cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suosa (upė)
Upę kerta Panevėžio–Daugpilio geležinkelis, plentas. Prie Suosos įsikūrę Plačeniškiai, Atkočiškiai, Paliepė, Maksvyčiai, Paprūdžiai, Rudiliai, Radžiūnai, Pasuosiai, Stirniškiai.
Tautvilis Uža
Kūryba
T. Uža yra aktyvus Lietuvos kraštotyros draugijos Anykščių skyriaus narys: kaupia, užrašo visus – ne tik praeities, bet ir šiandienos įvykius, renka medžiagą apie iškilius kraštiečius, fotografuoja kultūros, istorijos ir tautodailės paminklus bei jų kūrėjus, įamžina surinktą informaciją ateities kartoms išleisdamas kraštotyros knygas. Nuo jaunų dienų fotografavo, fiksavo įvairių švenčių akimirkas, gamtos vaizdus, buvo ekskursijų fotometraštininkas, rengė straipsnius spaudoje. Jo straipsniai, nuotraukos spausdintos periodiniuose ir kraštotyros leidiniuose („Valstiečių laikraštis“, „Panevėžio tiesa“ ir kt.). 2008 m. Lietuvos vardo paminėjimo tūkstantmečio jubiliejui parengė ir išleido albumą „Viešintiškių pražydinta žemė“. Albume pristatyta apie šimtą gražiausiai tvarkomų Viešintų seniūnijos gyventojų bei kitur Lietuvoje gyvenančių kraštiečių sodybų. 2010 m. išleistame prisiminimų rinkinyje „Iš širdies – viešintiškiai“ sudėti nueinantys užmarštin kraštiečių žmonių pasakojimai apie praeitį, tradicijas, šventes, amatus, kolūkinio ir dabarties kaimo buitį, aprašytos esamų ir buvusių įmonių ir objektų (bažnyčios, mokyklų, malūnų, kolūkių) istorijos.
Degimai (Naujoji Ūta)
Istorija
Sovietmečiu kaime buvo pastatyta galvijų ferma, vėliau – po privatizavimo buvo įkurtas lapynas, kuris egzistavo tik keletą metų. 2017 m. kaimas buvo panaikintas.
Gyventojai
Šiame kaime gimė ir augo Lietuvos partizanai Juozas Uleckas-Naktis (g. 1918 m., žuvo Žiūriškių miške 1945 m. sausio 5 d.) ir Klemensas Uleckas-Vakaras (1929 m., žuvo Klebiškio k. 1955 m. liepos 21 d.).
Suosa (upė)
Etimologija
Upės ir ežero pavadinimas gali būti finougrizmas (plg. 'raistas',,  'bala'), nors, kita vertus, sietina su suostis ('verkšlenti, krimstis') bei bendra sausumo, džiūvimo reikšme.
Palanoko pilis
thumb|250px|right|Pilies vaizdas iš toliau Mukačevės arba Palonoko pilis  – viduramžiais statyta ir iki mūsų dienų gerai išsilaikiusi pilis Mukačevėje (Užkarpatė, Ukraina). Aplink piliakalnį XVI a. buvo iškastas vandens griovys, kartu su statmenai įkastais ąžuoliniais, į viršų nusmailntais rastais sudaręs gynybinį įtvirtinimą – palanoką.
Architektūra
250px|left|thumb| Bendras planas
Akmens mūro pilis stovi Latoricos upės slėnyje, ant 68 m aukščio vulkaninės kilmės kalvos. 13 930 m² teritoriją užimanti piliavietė išsisidėsčiusi pakopomis: Viršutinė (pati seniausia dalis, užstatyta XIV–XVI a.), 6 m žemiau dunkso Vidurinė (XVII a.) ir dar 10 m žemiau – Žemutinė (XVII a.). Žvelgiant iš viršaus pilių kompleksas yra kiek siaurėjančio stačiakampio formos, iš visų pusių apjuostas 3-3,5 m storio gynybine siena ir 10–12 m gylio sausais grioviais. Aštuoni bastionai prie gynybinės sienos dengia piliavietę iš išorės.
Istorija
thumb|right|225px|Vienintelio pilies šulino vandens pakėlimo įtaisas Medinė pilis šioje vietoje matyt stovėjo ir anksčiau, kai Užkarpatė priklausė Kijevo Rusiai, vėliau – Vengrijos karalystei. Po 1240–41 m. totorių antpuolio pastarosios karalius Bela IV įsakė statyti naują tvirtovę, turėjusią apsaugoti šalies rytines sienas ir strateginius kelius. Nuo XIII iki XIV a. ji buvo Arpadų ir Anžu vengrų didikų rezidencija.
Pabėgęs nuo Vytato Didžiojo persekiojimo čia nuo 1396 m. prieglobstį rado Vengrijos karaliaus Zigmanto Liuksemburgiečio giminaitis Teodoras Karijotaitis. Lietuvos kunigaikščio Teodoro gyvenimo pilyje metu ji buvo iš esmės rekonstruota: prie donžono bokšto pristatytas dviejų aukštų gyvenamas namas (jame ir apsigyveno kunigaikštis su žmona Olga); 1401 m. Aukštutinės pilies gynybinė siena paaukštinta iki 10 m, už jos iškastas sausas griovys; pilies kampuose iškilo keturi sargybos bastionai (išliko trys), ant kurių (o taip pat ir bastionuose) pastatytos 164 patrankos. Kieme pradėtas ir užbaigtas kasti 85 m gylio šulinys (viršutinio žiedo diametras – 2,5 m). Iki 71 m gylio galima nusileisti akmeniniais laipteliais, o 83 m gylyje įrengti du vandens rezervuarai. thumb|225px|Pilis XVII a. graviūroje thumb|225px|Aukštutinės pilies kiemas Po Teodoro Karijotaičio mirties 1414 m. pilyje gyveno jo našlė, o po jos mirties nuo 1418 m. čia šeimininkavo Vengrijos regentas Janošas Huniadis. Ilgą laikotarpį Palionoko pilis buvo Vengrijos karalių nuosavybė, bet, 1526 m. pralaimėjus Mohačo mūšį turkams, monarchų galia susilpnėjo. XVI a. viduryje Mukačevę, o kartu ir pilį užėmė austrai. Kai į Užkarpatę vėl grįžo vengrai, karalius miestą kartu su gynybiniais įrengimais perdavė valdyti Magočių šeimai.
1711 m. tvirtovė atitenka Habsburgams, kurie ją kartu su Mukačevės dominija perdavė valdyti žinomai austrų giminei Šionbornams. Ji tapo atrama Austrijai kovojant su vengrų išsivadavimo judėjimu Užkarpatėje. Karo su Napoleonu metu pilyje buvo paslėptos Habsburgų karališkosios brangenybės. 1789–1897 m. čia buvo įrengtas kalėjimas Austrijos-Vengrijos monarchijos politiniams priešininkams, o nuo 1926 m. – kareivinės: pirmiau čekoslovakų, o vėliau vengrų kariškiams. Po 1944 m. Užkarpatė įėjo į Ukrainos TSR sudėtį, pilyje veikė profesinė-technikos mokykla, o vėliau atidarytas Istorijos muziejus su paveikslų galerija.
Riežupė
Riežupė – upė Latvijoje, Ventos dešinysis intakas. Ilgis 42 km. Upės kairiajame krante, Kuldygos savivaldybėje, yra Riežupės ola su 2 km ilgio labirintų sistema, iš jų 0,5 km pritaikyta ekskursijoms.
