cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pakutuvėnų šv. Antano Paduviečio bažnyčia
kairėje|miniatiūra|250px|Bažnyčios vidus
Rusnės seniūnija
Rusnės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Šilutės rajono savivaldybės vakaruose.
Geografija
Seniūnija yra Rusnės saloje, jos plotas 5556 ha. Teritoriją nuo Šilutės ir Kintų seniūnijų riboja upė Atmata, nuo Kaliningrado srities – Skirvytė. Seniūnijos vakaruose – Kuršių marios.
Pakutuvėnų šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Istorija
Plungės klebonas Povilas Pukys bei Pakutuvėnų ir aplinkinių kaimų gyventojai savo lėšomis 1941–1943 m. pastatė dabartinę Pakutuvėnų bažnyčią. Ją 1943 m. rugsėjo mėn. konsekravo vyskupas Vincentas Borisevičius. Statybos metu pamaldos vyko Pakutuvėnų kapinių koplyčioje.
Rusnės seniūnija
Geografija
40 proc. seniūnijos teritorijos užima vandenys, 50 proc. – žemės ūkio naudmenos, 10 proc. – miškai, krūmynai. Saloje veikia 20 vandens kėlimo stočių. Pirmoji stotis pradėjo veikti 1907 m. Saloje esantis Dumblio ežeras yra 1,3 metro žemiau jūros lygio. Rusnės seniūnijos teritorijos paviršius – samplovinė lyguma, 05-1,5 m pakilusi virš jūros lygio (prie Dumblės ežero – 1,3 m žemiau jūros gylio). Upės – Skirvytė, Atmata, Pakalnė, Palaukys, Rusnaitė, Skatulė, Vilkinė, Vorusnė ir kt., Yra ežerėlių, pelkių, tvenkinių, senvagių ir daugybė kanalų. Visa seniūnijos teritorija priklauso Nemuno deltos regioniniam parkui.
Pakutuvėnų šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia turi klasicistinių bruožų, stačiakampio plano (22 × 12 m), su bokštu ir bokšteliu. Buvę rengti 3 altoriai. Po rekonstrukcijos paliktas vienas altorius, išardyta supuvusi šventoriaus tvora.
Rusnės seniūnija
Geografija
Rusnės seniūnijoje veikia Rusnės pagrindinė mokykla, specialioji internatinė mokykla, jaunimo klubas, vaikų lopšelis-darželis, ambulatorija, policijos nuovada, vaistinė, paštas, degalinė, valgykla, komunalinė tarnyba, seniūnijos bendruomenė „Rusnės sala“, Kaimo turizmo draugija, Lietuvos valstybinio žuvivaisos ir žuvininkystės tyrimų centro Rusnės filialas, UAB „Rusnės tvenkiniai“, Klaipėdos teritorinės muitinės Rusnės upių uosto postas, smulkios žvejybos ir medienos perdirbimo įmonės, maisto ir ūkinių prekių parduotuvės, kultūros namai, biblioteka, polderių muziejus, Kazimiero Banio senovinis žvejo muziejus, evangelikų liuteronų bažnyčia, VšĮ „Salos etnokultūros ir informacijos centras“ (įst. 2002 m.).
Šyškrantėje plyti Rusnės tvenkiniai (plotas 384 ha), iš kurių 9 tvenkiniai skirti pramoginiai žūklei. Jie įžuvinti karpiais, karosais, kuojomis, lydekomis, lynais, baltaisiais amūrais, raudėm, ešeriais. Juose galima žvejoti visus metus.
Istoriniai paminklai: Rusnėje – miestelio centrinė ir pietinė dalys, evangelikų liuteronų bažnyčia (1809 m.), kapinynas (XVI-XVII a.). Šyškrantėje – namas gyventi potvynių metu ir etnoarchitektūrinė sodyba (XIX a. pab.), Uostadvaryje – švyturys (Uostadvario švyturys) (1873 m.), vandens kėlimo stotis (1907 m.), Pakalnėje ir Vorusnėje – evangelikų liuteronų senosios kapinės.
Dailės paminklai – Šv. Jurgio koplytstulpis (pastatytas 1990 m., skulpt. A. Šalkauskas) ir kt.
Verslas: žvejyba, žuvies apdirbimas, žemės ūkio produktų gamyba, pašarų ruošimas, turizmas.
1893 m.
1893 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rusnės seniūnija
Istorija
Istoriniai šaltiniai mini, kad 1365 m. Kryžiuočių ordino magistras leido klaipėdiečiams Rusnės saloje ganyti gyvulius, šienauti, laisvai kuro ir statybos reikalams pasirinkti ir kirsti mišką. XIV a. pab. minimos ir pirmosios gyvenvietės – Vorusnė ir Rusnė.
1893 m.
Mirtys
Nedatuota
Rusnės seniūnija
Istorija
1525–1701 m. Rusnės seniūnijos teritorija priklausė Prūsijos kunigaikštystei, 1701–1871 m. – Prūsijos karalystei. 1540 m. Rusnėje gyveno 52 šeimos. Nuo 1541 m. įvestas evangelikų liuteronų tikėjimas, pagal 1544 m. Prūsijos kunigaikščio Albrechto raštą, Rusnės bažnyčioje pamaldos turėjo vykti lietuvių ir vokiečių kalbomis. 1553 m. prie Rusnės bažnyčios įsteigta parapinė mokykla. Nuo 1596 m. Rusnėje veikė savaitinis turgus. XVI a. pabaigoje įkurtas Skirvytėlės kaimas, keli dvarai.
Be žvejybos ir žemdirbystės vietiniai gyventojai vertėsi nendrių pjovimu ir pardavimu. Žvejai žuvį veždavo į Šilutę, Tilžę, Karaliaučių. XVII a. Rusnėje veikė alaus darykla, kurpių cechas (nuo 1648 m.). 1613 m. Pakalnėje įsteigta smuklė. XVIII a. vidurio Rusnės apylinkėse atsirado valtininko profesija – buvo vežiojami žmonės ir prekės iš Tilžės ir Klaipėdos į Karaliaučių, Dancigą. 1736 m. įsteigtos mokyklos Pakalnėje, Skirvytėje. 1750 m. Rusnė tapo valsčiaus centru. 1792 m. leistas Rusnėje nuolatinis turgus. 1810 m. įsteigta vandens matavimo stotis. Nuo 1818 m. Rusnės seniūnijos teritorija priklausė Šilutės apskričiai.
XVIII-XX a. 1-ojoje pusėje pro Rusnę į Klaipėdą plukdomi sieliai, kurie Rusnėje ir Šyškrantėje buvo perrišami, sutvirtinami ir paruošiami plukdyti toliau. Pastatytos lentpjūvės Rusnėje ir Šyškrantėje ir iš Nemunu atplukdytų rąstų pjautos lentos bei tašai, gaminiai laivais gabenti į Klaipėdą. Rusnėje apsigyveno Klaipėdos miško medžiagos supirkimo ir apdirbimo firmų atstovai bei pirkliai. 1855 m. Rusnėje gyveno 33 žydai, kurie vertėsi miško prekyba. 1850 m. Rusnėje pastatyta garinė lentpjūvė. 1913 m. Rusnės seniūnijos teritorijoje buvo net 6 lentpjūvės.
