cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Montosursas
Ties plynaukštės riba stūkso dvi didžiulės uolienų atodangos. Ilties formos Sargybinis žymi 4 km ilgio Amfiteatro sienos galą. Kitame gale virš smaragdinių slėnių dunkso tamsus ir tylus Rytų Kontraforsas, įspūdingas uolų pjedestalas.
Kalnų virtinė susidarė po vulkanų išsiveržimų prieš 150 milijonų metų. Skysta lava, išsiveržusi pro Žemės plutos plyšius, vėso, ją dengė kiti lavos sluoksniai. Pasibaigus išsiveržimams, didelę Pietų Afrikos dalį užklojo sukietėjusi lava, vietomis iki 1500 m storio. Nuo tada vanduo ir vėjas išgraužė slėnius ir tarpeklius, bokštus ir atramas, išsiskiriančius dangaus fone.
Juokingo žmogaus sapnas
„Juokingo žmogaus sapnas“ (, Son smeshnovo cheloveka) – 1877 m. parašyta Fiodoro Dostojevskio novelė. Joje rašoma apie žmogų, kuris prarado gyvenimo prasmę ir nusprendžia nusižudyti. Tačiau po netikėto susitikimo su maža mergaite, jis leidžiasi į „kelionę“, kuri įskiepija jame meilę savo artimui. Šis apsakymas pirmą kartą pasirodė rinkinyje „Rašytojo dienoraštis“
1990 m. buvo išleista Murray Watts BBC trumpametražė istorijos adaptacija „The Dream“, kurią režisavo Norman Stone bei kurioje vaidino Jeremy Irons; filmą sudaro tik monologas. Taip pat egzistuoja Aleksandr Petrov adaptuotas animacinis filmas „Juokingo žmogaus sapnas“.
Siužetas
Istorija prasideda pasakotojui beklaidžiojant po Sankt Peterburgo gatves. Jis svarsto kaip nuo sunkiai atmenamų laikų buvo visad išjuokiamas, ir kaip, visai neseniai, jis suvokė, kad jo gyvenime daugiau nebėra prasmės. Šitoks netikėtas atradimas jį priveda prie minties apie savižudybę. Pasakotojas tada atskleidžia, jog jis jau prieš porą mėnesių nusipirkęs revolverį, kad galėtų iššauti sau į galvą.
Atsidūręs namie nugrimzta kėdėje ir pasideda ginklą ant šalia esančio staliuko. Tačiau jis dvejoja dėl savižudybės, nes jį griaužė sąžinė nuo pat tos akimirkos kai nuvijo mergaitę. Prieš užmigdamas kėdėje pasakotojas porą valandų bando gliaudyti esminius gyvenimo klausimus. Bemiegant jis nugrimzta į labai ryškų sapną.
Sapne jis sau šauna į širdį. Pasakotojas miršta, bet lieka sąmoningas ir susipranta, jog jis esąs ne kieno kito, bet savo laidotuvėse. Išbuvus neaišku laiko tarpą šaltame kape, ant jo akių vokų pradeda lašėti vanduo. Pasakotojas maldauja pasigailėjimo. Staiga jo kapą atidaro neaiški figūra, kuri jį ištraukia lauk ir jiedu pradeda sklęsti per dangų į kosmosą. Po ilgo skrydžio erdvėje, pasakotojas nuleidžiamas planetoje panašioje į Žemę, tačiau tai nebuvo ta Žemė kurioje jis nusižudė.
Pagrindinis veikėjas patalpinamas, rodos, idiliškoje Graikijos saloje, kuri simbolizuoja Žemę prieš pirmąjį nuopuolį. Netrukus jis aptinkamas salos gyventojų, kurie yra linksmi, palaiminti ir be nuodėmių. Pasakotojas daugelį metų gyvena šioje utopijoje, vis stebėdamasis aplinkui tvyrančiu gerumu.
Tačiau vieną dieną jis netyčia išmokina vietinius melo; taip prasideda utopijos tvirkimas. Melai gimdo išdidumą, išdidumas tampa kitų nuodėmių priežastimi; netrukus seka ir pirmoji žmogžudystė. Susidaro grupuotės ir kyla karai. Mokslas išstumia iš gyvenimo emocijas ir prieš tai gyvenę utopijoje, dabar vietiniai nebegali prisiminti buvusios laimės. Pasakotojas maldauja žmones grįžti į tiesos kelią, arba nors jau nužudyti jį už jų nuopuolį, bet gyventojai nesutinka ir tada pasakotojas pabunda.
Dabar jis – visiškai kitas žmogus, dėkingas gyvenimui ir įsitikinęs žmogaus gerumu bei nuostabios meilės galimybe. Jis pašventina savo gyvenimą skleisdamas idėją apie Aukso Erą, kada kiekvienas mylės savo artimą kaip save patį
Pabaigoje pasakotojas pareiškia, jog bandė surasti tą mažą mergaitę ir kad ir toliau jos ieškos, tikriausiai kad galėtų atpirkti kaltę už praeities gerumo stoką.
Sechemchetas
thumb|left Sechemchetas (Sekhmechas, Sekhemkhetas, Tetis, m. apie 2643 m. pr. m. e.) – trečiasis trečiosios Egipto dinastijos faraonas. Pagal Manetoną, valdė 7 metus, apie 2649–2643 m. pr. m. e. Manetonas jį vadino Džosertu.
Sechemcheto vardas nebuvo žinomas iki 1951, kai tyrinėjant nebaigtą laiptuotą Sechemcheto piramidę, jos pamatus ir kitas liekanas, Džosero įpėdinio vardą Sakaroje atrado Zakaria Goneimas. Užbaigta Sechemcheto piramidė būtų buvusi didesnė nei Džosero. Manoma, kad jos statymui vadovavo Imhotepas, garsusis Džosero architektas, statęs ir Džosero piramidę. Mirus Sechemchetui piramidė liko nebaigta. Dabartiniu metu piramidės vieta yra į pietvakarius nuo Džosero komplekso, didžioji jos dalis slepiasi po smėlio kopomis, todėl yra žinoma Palaidotosios piramidės vardu.
Skulptūra Lietuvoje
Skulptūra Lietuvoje – skulptūros istorija Lietuvoje nuo neolito iki šių laikų.
Liaudies skulptūra yra viena iš gausiausių Lietuvos liaudies dailės šakų. Skulptūros (dažniausiai nedidelės; apvaliosios ir reljefinės) drožiamos daugiausia iš medžio; būdinga religinė tematika, liaudies tipažas, frontalumas, apibendrintos formos (detaliau modeliuojama tik priekinė figūros dalis ir veidas), polichromija. Nemaža skulptūrinių elementų turi baldai, medžio drožiniai, papuošalai, kario bei žirgo aprangos dalys, buitiniai reikmenys.
Istorija
Seniausi skulptūros kūriniai (Narvos kultūros radiniai) Lietuvos teritorijoje žinomi iš neolito. Antropomorfiniai atvaizdai (medinė skulptūra iš Šventosios, gintarinės žmonių figūrėlės iš Juodkrantės lobio) apibendrinti, ženkliški; zoomorfiniai (briedės galva, vandens paukščių atvaizdai) – išraiškingesni, plastiškai įprasminantys natūrą. Žalvario ir geležies amžiaus baltų genčių skulptūros ypatybes atspindi skulptūriškai modeliuoti ir dekoruoti papuošalai.
XIII–XIV a. skulptūros kūriniuose pynėsi V. Europos dailės įtaka ir vietos tradicijos. Negausūs radiniai (Vilniaus katedros grindų keraminės plytelės, XIII a.) rodo romaninio stiliaus poveikį. Išliko XIV–XV a. gotikinių antspaudų (Kęstučio, Vytauto, Žygimanto Kęstutaičio), vėlyvosios gotikos medinių skulptūrų (vadinamoji Veliuonos madona, Madona su kriauše). Gotikinėmis medinėmis skulptūromis buvo puošiami LDK bažnyčių altoriai.
