cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lajos Portisch
1979 m. Rio de Žaneiras
1979 m. žaisdamas Rio de Žaneiro tarpzoniniame turnyre, surinkęs 11½ taško iš 17 galimų, kartu su T. Petrosianu ir R. Hiubneriu, pasidalijo 1-3 vietas ir pateko į 1980/81 m. Kandidatų mačus.
1982 m. Toluka
1982 m. Tarpzoniniame turnyre, kuris vyko Tolukoje, surinkęs 8½ taško iš 13, kartu su E. Torre, pasidalijo 1-2 vietas ir pateko į 1983/84 m. Kandidatų mačus.
1985 m. Tunisas
1985 m. žaisdamas Tuniso tarpzoniniame turnyre buvo trečias ir surinkęs 10 taškų iš 16, pateko į 1985 m. Kandidatų turnyrą Monpelje.
1987 m. Syrakas
1987 m. liepos 17–rugpjūčio 10 d. Syrako (kaimas Vengrijoje, Nogrado apskrityje) tarpzoniniame turnyre, surinko, kartu su J. Nanu, po 12 taškų iš 17 ir pasidalijo 3-4 vietas. Dėl patekimo į kandidatų mačus Budapešte teko žaisti mačą su J. Nanu, kurį jis laimėjo 4:2 ir pateko į 1988/90 m. Kandidatų mačus.
1990 m. Manila
1990 m. Maniloje, šveicariškaja sistema vykusiame FIDE tarpzoniniame turnyre, surinko 5½ taško iš 13 (+3 -5 =5), nors turnyro pradžioje turėjo 4 taškus iš 5 galimų (+3 =2), užėmė 48 vietą (64 dalyviai), ir į Kandidatų mačus, nepateko.
1993 m. Bylis
1993 m. paskutinį kartą žaisdamas Pasaulio čempionato FIDE tarpzoniniame turnyre, kuris vyko šveicariškaja sistema Bilyje, surinko 7½ taško iš 13, užėmė 16 vietą (73 dalyviai), ir tolesnį etapą nepateko.
1968 m.
Poreče Žaisdamas 1968 m. Kandidatų mačų ketvirtfinalyje pralaimėjo B. Larsenui 4½:5½.
1974 m.
Palma de Maljorkoje 1974 m. Kandidatų mačų ketvirtfinalyje susitiko su T. Petrosianu ir pralaimėjo mačą 6:7.
1977 m.
Kandidatų mačų ketvirtfinalyje 1977 m. Roterdame įveikė B. Larseną 6½:3½ ir pirmą kartą pateko į pusfinalį. Pusfinalyje, kuris 1977 m. buvo žaidžiamas Ženevoje, pralaimėjo B. Spaskiui 6½:8½. .
1980 m.
1980 m. Meksike vykusiame Kandidatų mačų ketvirtfinalyje susitiko su B. Spaskiu ir mačą baigė lygiosiomis 7:7, bet pateko į pusfinalį, kadangi buvo pasiekęs daugiau pergalių juodosiomis figūromis.
Abano Termėje 1980 m. vykusiame Kandidatų mačų pusfinalio mače pralaimėjo R. Hiubneriui.
1983 m.
1983 m. žaisdamas Bad Kissingene vykusiame 1983/84 m. Kandidatų mačų ketvirtfinalyje 3:6 pralaimėjo V. Korčnojui.
1985 m.
Montpelje žaisdamas 1985 m. Kandidatų turnyre, kuris atrinko tris žaidėjus į po to sekusius Kandidatų mačus, surinko 7 taškus iš 15 galimų, užėmė 12 vietą ir Kandidatų mačus nepateko.
1988 m.
1988/90 m. Kandidatų mačų aštuntfinalyje su R. Vaganianu, 1988 m. Sent Džone, Naujajame Bransvike, L. Portišas laimėjo 3½:2½ ir pateko į ketvirtfinalį, kuris vyko 1989 m. Antverpene, su J. Timanu. Po 4-ių partijų L. Portišas pirmavo 2½:1½, bet, paskutines dvi partijas pralaimėjo. Tad mačas baigėsi jo nenaudai - 2½:3½.
Pasaulio studentų komandiniai šachmatų čempionatai
L. Portišas keturis kartus atstovavo Vengrijai pasaulio studentų komandiniuose šachmatų čempionatuose, kur laimėjo tris apdovanojimus: komandinis sidabro ir bronzos ir prie lentos vienas aukso medaliai. Bendras rezultatas yra (+19 =11 -8) detaliau:
Šachmatų olimpiados
thumb|400px|L.Portišas (kairėje) su [[Garis Kasparovas|G. Kasparovu šachmatų olimpiadoje, Dubajus, 1986 ]] Lajošas Portišas nuo 1956 m. už Vengrijos rinktinę žaidė nuo 1956 m. iki 2000 m. dvidešimtyje šachmatų olimpiadų, kuriose laimėjo komandinių varžybų medalių: vieną aukso, tris sidabro ir du bronzos ir už individualų žaidimą prie lentos: du sidabro ir tris bronzos medalius. Iš viso olimpiadose sužaidė 260 partijų ir surinko 176½ taško (+121 =111 -28). Atskirų olimpiadų rezultatai
Europos komandiniai čempionatai
Lajošas Portišas už Vengrijos komandą žaidė nuo 1956 m. iki 1992 m. aštuoniuose Europos komandinių šachmatų čempionatuose, kuriuose laimėjo komandinių varžybų: tris sidabro, ir keturis bronzos medalius; prie lentos: du aukso, du sidabro ir tris bronzos medalius. Bendras rezultatas yra: 35½ taškai iš 59 galimų (+16 =39 -4). kas sudaro 60,2 % galimų taškų.
Asmeniniai rezultatai pagal atskirus čempionatus:
Pasaulio komandiniai čempionatai
Portišas žaidė už Vengriją pirmajame Pasaulio komandiniame šachmatų čempionate, vykusiame Liucernoje 1985 m. Čia jis surinko 5½ taško iš 9 galimų (+2 =7 -0), ir buvo apdovanotas sidabro medaliu, nes Vengrijos rinktinė užėmė antrąją vietą.
Mačai
Šachmatų mače „SSRS – Pasaulis“, kuris vyko Belgrade (1970), žaidė prie „Pasaulio“ trečiosios lentos 1970 m. ir įveikė Viktorą Korčnojų rezultatu 2½-1½.
Pirmieji turnyrai
Pirmą kartą aukšto lygio turnyre, kuris vyko Maskvoje, dalyvavo 1959 m. Nors turnyre jis buvo jauniausias iš dalyvių, bet pasiekė teigiamą rezultatą – surinko 6 taškus iš 11 galimų. Tai leido jam pasidalinti 4-6 vietomis, praleidus į priekį B. Spaskį,  V. Smyslovą ir  D. Bronšteiną.
1959 m. Balatonfiurede, kur nugalėjo Ratmiras Cholmovas, surinkęs 7½ taško iš 13. L. Portišas suaktyvėjo 1961 m. Tais metais turnyre Budapešte, kur nugalėjo V. Korčnojus, jis surinko 9 iš 15 ir pasidalijo 4-7 vietas.
1961 m. Maskvoje vykusiame turnyre, kur nugalėjo V. Smyslovas ir J. Vasiukovas, surinkęs 6 taškus iš 11, pasidalijo 5-7 vietas. 1961 m. Torremolinose, kur nugalėjo ir A. Pomaras, surinko tik 5 taškus iš 11 užėmė 8-ą vietą. Po to 1961 m. Bledo turnyre, kuriame dalyvavo 6 iš 11 geriausių pasaulio žaidėjų ir kur laimėjo M. Talis, surinko 8 taškus iš 19 ir pasidalijo 15-16 vietas.
