cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pagaršvio piliakalnis
Tyrimai
1953 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 35000 m². Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 5700 m².
Povilas Četkauskas
Povilas Četkauskas (1904 m. birželio 7 d. Panemunyje, Rokiškio apskritis – 1991 m. kovo 8 d. Kaune, palaidotas Prienų kapinėse) – Lietuvos vargonininkas, chorvedys, akordeonistas.
Biografija
Tėvas Matas Četkauskas mokėjo griežti smuiku, o motina Uršulė Četkauskienė turėjo gražų balsą ir giedojo bažnyčios chore. Jų penki sūnūs – Jonas, Petras, Povilas, Kazimieras ir Vytautas – tapo vargonininkais.
Iš brolių išmokęs vargonuoti, vargonininkavo Kamajuose ir Kazliškyje (Rokiškio raj.). 1923 m. Stasiui Šimkui įkūrus konservatoriją Klaipėdoje, į ją mokytis atvyko ir P. Četkauskas. Mokydamasis dainavo moksleivių vyrų chore, susižavėjo akordeono muzika. Didelį įspūdį jam padarė 1933 m. Klaipėdoje koncertavęs garsus vokiečių akordeonistas ir kompozitorius Kurtas Maras. P. Četkauskas nusipirko „Honerio“ firmos 120 bosų akordeoną ir su juo nesiskyrė visą gyvenimą.
Baigęs Klaipėdos konservatoriją, gyveno Šilutėje ir buvo Klaipėdos krašto chorų vadovas bei dainų švenčių dirigentas. 1933 m. Klaipėdos krašto 2-ajai dainų šventei parengė Šilutės apylinkės jungtinį chorą ir jam šventėje dirigavo. P. Četkauskas pagarsėjo kaip akordeonistas – 1938 m. Londono firmoje įgrojo lietuvių tautinių šokių muzikos ir išleido apie dešimt plokštelių (talkino Stepas Graužinis).
Krinica (Hainuvkos apskritis)
Krinica  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į vakarus nuo Narevkos, apie 15 km į šiaurę nuo Hainuvkos ir apie 42 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas įsikūręs Ladzkos girioje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Povilas Četkauskas
Biografija
1939 m. Vokietijai okupavus Klaipėdą, su šeima apsigyveno Kaune. Vadovavo „Inkaro“ fabriko vyrų, moterų ir mišriajam chorui, suorganizavo apie 100 dalyvių Kauno policijos vyrų chorą. Šis kolektyvas tuo metu buvo vienas pajėgiausių vyrų chorų Lietuvoje. P. Četkauskas daug koncertavo kaip solistas akordeonistas, griežė įvairiuose instrumentiniuose ansambliuose, turėjo daug mokinių.
1947 m. po nelaimingo atsitikimo neteko regėjimo. Būdamas aklas, nuolat gilinosi į akordeono technines ir menines galimybes, išmoko griežti sudėtingus klasikinius kūrinius (pats juos pritaikė akordeonui). Parengė ir išleido pirmuosius akordeono vadovėlius: „Jaunasis akordeonistas“ (1952 m.) ir „Akordeonistas“ (1958 m.). Sukūrė koncertinių etiudų, „Koncertinę polką“, „Serenadą“, „Našlaitėlės valsą“ ir kitokios muzikos akordeonui.
Išaugino tris sūnus. Rimgaudas Četkauskas žinomas dailininkas, gyvena Melburne (Australija), Eugenijus Četkauskas buvo muzikas (1929–1991), Algimantas Četkauskas – dailininkas, 1950–1956 m. politinis kalinys, vėliau gyveno ir dirbo Taškente (Uzbekija), 1996 m. apsigyveno Vilniuje.
Gustonių apylinkė (Joniškėlis)
Gustonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Joniškėlio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškėlio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Meškalaukio apylinkės.
Charcyzkas
Charcyzkas  – srities pavaldumo miestas Ukrainoje, Donecko srities šiaurėje. Įkurtas 1869 m., miesto statusas nuo – 1938-ųjų. 58,6 tūkst. gyventojų, gyv. tankumas – 3073 žm./km². Plotas – 19,3 km². Išvystyta mašinų gamybos, metalurgijos pramonė.
Gyventojai
Gyventojų skaičius Charcyzke – 58 641 (pagal 2014-ųjų surašymo duomenis). Pagal 2001 metų gyventojų surašymą, ukrainiečių kalba namų ūkyje naudojama 16,3 % gyventojų.
Dryžuotieji kiškiai
Dryžuotieji kiškiai (Nesolagus) – kiškinių (Leporidae) gentis.
Gentyje yra 2 rūšys:
Titanikas
Titanikas  – transatlantinis keleivinis laivas. Šis laivas buvo pastatytas Belfaste, Airijoje ir priklausė „White Star Line“ kompanijai. Tai buvo didžiausias pasaulyje laivas tuo laikotarpiu.
„Titanikas“ buvo kuriamas naudojant pažangiausias to meto technologijas. Buvo populiari nuomonė, jog šis laivas „nepaskandinamas“, nes buvo suskirstytas į 16 sandarių skyrių, kurie galėjo būti labai greitai atskirti vienas nuo kito. Todėl nebuvo pasirūpinta pakankamu valčių ir kitų gelbėjimosi priemonių skaičiumi, kad jų pakaktų visiems keleiviams. Tebuvo parūpinta 20 gelbėjimo valčių, nes buvo manoma, jog net ir rimtai pažeistas „Titanikas“ ilgai laikysis ant vandens, ir valčių tereikės evakuacijai į jau greta esantį gelbėjimo laivą.
Pirmoji kelionė
1912 m. balandžio 10 d. „Titanikas“ išplaukė iš Sautamptono (Southampton), pakeliui sustodamas Šerbure ir Kvinstaune (Airija). Iš Kvinstauno, Niujorko link laivas pajudėjo balandžio 11 d. Jame buvo 891 komandos narys ir 1316 keleivių.
thumb|200px|left|„Titaniko skendimas“. Dail. Willy Stöwer, 1912 thumb|left|200px|Susidūrimo schema. Matyti kaip po susidūrimo atšoko sukniedyti korpuso lakštai Sekmadienį, 1912 m. balandžio 14 d., 23:40 vakaro, „Titanikas“, atsitrenkė į ledkalnį Šiaurės Atlante (41°43’16„N, 49°56’27“W). Plaukdamas daugiau kaip 22 mazgų greičiu 166 tūkstančių tonų vandentalpos „Titanikas“ negalėjo staigiai sumažinti greičio. Ledkalnis dešiniojo laivo borto apačioje pramušė 90 metrų skersmens skylę, pažeisdamas iškart penkis hermetiškus skyrius. Laivas būtų nenuskendęs vandeniui užtvindžius ketvertą skyrių, tačiau užtvindžius penktą, laivas išilgai pasviro tiek, kad vanduo ėmė lietis į gretimus skyrius per hermetiškų pertvarų viršų. Prasidėjus balandžio 15-ajai kapitonas E. J. Smitas paskelbė „Titaniko“ evakuaciją. Netrukus buvo perduoti pirmi radijo signalai prašantys pagalbos. Dar po pusvalandžio, pradėtos nuleidinėti gelbėjimosi valtys. Paskutinė valtis nuleista 02:05 (sudedama valtis D). Skęsdamas „Titanikas“ perlūžo į dvi dalis ir maždaug 02:20 dingo po vandeniu. Kapitonas E. J. Smitas nuskendo su savo laivu. Laivo nuolaužos guli maždaug 560 km į pietryčius nuo Niufaundlando.