XVI a. pr. atsirado renesansinių skulptūrų, jas kūrė daugiausiai italų skulptoriai Žygimanto Senojo, Bonos Sforcos, Žygimanto Augusto dvaruose. Paplito akmeniniai skulptūrinai antkapiai, portretiniai medaliai. Italų skulptorių kūriniams būdinga natūralistinė formų traktuotė, tikslios proporcijos, tektoniškumas. Vietos skulptoriai perėmė tik ikonografinę renesansinio antkapio schemą; jų kūriniams būdingas sąlyginis formų traktavimas, stilizacija, ženklinė išraiška. Sukurta statulų, religinės tematikos skulptūrinių kompozicijų, reljefų, vėlyvojo renesanso (su manierizmo bruožais) biustų, dekoratyvinių stiuko reljefų (Vilniaus Aušros Vartų atikas, Šiaulių bažnyčios portalas, abu XVII a. pr.; Vilniaus šv. Mykolo bažnyčios skliautai) bei medžio drožybos dirbinių ir koklių, puoštų reljefinėmis siužetinėmis kompozicijomis, portretais.
Nuo XVII a. vid. skulptūroje vis labiau įsigalėjo baroko bruožai (antikine daile paremta plastinė išraiška, sudėtinga dinamiška kompozicija, gausus įvairus dekoras). Lietuvių barokinė skulptūra turėjo ir regioninių bruožų: jai būdingas santūrumas, ryškios sąsajos su gotikos, renesanso, o vėliau ir klasicizmo skulptūra. Dominavo su kulto architektūra susijusi skulptūra (antkapiniai paminklai su skulptūriniais portretais, eksterjero ir interjero dekoratyvinės skulptūros), kuriama iš medžio, marmuro bei stiuko. XVII amžiaus Lietuvos skulptūros raidai ypač reikšminga italų skulpturių (juos kvietė LDK magnatai) veikla. Jų kūriniams būdingi brandžiojo baroko bruožai: formų ekspresyvumas, juslingumas, atektoninė kompozicija, paviršiaus ir silueto tapybiška traktuotė.
XVII a. į Lietuvą buvo įvežama ir artimų renesanso stilistikai baroko skulptūrų. Vietos skulptoriai labiau akcentavo dekoratyvinius baroko bruožus, jų kūriniuose mažiau barokui būdingo ekspresyvumo, emocingumo (Vilniaus šv. Petro ir Povilo bažnyčios fasado terakotinės skulptūros, reljefinė plokštė „Marija – Taikos karalienė“). Periferijos skulptorių kūriniai dažnai turėjo vėlyvojo renesanso ir manierizmo bruožų.
XVIII a. baroko skulptūroje išryškėjo Vokietijos ir Austrijos dailės įtaka; sustiprėjo ekspresyvumas, silueto tapybiškumas, atsirado figūrų ištęstumo, hipertrofuotų judesių, dažnai naudojama polichromija. Sukurta skulptūrinių altorių ansamblių, medžio drožybos ir kitų dirbinių, puoštų baroko stiliaus reljefais. Suaktyvėjo vietos skulptorių veikla (Tomo Podhaiskio, Mažeikos kūriniai), ypač provincijoje, bet jų kūryba regioninio savitumo neturėjo. XVII a. mažesniuose Lietuvos miestuose ir miesteliuose pradėjo klostytis savita baroko skulptūros atmaina (vad. kaimiškasis barokas), pasižyminti formų paprastumu, dekoratyvumu, liaudiškumu. „Kaimiškojo baroko“ skulptūra ypač suklestėjo XVIII a. (Alsėdžių, Plungės rajone, Pagramančio, Šilalės rajone, Sedos, Mažeikių rajone, Bažnyčių altorių skulptūros); ji pasidarė tiesioginiu liaudies skulptūros plastinių inspiracijų šaltiniu.
XVIII a. lietuvių skulptūroje atsirado rokoko stilistinių tendencijų (Vilniaus šv. Kotrynos bažnyčios skulptūrinis dekoras; Smilgių, Pakruojo rajonuose bažnyčios didysis altorius), bet rokokas Lietuvos skulptūroje netapo savarankišku stiliumi (jo elementai tik papildė baroko stilistinę sistemą, suteikdami XVIII a. Lietuvos skulptūrai teatrališkumo). XVIII a. pab. Lietuvos baroko skulptūroje atsirado iš Italijos plintančio klasicizmo apraiškų; įsigalėjo tektoniška kompozicija; nuosaikiau imta traktuoti judesį, stiprėjo grafinis pradas, atsisakyta polichromijos.
1803 m. Vilniaus universitete įkurta skulptūros katedra (jai iš pradžių vadovavo Andrius Le Brenas, vėliau – Kazimieras Jelskis). XIX a.pr. sukurta vėlyvojo baroko bruožų turinčių dekoratyvių skulptūrų, klasicistinių skulptūrinių portretų. Po 1831 ir 1863 m. sukilimų skulptūrų Lietuvoje buvo kuriama vis mažiau. Smulkiosios skulptūros (romantizmo stiliaus portretinių medalių, plakečių, medalionų) sukūrė Vilniaus universiteto auklėtiniai tapytojai Alfredas Remeris, Rapolas Slizienis, Jonas Ostrovskis, dekoratyvinių skulptūrų Vincas Smalkauskas ir Henrikas Dmochovskis. XIX a. sukurta antkapinių paminklų, turinčių klasicizmo, romantizmo, vėliau ir istorizmo bruožų, memorialinių lentų. Buvo kuriama (dažniausiai V. Europos skulptorių) ir dekoratyvinių skulptūrų, kurios puošė dvaro rūmų, bažnyčių interjerus.
Farerų futbolo varžybos 2005 m.
Farerų futbolo varžybos 2005 m.
Baltieji garniai
Baltieji garniai (Egretta) – garninių (Ardeidae) šeimos paukščių gentis.
Užkalnupis
Užkalnupis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kalnujų.
Sareko nacionalinis parkas
Sareko nacionalinis parkas (SV Sareks nationalpark) yra Švedijos šiaurėje, Laplandijoje, Norboteno lėne, Jokmoko komunoje. Plotas 1970 km². Skirtas apsaugoti Skandinavijos kalnų landšaftą. thumb|left|250px|Sareko nacionalinis parkas pažymėtas Nr.5 Sareko nacionalinis parkas įsteigtas 1909 m. ir yra vienas didžiausių Europoje (daugiau kaip 0,5 mln. ha). Jis apima kalnus ir ledynus, tundrą ir pelkes, ežerus ir sraunias upes su kriokliais. Parkas yra populiarus tarp turistų ir alpinistų.
Sareko nacionalinis parkas ribojasi su Stora Šiofaleto ir Padjelantos nacionaliniais parkais. Parkas savo forma primena ratą, kurio diametras yra apie 50 km. Parke yra tik du tiltai; jame nėra nutiestų maršrutų. Be to, Sareko nacionalinis parkas yra toje Švedijos dalyje, kuri pasižymi kritulių gausa.
Sareko nacionaliniame parke yra aštuonios kalnų viršūnės, viršijančios 2000 m aukštį. Čia yra antras pagal dydį Švedijos kalnas Sarektjaka (Sarektjåkkå).
1996 m. Sareko nacionalinis parkas įrašytas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą kaip dalis Laponijos.
Kirmėlinė
Kirmėlinė – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 3 km nuo Trakiškių.