Turnyrinių lentelių viršuje
thumb|left|250px|Lajošas Portišas 1968 Pradedant nuo 1962 m. pradeda užimti tarptautinių šachmatų turnyrų lentelėse viršutines vietas. Kaip antai, 1962 m., kartu su S. Gligoričiumi, surinkę po 8 taškų iš 11 galimų, laimi turnyrą Sarajeve.
1962 m. Kečkemete surinko 10½ taško iš 15 ir pasidalijo 2-3 vietas; pirmas čia buvo R. Cholmovas. 1963 m. laimėjo Amsterdamo IBM turnyrą su 6 taškais iš 9 ir aplenkė J.H. Donerį. Su 7 taškais iš 11 galimų, nugalėjo 1963 m. Sarajeve, aplenkdamas Svetozarą Gligoričių, Vladimirą Simaginą, Volfgangą Uhlmaną, and Borislavą Ivkovą.
1964 m. Havanoje vykusiame turnyre, kur nugalėjo V. Ulmanis ir V. Smyslovas, surinkęs 14 taškų iš 21, užėmė 5-ą vietą. 1964 m., surinkęs 11 iš 15, buvo 3-ias Bevervejke, praleidęs į priekį Paulių Keresą ir Livą Nėjų. Pasidalijo 2-3 vietas 1964 m. Malagoje, surinkęs 7½ taško iš 11; nugalėjo Artūras Pomaras.
1965 m. kartu su Jefimu Geleriu pasidalijo pirmąją vietą Bevervijke. 1965 m. Jerevane vykusiame turnyre, kurį laimėjo Viktoras Korčnojus, surinkęs 7 iš 13, užėmė 5-ą vietą. 1965 m. Zagrebo turnyre, kuriame dalyvavo 6 iš 25 geriausių pasaulio žaidėjų ir kurį laimėjo Borislavas Ivkovas ir Volfgangas Ulmanas, surinko 12 taškų iš 19 galimų ir pasidalijo 3–4 vietas.
Tais pačiais metais Santa Monikoje, kur dalyvavo 7 iš 16 geriausių tuometinių pasaulio šachmatininkų ir kuriame aplenkęs Robertą Fišerį, nugalėjo Borisas Spaskis, surinko 9½ taško iš 18 galimų ir pasidalijo 3-4 vietas. Trečias buvo 1966 m. Palma de Maljorkoje, kur surinko 10 iš 15 galimų (turnyre nugalėjo Michailas Talis).
1967 m. L. Portišas, surinkęs 8 taškus iš 11 ir aplenkęs Aleksandrą Kotovą, laimėjo Amsterdamo IBM turnyrą. 1967 m. turnyre Maskvoje, kur dalyvavo 12 žaidėjų iš 33 geriausių to metų pasaulio šachmatininkų, surinkęs 9½ taško iš 17 galimų, pasidalijo 6-8 vietas. Šiame turnyre, kurį lqimėjo Leonidas Šteinas, jis nugalėjo pasaulio čempioną Tigraną Petrosianą.
1967 m. Palma de Maljorkoje, kur dalyvavo 7 iš 30 geriausių to meto pasaulio šachmatininkų ir kurį laimėjo Bentas Larsenas, su 11½ taško iš 17 galimų, užėmė ketvirtąją vietą. Veik an Zee turnyre 1968 m., kur pirmas buvo Viktoras Korčnojus, surinko 9 taškus iš 15 galimų ir pasidalijo 2-4 vietas.
1968 m. turnyre Monte Karle, kur dalyvavo 5 iš 16 geriausių pasaulio šachmatininkų ir kurį laimėjo Bentas Larsenas, L. Portišas pasidalijo 6-8 vietas. Vienas iš aukščiausių L. Portišo karjeros pasiekimų buvo 1968 m. Skopėje-Ochride, kur jis aplenkė Jefimą Gelerį, Levą Polugajevskį ir Vlastimilą Hortą ir surinkęs 14 taškų iš 19, užėmė pirmąją vietą.
Sėkmingiausi turnyriniai metai
Sėkmingiausi metai buvo 1969 m. Tais metais jis, surinkęs 11½ taško iš 15 ir 1,5 taško aplenkęs artimiausią varžovą laimėjo Amsterdamo IBM turnyrą.
1969 m. Veik an Zee turnyre (po nugalėtojų Michailo Botviniko ir Jefimo Gelerio), su 10 taškų iš 15, pasidalijo 3-4 vietas. 1969 m., kartu su V. Smyslovu, surinkę po 8 taškus iš 11 galimų, pasidalijo 1-2 vietas Monte Karlo turnyre.
Aplenkęs Volfgangą Ulmaną, Vasilijų Smyslovą, and Svetozarą Gligorićių, su 7 taškais iš 9 galimų užėmė pirmąją vietą 1969/1970 m. Heistingso turnyre. 1970 m. Budapešte vykusiame turnyre, kurį laimėjo Paulius Keresas, surinkęs 8 iš 15, pasidalijo 5-6 vietas.
L. Portišas laimėjo 1970/1971 m. Heistingso turnyrą, surinkęs 6 taškus iš 9 ir aplenkęs Vlastimilą Hortą, Svetozarą Gligorićių, and Volfgangą Ulmaną. 1971 m. Amsterdamo IBM turnyre, kurį laimėjo Vasilijus Smyslovas, surinkęs 9 taškus iš 15 galimų ir pasidalijo 2-4 vietas.
Pretendentas į prizines vietas
Dalyvaudamas nuo 1972 m. tarptautiniuose šachmatų turnyruose buvo vienas iš pretendentų į pirmąją vietą ar prizininkus.
Jis laimėjo turnyrą Veik an Zee, kuriame dalyvavo 6 žaidėjai iš 25 geriausių to meto pasaulio šachmatininkų, surinkęs 10½ taško iš 15 galimų ir aplenkęs Artūrą Pomarą, Valterį Brauną, Vlastimilą Hortą, and Vasilijų Smyslovą.
1972 m., surinkęs 12 taškų iš 15 nugalėjo Las Palme, aplenkdamas Bentą Larseną, Vasilijų Smyslovą, ir Deividą Bronšteiną. 1972 m. Tysaido turnyrą, kurį laimėjo Bentas Larsenas, baigė trečias surinkęs 9½ taško iš 15 galimų.
Turnyre San Antonijuje, kuriame dalyvavo 8 iš 25 geriausių pasaulio žaidėjų, L. Portišas, surinkęs 10,5 taško iš 15 galimų, kartu su Anatolijumi Karpovu ir  Tigranu Petrosianu pasidalijo 1-3 vietas.
Maljorkos Palmoje 1972 m., kur nugalėjo Oskaras Panno ir Ljubomiras Ljubojevičius, surinko 10 taško iš 15 ir pasidalijo 3-4 vietas. Laimėjo Vidmaro atminimo turnyre Lublianoje-Portorože 1973 m. surinkęs 12½ taško iš 17 galimų.
Hobis
Didelį dėmesį skiria fiziniam aktyvumuiː žaidžia tenisą, mėsta plaukimą. Jis dažnas Budapešto plaukymo baseino lankytojas.
Tačiau jo pagrindinis hobis – muzika. Vaikystėje grojo smuiku ir nors vėliau pasuko į šachmatus, bet muzikos neužmiršo, susidomėjo klasikine muzika, operų arijų dainavimu. Mėgstamiausios vokiečių dainos: nuo Bethoveno iki Štrauso. Jis daug jų žino ir dažnai jas dainuoja.
Žaidimo stilius
Nors L. Portišas, žurnalisto paklaustas, „koks jo žaidimo stilius?“ atsakė: „Pozinis. Visada buvo pozicinis“, manoma, kad L. Portišas – universalaus stiliaus šachmatininkas, tobulai įsisavinęs šachmatų varžybų metodus. Teikdamas pirmenybę paprastoms padėtims, jis nevengia ir sudėtingų, o jas žaisdamas panaudoja gilias idėjas, taktinį išradingumą, aukštą techninį meistriškumą. „Puikiai jaučia inciatyvą, ….nesitenkina radęs gerą ėjimą, bet pastoviai ieško stipriausiojo…“ (Michailas Talis).