Tererė
thumb|200px|Tereré Tererė  – gėrimas, matės variantas, populiarus Paragvajuje, taip pat Brazilijos pietuose ir šiaurės Argentinoje. Nuo matės skiriasi tuo, kad užpilama ne karštu, bet šaltu vandeniu. Be to, į tereré, be yerba mate, dar dedama kitų augalų: mėtų, citrinžolių. Kai kuriuose regionuose vietoje šalto vandens dedamos citrinų, ananasų, apelsinų sultys („rusiška tererė“ – tereré rusa). Toks pavadinimas kilo dėl to, jog su sultimis tereré geria slavų kilmės imigrantai, tačiau gvaranų kilmės gyventojai geria tereré tik su šaltu vandeniu. Tereré, priešingai nei matė, geriama ne iš kalabasos, bet iš guampos, kuri gaminama iš jaučio ragų.
Tererė Paragvajuje labai populiarus gėrimas. Ja gaivinamasi karštomis vasaros dienomis, darbovietėse daromos tereré pertraukos.
Gintarų senovės gyvenvietė
Gintarų senovės gyvenvietė yra rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Gintaruose (Kartenos seniūnija), 1,5 km į šiaurės rytus nuo Kartenos, Minijos kairiojo kranto terasoje.
Valstybės saugomo kultūros paminklo – Gintarų kapinyno šiaurės vakarinė dalis. Į rytus yra Gintarų pilkapių vieta, 250 m – piliakalnis-dvarvietė.
359 m. pr. m. e.
'''359 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gintarų senovės gyvenvietė
Tyrimai
1976 m. žvalgė Ignas Jablonskis.
Aptikti medinio pastato pėdsakai. Jo siena buvusi statmenų, vienas šalia kito į žemę sukaltų pusiau perskeltų nedidelių rąstų. Pietiniame gale šalia sienos atidengta 70 cm gylio židinio duobė, kurioje rasta degėsių ir vėlyvajam geležies amžiui būdingų apdegusių žalvarinių dirbinių fragmentų.
Datuojama X - XII a.
Juozas Sabaliauskas
Juozas Sabaliauskas (1930 m. gruodžio 14 d. Šiauliuose – 2012 m. lapkričio 15 d. Šiauliuose) – Lietuvos poetas, žurnalistas, publicistas, redaktorius.
Biografija
thumb|left|Juozas Sabaliauskas ir Aldona Sabaliauskienė Mokėsi Šiaulių berniukų gimnazijoje, bet jos nebaigė. 1968 m. baigė Šiaulių neakivaizdinę vidurinę mokyklą, studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete.
1951–1996 m. miesto laikraščio „Raudonoji vėliava“ (nuo 1989 m. „Šiaulių naujienos“) korespondentas. 1989 m. Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Šiaulių miesto tarybos laikraščio „Krivūlė“ korespondentas, „Savaitės krivūlė“ redaktorius.
Kəpəz PFK
Gendžės „Kəpəz“ – Azerbaidžano futbolo klubas iš Gendžės. Namų rungtynes žaidžia centriniame miesto stadione.
Vytautas Verseckas
Vytautas Verseckas (1941 m. gruodžio 28 d. Vilniuje) – choro dirigentas.
Biografija
Baigęs Valkininkų vidurinę mokyklą, 1959–1963 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. J. Narvidas). 1971–1977 choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. N. Kazakauskienės klasė).
Nuo 1975 Vilniaus kuro aparatūros gamyklos mišriojo choro (70-80 dalyvių) meno vadovas ir dirigentas. Choras 1978 VI Stasio Šimkaus chorų konkurso Klaipėdoje ir 1981 liaudies dainų konkurso Panevėžyje prizininkas, 1981 Vilniaus miesto chorų apžiūros laureatas, 1980 ir 1985 respublikinių dainų švenčių dalyvis.
V. Verseckas – Jurbarko ir Utenos rajonų dainų švenčių vyr. dirigentas; 1986 dirigentas apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Degimai (Veiveriai)
Degimai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 14 km nuo Veiverių.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2005–2006 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2005–2006 m.
Auksuotoji šaškytė
Auksuotoji šaškytė (Euphydryas aurinia) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido birželio mėn. pamiškėse, šlapiose pievose, pelkėse, kur gausu viksvų. Vikšrai juodi. Jų nugarinė pusė su gelsvomis dėmėmis, šonai su geltonų taškų eilute. Vikšrai minta žoliniais augalais.
Lietuvoje reta rūšis. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Juozapas Laucius
Juozapas Laucius (g. 1935 m. sausio 1 d. Bedriuose, Pakruojo valsčius) – Lietuvos žurnalistas, ekonomistas, redaktorius, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1952–1954 m. Radviliškio rajono laikraščio „Raudonoji žvaigždė“ korespondentas. 1967 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. 1977 m. apgynė ekonomikos mokslų kandidato disertaciją, 1995 m. nostrifikuota socialinių mokslų daktaro laipsniu.
1974–1992 m. žurnalo „Mokslas ir technika“ vyriausiasis redaktorius. Dirbdamas žurnalo redakcijoje dėstė Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedroje; 1982 m. suteiktas docento vardas.
Drohičino miesto herbas
right|thumb|Drohičino herbas Drohičino miesto herbas  – Drohičino miesto herbas yra padalintas į tris dalis. Viršutinėje herbo dalyje, geltonos spalvos užsklandoje vaizduojamas rudos spalvos tauras. Apatinėje dalyje raudonoje užsklandoje kairėje pusėje vaizduojamas Vytis, o dešinėje pusėje Lenkijos herbas. Virš herbo vaizduojama auksinė karūna, iš šonų žalios juostos ir už herbo du susikryžiuojantys kalavijai. 1498 m. gyvenvietė gavo miesto teises ir nuo tada miesto herbe buvo vaizduojama rudos spalvos tauro galva. Iki 1569 m. Liublino unijos miestas priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Nuo 1960 m. herbe pradėti vaizduoti ir Lietuvos bei Lenkijos herbai.
Vieningoji notarinė informacinė sistema
Vieningoji notarinė informacinė sistema (VNIS;, ENIS) – teisinė programinė-informacinė sistema, skirta notarų veiklai, jų tarpusavio sąveikai su Respublikos ir teritoriniais notarų rūmais, Kazachstano teisingumo ministerija. Parengė akcinė bendrovė Национальные информационные технологии. Pradėjo veikti 2009 m. rugsėjo 9 d. Veikia rusų, kazachų kalba.
2010 m. gruodį ENIS buvo pats populiariausias Kaznet'o tinklalapis kategorijoje „Paslaugos“, pagal reitingą whois.1in.kz, taip pat 2011 m. sausį bei vasarį (žr. whois.1in.kz ).
Degionys
Degionimis vadinami kaimai:
Kvietiškis
Kvietiškis – pietinė Marijampolės miesto dalis, dešiniajame Šešupės krante, šalia kelio. Išlikęs Kvietiškio dvaras, kurio rūmuose įsikūrusi Marijampolės kolegija.
Istorija
Kvietiškio dvaras įkurtas 1717–1718 m., jo įkūrėjas buvo Prienų seniūnas Morkus Antanas Butleris.
Apie 1900 m. gyveno 197 žmonės.
XX a. tarpukariu buvo žinomas kaip Kvietiškė.