Apa
Apa  – upė Paragvajuje ir Brazilijoje; Paragvajaus upės kairysis intakas. Prasideda Amambajaus Kordiljeroje, Amambajaus departamente. Teka į vakarus, per visą savo ilgį sudaro Paragvajaus-Brazilijos sieną. Prie upės įsikūręs Belja Vistos miestas.
Arubos florinas
Istorija
Nacionaline valiuta tapo 1986 m., kai pakeitė Nyderlandų Antilų guldeną.
Monetos
1986 m. buvo įvesti 5, 10, 25 ir 50 centų, 1 ir 2 ½ florino nominalai. 2005 m. įvestas 5 florinų vertės nominalas.
Indigažolė
Indigažolė (Indigofera) – pupinių (Fabaceae) augalų šeimos augalų gentis, paplitusi pasaulio tropikuose bei subtropikuose, nors keletas rūšių auga ir Azijos vidutinių platumų juostoje.
Dauguma rūšių – nedideli krūmai, nors yra tiek žolinių augalų, tiek 5-6 m aukštį pasiekiančių medžių. Dauguma rūšių sausuoju laikotarpiu arba žiemą meta lapus. Lapai sudėtiniai, pirštuoti, sudaryti iš 5-31 lapelių. Žiedai nedideli, susitelkę į kekes.
Dalis indigažolės rūšių naudojama dažų gamybos bei farmacijos pramonėje.
Rūšys
Gentį sudaro ~700 rūšių.
Įrankis
thumb|Ankstyvojo akmes amžiaus įrankiai, [[Bretanė]] thumb|[[Račius|Račiaus įrankiai]] thumb|Įrankiai Įrankis – darbo priemonė, instrumentas, kuris paprastai laikomas rankoje.
Technikos įrankiai buityje
Įrankiai minimaliai namų meistro dirbtuvei: staliaus pieštukas (žymėjimo priemonė), liniuotė, ruletė, kampainis, gulsčiukas (naudojamas buitiniams prietaisams tiksliai pastatyti), rankinis pjūklas, buitinis peilis, kirvis, plaktukas, atsuktuvas, replės, gręžtuvas, šlifuoklis, yla, slankmatis, oblius, kaltas, tvoklelė, veržliaraktis, siaurapjūklis ir kt.
Tetris (moneta)
Tetris – smulkus Gruzijos piniginis vienetas (nuo 1995 m.), 1/100 lario dalis, taip pat – smulki moneta.
Pavadinimas tetri 'baltas' yra senas terminas, žymėjęs monetas senovės ir viduramžių Gruzijoje.
Žodžio tetri daugiskaita yra tetrebi. Tačiau gruzinų kalboje nurodant tetrių kiekį naudojama irgi vienaskaita.
Tetri
Nidos švyturys
Nidos švyturys (arba Urbo kalno švyturys) – navigacinis ženklas, esantis Kuršių nerijoje, Nidoje, 900 metrų nuo Baltijos jūros ant Urbo kalno. Aukštis – 79 m virš jūros lygio. Signalas matomas už 22 jūrmylių (apie 40 kilometrų).
Istorija
thumb|left|120px|Senasis Nidos švyturys Pirmojo Nidos švyturio statyba pradėta po Vokietijos suvienijimo XIX amžiaus aštuntojo dešimtmečio pradžioje. 27 metrų aukščio bokštas buvo sumūrytas iš raudonų plytų. Jo link vedė karo belaisvių statytas akmenimis grįstas takas su 200 laiptelių, kurie išlikę iki šių dienų. Statant švyturį buvo apželdintas ir 51,4 m aukščio Urbo kalnas. Per smėlį nuo Nidos iki laiptelių buvo nutiestas specialus lentinis takas. Švyturys pradėjo veikti 1874 m. spalio 24 d.
1944 m., baigiantis Antrajam pasauliniam karui, besitraukiantys vokiečių kareiviai švyturio bokštą susprogdino. Tačiau jau 1945 m. jis buvo atstatytas, o 1953 m. – perstatytas. Dabartinis Nidos švyturys – tai gelžbetoninis bokštas su horizontaliomis raudonomis ir baltomis juostomis. Jo aukštis 29,3 m. Jo krištolo lęšis pagamintas Charkovo srities (Ukraina) Iziumio gamykloje. Prieš įmontuojant jį į šį švyturį krištolas pabuvojo parodoje Prancūzijoje ir pelnė apdovanojimą.
1991 m. šventinant Nidos švyturį jam buvo suteiktas Šv. Petro, žvejų globėjo, vardas.
Veikimas
Šio navigacinio ženklo paskirtis – padėti orientuotis jūreiviams jūroje ir specialiu sutartiniu ženklu (2 trumpi blyksniai kas 5,8 sek.) informuoti, jog čia nėra uosto. Veikia automatiškai, be aptarnaujančio personalo. Švyturys siunčia baltos šviesos signalus, kurie matomi jūroje. Šviesos signalai siunčiami tik tamsiu paros metu, temstant lempa automatiškai įsijungia, o švintant – išsijungia. Švyturyje yra 6 lempos, bet nuolat šviečia tik viena, kuriai perdegus automatiškai užsidega kita. Radijo švyturio signalai siunčiami į erdvę visą parą. Švyturys turi savo elektros stotį, kuri automatiškai įsijungia, jeigu nutrūksta energijos tiekimas iš elektros tinklų.
Nidos, kaip ir Klaipėdos švyturys, įrašytas į pasaulio šviesos ženklų knygas, pažymėtas jūrlapiuose, aprašytas locijose.
Klugonai
Klugonai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Juknaičių. Praeina kelias (apsodintas klevų alėja).
Gyventojai
thumb|left|250px|Klevų alėja thumb|left|250px|Klevų alėja
Konversation
Konversation tai KDE aplinkai pritaikytas IRC klientas turintis daug patogių galimybių. Konversation susidoroja su IPv6, SSL ir UTF-8 bei yra galimybė rašyti skriptus naudojant Shell skriptus.
23 (skaičius)
Matematikoje
23 yra devintas pirminis skaičius, mažiausias nelyginis pirminis skaičius, kuris nėra pirminis dvynys. Be to, tai penktas faktorialinis pirminis skaičius.
Chemijoje
23 yra vanadžio atominis skaičius.
Religijoje
Biblinėje numerologijoje skaičius 23 siejamas su 23-ąja psalme, dar vadinama Ganytojo psalme (viena žinomiausių ir dažniausiai cituojamų psalmių).
Koranas islamo pranašui Mahometui buvo atskleistas per 23 metus. Kaip nurodoma pačiame Korane, pirmosios šios knygos eilutės Mahometui buvo atskleistos 23-ąją 9-ojo mėnesio naktį.
Talys
Talys – ežeras rytų Lietuvoje, Utenos rajone, apie 11,5 km į pietus nuo Utenos, 6 km į šiaurę nuo Suginčių, 0,8 km į rytus nuo plento. Ežeras netaisyklingos formos, iš pietryčių įsiterpia pusiasalis. Ilgis pietų-šiaurės-rytų kryptimi 1,1 km, plotis iki 0,37 km. Altitudė 166,5 m. Baseino plotas 5,8 km², vandens lygis per metus svyruoja apie 70–80 cm. Krantai daugiausia žemi ir pelkėti, šiaurinis aukštas. Aplink ežerą plyti Purošiaus ir Gaižiūnų miškai (ypač pietuose, pietryčiuose). Iš pietinio Talio galo išteka Talė (Viešos intakas).
Europinis maumedis
Europinis maumedis (Larix decidua) – pušūnų (Pinophyta) skyriaus, pušinių (Pinaceae) šeimos, maumedžių (Larix) genties spygliukus metanti, vienanamių medžių rūšis.
Talys
Šiaurinėje pakrantėje yra Patalės kaimas.
Etimologija
Galima pavadinimo kilmė iš liet. talė – „takelis per užžėlusią pievą“ arba latvių taluot – „balti, blykšti“.
