cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Planetariumas
Planetariumas Lietuvoje
Dabar Vilniaus planetariumas yra valstybinė biudžetinė įstaiga, priklausanti Vilniaus universiteto Teorinės fizikos ir astronomijos institutui. Anksčiau planetariumas priklausė „Žinijos“ draugijai. Keletą metų senajame planetariume Basanavičiaus gatvėje, o vėliau ir naujajame planetariume rinkdavosi Vilniaus fantastų klubas „Dorado“.
Foje
Foje (iki 1984 m. pradžios grupė vadinosi „Sunki muzika“) – Lietuvos alternatyviojo roko / elektroninės muzikos grupė, įkurta 1983 m. rudenį Vilniaus 18-osios vidurinės mokyklos moksleivių dešimtokų. Pirmasis koncertas įvyko 1983 m. lapkritį, paskutinis koncertas – 1997 m. gegužės 17 d. Vilniuje, Vingio parko estradoje.
Po iširimo
Grupei iširus A. Mamontovas tęsė solo karjerą, iki 2013 m. su juo kartu grojo A. Lukošius. Po iširimo grupės nariai mažai bendravo tarpusavyje, tačiau susiburdavo „Foje“ skirtiems renginiams. Pirmąsyk po iširimo visi keturi grupės nariai susitiko Donato Ulvydo filmo apie grupę „Foje filme 14“ pristatyme, antrą sykį – geriausių dainų albumo „Paveikslas“ pristatyme. 2013 m. buvę grupės nariai kartu grojo A. Mamontovo scenos trisdešimtmečio koncertiniame ture "AM + Foje = 30". A. Kriščiūno teigimu, po šio turo žlugo paskutinės „Foje“ atkūrimo viltys.
2015 m. A. Kriščiūnas, A. Lukošius ir D. Burokas sukūrė grupę „PYPL“, kurioje grojo kartu su žurnaliste ir rašytoja Akvile Kavaliauskaite, eksperimentavo su atlikėja Migloko. Grupė gyvavo trumpai. 2017 m. buvę „Foje“ nariai sukūrė naują grupę, A. Kriščiūno pasiūlymu pavadintą „Kiti kambariai“, kurioje vokalistu tapo buvęs Flamingo“ lyderis Žilvinas Sebeika.
Marijampolės Sūduva
Marijampolės Sūduva:
Antakija
Antakija, senovėje Antiochija  – miestas Turkijos pietuose, prie Asio upės, netoli Sirijos sienos; Hatajaus provincijos centras. 144,9 tūkst. gyventojų (2000 m.). Kelias į Latakiją (Sirija). Valoma vilna, rūšiuojamas tabakas, tekstilės, avalynės pramonė; muilo gamyba. Tabako, kviečių, citrinmedžių, vynmedžių auginimo regiono centras. Archeologijos muziejus. Iš architektūros paminklų pažymėtinas Romos imperijos laikų tiltas, Bizantijos imperijos laikų citadelė, XIX a. mečetė, senovės miesto griuvėsių liekanos.
Istorija
Apie 300 m. pr. m. e. miestą įkūrė Aleksandro Makedoniečio armijos karvedys Seleukas I Nikatoras ir pavadino Antiochija. Ji tapo viena Seleukidų valstybės sostinių bei buvo svarbus regiono prekybos centras. 64 m. pr. m. e. tapo Romos imperijos Sirijos provincijos vietininkų rezidencija ir trečiuoju pagal dydį valstybės miestu, I a. buvo vienas žymiausių krikščionybės židinių. 526 m. Antiochija apgriauta per žemės drebėjimą, 540 m. nuniokota Persų imperijos. VI a. vid. Bizantijos imperatoriaus Justiniano I atstatyta ir pavadinta Teopoliu. 637–969 m. priklausė arabams. 1098 m. miestą užėmė Pirmojo kryžiaus žygio dalyviai ir pavertė Antiochijos kunigaikštystės sostine (1098–1268 m.). XIII a. pab. – XVI a. pr. miestą valdė mameliukai. 1516 m. užkariavo turkai ir pavadino Antakija.
Miestas smarkiai apgriautas per 2023 m. žemės drebėjimus Turkijoje ir Sirijoje.
2008 m. Sičuano žemės drebėjimas
thumb|250px|Beidžuanas po žemės drebėjimo '''2008 m. Sičuano žemės drebėjimas''' – 8 balų galios žemės drebėjimas, įvykęs centrinėje Kinijoje 2008 m. gegužės 12 d. 14 val. 28 min. vietos laiku. Drebėjimo epicentras buvo Sičuano provincijoje, Vendžuano apskrityje, 95 km į šiaurės vakarus nuo Čengdu, 19 km gylyje. Drebėjimas buvo jaučiamas visoje Kinijoje ir kamyninėse šalyse (Vietname, Japonijoje, Mongolijoje, Indijoje, Rusijoje).
Dėl drebėjimo žuvo 87 587 žmonės (21-as žemės drebėjimas pagal aukų skaičių per visą istoriją), dar virš 300 tūkst. sužeista. Smarkiai nukentėjo Beidžuano, Dužengjeno, Veidžou, Mjanjango, Čengdu, Dejango miestai.
Sappi
thumb|Prekinis ženklas Sappi Limited – tarptautinė celiuliozės ir popieriaus pramonės bendrovė, popieriaus gamintoja. Būstinė – Johanesburgas (Pietų Afrika). Pagrindinės veiklos sritys – Sappi Fine Paper, Sappi Forest Products ir Sappi Trading (prekyba). Apie 16 000 darbuotojų. Sappi buvo įkurta 1936 m. kaip South African Pulp and Paper Industries Limited.
Malvina
Malvina (Malwine, Malvine, Malwida, Malve, Mal ir Malvin) – moteriškas vardas.
Manoma, kad vardas Malvina yra kilęs iš 'glotni kakta, lygūs antakiai'. Vardą išpopuliarino XVIII a. škotų poetas Džeimsas Makfersonas, aprašęs Osiano giesmėse – jo sukurtoje mistifikacijoje. Osianas, atseit, buvo legendinis III a. keltų dainius, o Malvina buvo jo žuvusio sūnaus draugė, kuri senatvėje lydėjo Osianą.
Vardas Malvina paplito Skandinavijoje, nes Napoleonas, žavėjęsis Makfersono osianiškąja poezija, buvo kelių savo karininko Žano Batisto Bernadoto, kuris vėliau tapo Švedijos ir Norvegijos karaliumi, vaikų krikštatėvis.
Folklando salų ispaniškas pavadinimas Malvinų salos etimologiškai nesusijęs su vardu Malvina. Salos per prancūzišką pavadinimą pavadintos Prancūzijos uostamiesčio Sen Malo garbei.
Visarga
Visarga ( – „iškvėpimas“) – garsinis fonas ir jį žymintis ženklas sanskrito fonologijoje. Visarga žymi žodžio pabaigoje susidarantį iškvėpimą. Sanskrite visarga dažniausiai būna žodžio pabaigoje – izoliuotose žodžių, besibaigiančių -s ir -r formose, taip pat prieš kai kurias kitas raides (išorinės sandhi taisyklės), nors gali pasitaikyti ir žodžio viduryje (pvz., žodyje duhkha दुःख).
Devanagari rašte visarga žymima dvitaškį primenančiu ženklu ः, o lotyniškoje perrašoje – ženklu ḥ.
Be sanskrito, visarga dar naudojama tamilų kalboje, kur vadinama āytam ir užrašoma trimis apskritimais ஃ (pvz., žodyje idhu இஃது). Mjanmų kalboje visarga vadinama šai ga pauk (ရှေ့ကပေါက်) ir panašiai kaip sanskrite žymima dvitaškiu ◌း.
Vaclovas Čiočys
Vaclovas Čiočys (g. 1938 m. gruodžio 24 d. Marcinkonyse, Varėnos valsčius) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.
