cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tiziano Vecelli
Vėlyvieji metai
Po 1550 m. Ticianas buvo labai pasiturinčiu Venecijos piliečiu. Jo pajamas sudarė ne ven pajamos iš paveikslų, bet ir iš žemės ūkio veiklos, komercijos. 1556 m. imperatorius Karolis V pasitraukė iš sosto į vienuoyną ir kartu pasiėmė Ticiano paveikslą „Trejybė“ (arba „Paskutinis teismas“), baigtą 1554 m. (dabar Prado muziejuje). Kitu svarbiausiu Ticiano užsakovu tapo Karolio V įpėdinis karalius Pilypas II, kuriam per sekančius 25 metus dailininkas siuntė pačius geriausius savo paveikslus. Ticianas jau 1548 m. buvo nutapęs pirmąjį Pilypo II portretą (neiššlikęs), apie 1550 m., antros viešnagės Augsburge metu − antrąjį, kuriame Pilypas vaizduojamas su šarvais. Pastarasis jaunajam sosto įpėdiniui, kuriam tuo metu buvo apie 24 metus, nepatiko. 1556 m. Ticianas pradėjo trijų paveikslų seriją pagal Ovidijaus „Metamorfozes“. Du iš jų: „Diana ir Akteonas“ ir „Diana ir Kalistonė“, 1559 m. buvo pasiųsti karaliui. Trečiasis, „Akteono mirtis“, taip ir nebuvo pabaigtas, rastas po Ticiano mirties jo dirbtuvėse. Vėlyvieji Ticiano mitologiniai paveikslai tapo psichologiškai sudėtingesniais, dramatiškesniais už ankstyvuosius, kuriuose daugiausiai buvo vaizduojamas nerūpestingas antikinių herojų ir dievų gyvenimas. Apie 1559−1562 m. Ticianas nutapė „Europos pagrobimą“, dar vieną paveikslą Pilypui II. Gali būti, kad tarp karaliaus ir dailininko buvo susitarimas dėl tapybos darbų.
Apie 1558 m. nutapytas „Kristaus guldymas į karstą“ ir 1560 m. − „Geroji naujiena“ San Salvatore bažnyčiai Venecijoje rodo gilėjantį dramatizmą Ticiano religiniuose paveiksluose, sąmoningą neužbaigtumą. Džordžas Vazaris skeptiškai vertino šiuos paveikslus, tikino, kad jie pakenkė Ticiano reputacijai ir geriau dailininkas jų išvis nebūtų tapęs. Kartu Vazaris labai tiksliai nusakė Ticiano vėlyvosios tapybos pasikeitimo esmę: plačių ir gilių potėpių naudojimą, kurie iš toliau žiūrovų akyse susiliedavo į puikų vaizdą, nors iš arti paveikslas atrodydavo atliktas labai nerūpestingai. Vėlesnių tyrinėtojų nuomone, technikos pasikeitime pasireiškė Ticiano palinkimas į manierizmą vėlesnėje kūryboje. Ticianas buvo žymiausiu to meto Venecijos dailininku, bet dėl to, kad dauguma jo paveikslų buvo užsakomi iš užsienio, po 1560-ųjų susidarė sąlygos mieste iškilti kitiems dailininkams, kurie buvo labai įtakoti Ticiano − Tintoretui ir Paolui Veronezei. Po 1560-ųjų Ticianas pradėjo labiau rūpintis savo paveikslų populiarinimu graviūromis. Jis kreipėsi dėl jų į vieną talentingiausių to meto graverių Cornelis Cort ir 1567 m. paprašė iš Venecijos valdžios privilegijos apsaugoti graviūras nuo kopijavimo. Privilegija galiojo 15 metų. Tai buvo labai retas atvejis tuo metu. Ticianas taip paaiškino savo sprendimą:
„Kai kurie žmonės, abejingi menui ir norėdami išvengti darbo, bei iš godumo dėl pelno, užsiima tuo, pasisavina graviūrų kūrėjo garbę nuvertindami jo kūrinius, bei pelnydamiesi iš kitų darbo; be to, apgaudinėdami publiką menkaverte kopija.“ miniatiūra|dešinėje|230px| „Pieta“ (apie 1576, [[Akademijos galerija (Venecija)|Akademijos galerija, Venecija)]] Apie 1570 m. Ticianas nutapė vėlyvąjį „Dyglių vainiko uždėjimą“, „Tarkvinijų ir Lukreciją“ ir „Marsijo odos nudyrimą“. Tarp garsiausių jo vėlyvųjų darbų: „Šv. Lauryno mirtis“ (apie 1567, dabar Madride), kurtas pagal dar ankstesnį, 1548 m. atliktą altoriaus paveikslą Venecijos Gesuiti bažnyčioje. Paskutinio paveikslo, kuris buvo skirtas Frari bažnyčiai, Ticianas nebaigė. Jo „Pietą“ užbaigė mokinys Palma Jaunesnysis.
Ticianas buvo apie 90 metų, kai 1576 m. rugpjūčio 27 d. mirė nuo maro, siaubusio Veneciją. Jis buvo vienintelė Venecijos maro auka, kuriai pagerbti surengtos laidotuvės bažnyčioje. Jis buvo palaidotas Frari bažnyčioje (Santa Maria Gloriosa dei Frari), kaip buvo ketinta. Ticianas guli netoli žymaus savo paveikslo „Pezaro Madonos“ („Madonna di Ca' Pesaro“). Joks paminklas nežymėjo jo kapo, kol žymiai vėliau Veneciją valdantys Austrijos pareigūnai įgaliojo Antonijų Kanovą pastatyti paminklą, tačiau šiame buvo palaidota Kanovos širdis, o dailininkui XIX a. sukurtas dar kitas monumentas. Iš karto po Ticiano mirties tos pačios epidemijos metu mirė jo sūnus ir tapybos asistentas Oracijus. Jo prabangią vilą maro metu nusiaubė vagys.
Kūryba
Ticianas vertinamas vienu iškiliausių dailininkų Europos meno istorijoje. Nagrinėjant renesanso dailę jo vardas minimas iškart po Leonardo da Vinčio, Mikelandželo ir Rafaelio. Jam gyvam esant dailininkas buvo pramintas Kadoru (it. il Cadore) pagal gimtinės pavadinimą. Pravardė dažnai pavartojama poetine, romantine prasme. Ticianas laikomas vienu iškiliausių koloristų Europos mene. Jo vyriški portretai bendrai laikomi įspūdingesniais ir įtaigesniais nei moterų. Ticiano tapyba paveikė kartas vėlesnių Europos menininkų. Jo įtaką patyrė ne vien plejada Venecijos dailininkų, bet ir žymūs Europos dailės meistrai: Rubensas, Antonis van Deikas, Diegas Velaskesas, Rembrantas ir daugelis kitų.
Didžiausia Ticiano darbų kolekcija, apie 60 kūrinių, sukaupta Madrido Prado muziejuje. Dėl milžiniško kūrybinio palikimo Ticiano paveikslai yra vieni iš labai nedaugelio senųjų Europos dailės meistrų kūrinių, kuriuos vis dar galima įsigyti rinkoje.
Ticiano kūrinių kainos:
Lietuvos botanikų draugija
Lietuvos botanikų draugija – Lietuvos visuomeninė botanikų organizacija, veikianti nuo 1950 m. Vilniuje, Žaliųjų ežerų g. 49.
