cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etmonatas
Visuomenė
thumb|150px|Kazokų pulkininkas Iki Etmonato sukūrimo šiose teritorijose dominavo lenkų kilmės arba polonizuoti vietiniai magnatai, kurie valdė didžiules žemes ir jiems priklausančius valstiečius. Per Chmelnickio sukilimą dauguma jų pabėgo į Lenkijos kontroliuojamas teritorijas, kaip, beje, pabėgo ir katalikų bei unitų dvasininkai. Naujosios diduomenės sluoksnis formavosi iš nepolonizuotų vietos aristokratų ir naujai iškilusių kazokų karininkų. Jų statusas priklausė nuo karinių pasiekimų ir lojalumo etmonui, tačiau ilgainiui jie gavo iš senųjų magnatų atimtas paveldimas žemes ir tapo žemvaldžiais. Labai stambiu žemvaldžiu buvo ir provoslavų dvasininkija, kuriai priklausė daugiau nei 17% visos Etmonato teritorijos.
Žemiau diduomenės sluoksnio buvo kazokų kariai, kurie ir toliau išlaikė karišką gyvenimo būdą. Jie dalinosi į eilinius ir karininkus, tarp kurių aukščiausią valdžią turėjo pulkininkai ir sotnikai (šimtinių vadai). Žemesnio rango kazokai dažnai jautė karininkų ir diduomenės išnaudojimą, dėl ko neretai kildavo sukilimai.
Miestai Etmonate nebuvo dideli. Didžiausi jų, Kijevas ir Nižinas, turėjo ne daugiau kaip 15 tūkst. gyventojų. Todėl miestiečių sluoksnis valstybėje buvo silpnas. Iš visų miestų 12 turėjo Magdeburgo teises.
Valdžia ir administracija
vaizdas|thumb|150px|left|Pirmasis etmonas Bogdanas Chmelnickis Valstybė prasidėjo kaip karinė diktatūra, tačiau ilgainiui įgijo ir nemažai demokratijos bei oligarchijos bruožų. Sukarintas visuomenės pobūdis leido operatyviai suburti karius mūšiams, tačiau trukdė kurti administraciją ir efektyviai valdyti valstybę.
Aleksejus Venediktovas
Žiniasklaida
1990 m. įsidarbino radijo stotyje „Echo Moskvy“. 1998 m. tapo jos vadovu. Nuo 2002 m. vadovavo dukterinei radijo stoties televizijai „Echo TV Russia“.
2012 m. protestuodamas prieš holdingo „Gazprom-Media“ planus pakeisti „Echo Moskvy“ tarybą, iš jos pasitraukė. Vėliau teigė, kad radijo stotį nuo uždarymo užtarė Vladimiras Putinas.
Buvo Rusijos Federacijos gynybos ministerijos visuomeninės tarybos nariu, priklausė Maskvos visuomeninei tarybai.
Radijo stočiai pasakojant apie 2022 m. Rusijos invaziją į Ukrainą, Rusijos cenzūros agentūra „Roskomnadzor“ uždraudė „Echo Moskvy“.
Netrukus dalį „Echo Moskvy“ komandos ir jos transliacijas perkėlė į Youtube kanalą „Živoi Gvozd“ (liet. „Gyva vinis)“.
Giminė
Tėvas buvo jūrų karininkas. Senelis Nikolajus Venediktovas tarnavo NKVD, apdovanotas Raudonosios Žvaigždės ordinu.
Etmonatas
Valdžia ir administracija
Svarbiausias valdymo organas formaliai buvo visuotinė rada, kurią sudarė valstybės vyriškos lyties atstovai: didikai, dvasininkai, kazokai, miestų ir net valstiečių atstovai. Tačiau jau XVII a. pabaigoje jos vaidmuo buvo daugiau ceremoninis, nes tikrieji rinkimai vykdavo Karininkų (staršinos) radoje, kurią sudarė tik svarbiausi žmonės valstybėje. O nuo 1709 m. kiekvienus rinkimus turėdavo patvirtinti Rusijos caras.
Pulkams vadovavo pulkininkai, išrinkti vietos radoje ir turėję ne tik karinę, bet ir teisminę bei administracinę valdžią. Kiekvieną pulką sudarydavo nuo kelių iki šešiolikos šimtinių, kurioms vadovaudavo šimtininkai su centrais miesteliuose. Smulkiausias teritorinis vienetas buvo kazokų gyvenvietė kurinė, kurioje buvo priskaičiuojama keliasdešimt kazokų. Jai vadovavo atamanas. Kaimų bendruomenes valdė seniūnai.
Atskirą statusą turėjo Zaporožės sečė, piečiausia Etmonato teritorija, kuri formaliai buvo laikoma Etmonato dalimi, tačiau de facto buvo nepriklausoma ir į pulkų administracinę sistemą neįtraukiama. Zaporožės kazokai rinkdavo savo atskirą atamaną.
Fandom (tinklalapis)
Fandom (anksčiau Wikia) – 2004 m. Jimmy Wales, „Vikipedijos“ įkūrėjo, įkurta pelno siekianti įmonė. Išlaikoma iš reklamos pajamų. Svetainėje turinys kuriamas, remiantis daugiausiai atvirojo turinio bei vikio  principais.
Skirta įvairių kompiuterinių žaidimų, filmų ir kitų pramogų gerbėjams (fandomui). Šiuo metu yra sukurta 250 tūkst. „Fandom“ bendruomenių. Svetainė susilaukia 300 mln. unikalių lankytojų per mėnesį.
2016 m. „Wikia“ įsteigė „Fandom“ svetainę, kurioje kuriamas savanorių ir apmokamų redaktorių turinys. Svetainėje skelbiami žaidimų, filmų kūrėjų interviu, gerbėjų nuomonės. Joje taip pat gali būti skelbiamas ir partnerių turinys – žaidimų, filmų atstovų naujienos. Tais pačiais metais spalio mėnesį pati „Wikia“ platforma persivadino į „Fandom“.
2018 m. platformoje atsiradus įkyriomis reklamoms, dalis wiki svetainių administratorių ją apleido. Pavyzdžiui, „Runescape“ žaidimo bendruomenė pasitraukė iš projekto ir perkėlė savo turinį į „Jagex“ serverius.
Vokietijos muitų sąjunga
thumb|Muitų sąjunga ir Vokietijos suvienijimas Vokietijos muitų sąjunga - vokiškų valstybių ekonominis susivienijimas muitų ir prekybos srityse; sąjunga. Sukurta 1833 m. kovo 22 d. sutartimi (Zollvereinigungsvertrag). Pradėjo veikti, įsigaliojus sutarčiai 1834 m. sausio 1 d. Narės - Prūsija, Bavarija, Saksonija, Viurtembergas, Badenas, Hanoveris, Liuksemburgas ir kitos. Teritorija siekė 425 000 km². Ji padėjo Vokietijos valstybėms vystytis ekonomiškai bei leido skirtingom Vokietijos valstybėlėms suartėti ir pradėti artimesnį ekonominį bendradarbiavimą. Ši sąjunga leido Berlynui tapti visos Vokietijos finansiniu centru. Per šį laikotarpį dėl šios sutarties bei spartaus populiacijos augimo Vokietijos ekonomika vystėsi labai greitai. 1848 m. prasidėjus tautų pavasariui muitų sąjunga neiširo ir net nuslopinus visus nacionalinius judėjimus muitų sąjunga išliko. Sąjunga neįtraukė Austrijos ne tik dėl geografinės jos padėties (Austriją nuo didelės dalies Vokietijos skyrė Alpių kalnai), bet ir dėl to, kad ši sąjunga tam tikru aspektu atskyrė Austriją nuo likusios Vokietijos, nuo jos Austrija pradėjo ekonomiškai ir infrastruktūriškai atsilikti.