Jachta
200px|thumb|Jachta thumb|right|200px|Karališkoji jachta Dannebrog. [[Kopenhaga.]]
Vaclovas Čiočys
Biografija
1966 m. baigė Leningrado universitetą. 1974 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.
Nuo 1966 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1984 m. docentas. Darbai iš matematinių ekonomikos modelių, lošimų teorijos ir optimizavimo metodų.
Jachta
Jachta – nedidelis burinis arba motorinis laivas kelionėms, pramogoms ar sportui.
Laukininkai
Laukininkais vadinama:
Jachta
Dauguma jachtų yra nuo 10 iki 30 metrų ilgio, kartais ilgesnės.
Dinarų kalnynas
thumb|230px|Kalnyno žemėlapis
Dinarų kalnynas  – alpinės kalnodaros kalnų grandinė Pietų ir Pietryčių Europoje, Balkanuose.
Daugiau nei 600 km besitęsiantys Dinarų kalnai atskiria Viduržemio jūros regioną nuo Vidurio ir Rytų Europos regionų tiek klimato, tiek kultūriniu požiūriu. Dinaridai sudaro ne tik didžiausią, bet ir sunkiausiai prieinamą Balkanų pusiasalio dalį. Čia nedaug gamtinių perėjų, todėl kirsti kalnus nuo senovės buvo sudėtinga. Tik po Antrojo pasaulinio karo pavyko įgyvendinti susisiekimo infrastruktūros projektus, kurie sujungė pakrantės ir tolimesnius regionus, tačiau iki šiol kelių statyba šiame regione išlieka sudėtinga.
Kalnyną sudaro besikeičiantys plokščiakalniai (Krasas), įdubos arba poljės (Kosovo Pole, Metohija), kalnagūbriai (Dinara, Durmitoras, Prokletijė), upių slėniai, vietomis platūs, kitur kanjono tipo (Taros upės kanjono aukštis siekia daugiau nei 1000 m).
Palei Adrijos jūrą nuo Triesto iki Bojanos deltos einantys kalnagūbriai yra aukšti ir leidžiasi į jūrą (Velebitas Kroatijoje, Orjenas Juodkalnijoje) palikdami siaurą pakrantės juostą palei jūrą. Pietryčiuose šie kalnai atsiremia į aukščiausią kalnyno dalį – Prokletijės kalnus šiaurės Albanijoje (čia yra trys aukštesnės nei 2600 m viršūnės) ir Durmitorą Juodkalnijoje (Bobotov Kukas, 2522 m). Toliau į rytus kalnai žemesni ir Bosnijos–Vakarų Serbijos Rūdiniuose kalnuose (Golija 1833 m, Vranica 2112 m) palaipsniui pereina į Panonijos lygumą. Dėl to, kad palei jūrą esantys kalnai yra statūs ir užstoja kelią orams nuo jūros patekti toliau į sausumą, Viduržemio jūros poveikis apsiriboja tik siaura pakrantės juosta, kur pasireiškia daugiausia krituliais – čia iškrenta 1500–2000 mm, o išskirtiniais atvejais iki 5000 mm kritulių per metus.
Naudojami gamtiniai ištekliai – rūda, mediena, vandens energija hidroelektrinėse, tačiau pagrindinė ekonominė veikla yra žemės ūkis.
Pavadinimas
Dianrų kalnyno pavadinimas kilęs nuo Dinaros kalnagūbrio, esančio Kroatijos ir Bosnijos pasienyje (aukščiausia viršūnė Veliki Troglavas – 1913 m). Dianros pavadinimas kilęs nuo senovės ilyrų genties dindarų (Dindari), gyvenusiųjų rytinėje Dinarų kalnyno dalyje.
Padėtis
Dinarų kalnynas užima centrinę Vakarų Balkanų dalį. Jis yra į pietus nuo Panonijos lygumos, o vakaruose leidžiasi į Adrijos jūrą, kurios pakrantėje baigiasi ilga salų grandine. Kalnynas prasideda ten, kur baigiasi Rytų Alpės ir apima bendrą 140 000  – 175 000 kv.km. plotą (priklausomai nuo to kas priskiriama kalnynui). Nuo Julijos Alpių šiaurėje, šiaurinėje Slovėnijos dalyje, iki Šaro kalnų papėdės Albanijoje ir Kopaoniko kalnų Serbijoje kalnyno ilgis yra 645 km. Plotis plačiausioje vietoje pietuose yra apie 200–250 km, šiaurėje Dinarai yra kai kur mažiau nei 50 km pločio. Kalnynas yra septyniose valstybėse (iš šiaurės į pietus): Slovėnijoje, Kroatijoje, Bosnijoje ir Hercegovinoje, Serbijoje, Juodkalnijoje, Kosove ir Albanijoje.
Reljefo charakteristika
Dinarų kalnynas sudarytas iš keleto kalnų grandinių, paprastai orientuotų iš šiaurės vakarų į pietryčius. Pietinėje masyvo dalyje situacija kiek komplikuotesnė, šiaurės vakarų – pietryčių kryptis ne visur išlaikyta. Dalis tų kalnų grandinių yra aiškiai išreikštos, jas vieną nuo kitų skiria upių slėniai arba karstiniai plokščiakalniai (Velebitas, Biokovas, Prenis, Durmitoras, Tara, Zlatiboras, Prokletijė, Orjenas).
Didžioji dalis kalnyno viršūnių yra santykinai nedidelio aukščio – tarp 1000 ir 2000 m. Šiaurės vakaruose Snežnike (Notranjski Snežinkas, 1795 m) ir Gorski Kotare (Veliki Risnjakas, 1535 m) kalnai vidutinio aukščio, toliau į pietryčius kalnai aukštėja iki Durmitoro plokščiakalnio ir aukštų Prokletijės (Šiaurės Albanijos Alpės) kalnų.
Suskirstymas
Kaip ir Alpės, Dinarų kalnynas yra skirstomas į atskirus masyvus, kalnų grupes ir grandines. Skirtingai nuo Alpių, kur upių ir ledynų slėniai bei perėjos leidžia greitai ir aiškiai jas suskirstyti į atskiras dalis, Dinarų kalnuose tai yra sudėtingiau, juolab, kad nėra daug tam skirtos literatūros, taikomos skirtingos tradicijos ir regionų pavadinimai, taikomasi prie neretai besikeičiančių politinių sienų. Dėl to skirstymo pagrindas paprastai yra geomorfologinis, kartu naudojami ir tradiciniai kalnų grupių pavadinimai.
Skirstymas į tris juostas
240px|thumb|Dinarų kalnyno suskirstymas į tris „juostas“ Pagal vieną iš suskirstymo schemų Dinarų kalnynas dalinamas į tris paraleliai einančias kalnų „juostas“. Pastarosios skirstomos į kalnų geografinius regionus, o šie – į atskirus masyvus.
Pietvakarinė juosta arba Pajūrio juosta
Šiaurės Adrijos kalnai ir salos paprastai yra iš klinties. Nuo kitų pajūrio juostos kalnų jie skiriami lygumos šalia Kroatijos miesto Zadaro. Kalnus sudaro iki 1025 m aukščio karstinis plokščiakalnis tarp Triesto įlankos, Vipavos slėnio ir Goriškos regiono kalvų, taip pat Učkos ir Čičarijos kalnai (abeji priešais Kvarnerį), kurių aukščiausias kalnas Veliki Planikas siekia 1272 m aukštį. Istrijos ir Kraso kalnai Učkos masyve siekia 1394 m aukštį (Vojako kalnas). Šiaurės Adrijos salos iškyla iki 648 m (Goricės kalnas Creso saloje). Kitos pagrindinės salos yra Krkas (Obzovos kalnas, 568 m), Rabas, Lošinis ir Pagas.