Knygos
Kartu su Balašu Šarkozi parašė knygą: „600 pabaigų“ kurioje nagrinėjamos šachmatų partijų pabaigos. Ši vertinga knyga išversta ir į kitas kalbas.
Vertinimai
Pagal Jeff Sono „Chesmetric“ reitingavimo sistemą, L. Portišas 1980 m. 8 atskirus mėnesius buvo 3-ias pasaulyje.
Bumas (filmas)
Bumas  – 1980 m. sukurta visai šeimai skirta prancūzų komedija, kurioje pirmą kartą vaidino Sofi Marso, vėliau tapusi viena žinomiausių šalies aktorių.
Filmas buvo labai populiarus ne tik Prancūzijoje, kur jį kino teatruose matė daugiau kaip 4,3 mln. žiūrovų, bet ir Vengrijoje (1,2 mln.), Vakarų Vokietijoje – (660 tūkst.) ir kitose Europos šalyse.
Muziką filmui parašė kompazitorius Vladimir Cosma, o išpopuliarėjusią titulinę dainą „Reality“ atliko britų dainininkas Richard Sanderson.
Santrauka
Filme pasakojama apie paauglę Viką, jos šeimą ir pirmąją meilę. Prasidėjus mokslo metams, Vika pradeda eiti į naują mokyklą, kur greitai susidraugauja su klasės drauge Penelope. Merginoms norisi linksmintis, megzti pažintis su vaikinais, tačiau tėvai į tokius šėliojimus žiūri nepalankiai. Vikai atrodo, kad jos niekas nesupranta, nes palaikymo sulaukia tik iš savo senelės Popetės, kuri padeda jai vakare išsprukti iš namų, kad galėtų dalyvauti rengiamame vakarėlyje. Čia ji susipažįsta su Etjenu, kurį įsimyli.
Kol Vika paskendusi pirmosios meilės rūpesčiuose, ima braškėti jos tėvų santuoka, nes apsireiškia buvusi tėvo meilužė, reikalaujanti iš jo paskutinės nakties atsisveikinimui.
Moravijos-Silezijos kraštas
Moravijos-Silezijos kraštas  – Čekijos Respublikos administracinis vienetas, esantis šiaurės rytinėje Silezijos regiono dalyje. Vakaruose kraštas ribojasi su Olomouco kraštu, rytuose – Zlino kraštu. Šiaurėje ribojasi su Lenkijos valstybe, o rytuose – Slovakija. Sostinė Ostrava. Plotas – 5 445 km², gyventojų – 1 251 883 (2006 m.).
Graikija Eurovizijoje
thumb||right|200px||[[Mariza Koch 1976 m.]] thumb||right|200px||[[Anna Vissi ir Epikouri 1980 m.]] thumb||right|200px||[[Mariana Efstratiou 1989]] thumb||right|200px||[[Sakis Rouvas 2004 m.]] thumb||right|200px||[[Anna Vissi 2006 m.]] thumb||right|200px||[[Sarbel 2007 m.]] thumb||right|200px||[[Kalomira 2008 m.]] thumb||right|200px||[[Sakis Rouvas 2009 m.]] thumb||right|200px||[[Giorgos Alkaios 2010 m.]] thumb||right|200px||[[Koza Mostra ir Agafonas Iakovidis 2013 m.]]
Istorija
Po trisdešimt vienerių metų nuo jos debiuto, Graikija 2005 metais pirmą kartą laimi konkursą. Nugalėtoja tapo Helena Paparizou bei jos daina „My Number One“. 2005 metais surengtoje iškilmingoje programoje „Congratulations“, kuri buvo skirta konkurso 50-mečiui paminėti, daina „My Number One“ užėmė ketvirtą vietą visų laikų populiariausių Eurovizijos dainų sąraše.
Prieš Graikijos pergalę, aukščiausias rezultatas – trečiąją vietą pasiekė duetas Antique (Elena Paparizou buvo šio dueto narė), 2001 metais atlikę „Die for You“, ir Sakis Rouvas, dalyvavęs 2004 m. su daina „Shake It“.
2006 metais 51-asis Eurovizijos dainų konkursas vyko Atėnuose, Graikijoje, po Elenos Paparizou pergalės praėjusiais metais. Konkursą vedė populiarus dainininkas Sakis Rouvas ir laidų vedėja Maria Menounos. Graikijai atstovavo populiari Kipro-Graikijos dainininkė Anna Vissi.
Graikija yra sėkmingiausia šalis Eurovizijoje nuo pusfinalio įvedimo 2004 metais. Beveik visada šalis finale patenka į dešimtuką: 2004 m. trečia vieta, 2005 metais pirma vieta, devinta vieta 2006 metais, septintoji vieta 2007 m., trečia vieta 2008 m., septintoji vieta 2009 m., aštuntoji vieta 2010 metais, septintoji vieta 2011 m. Tačiau šis rekordas buvo sulaužytas 2012 metais, kai Eleftheria Eleftheriou finale užėmė tik 17 vietą su daina „Aphrodisiac“. Tačiau žiūrovų balsavimu, Eleftheria užėmė 9 vietą su 89 taškais. Graikijos sėkmė sugrįžo 2013 metais, kai daina „Alcohol Is Free“ užėmė 6 vietą.
Balsavimas
Graikija ypač pastaraisiais metais visada skiria dvylika taškų Kiprui ir visada gauna dvylika balų iš Kipro. Tai yra vienas iš daugelio pavyzdžių, kuris taip pat pasitaiko tarp Balkanų, Skandinavijos, posovietinėse ir Baltijos šalyse. Graikijos ir Kipro atveju dvylikos taškų keitimasis yra tikriausiai todėl, kad dauguma Kipro piliečių yra graikai, kurie kalba graikų kalba, o ir, be to, panašus kaimyninių šalių muzikinis skonis. Be to, Graikija ir Kipras turi tą pačią muzikos industriją. Daug ginčų sukėlė dviejų pusfinalių įvedimas 2008 m. konkurse, kuriame Kipras ir Graikija negalėjo balsuoti vienas už kitą.
Populiarumas konkurse
Iki 2001 m. Graikija buvo laikoma viena mažiausiai sėkmingų šalių konkurse, todėl Graikijos žmonių konkurso palūkanos buvo gana mažos. Nuo 2001 m. dueto Antique užimtos trečios vietos, šis konkursas išaugo į vieną populiariausių renginių Graikijoje maždaug penkis milijonus žiūrovų kiekvienais metais. Itin po didelių Graikijos valdžios lūkesčių jie ėmė keisti požiūrį kaip į „nacionalinis reikalą“, ir tai sukėlė skandalą. Graikijos žiūrovai tikisi, kad šalies dainininkai finale užims kažkurią iš Top 10 vietų, išskyrus vieną: 17 vieta – 2012 metais pirmą kartą finale nepavyko patekti į Top 10. 2013 m. Graikija vėl buvo tarp top 10 finalistų, užėmė 6 vietą. Iki šiol Graikija visus kartus iš pusfinalio pateko finalą nuo pusfinalių įvedimo 2004 m. Graikija yra viena sėkmingiausių dalyvaujančių šalių, nusileidžianti tik Rusijai, kuri nuo 2000 m. iki 2009 m. konkursų, turėjo viena pergalę ir tris trečiąsias vietas.
Dalyvavimas
Šioje lentelėje pateikiamos trisdešimt keturios dainos, kurios atstovavo Graikijai Eurovizijos dainų konkurse. Auksinė spalva reiškia pirmą vietą, sidabrinė – antrą vietą ir bronzinė spalva trečią vietą.
Buguruslanas
Buguruslanas  – miestas Rusijoje, Orenburgo srities šiaurės vakaruose, prie Didžiojo Kinelio upės, 150 km į šiaurės rytus nuo Samaros. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Samaros–Orenburgo linijos. Plentai į Samarą, Bugulmą, Oralą, Abduliną. Mašinų gamybos, maisto, lengvoji pramonė. Aplink išgaunama nafta ir gamtinės dujos.
