cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Didysis ketvertas
Didysis ketvertas (2002)
Po Enron kompanijos bankroto Arthur Andersen įmonė buvo apkaltinta nekokybiškai atlikusi auditą ir praradusi daug klientų buvo uždaryta. Tai didysis penketas tapo didžiuoju ketvertu.
Krepšiagalys
Krepšiagalys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje. Ribojasi su kaimais: Maželiai, Latava, Sabaliūnai, Peniankai. Vakaruose, kaimo riba eina kelias.
Vaizgučiai
Vaizgučiai – kaimas pietinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietus nuo Kirnaičių.
Žymūs žmonės
Vaizgučių kaimo Laimužės vienkiemyje išlikusi dailininkės M. Katiliūtės (1912–1937) tėvų sodyba.
Kuizinas
Kuizinas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ivaniškiai
Ivaniškiais vadinami du kaimai Kėdainių rajone:
Rai akmenys
thumb|right|300px|Didelis Rai akmuo Rai akmenys – dideli, apskriti disko formos akmenys, pagaminti iš klinties, paplitę Japo saloje. Vietiniai žmonės šiuos akmenis naudojo kaip neįprastą valiutos formą.
Vinciškė
Vinciškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Rimšėnų.
Rai akmenys
Forma ir gamyba
Rai akmuo yra apskritas disko formos akmuo, iškaltas iš klinties, su didele skyle viduryje. Daugelis labai dideli, didžiausias žinomas akmuo sveria apie 7,6 tonos. Šie akmenys buvo gaminami be jokių metalinių ar bent jau kieto akmens įrankių – vien kriauklių kiaukutais. Suteikus formą, akmenys buvo poliruojami. Skylė viduryje buvo naudojama transportuojant. Žaliava akmenims buvo randama aplinkinėse salose, ten jie buvo ir gaminami.
Pagamintus atvežti to meto transporto priemonėmis, kelis šimtus kilometrų per dažnai neramią jūrą, irgi buvo sunku bei rizikinga. Buvo naudojamos lengvos kanojos, sujungtos katamarano forma. Yra žinomi nuskendę akmenys, ir gilesnėje jūroje jų greičiausiai yra dar daugiau.
Manoma jog šie akmenys yra „didžiausi pinigai“ pasaulyje, nors tarp jų pasitaiko ir mažų, tik keleto centimetrų skersmens.
Naudojimas
Akmenys buvo naudojami užtvirtinti socialiniams susitarimams: vestuvėms, paveldėjimams, politiniams sandėriams, sąjungų ženklams, išpirkoms ar tiesiog keitimui į maistą. Tradiciškai, mokant šiais pinigais, jie nepakeičia buvimo vietos, bet šeimininkas visada žino, kurie pinigai priklauso jam ir juos prižiūri. Aprašytas didelis akmuo kuris nuskendo jį pervežant. Nors to akmens seniai niekas nematė, visi sutinka, jog jis turėtų tebeslūgsoti ten, kur nuskendo. Todėl akmuo tebenaudojamas mokėjimui, kaip ir bet kuris kitas.
Kelmiukė
Kelmiukė (Kuehneromyces) – gleiviabudinių (Strophariaceae) šeimos grybų gentis.
Lietuvoje auga viena rūšis:
Juškai (Švenčionys)
Juškai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 9 km į pietus nuo Pabradės, prie pietinių Karkažiškės pakraščių, Žaliašilio pamiškėje.
Stasys Lozoraitis (1898)
Stasys Lozoraitis (1898 m. rugsėjo 5 d. Kaune – 1983 m. gruodžio 24 d. Romoje, Italija) – Lietuvos diplomatas, užsienio reikalų ministras. thumb|140px|Stasys Lozoraitis „Lietuvos albume“
Biografija
Gimė visuomenės veikėjo, publicisto bei advokato Motiejaus Lozoraičio ir Marijos Jaroševičiūtės šeimoje. Kaune baigė keturias gimnazijos klases, 1918 m. Voroneže (Rusija) lietuvių Martyno Yčo gimnaziją. thumb|left|Paminklinė lenta Lozoraičiams Kaune 1918 m. pabaigoje grįžęs į Lietuvą pradėjo dirbti raštininku Lietuvos Vidaus reikalų ministerijoje. 1919 m. paskirtas Ministrų kabineto kanceliarijos viršininku, 1922 m. – Ministrų kabineto reikalų vedėju. 1923 m. balandžio mėn. perėjo dirbti į Užsienio reikalų ministeriją.
1923 m. Vytauto bažnyčioje Kaune susituokė su Vincenta Matulaityte (1896–1987), Valstybės kontrolieriaus Vinco Matulaičio dukra.
1923–1929 m. diplomatinį darbą dirbo Lietuvos pasiuntinybėje Berlyne. 1925 m. paskirtas pirmuoju sekretoriumi, nuo 1928 m. patarėju. Klausė teisės paskaitų Berlyno universitete. Čia gimė abu sūnūs – Stasys (1924–1994 m.) ir Kazys (1929–2007 m.).
Nuo 1929 m. pabaigos iki 1932 m. dirbo Lietuvos pasiuntinybėje prie Šv. Sosto Italijoje, nuo 1931 m. laikinasis reikalų patikėtinis. 1932 m. rugsėjo mėn. su šeima grįžo į Lietuvą. 1932–1934 m. LR Užsienio reikalų ministerijos Politikos departamento direktorius. 1934 m. birželio 12 d. prezidento Antano Smetonos įsakymu paskirtas LR užsienio reikalų ministru. 1934 m. jo iniciatyva Ženevoje pasirašyta Pabaltijo valstybių santarvės sutartis. 1935 m. išrinktas Paryžiaus tarptautinės diplomatinės akademijos nariu. Nuo 1939 m. vasario mėn. nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Italijoje, šias pareigas ėjo iki pasiuntinybės Romoje Villa Lituania uždarymo 1940 m. rugpjūčio 27 d.
Artėjant sovietų okupacijai, tuometinis LR užsienio reikalų ministras Juozas Urbšys 1940 m. birželio 2 d. visoms Lietuvos pasiuntinybėms išsiųstoje telegramoje paskyrė Stasį Lozoraitį užsienyje likusios Lietuvos diplomatinės tarnybos (LDT) šefu. Šiuo aktu J. Urbšys sukūrė naują Lietuvos diplomatinės tarnybos šefo instituciją. Sovietų okupacijos laikotarpiu LDT šefas buvo aukščiausias legalus Lietuvos valstybės pareigūnas de jure. LDT šefo veikla apėmė dvi pagrindines sritis: Lietuvos valstybingumo atkūrimą ir tolimesnį Lietuvos bei jos piliečių teisių ir interesų gynimą.
1998 m. lapkričio 10 d. perlaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Deilė
Dijlė  – Belgijos upė, kairysis Rupelio intakas. Jos ilgis – 86 km. Baseino plotas – 1289 km².
Birutė Vėsaitė
Birutė Vėsaitė (g. 1951 m. rugpjūčio 19 d. Kaune) – inžinierė technologė, technikos mokslų daktarė, Lietuvos visuomenės ir politinė veikėja.
Biografija
1967 m. baigė Kauno Jono Jablonskio vidurinę mokyklą, 1974 m. – Kauno politechnikos instituto Cheminės technologijos fakultetą, inžinierė technologė. 1980 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė anglų kalbos studijas. 1982 m. baigė Leningrado Tekstilės ir lengvosios pramonės instituto aspirantūrą, 1983 m. technikos mokslų daktarė.