Veikla
1950–1963 m. draugija veikė kaip Sąjunginės botanikų draugijos skyrius. Lietuvos botanikų draugija padeda botanikams keistis moksline informacija, rengia susirinkimus, diskusijas, organizuoja ekspedicijas, tvarko botaninius terminus. Bendradarbiauja su kitomis mokslinėmis draugijomis. Draugija turi apie 60 narių.
Bereziščė
Bereziščė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čeremchos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Violetinė
Violetinė - spalva, tarpinė tarp mėlynos ir raudonos.
Keršosios auskarotosios musinukės
Šiai genčiai priklauso šios rūšys:
Daiva Kelečienė
Daiva Kelečienė (g. 1969 m. liepos 31 d. Utenoje) – Lietuvos ir Zarasų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1993 m. baigė Vilniaus universitetą, prekių ekspertė, 2003 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, teisininkė, 2007 m. Kauno technologijos universitete baigė viešąjį administravimą.
Lietuvos socialdemokratų partijos Zarasų rajono skyriaus narė. Nuo 2011 m. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narė.
2013 m. lapkričio 19 d. išrinkta Zarasų rajono savivaldybės mere.
Sutuoktinis Pavelas, vaikai Ignas, Matas.
Pilkalakštė plaušabudė
Pilkalakštė plaušabudė (Inocybe geophylla) – plaušabudžių (Inocybe) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 1-3 cm skersmens, jaunų grybų varpelio formos, kūgiška, senesnių paplokščia, su ryškiu gūbreliu, plaušuota, balta, pilka, pilkai gelsva. Lakšteliai pilki, pilkai rudi, pakraščiai išmarginti baltais taškeliais, priaugtiniai. Kotas 3-7 cm ilgio, 0,3-0,9 cm storio, plaušuotas, kepurėlės spalvos, į pagrindą storėjantis. Trama balta, nemalonaus kvapo.
Auga liepos–spalio mėnesiais miškuose, parkuose, soduose. Labai dažna. Nuodinga.
Arvaidai
Arvaidai arba Lineinojė (, nuo 1938 m. Arweiden, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Линейное) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nivenskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Arvaidai prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. Skrumbainių valsčiaus kaimas. 1910 m. buvo 66 gyventojai. 1928 m. rugsėjo 30 d. Arvaidai prijungti prie Gesavos. Priklausė gesavos parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Vladimirovo apylinkės kaimas, 1946 m. prie jo prijungti Bėgiai (Bögen) ir pavadintas Lineinojė.
Jonas Algirdas Kugelevičius
Jonas Algirdas Kugelevičius (g. 1937 m. birželio 23 d. Trakogaliuose, Kaltinėnų valsčius) – Lietuvos matematikas, energetikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1962 m. baigė Irkutsko valstybinį universitetą. 2002 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1962–1964 m. Irkutsko universiteto dėstytojas. 1964–1971 m. dirbo TSRS mokslų akademijos Sibiro energetikos institute Irkutske. 1971 m. grįžo į Lietuvą ir dirba Fizikinių ir techninių energetikos problemų institute (nuo 1990 m. Lietuvos energetikos institutas). 1996 m. stažavo Oksfordo universitete (Didžioji Britanija).
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – didelių energetikos sistemų optimalaus valdymo matematinių metodų tobulinimas, energijos poreikių ir kitų dinaminių stochastinių problemų energijos tiekimo vartotojams matematinis modeliavimas.
Vincent van Gogh
Vincentas van Gogas (, 1853 m. kovo 30 d. Grot Zunderte, Nyderlandai – 1890 m. liepos 29 d. Overe prie Uazos, Prancūzija) – olandų tapytojas ir grafikas, postimpresionistas.
Ankstyvieji metai ir kūryba Olandijoje
Vincentas Vilemas van Gogas gimė protestantų pastoriaus Teodoro van Gogo (1822−1885) ir Anos Kornelijos Karbentus (1819−1907) šeimoje 1853 m. kovo 30 d. Grot Zunderte. Van Gogų giminė priklausė vidutiniajai klasei. Jis nebuvo pirmuoju šeimos vaiku − prieš metus gimęs brolis, pavadintas tuo pačiu vardu, mirė teišgyvenęs 6 savaites. Jis turėjo jaunesnes seseris Aną (g. 1855 m.), Elizabet (g. 1859 m.), Vilemin (g. 1862 m.) ir brolius Teodorą (trumpiau – Teo, g. 1857 m.), Kornelį (g. 1867 m.). 1862 m. datuojami pirmieji Vincento piešiniai. 1864−1866 m. Vincentas mokėsi Jan Provily vadovaujamoje berniukų mokykloje Zavenberge, 1866−1868 m. − Vilemo II vardo aukštojoje mokykloje Tilburge. Paskatintas savo dėdės Vincento 1869 m. jis įstojo tarnautoju prancūzų „Gupilio“ dailės kūrinių prekybos firmos filiale Hagoje. Jo dėdė buvo firmos partneris Olandijoje. Su firmos siuntimu jis dirbo Briuselyje, Londone ir Paryžiuje. Londone meilinosi savo būsto šeimininkės dukteriai Eugenijai Lojer, tačiau ji atmetė šį meilinimąsi ir Vincentas vėliau niekuomet taip ir neužmezgė rimtesnių ryšių su moterimis. 1875 m. Paryžiuje Vincentas prarado bet kokią motyvaciją tapti meno prekybos tarpininku. Jis susidomėjo religija, apleido darbą. 1876 m. pradžioje jis buvo atleistas iš firmos. Vincentas po to dirbo mokytoju Anglijoje ir nusivylęs šiuo darbu metų pabaigoje grįžo į Olandiją, nusprendęs tapti dvasininku, kaip ir jo tėvas.
1877 m. Vincentas studijavo teologiją Amsterdame. 1878 m. rugpjūtį jis persikėlė mokytis į naujai įsteigtą misionierių mokyklą Lekene prie Briuselio. Po trijų mėnesių jis buvo išsiųstas bandomajam laikotarpiui pamokslauti į Borinažo kasyklų rajoną Belgijos pietuose. Jis turėjo skaityti Bibliją, mokyti ir lankyti sergančiuosius. Vincentas van Gogas iš arti matė angliakasių skurdą, buvo labai sujaudintas ir siekė dalintis jų vargu. Jis atsisakė gyvenimo kepėjo namuose ir persikraustė į lūšnelę, atidavė bendruomenei ką turėjo vertingo, nebevalė dulkių nuo veido. Tačiau vietiniai jį laikė keistuoliu ar „šventuoju kvailiu“. 1879 m. liepą vadovybė nušalino jį iš šių pareigų. Vincentas keliavo į Briuselį patarimo pas mentorių, reverendą Pitersoną, kuris laisvalaikiu tapė. Vincentas apsilankė jo studijoje, parodė savo piešinių iš kaimo. Reverendas įtikino jį grįžti padėti kalnakasiams. Vincentas grįžo į Borinažo rajoną, tik į kitą kaimą, kur toliau pamokslavo, tačiau tuo pat metu vėl susidomėjo piešimu. Jis paprašė buvusio vadovo „Gupilio“ firmoje atsiųsti piešimo reikmenų ir vadovėlių. V. van Gogas praktikavosi piešdamas vietos valstiečius ir angliakasius. Tikriausiai tuo metu jam kilo idėja, kad kurdamas meną jis gali tarnauti žmonėms ne prasčiau nei pamokslaudamas. thumb|right|240px| „[[Bulvių valgytojai“, 1885 m.]]