Yra teatras, krašto muziejus, Sergejaus Akasovo muziejus, XIX–XX a. pr. visuomeniniai statiniai.
Istorija
Buguruslanas įkurtas 1748 m. Miesto statusas suteiktas 1781 m. Buguruslanas XIX a. buvo svarbus prekybinis taškas, veikė moterų vienuolynas.
Riedis
Valdymas
Žmogus stovi ant platformos su ratais, Riedis valdomas vairu. Vairą stumiant į priekį, riedama pirmyn. Keliautojui nusprendus sustoti ar sulėtinti greitį, tereikia vairalazdę truktelėti atgal. Pusiausvyra valdoma per giroskopų, kurie reaguoja į bet kokį vairuotojo pozos pasikeitimą, sistemą. Priklausomai nuo to keičiamas greitis ir judėjimo trajektorija. Didžiausias riedžių greitis siekia apie 20 km/val. Akumuliatoriumi varoma transporto priemonė vienu įkrovimu gali nuvažiuoti 38 km atstumą. Galima važiuoti ir gatve, ir šaligatviais, o užmovus specialius ratus – ir bekele. Dėl gana nemažo greičio rekomenduojama dėvėti šalmą.
Apribojimai
Didžiojoje Britanijoje šia transporto priemone naudotis viešose vietose uždrausta. Šalies Transporto ministerija netgi išleido specialų taisyklių rinkinį kaip naudotis naujais riedžiais. Čia atskirai paminėta, kad minėti įrenginiai neatitinka europietiškų saugumo reikalavimų. Vienintelė vieta, kur Didžiojoje Britanijoje galima pasivažinėti riedžiu, – privati valda. Prancūzijoje, Ispanijoje ir didžiojoje JAV dalyje važinėtis riedžiais galima šaligatviais, o Austrijoje ir Nyderlanduose – specialiais dviračių takais. Italijoje ir Prancūzijoje elektriniu vežimėliu negalima riedėti didesniu nei 6 kilometrų per valandą greičiu.
Lietuvoje
Riedžiai, kadaise Lietuvoje vadinti pagal anglišką atitikmenį „segvėjais“, pasirodė 2005 m. pradžioje. Nors neįprastų transporto priemonių pardavėjai ir tikėjosi, kad čia jie iškart atims rinką iš motorinių dviračių, tačiau taip neįvyko. Pagrindinis dalykas, kodėl riedžiai nenukonkuravo dviračių – jų didelė kaina. Pradžioje už „segvėjų“ reikėjo mokėti virš 30000 lt, o pats brangiausias motoroleris ir pusę tiek nekainavo. Pastaruoju metu vienas riedis kainuoja apie 25 tūkst. lt. Trejų metų riedžio nuoma ir techninė priežiūra kainuoja virš 20 tūkst. lt.
Techninės charakteristikos
miniatiūra|180px|right|Riedis Riedžio „Segway i2“ duomenys: Rinkoje bandomi įvairūs riedžio modeliai: dviviečiai, valdomi sėdint ir pan.
Lituanica (laikraštis)
Lituanica – mėnesinis laikraštis Lietuvos ir pasaulio lietuvių jaunimui, ėjęs 1992–1994 m. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvių jaunimo bendrija „Lituanica“. Tiražas 1993 m. – 2900 egz., 1994 m. – 1500 egz.
Redaktorė Jūratė Sučylaitė.
Ford Escape
Ford Escape – kompaktinės klasės visureigis, kurį gamina „Ford Motor Company“. Automobilis prekyboje pasirodė 2001 m. Europos rinkai skirta versija vadinosi Ford Maverick. Visureigio kūrime „Ford“ bendradarbiavo su „Mazda“. 2004 m. pasirodė hibridinė automobilio versija. 250px|thumb|left|2001–04 m. Ford Escape
1808 m. gegužės trečioji Madride
Apie paveikslą
1814 m. Napoleono armijos buvo išvytos iš Ispanijos. Fransiskas Goja pasisiūlė kardinolui Luisui de Burbonui „teptuku įamžinti pačius žymiausius ir herojiškiausius mūsų pasipriešinimo Europos tironui įvykius“. Luisas de Burbonas parėmė dailininko pasiūlymą. Dailininkas nutapė dramatiškuosius „1808 m. gegužės trečioji Madride“ ir „1808 m. gegužės antroji Madride“.
Paveiksle „1808 m. gegužės trečioji Madride“ vaizduojamas sukilėlių sušaudymas, kurį įvykdė Napoleono armijos kareiviai 1808 m. gegužės 3 d. Madride po 1808 m. gegužės 2 d. sukilimo. Tos dienos ankstų rytą Principe Rio kalvoje buvo sušaudyti daugiau nei 40 vyrų ir moterų. Viso Madride buvo sušaudyta apie 400 maištininkų. Prancūzų kareiviai yra paveikslo dešinėje atsukę nugaras žiūrovui, simbolizuojantys žiaurią ir negailestingą jėgą. Paveiksle vaizduojamas sukilėlių siaubas, narsa ir ryžtas prieš neišvengiamą egzekuciją. Dramatinius paveikslo niuansus išryškina aštrūs šviesos efektai. Pagrindinį dėmesį paveiksle atkreipia vyras paveikslo centre plačiai išskėstomis rankomis. Jo nekaltumą rodo šviesūs drabužiai, o išskėstos rankos tikriausiai yra aliuzija į Jėzaus Kristaus nukryžiavimą. Pranciškonų vienuolis meldžiasi, o kitas vyras gniaužia kumštį. Vaizduojami jau sušaudyti sukilėliai ir iš kitos pusės atvedami egzekucijai nauji, kurių priekinis užsidengęs veidą rankomis iš siaubo ar nevilties.
Abu paveikslai tikriausiai puošė triumfo arką karaliaus Ferdinando VII sugrįžimo į Madridą 1812 m. proga ir buvo eksponuojami 1808 m. gegužės 2 d. sukilimo Madride paminėjime. Iki 1834 m. paveikslas buvo perkeltas į Prado muziejų. 1937 m. paveikslas buvo kiek pažeistas apatinėje kairėje perkeliant jį pilietinio Ispanijos karo metu.
Mi sklaida
thumb|250px|Smogas [[Šanchajus|Šanchajuje – vienas iš Mi sklaidos pavyzdžių.]]
Mi sklaida, taip pat žinoma kaip Lorenco Mi teorija arba Lorenco Mi Debajaus teorija – šviesos sklaida, tiksliai aprašoma analitiniu Maksvelo lygčių sprendiniu. Tai tiksliausia sklaidos teorija, tinkanti elektromagnetinės spinduliuotės sklaidai sferinėmis dalelėmis aprašyti. Mi sprendiniai pirmą kartą buvo aprašyti vokiečių fiziko Gustavo Mi (Gustav Mie). Tačiau danų fizikas Liudvigas Lorencas (Ludvig Lorenz) ir kiti mokslininkai yra nepriklausomai išvystę elektromagnetinės plokščios bangos sklaidos dielektriniu rutuliu teoriją.
Šiuo metu, terminas „Mi sklaida“ yra fizikoje vartojamas platesniame kontekste, pavyzdžiui, aprašant Maksvelo lygties sprendinius sklaidai nuo sferų rinkinių, cilindrų arba kitų objektų, kurių forma gali būti aprašyta paprastomis geometrinėmis formulėmis, o uždavinio sprendimo metu gali būti pasinaudota kintamųjų atskyrimo metodu.