Europinis maumedis
thumb|left|200px|Europinio maumedžio požymių iliustracija thumb|left|200px|Europinio maumedžio šakelė anksti pavasarį su besiskleidžiančiais spygliukais thumb|left|200px|Europinio maumedžio šakelė thumb|left|200px|Europinio maumedžio šakelė [[Pavasaris|pavasarį su trimis moteriškais (auga į viršų) ir keturiais vyriškais (auga į apačią) žiedais – jaunais kankorėžėliais]] thumb|left|200px|Europinio maumedžio šakelė su nesubrendusiais [[Kankorėžis|kankorėžiais]] thumb|left|200px|Europinio maumedžio subrendęs [[kankorėžis]] thumb|left|200px|Europinio maumedžio [[žievė]] thumb|left|200px|Europinio maumedžio išaugęs jaunas daigelis thumb|left|200px|Europiniai maumedžiai (Larix decidua var. decidua) Aletšvalde (Šveicarija) thumb|left|200px|1798 m aukštyje [[Anivjė (Val d’Anniviers) augantis europinis maumedis (Šveicarija)]] thumb|left|200px|Europinių maumedžių (Larix decidua var. decidua) [[giraitė Šveicarijos Valė kantone.]] thumb|left|200px|Europinio maumedžio [[Kamienas|kamieno skersinis pjūvis]]
Paplitimas
Natūraliai paplitę Europos žemyno vakarinėje bei centrinėje dalyse – daugiausiai kalnuotose jos vietovėse nuo 400 iki 1800 metrų, neretai iki 2500 m aukščio, nors dažniausiai išplitę 1000–2000 m aukščio vietovėse – Alpėse, Sudetuose, Tatruose, Karpatuose, bei atskiros populiacijos (lenkinis varietetas) žemumose – vidurio ir šiaurinėje Lenkijoje, vakarų Baltarusijos mažoje dalyje bei pietų Lietuvoje. Europos kalnuotose ir kalvotose vietovėse auga kartu su kedrinėmis pušimis, kartais su kalninėmis pušimis, europiniais kėniais, paprastosiomis eglėmis ar paprastaisiais bukais.
Augavietės
Natūraliai plinta derlingose, pralaidžiose orui bei pratakiuose vandeniui, lengvai rūgštokuose dirvožemiuose, ant uolėtų aukštikalnių – subalpinių spygliuočių miškų zonoje.
Rūšies varietetai
Visi europinio maumedžio (Larix decidua) varietetai tarpusavyje kryžminasi. Išskiriami 3 varietetai : Šalys ir jų dalys kur karpatinis varietetas savaiminis: vidurio ir šiaurinėje Rumunijoje, vakarų Ukrainos nedidelėje dalyje (Užkarpatės sritis), šiaurinėje ir vidurio Slovakijoje, šiaurės rytų Čekijoje ir pietų, pietvakarių Lenkijos pakraščiuose. Šalys ir jų dalys kur alpinis varietetas savaiminis: pietvakarių Prancūzijoje, Šveicarijoje, Lichtenšteine, Austrijoje, siaurame Vokietijos pietiniame pakraštyje, nedidelėje šiaurės Italijos dalyje, nedidelėje šiaurės vakarinės Slovėnijos dalyje. Lenkinis maumedis savaiminis yra vidurio, šiaurės ir rytų Lenkijoje, pietvakarių Baltarusijos ir šiaurės vakarų Ukrainos pakraščiuose. Manoma, kad anksčiau savaime buvo paplitę pietų Lietuvoje.
Europinio maumedžio paplitimas ir augavietės Lietuvoje
Lietuvos pietinė dalis kartais laikoma europinio maumedžio lenkinio varieteto savaiminio paplitimo zona.
Iki šiol nėra vieningos nuomonės, koks yra europinio maumedžio statusas Lietuvoje, vieni specialistai jį laiko introdukuota, kiti savaimine rūšimi, nors matyt labiausiai tinkamiausias apibrėžimas – reintrodukuota rūšis. Po ledynmečio maumedžiai dabartinės Lietuvos teritorijoje buvo paplitę daug plačiau. Istoriniai šaltiniai teigia, kad XIV a. – XVI a. europiniai maumedžiai Dzūkijoje ir Suvalkijoje augo savaime. Dar ir XIX a. pirmoje pusėje europiniai maumedžiai natūraliai, nors ir negausiai augo Lietuvoje nedidelėmis giraitėmis Kalvarijos, Marijampolės apskrityse, apie Prienus, Vištytį ir kitose vietose vietovėse (pagal lenkų miškų stebėtoją Polujanski, 1854 ir Кеппен, 1885). Karaliaučiuje, apie 23 km nuo Lietuvos sienos, po paskutinio ledynmečio maumedžiai taip pat augo savaime Apšrūtuose (Gross, 1937). Europinio maumedžio šiaurinė arealo riba, remiantis 1911 metų žemėlapiais, XIV a. ėjo iš vakarų į rytus palei Nemuną iki Kauno, o toliau – nuo Kauno per Aukštadvarį link Lydos (Brokgauz, Efron, 1911–1916). Dėl naudojimo statyboms, kurui ir kitoms žmonių reikmėms, iki šiol savaiminės kilmės populiacijos maumedžių medynai Lietuvoje buvo išnykę. Bet rastos žiedadulkės durpynuose prie Anykščių ir prie Jonavos, dar įrodo ir kur kas platesnį europinių maumedžių buvusį augimo arealą priešistoriniu laikotarpiu Lietuvoje. Kadangi europinio maumedžio žiedadulkės neturi oro pūslelių, tad jos negalėjo būti prie Anykščių atneštos iš tolimesnių vietovių, bet turėjo būti iš vietinių, aplinkui augusių medynų. Išnykus ankstesnėms jo populiacijoms, vėliau Lietuvoje buvo plačiau įveistas, reintrodukuotas XIX a. pr. Dabar pietų Lietuvoje (Larix decidua var. polonica (Racib. ex Wóycicki) Ostenf. & Syrach) porūšis pripažintas kaip vietine medžių rūšimi. Degsnės maumedynas (Prienų raj., 2 km į šiaurę nuo Balbieriškio), yra didžiausias maumedynas Lietuvoje (440 ha), kuriame kultūrinės kilmės maumedžių tėra 12 procentų. Čia maumedžiai dauginasi savaime, kas Lietuvos platumose jiems nėra būdinga. Degsnės maumedyne auga aukščiausias Lietuvos medis – Degsnės miško maumedis. Kitas iš šios rūšies paminklinių medžių auga prie Viršužiglio (Kauno raj.) – Žiglos maumedis. Lietuvoje vis dažniau sodinami miškuose, daug augančių nuo seno pasitaiko parkuose.
