endocitozės komponentais. Dauguma šių sąveikų reguliuojama baltymų bei lipidų fosforilinimu ir defosforilinimu, tai gali apsaugoti nuo įvairių baltymų susijungimo citozolyje ar polimerizacijos tarpląstelinėse vezikulėse, kaip, pvz., sinapsinėse pūslelėse.
Nustatyti baltymai, kurie prisijungia prie klatrino, sąlygiškai gali būti suskirstyti į keturias funkcines klases, nors kai kurie iš jų gali priklausyti ir kelioms klasėms. Į pirmą klasę galima priskirti baltymus, kurie parenka transportuojamą molekulę, bei inicijuoja klatrinu dengtos pūslelės susidarymą plazminėje membranoje. Antroje klasėje baltymai, kurie sąveikauja su aktino citoskeletu. Trečios klasės baltymai dalyvauja vezikulės klatrino tinklo skaldyme, o ketvirtos – pūslelės išardyme.
Taip pat skaitykite
Endocitozė
Egzocitozė
Graistupis
Graistupis (oficialus vardas – Stunis, Stupis) – upelis pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės ir šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, dešinysis Įpilties intakas.
Pavadinimas
Oficialioje geodezinėje-kartografinėje medžiagoje upelis vadinamas Stupiu, o Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatoriuje – Stuniu, Vietos gyventojai jį vadina Graistupiu. 1779–1781 m. Palangos seniūnijos Senosios Impilties kaimo plane žymima (Graižtupė), XIX a. II pusės Rusijos imperijos kariuomenės topografiniame žemėlapyje –  (Graistupis), o Vokietijos imperijos kariuomenės 1918 m. topografiniame žemėlapyje atsiranda pastarojo trumpinys. Lietuvos respublikinio žemėtvarkos instituto 1976 m. parengtame Piliakalnio kolūkio plane upelis vadinamas Raistupiu, o valstybinio žemėtvarkos projektavimo instituto kartografinėje medžiagoje – Raistupiu (Stupiu).
Kartografinė XVIII–XIX a. medžiaga ir upelio intako Pagraistupio vardas liudija, kad pirminis upelio vardas turėjo būti Graistupis. Vėlesnėje, XX a. kartografinėje medžiagoje upėvardis buvo iškraipytas, o pirmapradį jo vardą išsaugojo Senosios Įpilties bendruomenė. Graistupio vardu pavadintas Senosios Įpilties kultūros skyriaus folkloro kolektyvas, o 2011 m. kaime užregistruota uždaroji akcinė bendrovė.
Geografija
Ištakos yra Margininkų miške, 0,98 km į šiaurės vakarus nuo kelio. Aukštupis melioruotas, paverstas kanalu. Likusioje dalyje upelio vaga natūrali, vingiuota. Teka pietvakarių kryptimi, aukštupyje ir vidurupyje – mišku, žemupyje – atvira vietove. Netoli žiočių pasuka į pietryčius. Į Įpiltį įteka Senojoje Įpiltyje, 1,1 km nuo upės žiočių.
Šiurpilio piliakalnis
250px|miniatiūra|kairėje|Šiurpilio piliakalnis iš pietų pusės Šiurpilio piliakalnis,  – piliakalnis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Suvalkų apskrities Jeleniavo valsčiuje, dviejų kilometrų atstumu nuo Šiurpilio kaimo. Aukštis – 228,1 m virš jūros lygio ir apie 45 m virš šalia plytinčių Šiurpilio, Tchličisko , Eglynėlio ir Eglinio  ežerų paviršiaus. Vienas svarbiausių jotvingių archeologinių objektų lenkiškoje Suvalkijos dalyje. Šalia Piliakalnio stūkso dar dvi senovėje gyventos kalvos: Bažnyčios ir Kapinių. Šiurpilio piliakalnį lanko vietos lietuviai, ant jo vyksta Poezijos pavasario šventės. 250px|miniatiūra|kairėje|Šiurpilio piliakalnio aikštelė Piliakalnyje galima pastebėti gyvenvietės, aptvertos trimis pylimų žiedais ir sustiprintos rieduliais, pėdsakus. Archeologai patvirtino, kad čia VI–IX a. drėbto molio trobelėse gyventa žmonių. Po I a. pabaigoje – II a. pradžioje įvykusio gaisro vietovė tris šimtus metų liko apleista. Kryžiuočių kronikos pirmą kartą vietovę mini 1425 m. kaip Surpel = Šiurpi pilis. Kai jotvingius kryžiuočiai išnaikino, po 1422 m. Melno taikos Šiurpilis buvo pripažintas Lietuvai. Lietuviai čia pastatė medinę pilį, kuri tarnavo ir kaip medžioklės rūmai. Pilis pamažu suiro, vėliau jos akmenys buvo naudojami tiesiant kelią Jeleniavas-Suvalkai. Naujieji šeimininkai kamaldulių vienuoliai ant piliakalnio pastatė trobelę ir čia gamino potašą. Apsuptas užpelkėjusiais ežerais piliakalnis traukia archeologų dėmesį, pirmą kartą jis buvo kasinėtas dar XIX a. Įspūdinga vietovė minima kelete legendų, tarp jų ir apie bajoraitę Eglę, labai primenančią žinomą lietuvišką padavimą apie Eglę žalčių karalienę. 