1853 m. įsteigta mokykla Skirvytėlėje. Gyventojus vargindavo potvyniai, užliedavę kelius, sodybas. Laivybai pagerinti, 1873 m. priešais Minijos žiotis buvo pastatytas švyturys, iš Šilokarčemos atvesta telegrafo linija. 1888 m. Rusnės salos gyventojai labai nukentėjo nuo potvynio – buvo sunaikinta 70 namų. XIX a. pab. išilgai kairiojo Atmatos kranto buvo supiltas apsauginis pylimas.
1907 m. ant Vilkinės upės pastatyta vandens kėlimo stotis, prie Dumblės kanalo – vandens siurbimo stotis su garine turbina. Šie statiniai davė pagrindą atsirasti Uostadvario gyvenvietei. 1912 m. Rusnėje pastatyta elektrinė, kurios energija buvo naudojama ne tik tilto per Atmatą (pastatytas 1914 m., susprogdintas 1944 m. spalio pabaigoje) vidurinei daliai pakelti, bet ir jos gyventojų namų apšvietimui. 1913 m. Rusnėje veikė komercinė biblioteka.
Nuo XVIII a. pr. Rusnės parapijoje apsigyvendavo vis daugiau vokiečių. 1848 m. joje lietuvių bebuvo 67,9 proc., 1912 m. – 60,3 proc., o pačioje Rusnėje 1905 m. – tik 21,5 proc. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Rusnėje buvo įsteigta lietuvių jaunimo draugija „Tiltas”, kuris ėmėsi lietuvinimo darbo.
Rusnės seniūnijos taryba 1917 m. gegužės 2 d. ir 1920 m. liepos 1 d išleido savo 50 pfenigų vertės popierinius pinigus. 1922 m. pabaigoje Rusnėje įsteigta Vyriausiojo Mažosios Lietuvos gelbėjimo komiteto skyrius.
1926–1939 m. be valdiškų pradinių mokyklų Rusnėje, Pakalnėje, Skirvytėje ir Skirvytėlėje dar veikė Klaipėdos krašto mokyklų draugijos išlaikomos privačios lietuvių mokyklos Rusnėje, Vorusnėje. 1936–1939 Rusnėje buvo organizuojami trumpi kursai pasienio policininkams, vadinami pasienio policijos mokomaisiais būriais. 1939 m. kovo 23 d. Klaipėdos kraštą užgrobus vokiečiams, buvo uždarytos lietuviškos mokyklos ir kitos lietuviškos įstaigos.
XIX-XX a. dėl potvynių grėsmės čia namai dažniausiai buvo statomi dviaukščiai mediniai. 1944 m. spalio pradžioje daug gyventojų iš Klaipėdos krašto ir Lietuvos traukėsi į Vakarus per Rusnę.
Po II pasaulinio karo Rusnės saloje įsteigtas MVD Pataisos darbų lagerių skyriaus Šilutės (Macikų) lagerio Rusnės lagerio punktas Nr.5. Iki 1950 m., dėl koncentracijos stovyklos aptarnaujančio personalo įtakos, Rusnėje dominavo rusakalbiai, nes vietinių gyventojų buvo likę labai mažai. Vėliau Rusnės sala prisipildė lietuviais, atvykusiais iš įvairių Lietuvos vietovių ir tremties.
1995 m. įkurta seniūnija. Gyventojų prašymu 1997 m. sausio 30 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu buvo pakeistas Rusnės miesto statusas į miestelio. Rusnės miestelis turi savo vėliavą ir herbą, kurį 2005 m. liepos 1 d. dekretu parvirtino Lietuvos Respublikos prezidentas Valdas Adamkus.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Kalčių ežeras
Kalčių ežeras  – ežeras šiaurės vakarų Lietuvoje, Skuodo rajone, apie 9 km į šiaurę nuo Ylakių. Ežerą kerta valstybinė siena su Latvijos Respublika. Ilgis vakarų – rytų kryptimi 1,63 km, plotis iki 0,43 km. Altitudė 111,4 m. Gylis siekia 4,8 m. Lietuvos teritorijoje yra ~ 24,4 ha ežero. Ežeras susidaręs rininiame duburyje. Krantai žemi, rytinis ir vakarinis krantai užpelkėję. Dugnas padengtas moliu. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Per ežerą iš rytų į pietus prateka Apšės intakas Kaltis. Pietiniame Kalčių ežero krante įsikūręs Skypsčio kaimelis.
Ant ežero kranto įsikūrusi tiek vasarą, tiek kitais metų laikais žmonių gausiai lankoma sodyba. Nuo ežero tilto atsiveria vaizdas į Latviją. Ežeras populiarus tarp žvejų.
Julija Čepytė
Julija Čepytė (g. 1942 m. rugsėjo 30 d. Žukauskai, Troškūnų valsčius) – Lietuvos bibliografė, pedagogė, socialinių mokslų daktarė.
Biografija
1967 m. baigė Vilniaus universitetą. 1978 m. pedagogikos mokslų kandidatė.
1967–1970 m. dirbo Kauno politechnikos instituto bibliotekoje. Nuo 1970 m. dėsto Vilniaus universiteto Kauno Humanitariniame fakultete (iki 1990 m. vakarinis fakultetas), nuo 2001 m. ir Komunikacijos fakultete. 1982–1992 m. Vilniaus universiteto Bibliotekininkystės ir bibliografijos katedros vedėja, Knygotyros ir dokumentotyros instituto bendradarbė, nuo 1983 m. docentė.
Pelėdnagių apylinkė
Pelėdnagių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kėdainių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kėdainių rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Labūnavos apylinkės ir Medekšių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. atkurta iš Labūnavos apylinkės ir Medekšių apylinkės. Tarp 1976 ir 1979 m. Pelėdnagių apylinkė performuota į Labūnavos apylinkę.
Patijas
Patijas  arba Iripau – gyvenvietė Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salose, Pavėjinių salų padalinyje, Tahaa salos šiaurėje. Prieplauka lagūnos pakrantėje. Tahaa komunos administracinis centras. Vanilės eksportas. Keliu sujungta su kitomis salos gyvenvietėmis.
Deividas Stagniūnas
thumb|220px|Katherine Copely ir Deividas Stagniūnas per 2007 m. Rusijos taurės varžybas thumb|220px| thumb|220px|Katherine Copely ir Deividas Stagniūnas 2009 m. Europos pirmenybėse
Deividas Stagniūnas (g. 1985 m. balandžio 28 d. Kaune) – daugkartinis Lietuvos šokių ant ledo čempionas, nuo 2010 m. čiuožiantis kartu su Isabella Tobias. Pora patenka į pajėgiausių Europos žemyno ledo čiuožėjų dešimtuką ir pasaulio penkioliktuką (2013 m.).
Biografija
Pradėjo čiuožti penkerių metų. Iki 2001 m. dalyvavo vienetų varžybose, vėliau pasirinko šokius ant ledo. Anksčiau yra šokęs su amerikietėmis Laura Whipple, Kayla Nichole Frey ir Katherine Copely.
Karjera ir pasiekimai
2004–2006 m. šoko kartu su Kayla Nichole Frey. 2005 m. pasaulio jaunių čempionate užėmė 19-tą vietą. Porą treniravo Jelena Garanina.
2006–2010 m. tarptautinėse suaugusiųjų varžybose Lietuvai atstovavo kartu su Katherine Copely. Pora tapo daugkartiniais Lietuvos čempionais.
Porą treniravo:
2006–2008 m. Jelena Garanina ir Valerijus Spiridonovas.
