cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šiaurės Vakarų Argentina
Geografija
Be Jungaso džiunglių rytuose ir teritorijų palei Gran Čaką, vienintelė derlinga vieta regione yra upių slėniai. Senovinės upės sudarė gilius ir įspūdingus kanjonus, tokius kaip Humahuakos ir Kalčakių. Andų kalnų viršūnės siekia 6000 m aukštį, o Altiplano plokščiakalnis iškyla iki 3500 m.
Klimatas
Rytų vėjai atneša drėmę į rytinius Andų kalnagūbrių šlaitus, kur susiformuoja drėgnas subtropinis klimatas ir auga Jungaso džiunglės. Tuo tarpu vakarų vėjai sausi, todėl Punoje ir vakariniuose Andų šlaituose klimatas sausas, dideli temperatūrų skirtumai, vyrauja pusdykumės ir stepės.
Ekonomika
thumb|right|250px|Septynspalvė kalva, Chuchujaus prov. thumb|right|250px|Strėlių kanjonas Derlinguose upių slėniuose susitelkę dauguma gyventojų bei regiono ūkis. Svarbiausios auginamos kultūros: cukranendrės, tabakas, citrusai, be to, veisiami galvijai ir ožkos. Kalčakių slėnyje, Kafajatės regione auginamos vynuogės. Svarbiausia pramonės šaka – maisto pramonė. Išgaunamas cinkas, švinas, sidabras, valgomoji druska, hidrokarbonatai. Dėl miškų kirtimo kyla rimtos ekologinės problemos.
Turizmas
Argentinos Šiaurės Vakarai lankomi ne tik vietinių turistų, bet ir lankytojų iš viso pasaulio, ypač Europos. Dauguma turistų siekia išvysti įspūdingus gamtos darinius: Humahuakos Kebradą ir Septynspalvę kalvą, Kalčakių slėnį, Kačį, Tafi del Valję. Taip pat lankomi ir didieji miestai, žymus savo architektūra: San Migel de Tukumanas, San Fernando del Valje de Katamarka, Salta ir San Salvador de Chuchujus. Regione yra ir keletas necionalinių parkų: Baritu nacionalinis parkas, Kalilegvos nacionalinis parkas, El Rėjaus nacionalinis parkas, Los Kardoneso nacionalinis parkas ir Kampo de los Alisoso nacionalinis parkas.
Be geografinio turizmo vystomas ir kultūrinis turizmas. Vietinė kultūra smarkiai paveikta kečujų ir aimarų kultūros ir labai skiriasi nuo europietiškų Buenos Airių. Regionas pasižymi savita muzikos ir aprangos kultūra.
Mašinų ir traktorių stotis
Pirmi traktoriai pasirodė XX a. trečiojo dešimtmečio gale. 1929 m. Darbo ir gynybos taryba priėmė nutarimą dėl visuotinio MTS kūrimo. Tokiu sprendimu buvo siekiama palaikyti gerą aprūpinimą technika ir tolygiai ją paskirstyti. MTS atliko svarbų vaidmenį vykdant kolektyvizaciją. Lietuvoje šios stotys įkurtos 1940 m.
MTS gyvavo iki 1958–1959 m., kai žemės ūkio technika buvo perduota kolūkiams.
Daugiaspalvės ešeržuvės
thumb|right|260px|[[Jakobfreibergo akara (Aulonocara jacobfreibergi) ]] thumb|right|260px|[[Dvidėmis chromis gražuolis (Hemichromis bimaculatus)]] thumb|right|260px|[[Fuleborno gremžtukas (Labeotropheus fuelleborni)]] thumb|right|260px|[[Ramireso nykštukinis cichlidas (Mikrogeophagus ramirezi)]] thumb|right|260px|[[Cichlidas papūgėlė (Pelvicachromis pulcher)]] thumb|right|260px|[[Žaliasis diskas (Symphysodon aequifasciatus)]] thumb|right|260px|[[Mekio cichlasoma (Thorichthys meeki)]] thumb|right|260px|[[Tanganikos kuprotagalvis (Cyphotilapia frontosa)]] thumb|right|260px|[[Zebrinė tilapija (Tilapa buttikoferi)]] thumb|right|260px|[[Mbuna (Pseudotropheus elongatus)]] thumb|right|260px|[[Claustroheros nigrofasciatus]]
Šeimoje yra apie 1700 rūšių.
Požymiai
Dydis nuo kelių centimetrų (nykštukinės daugiaspalvės) iki beveik metro (geltonasis ešerys). Kūnas paprastai aukštas, su vienu nugariniu peleku. Turi porą viengubų šnervių. Ikrus išneršia į smėlyje įruoštą duobutę ir vėliau saugo – patelė, o kartais ir patinas nešiojasi ikrus burnos ertmėje.
Lynas
Žodis lynas reiškia:
Wiphala
Wiphala – stačiakampė emblema, dažnai naudojama kaip Andų indėnų tautų vėliava. Yra keletas wiphala variantų, kurie simbolizuoja Inkų imperiją ir jos žemes (suyu).
Inkų imperijos (Tawantinsuyu) wiphala sudaro septynios vaivorykštės spalvos horizotalios juostos. Tuo tarpu žemių vėliavose būdingas vitražinis įvairių spalvų išdėstymas.
Spalvų reikšmė
Wiphala spalvų reikšmės:
Naudojimas
Šiais laikais Anduose wiphala naudojama kaip indėnų kultūros, politinių judėjimų simbolis. 2008 m. gegužę Bolivijoje vykusio referendumo metu, Koljos žemės wiphala pripažinta viena iš šalies valstybinių vėliavų.
Rašymas
200px|right|thumb|Iki spausdinimo paplitimo, knygos buvo rašomos rankomis
Rašymas - kalbos perteikimas teksto pavidalu, naudojant ženklų arba simbolių rinkinius, vadinamus rašto sistemomis. Eurazijoje rašymas atsirado dėl sąskaitybos poreikio. Maždaug IV amžiuje prieš Kristaus gimimą prekybos ir administravimo reikalai tapo sudėtingesni, todėl žmonėms reikėjo turėti daugiau informacijos, nei buvo įmanoma įsiminti ir rašymas pasirodė esąs patikimesnis būdas sandorių ilgalaikiam išlaikymui bei pateikimui. Mezoamerikoje rašymas tikriausiai atsirado iš kalendorių darymo ir politinės būtinybės išsaugoti informaciją apie istorinius įvykius.
Taip pat skaitykite
Жазу
Aleksandras Ostrovskis
Aleksandras Ostrovskis (, 1823 m. balandžio 12 d. Maskva – 1886 m. birželio 14 d. Ščelykovo dvaras, Kostromos gubernija, ten ir palaidotas) – rusų dramaturgas, Peterburgo mokslų akademijos narys.
Biografija
Tėvas Maskvos teismo tarnautojas, motina mirė gimdydama, kai Aleksandrui buvo aštuoneri. Jauniausias brolis – valstybės veikėjas, Rusijos imperijos slaptasis patarėjas Michailas Ostrovskis. Tėvas vedė švedų baronaitę, kuri nesirūpino vaikų auklėjimu.