thumb|200px|left|„Titaniko“ paskendimo vieta Kartais teigiama, jog laivas galėjo išvengti katastrofos nesukdamas į šoną ir trenkdamasis į ledkalnį kaktomuša. Priekis būtų buvęs sudaužytas, bet galbūt pažeistų skyrių skaičius būtų likęs mažesnis nei penki. Kitur rašoma, jog nereikėjo stabdyti, nes greičiau plaukiantis laivas geriau klauso vairo ir galbūt būtų spėjęs pasukti. Katastrofos metu žuvo apie 1500 žmonių. Dėl tokio didelio aukų skaičiaus „Titaniko“ istorija turėjo ir tebeturi labai platų atgarsį visuomenėje ir neretai nagrinėjama taip pat ir tiesiogiai su laivininkyste nesusijusiais požiūriais. Viena pagrindinių pamokų buvo ta, kad katastrofai reikia deramai pasiruošti net ir tada, kai atrodo, jog tokių dalykų tikrai negali būti, ir niekas iš esmės negali būti apsaugotas nuo klaidų. Tačiau „nepaskandinamo laivo“ projekto autoriai padarė didelių klaidų. Be nepakankamo hermetiškų pertvarų aukščio, taip pat minima nevykusi vairo konstrukcija. Be to, iš trijų sraigtų tik du kraštiniai (garo mašinos varomi) turėjo atbulinę eigą ir galėjo stabdyti laivą. Vidurinis, garo turbinos varomas sraigtas stabdant ar plaukiant atgal galėjo būti tik sustabdytas. Tik 705 žmonės – mažiau negu trečdalis keleivių ir komandos narių – išsigelbėjo per katastrofą. Tarp jų buvo 338 vyrai ir 316 moterų. Išgelbėtas 51 vaikas. Liudviko Stulpino vadovaujamas laivas „Birma“ taip pat dalyvavo gelbėjant skęstantį „Titaniką“. Tarp „Titaniko“ katastrofos aukų buvo ir Liubavo Švč. Trejybės bažnyčioje kunigavęs Juozas Montvila, taip pat Ignalinoje gimęs 22 metų inžinierius Eliezeris Gilinskis.
Nuolaužos
Praėjus maždaug trims ketvirčiams amžiaus po katastrofos, „Titanikas“ pagaliau buvo rastas 1985 m. Roberto Ballardo vadovaujamos ekspedicijos metu, apie 600 km į pietus nuo Niufaundlando krantų, 41.7325°N, -49.94694°W teritorijoje, 3,8 km gylyje. 1985 m. rugsėjo 1 d. povandeninis laivas „Argo“ pradėjo fotografuoti vandenyno dugną. Buvo aptiktos dvi didžiulio laivo pusės, gulinčios apie 600 metrų viena nuo kitos. Per 1986 m. ekspediciją ant laivagalio buvo prikalta atminimo lentelė.
2023 m. birželio 18 d. ekspedicijos prie „Titaniko“ nuolaužų metu minipovandeninis laivas „Titan“, priklausantis „OceanGate, Inc.“ kompanijai, dingo be žinios su 5 žmonėmis.
Prišaudymas
Prišaudymas  – artilerijos pabūklų taikiklių ir sprogdiklių tinkamiausių nuostatų suradimo būdas šaudant. Prišaudoma šaudant tiesiai į taikinį ar į netoliese esantį orientyrą (po to ugnis perkeliama į tikrąjį taikinį). Parinkus nustatomus parametrus (vertikalų ir horizontalų taikymo kampus) jie naudojami naikinančiam apšaudymui.
Titanikas
Įdomybės
1898 m. išėjo anglų rašytojo Morgan Robertson (1861–1915) romanas „Futility, or the Wreck of the Titan“ („Tuštybė, arba Titano nuolaužos“), kuriame pasakojama apie transatlantinį britų lainerį „Titan“, savo dydžiu pranokusį visus ligi tol buvusius laivus. Šis laineris buvo laikomas neskęstančiu (jame net nebuvo pakankamai gelbėjimo valčių), tačiau paskendo balandžio naktį susidūręs su ledkalniu. Visa ši istorija turi stebėtinai daug sutapimų su „Titaniku“, nors buvo parašyta 14 metų anksčiau nei nuskendo „Titanikas“.
Prišaudymas
Prišaudomasis pabūklas
Tai specialiai paskirtas pabūklas, kuriam prisišaudžius gauti taikymosi parametrai naudojami viso dalinio ar laivo artilerijai. Prišaudomasis pabūklas turi turėti tokias pačias balistines savybes kaip ir pabūklai, kurie naudoja jo gautus duomenis. Prišaudomieji pabūklai būdavo naudojami atvejais, kai reikėdavo atsižvelgti į orų įtaką (vėjo greitį ir kryptį, oro temperatūrą).
Prišaudomasis sviedinys
Prišaudymui artilerija neretai naudojo specialius sviedinius, kurie būdavo pigesni už kovinius (tai ypač svarbu stambaus kalibro artilerijai), bet turėjo tą pačią balistiką ir leisdavo gerai stebėti kritimo vietą. Tokie sviediniai paprastai užtaisomi fosforu arba pirotechniniais mišiniais, kurie sudaro ryškiaspalvių dūmų debesį.
Prišaudomasis kulkosvaidis
Prišaudomasis kulkosvaidis  – kulkosvaidis, kuris būna suporintas su patranka ir naudojamas prišaudymui. Jo balistika atitinka pagrindinio pabūklo balistiką. Tam naudojama ir specialūs prišaudomieji šoviniai.
Dabar, kai tankai ir artilerija naudoja balistinius kompiuterius trajektorijoms apskaičiuoti, atrodytų, kad prišaudymas nebereikalingas. Prišaudomuosius kulkosvaidžius nustojo naudoti dabar jau pasenusiuose švedų tankuose STRV-103, Indijos Vijayanta, D. Britanijos Chieftain Mk5, JAV М551 Sheridan. Tačiau balistinis skaičiuoklis turi turėti meteorologinę informaciją (oro temperatūra, vėjo greitis ir kryptis), kurios neturint belieka naudoti prišaudymą.
Prišaudomasis šautuvas
Prišaudomasis šautuvas  – prie patrankos ar raketų leidimo įtaiso (pvz., pritaisytas šautuvas, skirtas prišaudymui.
Prišaudomuosius šautuvus turėjo beatošliaužiai 105 mm pabūklai M40 (JAV).
Prišaudomasis šovinys
Specialus šovinys, naudojamas prišaudant prišaudomuoju kulkosvaidžiu. Pvz., D. Britanijos kariuomenės naudojami 12,7×99 mm šoviniai L11A1, L11А2, L13А1, Indijos kariuomenės prišaudomieji šoviniai
Ferdinandas Ruščicas
thumb|Ferdinando Ruščico paveikslas "Žemė" Ferdinandas Ruščicas (Ferdynand Ruszczyc, 1870 m. lapkričio 27 d. Bogdanove, Baltarusijoje – 1936 m. lapkričio 30 d.) – dailininkas.