1974–1984 m. Kauno Dirbtinio pluošto gamyklos inžinierė, 1984–1990 m. Lietuvos veterinarijos akademijos asistentė, 1990–2000 m. Lietuvos veterinarijos akademijos Chemijos katedros docentė, Kauno technologijos universiteto docentė.
1994–2000 m. Moters užimtumo ir informacijos centro direktorė, 1995–1996 m. Jungtinių Tautų Tarptautinės darbo organizacijos konsultantė.
2000–2016 m. LR Seimo narė, 2003–2004 m. Seimo stebėtojų delegacijos Europos Parlamente pirmininkė. 2004 m. Seimo Verslo ir užimtumo komisijos pirmininkė.
Nuo 1990 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narė, programos skyriaus apie švietimą bendraautorė, Kauno skyriaus tarybos narė. Nuo 1993 m. LSDP tarybos narė, nuo 1997 m. LSDP Prezidiumo narė, nuo 1999 m. LSDP pirmininko pavaduotoja.
Vyras Edmundas Miliutis – inžinierius elektrikas, sūnus Feliksas.
Veikla
2007 m. minima Kauno 2-sios ligoninės statybų skandale. Pasisakė prieš Žalgirio Arenos Nemuno saloje statybą. Buvo viena iš Alkoholio kontrolės įstatymo pataisų iniciatorių. Ši pataisa užkirto kelią alkoholio gamintojų remiamų sporto šakų tiesioginėms transliacijoms per televiziją. Tokia B. Vėsaitės, anksčiau ne kartą rėmusios alaus gamintojus, iniciatyva sukėlė sporto žiūrovų protestus. Internete buvo inicijuota peticija, kurioje pasirašė daugiau nei 60 tūkstančių žmonių. 2008 balandį Seimas pritarė trijų Seimo narių – tarp jų ir Birutės Vėsaitės siūlytoms pataisoms, kuriomis nebus ribojama alkoholio reklama per tiesiogiai transliuojamus ar retransliuojamus tarptautinius meno, kultūros renginius ar sporto varžybas.
Kuklys
Kuklys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Birutė Vėsaitė
Veikla 16-oje Lietuvos Respublikos Vyriausybėje
2012 m. gruodžio 7 d. Birutė Vėsaitė LR Prezidentės Dalios Grybauskaitės dekretu paskirta 16-osios LR Vyriausybės ūkio ministre. Darbo pradžioje susidūrė su komunikacijos problemomis:
Kuklys
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kuklienė (ištekėjusi moteris) ir Kuklytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Birutė Vėsaitė
Veikla 16-oje Lietuvos Respublikos Vyriausybėje
2013 m. gegužės 29 d. LR Prezidentė Dalia Grybauskaitė pasirašė dekretą, kuriuo atsižvelgė į premjero Algirdo Butkevičiaus teikimą ir atleido Birutę Vėsaitę iš ūkio ministrės pareigų nuo birželio 3 d.
Plotai
Plotais vadinami kaimai:
KamAZ-65225
thumb|250px|KamAZ-65225
KamAZ-65225 – vilkikas gaminamas Kamos automobilių gamykloje (KamAZ).
Bulgarijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Kukurūzų salos
thumb|200px|Salų žemėlapis
Kukurūzų salos  – dvi salos Karibų jūroje, 70 km į rytus nuo Centrinės Amerikos pakrančių. Priklauso Nikaragvai, Pietų Atlantiko autonominiam regionui (sudaro savivaldybę).
Salų grupės plotas – 12,9 km². Sudaro Didžioji Kukurūzų sala (Isla Grande del Maíz), kurios plotas 10 km², aukštis iki 113 m, ir Mažoji Kukurūzų sala (Isla Pequeña del Maíz), kurios plotas 2,9 km², aukštis iki 38 m. Salos apaugusios miškais, palmių giraitėmis, krūmynais.
Kukurūzų salose 2005 m. gyveno 6626 žmonės. Dauguma jų gyvena Didžiojoje Kukurūzų saloje (pagrindinė gyvenvietė – Brig Bėjus), Mažojoje Kukurūzų saloje gyvena 495 gyventojai (vienintelė gyvenvietė – Karib Taunas). Dauguma gyventojų yra juodaodžiai, kalbantys anglų kreolų kalba, taip pat yra miskitų, Nikaragvos metisų. Verčiamasi žvejyba, kokosų auginimu, vystomas turizmas.
Didžiojoje Kukurūzų saloje yra Korn Ailando oro uostas, į kurį vyksta skrydžiai iš Bliufildso. Yra kelto linija iš El Ramos. Iš Didžiosios į Mažąją salą taip pat plukdo keltas.
Nuo 1655 iki 1894 m. salos priklausė britų kolonijai – Moskitų Krantui – ir buvo piratų prieglobstis. 1894 m. į salas pretenzijas pareiškė Nikaragva. 1914 m. pagal Brajano-Čamoro sutartį salos paskolintos JAV, tačiau iš tikro jose ir toliau veikė Nikaragvos valdžia. 1970 m. sutartis oficialiai nutraukta.
Paprastoji pempė
Paprastoji pempė arba pempė (Vanellus vanellus) – sėjikinių paukščių (Charadriiformes) būrio, sėjikinių (Charadriidae) šeimos paukščių rūšis.
thumb|200px|left|Paprastoji pempė skrydyje
Apibūdinimas
Paprastoji pempė yra miesto balandžio dydžio. Jos kūno ilgis 28-31 cm, atstumas tarp išskleistų abiejų sparnugalių 82-87 cm, svoris – 128-330 g. Iš tolio galima atpažinti pagal šmėžuojančias juodas ir baltas spalvas, o iš arčiau nesunku pažinti iš ilgo kuoduko ir margų spalvų. Kūno viršutinė pusė žalsvai juoda. Viršugalvis su kuoduku. Patelės kuodukas trumpesnis už patino. Gerklė ir kaklo priekinė dalis juodos, skruostai, papilvė balti. Uodega balta su plačia juoda juosta gale. Jaunikliai blankesnių spalvų, negu suaugę. Snapas juodas, kojos raudonai rusvos. Tai trumpiausias kojas turintis sėjikinių šeimos paukštis.
Paukštis gana guvus, daug skraido, vartosi ore. Balsas labai skardus „gy-vi-gy-vi".
Paplitimas pasaulyje
Plačiai paplitusios Eurazijos vidutinių platumų klimato juostoje. Tai migruojantys paukščiai, žiemoti skrendantys iki Šiaurės Afrikos, šiaurinės Indijos ir Kinijos. Migracijų metu skrenda paprastai dienomis, dažniausiai dideliais būriais. Paprastųjų pempių populiacijos gyvenančios didesnėje Vakarų Europos žemumų dalyje žiemoti neskrenda, o gyvena sėsliai.
Paprastosios pempės Lietuvoje
Į Lietuvą atskrenda labai anksti – paprastai kovo mėn. Mėgsta atvirus plotus, pievas, ganyklas, dirbamus laukus, pelkynus. Lizdas atviroje lauko vietoje, paprastai negilioje įduboje ant žemės ar griovyje. Deda 4 kiaušinius, kurie žalsvi, išmarginti neryškiomis pilkomis ir aiškesnėmis juodomis dėmėmis. Peri 24-26 dienas. Lizdą ir jauniklius nuo įsibrovėlių, įskaitant net karves ir arklius, gina triukšmingai ir agresyviai. Išsiritę jaunikliai lizde neužsibūną ir jį palieka greitai, mokinasi patys susirasti maisto. Išmoksta skraidyti per 33–35 dienas. Lietuvoje išveda vieną vadą. Iš Lietuvos į šiltesnius kraštus traukti pradeda jau vidurvasarį, nors pavieniai būreliai pastebimi iki spalio mėn.
