cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paminklas Vikipedijai
Vikimedijos fondo pranešime spaudai Valdybos pirmininkas Džimis Veilsas teigia: „Kai 2001 m. buvo pradėtas Vikipedijos projektas, negalėjau nė pasvajoti, kad kada nors Vikipedija bus pagerbta paminklu – mes rašėme apie paminklus, fotografavome juos mūsų projekto Wiki Loves Monuments konkurso metu, o dabar ir patys turime mūsų paminklą. Tai tikrai ypatinga ir įspūdinga diena ir tikiuosi, kad dabar dėmesio centre yra tie tūkstančiai, kurie redaguoja Vikipediją ir daro ją nemokamu žinių šaltiniu.“
Venesuelos herbas
Virš skydo yra dvi besikertančios kornukopijos (Gausybės ragai) – gerovės ir turto simbolis. Prie kairiojo skydo šono yra alyvmedžio, o prie dešiniojo – palmės šakelės, kurios abi kartu susipina skydo apačioje, ir yra surištos ilga juosta, simbolizuojančia trispalvę valstybės vėliavą. Geltona spalva reiškia tautos didybę, mėlyna – vandenyną, skiriantį šalį nuo Ispanijos, o raudona spalva simbolizuoja drąsių žmonių kraują, pralietą kovose už šalį. Ant mėlyno juostos ruožo auksinėmis raidėmis yra parašyta:
2006 m. kovo mėnesį Nacionalinė Venesuelos Asamblėja patvirtino herbo ir vėliavos pakeitimus, kurie įsigaliojo tų pačių metų kovo 12 d., oficialią šalies Vėliavos dieną. Iki 2006 m. herbe baltas laukinis arklys buvo vaizduojamas bėgantis į dešinę ir atsukęs galvą į priešingą pusę. Venesuelos prezidentas Hugas Čavesas liepė pakeisti herbą po to, kai jo duktė pasakė, kad herbe arklys žiūri ne į priekį, o gręžiasi atgal. Heraldikoje įprasta, kad herbuose yra vaizduojami gyvūnai, žvelgiantys į dešinę; tokia pozicija yra laikoma natūralia ir garbinga.
Po pakeitimo daugelis kritikų pradėjo teigti, kad arklys, dabar jau šuoliuojantis į kairę pusę, yra prezidento politinis pareiškimas, kadangi jis priklausąs kairiųjų partijai. Taip pat pastebėta, kad heraldikoje pusės dažniausiai nustatomos ne pagal tai, kaip yra matomos stebėtojo, o pagal skydą, t. y. atvirkščiai. Tai reiškia, kad arklys iš tiesų šuoliuoja į dešinę pusę, o ne į kairę, kaip gali pasirodyti žiūrinčiajam į herbą. Politiniai oponentai taip pat teigė, kad be politinių motyvų, šie pokyčiai reikalavo daug bereikalingų išlaidų. Nors iš pradžių jie sakėsi nenaudosią naujojo herbo, tačiau po kelerių metų pokyčiai šalies heraldikoje buvo visuotinai pripažinti.
Kapilja del Montė
Kapilja del Montė ( – „kalno koplyčia“) – miestas Argentinoje, Kordobos provincijoje, Puniljos departamente, 109 km į šiaurės vakarus nuo Kordobos. Miestas išsidėstęs tarp Čikos kalnagūbrio ir Puniljos slėnio, 3 km nuo paranormaliais reiškiniais pagarsėjusio Uritorko kalno, prie Kalabalumbos upės. Per miestą eina Vilja Karlos Paso – Krus del Echės kelias ir geležinkelis.
thumb|left|230px|San Martino aikštė Iki XV a. dabartinio miesto vietoje buvo indėnų komečingonų gyvenvietė. Atvykus ispanams, pradėtos kurti pavienės sodybos. Pastačius koplyčią, gyvenvietė gavo dabartinį vardą. Iki pat XIX a. pab. čia buvo vos kelios rančos. Vėliau dėl palankaus klimato gyventojų skaičius pradėjo augti. Išgarsėjo po NSO pasirodymų.
Dabar Kapilja del Montė – vienas svarbiausių turistinių provincijos centrų. Turistus vilioja mistiškasis Uritorko kalnas, gausios indėnų archeologinės radimvietės ir muziejai, įvairios sanatorijos ir poilsio namai, neoromantinė miesto bažnyčia, dzen budizmo vienuolynas, vandens pramogos prie El Kachono tvenkinio.
