cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Delio sultonatas
Visuomenė ir kultūra
thumb|Delio sultonato monetos Delio sultonatas buvo administruojamas per provincijas (sarkar) ir rajonus (parganas). Jame buvo sukurta tam laikui pažangi ekonominė sistema, kalti pinigai.
Nors sultonatas buvo musulmoniškas, jame laikytasi šarijos įstatymų, jame klestėjo religinė laisvė, o kitatikiai buvo toleruojami, kol mokėdavo džazijos mokestį. Sultonato laikais formavosi indų-musulmonų kultūrų liejimasis, labiausiai suklestėjęs Mogolų dinastijoje.
Džuangologija
thumb|Džuangologijos gimtinė – [[Guangsi pedagoginio universiteto]] Džuangologija (džuangų kalba: Hagcueŋь/Hagcuengh; ) – etninė akademinė disciplina, užsiimanti džuangų istorijos, kalbų ir kultūrų tyrimais. Dabar dar vadinama Džuangai studijomis. Džuangologiją iš esmės galima laikyti skėtine sąvoka, kuri daugelį kitų mokslų (kultūrinė ir socialinė antropologija, kalbotyra, filologija, istorija, religijotyra ir t. t.) metodų taiko šiam regionui tirti.
Džuangais save vadinantys mokslininkai paprastai didelį dėmesį skiria džuangų kalbų mokėjimui, ypač klasikinių. Šių kalbų bei filologijos metodų mokėjimas dažnai laikomas būtina sąlyga iš džuangologijos tyrimams. Kaip akademinė disciplina ėmė formuotis XX ir amžiaus sandūroje, žymus kinų istorikas Huang Sianfan(1899-1982) buvo laikomas džuangologijas tėvas.
Liublino universitetas
thumb|260px|Liublino universiteto bažnyčia Liublino katalikiškasis Jono Pauliaus II universitetas – nevalstybinė katalikiška aukštoji mokykla Liubline. Apie 20 000 studentų. Pagal Lenkijos aukštųjų mokyklų reitingą užima 8 vietą, o tarp ekonominių ir pedagoginių mokyklų užima 6 vietą.
Istorija
Liublino universitetas įkurtas 1918 m., iki 1928 m. Liublino universitetas, iki 2005 m. Liublino katalikiškasis universitetas. Nuo 1938 m. teikia mokslinius laipsnius ir vardus. Vokietijos okupacijos metais (1939–1944 m. universitetas veikė pogrindyje, slaptos studentų grupės buvo Liubline, Varšuvoje ir Kelcuose. Universitete dėstė Karolis Voityla. Nuo 1993 m. iš dalies finansuojamas valstybės. Universitete susikūrė Liublino neotomistinė krikščioniškosios filosofijos mokykla.
Struktūra
Prie universiteto veikia Liublino katalikų universiteto mokslinė draugija, leidžianti universiteto profesorių veikalus, mokslinių darbų rinkinius, Katalikų enciklopediją (Encyklopedia katolicka, iki 2006 m. 11 t.), draugijos skyrių kasmetinius teminius tęstinius leidinius ir kt. Iš viso išleido daugiau kaip 2000 leidinių.
Nuo 2001 m. Liublino universitetas turi mokslinio, pedagoginio, kultūrinio ir dvasinio bendradarbiavimo su Vytauto Didžiojo universitetu sutartį, pagal ją vykdo dėstytojų ir studentų mainų programą.
Lietuvos liberalų sąjunga
thumb|right|200px|Sąjungos logotipas [[2001 m.]] Lietuvos liberalų sąjunga, LLS – Lietuvos dešinioji politinė partija, veikusi 1990–2002 m.
Istorija
1990 m. Vilniaus universitete veikė liberalų klubas, kuriame studentai ir dėstytojai diskutuodavo politikos klausimais. Kaune įsikūrė klubas „Liberalija“. 1990 m. birželio 21 d. Liberalų klube susibūrė Liberalų sąjungos iniciatyvinė grupė. Pagrindinė LLS steigėjus vienijusi mintis – kad Tėvynės laisvė yra tik prielaida asmens laisvei užtikrinti. Dauguma LLS steigėjų prieš tai aktyviai dalyvavo Sąjūdžio veikloje.
1990 m. lapkričio 24-25 d. Vilniuje vyko steigiamasis Liberalų sąjungos kongresas, pirmininku išrinktas filosofas Vytautas Radžvilas. 1991 m. gegužės 8 d. Lietuvos Respublikos Aukščiausioje Taryboje įsikūrė dešimties deputatų liberalų frakcija. Į ją įėjo Kęstutis Glaveckas, Vytautas Kvietkauskas, Bronislovas Lubys, Rimvydas Valatka, Eduardas Vilkas ir kiti. Nors frakcija viešai deklaravo pritarimą LLS programiniams principams, ji nebuvo atskaitinga partijai, veikė savarankiškai, todėl neretai kildavo nesutarimų su partijos vadovybe. Frakcija veikė vadinamosios „naujosios daugumos“ Aukščiausiojoje Taryboje sudėtyje ir sulaukė aršios V. Landsbergio-G. Vagnoriaus vadovautos AT dalies kritikos. Tuo pat metu prasidėjo konkurencija su besisteigiančiu Centro judėjimu.
1992 m. Seimo rinkimuose LLS surinko 2.1 % balsų ir neiškovojo nė vienos vietos. Po tokių rezultatų atsistatydino partijos pirmininkas V. Radžvilas. Ieškodama potencialaus elektorato, partija atsigręžė į verslininkus. 1993 m. sausio kongrese priimta deklaracija „Dėl prioritetinių partijos vystymo krypčių“ numatė kurti „vakarietiško tipo dešiniąją partiją, besiremiančią į verslininkus, laisvųjų profesijų ir kitus ekonomiškai savarankiškus sluoksnius bei jų organizacijas“. Buvo mezgami ryšiai su asocijuotomis verslo struktūromis, partijos pirmininku tapo verslininkas Šarūnas Davainis, o vėliau - Ginutis Vencius. Po 1995 metų pavasario nesėkmingų savivaldybių rinkimų nematydamas perspektyvų, tuometinis partijos aktyvas siekė susijungti su Lietuvos centro sąjunga, kita dalis partijos narių, tarp jų ir buvęs pirmininkas Vytautas Radžvilas, pasitraukė iš partijos.
1996 m. sausio mėn. partijos pirmininku išrinktas Eugenijus Gentvilas. 1996 m. į Seimą buvo išrinktas liberalai Kęstutis Trapikas, Alvydas Medalinskas ir Virginijus Martišauskas įkūrė Liberalių reformų frakciją, bet V. Martišauskui ir K. Trapikui perėjus pas centristus, frakcija suiro.
1997 m. savivaldybių rinkimuose LLS laimėjo 54 vietas savivaldybių tarybose aštuoniolikoje savivaldybių, Klaipėdos ir Švenčionių merų postus, dalyvavo Vilniaus miesto Tarybos valdančiojoje koalicijoje.
1999 m. gruodžio 4 d. neeiliniame Liberalų sąjungos kongrese buvo pakeisti partijos įstatai. Su 50 savo šalininkų, buvusių konservatorių, į partiją įstojęs Rolandas Paksas buvo išrinktas Lietuvos liberalų sąjungos pirmininku. Pirmuoju pavaduotoju tapo Eugenijus Gentvilas, pavaduotojais – Dalia Kutraitė, Artūras Zuokas, A. Medalinskas. LLS programos metmenys buvo papildyti bendruomenės ir tradicijos kategorijomis, siekiant ateityje remtis bendrais klasikinio liberalizmo ir konservatizmo pagrindais.
