cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Budzeno žemė
Budzenas (豊前国; Buzen no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje šiomis dienomis yra rytinė Fukuokos prefektūros dalis ir kelios šiaurinės Oitos prefektūros apskritys. Budzenas ribojosi su Bungo ir Čikudzeno žemėmis.
Istorija
Po han sistemos panaikinimo 1871 m., Budzeno žemės vietoje buvo įkurta Kokuros prefektūra, kuri dar 1876 m. buvo prijungta prie Fukuokos prefektūros.
Nenortai I
Nenortai I – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Pabaisko.
Brabham
Brabham buvo Didžiosios Britanijos Formulės 1 komanda. Ją 1960 m. įkūrė du australai: pilotas Jackas Brabhamas ir dizaineris Ron Tauranac. Komanda per visą savo 30-ties metų istoriją laimėjo 4 pilotų ir 2 konstruktorių pasaulio čempionų titulus. Iki šiol 1966-ųjų metų Jacko Brabhamo laimėtas čempionatas yra vienintelis toks kartas, kai čempionatą laimi pilotas su savo vardu pavadinta ekipa.
Brabham šeštajame dešimtmetyje buvo didžiausia automobilių gamintoja ir yra pagaminusi daugiau nei 500 automobilių iki 1970 m. thumb|left|200px|Pirmasis Brabham bolidas Brabham BT3
Britų verslininkas Bernie Ecclestoneas įsigijo Brabham ekipą septintajame dešimtmetyje, o vėliau pradėjo vadovauti Formulės 1 komercinei pusei. Iki šiol jis šias pareigas ir užima. Ekipą britas pardavė 1988 m. Paskutinis komandos savininkas tapo Japonijos inžinierių įmonė Middlebridge Group. 1992 m. komanda patyrė bankrotą ir išnyko iš Formulės 1 čempionato.
Palenos ežeras
Palenos ežeras (Čilėje; ) arba Cheneral Vinterio ežeras (Argentinoje; ) – ežeras Patagonijoje, Andų kalnuose. Patenka į Argentiną (Čubuto provincija) ir Čilę (Palenos provincija). Telkšo 860 m aukštyje virš jūros lygio. Iš 135 km² ploto 51,2 km² tenka Čilei ir 83,8 km² Argentinai.
Nuo aplinkinių kalnų krenta ledynai, aplink auga bukų miškai. Suteka Huemulio ir Huelo upės, rytuose išteka Karenleufu, nešanti vandenis į Ramųjį vandenyną.
Prie ežero įsikūrusi Cheneral Vinterio gyvenvietė (Argentina).
Lapgirys
miniatiūra|250px|left|Pakelės sodyba
Tiesos draugas (Kaunas)
miniatiūra|Laikraščio „Tiesos draugas“ 1923 m. numeris Tiesos draugas – išganymo kelias kiekvienam, evangelikų baptistų mėnesinis laikraštis, leistas 1923–1940 m. Šiauliuose, nuo 1932 m. Kaune.
Istorija
1923–1926 m. leido Krikščionių raštų platinimo komitetas, 1926–1935 m. – Evangelikų baptistų draugija, nuo 1935 m. – Teodoras Gerikas. Spausdino Ryto spaustuvė Klaipėdoje, J. Kuzmickio ir L. Beilio spaustuvės Kaune. Išleido priedus „Giesmių vainikėlis“, „Tiesos draugo rinkinėlis“.
Spausdino giesmes, religinius tekstus, pasakojo apie tikinčiųjų gyvenimą kitose šalyse.
Redagavo Martinas Kairys, Teodoras Gerikas. Bendradarbiavo P. Martinaitis, V. Lukošiūnas, P. Tamuliūnas ir kt.
Griežiai (reikšmės)
Griežiais vadinami kaimai:
Emanuelis Bžostovkis
Emanuelis Bžostovkis (? – 1689 m. gruodžio 20 d.) – Kiprijono Povilo sūnus. Lietuvos didysis raštininkas nuo 1683 metų.
Biografija
Kilo iš bajorų Bžostovskių giminės. Kiprijono Povilo Bžostovskio sūnus.
Magelanas
Magelanas gali reikšti:
LituanicaSAT-1
miniatiūra|right|Kosminės misijos logotipas miniatiūra|right|Pirmieji Lietuvos palydovai pašto ženkle
LituanicaSAT-1 – vienas iš dviejų pirmųjų Lietuvos palydovų. Projekto iniciatoriai – Vytenis Buzas ir Laurynas Mačiulis (VšĮ „Inovatyvūs inžineriniai projektai“), projekto komandą sudarė Vilniaus universitetas, Vilniaus Gedimino Technikos Universitetas, Klaipėdos valstybinė kolegija, apie 20 Lietuvos įmonių. Tokiu palydovui suteiktu pavadinimu siekta pagerbti Stepono Dariaus ir Stasio Girėno skrydį per Atlantą. Kosminės misijos vadovas – Vytenis Buzas, misijos technikos vadovas – Laurynas Mačiulis. Palydovas iškeltas į kosmosą 2014 m. sausio 9 d. Tuo pat metu paleistas ir kitas lietuviškas palydovas – „LitSat-1“. Paleistas savarankiškai skrieti kosminėje erdvėje 2014 m. vasario 28 d.
Misijos eiga
Nanopalydovas „LituanicaSAT-1“ orbitoje praleido maždaug šešis mėnesius. Palydovas į kosmosą iškeltas 2014 m. sausio 9 d. Jis buvo paleistas bendradarbiaujant su JAV Nacionaline aeronautikos ir kosmoso administracija NASA, iš Floridos valstijoje įsikūrusio Kenedžio kosminių skrydžių centro. Į Tarptautinę kosminę stotį palydovą nugabeno kompanijos „Orbital Sciences Corporation“ raketa nešėja „Antares“, Tarptautinės kosminės stoties aptarnavimo laivu „Cygnus 2“. Ten jis buvo sumontuotas šliuze ant robotinės rankos, kuri išmetė palydovą į orbitą vasario 28-ąją. Misijos tikslai – išbandyti Lietuvoje pagamintas silicio saulės baterijas, palydovinio ryšio, nufotografuoti Žemę ir, jeigu pasiseks, – Lietuvą. Taip pat ištransliuoti LR Prezidentės Dalios Grybauskaitės sveikinimą „Linkėjimai visiems lietuviams visame pasaulyje“.
Istorija
2010 m. pabaigoje Japonijos palydovų gamintoja „Axelspace“, Tokijo universitetas ir Japonijos nanopalydovų centras organizavo nedidelių, iki 50 kg sveriančių palydovų projektų konkursą. Nors tarp 10 finalininkų nepateko nė viena iš 4 lietuvių paraiškų, tačiau lietuvių kosminės idėjos buvo išgirstos, dalyvaujant konkurse buvo užmegzta naudingų kontaktų, kurie ilgainiui turėjo virsti lietuvišku palydovu orbitoje. Tokijo universitetas su partneriais ketina kurti 50-ies palydovų sistemą, todėl Lietuvai pasiūlyta bendradarbiauti mokslo ir mokymo srityse. Manyta, kad vieną iš 50-ies tokios sistemos palydovų galėtų kurti trys Baltijos šalys kartu ar vien Lietuva. Lietuviški projektai daugiausia susiję su palydoviniais gaisrų ir potvynių, atominių elektrinių, radiacijos bei kitais stebėjimais. Prie palydovinių technologijų plėtros Lietuvoje prisideda Kauno technologijos universiteto Mechatronikos katedra, Lietuvos energetikos institutas, be to, keletas privačių bendrovių, kuriančių elektronikos sistemas palydovams.