Skirstymas:
Centrinė juosta arba aukštieji Dinarų kalnai
Skirstymas į tris dalis
Pagal kitokią suskirstymo schemą kalnai dalinami į tris dalis (masyvas ir aukščiausia viršūnė):
Flora, fauna
Dinarų kalnyne yra daug endeminių floros ir faunos rūšių, jos saugomos 17-oje nacionalinių parkų.
Regiono augmenija labai įvairi. Galima išskirti tris augmenijos zonos: pakrantės, kalnų ir žemyninę. Pakrantės augmenija skurdi, auganti ant uolų. Tai lemia ne tik klimatas, bet ir ilgą laiką trunkantis nuganymas (ganomos avys ir ožkos). Kalnų zonai būdingos pievos, laukymės, rečiau miškai, gausi alpinė augmenija, tame tarpe alpinė liūtpėdė, uolaskėlė, katilėliai. Dinarų kalnynas yra vienas iš nedaugelio Europos regionų, kur išliko natūralūs miškai – plačialapiai (ąžuolų, bukų) žemesniuosiuose kalnuose (iki 1200–1500 m) ir eglių-kėnių aukštesniuose.
Gyvūnija taip pat pasižymi įvairove. Gyvūnija Dinarų kalnuose apima Viduržemio jūros ir Europos-Sibiro regionams būdingas rūšis, tai – stirnos, vilkai, lūšys, lapės, rudieji lokiai. Plačiai paplitę elniai, gemzės, šernai. Sutinkami driežai ir gyvatės. Karstinėse olose yra didelė šikšnosparnių, olų žuvų ir vėžiagyvių įvairovė. Tamsiose olose Dinaruose gyvena niekur daugiau nesutinkamas europinis protėjus.
Dinarų kalnyno gyvūnijos ir augalijos apsaugai yra įsteigta daug nacionalinių parkų ir kitų saugomų teritorijų, tarp jų – Thethi nacionalinis parkas ir Valbonos nacionalinis parkas (abu Albanijoje), Plitvicų ežerai, Risniako, Paklenicos, Šiaurės Velebito nacionaliniai parkai, Krka, Kornati nacionalinis parkas Kroatijoje, Lovčenas, Durmitoras, Biogrado kalno, Skadaro ežero, Lovčeno, Taros nacionaliniai parkai Juodkalnijoje, Unos, Kozaros, Sutjeskos nacionaliniai parkai Bosnijoje ir Hercegovinoje, Škocjano urvai Slovėnijoje.
Geologija
Dinarų kalnynas kaip ir Alpės susidarė oligocene susidūrus Afrikos-Arabijos ir Eurazijos plokštėms, šis procesas tebesitęsia iki šiol. Dabartinės Viduržemio jūros vietoje anksčiau buvo Tetija vadinamas vandenynas. Tetija susidarė Juros pradžioje, kai Pangėjos superkontinentas skilo į du – Laurazijos ir Gondvanos – superkontinentus. Mezozojaus eroje Tetija buvo spaudžiama į šiaurę judančios Gondvanos, todėl Gondvana ir Tetija pamažu suskilo į mažesnius vienetus, kurie sudaro dabartinės Viduržemio jūros fizinės geografijos pagrindą. Dėl kontinentų suartėjimo, susidūrimo ir kitų tektoninių plokščių pasikeitimų Tetijos išvaizda pasikeitė. Juros periode atsivėrus Atlanto vandenynui, o kreidos periode toliau nuo Eurazijos tolstant Šiaurės Amerikai ir priartėjus Afrikai, vėlyvajame kreidos periode ir ankstyvajame terciare prasidėjo alpinė kalnodara. Antrasis antsprūdis įvyko pliozeno ir pleistoceno metu. Sąveikaujant Eurazijos ir Afrikos plokštėms Tetijos vandenynas stipriai sumažėjo. Kainozojaus eroje Tetija visiškai užsivėrė susidūrus Indijos ir Arabijos plokštėms su Eurazija. Tetijos likučiai yra Viduržemio, Juodoji, Kaspijos ir Aralo jūros.
Dinarų kalnynas didžiąja dalimi sudarytas iš mezozojaus ir kainozojaus nuosėdinių uolienų – dolomito, klinčių ir smiltainio, kuriuos suformavo čia kažkada tyvuliavusios jūros ir ežerai. Dalmatijos pakrantėje stūksantys Dinarų kalnai sudaryti iš pilkšvų klinčių. Šiuose kalnuose iškrenta nemažai kritulių, todėl vanduo sunkiasi gilyn ir tirpina uolienas. Per ilgą laiką jose atsiranda plyšių, kuriems gilėjant bei platėjant formuojasi siauros bei ilgos karės. Besisunkiantis vanduo kartais suformuoja požemines ertmes. Jeigu į tokią ertmę įgriūva ją dengianti uolienų storymė, paviršiuje susidaro piltuvo pavidalo smegduobė. Ji gali būti kilometro pločio ir net 300 metrų gylio. Daugėjant smegduobių ir joms jungiantis, ilgainiui susidaro vonios pavidalo platūs duburiai su stačiais aštriabriauniais šlaitais. Tokie plokščiadugniai slėniai vadinami poljėmis ir gali apimti iki 100 km² plotą. Per tokį lauką paprastai teka upės. Sraunia vaga jos išteka iš kurio nors šlaito, vingiuoja lauku ir žemiausioje vietoje pradingsta oloje. Tokia vieta vadinama ponoru. Už daugelio kilometrų upės vėl gali atsirasti paviršiuje. Dėl suplautų sąnašų poljų dirvožemiai gana derlingi, taigi ūkininkai stengiasi įdirbti kiekvieną žemės lopinėlį. Daugiausia auginami kukurūzai ir kviečiai.
Kvartero ledynmečiai santykinai mažai geologiškai paveikė Balkanus. Čia nebuvo didesnio apledėjimo ir tik aukščiausios Durmitoro, Orjenas ir Prenjo viršukalnės turi ledyninius slėnius ir morenas iki 600 m altitudės. Didesnis apledėjimas buvo tik Prekletijėje, kurios kalnagūbriai eina iš rytų į vakarus (taigi išsiskiria iš bendros Dinarų kalnų sistemos).
Iš dalies apsemta vakarinė Dinarų kalnyno dalis sudaro daugybę salų Kroatijos pakrantėje.
Iš naudingųjų iškasenų išgaunamas boksitas, rusvosios anglys, asbestas, baritas, geležies, mangano, nikelio, gyvsidabrio, stibio rūdos.
Klimatas
Dinarų kalnyno klimatas keičiasi nuo subtropinio Viduržemio jūros klimato Adrijos jūros pakrantėje iki vidutinių platumų žemyninio šiaurės rytuose. Vasaros šiltos, vakarinėje dalyje sausos, rytinėje – drėgnos. Žiema pakrantėje švelni (+2…+8ºС), lietinga, kalnuose – šalta (iki −18ºС), snieguota. Metinis kritulių kiekis skirtingas – nuo 500 mm tarp kalnų esančiose įdubose iki 4000 mm Kotoro įlankoje.
Hidrografija
thumb|230px|Moračos upės kanjonas Juodkalnijoje Upės, kurios išteka iš Dinarų kalnyno, priklauso Adrijos jūros (Krka, Cetina, Neretva, Morača) ir Dunojaus (Sava, Vrbasas, Bosna, Drina, Morava) baseinams. Dinarų kalnyno upės yra išgraužusios daugybę regionui būdingų kanjonų.
Hughes H-4 Hercules
Hughes H-4 Hercules (pravardė „Spruce Goose“) – didžiausias vandens lėktuvas, kurį suprojektavo ir pastatė Howard Hughes, pirmąjį skrydį atlikęs 1947 m. Lėktuvui vis dar priklauso ir didžiausio sparnų mojo rekordas. Beveik visas Hughes H-4 Hercules buvo pagamintas iš sluoksniuotos beržo medienos, nes metalas tuo metu buvo taupomas karo technikai. Pastatytas vienintelis modelis.