2000 m. kovo 19 d. savivaldybių tarybų rinkimuose partija laimėjo 166 savivaldybių tarybų mandatus ir iškovojo galimybę dalyvauti daugelio šalies miestų ir rajonų savivaldybių valdyme. Liberalų sąjungos nariai buvo išrinkti Vilniaus, Klaipėdos, Visagino, Palangos, Plungės, Kaišiadorių, o vėliau ir Anykščių merais.
Sėkmingi buvo 2000 m. spalio 8 d. vykę Seimo rinkimai. Daugiamandatėje rinkimų apygardoje Liberalų sąjunga iškovojo 15, o vienmandatėse apygardose – 18 mandatų. Liberalai Seime sudarė antrą pagal dydį 33 narių frakciją. Liberalų sąjunga kartu su trečiąją vietą rinkimuose iškovojusia Naująja sąjunga (socialliberalais), Lietuvos centro sąjunga, Moderniųjų krikščionių demokratų sąjunga ir Lietuvos lenkų rinkimų akcija sudarė koalicinę Vyriausybę. Liberalų sąjungos pirmininkas R. Paksas 2000 m. spalio 27 d. tapo premjeru. Liberalai į Vyriausybę taip pat delegavo 7 ministrus. Jonas Lionginas paskirtas finansų ministru, Eugenijus Maldeikis – ūkio ministru, Gintaras Striaukas – susisiekimo ministru, Linas Linkevičius – krašto apsaugos ministru, Gintautas Kėvišas – kultūros ministru, Gintautas Bartkus – teisingumo ministru, Henrikas Žukauskas – aplinkos ministru. Seimo Liberalų frakcijos seniūne tapo D. Kutraitė-Giedraitienė. 2001 m. vasario mėn. atsistatydinus E. Maldeikiui, Liberalų sąjungos pirmininko pavaduotojas E. Gentvilas pasitraukė iš Klaipėdos mero pareigų ir tapo ūkio ministru.
Tačiau 2001 m. birželio 20 d., koalicijos partneriui Naujajai sąjungai atšaukus iš Vyriausybės savo deleguotus ministrus, premjeras R. Paksas buvo priverstas atsistatydinti. Respublikos Prezidentas Valdas Adamkus laikinai vadovauti Ministrų kabinetui pavedė ūkio ministrui ir Liberalų sąjungos pirmininko pavaduotojui E. Gentvilui. Tačiau liberalams nepasisekė suformuoti naujos Vyriausybės ir Prezidentas V. Adamkus Vyriausybę formuoti pavedė Lietuvos socialdemokratų partijos pirmininkui Algirdui Mykolui Brazauskui.
2001 m. liepos 12 d. Ministro pirmininko pareigas pradėjo eiti A. M. Brazauskas, o naująją Vyriausybę sudarė socialdemokratai ir Naujoji sąjunga. Liberalų frakcija Seime pasiskelbė opozicine, jos seniūnu tapo R. Paksas.
2001 m. rugsėjo 5 d., daugumai Liberalų sąjungos tarybos narių pareiškus nepasitikėjimą, R. Paksas ir jo vadovaujama LLS valdyba atsistatydino. 2001 m. spalio 27 d. kongrese Panevėžyje Liberalų sąjungos pirmininku išrinktas E. Gentvilas. Jo pirmuoju pavaduotoju tapo R. Paksas, pavaduotojais patvirtinti Seimo vicepirmininkas Gintaras Steponavičius, Vilniaus meras A. Zuokas ir Seimo Liberalų frakcijos seniūno pavaduotojas Klemensas Rimšelis. Po kongreso R. Paksas atsistatydino iš Liberalų frakcijos seniūno pareigų. Jį šiame poste pakeitė G. Steponavičius.
2001 m. gruodžio 21 d. R. Paksas ir 10 Seimo narių (E. Maldeikis, D. Kutraitė-Giedraitienė, J. Lionginas, Dailis Alfonsas Barakauskas, Egidijus Skarbalius, Jūratė Juozaitienė, Vladas Žalnerauskas, H. Žukauskas, Juozas Raistenskis ir Vytautas Lapėnas) pasitraukė iš Liberalų frakcijos Seime. 2002 m. sausio mėn. dalis šių Seimo narių išstojo iš LLS, kiti buvo pašalinti už elgesį, nesuderinamą su Sąjungos tikslais ir įstatais. 2002 m. balandžio 10 d. Seimo Liberalų frakcijos seniūnu išrinktas Eligijus Masiulis.
2002 m. balandžio 20 d. Liberalų sąjungos pirmininkas E. Gentvilas partijos kongrese patvirtintas LLS kandidatu į Lietuvos Respublikos Prezidentus. Pirmuoju LLS pirmininko pavaduotoju patvirtintas Vilniaus meras A. Zuokas, o pirmininko pavaduotoju – Šiaulių liberalų lyderis Arvydas Salda. Prasidėjo suartėjimas su žymia dalimi Lietuvos centro sąjungos narių ir buvo nutarta abi partijas sujungti. Prie naujosios partijos prisijungė ir modernieji krikščionys demokratai.
Ideologija
Liberalų sąjungos steigėjų manifeste rašoma: „Valstybinė nepriklausomybė – ne savitikslis, bet priemonė asmens nepriklausomybei nuo savivalės valstybėje užtikrinti. Toji valstybės galia – tai jos sugebėjimas užtikrinti lygias savo piliečių laisves. Įstatyminė tvarka – tai priemonė kiekvieno laisvei apginti. Vienintelė teisėta valdžios monopolija – tai jos piliečių įstatyminė apsauga nuo prievartos. Tai daugiausia ir geriausia, ką valstybė gali duoti savo piliečiams“.
1996 m. priėmus naują partijos rinkimų programą, prasidėjo naujas LLS raidos etapas.
„Mes siūlome universalias vertybes, kurios yra priimtinos kiekvienam – darbo vietas kuriančiam ir darbo ieškančiam, dirbančiam ir besimokančiam. Mes tiesiog tikime žmogumi ir jo galiomis“, – buvo rašoma LLS programinėse nuostatose.
Nuorodos
Partijos tinklalapis 2000 m.
Akmuo, žirklės, popierius
Šis žaidimas žinomas daugelyje šalių. Kartais naudojamas išrinkti kokį nors asmenį ar tikslą (kitais atvejais metama moneta, traukiamas šiaudas ir t. t.).
Žaidimo taisyklės
Žaidėjai kartu skaičiuoja: „Akmuo… Žirklės… Popierius… Vienas… Du… Trys…“ tuo pačiu metu mojuoja kumščiais. Sakant „Trys“ kartu viena ranka parodoma viena iš trijų ženklų: akmuo, žirklės ar popierius, kaip parodyta paveikslėlyje.
Laimėtojas nustatomas pagal žaidimo taisykles: Jei žaidėjai parodo vienodus ženklus, tai laikoma lygiosiomis ir žaidžiama iš naujo.
Klasikiniame variante žaidžiama po du, bet žaidimas galimas ir esant didesniam dalyvių skaičiui. Tada lygiosiomis laikoma situacija, kai du žaidėjai vienu metu parodė „akmenį“ arba „žirkles“ arba „popierių“.
Istorija
Žaidimas išrastas Kinijoje. Pagal knygą Wǔzázǔ (五雜俎 arba 五雜組) parašyta Xiè Zhàozhì (謝肇淛) vėlyvuoju Dinastijos Min laikotarpiu, šį žaidimą žaidė karininkai vėlyvuoju Dinastijos Han laikotarpiu, tais laikais buvo vadinamas shǒushìlìng (手勢令), kuris pripažįstamas kaip ekvivalentas dabartiniam žaidimui „Akmuo, žirklės, popierius“. Shǒushìlìng gali būti išverstas kaip „komandos rankomis“.