Siderurgistul Galați
Galacio „Siderurgistul“ – buvęs Rumunijos futbolo klubas iš Galacio. 1967 m. klubas iširo, jo vietą lygoje perėmė Politehnica Galati.
Lietuviai (rytiniai senlietuviai)
Aukštaičiai arba lietuviai (rytiniai senlietuviai) – sen. rytų baltų etnosas (dalies archeologų, daugiausia „Adolfo Tautavičiaus mokyklos“ atstovų, laikomas atskiru sen. baltų etnosu ir vadinamas lietuvių gentimi arba lietuvių genčių sąjunga), nuo V a. pradžios iki XII-XIII a. sandūros gyvenęs dab. Lietuvos Respublikos rytuose (teritorijoje iki Šventosios upės ir Nemuno vidurupio vakaruose) ir Šiaurės Vakarų Baltarusijoje iki Naručio ir Svierių ežerų, t. y., visame archeologinės Rytų Lietuvos pilkapių kultūros areale. Rytų Lietuvos pilkapių ir Vidurio Lietuvos plokštinių kapinynų kultūrų panašumas bei neabejotinas giminingumas (antroji šių kultūrų susiformavo V a. – po to, kai IV ir V a. sandūroje migrantų iš Brūkšniuotosios keramikos kultūros arealo banga užplūdo iki tol vakarinių baltų gyventą Vidurio Lietuvos lygumą) leidžia manyti „archeologinius lietuvius“ buvus ne atskira gentimi, o V a. susiformavusio senlietuvių (sąlyginis pavadinimas) etnoso (didžiosios genties) „motininiu“ subetnosu.
Lietuviais šio protoaukštaitiško subetnoso nariai literatūroje vadinami tik sąlyginai, nes tikrasis dab. Rytų Lietuvoje ir Šiaurės Vakarų Baltarusijoje gyvenusių sen. baltų etninis savivardis istorikams nežinomas, nes seniau tebuvo aukštaičiai. Įvairiais laikais Aukštaičių vardu vadintas nevienodo didumo žemių plotas. Vokiečių ordino kronikininkai ribą tarp žemaičių ir aukštaičių laikė Nevėžio upę. Matyt dėl Aukštaičių hegemonijos, ta riba XIII amžiuje jau buvo paslinkusi vakariau, tai yra nuo Šventosios upės kaip buvo iki XIII amžiaus ir pasiekė Nevežį. Aukštaičiais vadinama žemė tada nesiekė dabartinės Latvijos sienos, nes kaip jau minėta, į šiaurę nuo Aukštaičių gyvenę sėliai anuomet dar nebuvo visiškai asimiliuoti lietuvių (rytinių senlietuvių), tai yra tų pačių aukštaičių.
Tiesioginiai rytinių senlietuvių protėviai buvo vėlyvajame bronzos amžiuje ir ankstyvajame bei senajame geležies amžiuje Rytų Lietuvoje ir Šiaurės Vakarų bei Vidurio Baltarusijoje gyvavusios Brūkšniuotosios keramikos kultūros (~XIII a. pr. m. e. – V a.) nešėjai.
I tūkstm. II pusėje rytinių senlietuvių gyvenamasis arealas šiaurėje (iki VII–VIII a. – Svėdasų-Dusetų-Zarasų apylinkėse) siekė sėlių žemes, o pietvakariuose (nuo VI a. – ~ ties Merkinės – Bielyčios linija) ribojosi su jotvingių kraštu (III–V a. jotvingiai buvo infiltravę platų žemių ruožą į rytus nuo Nemuno tarp Gardino ir Kauno, t. y. visą vėlyvosios Brūkšniuotosios keramikos kultūros arealo pietvakarinę dalį). Vakaruose (Kauno-Prienų apylinkėse ir palei Šventosios upę) rytinių senlietuvių kaimynas buvo Vidurio Lietuvos plokštinių kapinynų kultūros nešėjai (spėjami „pražemaičiai“), o pietuose bei rytuose – V a. Brūkšniuotosios keramikos kultūros nešėjų etnoso rytinės dalies pagrindu susiformavusi slaviška drėgvų (Bancerovo kultūros nešėjų) gentis.
Archeologiškai lengvai apčiuopiamą kultūrinį skirtingumą nuo Vidurio Lietuvos plokštinių kapinynų kultūros nešėjų (savitą laidoseną ir kt.) rytiniai senlietuviai galutinai prarado XII a. pab., tada jų krašte išplitus Vidurio Lietuvos gyventojams (galimas daiktas, hipotetiniams senlietuvių kariauninkams, arba vad. leičiams) ir jų materialinės kultūros bruožams.
VI–XIII a. lietuvių subetnosas asimiliavo (sulietuvino) kai kurių kaimyninių baltų genčių dalis (pietinius sėlius, pietinę vad. rytinių latgalių nalšėnų dalį, Minsko-Naugarduko ruože gyvenusią šiaurvakarinę drėgvų dalį ir šiaurės rytų jotvingius), o apie XIII a. pradžią kartu su rytiniais žemaičiais transformavosi į lietuvių tautą.
Aukštaičių gentis viduramžių šaltiniuose neminima. Minimas tik kraštas. T.y. tai teritorinė sąvoka, ne gentinė. Aukštaičiai kaip etninė grupė susiformavo vėliau, iš šiaurinės lietuvių genties dalies (įskaitant šiaurinę Lietuvos žemės dalį, Nalšios ir Deltuvos žemes), į kurią įsiliejo pietiniai sėliai ir dalis žiemgalių.
Kefalotyris
thumb|Kefalotyris Kefalotyris ( – „galvos sūris“) – kieto graikiška sūrio rūšis, vartojama ir Kipro virtuvėje.
Savybės
Kefalotyris yra avių pieno sūris, kartais su su nedidelėmis ožkų (rečiau karvės) pieno priemaišomis. Sūris parduodamas didelėmis 6-8 kg svorio galvomis, iš ko ir kilo jo pavadinimas. Brandinamas ne mažiau kaip 3 mėn. Spalva įvairuoja nuo baltos iki geltonos, o skoniu primena grujierį, nors yra sūresnis ir kietesnis. Sūrio riebumas yra nuo 40%, o drėgmė siekia iki 38%.
Dėl ypatingo kietumo sūris daugiausia valgomas keptas alyvų aliejuje, specialioje keptuvėje, kaip patiekalas saganaki.
Sūrio istorija siekia Bizantijos imperiją. Remiantis šio sūrio tradicija, XX a. buvo sukurtas kitas graikų kietasis sūris – kefalograviera.
Šanchajaus Pudongo tarptautinis oro uostas
Pudongo oro uostas turi du pagrindinius keleivių terminalus, kuriuos iš abiejų pusių supa trys lygiagretūs pakilimo takai. 2015 m. planuojama pastatyti trečią keleivių terminalą, taip pat pagalbinį terminalą ir du papildomus pakilimo takus, taip praplečiant aptarnaujamų keleivių skaičių nuo 60 iki 80 mln. bei galimybe perkrauti 6 mln. tonų krovinių.
Pudongo oro uostą su miestu jungia Šanchajaus metropoliteno 2-oji linija ir Šanchajaus greitasis traukinys.
Jan van Eyck
thumb|200px|Vyras su raudonu Turbanu (tikėtina, kad autoportretas), Londono nacionalinė galerija Janas van Eikas (Jan van Eyck, g. apie 1390 m. Maaseik – m. 1441 m. Briugėje) – olandų tapytojas.