Požymiai
Medyne augančių europinių maumedžių (lenkiško maumedžio varieteto augančio Degsnės maumedyne) kamienai labai tiesūs ar tiesūs, kreivi ar labai kreivi gali pasitaikyti 2,6 proc. atvejų. Laja reta, kūgio formos ir su amžiumi išplatėja ir tampa netaisyklingos formos. Lajai būdingos horizontalios, šoninės ilgos, laibos bei nusvirusios žemyn šakos. Žievė rausvai ruda, violetinio ar purpurinio atspalvio, stora, vertikaliai ir giliai suaižėjusi. Ūgliai gelsvi, šiaudų spalvos. Pumpurai pliki, žvilgantys, plačiai kiaušiniškos ar rutuliškos formų. Spygliai minkšti, ploni, švelnūs, šviesiai žali, 10-30 mm, kartais iki 40 mm ilgio ir 0,5-1 mm pločio, auga kuokšteliuose po 30-40 vienetų. rudenį tampa ryškiai geltonais ir vėliau nukrenta. Žydi balandžio pabaigoje – gegužės mėn pradžioje skleidžiantis spygliukams. Iš moteriškų žiedelių susiformuoja kankorėžiukai su sėklytėmis, o vyriški kankorėžėliai nužydėję nubyra. Kankorėžiai kiaušinio formos, šviesiai rudi, kompaktiškai susiglaudusiais sėkliniais žvyneliais. Kankorėžiai 2,5-4 cm, kartais iki 6 cm ilgio ir 1,5-2 cm skersmens, subręsta rugsėjo-spalio mėnesiais ir palengva aižosi per visą žiemą, daugiausia sėklyčių iškrenta balandį. Kankorėžių sėkliniai žvyneliai odiški, apskrita viršūne, negausiai, švelniai plaukuoti. Smailios bei tamsios dengiamųjų žvynelių viršūnėlės išlindusios. Vidutiniškai kankorėžėlyje yra apie 40-50 žvynelių. Kankorėžėliuose esančios sėklytės 3-4 mm ilgio, su 6-8 mm ilgio sparneliu. 1000 sėklų sveria 5-8 g. Tarp sėklų 20-50 procentų pilnos. Sėklos surinktos nuo pavienių medžių pasižymi nepaprastai mažu daigumu – 2–6 procentai. Žymiai didesnio daigumo sėklos būna gaunamos nuo medžių, augančių maumedžių medynuose ar grupėmis, tada sėklų daigumas apie 28–70 proc. (Jankauskas, 1954 m.). Europinis maumedis turi gerai išvystytą, gilią šaknų sistemą, tad per sausesnį laikmetį gali gauti vandens ir kitų reikalingų mineralinių medžiagų iš gilesnių dirvožemio sluoksnių.
Matmenys
Tai viena aukščiausių maumedžių genties medžių rūšis, kurią savo aukščiu perauga tik vakarinis maumedis. Vidutinis jų aukštis 20-40 m, nors dažnai užauga virš 40 m ir rekordiniai iki 55 m aukščio medžiai. Masyviausių europinių maumedžių kamieno skersmuo gali siekti iki 1-1,5 m kartais iki 2-2,71 m.
Šiuo metu viešai žinomas aukščiausias europinis maumedis yra alpinio Larix decidua var. decidua varieteto medis, augantis Bavarijoje (Vokietija), jo aukštis 53,80 m (išmatuotas lazeriu). Europinis maumedis augantis Tiuringijoje yra 46,8 m aukščio ir 149 cm kamieno skersmens, šį medį lazerio pagalba 2010 metais išmatavo Räsänen. Storiausiu kamienu medis auga Ulteno slėnyje (Saint Nicholas Italija), jo kamieno skersmuo 271 cm, aukštis 30 m.
Šie medžiai auga greitai ir greičiau nei paprastoji eglė ir paprastoji pušis. Nors pirmus dvejus metus europinio maumedžio lenkinis porūšis auga lėtai – 10-15 cm per metus, trečiais metais – 50 cm, o vėliau po 50-60 cm ir net 1 m per metus. Maumedžio spartų augimą paaiškina ilgu vegetacijos periodu (nuo balandžio iki spalio mėnesio) – Baltarusijoje 180–186 dienos. Pasak V. Timofejevo (1959 m.), maumedis vidutiniškai į aukštį auga 80 dienų, o paprastoji pušis – 47, paprastoji eglė – 45 dienas.
Amžius
Augantys pavieniui europiniai maumedžiai derėti pradeda nuo 12–15 metų, medynuose – nuo 30–40 metų amžiaus ir dera beveik kas metai, nors gausesnis derlius pasikartoja kas 3-5 metai. Sulaukę 20-25 m amžiaus, europiniai maumedžiai neretai ima masiškai džiūti. Tokio džiūvimo priežastis paaiškinama maksimaliu augimu tokiame amžiuje – tuomet didžiausi reikalavimai oro drėgmei ir mineralinėms medžiagoms bei dirvožemio savybėms. Europiniai maumedžiai išgyvena iki 500–600 ir daugiau metų. Vokietijoje auga dar senesnių maumedžių, vienam maumedyje suskaičiuotos 686 metinės rievės, dar kitas maumedis, kaip manoma, jau sulaukęs 850 metų amžiaus. Daugiausiai yra suskaičiuota 986 metinių rievių.
Augimas
Auga greitai. Lenkiniai maumedžiai auga greičiau už paprastąsias pušis ir paprastąsias egles. Greičiausiai auga 25-35 metais.
Savybės
Medis labai reiklus šviesai. Nepakenčia užpelkėjusių vietovių, vidutiniškai atsparus užterštam miestų orui. Apytiksliai atlaiko iki -36 °C -40 °C šalčius.
Panaudojimas
Europiniai maumedžiai sodinami parkuose, soduose bei miškuose. Jų mediena su tamsiu branduoliu. Mediena labai vertinga – sunki, tvirta ir labai patvari, atspari puvimui vandenyje nors gana šakota. Labai tinkama laivų statyboje, kitoms povandeninėms konstrukcijoms, statyboje. Iš europinio maumedžio pastatyti laivai tarnauja ilgiau nei iš ąžuolo medienos. Anglijoje apsaugos katerių surinkimui naudojama europinių maumedžių mediena. Kadangi europinis maumedis turi gerai išvystytą šaknų sistemą – yra atsparus stipriems vėjams, tad tinka apsauginiams želdiniams. Žievėje yra iki 13 procentų tanidų. Iš spyglių gaunamas eterinis aliejus (pagal – Vaičys, 1954 m.).
Pavadinimas ir sinonimai
Mokslinio, lotynų kalba šios medžių rūšies pavadinimo autorius Philip Miller, gyvenęs 1691–1771 metais. Europinis maumedis turi šiuos mokslinius lotynų kalba sinonimus:
Pavadinimas kitomis kalbomis
Angliškai vadinamas European Larch. Europinio maumedžio savaiminio paplitimo areale, kuriame kalbama žemiau išvardintomis kalbomis, vadinamas sekančiai:
Rima Petronytė-Bražėnienė
Rima Petronytė–Bražėnienė (g. 1970 m. gegužės 23 d. Ukmergėje, Lietuvos TSR) – Lietuvos krepšininkė, Ukmergės sporto mokyklos auklėtinė, pirmasis treneris A. Sabulis. 1993 m. baigė VPU, 2000 m. - Keneso valstijos universitetą (Kennesaw, Džordžijos valstija, JAV). Lietuvos moterų rinktinės žaidėja (1990-97): žaidė 34 rungtynes, pelnė 117 taškų. 1997 m. apdovanota Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medaliu, Neismito apdovanojimu (Naismith Awards, 2000).
Dramblio Kaulo Kranto administracinis suskirstymas
Departamentai
Pagal 1978 m. šalies konstituciją buvo sukurtos 27 nepriklausomos savivaldybės, kurios tapo departamentų dalimi. Kiekvieną departamentą valdo generalinė tarybą, kurią skiria šalies prezidentas.
Belomorskas
Belomorskas  – miestas Rusijoje, Karelijos Respublikos rytuose, Baltosios jūros pakrantėje, prie Baltosios–Baltijos jūrų kanalo bei Vygo upės žiočių. Rajono centras. Yra jūrų uostas, geležinkelio stotis prie Sankt Peterburgo–Murmansko linijos, į miestą ateina Kolos plento atšaka. Žvejyba ir žuvies perdirbimas, laivų remontas, medienos apdirbimas.
Netoli Belomorsko, prie Šoirukšos krioklio, yra ~2000 petroglifų grupė, datuojama 6-5 tūkst. pr. m. e.