Katherine Copely ir Deividas Stagniūnas yra pirmoji Lietuvos ledo šokių pora po Margaritos Drobiazko ir Povilo Vanago, kuri 2007 metais buvo pakviesta dalyvauti Pasaulio Grand Prix taurės etapo varžybose (2007 Cup of Russia). Čia patenka tik tam tikrą reitingą pasiekusios ledo šokėjų poros.
2009 m. Pasaulio dailiojo čiuožimo čempionate K. Copely ir D. Stagniūnas užėmė 14-tą ir iškovojo Lietuvai kelialapį į 2010 m. Vankuverio Žiemos Olimpines žaidynes, bet dėl Dalios Grybauskaitės sprendimo nesuteikti K. Copely Lietuvos pilietybės pora žaidynėse dalyvauti negalėjo.
2010 m. balandį pora iširo. Katherine Copely paskelbė dėl sunkios traumos baigianti sportinę karjerą.
2010 m. birželį D. Stagniūnas pradėjo treniruotes su kita amerikiete Isabella Tobias. Porą treniruoja Marina Zueva ir Igoris Špilbandas.
Debiutavę 2011 m. Europos dailiojo čiuožimo čempionate sportininkai įveikė preliminarųjį etapą ir pateko į pagrindines varžybas, kuriose bendroje įskaitoje užėmė 12-ąją vietą.
2011 m. pirmajame Pasaulio dailiojo čiuožimo čempionate pora užėmė 14-ąją vietą.
2011 m. spalį dalyvavo debiutiniame savo karjeroje Tarptautinės dailiojo čiuožimo sąjungos organizuojamame Didžiojo Prizo pirmajame etape „Skate America“ ir laimėjo bronzos medalius.
2011 m. lapkritį duetas varžėsi šeštajame Didžiojo Prizo serijos etape „Rostelecom Cup“, kur užėmė 5-ąją vietą.
2014 metų vasario mėn. žiemos olimpinių žaidynių Sočyje (Rusija) dalyvis (poroje su I. Tobias).
Programos
(su Isabella Tobias)
Apache HTTP serveris
Apache HTTP serveris, trumpai vadinamas Apache – tinklo serveris.
Apache yra vienas iš svarbiausių žiniatinklio plėtrai. Apache buvo viena pirmųjų alternatyvų Netscape Communications Corporation tinklo serveriui, dabar žinomam Sun Java System Web Server vardu. Savo funkcionalumu ir našumu Apache konkuruoja su kitais Unix operacinės sistemos pagrindu kuriamais tinklo serveriais.
Apache nuo 1996 m. balandžio mėn. buvo plačiai naudojamas žiniatinklyje, tačiau 2006 kovo mėn. jo užimamos rinkos dalis smuko atsiradus konkurentams. Lemiamas veiksnys buvo Microsoft pasiūlyta Internet Information Services paslauga ir platesnis .NET platformos taikymas.
Projekto vardas pasirinktas iš pagarbos Amerikos indėnams apačiams, kurie yra gerai žinomi dėl savo ištvermingumo ir kovos įgūdžių, ir dėl projekto kilmės, kadangi buvo kurtas pataisų darinys, sudarytas iš NCSA HTTPd 1.3 kodų, kurį dar vadino „a patchy“ („pataisų“) serveriu.
Istorija
R. McCool šioje srityje padėjo keletas kūrėjų iš „Apache Group“: Brian Behlendorf, Roy T. Fielding, Rob Hartill, David Robinson, Cliff Skolnick, Randy Terbush, Robert S. Thau, Andrew Wilson, Eric Hagberg, Frank Peters ir Nicolas Pioch.
Antrąją Apache tinklo serverio versiją sudaro iš esmės perrašytas Apache 1.x kodas, atsižvelgiant į ateities poreikius ir modeliavimą Apache Portable Runtime. Apache 2.x branduolys buvo patobulintas lyginant su Apache 1.x branduoliu. Keletas iš patobulinimų yra ne Unix pagrindu sukurtų platformų geresnis palaikymas (pvz., Microsoft Windows), nauja Apache versija palaiko API ir suderinta su IPv6 standartu. Pirma Apache 2 serverio bandomoji versija buvo išleista 2000 m. kovo mėn., o dabar platinama versija buvo išleista 2002 m. balandžio 6 d.
Versijoje 2.2 buvo įdiegti naujos API funkcijos, patobulinti podėlio (cache) ir tarpinio serverio (proxy) moduliai.
Savybės
Į Apache tinklo serverį įtraukti moduliai, kurie išplečia serverio funkcionalumą – serverių programavimo kalbos (mod_perl, mod_python, Tcl, ir PHP), įgalinimo moduliai (mod_access, mod_auth ir mod_digest). Įtrauktas SSL ir TLS (mod_ssl), tarpinio serverio modulio palaikymas, URL (nuorodų) redaktorius, custom log failai ir duomenų filtravimo palaikymas. Apache pranešimų failai gali būti analizuojami naudojant naršyklę ir laisvai platinamus redaktorius AWStats/W3Perl, Visitors ar kt.
Virtual hosting funkcija leidžia vienai Apache programai aptarnauti kelias internetines svetaines. Pavyzdžiui, vienas kompiuteris su viena Apache programa gali vienu metu aptarnauti kelias svetaines.
Apache viena iš savybių yra konfigūruojami klaidų pranešimai ir DBVS, kuri yra paremta duomenų bazių įgalinimu ir turinio perdavimu. Taip pat Apache yra suderinamas su keletu grafinių sąsajų.
Naudojimas
Apache tinklo serveris naudojamas statinio ir dinaminio turinio svetainėms žiniatinklyje publikuoti. Dauguma internetinių programų yra sukurtos Apache serverio pagrindu.
Apache tinklo serveris yra įtrauktas į populiarų LAMP tinklo serverio programų rinkinį, kartu su MySQL ir PHP/Perl/Python programavimo kalbomis.
Apache yra paplitęs kaip papildomas programinis priedas tokiose programose kaip Oracle Database arba IBM WebSphere programų serveris. Į Mac OS X Apache yra integruotas kaip tinklo serveris ir palaiko tinklo objektų programinės įrangos serverį. Apache taip pat yra įtrauktas į Novell NetWare 6.5 programų paketą.
Apache naudojamas užduotims, kai turinys turi būti pasiekiamas saugiu ir patikimu būdu, pavyzdžiui, dalintis failais per internetą.
Programuotojai, kuriantys tinklo programas, dažnai naudoja Apache vietiniame tinkle, kad galėtų matyti kaip atrodys jų kuriama programa.
Microsoft Internet Information Services (IIS) yra pagrindinis Apache konkurentas, tačiau yra ir kitų konkurentų: Sun Microsystems kuriamas Sun Java System Web Server, Zeus Web Server.
Seksardas
Istorija
Seksardas – vienas seniausių dabartinės Vengrijos miestų. Senovėje gyventas keltų, vėliau užimtas romėnų ir vadintas Aliska. Kaip Seksardas paminėtas 1015 m. Benediktinų vienuolynas įkurtas 1061 m. Osmanų okupacijos metu sugriautas. Vėliau atstatytas, tapo grafystės centru. Dabar Seksardas yra mažiausias medės centras.
Apache HTTP serveris
Licencija
Programos licenciją išleido Apache Foundation. Apache licencija leidžia naudoti programinę įrangą tiek atviro, tiek uždaro kodo programoms.