Duomenys
Palydovo techniniai duomenys:
Lietuvos ir kaimyninių šalių panašūs kosminiai aparatai
Baltijos šalyse sukurti ir paleisti (ar ruošiami paleidimui) pirmieji kosminiai aparatai:
Vincas Mincevičius
Vincas Mincevičius (1915 m. spalio 31 d. Laubenas – 1992 m. gegužės 30 d. Aosta) – lietuvių katalikų dvasininkas, Išeivijos veikėjas.
1952 m. spalio mėnesį įkūrus Italijos lietuvių bendruomenę, tapo pirmuoju valdybos pirmininku, ilgus metus vadovavo bendruomenei. Daugiau nei 25 m. redagavo Eltą italų kalba. Jo pastangomis italų kalba išleista Lietuvos Katalikų bažnyčios kronika, daug įvairių knygų bei leidinių apie Lietuvos okupaciją, lietuvių tautos kančią bei persekiojimus.
Pasak PLB vicepirmininko Vaclovo Kleizos, jo dėka "italų spaudoje, radijuje ir televizijoje minimas Lietuvos vardas”.
Bernardas Bučas
miniatiūra|180px|right|Atminimo ženklas (akmuo ir plaktukas su kaltu) Kaune, Seinų g. 5
Bernardas Bučas (1903 m. lapkričio 18 d. Naurašiliai, Smilgių valsčius – 1979 m. gruodžio 21 d. Kaunas) – Lietuvos skulptorius. Palaidotas Romainių kapinėse Kaune.
Biografija
Augo gausioje mažažemio valstiečio šeimoje. Brolis architektas Kazimieras Bučas. Bernardas buvo vyriausias vaikas šeimoje. Mokėsi Smilgių pradžios mokykloje. G. Petkevičaitės-Bitės globojamas 1920–1926 m. mokėsi Panevėžio gimnazijoje, kurioje piešimą dėstė tuomet jau žinomas skulptorius Juozas Zikaras.
1926–1928 m. studijavo Romos, 1928–1929 m. Briuselio karališkojoje dailės akademijoje. 1930 m. grįžo į Lietuvą. Atlikęs karinę tarnybą, nuo 1932 m. įsikūrė Panevėžyje, kur dirbo kaip laisvas menininkas. Nuo 1932 m. dalyvavo dailės parodose.
1936 m. rudenį gavo Švietimo ministerijos stipendiją. 1936–1937 m. tobulinosi Paryžiuje. 1936 m. gruodžio 12 d. vienoje Paryžiaus merijų susituokė su Salomėja Nėrimi. Po studijų menininkų pora grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Palemone, Kauno priemiestyje. Čia skulptorius pats projektavo ir statė namą, pasisodino didelį sodą. 1937 m. spalio 23 d. gimė sūnus Saulius.
1940–1941 m. dėstė Kauno prekybos vidurinėje mokykloje dekoravimą. Ilgus metus vadovavo Kauno „Dailės“ kombinato meno tarybai.
Kūryba
Sukūrė skulptūrų, skulptūrinių grupių, statulų, antkapinių paminklų, reljefų, biustų, tapybos ir grafikos kūrinių. Ankstyvajai kūrybai būdinga stilizacija, yra art deco bruožų, kompozicijos darbo tema realistiškesnės. Po karo sukurtos skulptūros natūralistinės.
Žymiausi kūriniai:
Onutė Narbutaitė
Onutė Narbutaitė-Skirmantienė (g. 1956 m. birželio 12 d., Vilniuje) – kompozitorė,
Lietuvos Nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatė, Lietuvos kompozitorių sąjungos narė.
Biografija
Gimė muzikologės Onos Narbutienės ir geologo Vytauto Narbuto šeimoje. 1963–1974 m. mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vid. meno m-kloje. Kompozicijos pradmenis Onutė Narbutaitė gavo iš kompozitoriaus Broniaus Kutavičiaus, o 1979 metais baigė Lietuvos valstybinės konservatorijos (dabar Lietuvos muzikos ir teatro akademija) prof. Juliaus Juzeliūno kompozicijos klasę. 1979-1982 metais dėstė muzikos teorijos ir istorijos disciplinas Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, nuo 1982 m. atsidėjo tik kūrybai ir gyvena Vilniuje.
Кūrybinė veikla
Šalia daugelio Lietuvos atlikėjų, jos muziką yra interpretavę Bavarijos Radijo Simfoninis orkestras, Sinfonia Varsovia, BBC simfoninis orkestras, Birmingemo simfoninis orkestras, Lenkijos Radijo Nacionalinis simfoninis orkestras, Basel Sinfonietta, Tapiola Sinfonietta, Sinfonietta Rīga, Miuncheno kamerinis orkestras, Ensemble Resonanz, Silezijos kvartetas, Arditti kvartetas ir daugelis kitų.
Ji buvo kviestinė festivalio kompozitorė Kaustineno XX-oje kamerinės muzikos savaitėje (Suomija, 1998), kur šalia kitų atlikimų įvyko ir užsakyto kūrinio premjera (Sinfonia col triangolo, atlikta Ostrobotnijos kamerinio orkestro), bei festivalyje "Aboa musica" (Turku, 2003), kurio visa programa buvo skirta dviejų kompozitorių – Einojuhani Rautavaaros ir Onutės Narbutaitės kūrybai (tarp kitų kūrinių, Turku filharmonijos orkestro atlikta Simfonija Nr.2). Festivalio metu Sibelijaus muziejuje pristatyta 2002-2003 m. įrašų kompanijos „Finlandia records“ išleista ir plataus tarptautinio pripažinimo sulaukusi keturių autorinių Narbutaitės CD serija.
Jos muzika, įskaitant užsakyto kūrinio premjerą, buvo vienas iš festivalio „Europäisches Musikfest Münsterland“ akcentų (1999), ji buvo reziduojanti kompozitorė vasaros menų mokykloje „Synaxis Baltica 2006“ Giorlice. Kompozitorė pristatė savo kūrybą įvairaus formato renginiuose (konversatoriumas, „workshop“ etc.), tame tarpe Frankfurto Knygų mugės forume (2002), Baltijos jūros šalių muzikai skirtoje konferencijoje Sietle (2004), Vienos Muzikos ir atlikimo menų universitete (2015). 2006 m. Krokuvos Muzikos akademijos iniciatyva išskirtinis dėmesys Narbutaitės muzikai buvo skirtas X-os Lenkų-lietuvių muzikologų konferencijos ir koncertų Krokuvoje metu, Akademijos choro ir orkestro pajėgomis Krokuvos šv. Petro ir Povilo bažnyčioje atliktos Tres Dei Matris Symphoniae.
Jos muzika taip pat skambėjo festivaliuose „Gaida“ (daug kartų nuo 1991), "Musikhøst" (Odenzė, 1992), „Varšuvos ruduo“ (1994, 1997, 2007, 2013), "De Suite Muziekweek" (Amsterdamas, 1995), "Frau musica nova" (Kelnas, 1998), "MaerzMusik" (Berlynas, 2003), "Icebreaker II: Baltic Voices" (Sietlas, 2004), „Pan Music Festival“ (Seulas, 2004, 2005), ISCM World Music Days (Bernas, 2004, Talinas 2019), "Est-Ovest" (Turinas, 2006), „Festival de Música de Alicante“ (2006), „Ars musica“ (Belgija, 2009), Internationales Musikfest Hamburg (Elbės filharmonija, 2018) ir kt. Tarptautiniame Czesławo Miłoszo literatūros festivalyje Krokuvoje, skirtame poeto 100-mečiui (2011), kaip pagrindinis muzikinis akcentas Krokuvos Operos teatre atlikta oratorija Centones meae urbi.