Aleksandras nuo vaikystės mokėsi užsienio kalbų, mokėjo graikų, prancūzų, vokiečių, anglų, italų ir ispanų kalbas. 1840–1843 m. studijavo teisę Maskvos universitete, 1843–1851 m. tarnavo teismo įstaigose. Pirmąją komediją „Šeimyninis paveikslas“ perskaitė 1847 m. profesoriaus Ševyriovo ratelyje, ji buvo sutikta palankiai. O 1849 m. parašyta satyrinė komedija „Bankrotas“ (vėliau „Savi žmonės, susitarsim“), kuriai siužetas paimtas iš teismo bylų, išgarsino autorių, bet užrūstino carą Nikolajų I. Ji buvo uždrausta, o autorių pradėjo sekti policija. Nepaisant to, dramaturgas, įkvėptas sėkmės, kasmet pradėjo rašyti po keletą pjesių. Nuo 1850 m. bendradarbiavo žurnale „Москвитянин“, kuriam vadovavo Michailas Pogodinas. Tačiau dėl mažų honorarų ir nuolatinių konfliktų jis perėjo į „Современник“, kuriam tuo metu vadovavo Nikolajus Nekrasovas, nuo 1853 m. Nikolajus Černyševskis, nuo 1856 m. Nikolajus Dobroliubovas. 1856 m. dalyvavo ekspedicijoje Pavolgyje, tyrinėjo ir aprašinėjo vietinių žmonių gyvenimą bei papročius. 1862 m. keliaudamas į Europą, lankėsi Vilniuje. 1870 m. įkūrė Rusų dramaturgų draugiją ir jai vadovavo. Nuo 1886 m. Maskvos teatrų repertuarinės dalies vedėjas.
1863 m. už literatūrinę veiklą apdovanotas Uvarovo premija ir išrinktas Peterburgo mokslų akademijos nariu korespondentu, buvo renkamas daugelio visuomeninių organizacijų, susijusių su teatrine veikla, valdybos nariu ir vadovu.
Antonia Santilli
Biografija
1973 m. Santili baigė Romos universiteto šiuolaikinės literatūros specialybę. Kurį laiką dirbusi foto modeliu, 1971 m. ji sulaukė kvietimo filme „Ideali vieta žmogžudystei tapti aktorės Ornella Muti dublere. Po metų ji atliko pirmąjį savarankišką vaidmenį juostoje „Grazie signore p...“
Žymiausiais Santili vaidmenimis kine laikomos 1973 m. juostos „Il Boss“ (rež. Fernando di Leo) ir „Nepaprasti italų nuotykiai Rusijoje“ (rež. Eldaras Riazanovas). Dėl šio vaidmens jis atsisakė filmuotis juostoje „Serpico“ su Al Pacino.
„Nepaprasti italų nuotykiai Rusijoje“ tapo jos 12-u ir paskutiniu filmu: Santili ištekėjo ir daugiau nebesifilmavo.
Filmografija
left|thumb|150px
Trijų sienų sankirta
thumb|220px|[[Prancūzija|Prancūzijos, Šveicarijos ir Vokietijos sienų sankirta prie Bazelio]]
Trijų sienų sankirta – geografinis taškas, kuriame sueina trys vienodos reikšmės teritorijas skiriančios sienos arba trys vienodos reikšmės teritorijos (valstybės, provincijos, rajonai ir pan.).
Sankirtų istorija
Trijų valstybinių sienų sankirtą oficialiai įteisina derybų sutartis, kurią privalo ratifikuoti visų gretimų šalių aukščiausieji valdžios organai. Pasaulyje trijų sienų sankirtų daugiausiai turi Kinija (14), o jų neturi salose esančios valstybės, taip pat kai kurios šalys kaip JAV ar Kanada. Iš viso pasaulyje žinomos 134 trijų sienų sankirtos tarp 195 valstybių. Bene labiausiai pagarsėjusi yra sena Belgijos-Olandijos-Vokietijos valstybinių sienų sankirta ant Valserio kalno.
Lietuva taip pat turi tris sausumos ir dvi jūrines valstybinių sienų sankirtas.
Sienų sankirta Liudvinavas
Tai Baltarusijos-Latvijos-Lietuvos trijų sienų sankirta. Nustatytas šių valstybių demarkacinių komisijų 2001 m. birželio mėn. 29 d. protokolu. Pasienio ženklą sudaro centrinis geodezinis ženklas, įrengtas valstybinių sienų sankirtos taške ir trys ketursieniai stulpai, atsukti į geodezinį ženklą. Kiekvieno stulpo sienoje yra herbas ir valstybės pavadinimas.
Sienų sankirta Mara
Tai Baltarusijos-Lenkijos-Lietuvos trijų sienų sankirta, yra upės Mara vagos viduryje. Tarpvyriausybinis susitarimas dėl šių valstybinių sienų sankirtos pasirašytas 2009 m. rugsėjo 16 d. Vilniuje.
Sienų sankirta Vištytis
Tai Lenkijos-Lietuvos-Rusijos trijų sienų sankirta, yra už trijų kilometrų į pietus nuo Vištyčio ežero ir už 100 metrų nuo Varmijos Mozūrų ir Palenkės vaivadijų ribos važiuojant Lenkijos vaivadijos keliu 25px|DW651. 1422 metų rugsėjo 27 dieną Melno sutartimi buvo įteisinta siena tarp Lietuvos-Lenkijos valstybės ir Rytprūsių, tuo pačiu nustatytas ir sankirtos taškas. Vėliau jis pasidarė nebereikalingas, nes Lenkija ir Lietuva įėjo į Rusijos imperijos sudėtį. Tarpukariu Lietuvos-Lenkijos siena nebuvo demarkuota, taigi ir sankirtos taškas oficialiai nebuvo įteisintas. Dabartinė sankirta buvo nustatyta Vilniuje trišaliu susitarimu 2005 m. spalio 27 d.
Būdviečio seniūnija
Būdviečio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Lazdijų rajono savivaldybės šiaurės vakaruose.
thumb|left|Seniūnijos ženklas
Istorija
thumb|left|Seniūnijos žemėlapis
Įkurta 1995 m., maždaug iki 2010 m. centras buvo Aštrioji Kirsna, vėliau – Dzūkai.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 6 seniūnaitijos:
Lelu
Lelu – savivaldybė Mikronezijoje, įsikūrusi Kosrae valstijoje. Savivaldybės pastatas įsikūręs Lelu saloje (Maža salelė Kosrae saloje). Lelu savivaldybė užima didžiąją Kosrae šiaurės rytų dalį. Centras – Lelu kaimas, įsikūręs Lelu saloje. Kita Kosrae savivaldybė yra Tofolas, Kosrae valstijos centras.
Talačyno rajonas
Talačyno rajonas  – antro lygmens Baltarusijos administracinis vienetas, esantis pietinėje Vitebsko srities dalyje. Administracinis centras – Talačynas.
Geografija
Rajono plotas – 1500 km². Vitebsko srityje ribojasi su Čašnikų, Siano ir Oršos rajonais, Mogiliavo srityje su Šklovo rajonu, Minsko srityje su Krupkų rajonu.
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Talačynas, miesto tipo gyvenvietė – Kochanava.
Rakšastalio ežeras
Rakšastalis  – ežeras Tibete, Vakarų Himalajuose, netoli Manarsorvaro ežero ir Kailašo kalno, 4544 m aukštyje. Išteka Satledžo upė. Ilgis 28 km, plotis 14 km.
Ežeras minimas budistų ir hinduistų mitologijoje. Pasak hinduistų mitologijos, Rakšastalį sukūrė demonas Ravana.
Kobilinas
Kobilinas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į šiaurę nuo Piontnicos, apie 16 km į šiaurę nuo Lomžos ir apie 71 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Grišoniškės
Grišoniškės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Panočių, prie Mazupio ir ant jo užtvenkto Grišoniškių tvenkinio. Išlikusi tik sodybvietė.
Istorija
Įkurtas kaip šlėktų palivarkas. Sudarė 1 sodyba.
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 23 žmonės, iš kurių visi buvo užrašyti lenkais.