Liekninė viksva
Liekninė viksva (Carex davalliana) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas.
Morfologija
Daugiametis, dvinamis, tankiakeris, 10–40(50) cm aukščio, daugiastiebis, su kuokštinėmis šaknimis, be šliaužiančių šakniastiebių augalas. Stiebai laibi, standūs, neryškiai tribriauniai, bukomis briaunomis, beveik apvalūs, vagoti, ypač viršutinėje dalyje, šiurkštūs, ilgesni už lapus, pamate apsiausti tamsiai rudų makščių, su pernykščių lapų plaušų liekanomis. Lapai ploni, standūs, siauro, negilaus lovelio pavidalo, beveik siūliški, tribriauniai, šiurkščiais kraštais. Žiedynas – iš kuokelinių arba piestelinių žiedų susidedanti varputė. Kuokelinių žiedų varputės 1,2–2,5 cm ilgio, siaurai cilindriškos; jų pažiedės pailgai kiaušiniškos, auksiškai rusvos su plačiais, balsvais, plėviniais kraštais. Piestelinių žiedų varputės 0,8–2 cm ilgio, pailgai cilindriškos, retos, su atsilošusiais ir žemyn atlenktais maišliaias; jų pažiedės kiaušiškos, labai smailios, su skiauterėta gysla per vidurį, rausvai rudos, šviesesniais plėviniais pakraščiais, trumpesnės už maišelius.
thumb|left|230px|Liekninės viksvos subrendusi varpa
Maišeliai pailgi, lacetiški, 3,5–4,5 mm ilgio, tamsiai rudi, blizgantys, abipusiai gysloti, jų vidinė pusė labai iškili, išorinė – beveik plokščia, pamatas lenktas, laipsniškai siaurėdami jie užsibaigia ilgu, daugiau ar mažiau kreivu, siaurai sparnuotu, pakraštyje smulkiai dantytu arba lygiakraščiu, neryškiai dvidančiu snapeliu, subrendę, šiek tiek žemyn nusvirę. Vaisiai 1–1,3 mm ilgio, plačiai kiaušiški; jų abu galai nukirsti, viena pusė beveik lygi, kita – bukai briaunota. Purkos 2. Hemikriptofitas (galintis augti gana įvairiomis sąlygomis).
Žydi balandžio–gegužės mėnesiais. Vaisius išplatina paukščiai.
Dauginimasis
Liekninė viksva šliaužiančių šakniastiebių neišaugina, todėl dauginasi tik sėklomis. Jų piestelinėse varputėse subręsta po 15–20. Augalus apdulkina vėjas. Šios rūšies generatyvinis dauginimasis yra ypatingas, nes ji yra dvinamė, t. y. kuokeliniai ir piesteliniai žiedai išsivysto ant skirtingų individų. Tik ypatingai retais atvejais būna hermafroditinių žiedynų. Dvinamiškumas, turintis teigiamą įtaką rūšies genetinei įvairovei, gali būti nepalankus mažose populiacijose – populiacijai išlikti reikia ne tik palankių aplinkos sąlygų, bet ir tinkamų abiejų lyčių individų proporcijų. Vienos iš lyčių individų sumažėjimas gali būti grėsme populiacijai.
Ekologija
Liekninė viksva yra stenoekinė rūšis su specifiniais hidrologiniais, edafiniais ir apšviestumo poreikiais. Auga subneutraliose ir šarmingose, neretai kalkingose, žemapelkėse, rečiau – šlapiose durpingose pievose. Optimalios šiai rūšiai sąlygos yra buveinėse, kuriose vandens lygis visą vegetacijos laikotarpį yra substrato (durpių arba kalkinių tufų) paviršiuje arba netoli jo. Neretai vanduo teka substrato paviršiumi. Dirvožemiai augavietėse nederlingi, neutralios ar šarminės reakcijos (pH 5,7–7,4). Žemapelkes ir durpingas pievas su lieknine viksva dažnai drėkina šarmingi šaltiniai, jos yra susiformavusios ant kalkingų uolienų. Tai šviesamėgis augalas, galintis augti esant ne mažesniam nei 50 % santykiniam apšviestumui. Todėl buveinės, esančios miško aikštelėse, laikytinos ribinėmis. Net nedideliais nuokrypiais nuo optimalių sąlygų pasižyminčiose buveinėse šios rūšies augalai skursta. Kitose Europos šalyse liekninė viksva auga panašiose buveinėse. Baltijos šalyse ji aptinkama lygumose, kai Vidurio Europoje labiau būdinga kalnuotoms vietovėms.
Paplitimas
Liekninės viksvos arealas apima Atlantinę, Centrinę ir Pietų Europą, Mažąją Aziją. Per Lietuvą eina rytinis liekninės viksvos arealo kraštas. Taigi, Lietuvos liekninės viksvos populiacija jungė šiaurinę arealo dalį su likusiąja. Dėl buveinių pokyčių rūšis išnyko eilėje Europos regionų, įskaitant Didžiąją Britaniją, kurioje buvo pirmą kartą aprašyta, ir Daniją. Aplinkinėse šalyse (Latvijoje, Lenkijoje, Baltarusijoje) ir Vidurio Europoje (Vokietijoje, Prancūzijoje, Šiaurės Italijoje) liekninė viksva yra reta. Vakarų Ukrainoje (rūšies arealas apima tik šią šalies teritorijos dalį) nėra reta, bet yra išnykusi daugelyje buvusių radaviečių. Liekninė viksva gana dažna tik Estijoje (išskyrus pietinę jos dalį) ir Šveicarijoje. Tačiau pastarojoje šalyje, kaip ir kitose Vidurio Europos šalyse, liekninių viksvų bendrijų užimami plotai yra labai sumažėję.
Teisinis statusas
Liekninė viksva įrašyta į aplinkinių šalių (Latvijos, Lenkijos, Baltarusijos, Rusijos) bei Vidurio Europos šalių (Vokietijos, Vengrijos, Prancūzijos, Serbijos) nacionalinius saugomų rūšių sąrašus. Anglijos raudonojoje knygoje yra išnykusių rūšių (Ex kategorijos) sąraše. Į Lietuvos saugomų augalų sąrašus liekninė viksva įtraukta 1962 m., šiuo metu priskirta 1(E) Raudonosios knygos kategorijai.
Lietuvoje rasta forma: Pasher. – stiebai ir lapai beveik visiškai švelnūs. Literatūriniais duomenimis, rastas Ilgučių ež. apylinkėse (Trakų raj.).
Belizo rajonas
Belizo rajonas  – rajonas vidurio rytų Belize. Tai daugiausiai gyventojų turintis šalies rajonas. Administracinis centras – Belizo miestas.
Geografija
Rytinį rajono krantą skalauja Karibų jūra. Į Belizo rajono sudėtį įeina joje esančios Belizo barjerinio rifo salos (Ambergriso Sala, Kolkerio Sala, Sent Džordžo Sala, Čapelo Sala, Gofo Sala, Inlgiš Sala). Žemyninę rajono dalį sudaro upių išvagota lyguma – ja teka Belizo, Sibuno, Manati, Šiaurinė upės. Greta jūros kranto gausu seklių lagūnų. Įsteigtas Sibuno miško rezervatas bei Kreivojo Medžio gyvosios gamtos draustinis.
Istorija
Belizo rajone yra senovės majų miesto Altun Ha griuvėsiai.