Mityba
Maitinasi ne tik dieną, bet ir naktimis, ypač ryškaus mėnulio naktimis. Kartais maitinasi drebindamas kojas, kad vandenyje išbaidytų pasislėpusius smulkius bestuburius, kuriais jos minta.
Gyvenimo trukmė
Gyvena iki 18 metų. Laisvėje vidutiniškai apie 4 metus.
Pempė Lietuvių tautosakoje
Kovo 19 d. – Pempės diena.
Jurgis Mykolas Daugirdas
Jurgis Mykolas Daugirdas (1917 m. gruodžio 17 d. gyvenvietėje Pasiolok, netoli Charkovo, Rusijos imperijoje – 2003 m. spalio 19 d. Piasečne, Lenkijoje) – kilęs iš lietuvių-žemaičių Daugirdų giminės, lenkų krepšininkas, Armijos Krajovos narys. Brolis gydytojas Adam Dowgird, senelis – archeologas Tadas Daugirdas.
Biografija
Vaikystę praleido Charkove, kur jo tėvas - lietuvių žemaičių bajoras Adomas Daugirdas, h. Gulbė - dirbo geležinkelio tiltų statybos inžinieriumi. 1918 m. kartu su motina, broliu Adomu, bei seserimis Zofija ir Vanda grįžo į Lietuvą, apsigyveno Daugirdavos dvare, Ariogalos apskrityje. Tėvas turėjo grįžti į tėviškę po metų, tačiau kelionės metu mirė nuo šiltinės.
Vaikus vieniša motina auklėjo lenkiško patriotizmo dvasioje. Nuo 1929 m. Jurgis Daugirdas mokėsi Panevėžio lenkų gimnazijoje, o nuo 1932 m. perėjo į Kauno Adomo Mickevičiaus lenkų gimnaziją. 1936 m. pabaigė mokyklą ir nuo rudens pradėjo tarnybą Lietuvos kariuomenėje, buvo paskirtas į priešlėktuvinės artilerijos pulką Kaune. 1938 m. pavasarį baigė tarnybą kariuomenėje. 1938 m. vasarą Kaune vyko Europos krepšinio čempionatas, kurio metu Jurgis Daugirdas susipažino su Lenkijos krepšininkais. Tų pačių metų rudenį J. Daugirdas pradėjo mechaniko studijas Kauno Politechnikos Universitete, atstovavo Kauno Spartos lenkų krepšinio klubą. Po metų studijas metė, kadangi daug laiko skyrė vien sportui. Pradėjo dirbti statybininku Kupiškyje, vėliau Kaune.
Nuo 1940 m. Jurgis Daugirdas persikėlė gyventi į Vilnių, to pareikalavo jo tuometinė darbovietė - statybinė įmonė "Talka", kuri vėliau buvo perorganizuota į "Statybos trestą". 1941 metų vasarą, kai Vilnių užėmė vokiečiai, apsigyveno Gineičiuose - seseriai Vandai priklausiusiame palivarke. 1942 metų liepos mėnesį vokiečiai užėmė Gineičius, kaimynai Daugirdų šeimą perspėjo apie jiems gresiantį areštą ir turto nusavinimą. Tad J. Daugirdas kartu su motina ir seserimis pasislėpė Padubysyje, vėliau išsinuomavo butą Kauno senamiestyje. Kaune įsidarbino vairuotoju statybos įmonėje "Bauhutte Litauen". 1942 m. įsitraukė į pogrinidinę Armijos Krajovos veiklą, buvo ryšininku, kadangi važinėdavo darbo reikalais po visą Kauno rajoną. 1944 m. pogrindinė AK veikla Kaune iširo. Po karo 1945 m. bijodamas NKVD persekiojimo persikėlė gyventi į Lenkiją, apsigyveno Lodzėje, pradėjo studijas Lodzės Politechnikume, tuo pat metu dirbo politechnikumo administracijoje, sporto valdybos skyriuje. Po metų perėjo studijuoti į Wyższa Szkoła Gospodarstwa Wiejskiego w Łódzi, visą laiką intensyviai sportavo.
1948 metais baigė mokslus, gavo prekybos ir žemės ūkio ekonomisto profesinį diplomą. 1948 metų vasaros pabaigoje Jurgis Daugirdas vedė medicinos fakluteto studentę Kristiną Maciejevską, pradėjo dirbti Lodzėje pagal specialybę - buhalteriu. Nuo tų pačių 1948 metų pradėjo sportuoti Lodzėje įsikurusiame YMCA sporto klube, kur kas vakarą po darbo treniruodavosi pats ir dar dirbo treneriu klube Społ Łódź. 1948–1961 m. atstovavo vietines ŁKS Łódź ir Społem Łódź ekipas. 1950 ir 1952 m. tapo Lenkijos čempionu, 1951 m. užėmė 3 vietą. 1947–1949 m. 17 kartų žaidė už Lenkijos nacionalinę ekipą. 1947 m. dalyvavo 1947 m. Europos krepšinio čempionate Čekoslovakijoje, kur žaidė už Lenkijos nacionalinę ekipą, užėmusią 6 vietą. Čempionate per 7 rungtynes įmetė 36 taškus.
Jurgis Daugirdas nuo 1980-tųjų pasišventė Daugirdų giminės istorijos tyrimams. Kartu su seserimi Zofija jis parašė savo gyvenimo memuarą "Wspomnienia" bei "Rodzina Dowgirdów" giminės istoriją, tekstą publikavo mažu tiražu ir išplatino Daugirdų giminėje.
Kernsas
Kernsas – miestas Kvinslande (Australija). 154,2 tūkst. gyventojų (2007). Svarbus susisiekimo, pramonės, turizmo traukos. Išvystyta cukraus pramonė. Turistus labiausiai traukia į rytus nuo miesto esantys koralų rifai (Didysis barjerinis rifas), už 100 km į šiaurę plyti atogrąžų miškai. Yra aborigenų kultūros parkas, tarptautinis oro uostas.
Istorija
Miestas įkurtas 1876 m. ir pavadintas Kvinslando gubernatoriaus Wellington Cairns garbei. Kūrėsi kaip auksakasių gyvenvietė.
Harold Wilson
Haroldas Vilsonas (,, 1916 m. kovo 11 d. Hadersfilde, Jorkšyras – 1995 m. gegužės 24 d. Londone) – ekonomistas, vienas žymiausių XX amžiaus Didžiosios Britanijos politinių veikėjų, Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas.
Gelsvasis baltikenis
Gelsvasis baltikenis (Tricholomopsis decora) – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, baltikenių (Tricholomopsis) genties grybų rūšis.
Harold Wilson
Biografija
1939 m. baigė Oksfordo universitetą. Dirbo koledžo dėstytoju, vyriausybės ekonomikos ekspertu. Nuo 1945 m. – Didžiosios Britanijos parlamento narys nuo Ormskirko, vėliau – nuo Huitono (Liverpulis). 1947–1951 m. – prekybos ministras.
Nuo 1952 m. – Didžiosios Britanijos Leiboristų partijos vykdomojo komiteto narys, 1961–1962 m. – jo pirmininkas, 1963–1976 m. – partijos lyderis.