Iki kontaktų su Azija jokių šio žaidimo paminėjimų vakarų Europoje nėra. Vakarų rašytojai XIX a. gale apie jį užsimena, kaip apie azijietišką žaidimą.
Papildomai
Žaidimas kartais minimas kaip matematinio tranzityvumo nebuvimo pavyzdys.
Nežiūrint to, kad žaidimo baigtis rodosi atsitiktinė, esant įgūdžiams žaidimo baigtį galima nuspėti.Po kelių žaidimų galima numatyti kai kuriuos neatsitiktinius principus ir varžovų elgesį.
Rengiami šio žaidimo pasauliniai čempionatai, kurių metu varžomasi dėl solidaus prizo ir jų baigtis aprašoma spaudoje. Yra tarptautinė šio žaidimo federacija ir oficialios varžybų taisyklės.
Permėje ir Permės srityje šitas žaidimas vadinamas „Bu-Ce-Fa“: žaidžiant vietoj „vienas… du… trys…“ sakoma „Bu… Ce… Fa…“
Kartais vietoj akmens ženklo naudojamas šulinio ženklas. Laikoma, kad žirklės krentą į šulinį, bet šulinį dengia popierius.
Reichstagas (institucija)
Reichstagas ( < Reich – valstybė, imperija + Tag – susirinkimas, taryba) – Šventosios Romos imperijos, Šiaurės Vokietijos konfederacijos ir Vokietijos parlamento, bei pastato Berlyne, kuriame dirbo Vokietijos parlamentas, pavadinimas.
Pavadinimas Reichstag kilęs nuo vokiečių kalbos žodžių Reich – valstybė ir Tag – susirinkimas. Žodis Tag tiesiogine prasme reiškia diena, o šia prasme pradėtas naudoti šnekamojoje kalboje dar Karolio Didžiojo laikais, išreiškiant dieną, kai šaukiamas svarbus pasitarimas. Pirmą kartą minimas nuo 802 m. – Acheno reichstage buvo pagarsinta Saksų teisė.
1806 m. žlugus imperijai terminas Reichstagas vėl pradėtas naudoti 1849 m. Frankfurto konstitucijoje. 1867–1871 m. taip vadinosi Šiaurės Vokietijos konfederacijos parlamentas, vėliau – Vokietijos imperijos parlamentas.
Įvairiais laikotarpiais Reichstagą sudarydavo 300–400 deputatų. Iš pradžių juos rinko 25 sukakę vyrai trejiems, nuo 1888 m. – penkeriems metams. Deputatai turėjo neliečiamybę. Nuo 1919 m. Reichstagui buvo atskaitingas reichskancleris. 1930 m. remiantis nepaprastosios padėties įstatymu Reichstago valdžią faktiškai nustelbė prezidentas. 1933 m. reichskancleriu tapus A. Hitleriui Reichstagas pamažu neteko išimtinės įstatymų leidybos teisės, liko daugiau ceremonine institucija. Paskutinė Reichstago sesija įvyko 1942 m. 04 26.
Į Reichstagą buvo išrinkta ir lietuvių (1898–1901 Jonas Smalakys).
Miškatundrė
thumb|250px|Miškatundrė [[Norilskas|Norilsko apylinkėse]]
Miškatundrė – subarktinėje klimato juostoje plytinti gamtinė sritis. Tai tarpinė zona tarp bemiškės tundros ir spygliuočių miškų. Būdingi kreivi retmiškiai (daugiausia auga upių slėniuose), besikaitaliojantys su krūmynais ir bemiškiais plotais. Šiaurės Amerikoje miškatundrės juosta 30-300 km pločio, Eurazijoje driekiasi nuo Kolos pusiasalio iki Indigirkos baseino, o toliau rytuose – fragmentiškai. Nepaisant negausaus kritulių kiekio (200–350 mm) miškatundrėje būdinga didelė paviršiaus drėgmė, daug ežerų ir pelkių.
Liepą vidutinė temperatūra siekia 10-12 °C, sausį priklausomai nuo jūrinio klimato įtakos – nuo -10 °C iki -40 °C. Išplitęs amžinas įšalas. Dirvožemiai durpiniai-glėjiniai, pelkiniai-glėjiniai, miškingesniuose plotuose – glėjiniai pilkžemiai.
Miškatundrės juosta eina platuminė miškų riba, todėl joje auga patys atspariausi rūsčiam klimatui medžiai. Šiaurės Amerikos miškatundrėse būdingi beržai keružiai, arktiniai karklai, juodosios ir baltosios eglės, vakaruose – balzaminiai kėniai. Kolos pusiasalyje paplitę karpotieji beržai, toliau iki Uralo – paprastosios eglės. Sibiro miškatundrėse auga eglės, sibiriniai maumedžiai, už Putorano plynaukštės – daūriniai maumedžiai, beržai keružiai, Kajandero maumedžiai, alksniai, o pačiuose rytuose – žemosios pušys.
Miškatundrėje būdingi tiek taigos, tiek tundros gyvūnai. Todėl čia gausu įvairių paukščių, šiaurės elnių, lemingų, tačiau miškinguose plotuose galima sutikti stambiųjų taigos žinduolių.
Didysis Krypnas
Kripno Velkiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krypno valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietus nuo Kripno, apie 16 km į pietus nuo Monkų ir apie 27 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Aktyvios darbo rinkos politikos priemonės
Aktyvios darbo rinkos politikos priemonės – darbo rinkos politikos priemonės, kuriomis siekiama padėti darbo ieškantiems asmenims padidinti jų užimtumo galimybes ir derinti darbo pasiūlą ir paklausą (LR užimtumo rėmimo įstatymo 2 str. 1 d.).
Rūšys
Aktyvios darbo rinkos politikos priemones sudaro (LR URĮ 22 str.):
Butkeliai (Zarasai)
Butkeliai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Dusetų, Svaituto ežero šiauriniame ir šiaurytiniame krante.
Istorija
Vietovė paminėta 1607 m. Padusetės dvaro valdytojo Vasilijaus Druckio-Ozereckio valdų inventoriuje. Pradžioje buvo dviejų Žegunių dūmos (sodybos), nuo kurių įsivystė Butkelių kaimas. Rytinėje kaimo pusėje yra senos nelaidojamos kapinės, išlikę keletas nuvirtusių granitinių paminklų.
1914 m. išsiskirstė viensėdžiais. 1923 m. kaime buvo 16 sodybų su 90 gyventojų.
1924–1972 m. veikė pradinė mokykla, vedėjais buvo: Marija Stauskaitė-Zaleckienė, Jurgis Baltrūnas, Ona Reinytė, Alfonsas Pranckūnas, Antanas Guntulis, Elena Lašaitė-Skurkienė, Adelė Raugienė, Vilius Jasiūnas, Bronė Kuzmienė, Birutė Bakanavičienė, Adelė Silivanovienė ir Janina Savičiutė.
Žymūs žmonės
Kaime gimė ir augo kunigai Antanas ir Norbertas Budzilai, Antanas Čiegis, Jeronimas Stalemėkas, Lietuvos kariuomenės kapitonas Jonas Budzilas, majoras Balys Raugas (Čikagoje leisto žurnalo „Karys“ redaktorius), tarpukario Lietuvos karininkai: jūrininkas ltn. Jonas Guntulis ir inžinierius ltn. Justinas Guntulis, rašytoja, 15 apysakų ir romanų autorė Regina Guntulytė-Rutkauskienė.
Medžialaukis (Vilnius)
Medžialaukis – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Nemenčinės.