Gyvenvietės
Svarbesnės gyvenvietės:
Lincoln Center
Linkolno centras – 6,6 ha ploto pastatų kompleksas Linkolno aikštėje, Manhatane, Niujorke. Tai meno centras, įkurtas 1955 m.
Istorija
1883 metais atidarytas Metropolitan opera teatras 1960 metais vos neužsidarė dėl avarinės būklės – nebuvo pinigų rekonstrukcijai. 1950 m. žymiosios Rokfelerių giminės palikuonis Džonas D. Rokfeleris III nusprendė mieste įkurti didelį meno centrą, kuriame būtų ir teatrai, ir muziejai, kitos meninės įstaigos, muzikos ir dailės akademijos ir pan. Metropoliteno vadovas R. Bingas gelbėdamas teatrą nutarė jį perkelti į kitą vietą, taip sutaupant pinigus rekonstrukcijai. Meno centras buvo kuriamas viename pavojingiausių Niujorko rajonų, kur karaliavo narkotikų prekeiviai, žudikai ir prostitutės. Miesto valdžia neturėjo galimybių būtent ten pasiųsti didesnes policijos pajėgas, todėl buvo nuspręsta įkurti meno šventovę, kurią saugos atvykusių solistų ar režisierių asmeninė apsauga, gerbėjai ir policija, kuri privalės saugoti minią žmonių. Lūkesčiai pasitvirtino. Pirmosios statybos prasidėjo 1955 m. ir tęsėsi iki 1969 m. Pirmasis pastatas duris atvėrė 1962 m. (Niujorko filharmonija)
Centre įsikūręs žymiausias pasaulio operos teatras The Metropolitan Opera. 1999 m. centras buvo rekonstruotas už beveik 1,5 mlrd. JAV dolerių.
Architektai
thumb|Avery Fisher salė, atidaryta [[1962 m.]] Architektai, kūrę pastatus:
Mackonys
Mackonys – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Inturkės.
Etimologija
1696 m. Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje užrašytas Kazimieras Mackonis iš Mackonių – tai rodo, kad tai tikriausiai yra asmenvardinis vietovardis.
Istorija
Kaimas minimas 1554 m.
NGC 1510
thumb|NGC 1510 ir NGC 1512
NGC 1510 – nykštukinė lęšinė galaktika, esanti Laikrodžio žvaigždyne. Nuo Žemės nutolusi apie 38 milijonus šviesmečių. Galaktikos skersmuo siekia ~15 000 šviesmečių, jos regimasis ryškis – 13,0. NGC 1510 galaktiką 1836 m. gruodžio 4 d. aptiko astronomas John Herschel.
NGC 1510 yra gravitaciškai veikiama didelės kaimyninės galaktikos NGC 1512 (tai skersinė spiralinė galaktika). Šias galaktikas skiria tik ~5 arkminutės (13 800 parsekų). Palaipsniui vyksta šių galaktikų jungimosi procesas, jau trunkantis 400 milijonų metų. Šis procesas baigsis NGC 1510 įsiliejus į didesnę kaimyninę galaktiką.
Katauskių tvenkinys
left|120px
Bagnų valsčius
Bagnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Bagnai, vėliau – Domuratai.
Katauskių tvenkinys
Katauskių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Raseinių rajone, 11 km į šiaurę nuo Raseinių, Katauskių kaime. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Melnyčravio intakas, Dubysos baseinas) 0,6 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,29 km, plotis – iki 0,07 km. Yra apaugusi krūmais 0,08 ha sala. Altitudė 117 m. Krantai žemi. Pietinis krantas apaugęs medžiais ir krūmynais. Rytinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Katauskių dvaro sodyba. Prie tvenkinio užtvankos yra pastatyta koplyčia.
Bagnų valsčius
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Per I pasaulinio karą panaikintas.
Habsburgų Nyderlandai
Habsburgų Nyderlandai – administracinis-teritorinis Šventosios Romos imperijos vienetas 1482–1581 m. dabartinės Belgijos, Liuksemburgo, Nyderlandų ir šiaurinės Prancūzijos (Žemutinių Provincijų) teritorijoje. Jį sudarė tam tikras skaičius feodalinių valstybių, kurias visas valdė Habsburgų dinastija. Nuo 1522 m. sudarė pagrindinę Burgundijos apskrities dalį. Kadangi nuo 1548 m. tų sudėtinių valstybių skaičius buvo 17, regionas dar buvo vadinamas Septyniolika Provincijų.
Kai kuriais atvejais Habsburgų Nyderlandais taip pat vadinami Pietiniai Nyderlandai iki 1795 m. Tačiau dažniau laikotarpiu po 1581 m. taip vadinami Ispanijos Nyderlandais ir Austrijos Nyderlandais.
Raida
thumb|left|Septyniolika provincijų senoviniame žemėlapyje Iki 1482 m. šios teritorijos priklausė Burgundijos Nyderlandams. Kuomet 1477 m. Nansi mūšyje Burgundijos kunigaikštis Karolis Narsusis pralaimėjo Prancūzijos karaliui, Žemutines provincijas ir Flandriją paveldėjo Karolio Narsiojo žmona Marija Burgundė. Siekdama apsaugoti Žemutines Provincijas nuo Prancūzijos karaliaus, ji ištekėjo už Šventosios Romos imperatoriaus Maksimilijono I. Po jos mirties 1482 m. šios valdos perėjo Habsburgams ir toliau buvo vadinamos Habsburgų Nyderlandais.
Maksimilijonas paliko Nyderlandus savo sūnui Filipui, tačiau valdė už jį kaip regentas. Ankstyvuoju laikotarpiu Habsburgai regione susidūrė su augančia Prancūzijos įtaka. Jie neteko kai kurių Karolio Narsiojo valdytų žemių prie Prancūzijos, 1492 m. atsiskyrė šiauriausia regiono valstybėlė Gelderso kunigaikštystė, kur į valdžią sugrįžo Egmondų dinastija.
Maksimilijono anūkas Karolis II atkūrė buvusią galią. 1522 m. jis sujungė Habsburgų turimas žemes į Burgundijos apskritį. 1527 m. jis nupirko ir prijungė Utrechto vyskupiją (o su ja – ir jai priklausančius Overejselį, Drentę, Groningeną) ir 1529 m. Kambrė sutartimi su Prancūzija visiškai perėmė valdžią Flandrijoje ir Artua (iki tol šios nominaliai pripažino vasalitetą Prancūzijai). Galiausiai 1543 m. prie Habsburgų Nyderlandų naujai prijungtas Geldersas.
1556 m. Karolis II atsisakė sosto ir paskelbė, kad visos Habsburgų valdos yra padalijamos į keletą dalių. Habsburgų Nyderlandai, kaip ir visa Burgundijos apskritis, turėjo pereiti Ispanijos Habsburgų atšakai, t. y. jo sūnui Filipui II. 1568 m. katalikiška Filipo politika ir didžiuliai mokesčiai inspiravo 1568 m. prasidėjusią Nyderlandų revoliuciją.
Revoliucijos metu 7 iš septyniolikos provincijų sudarė sąjungą ir 1581 m. atsiskyrė kaip nepriklausoma valstybė Nyderlandų Septynių Provincijų Respublika. Be 7 provincijų, ji taip pat valdė vadinamąsias generalines žemes: dalį Limburgo, Brabanto ir Flandrijos. Tuo tarpu Parmos hercogo Aleksandro Farnezės dėka pietinės Habsburgų Nyderlandų teritorijos buvo išlaikytos Ispanijos karūnai. Po 1581 m. jos žinomos kaip Pietiniai Nyderlandai, arba Ispanijos Nyderlandai.
