cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Automobilių ralis
Ralio automobilio raida
thumb|„B grupės“ „Audi Quattro“ thumb|B grupės „Lancia Delta S4“ 1980 m. vokiečių automobilių gamintojas „Audi“, tuo metu dar nežinomas ralyje, pristatė gana didelių gabaritų ir sunkią šeimyninio kupė versiją keturiais varomaisiais ratais, bei penkių cilindrų, turbininiu varikliu, kurio darbinis tūris – 2,1 l. Taip atsirado „Audi Quattro“. Tarptautinės taisyklės draudė visų varančiųjų ratų važiuoklę, bet FISA sutiko pakeisti taisykles. „Quattro“ pradėjo skinti pergales sniego, ledo ir žvyro trasose, o 1983 m. Hanu Mikolai suteikė Pasaulio ralio čempiono vardą. Kiti gamintojai negalėjo sudaryti konkurencijos neturėdami automobilių keturiais varomaisiais ratais, todėl FISA buvo priversta keisti taisykles ir sukurti atskirą „B grupę“. Joje buvo leidžiama kurkas dagiau modifikuoti automobilius ir tokiu būdu atsirado lenktyninių superautomobilių karta, su palengvintu karkasu, visais varomaisiais ratais ir galia siekiančia 600 AG (450 kW). Tarp šių automobilių žinomiausi buvo „Peugeot 205 T16“, „Renault 5 Turbo“, „Audi Sport Quattro S1“ ir „Lancia Delta S4“.
Tai truko neilgai. 1985 m. „Korsikos ralyje“ žuvo Atilio Betega. 1986 m. „Portugalijos ralio“ metu žuvo keturi žiūrovai, o po to gegužės mėn. vykusiame „Korsikos ralyje“ ralyje „Lancia“ pilotas Henris Taivonenas nusirito nuo kalnų kelio ir sudegė automobilyje kartu su šturmanu Sergio Cresto. Po šio įvykio FISA iškart pakeitė taisykles: po 1987 m. lenktynės vyko tik „A grupėje“, kurioje automobiliai buvo artimi serijiniams modeliams. Vienu iš žymiausių to meto automobilių buvo „Lancia Delta Integrale“, kuri ralio pasaulyje dominavo 1987–1992 metais ir šešis kartus iš eilės nugalėjo Pasaulio ralio čempionate. Šis pasiekimas iki šiol nėra pagerintas.
Pilotai
thumb|Prancūzas [[Sébastien Loeb|Sebastienas Loebas – tituluočiausias ralistas istorijoje tapęs 9 kart Pasaulio čempionu (2004-2012 metais)]] Dauguma šeštojo dešimtmečio pilotų buvo mėgėjai, kurie buvo mažai arba visai neapmokami, savo išlaidas padengiantys priziniais fondais. 1960 m. pasirodė pirmosios „superžvaigždės“ (kurioms buvo pilnai apmokamos lenktynės) – viena iš jų buvo švedas Erikas Karlsonas vairavęs „Saab“.
1960 m. „British Motor Company“ varžybų vadovas Stuart Turner nusamdė drąsius ir talentingus suomius, žinias kaupusius savoje šalyje esančiose sudėtingose žvyro ir sniego trasose. Taip atsirado profesionalūs lenktynininkai. Raliui plintant po visą pasaulį į skandinavų vairuotojus pradėjo lygiuotis lenktyniniai iš Italijos, Vokietijos, Didžiosios Britanijos, Ispanijos ir kitų valstybių. Šiandien pasaulio čempionu gali būti bet kurios pilietybės lenktynininkas.
Ralio tipai
|thumb|left|[[Chris Atkinson|Chrisas Atkinsonas greičio ruože su „Subaru Impreza WRC“]] Automobilių ralis skirstomas į du pagrindinius tipus: ralis specialiose trasose ir ralis bendrojo naudojimo keliais. Pradedant septintuoju dešimtmečiu lenktynės specialiomis trasomis tapo profesionalia sporto kryptimi. Jos vyksta specialiuose keliuose, kurie atskirti nuo bendrojo eismo. Tokie keliai gali būti asfaltuoti kalnų viršukeliai, sudėtingi miško keliai, sniego ir ledo trasos, bei karštos dykumos. Kvapą gniaužiančios ir nenuspėjamos lenktynės, taip pat lenktyninių automobilių panašumas į serijinius modelius didina visuomenės susidomėjimą, ypač Europoje, Azijoje ir Okeanijoje.
Ralis vykstantis bendro naudojimo keliais atsirado anksčiau ir buvo rengiamas įprastais keliais, o svarbiausias kriterijus ne greitis, bet susirašymo ir navigacijos tikslumas ir automobilio patikimumas ilgose ir sudėtingose distancijose. Šiandien tokios varžybos paprastai vyksta mėgėjų klasėje.
Varžybų eiga
thumb|left|François Duval „[[Vokietijos ralis|Vokietijos ralyje“]] Ralis yra unikalus vietos parinkimo ir varžybų laiko atžvilgiu. Važiuojama bet kokiomis dangomis ir sąlygomis: asfaltas, žvyras, sniegas ir ledas, o kartais ir visos dangos kartu vienose lenktynėse. Lenktynės vyksta bet kuriuo metų laiku, bet kokiomis klimatinėmis sąlygomis, todėl ralistai turi būti tikri asai. Dėl to, kad vairuotojai nežino kas jų laukia priekyje, dėl prastesnio sukibimo su gruntine danga, dėl lenktyninio automobilio savybių lenktyniniai daro žymiai daugiau klaidų, nei žiedinių lenktynių vairuotojai.
Tipinės lenktynės susideda iš greičio ruožų (iki 50 km), kuriuose vyksta kova, ir „pervažiavimų“, kuriuose automobiliai pasiekia kitą greičio ruožą. Tuo ir skiriasi ralio automobiliai nuo kitų automobilių – pasiekdami kitą greičio ruožą jie važiuoja kartu su kitais eismo dalyviais, laikydamiesi visų kelių eismo taisyklių. Kai kuriose lenktynėse rengiamas specialus greičio ruožas, kuriame paraleliai lenktyniauja iškart du automobiliai (pats greičio ruožas yra neilgas ir telpantis futbolo stadione). Šie etapai vis labiau populiarėja tarp varžybų organizatorių. Nugalėtoju tampa tas, kuris parodo mažiausią suminį specialaus ir greičio ruožų laiką.
Šturmanai ir stenogramos
thumb|Greičio ruožo stenograma Stenograma yra unikali ir svarbi ralio dalis. Stenogramose smulkiai aprašytas maršrutas, o tai vairuotojui leidžia iš anksto pasiruošti būsimam posūkiui ar tramplinui.
Daugelyje ralių, tarp jų ir Pasaulio ralio čempionate, vairuotojam leidžiama iš anksto susipažinti su trasa tam, kad susirašyti stenogramą. Susipažinimo metu vairuotojas diktuoja šturmanui informaciją apie posūkius ir kitas kelio sąlygas, kurios surašomos stenogramoje. Lenktynių metu ši informacija suteikiama vairuotojui tam, kad trasa būtų įveikiama kiek įmanoma greičiau.
