cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keirinas
Keirinas – dviračių treko rungtis, kurioje sportininkai sprintuoja iki finišo dėl pergalės. Keirinas kilo iš Japonijos. Pirmosios tokios rungties varžybos įvyko 1948 m. Kitakiūšiū, o 2000 m. buvo įtrauktas į olimpinę programą.
Taisyklės
Keirino rungties metu duodamas masinis startas 6-9 dviratininkams. Sportininkai visą laiką privalo važiuoti už trasos greičio reguliuotojo (pvz., motociklo ar išsiskiriančio dviračio). Greitį apribojantis aparatas startuoja lėtai, 25 km/h greičiu, vėliau greitį vis didina. Likus 600-700 m iki finišo greitis būna išvystytas apie 50 km/h. Pirmasis kirtęs liniją ir tampa nugalėtoju. Keirino trasa trunka apie du kilometrus (aštuoni ratai 250 m takelyje, šeši ratai 333 m takelyje arba penki ratai 400 m takelyje).
Kovo 11
Kovo 11 yra 70-oji metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 71-oji). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 295 dienos.
Vardadieniai
Gediminas – Konstancija – Konstantas – Konstantinas – Kostas – Kostė – Vijolė – Paulina
Ričardas Sartatavičius
Ričardas Sartatavičius (g. 1958 m. gruodžio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1982 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę.
1980–1986 m. dirbo laikraščio „Vakarinės naujienos“ kultūros ir informacijos skyriuose, 1986–1992 m. Lietuvos televizijos reporteris, Jaunimo redakcijos redaktorius, Naujienų direkcijos vyriausias redaktorius, laidų „Labas rytas“, „Vakaro žinios“ ir „Panorama“ vedėjas, direktorius. Nuo 1993 m. – reklamos agentūros „Insarta“ savininkas ir generalinis direktorius, bendros Lietuvos, Danijos ir Liuksemburgo įmonės „Bitė GSM“ (Mobilios telekomunikacijos) konsultantas ryšiams su visuomene, kartu ir LNK laidos „Frontas“, bei LTV laidos „Visuomenės interesas“ vedėjas. 2000 m. reklamos UAB „Baltic FCB“ generalinis direktorius, nuo 2004 m. UAB „Comliet“ pardavimų ir rinkodaros direktorius, nuo 2006 m. „BOD Group“ prekybos ir rinkodaros direktorius.
Sukūrė ir nufilmavo videofilmų. Jachta „Audra“ 1989 m. perplaukė Atlanto vandenyną maršrutu Klaipėda-Niujorkas. 2005 m. dalyvavo ekspedicijoje į Peru ir Boliviją, kuri ieškojo Mato Šalčiaus palaidojimo vietos. Kelionės metu parašė reportažų ciklą dienraščiui „Lietuvos rytas“.
Krakynė
Krakyne vadinami kaimai:
Lichtenšteino demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Lichtenšteino demografiją.
Gyventojų skaičius: 34 761 (2009 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 0,702 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 9,75 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 7,39 mirčių/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 4,66 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 14 % (2008 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas: + 0,5 % (2005 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 4,25 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Džedziangas
thumb|right|250px|Arbatos laukai Hangdžou apylinkėse
Kalniškiai (Skirsnemunė)
Kalniškiai – buvęs kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km nuo Skirsnemunės.
Džedziangas
Džedziangas  – provincija rytų Kinijoje. Plotas – 104 tūkst. km². Sostinė – Hangdžou.
Administracinis suskirstymas
Džedziangas padalytas į 11 prefektūrų lygmens miestų:
Geografija
Džedziangas ribojasi su Dziangsu provincija ir Šanchajaus miesto teritorija šiaurėje, Anhujaus provincija šiaurės vakaruose, Dziangsi vakaruose ir Fudzianu pietuose. Rytuose provincijos krantus skalauja Rytų Kinijos jūra.
Apie 70 % teritorijos užima kalvos. Aukščiausias taškas – Huangjadzianas (Huangyajian, 1921 m). Aplink Hangdžou, Dziasingo, Hudžou miestus – lygumos. Šiaurėje yra Didžiojo Kinijos kanalo atkarpa. Didžiausios upės – Čiantangas (Qiantang) ir Oudziangas (Oujiang). Garsus Hangdžou Vakarinis ežeras (Sihu).
Palei krantą rikiuojasi daugiau nei trys tūkstančiai salų. Didžiausia jų – Džoušanas (trečia pagal dydį Kinijoje).
Klimatas drėgnas subtropinis, ryškūs keturi metų laikai. Vidutinė metinė temperatūra nuo 15 iki 19 °C, krituliai – 1000–1900 mm. Daugiausia lyja vasaros pradžioje, o pabaigoje Džedziange būna taifūnų.
Ekonomika
Provincija tradiciškai žinoma kaip „žuvies ir ryžių“ kraštas. Džedziangas yra Kinijos žuvininkystės centras, o svarbiausi provincijos maistiniai augalai – ryžiai ir miežiai.
Džedziangas pirmauja tarp Kinijos provincijų arbatos gamyba. Kiti svarbūs produktai – medvilnė ir šilkas.
Danijos futbolo varžybos 1952–1953 m.
Danijos futbolo varžybos 1952–1953 m.
Asilės pienas
thumb|right|250px|Asiliuką pienu maitinanti asilė Asilės pienas  – pienas, gaunamas iš asilų patelių. Nuo Senovės Egipto laikų naudojamas tiek maistui, tiek kosmetikai.
Pieno sudėtis
Asilių ir kumelių pienas dideliu laktozės kiekiu primena moters pieną.
Panaudojimas maistui
Asilių pienas laikomas artimiausiu moters pienui, turi daug laktozės. Riebalų turi mažiau, negu karvės pienas. Iki XX a. pradžios asilės pieną dažnai naudojo kaip moters pieno pakaitalą. Taip šis pienas buvo naudojamas ir tarpukario metais, nors ir rečiau.
Neseni tyrimai parodė, kad asilės pienas gali būti naudojamas kaip karvės pieno pakaitalas vaikams, alergiškiems galvijų baltymams. Vidutinė amerikiečių visuomenės klasė į asilių pieno vartojimą žiūri nepalankiai.
Kosmetika
Istoriniuose šaltiniuose rašoma, kad Egipto karalienė Kleopatra VII, siekdama išsaugoti odos jaunatviškumą, maudydavosi asilių piene. Pagal legendą tam, kad paruošti kasdieninę pieno vonią Kleopatrai, reikėdavo pamelžti virš 700 asilių.
Senovės Romoje buvo tikima, kad asilės pienas naikina odos raukšles, švelnina ir balina odą. Plinijus Vyresnysis rašė, kad antroji imperatoriaus Nerono žmona Popėja Sabina pirmoji Romoje ėmė maudytis asilių piene.
Yra duomenų, kad Napoleono sesuo Paulina Bonapartė (Pauline Bonaparte; 1780–1825) odos priežiūrai irgi naudojo asilių pieną. Asilių pienas ir šiomis dienomis naudojamas muilo ir odos drėkiklių gamyboje.
Gydymas
Anksčiau asilių pieną naudojo gydymui. Gydomosiomis šio pieno savybėmis tikėjo nuo antikos laikų.
Hipokratas (460–370 m. pr. m. e.) siūlė asilių pienu gydyti įvairius susirgimus, pvz., kepenų susirgimus, užkrečiamąsias ligas, karštines, edemas, nosies kraujoplūdžius, apsinuodijimus ir žaizdas.