Van Eikas siejamas su grafo Vilhelmo Olando dvaru, nes 1422 m. dirbo Hagoje mirusiam grafo broliui uzurpatoriui. Gali būti, kad jis iliuminavo ir Valandų knygą, kuri paskui buvo padalyta ir užbaigta kelių žmonių (dalis šios knygos – „Turino valandos“ – sudegė per 1911 m. gaisrą, sunaikinusį Turino karališkąją biblioteką).
Veiklos pradžia
1425 m. Janas van Eikas pradėjo dirbti Burgundijos kunigaikščio Pilypo Gerojo dvare. Jis buvo ne tik dvaro dailininkas, bet ir kunigaikščio patikėtinis, siųstas į keletą tarnybinių kelionių (siejamų su įvairiomis vedybų derybomis Ispanijoje ir Portugalijoje).
Iki 1429 m. dailininkas gyveno Lilyje, paskui Briugėje, kur nusipirko namą. Van Eikas mirė 1441 m. Briugėje.
Gento altorius
thumb|right|200px|Arnolfinių portretas Gento altorius – didelis ir sudėtingas poliptikas (visiškai išskleistas – veik šešiolikos pėdų ilgių ir dvylikos aukščio, o sąvaras sulanksčius – aštuonių ir dvylikos pėdų). Būdingos sudėtinių dalių skirtybės. Pagal Viduramžių tradiciją toks komponavimas buvo pateisinamas (centrinė Deezės dalis dedama viršuje, o Rojaus scenos – apačioje).
Kai altorius suskleistas, matyti išorinėje dalyje pavaizduotas „Apreiškimas Švč. Mergelei Marijai“, po juo – donaturių ir jų šventųjų globėjų portretai. Pačiame viršuje – keturios nedidelės sibilių ir pranašų figūros su tekstais ant vilnijančių kaspinų. Altoriui būdingas skirtingas įvairių figūrų mastelis: trijuose išorinių sąvarų sluoksniuose jis pasikeičia ne mažiau kaip keturis kartus, tokie pat neatitikimai pastebimi ir vidinio paveikslo viršūnėje bei apatinėje dalyje.
Arnolfinių portretas
„Arnolfinių portretas“ yra vienas garsiausių ankstyvojo Nyderlandų meno pavyzdžių. Italų pirklys pavaizduotas iškilmingiausią priesaikos akimirką (tai patvirtina virš jo galvos uždegta žvakė, simbolizuojanti Dievo akivaizdą, prie jaunosios žmonos kojų stovintis šunelis – ištikimybės šeimai simbolis, ir poros užnugaryje matomas vestuvių guolis). Greta ant galinės kambario sienos kabančio veidrodžio, kur atsispindi visa scena, dailininkas pasirašė kūrinį ir patvirtino savo dalyvavimą šioje ceremonijoje: Johannes de Eyck fuit hic 1434.
Leopold Godowski
Leopold Godovski (1870 m. vasario 13 d. Žasliuose, Rusijos imperija – 1938 m. lapkričio 21 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos žydų kilmės pianistas, pedagogas, kompozitorius, laikomas vienu geriausiu visų laikų pianistu. Pirmasis pianistas propagavęs natūralų rankos svorį, atskirų pirštų nepriklausomybę ir ypač kairiosios rankos išvystymą.„Pianistų pianistas“, „Buda prie fortepijono“, „Ponas Dievas“, „Kairiosios rankos apaštalas“ – tokiais epitetais buvo vadinamas šis legendinis pianistas, kompozitorius ir pedagogas.
Biografija
Gimė 1870 m. vasario 13 d. Žasliuose. Kai Leopoldui buvo pusantrų metų, jo tėvas, gydytojas, mirė choleros epidemijos metu. Neturėdami iš ko gyventi, motina Ana su sūnumi persikėlė į Širvintas, iš kur vėliau, draugų padedami, persikėlė gyventi į Vilnių. Nuo vaikystės Leopoldas mokėsi groti smuiku ir fortepijonu. Pradžioje koncertuodavo kaip smuikininkas. Būdamas 9 metų, jau atliko koncertinį turnė po Rusijos imperiją ir Vokietijos imperiją. 1882–1884 m. toliau mokėsi groti fortepijonu Aukštojoje muzikos mokykloje Berlyne.
1884 m. keturiolikmetis išvyko gastroliuoti į Šiaurės Ameriką, kur atkreipė dėmesį kaip aukšto lygio pianistas. Pirmasis solinis koncertas įvyko tų pačių metų gruodžio 7 d. Bostone, kitais metais jis jau skambino Niujorko „Kazino“ koncertų salėje. 1886 m. gastroliavo Kanadoje. Grįžęs į Europą, 1886 m. koncertavo Londono bei Paryžiaus salonuose. 1887–1890 m. gludino savo talentą Paryžiaus konservatorijoje pas kompozitorių Kamilį Sen-Sansą. 1890 m. jis antrą kartą išvyko į JAV. 1890–1895 m. dėstė Filadelfijos konservatorijos fortepijono skyriuje, Niujorko muzikos koledže, o 1895–1900 m. buvo Čikagos konservatorijos fortepijono skyriaus direktoriumi. Nuo 1900 m. pabaigos gastroliavo įvairiose Europos šalyse, galop įsikūrė Austrijoje ir 1909–1914 m. vadovavo Vienos muzikos akademijos meistriškumo klasei, jam buvo suteiktas karališkojo profesoriaus titulas.
Protarpiais (1912 ir 1913 m.) gastroliavo JAV ir 1914 m. ten įsikūrė, šį kartą iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos. Pasibaigus karui, surengė daugybę koncertų Pietų Amerikoje, Europoje, Azijoje. Savo nepaprastai sėkmingą pianisto virtuozo karjerą baigė 1930 m., būdamas šešiasdešimties metų amžiaus (dėl rankų ligos). Jis dėl savo virtuoziškos grojimo technikos buvo vadinamas „XX amžiaus stebuklu“, ypač garsėjo grojimo kaire ranka technika. Kūrybinį palikimą sudaro keliasdešimt opusų, skirtų fortepijonui. 1912 m. parengė ir išleido populiarių pedagoginių pjesių fortepijonui rinkinį.
Godovskis su savo žmona buvo labai svetingi, jų namai visada buvo pilni įžymių žmonių, su kuriais Godovskiai draugavo, rengdavo saloninius koncertus, kuriuose grodavo savo kūrinius. Jų namuose buvo įprasta pamatyti Ignacą Paderevskį, Fiodorą Šaliapiną, Fricą Kreislerį, Jozefą Hofmaną, Enriką Karuzą, Mišą Elmaną, Valterį Damrošą. Nuolatiniai Godovskių svečiai buvo Sergejus Rachmaninovas, Artūras Rubinšteinas, Jaša Heifecas, Pablas Kasali, Lhevinne šeima, Igoris Stravinskis, Džordžas Geršvinas, Čarlis Čaplinas, Albertas Einšteinas. Kai gyveno Europoje, pas juos lankydavosi Sergejus Diagilevas, Anri Matisas, Morisas Ravelis, Andre Gide, Vaslavas Nijinskis.