Dinarų kalnynas
Gyventojai
Dinarų kalnų regionas išlieka mažai apgyvendintas. Tik ten, kur yra geresni keliai, įsikūrę nedideli miesteliai. Didžiausi miestai – Bosnijos ir Hercegovinos sostinė Sarajevas ir Splitas Kroatijoje. Pagrindinė ūkinė veikla čia yra miškininkystė ir kalnakasyba. Didžiausios kalnyno etninės grupės yra albanai, bosniai, kroatai, juodkalniečiai, serbai ir slovėnai.
Hughes H-4 Hercules
Huges H-4 buvo konstruojamas kaip didelis transportinis lėktuvas kariams ir karo technikai iš JAV į Didžiają Britaniją gabenti, kadangi sąjungininkai dėl vokiečių povandeninių laivų patirdavo didelių nuostolių. Todėl buvo galimi tik transatlantiniai skrydžiai. Tačiau lėktuvo statyba užsitesė ir jis buvo baigtas tik po karo.
Dinarų kalnynas
Gyventojai
Dinarų kalnų regiono žmonės yra aukščiausi Europoje, o aukščiausi pasaulio žmonės gyvena Bosnijos ir Hercegovinoje (183,9 cm vidutinis vyrų ir 172,72 cm vidutinis moterų ūgis).
Hughes H-4 Hercules
1947 m. lapkričio 2 d. lėktuvas Long Byče (Kalifornija), pilotuojamas paties Howard Hughes, atliko pirmąjį skrydį. Pakilęs į orą 20 metrų, Hercules 130 km/h greičiu nuskriejo apie 1,6 km. Lėktuvo skrydis buvo gana komplikuotas ir nors Howard Hughes teigė, jog visas problemas galima išspręsti, tolesnis H-4 projekto finansavimas buvo nutrauktas ir jis daugiau niekada nebepakilo į orą. Lėktuvas iki pat 1976 m., kuomet mirė H. Hughes, buvo visą laiką paruoštas skrydžiui.
Dinarų kalnynas
Ūkinė veikla
Žemės ūkiui būdingiausia gyvulininkystė (daugiausia avininkystė) vakarinėje kalnyno dalyje ir augalininkystė (grūdinės, techninės kultūros) – rytinėje. Derlinguose upių slėniuose (ypač Neretvos) auginamos vaisių-uogų ir daržovių kultūros. Pakrantės šlaituose nuo seno veisiamos alyvmedžių giraitės.
Hughes H-4 Hercules
Techniniai duomenys
thumb|left|Didžiausių pasaulyje lėktuvų palyginimas.
Dinarų kalnynas
Perėjos
Pagrindinės Dinarų kalnų perėjos:
Tuneliai
Pagrindiniai tuneliai:
Hughes H-4 Hercules
Populiariojoje kultūroje
Lario Naiveno ir Stiveno Barnso fantastinėje knygoje Svajonių parkas žaistame lauko vaidmenų žaidime šį lėktuvą pagrobia forų genties šamanai. Jo išvadavimas yra pagrindinis žaidimo tikslas.
NK Slaven Koprivnica
Koprivnicos „Slaven“ – Kroatijos futbolo klubas iš Koprivnicos. Klubą remia „Belupo“ farmacijos bendrovė.
Amerikinės volungenės
Amerikinės volungenės (Agelaius) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukščių gentis.
Nedzingė
Nedzingė – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Perlojos ir 4 km į rytus nuo Pilvingių. Seniūnaitijos centras. Stovi Nedingės Švč. Trejybės bažnyčia (nuo 1844 m.), paminklas Lietuvos partizanams ir kovotojams už tėvynės laisvę (pastatytas 1999 m.), Nedzingės dvaro sodybos liekanos (ponų namas ir virtuvė). Veikia biblioteka, parduotuvė, laisvalaikio centras.
Eina kelias, taip pat keliai į Burokaraistį, Perloją, Meškučius. Per kaimą teka Nedzingės upė, šiauriau tyvuliuoja Nedzingio ežeras.
thumb|left|Paminklas partizanams thumb|left|[[Nedzingės dvaras|Nedzingės dvaro liekanos]]
Etimologija
Nedzingė – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Nedzingės upės arba Nedzingio ežero. Kazimieras Būga šiam vietovardžiui, kilusiam nuo vandenvardžio, priskyrė jotvingišką kilmę.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose Nedzingė minima nuo 1575 m. (tada iš Žilinų čia atsikėlė dvarininkai Žilinskiai).
1865 m. kaime įsteigta rusiška pradinė mokykla. ~1866 m. gyveno 72 žmonės – 50 katalikų, 20 žydų, 2 stačiatikiai. Buvo valsčiaus valdyba, mokykla, spirito varykla, Šv. Trejybės bažnyčia (Merkinės dekanato), kapinių koplyčia. Nedzingės dvaras priklausė Žilinskiams.
Nedzingės gyventojai priešinosi lenkinimui, turėjo slaptas daraktorių mokyklas. Nepriklausomybės pradžioje Jokūbo Sluškonio vadovaujami lietuviai priešinosi vokiečiams. 1919 m. bažnytkaimį buvo užėmę bolševikai, vėliau – lenkai. 1919–1920 m. partizanai, vadovaujami I. Balčiūno, atkovojo teritoriją iš lenkų. Tarpukariu veikė valsčiaus valdyba, paštas, pieninė, policija, 1938 m. pastatyti šaulių namai, 1928 m. – Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas.
1916–1923 m. Nedzingėje veikė lietuviška pradinė, 1923–1950 m. – septynmetė, 1950–2001 m. – vidurinė mokykla. 1936 m. įkurta biblioteka.
Sovietmečiu kaimas buvo Lietuvos žemdirbystės instituto Perlojos bandymų stoties eksperimentinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. Buvo paštas (LT-65043).
thumb|left|255px|Įvažiavimas Nedzingėn iš pietų
Plokščiagalvinės
Plokščiagalvinės (Bembridae) – skorpenžuvių (Scorpaeniformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios Ramiajame ir Indijos vandenynuose nuo Pietų Afrikos iki Japonijos, Havajų ir Peru. Kūnas pailgas, cilindriškas, padengtas ktenoidiniais žvynais.
Šeimoje 3 gentys, 8 rūšys.
Lyglaukių apylinkė
Lyglaukių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Parovėjos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Obelaukių apylinkės.
Aleksandruvka
Aleksandruvka – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Karčiupio, abipus geležinkelio ruožo Pravieniškės–Karčiupis. Seniūnaitijos centras. Kaimas apsuptas miškų – šiaurėje plyti Pravieniškių miškas, pietuose – Rumšiškių miškas.
Istorija
Iki II pasaulinio karo kaimas vadinosi Aleksandrava.
Tiberius Claudius Nero
Tiberius Claudius Nero:
Mažutiškių apylinkė
Mažutiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Parovėjos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Parovėjos apylinkės.
Stygija
thumb|350px|Hyborėjos laikų žemėlapis Stygija  – išgalvota šalis Hyborėjos laikų Žemėje, kuri yra Roberto E. Hovardo sukurto pasaulio, aprašyto Konano Barbaro cikle, dalis.
Stygija – viena iš pietinių šalių tų laikų Žemėje. Ankstesniais laikais Stygijos teritorija apėmė ir Šemą, Ofirą, Korintiją ir dalį Koto.
Stygai tamsaus gymio, juodaplaukiai. Jie laikomi labai paslaptingais, linkusiais užsiiminėti mistiniais menais. Stygų visuomenėje daug kerėtojų. Jie dažniausiai garbina dievą Setą.