Priešingai negu Relėjaus sklaida, Mi sklaidos sprendiniai yra tikslūs visiems įmanomiems santykiams tarp sferos diametro ir krentančios spinduliuotės bangos ilgio, nors skaitmeniniu požiūriu tai yra begalinės sumos sumavimo uždavinys. Savo originalioje formuluotėje teorija buvo vystoma sferai iš homogeninės, izotropinės ir tiesinės medžiagos, kuri yra apšviečiama begaline plokščia banga. Tačiau sprendinio paieškos metodika yra sėkmingai taikoma ir optiniams pluoštams bei sluoksniuotoms sferoms.
Mi sklaidos teorija yra ypač svarbi meteorologinėje optikoje, kur vandens lašų matmenų santykiai su bangos ilgiais yra vienetų eilės ir didesni, o nagrinėjamos įvairios problemos susijusios su debesų, rūko ir kitų dalelių sąveika su šviesa. Naujausias praktinis taikymas yra susijęs su aerozolio dalelių (smogas) charakterizavimu optiniais metodais. Mi teorija taip pat sėkmingai taikoma naftos produktų detekcijai užterštuose vandenyse. center|frame|Šviesos sklaidos sferinės metalinės dalelės paviršiuje pavyzdis. Mažoms dalelėms vyksta Relėjaus sklaida, kuomet daugiausia šviesos išsklaidoma į priekį ir atgal. Dalelės matmenims didėjant, matome atsirandantį Mie sklaidos metu kryptingumą.
Teorinis pagrindimas
Mi sklaidos teorijoje, į dalelę krentantis elektromagnetinis laukas (indeksas i), elektromagnetinis laukas susidaręs dalelėje (indeksas p) bei išsklaidytas elektomagnetinis laukas (indeksas s) yra išreiškiami per vektorines sferines harmonikas ir, kurių tiksli išraiška yra
Krentanti iš terpės su lūžio rodiklio n_m šviesa yra išreiškiama lygtimi
čia R yra atstumo vektorius nuo sferinės koordinačių sistemos centro iki nagrinėjamo taško, R – šio vektoriaus ilgis, \theta ir \phi yra atitinkamai meridianinis ir azimutinis kampai. Sveiki skaičiai m ir n nusako sferinės vektorinės harmonikos eilę. Koeficientai A_{mn} ir B_{mn} aprašo krentančios šviesos lauką ir yra dalelę apšviečiančio optinio pluošto elektrinio lauko skleidinio vektorinėmis sferinėmis harmonikomis koeficientai. Spindulio R_{sf} dalelėje, kurios lūžio rodiklis yra n_{sp}, indukuotą šviesą aprašo formulė
,
o išsklaidytą šviesą lygtis
Paskutinėse dviejose lygtyse atsiradę koeficientai \alpha _n, \beta _n, \gamma _n ir \delta _n Mi sklaidos teorijoje nusako sferinės dalelės atsaką į ją žadinantį lauką. Sferinė harmonika aprašo magnetinius multipolius, o sferinė harmonika  – elektrinius. Tokiu būdu, \alpha _n ir \gamma _n nusako kaip sferinė dalelė reaguoja į magnetinius multipolius, o koeficientai \beta _n ir \delta _n – į elektrinius. Koeficientų \alpha _n, \beta _n, \gamma _n ir \delta _n vertės yra randamos pritaikius elektrinio ir magnetinio laukų tolydumo sąlygas ties dalelės paviršiumi
Šiuose lygtyse įvesti sekantys žymėjimai ir, funkcijos j_n ir h^{(1)}_n yra sferinės Beselio funkcijos, o apostrofas reiškia išvestinę pagal kintamąjį skliaustuose.
Dalelės išsklaidytos šviesos kiekis yra randamas suintegravus Pointingo vektoriaus radialinę dalį sferos paviršiumi, kurios viduje yra patalpinta dalelė. Po šios operacijos yra gaunama begalinė suma dalelės išsklaidytai energijai W_s ir prarastai W_e
Kaip matome, sprendiniai yra aprašomi begalinėmis sumomis, sudarytomis iš narių, atitinkančių skirtingų eilių magnetinius ir elektrinius multipolius, dėl šios priežasties Mi sklaidos metodai yra neparankūs stambių dalelių nagrinėjimui, tačiau dažnai taikomi vidutinio dydžio dalelių sklaidai aprašyti.
Lituania
Lituania – Mažosios Lietuvos spaudos draugija, veikusi 1911–1916 m. ir 1919–1920 m. bei spaustuvė Klaipėdoje, Palangos g. 23/24.
Istorija
Steigimo iniciatoriai F. Ambrazaitis, J. Lėbartas, J. Pėteraitis. Turėjo 40 narių, daugiausia Klaipėdos apskrities valstiečių. Savo leidinius spausdino M. Jankaus spaustuvėje Klaipėdoje, 1912 m. rugsėjo 2 d. ją įsigijo.
Draugija veikti nustojo dėl politinių, ekonominių priežasčių. 1920 m. gegužės 15 d. spaustuvę nupirkus F. V. Šaulinskiui, draugija „Lituania“ buvo likviduota.
Veikla
Draugija išleido apie 10 knygų ir kalendorių, 1911–1914 m. leido laikraštį „Apžvalga“ su literatūriniu priedu „Bitelė“, ėjusiu 1912–1913 m.
Spaustuvėje „Lituania“ spausdinti periodiniai leidiniai:
Išlakusis anakardis
Išlakusis anakardis (Anacardium excelsum, ) – anakardinių (Anacardiaceae) šeimos tropinių medžių rūšis. Paplitusi Centrinėje ir Pietų Amerikoje, nuo Gvatemalos iki Ekvadoro.
Medis visžalis, užauga iki 45 m aukščio. Kamienas status, iki 3 m skersmens. Lapai paprastieji, pražangūs, ovalūs, 15–30 cm ilgio ir 5–12 cm pločio. Žiedai susitelkę iki 35 cm ilgio šluotelėje, smulkūs, žalsvi arba balti. Vėliau jie tampa rausvi, pakvimpa dobilais. Vaisius – 2-3 cm ilgio inksto formos kaulavaisis. Šviežias vaisius nuodingas, bet pakepta sėkla gali būti valgoma.
Jonavos Lietavos pagrindinės mokyklos Panoterių Petro Vaičiūno skyrius
Jonavos „Lietavos“ pagrindinės mokyklos Panoterių Petro Vaičiūno skyrius (anksčiau Panoterių Petro Vaičiūno pagrindinė mokykla) – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Jonavos raj., Panoteriuose, P. Vaičiūno g. 32, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba.
Buvusios pagrindinės mokyklos kodas 190303724. Steigėjas Jonavos rajono savivaldybės taryba. Pavadinta poeto ir dramaturgo Petro Vaičiūno (1890-1959) vardu.
Istorija
1909 m. spalio 1 d. buvo įsteigta mokykla (Kauno gubernijos direkcija, 1909 m. spalio 28 d.). Nuo 1944 m. rugsėjo 1 d. Panoterių progimnazija. 1949–1950 m. progimnazija pertvarkyta į septynmetę mokyklą. 1956–1957 m. vidurinė mokykla. 1990 m. liepos 11 d. mokyklai suteiktas Petro Vaičiūno vardas. 1994 m. rugsėjo 8 d. vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą.
2019 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota, prijungta prie Jonavos „Lietavos“ pagrindinės mokyklos, tapo jos skyriumi.
Njeris
Njeris  – miestas vidurio Kenijoje, Rytų Afrikos plokščiakalnyje, Aberdero kalnagūbrio papėdėje, 150 km į šiaurę nuo Nairobio. Apskrities centras. Praeina Nairobio–Nanjukio geležinkelis, keliai į Nairobį, Nakuru, Nanjukį, Othają. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (arbata, kava, kukurūzai, pupos, naminiai gyvuliai). Maisto pramonė (gaiviųjų gėrimų gamyba, vandens, pieno, arbatos fasavimas, kukurūzų miltų gamyba). Veikia 2 universitetai ir keli filialai. Njerio apylinkėse yra Aberdero nacionalinis parkas.