Istorija
Nuo 1419 m. rašytiniuose šaltiniuose minimas pomorų kaimas Soroka (Сорока). 1938 m. šis kaimas, kanalo statybininkų gyvenvietė Soluninas ir Sorokos geležinkelio stoties gyvenvietė sujungti į Belomorsko miestą. 1941–1945 m. buvo laikinąja Karelijos-Suomijos TSR sostine.
Juodkėnai
Juodkėnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Vengerskų, kairiajame Šilupės krante ir piečiau.
Belomorskas
Gyventojai
Pagal 2010 m. duomenis čia būta 11,2 gyventojų, o 2022 m. priskaičiuojama 8 699 (pagal oficialią statistiką).
Juozapinės geomorfologinis draustinis
Juozapinės geomorfologinis draustinis − saugoma teritorija Vilniaus rajone, išskirta siekiant išsaugoti Ašmenos aukštumai būdingą senojo reljefo moreninio masyvo fragmentą su Juozapinės kalnu.
Juozapinės geomorfologinis draustinis įsteigtas 1992 m. Jo plotas − 258 ha.
Medininkų aukštuma seniausia Lietuvoje, nes jos paskutinis ledynas nepasiekė, tik sustingdė daugiamečiu įšalu. Ledynui pradėjus tirpti ir trauktis − sniegynų, o vėliau ir lietaus vanduo išraižė atitirpstantį aukštumos paviršių, todėl ji išakėta raguvomis, sauslėniais bei upelių slėniukais. Joje nėra nė vieno ežero, iš jų liko slėniai, raguvos ir raguvėlės. Tarp jų esančios kalvos − stambios, lėkštašlaitės arba keterėtos, taip pat pavieniai statesni eroziniai palikuonys − kaip vandenskyros tarp slėniukų. Šį būdingą Medininkų aukštumai paviršių saugo Juozapinės geomorfologinis draustinis.
Giesmių giesmė
Giesmių giesmė arba Saliamono giesmė (,, ὃ ἐστι Σαλώμων, ) – viena Senojo Testamento dalių, eiliuotas tekstas apie meilę.
Manoma, kad tai lyrinių, tikriausiai vestuvinių dainų ciklas apie mylimojo ir mylimosios santykius. Jis vadinamas Jaunikiu, Karaliumi arba Saliamonu. Ji – Sulamita arba Sulamiete. Giesmė sukurta apie IX-III a. pr. m. e. Krikščionys giesmę aiškina kaip Dievo ir jo išrinktosios tautos (žydų) meilės alegoriją.
Autorystė tradiciškai priskiriama karaliui Saliamonui.
Mekonijus
Mekonijus – pirmosios kūdikio išmatos, susiformavusios iki gimimo, prieš pradedant jį maitinti. Būna tamsiai (juodai) žalios spalvos, tirštos, bekvapės, beveik sterilios. Maždaug dviejų - trijų dienų laikotarpyje mekonijų pakeičia tarpinės, skystesnės, šviesiai žalsvos grūdėtos išmatos, o vėliau mekonijų visiškai pakeičia žalsvai gelsvos normalios išmatos. Kūdikį pernešiojus (esant užvėlintam gimdymui), kūdikio ištuštintas mekonijus gali patekti į vaisiaus vandenis, dėl ko šie nusidažo žalsvai, su jais – ir į kvėpavimo takus (mekonijaus aspiracijos sindromas).
Girokasterio apskritis
Girokasterio apskritis  – viena iš 12 Albanijos apskričių. Apskritį sudaro Girokasterio, Permečio, Tepelenės apygardos ir administracinis centras – Girokasteris. Į šiaurės rytus Girokasterio apskritis ribojasi su Graikija. Į populiaciją įeina graikų mažumos. Šalies viduje ribojasi su apskritimis: Beračio – šiaurėje, Korčės – rytuose, Vliorės – vakaruose ir Fierio – šiaurės vakaruose.
Omar Bravo
Omaras Bravo (gimė 1980 m. kovo 4 d., Los Močisas, Meksikoje) – Meksikos futbolo klubo Chivas de Guadalajara ir Meksikos vyrų futbolo rinktinės žaidėjas. Gali žaisti centro puolėjo arba dešiniojo saugo pozicijose.
Antagonistas
Terminas antagonistas vartojamas keliose srityse:
Omar Bravo
Turi gerą kamuolio valdymo ir kontraatakų techniką. Prieš tapdamas fubolininkų buvo boksininkas mėgėjas.
Meksikos rinktinėje žaidžia nuo 2003 metų, su rinktine dalyvauja 2006 m. pasaulio čempionate, kur pirmosiose rungtynėse įmušė 2 įvarčius ir buvo išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju.
KK149
KK149 – krašto kelias, jungiantis Smilgius ir Pakruojį. Kelio ilgis – 24,83 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda Smilgiuose, trišalėje sankryžoje su automagistrale. Eina per panevėžio ir Pakruojo rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Žvirbloniai, Rozalimas, Šinkaučiškis. Baigiasi Pakruojyje, Statybininkų gatvėje, sankryžoje kur prasideda. Prie Pakruojo kelią kerta geležinkelis, einantis iš Klovainių.
Farerų futbolo varžybos 2006 m.
Farerų futbolo varžybos 2006 m.
Kriena
Krienà – baltų, vėliau lietuvių nevalstybinis, tačiau įteisintas vedybų mokestis, susijęs su senoviniu papročiu pirkti žmonas.
Istorija
Pirmą kartą minimas XIII a. prūsų istorijos šaltiniuose. Yrant gimininei gentinei santvarkai, jaunasis šį mokestį mokėjo nuotakos giminei, IX a. – XII a. įsigalėjus individualiai šeimos nuosavybei mokestis buvo mokamas jaunosios tėvams.
Iš pradžių kriena buvo kiaunės kailiukas arba 30 skatikų. XIV a. – XV a. kriena virto valstietės jaunosios mokesčiu savo ponui. Lietuvoje XVI a. – XVIII a. šį mokestį (5-20 skatikų) jaunosios ponui mokėjo jos tėvai. Išleisdami dukterį į kito dvarininko valdą, ponui kaip atlyginimą už prarandamą darbo jėgą jie mokėjo dar vieną 12-60 skatikų mokestį, už kurią jaunasis turėjo atsilyginti jaunosios tėvams. Išnyko apie XIX a. vidurį.
Litva
Žodis Litva reiškia:
Vediniai:
Venernas
Venernas (SV Vänern) – didžiausias ežeras Švedijoje ir trečias pagal dydį Europoje. Telkšo šalies pietinėje dalyje, Vestergetlando, Dalslando ir Vermlando provincijų teritorijose. Ežeras ledyninės-tektoninės kilmės, susidarė prieš 10 tūkst. m. tirpstant ledynams, kuomet susidarė kanalas tarp Botnijos įlankos ir Kategato sąsiaurio. Nusekus vandens lygiui tektoninėje įduboje susiformavo Venernas. Krantai žemi, raižyti, ežere daug salų (Hamario, Fogelio, Žiurio, Kolansio ir kt.).
Iš Venerno išteka Jotos upė (į Kategatą), įteka Klaro upė. Įeina į Geteborgo-Stokholmo vandens kelią. Žvejyba (stintos, seliavos, lašišos). Prie Venerno esantys miestai: Karlstadas, Mariestadas, Venersborgas.
Semiatyčių apskritis
Semiatičės apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras Semiatičės miestas. Apskritis ribojasi su Palenkės Bialos, Bielsko, Hainuvkos, Losicės, Sedlcų, Palenkės Sokoluvo, Mazovijos Vysokio apskritimis ir Gudija. Apskrityje yra 9 valsčiai.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 9 valsčiai:
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Conus aemulus
Conus aemulus – kūgeninių (Conidae) šeimos gyvūnų rūšis.