Kūryba
L. Godovskis per savo gyvenimą sukūrė apie 400 kūrinių. Dauguma jų yra parašyti fortepijonui, taip pat sukūrė dainų ir pjesių smuikui ir violončelei, tarp jų 12 „įspūdžių“ smuikui ir fortepijonui, kuriuos kompozitorius dedikavo savo geriems šeimos draugams Herietai ir Fricui Kreisleriams. Godovskis taip pat parašė valsus-poemas, iš kurių vieną dedikavo kitam artimam draugui Jašai Heifecui. Kūriniai sukurti fortepijonui skirstomi į dvi grupes – originalūs kūriniai ir transkripcijos arba parafrazės. Tarp originalių kūrinių yra monumentali penkių dalių Fortepijoninė sonata, kitas didelis kūrinys yra Pasakalija – 44 variacijos Šuberto Nebaigtosios simfonijos pradine tema, kurią pats kompozitorius labai vertino. Godovskis mėgo kurti įvairių pjesių suitas, tokias kaip „Valsų kaukės“, „Triakontameronas“, „Pasakos“, „Javos suita“, „Suita kairiajai rankai“, valsų poemas, “Miniatiūras” keturioms rankoms, daugybę įvairių pedogoginių rinkinių ir daug kitų kūrinių kairiajai ir abiem rankoms. Iš transkripcijų didžiausią ažiotažą yra sukėlusios 53 Šopeno etiudų studijos, kuriose Godovskis perdirbo Šopeno etiudus kairiajai rankai ir abiem rankoms. Kompozitorius parašė Simfonines metamorfozes, keturias puikias koncertines parafrazes Johano Štrauso valso temomis, taip pat Karlo Marijos Vėberio „Kvietimo šokiui“ transkripciją, daug Šuberto dainų, Bacho smuiko sonatų ir violončelinių suitų, Jean-Philippe Rameau, Camille Saint-Saëns „Gulbės“ ir daug kitų kompozitorių kūrinių transkripcijų.
Zanzanas
Zanzano regionas  – vienas iš Dramblio Kaulo Kranto regionų. Yra šalies šiaurės rytinėje dalyje, Ganos ir Burkina Faso pasienyje, prie Komoės upės. Administracinis centras – Bonduku.
Rita Vilienė-Abromaitytė
Rita Vilienė-Abromaitytė (1948 m. gruodžio 18 d. Stettene, Vokietijoje), pedagogė ir chorvedė.
Zanzanas
Yra UNESCO pasaulio paveldo objektas – Komoės nacionalinis parkas.
Rita Vilienė-Abromaitytė
Biografija
Vaikystę ir jaunystę praleido Čikagoje ir Lemonte, IL. Pirmoji muzikos mokytoja buvo motina Ona Mačernytė-Abromaitienė, savo dukrą mokiusi skambinti fortepijonu. Vėliau studijavo „Chorai eduction“ ir tęsė fortepijono studijas Kanadoje. Studijų metais giedojo Montrealio, PQ Aušros Vartų parapijos chore. 1971 baigė Montrealio universitetą ir gavo prancūzų kalbos mokytojos diplomą, o 1993 muzikos mokytojos diplomą MeGill universitete Montrealyje. 1977 pradėjo dėstyti muziką pradžios mokykloje Lonono mieste (Kanada). Apie 10 metų dainavo Londono, OH, Pro Musica chore, o vėliau perėjo į „Gerald Fagan Singers“ chorą. Persikėlusi į Londoną, OH, vargonininkavo ir vadovavo chorui Šiluvos Dievo Motinos lietuvių parapijoje. Taip pat kelerius metus vadovavo „Baltijos“ vokaliniam ansambliui. 1977 įkūrė „Pašvaistės" chorą (11 moterų ir 8 vyrai) Londone, OH. Choras nuo 1978 dalyvavo JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse bei kituose tautiniuose renginiuose.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Zanzanas
Gyventojai
Gyventojų daugumą sudaro brongai.
Administracinis suskirstymas
Regione yra 7 departamentai:
Termopilų perėja
right|thumb|300 px|Termopilų apylinkes vaizduojantis žemėlapis (1917) Termopilų perėja – kalnų perėja Graikijoje. Pavadinimas apytiksliai reiškia „karšti vartai“.
Perėja tęsiasi nuo Lokrio iki Tesalijos, tarp Oetos kalno ir jūros (Maliako įlankos).
Perėja garsi tuo, kad 480 m. pr. m. e. čia vyko Termopilų mūšis. Be pastarojo čia vyko dar du garsūs mūšiai: 279 m. pr. m. e. ir 191 m. pr. m. e.
Leonido laikais perėja buvo siauras takas (apie 15 metrų pločio) po uola. Ilgainiui dėl jūros sąnašų perėja paplatėjo iki kelių kilometrų.
Karštieji šaltiniai, nuo kurių kilo perėjos pavadinimas, vis dar trykšta kalnų papėdėje.
Tamsusis satyriukas
Tamsusis satyriukas (Coenonympha glycerion) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido birželio-rugpjūčio mėn. drėgnose pievose, pamiškėse. Vikšrai gyvena ant įvairių miglinių augalų.
Naujoji Kaledonija (sala)
thumb|Salos palydovinė nuotrauka
Tamsusis satyriukas
Lietuvoje dažna rūšis.
Naujoji Kaledonija (sala)
Naujoji Kaledonija, dažniausiai įvardinama kaip Gran Teras ( – 'didžioji žemė') – sala Okeanijoje, Koralų jūroje; didžiausia Prancūzijos valdoje Naujojoje Kaledonijoje. Plotas – 16 372 km². Tai pati didžiausia Prancūzijai pavaldi sala, 52-a pagal dydį pasaulyje.
360 m. pr. m. e.
'''360 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Naujoji Kaledonija (sala)
Sala nusidriekusi iš šiaurės vakarų į pietryčius 350 km, būdingas plotis 50-70 km. Kranto linija vingiuota. Per salą driekiasi kalnagūbris, iškylantis iki 1628 m (Pani kalnas).
360 m. pr. m. e.
Mirtys
Nedatuota
Naujoji Kaledonija (sala)
Saloje gyvena 225,2 tūkst. gyventojų (absoliuti dauguma Naujosios Kaledonijos valdos gyventojų). Didžiausias miestas – autonomijos sostinė Numėja. Saloje yra dvi iš 3 Naujosios Kaledonijos provincijų.
Ežiakaktusis
Ežiakaktusis (Echinocactus) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos rutuliškos formos augalų gentis, kuriai būdingi stambūs dygliai ir smulkūs žiedai.
Gentyje yra 6 rūšys. Žinomesnės šios: ir kt.
Edward Joseph Derwinski
Edvardas Džozefas Dervinskis (1926 m. rugsėjo 15 d. Čikagoje, JAV – 2012 m. sausio 15 d. Čikagoje, JAV) – JAV politikas, 1989-1992 m. sekretorius veteranų klausimais, 1959-1983 m. Jungtinių Valstijų Atstovų rūmų narys.
Biografija
Gimė 1926 m. rugsėjo 15 d. Čikagoje, Kazimiero Dervinskio ir Sofijos Žmijevskos šeimoje. Senelis Julijonas Dervinskis buvo gimęs Žasliuose, tačiau XIX a. pabaigoje emigravo į JAV. II pasaulinio karo metu kariavo Japonijos salyne. 1951 m. baigė Lojolos universitetą Čikagoje. 1957 m. išrinktas į Ilinojaus atstovų rūmus. 1959 m. kaip JAV respublikonų partijos atstovas Čikagoje išrinktas į JAV atstovų rūmus. 1971-1972 m. buvo JAV atstovas Jungtinių Tautų Generalinėje Asamblėjoje. Šaltojo karo metu daug dėmesio skyrė Rytų Europos reikalams. Jo iniciatyva medaliu buvo apdovanotas serbų rojalistas Draža Mihailović kovojęs prieš komunistus. 2004 m. apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi už Lietuvos valstybės interesų gynimą Šaltojo karo metu. Mirė nuo vėžio 2012 m. sausio 15 d. Čikagoje.