1991 m. su kolegomis Vidmantu Bartuliu, Algirdu Martinaičiu ir Mindaugu Urbaičiu Vilniaus Menininkų rūmuose surengtas unikalus grupinis trijų dienų festivalis BUM&N. Nuo 1982 m. rengti autoriniai koncertai Lietuvoje, Miunsteryje (2005), Giorlice (2006), Londone (2013), Vienoje (2015), Grace (2017). 2014 m. Lietuvos Nacionaliniame operos ir baleto teatre pastatyta opera “Kornetas”. EBU spektaklio transliaciją įtraukė į 2014-2015 metų Euroradijo Operos sezoną. Tarptautinėje kompozitorių tribūnoje (International Rostrum of Composers), kurią organizuoja Tarptautinė muzikos taryba prie UNESCO bei visų penkių kontinentų radijo transliuotojai, į geriausių kūrinių dešimtuką pateko orkestrinės kompozicijos Melodija Alyvų sode (Paryžius, 2004), krantas upė simfonija (Lisabona, 2010), Was There a Butterfly? (Palermas, 2017).
Diskografija
Autoriniai CD:
Italijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Italijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Dalyviai
Iš viso sezone dalyvavo 20 komandų – 13 aukščiausias vietas pelniusių 2012 m. sezone ir 3 paaukštintos iš Serie B čempionato. Pirmą kartą komandos istorijoje į Serie A pateko U.S. Sassuolo Calcio komanda iš Sasuolo.
Pirmą kartą Serie A istorijoje sezone vyko net 5 miestų derbiai – Milano (Internazionale ir Milan), Turino (Juventus ir Torino), Romos (Lazio ir Roma), Genujos (Genoa ir Sampdoria) bei Veronos (Chievo ir Hellas Verona).
Čempionais likus trims turams iki sezono pabaigos trečią kartą iš eilės tapo Juventus ekipos futbolininkai.
NK Karlovac
Karlovaco NK – Kroatijos futbolo klubas iš Karlovaco.
Liuteronybė
140px|thumb|[[Martin Luther|Martynas Liuteris]] Liuteronybė – pagrindinė, ankstyviausia ir dabar labiausiai paplitusi protestantizmo kryptis, kilusi iš XVI a. krikščioniškosios reformacijos Vokietijoje. Pradininkas – Martynas Liuteris (1483–1546 m.). Liuteronybėje nėra griežtos ribos tarp dvasininkų ir pasauliečių, visi pripažįstami šventais Kristuje. Nėra vienuolijos ir celibato, iš 7 Romos krikščionybės sakramentų liuteronų pripažįstami tik Krikštas ir Komunija.
Liuteronais save laiko ~82,6 mln. krikščionių (2006 m.).
Istorija
left|140px|thumb|Liuteronų ženklas Formalia liuteroniškosios reformacijos judėjimo pradžia laikoma 1517 m. spalio 31 d., kai augustinų vienuolis M. Liuteris ant Vitenbergo pilies (dab. Saksonijos-Anhalto žemėje) durų prikalė savo garsiąsias 95 tezes, nukreiptas prieš neribotą popiežiaus valdžią ir indulgencijų (atlaidų) pardavinėjimą. Pagrindinis M. Liuterio siekis buvo atnaujinti Romos katalikų bažnyčią, grąžinti ją prie Biblijos mokymo ir pirmųjų krikščionių išpažinimo ir patirties. Dėl nesutarimų, diskusijų ir jų išprovokuotų prakeikimų M. Liuterio šalininkai suformavo atskirą bažnyčią.
Liuteronybė Lietuvoje
Liuteronybę Lietuvoje XVI a. pradžioje pradėjo skelbti Abraomas Kulvietis (1510–1545), M. Liuterio ir Philipp Melanchtono (1497–1560 m.) mokinys. Lietuvoje yra 54 liuteronų parapijos (2008 m.). Centras – Vilniuje. Taip pat yra jiems giminiškų evangelikų reformatų (kalvinistų) bendruomenių.
Parapijos
thumb|[[Šilutės evangelikų liuteronų bažnyčia]]
Sūryminis sūris
thumb|200px|Sūryminis sūris Appenzeller thumb|200px|Sūryminis sūris Feta Sūryminis sūris  – sūryme brandinamas (nuo valandų iki savaičių) ir laikomas sūris.
Sūrymas osmosiškai stabdo nepageidaujamų bakterijų, kurios gali suteikti nemalonų skonį, veiklą. Sūrymas taip pat suteikia sūriui sūroką, pikantišką gardį, kuris pageidaujamas daugelyje sūrių rūšių.
Pavyzdžiai yra brinza, feta.
Nuorodos
Types of cheese
Nenortai II
Nenortai II – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Pabaisko.
Suvainiškio pagrindinė mokykla
Rokiškio rajono Suvainiškio pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Suvainiškyje (Rokiškio raj.), Panemunio g. 17, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190247720, steigėjas – Rokiškio rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Pirmoji pradinė mokykla Suvainiškyje įkurta 1907 m. Pirmasis mokytojas buvęs iš Suvalkijos kilęs Kazimieras Stebulis. Iš pradžių mokyklą lankė ir žydų vaikai, vėliau atsiskyrė. Mokykla veikė miestelėnų namuose, 1911–1913 m. jai pastatytas atskiras mūrinis pastatas. Tarpukariu buvo jau šešių klasių mokykla, dirbo keli mokytojai. 1945 m. mokykloje buvo trys komplektai, dirbo trys mokytojai, mokėsi 84 mokiniai. 1950 m. mokykla pertvarkyta į septynmetę, 1961 m. – į aštuonmetę. 1969 m. perkelta į naują pastatą, tuo metų ją lankė 125 mokiniai. 1986 m. pavadinta nepilna vidurine, 1988 m. tapo devynmete, 1993 m. – pagrindine.
Sumažėjus mokinių skaičiui, 2008 m. mokykla reorganizuota į Pandėlio pradinės mokyklos Suvainiškio pradinio ugdymo skyrių, o 2012 m. uždaryta. Suvainiškio moksleiviai mokykliniu autobusu vežiojami į Pandėlio gimnaziją.
Direktoriai
Nuo 1950 m. iki uždarymo mokykloje direktoriavo:
Apsingė (upė)
Apsingė – upelis pietų Lietuvoje, Alytaus ir Varėnos rajonuose; Nemuno dešinysis intakas. Išteka iš Apsingio ežero, 1 km į pietus nuo Makniūnų. Vingiuoja pietų kryptimi pro Subartonių miškus. Įteka į Nemuną 409,8 km nuo jo žiočių, ties Netiesomis.
Intakai: Gulbinė, Netiesa (dešinieji), Kempė (kairysis, per Netiesėlio ežerą).
Upelio žemupys patenka į Dzūkijos nacionalinį parką. Prie Apsingės yra Apsingės ir Netiesų kaimai.
Vandenvardis Apsìngė neaiškus: gali būti kilęs tiek nuo žodžio epušė, tiek nuo šaknies, reiškiančios takius vandenis, upę.
Ruklaukis
Ruklaukis – buvęs kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 3 km nuo Stačiūnų, 1 km į šiaurės vakarus nuo Jasvilaičių, Kvartos miške.
Eurofighter Typhoon
Eurofighter Typhoon – XX a. pabaigoje Europos šalių konsorciumo sukurtas dvimotoris universalusis kovos lėktuvas.
Konstrukciškai lėktuvas yra žemasparnis monoplanas, sukurtas pagal „delta sparno" (t.y. be galinių horizontalių stabilizatorių) ir „anties" (t.y. su priekiniais nedideliais stabilizatoriais) aerodinamines schemas. Tokia konstrukcija užtikrina geresnes manevrines charakteristikas, tačiau daro lėktuvą aerodinamiškai nestabiliu. Dėl šios priežasties lėktuvas yra valdomas per skrydžio kompiuterius.