Paplitimas
Yra aptinkama Angoloje, Ispanijoje, Libane, Namibijoje, Pietų Afrikos Respublikoje, Prancūzijos Polinezijoje, Senegale, Vakarų Sacharoje.
Limpijus
Limpijus  – miestas Paragvajuje, Centriniame departamente, 23 km į šiaurę nuo Asunsjono. Išsidėstęs kairiajame Paragvajaus upės krante, prie jo intakų – San Fransisko ir Salado. Pro Limpijų eina nacionalinis plentas Ruta 3 (Asunsjonas-Belja Vista).
Verčiamasi prekyba, amatais, smulkia pramone (apdirbama mediena, iš jos gaminami įvairūs dirbiniai, pynimas). Taip pat užsiimama žemdirbyste, gyvulininkyste (auginamos daržovės, vaisiai, verčiamasi pienininkyste). Yra Pikete Kuė (Piquete Cué) upių uostas per kurį, iki pastatant tiltą per upę, buvo keliama į Gran Čaką.
Yra Šv. Juozapo bažnyčia, ligoninė, keletas kolonijinės architektūros pastatų, versmės, vietinių gyventojų laikomos šventomis, San Fransisko sala, paskelbta gamtos rezervatu.
Šaltiniai
Reportaje al País. Tomo 2. Año 2001.
25 (skaičius)
Medicinoje
Therac-25 buvo liūdnai pagarsėjusi radiacinės terapijos mašina, dėl programinės įrangos klaidų nužudžiusi mažiausiai šešis pacientus. Kalbama, jog tai sunkiausias pasekmes turėjusi programavimo klaida žmonijos istorijoje.
Tuzinas
Tuzinas – vienetinių dydžių skaičiavimo matas, lygus 12 vienetų. Tai dvyliktainės skaičiavimo sistemos rudimentas.
Kęstutis Jokubynas
Kęstutis Jokubynas (1930 m. gegužės 16 d. Karkliniuose, Vilkaviškio apskritis – 2016 m. spalio 6 d.), Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam režimui veikėjas, nelegalaus leidinio „Laisvės šauklys“ iniciatorius ir leidėjas, Laisvosios Europos radijo lietuvių redakcijos darbuotojas.
Tuzinas
Tuzinas – tai dvylika, skaičius, kuris gerai dalinasi (12 = 2 × 2 × 3 = 3 × 4 = 2 × 6, 60 = 12 × 5, 360 = 12 × 30). Metuose yra 12 Mėnulio ciklų (mėnesių).
Kęstutis Jokubynas
Už pasipriešinimo veiklą sovietų lageriuose praleido 17 metų.
Tuzinas
Tuzinais skaičiuodavo pinigus (pvz., kapa grašių), kiaušinius, daiktus ir kt.
Kitose šalyse buvo naudojami ir tuzino vediniai:
Kęstutis Jokubynas
Biografija
1957 m. rugpjūčio mėn. suimtas per bandymą pabėgti į užsienį Igarkos uoste, kaip mokantis anglų kalbą apkaltintas bendradarbiavęs su Didžiosios Britanijos žvalgyba. Kalintas Taišeto ir Mordovijos lageriuose. 1967 m. grįžo į Lietuvą. Dirbo Vilniaus techninėje bibliotekoje, 1974 m. neakivaizdžiai baigė biblioteninkystės studijas Vilniaus universitete.
1975 m. K. Jokubynas jau buvo praleidęs 17 metų sovietų lageriuose. Jis nuolat dalyvavo žmogaus teisių gynimo sąjūdyje Maskvoje ir Vilniuje, dėl to KGB persekiotas.
1975 m. gruodį per plauką išvengė arešto: paprastai visada ateidavęs tiksliai sutartu laiku, K. Jokubynas tąkart pavėlavo pasitikti į Sergejaus Kovaliovo, žymaus disidento, kovotojo už laisvę ir demokratiją, teismo procesą Vilniuje atvykusius disidentus iš Maskvos ir Leningrado. Tai jį išgelbėjo nuo arešto, o V. Petkų, A. Terlecką, J. Volungevičių ir V. Smolkiną sovietų saugumiečiai sulaikė.
Apie 1976 m., įkalbintas Balio Gajausko, išvertė dalį Aleksandro Solženicyno knygos „Gulago archipelagas“.
Palaikė ryšius su buvusiu „The Financial Times“ korespondentu Maskvoje Deividu Sateriu, su kuriuo susipažino Maskvoje ir susitarė susitikti Vilniuje, kur gyveno K. Jokubynas.
1977 m. vasarį, paskatintas K. Jokubyno, žurnalistas atvyko į Vilnių. K. Jokubynas D. Sateriui nurodė žmonių, su kuriais galima būtų pasikalbėti Rygoje ir Taline, pavardes, Vilniuje nusivedė pas Antaną Terlecką, kurio namuose užmiestyje prie Nemenčinės plento žurnalistas susitiko su kitais disidentais, kurie jį supažindino su tikrąja Lietuvos padėtimi. Balandį D. Sateris, remdamasis Baltijos šalyse surinkta medžiaga, išspausdino straipsnį „The Ghost in the machine“ leidinyje „The Financial Times“ (gegužę perspausdinta Le Matin de Paris“).
Tą vakarą K. Jokubyną, pakeliui į susitikimą su D. Sateriu viešbutyje „Neringa“ areštavo: apsupo penki neuniformuoti vyrai ir nusivežė į milicijos skyrių Dzeržinskio (dabartinėje Kalvarijų) gatvėje – tą patį, į kurį buvo atvežtas po suėmimo 1947 m. Jis buvo uždarytas kameroje, po to prasidėjo apklausa. Tardė milicijos karininkas – jis aiškiai buvo girtas ir kalbėjo keistu lietuvių ir rusų kalbos mišiniu. Milicininkas pareiškė, kad K. Jokubynas įtariamas taupomosios kasos apiplėšimu (tą dieną gatvėse budėjo daug milicininkų – taksi vairuotojo teigimu, buvo užpulta taupomoji kasa, žuvo pareigūnas). „Tai jūsų žaidimas, ir aš jame nedalyvausiu“, – pareiškė jam K. Jokubynas. Jį greitai paleido, nors buvo „atpažintas“ dalyvavęs ginkluotame užpuolime.
Gavęs leidimą 1977 m. emigravo pas brolį į Kanadą, vėliau persikėlė į Miuncheną.
1978 m., paskatintas Nobelio taikos premĳos laureato Andrejaus Sacharovo kreipimosi į pasaulio visuomenę apginti politinį kalinį Balį Gajauską, kartu su Dr. Kroniku Liubarskiu (jiedu kalėjo kartu su B. Gajausku), rašė dr. Kordonui, įsipareigojusiam ginti žmogaus teises bei teikti pagalbą krikščionims nelaimėje, kad atkreiptų į tai dėmesį. Ypač daug pastangų ir jautrumo visomis išgalėmis padėti B. Gajauskui bei jo šeimai rodė K. Jokubynas.
Vokietijoje dirbo Laisvosios Europos radijo lietuvių redakcijoje, JAV Kongreso finansuojamoje žiniasklaidos bendrovėje, transliuojančioje laidas Rytų Europa ir Pietryčių Europos, Rusijos, Kaukazo, Vidurinės ir Pietvakarių Azijos bei Artimųjų Rytų šalims. K. Jokubynas turėjo gerų ryšių ne tik su LLL žmonėmis, bet ir su rusų disidentais, taip pat ir su akademiku Andrejumi Sacharovu. Todėl būtent per K. Jokubyną dirbusiems Laisvosios Europos radijo lietuvių redakcijoje buvo galima gauti labai daug ir įvairios informacijos.
K. Jokubynas radijuje vedė dvi pusvalandines laidas per savaitę apie disidentus. Tuose pusvalandžiuose buvo pakankamai vietos polemikai, ir tai buvo vieta ir laikas, kur galėjo prasiveržti patriotiniai jausmai, tačiau objektyvumo buvo stengiamasi laikytis.