1882 – 1890 m. mokėsi klasikinėje Minsko Lietuvių gimnazijoje, kurią baigė aukso medaliu. Dvejus metus studijavo Peterburgo teisės fakultete, vėliau ten pat penkerius metus mokėsi Aukštojoje menų mokykloje prie Menų akademijos. F. Ruščicui vadovavo prof. Archipas Kuindžis. 1908 m. dailininkas išvyko iš Krokuvos į Vilnių ir gyveno Vilniaus gatvėje, Tilto g. kampe, Lenskio namuose. F. Ruščicas aktyviai dalyvavo Vilniaus Seimo darbe, turinčiame apibrėžti Vilniaus krašto statusą Lenkijos atžvilgiu. Jis už besąlygišką Vilniaus krašto prijungimą. Piešė Vilniaus Seimo antspaudą, kuriame vaizduojamas šv. Kristoforas.
Kūryba
Ankstyvuosiuose Ruščico peizažuose dominavo stabili kompozicija, santūrus potėpis. Ruščico kūriniuose vaizdas neretai atsiveria tarsi žiūrint iš apačios. Dangus jo kūryboje taip pat patyrė metamorfozes – tik ankstyvoje jaunystėje Ruščicas tapė ramų, skaidrų dangų kaip foną kompozicijai. Veliau jo debesuotas dangus tampa labai svarbia nuotaika kuriančia peizažo dalimi, atveriančia nematerialią nuolat kintančio pasaulio pusę. Varšuvai savo tapybą Ruščicas pirmą kartą pristatė 1899 m. Sulaukė didžiulio pasisekimo. Žiūrovams ir dailės kritikams nepaprasta įspūdį paliko „Žemė“. Aukštas dangus, nuklotas milžiniškų debesų, tamsus arimas ir vagą varantys jaučiai – šis kaimo vaizdas, nusakomas keliais žodžiais, netikėtai suskambo giliai slepiamu patriotiniu jausmu, meile gimtajai žemei. Publika žavėjosi ir tapybos virtuoziškumu, ir simboliniu turiniu. Paakintas pripažinimo, Ruščicas, praėjus metams, dalyvavo didžiulėje parodoje, skirtoje Krokuvos Jogailos universiteto 500 metų jubiliejui, ir vienbalsiai buvo išrinktas krokuviškės lenkų menininkų draugijos „Sztuka“ nariu. Daugelį metų jis eksponavo savo kūrinius šios draugijos parodose Krokuvoje, Varšuvoje, Prahoje, Vienoje, Londone.
1903-1904 metais Ruščicas kartu su kitais menininkais prisidėjo prie Varšuvos dailės mokyklos steigimo ir atidarymo. Šioje mokykloje jo, jau profesoriaus, studentu tapo Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, su kuriuo Ruščicas bendraus ir vėliau, gyvendamas Vilniuje. Iš tuo metu kūrusių lietuvių dailininkų Čiurlionį Ruščicas vertino labiausiai, jį vadino naujojo meno šaukliu. 1907 m. mirus tapytojui Janui Stanislavskiui, Ruščicas buvo pakviestas vadovauti Krokuvos dailės akademijos peizažo katedrai, tačiau, nusivylęs intrigų ir nesutarimų persmelkta akademijos atmosfera, greitai šių pareigų atsisakė.
Gyvenimas Vilniuje
1908 m. menininkas visam laikui apsigyveno Vilniuje. Apsistojęs Vilniuje, Ruščicas aktyviai įsijungė į miesto kultūrinį gyvenimą. Tapo įvairių renginių organizatoriumi, inscenizuotoju ir apipavidalintoju. Jis greitai pritapo Vilniaus inteligentų aplinkoje. Apie tai liudija jo priėmimas į slaptą elitinę masonų ložę ir vilniečio advokato Tado Vrublevskio 1899 m. atgaivintą draugiją „Szubrawcy“. Anksčiau mėgęs kurti katalogų, žurnalų bei kitokių leidinių viršelius, Ruščicas, tik būdamas Vilniuje, atsiskleidė kaip puikus leidybinės grafikos žinovas. Svarbu tai, kad jis čia padėjo įsitvirtinti naujai leidinio sampratai, kuri atsiliepė Europoje „Arts & Crafts“ judėjimo išpopuliarintoje taikomojo meno estetikoje. Ruščico sugalvotuose ir atliktuose leidybiniuose projektuose atsispindėjo moderni, amžių sandūrai būdinga „mažosios sintezės“ forma, t. y. visas apipavidalinimas – iliustracijos, nuotraukos, akcidentiniai piešiniai, šriftai, formatas, įrišimas ir kt. – sudarė subalansuotą leidinio meninį pavidalą.
Nelabai domėdamasis čia pat besiklostančia industrine kultūra, menininkas vis kreipė mintis į praeitį. Regėdamas „įgimtą Vilniaus grožį“, skatino ir kitus džiaugtis jo žavesiu, fiksuoti nykstančius architektūros paminklus. Tuo tikslu 1912 m. jo pastangomis buvo pradėtas kaupti miesto fotografijos archyvas. Šiam darbui pakviestas Janas Bulhakas meniškose fotografijose įamžino daugybę unikalių Vilniaus vaizdų. Savo pagarbą bei rūpinimąsi Vilniumi Ruščicas išreiškė apipavidalindamas albumą „Wilno z przed stu lat“. Kita veiklos sritis, kurioje Ruščicas pasireiškė kaip novatorius, buvo teatras. Vilniuje lenkų teatro gyvenimas, kaip ir visa muravjoviškos politikos nualinta kultūra, vos atgavus spaudą, atgijo gana greitai. Teatro repertuaras buvo įdomus, moderniškas, tačiau dailininkai dekoratoriai dažniausiai vadovavosi XIX a. įsigalėjusiais scenos apipavidalinimo principais. Pagrindinis jų darbas buvo parinkti tipines dekoracijas, atitinkančias pjesės veiksmą. 1914 m. jis pakviečiamas į Varšuvą – naujai pastatytame lenkų teatre repetuojama J. Slovackio tragedija „Balladyna“. Premjera virto Ruščico, kaip scenografo, triumfu, spektaklio dekoracijos ir kostiumai svariai papildė lenkų scenografijos istoriją.
Tarpukaris
1915 m. pavasarį Vilnių ir Vilniaus kraštą užėmus vokiečiams, dailininkas pasitraukė į Bogdanovą, kur gyveno trejus metus. Praūžus karui ir 1919 m. vėl atidarius Vilniaus universitetą, Ruščicas ėmėsi pedagoginės veiklos. Daug pastangų įdėjo, kad universitete rastųsi vietos ir dailės disciplinoms. Stepono Batoro universitete iki 1932 m. jis pakaitomis ėjo Dailės fakulteto dekano ir prodekano pareigas, visą laiką buvo senato narys. Dirbdamas universitete, Ruščicas nepamiršo ir anksčiau plėtotos meninės veiklos: projektavo knygų viršelius ir vinjetes, piešė pašto ženklus bei aukų rinkimo korteles, kūrė asmeninius medalius ir įvairias vėliavas kariuomenei, draugijoms, cechams ir mokykloms – menininkas visuomet siekė pagražinti net eilinius, kasdieniškus gyvenimo įvykius. Po karo Ruščicas prisidėjo ir prie dviejų didelių parodų organizavimo: 1921 m. jis buvo vienas iš pirmosios lenkų dailės parodos Paryžiuje organizatorių ir apipavidalintojų, o 1928 m. surengė regioninę parodą Vilniuje, kurioje didelis dėmesys buvo skiriamas Vilniaus ir Naugarduko kraštų ūkiniam ir kultūriniam gyvenimui. Dailininkas prisidėjo prie kiekvienos svarbesnės miesto šventės: 1922 m. pažymint šv. Kazimiero 400-ąsias kanonizacijos metines, Ruščicas suprojektavo sarkofagą, kuriame miesto gatvėmis iškilmingai buvo nešamos šventojo relikvijos: 1927 m. dalyvavo Aušros Vartų Dievo Motinos stebuklingojo paveikslo karūnavimo komiteto veikloje, sukūrė paveikslui ištaigingus neštuvus, iliuminavo ir papuošė miestą; 1931 m. dalyvavo atidengiant karališkuosius karstus Vilniaus katedros požemiuose, sukūrė karaliaus Aleksandro ir abiejų Žygimanto Augusto žmonų – Elžbietos Habsburgaitės ir Barboros Radvilaitės – palaikų piešinius.