1943 m. Nobelio premijos laureatai
1943 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Joana Bartaškienė
Joana Bartaškienė (g. 1950 m. vasario 9 d. Kaune) – Lietuvos sporto, politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1957–1965 m. mokėsi Kauno Juozo Aleksonio vidurinėje mokykloje, 1968 m. baigė Kauno 24-ąją vidurinę mokyklą. 1972 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą.
1969 m. Kauno gimnastikos mokyklos trenerė choreografė, 1972 m. gimnastikos trenerė, 1976 m. Lietuvos veterinarijos akademijos sporto katedros vyr. dėstytoja, nuo 1995 m. aerobikos klubo „Joana“ prezidentė ir vyr. trenerė. Kauno pedagogų kvalifikacijos centro dėstytoja.
1959–1970 m. daugkartinė Lietuvos gimnastikos čempionė, TSRS sporto meistrė, 1980 m. pirmoji Lietuvoje pradėjo propaguoti aerobiką, nusipelniusi Lietuvos trenerė. Lietuvos moterų sporto asociacijos tarybos narė, 2004 m. viceprezidentė.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno skyriaus narė.
Sutuoktinis Albinas, vaikai Artūras, Martynas.
Beluga
Žodis beluga gali reikšti:
Белуга (значения)
Algimantas Mackevičius (1935)
Algimantas Mackevičius (1935 m. birželio 25 d. Širvintos – 2005 m. gegužės 25 d. Vilnius) – Lietuvos baleto artistas, choreografas.
Biografija
1953-1978 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistas, nuo 1975 m. – ir Lietuvos filharmonijos Estradinių ansamblių susivienijimo artistas, dalyvavo orkestro „Trimitas“ koncertinėse programose, parengė koncertinių choreografinių numerių.
Senieji Hanzos sandėliai
thumb|220px|Sandėlio rekonstrukcija Senieji Hanzos sandėliai – pastatai esantys Kauno senamiestyje netoli senosios prieplaukos.
Istorija
Vokiečių Hanzos sąjungos pirklių sandėliai bei kontora ilgus metus veikė Kauno senamiestyje. Sandėliai pastyti XVI a. Juos sudaro du pastatai esantys vienas priešais kitą. Sovietmečiu šiuose pastatuose veikė vaistų sandėliai. Šiuo metu vienas iš pastatų priklauso Lietuvos sporto muziejui. Tuo tarpu kitas ilgą laiką buvo apleistas, bet dabar rekonstruojamas.
Belianskio Tatrai
Belianskio Tatrai – Tatrų rytinėje pusėje Slovakijoje besidriekianti kalnų grandinė, apie 14 km ilgio, prigludusi prie Aukštųjų Tatrų, užimanti 64 km² plotą. Aukščiausia viršukalnė – Havranas, kuris iškilęs 2 152 m virš jūros lygio. thumb|left|250px|Belianskos urve Visa teritorija paskelbta nacionaliniu draustiniu, apimančiu 54,08 km² plotą. Tai Tatrų nacionalinio parko dalis. Čia sutinkamos tokios retos augalų rūšys kaip alpinės liūtpėdės (Leontopodium alpinum), o iš gyvūnų čia veisiasi juodųjų ožių endeminė rūšis tatrinės gemzės (Rupicapra rupicapra tatrica). Dėl šios priežasties Belianskio Tatruose negalima lankytis turistams, išskyrus stalaktitų Belianskos urvą (Belianska jaskyna).
Kalnagūbris sudarytas iš klinčių ir dolomito, jam būdinga karsto poveikyje susiformavęs reljefas.
Puna
Puna vadinama:
Pilviškiai
Pilviškiai – miestelis Vilkaviškio rajono savivaldybės šiaurės rytuose, prie geležinkelio Kaunas–Kybartai. Seniūnijos centras, Pilviškių seniūnija. Miestelis išsidėstęs prie Šešupės, kur į ją įteka Pilvė (pietuose) ir Višakis (šiaurėje). Stovi medinė Pilviškių Švč. Trejybės bažnyčia (nuo 1947 m.), Pilviškių jungtinė metodistų bažnyčia, veikia Pilviškių Santakos gimnazija, biblioteka, paštas (LT-70085). Taip pat yra „Kauno grūdų“ įmonė (pastatytas elevatorius), molio telkinys.
Pilviškių pagrindiniai keliai yra į šiaurę,  iš pietvakarių į pietryčius, o 1 km nuo Pilviškių į pietvakarius prasideda kelias. Yra Pilviškių geležinkelio stotis.
thumb|left|Pilviškių katalikų bažnyčia
Etimologija
Pilviškiai pavadinti tikriausiai pagal Pilvės upelį, pratekantį greta, pridedant priesagą -išk- (vandenvardinis vietovardis, kurio analogijos Suvalkijoje – Aistiškiai, Gulbiniškiai ir kt.).
Taip pat esama versijos (mažiau tikėtinos), kad pavadinimas kilęs nuo dviejų pro miestelį tekančių upių: Pilvės ir Višakio (greta Pilviškių įteka į Šešupę), tačiau gyvenviečių vardų daryba iš dviejų upių Lietuvai nėra būdinga, be to, neaišku, kaip upės šaknis Višak- galėjo sutrumpėti iki višk-.
Istorija
Pilviškių kaimas įkurtas XVI a. pradžioje pradėjus kirsti Sūduvos girias, prie Pilvės ir Šešupės santakos. Pro Pilviškius ėjo kelias iš Kauno į Prūsiją. 1536 m. pagal karalienės Bonos privilegiją gavo Magdeburgo teises. 1559 m. G. Volovičiaus Sūduvos girių aprašyme Pilviškiai vadinami „naujuoju miesteliu“. 1567 m. jis priklausė Mikalojui Sapiegai. 1656 m. pastatyta katalikų Pilviškių bažnyčia. 1758 m. įkurta parapija. XVIII a. Pilviškiuose buvo pradžios mokykla, miestelį valdė seniūnas. 1777 m. minima parapinė mokykla.
1791 m. pabaigoje miestelis gavo savivaldą, 1792 m. vasario 23 d. Stanislovas Augustas Pilviškiams pakartojo Magdeburgo teises ir suteikė herbą (šv. Joną Nepomuką), tačiau 1793 m. Gardino seimas jas anuliavo. 1795–1807 m. valdant Prūsijai savivalda atgauta.
Kadangi keliu pro Pilviškius užsienio pirkliams nebuvo leidžiama vykti, iki XIX a. jie mažai teaugo. Miestelis nukentėjo per XVIII a. pradžios karus, o XIX a. pradžioje jį nusiaubė Napoleono kariuomenė, miestelis daug kartų degė. Varšuvos kunigaikštystės statistinio aprašymo duomenimis, 1808 m. Pilviškiai buvo mažas, skurdus miestelis, kuriame gyveno 350 žmonių.
1840 m. įkurta evangelikų liuteronų bažnyčia. 1858 m. veikė valdinė pradžios mokykla. 1862 m. nutiesus geležinkelį miestelis ėmė augti: atsirado parduotuvių, vyko dideli turgūs ir prekymečiai. 1870 m. gegužės 31 d. Pilviškiai neteko miesto teisių. XIX a. pabaigoje Pilviškiai buvo Marijampolės apskrities Pilviškių valsčiaus centras.
II pasaulinio karo pradžioje hitlerininkai sušaudė 1800 pilviškiečių. 1941 m. sudegė bažnyčia. 1942 m. pagal architekto Stasio Kudoko projektą pradėta statyti mūrinė bažnyčia. Vyskupas Antanas Karosas pašventino statomos bažnyčios pamatus, buvo įmūrytas kertinis akmuo, tačiau tęsti statybos darbus trukdė karas. Sovietmečiu pamaldos vykdavo medinėje bažnytėlėje. Pokario metais veikė Tauro apygardos Vytauto partizanų rinktinės partizanai.