Pasiryžęs tapti dailininku V. van Gogas 1880 m. spalį persikėlė į Briuselį, kur nesėkmingai bandė įstoti į vietos dailės mokyklą. Tuo metu jis neturėjo pragyvenimo šaltinių ir jį pradėjo remti Teo van Gogas, kuris tuo metu dirbo „Gupilio“ firmoje meno prekybos tarpininku. Pasibaigus pinigams 1881 m. balandį Vincentas grįžo į tėvų namus Eteno kaime (Gerderlando rytuose). Jis kantriai mokėsi piešti, dirbo naktimis. 1881 m. vasarą pas tėvus lankėsi Vincento pusseserė, našlė Kornelija (Kė) Vos-Striker, kurią Vincentas įsimylėjo. Pusseserė atmetė jo meilinimąsi, tačiau Vincentas jos nepaliko ramybėje. Šie santykiai kėlė įtampą šeimoje ir 1881 m. pabaigoje Vincentas po konflikto su tėvu išvyko į Hagą. 1882 m. kovą Hagoje Vincentas pradėjo gyventi su nėščia prostitute Klasina (Sin) Hornik, net planavo ją vesti. Jis sukūrė apie 60 Sin piešinių ir akvarelių. Giminaičiai visiškai nepritarė šiems ryšiams. Jo mokytoju Hagoje buvo pripažintas vietos dailininkas ir giminaitis vedybiniais ryšiais Antonas Mauvė. Vincentas stengėsi ištobulinti savo piešimo techniką imdamas pavyzdį iš anglų iliustruotų žurnalų, pavyzdžiui, išThe Graphic. Tuo tikslu 1882−1883 m. Vincentas sukūrė grupę piešinių, vaizdavusių miesto vargšus. Vienas jų, „Liūdesys“, kuriame pavaizduota Sin, pavadintas anglišku Sorrow pavadinimu. 1882 m. lapkritį dailininkas publikavo litografiją „Prie amžinybės vartų“. Tais pat metais jo dėdė Kornelis, bukinistas, užsakė sukurti miesto peizažų piešinių seriją.
1883 m. Vincentas po kelių vienatvės mėnesių Drentėje grįžo pas tėvus, kurie tuo metu buvo persikėlę į Niuneno miestelį pietų Nyderlanduose, kur tėvas dirbo pastoriumi. Jis tapė sekdamas prancūzų tapytoju Fransua Milė (1814−1875), kurio valstietiška sunkaus darbo tematika jam buvo artima. Niunene Vincentas nesėkmingai bandė susisieti su Margo Begeman, jų santykiams pasipriešino merginos tėvai. 1885 m. kovo 27 d. mirė Vincento tėvas. Iškart po to Vincentas nutapė reikšmingiausias olandiškojo periodo drobes „Bulvių valgytojai“ ir „Valstiečių kapinės“. 1885 m. lapkritį–1886 m. vasarį Vincentas trumpai lankė anatomijos klases Antverpeno dailės akademijoje. Studijavo Rubenso paveikslą „Nuėmimas nuo kryžiaus“ Antverpeno katedroje. Iš šio meto pažymėtinas tik tapinys „Kaukolė su degančia cigarete dantyse“.
Kūrybinė viršūnė ir mirtis Prancūzijoje
1886 m. kovo 1 d. Vincentas van Gogas atvyko į Paryžių. Jis gyveno kartu su broliu Teo Monmartre ir mokėsi akademinio dailininko Fernano Kormono studijoje. Joje susipažino su A. de Tulūz-Lotreku, L. Anketenu ir E. Bernaru. Pastarieji jį supažindino su tų laikų Paryžiaus daile: impresionizmu, neoimpresionizmu, kluazonizmu. Vincentas susipažino su P. Gogenu, kurio paveikslų pardavėju buvo Vincento brolis Teo. Paryžiuje Vincento van Gogo paletė pašviesėjo, jis išbandė įvairius stilistinius sprendimus, tapė šviesaus kolorito miesto vaizdus, peizažus, portretus. Šiuose darbuose žymi impresionistų, P. Sezano kūrybos, japoniškų medžio raižinių įtaka. Vincentas tikėjosi užsidirbti tapydamas portretus ir praktikavosi tapydamas save veidrodyje. Paryžiuje Vincentas sukūrė bent 24 savo autoportretus iš 47 ir pirmuosius „Saulėgrąžų“ paveikslus. Jo draugu tapo meno ir dailės reikmenų pardavėjas „tėtušis“ Tangi, kuris savo parduotuvėje eksponavo Van Gogo paveikslus; dailininkas nutapė jo portretą.
thumb|left|160px|Vincentas van Gogas, pastele piešė [[Anri de Tuluz-Lotrekas, 1886 m.]]
Pagrindinę meninės išraiškos priemonę – šviesias, nepaprastai ryškias spalvas – Vincentas van Gogas atrado tik 1888 m. vasario mėnesį persikėlęs gyventi į nedidelį pietų Prancūzijos miestelį Arlį, kur prasidėjo brandžiausias jo kūrybos periodas. Per apie 15 mėnesių (444 dienas) dailininkas sukūrė 200 aliejinių paveikslų ir daugiau nei 100 piešinių. Tai buvo brandžiausias, tačiau neilgas aukščiausio kūrybinio pakilimo laikotarpis. Jo tapybos kūrinių spalvos tapo ekspresyvios ir intensyvios, naudojami taškai, linijos, potėpiai sukūrė tapybos vaizdą, artimą grafikai. Kodėl Van Gogas išvyko į Arlį, lieka neaišku. Žiemos metu jis Paryžiuje sirguliavo, bendras gyvenimas su broliu Teo kėlė įtampą ir Vincentas tikėjosi, kad pietų Prancūzijos šviesa, kraštovaizdis bus artimi jo mėgstamų japoniškų estampų vaizdams. Kai 1888 m. vasario 20 d. Vincentas atvyko į Arlį, mieste siautėjo sniego pūga. Atėjus pavasariui dailininkas nutapė 14 žydinčių medžių vaizdų. Birželį lankėsi pietų Prancūzijos pajūryje, tuo metu jo tapyboje impresionistinės dailės bruožai pranyko užleisdami vietą Van Gogo asmeniniam stiliui. Dailininkas susidraugavo su paštininku Žozefu Rulenu. Jis nutapė daug paštininko ir jo šeimos narių portretų.
1888 m. rugsėjo 18 d. Vincentas persikraustė į „geltoną namą“ Lamartino aikštėje. Jis puoselėjo viltį, kad ši buveinė taps naujos menininkų kolonijos centru, kurios lyderiu jis matė P. Gogeną. Jo brolis Teo sutarė, kad jis apmokės P. Gogeno gyvenimą Arlyje už keletą paveikslų. Polis Gogenas atvyko į Arlį 1888 m. spalio 23 d. Jis apsigyveno pas Van Gogą „geltonajame name“ ir iš pradžių menininkai sutarė, tačiau vėliau pradėjo ryškėti skirtumai tarp jų asmenybių charakterių, požiūrių į dailę, tapybos metodų. P. Gogenas nekentė Arlio ir neslėpė, kad jis nesiruošia ilgai jame užsilikti. Kūryboje P. Gogenas naudojo tapybą iš atminties, vaizduotės ir vertė Van Gogą tapyti lygiai taip pat, šaipėsi iš jo, kad jis priklausomas nuo tapybos objekto turėjimo prieš akis. Menininkų santykiai vis prastėjo.
thumb|right|220px|Vincentas van Gogas, tapantis saulėgrąžas (aut. [[Polis Gogenas, 1888 m.)]]