Kituose raliuose organizatorius duoda išlanksto sudarytas stenogramas, o susipažinimas su trasa yra draudžiamas. Šie užrašai paprastai sudaromi pagal iš anksto numatytą formatą, o šturmanas vėliau gali pridėti savo komentarus. Tokia sistema naudojama daugelyje Šiaurės Amerikos ralių dėl laiko stokos ir riboto biudžeto.
Anksčiau išankstinis susipažinimas su trasa taip pat buvo draudžiamas, šturmanai turėdavo naudotis organizatorių išduotais žemėlapiais. Tikslus maršrutas nebuvo viešinamas iki pat lenktynių dienos. Šiuolaikinėse lenktynėse pasiruošimas ir išankstinė žvalgyba atliekama kruopščiai, o tai lemia išaugusi konkurencija. Stenograma padeda vairuotojui susiplanuoti maršrutą taip, kad etapas būtų įveiktas maksimaliai greitai ir saugiai.
Ralis Lietuvoje
Automobilių ralio varžybos vyko Lietuvoje dar 4-ąjame XX a dešimtmetyje. Tarybiniu laikotarpiu ralis taip pat buvo populiarus. Po nepriklausomybės atgavimo, Lietuvos automobilių ralio čempionatas vyksta kasmet be pertraukų. Paskutiniojo dešimtmečio pradžioje buvo toliau rungyniaujama tarybiniais VAZ automobiliais, vėliau atsirado pasaulinės klasės automobilių. XXI a antrąjame dešimtmetyje ralio varžybos pasiekė tarptautinius standartus, imta rengti bendrus tarptautinius realio etapus su Latvija, Lenkija ir Baltarusija. 2014 m. Lietuvoje vyko vienas iš Pasaulio ralio čempionato etapų.
Benjaminas Gorbulskis
Benjaminas Gorbulskis (1925 m. rugsėjo 14 d. Kaune – 1986 m. liepos 14 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, populiarių dainų autorius.
Grigorijus Nikitinas
Grigorijus Nikitinas (Григорий Иванович Никитин; 1905–1986) – tarybinis ginklininkas, šaunamųjų ginklų konstruktorius, kulkosvaidžio NSV kūrėjas.
Benjaminas Gorbulskis
Biografija
1941 m. baigė Kauno XII vidurinę mokyklą. 1941–1947 m. gyveno Rusijoje; nuo 1942 m. karinės ir lengvosios muzikos orkestrų, ansamblių muzikantas, kapelmeisteris. 1947 m. atvyko į Vilnių. 1949–1953 m. mokėsi Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje, mokytojas Jurgis Gaižauskas. 1953–1958 m. studijavo LSSR konservatorijos Eduardo Balsio kompozicijos klasėje. Nuo 1959 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys, apie 20 metų vadovavo Estradinės muzikos sekcijai. Nuo 1965 m. Lietuvos teatro draugijos ir Kinematografininkų sąjungos narys. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Grigorijus Nikitinas
Biografija
Gimė 1905 m. Sestrorecko mieste, ginklininko šeimoje. Baigė žemietijos mokyklą.
Benjaminas Gorbulskis
Kūryba
Sukūrė operą, operečių, baletą, kūrinių simfoniniam orkestrui, tarp jų – dvi simfonijas (1950 m., 1953 m.), 3 siuitas (1954 m., 1955 m., 1956 m.), simfoninę poemą „Partizanai“ (1954 m.), Festivalinę uvertiūrą (1956 m.), pasakaliją ir fugą (1956 m.), 17 koncertų įvairiems instrumentams (1952–1978 m.), styginių kvartetą (1982 m.) ir siuitą styginių kvartetui „Trys autoportretai“ (1983 m.), poemą fleitai ir kameriniam orkestrui (1984 m.), kūrinių pučiamųjų ir lengvosios muzikos orkestrams, apie 600 dainų ir romansų, dramos teatro, cirko spektaklių, kino filmų muzikos.
Grigorijus Nikitinas
Biografija
Nuo 1919 m. dirbo Sestrorecko ginklų gamykloje, pradžioje tekintojo mokiniu, vėliau – tekintoju. 1923 m. buvo pasiųstas mokytis į darbininkų fakultetą. 1926 m. įstojo mokytis Leningrado technologijos institute, Mechanikos fakultete. 1930 m. perkeltas į Leningrado Karinį mechanikos institutą (dabar Baltijos valstybinis technikos universitetas), Mašinų gamybos skyrių, kurį baigė 1931 m.
Benjaminas Gorbulskis
Kūryba
Jo dainas atliko Nijolė Tallat-Kelpšaitė, Aleksas Lemanas, Virgilijus Noreika, Nelly Paltinienė, Violeta Rakauskaitė, Ona Valiukevičiūtė ir kiti estrados dainininkai.
Grigorijus Nikitinas
Biografija
1931 m. paskirtas dirbti Tulos ginklų gamyklos Projektavimo ir konstravimo biure, kuris vėliau buvo atskirtas nuo gamyklos ir pavadintas CKB-14 (ЦКБ-14), o dar po vienos reorganizacijos pavadintas CKIB SOO (Центральное конструкторско-исследовательское бюро спортивного и охотничьего оружия).
1972 m. G. Nikitinas išėjo į pensiją ir konstravimu nebeužsiiminėjo.
Mirė 1986 m.
Darbai
Daugelio šaunamųjų ginklų srities darbų autorius. Žinomiausi jo projektai – 7,62 mm universalusis kulkosvaidis ir stambaus kalibro (12,7 mm) kulkosvaidis NSV (Nikitin-Sokolov-Volkov).
Klaudijus Driskius
Klaudijus Driskius (1959 m. gegužės 29 d. Ažubrasčio vienkiemyje, Rokiškio rajonas) – Lietuvos fotografas, žurnalistas.
Biografija
1982 m. baigė žurnalistiką Vilniaus universitete, po to metus dirbo Lietuvos fotomenininkų sąjungoje. 1983–1999 m. dirbo žurnale „Švyturys“, nuo 2004 m. – laikraštyje „Valstiečių laikraštis“. 1977–1997 m. Vilniaus universiteto kraštotyrininkų ramuvos narys, kraštotyros ekspedicijų dalyvis. 1995–2009 m. dirbo mokslinėse menotyros ekspedicijose Lietuvoje, Latvijoje, Lenkijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje.
Kūryba
Nuo 1978 m. pradėjo kurti meninę fotografiją. Nuo 1980 m. dalyvauja fotografijos parodose; individualios parodos: Vilnius – 1980–1981 m., 1993 m., Stokholmas – 1991 m., Kopenhaga – 1995 m., Portlendas – 1996 m. Kūrybai būdinga socialinė tematika.
Matthias Reim
Biografija
M. Reimas gimė Korbacho miestelyje, Heseno federalinėje žemėje. Augo Homberge. Studijavo 18 semestrų vokiečių ir anglų filologiją Getingeno universitete. Matiasas Reimas pats rašo, aranžuoja ir atlieka dainas. Pirmoji ir didžiausia sėkmė – 1990 m. išleistas hitas „Verdammt, ich lieb' dich“ („Velnias, aš tave myliu“). Iki 1999 m. jis išleido papildomus devynis albumus su „Polydor“.