1998 m. pastatytas obeliskas Tauro apygardos partizanų vadui Antanui Baltūsiui-Žvejui (1915–1948). Kasmet rengiamos Joninių ir Baltramiejaus šventės.
1999 m. prelatas V. Gustaitis pašventino atkurtus Pilviškių herbą ir vėliavą, kovo 16 d. prezidento dekretu patvirtintas Pilviškių herbas.
Po 2001 m. prie Pilviškių prijungti aplinkiniai kaimai – Dvarnieji, Stotis, Padurpinyčys.
Gyventojai
Pagal Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 m. surašymą, Pilviškių miestelyje buvo 300 ūkių ar sodybų ir 2358 gyventojai.
Altiplanas
thumb|right|200px|Altiplano žemėlapis thumb|right|245px|Altiplanas ties [[Punas|Puno miestu, Peru]] thumb|right|245px|Ujūnio druskos lyguma, Bolivija Altiplanas („aukšta lyguma“) arba Puna – aukščiausias ir didžiausias pasaulyje plokščiakalnis po Tibeto, esantis Anduose. Įsiterpęs tarp Andų kalnagūbrių (Rytų ir Vakarų Kordiljerų), Čilės, Argentinos, Bolivijos ir Peru teritorijose. Vyraujantis aukštis – 3300 m. Priešingai nei Tibete, čia vyrauja masyvios viršūnės bei aktyvūs ugnikalniai (vakaruose). Pietvakariuose Altiplanas glaudžiasi su Atakamos dykuma.
Pleistoceno periode dabartinėje Altiplano vietoje telkšojo didžiulis Ballivián ežeras. Dabar jo likučiai yra Titikakos, Poopo ežerai. Ežerui išdžiūvus, susidarė druskos lygumos, iš kurių svarbiausia Salar de Uyuni.
Klimatas šaltas, pusiau sausas arba sausas. Metinės temperatūros vidurkis svyruoja nuo 3 °C vakaruose iki 12 °C Titikakos pakrantėje. Metinis kritulių kiekis atitinkamai svyruoja nuo mažiau nei 200 mm iki 800 mm. Labai didelis paros temperatūros skirtumas (nuo neigiamos naktį iki virš 15 °C dieną). Žemiausios temperatūros Altiplane užfiksuojamas pietvakariuose, birželio-liepos mėnesiais. Beveik visi metų krituliai iškrenta gruodžio-kovo mėnesiais. Likusi metų dalis būna šalta, sausa, vėjuota ir saulėta. Tarp balandžio ir rugsėjo mėnesių gali iškristi ir sniegas (ypač šiaurėje), tačiau tai nutinka palyginti retai (1-5 kartus per metus).
Didžiausias Altiplano miestas – Bolivijos sostinė La Pasas.
Lapės Ola
left|120px thumb|300px|right|Smegduobė „Lapės Ola“ miniatiūra|250px|left|2014 m.
Lapės Ola – karstinė smegduobė, valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas. Smegduobė yra Karajimiškio kaime (Biržų rajonas), Biržų regioniniame parke, šalia kelio ]. Tokiu vardu pavadinta todėl, kad joje esančiuose urvuose gyvena lapės. Pakelėje, už 80 m yra Geologų duobė.
Ši smegduobė iš kitų išsiskiria tuo, kad joje apstu chaotiškai suvirtusių dolomito su gipso tarpsluoksniais luitų. Žvelgiant per properšas matosi, kad duobės apačia yra daug giliau. Lapės Ola visą laiką sausa. Joje ir pavasarį, tirpstant susikaupusiam sniegui, vanduo neužsistovi. Vadinasi, ši įgriuva turi neužakusių kiaurymių, susijusių su požeminėmis ertmėmis.
Geologija
Geologų spėjimu – šiai įgriuvai apie 70 metų. Lapės Olos gylis apie 10 m, skersmuo – apie 17 m. Duobės rytinis ir šiaurės rytų šlaitai lėkšti, padengti kvartero nuogulų nuobiromis. Kitur šlaituose matosi vertikaliais ir horizontaliais plyšiais į didžiulius luitus ir plokštėmis suskeldėjęs ar su gipsu susisluoksniavęs dolomitas.
Lapės Ola atsirado kvartero metu, kai ištirpus vėlyvojo devono Tatulos svitos Nemunėlio ir Pasvalio sluoksnių gipsui, karstėjant visai šiai uolienų storymei. Požemyje radosi ir plėtėsi erdvi tuštuma (gal ir kelios), kol jų lubos, neatlaikiusios pakibusių devono ir kvartero uolienų svorio, įgriuvo, sąlygodamos Lapės Olos užuomazgą.
Pirėjas
Istorija
Temistoklio pasiūlymu, Pirėjas kaip karinio laivyno bazė įkurtas 493 m. pr. m. e. 460 m. pr. m. e. kelias tarp Atėnų ir Pirėjo apjuostas sienomis. Modernus uostas įkurtas 1834 m.
Sportas
Šiame mieste taip pat yra vieno svarbiausio šalies futbolo klubo Olympiacos stadionas bei Olympiacos BC krepšinio klubo namų arena.
Penkių varpų įstatymas
Penkių varpų įstatymas (oficialiai vadinosi Įstatymas dėl valstybinio, kolūkinio ir kooperatinio turto saugojimo ir visuomeninės (socialistinės) nuosavybės sustiprinimo . Kiti įstatymo pavadinimai: Įstatymas dėl varpų, Įstatymas dėl penkių varpų ir Septynių aštuntųjų įstatymas (dėl priėmimo datos)) - įstatymas, priimtas bendru TSRS Vykdomojo Centrinio Komiteto ir TSRS Liaudies Komisarų Tarybos 1932 m. rugpjūčio 7 d. susitarimu. Įstatymas buvo nukreiptas prieš kovą su grobstytojais ir vagimis.
Už krovinių vogimą iš geležinkelio ar vandens transporto įstatymas numatė sušaudymą su turto konfiskacija, kuris, esant lengvinančių aplinkybių, galėjo būti sušvelnintas į įkalinimą iki 10 metų. Už kolūkinio turto pasisavinimą buvo numatytas kalinimas koncentracijos stovykloje nuo 5 iki 10 metų. Nuteistųjų pagal šį įstatymą nebuvo galima amnestuoti.
Įstatymo iniciatoriumi buvo J. Stalinas. Įstatymą pasirašė Michailas Kalininas, Viačeslavas Molotovas ir Avelis Endukidzė.