Savo enciklopediniame veikale „Naturalis Historia“ (28-tame tome) Plinijus Vyresnysis, rašydamas apie iš gyvūnų gaunamus vaistus, siūlė asilių pienu gydyti apsinuodijimus, karštines, nuovargį, akių dėmes, dantų klibėjimą, veido raukšles, išopėjimus, astmą ir kai kuriuos ginekologinius susirgimus.
Tamilnado valstijoje (Pietų Indija) naujagimiams duoda asilės pieno (paprastai vienąkart), kad balsas būtų skambesnis. Retai naujagimį šiuo pienu girdo dukart. Tiki, kad šiam tikslui pakanka 5–10 ml asilės pieno.
403 m.
403 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lamecija Termė
Lamecija Termė  – Italijos miestas Kalabrijoje, Katancaro provincijoje. Miestas yra rytiniame pakrantės lygumos, vadinamos Piana di Sant'Eufemia, pakraštyje.
Istorija
Lamecija Termės savivaldybė atsirado 1968 m. sausio 4 d. sujungus Nikastrą, Sambiazę, Sant'Eufemija Lameciją.
Nikastras
Nikastras atsirado IX a., kai Bizantija pastatė pilį, pavadintą Naująja (Neo Castrum). Normanų grafas Robert Guiscard čią įkūrė didelį Benediktinų vienuolyną, pavadintą Šv. Eufemijos vardu, 1062 m. Ilgą laiką miestas priklausė Karačiolų šeimai, o vėliau D'Akvinams. 1638 m. žemės drebėjimas sugriovė abatiją ir miestą (žuvo daugiau nei 100 gyventojų). Sugriuvo ir normanų pilis, kurią išplėtė imperatorius Frydrichas II. XVIII a. siautėjo potvyniai ir kiti žemės drebėjimai. Daugiausiai Nikastrą gyventojai paliko XIX a. pabaigoje, XX a. pradžioje ir po Antro Pasaulinio karo.
Sant'Eufemija Lamecija
Dabartinė Sant'Eufemija Lamecija nėra senojo miesto vietoje. Miestas atsirado po 1638 m. žemės drebėjimo. Dabartiniai kvartalai yra fašistų nusausintuose plotuose.
Trinidado ir Tobago doleris
Trinidado ir Tobago doleris (ISO 4217 kodas: TTD) – Trinidado ir Tobago valiuta. Paprastai žymima $ arba TT$. Doleris padalintas į 100 centų.
Telesforas Kulakauskas
Telesforas Kulakauskas (1907 m. rugsėjo 7 d. Klykoliai – 1977 m. rugpjūčio 27 d. Vilnius) – Lietuvos grafikas, scenografas.
Biografija
1922–1928 m. mokėsi Šiaulių mokytojų seminarijoje, 1928–1933 m. Kauno meno mokykloje. 1935–1936 m. tobulinosi Paryžiuje.
1944–1948 m. dėstė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, Taikomosios grafikos fakulteto dekanas, nuo 1947 m. docentas.
Kūryba
Oforto, sausosios adatos technika sukūrė estampų („Mergaitė su ožkomis“ 1933 m., „Moters galva“ 1935 m.), piešinių (Balys Sruoga, 1947 m., Antanas Vienuolis, 1953 m., Jonas Mikėnas, 1964 m.), plakatų, karikatūrų (A. Venclovos šaržas, 1930 m.). Iliustravo, apipavidalino knygų (A. Šnicleris. „Panelė Elzė“ 1931 m., Kazys Inčiūra. „Obelys žydi“, 1937 m., Valentinas Katajevas. „Baltuoja burė tolumoj“, Sofoklis. „Tragedijos“, abi 1939 m., Kazys Binkis. „Atsiskyrėlis Antanėlis“, 1968 m., Justinas Marcinkevičius. „Grybų karas“, 1970 m.). Nuo 1932 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Vokietijoje, Švedijoje ir kitur). Grupuotės „Ars“ narys. Kūriniai ekspresyvūs, poetiški, būdinga plona linija, grakštus piešinys.
Apipavidalino spektaklių (Vincas Krėvė. Žentas, Valstybės teatras Kaune, 1931 m.).
Venecijos respublika
Prekybos ir jūrų galybė
Kilmingųjų respublika klestėjo, nes veikė kaip apsikeitimo prekėmis tarp Bizantijos ir Šventosios Romos imperijos vieta ir tuo pačiu metu monopolizavo prekybą svarbiomis prekėmis. Tam palankias sąlygas sudarė Italijos susiskaldymas. Pelningąją tolimąją prekybą (su Levantu) vykdė išskirtinai kilmingieji, kurie didžiąja dalimi ėmė kontroliuoti ir politinę valdžią, net panaikino liaudies susirinkimus.
Apie Venecijos istorijos pradžią žinome daugiausia tik iš legendų, o patikimų istorinių šaltinių yra mažai. Daugybė rašytinių šaltinių atsiranda tik nuo XIII a. Prie legendų kūrimo ženkliai prisidėjo valstybės kontroliuojamas istorijų rašymas. Kuriant šias istorijas Venecijos visuomenei būdingi bruožai dažnai buvo projektuojami į praeitį. Tuo pačiu buvo nutylima tai, kas neatitiko sutelktumo, teisingumo ir jėgų balanso idealams.
Kaip jūrinei galybei Venecijai pavyko nepaisant savo ribotų resursų ir išsimėčiusių valdų pasiekti pirmaeilį vaidmenį Viduržemio jūros regiono politikoje. Siekdama savo tikslų Venecija pradžioje laviravo tarp didžiųjų valstybių - Bizantijos, Šventoji Romos imperijos ir popiežių interesų, naudojosi savo laivyno galia ir išmaniais diplomatais, taikė prekybos blokadas ir samdėsi profesionalią kariuomenę. Tuo pačiu Venecija turėjo gintis nuo kitų Italijos prekybos miestų - Amalfio, Pizos, Bolonijos ir visų pirma Genujos konkurencijos. Tik didelės teritoriniu požiūriu valstybės kaip Osmanų imperija ir Ispanija galėjo spausti Veneciją karinėmis priemonėmis, o naujai iškilusios prekybinės nacijos kaip Nyderlandai, Portugalija ir Didžioji Britanija įveikė Veneciją ekonomiškai. 1797 m. miestą užėmė Prancūzija ir gegužės 12 d. Didžioji Taryba nubalsavo už respublikos panaikinimą.
Priešistorė
Šiaurės vakarinės Adrijos jūros įlankos pakrantėse ir šiaurės Italijoje senovėje gyveno venetų gentis, nuo kurių vardo kilo ir Venecijos pavadinimas. Palei pakrantę iš Brentos ir kitų mažesnių upių sąnašų susidarė salų grupė. Čia nuo etruskų laikų buvo įsikurusios nedidelės žvejų gyvenvietės. Pasak legendos gyventojų skaičius pasipildė prieglobsčio ieškojusiais pabėgėliais, kai pasak legendos 410 m. įsiveržė Alaricho vadovaujami vestgotai ir ypač 452 m., kai įsiveržę Atilos hunai sugriovė Akvilėją ir užkariavo visą aukštutinę Italiją iki Po upės. Po to, kai 568 m. į Italiją įsiveržė langobardai lagūnos salas pasiekė dar viena pabėgėlių banga. Taip atsirado keletas miesto tipo gyvenviečių: Gradas, Eraklėja, Malamokas, Kjodža. Legendinė Venecijos įkūrimo data - 421 m. kovo 25 d. galbūt gali būti siejama su prisiminimais apie šias migrantų bangas.