Gruodžio viduryje P. Gogenas padovanojo Van Gogui jo portretą, kuriame Vincentas pavaizduotas tapantis saulėgrąžas. Pasak legendos, Van Gogas paveikslą apibūdino žodžiais: „iš tiesų tai esu aš, tik išprotėjęs“. Po to Van Gogas bare sviedė stiklą absento P. Gogenui į galvą. Dailininkai lygtai susitaikė, tačiau, pasak P. Gogeno, gruodžio 23 d. jis buvo išėjęs pasivaikščioti po vakarienės ir pajuto, kad yra sekamas. Atsisukęs pamatė Vincentą su skustuvu rankoje. Neatlaikęs Gogeno žvilgsnio Vincentas nusisuko ir nuėjo. P. Gogenas nesiryžo grįžti į „geltoną namą“ ir naktį praleido viešbutyje. Ryte jis „geltoname name“ rado policijos pareigūnus ir miesto smalsuolius. Vincentas buvo išgabentas į Arlio ligoninę. Prieš tai vakare jis nusirėžė dalį kairės savo ausies ir nuėjęs į viešnamį ją atidavė prostitutei Rašelei „saugoti“.
P. Gogenas apie įvykius pranešė telegrama Vincento broliui Teo, kuris atvyko vienai dienai į Arlį ir gruodžio 27 d. kartu su P. Gogenu išvyko į Paryžių. Vincentas iš ligoninės buvo išleistas 1889 m. sausio 7 d. diagnozavus epilepsiją ir grįžo į „geltoną namą“. Jis buvo vis labiau vienišas, jo draugas paštininkas Žozefas Rulenas išvyko gavęs naują postą Marselyje ir vasario 4 d. Vincentas vėl buvo paguldytas į ligoninę dėl nunuodijimo persekiojimo manijos. Joje jam girdėjosi balsai, rodėsi haliucinacijos. Po 10 dienų tapytojas buvo išleistas. Kaimynai jo bijojo, policija uždraudė grįžti į „geltoną namą“ bei keli miestiečiai pasirašė peticiją, reikalaujančią, kad dailininkas būtų uždarytas ar išsikraustytų iš miesto. Vasario 25 d. jis vėl paguldytas į ligoninę. Kovo pabaigoje Vincento sveikata pasitaisė. Jį aplankė Polis Sinjakas, kartu jie grįžo į „geltoną namą“, kurį rado neišplėštą. Vincentas vėl pradėjo tapyti. Po šių įvykių Vincentas toliau susirašinėjo su P. Gogenu, tačiau menininkai daugiau niekuomet nebesusitiko.
Van Gogui buvo sunku iškęsti vienatvę ir pasitaręs su vietos dvasininku jis nusprendė persikelti į Šv. Pauliaus psichiatrinę ligoninę, įsikūrusią senoviniame vienuolyne netolimame Sen Remi de Provanso miestelyje. 1889 m. gegužės 8 d. jis atvyko į Sen Remi ir išbuvo ligoninėje apie 1 metus laiko. Pirmuoju joje sukurtu kūriniu buvo „Vilkdalgiai“ − paveikslas, kuris išsiskiria tarp visų Vincento sukurtų gėlių vaizdų. Vienišą baltą žiedą jame galima traktuoti kaip dailininko personifikaciją. Sen Remi periodo darbuose dailininkas pripildydavo paveikslo erdvę objektais vengdamas tuštumos. Net ir tapyto dangaus atskiri potėpiai sudaro tarsi objektų, „plytų“, visumą. Dailininkas tapė ligoninę, autoportretus, o leidus jam išeiti − kiparisus, alyvmedžius ir netoliese buvusią skaldyklą. Taip pat grįžo prie senesnių kūrinių: tapė „Miegamojo Arlyje“ versijas ir nauja stilistika sukūrė paveikslą „Prie amžinybės vartų“, pagal dar 1882 m. publikuotą litografiją. Jis taip pat kopijavo kitų dailininkų darbus: O. Domjė, Rembranto, Delakrua, F. Milė, G. Dorė.
thumb|left|180px| Van Gogo „Autoportretas su aprišta ausimi“, 1889 m. Sen Remi Vincentas patyrė ramybės periodus, pertraukiamus ligos priepuolių. Jis sukūrė vieną garsiausių savo paveikslų „Žvaigždėta naktis“. 1889 m. rugsėjį 11 jo paveikslų Teo rūpesčiu buvo eksponuoti Paryžiaus Nepriklausomųjų dailininkų draugijos parodoje ir buvo pastebėti kai kurių kritikų. Olandų kritikas J. J. Isaäcson Nyderlandų spaudoje publikavo entuziastingą straipsnį apie jo kūrybą. 1890 m. sausį Van Gogo kūriniai įtraukti į Les XX draugijos parodą Briuselyje. Prancūzų kritikas Albert Aurier publikavo pirmą esė apie dailininko kūrybą žurnale Mercure de France. 1890 m. sausio 31 d. broliui Teo ir jo žmonai Johanai gimė sūnus, kuriam jie suteikė Vincento Vilemo vardą. Kovą už 400 frankų Briuselyje buvo parduotas paveikslas „Raudonieji Arlio vynuogynai“, kuris laikomas vieninteliu parduotu Van Gogui gyvam esant.
1890 m. gegužės 16 d. pagerėjus sveikatos būklei Vincentas paliko ligoninę Sen Remi, kurioje sukūrė 150 paveikslų, ir išvyko į Paryžių, kur tris dienas praleido su brolio šeima. Paryžiaus triukšmas jį vargino ir gegužės 20 d. dailininkas persikėlė į Overo prie Uazos kaimą, kur jį prižiūrėjo daktaras Polis Gašė, pats tapytojas mėgėjas ir K. Pisaro, P. Sezano pažįstamas. Tačiau liga tapytojo nepaliko, 1890 liepos 27 d. jis išėjo į laukus su molbertu tarsi tapyti ir šovė sau į krūtinę. Susižeidęs Van Gogas dar nušliaužė iki užeigos, kur jį rado daktaras Gašė. Dailininkas mirė 1890 m. liepos 29 d. Tikėtina, kad žaizda nebuvo mirtina, o pagrindinė mirties priežastis buvo infekcija dėl neišimtos kulkos. Overe Van Gogas sukūrė 70 drobių. Brolio mirties palaužtas Teo van Gogas, kurio sveikata ir taip nebuvo labai gera, mirė po šešių mėnesių 1891 m. sausio 25 d. Teo iš pradžių buvo palaidotas Utrechte, 1914 m. jo palaikai perlaidoti Overe prie Vincento.
Liga, pomirtiniai faktai
Van Gogo liga tikriausiai buvo epilepsijos forma, komplikuota sifilio. Simptomai per priepuolius, kurie kuo toliau, tuo labiau aštrėjo, rodė depresijos ir šizofrenijos požymius. Tapytoją taip pat galėjo paveikti darbas karštyje ir nuolatinis smarkus alkoholio vartojimas Arlyje. Buvo iškelta versija, kad dailininką galbūt kamavo porfirija. Jis niekuomet neužmezgė rimtesnių ryšių su moterimis, motina jo nemėgo. Vincentas jautriai reagavo, kai jo svajonė apie tapytojų koloniją Arlyje sužlugo. Jis išgyveno stresą dėl žinios apie planuojamas brolio Teo vedybas, nerimavo dėl savo paveikslų, kurių buvo daug, o niekas jų nepirko. Dailininkas jaudinosi dėl savo paties ligos. Jį galėjo paveikti nuolatinis skurdus gyvenimas ir mintis apie jo nesėkmę.