Valdžios reakcija ir perlenkimai vietose
Susipažinęs su įstatymo taikymo praktika TSRS prokuroras Andriejus Višinskis laikraštyje „Pravda“ paskelbė straipsnį, griežtai smerkusį panašius reiškinius:
''[….]Buvo pastebėtas ir kitas reiškinys, neleidžiamas teisėtvarkos organų veikloje: rugsėjo 7 d. įstatymas buvo taikomas nereikšmingoms vagystėms, kurios nesudarydavo ne tik ypatingo, bet ir bet kokio socialinio pavojaus, ir buvo taikomos griežtos socialinės apsaugos priemonės. Buvo nuteisiami kolūkiečiai ir darbininkai už vieną kopūsto galvą, paimtą asmeniniam naudojimui ir t. t.; turėtų būti baudžiami bendra tvarka, o ne per gamybinius - draugiškus teismus; darbininkai už neesminius daiktus ar medžiagas, kurių vertė ne daugiau kaip 50 rub., o kolūkiečiai – už keletą varpų ir t. t. Tokia praktika privesdavo prie rugpjūčio 7 d. įstatymo prasmės iškraipymo ir nukreipdavo dėmesį nuo kovos su tikrais grobstymais, keliančiais didelį socialinį pavojų. Kaip pastebėta, rugpjūčio 7 d. įsakyme neįvertinti teisiniai oportunistiniai atvejai, taip ir jo taikymo perlenkimai ir taikymas tokiais atvejais, kurie jam nepriskirtini, klasifikuoti Kolegijos kaip rezultatas klasinės - priešiškos įtakos žmonių, kaip viduje, taip ir teisėtvarkos organų aparato…''
Paskui Višinskis paveikė Politbiurą  1935 m. liepos 26 d. priimti sprendimą, kuris palietė daug valstiečių: „Dėl kolūkiečių teistumo panaikinimo“. Jis buvo įformintas kaip liepos 29 d. nutarimas, kuris nurodė: „panaikinti teistumą kolūkiečių, kurie buvo nuteisti ne daugiau kaip 5 metams, ar kitomis lengvomis bausmėmis ir kalintys ar prieš laiką paleisti iki šio nutarimo paskelbimo, jeigu jie dabar sąžiningai dirba kolūkiuose, jei jie nusikaltimą padarė ne grupėje“. Nutarimas nebuvo taikomas nuteistiems už kontrrevoliucinius nusikaltimus, nuteistiems daugiau kaip 5 metams pagal visus nusikaltimus, recidyvistams ir t. t., bet ir be to jis palietė šimtus tūkstančių valstiečių. Bausmės nuėmimas pagal nutarimą taip pat išlaisvino valstiečius nuo teisių suvaržymų dėl teistumo pagal tą įstatymą. Nutarimo įgyvendinimui rajonuose, srityse, kraštuose ir sąjunginėse respublikose, neturinčiose dalinimo į kraštus ar sritis, buvo sudaromos komisijos, į kurias įėjo prokuroras, teismo pirmininkas, NKVD valdybos viršininkas ir vykdomojo komiteto atstovas. Darbą panaikinti kolūkiečių teistumą buvo numatoma užbaigti iki 1935 m. lapkričio 1 d.
Priėmus nutarimą reabilituoti pagal vadinamąjį „trijų varpų“ įstatymą per septynis mėnesius išteisino beveik 800 tūkst. žmonių ir atstatė jų teises.
Olga Dubeneckienė
Biografija
Vyrai Vladimiras Dubeneckis, vėliau Petras Kalpokas. Nuo 1906 m. mokėsi privačiose L. Dmitrijevo-Kavkazkio ir B. Anisfeldo dailės studijose, lankė F. Rubo batalinės tapybos studiją Peterburgo dailės akademijoje. Kartu studijavo choreografiją pas baletmeisterius A. ir I. Čekriginus ir O. Preobraženskają, šoko N. Jevreinovo ir V. Mejerholdo teatruose, vaidino Peterburgo intermedijos namuose, pradėjo reikštis tapyboje ir scenografijoje.
1919 m. su vyru architektu ir dailininku V. Dubeneckiu atvyko į Lietuvą, gyveno Kaune. 1919 m. viena iš Vilkolakio teatro iniciatorių. Dainininkų, rašytojų, aktorių vakaruose šoko savo kūrybos solo šokius. 1919 m. su A. Galauniene surengė šokio plastikos ir estetikos kursus. 1920 m. tobulinosi baleto studijose Berlyne. 1921 m. įsteigė pirmąją lietuvių baleto studiją ir 5 m. jai vadovavo. 1922 m. surengė pirmąjį savo mokinių koncertą. 1921–1925 m. Valstybės teatro baletmeisterė. 1930–1932 m. Vaikų teatro draugijos baletmeisterė.
Baletmeisterė
Pastatė operų šokių:
Dailininkė
Nuo 1923 m. dalyvavo dailės parodose Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Vokietijoje, JAV. Portretai: Peizažai:
Teatro dailininkė
Sukūrė dekoracijų ir kostiumų eskizų baleto ir teatro spektakliams:
Baltasis delfinas
Baltasis delfinas (Delphinapterus leucas) – narvalinių (Monodontidae) šeimos žinduolis.
Oda vienspalvė, jos atspalvis keičiasi priklausomai nuo amžiaus: tik ką gimę jaunikliai tamsiai mėlyni, po metų oda tampa pilka ar pilkai melsva, 3-5 metų individai visiškai balti.
Paplitimas
Paplitęs arktiniuose ir subarktiniuose vandenyse, nuo 50° N iki 80° N. Kartais sutinkamas ir prie Lietuvos krantų.
Pasaulinė baltųjų delfinų populiacija – maždaug 100000 individų. Lyginant su kitais banginiais, tai gana gausi populiacija, tačiau daug mažesnė už buvusią praeityje. Pagrindinės populiacijos mažėjimo priežastys – vandens tarša ir nesaikinga medžioklė.
Gyvenimo būdas
Plaukioja lėtai. Tai vieni iš nedaugelio banginių, galinčių plaukti atbulomis.
Maitinasi daugiausiai žuvimis. Taip pat ėda galvakojus moliuskus, vėžiagyvius.
Persiba Balikpapan
„Persiba Balikpapan“, o trumpiau „Persiba“  – Indonezijos futbolo klubas iš Balikpapano.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1950 m. 2017 m. žaidė elito pirmenybėse, bet liko 17 vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Sezonai
Šaltinis:
Lynas (Vilniaus r.)
Lynas – ežeras rytų Lietuvoje, Vilniaus rajone, apie 4,5 km į pietus nuo Buivydžių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius - 0,56 km, plotis - iki 0,16 km. Altitudė 179,9 m. Pietinis ir šiaurrytinis krantai aukšti. Ežerą supa Dembinos miškas. Į rytus įsikūręs Papilių viensėdis. Ežeras nenutekantis, priklauso Manierkos upelio baseinui (Neries intakas).
Yandex (paieškos sistema)
Yandex (rus. Я́ндекс) – Rusijoje populiari paieškos sistema.
Yandex paieškos sistema pradėjo veikti 1997 m. rugsėjo 23 d. 2001 m. „Yandex“ aplenkė „Rambler“ – kitą rusišką paieškos sistemą – ir tapo populiariausia paieškos sistema tarp Rusijos internautų. 2015 m. sausį Rusijoje šią paieškos sistemą naudoja apie 51,2 % internautų.
Yandex atsižvelgia į rusų kalbos žodžių gramatines formas paieškos užklausose.
Aleksandras Griškevičius
Aleksandras Emanuelis Jonas Griškevičius (lenk. Aleksandr Hryszkiewicz, 1809 m. sausio 18 d. arba sausio 6 d. senuoju stiliumi, Auksučiuose prie Grinkiškio – 1863 m. vasario 24 d. Viekšniuose) – Lietuvos mokslininkas, filosofas, išradėjas, orlaivių konstruktorius, aviacijos Lietuvoje pradininkas.
Biografija
Tėvas Bonaventūras Griškevičius buvo smulkus bajoras, turėjęs žemės valdą Auksučiuose ir namelį Šiauliuose. Tarnavo grafo Zubovo dvaruose. Išlikusių jo ranka rašytų dokumentų taisyklinga kalba ir kaligrafiškas braižas rodo, kad jo būta apsišvietusio ir išsilavinusio.
Aleksandras nuo jaunystės pasižymėjo gabumais, rašė eilėraščius ir domėjosi technika, pramoko vokiečių ir prancūzų kalbų. 1818 m. įstojo į Kėdainių šešiametę kalvinų mokyklą ir greitai tapo geriausiu klasės mokiniu.