250px|miniatiūra|kairėje|Šiurpilio piliakalnis iš šiaurės vakarų pusės Bažnyčios kalvoje rasti pamatai galėjo priklausyti arba jotvingių šventovei, arba tai po 1387 m. lietuvių pastatytos medinės bažnyčios liekanos. Pagonių šventvietėje įrengta bažnyčia – viena pirmųjų visoje Suvalkijoje – pamažu sunyko. Žinomas tyrinėtojas Aleksandras Polujanskis mini, kad dar 1834 m. Jeleniavo bažnyčios klebonas turėjo išlikusį buvusios Šiurpilio bažnyčios varpelį su lotynišku užrašu: Sit nomen Domini benedictum. Kalvos viršūnėje dūkso du gamtos paminklai-rieduliai, vietos gyventojų vadinami gražuolės Eglės užkeiktais broliais.
Kapinių kalne buvo laidojami aplinkinių vietovių gyventojai.
Pikas (sala)
thumb|right|250px|[[Piko salos vynuogynų kraštovaizdis|Salos vynuogynai]] Pikas − sala Atlanto vandenyne, Azorų salyne. Priklauso Portugalijai.
Salos plotas – 447 km². Gyventojų − 14 806 (2001 m.). Aukščiausias salos taškas − Piku ugnikalnis (2351 m). Piko salos ilgis – 42 km, o plotis – 15 km. Svarbiausia gyvenvietė – Madalena.
Salos gyventojai augina vynuogynus ir užsiima turistų aptarnavimu. Iki 1980 m. sala garsėjo kaip banginių medžioklės centras. Netoli Piko salos yra daug gilių Atlanto vandenyno gelmių.
Argentinos vyrų žolės riedulio rinktinė
Argentinos vyrų žolės riedulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Argentinai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Argentinos žolės riedulio konfederacija.
Adakavo apylinkė
Adakavo apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Skaudvilės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Skaudvilės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Žvirgždės apylinkė ir dalis Petkaičių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Adakavo apylinkė prijungta prie Skaudvilės apylinkės.
Sol Campbell
Sulzeer Jeremiah Campbell (g. 1974 m. rugsėjo 18 d.) – futbolininkas, Anglijos rinktinės ir Newcastle United klubo gynėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 1996 m. gegužės 18 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur buvo išleistas į aikštę po keitimo vieneriose rungtynėse.
Bohai
Bohai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Ilgakiemio apylinkė (Kaišiadorys)
Ilgakiemio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žaslių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Rečionių apylinkės, Stabintiškių apylinkės ir Vilkiškių apylinkės.
Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija
thumb|305x305px|Įėjimas į Lietuvos karo akademiją Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija (LKA) yra valstybinė universitetinė aukštoji mokykla, kurioje pagal universitetines studijų programas rengiami karininkai ir karybos bei nacionalinio saugumo specialistai, taip pat vykdomas neformalusis švietimas ir karinis rengimas, atliekami taikomieji moksliniai tyrimai.
Istorija
1992 m. birželio 16 d. LR Vyriausybė priėmė nutarimą „Dėl Krašto apsaugos akademijos steigimo“, kuriuo vadovaujantis buvo įsteigta Krašto apsaugos mokykla. 1992 m. rugpjūčio 30 d. LR krašto apsaugos ministro įsakymu Krašto apsaugos mokyklai įteikta dalinio vėliava, įvyko pirmoji iškilminga rikiuotė. 1994 m. sausio 18 d. LR Seimo sprendimu Krašto apsaugos mokykla buvo reorganizuota į Lietuvos karo akademiją, o gegužės 26 d. patvirtintas jos Statutas. 1994 m. liepos 20 d. Lietuvos karo akademija išleido pirmąją karininkų laidą, 1-osios laidos absolventams buvo suteiktas leitenanto laipsnis.