Rosas
Rosas arba Kuvaribas  – miestas pietvakarių Mauritanijoje, Senegalo pasienyje, dešiniajame Senegalo upės krante, 204 km nuo Nuakšoto. Trarzos vilajos sostinė. Dauguma gyventojų yra volofai. Yra keltas per Senegalą kelyje tarp Nuakšoto ir Dakaro. Prekyba žemės ūkio produkcija (soros, mėtos ir kt.). Veikia institutas, biblioteka. Greta Roso yra Diavlingo nacionalinis parkas.
Istorija
Senovėje miestas įėjo į Trarzos emyratą. Kolonijiniais laikais buvo svarbus prekyba gumiarabiku centras. Mauritanijai tapus nepriklausoma, regione kilo etniniai konfliktai.
Laukiai
Laukiai (Fulica) – vištelinių (Rallidae) šeimos paukščių gentis.
Lietuvoje plačiai paplitusi viena rūšis – paprastasis laukys (Fulica atra).
Mazūras
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mazūrienė (ištekėjusi moteris) ir Mazūraitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Saulius Macaitis
Saulius Macaitis (1940 m. liepos 4 d. Saločiuose, Pasvalio valsčius – 2007 m. liepos 28 d. Vilniuje) – Lietuvos kinotyrininkas, kino kritikas, redaktorius, knygų apie pasaulio bei Lietuvos kiną autorius.
Vėžalaukis
Vėžalaukis – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Lomių, kairiajame Agluonos krante. Kaime auga saugomi Vėžalaukio ir Agluonos ąžuolai.
Saulius Macaitis
Biografija
1965 m. baigė kinotyrą Sąjunginiame valstybiniame kinematografijos institute Maskvoje. 1965–1966 m. LSSR MA Istorijos instituto bendradarbis. 1967–1973 m. laikraščio „Literatūra ir menas“, žurnalo „Kultūros barai“ literatūrinis darbuotojas. 1974–1978 m. žurnalo „Kinas“ vyriausiasis redaktorius, 1982–1989 m. bendradarbis. 1989–1990 m. LTSR MA Istorijos instituto, 1990–1995 m. Kultūros ir meno instituto mokslinis bendradarbis. 1993–2007 m. laikraščio „Lietuvos rytas“, jo priedo „Mūzų malūnas“ kino apžvalgininkas. Rašė straipsnius interneto portale balsas.lt.
Kūryba
Daugiausia rašė filmų recenzijas, straipsnius apie režisierių ir aktorių meistriškumą, tarptautinius festivalius. Mokėsi trumpų recenzijų meistriškumo iš K. Tynano. Parašė brošiūras: „Henrikas Šablevičius“, „Arūnas Žebriūnas“, „Raimondas Vabalas“, „Algimantas Mockus“, „Almantas Grikevičius“, „Gediminas Skvarnavičius“. Parengė „Kino kalendorių“ (su Eustachijumi Aukštikalniu, 1971 m.), kino istorijos leidinį „Ekrane ir už ekrano“ (1993 m.). Apžvalginiams kino istorijos straipsniams būdingas profesionalumas, gyvos istorijos sąsajos su dabartimi, informatyvumas; rašymo stilius įtaigus, kandus, ironiškas.
Parašė (su kitais) dokumentinių filmų scenarijų, vedė laidas televizijoje, vaidino filmų epizoduose („Smokas ir Mažylis“, 1975 m., rež. Raimondas Vabalas). Turėjo didelės įtakos Lietuvos kino kritikos raidai.
Matas Zujus
Matas Zujus (1892 m. rugpjūčio 14 d. Čiudiškiai, Klebiškio valsčius, Marijampolės apskritis – 1979 m. vasario 19 d. Vilks Baras, JAV) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Besimokydamas Seinuose, dalyvavo slaptuose jaunimo sambūriuose, platino draudžiamą spaudą. Bendradarbiavo laikraščiuose „Viltis“ ir „Šaltinis“. 1913 m. atvyko į JAV. 1914-1915 m. dirbo laikraščio „Draugas“ redakcijoje, 1916 m. – laikraščio „Katalikas“ redaktoriaus pavaduotojas. 1916-1920 m. ir 1924-1925 m. – žurnalo „Vytis“ redaktorius. 1920 m. grįžo į Lietuvą, Lietuvos kariuomenės savanoris. 1921 m. dirbo žurnalo „Karys“ redakcijoje. Grįžęs į JAV 1926-1979 m. katalikiškojo savaitraščio „Garsas“ redaktorius.
AT125
AT125 – Austrijos Žemutinės Austrijos žemės Vyno ketvirčio apskričių grupės (Gernserndorfo apskrities dalies, Holabruno ir Mistelbacho apskričių) teritorijos (NUTS:AT) administracinių vienetų suskirstymas pagal LAU, smulkių vietinių administracinių vienetų suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistemą.
LAU vietiniame lygmenyje pratęsia NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą, patvirtintą 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
Apskričių centrai – riebiu šriftu.
Jamiolki Piotrovienta
Jamiolki Piotrovienta  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į vakarus nuo Sokolų, apie 13 km į šiaurės rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 37 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Kaimas įkurtas XIII a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 21 namas ir 126 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 29 namai ir 168 gyventojai, iš kurių 91 vyras ir 77 moterys.
Sedlcių apskritis
thumb|right|250px|Apskrities administracinis suskirstymas Sedlcių apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Sedlcų mieste. Apskritis šiaurėje ribojasi su Vengruvo ir Palenkės Sokoluvo apskritimis, šiaurės rytuose su Semiatičės, rytuose su Losicės ir Palenkės Bialos, pietuose su Lukuvo, pietvakariuose su Garvolino ir vakaruose su Mazovijos Minsko apskritimi. Apskrityje yra 13 valsčių.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 13 valsčių:
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinės apskrities šiaurinėje dalyje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. šiaurinė apskrities dalis priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Liublino vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Liublino vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Albenga
Albenga  – miestas šiaurės vakarų Italijoje, Ligūrijoje, Italijos Rivjeroje, Genujos įlankos (Ligūrijos jūra) pakrantėje. Pro miestą eina Genujos-Nicos plentas.
Maisto, medžio ir metalo apdirbimo, chemijos, statybinių medžiagų gamybos pramonė. Veikia archeologijos muziejus. Yra XI-XIV a. Šv. Arkangelo Mykolo katedra, V a. krikščionių krikštykla su mozaika, II-III a. romėnų amfiteatras, pirtys, viduramžių rūmai, bokštai.
Istorija
Senovėje šioje vietoje buvo keltų genties ligūrų gyvenvietė. Romėnų laikais buvo žinoma kaip Albingaunum, ėjo kelias Via Julia Augusta, buvo uostas. Albengos reikšmė sumenko iškilus Genujai.
thumb|left|200px|Katedra
Antanas Lapė
Antanas Lapė (1961 m. vasario 25 d. Jokšai, Priekulės rajonas – 2007 m. sausio 8 d. Telšiai) – Lietuvos kunigas, Lietuvių katalikų mokslų akademijos narys.
Biografija
Nuo 1979 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Inžinerijos ekonomikos fakultete. Jį baigęs dirbo Šiaulių pieno kombinate. 1991–1996 m. studijavo Telšių kunigų seminarijoje, 1996 m. įšventintas kunigu ir paskirtas Telšių vyskupijos kurijos kancleriu ir vyskupijos ekonomu. 1997–2000 m. Amerikos katalikų universitete Vašingtone studijavo dogminę teologiją. Nuo 2001 m. Telšių vyskupo Vincento Borisevičiaus kunigų seminarijos vicerektorius ir prokuratorius bei dogminės teologijos dėstytojas, 2003–2006 m. rektorius. 2005 m. popiežius Jonas Paulius II paskyrė jį savo kapelionu monsinjoru.