Knygose apie Konaną stygai laikomi viena iš paprastų tautų, kurioje yra tiek gerų, tiek blogų žmonių.
Manoma, kad Stygija buvo sugalvota remiantis senovės Egiptu. Šalies pavadinimas sukurtas iš būdvardžio  'Stikso', kur Stiksas – viena iš Hado upių graikų mitologijoje.
Paprastasis gyvatėdis
Paprastasis gyvatėdis (Circaetus gallicus) – vanaginių (Accipitridae) šeimos plėšriųjų paukščių rūšis.
Paplitimas pasaulyje
thumb|280px|left|Gyvatėdis skrydyje Paprastieji gyvatėdžiai savaime paplitę Europos, Azijos ir Afrikos žemynuose. Jų paplitimas tiesiogiai susijęs su roplių pamėgtomis vietomis ir gausa.
Paprastieji gyvatėdžiai gyvenantys Indostano pusiasalyje yra sėslūs.
Migrantai: Europoje dažniausiai aptinkami jos pietinėje (Iberijos pusiasalyje, pietų Prancūzijoje, pietų Balkanų pusiasalyje, dalyje Rumunijos) ir rytų (Baltarusijoje, Ukrainoje, įskaitant Krymą, ir europinėje Rusijoje) dalyse. Taip pat gyvena Mažojoje Azijoje, Kaukaze, Vidurinės Azijos šiaurės vakaruose, šiaurės Irane. Izoliuota jų populiacija aptinkama pietų Mongolijoje bei Kinijos valdomoje Vidinės Mongolijos centre.
Žiemoja Afrikoje į pietus nuo Sacharos.
Paplitimas Lietuvoje ir buveinės
Paprastasis gyvatėdis Lietuvoje labai retas. Įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos 0(Ex) kategoriją. Per perėjimo sezoną gyvatėdis reguliariau matomas pietinėse ir rytinėse Lietuvos dalyse. Taip pat gana reguliariai pastebimas Kazlų Rūdos miškuose. Kitur registruojami tik pavieniai paukščiai. Čepkelių rezervate aptinkamas (IV–X mėn.). Anksčiau buvo spėjama, kad nedaug porų peri, bet lizdų jau keli dešimtmečiai nerandama. XX a. pabaigoje ir XXI a. pirmus du dešimtmečius miško ūkiui tapus intensyvesniam, masiškai kertant kadaise buvusius didelius miškų masyvus, lieka vis mažiau vilčių rasti gyvatėdį perintį Lietuvos miškuose.
Medynas neturi jiems didelės reikšmės, nes gali apsigyventi įvairaus tipo miškuose. Kartais įsikuria netoli didelių kirtaviečių ar gaisraviečių. Bet jų perėjimo buveinės yra dideliuose, pelkėtuose miškuose palei atvirumas, pelkes, kur gausu roplių, nes šeimai išmaitinti per vasarą reikia pagauti apie 800 roplių. Dažniausiai jie apsigyvena aukštapelkėse arba jų pakraščiuose.
Migracija
Priklausomai nuo paprastųjų gyvatėdžių gyvenamo arealo, jie yra traukiantys arba sėslūs, Lietuvoje gyvenantys yra traukiantys paukščiai. Paprastieji gyvatėdžiai peržiemoję šiaurės Afrikoje, sugrįžta į gimtąsias vietas tik ropliams prabūdus iš žiemos miego balandžio pradžioje, arba konkrečiau – Čepkelių rezervate pasirodo balandžio 5 d., o vėliausiai gegužės 9 d., nors tai priklauso nuo pavasario orų. Rugsėjo pradžioje šie paukščiai išskrendą į šiltus, pietų kraštus.
Lizdas
Paprastieji gyvatėdžiai lizdavietėms pasirenka dideliuose pelkynuose esančias mineralinio grunto salas, kuriose auga dideli medžiai, ar aukštesnius pušų guotus kimsynų tyruose. Lizdą kraunasi aukštos, lygios pušies viršūnėje arba ant šoninės šakos. Jį krauna iš įvairių medžių šakų, dažniausiai paprastųjų pušų. Kasmet jį didina ir kartais jis būna net vieno metro aukščio ir dar didesnio skersmens. Kartais apsigyvena ir kitų paukščių lizduose – paprastųjų suopių, paprastųjų kranklių. Prie gimtojo lizdo labai prisirišę ir peri dažniausiai daugelį metų tame pačiame lizde.
Tuoktuvės
Per tuoktuves pora sklando aukštai virš lizdavietės, dažnai staiga smigdamas ties lizdu ir šaukdamas „kju-kju…, kiju-kiju“.
Perėjimas ir jaunikliai
Paprastieji gyvatėdžiai yra monogamai – sudaro pastovias poras. Perėti pradeda gegužės mėnesį. Kiaušinių dėjimo laikotarpis ilgas. Perėjimo pradžioje žuvus kiaušiniui, po 2-3 savaičių tame pačiame lizde gali padėti kitą kiaušinį. Paprastojo gyvatėdžio lizde būna 1 kiaušinis, labai retai 2 kiaušiniai. Kiaušinį peri abu tėvai ilgiau nei mėnesį – apie 35-40 dienų. Kiaušinis gelsvai baltas, 73,5 mm ilgio ir 57,8 mm skersmens, sveria apie 180 g. Išsiritusį jauniklį maitina abu tėvai roplių gabaliukais. Baltais pūkais apaugęs jauniklis auga lėtai ir tik po 70-75 dienų, tai yra rugpjūčio pabaigoje apleidžia lizdą. Išskridusį iš lizdavietės dar ilgai galima sutikti jos prieigose, kadangi ir skraidantį jauniklį maitina abu tėvai. Užaugusiam jaunikliui per dieną atneša 3-4 žalčius ar 10-15 driežų bei varliagyvių.
Mityba
thumb|250px|left|Skrendantis paprastasis gyvatėdis su [[Gyvatės|gyvate snape]] Medžioja atvirose pelkėse, pievose, miško retmėse, kirtavietėse, ten kur yra roplių.
Medžioti pradeda įdienojus, kai ropliai palieka slėptuves ir kaitinasi saulėtoje vietoje. Ieškodamas grobio gyvatėdis lėtai plasnodamas, ore beveik sustoja. Sklando 20-60 metrų aukštyje atidžiai stebėdamas teritoriją. Pamatęs auką, trumpam pakimba ore, plačiai išskleidęs uodegą ir tankiai plasnodamas sparnais ir suglaudęs sparnus sminga žemyn. Paprastieji gyvatėdžiai nemedžioja stambaus grobio, o minta beveik vien tik nedideliais ropliais – driežais, žalčiais, gyvatėmis. Gyvates medžiodamas turi būti labai atsargus, kadangi jų įkandimui jis neatsparus. Pačiupęs gyvatę ar žaltį, nutraukia jiems galvą ir įsikandęs snape, naguose ar pusiau prarijęs neša grobį jaunikliams. Jausdamas badą čiumpa smulkų graužiką, varlę ar paukščių jauniklį.
Išvaizda
Paprastasis gyvatėdis nuo labai panašaus erelio žuvininko ir šviesiosios formos paprastojo suopio labiausiai skiriasi tuo, kad neturi tamsių dėmių ties dilbio ir plaštakos sąnariu. Taip pat skiriasi ir uodegos raštu. Ilgiausių plasnojamųjų plunksnų galai šiek tiek tamsesni už pamatus, tačiau skirtingai nei paprastųjų suopių ir erelių žuvininkų, sparnų galai nėra juodi.