1998 m. lapkričio 20 d. akademijai suteiktas partizanų generolo Jono Žemaičio vardas. Nuo 2000 m. rugsėjo 1 d. į akademiją pradėta priimti ir merginas. Nuo 2002 m. Lietuvos karo akademijoje organizuojamos magistrantūros studijos. 2003 m. pagal akademijos plėtros programą atskirtos akademinės studijos ir karinis rengimas. Nuo 2012 m. akademija kartu su Vytauto Didžiojo, Kauno technologijos ir Klaipėdos universitetais pradėjo vykdyti politikos mokslų krypties doktorantūros studijų programą. 2013 m. vasarą buvo išleista XX akademijos absolventų laida. 2015 m. birželio mėn. akademijoje bakalauro studijas baigė pirmoji puskarininkių laida.
Studijos
Lietuvos karo akademiją sėkmingai baigusiems kariūnams suteikiamas pirmasis karininko (leitenanto) laipsnis, būrio vado kvalifikacija ir verslo vadybos arba socialinių mokslų bakalauro kvalifikacinis laipsnis.
Lietuvos karo akademija vykdo priėmimą į 4 bakalauro studijų programas: Tarptautinių santykių, Gynybos technologijų vadybos, Nacionalinio saugumo ir gynybos, Gynybos ir viešosios vadybos.
Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija bendradarbiaudama su Vilniaus Gedimino technikos universiteto Antano Gustaičio aviacijos institutu, Karinėms oro pajėgoms (KOP) rengia orlaivių pilotus, skrydžių vadovus ir aviacijos mechanikos bei elektronikos inžinierius. Kariūnai Antano Gustaičio aviacijos institute studijuoja pagal penkias technologijos mokslų srities studijų programas: bakalauro – Aviacijos mechanikos inžinerijos, Elektronikos inžinerijos, Automatikos ir magistrantūros – Orlaivių pilotavimo ir Skrydžių valdymo.
Nuo 2012–2013 mokslo metų LKA kartu su Lietuvos aukštąja jūreivystės mokykla (Klaipėdoje) ir Karinėmis jūrų pajėgomis (KJP) vykdo bazinį jūrų pajėgų karininkų rengimą. Kariūnams, įstojusiems į LKA Moderniųjų gynybos technologijų vadybos studijų programą ir po pirmo semestro akademijoje perėjusiems atranką, suteikiama galimybė studijuoti Lietuvos aukštojoje jūreivystės mokykloje pagal dvi technologijos mokslų srities bakalauro studijų programas – Jūrų laivavedybos ir Laivų energetinių įrenginių eksploatavimo. Karinį rengimą kariūnai tęsia Karinių jūrų pajėgų Mokymo centre Klaipėdoje.
LKA taip pat keliama krašto apsaugos sistemos karininkų kvalifikacija, organizuojami kursai užsienio valstybių karininkams. Vykdomi mokslo tiriamieji darbai, leidžiama mokomoji metodinė medžiaga, moksliniai leidiniai. Nuo 2002 m. Lietuvos karo akademija leidžia 1992 m. atkurtą mokslinį žurnalą „Karo archyvas“, kuris tęsia iki 1940 m. ėjusio žurnalo tradicijas. Leidinio tikslas – publikuoti Lietuvos kariuomenės istorijos nuo valstybės susikūrimo iki dabartinių laikų tyrimų medžiagą.
Farjabo provincija
Geografija
Provincijos pietinė dalis kalnuota, likusią teritoriją užima Baktrijos lyguma. Būdingos stepės, pusdykumės ir dykumos.
Gyventojai
Dauguma provincijos gyventojų yra uzbekai ir puštūnai, taip pat gyvena tadžikai, turkmėnai, hazarai, arabai. Dauguma tikinčiųjų yra sunitai, šiitai sudaro mažumą (daugiausia hazarai).
Administracinis suskirstymas
thumb|220px|Farjabo rajonai
Provincija padalinta į 15 rajonų.
Svarbiausios gyvenvietės:
Australinės kvaksės
thumb|260px|right|[[Mėlynkojė kvaksė (Litoria moorei)]] thumb|260px|right|[[Žalioji kvaksė (Litoria phyllochroa)]] thumb|260px|right|[[Adelaidinė kvaksė (Litoria adelaidensis)]] thumb|right|260px|[[Kerpinė kvaksė (Litoria nannotis)]] right|260px|thumb|[[Litoria rheocola]] right|260px|thumb|[[Žavingoji kvaksė (Litoria splendida)]] right|260px|thumb|[[Litoria xanthomera]] thumb|right|260px|[[Nykštukinė australinė kvaksė (Litoria fallax)]]
Australinės kvaksės (Litoria) – medvarlinių (Hylidae) šeimos varliagyvių gentis.