Pradėtas kurti 1983 m. Pradžioje lėktuvą kūrė trijų organizacijų BAE Systems, Airbus Group ir Alenia Aermacchi konsorciumas. 1986 m. buvo sukurta Eurofighter GmbH kompanija, kuri rūpinosi tolimesniu lėktuvo gaminimu.
1988 m. keturių įmonių - „MTU Aero Engines", „Rolls-Royce", „Avio", „ITP" - konsorciumas pradėjo projektuoti variklius „EJ200". Planerio bandymai pradėįti 1991 m. Pirmąjį skrydį lėktuvas atliko 1994 m. kovo 27 d. (pilotas bandytojas - DASA vyr. pilotas Peter Weger). 1998 m. buvo pasirašyta pirmoji sutartis dėl serijinės gamybos, o lėktuvas oficialiai gavo pavadinimą "Typhoon".
Pagrindinė ginkuotė - raketos (oras-oras: „ASRAAM", „IRIS-T", „AIM-9 Sidewinder", „AIM-120" „AMRAAM", „MBDA Meteor"; oras-žemė - „Taurus KEPD 350", „Storm Shadow", „Brimstone II", priešlaivinės „Marte ER") ir valdomos bombos - „Paveway II (GBU-10)" 2000 svarų bomba, „Paveway II (GBU-16)" 1 000 svarų bomba, „Paveway II (GBU-48)" 1 000 svarų bomba, „Paveway IV", "Joint Direct Attack Munition (GBU-54)"). Antrinė ginkluotė - 27 mm kalibro aviacinė patranka „Mauser BK-27".
Pirmieji lėktuvai pradėti naudoti 2003 m. rugpjūčio 4 d. Operatoriai - Jungtinės Karaystės, Ispanijos, Italijos Kataro, Kuveito, Omano Saudo Arabijos ir Vokietijos karinės oro pajėgos.
2020 m. buvo pagamintas 571 toks lėktuvas. 2020 m. buvo žinoma apie pateiktus 681 ižsakymą.
Lėktuvai gaminti keturiomis serijomis (pranc. "Tranche). 2020 m. pabaigoje įvairūs užsakovai buvo užsisakę ir įsigiję skirtingų serijų lėktuvus:
Pirmą kartą kariniuos veiksmuose šie lėktuvai dalyvavo Libijos pilietinio karo 2011 m. metu, Europos šalių karinių oro pajėgos vykdytuose antskrydžiuose.
Nuo 2009 m. šie lėktuvus naudojami Baltijos oro policijos misijose.
Lietuvos civilinė teisė
Lietuvos civilinė teisė - Lietuvos privatinės teisės, Lietuvos teisės sistemos dalis; nacionalinė civilinė teisė.
Istorija
Lietuvos teritorijoje galiojo ne tik Lietuvos, bet ir užsienio valstybių įstatymai (kai 1840 m. buvo panaikintas Lietuvos Statutas). Pvz., Prancūzijos civilinis kodeksas (Užnemunės krašte), Prūsų žemės teisynas, Rusijos imperijos civiliniai įstatymai (sudarę civilinį kodeksą, vad. X tomas). Palangos apylinkėse, Lietuvai priskirtose iš buvusios Kuršo gubernijos, buvo taikomi carinės Rusijos laikų civiliniai įstatymai Pabaltijo kraštams. Klaipėdos kraštas turėjo paklusti Vokietijos civiliniams įstatymams Sovietinės okupacijos metais buvo įvestas Lietuvos TSR civilinis kodeksas.
Teisės šaltiniai
Pagrindinis teisės šaltinis - LR civilinis kodeksas.
Papildomi teisės šaltiniai - Lietuvos civilinės teisės mokslas, doktrina (pvz., LR civilinio kodekso komentaras) ir kt.
Kiti šaltiniai - bendrieji Lietuvos teisės šaltiniai (pvz., LR Konstitucija).
Lietuvos civilistika
Lietuvoje civilinės teisės mokslą plėtoja:
Barvainiai
Barvainiais vadinami du kaimai Pakruojo rajone:
Gediminas Černiauskas
Gediminas Černiauskas (g. 1957 m. gegužės 15 d. Vilniuje) – Lietuvos politikas, buvęs sveikatos apsaugos ministras.
Išsilavinimas, mokslinė veikla
1980–1983 m. VU dėstytojas. 1983–1990 m. Lietuvos SSR Mokslų akademijos Ekonomikos instituto mokslinis bendradarbis.
1990–1993 m. Sveikatos apsaugos ministerijos ekonomikos valdybos viršininkas. 1993–2001 m. UAB „Sveikatos ekonomikos centras“ direktorius. 2001–2004 m., 2008 m. ir 2012–2014 m. sveikatos apsaugos viceministras. 2004–2007 m. MRU docentas. 2007–2008 m. Ministro Pirmininko patarėjas. 2008 m. sveikatos apsaugos ministras. 2014–2015 m. sveikatos apsaugos ministro visuomeninis konsultantas. Nuo 2016 m. Seimo nario Juliaus Sabatausko padėjėjas.
Šeima
Gyvenimo partnerė Sigita Kavaliūnaitė
Gedimino kalno funikulierius
Istorija
Funikulierių 2002 m. pagamino Austrijos įmonė „ABS Transportbahnen“.
Dėl nuošliaužų grėsmės funikulierius buvo uždarytas 2016 m. gruodį – 2017 m. rudenį. Taip pat jis buvo uždarytas 2019 m. kovo ir balandžio mėnesiais dėl remonto.
Nuorodos
Lietuvos keltuvai
Lietuvių kalbos institutas
right|thumb|250px|Lietuvių kalbos institutas Lietuvių kalbos institutas – valstybinė mokslo institucija Vilniuje, lietuvių kalbos mokslinių tyrinėjimų, žinių apie lietuvių kalbą ir jos mokslinius tyrinėjimus sklaidos centras. Nuo 2004 m. Europos Sąjungos nacionalinių kalbos institucijų federacijos (EFNIL), nuo 2003 m. Tarptautinio terminologijos informacijos centro (INFOTERM), nuo 2006 m. Europos terminologijos asociacijos (EAFT), nuo 2005 m. Europos leksikografų asociacijos (EURALEX) narys.
Veikla
Mokslinės veiklos svarbiausios kryptys: lietuvių kalbos istorija, leksika, terminologija, gramatika, onomastika, kalbos funkcionavimas visuomenėje, tarmės, kalbos kontaktų tyrinėjimas. Kaupiama ir skaitmenuojama lituanistinė medžiaga, sudaromos tarmių, senųjų raštų, bendrinės kalbos, terminų, sinonimų duomenų, kalbos tvarkybos informacinė bazės, Lietuvos vietovardžių geoinformacinė duomenų sistema, elektroninė „Lietuvių kalbos žodyno“ kartoteka ir kt. Lietuvių kalbos institutas padeda formuoti valstybinės lietuvių kalbos tyrinėjimo ir vartojimo strategiją ir taktiką. Teikia ekspertines ir kitas paslaugas visuomenei (veikia interneto svetainė „Kalbos namai“, skirtas visuomenės kalbos praktikai) rengia seminarus ir konferencijas, gramatikos, dialektologijos studijų vasaros mokyklas, moksleivių konkursus, pažintines ekskursijas, paskaitas. Remia užsienio aukštųjų mokyklų baltistikos ir lituanistikos centrų mokslinę bei akademinę veiklą.