Balvočius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Balvočienė (ištekėjusi moteris) ir Balvočiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kauno rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Kauno rajono savivaldybės taryba – Kauno rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Veikla
Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Valerijus Makūnas. Už jo kandidatūrą balsavo 23 ir 27 tarybos narių. Mero pavaduotojais išrinkti konservatorė Nijolė Kliučienė ir socialdemokratas Petras Mikelionis. Savivaldybės administracijos direktoriumi paskirtas Tėvynės sąjungos atstovas Vytas Bancevičius.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Kefalograviera
Savybės
Kefalograviera yra sūris, kuriam naudojamas avių ir karvės pieno mišinys (santykiu 40% ir 60%). Jo gamyba, išvaizda ir panaudojimas daug kuo primena kefalotyrį, tačiau turi ir kito tradicinio sūrio – kretietiškos gravieros – savybių.
Ero kyšulys (Menas)
thumb|right|250px|Švyturys Ero kyšulyje Ero kyšulys  – kyšulys šiauriausias Meno salos taškas, esantis šiauriniame Ramsio įlankos gale, už 10 km i šiaurę nuo Ramsio miesto. Kyšulys taip pat yra Meno salos taškas, arčiausias nuo D. Britanijos salos (jį skiria 26 km nuo Barou Hedo (Burrow Head) kyšulio Škotijoje).
Į kyšulį galima atvažiuoti keliu A16 iš Bride kaimo.
Pavadinimas kilęs iš  'gargždo krantas'. Stiprios pakrantės srovės pakrantėje kaupia gargždą ir nuolat jie nešioja, todėl jo išsidėstymas keičiasi dukart per parą potvynių atoslūgių metu.
Dėl ryškaus vandens aukščio skirtumo potvynio ir atoslūgio metu daro Ero kyšulį puikia vieta meškeriojimui nuo kranto. Daug žmonių pritraukia Ero švyturį supantis dygliakrūmių ir viržių kilimas, pereinantis į smėlio kopas, kurios plyti į pietvakarius. Ši vietovė yra dalis Meno nacionalinio gamtos rezervato. Šioje vietovėje per metus lankosi įvairūs sausumos ir jūrų paukščiai bei daug pilkųjų ruonių.
Gingivitas
Gingivitas - ( - dantenos), dantenų uždegimas. Sukelia bakterijos arba virusai dėl dantų apnašų, blogai įdėtos plombos arba protezų, dantų padėties ir sankandos anomalijos. Gingivitas taip pat gali prasidėti stokojant vitaminų, apsinuodijus sunkiaisiais metalais, sergant virškinamojo trakto, kvėpavimo organų, kraujo, infekcinėmis ligomis, sutrikus belatakių liaukų veiklai. Gingivitas gali būti ir vienas stomatito simptomų.
Sergant ūminiu gingivitu, dantenos paburksta, kraujuoja, vėliau apsitraukia pilkšvai gelsvomis apnašomis; jas pašalinus, atsiveria kraujuojančios opos. Ligoniui pakyla temperatūra, iš burnos sklinda blogas kvapas, teka tąsios seilės. Sergant lėtiniu gingivitu, dantenos patamsėja, padidėja (gali padengti net visą danties vainiką), kraujuoja. Gali prasidėti parodontitas.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2006–2007 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2006–2007 m.
Suolas
thumb|230px|Medinis suolas
Hainuvkos miesto herbas
right|thumb|Hainuvkos herbas Hainuvkos miesto herbas  – Hainuvkos miesto herbas yra skydo formos ir įstrižai padalintas į dvi dalis. Viršutinėje dalyje, mėlynos spalvos užsklandoje, vaizduojamos žalios eglės. Apatinėje dalyje, žalios spalvos užsklandoje, vaizduojamas diskinis pjūklas. Abi dalis skiria stilizuoti pjūklo ašmenys. Herbas simbolizuoja tai kad miestas yra šalia Belovežo girios miškų ir kad mieste didžiausia pramonės šaka yra medienos apdirbimas. Herbas pradėtas naudoti 1959 metais.
Suolas
Lietuvoje iki XVI a. suolai naudoti ne tik sėdėjimui, bet ir gulėjimui (keletas suolų buvo sustumiama pasienyje). Atsiradus lovoms, suolai naudoti daugiausia sėdėjimui. Nejudamieji suolai, kuriuos sudarė ant kelių trinkų užkalta plati lenta (arba jų kojos būdavo įkalamos į aslą), statyti namo pasieniuose, galai suduriami užstalės kampe. Kilnojamų suolų lenta siauresnė, lengvesnė, tvirtina prie stovų, kojų. Vėliau pradėtos įrenginėti atkaltės (neretai ažūruotos, ornamentuotos). XIX a. pab. – XX a. pradžioje paplinta kanapos – suolai su minkšta sėdėjimo vieta, atramomis nugaros pusėje ir galuose arba tik galuose. Atramos buvo daromos iš entelių, profiliuojamos, puošiamos kiaurapjūve technika atliktais ornamentais bei polichromuojamos.
Dzūkijoje iki XX a. ant suolų dar buvo miegama. Vėliau gyvenamuose namuose suolus daugiausia pakeitė kėdės, sofos. Dabar suolai dažniau statomi lauke.
Suolu taip pat vadinamas paprastas mokyklinis stalas.
Kanzasas (upė)
Kanzasas  – upė centrinėse JAV, Kanzaso valstijoje; Misūrio dešinysis intakas. Upė susidaro susiliejus Repablikano ir Smoki Hilo upėms, kurios prasideda plynaukštėse, Uolinių kalnų papėdėje. Teka į rytus Didžiosiomis lygumomis, įteka į Misūrį Kanzas Sityje.
Pagrindiniai intakai – Vakarusa, Big Bliu Riveris. Didžiausias debitas 14 000 m³/s, minimalus 4,5 m³/s. Vanduo naudojamas drėkinimui, patvenkta užtvankomis. Prie Kanzaso upės įsikūrę miestai: Manhetanas, Topika, Lorensas, Šonis, Kanzas Sitis.
Naujiena (reikšmės)
Naujiena:
Termatas
thumb|right|200px|JAV padegamoji granata [[AN-M14 TH3]] Termatas  – termito tipo kietas padegamasis mišinys, kuris degdamas sudaro labai aukštą temperatūrą. Nuo termito skiriasi tuo, kad turi sieros. Naudojamas padegamosiose granatose.
Termato pagrindinė degimo reakcija ta pati kaip ir termite – tai aliuminoterminė reakcija tarp aliuminio ir metalo oksido miltelių. Termatas papildomai turi įdėtos sieros, kartais – bario nitrato. Abu šie priedai didina degimo terminį efektą, sudaro liepsną (termitas dega be liepsnos), mažina mišinio degimo temperatūrą.
Karinis padegamasis mišinys Thermate-TH3 sudarytas iš:
Yra ir kitokių termato variantų. Tiek termitas, tiek termatas sunkiai padegami.
Kadangi termatas dega karščiau negu termitas, termatas naudojamas šarvams ar įtvirtinimų sienoms pradeginti. Termatas kaip ir termitas gali kurį laiką degti be išorinio deguonies tiekimo. Tai naudinga, kai tenka termatą naudoti po vandeniu.