Gelsvasis baltikenis
Vaisiakūniai vidutinio dydžio, dideli. Kepurėlė 3–8 (15) cm skersmens, bet randama ir didesnių, geltona, su žalsvais, rudais ar juosvais žvyneliais. Lakšteliai geltoni, tankūs, priaugtiniai. Kotas geltonas, iki 8 cm ilgio ir 1,5 cm storio. Trama kieta, geltona, nemalonaus kvapo, kartaus skonio. Sporos 6–8×4,5–5,5 μm.
Harold Wilson
Biografija
Nuo 1964 m. spalio 16 d. iki 1970 m. birželio 19 d. ir nuo 1974 m. kovo 4 d. iki 1976 m. balandžio 5 d. – Didžiosios Britanijos ministras pirmininkas. Sužinojęs, jog serga Alzhaimerio liga, atsistatydino iš visų postų.
Gelsvasis baltikenis
Būdingi požymiai: kepurėlė žvynuota.
Harold Wilson
Biografija
Parašė šias knygas: „Naujasis sandoris dėl anglies“, „Tikslas politikoje“, „Asmeninis įrašas“, „Britanijos valdymas“.
Gelsvasis baltikenis
Auga pavieniui ar po kelis vaisiakūnius ant išvirtusių eglių ar pušų, retai ant jų stuobrių ar kelmų. Valgomas, bet menkavertis.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 154 psl.
Mikšiūnai
Mikšiūnai – kaimas pietinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Vaizgučių.
Punsko licėjus
Punsko Kovo 11-tosios vardo bendrojo lavinimo licėjus,  – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo švietimo įstaiga Lenkijoje, Punsko vietovėje. Mokslas šioje mokykloje trunka trejus/ketverius metus; baigę gimnaziją, į ją priimami konkurso tvarka. Mokoma lietuvių kalba pagal Lenkijos švietimo ir sporto ministro patvirtintą programą, mokiniai naudoja lenkiškus vadovėlius. Yra taip pat klasės, kur mokoma lenkiškai. Dėstomos lietuvių, lenkų, anglų ir rusų kalbos, matematika, fizika, chemija, biologija, geografija, istorija, visuomenės mokslas, kultūros pagrindai, karinis parengimas, tikyba, fizinis lavinimas, informacinės technologijos, verslo pagrindai. Baigę įgyja teisę studijuoti aukštosiose ir spec. vidurinį išsilavinimą teikiančiose Europos Sąjungos mokyklose. Punsko bendrojo lavinimo licėjus įsikūręs Kovo 11-tosios mokyklų komplekse, kuriame dar veikia Profiliuotas licėjus, Punsko Dariaus ir Girėno gimnazija, pagrindinė bei muzikos mokyklos. Kompleksas turi savo bendrabutį, šiuolaikinę kompiuterių bazę ir didelę sporto salę, licėjaus bibliotekoje sukaupta apie 25 tūkstančius knygų. Priešais mokyklą stovi stogastulpis lietuvių švietimo Punske 400 metų jubiliejui pažymėti.
2019 m., gruodžio 9 dieną mokyklai buvo įteikta lietuvių kalbos premija.
Istorija
Švietimo entuziastų Jono Stoskeliūno, Juozo Vainos, Stanislavo Lysakovsko, Antano Judicko, Stasio Marcinkevičiaus pastangomis; padedant intensyviems Lenkijos lietuvių prašymams, 1956 m. rugpjūčio 20 d. Lenkijos švietimo ministras pasirašė potvarkį dėl Punsko vidurinės mokyklos įkūrimo. Materialinė bazė buvo labai kukli, buvo mokoma net trijuose pastatuose. 1959 m. pastatytas vienaaukštis pastatas, į kurį ir perkeltas lietuvių licėjus kartu su pagrindine mokykla. 1973 m. Balstogėje apsilankęs Lietuvos komunistų partijos pirmasis sekretorius Antanas Sniečkus vaivadijos vadovybei pasiūlė pastatyti Punske šiuolaikinę mokyklą lietuviams, mainais analogiška mokykla lenkų vaikams iškiltų Vilniaus rajone. Taip 1977 m. naujai pastatyta mokykla buvo pavadinta Antano Sniečkaus vardu, o 1992 m. kovo 11-ąją jai suteiktas garbingas Kovo 11-osios vardas. Mokytojai buvo ne tik pedagogai, bet ir aktyvūs visuomenininkai: tai Juozas Maksimavičius, Petronėlė Jakimavičienė, Bronė Kliučinskienė, Jonas Stoskeliūnas, Juozas Vaina, Elena Vainienė, Juozas Sigitas Paransevičius, Algis Uzdila bei kiti. Ilgus metus bibliotekoje darbavosi poetė Vlada Rusokaitė-Pajaujienė. Iki 1999 m. Lenkijos švietimo reformos į licėjų buvo priimami mokiniai, sėkmingai baigę pagrindinę mokyklą. Po reformos mokymo laikas pagrindinėje mokykloje sutrumpėjo, bet buvo įvesta antra švietimo pakopa – gimnazija. Į licėjų priimami sėkmingai baigiamuosius egzaminus išlaikę gimnazistai. Nuo pat mokyklos veiklos pradžios buvo sunkumų dėl egzaminų užduočių vertimų į lietuvių kalbą, lietuviškų vadovėlių stokos. Ne vieną vadovėlį paruošė ir išspausdino „Aušros“ leidykloje Janina Macukonienė, Juozas Sigitas Paransevičius, Jonas Stoskeliūnas, Algis Uzdila. Apie licėjaus veiklą ir visos Lenkijos lietuvių švietimą ilgametė jo direktorė Marytė Černelienė parašė bei 2008 m. lapkričio 28 d. Kauno Vytauto Didžiojo universitete apsigynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją tema „Lenkijos lietuvių švietimas po Antrojo pasaulinio karo“.
Užklasinė veikla
Po pamokų mokiniai neskuba namo, mokyklų komplekse repetuoja 2000 m. susibūrusi šokių grupė „Šalčia“ (vadovė Asta Pečiulienė), skaitovų būrelis, etnografinė grupė „Šalcinėlis“, treniruojasi merginų (trenerė mokyt. Gražina Bliūdžiuvienė) ir berniukų (treneris mokyt. Jonas Vydra) krepšinio komandos. Saviveiklininkai dalyvauja įvairiose šventėse ir konkursuose, sportininkai vyksta į varžybas. Didelių laimėjimų pasiekė lengvaatlečiai Birutė Grigutytė (ietis), Anelė Gelažauskaitė (diskas), Irena Pečiulytė (100 m. ir 200 m. bėgimai), Petras Balyta (šuolis į aukštį), Valdas Pajaujis (šuolis į aukštį), Valdas Budzeika (šuolis į aukštį) ne kartą atstovaudami Suvalkų vaivadiją varžybose Lenkijoje. Visi besimokantys gali dalyvauti ekskursijose. Toli už mokyklos ribų garsėjo vokalinis–instrumentinis ansamblis „Ulbuonėliai“ (vad. mokytojas Antanas Šliaužys), daugkartinis įvairių konkursų nugalėtojas ir laureatas. Vėliau ansamblis iširo, bet 1998 m. susikūrė mergaičių vokalinė grupė, pamažu išaugusi į mišrų „Pašešupių” chorą (vad. Jonas Pavilonis, repeticijoms kas savaitgalį atvykstantis iš Alytaus). Lietuvių dramaturgų kūrinius kasmet inscenizuoja dramos būrelis (jį globojo mokytojos Kristina Dapkevičiūtė-Kraužlienė, Aldona Aleksaitė-Vaicekauskienė, Marytė Aleknavičiūtė-Černelienė, Janina Aleksaitė-Macukonienė, Danutė Šliaužienė, o nuo 2006/2007 mokslo metų vadovauja bibliotekininkė Rūta Burdinaitė). Licėjuje kasmet švenčiamos: pirmokų krikštas, padėka už krikštą, andrinės, Advento vakaras, Naujieji metai, šimtadienis, karnavalas, Vasario 16-osios ir Kovo 11-osios dienos, dzinguliukai, gegužinės bei kitos šventės. Mokinių pastangomis leidžiamas internetinis laikraštis „Dėmesio“.