Istorija
Lietuvių kalbos instituto užuomazgos – 1930 m. J. Balčikonio suburta Lietuvių kalbos žodyno redakcija. Tuomet imtasi kolektyviai rašyti žodyną, kuris iki šiol yra didžiausias ir vienas reikšmingiausių Instituto darbų. 1939 m. Kaune įsteigtas Antano Smetonos Lituanistikos institutas, kuriam, be kitų uždavinių, buvo pavesta tirti lietuvių kalbą, rinkti, tvarkyti ir skelbti lietuvių kalbos medžiagą ir atstovauti lituanistikos mokslams Lietuvoje bei užsienyje. 1940 m. Lietuvai atgavus Vilnių į jį perkeltas ir Lituanistikos institutas. Jis įsikūrė inžinieriaus P. Vileišio 1902–1905 m. pastatytuose rūmuose Antakalnio gatvėje, viename iš pastatų Institutas buvo iki 2002 m.
1941 m. Lietuvą aneksavus Sovietų Sąjungai Lituanistikos instituto ir Lietuvių mokslo draugijos pagrindu įkurtas Lietuvių kalbos institutas Lietuvos mokslų akademijos sudėtyje. 1945 m. Lietuvių kalbos instituto veikla atnaujinta, tuo metu Institute dirbo tik 12 darbuotojų. 1952 m. Mokslų akademijos prezidiumo nutarimu Lietuvių kalbos institutas sujungtas su Lietuvių literatūros institutu. Jungtinio instituto direktoriumi tapo rašytojas ir literatūros kritikas Kostas Korsakas, vadovavęs jam iki 1984 m. Lietuvių kalbos ir literatūros institute iš pradžių dirbo 47 darbuotojai, o 1980 m. – 113. 1952 m. Institute įsteigta aspirantūra. 1941–1952 m. buvo kaupiamos lietuvių kalbos žodyno, tikrinių vardų kartotekos, tyrinėti Vilniaus krašto vietovardžiai, tarmės, 1951 m. sudaryta medžiagos lietuvių kalbos atlasui rinkimo programa, organizuotos dialektologijos ekspedicijos, redaguotas ir leistas akademinis lietuvių kalbos žodynas, kiti leidiniai.
1990 m. balandžio 16 d. atkurtas atskiras Lietuvių kalbos institutas. Jo direktoriumi išrinktas Aleksandras Vanagas. Tų metų pabaigoje Institute dirbo 95 žmonės, iš jų 63 mokslo darbuotojai. 1991 m. Institutui suteiktas valstybinės mokslo institucijos statusas. 1993 m. Institutas pasirašė mokslo ir studijų asociacijos sutartį su Vytauto Didžiojo universitetu. . 2008 m. Institute dirbo 70 mokslo darbuotojų, iš jų 9 habilituoti daktarai ir 37 daktarai.
Struktūra
1953 m. Lietuvių kalbos ir literatūros institute kalbos mokslui buvo skirti Dabartinės lietuvių kalbos ir žodynų bei Kalbos istorijos ir dialektologijos sektoriai. 1960 m. pirmasis jų reorganizuotas Dabartinės lietuvių literatūrinės kalbos ir Žodynų sektorius. Abiejuose sektoriuose tuo metu dirbo po 7 mokslinius bendradarbius. Pirmajam nuo įkūrimo iki 1976 m. vadovavo Jonas Kruopas, vėliau – Aleksandras Vanagas. 1990 m. sektorius pertvarkytas į Gramatikos skyrių, jam 1990–2001 m. vadovavo Vytautas Ambrazas, nuo 2001 m. Akselis Holvoetas.
Žodynų sektoriui iki 1976 m. vadovavo Zigmas Zinkevičius, 1976–1990 m. Kazys Ulvydas, 1990–2002 m. Vytautas Vitkauskas, nuo 2003 m. Leksikografijos centrui vadovavo Vilija Sakalauskienė. Nuo 1952 m. Žodynų sektoriuje dirbo Terminologijos komisija (vadovas – Jonas Kruopas). 1971 m. ji pertvarkyta į Terminologijos grupę, kuriai ėmė vadovauti Kazimieras Gaivenis. 1990 m. Institute įkurtas Kalbos kultūros ir terminologijos skyrius (vadovas – Stasys Keinys). Po metų jis pertvarkytas į du atskirus padalinius: Kalbos kultūros skyrių, kuriam iki 2001 m. vadovavo Pranas Kniūkšta, 2001–2006 m. – Rita Miliūnaitė, nuo 2006 m. – Loreta Vaicekauskienė, ir Terminologijos skyrių (nuo 2003 m. Terminologijos centras), kuriam iki 2000 m. vadovavo Kazimieras Gaivenis, nuo 2000 m. – Albina Auksoriūtė.
Kalbos istorijos ir dialektologijos sektoriui, kuriame 1953 m. buvo 5 moksliniai bendradarbiai, iš pradžių vadovavo Borisas Larinas, 1953–1955 m. – Kazys Ulvydas, 1955–1960 m. – Jonas Kruopas, 1960–1966 m. – Elena Grinaveckienė, 1966–2000 m. – Kazys Morkūnas, 2001 m. – Giedrius Subačius, 2001–2002 m. – Ona Aleknavičienė, šiuo metu – Danguolė Mikulėnienė. 1959 m. šiame sektoriuje įsteigta Toponimikos grupė (vadovas – Aleksandras Vanagas), kuri 1976 m. perkelta į Dabartinės lietuvių literatūrinės kalbos sektorių, o 1991 m. pertvarkyta į Vardyno skyrių, kuriam nuo įsteigimo vadovavo Vitalija Maciejauskienė, nuo 2003 m. – Laimutis Bilkis. 1974 m. Dabartinės lietuvių literatūrinės kalbos sektoriuje įkurta Sociolingvistikos grupė, kuri 1979 m. perkelta į Kalbos istorijos ir dialektologijos sektorių, o vėliau – į Gramatikos skyrių. 1992 m. Institute įsteigta Leidybos grupė. Jai iš pradžių vadovavo V. Gružas, nuo 1993 m. – A. Stanislovaitienė, nuo 2001 m. – Jolanta Zabarskaitė.
Šiuo metu institute veikia:
Bibliografija
Leidžiamos serijos:
Tęstiniai leidiniai:
Dykaraginiai
Dykaraginiai (Bovidae) – porakanopių (Artiodactyla) žinduolių šeima. Gausiausia atrajotojų grupė, turinti daugiau nei 100 rūšių. Įvairaus dydžio ir išvaizdos. Mažiausio dykaraginio – nykštukinės antilopės – kūno aukštis 25 cm, masė – 2-3 kg, o stambiausių (jako, stumbro, gaūro) kūno aukštis siekia 2 m, masė – iki 1000 kg. Daugelis gyvena atviruose landšaftuose.
Plaukų danga dažniausiai vienspalvė, bet daugelio rūšių papilvė ir pasturgalis šviesesni ar balti. Skrandis sudarytas iš 4 skyrių ir pritaikytas gerai suvirškinti žolinį maistą. Žolę peša liežuviu, kurį prispaudžia prie aštrių apatinių priekinių dantų. Iltinių dantų ir viršutinių kandžių neturi, o skruostiniai yra su aukštais vainikais. Patinai, o daugelio rūšių ir patelės, turi porą nešakotų nenumetamų ragų. Tai raginės makštys, gaubiančios kaulines kaktikaulių išaugas. Ragų forma būna labai įvairi (iešmo, įvairiai išlinkę, spirališkai susisukę). Ragų paviršius būna lygus, su įvairaus dydžio skersiniai žiedais, raukšlėmis, gūbreliais priekinėje dalyje ir išilginėmis briaunomis. Galūnės keturpirštės, rečiau dvipirštės.
Žiobiškio pagrindinė mokykla
Rokiškio rajono Žiobiškio pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Rokiškio raj., Žiobiškyje, Šilo g. 6, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190247873. Steigėjas Rokiškio rajono savivaldybės taryba.