Free Software Foundation neapibrėžia, kaip Apache licencija suderinta su antrąja GNU General Public License (GPL), todėl programinė įranga, kuri yra lincencijuojama pagal Apache licenciją, negali būti integruojama kartu su programine įranga, kurią leidžia GPL.
Apache licencija nustato, kad tai yra laisvai naudojama programinė įranga, bet nesuderinama su GPL dėl specifinių reikalavimų, kurių nėra GPL: pavyzdžiui, reikalavimas turėti patentą.
Trečioji GPL versija jau yra suderinta su licencijomis, kuriose nurodytas patentavimas, todėl suderinama ir Apache licencija.
Apache vardas yra registruotas prekinis ženklas ir gali būti naudojamas tik sutikus prekinio ženklo savininkams.
Juodkaičių ežeras
Juodkaičių ežeras – ežeras šiaurės vakarų Lietuvoje, Skuodo rajone, apie 8 km į šiaurę nuo Ylakių. Ežero ilgis šiaurės vakarų į pietryčius – 0,3 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 114,7 m. Krantai aukštoki, sausi, apaugę siaura medžių juosta. Aplinkui daugiausia plyti dirbami laukai. Pietuose išteka upelis į Apšės upės intaką Kalties upę. Šalia įsikūręs Juodkaičių kaimas.
Žemaičių Kalvarijos Motiejaus Valančiaus gimnazija
Plungės rajono Žemaičių Kalvarijos Motiejaus Valančiaus gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Plungės raj., Žemaičių Kalvarijoje, Gluosnių al. 1, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191131551. Filialas Plungės rajono Žemaičių Kalvarijos Motiejaus Valančiaus gimnazijos Gegrėnų pradinio ugdymo skyrius.
Katiliukas (ežeras)
Katiliukas arba Katilukas – ežeras Lietuvoje, Marijampolės savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Igliaukos. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės į pietus – 0,15 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 99,5 m. Krantai žemi, iš visų pusių apaugę miškeliu. Aplinkui plyti dirbami laukai. Ežeras nenutekantis, priklauso Vasakytės baseinui (Šlavantos intakas).
Apankiškiai
Apankiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Suginčių.
Veriškės
Veriškės (arba Verusava) – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, prie kelio, šalia Nemenčios upelio. Seniūnaitijos centras. Yra pradinė mokykla, biblioteka (įk. 1950 m.), XIX a. pab. – XX a. I p. dvaro pastatai (rūmai, kumetynai, svirnas, ūkiniai, gyvenamieji pastatai) ir parkas.
Istorija
thumb|left|260px|Kaimo pietinė dalis
Tarybiniais metais kaimas priklausė Sužionių apylinkei, buvo Verusavos tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Veikė felčerių ir akušerių punktas, kultūros namai (nuo 1957 m.).
Suomijos vėliava
right|thumb|[[Vaizdas:FIAV 100100.svg|23px Suomijos vėliava. Proporcijos: 11:18]] right|thumb|[[Vaizdas:FIAV 010010.svg|23px Valstybinė vėliava. Naudoja valstybinės institucijos. Proporcijos: 11:18]] right|thumb|[[Vaizdas:FIAV 001001.svg|23px Karinių pajėgų vėliava. Proporcijos: 11:19]] right|thumb|Prezidento vėliava. Proporcijos: 11:19
Valstybinė Suomijos vėliava – baltame fone mėlynas skandinaviškas kryžius.
Veriškės
Gyventojai
thumb|200px|Kaimo kryžius
Suomijos vėliava
Vėliava pradėta naudoti XX a. pradžioje, o sukurta Danijos vėliavos pagrindu. Mėlyna spalva simbolizuoja ežerus ir dangų, o balta – sniegą.
Vėliavos iškėlimas
Vėliava Suomijoje ant viešųjų įstaigų pastatų iškeliama šiomis progomis:
Rindaugiškiai
Rindaugiškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurę nuo Biržų.
Istorija
1956-1992 m. kolūkio „Švyturys“ gyvenvietė.
Hornindalsvatnetas
1900 m. telekomunikacijų bendrovė „Telenor“, ežero dugnu tiesdama optinį kabelį, išmatavo ir paskelbė, jog ežero gylis – 612 m. Tai reiškia, jog oficialus gylis – 514 m, gali būti netikslus. Pagal plotą ežeras – 19-tas visoje Norvegijoje. Prie ežero yra rengiamas kasmetinis „Hornindalsvatneto“ maratonas, vykstantis vasarą, liepos mėnesį.
Vitalijus Čepkauskas
Vitalijus Čepkauskas (kūrybinis vardas Vitalis, g. 1964 m. birželio 3 d. Kėdainiuose) – Lietuvos skulptorius, juvelyras, drabužių dizaineris.
Biografija
1986 m. baigė Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikumą, nuo 1996 m. su pertraukomis skulptūros privačiai mokosi Paryžiuje.
Nuo 1991 m. dalyvauja parodose. Individualios parodos surengtos Vilniuje, Paryžiuje ir kt. Iš medžio, odos, stiklo, panaudotų daiktų detalių kuria savitas figūrines kompozicijas („Laite“ 1996 m., „Lėktuvėlis“ 2001 m.), grįstas dažniausiai poparto, dada raiška, joms būdinga žaismė, ironija, lyrizmas, kruopščios, tikslios daugybės įvairialypių elementų ir faktūrų jungtys. Su S. Bylaite sukūrė drabužių modelių, jų priedų, papuošalų (diržai, antkaklės, sagės). Kūrinių turi Europos, JAV privatūs kolekcininkai.
Biasas
Biasas  – upė vakarų Indijoje; Satledžo dešinysis intakas (Indo baseinas). Prasideda Himalajuose, ties Rohtango perėja, Himačal Pradešo valstijos centrinėje dalyje. Teka į pietvakarius Kulu slėniu, vėliau lygumomis Pandžabo valstija. Įteka į Satledžą į pietus nuo Amritsaro, santakoje sudaro Harikės šlapynę.
Vedose upė minima kaip Ardžikudža bei Vipaša, senovės graikai ją vadino Hyphasis. Dabartinis pavadinimas kilo laikui bėgant iškraipius senąjį. Biaso upė žymėjo toliausią rytinę Aleksandro Makedoniečio imperijos ribą.
Meredith Monk
Meredith Monk (g. 1942 m. lapkričio 20 d., Niujorkas, JAV) - kompozitorė, dainininkė, režisierė-choreografė, moderniosios operos žanro, muzikinio teatro, filmų bei instaliacijų kūrėja.
Nuo 1960 m. Monk kuria tarpdisciplininius kūrinius, kurie jungia muziką, teatrą ir šokį, glaudžiai bendradarbiaudama su įrašų leidybos kompanija ECM Records. 1991 m. Monk sukūrė operą Atlas Hiustono operos teatrui, Teksase. Jos muzika buvo naudojama filmuose, prodiusuojamuose Coen Brothers (The Big Lebowski, 1998) ir Jean-Luc Godard (Nouvelle Vague, 1990 ir Notre musique, 2004), o hiphopo menininkas DJ Shadow naudojo Monk kūrinio "Dolmen Music" (1979) fragmentus dainoje "Midnight in a Perfect World" (1996).