Septyniolika provincijų
thumb|300px|Habsburgų imperija 1547 m. Tarp 1548 ir 1581 m. sudėtinių dalių (provincijų) skaičius Nyderlanduose buvo stabilizuotas ir prilygintas 17. Nyderlandus sudarė:
Kukorų geležinkelio stotis
Kukorų geležinkelio stotis – geležinkelio stotis vakarų Lietuvoje, Kukorų kaime prie Saugų bažnytkaimio. Stoja keleiviniai traukiniai Klaipėda–Šilutė.
Istorija
Stotis pastatyta apie 1875 m. nutiesus geležinkelį Klaipėda–Tilžė. Šalia stoties pastatytas namas aptarnaujančiam personalui apgyvendinti. Čia savo butus turėjo stoties viršininkas, telegrafo darbuotojai ir jų šeimos. Stotis veikė iki 1986 m. Atkūrus nepriklausomybę pastate buvo apgyvendinta žmonių. 2022 m. LR vyriausybės sprendimu stoties pastatas perduotas Turto bankui.
Habsburgų Nyderlandai
Kunigaikščiai ir vietininkai
Habsburgų Nyderlandus valdė šie Habsburgų monarchai, kurie nominaliai titulavosi Burgundijos kunigaikščiais:
Habsburgų Nyderlandai buvo valdomi vietininkų, kurie šiame administraciniame vienete atstovavo Burgundijos kunigaikščius:
Graziella Galvani
Graciela Galvani (, 1931 m. birželio 27 d. Milane, Italijoje – 2022 m. rugpjūčio 25 d. Baton Ruže, Luizianoje, JAV) – italų aktorė.
Vladimiras Talalajevas
Vladimiras Talalajevas (g. 1954 m. sausio 1 d. Gorlovkoje) – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Biografija
1981 m. LTSR čempionas su „Granito“ komanda.
Gimė Ukrainos mieste Gorlovkoje, šachtininko šeimoje. Vaikystėje atvyko gyventi į Kauną. Čia buvo įskikūrusi jo senelė, o Panemunės kareivinėse tarnavo dėdė. V. Talalajevo atvykimas į Lietuvą buvo lemtingas jo sportinėje biografijoje. Kaune jis futbolo abėcėlės ėmė mokytis pas gerai žinomą trenerį Romualdą Dambrauską. Šio futbolo specialisto dėka V. Talalajevo rezultatai ėmė sparčiai augti. Ne kiekvienas gali pasigirti žaidęs TSRS rinktinėje. Tačiau V. Talalajevas tuo gali didžiuotis – jis 1971-1972 m. gynė TSRS jaunių rinktinės iki 18 metų garbę. Tais laikais tai buvo didžiulis futbolininko įvertinimas. Pirmasis treneris ir V. Talalajevas ilgai keliavo vienu keliu: R. Dambrauskas 1973 m. jį pasikvietė į „Atlantą“.
Atsisveikinęs su „Atlantu“ V. Talalajevas dar kurį laiką žaidė „Granite“, su kuriuo tapo Lietuvos čempionu ir prizininku.
Lietuvos diplomatijos žvaigždė
thumb|167px|Lietuvos diplomatijos žvaigždė
Lietuvos diplomatijos žvaigždė – Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija apdovanoja už Lietuvos garsinimą užsienyje.
Istorija
Užsienio reikalų ministerijos garbės ženklas „Lietuvos diplomatijos žvaigždė“ teikiamas nuo 2010 metų. Šiuo ženklu yra apdovanojami Lietuvos ir užsienio valstybių piliečiai ir organizacijos už ypatingus nuopelnus garsinant Lietuvos vardą, puoselėjant ir plėtojant tarpvalstybinius santykius.
Stanislovas Daugirdas
Stanislovas Daugirdas (1748 m. Plembergo dvare, Raseinių apskrityje – mirė apie 1835 m. ten pat) – Didžių Dirvėnų vaivada, vėliau Žemaičių Kunigaikštystės tijūnas, stambus žemvaldys: turėjo virš 2000 ha ariamos žemės ir virš 3000 ha miško. Sudarė ir legitimizavo Daugirdų giminės genealogijos medį. . Plemborgo ir Pakluonio (Paklanių dvaras) savininkas.
Biografija
Kilęs iš Ariogalos bajorų Daugirdų šeimos, herbas „Gulbė“. Tėvas – Juozapas Samuelaitis Daugirdas (g. apie 1710 m.) – LDK iždininkas, turėjo šiuos dvarus ir žemes: Kampai Kauno paviete, Paliepiai Vilkijos paviete ir Pakluoniai (Paklaniai) Raseinių paviete, paminėtas 1740 m. karaliaus Augusto II rinkėjų sąraše. Vyriausias Juozapo sūnus Vincentas iš tėvo gavo Paliepių dvarą ir žemes, o jaunesnis sūnus Stanislovas, kadangi turėjo daug palikuonių, paveldėjo visą likusį tėvo turtą.
1764 m. Stanislovas Daugirdas paminėtas kaip Didžių Dirvėnų tijūnas.
1774 m. Stanislovas Daugirdas iš tėvo dovanų gauna Paklanių dvarą Raseinių paviete.
1775 m. inžinierius ir Žemaičių tijūnas Stanislovas Daugirdas už uždirbtus pinigus iš Kauno-Raseinių kelio statybos įsigijo žemės Kėdainių apskrityje, Ariogalos valsčiuje, o iš Marcinkevičiaus įsigijo Plembergą. XIX a. pradžioje pastatė ant mūrinių pamatų vieno aukšto plytų mūro dvarą su sparnu dešinaime šone.
1778 m. minimas kaip Žemaitijos raikytojas (krajczy żmudzki).
1816 m. Raseinių pavieto bajorų surašyme Stanislovas Daugirdas paminėtas kaip Plembergo dvaro sąvininkas, taip pat turįs Paklanių palivarką, ir 164 baudžiauninkus.
Libertavos dvaras
Libertavos dvaras – dvaras, esantis Molėtų rajone, Balninkų seniūnijoje, Libertavoje.
Istorija
XIX a. dvaras priklausė dvarininkui Fiodorui Paškevičiui, iš jo dvarą įsigijo Kornelijus Makarskis ir jo žmona Marija Mackevičiūtė-Makarskienė. Sutuoktiniams mirus, 1882 m. dvarą paveldėjo sūnus Anupras Makarskas. Prieš 1914 m. jis samdė žmones, kad šie mokytų lietuviškai skaityti ir rašyti kumečių vaikus. 1914 m. dvaras paminėtas juodraštinėje Balninkų priešvedybinės apklausos knygoje. Dvarą Anupras Makarskas valdė iki 1922 m., teritorija buvo apsodinta medžiais, būta dviejų tvenkinių, sodo. Vykdant žemės reformą, 1926 m. balandžio 28 d. žemės reformos valdyba nutarė Libertavos dvarą perimti iš Anupro Makarsko įpėdinių (apytikriai 200 ha žemės), dalis likusios žemės atiteko A. Makarsko sesers vyrui A. Prušinskui.
Sovietmečiu dvaro rūmuose veikė mokykla ir biblioteka, gyveno Dapkūniškių kolūkiečių šeimos. Dvare gyventa maždaug iki 2010 m.
2011 m. Molėtų rajono savivaldybės administracija inicijavo teisines procedūras dėl dvaro ansamblio išsaugojimo. 2020 m. birželio 5 d. Libertavos dvarą perėmė ir patikėjimo teise pradėjo valdyti Turto bankas. Atlikti Libertavos dvaro rūmų ir svirno pastatų fotogrametriniai apmatavimai.