Rolandas Barysas
Rolandas Barysas (g. 1961 m. sausio 20 d. Vilniuje) – žurnalistas, verslo dienraščio „Verslo žinios“ vyriausiasis redaktorius.
Biografija
1968–1979 m. mokėsi Vilniaus S. Nėries vidurinėje mokykloje, 1979–1982 m. studijavo Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedroje, 1982–1985 m. studijavo Maskvos M. Lomonosovo universitete tarptautinę žurnalistiką.
1985–1989 m. Lietuvos telegramų agentūros ELTA korespondentas bei redaktorius, 1989–1991 m. savaitraščio „Forumas“ redaktorius, 1991–1992 m. ELTA direktorius, 1992–1994 m. naujienų agentūros „Reuters“ korespondentas, 1994–2010 m. UAB „Verslo žinios“ generalinis direktorius ir vyriausiasis redaktorius, nuo 2010 m. UAB „Verslo žinios“ vyriausiasis redaktorius. Nuo 1999 m. žurnalų „Verslo klasė“, nuo  2007 m. „Iliustruotasis mokslas“, nuo 2009 m. „Iliustruotoji istorija“ vyr. redaktorius.
„Lietuvos Junior Achievement“ valdybos narys.
Poliarinė žuvėdra
Lietuvoje retkarčiais aptinkama pajūryje. Gyvena šiauriniuose kraštuose. Peri vasarą Arktyje didelėmis kolonijomis.
Keturkampis
thumb|right|1 pav. Keturkampis Keturkampis – geometrinė figūra, sudaryta iš keturių taškų ir keturių nuosekliai juos jungiančių atkarpų. Bet kurie trys iš tų taškų negali būti išsidėstę vienoje tiesėje, o juos jungiančios atkarpos negali kirstis. Tuos keturis taškus vadiname keturkampio viršūnėmis, o juos jungiančias atkarpas – keturkampio kraštinėmis.
Keturkampis žymimas keturiomis didžiosiomis raidėmis, savo viršūnių pavadinimais (pavyzdžiui, 1 pav. pavaizduotas keturkampis ABCD).
Keturkampio viršūnės, priklausančios tai pačiai kraštinei, vadinamos gretimomis viršūnėmis, o viršūnės, nepriklausančios tai pačiai kraštinei, vadinamos priešingomis viršūnėmis. Keturkampio kraštinės, išeinančios iš tos pačios viršūnės, vadinamos gretimomis kraštinėmis, o kraštinės, neturinčios bendros viršūnės, vadinamos priešingomis kraštinėmis.
Keturkampis turi keturis vidinius kampus, kurių suma lygi 360°:
Atkarpos, jungiančios priešingas keturkampio viršūnes, vadinamos keturkampio įstrižainėmis. Visi keturkampiai turi dvi įstrižaines. (1 pav. pavaizduoto keturkampio įstrižainės yra AC ir BD.)
Keturkampio apribota plokštumos dalis vadinama keturkampio vidumi, o kita dalis – keturkampio išore.
Keturkampiai yra skirstomi į iškiliuosius ir neiškiliuosius. Keturkampiai, kurių abi įstrižainės yra keturkampių viduje, yra iškilieji. Neiškilieji keturkampiai šia savybe nepasižymi.
Geometrijoje dažniau nagrinėjami iškilieji keturkampiai. Pastarieji dar yra skirstomi į lygiagretinius, trapecijas.
Plotas bet kokio iškilojo keturkampio lygus:
Apibrėžimas
miniatiūra|dešinėje|2 pav. Tegul A, B, C ir D yra keturi taškai vienoje plokštumoje ir trys iš jų nėra vienoje tiesėje. Jeigu atkarpos, , ir  susikerta tik galiniuose taškuose, tai šių atkarpų susikirtimas yra keturkampis, kurį galima apibūdinti taip:
keturkampis ABCD yra atkarpų sąjunga (žr. 2 pav.).
Keturkampio elementai
Keturkampio elementai yra:
Įbrėžtinis ir apibrėžtinis apskritimas
miniatiūra|Į keturkampį ABCD įbrėžtas apskritimas. Į keturkampį galima įbrėžti apskritimą tik tada, kai keturkampio priešingų kraštinių ilgių sumos yra lygios: a+c=b+d, kur kraštinė a yra priešais kraštinę c ir kraštinė b yra priešais kraštinę d.
Keturkampį galima apibrėžti apskritimu tada ir tik tada, kai priešingų vidinių kampų suma yra 180°:, kur kampas \alpha yra priešais kampą \gamma, o kampas \beta yra priešais kampą \delta.
Klasifikacija
Keturkampiai yra klasifikuojami pagal jų kraštinių lygiagretumą, ilgį ir vidinius kampus:
Stasys Krasauskas
thumb|Kapas Antakalnio kapinėse Stasys Krasauskas (1929 m. birželio 1 d. Kaune – 1977 m. vasario 10 d. Maskvoje) – Lietuvos dailininkas, grafikas.
1958 m. baigė Lietuvos valstybinį dailės institutą (grafiką), 1961-1977 m. jame dėstė (nuo 1969 m. docentas).
Nuo 1959 m. dalyvavo dailės parodose. Už E. Mieželaičio knygos „Žmogus” ir J. Marcinkevičiaus poemos „Kraujas ir pelenai” iliustracijas 1965 m. gavo LTSR Respublikinę premiją. Knyga „Žmogus” buvo apdovanota Tarptautinėje knygų parodoje Leipcige (Vokietija) bronzos medaliu. Surengė apie 30 individualių parodų: Vilniuje (1964, 1970, 1979 ir 1984), Maskvoje (1962 ir 1973), Taline (1964), Rygoje (1972), Berlyne (1974), Bombėjuje (1976), Čikagoje (1979) ir kt.
S. Krasauskas sukūrė daug iliustracijų knygoms. Dailininko kūriniai pasižymi metaforiškumu, simbolika, asociatyviais įvaizdžiais, linijų ritmingumu.
Jaunystėje buvo žinomas plaukikas ir vandensvydininkas, Lietuvos vandensvydžio rinktinės kapitonas, Respublikos čempionas.
Alec John Such
Alec John Such (g. 1952 m. lapkričio 14 d. Jonkerse, Niujorko valstija) – amerikiečių muzikantas, buvęs roko grupės Bon Jovi bosistas. Jis paliko grupę 1994 m. ir iki šiol į jo vietą oficialiai nepriimtas joks kitas bosistas. Alec kilęs iš Vengrijos, tikroji pavardė vengrų kalba Szűcs.
Remiantis Jon Bon Jovi ir Richie Sambora duotu interviu laidai „Behind the Music“, Alec pašalintas iš grupės už netinkamą grojimą gyvų pasirodymų metu, prie jo pašalinimo prisidėjo ir nepatenkinamas studijinis atlikimas, įrašinėjant „Cross Road“. Tačiau laidos žiūrovai negalėjo išgirsti pasakojimo iš Alec pusės, nes muzikantas atsisakė žurnalistams duoti interviu.