1990-1994 m. dirbo Laisvosios Europos radijo lietuvių skyriaus direktoriaus pavaduotoju.
1994-2001 m. gyveno JAV.
2001 m. K. Jokubynas grįžo į Lietuvą, nors tik emigravęs į Kanadą kalbėjo, jog nesitiki kada nors grįžti į Tėvynę.
Trečdalis gyvenimo gulage („Akiračiai“, 1977 m., nr. 10)
Pokalbis su K. Jokubynu vyko išeivijoje, todėl daugiausia kalba sukosi apie lagerį ir gyvenimą svetur.
„Daug kas žiūri su užuojauta, nes paliestų represijų žmonių Lietuvoje nemaža. Kiti – net su pasipiktinimu ir pavydu, kad jų buvusieji priešai išliko gyvi. Nuo pirmųjų – visokeriopa pagalba, nuo antrųjų, kaip ir nuo valdžios, - jokios. Daliai visai negalima grįžti Lietuvon (buvusiems aktyviems partizanams, senosios Lietuvos vyriausybės bei partizanų vadovams), nors būna išimčių. Tiems, kurie grįžta, sunkumai kaip ir bet kam, persikėlusiam į naują vietą. Papildomai – gauti darbą, nes net ir nepriešiški įmonių vadovai bijo priimti“.
„Nors mano įstojimo dokumentus sutvarkė rektorate dirbęs pažįstamas, nemanau, kad tai buvo išimtis. Pažinojau ne vieną buvusį politkalinį, kuris baigė studijas. Net ir lageryje į besimokančius valdžia žiūrėjo teigiamai. Matyt, tiki mokslo, ypač marksistinio, jėga, be to, nori žmogų užimti, duoti jam tikslą, kad neliktų laiko politikai. Baigęs mokslus lengviau gaus geresnį darbą ir gal apsiramins, nemaištaus“.
K. Jokubynas. Gulagas ir okupuotos Lietuvos aktualijos („Į laisvę“, 1977 m., nr. 71)
„Viena svarbiausių žmogaus savybių - sugebėjimas atsiminti. Bet ne mažiau nuostabus ir žmogaus sugebėjimas užmiršti. Kokios sunkios pirmosios dienos ir savaitės kalėjime! (…) Kalėjimas - lyg koks slogus sapnas. Ir, jei žmogus nesugebėtų užmiršti praeities ir priimti dabarties kaip vienintelės tikrovės, jis dažnu atveju žudytųsi arba išprotėtų“.
„Pirmiausia noriu priminti, kad okupuotoje Lietuvoje kiekvienas sąmoningas lietuvis turi išspręsti dilemą - su kuo? GYvenimas reikalauja daugiau, negu eilinis žmogus pajėgia. Gyvenimas verčia tapti arba didvyriu, arba niekšu. Taigi dilema sunkiai sprendžiama. Ir retai kam pavyksta išsilaikyti tame vidurio kelyje: tarp didvyrio ir niekšo. Oficialioji formulė, nors viešai neskelbiama, bet visiems gerai žinoma: kas ne su mumis - tas prieš mus“.
„Tuo metu pro duris įleido dar vieną vyrą, pamušta akimi ir jį tardytojas paklausė: - Kurį iš sėdinčių vyrų jūs atpažįstate dalyvavusį praeitą naktį ginkluotame užpuolime? - Šitą, - ilgai negalvojęs, žmogus pirštu dūrė į mane. Man liepė atsistoti, pasisukti šonu. - Kaip jį atpažįstate? Pagal ūgį? Pagal eiseną? - tęsė tardytojas. - Pagal ūgį, pagal eiseną, - kartojo žmogelis. Aš jį užsipuoliau, kodėl jis meluoja. Kur jis mane matė? Bet jam atsakyti neleido ir tuoj išvedė. (…) Berašant (protokolą - aut. past.) svaidėmės pastabomis. Tardytojas: „Prieš vėją nepapūsi“… Aš: „Aš ir nepučiu“… Tardytojas: „Sapnuojasi jums ta vasario 16-oji“… Aš: „Man tai ne. KGB tai tikrai sapnuojasi, jei tokių priemonių turi griebtis“… (…) Taip ir paleido, nors buvau „atpažintas“ dalyvavęs ginkluotame užpuolime. Žinoma, susitikimas su David Satter buvo sutrukdytas, ačiū Dievui, ne visai“.
Hans Crome
Hansas Kromė (, 1864 m. sausio 24 d. Radeformvaldas, Vokietija – 1943 m. sausio 3 d. Karaliaučius) – vokiečių archeologas, muziejininkas.
Biografija
Studijavo istoriją ir filologiją Getingeno bei Bonos universitetuose. 1886–1910 m. dirbo pašto tarnautoju įvairiuose miestuose, nuo 1911 m. – Karaliaučiuje, 1921–1924 m. pašto tarnybos viršininkas. Nuo 1925 m. muziejaus „Prussia“ mokslinis bendradarbis savanoris, tvarkė muziejaus fondus, rengė archeologinių radimviečių kartoteką.
Mokslinė veikla
Vienas pirmųjų aprašė Prūsijos piliakalnius. Sudarė Rytų Prūsijos piliakalnių ir gyvenviečių katalogą „Verzeichnis der Wehranlagen Ostpreußens“, kuriame yra 47 piliakalniai iš Klaipėdos krašto. Jame pateikė trumpus aprašymus, literatūrą ir nuorodas į žemėlapius. Paskelbė apie 30 straipsnių archeologijos tematika, taip pat apie prūsų religiją ir karybą.
Kirmėliškės (Prienai)
Kirmėliškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Mackių.
Dobrastis
Dobrastis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Kalnujų, kairiajame Šaltuonos krante.
1938 m. Huanghės potvynis
'''1938 m. Huanghės potvynis''' buvo Kinijos nacionalistų vyriausybės pradiniame Antrojo Kinijos-Japonijos karo etape sukeltas Huanghės upės potvynis, kuriuo siekta sustabdyti greitą Japonijos pajėgų veržimąsi.
Strateginis sprendimas ir potvynis
Prasidėjus Antrajam Kinijos-Japonijos karui 1937 m. Japonijos imperatoriškoji armija sparčiai veržėsi į Kinijos teritoriją. 1938 m. birželio mėn. Japonija kontroliavo visą Šiaurės Kiniją. Birželio 6 d. jie užėmė Henano sostinę Kaifeną ir ėmė grėsti Džengdžou. Džengdžou buvo svarbių Pinghano ir Longhajaus geležinkelių jungtis ir japonams sėkmingai užėmus miestą būtų kilusi grėsmė svarbiems Uhano ir Siano miestams.
Siekdamas sustabdyti japonų veržimąsi į vakarinę ir pietinę Kinijos dalį Čiang Kai-ši, patarus Čen Guofu, nusprendė atidaryti Huanghės užtvankas prie Džengdžou. Pirminis planas buvo sunaikinti užtvanką prie Žaokou, tačiau dėl sunkumų toje vietoje birželio 5 ir 7 d. buvo sugriauta užtanka prie Chuajuankou, pietiniame krante. Vanduo užliejo Henaną, Anhui ir Dziangsu. Kilęs potvynis užliejo ir sunaikino tūkstančius kvadratinių kilometrų dirbamos žemės ir Huanghės žiotis pastūmė į pietus. Buvo sugriauti ar sunaikinti tūkstančiai gyvenviečių, o keletas milijonų gyventojų liko be namų ir tapo pabėgėliais. Oficiali pokarinė nacionalistų komisija nustatė, kad 800 000 žmonių nuskendo, tačiau tai gali būti sumažintas skaičius.