Po Vincento mirties Teo van Gogas atidarė paminėjimo parodą savo bute, 1891 m. P. Sinjako pastangomis dailininkas buvo pagerbtas atminimo paroda Nepriklausomųjų dailininkų draugijos parodoje, 1892 m. Emilis Bernaras suorganizavo pirmąją Van Gogo personalinę parodą Paryžiuje. Netikėtai beveik niekam iki tol nežinomas dailininkas pradėjo traukti plačiosios publikos dėmesį. 1891 m. mirus Teo, jo palikimą ir kartu milžinišką Vincento darbų kolekciją paveldėjo Teo našlė Johana Bonger-van Gog, kuri po to grįžo į Olandiją. Ji atliko didelį darbą populiarindama vyro brolio kūrybą, skolindama paveikslus parodoms. 1893 m. E. Bernaras pradėjo publikuoti jam siųstų Vincento laiškų ištraukas.
Van Gogo dailė turėjo didelę įtaką fovistams, ekspresionistams ir, apskritai, XX a. modernistinei dailei. Jis ypač paveikė vokiečių ekspresionistus, 1901−1914 m. Vokietijoje įvyko ne mažiau 30 Van Gogo parodų. 1934 m. buvo išleistas Irvingo Stouno biografinis romanas „Gyvenimo geismas“, 1956 m. pastatytas Holivudo filmas tuo pačiu pavadinimu apie dailininko gyvenimą. 1962 m. Teo ir Johanos sūnus Vincentas Vilemas perdavė šeimos kolekciją Van Gogo vardo fondui ir ji pradėta eksponuoti 1973 m. Amsterdame atidarytame Van Gogo muziejuje. Jame yra stambiausia Van Gogo darbų kolekcija pasaulyje, apie 200 paveikslų ir 400 piešinių, bei 700 laiškų. Antra pagal stambumą kolekcija, su beveik 90 paveikslų ir 180 piešinių, sukaupta Kröller-Müller muziejuje Oterlo Nyderlanduose.
1970 m. lietuvių kalba išleistas I. Stouno romanas „Gyvenimo geismas“, 1978 ir 1995 m. − Anri Periušo knyga „Van Gogo gyvenimas“. XX a. pabaigoje keli Van Gogo paveikslai sumušė brangiausiai aukcione parduoto paveikslo rekordą: „Saulėgrąžos“ (1987 m., 39,9 mln. JAV dolerių ), „Vilkdalgiai“ (1987 m., 53,9 mln. JAV dolerių ), „Daktaro Gašė portretas“ (1990 m., 82,5 mln. JAV dolerių ).
Algimantas Semaška
Algimantas Semaška (1941 m. rugpjūčio 8 d. Kėdainiuose – 2019 m. gegužės 16 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, publicistas, redaktorius, leidėjas.
Vincent van Gogh
Kūrybos bruožai
thumb|right|200px| Van Gogo kūrybos vietos Ankstyvajai Vincento van Gogo kūrybai būdingi vargingų žmonių gyvenimo vaizdai (pvz., paveikslai „Valstietės portretas“ arba „Bulvių valgytojai“). Nutapė nemažai peizažų, natiurmortų. Šie Vincento van Gogo paveikslai realistiniai, tamsaus kolorito. Šio laikotarpio Van Gogo kūrybai įtaką padarė F. Milė, J. H. Mariso, A. Mauvė. Dailininkas savo kūrinius pasirašinėjo tik vardu Vincent.
Algimantas Semaška
Biografija
1960–1969 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ korespondentas. 1966 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė žurnalistiką. 1969–1971 m. žurnalo „Švyturys“ skyriaus redaktorius. 1971–1974 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktoriaus Vilhelmo Chadzevičiaus pavaduotojas. 1974–1984 m. žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1985–1988 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ redaktorius. LKP CK Ideologijos skyriaus masinės informacijos priemonių sektoriaus vedėjas, 1990–1991 m. LKP CK spaudos sektoriaus vedėjas.
Vincent van Gogh
Kūrybos bruožai
Svarbus Vincento van Gogo kūrybos šaltinis – gamta. Jo kūrybos tikslas – spalvomis ir išraiškingais potėpiais perteikti daiktų ir reiškinių esmę, įamžinti ne tai, kas atsitinka, o tai, kas tipiška. Spalvomis jis tapė ir modeliavo formas, kūrė ritmą, apibrėžė proporcijas ir erdvinius santykius. Kartais dideli spalviniai plotai apvedami gyvu, neramiu kontūru. Vėlyvuosiuose dailininko darbuose gamtos grožis įgauna tam tikro grėsmingumo, liūdesio, nors koloritas išlieka raiškus. Atsiranda ekspresyvi formų deformacija, stiprinanti dramatizmo nuotaiką. Kūrybai būdinga spalvos ir piešinio sintezė, ekspresyviai iškreiptos formos, vyrauja raudona, violetinė, sodri geltona spalvos – jos turi simbolinę prasmę, išreiškia vidinį nerimą (pvz., „Žvaigždėta naktis“, „Daktaro Gašė portretas“, „Kviečių laukas su varnais“). Garsieji jo darbai, vaizduojantys kėdę, porą batų, javų lauką ir varnus, rodo, kad kasdieniški, žinomi ir įprasti daiktai gali būti „pakelti“ iki simbolių ir vidinės įtampos, emocijos veikiama forma gali pasidaryti iškalbinga. Ta linkme vėliau pasuko ekspresionistai. Vincentas van Gogas sukūrė daugiau nei 800 drobių ir 1100 piešinių, bet tik vieną paveikslą – „Raudonieji Arlio vynuogynai“ – pardavė būdamas gyvas.
Lietuvos biochemikų draugija
Lietuvos biochemikų draugija – Lietuvos visuomeninė biochemikų organizacija, veikianti nuo 1960 m. Vilniuje.
Algimantas Semaška
Biografija
1991–1993 m. žurnalo „Politika“ vyriausiasis redaktorius. 1993–1996 m. agentūros ELTA direktorius. Nuo 1993 m. knygų leidyklos „Algimantas“ savininkas. 1997–1998 m. žurnalo „Taip ir ne“ vyriausiasis redaktorius.
Lietuvos biochemikų draugija
Istorija
Steigiamajame Lietuvos biochemikų draugijos susirinkime Lietuvos mokslų akademijoje (Gedimino g. 3) 1960 m. spalio 26 d. dalyvavo 24 entuziastai. Jau steigiamojo susirinkimo darbotvarkėje, kurią rengė akademikas Vladas Lašas, buvo numatyta ne vien steigti draugiją, bet ir biochemijos specialistų rengimo, biochemijos mokslo centro kūrimo Lietuvoje klausimai. Nutarta, kad biochemijos specialistams rengti Lietuvoje racionaliausia būtų steigti Biochemijos katedrą Vilniaus universitete. 1962 m. Vilniaus universitete pradėti rengti biochemikai. 1966 m. rugpjūčio 4 d. TSRS Ministrų Tarybos Mokslo ir technikos komiteto nutarimu leista Lietuvos mokslų akademijos sistemoje įsteigti Biochemijos institutą. Jis pradėjo veikti 1967 m. sausio 1 d. Pirmoji (1967–1985 m.) instituto direktorė – prof. Liuda Rasteikienė taip pat buvo LBD narė. Biochemijos specialistų rengimas Vilniaus universitete ypač įsibėgėjo 1968–1971 m., tam darbui vadovavo Antanas Glemža, o nuo 1971 m. – Benediktas Juodka. Nuo 2010 m. biochemijos specialistai pradėti rengti VDU Gamtos mokslų fakultete.