Bizantijos laikotarpis
Po Vakarų Romos imperijos žlugimo Venecijos salos kartu su visa Italija pateko Odoakro, po to ostgotų valdžion. Imperatoriui Justinianui I užkariavus ostgotų valstybę (apie 535-562 m.) lagūna aiteko Rytų Romos imperijai. 569 m. didžiąją dalį Italijos užkariavus langobardams imperatorius Marikijus buvo priverstas pakraščių provincijoms suteikti didesnį savarankiškumą. Taip VI a. pabaigoje buvo įkurtas Ravenos egzarchatas. Egzarchas provincijos karinių ir civilinių reikalų tvarkytoju skyrė Magister militum. Lagūnoje jam pavaldūs buvo tribūnai. Provincijos sostine iš pradžių buvo Odercas, tačiau jį 639 m. nukariavo, o 666 m. sugriovė langobardai. Po to provincija faktiškai buvo panaikinta ir lagūna palikta savivaldai. Vyskupo rezidencija 635 m. iš Altino buvo perkelta į saugesnį Torčelą. Jau nuo VI a. svarbų vaidmenį jau turėjo prekyba su žemynu, visų pirma druska ir prieskoniais, o VIII a. ši prekyba dar gerokai išaugo.
Per daugelį karų su langobardais iškilo poreikis glaudžiau bendradarbiauti ir turėti bendrą valdžią. Pagal tradicinę versiją dvasiniai ir pasaulietiniai gyventojų vadovai, kartu su salų grupės gyventojais, 697 m. išrinko Paulių Lucijų Anafestą vyriausiuoju vadu iki gyvos galvos; vėliau šios pareigos gavo vardą - "dožas". Vyriausybės būstinė pradžioje buvo Eraklėjoje, 742 m. buvo perkelta į Malamoką, o 810 m. į tuo metu tuščią Rialto salą, kur po to susikūrė Venecijos miestas. 806 m. Venecijos miestai trumpam buvo prijungti prie Karolio Didžiojo imperijos, bet jau 812 m. kartu su Dalmatija buvo grąžinti Bizantijai.
Netrukus po to Venecijos respublika, naudodamasi savo patogia ir saugia padėtimi tarp Bizantijos ir Frankų imperijos, tapo turtingu ir galingu prekybiniu miestu. Jos laivynai kartu su Bizantija sėkmingai kovėsi su normanais ir saracėnais pietų Italijoje, taip pat ir su slavais rytiniame Adrijos jūros krante. Apie 841 m. Venecijos respublika pasiuntė 60 galerų (kiekvienoje 200 vyrų) laivyną padėti Bizantijai išvyti arabus iš Krotonės, bet to nepavyko padaryti. 1000 m. Pietro II Orseolo pasiuntė 6 laivus nugalėti kroatų piratus Dalmatijoje. Prie rytinės Adrijos lagūnų salų buvo prijungta Istrija, o Dalmatijos pakrantės miestai 997 m. savanoriškai pasidavė Venecijos globai. Būdama Adrijos jūros valdove Venecija faktiškai buvo visiškai nepriklausoma, tačiau dar ilgą laiką respublika išlaikė formalius politinius ryšius su Bizantijos imperija.
Respublikos suklestėjimas
Kryžiaus karų laikotarpiu Venecija suklestėjo ir išplėtė savo prekybinius ryšius į visus Artimuosius ir Viduriniuosius Rytus, nepaisant kitų Italijos respublikų (Pizos ir Genujos) konkurencijos. Venecija dalyvavo Kryžiaus žygiuose beveik nuo pradžios. 200 venecijiečių laivų padėjo užimti pakrantės miestus Sirijoje po Pirmojo kryžiaus žygio ir 1123 m. jiems buvo suteikta faktinė savivalda Jeruzalės karalystėje pagal Pactum Warmundi. 1110 m. Ordelafo Faliero 100 laivų flotilė padėjo Baldvinui I, Jeruzalės karaliui, užimti Sidono miestą.
Respublikos viduje ne kartą kilo kova tarp demokratiškosios ir aristokratiškosios partijų. Buvo net pasiūlymų dožų valdymą iki gyvos galvos keisti į paveldimąją monarchiją. Po vieno iš sukilimų, kuriame žuvo dožas Vitalė II Mikelis, 1172 m. pirmą kartą buvo sušaukta iš renkamų deputatų susidedanti Didžioji Taryba, kuri tapo aukščiausia valdžios institucija ir stipriai ribojo dožų galią. Nuo respublikos pradžios šaukti visuotiniai liaudies susirinkimai imti šaukti tik išskirtiniais atvejais, o 1423 m. panaikinti. Valdant aristokratijai buvo sukurta respublikos teisinė sistema ir administracinė sandara.
XII a. Venecija gavo dideles prekybos privilegijas Bizantijos imperijoje ir ji dažnai tiekdavo imperijai karinius laivus. 1182 m. Konstantinopolyje kilo didelis antivakarietiškas maištas, kuris buvo nutaikytas prieš lotynus, ypač venecijiečius. Daugelis imperijoje pavydėjo Venecijai įtakos ir turtų, tad 1182 m., kai Andronikas I Komninas įžengė į Konstantinopolį, venecijiečių turtai buvo konfiskuoti, o jų savininkai išvyti ar įkalinti, o tai labai supykdė respubliką. Venecijos laivynas buvo labai svarbus Ketvirtajam kryžiaus žygiui, bet kai kryžiuočiai neturėjo pinigų sumokėti, dožas Enrico Dandolo sutiko juos gabenti, jei jie užims Venecijai Zaros miestą (dabar Zadaras) Dalmatijoje, kuris sukilo 1183 m. ir pasiprašė popiežiaus ir Vengrijos karaliaus prieglobsčio bei buvo gerai įtvirtintas. Kai kryžiuočiai užėmė miestą, jie buvo nukreipti prieš Bizantijos imperijos sostinę Konstantinopolį, Venecijos priešą nuo 1182 m. skerdynių. Miestas buvo užimtas ir nusiaubtas 1204 m. Bizantija nebeatsigavo ir galiausiai buvo užimta osmanų, kurie sukūrė Osmanų imperiją, o ši užėmė Balkanus, Vengriją ir net kelis kartus apgulė Vieną. Kryžiuočiams dalinantis Bizantijos imperiją Venecija gavo tris aštuntąsias jos teritorijos - daugybę salų Egėjo jūroje, įskaitant Kretą ir Euboją. Egėjo salos suformavo Venecijos valdomą Salyno kunigaikštystę. Visgi Venecija nesugebėjo išgelbėti Lotynų imperijos nuo žlugimo 1261 m., o vėlesni Bizantijos imperatoriai ypač dideles teises Konstantinopolyje suteikė genujiečiams, venecijiečiai buvo nustumti į antrąjį planą.
1295 m. Pietro Gradenigo pasiuntė 68 laivus užpulti Genujos laivyną Aleksandretoje, kitas 100 laivų užpuolė genujiečius 1299 m. Venecija 1350-1381 m. su pertraukomis kariavo prieš Genują ir ją nugalėjo 1380 m. Čiogijos mūšyje, kuriame užsitikrino stipriausias pozicijas rytinėje Viduržemio jūros daly silpstančios Genujos imperijos sąskaita.