1824 m. susekus mokykloje slaptą lietuvių moksleivių organizaciją, mokykla buvo uždaryta. Dalis vyresnių moksleivių buvo suimti ir nuteisti, kiti perduoti tėvų globai. Tarp jų buvo ir Aleksandras, kuris buvo perduotas policijos globai, nors jo pavardės tarp slaptos organizacijos narių ir nėra. Jam buvo uždrausta toliau mokytis ir tarnauti valdžios įstaigose. Tėvas, laiduodamas už jį, turėjo pasirašyti.
Spėjama, kad 1825–1829 m. jis mokėsi Varšuvoje, tačiau tikslių duomenų nėra. Kokį nors mokslo cenzą jis turėjo gauti, nes 1829 m. rudenį buvo priimtas raštininku į Vilniaus gubernijos valdybos kanceliariją. Prasidėjus 1831 m. sukilimui, liepos 7 d. atsistatydino iš pareigų, ir, matyt, buvo prisidėjęs prie sukilėlių svetima pavarde, nes jo tikrosios pavardės jokiuose sąrašuose taip pat nėra.
1834 m. kovo 4 d. įsidarbino Šiaulių apskrities teisme, o 1836 m. rugpjūčio 14 d. paskirtas Šiaulių miesto rotušės sekretoriumi. 1845 m. liepos 9 d. atsisakė tarnybos, gavo labai gerą atestaciją ir su žmona, sūnumi bei septyniomis dukterimis persikėlė į neseniai gubernijos miestu tapusį Kauną. Nuo 1846 m. gruodžio 31 d. pradėjo dirbti Kauno civilinio tesimo rūmų vertėju, nes gerai mokėjo lietuvių, rusų, prancūzų, vokiečių, lenkų kalbas, vėliau paskirtas iždo tituliniu patarėju. Kaune jam gimė dar du sūnūs. thumb|181 px|Aleksandro Griškevičiaus memorialinis muziejus Viekšniuose 1854 m. dukters Frederikos apšmeižtas buvo patrauktas baudžiamojon atsakomybėn. Gubernatorius įsakė jį atleisti iš darbo ir suimti, bet teismas, neradęs kaltės įrodymų, lapkričio 30 d. iš kalėjimo jį paleido. Tačiau duktė jį kaltino ir kaip neišpažįstantį jokios religijos, todėl byla buvo perduota Telšių dvasinei konsistorijai. Bylos galutinis nagrinėjimas vyko 1858 m. rugsėjo 18 d. Kauno kriminalinio teismo rūmuose. Nuosprendyje įrašyta, kad jis ir toliau lieka įtariamasis, jam draudžiama užimti valstybines pareigas.
Netekęs darbo A. Griškevičius grįžo į Šiaulius ir vėl apsigyveno brolio Mauricijaus dvarelyje Andriejave, o 1862 m. persikėlė į žmonos gimtinę – Viekšnius. Mirė Viekšniuose, miestelio kapinėse ir palaidotas. Name, kur praleido paskutines gyvenimo dienas, įrengtas jo memorialinis muziejus. 1980 m. pastatytas antkapinis paminklas, autorė – Paminklų konservavimo – restauravimo instituto architektė I. Barauskaitė.
Aviatorius
Jis statė didelius aitvarus ir įsibėgėjęs nuo kalno mėgindavo jais skraidyti. Šių aitvarų sparnų galuose būdavo įtaisyti propeleriai, kuriuos sukdavo speciali spiralė.
Po to jis ėmėsi projektuoti lėktuvų modelius su nejudančiais sparnais. Vieną geriausių savo projektų aprašė studijoje „Умение летать“ (Menas skraidyti), kurią 1843 m. įteikė Šiaulių miesto magistratui, norėdamas gauti pinigų lėktuvo statybai. Veikalas buvo persiųstas Rusijos mokslų akademijai, apie tai rašė ir rusų laikraščiai. Paramos negavo, tačiau savo svajonės neatsisakė, pats darė skraidymo aparatus ir juos bandė gyvendamas Šiauliuose ir Kaune.
Žemaičio garlėkis
1851 m. Kauno gubernijos spaustuvėje lenkų kalba išspausdinta nedidelė knygelė „Parolot žmuidzina. Z swobodnej mysli Aleksandra Hryszkiewicza“ (Žemaičio garlėkis. Pagal Aleksandro Griškevičiaus laisvąją mintį). Joje išsamiai apibūdino valdomąjį aerostatą, sparnų pritaisymą žmogui, skraidymo aparatą su balionu ar be jo, kėlė garu varomo propelerio – Archimedo sraigto ir horizontalių sparnų idėją.
Knygos tituliniame lape kreipiamasi: „Gerbiamieji skaitytojai, pažvelgus – išvaizdus ir didelis taleris, niekina žymiai mažesnį rausvai auksinį. Tačiau juos keičiant, nepaisant dydžio, už vieną, nors ir mažą auksinį, duoda du talerius. Taip ir šioje knygoje išdėstytos mano mintys, sutikite jas palankiai, įvertinkite jų tikslą. O jeigu jos Jums pasirodys bevertės, palikite anūkams, gal ateityje jie jas supras?“ (Cituojama pagal: Antanas Arbačiauskas. Aviacinės minties pradininkas Lietuvoje. Mokslas ir Gyvenimas 2001 / 11)
Knygos pabaigoje nuspėdamas aviacijos ateitį jis rašė: „Niekas svajonėse negali nuneigti laisvo paukščio skridimo ir didelės daugybės skraidančių vabzdžių gyvavimo fakto; todėl tam, kad atvėrus žmogui laisvą, saugų, greitą ir maloniausią kelią į visas šalis, stinga tik nuovokos ir turtingo piliečio noro, vertinančio lakią mintį, kurios įgyvendinimas netrukus nustebins tautas oro paštu, oro kariuomene ir laivynu, nepaisančiu nei audros, nei griaustinio.“
Knygelę A. Griškevičius išsiuntinėjo valdžios žmonėms, dvarininkams, pirkliams, dvasininkams, tikėdamasis finansinės paramos.
Aviacijos teoretikas
Apie tai, kad A. Griškevičius buvo gerai susipažinęs su to meto užsienio tyrinėtojų darbais, liudija jų kritinis vertinimas. Knygoje jis kruopščiai išnagrinėjo austro laikrodininko J. Degeno skraidomąjį aparatą. Šis dviejų sparnų, spyruoklių sistema varomas aparatas turėjo būti pakeltas balionu ir sparnais nusileisti kaip sklandytuvas.
Daug dėmesio knygoje A. Griškevičius skyrė anglų konstruktoriaus V. S. Hensono 1843 m. suprojektuotam garlėkiui, kuris turėjo du sparnus, o garo mašina suko du didžiulius 20 pėdų skersmens sraigtus, panašius į garlaivio ratus. Hensonas leidosi nuo 400 m aukščio kalno, bet neišlaikęs pusiausvyros krisdamas prisitrenkė. A. Griškevičius teigiamai įvertino Hensono konstrukciją ir išnagrinėjęs nepasisekimo priežastis pateikė savo pasiūlymus garlėkio tobulinimui tikėdamas, kad patobulintas jis galėtų sėkmingai skristi. Jis siūlė mažinti aparato svorį, atsisakyti skardos ir metalo, naudoti tik lengvas medžiagas.
Labai daug reikšmės A. Griškevičius teikė Archimedo sraigtui, nagrinėjo propelerio traukiamąją ir keliamąją jėgas. Besisukantieji sraigtai turi sudaryti oro atramą ir didėjant svoriui nešantieji sraigtai turi didinti apsisukimų skaičių. O traukiančio į priekį oro sraigto siurbiamas oro kiekis turi būti didesnis už baliono pasipriešinimą ore.