Biografija
Meredith Monk gimė Limoje, Peru. Ji yra viena iš dviejų verslininko Theodore Glenn Monk ir dainininkės Audrey Lois Monk poros vaikų (brolis vardu Tracy Monk, gimė 1948 m.). Jos motina, profesionali populiariosios ir klasikinės muzikos dainininkė, žinoma su savo sceniniu slapyvardžiu "Audrey Marsh". Ji buvo kilusi iš profesionalių muzikų šeimos - jos tėvas žinomas rusų žydas bosas-baritonas Jospephas B. Zellmanas, o motina Rose Zellman, koncertų pianistė iš Filadelfijos. Ankstyvoje jaunystėje M. Monk studijavo fortepijono atlikimo meną bei euritmiją (ritmo išraiška kūno judesiais).
1964 m. ji įgijo šokio ir klasikinės muzikos bakalauro laipsnį Sarah Lauwrence koledže, Niujorke. Ten studijavo su žymių modernaus šokio šokėju ir choreografu Beverly Schmidt Blossom. Gyvenimo eigoje menininkė pelnė Bard koledžo, Džiuliardo mokyklos, San Francisko menų instituto ir Bostono konservatorijos Menų daktarės laipsnį.
1960-1979 m.
Nuo pat karjeros pradžios Monk buvo susidomėjusi filmų kūrimu, choreografija bei vaidyba. Šios sritys atrandamos jos kūryboje, kur visa tai - sintetinama, apjungiama.
1964 m. autorė debiutavo kaip scenos menų (angl. performance art) artistė.
1968 m. ji subūrė "House" - grupę iniciatyvių įvairių sričių menininkų, ieškančių kitokio požiūrio ir prieigos prie meno.
1968 m. M. Monk susipažino su Bruce Nauman San Franciske, kurio tolesnei kūrybai ji padarė nemažą įtaką.
1978 m. Meredith Monk suformavo savo "Meredith Monk and Vocal Ensemble" trupę. Jos tikslas buvo naujų vokalo technikų plėtotė, platesnis vokalo išnaudojimas, kuris dažnai kontrastuodavo su minimalistine, balsus lydinčia instrumentine muzika. Trupė buvo kviečiama rengti pasirodymus visame pasaulyje, kartu įrašė daugelį autorės kūrinių. Netrukus kompozitorė užmezgė ryšius su "Walker Art Center" Mineapolyje, kuris iki šiol rengia Monk kūrybos pasirodymus bei koncertus.
1979 m. autorė sukūrė plačiai žinomą kūrinį "Dolmen Music" (1979 m.), kuris buvo įrašytas ir išleistas ECM įrašų kompanijos 1981 m.
1980-1999 m.
1981 m. M. Monk režisavo ir parašė scenarijų filmui "Ellis Island" (liet. "Elio sala").
1988 m. režisavo ir parašė scenarijų filmui "Book of Days" (liet. "Dienų knyga"), kuris buvo rodytas Niujorko filmų festivalyje.
1999 m. M. Monk atliko kūrinį "Vokalinė auka" Dalai Lamai, "Sacred Music" festivalio Los Andžele metu.
Nuo 2000 m.
2003 m. Monk sukūrė pirmąjį simfoninį kūrinį "Possible Sky" (liet. "Galimas dangus").
2005 m. visame pasaulyje buvo rengiami koncertai ir pasirodymai Meredith Monk karjeros keturiasdešimtmečio proga. Vienas žymiausių renginių buvo koncertas Carnegie Hall, Niujorke, kuriame pasirodė Björk, Terry Riley, DJ Spooky, Ursula Oppens, Bruce Brubaker, John Zorn, ansambliai "Alarm Will Sound", "Bang on a Can All-Stars" bei Pacific Mozart Ensemble.
2015 m. M.Monk minėjo savo penkiasdešimtąsias kūrybos metines ir, pripažinta kaip viena įtakingiausių bei unikaliausių savo kartos menininkių, ji užėmė "Richard and Barbara Debs" kompozitorės-pirmininkės pareigas "Carnegie Hall" institucijoje.
Monk kūryba buvo pristatyta "Lincoln Center Festival", "Houston Grand Opera", "London’s Barbican Centre" bei kitų žymių festivalių metu.
Užsakymų Meredith Monk susilaukė iš Michael Tilson Thomas ("San Francisco Symphony" bei "New World Symphony"), "Kronos Quartet", "Saint Louis Symphony Orchestra" ir "Los Angeles Master Chorale" kolektyvų.
Apdovanojimai ir recepcija
1972 m. autorė pelnė The Villagers Voice laikraščio, leidžiamo Niujorke "Obie" apdovanojimą, įsteigtą teatro menininkams.
1976 m. jį pelnė pakartotinai už pjesę teatrui "Quarry" (sukurta tais pačiais metais).
1985 m. ji gavo trečiajį "Obie" apdovanojimą už kūrybinius pasiekimus.
2011 m. menininkė pelnė Yoko Ono Lennon menų padrąsinimo apdovanojimą (angl. "Yoko Ono Lennon Courage Award for the Arts").
2012 m. jai suteiktas "Menų ir literatūros ordino tarnautojos" titulas Prancūzijos Respublikoje. Tais pačiais metais klasikinės muzikos žurnalas Musical America autorę paskelbė metų kompozitore.
2012 m. keliais apdovanojimais buvo įvertintas M. Monk balsas - ji pateko į "NPR 50 Great Voices" sąrašą bei pelnė "Doris Duke menininko apdovanojimą".
Kompozitorė taip pat išleido daug įrašų, didžiają dalį jų - su "ECM New Serial" kompanija, Nuo 2001-ųjų taip pat dirba ir su "Boosey & Hawkes" leidykla.
Kūrybos stilius
Ankstyvieji Meredith Monk kūriniai buvo choreorgrafiniai, tačiau folkloro muzikos pomėgis ir jos vertinimas padėjo kūrėjai sukurti išskirtinį dainavimo stilių, vadinamą „išplėsta balso technika“ (angl. "extended vocal technique"). Stilius pasižymi tvirtu ir sudėtingu žmogaus balso garso išdėstymu bei organizavimu - ekspresyvūs šūksniai, šnabždėjimai, oro sūkuriai, kosuliai ir šnabždesiai sukuria folklorinio dainininko ir paukščių garsų efektą. Ji yra laikoma šio stiliaus bei „tarpdisciplininių pasirodymų“ (angl. interdisciplinary performance) pioniere.
Monk kūriniai jungia muziką ir judesį, vaizdą ir objektą, šviesą ir garsą, siekiant įgalinti ir atrasti bei sujungti naujus meno suvokimo modelius. Įspūdingas balso instrumentiškumo suvokimas, kaip išraiškingos savo paties kalbos praplečia muzikos kompozicijos ribas, kuriant naujus garso laukus. Per penkiasdešimt savo karjeros metų ji darė įtaką daugybei scenos menų ir muzikos kūrėjų.
Meredith Monk muzika dažnai apibūdinama kaip įvairių skirtingų meno formų bei patyrimų jungtis, kuri yra tam tikra opozicija tuo pat metu kūrusiems minimalizmo kompozitoriams, siekusiems fragmentiškumo, aiškaus medžiagos elementų eksponavimo. Ir šios opozicijos rezultatas - muzika, persismelkusi M. Monk asmenybe, betarpiškai komunikuojanti su klausytoju, jo pasąmone.