Aristokratinė-oligarchinė respublikos sandara 1297 m. pasidarė dar uždaresnė, kasmet renkami deputatai buvo pakeisti paveldimąja kolegija, į kurios sudėtį įėjo į Auksinę šeimų knygą įrašyti atstovai. Po Tjepolo sąmokslo 1310 m. įsteigta Dešimties Taryba, kuriai buvo patikėta su plačiais įgaliojimais tvarkyti respublikos vidaus reikalus, papildė aristokratinę valdymo sistemą. Nuo to laiko Auksinė knyga buvo atverčiama tik retais atvejais (1379 m., 1646 m., 1684—1699 m., 1769 m.) ir tik nedaugelis šeimų buvo įtrauktos į deputatus. Už savo sąmokslą prieš aristokratiją 1355 m. dožas Marino Falieris sumokėjo gyvybe. Permainos Levante paskatino respubliką savo pagrindinį dėmesį atkreipti į Italiją, ypač po to, kai konkurentė Genuja 1381 m. buvo nugalėta po 130 m. trukusios kovos. Venecijos valdos žemyne, Terraferma, vis labiau plėtėsi. Vičenca, Verona, Basano del Grapa, Belunas ir Paduja su savo teritorijomis buvo prijungtos 1404-1405 m., Friulis - 1421 m., Breša ir Bergamas - 1428 m., Krema - 1448 m., tuo pačiu metu buvo baigtas Jonijos salų užkariavimas. Galiausiai, paskutinio Kipro karaliaus našlė venecijietė Katerina Kornaro 1489 m. užleido respublikai Kipro salą. Venecijiečiai atstatė keletą sukilimo prieš tamplierius metu sugriautų miestų, nors didžiausio iš jų - Limoso - atstatyti nepavyko.
1410 m. Venecija turėjo 3300 laivų, kuriuose tarnavo 36 tūkst vyrų, užėmusi daugumą aplinkinių žemių ir tokius svarbius miestus kaip Verona (kuri prisiekė ištikimybę 1405 m.) ir Paduja. XV a. pabaigoje Italijos miestuose-valstybėse buvo daugybė vergų. 1414-1423 m. Venecijoje parduota apie 10 tūkst. vergų, iš kurių didžioji dalis buvo jaunos moterys iš Rusijos, Graikijos, Bosnijos, Gruzijos, Armėnijos, Bulgarijos ir Turkijos.
XV a. pabaigoje Venecijos respublika buvo turtinga, galinga ir kėlė baimę priešams, o jos gyventojų mokslinis ir meninis išprusimas buvo žymiai didesnis nei kitose Europos šalyse. Prekyba ir pramonė klestėjo. Klestėjo ir paprasti Venecijos gyventojai, nes mokesčiai buvo nedideli, o valdymas turėjo švelnų pobūdį, jei kalba nėjo apie politinius nusikaltimus, kurių persekiojimui 1539 m. buvo paskirti trys valstybiniai inkvizitoriai. thumb|left|Venecijos tvirtovė Nafplione, Graikijoje, buvo viena iš daugelio tvirtovių, saugojusi Venecijos prekybos kelius rytinėje Viduržemio jūros daly.
Kambrų lyga, Lepantas ir Kipro praradimas
1423 m. Osmanų imperija pradėjo jūrinę kampaniją, kai kilo 7 metų karas su Venecija dėl Egėjo ir Adrijos jūros kontrolės. Karas su Venecija atsinaujino 1463 m. ir vyko iki 1479 m., kai buvo sudaryta palanki taikos sutartis. 1480 m.(netrukdomi Venecijos laivyno) turkai užėmė Rodą ir Otrantą. 1490 m. Venecijoje gyveno apie 180 tūkst. žmonių.
Veneciją nuo jūros reikalų atitraukė sudėtinga situacija Romanoje, vienoje iš turtingiausių Italijos sričių, kuri nominaliai buvo Popiežiaus valstybės dalis, bet iš tiesų buvo suskilusi į daugybę valdų, kurias sunkiai sekėsi kontroliuoti popiežiaus kareiviams. Norėdami Venecijos žemių jos kaimynai susijungė į Kambrų lygą 1508 m. vadovaujant popiežiui Julijui II. Popiežius norėjo Romanos, imperatorius Maksimilijonas Friulių ir Veneto srities, Ispanija Apulijos uostų, Prancūzijos karalius Kremonos, Vengrija Dalmatijos ir vienas kito pretenduojamų valdų. Puolimas prieš didelę Venecijos armiją buvo ruošiamas iš Prancūzijos. 1509 m. gegužės 14 d. Venecija buvo sutriuškinta Agnadelo mūšyje. Tai vienas iš svarbiausių įvykių Venecijos istorijoje. Prancūzų ir imperijos kariai pradėjo Veneto srities okupaciją, bet Venecija išsigelbėjo diplomatinėmis priemonėmis. Ispanija atsitraukė gavusi Apulijos uostus, o popiežius suprato pavojų, kurį kelia Venecijos sunaikinimas (tuo metu Venecija buvo vienintelė Italijos valstybė gebėjusi pasipriešinti tokioms karalystėms kaip Prancūzija ir imperijoms kaip Osmanų). Andrea Gritti užėmė Padują 1509 m. liepą ir apgynė nuo ją apgulusių imperijos karių. Ispanija ir popiežius nutraukė sąjungą su Prancūzija, be to Venecija iš prancūzų atgavo Bresciją ir Veroną. Po septynių ilgų metų respublika atgavo valdas į vakarus nuo Ados upės. Nors pralaimėjimas baigėsi pergale, 1509 m. baigėsi Venecijos ekspansija.
1489 m., pirmais Venecijos valdymo Kipre metais, turkai užpuolė Karpasijos pusiasalį, nusiaubė gyvenvietes, daug žmonių pagrobė į vergiją. 1539 m. turkų laivynas užpuolė ir sugriovė Limasolį. Bijodama Osmanų imperijos, Venecija sutvirtino Famagustos, Nikosijos ir Kirenijos miestus, bet kiti buvo lengvas grobis turkams. 1563 m. Venecijos gyventojų skaičius sumažėjo iki 168 tūkst.
Kritus Famagustai turkai pradėjo valdyti Kiprą. Po dviejų mėnesių Donas Jonas Austras nugalėjo turkų laivyną Lepanto mūšyje. Tačiau ši pergalė buvo per vėlai, kad išgelbėtų Kiprą, kurį turkai valdė po to 3 šimtmečius. 1575 m. Venecijoje gyveno 175 tūkst žmonių, 1581 m. - 124 tūkst.
XVII amžius
1605 m. kilo konfliktas su Šventuoju Sostu, kai už smulkius nusikaltimus buvo suimti du dvasininkai, o po to buvo išleistas įstatymas apribojantis Bažnyčios teisę įsigyti žemę. Popiežius Paulius V manė, kad šie Venecijos sprendimai prieštarauja kanoninei teisei ir reikalavo juos panaikinti. Jai atsisakius to padaryti Venecijai buvo paskelbtas popiežiaus interdiktas. Respublika nekreipė dėmesio į interdiktą ar ekskomunikaciją ir liepė kunigams toliau vykdyti savo pareigas. Interdiktas buvo panaikintas po metų, kai įsikišo Prancūzija, pasiūliusi kompromisą. Venecija buvo patenkinta patvirtinusi principą, jog joks pilietis negali būti aukščiau už įstatymą.