Algimantas Semaška
Biografija
Palaidotas Liškiavos kapinėse.
Lietuvos biochemikų draugija
Istorija
1960–1989 m. Lietuvos biochemikų draugija veikė kaip Sąjunginės biochemikų draugijos skyrius, nuo 1989 m. spalio 19 d. savarankiška. 1991 m. draugija priimta į Europos biochemikų draugijų federaciją (Federation of European Biochemical Societies). Draugija 1960 m. turėjo 26 narius, 1966 m. – 44, 1970 m. – 98, 1995 m. apie 250, 2008 m. turi apie 200 narių.
Veikla
Lietuvos biochemikų draugijos tikslas – plėtoti biochemijos mokslą. Draugija rengia mokslinius susirinkimus, seminarus, konferencijas, konkursus. Bendradarbiauja su kitomis mokslinėmis draugijomis.
Vitkūnai (Zarasai)
Vitkūnai – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Smalvų, tarp Smalvykščio ir Arklinio ežerų. Pietuose stūkso Vitkūnų piliakalnis.
Source
Source – 3D kompiuterinių žaidimų variklis, sukurtas bendrovės „Valve Corporation“. Pirmą kartą panaudotas 2004 m. žaidime „Counter-Strike: Source“, o netrukus ir „Half-Life 2“.
Žaidimų variklis buvo sukurtas per penkerius metus (nuo 1999 iki 2004 m.) ir turėjo pakeisti atgyvenusį „Half-Life“ žaidimų serijos variklį GoldSrc. Pradžioje Source Engine buvo skirtas pirmojo asmens šaudyklėms, bet vėliau buvo pritaikytas ir vaidmenų, side-scroller, galvosūkių, MMORPG, shoot 'em up ir realaus laiko strateginiuose žaidimuose.
Ašarėlis (Druskininkų sav.)
Ašarėlis (arba Ešerinis)  – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 6 km į pietryčius nuo Viečiūnų, 1 km į šiaurę nuo Kermušijos, Kermušijos miške. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,44 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 110,3 m. Rytinis ir vakarinis krantai aukštoki, pietinis žemas ir užpelkėjęs – plyti ~ 5 ha dydžio Ašarėlio pelkė. Ežeras nenutekantis, priklauso Ratnyčios upės baseinui.
Source
Žymesnės technologijos
Keletas žaidimų variklio savybių (pilną sąrašą galima rasti čia):
Ašarėlis (Druskininkų sav.)
Vakarinėje pakrantėje įrengta poilsiavietė.
Source
Source 2
2015 metais per „Game Developers Conference“ renginį kompanija „Valve“ pristatė patobulintą varikliuko versiją, kurią pavadino tiesiog „Source 2“. Anot jų, varikliukas bus nemokamai prieinamas programuotojams, su galimybe naudotis Vulkan API, o kartu su juo ir naują fizikos variklį, vadinamą „Rubikon“. Tais pačiais metais birželį, „Valve“ anonsavo perkelsianti žaidimą „Dota 2“ į naująjį varikliuką su atnaujinimu, pavadintu „Dota 2 Reborn“. Taip jis tapo pirmuoju žaidimu, naudojančiu „Source 2“.
Indėnų iškeldinimo aktas
thumb|Už indėnų iškeldinimą pasisakęs JAV prezidentas Andrew Jackson
Indėnų iškeldinimo aktas buvo 1830 m. balandžio 24 d. JAV Senato išleistas įstatymas, kuris sankcionavo indėnų iškeldinimą iš į rytus nuo Misisipės esančių valstijų. Atstovų Rūmai įstatymui pritarė gegužės 26 d., o JAV prezidentas Andrew Jackson pasirašė gegužės 28 d.
Įstatymo siekė daugiausia Pietinės valstijos, kurios norėjo gauti penkių civilizuotų tautų žemes. Įstatymas turėjo ir daugelį priešininkų, tarp jų svarbiausias buvo misionierius Jeremiah Evarts, senatorius Theodore Frelinghuysen ir kongreso narys David Crockett iš Tenesio, žinomas „Laukinių Vakarų“ herojus.
Įstatymu nebuvo numatytas kokių nors indėnų genčių iškeldinimas, tačiau juo prezidentas buvo įgaliotas derėtis su valstijose gyvenančiomis gentimis dėl jų žemių iškeitimo į teritorijas gautas 1803 m. nusipirkus Luizianą, kur dar nebuvo sukurtų valstijų ar teritorijų. Ši sritis vėliau buvo pavadinta Indėnų teritorija, o dabar sudaro Oklahomos valstijos dalį.
Pirmoji tokia sutartis buvo Dancing Rabbit Creek sutartis, pasirašyta 1830 m. rugsėjo 27 d. Čoktavų gentis atsisakė žemių Misisipės valstijoje (į rytus nuo upės), o už tai gavo pinigų ir žemių į vakarus nuo upės. New Echota sutartimi (1835 m.) iškeldinti čerokiai. Spaudimui persikelti į vakarus ir pasirašyti atitinkamas sutartis pasidavė beveik visos rytuose gyvenusios gentys. JAV rytuose liko tik keletas mažesnių genčių, kurios čia tebegyvena iki šiol. Penkių civilizuotų genčių (čerokiai, čoktavai, seminolai, čikasavai ir krikai) iškraustymo vyksmas tapo žinomas kaip ašarų kelias.
Įstatymu buvo numatyta, kad perkėlimo metu ir pirmaisiais metais po perkėlimo indėnai turi būti aprūpinami maistu ir kitais būtiniausiais dalykais, tačiau to nebuvo laikomasi ir persikėlimo metu daug indėnų žuvo. Jungtinės valstijos taip pat nesilaikė garantijų, kad naujai suteiktos žemės iš indėnų nebebus atimamos.
Eginas
Eginas  – upė šiaurinėje Mongolijoje, Chubsugulo ir Bulgano aimakuose; Selengos kairysis intakas. Išteka iš Chubsugulo ežero ties Chatgalu, teka rytų, pietryčių kryptimi.
Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje
Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje – Lietuvos istorijos instituto informacinis iliustruotas leidinys, nuo 1978 m. kas dveji metai (1992 m. išleistos 2 knygos) leidžiamas Vilniuje.
Leidinys
Skelbia Istorijos instituto, aukštųjų mokyklų, muziejų ir kitų įstaigų archeologų dvejų paskutiniųjų metų kasinėjimų ir žvalgymo darbų preliminarius duomenis. Iki 2003 m. išleistos 23 knygos. Tiražas 450 egz.
Pomiljano d'Arkas
Mieste yra kelios automobilių ir aeronautikos gamyklos. Čia įsikūręs Elasis, Fiat tyrimų centras.
Per Antrą Pasaulinį karą Pomiljano d'Arke buvo pakilimo laukas ir bazė, kuriuos bombardavo JAV oro pajėgos. Vėliau tuo lauku naudojosi amerikiečiai.
Sevastopolis
thumb|Paminklas nuskendusiems laivams thumb|Panorama „Sevastopolio gynyba 1854-1855“
Sevastopolis – miestas Krymo pusiasalyje prie Juodosios jūros; valstybinio pavaldumo miestas, neįeinantis į Krymo AR sudėtį.