Istorija
Njeris įkurtas 1902 m. kaip britų karinis postas kikujų žemėse.
Biržų rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Kazys Katilius
Kazys Katilius (1904 m. sausio 24 d. Degučiai, Marijampolės valsčius – 1976 m. vasario 20 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas chirurgas, medicinos mokslų kandidatas.
Biografija
1932 m. baigęs Vytauto Didžiojo universitetą iki 1939 m. dirbo šio universiteto Chirurgijos klinikoje. Nuo 1940 m. Vilniaus Raudonojo Kryžiaus ligoninės chirurgas, 1940–1976 m. Chirurgijos skyriaus vedėjas, 1940–1951 m. dar ir šios ligoninės vyr. gydytojas. 1940–1944 m. Vilniaus medicinos seserų mokyklos direktorius. 1944–1972 m. Vilniaus universiteto Fakultetinės chirurgijos katedros vedėjas. Nuo 1956 m. medicinos mokslų kandidatas, nuo 1959 m. docentas.
Patobulino tirotoksikozės chirurginio gydymo būdus, parengė pilvo ertmės organų diferencinę diagnostiką. Sukūrė chirurgų mokyklą.
Malūkai
Malūkai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 7 km nuo Šačių.
Aitarėja Upanišada
Aitarėja Upanišada  – viena iš vedų kanono brahmaniškųjų komentarų – Upanišadų – dalių. Kaip ir Aitarėja Brahmana ir Aitarėja Aranjaka, priskiriama Rigvedai. Aitarėja Upanišada siejama su legendiniu rišiu Mahidasa Aitarėja („deivės Mahi tarnas“).
Vaidaugai
Vaidaugai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Alytaus, prie kelio. Šiauriau kaimo teka dešinysis Nemuno intakas Medukštėlė.
Litwa (Vilnius)
thumb|right|160px|1909 m. Nr. 9 (15) žurnalo pirmasis puslapis
Litwa  – demokratiškos pakraipos žurnalas, ėjęs 1908–1914 m. Vilniuje lenkų kalba.
Istorija
1908 m. leistas kas mėnesį, nuo 1909 m. – kas dvi savaites. Supažindino lenkus ir sulenkėjusius lietuvius su Lietuvos istorija, lietuvių literatūra, menu.
Redaktorius Mečislovas Davainis-Silvestraitis.
Buda Kašaliova
Bùda Kašaliovà (arba Buda Košeliovas, ) – miestas pietryčių Gudijoje, Gomelio srityje, 48 km į šiaurės vakarus nuo Gomelio. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Gomelio–Žlobino linijos. Maisto (duonos, sūrio) pramonė. Veikia agrotechnikos kolegija.
Istorija
Budos gyvenvietė žinoma nuo 1824 m., ji kūrėsi prie Kašaliovos kaimo, todėl pavadinta Kašaliova. XIX a. čia buvo geležinkelio stotis, kaimas priklausė Rahačovo apskrities Kašaliovos valsčiui. 1938 m. gavo Miesto tipo gyvenvietės statusą, 1971 m. suteiktas miesto statusas.
Mituva (ežeras)
Mituva – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Kupiškio rajone, apie 2 km į vakarus nuo Skapiškio. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 2,1 km, plotis iki 0,32 km. Yra 2 salos (0,8 ha Didysis Alkas ir 0,22 ha Mažasis Alkas). Altitudė 88,8 m. Krantai lėkšti, supelkėję, apaugę siaura medžių ir krūmų juosta. Baigia visiškai užakti. Maudytis neįmanoma. Priėjimas prie ežero sunkus. Pakrantėse plyti dirbami laukai ir pievos. 2010–2011 metais dalis ežero (mažoji) yra išvalyta. Atliekant pakrančių tvarkymo darbus buvo rasti tauro ragai su kaukolės dalimi. Padarytos dvi poilsio zonos. Viena iš Skapiškio pusės, kita iš Dailiūnų kaimo pusės. Ežeru iš pietryčių į šiaurės vakarus prateka Lėvens intakas Mituva.
Prie ežero įsikūrusios Skapiškio ir Kreipšių gyvenvietės ir Mituvos kaimas. Pietvakarine pakrante eina kelias.
Istorija
Mituvos ežere yra Alko sala, kurioje kadaise stovėjo pagonių aukuras ir šventykla, bei dar dvi mažesnės salos. Žinomi pasakojimai apie saloje garbintus senuosius dievus dar ir tada, kai Skapiškyje jau buvo pastatyta bažnyčia, apie buvusią šventovę ir joje gyvenusias vaidilutes.
Varpinis lazdenis
Varpinis lazdenis (Corylopsis spicata) – hamamelinių (Hamamelidaceae) šeimos augalų rūšis. Tai lapus metantis krūmas, sužydi ankstyvą pavasarį šviesiai geltonais žiedais.
Žemės drebėjimas
300px|thumb|Žemės drebėjimų epicentrai 1963-98 m. Žemės drebėjimas – staigus žemės paviršiaus judėjimas – yra staigaus žemės plutos tampriosios deformacijos energijos išsilaisvinimo, spinduliuojamo seisminėmis bangomis, pasekmė. Žemės plutos deformacijos ir jų sukuriamos įtampos atsiranda dėl litosferos plokščių judėjimo viena kitos atžvilgiu. Skirtinguose regionuose šis judėjimas yra nevienodo greičio, todėl plokštės dėl trinties sustoja ir pradeda deformuotis. Procesas vyksta tol, kol deformacijos jėgos viršija uolienų atsparumą, ir šios lūžta. Energija kaupiasi iš lėto, o atsipalaiduoja staiga, tuo sukeldama seismines bangas, kurios plačiai paplinta. Kasdien įvyksta šimtai tokių žemės drebėjimų, tačiau silpnesniųjų žmonės net nejaučia. Žemės drebėjimus sukelia ir ugnikalnių išsiveržimai ar žmogaus veiklos padariniai (pvz., aktyvios kalnakasybos rajonuose). Galingi žemės drebėjimai gali sukelti milžiniškas katastrofas.
Žemės drebėjimų stiprumo matavimas
Žemės drebėjimų stiprumui nusakyti plačiai naudojami du parametrai – magnitudė ir intensyvumas.
Magnitudė nusako drebėjimo stiprumą, t. y. kiek energijos išsilaisvino žemės drebėjimo židinyje. Ji apskaičiuojama pagal seismografais užfiksuotų virpesių amplitudes. Vienas žingsnis magnitudžių skalėje rodo 32 kartus didesnę išlaisvintą energiją, pavyzdžiui, 4 magnitudžių drebėjimo energija yra 32 kartus didesnė už 3 magnitudžių drebėjimą.
Intensyvumas nusako žemės drebėjimo sukeltų virpesių stiprumą žemės paviršiuje tam tikroje vietoje ir nustatomas pagal žmonių, pastatų ir gamtinės aplinkos reakcijas. Tam tikras žemės drebėjimas sukelia skirtingų intensyvumų virpėjimus skirtingose vietose. Didžiausias intensyvumas paprastai stebimas seisminio įvykio epicentre, mažesni intensyvumai išsidėsto koncentriškomis zonomis aplink įvykio epicentrą. Ryšys tarp magnitudės ir intensyvumo yra gana sudėtingas. Intensyvumas, stebėtas tam tikroje vietoje, priklauso nuo įvykio magnitudės, įvykio židinio gylio, atstumo iki židinio, grunto sąlygų ir drebėjimo mechanizmo.
Didesnės kaip 4,5 magnitudės žemės drebėjimai yra pakankamai stiprūs, kad juos užfiksuotų seismografai visame pasaulyje.
Richterio skalė
Kur:
Apytikslis ryšys tarp „tipinio“ žemės drebėjimo stabiliose platformose ir intensyvumo jo epicentre. (Duomenys iš JAV Geologijos tarnybos)
Tipinės žemės drebėjimų sukeltos pasekmės. Lentelę reikėtų vertinti labai atsargiai, nes pasekmės priklauso ne tik nuo žemės drebėjimo magnitudės, bet ir nuo atstumo iki epicentro bei nuo geologinių sąlygų (kai kuriose vietose gali padidinti sugriovimus).