Mirtis
1932 m. sunki liga privertė Ruščicą pasitraukti iš aktyvaus visuomeninio gyvenimo ir persikelti į Bogdanovą. 1936 m. menininkas mirė. Jis buvo palaidotas gimtajame Bogdanove. 1937 – 1938 metais buvo surengtos dailininko tapybos ir piešinių pomirtinės parodos Varšuvoje, Vilniuje, Krokuvoje ir Torunėje, vėliau, 1964 m., – personalinė paroda Varšuvos nacionaliniame muziejuje. Ruščico kūriniai drauge su kitais „Młoda Polska" dailininkų darbais, ne kartą eksponuoti įvairių šalių (Lenkijos, Rusijos, Prancūzijos, Vokietijos, JAV) parodų salėse, tapo neatsiejama amžiaus sandūros moderniosios dailės istorijos dalimi.
Apdovanojimai
Ferdinandas 1923 m. už politinius nuopelnus apdovanojamas Restitutos ordinu.
Beičiūnai
Beičiūnai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žaslių.
Drupal
Drupal – nemokamas, atviro kodo modulinis karkasas bei turinio valdymo sistema (TVS), parašyta PHP programavimo kalba. Drupal naudojamas labai skirtingoms svetainėms, nuo mažų asmeninių blogų iki didelių įmonių ir politinių svetainių.
Standartinis Drupal leidimas, žinomas kaip „Drupal branduolys“, turi pagrindines funkcijas kaip ir dauguma TVSų. Tai apima registraciją, paremtą individualiomis vartotojų sąskaitomis, administravimo meniu, RSS kanalus, pritaikomą išdėstymą, lanksčią vartotojų privilegijų sistemą, tinklaraščio sistemą, internetinį forumą ir galimybę sukurti klasikinę verslo svetainę ar interaktyvų bendruomenės puslapį.
Drupal taip pat buvo sukurtas tam, kad būtų galima pridėti naujų galimybių, o nestandartinis Drupal elgesys turi būti pridedamas trečių šalių. Dėl šios priežasties Drupal kartais apibūdinamas kaip „turinio valdymo karkasas“ (ang. Content Management Framework). Nors Drupal siūlo sudėtingą (patyrusiems programuotojams) programavimo sąsają kūrėjams. Jokių programavimo įgūdžių nereikalaujama pagrindiniam Drupal įdiegimui ir administravimui.
Drupal galite paleisti bet kuriame kompiuteryje kuris palaiko:
Istorija
Pradžioje sukurtas Dries Buytaert kaip internetinis forumas, Drupal 2001 m. tapo atviro kodo projektas. Drupal yra suanglintas olandų žodis „druppel“, kuris reiškia „lašas“ (kaip „vandens lašas“). Šis pavadinimas buvo paimtas iš jau išnykusios Drop.org svetainės, kurios kodas pamažu vystėsi į Drupal. Buytaert norėjo pavadinti svetainę „dorp“ (olandiškai „kaimas“, remdamasis šios bendruomenės aspektu), bet padarė gramatinę klaidą tikrinant subdomeno vardą ir pamanė, kad jis geriau skamba.
Didelė bendruomenė dabar padeda plėtoti Drupal, ir Drupal populiarumas sparčiai auga. Nuo 2007 m. gegužės iki 2008 m. balandžio Drupal buvo atsisiųstas iš Drupal.org svetainės daugiau nei 1,4 mln. kartų, t. y., maždaug 125 % daugiau negu ankstesniais metais.
Drupal 6.19 yra naujausia versija išleista 2010 m. rugpjūtį. 2009 m. kovo mėnesį Dries Buytaert paskelbė, kad Drupal 7 „kodo užšaldymas (code freeze)“ bus 2009 m. rugsėjo 1 d. Naujausia testinė versija, DRUPAL-7-0-ALPHA-5, buvo išleista 2010 m. gegužės 23 d. Kol kas nėra paskelbta Drupal 7 galutinio išleidimo data.
Drupal branduolys
Drupal branduolys yra „rankinis“ Drupal įdiegimas, kuris gali būti pasirinktinai išplėstas trečiųjų šalių. Numatytoje Drupal konfigūracijoje svetainės turinys gali būti įdėtas abiejų ir registruotų vartotojų ir anonimų (svetainės administratoriaus nuožiūra) ir prieinama svetainės lankytojams įvairiais pasirinkimo kriterijais, pagal datą, kategoriją, paiešką ir t. t. Drupal branduolys taip pat įtraukia hierarchinę taxonomy sistemą, kuri leidžia turinį kategorizuoti arba „pažymėti“ (tag) su raktiniais žodžiais, tam, kad vėliau lengviau jį pasiekti.
Drupal pateikia išsamų branduolio galimybių pakeitimų sąrašą pagal versiją.
Branduolio moduliai
Drupal branduolys apima „branduolio modulius“, kurie gali būti įjungti administratoriaus tam, kad išplėsti svetainės pagrindo funkcionalumą.
Branduolio temos
thumb|250px|right|Spalvų redaktorius naudojamas pakoreguoti „Garland“ branduolio temą Drupal branduolys įtraukia keletą „branduolio temų“ kuriems galima pritaikyti savo norimą svetainės estetinį jausmą. Šios temos gali būti pasirinktos administratorių per specialų meniu.
Spalvų modulis įvestas nuo Drupal 5.0 branduolio tam, kad leisti administratoriams pakeisti tam tiktų pagrindinių temų spalvų schemą per Interneto naršyklės sąsają. Ši galimybė buvo pridėta tam, kad leisti didesnį pasirinkimą vidutiniam vartotojui.
Automatinio-atnaujinimo pranešimas
Drupal gali automatiškai pranešti administratoriui, kai pasirodo nauja versija bet kokio modulio, temos ar paties Drupal branduolio. Ši galimybė gali padėti išlaikyti įdiegtą Drupal kaip naujausią su naujausiomis galimybėmis ir saugumo pataisymais.
Automatinio atnaujinimo modulis yra identiškas savo funkcionalumu senesnėje 5.x versijoje, bet jis nebuvo įtrauktas į Drupal branduolio paketą.
Išplečiamas Drupal branduolys
Drupal branduolys suprogramuotas taip, kad būtų modulinis su sistema „hooks“ ir „callbacks“ kurie prieinami per API. Ši konstrukcija leidžia trečiųjų šalių modulius ir temas tam, kad išplėsti arba perrašyti Drupal numatytuosius nustatymus nekeičiant Drupal branduolio kodo.
Drupal modulinė konstrukcija, kuri izoliuoja Drupal branduolio failus nuo papildomo modulio arba temos, o tai padidina lankstumą, saugumą ir leidžia Drupal administratoriams tvarkingai atnaujinti į naujausią versiją neperrašant svetainės nustatymų. Siekiant išlaikyti šį atskyrimą, Drupal administratoriai yra išmokyti vengti keisti Drupal branduolį.