Punsko profiliuotas licėjus
Šalia Bendrojo lavinimo licėjaus Punsko Kovo 11-tosios mokyklų komplekse nuo 1999 m. rugsėjo 1-osios veikia ir Punsko profiliuotas licėjus. Dėstomos tos pačios disciplinos kaip ir Bendrojo lavinimo licėjuje, bet programa yra sumažinta, o papildomai mokoma ekonomikos, vadybos, finansų, raštvedybos, administracinės teisės, tarpusavio bendravimo pagrindų. Išlaikę brandos egzaminams, gali kurti savo įmones, savarankiškai vesti buhalteriją. Mokslas trunka trejus metus, mokiniai lanko tuos pačius būrelius kaip ir kiti besimokantys Punsko Kovo 11 – tosios mokyklų komplekse. 2005/2006 mokslo metais Profiliuoto licėjaus klasėse mokėsi 48 mokiniai.
Lapų apskritis
240px|thumb|Lapių miestas
Lapių apskritis  – nuo 1954 m. iki 1975 metų egzistavusi apskritis šiaurės rytų Lenkijos Liaudies Respublikoje, Balstogės vaivadijoje. Šiuo metu buvusi apskrities teritorija yra Palenkės vaivadijoje, Balstogės ir Mazovijos Vysokio apskrityse. Apskrities centras buvo Lapių miestas.
Polubiče Viejskie Drugiai
Polubiče Viejskie Drugiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Višnicės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į vakarus nuo Višnicės, apie 28 km į pietus nuo Palenkės Bialos ir apie 70 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Didžiosios Buenos Airės
thumb|right|240px|Buenos Airių megalopolis Didžiosios Buenos Airės  – Argentinos sostinės Buenos Airių metropolinė teritorija. Sudaro Buenos Airių miestas (federalinė apygarda) ir jo priemiesčiai, išsidėstę Buenos Airių provincijoje. Aglomeracija driekiasi į visas puses nuo sostinės, išskyrus į šiaurę, kur ją riboja La Plata. Didžiosios Buenos Airės yra vienas didžiausių pasaulio megalopolių. Čia gyvena 15,35 mln. gyventojų (2016 m.).
Skirstymas
Tiksliai apibrėžti metropolijos riba sudėtinga, todėl teritorija skirstoma į kelis lygmenis.
Buenos Airių konurbacija (24 partidai)
thumb|240px|Mėlynai pažymėti 24 Buenos Airių konurbacijos partidai thumb|240px|Didžiųjų Buenos Airių aglomeracija (mėlyna)
Didžiųjų Buenos Airių aglomeracija
Maksimali įmanoma priskirtina teritorija
Gelvonai
Etimologija
Miestelio vardas siejamas su tarmišku žodžiu gelvonis („bitės geluonis“), kiti jį kildina nuo Gelvės ežero (vandenvardinis vietovardis), prie kurio galėjo būti pirminė dabartinio miestelio užuomazga. XX a. 1-ojoje pusėje miestelis minimas kaip Gelvonys.
Kukolnikas
Kukolnikas − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Gelvonai
Istorija
1744 m. lapkričio 22 d. Augustas III Gelvonams suteikė miestelio privilegiją ir teisę rengti turgus. 1781 m., 1782 m. minima parapinė, 1867 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla. 1897 m. didžioji Gelvonų dalis sudegė. XIX a. pabaigoje Gelvonai buvo Vilniaus apskrities miestelis ir dvaras, valsčiaus centras.
1867 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, nuo 1921 m. progimnazija, nuo 1929 m. vėl pradžios mokykla, nuo 1944 m. progimnazija, nuo 1948 m. Gelvonų vidurinė mokykla.
1897 m. pastatyta Gelvonų bažnyčia. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Po II pasaulinio karo Gelvonų apylinkėse veikė Didžiosios Kovos apygardos Lietuvos partizanai. 1940 m. įsteigta biblioteka, kultūros namai.
2016 m. patvirtintas Gelvonų herbas.
Architektūra
thumb|left|[[Gelvonų bažnyčia, vaizdas iš šono. Dešinėje – Pliaterių koplyčia]]
Aujėdas
Aujėdas – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybės vakaruose, 2 km į pietvakarius nuo Kietaviškių. Ilgis rytų-vakarų kryptimi 1,55 km, plotis – iki 0,51 km. Rytuose išsišakoja į dvi atšakas. Gylis siekia 6,5 m. Altitudė 98,3 m. Krantai aukšti, statūs, tik pietinis krantas žemas ir pelkėtas, apaugęs medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Ežeru iš pietvakarių į šiaurės rytus prateka Spengla (Strėvos intakas).
Gelvonai
Architektūra
Gelvonų plano struktūra linijinė. Prie centrinės aikštės yra:
Aujėdas
Prie Aujėdo įsikūrę Kloninių Jagelonių, Kareivonių ir Šuolių kaimai.
Gelvonai
Gyventojai
miniatiūra|240px|right|Kraštiečių atminimo lenta miniatiūra|240px|right|[[Gelvonų Pliaterių koplyčia|Pliaterių koplyčia]]
Aujėdas
Ežerėvardį Aujė̃das bandoma sieti su „šaltinis, srovė, srautas“, iš jo kilusiu  „šaltinis“.
Technologija
Technologija – sąvoka, apibūdinanti išteklių (gamtinių, intelektinių, finansinių, žmogiškųjų, erdvinių, laikinių ir pan.) praktinį taikymą, dažniausiai sukuriant virtualų (programinė įranga, algoritmai, politikos, sporto, mokymo, auklėjimo, gydymo, verslo ir pan. procesai) ar materialų objektą (techniką). Technologija taip pat reiškia žmogaus sukurtų bet kokios tikslingos veiklos produktų ir procesų (iš jų ir gamybos procesų) visumą.
Iš esmės technologija reiškia produktyviųjų žinių visumą, kuria remiantis tampa galima tikslinga praktinė veikla, transformuojanti išteklius į reikiamus procesus, produktus ar paslaugas. Terminas „technologija“ kilo iš graikų kalbos žodžio τεχνολογία – τέχνη „menas, amatas“ + λογία „sąvoka, mokslas“.
XXI a. techologija suprantama kaip produktyviųjų žinių organizavimas siekiant praktinių tikslų.
Žmonės technologiją pradėjo naudoti dar priešistoriniais laikais, kai iš gamtinių išteklių sukūrė pirmuosius paprastus įrankius – titnaginius grandiklius, peilius, ietis, vėliau – odinius ir kailinius drabužius, palapines, akmeninius strėlių antgalius; papuošalus iš akmenų, kaulų, kriauklelių ir perlų. Svarbiausias priešistorinis žmonių atradimas – sugebėjimas kontroliuoti ugnį, padidino maisto atsargas, o vientiso medinio rato išradimas visiškai pakeitė požiūrį į transportą. Tokios technologijos, kaip globalusis ryšys telefonija ir televizija bei duomenų perdavimas ir internetas, sumažino fizinius komunikacijos atstumus ir suteikė žmonėms naujas bendravimo galimybes. Tačiau ne visa technologija naudojama taikiais tikslais: nuo seniausių laikų naikinamoji ginklų galia vis progresavo, kol kuoka virto branduoliniu ginklu.