Termatu užtaisoma JAV padegamoji granata AN-M14 TH3.
Pipiriškių piliakalnis
Pipiriškių piliakalnis su gyvenviete (arba Pasamanė, Juodasis kalnas, Juodkalnis) – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Elektrėnų savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Pipiriškių kaimo (Pastrėvio seniūnija). Pasiekiamas iš plento Karkučiuose pasukus link Strėvininkų, iš šio kelio ties Gilūšio ežeru pasukus į kairę šiaurės rytų kryptimi lauko keliuku, pavažiavus 880 m link Jarmališkių, laikantis kairės – yra kairėje į šiaurę nuo kelio, pervažiavus kalvą.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas slėnyje tarp Pasamanės ir Purvio ežerų esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 62x48 m dydžio, iki 2 m aukščio iškilusiu viduriu. Joje yra kultūrinis sluoksnis, kuriame rasta brūkšniuotos, grublėtos ir gludintos keramikos, Djakovo tipo svorelis, kelerios trinamosios girnos. Šlaitai statūs, 10–11 m aukščio, viršutinėje dalyje lyginti, padengti kultūriniu sluoksniu. Piliakalnį apardė arimai. Dabar jis dirvonuoja.
Vakarinėje ir rytinėje pašlaitėje yra 0,2 ha ploto papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir lygios keramikos.
Tyrimai
1951 m. ir 1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio viduriu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 36800 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1360500 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Antanas Milinis
Antanas Milinis (g. 1941 m. balandžio 15 d. Sargėnuose, Panevėžio rajonas) – Lietuvos teatro ir politinis veikėjas.
Marčėnas
Marčėnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Marčėnienė (ištekėjusi moteris) ir Marčėnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Antanas Milinis
Biografija
Nuo 1991 m. Klaipėdos Universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Teatro pedagogikos katedros dėstytojas. 1991 m. Klaipėdos „Aušros“ vaikų ir jaunimo teatro steigėjas, direktorius ir režisierius, VŠĮ "A. Milinio teatras" steigėjas. Festivalių „Vėjo malūnėlis“, „Pavasario rampa“ sumanytojas ir vadovas. Yra pastatęs apie šešiasdešimt spektaklių.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos skyriaus narys. LSDP Klaipėdos skyriaus tarybos narys, LSDP Klaipėdos skyriaus švietimo-kultūros darbuotojų grupės „Santarvė“ pirmininkas.
Pani kalnas
Pani kalnas arba Monpani  – aukščiausia Naujosios Kaledonijos salos (ir tuo pačiu, visos Naujosios Kaledonijos valdos) vieta. Kalnas stūkso salos šiaurės vakarinėje pusėje, Centriniame kalnagūbryje. Aukštis – 1628 m.
Juozas Zdebskis
Juozas Zdebskis (1929 m. gegužės 10 d. Naujienoje, Krosnos valsčius, Marijampolės apskritis – 1986 m. vasario 5 d. Šalčininkų rajone) – kunigas, vienas žymiausių XX a. pokario disidentų ir kovotojų už tikinčiųjų teises.
Biografija
alt=Rudamina|miniatiūra|Kun. Juozo Zdebskio kapas Rudaminos bažnyčios šventoriuje Gimė ūkininkų šeimoje. Nuo 1936 m. mokėsi Naujienos ir Krosnos pradžios mokykloje, Kalvarijos gimnazijoje. 1948 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1952 m. rugsėjo 21 d. vyskupas Kazimieras Paltarokas suteikė kunigystės šventimus.
1964 m. už vaikų katekizaciją suimtas, nuteistas vienerius metus kalėti. Bausmę atliko Lukiškių kalėjime ir Rasų gatvės Vilniuje pataisos darbų kolonijoje. 1969 m. valdžios iniciatyva laikinai atimtas kunigo pažymėjimas (tuomet su Sigitu Tamkevičiumi įsidarbino melioratoriumi Prienuose). 1971 m. Prienuose vėl areštuotas už vaikų katekizavimą. Vienerių metų laisvės atėmimo bausmę atliko Lukiškių kalėjime ir Pravieniškių bendrojo režimo pataisos darbų kolonijoje.
Nuo 1969 m. kaip misionierius aplankė Pavolgio vokiečius, Altajaus kraštą, Armėniją, Gruziją, Kazachstaną, taip pat lietuvius tremtinius ir politinius kalinius. Kelionėse surinkta informacija buvo spausdinama „Lietuvos katalikų bažnyčios kronikoje“, prie kurios leidimo jis ir pats aktyviai prisidėjo. 1978 m. kartu su kitais kunigais Alfonsu Svarinsku, Sigitu Tamkevičiumi, Jonu Kaunecku ir Vincu Vėlavičiumi įkūrė Tikinčiųjų teisėms ginti katalikų komitetą (TTGKK), pasirašė daugumą jo dokumentų, adresuotų įvairioms tarptautinėms organizacijoms ir sovietų valdžios institucijoms.
KGB aktyviai persekiojo J. Zdebskį: archyvų duomenimis, jį sekė per 115 agentų. Dėl nepalaužiamo ir tiesaus būdo KGB dokumentuose kunigas buvo įvardijamas „Akiplėšos“ slapyvardžiu. Ne kartą bandyta jį sukompromituoti (KGB vertė gydytojus žaizdas nurodyti esant venerinių ligų kilmės), o 1980 m., panaudojus „spec. priemonę“, jis buvo nudegintas cheminėmis medžiagomis. 1986 m. vasario 5 d. 14 val. 30 min. Šalčininkų r. kelyje Kalesninkai-Eišiškės, ties posūkiu į Valkininkus, įvyko avarija, kurios metu susidūrė automobilis „Žiguliai“ ir pienovežis GAZ-53. Avarijos metu žuvo lengvuoju automobiliu važiavęs kunigas J. Zdebskis.
Palaidotas paskutinėje savo tarnystės vietoje – Rudaminos bažnyčios šventoriuje (Lazdijų raj.).
Kunigystė
miniatiūra|Atminimo lenta [[Kauno Šv. arkangelo Mykolo (Įgulos) bažnyčia|Šv. Mykolo Arkangelo (Įgulos) bažnyčioje]] miniatiūra|Paminklas Šlavantų bažnyčios šventoriuje.
Constructorul Galați
Galacio „Constructorul“ – buvęs Rumunijos futbolo klubas iš Galacio. 1974 m. prijungtas prie URA Tecuci klubo.
Zigmantas
Zigmantas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Zigmantienė (ištekėjusi moteris) ir Zigmantaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
New Wave of British Heavy Metal
Naujoji britiškojo sunkiojo metalo muzikos banga - heavy metal muzikos žanro banga, judėjimas, atsiradęs 1970 m. Jo populiarumas tęsėsi maždaug 10 metų.
Who See
Who See?, taip pat žinomas kaip Who See Klapa – Juodkalnijos hiphopo duetas iš Kotoro įlankos. Grupės nariai – Dedduh (Dejan Dedović) ir Noyz (Mario Đorđević). 2007 m. jie išleido debiutinį albumą „Sviranje kupcu“.
New Wave of British Heavy Metal
NWOBHM grojo Diamond Head, Sweet Savage, Motorhead, Def Leppard, Iron Maiden ir daug kitų grupių. Šis stilius padarė įtaką grupės Metallica kūrybai.