Būklė
Iki šių dienų išlikę mediniai rūmai su stambiu dviaukščiu rizalitu centre (langai ir pakraigės dekoruotos medžio pjaustiniais), svirnas, tvartas, parkas su smulkiosios architektūros elementais yra kultūros paveldo objektai.
2018 m. duomenimis, dvaro rūmų būklė buvo prasta: išgriautos krosnys, sienos, sukritusios perdangos tarp aukštų; nebelikę dalies dvaro svirno stogo, grindų, sienos supuvusios.
Jeruzalės apgultis
Jeruzalės apgultis – nuo 1187 m. rugsėjo 20 d. iki 1187 m. spalio 2 d. trūkusi Jeruzalės miesto apgultis, kurią vykdė sultono Saladino vadovaujama ajubidų kariuomenė po saracėnų pergalės Hatino mūšyje, ir miesto pasidavimas saracėnams.
Jeruzalės atidavimas musulmonams tapo pretekstu inicijuoti Trečiąjį kryžiaus žygį, taip pat tai tapo Jeruzalės karalystės žlugimo priežastimi bei nulėmė kelis šimtmečius vykusį krikščionių išstūmimą iš Šventosios Žemės.
Priešistorė
Jeruzalės kariuomenė, susilpnėjusi dėl vidaus konfliktų, buvo sumušta 1187 m. liepos 4 d. Hatino mūšyje. Dauguma baronų buvo paimti į nelaisvę, tarp jų ir karalius Gi de Luzinjanas. Rugsėjo viduryje Saladinas užėmė Aką, Nablusą, Jafą, Torono pilį, Sidoną, Beirutą ir Aškeloną. Tie, kas išgyveno mūšius, rado prieglobstį Tyre, vieninteliame likusiame karalystės mieste, kuris nebuvo valdomas musulmonų, dėka atvykusio grafo Konrado dėl Monferato ir jo kariuomenės.
Situacija Jeruzalėje
Tyre riteris Balijanas II iš Ibelino, kuriam pavyko išvengti nelaisvės po Hatino mūšio, paprašė sultono Saladino leisti jam saugiai sugrįžti Jeruzalę ir pasiimti savo šeimą, t. y. žmoną Mariją Komniną, kuri buvo karaliaus Amalriko I Jeruzaliečio našlė ir Bizantijos imperatoriaus Manuilo I Komnino dukterėčia, bei vaikus.
Saladinas tenkino Balijano prašymą su sąlyga, kad šis nepakels prieš jį ir sultono kariuomenę ginklo ir išbus mieste ne ilgiau kaip vieną dieną. Balijanas su tokia sąlyga sutiko. Tačiau, atvykus į Jeruzalę, krikščionių patriarchas Heraklis Jeruzalietis, karalienė Sibilė ir kiti gyventojai ėmė Balijano prašyti ginti miestą. Heraklis riteriui nurodė, jog šis mieste privalo pasilikti vardan katalikų tikėjimo ir pasiūlė jį atleisti nuo duotos priesaikos Saladinui. Balijanas sutiko.
Apie savo sprendimą jis informavo Saladiną per Aškelono pasiuntinius. Saladinas suorganizavo Balijano žmonos Marijos Komninos ir jų vaikų palydą į Tripolį. Kadangi Balijanas tarp Jeruzalės baronų buvo autoritetas, musulmonai, pasak Ali Ibn – Asiro rankraščio, jį laikė tolygiu karaliui.
Balijanas rado Jeruzalę apgailėtinos padėties. Miestas buvo pilnas pabėgėlių, išsigelbėjusių nuo musulmonų armijos, ir jų skaičius vis augo. Mieste buvo nebedaug likusių riterių, dėl to Balijanas dovanojo riterių titulus apie 60 miestiečių, kurie nešiojo ginklus ir galėjo ginti miestą. Balijanas ruošėsi miesto apgulčiai, kaupė atsargas ir pinigus.
Surinkęs kariuomenę iš sirų ir egiptiečių Saladinas po nesėkmingos Tyro miesto apgulties atvyko prie Jeruzalės sienų rugsėjo 20 d.
Šventojo miesto apgultis
Saladinas inicijavo derybas su Balijanu, tarpininkaujant vienam iš stačiatikių šventikų Jusufui Batitui. Pravoslavų dvasininkai planavo iš musulmonų gauti daugiau privilegijų. Saladinas norėjo miestą paimti be kraujo praliejimo, todėl siūlė nemažai įvairių sąlygų. Tačiau Jeruzalės miestas atsisakė kapituliuoti ir jo apgultis prasidėjo.
Saladino kariuomenė stovėjo priešais Dovydo bokštą ir Damasko vartus. Saracėnų lankininkai be perstojo apšaudė miesto sienas. Karinę amuniciją vežė artyn miesto, tačiau miesto gynėjai neleido musulmonams įsitvirtinti prie sienų. Per šešias pirmąsias apgulties dienas rezultatas buvo nežymus.
Sugrįžus Balijanui po derybų į Jeruzalę, buvo nuspręsta, jog 7000 miesto vargšų bus išpirkti miesto biudžeto pinigais, t. y. iš pinigų, kuriuos miestui buvo skyręs Anglijos karalius Henrikas II Plantagenetas. Šiuos pinigus saugojo hospitaljerų ordino nariai. Pinigai buvo skirti kryžiaus žygiui arba piligrimystei, kurią karalius ruošėsi organizuoti kaip atgailą dėl Kenterberio arkivyskupo Tomo Beketo nužudymo. Tačiau karalius taip ir nebuvo atvykęs į Šventąją Žemę. Šių pinigų dalis jau buvo panaudota, renkant samdinius kareivius Hatino mūšiui.
Balijanas tvirtino, jog tokia suma nereali, tuomet, saracėnų lyderis nurodė, jog galutinė išpirka - 50 tūkst. bezantų. Galop buvo sutarta, jog Saladinas išlaisvins 7000 miesto gyventojų už 30 tūkstančių bezantų. Vieną vyrą galėjo pakeisti dvi moterys arba dešimt vaikų. Vėliau Saladino brolis Safalinas išlaisvino dar 3000 žmonių, negalinčių sumokėti išpirkos. Pagaliau pats musulmonų sultonas išlaisvino visus pagyvenusius žmones, negalėjusius susimokėti pinigų.
Jeruzalės kapituliacija
Spalio 2 d. Balijanas iš Ibelino paskelbė apie Jeruzalės kapituliaciją. Buvo numatyta, kad kiekvienas miesto gyventojas per mėnesį privalo sumokėti išpirką. Saladinas išlaisvino kai kuriuos vergus. Balijanas ir patriarchas Heraklis Jeruzalietis savo asmeniniais pinigais išpirko daug miestiečių. Jeruzalės miestiečiai buvo sustatyti trejomis kolonomis, kurių pirmąsias dvi iš miesto vedė Tamplieriai, o Balijanas ir Heraklis – trečiąją.
Didysis auksinis krikščionių kryžius buvo nuverstas nuo Uolos kupolo šventyklos.
Su šeima Balijanas susitiko Tripolyje. Pagal Muchamedo Ibn Hamedo Isfahano rankraštį, patriarchas Heraklis Jeruzalietis su savimi išsivežė bažnyčios relikvijas ir turtą.
Kai kurie iš pabėgėlių nukeliavo į Tripolio grafystę, kurią kontroliavo krikščionys, bet čia jie nebuvo priimti. Kiti pabėgėliai išvyko į Antiochiją, Bizantiją bei Egiptą. Dalis žmonių įlipo į italų laivus ir plaukė į Europą.
Įsitvirtinęs Jeruzalėje, Saladinas surengė keletą žygių užimti laisvų tvirtovių: Belvuaro, Karako, Monrealio. Vėliau Saladino kariuomenė apgulė Tyrą.