(Duomenys iš JAV Geologijos tarnybos)
Didžiausi žemės drebėjimai
800px|thumb|center|San Francisko panoraminė nuotrauka po žemės drebėjimo 1906 m.
Žemės drebėjimai Lietuvoje
Patikimai Lietuvos teritorijoje nėra užfiksuotas nė vienas vietinis žemės drebėjimas. Yra žinoma keletas paliudijimų apie juntamus žemės virpesius. Pirmasis minimas Petro Dusburgiečio kronikoje ir sako, kad 1328 m. Skirsnemunėje taip stipriai sudrebėjo žemė, kad rodėsi, jog sugrius Skirsnemunės pilis, o kryžiuočių vienuoliai išsigandę jau ruošėsi šokti nuo pilies bokšto. 1909 m. Bezdonyse Vilniaus rajone buvo juntamas žemės drebėjimas, jo metu atsirado 1 km ilgio plyšys. Tačiau manoma, kad „drebėjimas“ įvyko skylant peršalusiam žemės paviršiui. 2001 m. viena Ignalinos AE seismologinė stotis, esanti Salake, užfiksavo silpną (2,1 magnitudės) žemės drebėjimą, kurio epicentras buvo nutolęs nuo seisminės stoties per ~90 km. Tiksliau epicentro, deja, nustatyti nepavyko.
Per pastarąjį šimtmetį Lietuvoje buvo juntami keli žemės drebėjimai, kurių epicentrai buvo ne Lietuvoje. 1904 m. virpesiai atsklido iš Oslo fjordo, o 1940, 1977, 1986 ir 1990 m. iš Vrančos kalnų regiono Rumunijoje. 2004 m. rugsėjo 21 d. Kaliningrado sritį sudrebino du šiems kraštams gana galingi (4,4 ir 5,0 magnitudės) žemės drebėjimai. Pastarieji drebėjimai buvo juntami ir didžiojoje Lietuvos dalyje.
Zarka (upė)
Zarka  – upė šiaurinėje Jordanijoje; Jordano kairysis, antras pagal dydį (po Jarmuko) intakas. Prasideda tuoj į šiaurės rytus nuo Amano, Gileado masyvo rytuose, Ain Gazalio versmėje. Pradžioje teka į šiaurę, vėliau pasuka į vakarus. Vietomis teka kanjonais.
Į Zarką sueina du vadžiai. Nors upe vanduo teka ištisus metus, jo režimas labai nevienodas. Vasarą per mėnesį upe nuteka 2-3 mln. m³ vandens, o žiemos liūčių metu 5-8 mln. m³. Liūčių metu upė smarkiai patvinsta. Žemupyje upė patvenkta Karaliaus Talalio užtvanka, susidaręs tvenkinys.
Zarkos pakrantės ir slėnis gyvenamas nuo akmens amžiaus laikų. Dabar jame įsikūrusi Jordanijos sostinė Amanas, svarbūs Zarkos, Džarašo miestai. Upės vanduo naudojamas pasėlių drėkinimui. Vanduo daug kur užterštas buitinėmis nuotėkomis.
thumb|left|250px|Zarkos slėnis
Gilgamešas
Gilgamešas  – senovės Mesopotamijos didvyris, penktasis pirmos Uruko dinastijos valdovas, šumerų miesto Uruko karalius. Jis taip pat buvo Gilgamešo epo pagrindinis herojus. Jame teigiama, kad jis buvo 2/3 dievas ir 1/3 žmogus.
Gilgamešas buvo pirmasis, kuriam, kaip teigiama, pavykę perprasti dvasių pasaulio ir amžino gyvenimo paslaptis. Gilgamešo epas yra seniausias epinis tekstas pasaulyje, kurio pirmąjį variantą parašė šumerai antrojo tūstantmečio prieš mūsų erą viduryje.
Gilgamešo epo būta įvairių versijų; daug fragmentų rasta skirtingose Vidurio Rytų vietose. Išsamiausia dalis aptikta Ninevijoje, kur buvo sukaupta žymioji Asirijos karaliaus Ašurbanipalo biblioteka. Ši legendos versija išliko iš VII a. ir buvo užrašyta ant 12 molinių lentelių, iš kurių trys dingusios. Beje, į šią versiją įeina ir pasakojimas apie didįjį tvaną.
Pusiau dievas, pusiau žmogus
Apie herojiškus Gilgamešo darbus liudija reljefiški ornamentai ant šumerų šventyklų. Manoma, kad jis gyvenęs maždaug 2700 m. pr. m. e. ir karaliavęs Uruke, pietų Mesopotamijos mieste. Greičiausiai jis buvo galingas valdovas, nes pastatė tvirtas miesto sienas ir įspūdingas šventyklas, kurių pėdsakai išliko iki mūsų dienų. Neaišku, ar karalių nemirtingą padarė tik šie monumentalūs statiniai, ar jis atliko ir kitų žygdarbių. Žinoma, kad Mesopotamijos literatūroje deivės Ninsumės sūnus tampa antgamtiška būtybe. Bet nepaisydamas savo dieviškos prigimties jis turi pripažinti, kad yra mirtingas, ir net jo būdas bei vaizduojamos silpnybės daugiau būdingos žmogui, o ne dievui.
Draugystė
Gilgamešas yra ne tik epo herojus, bet ir despotiškas valdovas. Kad atsikratytų savo karaliaus, žmonės bandė priversti jį kautis su Enkidu – pusiau laukiniu padaru, pusiau žmogumi, kurį Uruko dievai sukūrę kaip lygiavertį Gilgamešo varžovą.
Įvyko vienintelis mūšis, tačiau jis baigėsi lygiosiomis, ir du vyrai tapo neišskiriamais draugais, kurie kartu atlikdavo įvairius žygdarbius.
Kofermentas A
Kofermentas A (, CoA) – kofermentas, žinomas dėl savo vaidmens sintezėje, sočiųjų rūgščių oksidacijoje ir piruvato oksidacijoje citrinos rūgšties cikle (Krebso cikle).
Maloniškiai
Maloniškiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 6 km į šiaurės rytus nuo Darbėnų, prie kelio Darbėnai–Skuodas. Per kaimą teka Narštupis, o į vakarus ir šiaurės vakarus – Kulšės upelis.
Kofermentas A
Kofermentas A yra tam tikrų junginių transportuotojas (pvz.: padeda pernešti sočiąsias rūgštis iš citoplazmos į mitochondriją). Kofermento A molekulė, pernešanti acetilo grupę, vadinama acetil-CoA.
Maloniškiai
Istorija
XVI–XVIIa. Auksūdžio žemių šiaurės vakarinėje dalyje susiformavo Maloniškių vienkiemis. 1756 metų kovo 2 d. Palangos seniūnijos inventoriuje minimas Nausėdų kaimas ir jam priklausanti Maloniškių seda (obrąb Maloniszki) kurioje gyveno Stanislovas Skripka (Stanislaw Skripkowski) tikėtina su savo šeima. 1780 m. buvo 2 sodybos. Po baudžiavos panaikinimo įsteigus luominę valstiečių savivaldą, nuo 1861 m. Maloniškiai priklausė Nausėdų kaimo bendruomenei, o apie 1915–1919 m. tapo savarankišku kaimu, kuriame 1923 m. buvo 6 ūkiai.
1949 m. į Krasnojarsko kraštą buvo ištremta 8 asmenų Prano Petreikio (mirė tremtyje) šeima ir Juozas Jurgutis su 2 seserimis. P. Petreikio sodybos tvartus Darbėnų valsčiaus tarybos vykdomasis komitetas nusprendė nugriauti ir pervežti Darbėnų gaisrinės statybai.