Vis dėlto tai, ar bosistas paliko grupę, nes nepateisino jos lūkesčių, ar dėl visai kitokių priežasčių, iki šiol tiksliai neatsakyta. Tai vis dar viena pagrindinių diskusijų temų tarp Bon Jovi gerbėjų.
Nuo 1994 m. iki dabar studijiniuose Bon Jovi įrašuose ir gyvuose koncertuose bosinės gitaros partijas atlieka Hugh McDonald. Tačiau jis skaitomas neoficialiu nariu, kadangi nedalyvauja fotosesijose, jo atvaizdo nėra ant albumų viršelių šalia kitų narių. Taip esama todėl, kad Bon Jovi nutarė niekada oficialiai nepriimti kito bosisto į Alec vietą.
2001 m. dviejų koncertų Naujajame Džersyje metu Alec prisijungė prie grupės ir kartu sugrojo dainą „Wanted Dead or Alive“.
Fanzinas
miniatiūra|200px|right|Olandijos futbolo klubo [[NAC Breda sirgalių fenzinas]] miniatiūra|200px|right|Jungtinės Karalystės pankų fenzinai Fanzinas, fenzinas (, iš 'mėgėjas' +  'žurnalas' ) – paprastai neprofesionalus leidinys, kurį leidžia tam tikro dalyko (tam tikro literatūros žanro, muzikos pakraipos ir pan.) mėgėjai.
Jerevanas
Jerevanas  – Armėnijos sostinė ir didžiausias miestas. Išsidėstęs prie Razdano upės, Ararato kalno papėdėje, netoli sienos su Turkija.
Fanzinas
Sąvoka atsirado JAV mokslinės fantastikos mėgėjų aplinkoje (teigiama, kad jis pasirodė 1940 m. spalio mėn. išleistame „Russ Chauvenet“ mokslinės fantastikos fanzine „Detours“). Vėliau terminą ėmė naudoti ir ne mokslinės fantastikos mėgėjai.
Jerevanas
1920 m. čia įkurtas valstybinis universitetas, yra Armėnijos mokslų akademija, istorijos muziejus, operos rūmai, muzikos konservatorija, keli technikos institutai. Matenadarano archyve gausu senovės armėnų rankraščių. Jerevane yra kelios didelės viešos bibliotekos, muziejai ir teatrai, botanikos ir zoologijos sodai. Išlikę romėnų tvirtovės liekanos, turkų (XVI a.) tvirtovės ir XVIII a. mečetės griuvėsiai.
Fanzinas
Vieno iš populiariausių lietuviškų fanzinų – „Pasidaryk Pats“ leidėjas Domas Kunčinas šią neoficialią įvairių judėjimų spaudą apibrėžė taip: „Tai žurnalo + laikraščio + almanacho + … hibridas – alternatyva oficialiesiems leidiniams, spausdinanti tai, ko nespausdina „tikroji“ spauda. Tai leidinys, kurio pagrindinis principas yra PASIDARYK PATS“. Yra ir daugiau panašių apibrėžimų, iš kurių numanyti šios neoficialiosios spaudos pobūdį nesunku, o formą tenka laikyti visų įmanomų spaudos rūšių susiliejimu.
Jerevanas
Regione auginamos vynuogės, miestas turi gerai išvystytą transporto infrastruktūrą, didelis pramonės ir kultūros centras. Gaminami chemikalai, mašinos, guma, plastmasės, tekstilės gaminiai, maisto produktai.
Fanzinas
Paprastai leidėjai, redaktoriai, autoriai iš fanzino leidybos negauna pelno ar autorinio ar kitokio atlyginimo. Fanzinai paprastai platinami nemokamai arba už mokestį, kuris visiškai ar iš dalies padengia spausdinimo ir/ar platinimo išlaidas. Kartais fanzinai platinami mainais į kitų leidžiamus panašius fanzinus, už pažadą parašyti straipsnelį ar atsiliepimą.
Jerevanas
Istorija
kairėje|miniatiūra|Per 1826–1828 m. Persijos–Rusijos karą Jerevaną užėmė Rusijos kariuomenė. Archeologiniai duomenys rodo, kad Urartu valstybės tvirtovė ir miestas Erebunis dabartinio Jerevano vietoje buvo jau VIII a. pr. m. e. ir konkuravo su sostine Ani.
Fanzinas
Kartais fanzinai tampa profesionaliais leidiniais (angliškai tokį leidinį vadina prozine). Neretai profesionalūs rašytojai pirmus savo kūrinius būna paskelbę fanzinuose.
Anglų kalboje sąvoką kartais painioja su, bet tai skirtingi dalykai, nes fan magazine yra komerciškai leidžiamas žurnalas kokio nors dalyko mėgėjams (pvz., žvejams, kompiuterinių žaidimų mėgėjams ir t. t.).
Istoriškai pirmieji buvo mokslinės fantastikos fanzinai. Vėliau imta leisti komiksų, įvairių muzikos krypčių (roko, pankroko ir kt.), siaubo filmų, sporto, vaidmenų žaidimų fanzinus. JAV leisto fanzino „Factsheet Five“ redaktorius Mike Gunderloy skiria tokias pagrindines jų rūšis: „meno, konservatyvūs, konstituciniai, ekologijos, aplinkos, filmų, poezijos, religijos, kairiųjų anarchistų, muzikos, mokslinės fantastikos, pogrindinės literatūros, UFO, taikos antikariniai, socialiniai sąmoningi, homoseksualų, biseksualų“.
Jerevanas
Istorija
1918–1920 m. miestas buvo nepriklausomos Armėnijos sostinė, 1920–1991 m. Armėnijos TSR, o vėliau – vėl nepriklausomos šalies sostinė.
Šarūnas Litvinas
Šarūnas Litvinas (g. 1977 m. rugpjūčio 3 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
Fanzinas
Mokslinės fantastikos fanzinai
Pirmasis mokslinės fantastikos fanzinas buvo „Comet“, kurį 1930 m. Čikagoje leido „Mokslinio susirašinėjimo klubas“ (Science Correspondence Club), o redagavo Raymond A. Palmer.
Lietuvoje pirmas mokslinės fantastikos fanzinas buvo „Vilniaus Universiteto fantastų klubo biuletenis“, leistas 1981–1982 m. (išleisti 6 numeriai). 1989 m. imta leisti „InfoSFera“, kurį pradžioje leido R. Kalonaitis, G. Beresnevičius ir O. Mickevičiūtė, o vėliau vien G. Beresnevičius („Dorado“ fantastikos mėgėjų klubas).
Šarūnas Litvinas
Biografija
Aktyviausią karjeros laikotarpį žaidė „Vėtros“ klube (2001–2006 m.).
2022 m. tapo FK Sveikata Kybartai vyr. treneriu.
Fanzinas
Mokslinės fantastikos fanzinai
Antras seniai ir reguliariai leidžiamas mokslinės fantastikos fanzinas yra „Dorado raganos“, kuris leidžiamas tiek popierinis (nuo 1994 m.), tiek turi internetinę svetainę.