Nočia (Varanavas)
Istorija
Nočia rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1517 m., priklausė Kostevičių giminei. 1529 m. pradėta statyti medinė bažnyčia. XVI a. bažnyčia atiteko reformatams. Iš vyskupo Abraomo Vainos 1644 m. pranešimo matyti, kad vėliau katalikai bažnyčią vėliau atgavo teismų keliu. 1744 m. Nočios parapija apėmė 48 vietoves, t. y. miestelį, kaimus, dvarus, vienkiemius. 1756 m. pastatyta nauja bažnyčia.
Paprastasis gyvatėdis
Išvaizda
Galva didelė, kiek primena pelėdos. Kūno viršus ir sparnų viršutinės dengiamosios plunksnos pilkai rudos spalvos. Apačia labai šviesi – beveik balta su nedidelėmis tamsiomis dėmėmis, tik galva, gerklė ir pagurklis tamsūs. Pilvas, krūtinė ir sparnai išmarginti nedidelėmis tamsiomis dėmelėmis. Skersai šviesios uodegos vienodais atstumais išsidėsčiusios 3-4 tamsios juostelės. Snapas tamsiai pilkas. Kojos melsvos, nagai juodi.
Nočia (Varanavas)
Istorija
1863 m. veikė Teodoro Narbuto sūnaus Liudviko Narbuto vadovaujamas sukilėlių būrys. XIX a. pabaigoje buvo Kaniavos valsčiuje (Lydos apskritis). 1910 m. sudegus medinei bažnyčiai, pradėtos mūrinės bažnyčios statybos. Nočios parapija apjungė apie 5000 tikinčiųjų, kurių dauguma sudarė lietuviai. Po 1905 m. bažnyčioje įvestos pamaldos su lietuviškais giedojimais 8 kartus per metus, o lietuviški pamokslai buvo sakomi kas sekmadienį.
Lietuvos–Tarybų Rusijos taikos sutartimi 1920 m. liepos 12 d. Nočia buvo pripažinta Lietuvai, bet po Želigovskio maišto 1920 m. lapkričio 9 d. atiteko Lenkijai. Nočios parapijoje 1930 m. veikė 11 lietuvių Šv. Kazimiero draugijos skyrių.
Paprastasis gyvatėdis
Išvaizda
Jaunikliai panašūs į suaugusius, bet kūno apačia išmarginta pailgesnėmis dėmėmis.
Arktinis omulis
Omulis arba arktinis omulis (Coregonus autumnalis) – lašišinių žuvų būrio žuvų rūšis, priskiriama sykų genčiai. Tai migruojanti žuvis, gyvenanti Arkties vandenyno pakrančių srityje bei neršianti į Arkties vandenyną įtekančiose upėse (į rytus nuo Pečioros žiočių, šiaurės Sibiro, neįtraukiant Obės, Aliaskos, Kanados upėse).
Paprastasis gyvatėdis
Būdas
Lietuvoje gyvenantys paprastieji gyvatėdžiai yra migruojantys paukščiai. Jie bailūs, atsargūs ir slapingi. Ramybė perėjimo vietose jiems būtina. Dažniau lankantis prie jų lizdo, jie gali mesti jauniklį ir išskristį iš įprastų vietų.
Arktinis omulis
Kūno ilgis iki 64 cm, sveria iki 3 kg. Jūroje maitinasi stambiais priedugnio vėžiagyviais, jaunos žuvys – zooplanktonu. Neršia rudenį. Pramoninės žvejybos objektas.
Baikalinis omulis seniau laikytas šios rūšies porūšiu (С. a. migratorius), bet dabar išskirtas į atskirą rūšį (Coregonus migratorius).
Paprastasis gyvatėdis
Būdas
Perėjimo metu neretai girdimas šių paukščių balsas. Viena iš frazių primena volungės „ju-ek“. Šis gyvatėdžio balsas dažniau girdimas tik netoli perėjimo vietos.
Ilsėdamasis, šildydamasis saulėje ar tykodamas grobio, mėgsta tupėti aukštų medžių viršūnėse. Gerai vaikšto žeme, net bėgioja.
Skrydis
thumb|250px|left|Paprastasis gyvatėdis skrydyje Skrendančio sparnai atrodo ilgi. Uodega kiek trumpesnė nei sparnų plotis. Jos galas kiek platesnis nei pamatas. Būdinga, kad sklendžiant sparnus laiko ne visai ištiestus (esti kiek sulenkti per plaštakos ir dilbio sąnarį). Nors sparnų priekinė linija nėra tiesi, dėl kiek ilgesnių dilbio ir plaštakos sąnario srities plasnojamųjų plunksnų sparnų užpakalinė linija yra beveik tiesi.
Daugiausiai sklando sparnus laikydamas horizontaliai. Panašiai kaip suopiai, plasnodamas negiliais sparnų mostais gali laikytis ore vienoje vietoje.
Artimiausios rūšys
Žemiau nurodytos dvi gyvatėdžių (Circaetinae) genties rūšys, kurios kartais laikomos paprastojo gyvatėdžio porūšiais.
Margaret Mead
Margaret Mid (Margaret Mead, 1901 m. gruodžio 16 d. – 1978 m. lapkričio 15 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų kultūros antropologė. Ji laikoma socialinių lyčių (genderistinės) antropologijos pradininke.
Biografija
Gimė finansų profesoriaus G. H. Mido ir sociologės Emili Mid šeimoje. 1918–1919 m. studijavo DePau universitete (Indiana), 1919–1923 m. sociologiją Barnardo koledže, 1923–1924 m. Kolumbijos universitete Niujorke pas įtakingiausius to meto JAV antropologus – Francą Boasą ir Rut Benedikt. Nuo 1929 m. – mokslų daktarė, nuo 1954 m. dėstė Kolumbijos universitete. 1926–1940 ir 1946–1969 m. Margaret Mid dirbo Amerikos gamtos istorijos muziejuje. Per Antrąjį pasaulinį karą dirbo Nacionalinėje tyrimų taryboje. 1965 m. Niujorko universitete įkūrė Miesto antropologijos skyrių, 1968 m. Fordhamo universitete (Niujorkas) – Antropologijos skyrių. 1974–1976 m. Amerikos mokslo pažangos asociacijos pirmininkė.
Veikla ir idėjos
Margaret Mid plėtojo taikomąją antropologiją (taikė stebėseną, konsultavimą, prisiimdavo čiabuvių teisių gynėjos vaidmenį). Taip pat ji atnaujino antropologinių tyrimų metodiką, įvesdama autobiografinį metodą, psichologinius testus (tiriant sapnus ir fantazijas), pritaikė audiovizualines lauko tyrinėjimo priemones.
Margaret Mid buvo pirmoji antropologė, tyrusi įvairių tautų vaikų auklėjimo praktiką. Taip pat daug dėmesio skyrė to meto Vakarų visuomenės elgsenai – ji tyrė studentų maištus, asmenybę, kultūrą, švietimą, moterų vaidmenį ir judėjimus, branduolinių ginklų naudojimą, įvairaus amžiaus grupių skirtumus (vadinamąjį kartų atotrūkį) tradicinėse ir šiuolaikinėse bendruomenėse, vaikų psichologiją iš etnopsichologinės mokyklos pozicijų. Kaip lyginamąją medžiagą tyrė Okeanijos (ypač samojiečių ir papuasų) tautas.
Iš Z. Froido M. Mid perėmė ankstyvos vaikystės kaip uždedančios antspaudą suaugusiojo asmenybei idėją. Daug dėmesio skyrė vaikų auklėjimo būdų tyrimams, nes manė, kad asmenybės charakteris itin priklauso nuo to auklėjimo, ypač nuo kūdikio priežiūros. M. Mid taikė modelinės asmenybės sampratą manydama, kad tai yra socialiai būtina asmenybė, t. y. stereotipiškai ugdomas asmenybės tipas kaip optimalus esamai socialinei struktūrai.
Bibliografija
Svarbiausi veikalai:
Karviaganiai
Karviaganiai (Molothrus) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukščių gentis.