Jos kūriniai kritikų įvardijami, kaip talpinantys repetityvumą, modalinę harmoniją, originalų vokalizavimą. M. Monk muzikoje koegzistuoja praeities (choralo, būdingos rytietiškos melodijos) ir dabarties muzikos elementai, tačiau, kaip pati autorė teigia, savo kūrybos ji nesieja su nostalgija praeičiai - savo muzika ji siekia klausytojams parodyti alternatyvų koncentracijos ir dėmesio sutelkimo egzistavimą greitėjančiame ir vėl lėtėjančiame mus supančiame pasaulyje.
Nors dažniausiai ji priešinama su minimalizmo atstovais, jos muzika teatrui dažnai apibūdinama „ištaigiai minimalistine“. ji kuria daugiasluoksnius, tiek aštriai graudžius, tiek džiaugsmingus paveikslus, kuriuose švelnios melodijos ir garsieji M. Monk vokaliniai sugebėjimai derinami su novatoriškomis instrumentuotėmis. Muzika spektakliui „Impermanence“ („Laikinumas“) (2006 m., premjera – San Franciske), kuriame greta vokalinės bei instrumentinės muzikos buvo įkomponuoti šokio ir vaizdo projekcijų elementai, kritikų laikomi nauju žingsniu M. Monk kūryboje. Šioje muzikoje jaučiamas polinkis į garsų chromatizavimą, aiškiai girdimą tokiuose kūriniuose kaip „Liminal“ (ištrauka iš spektaklio muzikos).
Meredith Monk mėginimai kurti grynai instrumentinius kūrinius styginių kvartetui ir dideliam simfoniniam orkestrui vokalinėje kūryboje jai padeda ne tik naudoti balsus kaip muzikinius instrumentus, tačiau ir suvokti instrumentus kaip balsus. Nors M. Monk savo įvairiomis vokalinėmis priemonėmis kūriniuose dažniausiai išgauna neverbalinius garsus, kartais pasigirsta ir poetinių tekstų.
Vokalinė muzika
M.Monk muzika išsiskiria eksperimentavimu vokalo srityje. Jos vokaliniuose kūriniuose retai randamas suprantamas, logiškas tekstas. Vietoje to kompozitorė naudoja neįprastas artikuliacijas, išplečia dainavimo technikas. Tai sukuria archajiško ir kartu modernaus, nestandartinio skambesio sintezę. Šis unikalus balso, kaip instrumento ir kaip išraiškingos kalbos traktavimas leido kūrėjai praplėsti kompozicines ribas ir darė įtaką daugeliui kompozitorių.
Instrumentinė muzika
Instrumentiniai kompozitorės kūriniai taip pat nelieka nepastebėti ir yra atliekami garsių šiandienos ansamblių ("The Kronos Quartet", ACME (American Contemporary Music Ensemble) ir kt.).
Kurdama muziką instrumentams, M. Monk randa kitų būdų atrasti ir traktuoti medžiagą nei kurdama vokaliniams ansambliams, kuriuose muzika kuriama eksperimentuojant visai atlikėjų komandai. Vienas iš dažniausiai atliekamų jos instrumentinių kūrinių - styginių kvartetas "Stringsongs", sudarytas iš 4 dalių: "Cliff Light" (liet. "Šviesa skardžio uoloje") "Tendrils" (liet. "Atžalos") "Obsidian Chorale" (liet. "Obsidiškas choralas) ir "Phantom Strings" (liet. "Fantomo stygos"). Šis kūrinys - puikus pavyzdys, kaip savo savitą estetiką kūrėja geba konvertuoti į labai klasikinį formatą.
Instrumentinėse kompozicijose M. Monk taip pat neatsisako polinkio eksperimentuoti ir ieško netikėtų garsų, keistų faktūrų, kurias galėtų išgauti konkretus ansamblis, arba, kaip pasitaiko dažniau, solo instrumentas. Kaip tik solo instrumentui ir yra parašyta didžioji dalis instrumentinių kompozicijų: solo fortepijonui - "Paris" (liet. "Paryžius") (1972), "Window in 7's" (liet. "Langas septynetuose") (1986), "St. Petersburg Waltz" (liet. "Sankt Peterburgo valsas") (1994), "Steppe Music" (liet. "Steppe muzika") (1997), solo klarnetui - "Clarinet Study #4" (liet. "Klarneto studija #4")(1999), solo trimitui - "Trumpet Study #1" (liet. "Trimito studija #1") (1999).
Birektė
Birektė  – upė Rusijoje, Jakutijoje (Olenioko uluse); Olenioko kairysis intakas. Prasideda Vidurio Sibiro plokščiakalnio šiaurinėje pašlaitėje. Teka į pietus, nuo santakos su Omonosu pasuka į šiaurės rytus. Įteka į Olenioką 669 km nuo jo žiočių.
Didžiausi intakai: Omonosas (dešinysis), Tokuras (kairysis).
Laikosi užšalusi nuo spalio iki gegužės ar birželio. Pakrantės negyvenamos.
Vėriškiai
Vėriškiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Šeduvos, prie Sriauto upelio. Seniūnaitijos centras. Veikia Šeduvos gimnazijos ugdymo skyrius, biblioteka. Praeina kelias.
Istorija
1950–1963 m. buvo Vėriškių apylinkės centras.
Janis Klydzėjas
Janis Klydzėjas (, 1914 m. gegužės 6 d. Kurpiniekai, Vilianų valsčius, dab. Sakstagalo pagastas, Rezeknės savivaldybė – 2000 m. gegužės 2 d. Napa, Kalifornijos valstija, JAV) – latvių rašytojas. Žymiausias Latgalos rašytojas.
Biografija
1929–1933 m. mokėsi Rezeknės komercijos mokykloje, 1935–1940 m. studijavo žemės ūkio mokslus Latvijos universitete. 1931 m. pradėjo skelbti savo kūrybą latgalių kalba, nuo 1934 ir latvių kalba. 1944 pasitraukė į Vokietiją, nuo 1950 m. gyveno JAV. Baigė sociologiją Berklio universitete.
Umbrai
thumb|200px|right|Tautų grupės, gyvenusios Italijos pusiasalyje. {{legend|#3200f7|[[Ligūrai}} {{legend|#808000|Venetai}} {{legend|#FF80FF|Etruskai}} {{legend|#80FFFF|Piceniai}} {{legend|#80FF80|Umbrai}} {{legend|#C0B000|Lotynai}} {{legend|#008000|Oskai}} {{legend|#FF8040|Mesapiai}} {{legend|#FFFF80|Graikai}}]] Umbrai – italikų gentis iš Senovės Italijos laikų. Dabartinis Umbrijos regionas dabar apgyvendintas italų ir yra mažesnis už umbrų gyventas sritis. Kalbėjo umbrų kalba.
Janis Klydzėjas
Biografija
Sakstagale, Franco Trasuno muziejuje „Kolnasata“ atidaryta rašytojui J. Klydzejui skirta ekspozicija.
Umbrai
Dauguma umbrų miestų buvo įkurti IX–IV a. pr. m. e. ant gerai ginamų kalvų.
Janis Klydzėjas
Kūryba
Romane „Jaunuoliai“ pasakojama apie Latgalos mokyklų auklėtinius. Kituose romanuose vaizduojama Latgala iki Antrojo pasaulinio karo ir latvių išeivija. Dar parašė apsakymų ir esė. Jo kūrinių siužetais sukurta kino filmų.