Muzikiniai fanzinai
Muzikiniai fanzinai atsirado aštuntojo dešimtmečio viduryje JAV, tuo pat metu, kai pirmiausia Niujorke prasidėjo pankų subkultūros sąjūdis. Netrukus leidyba persikėlė per Atlantą, atsirado politinės, filosofinės jų refleksijos. Anot vieno garsiausių pankų judėjimo ideologo Craig O‘Haros, didžiausi to meto fanzinai buvo „Sniffin Glue“ iš Didžiosios Britanijos ir „Punk“ iš Niujorko. 1982 m. San Franciske pradėtas leisti didžiausias ir žymiausias pankų fanzinas „Maximum Rock’N’Roll“.
Devintojo dešimtmečio pabaigoje labai paplito metalistų fanzinai, tačiau tikslių žinių, kada jie atsirado nėra. Vieni iš pirmųjų ir didžiausi buvo „Slayer“ (Norvegija), „Isten“ (Suomija) bei „Underground Empire“ (Vokietija).
Ilgainiui ėmė plisti tarptautiniai fanzinai, dažniausiai rašomi anglų kalba ir siuntinėjami paštu. Tada išryškėjo ir komercinis leidybos tikslas: fanzinai parduodami už taip pat paštu atsiunčiamus pinigus, mainomi į muzikos įrašus, kitus leidinius, informaciją, kūrybą ir t. t.
Lietuvos muzikinių fanzinų istorija prasideda 1988 metais, išleidžiamas pirmasis pankų pogrindinis leidinys „Mūsų ašigalyje“. Jo redaktorius Nėrius Pečiūra, tuo metu buvęs pagrindiniu Lietuvos pankų judėjimo lyderiu, šio fenzino tikslą įvardijo kaip „norą nušviesti pankų judėjimą Lietuvoje“. Tai nedidelis, dažniausiai 4 psl. „Xerox“ aparatu daugintas leidinukas, kurio tiražas nuo leidybos pradžios (1988 m.) iki 1990 m., kai leidyba nutraukta, padidėjo nuo 15 iki 200 egz. 1988 m. pasirodė fanzinas „Gatvės vaikai“ (Švenčionys), kurį leido anarchistinėmis pažiūromis garsėjęs pankas Aleksas Navickas. „Gatvės vaikai“ taip pat buvo nemokamas, maždaug 40 egz. tiražo neoficialus leidinys, kurį sudarė nuo 1 iki 15 A5 formato lapų.
Pirmasis metalistų fanzinas Lietuvoje „Metall‘emAll“ pradėtas leisti Veisiejuose 1990 m. (apimtis – 32 psl., tiražas apie 20 egz., išėjo 4 numeriai), o solidžiausias buvo keliais mėnesiais vėliau pasirodęs „Deathmare“. Šis fanzinas, leistas anglų kalba, pasiekė net per 100 egz. tiražą. Populiariausiu Lietuvoje laikomas informatyvus ir nemokamas „KNK (Koks Nors Kelias)“ andergraundo kultūros fanzinas (1990 m.), kurio tikslas – skatinti andergraundo vystimąsi.
Daugiausiai fanzinų Lietuvoje leista sąjūdžio laikotarpiu ir nepriklausomybės pradžioje, o didžiausią jų dalį sudarė muzikiniai pankų ir metalistų fenzinai neabejotinai išsiskiriantys savitumu.
Pankų ir metalistų fanzinų skirtumai
Metalo fanzinai, (dažnai vadinami tiesiog metalzinais), skirtingai nei pankų subkultūros atstovų leidžiami neoficialūs leidiniai, buvo daugmaž vienodos formos ir pobūdžio. Pagrindą sudarydavo interviu su metalo muziką grojančiomis grupėmis, muzikantų nuotraukos, muzikos įrašų recenzijos, koncertų, festivalių aprašymai. „Metalzinai paprastai panašūs vienas į kitą, apsiribojantys grupių info/logo/foto/interviu. Jie padaryti labai tvarkingai ir steriliai“. Didesniuose ir populiaresniuose metalzinuose pasirodo, nors nedaug, bet įvairesnių straipsnių, dažniausiai apie religiją, mirtį, tamsiąsias žmogaus gyvenimo puses. Metalzinuose neretai galima užtikti ir satanistinių piešinių, emblemų, net užkeikimų.
Pankų fanzinai, kaip ir pati pankų subkultūra, visą leidybos laikotarpį akcentavo primityvumą, jų forma nuolatos buvo mėgėjiška ir nė kiek „nesistengianti“ tobulėti. Čia nepaisoma jokių leidybos, kalbos, vientisumo ir pan. taisyklių, tačiau temų spektras gerokai platesnis nei metalistų fanzinuose. Pankų fanzinuose atsispindi pačios jų subkultūros (kitaip – pankizmo) esmė – pasipriešinimas sustabarėjusioms visuomenės normoms, valdžiai.
Medžiaga pankų fanzinų publikacijoms, priešingai nei metalzinuose, dažniausiai buvo surenkama savo aplinkoje. Daug vietos skiriama kūrybai: poezijai, komiksams, nuomonėms, esė ir t. t. Gintautas Mažeikis teigia, kad fanzinai tiesiog surinko, absorbavo graffiti, mokyklinių ekspromtų žargonus, sėkmingiausią barų patirtį ir savo ruožtu davė impulsą net ir oficialiems poetams bei dailėtyrininkams, o patys skyrėsi savo žargono laisvumu, įvairumu, nors neretai peržengtos bet kokios cenzūrinės ribos, sugriauti visi moraliniai ir seksualiniai kanonai, pajuokiant visa, kas yra išaukštinta ir oficialiai pagerbta. Naujų muzikos grupių pristatymai neretai tapdavo svarbiausia, o kai kada vienintele fenzinų tema, o pačioms grupėms, kurių nariai neretai patys leisdavo fanzinus, tai buvo kone vienintelis kelias populiarėti tikslinėje auditorijoje.
Cešyno kunigaikštystė
Cešyno kunigaikštystė, Cešyno hercogystė, Tešeno hercogystė  – buvusi nepriklausoma kunigaikštystė Aukštutinėje Silezijoje. Tai viena iš Silezijos kunigaikštysčių, taip pat laikyta ir hercogyste, nes hercogai laikyti kunigaikščių analogais ir atvirkščiai.
Istorija
Įvykus feodaliniam Lenkijos pasidalinimui 1281 m. nuo jos atskilo ir Cešyno kunigaikštystė, kurią nuo 1290 m. valdė kunigaikščiai iš Piastų dinastijos. Vėliau nuo Cešyno kunigaikštystės atskilo smulkesnės kunigaikštystės (vėliau prijungtos prie Lenkijos karalystės):
Bohemijos valdžia
1327 m. Cešyno kunigaikštis Kazimiras I (Kazimierz I) tapo Bohemijos karaliaus Jono Liuksemburgiečio vasalu. Nuo tada Cešyno kunigaikštystė tapo autonomiška vasaline Bohemijos karūnos teritorija. Cešyną valdę Piastai dažnai turėjo valdų, kurios nebuvo Cešyno kunigaikštystės dalimis. Pvz., jie buvo Sevežo (Siewierz), pusės Gloguvo (Głogów) ir žemių apie Bytomą (Bytom) savininkai.