Rūšys
thumb|left|210px| [[Rudagalvis karviaganis (Molothrus ater)]]
KK168
KK168 – krašto kelias, jungiantis Klaipėdą ir Kretingą. Kelio ilgis – 22,93 kilometro. Šiame krašto kelyje yra apie 4 „juodąsias dėmes“.
Kelias prasideda Klaipėdoje, Liepojos gatvėje. Eina per Klaipėdos ir Kretingos rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Labrenciškė, Kalotė, Kalnuvėnai, Kretingalė, Šlikiai. Baigiasi Kretingoje, Šventosios gatvėje, kryžkelėje su ir.
Kelias viaduku kerta magistralinį kelią (E272), prie Kretingos tiltu – Tenžės upę.
Balčininkai
Balčininkai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varenavo rajone, 15 km į rytus nuo Varenavo, prie Benakainių–Paleckiškių plento ir Žižmos upelio. Yra medicinos punktas, vaikų darželis, biblioteka, kultūros namai. Išlikęs 10 ha parkas (XVIII–XIX a.), dvaro liekanos.
Istorija
thumb|left|240px|Dvaro parkas
Balčininkai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo XVI a.
Messerschmitt
right
Messerschmitt AG, vėliau „Messerschmitt-Bölkow-Blohm“ (MBB), buvo žymi Vokietijos lėktuvų gamybos įmonė, labiausiai žinoma dėl Antrojo pasaulinio karo naikintuvų, ypač dėl „Bf 109“ ir „Me 262“ modelių. Po karo bendrovė buvo daug kartų sujungta su kitomis kompanijomis, keitė veiklos kryptis ir kompanijos vardą, kol galiausiai 1989 m. ją nupirko „DASA“. Dabar kompanija yra bendrovės „EADS“ dalis.
Apie
„Bayerische Flugzeugwerke“ (liet. „Bavarijos lėktuvų gamykla“), taip pat žinoma kaip „BFW“, buvo įkurta 1926 m. Augsburge, Bavarijoje. Netrukus, 1927 m., prie kompanijos prisijungė Willy Messerschmitt kaip vadovaujantysis konstruktorius ir inžinierius bei savo nuožiūra suformavo konstruktorių komandą. Jis propagavo koncepciją, kurią vadino „lengvąja konstrukcija“, kurioje įprastai atskirtos nešančiosios dalys buvo sujungtos į vieną sustiprintą ugniai atsparią užkardą, taip sumažinant lėktuvo masę ir pagerinant skraidymo savybes. Pirmąkart visa koncepcija buvo išbandyta „Bf 108 Taifun“ sportiniame lėktuve, kuris netrukus viršijo visus iki tol buvusius rekordus. Vėliau, 1935 m. kompanija sulaukė pasiūlymo naudojant šią koncepciją dalyvauti Liuftvafės oro pajėgų naikintuvų kūrimo konkurse. Kompanija nugalėjo pasiūlydama naują „Bf 109“ modelį.
Nuo šio momento W. Messerschmitt'as tapo vienu iš pagrindinių nacių partijos favoritų dėl puikaus lėktuvų konstruktoriaus talento ir politinių gabumų ir dėl gamyklos strateginės padėties pietų Vokietijoje, kas ją skyrė nuo viena šalia kitos įsikūrusių aviacijos įmonių šiaurės pakrantėje. 1938 m. birželio 11 d. „BFW“ buvo perorganizuota kaip „Messerschmitt AG“. Willy Messerschmitt'as tapo kompanijos vadovu bei valdybos direktoriumi. „BFW“ pervadinimas sąlygojo kompanijos „RLM“ žymės pakeitimą iš „Bf“ į „Me“. Jau iki tol sukurti modeliai kaip „Bf 109“ ir „Bf 110“ oficialiuose dokumentuose išlaikė ankstesnįjį žymėjimą, nors kartais ir šie modeliai būdavo įvardijami naudojant naują žymėjimą. Faktiškai visi „BFW“/„Messerschmitt“ lėktuvai nuo 108 iki 163 modelio („Bf 163“ neturi būti painiojama su „Me 163“) buvo pažymėti „Bf“, o visi vėlesni – „Me“.
Veikla karo metu
Karo metu „Messerschmitt“ tapo pagrindiniu karinių lėktuvų tiekėju, pirmą karo ketvirtį „Bf 109“ ir „Bf 110“ modelių lėktuvai sudarė pagrindinę naikintuvų aviacijos smogiamąją jėgą. Kai kurie kiti modeliai taip pat buvo užsakyti masinei gamybai, įskaitant „Me 321 Gigant“ transportinį sklandytuvą bei šešiais varikliais varomą jo įpėdinį „Me 323“. Tačiau kitą karo eigos pusę „Messerschmitt“ labiausiai susitelkė ties reaktyvinių naikintuvų kūrimu ir pagamino pirmą pasaulyje karo metu panaudotą reaktyvinį naikintuvą „Me 262 Schwalbe“ (liet. „Kregždė“). Gamykla taip pat gamino „DFS“ kompanijos suprojektuotą „Me 163 Komet“ – pirmąjį kare panaudotą raketinį lėktuvą.
Pokaris
Po Antrojo pasaulinio karo kompanijai buvo uždrausta užsiimti lėktuvų gamyba. Viena iš rastų alternatyvų buvo trijų ratų motociklas dar kitaip vadintas „Kabinenroller KR175“ bei „KR200“. Pagal legendą, jie buvo sukurti naudojant senų lėktuvų dalis. Tai nėra tiesa, bet kadangi juos suprojektavo lėktuvų inžinierius Fritz Fend, nenuostabu, kad transporto priemonė primena lėktuvą. Plačiai žinomas šios transporto mašinos pasirodymas Terry Gilliam'o „Brazilijoje“, taip pat modelį galima išvysti filme „Adamsų šeimynėlė“. Vieną raudoną „KR200 “ buvo įsigijęs ir dainininkas Elvis Presley.
Šie hibridiniai motociklai-automobiliai buvo gaminami Fritz Fend'o nuosavos kompanijos užsakymu „Messerschmitt“ gamykloje Regensburge ir Willy Messerschmitt'as turi mažai ką bendro su šių transporto priemonių kūrimu, išskyrus pavadinime figūruojančią inžinieriaus pavardę. F. Fend'o kaip lėktuvų inžinieriaus įtaka demonstravo siekį pasiekti lengvą, bet stiprų rėmą bei aerodinamišką plieno korpusą. Tai sąlygojo stebinančiai geras transporto priemonės 175 ir vėliau 200 cm³ vienetinių cilindrų dvitakčių variklių eksploatavimo savybes. Kai kurie sako, kad didžiausias pasiekimas buvo keturratis „TG500“, dar vadintas „Tiger“ su dviejų cilindrų 490 cm³ varikliais, suteikiančiais didesnį greitį bei sportinio automobilio valdymo savybes. Tačiau dauguma teigia, kad vienas iš labiausiai išvystytų bei komerciškai sėkmingų modelių buvo triratis „KR200“. „KR200“ gamyba nutraukta 1964 m.
Mažiau žinomas faktas yra tai, kad „Messerschmitt“ gamykla taip pat gamino surenkamuosius namus, kurių pagrindą sudarė vientiso lydinio konstrukcija.
Grįžimas į aviaciją
1968 m. „Messerschmitt AG“ susijungė su „Bölkow“, ir metais vėliau su „Hamburger Flugzeugbau“. Kompanija pakeitė vardą į „MBB“ („Messerschmitt-Bölkow-Blohm“). 1989 m. ją nupirko „Deutsche Aerospace AG“ (DASA) ir dabar ji yra „EADS“ dalis.
Džamo minaretas
thumb|200px|right|Džamo minaretas thumb|200px|Minareto dekoracijos Džamo minaretas – 65 metrų aukščio minaretas Afganistane prie Hari Rud upės, UNESCO pasaulio paveldo objektas.