1187 m. spalio 29 d. Popiežius Grigalius VIII priėmė bulę dėl Trečiojo kryžiaus žygio organizavimo. Trečiasis kryžiaus žygis prasidėjo 1189 m.
2019 m. pasaulio stendinio šaudymo čempionatas
2019 m. pasaulio stendinio šaudymo čempionatas – 38-asis geriausių pasaulio stendinio šaudymo sportininkų čempionatas, kuris vyko liepos 2 d. – liepos 10 d. Italijos mieste Lonate.
2022 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
2022 m. Lietuvos šachmatų čempionatas – tai 89-asis Lietuvos atvirasis ir 75-asis moterų šachmatų čempionatai. Abu vyko Kaune. Atvirajame čempionate nugalėjo kaunietis FIDE meistras Karolis Jukšta (7 tšk. iš 9). Moterų šachmatų čempionate – Olena Martynkova (8 tšk. iš 9).
Lietuvos atvirasis šachmatų čempionatas
89-asis Lietuvos atvirasis šachmatų čempionatas vyko Kaune 2022 m. gegužės 22 – 29 d. Jame, praėjusių atranką, žaidė 10 šachmatininkų.
Atvirojo čempionato nuostatai
Čempionato tikslas yra nustatyti 2022 m. Lietuvos šachmatų čempionato nugalėtoją ir prizininkus. Taip pat, atrinkti šachmatininkus, atstovausiančius iki 2023 m. Lietuvos čempionato, Lietuvos rinktinę visose oficialiose varžybose. Atstovavimo tvarka nustatoma pagal čempionate iškovotas vietas: pirmąją, antrąją, trečiąją ir t. t.
2022 m. Lietuvos šachmatų čempionas įgyja teisę atstovauti Lietuvą 2023 m. Pasaulio taurės varžybose su sąlygą, jei atstovaus Lietuvą 2022 m. šachmatų olimpiadoje ir jei iki 2023 m. pasaulio šachmatų taurės varžybų registracijos nebus išaiškintas kitas 2023 m. Lietuvos šachmatų čempionas.
Žaidėjų atranka
Lietuvos šachmatų čempionato finale dalyvauja 10 šachmatininkų. Kviečiami dalyvauti: 2021 m. Lietuvos šachmatų čempionato prizininkai: DM Titas Stremavičius, DM Tomas Laurušas, FM Rokas Klabis. Taip pat, 2021 m. Lietuvos šachmatų čempionato pusfinalio 1-3 vietų prizininkai: FM Pijus Stremavičius, FM Karolis Jukšta, KM Aras Vardanianas. Federacijos tarybos sprendimu kviečiami keturi didmeistriai, turintys aukščiausią, galiojantį FIDE reitingą 2022 m. gegužės 1 dienai: DM Paulius Pultinevičius (Elo rt. 2536), DM Valerijus Kazakouskis  (2524), Eduardas Rozentalis (2523), Šarūnas Šulskis (2509), Kažkam iš dalyvių atsisakius žaisti, į laisvą vietą kviečiami, turintys aukščiausią (2022 m. gegužės 1 dienai) galiojantį FIDE reitingą.
Laiko kontrolė
Laikas kiekvienam: 40-iai ėjimų – 1 val. 30 min., po to, iki partijos pabaigos pridedama 30 min. Be to, po kiekvieno ėjimo pridedama po 30 sek.
Nugalėtojų nustatymas
Laimi dalyvis, surinkęs daugiausia taškų (už pergalę – 1 taškas, už lygiąsias 0,5, už pralaimėjimą – 0). Taškų lygybės atveju, vietos nustatomos pagal šiuos papildomus rodiklius: Susiklosčius ypatingoms aplinkybėms: nutraukus varžybas, sužaidus 2/3 arba daugiau ratų, skelbiami galutiniai rezultatai.
Apdovanojimai
Čempionato nugalėtojas apdovanojamas nugalėtojo Taure, prizininkai (1 – 3 vieta) apdovanojami medaliais ir diplomais. 1 – 6 vietų laimėtojai apdovanojami piniginiais prizais: 1-a vieta-1000 Eur, 2-a – 700 Eur, 3-ia-500 Eur, 4-a -350 Eur, 5-a -250 Eur, 6-a -200 Eur. Pirmąsias tris vietas iškovoję šachmatininkai įgyja teisę dalyvauti 2023 m. Lietuvos šachmatq čempionato finale.
1-3 ratai
Po 3 ratų priekyje buvo: Karolis Jukšta, surinkęs 3 tšk, Paulius Pultinevičius – 2.5,   Valerijus Kazakouskis, Tomas Laurušas ir Titas Stremavičius – po 2.
4-6 ratai
Po 6 ratų lyderių grupėje buvo: Karolis Jukšta su 5 tšk., Paulius Pultinevičius – 4, Valerijus Kazakouskis, Tomas Laurušas - 3,5, Rokas Klabis – 3.
7-8 ratai
Prieš paskutinį ratą Karolis Jukšta turėjo 6,5 tšk, Valerijus Kazakouskis - 5, Tomas Laurušas - 4,5. Dar trys žaidėjai: Maksimas Novikas, Paulius Pultinevičius ir Titas Stremavičius - po 4.
Atvirojo čempionato lentelė
2022 m. Lietuvos šachmatų čempionato partijos
Atranka
Kuriai nors šachmatininkei atsisakius dalyvauti finale, į atsilaisvinusią vietą kviečiamos žaidėjos po vieną, eilės tvarka. pagal didžiausią galiojantį, bet ne žemesnį kaip 2000, 2022 m. gegužės 1 dienai FIDE reitingą. Nesant galimybių pravesti moterų finalą su MTM norma, atsisakius dalyvauti šachmatininkėms su aukštu reitingu, kviečiamos 2021 m. Lietuvos moterų šachmatų čempionato dalyvės, užėmusios 4 -6 vietas.
Laiko kontrolė
Galvojimui kiekvienai iki partijos pabaigos buvo skiriama 90 min 40 ėjimų bei 30 min iki partijos pabaigos + 30 sek. po kiekvieno ėjimo.
Nugalėtojų nustatymas
Laimi dalyvė, surinkusi daugiausia taškų (už pergalę – 1 taškas, už lygiąsias 0,5, už pralaimėjimą – 0). Taškų lygybės atveju, vietos nustatomos pagal šiuos papildomus rodiklius: Susiklosčius ypatingoms aplinkybėms: nutraukus varžybas, sužaidus 2/3 arba daugiau ratų, skelbiami galutiniai rezultatai.
Apdovanojimai
Čempionato nugalėtoja apdovanojamas nugalėtojos Taure, prizininkės (1 – 3 vieta) apdovanojamos medaliais ir diplomais. 1 – 5 vietų laimėtojos apdovanojamos piniginiais prizais: 1-a vieta-600 Eur, 2-a – 500 Eur, 3-ia-400 Eur, 4-a -300 Eur, 5-a -200 Eur, Pirmąsias tris vietas iškovojusios šachmatininkės įgyja teisę dalyvauti 2023 m. Lietuvos moterų šachmatq čempionato finale
Dalyvės
Dalyvavo 10 šachmatininkių. Iš 2021 m. Lietuvos moterų čempionato dalyvavo : 1-os - Gabija Šimkūnaitė,  2-os - (Marija Šibajeva) ir 3-ios  - Margarita Baliūnienė vietos. prizininkės Vidutinis turnyro reitingas – 1845. 2022 m. Lietuvos moterų šachmatų čempionato pusfinalio 1-3 vietos laimėtojos: MTM Olena Martynkova,Guoda Perminaitė, Simona Perminaitė Iš aštuonių LŠF tarybos sprendimu kviestų žaidėjų čempionate dalyvavo tik MTM Salomėja Zaksaitė. Į atsilaisvinusias 3 vietas buvo pakviestos: 4-tą ir 7-ą  vietą 2021 m. moterų šachmatų čempionate  užėmusios: Aųšra Plutaitė ir MKM Rita Bajoraitė.