XVII a. antroje pusėje vyko ilgi karai su Osmanų imperija: Kretos kare (1645–1669 m.) Venecija prarado Kretą, didžiausią užjūrio valdą. Tačiau 1684 m., kai kilo Didysis turkų karas, Venecija pradėjo Morėjos karą, trukusį 1699 m., per kurį Venecija užėmė Morėjos pusiasalį.
Nuosmukis
thumb|400px|[[Giovanni Battista Tiepolo, „Neptūnas siūlo jūros turtus Venecijai“, 1748–50 m. Šis paveikslas yra Venecijos galios alegorija.]]
Simonas Daukantas
thumb|250px|S. Daukanto muziejus Papilėje, 2013 m.
Simonas Daukantas (1793 m. spalio 28 d. Kalviuose, dab. Skuodo rajonas – 1864 m. gruodžio 6 d. Papilėje, dab. Akmenės rajonas) – Lietuvos istorikas, rašytojas ir švietėjas, vienas iš pirmųjų tautinio atgimimo ideologų.
Venecijos respublika
Žlugimas
1793 m. prancūzai įveikė austrus ir užėmė Pjemontą. Napoleono armija kirto neutralios Venecijos sieną persekiodama austrų armiją. Metų gale prancūzų kariai užėmė Venecijos valstybę iki Adidžės upės. Vicenzą, Cadorę ir Fruilį buvo užėmę austrai. Kitais metais Napoleonas nusitaikė į austrų valdas anapus Alpių. Pagal slaptą Leobeno taikos sutartį tarp austrų ir prancūzų, 1797 m. balandžio 18 dieną austrams atiteko Venecijos valdos.
Simonas Daukantas
Biografija
Gimė laisvųjų valstiečių šeimoje. Motina palaidota Lenkimų bažnyčios šventoriuje.
Venecijos respublika
Bandymai atkurti respubliką
Venetizmo judėjimo nariai rengdavo nesmurtines demonstracijas ar balotiruodavosi į politinius postus. Svarbiausios venetizmo organizacijos yra Liga Veneta ir the Liga Veneta Repubblica, norinčios atkurti respubliką. Tai vienas iš atsiskyrimo nuo Italijos judėjimų. Kol kas nė vienas nepriartėjo prie sėkmės.
Simonas Daukantas
Biografija
Mokėsi Kretingos pradinėje ir Žemaičių Kalvarijos 4 klasių mokyklose, Vilniaus gimnazijoje, 1822 m. baigė Vilniaus universitetą, bet dėl filomatų-filaretų bylų teisių magistro diplomą gavo tik 1825 m. Iškart po to išvyko į Rygą, kur tarnavo Rygos generalgubernatoriaus kanceliarijoje.
Venecijos respublika
Išnašos
Листа на венецијански дуждови Veneţia
Simonas Daukantas
Biografija
Nuo 1835 m. Senato valdininkas Sankt Peterburge, didesnę tarnybos dalį dirbęs už Lietuvos Metriką atsakingame Senato padalinyje. S. Daukanto ir jo bendražygių pastangomis iš carinės valdžios 1841 m. gautas leidimas steigti parapijines lietuviškas mokyklas Lietuvoje. Šis leidimas legalizavo jau veikiančias mokyklas ir leido plėsti jų tinklą, kas labai prisidėjo prie lietuvių kalbos išlaikymo ir plėtojimo.
Jau Sankt Peterburge pradėjo bendradarbiauti su Motiejumi Valančiumi. 1850 m. grįžo į Žemaitiją. S. Daukantas tikėjo lietuvių tautą atgaivinti kultūrinės veiklos keliu, nematė politinio išsivadavimo iš Rusijos imperijos realių perspektyvų, tad, nors ir prijausdamas, pats nedalyvavo nei 1830–1831 m., nei 1863–1864 m. sukilimuose.
Visuomeninės-politinės pažiūros
S. Daukanto visuomeninės-politinės pažiūros atsispindi jo istoriniuose ir populiariuose veikaluose (visi jie rašyti lietuvių kalba). Dirbdamas mokslinį ir kultūrinį darbą jis klojo lietuvių tapatybės pagrindus. Svarbiausiu savo uždaviniu laikė ieškoti lietuvių tautos istorijos šaltinių, juos tyrinėti ir rašyti knygas savo tautai, ją šviesti ir kelti jos savigarbą, savo vertės suvokimą.
S. Daukantas buvo vienas iš žemaičių lietuviškojo sąjūdžio, siekusio sukurti kultūrinius pamatus moderniai lietuvių tautai, dalyvių, kurio kiti žymiausi atstovai: Kajetonas Nezabitauskis, Simonas Stanevičius, Jurgis Pliateris, Dionizas Poška, Liudvikas Adomas Jucevičius. S. Daukantas pirmasis aiškiai atskyrė tautą nuo valstybės. Tautos pagrindiniu skiriamuoju bruožu S. Daukantui yra kalba, o ne valstybingumas. Tautai būdinga sava kalba, visuomeninė santvarka, kasdieninio gyvenimo papročiai.
Kūrybinis palikimas
S. Daukantas pirmasis parašė Lietuvos istoriją lietuviškai. Jo darbai iš Lietuvos istorijos:
Visi minėti kūriniai yra stambios apimties tekstai, bet visus, išskyrus „Būdą“, dar galima vadinti ir skirtingomis tos pačios Lietuvos istorijos redakcijomis, nes juose tiek naudota šaltinių bazė, tiek aprašomi siužetai yra didžiąja dalimi identiški. „Būdas“ daugiau priskirtinas kultūros istorijos žanrui.
Gyvam esant buvo išleistas tik jo „Būdas“, pasirašytas Jokūbo Laukio slapyvardžiu ir spausdintas Sankt Peterburge, kiti veikalai leisti S. Daukanto sekėjų, idėjų ir darbų tęsėjų aušrininkų XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje. Lenkų kalba ištraukos iš „Būdo“, išverstos R. Podbereskio, 1850 m. buvo paskelbtos Vilniuje leidžiamame „Rocznik Literacki“.
Pirmasis S. Daukanto istorijos veikalas „Darbai senųjų lietuvių, kalnėnų ir žemaičių“, kurio rankraštis 1919 m. atrastas Veprių dvaro bibliotekoje, buvo išleistas tik 1929 m. Kaune, t. y., praėjus daugiau kaip šimtui metų nuo jo parašymo. S. Daukanto parūpinta medžiaga daug naudojosi kitas žymus Lietuvos istorikas Teodoras Narbutas, rašęs Lietuvos istoriją lenkų kalba.
Kaip kultūros istorikas S. Daukantas pranoko Lietuvos istoriją XIX a. gvildenusius autorius. Pasirašydamas įvairiais slapyvardžiais išleido ir daug populiarių knygelių: „Parodymas, kaip apynius auginti“ (1847 m.), „Pamokinimas apie auginimą tabokos“ (1847 m.), „Pamokslas apie sodnus“ (1849 m.) ir kt., kuriose naudoja švietėjišką – auklėjamąjį stilių.
Lietuviški naujadarai
S. Daukantas sukūrė nemažai naujadarų, kurie prigijo lietuvių kalbos vartosenoje: laikrodis, vietovė, prekyba, vaistininkas, būdvardis, dantiniai, lūpiniai, nosiniai (priebalsiai). Bet kai kurie naujadarai taip ir nepaplito: karmūša (kautynės), aušrėnai (baltai), rūbdarbis (siuvėjas), vypsonė (spektaklis).