Mika diskografija
thumb|right|225px|[[Mika koncerte Belgijoje 2009 m. rugsėjo mėn.]]
Mika - libaniečių kilmės britų dainininkas, kuris išleido 2 studijinius albumus, 1 koncertinį albumą, 2 mini albumus, 10 singlų bei 11 vaizdo klipų. Debiutinis atlikėjo albumas „Life In Cartoon Motion“ susilaukė tokio didelio pasisekimo, kad Did. Britanijoje, kurioje pakilo į 1-ą albumų topo poziciją, tapo 5 kartus platininiu, o pasaulyje buvo parduotas apie 5,6 milijono tiražu. 2007 m. atlikėjas per „World Music Awards“ apdovanojimus buvo pripažintas Pasaulio perkamiausiu debiutantu, Pasaulio perkamiausiu britų atlikėju bei Pasaulio perkamiausiu pop/roko atlikėju.
Filmų takelių dainos
thumb|right|225px|[[Mika - „Glastonbury“ muzikos festivalyje 2007 m.]] Mikos dainos buvo panaudotos Holivudo filmuose, TV serialuose, realybės šou laidose, reklamose ir pan.
Demo versijos
Oficialiai neišleistos ar atliktos per koncertus Mikos dainos.
Dainius Budrys
Dainius Budrys (g. 1976 m. rugpjūčio 16 d. Klaipėdoje) – Lietuvos ekonomistas, politinis veikėjas.
Biografija
1994 m. baigė Klaipėdos „Varpo“ vidurinę mokyklą, įstojo į Klaipėdos universitetą, baigęs įgijo ekonomikos mokslų bakalauro, o 2000 m. – verslo vadybos magistro laipsnį.
1998–2000 m. SPAB „Klaipėdos vanduo“ priežiūros planavimo grupės vadovas. Pagal bendradarbiavimo programą stažavo Malmės vandens tiekimo įmonėje. 2000–2003 m. UAB „Ekovalda“ (RIMI LIETUVA) prekybos centrų direktorius. Nuo 2003 m. tarptautinės kompanijos AVECGROUP Lietuvos padalinio UAB „Avec Lit“ komercijos direktorius, UAB „VIDEOZOUNDS“ bendrasavininkis ir direktorius.
2008–2012 m. Seimo narys, Ekonomikos komiteto pirmininkas.
2014–2017 m. UAB „Rail Baltica statyba” direktorius. Įmonė atstovauja Lietuvos pusę bendroje Baltijos šalių įmonėje „RB Rail AS”, kuri yra atsakinga už projekto „Rail Baltica” įgyvendinimo koordinavimą. Nuo 2018 m. MB „Dūminė laboratorija” direktorius.
Lietuvos tinklinio federacijos garbės prezidentas, laisvalaikiu žaidžia futbolą sostinės klube „Prelegentai“.
Moka anglų ir rusų kalbas.
Liudas Lizaveras
Liudas Kęstutis Lizaveras (1934 m. rugpjūčio 19 d. Gruzdžių miestelyje, Šiaulių raj. – 2005 m. gegužės 1 d. Šiauliuose) – agrarinių mokslų daktaras.
Biografija
Agrarinių mokslų daktaras Liudas Kęstutis Lizaveras gimė 1934 m. rugpjūčio mėn. 19 d. Šiaulių rajone, Gruzdžių miestelyje. 1953 m. baigė Gruzdžių vidurinę mokyklą, 1958 m. – Lietuvos veterinarijos akademijos Veterinarijos fakultetą. Nuo 1958 m. iki pat išėjimo į užtarnautą poilsį 2000 m. L. Lizaveras dirbo Gyvulininkystės institute Baisogaloje, iš pradžių Paukštininkystės, Zoohigienos skyriuose, vėliau Galvijininkystės organizavimo sektoriuje vyresniuoju mokslo darbuotoju. 1966 metais apgynė žemės ūkio kandidato disertaciją „Viščiukų auginimas ir vištų laikymas ant gilaus ir keičiamo durpių kraiko Lietuvos TSR sąlygomis“. 2002 metais išsikėlė gyventi į Šiaulius.
Didysis geizeris
thumb|Didžiojo geizerio išsiveržimas thumb|Didysis geizeris Didysis geizeris – aukščiausias geizeris pasaulyje, esantis Jeloustouno nacionaliniame parke. Taip geizerį pavadino dr. F. V. Hayden 1871 metais. Įsiveržimo metu geizerio fontanas pasiekia 60 m aukštį. Didysis išsiveržia kas 7-15 valandų, o pats išsiveržimas trunka 9-12 minučių ir būna 1-4 pliūpsniai.
Liudas Lizaveras
Biografija
Dirbo paukščių, galvijų laikymo, galvijininkystės organizavimo srityse.
Kashiwa Reysol
„Kashiwa Reysol“ – Japonijos futbolo klubas iš Kašivos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1940 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 6 d.
Juostinas (upė)
Vandenvardis kildinamas nuo žodžių juosta (dėl „juostiškos“ upės vagos) bei juosti („supti, rišti aplinkui“).
Puerto Ordasas
Puerto Ordasas  – miestas Venesueloje, Bolivaro valstijoje, prie Karoni ir Orinoko upių santakos, drauge su San Feliksu sudarantis Siudad Guajaną. ~600 tūkst. gyventojų. Puerto Ordase yra Makagvos hidroelektrinė ant Karoni upės, iš čia taip pat kontroliuojamos kitos elektrinės ant šios upės. Svarbus aliuminio ir geležies metalurgijos pramonės centras. Yra 4 universitetai. Turistinis centras (Ljovisnos krioklys, kelionės į Kanaimos nac. parką, Orinoko deltą).
Istorija
1961 m. įkurtas Puerto Ordasas išsiskiria kad vystėsi planingai. Gausu žaliųjų zonų, gyventojai gyvena užmiesčio kvartaluose, sutvarkyta transporto sistema.
Aukuras
Aukuras – aukojimui ir kitoms kulto apeigoms skirtas akmuo arba žemės kauburys. Jame buvo kūrenama amžinoji ugnis ir aukojamos aukos, apeiginis gėrimas, smilkomos kvapiosios žolės.
Baltų aukurai
thumb|250px|Aukuras ant Rambyno kalno
Apie baltų aukurų akmenis aprašyta P. Dusburgiečio, J. Dlugošo šaltiniuose. Akmeninių aukurų randama daugelyje Lietuvos vietų (Pakruojo, Ukmergės, Utenos, Skuodo, Šiaulių, Vilkaviškio ir kt. rajonuose).
Reikšmė
Ant aukuro buvo kūrenama amžinoji ugnis, smilkomos kvapiosios žolės, aukojamos aukos: apeiginis gėrimas, javai, gyvuliai, kartais aukojimui degindavo ir žmones, dažniausiai – priešus. Ugnis, aukuras ir žolininkas pagoniškame pasaulyje buvo vientisa jungtis.
Kad amžinoji ugnis aukure neužgęstų, ją prižiūrėjo vaidilutės, o apeigas vykdydavo kriviai.
Aukurai buvo įrengiami alkose (alkavietėse). Dažnai tai buvo akmenys su įdubimu viduryje. Seniausi aukurai buvo akmenys arba žemės kauburėliai. Vėlesni rasti aukurai sudėlioti iš tašytų cilindro pavidalo akmenų (iki 1 cm skersmens ir 1 m aukščio) su viršutinėje dalyje iškaltu plokščiadugniu dubeniu (50 cm skersmens ir 10 cm gylio).