1431 m. mirė Boleslavas I, ir kunigaikštystę valdė pasidaliję jo žmona Eufemija ir keturi jų sūnūs. 1442 m. kunigaikštystę pasidalino sūnūs, kurie visi formaliai buvo laikomi Cešyno kunigaikščiais, bet iš tiesų kraštą valdė tik du – Boleslavas II (Bolesław II cieszyński) ir Pžemislovas II (Przemysław II cieszyński). 1452 m. Boleslavas II mirė, ir toliau valdė vienas Pžemislovas II.
1545 m. Cešyno kunigaikštis Vaclovas III Adamas (Wacław III Adam Cieszyński) atsivertė į protestantizmą, tad visa kunigaikštystė irgi buvo laikoma protestantiška. 1610 m. kunigaikštis Adamas Vaclovas (Adam Wacław Cieszyński) atsivertė į katalikybę.
Piastai valdė Cešyno kunigaikštystę iki 1653 m., kai mirė paskutinė Piastų atstovė kunigaikštienė Elžbieta Lukrecija (Elżbieta Lukrecja).
Habsburgų valdžia
thumb|left|300px|1746 m. Cešyno kunigaikštystės žemėlapis Nuo 1653 m. Cešyno kunigaikštystę valdė Habsburgai. XVIII a. pirmoje pusėje kunigaikštystė buvo perduota Lotaringijos hercogui Leopoldui kaip kompensacija už jo senelės iš motinos pusės teises į Šiaurės Italijos Montferrat hercogystę. Pastarąją kunigaikštystę imperatorius atidavė Savojos hercogams pagal sąjungininkystės sutartį.
Vėliau imperatorius Francas I (Franz I Stephan) padovanojo kunigaikštystę (hercogystę) savo vyriausiai dukrai Marijai Christinai, kuri ištekėjo už princo Alberto Saksono. Pirmojo Silezijos karo metu 1742 m. didžioji dalis Silezijos atiteko Prūsijos karalystei, tačiau Cešynas (austrų vadintas Tešenu) liko Austrijos (Austrijos Silezijos) dalimi. Alberto Saksono ir Marijos Christinos santuoka liko bevaikė, ir mirus našlavusiam Albertui hercogystę paveldėjo jų įsūnis erchercogas Karlas (Erzherzog Karl von Österreich), kuriuo prasidėjo Habsburgų Lotaringiečių dinastija Cešyno soste.
Nuo 1804 m. Tešeno hercogystė buvo Austrijos imperijos, nuo 1867 m. – Austrijos-Vengrijos dalis.
Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui hercogystės teritoriją Spa konferencijoje pasidalino Lenkija ir Čekoslovakija.
Demografija
Pagal 1910 m. Autrijos-Vengrijos gyventojų surašymą hercogystėje gyveno 434 000 žmonių: Žydai nebuvo skaičiuoti, nes nebuvo leidžiama nurodyti jidiš kaip savo kalbą.
Veržuvos hidrografinis draustinis
Veržuvos hidrografinis draustinis – saugoma gamtos teritorija Vilniuje, Nemenčinės miškų urėdijoje (Liepynės girininkija), Antakalnio seniūnijoje. Apima Neries intako Veržuvos upelio, ištekančio iš Bezdonių fliuvioglacialinės lygumos pelkingų duburių, slėnį. Plotas – 180 ha. Upės vaga natūrali, saugoma kaip pavyzdinis gamtinis kompleksas. Veržuvos upelis priskiriamas šaltavandenių upių klasei.
Upėje gyvena reta mažoji nėgė.
Jacques Pills
220px|miniatiūra|Jaques Pills 1959 m.
Jacques Pills (tikrasis vardas René Ducos; g. 1906 m. sausio 7 d. Tiulyje – m. 1970 m. rugsėjo 12 d. Paryžiuje) buvo prancūzų dainininkas ir aktorius.
1959 metais atlikėjas atstovavo Monakui 1959 m. „Eurovizijos“ konkurse su daina „Mon ami Pierrot“. Gavęs tik 1 tašką, šalies atstovas tarp 11 dalyvių užėmė paskutinę vietą. Beje, įdomus faktas, kad Jacques Pills dukra Jacqueline Boyer 1960 m. Eurovizijoje atstovavo Prancūzijai ir nugalėjo.
Jacques Pills buvo du kartus vedęs, tačiau abi santuokos baigėsi skyrybomis.
Jamiolki Švietlikai
Jamiolki Švietlikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Sokolų, apie 12 km į šiaurės rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 38 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 8 namai ir 46 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 6 namai ir 28 gyventojai, iš kurių 14 vyrų ir 14 moterų, 22 lenkai ir 6 žydai.
Mačernis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mačernienė (ištekėjusi moteris) ir Mačernytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Griciūnai (reikšmės)
Griciūnais vadinami kaimai:
Gvidonas Labeckas
Gvidonas Labeckas (g. 1946 m. lapkričio 27 d. Ažuraisčiai, Imbrado valsčius) – Lietuvos mechanikos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1970 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1984 m. technikos mokslų kandidatas.
Nuo 1970 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas; nuo 2008 m. profesorius. Mokslinės veiklos sritis – traktorių ir automobilių variklių konstrukcijos. Stažavo 1978 m. Rusijos, 1994 m. Kanados ir 1997 m. Danijos universitetuose. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių ir 60 mokslo populiarinimo straipsnių. Su kitais parašė metodinių leidinių.
Kelnas
Kelnas, arba Kiolnas  – ketvirtasis pagal dydį Vokietijos miestas, taip pat didžiausias Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės miestas. Miestą garsina jo istorija, kultūra, architektūra ir tarptautinio svarbumo renginiai.
Kelnas yra svarbus Vokietijos transporto, geležinkelio mazgas. Miestas įsikūręs prie Reino upės, vienas svarbiausių upių uostų Europoje.
Mokslo, kultūros ir meno dirbinių prekybos centras. Mieste yra garsi Kelno katedra. Kelno universitetas yra didžiausias Vokietijos universitetas ir vienas seniausių Europos universitetų. Kelnas – Reino krašto kultūros ir menų metropolis. Mieste yra per 30 muziejų.
Istorija
thumb|left|200px|[[Kelno katedra|Kelno katedros arkos]]
455 m. Kelną užkariavo frankai, kuris prieš tai priklausė romėnams. Vėlyvaisiais viduramžiais Kelnas buvo didžiausias viduramžių Vokietijos miestas.
1259 m. gegužės 7 d. Kelnui buvo suteiktos miesto teisės (vok. Stapelrecht).
Per Trisdešimtmetį karą Kelnas paliko nepaliestas. Miestas užsidirbo per karą gaminant ir parduodant ginklus.
Per Antrąjį pasaulinį karą daugiau kaip 90 % Kelno buvo sugriauta, taip pat Kelno katedra buvo smarkiai apgadinta.
Geografija
Kelnas yra didžiausias Šiaurės Reinas-Vestfalijos žemės miestas. Per miestą teka Reino upė.
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų; iš jūrinio pereinantis į žemyninį.
Rajonai
Kelnas yra suskirstytas į 9 rajonus, kurie dar suskirstyti į 86 dalis.
Demografija
Kelnas yra ketvirtas pagal dydį Vokietijos miestas kuriame 2008 metais gyveno 996 690 gyventojai.