Paplitusios Australijoje, Naujojoje Gvinėjoje ir aplinkinėse salose.
Gentyje yra apie 127 rūšys.
Rita Tamašunienė
Rita Tamašunienė (g. 1973 m. rugsėjo 27 d. Maišiagaloje, Lietuvos TSR) – mokytoja, politikė.
Biografija
1993 m. dirbo Kultūrinės veiklos centre prie Kultūros ir mokslo ministerijos meno vadove. 1994 m. baigė Vilniaus konservatoriją ir įgijo etninės kultūros pedagogės specialybę. 1994 m. Karvio pagrindinės mokyklos mokytoja.
Nuo 1998 m. – Lietuvos lenkų sąjungos narė. 2002 m. baigė Vilniaus pedagoginio universiteto Pedagogikos ir psichologijos fakultetą ir įgijo edukologijos bakalauro kvalifikacinį laipsnį, 2003 m. šiame universitete baigė vokiečių filologiją. 2004 m. Pikeliškių pagrindinės mokyklos direktorė.
2006 m. Mykolo Romerio universitete įgijo viešojo administravimo magistro kvalifikacinį laipsnį. 2006 m. Vilniaus rajono savivaldybės administracijos Kultūros, sporto ir turizmo skyriaus vedėjo pavaduotoja. 2007–2012 m. Vilniaus rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotoja. Nuo 2007 m. Vilniaus rajono vietos veiklos grupės narė, nuo 2009 m. – šios grupės valdybos narė. Nuo 2008 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos narė, vyriausiosios tarybos narė.
Nuo 2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo narė, o 2019–2020 m. – vidaus reikalų ministrė.
Kęstutis Misevičius
Kęstutis Misevičius (1942 m. gegužės 7 d. Bernatonių k., Panevėžio r.) – muzikos pedagogas ir chorvedys.
Biografija
Baigęs Bernatonių septynmetę mokyklą, 1955–1959 Panevėžio muzikos mokykloje mokėsi griežti kontrabosu (dėst. J. Rimkevičius). 1959–1963 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė H. Perelšteinas).
Baigęs studijas, trumpai dirbo Panevėžio 1-ojoje vidurinėje mokykloje. 1963–1965 tarnaudamas sovietinėje armijoje vadovavo įvairiems chorams, dalyvavo koncertuose. 1965–1969 buvo Respublikinių mokytojų namų berniukų choro „Ąžuoliukas" chormeisteris ir vaikų sektoriaus vedėjas. 1966–1976 ir 1981–1987 Vilniaus prekybos technikumo merginų choro (60-80 dalyvių) vadovas. Merginos pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė respublikinėse specialiųjų vidurinių mokyklų moksleivių chorų apžiūrose, parengtos 1973 ir 1983 respublikiniams moterų ir vyrų chorų sąskrydžiams Šiauliuose, 1970 respublikinės dainų šventės chorų konkurse laimėjo pirmąją vietą, o 1975, 1985 ir 1987 respublikinių dainų švenčių konkursuose antrąsias vietas. K. Misevičius merginas išmokė nemaža lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, koncertų surengė Vilniuje, Klaipėdoje, Neringoje, Druskininkuose ir kitur.
1969–1970 Vilniaus 17-osios vidurinės mokyklos, o 1970–1974 16-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vaikų chorų ir vokalinių ansamblių vadovas. 1972–1990 buvo Vilniaus geležinkelininkų kultūros rūmų tautinių šokių ansamblio vokalinės grupės vadovas. 1975–1980 Vilniaus pedagoginės mokyklos muzikos dėstytojas ir merginų choro vadovas. Choro koncertines programas papildė lietuvių ir užsienio kompozitorių kūriniais, nemažai koncertavo, parengė 1978 respublikiniam moterų ir vyrų chorų sąskrydžiui Šiauliuose. 1978 respublikinėje moksleivių chorų apžiūroje ir 1980 respublikinės dainų šventės konkurse merginos pelnė antrąsias vietas. 1980–1986 Vilniaus valstybinio universiteto Estetinio lavinimo katedros dėstytojas ir studentų mišriojo choro chormeisteris. 1980 respublikinei dainų šventei parengė Vilniaus „Neries" gamyklos chorą, o 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei – Vilniaus geležinkelininkų kultūros rūmų moterų chorą.