Netoli aukurų randama 1-1,5 m skersmens duobių, dažnai grįstų akmenimis, kuriose degė šventoji ugnis. Kulto akmenys turėjo skirtis nuo paprastų. Jie galėjo būti išmarginti ornamentais pačios gamtos. Žmonės ant jų iškaldavo įvairius dangaus kūnų simbolius. Manoma, kad aukojimui buvo naudojami akmenys su iškaltomis žmogaus ar gyvulio pėdomis ir vadinami laumių stalu, velnio sostu ir pan. Po Mosėdžio pelkyne surastu akmeniu buvo pelenų, puodų šukių.
Krikščionybė
Įvedus krikščionybę, aukurų akmenys ir toliau buvo labai gerbiami ir nepamiršti. Kai kurie buvo įmūryti į bažnyčių pamatus ar sienas.
Legendos
Ne viename istoriniame šaltinyje minimas aukų akmuo ant Rambyno kalno. Žinoma, kad jo paviršius buvo plokščias, o pats akmuo – 15 uolekčių apimties. Legendos byloja, kad ''„laimė tol nepaliksianti šio krašto, kol akmuo stovės ir kalnas po juo“. O jei svetimšalio ranka prisilies prie šio akmens, prasmegsiąs kalnas Nemuno gelmėse.''
Laisvasis turinys
Laisvasis turinys ( - „atvirasis turinys“) – medžiaga (garsinė, vaizdinė, nuotraukos ir kt.), kurios laisvo platinimo galimybė yra preziumuojama.
Dažnai yra įtraukiama sąlyga, kad kūrinio pakeitimai yra leidžiami. Laisvojo turinio koncepcija – priešingybė intelektinės nuosavybės teorijai, kuriai priklauso gina autorių teisė, gretutinė teisė, nustatanti griežtas kūrinio naudojimo ir platinimo sąlygas.
Idėja
Laisvojo turinio kūriniai remiasi idėja, kad kūrinio platinimo ribojimas nesuderinamas su kūrybos prigimtimi, kuriai būdinga laisvė, nevaržomumas, be to bet koks draudimas apriboja kartu ir idėjų, žinių ir kitų intelektinių, dvasinių vertybių mainus bei įsitvirtinimą.
Terminas Open Content paplito David Wiley „Atvirojo turinio iniciatyvos“ dėka, jos metu buvo pristatytos 1998 m. „Open Content“ licencija, 1999 m. „Open Publication“ licencija.
Esna
Esna (, 🇬🇷) – Egipto miestas vakariniame Nilo krante apie 55 km į šiaurę nuo Luksoro. Apie 30 tūkst. gyventojų.
Senovės Egipto laikais buvo žinoma kaip Junet (jwnyt) arba Senet (snt) ir buvo 3-ojo nomo administracinis centras (juo tapo sunykus gretimam Nechenui). Jame ypač garbintos dievybės Neitė ir Chnumas, dėl to miestas dar vadintas "Chnumo sostu". Graikų laikais buvo žinomas kaip Latopolis, o koptai jį vadino Sne, iš ko ir kilo dabartinis arabiškas pavadinimas.
The Boston Globe
thumb|right|255px|„Boston Globe“ redakcija 2009 m. rugsėjį „The Boston Globe“ – amerikiečių dienraštis, leidžiamas Bostone, Masačusetse.
Nuo 1966 m. laikraštis yra pelnęs 23 Pulicerio premijas, pagrindinis „The Boston Globe“ konkurentas – „Boston Herald“.
Istorija
Laikraštį 1872 m. įsteigė Charles H. Taylor. Laikraštis priklausė privatiems savininkams iki 1973 m., kai buvo įsteigta akcinė bendrovė „Affiliated Publications“. Šią bendrovę 1993 m. įsigijo „The New York Times Company“. Po dvejų metų World Wide Web erdvėje buvo paleista internetinė laikraščio versija Boston.com. Nuo laikraščio tinklalapio starto jis nuolat patekdavo tarp dešimties lankomiausių JAV naujienų svetainių, 2009 m. laikraštis pelnė du regioninius „Emmy“ apdovanojimus už susuktus vaizdo reportažus.
Vadovaujant redaktoriui Martin Baron, o vėliau Brian McGrory, „The Boston Globe“ nuo tarptautinių naujienų staiga pakrypo prie vietos regiono aktualijų. Dienraščio reporteriai Michael Rezendes, Matt Carroll, Sacha Pfeiffer ir Walter Robinson bei redaktorius Ben Bradlee Jr. suvaidino svarbų vaidmenį atskleidžiant 2001–2003 m. vaikų seksualinio išnaudojimo Bostono Romos Katalikų Bažnyčioje ir kitose Masačusetso bažnyčiose skandalą. Už šį darbą dienraščio komandai buvo įteikta Pulicerio premija, viena iš keleto gautų už veiklą tiriamosios žurnalistikos srityje. Pagal šią istoriją 2015 m. buvo sukurtas filmas „Spotlight“, pavadintas dienraščio nuodugnių tyrimų skyriaus komandos vardu.
2013 m. laikraštį ir jo tinklalapį nupirko verslininkas John W. Henry, kuriam taip pat priklauso beisbolo komanda Bostono „Red Sox“ ir futbolo klubas „Liverpool F.C.“.
Kulešės Chobotkai
Kulešės Chobotkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krypno valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Ruginiai
Ruginiais vadinami kaimai:
Kulešės Chobotkai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Colossus
Ši skaičiavimo mašina sukurta inžinieriaus Tomo Flaverio, dalyvaujant Allen Coombs, Sid Broadhurst ir Bill Chandler iš pašto priemonių tyrimų stoties , skirta spręsti matematiko Makso Neumano iš Bletchley Park. Jos prototipas Colossus Mark 1 pradėjo veikti nuo 1943 m. gruodžio mėn. ir buvo 1944 m. sausio 18 d. perkeltas į Bletchley Park ir 1944 m. vasario 5 d. paleistas. Pagerintas Colossus Mark 2 pradėjo veikti 1944 m. birželio 1 d., kaip tik prasidėjus išsilaipinimui Normandijoje.
Konstrukcija
Colossus Mark 1 sudarė 1 500 elektroninių lempų. Paleidus Colossus Mark 1, buvo pradėtas Colossus Mark 2 projektavimas. Šios skaičiavimo mašinos projektavimui vadovavo Allen Coombs. Colossus Mark 2 sudarė 2 400 elektroninių lempų ir buvo 5 kartus greitesnė nei Colossus Mark 1.
Kankosa
Kankosa  – miestelis pietų Mauritanijoje, Malio pasienyje, Asabos vilajoje, į pietvakarius nuo Kifos. Departamento centras. 11,1 tūkst. gyventojų (2000 m.). Yra kelias į Kifą. Greta plyti pailgas dumblingas ežeras, vadės.
Novi Dvur Krulevskis
Istorija
thumb|left|240px|Koplytėlė
Vietovė rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1338 m. Vokiečių šaltiniuose gyvenvietė minima kaip Nuwenhof, Nuwenhuf, Nuwemhoff ir Koenigliche Neuhof. 1398–1421 m. Novi Dvur Krulevskis priklausė Teutonų Ordinui, vėliau perėjo į Chelmno vyskupo valdas. Po ATR padalinimo 1772 m. priklausė Vakarų Prūsijai.
II pasaulinio karo metais gyvenvietė nuniokota.
Port Saidas
Port Saidas (arab. بور سعيد) – Egipto miestas netoli Sueco kanalo. Apie 500 tūkst. gyventojų. Įkurtas 1859 m. statant Sueco kanalą.