Moterų čempionato eiga
Vidutinis turnyro reitingas – 1845. 10 dalyvių žaidė Ratų sistema
Pirmi trys ratai
Po trijų ratų priekyje buvo Salomėja Zaksaitė, surinkusi 3 tšk., po jos: Olena Martynkova, Gabija Šimkūnaitė, Guoda Perminaitė – po 2,5 bei Margarita Baliūnienė -2.
Ketvirtas - šeštas ratai
Po šešių ratų Salomėja Zaksaitė ir Olena Martynkova  turėjo po 5,5 tšk., toliau sekė:  Gabija Šimkūnaitė – 5, Marija Šibajeva – 4 ir Guoda Perminaitė – 3,5.
Septintas ir aštuntas ratai
Po 8 ratų  Olena Martynkova buvo surinkusi  7 tšk.,  Salomėja Zaksaitė ir Gabija Šimkūnaitė – po 6,5, Marija Šibajeva - 6,  Guoda Perminaitė – 4,5.
Paskutinis moterų čempionato ratas
Paskutiniame rate dar sprendėsi medalių likimas. Jame, laimėjusi prieš Gabiją Šimkūnaitę, Olena Martynkova pelnytai tapo  (8 tšk. iš 9) 2022 m. Lietuvos moterų čempione. Nepaisant dar jauno amžiaus (21 metai) Olena jau yra tapusi Ukrainos moterų finalo prizininke.
Paskutiniame rate Salomėja Zaksaitė Griunfeldo gynyboje sugebėjo išnaudoti kovingos žemaitės Ritos Bajoraitės ankstyvą pėstininko auką ir pelnė tašką. Surinkti 7,5 taško garantavo Salomėjai čempionato sidabrą ir vietą Lietuvos moterų rinktinėje.
Paskutinė partija, galėjusi turėti įtakos medalių dalybose, tarp Marijos Šibajevos ir Margaritos Baliūnienės nebuvo žaidžiama, kadangi Margarita, vykdama į partiją, autobusų stotelėje patyrė kojos traumą. Tokiu būdu Marija Šibajeva gavo tašką be kovos ir, surinkusi 7 tšk iš 9 galimų, tapo čempionato bronzine prizininke.
Liveta Jasiūnaitė
Liveta Jasiūnaitė (g. 1994 m. liepos 26 d. Rokiškyje) − Lietuvos ieties metikė, nacionalinė čempionė.
Biografija
Mokėsi Rokiškio Juozo Tumo-Vaižganto vidurinėje mokykloje. Pakviesta trenerės Teresės Nekrošaitės, 11–je klasėje persikėlė mokytis ir sportuoti į Kauną. Baigusi mokyklą, įstojo į Lietuvos sporto universitetą.
Sportinį kelią pradėjo Rokiškio kūno kultūros ir sporto centre. Pirmoji trenerė – Ina Nagelė.
2019 m. birželio 15 d. Baltijos šalių komandiniame čempionate ietį numetė 63,98 m ir pagerino Lietuvos nacionalinį rekordą.
Zubžycos valsčius
Zubžycos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje, pasienyje su Baltarusija. Centras – Mažoji Zubžyca, vėliau – Babikai.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Per I pasaulinio karą panaikintas, jo vietoje tikriausiai įkurtas Adelsko valsčius.
Kukuliškių piliakalnis
Kukuliškių piliakalnis – piliakalnis Klaipėdos rajone, Kretingalės seniūnijoje, Kukuliškių kaimo ribose. Piliakalnis stūkso 100 m į vakarus nuo kelio, pusiaukelėje tarp Girulių ir Olando kepurės, pajūrio terasoje, pro kurią driekiasi pažintinis takas „Litorina“. Piliakalnis surastas 2016 m. ir po Birutės kalno buvo tik antras žinomas prie jūros įrengtas piliakalnis. thumb|left|265px|Piliakalnio aikštelė
2017 m. kovo 13 d. objektas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą ir paskelbtas nacionalinio lygio paminklu (unik. kodas ).
2019 m. po archeologinių tyrimų, teritorija praplėsta ir pakeistas objekto pavadinimas – Kukuliškių piliakalnis su gyvenviete (44153).
Piliakalnis
Piliakalnis apaugęs mišku, juosiamas šaltiniuotų raguvų. Yra keturkampė aikštelė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, apie 38x20 m dydžio. Aikštelę juosia iki 1 m aukščio nuskleisti pylimai, 0,5 m gylio užslinkę grioviai. Šlaitai statūs, nuo jūros pusės apie 13 m, nuo raguvų – 6-10 m aukščio, apaugę lapuočiais medžiais, tik pietvakarių šlaitas – pušimis. Šiaurės rytų šlaite įrengti laiptai.
Piliakalnis atlikus AMS datavimą, datuojamas 800–500 m. pr. m. e. Vėlesnių apgyvenimo pėdsakų neaptikta, tad paplitusi nuomonė, kad tai kuršių genties piliakalnis nėra teisinga. Kultūriškai bendruomenė gali būti priskiriama pilkapių su akmenų vainikais kultūrai.
Viešoji įstaiga
Viešoji įstaiga – tai pagal įstatymus įsteigtas pelno nesiekiantis ribotos civilinės atsakomybės viešasis juridinis asmuo, kurio tikslas – tenkinti viešuosius interesus, vykdant švietimo, mokymo ir mokslinę, kultūrinę, sveikatos priežiūros, aplinkos apsaugos, sporto plėtojimo, socialinės ar teisinės pagalbos teikimo, taip pat kitokią visuomenei naudingą veiklą.
Kukuliškių piliakalnis
Tyrimai
Tyrimai vykdyti 2017, 2018 ir 2020 m. Kultūrinis sluoksnis aptinkamas po XVII–XVIII a. pusmetrio storio smėlio pustymu, todėl yra gerai išsilaikęs. Kultūriniame sluoksnyje rasta keraminių puodų fragmentų, neapdirbto gintaro gabaliukų, galvijų, kiaulių, ožkų ir avių kaulų. Aptiktas tiglio fragmentas, o tai rodo, kad bendruomenė čia mokėjo lydyti bronzą.
Viešoji įstaiga
Viešosioms įstaigoms būdinga ribota civilinė atsakomybė, pelno nesiekimas, viešųjų interesų tenkinimas.
Kukuliškių piliakalnis
Tyrimai
2017 m. archeologinių tyrimų metu aptiktas pastato su buvusia ugniaviete fragmentas. O greta jų aptikta medinių kuolų tvora. Tikriausiai, kad piliakalnio visas perimetras ar bent dalis buvo aptverta tvora, kuri sutvirtinta akmenų ir molio konstrukcija. Šių tyrimų metu paaiškėjo, kad čia gyveno sėsli žemdirbių bendruomenė, kuri augino miežius. Aptikta ir ankštinių augalų (lešių, žirnių ir pupų), kurie yra ankstyviausi Rytų Baltijos regione.
2018 m. atlikti aplinkos žvalgymai georadaru ir nustatyta, kad bendruomenė gyveno ne tik ant piliakalnio aikštelės, tačiau daug didesnėje teritorijoje, kuri tęsiasi į pietus. Piliakalnio aikštelė su naujai atrasta apgyventa teritorija turėjo būti vienas kompleksas. Kitais žodžiais tariant tai buvo gyvenvietė ant kalvos.