Dara
Dara  – miestas pietvakarių Sirijoje, Jordanijos pasienyje, apie 160 km į pietus nuo Damasko; muchafazos centras. Pro miestą eina Damasko-Amano plentas ir geležinkelis. Maisto pramonė. Javų, vilnų, odų, amatų dirbinių prekyba. Dara yra svarbus prekybinis, tranzitinis punktas.
Yra senovinių urvų ir buveinių, romėnų amfiteatras, sena Omario mečetė.
Istorija
Dara buvo senovės kanaaniečių miestas, egiptiečių šaltiniuose minimas XV a. pr. m. e. kaip Atharaa, o vėliau Senajame Testamente – kaip Edrei.
Limbažių rajonas
thumb|right|250px|Limbažių rajonas Latvijos žemėlapyje Limbažių rajonas buvo administracinio suskirstymo vienetas Vidžemėje. Limbažių rajono centras yra Limbažių miestas. Limbažių rajonas ribojasi su Rygos rajonu, Cėsių rajonu, Valmieros rajonu, Estija ir Rygos įlanka.
Jalovenis
Jalovenis – miestas Moldavijoje, ant Išnoveco upės kranto. Jalovenio rajono centras.
Limbažių rajonas
2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)).
Limbažių rajone buvę miestai:
Jalovenis
Geografija
Miesto plotas – 3165 ha, iš kurių 1678 ha yra žemės ūkio naudmenos. Miestas yra 12 km nuo Kišiniovo ir 35 km nuo Dniestro.
Reljefas – stepė, kalvos ir slėniai, – susidarė prieš 5 mln. metų atsitraukus Sarmatų jūrai. Žemiausia vieta yra Išnoveco upės lankose, aukščiausia – 190 m virš Juodosios jūros lygio.
Istorija
Archeologiniai kasinėjimai parodė, kad Jalovenio vietoje III–IV a. pr. m. e. buvo gyvenvietė, vėliau apleista.
Jalovenis pirmą kartą paminėtas gospodario Stefano III Didžiojo 1502 m. kovo 11 d. rašte, kuriuo jis savo tarnui dovanojo žemes kaimui įkurti. Kaimas pradžioje buvo vadinamas „Išnoveco šaltiniai“ pagal upę, kuri ir dabar teką per Jalovenį.
Jalovenio pavadinimas Jalovenis atsirado vėliau ir pirmas žinomas paminėjimas yra 1639 m. balandžio 16 d. dokumente. 1774 m. gyventojų surašymas rodė, kad Jalovenis buvo Orgejevo-Lapušnos gubernijos dalis. 1812–1918 m. Jalovenis buvo Kišiniovo apskrities dalis. Nuo 1918 m. kovo 27 d. iki 1940 m. birželio 26 d. bei nuo 1941 m. liepos iki 1944 m. rugpjūčio Jalovenis buvo Lapušnos gubernijos dalis.
Būdamas TSRS dalimi Jalovenis būdavo priskiriamas vis kitiems administraciniams vienetams.:
Ramunė Sakalauskaitė
Ramunė Sakalauskaitė (g. 1969 m. liepos 24 d. Klaipėdoje) – Lietuvos žurnalistė.
Jalovenis
Istorija
1977 m. kovo 25 d. Jalovenio gyvenvietė buvo pervadinta į Kutuzovą. 1989 m. kovo 31 d. grąžintas senasis pavadinimas. Nuo 2003 m. Jalovenis yra Jalovenio rajono centras.
Ramunė Sakalauskaitė
Biografija
Mokėsi Klaipėdos 14-oje vidurinės mokykloje, Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką, Birmingemo -  tarptautinius santykius.
Jalovenis
Ekonomika
Jalovenyje yra vienintelis Moldavijos chereso markės vyno fabrikas. Yra maisto produktų, vyno, siuvinių, statybinių medžiagų gamybos įmonių.
Ramunė Sakalauskaitė
Biografija
1988 Sąjūdžio informacijos agentūros (SIA) bendradarbė. 1989-1992 dienraščio „Respublika“ reporterė, redaktorė. 1992-2003 dienraščio „Lietuvos rytas“ politikos žurnalistė, 2003 - 2012 Konstitucinio Teismo atstovė spaudai.
Klaipėdos miesto savivaldybė
Klaipėdos miesto savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakaruose. Savivaldybė sutampa su Klaipėdos miesto ribomis, apima ir pamario bei pajūrio ruožą miesto pakrantėje.
Istorija
Klaipėdos miestas kaip atskiras administracinis-teritorinis vienetas išskirtas 1918 m. iš Klaipėdos apskrities. 1946 m. rugpjūčio 3 d. miestas gavo respublikinio pavaldumo miesto statusą. 1947 m. lapkričio 12 d. prie miesto savivaldybės prijungtos Juodkrantė, Preila ir Nida, o Giruliai gavo miesto tipo gyvenvietės statusą Klaipėdos miesto ribose.
1950–1953 m. Klaipėda buvo srities pavaldumo miestas, vėliau vėl respublikinio pavaldumo miestas. 1995 m. įsteigta miesto savivaldybė. 2001 m. gruodžio 20 d. tarybos sprendimu Nr. 275 patvirtinta gyvenamųjų rajonų schema. 2015 m. kovo 26 d. atlikta 2015 m. Klaipėdos miesto teritorinė reforma – tarybos sprendimu Nr. T2-29 patvirtinta Klaipėdos miesto rajonų schema, numatanti miesto rajonus ir kvartalus. 2017 m. kovo 13 d. sudarytos 55 seniūnaitijos.
Administracija
Savivaldybės atstovaujamoji valdžia – Klaipėdos miesto savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Klaipėdos miesto savivaldybės administracija.
Seniūnijos
thumb|250px|Kuršių nerijos šiaurinėje dalyje [[Smiltynė, miesto šiaurės vakaruose – buvusi Melnragės ir Girulių seniūnija.]]
Klaipėdos mieste buvo viena – Melnragės ir Girulių seniūnija, tačiau ji panaikinta 2009 m.
Seniūnaitijos
2017 m. kovo 13 d. mero potvarkiu Nr. M-20 patvirtintas miesto suskirstymas į seniūnaitijas. Iš viso sudarytos 55 seniūnaitijos:
Miestų partnerystė
Klaipėda yra Baltijos miestų sąjungos narė.
Karvaičių kopa
Karvaičių kopa arba Karvaičių kalnas – valstybės saugomas geomorfologinis gamtos paminklas, esantis Neringos savivaldybėje, tarp Pervalkos ir Preilos, Kuršių marių pusėje ties Ožkų ragu, Karvaičių kraštovaizdžio draustinio šiaurinėje dalyje. miniatiūra|250px|left|Atminimo paminklas šalia kopos
Kopa apželdinta mišku (kalnine pušimi), jos būklė stabili, esminių pakitimų nėra. Kopos aukštis apie 60 m. Jos papėdėje nuo marių pusės driekiasi Neringos dviračių takas, šalia kurio stovi Eduardo Jonušo darbo stogastulpis su įrašu atminti dingusius Karvaičius ir kalbininką Liudviką Rėzą.