Kofermentas A
Acetil-CoA arba acetilo kofermentas A yra svarbi molekulė metabolizmo procesuose, naudojama daugybėje biocheminių reakcijų. Jo pagrindinė funkcija yra pernešti anglies atomus, esančius acetilo grupėje, į citrinos rūgšies ciklą, kad įvyktų oksidacija energijos gavimui. Acetil-CoA yra sudaromas antrajame ląstelinio kvėpavimo etape – pereinamojoje reakcijoje.
Maloniškiai
Istorija
Likę ūkininkai su šeimomis buvo priversti įstoti į Liudo Giros kolūkį, kuris vėliau prijungtas prie Darbėnų kolūkio.
Kofermentas A
Oksidacinis piruvato pavertimas į acetil-CoA vadinamas piruvato dehidrogenazės reakcija. Ji yra katalizuojama (suaktyvinama) piruvato dehidrogenazės komplekso.
Maloniškiai
Istorija
Po melioracijos kaime beliko pora sodybų, kurios buvo priskirtos Auksūdžiui, o Maloniškiai 1986 m. Lietuvos TSR Aukščiausiosios tarybos prezidiumo nutarimu išbraukti iš gyvenamųjų vietovių apskaitinių duomenų.
Kofermentas A
Iš trijų piruvato anglies atomų faktiškai lieka du, nes vienas iš jų prisijungia deguonį ir sudaro anglies dioksidą, tuo tarpu likę du atomai sudaro acetil-CoA grupę ir yra pernešami į Krebso ciklą.
Maloniškiai
Istorija
Kaimo pavadinimą susigrąžino XX a. pabaigoje tėviškėje įsikūręs ūkininkas Juozas Gadeikis, kuris su žmona per 2001 m. surašymą buvo vieninteliai Maloniškių gyventojai. Likusi kaimo dalis su 2 sodybomis oficialiai tebepriklauso Auksūdžiui.
Korėjos sąsiauris
Geografija
Šiaurėje sąsiaurį riboja Korėjos pusiasalio pietryčių krantas, o pietuose – pietvakarių Japonijos salos Kiūšiū ir Honšiū. Sąsiauris 324 km ilgio, iki 180 km pločio ir vidutiniškai 90–100 m gylio (farvateryje – 73 m).
Srovės
Kuro Šio srovės šaka eina per sąsiaurį ir kartais vadinama Cušimos srove. Atsirandanti šalia Japonijos salų ši šiltoji srovė teka per visą Japonijos jūrą ir skyla prie Sachalino salos krantų, toliau teka į Ramiojo vandenyno šiaurę per sąsiaurį į šiaurę nuo Hokaido ir Ochotsko jūrą į šiaurę nuo Sachalino salos prie Vladivostoko. Vandens masių charakteristikos labai varijuoja dėl mažai druskingų Korėjos ir Kinijos pietrytinių krantų vandenų.
Ekonominė reikšmė
Per šį sąsiaurį eina daugybė tarptautinių laivybos kelių, įskaitant ir vedančius į Pietų Korėjos uostus. Tiek Pietų Korėja, tiek Japonija apribojo savo pretenzijas į sąsiaurį 3 jūrmylėmis nuo kranto, kad sąsiauriu būtų laisvas judėjimas.
Keleivių keltai nuolat plaukioja per Korėjos sąsiaurį. Komerciniai keltai iš Pusano Pietų Korėjoje plaukia į Fukuokos, Cušimos, Šimonosekio ir Hirošimos uostus Japonijoje. Be to, keltai jungia Cušimos salą su Fukuoka, o Pietų Korėjos Džedžu salą – su likusia Korėja. Keltai, jungiantys Pietų Korėjos ir Japonijos uostus, irgi plaukia šiuo sąsiauriu.
Mongolų invazija
Jungtinis mongolų, Kinijos ir Korėjos laivynas perplaukė sąsiaurį ir bandė įsiveržti į Japoniją 1274 m. ir 1281 m. Jie smarkiai nusiaubė Cušimos salą pakeliui, bet nesugebėjo nugalėti Japonijos. Taifūnas (kamikadzė) išgelbėjo Japoniją nuo chano Chu Bi Lajaus vadovaujamo mongolų laivyno 1281 m.
Vokou ir Oei invazija
Kai mongolai nusiaubė Cušimos salą, ji tapo Wokou (Japonijos piratų) baze. Korėjos Čioson dinastija 1419 m. pasiuntė laivyną į Cušimos salą sunaikinti piratus, bet salos užimti nepavyko. Po to Korėja sutiko praplėsti Japonijai ribotas prekybos privilegijas mainais į piratų sutramdymą.
Cušimos mūšis
Cušimos mūšis tarp Japonijos ir Rusijos laivynų 1905 m. gegužės 27-28 dienomis įvyko Cušimos sąsiauryje. Rusijos laivynas iš esmės buvo sunaikintas.
Airbus UK FC
Brotono „Airbus“ – Velso futbolo klubas iš Brotono (netoli Česterio). Komandos žaidėjai dirba Airbus UK lėktuvų gamykloje, kuri gamina sparnus Airbus oro linijoms ir dėl to kartai vadinami The Wingmakers arba The Planemakers.
Logotipas
Jame vaizduojamas lėktuvas.
Mentavajai
Mentavajai  – tauta, gyvenanti greta Sumatros esančiose Mentavajaus salose (Indonezija). Tai pusiau sėsli medžiotojų tauta, gyvenanti salų pakrantėse ir miškuose. Apskaičiuota apie 64 tūkst. mentavajų tautos žmonių. Kalba australonezinei šeimai priklausančia mentavajų kalba.
Bukčiai
Bukčiai – Vilniaus miesto dalis, esanti į vakarus nuo centro, greta Lazdynų ir Lazdynėlių. Išsidėstę dešiniajame Neries krante, rajone yra didelis Bukčių miškas, šalia – Greitosios pagalbos universitetinė ligoninė. Nuo Bukčių kitapus Neries įsikūrę Žemieji Paneriai ir Jankiškės.
Bukčius aptarnauja 49 (Bukčių, Neužmirštuolių, Užutėkio st.) ir 116 nr. (Ungurių, Užutėkio st.) autobusai. Rajone vyrauja mažaaukštė statyba.
Vietovė įsikūrusi miškingame Neries vingyje. Bukčiuose yra didelis to paties pavadinimo miško parkas. Bukčių miškas yra mišrus. Yra daug takų, jungiančių Lazdynus, Lazdynėlius ir Bukčius. Pro mišką nutiestos gatvės. Miške šaltinis su tvenkiniu miško pietryčiuose.
thumb|left|240px|Upėtakių gatvė Bukčiuose thumb|left|240px|Bukčiai žiemą thumb|left|200px|Kryžius Bukčiuose
Istorija
thumb|left|240px|Bukčių užusieniai tarpukario Lenkijos žemėlapyje Bukčių apylinkėse žmonių apsistota jau prieš daugelį tūkstančių metų. 1979 m. apie 0,8 km į šiaurę nuo Bukčių kaimo vakarinio pakraščio archeologas Algirdas Girininkas užtiko akmens amžiaus radinių. . Yra prielaidų, kad žymusis pasakojimas apie nuskendusį Napoleono iždą gali būti susijęs su Bukčių užutėkiu. V. Vaitkevičiaus manymu, tarp Bukčių ir Panerių buvo Šunelių rėva, Panerių rėva (Ponarka). Praeityje vietiniai žinojo padavimą apie vietą upėje, vadintą Aukso karieta. Pasakota, kad 1812 m. traukiantis prancūzų kariuomenei karieta, vežanti Napoleono iždą, nuslydo į upę. Manytina, kad kažkur ties užutėkiais tarp Bukčių ir Panerių galėjo būti gelmė. Galbūt ne sutapimas, kad vienas iš šiose apylinkėse buvusių piramidės formos akmenų vadintas Paiždininkiu (Podskarbiec).