1986–1988 K. Misevičius buvo Lietuvos profesinių sąjungų saviveiklinių kūrybos namų Muzikos skyriaus vedėjas, o 1988–1991 Respublikinio moksleivių estetinio lavinimo kultūros centro skyriaus vedėjas. 1991–1993 Vilniaus 62-osios vidurinės mokyklos sustiprinto muzikinio auklėjimo skyriaus vedėjas, chorų ir vokalinių ansamblių vadovas. 1993–1995 gyveno JAV (Bostone, Monroe, Niujorke, Floridoje ir kitur), mokytojavo ir dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje (1994 Bostono lietuvių stalo teniso čempionato nugalėtojas), J. Kačinskui padėjo mokyti Šv Petro bažnyčios chorą Bostone, MA. Grįžęs į Lietuvą, K. Misevičius 1997–1998 Maišiagalos (Vilniaus r.) Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Algirdo vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir vokalinio ansamblio vadovas.
K. Misevičius-Vilniaus miesto dainų švenčių ir Naujosios Vilnios dainų švenčių vyr. dirigentas, prisidėjo prie pirmųjų Lietuvos vaikų ir jaunimo chorų festivalių „Dainuok, jaunoji Lietuva“ bei respublikinių „Dainų dainelės" konkursų organizavimo. 1988 jis apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Riversaido stadionas
Istorija
Riverside Stadium buvo pastatytas, kad pakeisti Ayresome Park po Teilerio raporto, kuris reikalavo, kad visi aukščiausios lygos stadionai būtų sėdimi. Nuo 1990 m. sausio Middlesbrough klubui reikėjo pakeist tribūnas į pilnai sėdimą stadioną iki 1994 m. rugpjūčio. Pakeitus tribūnas į pilnai sėdimas vietas, stadione tilptų tik 20 000 žiūrovų, bet klubas norėjo didesnės talpos stadiono. Sprendimas buvo priimtas pastatyti naują stadioną.
Naująjį stadioną su 30 000 sėdimų vietų pastatė bendrovė „Taylor Woodrow Construction“ už 16 milijonų svarų sterlingų. Stadiono pavadinimą pasirinko klubo gerbėjai. Stadioną taip pat siūlyta pavadinti: Middlehaven Stadium, Erimus Stadium ir Teesside Stadium. Pirmasis stadionui suteiktas pavadinimas buvo Cellnet Riverside Stadium, pagal rėmėją.
Pirmosios varžybos buvo sužaistos 1995 m. rugpjūčio 26 d. su Chelsea, kurias atėjo pažiūrėti 28 286 žiūrovai. Middlesbrough klubas svečių komandą nugalėjo 2–0. 1998 m. vietų skaičius buvo padidintas iki 35 000.
Infanterijos generolas
thumb|Levas Kilis. Napoleono laikų infanterijos generolas ir adjutantas
Infanterijos generolo laipsnis buvo numatytas 1722 m. „Rangų lentelėje“, o 1763 m. pakeistas generolo anšefo laipsniu. 1796 m. imperatoriaus Pavelo I įsakymu vėl įvestas vietoj generolo anšefo.
Infanterijos generolas galėjo eiti šias pareigas:
Gedgaudiškės apylinkė
Gedgaudiškės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Tarpukariu ir vokiečių okupacijos metais buvo Gedgaudiškės seniūnija, kuriai priklausė keletas aplinkinių kaimų. Seniūnu buvo A. Valauskis.
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Skaudvilės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Skaudvilės rajonui. 1954 m. prijungta Būgų apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Gedgaudiškės apylinkė prijungta prie Skaudvilės apylinkės.
Papua Naujosios Gvinėjos himnas
O Arise, All You Sons – Papua Naujosios Gvinėjos himnas. Himnas sukurtas 1975 metais, pabrėžti valstybės nepriklausomybę nuo Australijos. Himną parašė buvęs kareivis Tom Shacklady.
Žodžiai
O arise all you sons of this land,
Let us sing of our joy to be free,
Praising God and rejoicing to be
Papua New Guinea.
Shout our name from the mountains to seas
Papua New Guinea;
Let us raise our voices and proclaim
Now give thanks to the good Lord above
For His kindness, His wisdom and love
For this land of our fathers so free,
We're independent and we're free,
FC Gloria Buzău
Buzeu „Gloria“ – Rumunijos futbolo klubas iš Buzeu.
Orginalusis klubas
Klubas įkurtas 1973 m. O nuo 1978 m. žaidė aukščiausioje lygoje, bet ilgam joje neįsitvirtindavo.