Kultūra ir miesto įžymybės
thumb|250px|[[Reinas Kelne]] Viduramžiuose Kelnas buvo svarbus religijos ir meno centras. Kelno katedra 1996 m. buvo įtraukta į Pasaulio paveldo sąrašą, katedra yra neoficialus miesto simbolis. Taip pat šiais laikais miestas yra kultūros centras, turintis daug muziejų, galerijų ir meno mugių.
Kelno miesto įžymybės: Kelno katedra, Hohenzollern tiltas (vok. Hohenzollernbrücke), Kelno senamiestis.
Sportas
Mieste 1988 m. vyko VIII Europos futbolo čempionatas, o 2006 m. – XVIII pasaulio futbolo čempionatas.
Miestą garsina ar anksčiau yra garsinę šie futbolo klubai:
Taip pat mieste įsikūręs krepšinio klubas:
Infrastruktūra
Kelnas yra svarbus geležinkelio mazgas. Miesto transporto sistemą sudaro oro uostas, vandens transportas, automagistraliniai automobilių keliai, geležinkelis, viešasis transportas (autobusai, tramvajai, metro).
Švietimas
Šiuo metu Kelne yra 11 valstybinių ir privačių aukštųjų mokyklų. Kelno universitetas yra didžiausia aukštoji mokykla Vokietijoje (apie 42 000 studentų). Įkurtas 1388 gegužės 21 d.
Alresfordas
Alresfordas – kaimas pietryčių Anglijoje, 9 km į pietryčius nuo Kolčesterio, aukščiau Alrefordo įlankos, 39 km į šiaurės rytus nuo grafystės centro – Čelmsfordo. Kaimas yra Tendringo rajone ir šiaurės Esekso parlamento rinkimų apygardoje. Kaime yra ir Alresfordo pradinė mokykla(apie 150 mokinių, nuo 4 iki 11 metų amžiaus). Kaimas turi savo geležinkelio stotį Kolčesterio – Klaktono linijoje, kuri jungia Alresfordą su geležinkelių tinklu aptarnaujantį rytų Angliją. Geležinkelio tarnybos operatorius yra kompanija „one“.
2001 metų balandį kaime gyveno 2125 gyventojai 842 šeimose, kaime gyveno beveik vienodai vyrų ir moterų. Gyventojų vidutinis pusamžis yra aukštesnis nei nacionalinis vidurkis(Jungtinėje Karalystėje – 45 metai).
Tuščiai
Tuščiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, Ringių miške, į šiaurės rytus nuo Pagramančio. Šalia teka Būdupis.
Ščodruchai (reikšmės)
Ščodruchais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Vytautas Janulionis
Vytautas Janulionis (g. 1958 m. vasario 28 d. Klaipėdoje) – Lietuvos dailininkas stiklininkas.
Biografija
1969–1976 m. mokėsi M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje. 1981 m. baigė Estijos dailės institutą Taline. Nuo 1981 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto dėstytojas; nuo 1996 m. docentas.
Nuo 1988 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Sukūrė savitų stiklo plastikos kompozicijų („Lietus“ 1985 m., „Tyli Šviesa“ 2001 m.), vitražų visuomeniniams interjerams („Lapai“ bendrovėje „Sema“ Panevėžyje, 1988 m., Farmacijos muziejuje Kaune, 1989 m., cirke Tuloje (Rusija), 1991 m., Kauno apygardos archyve, 1994 m., Naujojoje apaštalų bažnyčioje Panevėžyje, 1999 m.
Kūriniams būdingas konstruktyvumas, minimali spalvų gama, šviesos žaismas įvairios faktūros ir storio stikle, bespalvio šlifuoto stiklo efektai. Tamsaus lakštinio stiklo reljefinės skulptūrinės kompozicijos formuotos karštuoju būdu.
Nuo 1983 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos Kaune 1994 m., 2005 m., Vilniuje 2005 m.; tarptautinė Kanadzavoje 2001 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.
Juodagalvių namai
thumb|Juodagalvių namai (2012 m.) Juodagalvių namai (latv. Melngalvju nams; vok. Das Schwarzhäupterhaus) – XIV a. architektūros paminklas, esantis Rygos senamiestyje prie Rotušės aikštės. Statinys kelis kartus perstatytas, o per Antrąjį pasaulinį karą visiškai sugriautas. Šiuo metu Juodagalvių namai yra atstatyti.
Istorija
Juodagalvių namai pastatyti vokiečių Ordino okupacijos metu (pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėti 1334 m.). Pirmiausia juos nuomojo Didžiosios gildijos pirkliai, o vėliau savo nuosavybėn įsigijo Juodagalvių brolija. Didžiausi perstatymai vyko 1580 ir 1886 metais. 1941 m. birželio 28 m. apšaudžius vokiečių armijai pastatai visiškai sudegė. Po karo sovietmečiu buvo nuspręsta, kad griuvėsius atstatyti nėra naudinga ir 1948 m. jie buvo susprogdinti ir pašalinti. Po Latvijos Respublikos nepriklausomybės atkūrimo Juodagalvių namai buvo atstatyti iš naujo (visiškai pabaigta 2000 m.).
Mačionis
Mačionis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Mažoji žuvėdra
Mažoji žuvėdra (Sternula albifrons) – žuvėdrinių (Sternidae) šeimos paukštis, kurio viršutinė kūno pusė šviesiai pilka, viršugalvis juodas, o kakta balta. Apatinė kūno dalis balta. Snapas geltonas, juodu galu. Kojos geltonos.
Mačionis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mačionienė (ištekėjusi moteris) ir Mačionytė (mergautinė pavardė).
Mažoji žuvėdra
Lietuvoje reta rūšis. Aptinkama gegužės – rugsėjo mėn. Gyvena neapaugusiuose ir smėlėtais pakraščiais ežeruose ir upėse.
Mačionis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Alberobelas
Alberobelas  – miestas pietryčių Italijoje, Apulijoje, į pietryčius nuo Bario. Eina kelias Kazamasamas-Tarantas.
Paulius Normantas
Paulius Romualdas Normantas (1948 m. birželio 8 d. Kalniškiuose, Akmenės rajone – 2017 m. sausio 7 d. Nyredhazoje, Vengrijoje) – Lietuvos keliautojas orientalistas, fotografas, poetas.
Biografija
Mokėsi Viekšnių vidurinėje mokykloje. Nuo 1965 m. studijavo Kauno politechnikos institute, 1971–1974 m. studijavo ir baigė mokslus Vilniaus universiteto Prekybos ekonomikos fakultete. 1982 m. vedė Vengrijos pilietę, 1983 m. lapkričio mėn. išvyko į Vengriją, 1986 m. išsiskyrė. Gyveno Nyredhazos mieste. Turėjo Lietuvos ir Vengrijos pilietybę.
Dalyvavo penkiolikoje ekspedicinio pobūdžio kelionių po Tibetą, Himalajus, Indiją, Tailandą, Mianmarą, Butaną ir kitas valstybes. Daugelio fotoalbumų, kalendorių autorius, rašantis haiku, kurios paskelbtos tarptautiniame žurnale. Vilniuje, Malūnų gatvėje ketino įrengti Tibeto sakralinio meno muziejų.
Nuo 1983 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos, nuo 1986 m. Vengrijos fotografų sąjungos ir Vengrijos kūrėjų asociacijos, nuo 1995 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos ir Tarptautinės žurnalistų sąjungos narys. Buvo pirmuoju Vengrijos lietuvių bendruomenės pirmininku.