2014 m. Rusijai okupavus ir aneksavus Krymą, tarptautinė bendruomenė Sevastopolį pripažįsta Ukrainos dalimi. Ukraina Krymą ir Sevastopolį pripažįsta „Rusijos Federacijos laikinai okupuota teritorija“.
Istorija
Senovėje miesto vietoje buvo graikų kolonija Chersonesas. Sevastopolis buvo įkurtas 1783 m. kaip karinis jūrų uostas ir tvirtovė. 1797–1801 m. laikinai vadinosi Achtiaru.1830 m. choleros epidemijos metu miesto gyventojai, jūreiviai ir kareiviai sukilo prieš karantininius ribojimus. 1854–1855 m. Krymo karo metu ir 1941–1942 m. Antrajame pasauliniame kare išgarsėjo savo didvyriška gynyba. 1965 m. suteiktas miesto-didvyrio vardas. 1991–2014 m. nepriklausomos Ukrainos miestas; suteiktas specialus valstybinio pavaldumo miesto statusas.
2014 m. okupavo ir aneksavo Rusija.
Demografija
Sevastopolio savivaldybėje gyvena ~15% Krymo gyventojų.
Transportas
Geležinkelio mazgas. Tai pagrindinė Juodosios jūros laivyno bazė, kuria naudojasi Rusijos Juodosios jūros laivynas. Sevastopolyje vyksta laivų statybos ir remontas. Po miestą kursuoja troleibusai bei autobusai.
Švietimas ir kultūra
Svevastopolyje yra du teatrai. Muziejai: Didvyriškos gynybos ir miesto išlaisvinimo, Juodosios jūros laivyno, dailės muziejus. Jūrų instituto akvariumas.
Danijos futbolo varžybos 1915–1916 m.
1915–1916 m. Danmarksmesterskabsturneringen
Danijos futbolo nacionalinis turnyras ( – aukščiausia futbolo lyga šalyje.
Kuprotieji akmeniniai ešeriai
Kuprotieji akmeniniai ešeriai (Cromileptes) - akmeninių ešerių (Serranidae) šeimos žuvų gentis.
Sevastopolis
Ekonomika
Yra prietaisų fabrikas, maisto apdirbimo, lengvoji, medienos apdirbimo pramonė.
Sarinas
Sarinas − viena didžiausių Šveicarijos upių, Arės intakas.
Sevastopolis
Savivaldybė
thumb Sevastopolio miesto savivaldybei (taryba; ) priklauso 1 savarankiškas miestas (Inkermanas) ir 47 gyvenvietės. Pagal Ukrainos konstituciją savivaldybei suteiktas Valstybinio pavaldumo miesto statusas ir savivaldybė Krymo AR nepriklauso.
Sarinas
Upės ilgis yra 128 km, o baseino plotas − 1 892 km². Sarinas išteka iš Sanetschorno (Sanetschhorn), Berno Alpėse.
Maždaug 15 km į vakarus nuo Berno Sarinas įteka į Arę.
Juodasnapis tokas
Juodasnapis tokas (Tockus deckeni) – ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.
Veisiasi Rytų Afrikoje, nuo Etiopijos iki Tanzanijos pietinės dalies.
Deda 2-3 baltus kiaušinius medžių drevėse.
Bugailiškių piliakalnis
miniatiūra|296x296px|Bugailiškių piliakalnis Bugailiškių piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas ; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. AR572) Kupiškio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Bugailiškių kaimo, Šimonių seniūnija. Pasiekiamas iš Bugailiškių kaimo pavažiavus link Adukiškio į vakarus ir šiaurę 850 m, per laukus paėjus į rytus 180 m.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Šernupio dešiniajame krante esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 36x22 m dydžio, iki 1,5 m aukštesne rytine dalimi. Pietiniame šlaite, 1,5 m žemiau aikštelės yra 20 m ilgio, 15 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 5-­6 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų bei bulviarūsių, apaugęs pušimis.
Tyrimai
1969 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. 1999 m. Povilas Tebelškis piliakalnyje ištyrė 60 m² dydžio plotą, kultūrinio sluoksnio nerado. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia.
Piliakalnio apsauga
1973 m. piliakalnis įtrauktas į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą, taip pat į Kultūros vertybių registrą (u. k. 5290).
centre|thumb|700x700px|Bugailškių piliakalnis iš pietvakarių pusės
centre|thumb|700x700px|Bugailškių piliakalnis iš vakarų pusės
Podavcė
Podavcė  – kaimas Lenkijos rytuose, Paprotnios valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 101 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Lekumu regionas
Lekumu regionas  – Kongo regionas pietinėje šalies dalyje. Ribojasi su Buenzos regionu, Niario regionu, Plynaukštės regionu ir Baseino regionu. Išorinė siena su Gabonu. Administracinis centras – Sibitis.
Regionas dalinamas į 6 rajonus:
thumb|left|250px|Lekumu regiono rajonai
Mohamed Kader
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 1995 m. liepos 14 d., su rinktine žaidė 1998, 2000 ir 2002 metų Afrikos Nacijų taurėje, taip pat 2006 m. pasaulio čempionate, kur pirmosiose rungtynėse įmušė įvartį į Pietų Korėjos vartus, tapdamas pirmuojo Togo žaidėju, pelniusiu įvartį pasaulio čempionato finalinio etapo rungtynėse.
Gruzijos futbolo varžybos 1994–1995 m.
Gruzijos futbolo varžybos 1994–1995 m.
Oževas (ežeras)
Oževo ežeras – ežeras, Baltijos aukštumoje, Augustavo lygumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje, Suvalkų valsčiuje, į šiaurės vakarus nuo Suvalkų. Ežero pakrantėje įsikūrę Stara Turuvkos ir Tacevo kaimai. Šiaurės rytų pakrantėje eina Vaivadijos kelias Nr.25px, kuris skiria ežerą nuo Akmens ežero. Tai ledyninės kilmės ežeras, oligotrofinis su skurdžia augalija. Ežeras yra 191,3 m aukštyje virš jūros lygio. Krantai vidutinio statumo, vietomis apie 20 metrų, daugiausiai apaugę alksniais. Kai kurios pakrantės yra akmenuotos, tokios pakrantės dar yra Ančios ežere. Ežere veisiasi seliavos žuvų rūšys.
Oldernis
Oldernis (, Oldernio tarme Aoeur’gny) – šiauriausia Normandijos sala. Priklauso Gernsio beilivikui, Britanijos Karūnai. Oldernis yra 4,8 km ilgio ir 2,4 km pločio. Salos plotas 7,8 km² ir yra trečia pagal dydį Normandijos salose ir antra beilivike. Nutolusi 16 km į vakarus nuo Kotanteno pusiasalio, Normandijos, 32 km į šiaurės rytus nuo Gernsio ir 97 km į pietus nuo Didžiosios Britanijos krantų.
2013 m. balandžio mėnesio duomenimis, saloje gyveno 1903 gyventojai. Saloje yra vienintelė Šv. Onos (Sent Anos) parapija, kuri apima visą salą. Taip pat yra keletas kitų gyvenviečių: Brajus (Braye), Krabis (Crabby), Londžisas (Longis), Manesas (Mannez) bei Niutaunas (Newtown).
Geografija
Oldernis kaip ir kitos Normandijos salos pasižymi uolėta pakrante, taip pat driekiasi smėlėti paplūdimiai ir kopos. Aukščiausias salos taškas yra centrinėje plynaukštėje, iškilęs 90 m. Temperatūra ir klimatas jūrinis. Vasaros šiltesnės, nei kitose Britų salose.