Pagalbiniai moduliai
Pagalbiniai Drupal moduliai siūlo įvairias funkcijas, įskaitant paveiksliukų galerijas, nestandartinio turinio tipų ir turinio sąrašų, WYSIWYG redaktorius, privačias žinutes, 3 šalių integracijos įrankius ir kita. Drupal svetainėje yra 2332 nemokamų modulių (2008 m. birželio 1 d.), sukurtų Drupal bendruomenės.
Du moduliai yra ypač svarbūs tipiniams Drupal įdiegimams:
CCK API buvo integruotas į Drupal kaip branduolio modelis į dar neišleistą Drupal 7, ir Peržiūra (be jo vartotojo sąsajos) bus tam tikru momentu ateityje.
Pagalbinės temos
Pagalbinės temos leidžia adaptuoti arba pakeisti numatytąjį Drupal svetainės apipavidalinimą.
Drupal temos naudoja standartizuotus formatus, kurie gali būti sukurtos trečių šalių dizainerių. Daugelis Drupal temų yra užrašytos pasinaudojant PHPTemplate varikliuku arba kiek mažiau su XTemplate varikliu. Keletas šablonų naudoja sunkiai suprantamą PHP.
Nors pradinės Drupal temų sistema buvo sukritikuota, kad yra mažiau orientuota į dizainą ir labiau komplikuota negu Mambo, Joomla ir Plone, įtraukimas PHPTemplate ir XTemplate variklių į Drupal išsprendė kai kurias problemas. Naujojo Drupal 6 dizaino temų sistema naudoja šablonų varikliuką tam, kad atskirti HTML/CSS nuo PHP. Naujasis Drupal plėtros modulis siūlo pagalbą temų dizainų autoriams, kurie naudojasi Drupal 6.
Drupal bendruomenės sukurtos temos Drupal svetainįje yra išleistos pagal GPL licenziją (nemokamai), ir daugelis jų demonstruojami „Drupal Theme Garden“.
Saugumas
2008 m. 11 saugumo pažeidimų buvo pranešta ir ištaisyta Drupal branduolyje. Saugumo skylės taip pat buvo rastos ir ištaisytos 64-iuose iš 2243 vartotojų sukurtų modulių.
Kai saugumo skylės atrandamos, Drupal branduolys reguliariai atnaujinimas į naują versiją. Drupal svetainių administratoriai automatiškai pranešami apie naują versiją per „Atnaujinimų statuso“ modulį. Be to, Drupal.org skelbia saugumo pranešimus per el. paštų konferencijas „mailing list“, visą saugumo rekomendacijų istoriją, saugumo vadovą, saugumo komandos pagrindinį puslapį, ir RSS srautą su naujausiais saugumo patarimais.
Distribucijos
Individualius Drupal paskirstymus apima kai kurie trečių šalių moduliai, kai kurie pakeitimai branduolyje, įskaitant vbDrupal, kuris yra Drupal integracija su vBulletin.
Drupal 4.2 buvo naudojamas DeanSpace, kurie rėmė talpinimu daug nepriklausomų svetainių palaikančių 2004 m. JAV prezidento kampaniją Howard Dean. Po Dean kampanijos pabaigos, DeanSpace projektas išaugo į CivicSpace, Drupal paremtą „liaudies organizuojamą platformą kuri apjungia kolektyvinius veiksmus viduje bendruomenių ir rišlumą jungia nuotolinės mėgėjų grupės.“
Acquia
2007 m. Drupal orientuota bendrovė Acquia buvo sukurta Drupal projekto lyderių Dries Buytaert ir Jay Batson. Acquia paskelbė prenumerata pagrįstą paslaugą Drupal’ui Drupalcon Bostone 2008 m. ir pradėjo paslaugas su Acquia Drupal, distribucija paremta Drupal 6, 2008 m. rugsėjį. Prenumerata apimą vieną ir daugiau Drupal distribucijų, nustatyti laimėtoją tinklo tiekiamose pridėtinės vertės paslaugos ir prieigą prie techninės pagalbos centro.
Bendruomenė
Drupal turi didelę bendruomenę vartotojų ir programuotojų. Daugiau negu 500 000 registruotų narių yra Drupal.org ir virš 2000 žmonių užsiregistravo kaip programuotojai. Paskutinė pagrindinė konferencija JAV „Drupalcon Washington DC 2009“ pritraukė daugiau nei 1400 žmonių. Paskutinė Europos konferencija Drupalcon Szeged 2008, kuri vyko 2008 metų rugpjūčio pabaigoje ir ją aplankė 500 žmonių.
Yra daug aktyvių Drupal forumų, el. pašto konferencijų (angl. mailing lists), ir diskusijų grupių. Drupal taip pat palaiko keletą IRC kanalų Freenode tinkle.
Drupal.org yra daugiau nei 20 nacionalinių bendruomenių kurios vartoja savo kalbą.
Didžioji Permė
Didžioji Permė, Permės žemė – istorinė sritis dabartinėje Rusijoje, buvusi į vakarus nuo šiaurinio Uralo.
Pavadinimai
Žemės į vakarus nuo Uralo iki Pečioros, Vyčegdos, Kamos ir Volgos upių įvairiais laikais vadintos skirtingai. Viduramžiais – Biarmija, senoviniuose rusų metraščiuose ir sutartyse – Permė, Peremė (Перемь), Permija (Пермия). XVI–XVII a. raštininkų knygose, valdovo raštuose ir kituose dokumentuose vartotas pavadinimas Didžioji Permė (Пермь Великая) reiškė visą tą kraštą, kurio sostinė, manoma, buvo Čerdynė. „Didžiojo Brėžinio knygoje“ (1627 m.) minima Senoji Permė buvo Ust Vymės miestas ant Vyčegdos kranto, o Mažoji Permė ar Permca (Пермь Малая ar Пермца) – zyrių valsčius Solvyčegodsko apylinkėse.
Pavadinimas Didžioji Permė aptinkamas ir šventojo Stefano Permiečio (Стефан Пермский) gyvenimo aprašyme, sudarytame 1396–1397 m., bet jis reiškė tik dalį Permės žemės.
Iš kur kilęs žodis Permė irgi nėra aišku. Pagal vienus šaltinius jis kilęs iš 'kalnas; miškinga aukštuma', kas galbūt susiję su aukštu Poliudo  kalnu netoli Čerdynės, pagal kitus – nuo päärma 'pakraštys', pagal trečius – tai pakitęs žodis Biarmija.
Geografija
Dėl neaiškumų pirminiuose šaltiniuose sunku apibrėžti Didžiosios Permės ribas įvairiais laikais. Geografine prasme žodis Permė naudotas vadinti žemėms, kur gyveno kalbantieji permės kalbomis.
Maždaug aišku, kad senovinė Permija, t. y. zyrių (permių) kraštas, šiaurėje ribojosi su samodais (vadinamoji Pečioros žemė), rytuose Uralo kalnai skyrė nuo chantų ir mansių gyvenamos Jugros. Pietuose ji ribojosi su Pavolgiu (baškirais ir udmurtais), vakaruose – su Didžiuoju Ustiugu, Vologda ir Baltąja jūra (jos skyrė nuo Dvinos žemės). Permės žemė daugiausia buvo siejama su Vyčegdos ir Kamos baseinais, dėl to geografiškai dar vadinama Pakamiu.