Umbrai
Religija
VI–IV a. pr. m. e. umbrai statydavo kaimo šventoves, kur aukodavo dievams. Ten buvo rasta bronzinių apžadinių, turinčių žvėrių ar deivių išvaizdą. Tarp umbrų dievybių buvo Feronija, Valencija, Minerva Matusija ir Klitumnas. 1444 m. Gubijo mieste buvo rastos Iguvino lentos, sukurtos III ar II a. pr. m. e., kuriuose aprašyti ritulai, susiję su gyvulių aukojimu.
Politika
Du vyrai ėjo uhtur pareigas ir prižiūrėjo ritualus. Tarp kitų civilinių pareigybių buvo marone, kuri buvo žemesnė už uhtur, ir religinės pareigos kvestur. Umbrų visuomenė tikriausiai buvo susiskirsčiusi pagal karinį rangą. Augusto laikais 4 umbrų didikai tapo senatoriais. Imperatoriaus Nervos šeima kilusi iš Umbrijos.
Laisvai samdomas darbuotojas
Laisvai samdomas darbuotojas – savarankiškai dirbantis asmuo, kuris nėra įsipareigojęs darbdaviui dirbti ilgą laiką. Laisvai samdomi darbuotojai yra kartais atstovaujami įdarbinimo agentūros, kuri parduoda šių darbuotojų darbo laiką kitoms įmonėms. Kiti laisvai samdomi darbuotojai dirba savarankiškai, priklauso profesinėms asociacijoms, arba randa darbą internetu.
Profesijos ir pramonės šakos, kuriose dirba daug laisvai samdomų darbuotojų yra muzika, rašymas (rašytojai), vaidinimas ir aktorystė (kino filmai, serialai, komercinė reklama, teatras), programavimas, internetinių puslapių kūrimas, grafinis dizainas, vertimas (vertėjai) ir iliustravimas, kino filmų ir vaizdinės medžiagos kūrimo industrijos, kiti autoriniai darbai.
I
I (i) – tai devintoji lotynų abėcėlės ir tryliktoji lietuvių abėcėlės raidė. Lietuvių kalboje raidės pavadinimas yra i trumpoji. Chemijoje I yra jodo simbolis. Raidė I naudojama romėniškiems skaičiams sudaryti.
Lietuvių kalboje vartojamas kitas „I“ raidės pagrindo rašmuo su diakritiniu ženklu nosine – Į|Į ir į (i nosinė).
Šia raide žymima:
Jonas Kriščiūnas
Jonas Kriščiūnas (1888 m. sausio 5 d. Stebuliškėse, Liudvinavo valsčius, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija – 1973 m. liepos 2 d. Kaune) – Lietuvos agronomas, bitininkas, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Liudvinavo pradžios mokykloje, 1907 m. baigė Marijampolės gimnaziją. 1912–1913 m. dalyvavo Marijampolės ūkio draugijos veikloje, skaitė paskaitas žemės ūkio klausimais. 1913 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Fizikos-matematikos fakultetą. 1914–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1915–1916 m. mokėsi Pavlovsko Romanovo aerologijos observatorijoje ir Konstantinovo meteorologijos observatorijoje. 1916 m. dirbo aerologu XI aviacijos divizijoje.
1919 m. Kvietiškyje (Marijampolės apskritis) suorganizavo žemės ūkio mokyklą. 1919–1927 m. Dotnuvos žemės ūkio technikumo dėstytojas. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas I (Marijampolės) rinkimų apygardoje, priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos ir Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai.
1925–1941 m. ir 1944–1973 m. Žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. rektorius, 1945–1947 m. prorektorius, 1928–1941 m. ir 1944–1957 m. Augalininkystės, 1957–1962 m. Žemdirbystės katedros vedėjas, nuo 1940 m. profesorius. 1940 m. žemės ūkio mokslų garbės daktaras. 1941–1944 m. gyveno Rusijoje, beveik metus – Debiosų vaikų namų direktorius. 1956–1958 m. kartu buvo Kauno rajono Mičiurino kolūkio pirmininkas.
Lietuvninkai
thumb|250px|Lietuvininkų gyvenamos žemės Rytų Prūsijos žemėlapyje Lietuvininkai – savita etninė grupė, susiformavusi XVI a. ir gyvenusi Rytprūsių provincijos šiaurės rytinėje dalyje – Įsručio, Labguvos, Ragainės, Tilžės, Tepliavos, Klaipėdos apskrityse. Jų gyvenama teritorija buvo vadinama Lietuvos provincija, Lietuva, Prūsų Lietuva, nuo XIX–XX a. sandūros paplito Mažosios Lietuvos pavadinimas. Dar vadinami Prūsų lietuviais, mažlietuviais.
Žodžiai lietuvninkas ir lietuvis ilgą laiką buvo sinonimai. Lietuvninkai (Литовники) minimi jau Pskovo antrojo metraščio 1341 m. įraše (а сам Олгерд подим брата своего Кестоутия и мужь своих Литовников). Pskovo trečiajame metraštyje, ryšium su 1262 m. įvykiais, lietuvninkas (Литовник) minimas vietoj atitinkamoje Pskovo antrojo metraščio vietoje minėto žodžio litvinas (литвин).
Pirmojoje lietuviškoje knygoje (1547 m. Katekizme) Martynas Mažvydas kreipiasi į lietuvninkus ir žemaičius. Čia visur lietuvninkai – tiesiog etnonimo lietuviai variantas. Tačiau, laikui bėgant, Lietuvoje įsigalėjo etnonimas lietuvis, o Prūsų Lietuvoje, ypač nuo XIX a. pab., išpopuliarėjo savivardis lietuvninkas. Ypač šį pavadinimą išpopuliarino Jurgis Zauerveinas eilėraščiu „Lietuvninkai mes esam gimę“, kuris su kompozitoriaus Stasio Šimkaus 1908 m. parašyta melodija laikomas neoficialiu Mažosios Lietuvos himnu.
Jonas Kriščiūnas
Biografija
1910–1914 m. parašė populiarių knygučių žemdirbystės klausimais. Bendradarbiavo „Lietuvos žiniose“, „Lietuvos ūkininke“ (kurį laiką redagavo jo priedą „Žemė“). 1927 m. su kitais įsteigė Lietuvos bitininkų ir cukrinių runkelių augintojų draugijas, 1930 m. – kooperatinę draugiją „Sėklininkas“. Cukrinių runkelių auginimo ir lietuviškos agronominės literatūros pradininkas, paskelbė apie 1000 straipsnių žemės ūkio klausimais. Knygelėje „Augalų ligos“ pirmasis Lietuvoje aprašė vabzdžius kenkėjus ir pavadino juos lietuviškais terminais. Propagavo augalų apsaugą, bitininkystę ir sėklininkystę.
Lietuvninkai
Nuo XX a. 8 dešimtmečio terminas lietuvininkai įsigalėjo Lietuvos istoriografijoje kaip specifinės lietuvių etnografinės grupės, kuri skyrėsi nuo Didžiosios Lietuvos lietuvių tikėjimu, papročiais, dialektu, pavadinimas.
Vidūnas
Vidūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Manuel de Pedrolo
Manuelis de Pedrolas i Molina (g. 1918 m. balandžio 1 d. L'Aranjo, Leridos provincija – m. 1990 m. birželio 26 d. Barselonoje ) – katalonų rašytojas, romanų, apsakymų, poezijos ir pjesių autorius. Jo kūriniai išversti į daugiau nei dvidešimt kalbų. M. de Pedrolo garsiausias kūrinys yra mokslinės fantastikos romanas „Antrosios kilmės rankraštis“.