Oldernis ir aplink esančios salos turtingos flora ir fauna.
Reigano doktrina
right|thumb|200px|JAV prezidentas [[Ronaldas Reiganas]] Reigano doktrina buvo politinė strategija, kuria rėmėsi JAV prezidento Ronaldo Reigano administracija paskutiniaisiais Šaltojo karo metais siekdama sumažinti Tarybų Sąjungos įtaką pasauliui. Nors Reigano doktrinos buvo laikomasi mažiau nei dešimtmetį, ji buvo JAV užsienio politikos pagrindas nuo devintojo dešimtmečio pradžios iki pat Šaltojo karo pabaigos 1991 m. Laikydamasi šios politikos JAV rėmė prieš komunistus kovojančius sukilėlius bei karines diktatūras, tiekė ginkluotę, siekė pašalinti komunistus Afrikoje, Azijoje bei Lotynų Amerikoje.
Scanorama
right|thumb|250px|Festivalio logotipas. Scanorama (Europos šalių kino forumas „Scanorama“) – Europos šalių kino forumas, vykstantis Lietuvoje kasmet nuo 2003 m. ir prasidedantis lapkričio mėnesį. Šiame festivalyje demonstruojami trumpametražiniai, vaidybiniai, meniniai bei animaciniai filmai, atrinkti atsižvelgiant į kino formos naujumą ar profesionalumą, idėją, kūrybiškumą, intuityvų dvasingumą, vertybių atskleidimą bei saugojimą. Nemažai festivalio programos filmų yra įvertinti Auksinės palmės šakelės, Kanų festivalio, Europos kino akademijos, Berlinalės auksinio lokio (Vokietija), Oskaro ir kitais Europos kino apdovanojimais.
Festivalio metu vyksta seminarai kinematografijos tematika bei spaudos konferencijos, kuriose dalyvauja demonstruojamų filmų aktoriai bei režisieriai. Festivalis įprastai vyksta Vilniuje, Kaune ir Klaipėdoje.
Istorija
Idėja surengti Šiaurės šalių kino forumą Vilniuje, Kaune ir Klaipėdoje Gražinai Arlickaitei kilo viešint Norvegijoje, Tromsėje.
2003 m. lapkričio 10–30 d. „Scanorama“ pirmą kartą įvyko trijuose Lietuvos miestuose – Vilniuje, Kaune ir Klaipėdoje. Demonstruoti filmai iš Danijos, Suomijos, Norvegijos, Švedijos, Islandijos ir Farerų salų.
2007 m.
Festivalio naujienos:
2006 m.
2006 m. festivalio naujienos:
Pilkasis povinis fazanas
thumb|Polyplectron bicalcaratum
Pilkasis povinis fazanas (Polyplectron bicalcaratum) – fazaninių (Phasianidae) šeims paukštis, panašus į povą.
Gyvena Pietryčių Azijoje. Jų arealas apima centrinį ir pietinį Mianmarą, Laosą, Tailandą, Šiaurės Vietnamą, Hainano salą.
Pilkos spalvos iki 76 cm ilgio. Gyvena tankiose tropikų džiunglėse. Didesnę laiko dalį praleidžia ant žemės tankiuose krūmynuose. Minta įvairiomis uogomis, vabzdžiais, vegetatyvinėmis augalų dalimis, sėklomis.
Ši rūšis mažai ištirta, nes tai labai baikštūs, linkę slėptis paukščiai.
Baltakaktė auskarotoji musinukė
Baltakaktė auskarotoji musinukė (Platysteira albifrons) – afrikinių musinukių (Platysteiridae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti keršūjų auskarotūjų musinukių (Platysteira) genčiai.
Liaukiškės
Liaukiškėmis vadinami kaimai:
Aaronsohnia
Aaronsohnia – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Daugiausiai auga Šiaurės Afrikos ir Artimųjų Rytų stepių ir dykumų nesūriuose dirvožemiuose. Rūšį agronomo Aaron Aaronsohn vardu 1927 metais pavadino botanikai Otto Warburg (1859-1938) ir Alexander Eig (1894-1938).
Nuorodos
Afrikos žydinčių augalų duomenų bazė
Kaimanų Salų doleris
Kaimanų salų doleris (ISO 4217 kodas: KYD) – Kaimanų salų valiuta. Paprastai žymima $, arba KY$ tuo norint išsiskirti nuo kitose šalyse cirkuliuojančių doleriu vadinamų valiutų. Padalintas į 100 centų. Nacionaline valiuta tapo 1972 m. rugpjūčio 31 d., kai pakeitė Jamaikos dolerį.
Raudonsnapis tokas
Raudonsnapis tokas (Tockus erythrorhynchus) – ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.
Vladislovas Nagevičius
Vladislovas Kiprijonas Nagevičius (1848 m. – 1881 m. rugsėjo 10 d. Kretingoje) – Lietuvos bajoras, muitininkas.
Biografija
Kilęs iš senos Lietuvos bajorų giminės, kurios šaknys glūdi etnografinės Lietuvos rytinėse žemėse buvusioje Nagiškių vietovėje (pagal J. Mickevičių). Tarnavo carinės Rusijos muitininku. Paskirtas Kretingos muitinės tarnautoju, vedė miestietę Mariją Magdaleną Eitavičiūtę, su kuria susilaukė dukterų Oktavijos, Olimpijos ir sūnaus Vladislovo Antano. Istoriko J. Mickevičiaus duomenimis, V. Nagevičius taip pat tarnavo grafo Juozapo Tiškevičiaus Kretingos dvaro komisoriumi (dvaro administracijos vadovu).
Mirė nuo džiovos. Palaidotas 1881 m. rugsėjo 12 d. Kretingos Senosiose kapinėse.
Iderinas
Iderinas arba Ideris  – upė šiaurinėje Mongolijoje, Chubsugulo ir Dzabchano aimakuose; Selengos upės ištaka. Prasideda Changajaus kalnuose, teka šiaurės rytų kryptimi. Temerbulago sume susilieja su Delgermureno upe ir sudaro Selengą.
Didžiausias intakas – Čulutas (dešinysis).
Laivybos Iderio upėje nėra.
Mašnelis (Druskininkų sav.)
Mašnelis – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 7 km į pietryčius nuo Viečiūnų, Randamonių miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,35 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 117,5 m. Krantai žemi, sausi. Šiaurės vakaruose išteka Mašnyčios upė (Nemuno intakas).
Ežerėvardis Mašnelis greičiausiai yra iš slavizmo mašna („kapšas“), nors galimas ryšys ir su („samanynas“).
Skverčin Lackai
Skverčin Lackai  – kaimas Lenkijos rytuose, Paprotnios valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 99 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
NKL 2007–2008 m. sezonas
NKL 2007–2008 metų sezonas – 3-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 17 klubų. Lygos čempione tapo Kauno „Žalgiris-2“.
Lietuvos dailininkų sąjunga
thumb|240px|right|Lietuvos dailininkų sąjunga
Lietuvos dailininkų sąjunga – Lietuvos savanoriška kūrybinė organizacija, vienijanti profesionalius dailininkus ir dailėtyrininkus, skatinanti ir propaguojanti sąjungos narių kūrybą, ginanti jų autorines teises, rengianti ir dalyvaujanti kūrybiniuose projektuose. 1940–1941 m. vadinosi Lietuvos dailininkų profesine sąjunga, 1941–1944 m. ir nuo 1989 m. – vėl Lietuvos dailininkų sąjunga, 1944–1989 m. – LTSR dailininkų sąjunga.