Istorija
Permės regionas tapatinamas su vikingų šaltiniuose IX a. minima Biarmija, į kurią vikingai rengė prekybinius žygius. Ji buvo svarbi tarpininkė tarp Arkties vandenyno pakrančių ir Pavolgio Bulgarijos Rusų dokumentuose Peremė pirmą kartą paminėta „Būtųjų laikų pasakojime“ kaip neslavų tauta, taip pat 1263 m. raštuose, naugardiečių duotose didžiajam kunigaikščiui Jaroslavui Jaroslavičiui. Jau tuo metu Permės žemės buvo dalinai priklausomos nuo Naugardo. Vėliau Naugardo administravime Permė buvo traktuojama kaip Permės valsčius, vienas iš administracinių vienetų, nepavaldžių piatinoms.
Spėjama, kad naugardiečiai iš Didžiosios Permės gyventojų dar XII a. pradžioje ėmė rinkti duoklę, bet savo gyvenviečių ten neturėjo. Istoriniuose šaltiniuose Permė dar kartą paminėta 1332 m. rašant apie legendinį Užkamės sidabrą.
Nuo XIV pabaigos, kai zyrių švietėjas šventasis Stefanas 1383 m. buvo paskirtas pirmuoju Permės vyskupu, Permės kraštas patraukė Maskvos didžiųjų kunigaikščių dėmesį. Tuo metu stipriausias Permės komių valstybinis darinys buvo Didžiosios Permės kunigaikštystė, kurios sostinė buvo Čerdynė. Iki 1472 m. ši kunigaikštystė buvo Naugardo duoklininkė.
1472 m., Ivanas III, pasinaudojęs Maskvos pirkliams padarytų įžeidimų pretekstu į Permės žemę pasiuntė kunigaikščio Fiodoro Margojo vadovaujamą kariuomenę, kuri kunigaikštystę ir visą kraštą pajungė Maskvos valdžiai. Jie Pokčoje (buvusi Didžiosios Permės sostinė) pastatė rusų tvirtovę. Tais pačiais metais Čerdynės Bogoslovsko vienuolyno sinodike pirmą kartą paminėti kelių Permės kunigaikščių ir kunigaikštienių vardai. Ivanas III iki savo valdymo pabaigos nominaliu Permės krašto valdytoju paliko Didžiosios Permės kunigaikštį Michailą Permietį, nors tikrieji krašto valdytojai tiek civiliniu, tiek dvasiniu požiūriu buvo Permės vyskupai.
Nuo pirmųjų rusų valdžios metų permiečiai turėjo dalyvauti Maskvos vaivadų žygiuose į Jugrą (1483, 1485, 1499 m.), prieš mansius (1484 m.). O Permę puldinėjo mansiai ir totoriai (1481, 1505, 1531, 1539, 1547, 1572, 1573 ir 1581 m.). Ypatingai daug žalos Permei padarė 1581 m. Pelymo kunigaikščio Kicheko puolimas, vykdytas su Sibiro ir kitais totoriais, chantais, mansiais ir baškirais.
1170 m.
1170 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gagačiai
Gagačiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Kvėdarnos, dešiniajame Jūros upės krante, kaimo pietuose Lokupis įteka į Jūrą.
1170 m.
Įvykiai
Nedatuoti
Gimtadieniai
Nedatuota
Kamšalai
Kamšalai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Ruklos.
Kardifas
Kardifas  – miestas Jungtinėje Karalystėje, Velse, Bristolio įlankos šiauriniame krante, prie Tafo upės žiočių; Velso sostinė ir didžiausias miestas. Svarbus jūrų uostas. Tarptautinis oro uostas.
Pramonė ir kultūra
Juodoji ir spalvotoji metalurgija, automobilių dalių gamyba, laivų remontas, aviacijos (British Aerospace įmonės), maisto (žuvies) pramonė. Karališkoji pinigų kalykla. Velso universitetas (įkurtas 1883 m.), aukštosios technologijų, medicinos mokyklos. Velso nacionalinis muziejus, Velso nacionalinis karo memorialas, Mokslo muziejus, skansenas (jame rekonstruota keltų gyvenvietė). Konferencijų ir parodų salė Cardiff International Arena. Velso kultūros centras.
Architektūra
thumb|left|250px|Kardifo pilis
Istorija
76 m. įkurta romėnų tvirtovė. Normanų užkariautojui Robertui Fichamonui 1080 m. pradėjus mieste statydintis pilį Kardifas tapo prekybiniu centru, tačiau į didesnį miestą neišsiplėtė. Nuo 1556 m. buvo Glamorgano grafystės centras. Kardifą ir Merthyr Tydfilio kasybos centrą XIX a. sujungus geležinkeliais ir pastačius dokus jūrų laivams miestas suklestėjo, tapo didžiausiu pasaulyje akmens anglių eksporto uostu. Miesto teisės suteiktos 1905 m. Velso sostine tapo 1955 m.
Nevėžio apylinkė
Nevėžio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Burvelių apylinkės, Šventybrasčio apylinkės ir dalies Butrimonių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Tiskūnų apylinkės.
Kuodžiupis
Kuodžiupis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, netoli Svėdasų.
Kruhlikas
Kruhlikas  – nausėdija Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Žukuvas (Sedlcų apskritis)
Žukuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Mokobodų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Mokobodų, apie 13 km į šiaurės vakarus nuo Sedlcų ir apie 77 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos.
The Singles 86-98
Apie albumą
Albumas išleistas 1998 m. rugsėjo 28 d. Albume yra 21 daina. Buvo išleistas ir singlas, pristatęs albumą – „Only When I Lose Myself“.
Visoms dainoms žodžius bei muziką sukūrė Gore'as.
Albumo dainos
CD 1:
CD 2:
Smilgelių apylinkė
Smilgelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pumpėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškėlio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pumpėnų apylinkės.
Hediondos lagūna
Hediondos lagūna  – druskos ežeras pietvakarių Bolivijoje, Potosi departamente, netoli Čilės sienos. Šalia telkšo Kanjapos ir dar grupė lagūnų. Yra 4100 m aukštyje virš jūros lygio.
Graikijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Graikijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
1171 m.
1171 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Oilerio formulė
Oilerio formule vadinama formulė , čia i – menamasis vienetas.
Iš formulės išplaukia, kad .
Pasiūlė Leonardas Oileris.
Įrodymas
Pasižymime, randame šio dydžio diferencialą:
Lygtį galime perrašyti taip:
Abi puses suintegruojame:
Konstantos C vertę gauname paėmę x = 0, tada z = 1,, taigi:
Iš čia:
Formulę taip pat galima įrodyti išskleidus abi lygybės puses Teiloro eilutėmis.
Įterptinės sistemos
Įterptinė sistema (angl. Embedded system) – tai į kitą įrenginį įterpta elektroninė sistema, kuri valdo tą įrenginį pagal jai užduotą programą. Įterptinėse sistemose pagrindinė sudedamoji dalis yra skaitmeninis procesorius arba šerdis (branduolys) (angl. kernel). Jis atlieka programuojamą skaitmeninės informacijos apdorojimą. Prie skaitmeninio procesoriaus yra prijungiami įvairūs specializuoti elektroniniai komponentai, skirti informacijos surinkimui, dekodavimui, skaitmeniniam apdorojimui, valdymo signalų formavimui, matavimui, diagnostikai, komunikacijoms ir t. t. Sudėtingesnėse įterptinėse sistemose gali dirbti keli, keliolika arba net keliasdešimt procesorių.