Technologija įvairiais būdais pakeitė žmonių visuomenę ir jos gyvenamąją aplinką. Daugelyje pasaulio valstybių technologijos padėjo išplėtoti ekonomiką (galiausiai sukurdama šiandieninį globalizacijos procesą) ir sukūrė XXI a. žmonijos civilizacijai charakteringą gyvenimo kokybę. Dėl daugybės technologinių procesų atsirado ir nepageidaujamas šalutinis efektas – aplinkos užterštumas, Žemės išteklių išeikvojimas. Technologijų plėtra nuolat keičia civilizaciją ir iškelia naujas problemas gyvybės etikos, tokias kaip gyvybės klonavimas, eutanazija, abortai ir pan.
Technologijos esmė
thumb|right|200px|[[Spauda#Išradimas|Spausdinimo mašinos atsiradimas padėjo lengviau plisti mokslininkų ir politikų idėjoms, todėl kultūrinių technologijų pagalba, XVIII amžius pavadintas Apšvietos epocha, arba Proto amžiumi.]]
Technologija yra sąvoka, reiškianti žmogaus protinių ir fizinių pastangų (įgūdžių), jo turimų žinių bei sukurtų darbo įrankių (technikos) ir ekonominių išteklių visumą, pritaikomą kuriant materialų ar nematerialų objektą ar procesą. Technologijos – tai būdai ir priemonės sukurti norimą daiktą ar procesą. Egiptiečiai popierių gamindavo iš papirusinių viksvuolių šerdžių, pasitelkdami savo sukurtą papiruso apdirbimo technologiją; kelių ir daugiau daiktų naudojimu bei žmogaus žiniomis ir įgūdžiais pagrįsta gamybos procesų visuma, pavyzdžiui, medžio apdirbimo technologiją pirmiausia sudaro turima žaliava – mediena, antra, žmogaus turimi medienos apdirbimo įrankiai – paprastieji darbo įnagiai arba sunkiosios technikos mašinos, ir trečia – žmogaus teorinės ir praktinės žinios apie medžio apdirbimą. Kaip galutinis rezultatas vis tiek sukuriamas žmogui reikalingas daiktas – statybose naudojama apdirbta medžiaga, kurią galima naudoti kitiems gamybos procesams ir pagaminti kitus materialius objektus – popierių, baldus ir kt. Technologijas galima skirstyti įvairiais pjūviais. Technologijos tokiu būdu gali būti materialios ir nematerialios.
Materialiąsias technologijas sudaro pirmapradės ir daugiapradės technologijos. Pirmapradės technologijos produktai – tai pirmieji žmonių sukurti daiktai – paprastieji įnagiai ir primityvūs papuošalai, kuriems pagaminti prireikė tik žmogaus proto ir fizinių pastangų, paprastų medžiagų ir ne daugiau kaip vieno kito įrankio. Ugnies atradimas irgi yra priskiriamas prie pirmapradžių technologijų, tačiau vėliau, o šiandien ir dauguma išlikusių Lotynų Amerikos ir Afrikos genčių, žmonės ugnį išgaudavo lanku sukant lazdelę, įstatytą į medinį pagalį, taigi tolimesnis ugnies naudojimas tapo daugiapradis.
Daugiapradės materialiosios technologijos – tai visos žmogaus sukurtos technologijos, atsiradusios po pirmykščių pirmapradžių technologijų naudojimo. Daugiaprades technologijas sudaro (transporto, informacijos, komunikacijos, agrariniai, žmogaus buities ir laisvalaikio, maisto, statybų, mašinų gamybos, elektronikos, aplinkosaugos, metalurgijos, aviacijos ir kosmonautikos, kalnakasybos ir kt.) technologijos. Tokių technologijų techniniai produktai yra, pavyzdžiui, automobiliai, kompiuteriai, televizoriai, lėktuvai, kranai, kombainai, konservų dėžutės ir kt. Daugiapradė materialioji technologija – tai technologija, sukurta kitų technologijų ar technikos įrankių pagalba, remiantis žmogaus žįgūdžiais bei turimomis žaliavomis.
Nematerialias technologijas sudaro virtualioji kompiuterių programinė įranga, verslo, vadybos, politikos, teisėtvarkos, sporto, medicinos, žiniasklaidos, auklėjimo, mokymo metodai procesai ir sistemos.
Nicholas Carr knygoje „Seklumos“ siūlo kitą kategorinį skirstymo būdą. Tai gali būti technologijos:
Mokslas, inžinerija ir technologija
Mokslas yra sistemingas tyrinėjimo ar studijavimo procesas, kurio tikslas yra objektyvus pažinimas. Išspręsti mokslinę problemą reiškia įgyti daugiau objektyvių žinių ir įgauti gilesnį supratimą apie supančią aplinką ir jos reiškinius. Tik išvystę mokslinį pažinimą, žmonės galėjo savo sukauptas žinias panaudoti technologijoms sukurti, kad patenkintų savo kintančius poreikius.
Inžinerija – tai disciplina, pritaikanti žmogaus turimas fizikos, chemijos, matematikos ir biologijos žinias įvairiose praktinėse sferose, be kita ko, ir gamybos procesų bei technikos kūrime, derinime ir tobulinime. Taigi tik su inžinerijos pagalba, žmogus sugebėjo pritaikyti mokslo ir amato žinias, kad įvaldytų mašinų, įrengimų kūrimą ir naudojimą.
Filosofiniai technologijų aspektai
Filosofai, vertinantys technologijų įtaką žmonijos istorijai, sąlyginai gali būti suskirstyti į dvi kryptis - technologinius deterministus (pvz. Thorstein Veblen, Karl Marx) ir instrumentalistus (pvz. David Sarnoff, James Carey). Technologiniai deterministai teigia, kad technologijos yra istorijoje veikianti jėga, nepriklausanti nuo žmogaus valios. Anot jų, mes neturime pasirinkimo, naudoti ar ne ginklus, elektrą, internetą. Kraštutinis determinizmas teigia, kad mes (žmonės) esame tik tarpinė evoliucijos grandis, skirta kurti technologijas, kol jos nemoka daugintis pačios. Kai jos pradės daugintis pačios, mūsų jau nebereikės. Instrumentalistai priešingai, mano, kad technologijos tai tik negyvi įrankiai mūsų tikslams pasiekti ir tik nuo mūsų priklauso, kokį poveikį jie daro mūsų gyvenimui.
Technologijų istorija
Technologijos yra kintantis ir tobulėjantis civilizacijos pagrindas. Nuo seniausių laikų iki dabarties, žmonių sukurtos technologijos ir technika patobulėjo kelis tūkstančius kartų – buvo amžiai, kai žmogus stengėsi tik išgyventi, primityviais ginklais gindamasis nuo laukinių žvėrių ir neorganizuotai ieškodamas maisto; vėlesniais laikais žmonės evoliucionavo – padidėjo jų smegenys, taigi ir protingumas bei sumanumas – jie išrado efektyvesnius apsigynimo būdus, ėmė verstis žemdirbyste, prisijaukino kitus gyvūnus – pirmuosius naminius gyvulius – susikūrė sau pastogę, atrado amatus. Apie 4000 metų pr. m. e. Tigro ir Eufrato tarpupyje bei Nilo žemupyje atsirado pirmųjų žmonių civilizacijų užuomazgos – jos atstovai sukūrė pamatus daugiapradėms technologijoms, gyveno sąlyginai patogiai ir tenkino savo esminius poreikius.