Konstruktorius
Remdamasis savo sukurta teorija A. Griškevičius sukūrė savo skraidantį aparatą. Jis pavaizduotas knygos brėžiniuose. Tai vadinamasis Žemaičio garlėkis, jungiantis oro balioną, plasnoklį ir lėktuvą – sunkesnis už orą skraidymo aparatas aerodinas. Mechaninės jėgos šaltinis judinti paukščio sparnų principu plasnojantiems sparnams, oro sraigtui ir važiuoklės ratams sukti turėjo būti nedidelio svorio, bet pakankamai galinga garo mašina.
Žemaičio garlėkis turi dvi poras sparnų. Viršutiniai sukiojami horizontaliai ir skirti pusiausvyrai palaikyti, apatiniai, mosuojantieji – oro pagalvei sudaryti. Sparnų karkasas iš bambuko, aptrauktas oda. Po sparnais du sraigtiniai ratai. Sparnus ir ratus varo garo mašina arba žmonių valdomas spyruoklinis mechanizmas. Priekyje propeleris, o užpakalyje – vairuojamosios uodegos plokštumos. Viršuje balionas, kurio orą pakilus galima išleisti. Pakilti galima balionu arba riedant nuo aukšto kalno ratukais.
Pušalotas
Pušaloto kapinėse pastatytas Bauhauzo stiliaus paminklas Lietuvos nepriklausomybės kovose žuvusiems Pušaloto krašto savanoriams atminti, autorius – Vladas Švipas (1900–1965). Paminklo modelis buvo eksponuotas Pasaulinėje parodoje Paryžiuje 1937 m.
Ford LTD
Šiaurės Amerikoje
200px|thumb|left|1971 m. Ford LTD Ford LTD buvo gaminamas penkiomis kartomis. Tarp 1983 ir 1986 metų LTD buvo padalintas į du skirtingų klasių automobilius. Didelės klasės automobilis buvo pervadinatas į LTD Crown Victoria, o vidutinės klasės pavadinimo liko LTD. 1983 metais abu modeliai nuo Panther platformos perėjo prie Fox kuria naudojo iki 1986 metų, kol automobilį pakeitė naujas Ford Taurus modelis. Dėl savo tvirto kėbulo, LTD buvo plačiai naudojamas kaip policijos automobilis Šiaurės Amerikoje. Iki šių dienų populiariausias policijos automobilis Jungtinėse Amerikos Valstijose yra Ford Crown Victoria, kuris yra gaminamas ant tos pačios platformos ant, kurios buvo gaminamas LTD Crown Victoria modelis.
Aleksandras Griškevičius
Konstruktorius
A. Griškevičiaus darbai kuriant skraidančiuosius aparatus parodė, kad jis savo sugebėjimais neatsiliko nuo kitų šalių tos epochos aviacijos entuziastų. O jo Žemaičio garlėkio projektas yra vienas pirmųjų Lietuvos aviacinės minties istorijos puslapių. Todėl konstruktorius Aleksandras Griškevičius teisėtai laikomas aviacijos pradininku Lietuvoje.
Pušalotas
Istorija
XVII a. minima Pušaloto bažnyčia. XIX a. Pušalotas – miestelis Panevėžio apskrityje, parapijos centras.
Ford LTD
Australijoje
Australijoje Ford LTD buvo siūloma kaip prabangus sedanas ir kaip kupe su viniliniu stogu, kuri vadinosi LTD Landau.
Aleksandras Griškevičius
Filosofas
1860 m. A. Griškevičius parašė 285 puslapių filosofinį kūrinį „Gamtos tikrovė, arba Matematinės išvados apie Dievybę, sielą ir tikėjimo paslaptis trumpais populiariais pašnekesiais“, kuriame išdėstė dualistinę pasaulio sampratą. Veikale teigiama, kad pasaulio ir jo kilmės pažinimo laidas yra ne aklas tikėjimas, o sveikas protavimas.
Pušalotas
Istorija
Po II pasaulinio karo Pušaloto apylinkėse veikė Algimanto apygardos Žaliosios rinktinės Lietuvos partizanai.
Aleksandras Griškevičius
Filosofas
Spalio 19 d. rankraštį iš Telšių jis pasiuntė į Leipcigą knygų leidėjui Bobrovičiui, prašydamas jį išspausdinti Bretkopfo spaustuvėje. Tačiau Bobrovičius jau buvo bankrutavęs ir laiškas grįžo atgal. Telšių pašto kontora, veikdama pagal instrukcijas, 1860 m. lapkričio 27 d. gautą siuntą perdavė Vilniaus cenzoriui, kuris apie eretišką kūrinį informavo Vilniaus generalgubernatorių V. Nazimovą.
Pušalotas
Istorija
2009 m. patvirtintas Pušaloto herbas.
Aleksandras Griškevičius
Filosofas
A. Griškevičiaus veikalas buvo perduotas Vilniaus vyskupijos kurijai, kuri nusprendė, kad veikalas jokiu būdu negali būti aprobuotas, nes jo samprotavimai prieštarauja ir vakarų, ir rytų krikščioniškajai bažnyčiai. Cenzūros komitetas, peržiūrėjęs bylą, 1861 m. sausio 25 d. laiške generalgubernatoriui pareiškė, kad uždraudimas neužkirs kelio blogiui, kuris gali kilti dėl autoriaus klaidingų samprotavimų. V. Nazimovas gegužės 22 d. įsakė taikyti griežtas sankcijas veikalo autoriui – iškviesti jį į gubernijos valdybą pasitikrinti sveikatą ir, jeigu pasirodys esąs sveikas, įkalinti vienuolyne. A. Griškevičių medikai pripažino sveiku, tačiau jis pareiškė išpažįstąs evangelikų reformatų tikėjimą. Byla užsitęsė ir tik 1862 m. rugpjūčio 31 d. Šiaulių apskrities teismas A. Griškevičių išteisino. Tačiau tai jam kainavo nemažai sveikatos. Kūrinys liko neišspausdintas, rankraštis saugomas Lietuvos mokslų akademijos centrinėje bibliotekoje.
Paulista
Paulista  – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Pernambuke, Atlanto vandenyno pakrantėje, 17 km į šiaurę nuo Resifės. Tekstilės pramonė, svarbus turistinis centras. Yra 4 paplūdimiai, veikia vandens pramogų parkas.
Istorija
Paulista įkurta 1689 m. iš San Paulo kilusio bandeiranto. Miesto statusas suteiktas 1935 m.
Še
Še – viena iš 56 oficialiai pripažintų tautų Kinijos Liaudies Respublikoje.
Pavadinimas
Kinų kalba vadinama 畲族 (Shē Zú). Še kalba kalbančioji populiacijos dalis vadina save Ho Ne (kiniškai 活聂 huóniè), taip pat Shanda t. y. "svečiais iš kalnų"
Kalba
Didžioji populiacijos dalis kalba haka kalba, kuri yra kinų kalbos tarmė. Apie 1200 gyventojų Guangdongo provincijoje yra išlaikę senąją še kalbą, kuri priskiriama hmong-mienų kalbų grupei. Savo rašto sistemos neturi, todėl naudoja kinų kalbos rašmenis
Kilmė ir istorija
Tautos kilmė nėra iki galo ištirta. Yra hipotezių, kad še galėjo kilti iš jue arba jao genčių. Teigiama, kad še tautos protėviai gyveno Fenikso kalnuose, Guangdongo provincijoje, tačiau turėjo pasitraukti dėl vietinių feodalų priespaudos. Manoma, kad būtent dėl šios priežasties jie vadina save "svečiais iš kalnų", taip parodydami, kad nėra senieji vietos gyventojai.