Įterptinių sistemų projektavimas ir gamyba atitinka strateginius Lietuvos tikslus. Lietuvos įmonės, dirbančios įterptinių sistemų kūrimo ar jų taikymo srityse: „Eldes“, „Elgama-Elektronika“, NAVITUS LT (anksčiau Elgama Sistemos), „Selteka“, „Europos telemetrijos servisas“, „Teltonika“, „Axis Industries“, „ELINTA“ ir kt.
Vilniaus Gedimino technikos ir Kauno technologijų universitetuose ruošiami įterptinių sistemų pakraipos specialistai, atliekami moksliniai tiriamieji bei taikomieji darbai.
Vidutinis tankas
thumb|right|250px|Amerikiečių vidutinis tankas [[M48 Patton|M48A1 Patton]] Vidutinis tankas  – tankas, dydžiu ir galia tarpinis tarp lengvųjų ir sunkiųjų tankų. Vėliau vidutinius tankus pakeitė pagrindiniai koviniai tankai. Pagal Tarybų Sąjungoje tarpukaryje priimtą tankų klasifikaciją vidutiniais tankais laikyti tankai, kurių masė neviršijo 30 t, vėliau – 40 t..
Istorija
Pirmasis tankas, kuris buvo pavadintas vidutiniu tanku buvo Pirmojo pasaulinio karo laikų britų tankas Mark A Whippet.
Vidutinių tankų doktrina susiformavo tarpukario metais. Vidutiniai tankai egzistavo ilgiau nei supersunkieji ir sunkieji tankai, bet juos irgi išstūmė pagrindiniai koviniai tankai.
Pasauliniai karai
thumb|250px|right|Dažniausias JAV tankų dalinių tankas [[M4 Sherman.]] Tarpukario vidutiniai tankai buvo britų Vickers Medium Mark II ir tarybinis daugiabokštis T-28. Artėjant Antrajam pasauliniam karui britai nustojo naudoti terminą vidutinis tankas, nes perėjo prie naujos kreiserinių ir pėstininkų tankų doktrinos, kur pavadinimai nusakė jų funkcijas..
Dalis vidutinių tankų buvo labiau skirti kovai su pėstininkais, pvz., Antrojo pasaulinio karo trumpavamzdžiai Panzer IV ir amerikiečių tankai M4 Sherman. Kiti buvo labiau pritaikyti kovai su tankais, jie buvo ginkluoti ilgavamzdėmis patrankomis su dideliu sviedinio greičiu. Prancūzų kavalerijos tankai SOMUA S-35 pasižymėjo ir dideliu greičiu. Jie atitiko kitų šalių vidutinius tankus.
Tarybiniai tankų konstruktoriai, konstruodami tankus, kurie turėjo pakeisti BT serijos tankus, suderino puikų judrumą ir pravažumą su storais nuolaidžiais šarvais bei tuo metu išskirtinio kalibro (76 mm) ilgavamzde patranka. Taip atsirado vidutinis tankas T-34, kuris sukrėtė į TSRS įsiveržusį vermachtą. Blickrygo, pirmą kartą realizuoto vokiečių, patirtis pasireiškė tuo, kad imta formuoti vieni kitus palaikančių vidutinių tankų ir motorizuotųjų pėstininkų junginius. Britų požiūris, kad reikalingi pėstininkų ir kreiseriniai tankai paseno.
TSRS ir JAV išnaudojo savo galimybes gaminti gerai subalansuotus vidutinius tankus dideliais kiekiais – per karą buvo pagaminta apie 57 tūkst. T-34 ir 49 tūkst. M4 Sherman.
Šaltasis karas
Karo metu ir išsyk po jo lengvųjų tankų vaidmenį vis labiau perėmė pigesni šarvuočiai (ginkluoti patrankomis, specializuoti žvalgybiniai ir pan.). Sunkieji tankai Antrajame pasauliniame kare varžėsi savo šarvuotumu ir patrankų galia, bet jų funkcijas pokaryje perėmė vis galingesni vidutiniai tankai bei pigios savaeigės. Sėkmingu jų priešu tapo PTVR, kurios iš dalies perėmė ir kovos su priešo tankais funkcijas.
Dzūkijos nacionalinis parkas
left|150px Dzūkijos nacionalinis parkas – Lietuvos valstybinis parkas, įkurtas 1991 m. gamtiniu ir kultūriniu požiūriu turtingiausioms Dzūkijos krašto teritorijoms saugoti, tvarkyti bei naudoti.
Latvijos ryšiai
Latvijos ryšiai ir komunikacijos:
Dzūkijos nacionalinis parkas
Pagrindiniai uždaviniai – išsaugoti Dainavos krašto gamtinius ir kultūrinius kompleksus, užtikrinti Nemuno ir Merkio santakos upyno ekologinę pusiausvyrą, puoselėti Dzūkijos kultūrines tradicijas, propaguoti tradicinius ūkininkavimo metodus ir sudaryti sąlygas pažintiniam turizmui.
Parkas yra pačiuose Lietuvos pietuose, direkcija – Merkinėje. Tai didžiausia saugoma teritorija Lietuvoje, kurios plotas – 55 920 ha. Didžioji parko dalis yra Varėnos rajone (apie 95 %), o mažesnioji – Alytaus ir Lazdijų rajonuose bei Druskininkų savivaldybėje. Parko teritorija prateka Ūla, Merkys, Nemunas. Parko teritorija padalinta į 10 girininkijų.
Latvijos ryšiai
Telefonija
Dzūkijos nacionalinis parkas
Nacionaliniame parke galima susipažinti su Dzūkijos gamtos vertybėmis, šilinių, panemunių ir gruntinių dzūkų buitimi, tradicijomis ir papročiais.
Istorija
Dzūkijos nacionalinis parkas įsteigtas 1991 m. balandžio 23 d., per Jurgines. Lig tol šioje vietoje jau buvo įsteigta keletas saugomų teritorijų – Ūlos landšaftinis ir Subartonių istorinis landšaftinis draustiniai (nuo 1960 m.), Skroblaus landšaftinis, Merkio ichtiologinis, Bakanauskų, Merkinės, Žeimių–Gudelių botaniniai draustiniai (nuo 1974 m.).
Latvijos ryšiai
Radijas
Dzūkijos nacionalinis parkas
Istorija
Įstojus į Europos Sąjungą, parkas prisijungė prie Paukščių ir Buveinių apsaugos direktyvų, Natura 2000 teritorijų tinklo. Nuo 2011 Dzūkijos nacionalinis parkas kartu su Čepkelių rezervatu yra europinio vertingiausių laukinės gamtos teritorijų tinklo (PAN parkai) dalis (vienintelis Lietuvoje).