Gžebenio valsčius
Gžebenio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Gžebenis, vėliau – Naujadvaris.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Per I pasaulinio karą panaikintas, jo vietoje tikriausiai įkurtas Naujadvario valsčius.
Postel 2000 FC
Postel 2000 arba Postel 2000 N’Djaména, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Postel 2000 Football Club – profesionalus Čado futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje lygoje. Įsikūręs šalies sostinėje Ndžamenoje.
Dauginčių apylinkė
Istorija
Apylinkė 1940 m. įkurta, o 1944 m. atkurta vietoje Dauginčių seniūnijos. 1949 m. buvo Kartenos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Kartenos apylinkės.
Postel 2000 FC
Sezonai
Šaltiniai:
Jonathan Sass
Džonatanas „Džonas“ Sasas (1961 m. Niujorkas, JAV) – amerikiečių džiazo tūbininkas.
Biografija
Džonatanas Sasas gimė Harlemo rajone, Manhatane. Nuo 1976 iki 1985 m., vadovaujamas Semo Pilafiano, Bostono universitete grojo tūba. Nuo 1980 m. Sasas grojo įvairiuose pasaulio koncertuose, o nuo 1989 m. apsigyveno Vienoje. Iki 1995 m. priklausė „Vienna Art Orchestra“ džiazo orchestrui. Kurį laiką Sasas grojo garsiame brass kvintete „Empire Brass“ ir džiazroko grupėje „Heavy Tuba“. Pastaruoju metu atlikėjas groja solo, taip pat brass kvinteto „Art of Brass Vienna“ sudėtyje.
Fiat C.R.20
FIAT CR.20 (taip pat naudojamas kodas C.R.20) buvo Celestino Rosatelli sukonstruotas ir Italijos Karalystės koncerno FIAT XX a. trečiajame ir ketvirtajame dešimtmetyje gamintas dvisparnis vienvietis naikintuvas, naudotas ir Lietuvos karo aviacijoje.
WikiTribune
„WikiTribune“ – pelno siekianti naujienų svetainė, įkurta Jimmy Wales 2017 m. Svetainėje turinys kuriamas, remiantis atvirojo turinio bei vikio  principais. Joje skelbiamos aktualijos, politinės, kultūrinės naujienos ir kt. Įmonė bus išlaikoma iš aukų, tačiau ji neturi jokių sąsajų su „Vikimedija“ ir „Vikipedijos“ projektu. Projektas buvo sukurtas tam, kad žmonės nebebūtų kvailinami melagingų naujienų, kurios pastaraisiais metais išplito „Facebook“ ir, spėjama, prisidėjo prie Donald Trump pergalės JAV prezidentų rinkimuose.
Fiat C.R.20
Modelis CR.20 buvo tarpukario Italijos dvisparnių naikintuvų serijos CR.42, G.50, G.55 pradininku.
Blonde
Blonde (rašoma blond) – antrasis studijinis amerikiečių atlikėjo Frank Ocean albumas, išleistas 2016 m. rugpjūčio 20 d. Albumas buvo išleistas praėjus vos dienai nuo atlikėjo vizualinio albumo „Endless“ išleidimo, taip pat išpradžių buvo pasiekiamas tik „iTunes“ parduotuvėje bei „Apple Music“ muzikos transliavimo tinkle. Prieš išleidžiant, albumo pavadinimas buvo „Boys Don’t Cry“, taip pat albumas turėjo išeiti dar 2015 m. liepą, tačiau buvo vis atidėliojamas.
Fiat C.R.20
Konstrukcija
CR.20 buvo labai gili ankstesnio Celestino Rosatelli kūrinio CR.1 modifikacija su galingesniu varikliu, perdirbtu fiuzeliažu, perprojektuotais sparnais, kuriems buvo pritaikyta tuo metu populiari biplano konfigūracija (abu orlaivio sparnai montuojami tiksliai vienas virš kito (angl. sesquiplane)). Į orlaivį buvo montuojamas vandeniu aušinamas 460 AG (343 kW) Fiat A.20 "V" raidės formos 12 cilindrų skysčiu aušinamas vidaus degimo variklis.
WikiTribune
Svetainė pateikia savanorių interneto vartotojų kuriamas naujienas su profesionalių žurnalistų pagalba. Profesionalūs žurnalistai ieško faktinės informacijos, skelbia naujienas kartu su savanoriais-redaktoriais, kurie atliekas teksto redagavimo darbus (klaidų taisymus), patikrina informacijos šaltinius, siūlo pakeitimus ir prideda šaltinius.
Blonde
Albume dainas kartu atlieka tokie atlikėjai, kaip Beyoncé, Kendrick Lamar, James Blake bei kiti. Albumas sulaukė didelio kritikų pripažinimo ir debiutavo pirmosiose „Billboard 200“ bei Jungtinės Karalystės albumų reitingų vietose, tapdamas pirmuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šias viršūnes. 2018 m. liepos mėnesio duomenimis, JAV parduota virš milijono albumo kopijų ir jis tapęs platininiu.
2020 m. žurnalas „Pitchfork“ albumui skyrė pirmąją vietą savo XXII amžiaus antrojo dešimtmečio geriausių albumų sąraše, o žurnalas „Rolling Stone“ – 79–ąją vietą savo visų laikų geriausių albumų sąraše.
Fiat C.R.20
Konstrukcija
Viršutinių sparnų mojis siekė 9,8 m., o apatinių – 6,82 m. ilgio. Plono profilio sparnų plotis siekė 1,625 m, o skersinis „V“ – 1°20'. Nešantieji ir judantys paviršiai buvo gaminami iš plieno ir diuraliumino, aptraukti drobe. Orlaivyje buvo montuojamas vidinis kuro bakas, kurį, gaisro atveju, buvo galima atjungti ir išmesti. Pagal sparnų konstrukciją orlaivis buvo ne dvisparnis, o pusantrasparnis (apatiniai sparnai ženkliai trumpesni nei viršutiniai). Sparnų dėžutės tvirtumą užtikrino tuo metu novatoriška ir gerai užsirekomendavusi „Worreno kostrukcija“ – „W“ raidės forma, vandens lašo skerspjūvio vamzdiniais spyriais sujungti sparnai. Eleronai buvo balansuoti stambiais, virš sparno išsikišusiais balansyrais.
Fiuzeliažas buvo gaminamas iš suvirintų plieninių vamzdelių, sujungtų aliuminio strypais, aptrauktų drobe. Lėktuvo nosis buvo dengta aliuminio skarda. miniatiūra|FIAT CR.20 priekinė dalis Važiuoklė buvo atviro tipo, iš plieninių vamzdelių su tepaliniais amortizatoriais ir ratų stabdžiais. Galinė pačiūža buvo gaminama iš plieninio vamzdžio su guminėmis pagalvėlėmis.
Ginkluotę sudarė su propeleriu sinchronizuoti du po variklio dangčiu montuojami 7,7 mm kalibro Vickers aviaciniai kulkosvaidžiai. Buvo numatyta galimybė dar du kulkosvaidžius montuoti abipus fiuzeliažo. Vieni šaltiniai teigia, kad orlaiviuose taip pat buvo įrengti bombolaidžiai, kuriais galima buvo paleisti 2 po 12,5 kg sveriančias bombas, nors Karo aviacijos dirbtuvėse pildytuose priėmimo–perdavimo aktuose nepažymėta, kad Fiat C.R. 20 būtų įrengta bombardavimo įranga.