Iširo 2016 m., buvo paskelbtas klubo bankrotas.
Įpėdinystės laiki
Vėlesniais metais kūrėsi klubas, kuris save laikė senojo klubo įpėdiniais.
Stadionas
Namų rungtynes klubas žaidė Savivaldybės stadione, kuris talpina 20 tūkst. žiūrovų.
Tolkūnų ežeras
Tolkūnų ežeras – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Nemunaičio miestelio, Obelijos miško vakarinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,32 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 87,2 m. Krantai daugiausia aukšti, tik pietinis žemesnis. Pietuose išteka upelis link Nemuno. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Tolkūnų kaimas.
Libija
Libija (arab. ليبيا‎ Lībiyā), oficialiai Libijos Valstybė (arab. دولة ليبيا‎ Dawlat Lībiyā) – valstybė Afrikos šiaurėje, prie Viduržemio jūros. Ribojasi su Egiptu rytuose, Sudanu pietryčiuose, Čadu ir Nigeriu pietuose, Alžyru ir Tunisu vakaruose.
Istorija
Archeologiniai tyrimai rodo, kad Libija jau buvo apgyvendinta 8 tūkstm. pr. m. e. Libijos pakrantės buvo gyvenamos neolito laikotarpio gyventojų, besivertusių gyvulininkyste ir žemdirbyste. Vėliau Libijoje, kaip ir kitur Šiaurės Afrikoje įsitvirtino berberai. Jie kontroliavo dykumų sritis, tuo tarpu pakrantėje karaliavo finikiečiai, kurie steigė uostus ir prekybinius centrus. Iš svarbiausios jų kolonijos, Kartaginos (dab. Tunisas) išaugo galinga karalystė, kurios įtakoje atsidūrė ir Libijos žemės. Rytų Libijoje kolonijas steigė graikai. 631 m. pr. m. e. jie įkūrė Kirėnės miestą. Vėliau regioną užkariavo romėnai. 400 metų Tripolitanija ir Kirėnija buvo Romos provincijos. Romėnų laikus mena išlikę jų miestų griuvėsiai. Žlungant Romos imperijai, į Libiją įsiveržė vandalai. VII a. prasidėjo arabų invazija. Arabai vykdė intensyvią islamizaciją. XVII a. Libija atsidūrė Osmanų imperijoje. XVIII a. Libijai pavyko pasiekti dalinę autonomiją. 1911 m. Libiją okupavo italai. 1934 m. sujungus 3 provincijas sudaryta Libijos kolonija. thumb|left|180px|Sabratos romėnų teatro griuvėsiai Libijoje Šalį suvienyti bandė ir nepriklausomybės siekė karalius Idrisas I. Tačiau po II pasaulinio karo Libijos žemes pasidalino Prancūzija (Fesaną) ir JK (Tripolitaniją ir Kirėniją). 1951 m. gruodžio 24 d. šalis paskelbė nepriklausomybę kaip Libijos Jungtinė karalystė. 1959 m. Libijoje radus gausius naftos telkinius, šalies ekonominis ir socialinis lygis gerokai pakilo. 1969 m. rugsėjo 1 d. monarchas buvo nuverstas, o po karinio perversmo į valdžią atėjo Muamaras al Kadafis, buvo paskebta Didžioji Libijos Arabų Socialistinė Liaudies Džamahirija. M. Kadafio valdymas tęsėsi iki 2011 m., kai jis buvo nuverstas Libijos pilietinio karo metu.
Politinė sistema
Libija – parlamentinė respublika. Valdymo sistemą sudaro vyriausybė ir Nacionalinis kongresas.
Tarptautiniai santykiai
Libijos užsienio politika buvo orientuota į arabų šalis (iki 1973 m. daugiausia į Egiptą) ir TSRS. Šios politikos esminis bruožas – bandymai sudaryti sąjungą su įvairiomis arabų valstybėmis, iš kurių nė vienas nebuvo įgyvendintas. M. al Kadafio režimas finansavo ir rengė teroristus iš Šiaurės Airijos, Filipinų, Zimbabvės, rėmė Egipto, Sudano, Maroko antivyriausybines jėgas, Ispanijos teroristus ir separatistus, Centrinės Amerikos kairuoliškas jėgas.