Latvijos ryšiai
Televizija
Dzūkijos nacionalinis parkas
Paviršius
thumb|240px|Merkio ir Nemuno santaka ties Merkine thumb|240px|Klonių kopa Marcinkonyse Dzūkijos nacionalinis parkas yra smėlėtoje Dainavos lygumoje. Parko paviršius yra vidutiniškai ~100 m aukštyje virš jūros lygio. Čia yra savitų žemyninių kopų Marcinkonių, Musteikos, Lynežerio ir Grybaulios apylinkėse. Dzūkijos žemyninių kopų juosta tęsiasi 61 km, apsupdamos Čepkelių raistą, užima ~905 km² plotą. Kopos daugiausia pasagos pavidalo, nukreiptos į rytus. Plačiausias kopų ruožas (6,8 km) yra ties Marcinkonimis. Už 4 km į šiaurės rytus nuo Marcinkonių stūkso aukščiausia parko kopa – Dalgiakalnis (168,1 m). Dzūkijos kopos susidarė Nemuno apledėjimo pabaigoje, ledyno tirpsmo vandenims išplovus uolienas. Lygumos vietoje susidarė prieledyninės marios. Dabar daugelis kopų apaugusios pušynais (kerpšiliais), tačiau dėl kirtimų ar kitos ūkinės veiklos pažeidus dangą gali atsiverti pustomos smėlio kopos. Tokia kopa yra Marcinkonyse – Gaidzių kopa.
Latvijos ryšiai
Internetas
Dzūkijos nacionalinis parkas
Paviršius
Šiaurės vakaruose (į šiaurę nuo Merkinės) parkas siekia Dzūkų aukštumos pakraštį. Ten būdingas banguotas paviršius, giliuose dubakloniuose telkšo ežerai. Didžiųjų upių (Nemuno, Merkio) slėniai su keliomis terasomis. Nemunas parko teritorijoje, ties Panaros ir Netiesų kaimais, daro kilpą ir graužiasi per moreninį gūbrį, palikdamas keletą rėvų (Bajorė ties Ulčičiais, Sakalas ties Dubakloniu, Žirklės ties Merkine, Siuvėjas ties Maksimonimis). Prie Nemuno ties Krikštonimis yra žemiausia parko vieta (66 m).
Latvijos ryšiai
Žiniasklaida
thumb|250px|[[LTV1 televizijos programa. 2009 m.]]
Dzūkijos nacionalinis parkas
Klimatas
Dzūkijoje dėl didelių, lengvai įšylančių, bet greitai ir atvėstančių smėlynų plotų klimatas kontrastingas. Čia būdingi vieni didžiausių temperatūrų svyravimų Lietuvoje tiek per parą, tiek per metus. Vasarą dažnos lokalinės audros. Mažas garuojamumas, nes vanduo greitai susigeria į smėlį, o paskui ištrykšta šaltiniais.
Latvijos ryšiai
Laikraščiai
Didžiausi Latvijos laikraščiai yra „Diena“, „Nepriklausomas Ryto laikraštis“ ir „Latvijos Laikraštis“.
Dzūkijos nacionalinis parkas
Miškai
Beveik visas parkas įkurtas dalyje Dainavos girios miškų masyvo, tad jame miškai užima 85 % teritorijos. 92 % parko medynų sudaro pušynai – daugiausia kerpšiliai (ant kopų gūbrių) ir brukniašiliai (lygumėlėse, kopų pašlaitėse). Šiluose gausus kadagių pomiškis. Reljefo pažemėjimuose, paraistėse, durpingose ežerų pakrantėse auga mėlyniniai beržynai. Papelkiais, upelių slėniuose, paežerėse, kur derlingesnė žemė, auga taip pat juodalksnynai, eglynai. Jų daugiau Nemuno slėnyje, Musteikos apylinkėse. Į šiaurę nuo Merkinės, Subartonių apylinkėse auga nedidelis ąžuolynas (5 ha) su lazdynų ir aukštų žolių pomiškiu. Didesni pelkynai susitelkę pietinėje dalyje, ten peri kurtiniai, tetervinai, gervės.
Latvijos ryšiai
Radijas
Reguliarios radijo transliacijos Latvijoje prasidėjo 1925 m. lapkričio 1 d. – treji metai po pirmos radijo transliacijos Europoje, Londone. Pirmoji privati radijo stotis – Radio SWH – Latvijoje pradėjo dirbti tik 1993 m. Šiuo metu Latvijoje veikia 9 radijo stotys, tik Rygoje – 22 ir 18 regioninių stočių.
Dzūkijos nacionalinis parkas
Miškai
thumb|left|240px|Kerpšilis Skroblaus rezervate
Latvijos ryšiai
Televizija
Latvijoje pirmojoje iš Baltijos valstybių pradėjo veikti televizija. Iki to laiko Tarybų Sąjungoje televizija veikė tik Maskvoje, Leningrade (dabar Sankt Peterburgas) ir Kijeve. Latvijos Televizija pirmąsias reguliarias radijo transliacijas pradėjo 1954 m. lapkričio 6 d. 1968 m. pradėjo veikti spalvota televizija. 1991 m. įkurta pirma privati latviška televizija.
Dzūkijos nacionalinis parkas
Miškai
Didžiųjų upių pakrantėse veši karklynai, Dzūkų aukštumos kalvose bei sausuose upių šlaituose galima aptikti termofilinių krūmynų (gudobelių, ožekšnių, šunobelių) plotelių.
Latvijos ryšiai
Televizija
1998 m. vasario 2 d. Latvijos Televizija, LNT, 31 kanalas (dabar TV3 Latvija) ir „TV Rīga“ (dabar TV5) pradėjo naudoti naują spalvų kodavimo standartą PAL. 2002 m. gegužę prasidėjo skaitmeninės televizijos bandymai.
Dzūkijos nacionalinis parkas
Miškai
2001–2002 m. Dzūkijos nacionaliniame parke išskirtos 133 kertinės ar potencialiai kertinės miško buveinės, pasižyminčios didesne rūšių gausa. Labai savitos pušynų kertinės buveinės, kuriose yra 130–180 m. senumo pušų, išliko Ūlos slėnio šlaituose, Stėgaliuose, Musteikos pelkių salose. Ūlos, Merkio, Nemuno slėnių salpose ir šlaituose, Musteikos žemapelkėse saugomos juodalksnynų kertinės buveinės. Svarbios ąžuolynų buveinės yra Subartonių apylinkėse, Merkio, Griovos šlaituose. Prie Trakiškių ir Žiūrų yra unikalios ganomų gluosnynų kertinės buveinės.
Latvijos ryšiai
Internetas
Internetu Latvijoje pradėta naudotis 1990 m. viduryje. 1999 m. lapkričio 26 d. sujungus kelias interneto svetaines buvo įkurtas portalas Delfi. Šiuo metu Latvijoje populiariausi portalai yra socialiniai tinklai Draugiem.lv ir one.lv. Taip pat yra populiarūs naujienų portalai tvnet.lv ir diena.lv, skelbimų portalas – ss.lv, bei daugelis interneto parduotuvių.
Dzūkijos nacionalinis parkas
Vandens telkiniai
thumb|240px|Skardingi Ūlos krantai tarp Zervynų ir Mančiagirės thumb|240px|Merkio žemupys netoli Merkinės thumb|240px|Šaltiniuotas [[Duburių upelis]] thumb|240px|Statūs Skroblaus slėnio šlaitai aplink Rudnios kaimelį Į Dzūkijos nacionalinį parką patenka Nemuno vidurupis, Merkio, Ūlos, Grūdos, Straujos atkarpos, išskirtinis Skroblaus upelis su gausiais šaltiniais. Iš viso parko teritorija teka 36 upės ir upeliai, kurių bendras ilgis siekia ~300 km. Kadangi vyrauja vandeniui laidūs smėliai, didelė dalis kritulių įsigeria į dirvožemį, o vėliau ištrykšta šaltiniais, nutekančiais į upes. Dėl šios priežasties Dzūkijos upės vandeningos ištisus metus, jų vanduo šaltas ir tyras.