Who See
2013 m. Eurovizija
2012 m. gruodį Juodkalnijos transliuotojas RTCG paskelbė, kad šaliai atstovaus Who See ir Nina Žižič su daina „Igranka“. Atstovai dalyvavo pirmajame Eurovizijos konkurso pusfinalyje, bet į finalą nepateko.
361 m. pr. m. e.
'''361 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Degionys (Anykščiai)
Degionys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 8 km į pietryčius nuo Traupio, prie Pienios upelio ir kelio.
Istorija
Nuo 1910 m. kaime veikė privati Danilų krautuvėlė, kurią atidarė iš JAV į Lietuvą grįžęs Danila. 1933 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius.
Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnazija
Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kazlų Rūdoje, Atgimimo g. 1, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190398583. Steigėjas Kazlų Rūdos savivaldybės taryba. Skyriai:
Istorija
miniatiūra|250px|left|Gimnazijos stadionas
1910 m. Kazlų Rūdos gyvenvietėje Stoties g. Nr. 1 (dab. Vincento Borisevičiaus gatvė) įkurta dviklasė geležinkeliečių mokykla. Mokykla veikė iki Pirmojo pasaulinio karo. 1914–1918 m. mokyklos patalpose buvo karo belaisvių stovykla. Po karo geležinkeliečių mokykla veikė tik dvejus metus. 1923 m. sausio 23 d. Marijampolės apskrities švietimo komisijos nutarimu Kazlų Rūdoje įsteigiama pradžios mokykla, kurioje veikė trys skyriai. Pirmuoju mokyklos vedėju ir mokytoju paskiriamas Kazimieras Bukšnys. 1939 m. mokykloje jau veikia septyni skyriai, septintasis skyrius buvo gamybinio profilio. 1941 m. birželio 23 d. mokyklos pastatas sudegė. Sudegė ir visi mokyklos dokumentai. Antrojo pasaulinio karo metais mokykla neveikė, nes okupacinė valdžia nesirūpino naujos mokyklos atidarymu.
1945 m. sausio 15 d. atidaryta Kazlų Rūdos progimnazija. Pirmuoju direktoriumi paskirtas P. Vaitiekūnas. Mokėsi 237 moksleiviai. 1946 m. progimnazija tapo gimnazija. Pirmoji gimnazijos abiturientų laida išleista 1949 m., gimnaziją baigė 24 mokiniai. 1950–1962 m. mokykla vadinta Kazlų Rūdos vidurine mokykla ir priklausė Kazlų Rūdos rajonui. 1954 m. balandžio 19 d. sudegė mokyklos pastatas, buvęs Vytauto ir Tarybų gatvių kampe. Gaisro metu sudegė gana daug dokumentų. 1958 m. Tarybų gatvėje Nr. 8 (dab. Atgimimo g.) pastatyta nauja vidurinė mokykla. Mokyklos atstatymo darbams vadovavo direktorius Alfredas Kligys. Nuo 1962 m. kovo 31 d., panaikinus Kazlų Rūdos rajoną, Kazlų Rūdos vidurinė mokykla priklausė Kapsuko rajono Liaudies švietimo skyriui. Iki 1973 m. mokykla dirbo dviem pamainomis. 1972 m. M. Valančiaus gatvėje pradėtas statyti naujas mokyklos pastatas. 1973 m. spalio 13 d. įvyko mokyklos priestato atidarymo šventė. Naujose patalpose buvo įrengta 16 kabinetų, sporto salė, valgykla, pastato apačioje šaudykla bei rūbinės. 1980 m. pastatytas naujas mokyklos bendrabutis. 1988 m. įvestas sustiprintas diferencijuotas mokymas.
Atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę Kazlų Rūdos vidurinės mokyklos ugdymo procese diegtos įvairios naujovės, sudarytos sustiprinto mokymo klasės pagal profilį. Tuo metu Lietuvoje pradėjo kurtis pirmosios gimnazijos. Iškelta idėja atkurti gimnaziją ir Kazlų Rūdoje. Tam buvo ir svarios priežastys: Kazlų Rūdos vidurinė mokykla, stambiausia Marijampolės rajono mokykla, kurią lankė net ir gretimų (Prienų, Šakių) moksleiviai, mokykloje daug mokytojų, mokiniai aktyvūs rajono, respublikinių olimpiadų dalyviai. Aukštas sėkmingai įstojančių į aukštąsias mokyklas mokinių procentas (virš 50 proc.). Idėjai kurti gimnaziją pritarė mokyklos bendruomenė, miestelio visuomenė. Buvo kuriami gimnazijos nuostatai, rašomos programos.
Kruopščiai pasiruošus ir gavus LR švietimo ir mokslo ministerijos bei Marijampolės rajono Švietimo skyriaus pritarimą, nuspręsta 1994 m. lapkričio 18 d. atidaryti pirmąją gimnazijos klasę. Vėliau kasmet steigta po dvi-tris naujas gimnazijos klases. 1995 m. sausio 13 d. LR Vyriausybės nutarimu Nr. 64 Kazlų Rūdos vidurinei mokyklai suteiktas prezidento Kazio Griniaus (1866–1950) vardas. 1999 m. birželio 3 d. Kazlų Rūdos Kazio Griniaus vidurinei mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 2003 m. liepos 1 d. Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnazija reorganizuota į Kazlų Rūdos Kazio Griniaus išgrynintą keturmetę gimnaziją.
1949–2008 m. išleista 60 abiturientų laidų. 2021 m. prie gimnazijos prijungtos 6 buvusios ugdymo įstaigos: Prano Dovydaičio pagrindinė mokykla, Kazlų Rūdos pradinė mokykla, Kazlų Rūdos vaikų lopšelis-darželis Pušelė, Antanavo pagrindinė mokykla, Bagotosios pagrindinė mokykla, Jankų pagrindinė mokykla.
Marius Pociukonis
Marius Pociukonis (g. 1982 m. balandžio 1 d. Alytuje) – buvęs Lietuvos krepšininkas, rugtyniaujantis atakuojančio gynėjo, pozicijoje.
Anksčiau žaidė už Alytaus „Alitos“, Sumų "Sumychiprom", 2006 m. liepos mėn. Marius Pociukonis pasirašė vienerių metų sutartį su Panevėžio "Panevėžys" komandoje, o 2007 m. su LKL naujoke Alytaus "Alytus" komanda.
2011 m. rugpjūčio 21 d. pratesė sutartį su Utenos "Juventus" klubu vieneriems metams, tačiau 2011 m. lapkričio 15 d. paliko Utenos klubą. 2011 m. gruodžio 9 d. iki sezono galo pasirašė sutartį su Vilniaus "Šarūno Marčiulionio Krepšinio Akademija".
Kleščelių miesto herbas
right|thumb|Kleščelės herbas
Marius Pociukonis
2013 m. liepos pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Prancūzijos ketvirtajame divizione rungtyniaujančiu "Pays des Olonnes Basket" klubu.
Pasiekimai
LKL trečiosios vietos laimėtojas 2002 ir 2003 metais.
Kleščelių miesto herbas
Kleščelių miesto herbas - Kleščelės miesto herbas yra skydo formos. Raudonoje užsklandoje vaizduojamas į dešinę pusę žiūrintis baltas Dievo avinėlis stovintis ant žalios žolės ir laikantis baltą kryžių. Avinėlis simbolizuoja katalikų bažnyčią, o žalia žolė aplinkinę gamtą.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2007–2008 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2007–2008 m.