Dykaraginiai
Dykaragiai yra augalėdžiai. Paplitę Afrikoje, Eurazijoje ir Šiaurės Amerikoje. Gyvena įvairiomis klimatinėmis sąlygomis, dažniausiai stepėse ir savanose. Ganosi bandomis, greitai bėgioja. Jauna žinduolių grupė, žinoma nuo mioceno. Susiformavo stepiniuose Eurazijos plotuose. Artėjant ledynmečiui daugelis pasitraukė iš šiaurinių sričių į Afriką, dalis liko Azijoje, o į Šiaurės Ameriką pateko tik nedaugelis rūšių.
Žiobiškio pagrindinė mokykla
Istorija
Nuo 1911 iki 2009 m. Žiobiškyje veikė mokykla. Buvusios mokyklos pastate 2010 m. įkurta Rokiškio jaunimo centro turistinė bazė.
Dykaraginiai
Dykaragiai nuo seno intensyviai medžiojami, daugelis rūšių dabar retos, kai kurios visai išnyko. Daugiau kaip 40 rūšių ir 70 porūšių įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą. Galimybė šiuos žvėris stebėti, fotografuoti ir filmuoti Afrikos ir Azijos nacionaliniuose parkuose skatina turizmą ir stiprina besivystančių šalių ekonomiką. Iš šios šeimos domestikuoti naminiai raguočiai (jaučiai, jakai), avys ir ožkos.
Skirstoma į pošeimius:
Lietuvoje gyvena šie dykaraginiai:
Anksčiau gyvenęs Lietuvos miškuose tauras jau išnykęs.
Kerešas
Kerešas − upė Vengrijos pietryčiuose, Tisos kairysis intakas.
Kerešo upė susidaro susiliejus dviem upėms − Baltajam Krišui ir Juodajam Krišui, kurie išteka iš kalnų vakarų Rumunijoje. Vengrijos teritorijoje, prie Diulos (Gyula) miesto, abi upės susilieja ir sudaro Kerešo upę.
Didžiausi miestai prie Kerešo upės:
Prie Čongrado (Csongrád) miesto Kerešas įteka į Tisą.
Barzdžiūnai (reikšmės)
Barzdžiūnais vadinami kaimai:
Stonkus
Stonkus − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Stonkienė arba Stonkuvienė (ištekėjusi moteris) ir Stonkutė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Antonello da Messina
right|thumb|200px| Antonelo da Mesinos „Vienuolė annuciate“ (apie [[1476, Abatellis rūmai, Palermas)]] Antonelas da Mesina arba tiesiog Mesina (it. Antonello da Messina, tikr. Antonio di Giovanni de Antonio, apie 1425-1430 – 1479 m. vasario 19 (?) d.) – italų XV a. ankstyvojo renesanso dailininkas iš Mesinos, Sicilijos. Laikoma, kad jis supažindino Italijos dailininkus su aliejinės tapybos technikos plačiomis galimybėmis. Dailininkas garsus grupe portretų, kurių žymiausias pavadinimu „Kondotjero portretas“ (1475, Luvras, Paryžius). Kitu plačiai žinomu jo paveikslu minima „Vienuolė annuciate“.
Kęstutis Slavinskas
Kęstutis Slavinskas:
Antonello da Messina
Biografija
Išliko mažai žinių apie Antonelo gyvenimą. Jo giminė buvo neblogai įsitvirtinusi Sicilijos salos Mesinos miesto vidurinėje klasėje tarp prekiautojų ir amatininkų. Jo senelis Mikelė buvo brigantinos savininkas, tėvas Džovanis buvo mazonus − kažkas tarp meistro akmentašio ir marmuro apdirbėjo. Dailininko motina Garita (ar Margerita) dar buvo gyva, kai Antonelas mirė 1479 m. Dailininkas Antonijus gimė apie 1425−1430 m. Pravardę Antonello da Mesina gavo vėliau (liet. reikštų Antonijus iš Mesinos). Mesinos miesto meninė aplinka nebuvo palanki vystytis individualiam dailininko talentui. Joje vyravo religinių bendruomenių užsakymai griežtai kanonizuotų ir per amžius nusistovėjusių formų paveikslams. Iš tikro Antonelas yra vienintelis Pietų Italijos dailininkas, kuris reikšmingas viso Italijos renesanso meno vystymosi kontekste. Apie 1450 m. jis minimas dailininko Niccolò Colantonio, kuris buvo paveiktas ankstyvojo Nyderlandų meno, mokiniu Neapolyje, kur galėjo studijuoti Provanso ir Nyderlandų dailininkų darbus ir tikriausiai susipažino su Jano van Eiko aliejine tapyba, kurią perėmė ir pradėjo naudoti kaip pirmasis reikšmingas italų tapytojas.
Prieš 1457 m., kai dokumentuotas pirmasis užsakymas, Antonelas grįžo į gimtąją Mesiną, kur įkūrė savas sėkmingas Pietų Italijoje dirbtuves. Jose darbavosi jo brolis ir pusbrolis, bei vėliau sūnus. Nei vienas to laikotarpio dokumentuotas Antonelos darbas nėra išlikęs. Iš kelių jam priskiriamų paveikslų jų chronologiją galima tik spėti. Juose ryški ankstyvojo Nyderlandų meno įtaka. Vienas tokių darbų − „Sibiu krucifiksas“. Apie 1460-65 m. Antonelas nutapė jauno vyro portretą (dabar Valstybiniame Malaspinos muziejuje, Pavija), kuris tapo prototipu grupei žymių Antonelo portretų. Galima spėti, kad apie 1465-1470 m. periodu Antonelas tikriausiai daug keliavo po žemyninę Italiją, jos pietus. Manoma, kad tuo metu Mesina pabuvojo Romoje, kur susipažino su Fra Andželiko ir Piero dela Frančeskos darbais, bei dirbo Redžijo Kalabrijoje. 1473 m. Antonelas sukūrė Šv. Grigaliaus poliptiką Mesinoje (labai pažeistos būklės ir viršutinė vidurinė scena, kurioje buvo vaizduojama tikriausiai pieta, dingusi). Kito poliptiko, datuoto 1473 m. ir atlikto San Giacomo bažnyčiai Kaltadžironėje, fragmentai šiuo metu išsklaidyti po muziejus. left|thumb|200px| „Kondotjero portretas“ ([[1475, Luvras, Paryžius)]] Maždaug tuo metu Antonelo polinkis į Nyderlandų meną dar labiau sustiprėjo, ką rodo paveikslas „Šv. Jeronimas savo studijoje“. Gali būti, kad Antonelas turėjo kažkokių kontaktų su Petrus Christus, kuris keliavo į Italiją ir savo ruožtu buvo paveiktas italų menininkų. Giorgio Vasari versija, kad Antonelas keliavo į Flandriją ir dirbo pas patį Janą van Eiką, laikoma neįtikinama. Visgi Mesinos apylinkėse nebuvo daug rėmėjų ir reikšmingų užsakovų, greičiausiai todėl Antonelas keliavo į Veneciją ir, galima spėti, ten vyko jau būdamas gerai žinomu dailininku. Manoma, kad Antonelas pabuvojo Venecijoje jau 1474 m. (šis apsilankymas nedokumentuotas). Tikrai žinoma, kad dailininkas atvyko į Veneciją 1475 m., tikriausiai prieš tai lankėsi Urbine, Pezare, Riminyje, Feraroje, susipažino tiesiogiai su Piero della Francesca, Giovanni Bellini, Cosimo Tura kūriniais. Greičiausiai tuo metu dar pabuvojo Milane, kur galėjo sutikti flamandų tapytoją Petrus Christus.