1988 m. už mėginimą destabilizuoti padėtį Ramiojo vandenyno pietinės dalies šalyse ir Australijos opozicijos rėmimą su Libija diplomatinius santykius nutraukė Australija. 1973 m. Libija užėmė Čado pasienio ruožą, kuriame gausu naudingųjų iškasenų; Libijos parama Čado sukilėliams virto 1979–1988 m. karine intervencija. M. al Kadafio režimas rėmė Palestinos išsivadavimo organizacijos radikalųjį sparną. Tokia politika lėmė Libijos tarptautinę izoliaciją. 1986 m. JAV apkaltino Libiją tarptautinio terorizmo rėmimu ir nutraukė su ja ekonominius bei diplomatinius santykius; EEB valstybės juos taip pat apribojo. 1986 m. JAV aviacija bombardavo Libijos vyriausybines ir karines įstaigas, teroristų rengimo centrus (žuvo 37 žmonės); tai arabų šalyse šiek tiek sustiprino M. al Kadafio autoritetą. Libijos pietrytiniuose regionuose, kurie ribojasi su Čadu ir Sudanu, dažni pasienio ginkluoti susirėmimai.
Libijos vidaus ekonominė politika (ūkio suvalstybinimas) ir pasaulinėje rinkoje smukusios naftos kainos devinto dešimtmečio pabaigoje sukėlė krizę, ją dar sustiprino komunistinės sistemos žlugimas Europoje; tai skatino keisti šalies užsienio politiką. 1989 m. Libija ir Čadas pasirašė taikos sutartį. 1990–1991 m. Libija kritikavo Irako įvykdytą Kuveito užgrobimą. 1996 m. buvo nuslopinti šalyje kilę islamistų sukilimai. 2003 m. Libija prisiėmė atsakomybę už keleivinio lėktuvo susprogdinimą 1988 m. virš Lokerbio (Škotija), 270 žuvusių keleivių šeimoms įsipareigojo sumokėti 2,3 mlrd. JAV dolerių kompensaciją ir jai buvo panaikintos tarptuatinės bendrijos įvestos sankcijos. 2003 m. viduryje Libija paskelbė atsisakanti masinio naikinimo ginklo kūrimo programų.
Libija nuo 1953 m. priklauso Arabų lygai, nuo 1955 m. Jungtinių Tautų, nuo 1962 m. OPEC, nuo 1963 m. Afrikos vienybės organizacijai.
Administracinis suskirstymas
right|250px Libija suskirstyta į 32 savivaldybes, šalyje jos vadinamos šabijomis (arab. شعبية, angl. sha’biyah).
Geografija
Libija yra didelė šalis užimanti 1 759 540 km², tai 16 valstybė pasaulyje pagal plotą, tačiau didžiąją šalies dalį (apie 90 %) užima dykumos, rytuose – Libijos dykuma. Dykumose klimatas tropinis; žemyninis. Vasarą temperatūros vyrauja virš 30-35 °C, o šalies šiaurės vakaruose (Azijoje) užfiksuota aukščiausia pasaulyje temperatūra 57,8 °C. Kritulių iškrenta vos 25-100 mm per metus, tačiau jų gali nebūti kelerius metus iš eilės. Būdingi stiprūs, karšti vėjai (samumai ir kt.). Šiaurinę Libijos dalį skalauja Sirto įlanka, bei Viduržemio jūra, čia susidaro švelnesnis ir drėgnesnis klimatas, todėl dauguma didžiausių miestų išsidėstę šiaurėje. Pakrantės klimatas subtropinio mediteraninio tipo. Žiemą temperatūra ~15 °C, vasarą 25-30 °C. Kritulių 400–600 mm per metus. thumb|left|180px|Libijos dykuma Libijoje gausu požeminio vandens, kur jis arti paviršiaus susidaro oazės, didžiausios oazės – Gadamis, Kufra. Nuolatinių upių nėra. Šalies pietuose esančiam Tibesčio kalnynui priklauso aukščiausia Libijos vieta – Betės kalnas (Bikku Bitti), kalno aukštis siekia 2267 m. Didžioji šalies dalis neturi augalijos dangos, tik pakrantėje ir oazėse yra nedidelių palmių giraičių ir krūmynų.
Ekonomika
Libijos ekonomika tiesiogiai priklauso nuo naftos pramonės, kuri sudaro beveik visas šalies eksporto įplaukas ir apytiksliai vieną ketvirtadalį bendro vidaus produkto (BVP). Šios naftos pramonės pajamos ir nedidelė Libijos populiacija daro šalį viena pirmaujančių tarp Afrikos valstybių pagal vienam gyventojui tenkančią BVP dalį. Tai leido Libijai išplėtoti socialinę apsaugą, tai ypač atsispindi gyvenimo sąlygose ir švietimo srityse. Taip pat tekstilės, maisto pramonė. Auginamos datulės, citrusiniai vaisiai. Po 2011 m. perversmo šalis turi ekonominių sunkumų.