Istorija
Karvaičių kalnas saugo tragišką Kuršių nerijos kaimo užpustymo istoriją. Iki 1797 m. kalno vietoje buvo Karvaičių kaimas, kurio gyventojai traukdamiesi nuo smėlio pustymo, buvo priversti persikelti į kitas nerijos vietas. Apie 1600 m. miškas prie Karvaičių jau buvo praretėjęs. Nepaisant kaimo gyventojų pastangų kasti smėlį, statyti tvoras, sustabdyti pustomą smėlį nesisekė – atslinkusi kopa laidojo kaimo trobesius, pasiglemžė vietinę bažnyčią.
Pasakojama legendų apie kunigaikštį Karvaitį, milžinės Neringos tėvą, gyvenusį ant Karvaičių kopos buvusioje deivės Laimos šventykloje. Šiuos pasakojimus eiliuotai surašė Mažosios Lietuvos tautosakininkas Eduardas Gizevijus.
Duomenys
Kopa paskelbta gamtos paminklu LR Vyriausybės 1995 m. gruodžio 18 d. nutarimu Nr. 1578. Patenka į Kretingos miškų urėdijos Nidos girininkijos (138, 139, 142, 143, 146, 147 kv.) teritoriją. Pagrindiniai gamtos paminklo duomenys:
Sausasis (ežeras)
thumb|350px|Sausasis ežeras nuo Vygrių nacionalinio parko pažintinio tako thumb|250px|Tipinis distrofinis ežeras
Sausasis ežeras – ežeras Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje, Suvalkų valsčiuje, Vygrių nacionaliniame parke.
Tai distrofinis ežeras, kuris priklauso šalia esančių distrofinių ežerų grupei, kurios didžiausias ežeras yra Didžiojo Sausojo ežeras, į kurį įeina Vaškelio ir Maciejevskio ežerai, giliausias iš šių ežerų grupės yra Vandoleko ežeras - 15 m. Ežeras yra ovalo formos, nedidelis, susidaręs per paskutinį ledynmečio periodą. Ežerui būdinga pelkinė augalija, kurios didelę dalį sudaro samanos augančios iš ežero dugno centro iki pat kranto. Taip pat auga šios augalų rūšys: kupstinis švylys, Andromeda, spanguolė, apskritalapė saulašarė. Vietomis pakrantėse auga beržai ir pušys.
Kai kur ežeras pereina į pelkę. Ežero vanduo yra tamsiai rudos spalvos dėl humuso, susidariusio iš aplinkinių medžių spyglių, šakų ir lapų. Toks humusas sukelia vandens rūgštėjimą (beveik nėra pH) ir trūksta kalcio bei mineralų. Taip pat šiam ežerui būdinga stratifikacija, kai ežero paviršiaus beveik neveikia vėjai dėl aplinkinių medžių ir augalų gausos. Vasarą vandens temperatūros skirtumas 1 m gylyje kartais svyruoja tarp 5-6 laipsnių Celsijaus. Nešvarus ir neskaidrus vanduo neleidžia augti vandens augalijai, 2 metrų gylyje yra labai mažai kalcio todėl negali gyventi moliuskai. Dėl labai rūgštaus vandens ežere beveik nėra žuvų.
Česterfildas
Česterfildas – miestas vidurio Anglijoje, į šiaurę nuo Derbio. Geležinkelio stotis. Yra pramogų centras, kino klubas, sveikos gyvensenos centras. Anksčiau miestas garsėjo angliakasyba, bet XX a. ši pramonė išnyko.
Vytautas Kulakauskas
Vytautas Kulakauskas (1920 m. rugpjūčio 25 Kuršėnai – 2000 m. gruodžio 22 d. Vilnius) – Lietuvos pedagogas, krepšininkas, treneris.
Biografija
1940 m. baigė Karo mokyklą. 1944–1945 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultete. 1948 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą.
1945–1950 m. dėstė Lietuvos kūno kultūros institute, 1950–1960 m. – Vilniaus pedagoginiame institute, nuo 1954 m. Fizinio lavinimo katedros vedėjas, 1957–1960 m. dar ir Fizinio lavinimo ir muzikos fakulteto dekanas. 1961–1980 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, nuo 1964 m. Fizinio lavinimo katedros vedėjas; nuo 1968 m. docentas.
1947–1958 m. Kūno kultūros ir sporto komiteto Krepšinio sekcijos vadovas.
Sinchroninis plaukimas 1984 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Sinchroninis plaukimas 1984 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko pirmą kartą olimpinių žaidynių istorijoje.
Žaidynėse galėjo dalyvauti tik moterys. Sportininkės varžėsi duetų ir solo daugiakovėse, kurias sudarė laisvųjų pratimų pasirodymas ir techninė programa.
Keliamieji metai
Istoriškai kalendoriaus tikslas buvo kasmet metų pradžią nustatyti tą pačią datą, kad būtų galima turėti atskaitos tašką skaičiuojant švenčių ir pasikartojančių įvykių datą. Tropiniai metai, tai yra laiko atkarpa tarp dviejų pavasario lygiadienių trunka apie 365 dienas ir šiek tiek mažiau nei 6 valandas (365 d. 5:48:45.98, nepastovu), todėl paprastas variantas, kai metai turėtų vienodą dienų skaičių nėra įmanomas. Įvairios kultūros naudojo skirtingus kalendorių sudarymo metodus, kad kalendorinių metų trukmę priartintų prie tropinių metų.
Keliamieji metai – metai, kuriuose yra ne 365 dienos, kaip įprastais metais, bet viena diena daugiau. Tokiais metais vasaris turi 29 dienas. Papildoma diena pridedama tam, kad kalendorinius metus priartintų prie astronominių metų. Astronominiai įvykiai nevyksta kas tikslų dienų skaičių, todėl kalendorius, kuris kiekvienais metais turi vienodą dienų skaičių per laiką atitoltų nuo astronominio įvykio, kurio pagrindu jis sudarytas.
Julijaus kalendoriuje keliamieji metai yra tie, kurie be liekanos dalijasi iš 4.
Grigaliaus kalendoriuje keliamieji metai skaičiuojami kaip Julijaus kalendoriuje, tačiau paskutiniai amžiaus metai (dalijasi iš 100 be liekanos) yra keliamieji tik tada, jei be liekanos dalijasi iš 400.
Miškinis (Rokiškio r., Obelių sen., Kumpuoliškio km.)
Miškinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 7 km į pietryčius nuo Obelių. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 0,77 km, plotis iki 0,27 km. Altitudė 147,7 m. Krantai aukšti, kranto linijos ilgis 1,8 km. Pakrantės kalvotos, plyti pievos. Pietuose išteka Apeikės upelis į Apeikiškio ežerą (Kriaunos upės baseinas).
Miškinis įeina į Junkūnų geomorfologinį draustinį. Prie ežero įsikūrę Kumpuoliškio, Dvartiškių kaimai.
Krakynė (Trakai)
Krakynė – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Bražuolės.
404 m.
404 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Sausio 1 d - galimai paskutinioji gladiatorių kova Koliziejuje. Šventojo Telemacho (arenoje protestavusio prieš kautynes, užmušto akmenimis) diena.
Sulugunis
thumb|right|200px|Sulugunis Sulugunis, sulgunis – sūryminis gruziniškas sūris iš Samegrelo regiono. Jo skonis rūgštus, saikingai sūrus, tekstūra gali būti silpnai akyta, konsistencija elastiška. Spalva nuo baltos iki blyškiai geltonos. Sulugunį dažnai kepina, dėl ko jo kvapas užmaskuojamas. Patiekiamas dažniausiai supjaustytas pleištais.