Džamo minaretas yra Afganistano Goro provincijos Šarak rajone. Jis stovi prie Harirudo ir Džamrudo upelio santakos.
Istorija
Ant minareto sienų išlikęs įrašas nėra pakankamai aiškus. Šiuo metu jis aiškinamas dvejopai: a) kad Džamo minaretą 1193-4 metais pastatė Guridų sultonas Hiaz ad Dinas, taip pažymėdamas 1192 įvykusią pergalę prieš Gaznevidus. b) kad šis pastatytas 1173-4 pergalei Gaznyje prieš Huz Turku 1173 metais atminti.
1202 metais, mirus sulronui Hiaz ad Dinui, Guridų imperija žlugo ir tapo Chorezmo imperijos dalimi. 1222 metais Firuz Kuch miestas buvo sugriautas.
1886 metais minaretą surado seras Tomas Holdičas. 1943 metais minaretas buvo pirmą kartą nufotografuotas ir apie jį buvo išspausdintas straipsnis. 1957 prancūzų mokslininkas archeologas Andre Marik pasiekė minaretą bei jį aprašė 1958 metais „Prancūzų delegacijos Afganistane užrašuose“.
Suomių mitologija
Suomių mitologija – senovės suomių mitų ir tikėjimų sistema, ėjusi drauge su pagoniškąja suomių religija. Turi daug bendrų bruožų su estų mitologija, taip pat daug panašumų ir su kaimyninių nefiniškų tautų – baltų bei skandinavų mitologijomis. Dalis mitų yra bendri ir samiams.
Istorija
Suomių mitologija liaudies tradicijose gyvavo iki pat XIX a.
Suomių mitologijos tyrimai pradėti XVI a. liuteronų kunigo Mikaelio Agrikolos. Jis sudarė Hemės ir Karelijos dievybių sąrašus. Vėlesni tyrėjai daugiausia rėmėsi Agrikolos darbais. Iš vėlesnių laikų tyrinėtojų paminėtini Kristfridas Gananderis, Elijas Lenrotas. Apie suomių mitologiją daugiausia sužinoma iš liaudies epo Kalevalos, taip pat tautosakos. Krikščionybės laikais daugeliui krikščionių šventųjų suteiktos senųjų dievų galios.
Kosmologija
Suomių supratimu pasaulis susikūrė sprogus anties kiaušiniui. Dangus buvo viršutinė lukšto dalis, dažnai dar įsivaizduota kaip palapinė, laikoma bokšto, pastatyto šiaurės ašigalyje. Žvaigždžių judėjimas aiškintas dangaus skliauto sukimusi aplink ją laikančią Šiaurinę žvaigždę. Dėl dangaus sukimosi šiaurės ašigalyje susidarąs milžiniškas sūkurys. Per jį mirusių sielos patenka į mirusiųjų karalystę – Tuonelą.
Tikėta, kad Žemė yra plokščia. Jos pakraščiuose yra paukščių namai (Lintukoto) – kraštas, kur skrenda žiemoti paukščiai. Paukščių Takas (Linnunrata) turi tokią pačią reikšmę kaip ir baltų mitologijoje – tikėta, kad pagal jį paukščiai randa kelią namo. Paukščiai taip pat yra psichopomai – atneša sielą gimstančiam ir nusineša mirusio. Kai kuriuose regionuose žmonės gamindavo medines paukščių statulas, kurios turėjusios saugoti, kad miegant siela nepabėgtų. Toks paukštis – sargas vadintas Sielulintu („sielų paukštis“). Didelę reikšmę mitologijoje turėjo vandens paukščiai.
Mirusiųjų pasaulis – Tuonela – yra požemiuose. Į jį keliauja visų mirusiųjų (tiek gerų, tiek blogų) vėlės. Tai tamsi, negyva vieta, kur vėlės miega. Iš gyvųjų tik šamanas transo metu gali patekti į Tuonelą ir paklausti patarimo protėvių.
Dangaus valdovas ir vyriausiasis dievas yra Ukas. Jis artimas savo samprata baltų Perkūnui ar skandinavų Torui. Anksčiau dangaus dievu laikytas kalvis Ilmarinenas (plg. baltų Teliavelis), bet vėliau tapo mitiniu didvyriu. Tačiau Ukas irgi turi kalvio bruožų – griaustinį jis sukelia kirviu ar kūju, vadinamu Ukonvasara.
Suomių mitologijoje itin svarbus – lokys. Jis laikytas švenčiausiuoju iš gyvūnų, jo vardą bijota ištarti, todėl vadintas medaus letena, žemės gyventoju ir kt. Iš kitų mitinių gyvūnų svarbiausi yra briedis ir gulbė.
Dusmenų valsčius
Dusmenų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje. Centras – Dusmenys.
Istorija
Valsčius gyvavo trumpai, iškart po I pasaulinio karo. Jis minimas 1919 m. Lietuvos apskričių sienų ir centrų įstatyme, tačiau po kelerių metų panaikintas.
Prancūzijos lietuviai
Istorija
290px|thumb|Kavinė La Closerie des Lilas Paryžiaus Monparnaso rajone, į kurią po Antrojo pasaulinio karo rinkdavosi tautiečiai pasidalinti žiniomis apie tėvynę. Prancūzijoje lietuvių gausiau pradėjo kurtis po 1831 m. sukilimo. Po 1863 m. sukilimo Prancūzijoje padaugėjo lietuvių pabėgėlių, kartu su lenkų tautine sąjunga 1886 m. jie įkūrė draugiją „Želmuo“, kuri veikė iki Pirmojo pasaulinio karo. XX a. trečiame-ketvirtame dešimtmetyje Prancūzijos universitetuose mokėsi nemažai iš Lietuvos atvykusių studentų. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui Prancūziją lietuviai pasiekė įvairiais būdais: vieni buvo patekę į DP stovyklas Prancūzijos okupacinėje zonoje (Tarptautinės pabėgėlių reikalų organizacijos, arba IRO, duomenimis, šioje zonoje gyveno 2397 lietuviai) ir pasirinko tolesniam gyvenimui šią šalį, kiti norėjo čia tęsti karo nutrauktas studijas, treti stojo į Prancūzijos svetimšalių legioną, kai kurios lietuvės ištekėjo už prancūzų karių.
Lietuvai 1990 m. atkūrus nepriklausomybę Prancūzijoje pradėjo gausėti laikinai iš Lietuvos atvykusių lietuvių, 2000 m. įkurta sekmadieninė lietuvių mokykla. 1953 m. Prancūzijoje gyveno apie 1000, 2007 m. – apie 300 lietuvių.
Organizacijos
1926 m. Paryžiuje buvo įsteigta Lietuvių studentų draugija. 1944 m. rugsėjo mėn. buvo įkurta Prancūzijos lietuvių šalpos draugija, jos veiklą rėmė BALF, kurio iniciatyva 1952 m. buvo sudarytas Laikinasis organizacinis komitetas, 1953 m. įkurta Prancūzijos lietuvių bendruomenė. Prancūzijos lietuvių bendruomenė stengiasi, kad Prancūzijoje gyvenančios mišrios šeimos (Prancūzijoje gyvena apie 700 lietuvių kilmės asmenų) dalyvautų įvairiuose kultūros renginiuose.
Nuo 1949 m. lietuvių ir prancūzų kalbomis leidžiamas informacinis leidinys „Prancūzijos lietuvių žinios“.
Eloros olos
Eloros olos – uoloje iškaltų budistų, džainų ir hinduistų šventyklų ir vienuolynų kompleksas, pastatytas tarp V ir X amžiaus. Jos rastos Indijoje, Maharaštros valstijoje, 30 km nuo Aurangabado miesto. Šis monumentas yra įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.