Darželinė rožūnė
Darželinė rožūnė (Lavatera trimestris) – dedešvinių šeimos vienmetis augalas. Kilusi iš viduržemio pajūrio sričių. Žydi nuo rugpjūčio iki pirmųjų šalnų. Tinka skynimui.
Mėgsta saulėtas, šiltas vietas, apydrėgnėje, purioje, laidžioje dirvoje. Nepakenčia pažliugusios žemės.
Augalo morfologija
Gali užaugti iki 50-80 cm aukščio. Žiedai balti, rausvi arba tamsiai raudoni, dažniausiai su tamsiomis gyslomis, piltuvėlio formos. Lapai širdiški, matiniai, tamsiai žali, šiurkštūs, plaukuoti.
Rikudzentakata
Rikudzentakata  – miestas, įsikūręs Ivatės prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena apie 23,9 tūkst. gyventojų.
Istorija
Miestas įkurtas 1955 m. sausio 1 d. Rikudzentakatą praktiškai sunaikino 2011 m. Sendajaus žemės drebėjimas ir cunamis.
Politika ir vyriausybė
Rikudzentakatos miesto asamblėją sudaro 20 išrinktų narių. Miesto meras – nepartinis JKP remiamas Nagatas Nakasatas.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – japoninė kamelija, medis – japoninė kriptomerija, paukštis – paprastasis kiras.
Po Spalio vėliava
Po Spalio vėliava – Druskininkų rajono laikraštis, leistas nuo 1951 m. sausio 21 d. iki 1955 m. liepos 3 d. Druskininkuose.
Istorija
LKP Druskininkų rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, ėjęs du kartus per savaitę, 1951 m. – savaitraštis. Spausdintas „Tarybinio balso“ spaustuvėje Varėnoje, nuo 1951 m. kovo – Druskininkuose. Tiražas 1951 m. – 800 egz., 1955 m. – 1000 egz.
Laikraštis uždarytas, didžiąją jo teritorijos dalį perdavus Varėnos rajonui.
Redaktorius J. Dzienajevičius – 1951–1955 m.
Yerevan United FC
Jerevano „United“ – buvęs Armėnijos futbolo klubas iš Jerevano. Klubo spalvos buvo juoda/oranžinė.
Istorija
2004 m. spalio mėn. buvo sukurtas klubas. Tuo metu žaidė Pirmoje šalies lygoje.
2006 m. paskelbta apie tai, kad komanda išformuojama.
2006 m. lapkričio mėn. klubas atkurtas, bet jau 2007 m. kovo mėn. paskelbta, kad traukiasi iš Pirmos lygos ir Armėnijos futbolo taurės turnyro.
Sezonai
Šaltiniai:
Amerikos Samoa
Istorija
Pirmieji žmonės salose apsigyveno vėliausiai 1000 pr. m. e., o europiečių keliautojai jas pasiekė XVIII amžiuje. Pirmasis vakarietis, pasiekęs Samoa, buvo olandas Jakobas Rogevenas, čia lankęsis 1722 m. Vėliau (1768 m.) pro salyną keliavo prancūzas Luisas Antuanas de Bugenvilis. Ženklesni ryšiai su vietos gyventojais užmegzti XIX a., kuomet čia pradėjo veikti krikščioniškos misijos. Samojiečiai nuožmiai priešinosi kolonizacijai ir susikūrė „laukinių“ įvaizdį. XIX a. pab. Pago Pago krantinė tapo svarbia laivų krovos, atsargų papildymo baze. 1899 m. vokiečių karo laivas užėmė vieną Samoa kaimą ir apgadino JAV nuosavybę. Dėl to kilo karinis konfliktas, bet praūžęs taifūnas sunaikino abiejų šalių laivus.
Po šio konflikto JAV ir Vokietija pasidalino salyną į dvi dalis: Vokietijos Samoa vakaruose ir Amerikos Samoa rytuose. Amerikiečiams užėmus savo dalį, Pago Pago krantinė išplėsta į karinio laivyno bazę. 1900–1923 m. visų salų vadai buvo priversti pripažinti paklusnumą JAV valdžiai. 1918 m. gripo pandemijos metu Amerikos Samoa paskelbta karantino zona, todėl čia nebūta mirčių nuo gripo (tuo tarpu Vakarų Samoa gripu užsikrėtė 90 % gyventojų).
1925 m. amerikiečiai aneksavo Sveino salą ir prijungė ją prie Amerikos Samoa (į salą pretenzijas reiškė britai). II pasaulinio karo metais Pago Pago buvo svarbi amerikiečių karinė bazė, į karą buvo įtraukti visi Amerikos Samoa vyrai, salose laikėsi gausus JAV karių personalas. Nuo to laiko samojiečiai patiria didelę JAV kultūrinę įtaką, o karinė bazė Tutuiloje nulėmė tai, kad didelė dalis samojiečių užsirašo į JAV kariuomenę.
Seniau dar vadinta Rytų Samoa.
Geografija
Salų paviršius kalnuotas, miškingas. Aukščiausia vieta – Latos kalnas (963 m, Tau s.). Greta Amerikos Samoa salų aptiktas povandeninis vulkaninis Vailuluu kalnas. Dalis Tutuilos salos, Ofu bei Tau salos sudaro Amerikos Samoa nacionalinį parką.
thumb|250px|left|Ofu salos kraštovaizdis
Oro temperatūra ištisus metus laikosi ~28 °C. Drėgnasis laikotarpis tęsiasi nuo gruodžio iki kovo. Dažni tropiniai ciklonai.
Gyventojai
Didžioji gyventojų dauguma (89 %) – samojiečiai. Taip pat yra išeivių iš kitų Polinezijos salų (daugiausia Tongos), baltųjų (pagr. amerikiečių). 95 % gyventojų susitelkę Tutuilos saloje.
98 % Amerikos Samoa gyventojų yra krikščionys (dauguma priklauso kongregacinėms bažnyčioms, ypač Pastarųjų dienų šventųjų Jėzaus Kristaus bažnyčiai, yra protestantų, katalikų).
Dauguma gyventojų yra dvikalbiai: 91 % Amerikos Samoa gyventojų kalba samojietiškai, 80 % – angliškai. Taip pat vartojamos (tarp diasporų) tongiečių, japonų kalbos.
XX a. prasidėjo kultūrinė perskyra tarp Vakarų Samoa ir Amerikos Samoa gyvenančių samojiečių: pirmuosius labiau veikia britiška (australietiška, zelandiška) kultūra, antruosius – amerikietiška. Dalis samojiečių emigravę į JAV (visų pirma į Havajus, taip pat Oregoną, Kaliforniją ir kt.).
Ekonomika
Verčiamasi daugiausia turizmu, žvejyba ir žuvies perdirbimu, vaisių, kokospalmių auginimu. Žuvies (tuno) konservai, kopra išvežami į JAV.
Amerikos Samoa 2008 m. buvo 241 km plentų. Laivų krantinės yra Pago Pago, Aunuu, Auasyje, Faleasao ir Ofu. Prekybinio laivyno neturi. Geležinkelių nėra. Salose yra 3 oro uostai: Pago Pago tarptautinis, Fitiutos, Ofu.
Kultūra
Amerikos Samoa kultūriškai artima Samoa valstybei, tačiau čia didelė JAV kultūros įtaka.
Populiariausios sporto šakos – amerikietiškas futbolas, regbis, boksas, sumo, beisbolas, kriketas. Amerikos Samoa vyrų futbolo rinktinė yra viena silpniausių pasaulyje. Amerikos Samoa olimpinėse žaidynėse medalių nėra iškovojusi.