Venecijoje Antonelas sukūrė žymiausius savo darbus: „Kondotjero portretą“, „Šv. Sebastijono kančios“, San Cassiano bažnyčios altorių ir vadinamąjį „Antverpeno krucifiksą“. Labai tikėtina, kad jį į Veneciją lydėjo pagalbininkas sūnus Jakobelas. San Cassiano bažnyčios altorius ilgą laiką buvo laikomas pražuvusiu, kai netikėtai trys fragmentai, įskaitant centrinį, vaizduojantį Madoną su Kūdikiu, buvo rasti Habsburgų kolekcijoje Vienoje. Iš spėjamo Šv. Sebastijono triptiko išliko tik centrinė scena, vaizduojanti sušaudytą strėlėmis šventąjį. Venecijos labai trumpo laikotarpio dailininko kūriniai rodo jo visišką persiėmimą italų renesanso dailės dvasia, nors Nyderlandų dailės įtakos bruožai išlaikyti. Antonelo dailė buvo labai aukštai įvertinta Venecijoje, jis atmetė Milano hercogo Galleazzo Maria Sforza kvietimą dirbti Milane dvaro portretistu ir 1476 m. grįžo į Siciliją, kur sukūrė paskutinį šedevrą − „Vienuolė annunciate“. Paskutiniu jo paveikslu, kuris tikriausiai jau baigtas sūnaus, laikoma „Pieta“ (Prado muziejuje Madride). Antonelas mirė 1479 m. vasario mėnesį gimtojoje Mesinoje. Buvo palaidotas Švč. Jėzaus Marijos vienuolyne Mesinoje, tačiau jo kapas pražuvo žemės nuošliaužos metu 1863 m.
Kūryba
Antonelas paliko ryškų pėdsaką Venecijos dailės mokykloje. Taip pat supažindino Šiaurės Italijos dailininkus su aliejinės tapybos technika. Garsiausi Antonelos paveikslai yra vyro portretai, prisodrinti subtiliu psichologiškumu ir menine įtaiga. Vienas šių portretų darė tokį įspūdį, kad buvo pavadintas kondotjero (kondotjerai − žiaurumu garsėję Viduramžių Italijos samdinių kariniai vadai), o viename portretų galima pažinti „Mona Lizos“ šypsenos šešėlį. „Šv. Sebastijono kančių“ ir „Antverpeno krucifikso“ figūros savo realistiškumu pranašavo aukštąjį renesansą. „Vienuolė annuciate“ paveiksle nepaprastai įtaigiai pavaizduotas pertrauktos vienuolės portretas, skaitančios angelo Gerąją naujieną (it. annunciate).
Donatas Morkūnas
Donatas Morkūnas (g. 1957 m. balandžio 17 d. Druskininkuose) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas, Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras.
Biografija
1975 m. baigė Druskininkų 1-ąją vidurinę mokyklą, 1980 m. baigė Vilniaus universiteto istorijos fakultetą, 1984–1987 m. Minsko universiteto aspirantas.
1980–1989 m. Šiaulių pedagoginio instituto visuomenės mokslų vyr. dėstytojas, 1989–1990 m. LKP Šiaulių miesto komiteto antrasis sekretorius. 1990–1992 m. LR Aukščiausiosios tarybos deputatas, Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras. 1992–1993 m. Seimo konsultantas, 1993–1994 m. LR Prezidento vyr. referentas, 1995–1999 m. AB „Šiaulių bankas“ Zoknių filialo direktorius, 2000–2006 m. banko atstovas ryšiams su visuomene, banko valdybos pirmininko pavaduotojas. 2006 m. Ministro Pirmininko patarėjas Vyriausybės ryšiams su Seimu.
1980–1990 m. LKP narys. 1988–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Šiaulių tarybos narys, 1991–1992 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys, 1992–1996 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys.
Žmona Vitalija Morkūnienė – žurnalistė, sūnus Julius.
Daniela Bianchi
Danielė Bjanči (g. 1942 m. sausio 31 d.) – italų aktorė, išgarsėjusi rusų šnipės Tatjanos Romanovos vaidmeniu filme „Iš Rusijos su meile“.
Biografija
Danielė gimė Romoje. 1960 m. ji dalyvavo grožio konkurse „Mis Italija“ nugalėtoja ir užėmė 2 vietą pačiais metais vykusiame „Mis Visata“ konkurse, kur žurnalistai jai skyrė „Mis Foto“ titulą.
Vaidinti kine Danielė pradėjo 1958 m. 1963 m. ji sulaukė pasiūlymo atlikti sovietų agentės Tatjanos Romanovos vaidmenį antrajame filme apie britų šnipą Džeimsą Bondą „Iš Rusijos su meile.“ Danielė, kuriai tuo metu buvo 21, iki šiol yra jauniausia aktorė, įkūnijusi pagrindinę agento 007 merginą (ne pagrindine jauniausia Bondo mergina 1985 m. tapo Alison Doody, kuri, būdama 18, vaidino juostoje „Žvilgsnis į žmogžudystę“). Filme Danielės balsas dėl akcento buvo dubliuojamas aktorės Barbaros Jefford.
Danielės aktorės karjera truko iki 1968 m. Per dešimtmetį ji daugiausia vaidino italų ir prancūzų filmuose, pasirodydama tik vienoje JAV sukurtoje juostoje „Rome Will Never Leave You“. Vienas paskutiniųjų jos vaidmenų buvo filme „Operation Kid Brother“ (arba „O.K. Connery“), kuriame ji vaidino drauge su Džeimso Bondo vaidmens atlikėjo Šono Konerio broliu Neilu.
Asmeninis gyvenimas
1985 m. Danielė ištekėjo už Genujos laivyninkystės magnato, su kuriuo susilaukė sūnaus Filipo.
Jo Didenybės Vyriausybė
thumb|220px|right|HM – trumpinys Jos Didenybės Vyriausybei apibrėžti Jo Didenybės Vyriausybė (Jos Didenybės Vyriausybė, kai valdo moteris;, trumpinys HMG) – formalus terminas, siejamas su Tautų Sandraugos karalysčių vyriausybėmis. Pradėtas naudoti dar Britų imperijos pakilimo laikais ir paveldėtas bei integruotas nuo jos atskilusiose šalyse.
Istorija
Britų imperijoje terminą „Jos/Jo Didenybės Vyriausybė“ pradžioje vartojo tik imperijos vyriausybė Londone. Imperijai byrant buvusios kolonijos susijungė į Tautų Sandraugą, tapdamos lygiateisėmis autonominėmis valstybėmis jos sudėtyje – dominijomis, įėjusiomis į Britanijos imperiją ir pripažinusiomis jos karalienę arba karalių valstybės vadovu. Nuo 1920–1930–ųjų metų kreipimosi formą „Jo Didenybės Vyriausybė“ pradėjo vartoti Jungtinės Karalystės ir dominijų vyriausybės, kad atskirtų nepriklausomas jurisdikcijas, tokias kaip Jo Didenybės Vyriausybė Laisvojoje Airijos valstybėje. Kolonijų, valstybių ir provincijų vyriausybės, kita vertus, toliau vartojo trumpesnį [regiono/teritorijos] Vyriausybės terminą, kuris praktiškai buvo naudotas buvusiose dominijose bei tapo priimtinu ir dabar, pvz., Jos Didenybės Australijos Vyriausybė, Jos Didenybės Gibraltaro Vyriausybė.
Termino vartojimas
Terminas vartojamas norint pabrėžti, kad Sandraugos šalies ar, nors mažiau priimtina, jos teritorinio darinio, vyriausybė priklauso valdančiajam suverenui, o ne ministrų kabinetui ar ministrui pirmininkui. Konkrečios vyriausybės gali būti apibrėžiamos pagal tuo metu kabinetui vadovaujančio ministro pirmininko vardą: Meidžoro vyriausybė, Kamerono vyriausybė ir pan.