Lapų Šv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia
'''Lapių Šv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia''' – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Lapių valsčiuje, Lapių mieste. Bažnyčia priklauso Lapių Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. Bažnyčia yra neoromaninio-neogotikinio architektūros stiliaus. Bažnyčioje yra trys navos. Bažnyčios ilgis 46 m; plotis 22 m ir aukštis 37 metrai.
Istorija
1905-1906 m. šioje vietoje buvo pastatyta medinė koplyčia. 1920 m. prasidėjo bažnyčios statybos, kurios buvo užbaigtos 1927 metais. 1927 m. rugsėjo 18 d. bažnyčia buvo pašventinta. Per II pasaulinį karą buvo sunaikinta apie 75% bažnyčios. 1945-1949 m. bažnyčia buvo atstatyta. 1981 m. spalio 20 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Alsėdžių apylinkė
Alsėdžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alsėdžių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. 1954 m. prijungtos Dišlių apylinkė, Skirpsčių apylinkė ir Platakių apylinkė.
Gabrielle Douglas
Gabrielle Douglas (g. 1995 m. gruodžio 31 d.) – JAV gimnastė. Pasaulio ir olimpinė čempionė. Pirmoji juodaodė gimnastė laimėjusi olimpinę daugiakovę.
Vladas Motieka
Vladas Motieka (1903 m. rugpjūčio 28 d. Pakuodžiupiai, Piniavos valsčius – 1975 m. liepos 6 d. Pabradė, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos ir TSRS karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
Sūnus Kazimieras Motieka. 1915–1918 m. su tėvais gyveno Juzovkoje. Grįžęs į Lietuvą, nuo 1920 m. spalio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1921 m. baigęs Karo mokyklą 1921–1927 m. tarnavo Antrajame raitelių pulke. 1928 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1934 m. – jų Generalinio štabo skyrių. 1934–1937 m. Vyriausiojo kariuomenės štabo 3-ojo (Operacijų) skyriaus viršininko padėjėjas (pavaduotojas), 1937–1938 m. – Pirmojo pėstininkų pulko bataliono vadas, 1938 m. pulkininkas leitenantas. 1938–1940 m. Kariuomenės štabo karininkas, operacijų dalies vedėjas. Dėstė Aukštojoje karo mokykloje.
TSRS okupavus Lietuvą, nuo 1940 m. birželio mėn. – Mobilizacijos skyriaus viršininkas, vėliau 29-ojo teritorinio šaulių korpuso valdybos operatyvinio skyriaus viršininko pavaduotojas, korpuso ryšių viršininkas. 1941 m. liepos – lapkričio mėn. mokėsi karininkų kursuose Solnečnogorske (Maskvos sritis). 1941 m. spalio mėn. – 1942 m. kovo mėn. dėstė Omsko karo mokykloje. Nuo 1942 m. kovo mėn. – TSRS kariuomenės 16-osios lietuvių šaulių divizijos štabo viršininkas, nuo gegužės mėn. – 167-ojo šaulių pulko vadas; 1942 m. pulkininkas. 1944 m. vasario mėn. su kitais 23 buvusiais Lietuvos Respublikos karininkais pasirašė kreipimąsi į Lietuvoje likusius lietuvių karininkus – kvietė nekovoti su artėjančia prie Lietuvos TSRS kariuomene. 1944 m. rugsėjo mėn. – 1945 m. kovo mėn. TSRS kariuomenės 16-osios lietuvių šaulių divizijos vado pavaduotojas, 50-osios lietuvių šaulių atsargos divizijos, nuo 1945 m. gegužės mėn. – 16-osios lietuvių šaulių divizijos vadas. 1948 m. baigė divizijos vadų kursus prie Frunzės karo akademijos Maskvoje. 1950–1957 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1957–1959 m. Lietuvos konservatorijos karinio parengimo katedros viršininkas, 1964–1975 m. dirbo LTSR Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijoje. 1946–1950 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
One Piece
One piece  – Eičiro Odos mangos ir animė serijos. Tai istorija apie piratų įgulą, vadovaujamą kapitono Monkio Di Lufio (Monkey D. Luffy). Lufio didžiausia ambicija yra rasti garsiausią pasaulio lobį, vadinamą One Piece, ir tapti Piratų Karaliumi.
Manga leidžiama nuo 1997 metų liepos 19 dienos, o „Toei Animation“ sukurtos anime serijos pasirodė 1999 metais. Eiichiro Oda planavo, kad „One Piece“ truks penkerius metus, bet istorija užsitęsė ilgiau nei jis tikėjosi dėl nepaprastai didelio populiarumo.