VII a. buvo pajungti į centralizuotą Tangų dinastijos valdžią. Feodalinis valdymas įtvirtintas valdant Songų dinastijai (960-1279 m.). XIV a. še tauta migravo į rytinę Fudziano, pietinę Džedziango ir šiaurės vakarų Jangdzi provincijas, kur, kartu su haniais, kentėjo feodalinę priespaudą. Situacija pagerėjo Mingų dinastijos laikais, kai kurie še buvo paskirti į valstybinius postus. 1937-1945 m. she prisidėjo prie kovos prieš Japoniją ir prieš Kuomingtaną.
Socialinė struktūra
Tradiciškai gyvena kaimuose, kuriuos sudaro tos pačios giminės arba klano žmonės; dalis gyvena įsimaišę į hanių bendruomenę. Šeimos patriarchalinės, vadovaujamos vyriausiojo vyro. Tačiau še moterys turi aukštesnį statusą savo bendruomenėje negu hanių moterys. Še vyrai dažniausiai perima savo žmonų pavardes ir persikelia gyventi į jų šeimas.
Gamtiniai ištekliai
Klimatas švelnus ir drėgnas, tinkamas žemdirbystei. Pagrindinis maisto produktas – saldžiosios bulvės Taip pat augina kviečius, bulves, pupeles, tabaką, arbatą, renka grybus ir gydomąsias žoleles, ruošia bambuko ūglius, gamina kamparą. Randama naudingųjų iškasenų, tokių kaip anglis, geležies rūda, auksas, varis, grafitas, siera, talkas.
Kultūra
Šiuolaikinių še kultūra supanašėjo su hanių kultūra, tačiau vyresnioji karta yra išlaikius nemažai senosios kultūros elementų.
Apranga
Moterų tautiniai drabužiai spalvingi, dekoruoti gėlių, paukščių bei geometriniais motyvais. Ryši ryškiaspalvėmis juostomis, galvas dengia bambukinėmis skrybėlėmis, kurios puošiamos perlais ir raudonais arba baltais šilko nėriniais. Tradicinė šukuosena – plaukai, susukti galvos viršuje ir perrišti raudonu raiščiu. Vyrų tautiniai drabužiai labai panašūs į hanių. Kai kuriose vietovėse moterys ištisus metus dėvi šortus, prie kurių derina nėriniais puoštus švarkus bei spalvingas juostas; dėvėdamos šortus apsivynioja kojas. Vestuvių dieną nuotaka puošiasi fenikso pavidalo karūna, pagaminta iš bambuko ir raudono audeklo; karūna prie šukuosenos tvirtinama sidabriniais plaukų smeigtukais.
Amatai
Tradiciniai amatai – siuvinėjimas, pynimas. Gaminamos bambukinės skrybėlės, gėlėmis margintos juostos. Rankdarbiams charakteringi paukščių, gėlių motyvai. Mergaitės pinti mokomos labai anksti, penkerių metų jau sugeba tai atlikti.
Muzika
Daininga tauta: dainavimas naudojamas ne tik per šventes, bet ir kaip kasdieninė bendravimo forma. Dažniausiai dainuoja duetu, kartais solo. Feodalizmo laikotarpiu neturtingieji valstiečiai negalėdavo vesti (dėl per didelės išpirkos už nuotaką), todėl dainų vakaronės būdavo proga mylimiesiems susitikti slapta nuo savo nemylimų sutuoktinių. Vienas iš retesnių žanrų – vadinamasis Shuang Tiao Luo, kuris savo atlikimo principu primena lietuviškas sutartines: vienas atlikėjas dainuoja dviem arba keturiais žodžiais į priekį, o kitas dainininkas kartoja iš paskos Še taip pat mėgsta šokti.
Mitologija ir religija
Prieš Kinijos Liaudies respublikos įkūrimą garbino protėvius ir dvasias, buvo paplitęs totemizmas. Šie tikėjimai vis dar gajūs tarp vyresnio amžiaus žmonių. Save kildina iš legendinio Panhu, kuris padėjo imperatoriui numalšinti maištą ir pamilo vieną iš trijų imperatoriaus dukrų. Su princese Panhu susilaukė trijų sūnų ir dukters, kurie ir tapo še tautos protėviais; jų atvaizdai buvo garbinami ir jiems kas treji metai būdavo aukojamos aukos. Šiais laikais kai kurie še yra budistai, kiti išlaikė politeizmo ir protėvių garbinimo tradicijas.
Šventės
Populiariausios šventės: pavasario šventė, žibintų festivalis, Tyros šviesos šventė (mirusiųjų pagerbimo apeigos), drakono laivų lenktynės, mėnulio šventė, Dvejų-devynerių festivalis. Trečio mėnulio kalendoriaus mėnesio trečią dieną niekas nedirba. Ketvirto mėnulio kalendoriaus aštunta diena skirta mirusiųjų pagerbimui. Spalio mėnesį žmonės atnašauja aukas Duobei karaliui. Devynioliktą antrojo mėnulio kalendoriaus dieną švenčiama Budos nirvanos pasiekimo diena.
Papročiai
Šiuolaikiniai vedybų papročiai tokie patys kaip ir hanių. Feodalizmo laikais gyvavo tradicija jaunikiui įeiti į jaunosios namus; radęs tuščią stalą, jaunasis dainuodamas prašydavo ko jis nori (pvz., valgymo lazdelių, vyno, tradicinio vestuvių maisto). Puotai pasibaigus jaunikis dainuodamas prašydavo nudengti stalą, o virėjas jam atsakydavo savo paties melodijomis. Tada jaunavedžiai melsdavosi savo protėviams ir dainuodami eidavo į šeimos namus.
Mirusiuosius senovėje kremuodavo Apie 1940 m. paplito laidojimas į žemę. Šiais laikais laidojimo papročiai tokie kaip hanių.
Voskaičiai
Voskaičiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Čekiškės. Greta kaimo eina automagistralė, vietiniai keliai veda į Langakius ir Pesliškes.
thumb|left|260px|Senos kaimo gryčios thumb|left|260px|Kaimas nuo automagistralės
Istorija
XIX a. pab. buvo Voskaičių okolica.
Kalvelių Dievo Gailestingumo bažnyčia
Kalvelių Dievo Gailestingumo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Kalveliuose. Pamaldos laikomos lenkų ir lietuvių (sekmadieniais) kalbomis. Priklauso Šumsko šv. arkangelo Mykolo parapijai.
miniatiūra|220px|left|Bažnyčios priekyje – paminklas popiežiui miniatiūra|220px|left|Bažnyčios profilis
Istorija
1993 m. Kalvelių centre, tuometinio Šumsko parapijos klebono Darjušo Stančiko iniciatyva, buvo pastatytas kryžius. Tai buvo tikėjimo ženklas ir liudijimas, kad būtent ši vieta pasirinkta būsimai šventyklai. Pasitaręs su vietos bendruomene, tikinčiaisiais, D. Stančikas nutarė statyti nedidelę bažnyčią. Pradėjo rinkti aukas. Parėmė rajono savivaldybė. Paklojus dalį pamatų, kun. D. Stančiką iškėlė. Po jo atvykęs dirbti kun. Voicechas Gorlickis baigė statyti bažnyčią. Ją 2000 m. spalio 15 d. pašventino Vilniaus arkivyskupas Audrys Juozas Bačkis.
2007 m. šalia bažnyčios iškilo pirmasis Lietuvoje bronzinis paminklas popiežiui Jonui Pauliui II. Lėšas paminklui kelerius metus rinko vietos skautai. Aukojo visi parapijiečiai. Paminklas buvo nulietas Lenkijoje.