Šiuo metu dauguma Sandraugos šalių vyriausybių, priešingai nei pačioje Jungtinėje Karalystėje (čia dažnai pavartojamas trumpinys „HMG“), grįžo prie [regiono] vyriausybės pavadinimo termino formos su „Jos Didenybės vyriausybė“, paprastai naudojamo formaliomis aplinkybėmis. Tokiose federacinėse šalyse, kaip Australija, Kanada, šiuo terminu įvardijamos ir jų federalinių subjektų (provincijos, valstijos) vyriausybės, pvz., Jos Didenybės Naujosios Škotijos Provincijos Vyriausybė.
Pašešuvys
Pašešuvys – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, kairiajame Šešuvies krante, tarp jos ir vieno iš mažųjų jos kairiųjų intakų. Ties Pašešuviu, kitame Šešuvies krante į ją įteka Žalpė ir Jaujupė. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka.
miniatiūra|250px|left|Kaimo kryžius
Kokuros prefektūra
Kokuros prefektūra (小倉県; Kokura - ken) - trumpai egzistavusi Japonijos prefektūra, įkurta 1871 m. gruodį, po han sistemos panaikinimo. Prefektūra buvo sudaryta iš trijų han teritorijų - Budzeno, Kokuros ir Nakacu.
1876 m., Kokuros prefektūra buvo prijungta prie Fukuokos prefektūros.
Karenleufu
Palena (Čilėje; ), Karenleufu (Río Carrenleufú) arba Korkovadas (Argentinoje; Río Corcovado) – upė Patagonijoje. Išteka iš Palenos/Cheneral Vinterio ežero, telkšančio Anduose. Pradžioje teka į rytus ir šiaurės vakarus Argentinos teritorija (Čubuto provincija), paskui pasuka į vakarus ir teka per Čilę (Los Lagoso regionas). Įteka į Ramųjį vandenyną, žiotyse sudaro dvi atšakas – Piti Paleną ir Vuta Paleną bei Los Leoneso salą tarp jų.
Didžiausi intakai: Hielas, Frijas, Greda, Enkuentras, Saltas, Roselotas, Risopatronas, Melimoju.
Aukštupyje upė vandeninga, slenkstėta, žemiau tėkmė nurimsta, tampa ženkliai priklausoma nuo liūčių. 40 km iki žiočių laivuojama nedideliais laivais.
Prie Karenleufu/Palenos yra Korkovadas, Karenleufu (Argentina), Palena (Čilė).
Upėvardis Karenleufu mapudungunų kalba reiškia „žaliavandenė upė“.
Olympique Lyonnais
Liono „Olympique“, trumpiau Lyon arba OL – Prancūzijos futbolo klubas iš Liono. Klubas žaidžia aukščiausiame Prancūzijos futbolo divizione – Ligue 1.
Istorija
1910 m. futbolo komanda laimėjo Prancūzijos čempionatą. 1950 metais dėl nesutarimų tarp regbio ir futbolo sekcijų, futbolo dalis atskirta ir pavadinta Olympique Lyonnais.
XXI a. pradžioje „Olympique“ tapo stipriausia Prancūzijos futbolo komanda, laimėjusi 7 šalies čempionatus iš eilės (2002–2008).
Moterų komanda
Klubas turi moterų komandą, kuri yra viena tituluočiausių ir dominuoja pastaruoju metu Prancūzijoje.
Alpinė rozalija
Išvaizda
Dydis svyruoja nuo 15 iki 38 mm, patinai šiek tiek mažesni už pateles. Juodas, bet apaugęs tankiais plaukeliais, dėl kurių vabalo spalva varijuoja nuo pilkos iki mėlynos ir tarnauja kaip kamufliažas. Antsparniai su 3 juodom dėmėm. Antenos iš 11 narelių, ilgos, su juodų plaukų kuokšteliais. Patinų antenos dvigubai viršija kūno ilgį, patelių antenos siekia kūno ilgį.
Biologija
Lerva daugiausia vystosi po džiūstančių bukų (kartais guobų, skroblų, liepų, kaštainių) žieve ir medienoje. Generacijos trukmė nuo 2 iki 3 metų.
Suaugėliai birželio – rugsėjo mėnesiais, minta medžių sula, kartais tupia ant įvairių žiedų. Trindami galines kojas į antsparnius leidžia čirškiantį garsą.
Paplitimas
Vakarinė ir pietinė Europa, Kaukazas, Užkaukazė, Artimieji Rytai.
Apsauga
1986 m. buvo įrašytas į Tarptautinę raudoną knygą kaip grėsmingai nykstanti (Endangered) rūšis. 1996 m. statusas pakeistas į pažeidžiamus (Vulnerable).
Taip pat įrašytas į ES Buveinių Direktyvos II-ą priedą kaip prioritetinė rūšis.
Olišanka
Olišanka – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Pabaisko.
Bartkūnai (Ukmergė)
Bartkūnai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės pietuose, 6,5 km į pietryčius nuo Pabaisko, Šešuolių girios vakariniame pakraštyje, netoli greitkelio. Stūkso Bartkūnų piliakalnis (Koplyčkalnis, vadinamas stebuklinga vieta), ant kurio XIV a. stovėjo pilis. Yra ozas Barzdos kalnas.
Olišanka
Istorija
Olišankos palivarką sudarė du kiemai gyventojų. Tai Marijos Blažaitienės ūkis su 25-iaus hektarais žemės ir Antano Staniulio ūkis su 30-mt hektarų žemės. Abu šie ūkiai 1948 m. buvo išbuožinti, o gyventojai ištremta į Sibirą.
Bartkūnai (Ukmergė)
thumb|left|250px|Kryžius piliakalnio viršūnėje
Slavinskas
Slavinskas:
Izraelio ginkluotosios pajėgos
Izraelio ginkluotosios pajėgos ( – Cva Hagana leJisrael, sutr. צה"ל – Cahal) – Izraelio ginkluotosios pajėgos ir pagrindinis jo saugumo organas.
Pagal 2014 metų vertinimą (Global Firepower) Izraelio ginkluotosios pajėgos yra 11 vietoje pasaulyje pagal pajėgumą. Jas sudaro sausumos, jūrų ir oro pajėgos. Armijoje kiekvienas turi tarnauti 3 metus, į ją šaukiamos ir moterys (bet jos nesiunčiamos į pavojingus regionus). Karinėms reikmėms skiriama 9,5 % nuo BVP.
Sudėtis
Izraelio armiją sudaro:
Taip pat yra rezervinės pajėgos iš 445 000 žmonių.
Juodoji jūra
Juodosios jūros plotas – 422 000 km², giliausia vieta – 2210 m, vidutinis gylis 1240 m, tūris ~547 000 km³. Didžiausias ilgis iš rytų į vakarus ~1175 km, iš šiaurės į pietus ~580 km. Didžiausias intakas – Dunojus.
Juodoji jūra skalauja Turkijos, Bulgarijos, Rumunijos, Ukrainos, Rusijos ir Gruzijos krantus. Kranto linijos ilgis 3400 km.
Pavadinimas
Senovės graikai Juodąją jūrą vadino Nesvetingąja jūra (Πόντος Ἄξε(ι)νος). Toks pavadinimas turbūt atsirado dėl sudėtingos navigacijos bei priešiškai nusiteikusių pakrančių gyventojų. Vėliau, kai graikai kolonizavo nemažai teritorijų, jūros pavadinimas graikų lūpose tapo visiškai priešingu – Svetingoji jūra (Πόντος Εύξεινος). Tas pats Strabonas „Geografijoje“ mini, kad Juodoji jūra taip pat vadinta ir tiesiog Jūra (Πόντος).