Tobulėjant amatams, vystėsi ir technologijos – laikui bėgant, vienos būdavo užmirštamos, tačiau atsirasdavo naujos. Po pramoninio perversmo buvo išrasta daugybė naujų technologijų, sukurta modernesnė technika – visa tai labai pagerino valstybių ekonomiką. Tačiau didėjant žaliavų poreikiui, jos ėmė tarpusavyje konfliktuoti ir technologijas imta naudoti karinėje pramonėje – buvo kuriama karo technika, vėliau – masinio naikinimo ginklai. Tik dvidešimt pirmojo amžiaus pradžioje žmonija praktiškai sugrįžo prie vadinamųjų „taikių“ technologijų kūrimo.
Paleolito epocha (2,5 mln. – 10 tūkst. metų pr. m. e.)
Ankstyvieji žmonės akmeninius ir medinius įrankius pradėjo naudoti dėl evoliucijos proceso. Pirmieji žmonės išsivystė iš keliaujančių hominidų, jų smegenų masė sudarė maždaug vieną trečdalį šiuolaikinio žmogaus smegenų masės. Pirmųjų paprastų įrankių naudojimas išliko bemaž nepakitęs beveik per visą ankstyvąją žmonijos istoriją, bet prieš maždaug 50 tūkst. metų, kai, archeologų nuomone, atsirado kalba, viskas pasikeitė.
Akmeninių įrankių naudojimas
thumb|left|200px|Primityvi [[kapoklė]] thumb|left|150px|Kirviai iš [[Acheljanas|Acheljano periodo]]
Žmogaus protėviai naudojo akmeninius ir kitokius įrankius daug anksčiau, negu prieš 200 tūkst. metų pasirodė Homo sapiens. Ankstyviausias akmeninių įrankių kūrimo periodas vadinamas Olduvanu, kuriam priskiriamas laikas prieš maždaug 2,3 mln. metų. Olduvano laikotarpio pėdsakų rasta Etiopijoje, Didžiajame riftiniame slėnyje, datuojamų 2,5 mln. metų senumo. Akmens įrankių naudojimo laikotarpis vadinamas Paleolito epocha arba Senuoju akmens amžiumi, kuris apima visą žmonijos istoriją iki žemės ūkio atsiradimo prieš maždaug 12 tūkst. metų.
Akmeninio įrankio pasidirbdinimui buvo naudojami stiprūs akmenys, turintys ypatingų savybių, tokie kaip titnagas. Tokie akmenys būdavo apdirbami akmeniniu kūju, kol tapdavo aštrūs – tuomet jie praversdavo kaip kapoklės ar grandikliai. Šiais įrankiais medžiotojai-rankiotojai paruošdavo maistui skerdieną, nulupdavo gyvūno kailį, odą, primityviai apdirbdavo medieną, drožinėdavo papuošalus iš kaulų, medžio.
thumb|200px|Pirmykštis ugnies skeltuvas Pirmieji akmens įrankiai buvo grubūs, kartais atrodydavo tiesiog kaip uolos gabalas. Acheljano laikotarpiu, kuris prasidėjo prieš maždaug 1,65 mln. metų, atsirado naujų akmeninių įrankių, tokių kaip kirvis. Viduriniajame Paleolite, prieš maždaug 300 tūkst. metų, akmeniniai įrankiai buvo pradėti formuoti iš kelių aštrių arba bukų akmenų, surišant juos virve – taip sukuriant dar tobulesnius įnagius, o Vėlyvajame Paleolite, maždaug prieš 40 tūkst. metų, žmonės pradėjo naudoti sluoksniavimo techniką, kai medinių pagalių, kaulų ar gyvūnų ragų (dažniausiai elnio) pagalba, ypatingai smulkiai apdorodavo akmenį.
Ugnies atradimas
Ugnies, kaip paprasto energijos šaltinio, atradimas ir įvairiapusis panaudojimas tapo esminiu įvykiu technologijų istorijoje. Tiksli ugnies atradimo data nėra žinoma – jos atsiradimo įrodymu laikomi apdegę gyvūno kaulai, rasti Žmonijos lopšyje, leidžia manyti, jog ugnį žmonės pradėjo naudoti prieš milijoną metų; mokslininkai sutaria, kad Homo erectus ugnį kontroliavo tarp 500 tūkst. ir 400 tūkst. metų pr. m. e. Žmonės ugniai kurstyti naudojo medieną ir medžio anglis. Ugnies atradimas padidino žmogui valgomo maisto skaičių, be to, kepto maisto energetinė vertė yra kelis kartus didesnė nei žalio.
Žmogaus apranga ir būstas
Kita Paleolito epochos technologinė pažanga – žmogaus apsirengimas ir primityvus būstas; abiejų šių technologijų atsiradimas tiksliai nedatuojamas, tačiau šis įvykis tapo tiesiausiu keliu į žmonijos progresą. Paleolito epochos metu, žmogaus būstas tapo pažangesnis ir sudėtingesnis; anksčiau nei 380 tūkst. metų pr. m. e., žmonės statė paprastas trobeles iš šakų ir palapines iš žvėrių kailių. Apranga iš tų pačių kailių padėjo žmonėms pasklisti į šaltesnius regionus; 200 tūkst. metų pr. m. e. jie pradėjo migruoti iš Afrikos į kitus kontinentus, tokius kaip Eurazija.
Neolito epocha ir antikinė senovė (10 tūkst. – 300 m. e. metų)
thumb|250px|Neolito epochos eksponatų rinkinys: apyrankės, kirvio galvos, kaltai, poliruoti įrankiai.
Neolito epochoje arba Naujajame akmens amžiuje prasidėjo ypač spartus technologinis progresas. Išradęs poliruotus akmeninius kirvius žmogus ėmė didesniais mastais kirsti miškus ir sukurti ūkius. Žemės ūkio atsiradimas leido išmaitinti daugiau žmonių ir jie pamažu, iš medžiojančių ir rankiojančių klajoklių, tapo sėsliais žemdirbiais. Tuo pat metu žmonės pradėjo jaukinti laukinius žvėris, būrėsi į kaimus – juose, laikui bėgant, atsirado tam tikros srities specialistų – taip ėmė rastis amatai.
Didėjant žmonių skaičiui, specializuoto darbo jėgai, iš ankstyvųjų Neolito epochos kaimų atsirado pirmieji miestai, tokie kaip Urukas, ir pirmosios žmonijos istorijoje civilizacijos, tokios kaip Šumeras. Kas paskatino tokį žmonių judėjimą, nėra žinoma, tačiau manoma, jog tam turėjo įtakos amatų atsiradimas, didėjanti socialinių sluoksnių hierarchija, prekyba ir karai tarp kultūrų. Be to, norint įveikti gamtos iššūkius, reikėjo kolektyvinio žmonių darbo, statant užtvankas ir rezervuarus.
Bronius Dakanis
Bronius Dakanis (g. 1953 m. liepos 14 d. Ratkūnuose) – Lietuvos archeologijos ekspertas, archeologijos istorikas.
Biografija
1961–1964 m. mokėsi Norvaišių pradinėje mokykloje, 1964–1968 m. – Šiupylių aštuonmetėje mokykloje, 1971 m. baigė Gruzdžių vidurinę mokyklą. 1981 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete įgijo istoriko bei istorijos ir visuomeninės mokslų dėstytojo specialybę.