Biografija
Manuelis de Pedrolas gimė 1918 m. L’Aranyó kaime, Segaros komarkoje, Katalonijoje. Vaikystę ir jaunystę praleido Taregoje, Katalonijoje. 1935 m. persikėlė į Barseloną, kur vertėsi įvairiais darbais, o rašė vakarais. Ispanijos pilietinio karo metu įstojo į Nacionalinę Darbo Federaciją / Iberijos Anarchistų Federaciją, dirbo mokytoju Figols miestelyje. Priklausė Ispanijos Respublikos Armijos artilerijos padaliniui, dalyvavo kovose prie Figereso, Falseto.
1949 m. išleido pirmąją savo darbų knygą, poemų rinkinį Ésser en el món („Būti pasaulyje“). Pirmąjį romaną Es vessa una sang fàcil išleido 1953 m., o 1954 m. gavo Premi Sant Jordi de novel·la („Šv. Jurgio romano premija“). Vėliau už knygą Crèdits humans gavo Mercè Rodoreda prizą už istorijas ir pasakojimus.
Nuo 1974 m. visiškai atsidėjo literatūriniam darbui, rašė kūrinius, vertė ir redagavo tekstus.
Kūryba
M. de Pedrolas yra laikomas vienu iš ambicingiausių rašytojų, kūrusių katalonų kalba. Nors parašė visų literatūros žanrų kūrinių, tačiau jis žinomas daugiausiai dėl savo prozos kūrinių. Tarp 1949 m. ir 1985 m. parašė daugiau nei 72 romanus, daugelis jų buvo detektyviniai. Daugelis jo kūrinių buvo kruopščiai cenzūruojami dėl "kataloniško nacionalizmo, politinių nuomonių, religijos, seksualinės moralės ir netinkamos kalbos".
1972 m. kovo mėn. Barselonoje buvo teisiamas už uždarų durų dėl novelėje Amor fora ciutat aprašytų ir kaip amoralių įvertintų scenų, dėl kurių kūrinys buvo išimtas iš apyvartos dar 1970 m. Jis buvo išteisintas, o kūrinio platinimas leistas.
Mecanoscrit del segon origen
M. de Pedrolo vardas labiausiai siejamas su šiuo populiariausiu jo parašytu kūriniu, kuris buvo pirmasis jo bandymas rašyti fantastiką. Pirmą kartą išleistas 1974 m. per artimiausią dešimtmetį jis tapo plačiausiai leidžiamu katalonų fantastikos kūriniu, iš viso atspausdinti 26 leidimai, o 1986 m. parduota 270 000 knygų.
Romanas pasakoja dviejų vaikų iš nedidelio kaimo Benaura Katalonijoje istoriją. Alba, keturiolikmetė mergaitė, ir Dídac, juodaodis devynmetis berniukas, tampa vieninteliais dviem Žemėje likusiais žmonėmis po to, kai atsitiktinai išgyvena ateivių sukeltą holokaustą, kuris sunaikina visus planetos žinduolius. Alba ir Dídac atsigauna po katastrofos ir ne tik gyvena post-apokaliptiniame pasaulyje, pilname lavonų ir išprotėjusių išlikusiųjų, bet imasi misijos išlaikyti žmonijos kultūrą ir iš naujo apgyvendinti Žemę.
Izabelė Čepkevičiūtė
Izabelė Čepkevičiūtė-Juodagalvienė (1924 m. birželio 8 d. Marijampolė – 1991 m. vasario 4 d. Šiauliai) – Lietuvos teatro aktorė.
Biografija
1947 m. baigė Kauno dramos teatro vaidybos studiją. 1944–1950 m. vaidino Kauno ir Marijampolės, 1954–1980 m. Šiaulių dramos teatruose. Sukūrė apie 70 vaidmenų.
Debaras
Debaras  – miestas Pietvakarių Makedonijos regione, vakarų Makedonijoje, netoli pasienio su Albanija. Debaro savivaldybės administracinis centras. 2002 m. duomenimis, mieste gyveno 14 561 gyventojas, iš kurių 10 768 (74,0 %) albanai, 1 415 (9,7 %) turkai, 1 079 (7,2 %) čigonai, 1 054 (7,2 %) makedonai bei 245 (1,7 %) kitos tautybės.
Istorija
Pirmasis įrašas apie Debarą atsirado II a. vid., Ptolemėjaus žemėlapyje, kuriame pavadintas Deborus.
Ghasanas Masudas
Ghasanas Masudas (g. 1958 m. rugsėjo 20 d.) – Sirijos kino bei teatro aktorius ir prodiuseris. Labiausiai išgarsėjo Saladino vaidmeniu Ridlio Skoto filme „Dangaus Karalystė“.
Biografija
Gimė Damaske. Masudas dėsto dramą Damasko muzikos ir dramos mokykloje bei Dramos menų aukštesniajame institute. Jis yra vienas iš Arabų-afrikiečių teatro tyrimų centro Tunise įkūrėjų. Ghasanas Masudas daugiausia vaidina Sirijos filmuose ir serialuose. 2005 m. jis atsisakė rolės filme „Syriana“ dėl to, kad filmas, jo manymu, antiarabiškas.
Kamanų ežeras
Kamanų ežeras – ežeras šiaurės Lietuvoje, Akmenės rajone, apie 9 km į šiaurės vakarus nuo Akmenės, Kamanų aukštapelkėje, Kamanų rezervate. Ežero ilgis – 0,38 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 83,4 m. Krantai apaugę retmiškiu, klampūs, vietomis durpių sluoksnis siekia 7 m. Šiaurrytiniame krante įrengtas medinis mokomasis takas. Rytuose išteka Paislės upelis link Agluonos upės.
Anta Klints
Anta Klints (, tikroji pavardė Anna Emīlija Jekste-Pamiljone-Amtmane, 1893 m. spalio 1 d. Liepoja – 1970 m. vasario 27 d. Ryga) – latvių teatro aktorė.
Biografija
1912 m. Liepojos „Liepos“ teatro, 1913–1914 m. Liepojos latvių teatro, 1915–1918 m. Naujojo Petrogrado latvių teatro, 1919–1921 m. ir nuo 1924 m. Latvijos dramos teatro, 1921–1924 m. Rygos Dailės teatro aktorė. Vaidyba psichologiška, temperamentinga, raiški.
Sutuoktinis aktorius ir režisierius Alfredas Amtmanis-Briedytis.
Burkina Faso vėliava
dešinėje|miniatiūra|right|208px|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|20px Burkina Faso vėliava, pločio ir ilgio santykis 2:3]] Burkina Faso vėliava buvo įtesinta 1984 metų rugpjūčio 4 dieną po šalyje įvykusio valstybino perversmo.
Šią vėliavą sudaro horizontali dvispalvė bei žvaigždės simbolis esantis vėliavos centre. Vėliavos spalvų gamą sudaro raudona ir žalia spalvos bei geltona žvaigždė – visos šios spalvos sudaro Pan-Afrikanistinę spalvų gamą, kurios būdingos daugialiui afrikos šalių, tuo išreiškiant Afrikos šalių vienybę bei nepriklausomybę. Burkina Faso vėliavos žalia spalva simbolizuoja gamtos turtus, žemės ūkį bei šalies gerovę, raudona – žmonių aukas bei kraują, pralietą kovojant už šalies laisvę, geltona žvaigždė – socialistinį šalies raidos kelią ir revoliuciją.