Tiurkomongolai
thumb|right|[[Eurazija iki mongolų užkariavimų]] Tiurkomongolai - Altajaus kalbomis kalbėję klajokliai, buvę pavaldūs Mongolų imperijai. Būdami etniškai kilę Centrinės Azijos stepėse po mongolų užkariavimų jie kalbos ir kultūros požiūriu vis labiau tiurkizavosi.
Terminas tiurkomongolai yra šių dienų terminas.
Norfolkas (sala)
Norfolko sala (, norf. Norfuk Ailen) – Australijai priklausanti sala Ramiajame vandenyne. Vakaruose yra Australija, pietuose Naujosios Zelandijos, o šiaurėje Naujoji Kaledonija. Salos administracinis centras – Kingstonas.
Nuo Australijos Norfolko sala nutolusi 1500 km. Salos plotas – 34,6 km². Norfolko sala kartu su dviem šalia esančiomis salomis sudaro vieną iš Australijos teritorijų. Gyventojų – 1 841 (2004).
Norfolko salą 1774 m. atrado anglų keliautojas Džeimsas Kukas. Saloje vyrauja jūrinis tropinis klimatas. Auginami citrusai, bananai, daržovės.
Saloje nėra geležinkelių, autostradų, uostų ir prieplaukų. Yra tik vienas oro uostas. Keliai su tvirta kelio danga sudaro apie 80 km. Nepaisant to, kad Norfolko salos administraciniu centru laikomas Kingstono miestas, labiau svarbesniu laikomas salos centre esantis Bernt Paino miestelis. Jame yra pagrindinis prekybos centras, pašto skyrius, telefono stotis ir kiti svarbūs objektai.
Norfolko saloje įsteigtas Norfolko salos nacionalinis parkas, užimantis maždaug 10 % salos teritorijos. Parke auga įžymioji Norfolko pušis – Norfolko salos simbolis. UNESCO saugoma viena iš Australijos nuteistųjų kolonijų.
Luizė
Luizė (Luise Auguste Wilhelmine Amalie, 1776 m. kovo 10 d. Hanoveryje – 1810 m.) – Prūsijos karalienė, Frydricho Vilhelmo III, valdžiusio Prūsiją 1797–1840 m., žmona.
Už Prūsijos sosto įpėdinio ištekėjo 1793 m. gruodžio 24 d., būdama 17 metų.
Biografija
Luizė gimė 1776 m. kovo 10 d. viloje netoli Hanoverio. Ji buvo ketvirta duktė ir šeštas vaikas. Jos tėvai buvo Karolis Meklenburgas ir Friderika Karolina Hesen.
Augdama Luizė buvo artima su 2 metais jaunesne seserimi Frederika ir broliu Džordžu. Juos prižiūrėjo guvernantė von Wolzogen, motinos draugė. Kai jai buvo 6 metai jos motina mirė gimdydama. Tai paliko didelę žymę jaunosios kunigaikštytės gyvenime. Ji dažnai atiduodavo smulkius pinigus našlaičiams sakydama: „ji kaip aš, ji neturi motinos“. Po dvejų metų Karolis vedė žmonos seserį Šarlotą ir susilaukė sūnaus Karolio. Luizė susidraugavo su pamote, bet po metų ji mirė. Našlys Karolis nuvyko į Darmštatą ir atidavė vaikus uošvei Marijai Luizai.
Senelė vaikus augino paprastai ir jie siuvosi sau drabužius. Nauja guvernantė iš Šveicarijos mokė vaikus kalbėti prancūziškai. Luizė laisvai skaitė ir kalbėjo prancūziškai, bet primiršo gimtąją vokiečių kalbą. Labdaringa veikla buvo sudėtinė Luizos išsilavinimo dalis. Ji buvo skatinama paaukoti kiek gali ir lydėdavo guvernantę aplankant vargšų namus. Nuo 10 iki 17 metų ji praleido laiką išsilavinusios senelės ir guvernantės draugijoje.
1793 m. Marija Luiza nuvyko į Frankfurtą. Ten ji krito į akį princui Frydrichui Vilhelmui, o jos sesuo Frederika - jo broliui Liudvikui Karoliui. Balandžio 24 d. įvyko dvigubos sužadietuvės. Gruodžio 24 d. įvyko vestuvės, sesuo ištekėjo po dviejų dienų. 1794 m. spalio 1 d. ji persileido. Po to gimė 9 sveiki vaikai, bet du mirė vaikystėje: Frydrichas Vilhelmas (1795 m.), Vilhelmas (1797 m.), princesė Šarlotė (1798 m., Nikolajaus I žmona), princesė Frederika (1799 m.), princas Karolis (1801 m.), princesė Aleksandrina (1803 m.), princas Ferdinandas (1804 m.), princesė Luizė (1808 m.) ir princas Albertas (1809 m.).
1797 m. lapkričio 16 d. jos vyras tapo Prūsijos kaizeriu Frydrichu Vilhelmu III po tėvo mirties. Priešingai nei jos pirmtakės, ji aktyviai bendravo su pavaldiniais ir buvo mados ikona. Ji išplatino skarelės, kurią užsirišdavo, kad nesušaltų, nešiojimą.
Napoleonui atėjus į valdžią Luizė, kaip ir daugelis karališkosios šeimos narių atvirai pasisakė už karą su Prancūzija. Karlas Augustas von Hardenbergas per Luizę kreipėsi į karalių, siūlydamas reformas, bet Frydrichas Vilhelmas nenorėjo atleisti patikimų patarėjų. Galiausiai karalius nusileido šeimos spaudimui ir pradėjo mobilizuoti armiją. 1806 m. spalio 14 d. Jėnos mūšis baigėsi Prūsijos sutriuškinimu. Karalius ir Luizė lydėjo karius į mūšį, bet turėjo bėgti nuo prancūzų. Napoleonas užėmė Berlyną ir karališkoji šeima, nepaisant Luizės ligos, turėjo žiemą bėgtį į Klaipėdą, labiausiai į rytus nutolusį karalystės kraštą. Galiausiai buvo pasirašyta Tilžės taika 1807 m. Paaiškėjus, kad Prūsija neteks pusės savo teritorijos Luizė susitiko su Napoleonu. Šis susitikimas nepakeitė jo nusistatymo, bet Luizės grožis padarė jam įspūdį.
Patyrusi Napoleono įžeidimus Luizė pradėjo remti Šteino ir Hardenbergo vyriausybės reformas ir Gerhardo von Šarnhorsto bei Augusto Neidhardto von Gneisenau pastangas reorganizuoti armiją. Ji įtikino karalių, kad reikią Šteiną grąžinti į vyriausybę.
1808 m. dar buvo nesaugu grįžti į Berlyną, tad karališkoji šeima vasarą praleido prie Karaliaučiaus. Tų metų žiemą jie praleido Sankt Peterburge pas carą Aleksandrą I. Ji grįžo į Berlyną 1809 m. ir rado rūmus nusiaubtus.
1810 m. liepos 19 d. lankydama tėvą Luizė mirė ant vyro rankų nuo nenustatytos ligos.