Demografija
thumb|right|210px|Libijos arabai di [[Baida (Libija)|Baida]] Nors Libijos plotas didelis, tačiau dėl nepalankių gamtinių sąlygų šalyje gyvena nedaug gyventojų. Tai viena rečiausiai gyvenamų pasaulio valstybių (tankumas 3,2 žm./km²). Beveik visi gyventojai susitelkę šalies šiaurėje – Tripolitanijoje ir Kirėnijoje. Fesane (dykumose) gyvenamos tik oazės. Gyventojų etninėje sudėtyje vyrauja arabai, berberai ir šių tautų palikuonys. Dar yra graikų, afrikiečių, maltiečių, italų, turkų. 97 % gyventojų – musulmonai (daugiausia sunitai, yra šiek tiek ibaditų).
Kultūra
thumb|right|200px|Bengazio universitetas Libijos gyventojų kultūra labai artima kitoms arabų šalių kultūroms. Religija daro didelę įtaką žmonių gyvenimui. Libijiečiai didžiuojasi savo arabišku identitetu. Nors išlikę dar daug liaudies kultūros bruožų (tradicinė muzika, apranga, šventės), ypač dykumose, berberų bendruomenėse, tačiau pakrantės regionas jau nemažai paveiktas vakarietiškos kultūros.
Borichuvas
Borichuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į pietryčius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 97 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Ali Abdullah Saleh
Ali Abdullah Saleh (ar. علي عبد الله صالح, g. 1942 m. kovo 21 d. – 2017 m. gruodžio 4 d.) – paskutinis Jemeno Arabų Respublikos ir pirmasis Jemeno prezidentas.
Biografija
1960 m. baigė Jemeno Arabų Respublikos karo akademiją. 1978–1990 m. buvo Jemeno Arabų Respublikos prezidentas, o Jemenui susijungus tapo pirmuoju šalies prezidentu.
1999 m. Jemene įvyko pirmieji prezidento rinkimai, kuriuos laimėjo, surinkęs 91,2 % rinkėjų balsų.
Po šių rinkimų šalies parlamentas pakeitė Jemeno įstatymus. Pagal juos prezidento kadencija prailginta nuo penkerių iki septynerių metų, parlamento – nuo ketverių iki šešerių metų, taip pat įkurta prezidento prižiūrima 111 narių įstatymų leidžiamoji taryba.
2002 m. viešai paskelbė, kad nedalyvaus kituose prezidento rinkimuose, nes nori leisti pasireikšti jauniems šalies politikams. Tačiau prieš pat 2006 m. rinkimų pradžią persigalvojo ir nutarė dar kartą kandidatuoti į prezidento postą. Rugsėjo mėnesį vykusiuose rinkimuose gavo 77,2 % rinkėjų balsų ir dar septyneriems metams liko valdžioje.
2011 m. Jemene kilus neramumams pasitraukė į Saudo Arabiją, vėliau grįžo į šalį. 2012 m. galutinai atsistatydino iš prezidento pareigų ir pasitraukė į tremtį.
Abu Kamalis
Abu Kamalis  – miestas rytų Sirijoje, Deir az Zoro muchafazoje, Eufrato dešiniajame krante, prie Irako sienos, prie Sirijos dykumos. Pro miestą eina Alepo-Bagdado plentas. Verčiamasi žemės ūkiu (medvilnė, javai), gyvulininkyste. Šalia Abu Kamalo yra seovinių miestų – Dura-Europo ir Mario liekanos.
Istorija
Romėnų laikais miestas buvo svarbus prekybinis centras. Vėliau tapo Palmyros karalystės dalimi. Arabų laikais miestas priklausė Džaziros regionui. Osmanų laikais buvo sandžaku Ar Ruhos vilajete. 1921 m. Abu Kamalį užėmė prancūzai, čia įrengė didelį karinį garizoną. Nepriklausomos Sirijos laikais miestas tapo strateginiu centru Irako pasienyje. 2008 m. Abu Kamalio apylinkes apšaudė Iraką okupavusi JAV armija, žuvo 8 civiliai gyventojai.
Vest Indijos kvaksės
Vest Indijos kvaksės (Osteopilus) – medvarlinių (Hylidae) šeimos varliagyvių gentis.
Gėluvos piliakalnis
Piliakalnis
Į šiaurės rytus nuo piliakalnio, už pylimų, yra gyvenvietės kultūrinio sluoksnio žymių.