Tipiškas sulugunio luitas būna plokščio, 2,5–3,5 cm storio disko pavidalo, sveria 0,–1,5 kg. Vanduo sudaro apie 50 %, druskos būna 1–5 %. Sausojoje medžiagoje riebalų vidutiniškai būna apie 45 %. Sulugunis gaminamas tik iš natūralių žaliavų. Normalizuotas karvės pienas sutraukiamas šliužo fermentu, rauginama naudojant grynas pienarūgščio rūgimo bakterijas.
Danijos futbolo varžybos 1953–1954 m.
Danijos futbolo varžybos 1953–1954 m.
Sulugunis
Etimologija
Teigiama, kad pavadinimas kilęs iš 'turintis išrūgų', prie kurio pridėtas gruziniško tipo nominatyvas -и. Žodis atsiradęs iš 'išrūgos' +  'priesaga, rodanti medžiagą, iš ko pagaminta'.
Gamyba
XX a. 8-tą dešimtmetį sulugunis sudarė 27 % viso Gruzijoje pagaminto sūrio. Sulgunis Tarybų Sąjungoje buvo trečias pagal populiarumą (po brinzos ir osetiniško sūrio) sūryminis sūris, 1987 m. sudaręs 16,5 % visų TSRS sūryminių sūrių produkcijos.
Sulugunis gali būti gaminamas ne tik iš karvių, bet ir iš buivolių, avių, ožkų pieno ar jų mišinio. Tai „greitas“ sūris, subręstantis per 1–2 dienas. Normalizuoto pieno ir bakterijų raugo mišinys šutinamas 36–38 °C temperatūroje arba paveikiamas šliužo fermentais be šutinimo. Po to būsimas sulugunis 5 val. čederinamas išrūgose 34–35 °C temperatūroje, kol titruojamas rūgštingumas pasiekia 140–160°T.
Čederinta masė po to supjaustoma į 1–3 cm ilgio gabalėlius. Jie kaitinami iki 60–80 °C besisukančioje maišyklėje vieni arba įpylus išrūgų arba sūrymo. Žaliavinė masė plastiškinima nuo 5 iki 7 minučių. Tiesioginis sausas plastiškinimas duoda puikaus skonio riebesnį, sausesnį sūrį. Baigta plastiškinti sūrio masė atvėsinama, nusausinama nuo išrūgų, Jai rankomis suteikiama norimas luito pavidalas. Suformuoti sūrio luitai nokinami šaltame (8–12 °C), silpnai rūgščiame sūryme nuo 6 iki 48 valandų.
Žemoji Panemunė
miniatiūra|Pagrindinė gatvė
Miestelis priklauso Panemunių RP.
Etimologija
Miestelis yra vandenvardinis vietovardis, kilęs čia tekančio nuo Nemuno. Apie 1800 m. vietos dvaras priklausė Fergisui, todėl buvo vadintas Fergiso Panemune.
Istorija
Žemoji Panemunė minima XVI a. pabaigoje (buvo kaimas ir dvaras, manoma, įsikūręs kryžiuočių pilies vietoje). 1732 m. pastatyta pirmoji bažnyčia, XIX a. pradžioje įsteigta parapinė mokykla. 1829 m. Žemoji Panemunė labai nukentėjo nuo potvynio. Dvaras priklausė Gelgaudams, Čartoriskiams, kitoms giminėms, vėliau čia įsitvirtino Fergisai. XIX a. pabaigoje Panemunė – kaimas ir dvaras Naumiesčio apskrities Paežerėlių valsčiuje.
XX a. pradžioje veikė Žiburio draugijos skyrius, nuo 1918 m. – pavasarininkai.
405 m.
405 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kru
Kru – miestas vakarų Anglijoje. Didelis geležinkelio mazgas. Iki 2002 m. mieste buvo gaminami Rolls Royce automobiliai. Veikia kolegija, licėjaus teatras, geležinkelio muziejus.
Košna
Košna  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Kleščelių valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaime įsikūrusi Košnos Šv. Mykolo parapija.
Safolkas
Safolkas  – grafystė Rytų Anglijoje. Šiaurėje ribojasi su Norfolku, vakaruose su Kembridžšyru, pietuose su Eseksu bei rytuose su Šiaurės jūra. Administracinis centras – Ipsvičas.
Geografija
Grafystės plotas yra 3801 km². 1974 m. balandžio 1 d., pagal savivaldybių įstatymą, rytų ir vakarų Safolkai bei Ipsvičo miestas buvo sujungt į vieną grafystę.
Budriškio ežeras
Budriškio ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 10 km į rytus nuo Obelių, 0,2 km į šiaurę nuo Dirdų ežero. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,15 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 126,7 m. Šiaurinis krantas aukštas, pietinis – žemas, plyti pelkė, išteka upelis link Dirdų ežero (Kriaunos upės baseinas). Į vakarus įsikūręs Dirdų kaimas.
Kleščeliai
Kleščèliai  – miestas Lenkijos šiaurės rytuose, Kleščelių valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Per miestą teka Nužeco upė. Mieste įsikūręs Kleščelės stačiatikių dekanatas. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr. 693 ir vaivadijos kelias Nr. 685.
Istorija
Gyvenvietė šioje vietovėje įkurta XV a. amžiuje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1523 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės ir Kleščelės miesto herbas. 1533 m. įkurta Kleščelės Šv. Žygimanto parapija. 1544 m. pastatyta pirmoji bažnyčia, kurios statybas finansavo karalienė Bona Sforza. XVI a. mieste gyveno 2310 žmonių. 1659 m. miestą nusiaubė Rusijos imperijos kariuomenė. XVII a. pabaigoje mieste gyveno tik 200 žmonių. 1709 m. pastatyta medinė Kleščelės Šv. Mykolo cerkvė. XIX a. įkurtos Kleščelės žydų kapinės ir pastatyta Kleščelės Senoji sinagoga. 1872 m. pastatyta Kleščelės Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo cerkvė. 1873 m. pradėjo veikti Kleščelių geležinkelio stotis. 1877 m. įkurta Kleščelės Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija. 1881 m. pastatyta Kleščelės sinagoga. XIX a. pabaigoje buvo miestas Gardino gubernijos Bielsko apskrityje.
1950 m. prarado miesto teises. 1993 m. atkurtos miesto teisės.
Dominykas Kulakovskis
Dominykas Kulakovskis (1791 m. prie Valkavisko – 1847 m. kovo 18 d. Vilnius) – Lietuvos architektas.
Biografija
1818–1820 m. Vilniaus universitete studijuota fizika, matematika, kalbos, architektūra, dailė. Nuo 1821 m. Vilniaus universiteto architekto K. Podčašinskio padėjėjas, nuo 1828 m. – Balstogės apygardos architektas. 1843 m. paskirtas Kauno gubernijos statybos ir kelių komisijos architektu, bet dėl ligos tarnybos atsisakė.
Kūryba
Dekoravo Vilniaus universiteto Mineralogijos muziejaus salę (1820 m.), parengė Perkūno namų Kaune (1823 m.), Babruisko, Kražių, Joniškėlio mokyklų atnaujinimo projektus, prisidėjo prie Šv. Jonų bažnyčios Vilniuje atnaujinimo (1824 m.). Sukūrė piešinių architektūrine tematika.
Jeronimo Gil
Jerónimo Javier Gil Manzaress (g. 1973 m. birželio 8 d., Karakase) – Venesuelos aktorius.
Susitikinėjo su žymia aktore Roxana Diaz, vėliau išssiskyrė.