Klaipėda
thumb|250px|left|Klaipėdos Luizės gimnazija apie 1900 m. thumb|Pastatas, kur buvo apsistojusi karalienė Luizė|250px|right Kai Napoleono kariuomenė buvo užėmusi didžiąją Prūsijos dalį, Klaipėda buvo likęs vienintelis laisvas miestas šiaurės rytuose, į kurį iš Karaliaučiaus per Kuršių neriją karališkoji šeima atvyko 1807 m. sausį Kionigsbergo (Karaliaučius) pirklio Johano Karlo Bitricho karieta, kurią iki Antrojo pasaulinio karo eksponavo Kionigsbergo zoologijos sodo Kraštotyros muziejus. Šeima prabuvo čia iki 1808 m. sausio mėn. Klaipėda tapo laikina Prūsijos karalių rezidencija. Tuometinė Klaipėda ir kultūrine prasme negalėjo daryti įspūdžio išsilavinusiai Luizei. Karalienei Klaipėda priminė tas dienas, kai ji su vyru 1802 m. birželį čia pasveikino Rusijos imperatorių Aleksndrą I. Karališkoji pora apsigyveno pirklio ir Danijos konsulo Lorenco Lorko name, kuriame 1846 m. įsikūrė miesto rotušė (dab. Klaipėdos rotušė). Tą namą jis pardavė žentui F. L. Konsencijui, tad kituose šaltiniuose jis vadinamas Konsencijaus namu. Karališkoji pora prisidėjo prie miesto tvarkymo bei gražinimo, rūpinosi vargšais. Ji žavėjosi kraštovaizdžiu Olando kepurėje, Baltijos jūra, karalienė su vaikais mėgo vaikščioti po Tauralaukio dvaro apylinkes. Po to valgydavo po ąžuolu vėliau pavadintu Luizės ar Karaliaus ąžuolu.
Klaipėdoje praleisti metai žymėjo ir reikšmingų reformų pradžią: čia buvo paskelbta apie valstiečių išvadavimą iš baudžiavos, vykdoma universitetų reforma. Karalienė Luizė rėmė Prūsijai reikalingas reformas, ji tapo populiari „Prūsų Lietuvoje“. Gatvės, mokyklos buvo vadinamos jos vardu. Luizė globojo 1806 m. įkurtą Klaipėdos Aukštesniąją miestiečių mokyklą, kuri 1860 m. tapo gimnazija – Stadtische Gymnasium zu Memel – šiai mokyklai buvo suteiktas karalienės Luizės vardas, Giruliuose poilsio namai neturtingiems vaikams. Ir karališkajai šeimai išvykus iš Klaipėdos, nenutrūko jos ryšiai su buvusiais šeimininkais – F. L. Konsencijus padėkai gavo nutapytą karalienės Luizės portretą, kurio kopija vėliau kabojo daugelio klaipėdiečių namuose. Katalikiškosios dinastijos nariai ilgą laiką susirašinėjo su Konsencijaus, Plavu, Grifinų, Argelanderių šeimomis, o jie saugojo karališkąsias relikvijas, iš kurių vertingiausia buvo Luizės sofa. Konsencijus brangino rašymo reikmenis, kuriais karalienė rašė laiškus jų namuose. 1891 m. jie dovanoti kaizeriui Vilhelmui II, kuris perdavė Hohencolernų muziejui (vok. Hohenzollernmuseum) Monbižu rūmuose. Mieste ilgus metus veikė Luizės vardo vaistinė. Šiuo metu vaistinė čia jau neveikia.
Seksizmas
Seksizmas ( – 'lytis') – žmonių diskriminacija ir neapykanta dėl jų lyties, ignoruojant kitas asmens savybes. Paprastai siejama su bet kokiu asmens išskyrimu ar vertinimu, remiantis vien jo lytimi. Seksizmas gali būti skirstomas į seksizmą, nukreiptą prieš moteris, vyrus, interseksualus, transseksualus.
Luizė
Klaipėda
1999 m. liepos 30 d. Klaipėdoje ant pastato (Danės g.17) atidengtas bareljefas karalienei Luizei (aut. H. Hackė iš Berlyno).
Seksizmas
Seksizmas visuomenėje reiškiasi giliai įsišaknijusias įsitikinimais, pabrėžiančiais vienos lyties pranašumą, reikšmingumą, vertingumą ir kitas subjektyvias savybes kitos lyties atžvilgiu, noru pažeminti priešingos lyties atstovus. Taip pat reiškiasi mizoginija (panieka, neapykanta moterims; siejama su ginofobija – moterų ir/ar moteriškumo baime.) arba mizandrija (panieka, neapykanta vyrams; siejama su androfobija – vyrų ir/ar vyriškumo baime). Seksizmas gali pasireikšti ne tik kaip vertinimas, bet ir kaip pagrindas atitinkamo elgesio modeliui, tiek individualiame, tiek visuomeniniame lygmenyje. Su seksizmu siejamas nevienodas vyrų ir moterų darbo užmokestis bei įsidarbinimo galimybės todėl, kad moterys dažniausiai anksčiau ar vėliau yra priverstos išeiti dekretinių atostogų, į jas žiūrima kaip į ne tokias perspektyvias kandidates užimti aukštas pareigas. Kai kuriose visuomenėse mergaitėms ir merginoms neprieinamas išsilavinimas dėl būsimų motinystės ar namų šeimininkės pareigų.
Seksualinės revoliucijos metu buvo siekiama seksualinių normų pokyčio, ir feminisčių požiūriu – seksualinio išsilaisvinimo, turėjusio atvesti prie seksualinio pasirinkimo galimybių moterims. Feminizmo judėjimas nukreiptas prieš seksizmą, siekiant teisinės lyčių lygybės, moterų politinio atstovavimo, išsilavinimo ir profesinių galimybių; iškeliant smurto, seksualinės prievartos šeimose, prostitucijos problemas. Lytiškumo reiškimas yra žmogaus prigimties neatsiejama dalis, tačiau manoma, kad kai kurie seksualumo aspektai turėjo įtakos seksizmui. Maskulinizmo šalininkai teigia, kad iki seksualinės revoliucijos vyriškumas buvo tapatinamas su ryžtingumu, stiprumu, moteriškumas su kuklumu, švelnumu, bet po jos moterys įgijo teises reikšti savybes, anksčiau sietas su vyriškumu, tuo tarpu vyrai neįgijo teisės reikšti savybių, siejamų su moteriškumu. Maskulinistai traktuoja tai kaip lyčių nelygybę, nes pasak jų, tik moteriai duodama teisė būti dvejopa lytiniu požiūriu.
Girelė (Svėdasai)
Girelė – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Svėdasų.
Hampden Park
Hampden Park – futbolo stadionas, pastatytas Glazge, Škotijoje. Stadione namų rungtynes žaidžia Queen's Park FC ir Škotijos vyrų futbolo rinktinė, taip pat vyksta muzikos koncertai bei įvairūs sporto renginiai. thumb|right|500px|Hampden Park stadionas nuo North Stand tribūnos.
Istorija
Nuo 1873 m. vietovėje, vadinamoje Hampden Park, žaidė Queen's Park futbolo klubas. Stadione pirmosios varžybos buvo sužaistos 1903 m. spalio 31 d. (Queen's Park FC 1–0 įveikė Celtic FC). Prieš pastatant Maracana stadioną Rio de Žaneire, Hampden Park buvo didžiausias pasaulyje (iki 1950 m.).
Futbolas
Škotijos futbolo taurės finalas žaidžiamas Hampden Park stadione. Tai kasmetinės futbolo varžybos, žaidžiamos gegužės mėnesį, organizuojamos nuo 1873–1874 m. sezono. Queen's Park FC pirmąkart laimėjo varžybas finale 2–0 nugalėję Clydesdale FC.
Biržuvėnai
Biržuvėnai – kaimas rytinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 4 km į vakarus nuo Luokės, abipus Virvyčios. Seniūnaitijos centras, veikia biblioteka.
Istorija
thumb|left|270px|Biržuvėnų dvaro rūmai [[XX a. pr.]]
Birsine vietovė pirmąkart paminėta 1253 m. balandžio 5 d. Kuršo vyskupo Henriko rašte dėl pietinio Kuršo žemių dalybų. Ši data sietina su čia esančiu piliakalniu, vadinamu Koplyčkalniu, Bambizkalniu.