Nuo 1974 m. Paminklų restauravimo valdybos pagalbinis darbininkas, statybininkas, 1974 m. – Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos vyr. laborantas, 1974–1980 m. – vyr. mokslinis bendradarbis, 1980–1984 m. – vyr. metodininkas. 1991–1992 m. Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro direktoriaus pavaduotojas, 1992–2002 m. – Kultūros paveldo mokslinio centro (nuo 1995 m. Lietuvos kultūros paveldo centras) Archeologijos skyriaus viršininkas, 2002–2006 m. – direktoriaus pavaduotojas, Archeologijos paveldo instituto vadovas, nuo 2006 m. – Duomenų skyriaus vietų poskyrio vyriausiasis paminklotvarkininkas.
Valstybinės paminklosaugos komisijos Archeologijos pakomisės, iki 2006 m. Kultūros vertybių apsaugos departamento Mokslinės archeologijos komisijos narys. Taip pat – Lietuvos archeologijos draugijos narys.
Mokslinė veikla
1974–1995 m. kartu su kitais skyriaus darbuotojais išaiškinta 750 archeologinių paminklų. Archeologijos paminklų sąrašo 1977 m., 1980 m., 1981 m., 1982 m., 1984 m., 1987 m., 1988 m., 1992 m. tęsinių, „Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašo (1978–1990 m.)“, valstybinės reikšmės archeologijos objektų sąrašas sudarytojas. Parengtas archeologinės vietos tipinis apsaugos reglamentas „Nekilnojamosios kultūros vertybės (Kultūros paminklas)“. 1995–1996 m. į archeologijos vertybių sąrašą įrašyta 50 naujų objektų. Leidinių „Paminklų sąvadas“ ir „Kultūros paminklų enciklopedija“ mokslinis konsultantas, straipsnių autorius.
Tyrimų ir žvalgymų metu surastus radinius eksponavo parodose: Vilnius – 1975 m., 1996 m., Bergenas – 1991 m., Duisburgas – 1992 m., 1993 m., Regensburgas – 1993 m.
Numas
Numas, nomas (žem. nums) – pirmasis antžeminis žemaičių/lietuvių gyvenamasis pastatas, suręstas iš gulsčių rąstų, kuriame įrengtas atviras židinys. Numas atliko gyvenamojo pastato ir tvarto paskirtį, nes jame buvo laikomi gyvuliai.
Seniausias šio tipo namas su atvira ugniaviete buvo vienos patalpos, vėliau – daugiau patalpų. Numo sienos buvo suręstos iš gulsčių apvalių rastų, grindų ir lubų nebuvo, stogas šiaudinis, masyvus, keturšlaitės formos, pastogės plačios. Ugniavietė buvo namo viduryje ar kampe, kartais iškastoje duobėje, aplink apdėta akmenimis; ugniavietės viršuje esanti pakriautė saugojo stogą nuo kibirkščių, po pakriaute kabojo vąšas (kablys) katilui pakabinti. Dūmai iš numo išeidavo pro čiukurą (skylę namo gale) arba pro duris bei langus.
Nuo XVII a. jis pradėtas naudoti kaip vasaros virtuvė ir gyvulių tvartas, o gyvenamuoju pastatu Žemaitijoje tapo troba.
Ožkiniai (Punskas)
Ožkiniai (lenk. Oszkinie) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Kaimas yra apie 2 km į pietus nuo Punsko, apie 18 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 124 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Virš 90 % kaimo gyventojų yra lietuviai. Į kaimo teritoriją įjungtas Šilainės kaimelis. Punios, Seivų ir Meldinio ežerai su kaimo turizmo sodybomis. Geležinkelio linija Kaunas – Suvalkai.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Ožkiniuose rasti paleolito laikų žmonių gyvenimo pėdsakai. Kaimas žinomas nuo 1569 m. kaip Dubrauninkai, o Ožkiniais pradėtas vadintis XVIII a. antroje pusėje. 1642 m. turėjo 20 valakų. Spaudos draudimo metais vaikus mokė daraktorius. Po Pirmojo pasaulinio karo iš ūkininkų Oržakausko ir Šimanskio 300 margų dvarelį pasitraukusi iš Lietuvos nusipirko Mackievičių šeima. Jų sūnus pulkininkas Mečislovas Mackievičius kaip Lenkijos atstovas pasirašė Suvalkų sutartį, nustatančią demarkacinę liniją tarp abiejų valstybių. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Sovietų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 205 žmonės, iš kurių 5 lenkai ir 200 lietuvių.
Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų skyriai, choras. Per Antrąjį pasaulinį karą 35 % gyventojai buvo išvaryti į Lietuvą. 1944 m. užregistruoti 161 lietuvis ir 67 lenkai. Pokaryje įkurtas valstybinis ūkis. 1962 m. gegužės 12 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys, veikė Punsko bibliotekos filialas su lietuviškom ir lenkiškom knygomis. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Prie Seivų ežero įsikūrė Pramogų ir poilsio centras Šilainė, kur švenčiamos valsčiaus Joninės; Oninės; Duonos, medaus ir pieno šventės. Ožkiniuose pastatyta jotvingių-prūsų gyvenvietė, kuroje vyksta Gyvosios archeologijos dienos, švenčiamos Jorės šventės ir Mindauginės.
Pavadinimo kilmė
Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo lietuvių kalbos žodžio Ožka. Seniau kaimas vadinosi „Oškiniai“, tada jo pavadinimas buvo siejamas su beržų ošimu.
Pterozaurai
Pterozaurai (Pterosauria) – archozaurų būrys, išnykę skraidantieji ropliai. Tai pirmieji stuburiniai, persikėlę gyventi į orą. Atsirado vėlyvojo triaso laikotarpiu ir išnyko kartu su dauguma dinozaurų rūšių – kreidos periodo pabaigoje. Gali būti, kad pterozaurai ir dinozaurai turėjo bendrą protėvį.
Peterburgo dvasinė akademija
Sankt Peterburgo imperatoriškoji Romos katalikų dvasinė akademija – aukštoji katalikų bažnyčios mokykla, veikusi 1842–1918 m. Sankt Peterburge.
Istorija
Įsteigta Sankt Peterburge, kad Rusijos imperijos valdžia galėtų geriau kontroliuoti aukštųjų katalikų dvasininkų rengimą. Po 1863 m. sukilimo prie Sankt Peterburgo dvasinės akademijos 1867 m. prijungta Varšuvos Romos katalikų dvasinė akademija. Akademija 1885–1917 m. leido metraštį „Academia Caesare Romano–Catholica Ecclesiastica Petropolitana“. Uždaryta po Spalio perversmo.
Pterozaurai
Kūno sandara
Įvairios rūšys turėjo įvairių formų snapus, dažnai net labai neįtikėtinos išvaizdos – nuo buko dimorfodonto snapo iki gana sudėtingo tapejaros snapo su daug įdubimų ir iškilimų. Kai kurie pterozaurai, kaip pteranodonas ar tapejara, ant pakaušio turėjo keistą galvos kaulo pratęsimą.
Peterburgo dvasinė akademija
Asmenybės
Antanas Pranciškus Audzevičius (1880–1884 m. rektorius), Antanas Baranauskas, Aleksandras Kazimieras Beresnevičius (1860–1865 m. rektorius), Adomas Dambrauskas-Jakštas, Blažiejus Česnys, Aleksandras Grigaitis, Pranciškus Karevičius, Maironis, Justinas Bonaventūra Pranaitis, Jonas Radavičius, Motiejus Valančius