„One Piece“ yra ketvirtoje vietoje pagal mangos pardavimus „Weekly Shonen Jump“ žurnalo istorijoje ir yra trečia visų laikų „Shōnen Jump“ manga pagal populiarumą. „One Piece“ mangos 24-as tomas buvo populiariausias romanas Japonijoje ir nukonkuravo net „Harį Poterį ir Netikrąjį Princą“. Šiuo metu „One Piece“ manga leidžiama 21 kalba.
Euforija
Euforija (gr. eu 'gerai' + phero 'nešu, pakeliu') – mediciniškai atpažįstama kaip protinė ir emocinė būsena, o apibrėžiama kaip gerovės jausmas. Techniniu požiūriu euforija yra afekto būsena. Šnekamojoje kalboje ši sąvoka vartojama, norint apibūdinti nepaprastai stiprų jausmą, neprilygstamą pakilumo būseną, laimę, kuri peržengia racionalumo ribas. Euforija gali apimti meditacijos, sueities metu, patiriant orgazmą, o sportininkus gali užlieti pergalės akimirką. Euforiją taip pat galima sukelti nenatūraliai pasitelkus narkotines medžiagas
Konkolevnicos valsčius
Konkolevnicos valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Radzynio apskrityje. Centras – Konkolevnica. Ribojasi su Lukuvo, Dreluvo, Palenkės Mendzyžeco, Palenkės Radzino, Ulan Majorato ir Tžebiešuvo valsčiais.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 147,71 km², iš kurių: Valsčius sudaro 15,3 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Bžozovica Duža, Bžozovica Mala, Graboviecas, Jurkai, Konkolevnica Poludniova, Konkolevnica Pulnocna, Konkolevnica Vschodnia, Lipniakai, Milolas, Mošciska, Olševnica, Polskovola, Rudnikas, Sokulė, Turuvas, Vignanka, Zosinovas, Žakovola Popžečna, Žakovola Radzinska, Žakovola Stara.
Česlovas Tarvydas
Česlovas Tarvydas (1935 m. sausio 24 d. Šermukšniuose, Klaipėdos rajonas – 2020 m. sausio 16 d.) – Lietuvos ir Klaipėdos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1952 m. vasarą iš Priekulės geležinkelio stoties drauge su šeima ištremtas į Sibirą. Tremtyje dirbo plytinėje, į gimtąjį kaimą sugrįžo 1957 m. 1972 m. baigė Rietavo žemės ūkio technikumą, mechanizatorius. Č. Tarvydo individualios įmonės savininkas.
Tėvynės sąjungos Klaipėdos rajono skyriaus narys. 1990–1995 m. Klaipėdos rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Klaipėdos rajono asociacijos pirmininkas.
Priekulės Laisvės kovų ir tremties istorijos muziejaus steigimo iniciatorius, padėjo pargabenti į Lietuvą Vasario 16-osios akto signataro Jurgio Šaulio archyvus ir daiktus. Taip pat inicijavo (drauge su kitais) knygos apie rezistenciją ir tremtį Klaipėdos rajone leidybą.
2009 m. Česlovui Tarvydui suteiktas Gargždų miesto garbės piliečio vardas.
Sutuoktinė Marijona, duktė Jūratė.
Mikašiūnai
Mikašiūnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Rūdninkų, prie Papio ežero ir kelio. Per kaimą teka Vokės atšaka.
Supercopa de España de Baloncesto
Supercopa de España de Baloncesto (Ispanijos supertaurė) - kasmetinis Ispanijos krepšinio turnyras. Jame dalyvauja keturios komandos:
Leonas Laimutis Mačiūnas
Leonas Laimutis Mačiūnas (1928 m. liepos 17 d. Alytuje – 2014 m. gegužės 29 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas chirurgas, šachmatininkas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1945–1946 m. studijavo Vilniaus universitete, 1946–1950 m. Kauno universiteto medicinos fakultete. 1988 m. medicinos mokslų daktaras.
1950–1967 m. dirbo Kauno greitosios pagalbos stotyje, Kauno antrojoje ligoninėje. 1953–1957 m. dėstė Kauno medicinos mokykloje. 1968–1977 m. Vilniaus klinikinės ligoninės gydytojas, kartu 1970–1977 m. dėstė Vilniaus medicinos mokykloje, 1977–1998 m. – Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1991 m. profesorius.
1983 m. šachmatų žaidimo susirašinėjant komandinių pirmenybių čempionas. Lietuvos katalikų mokslų akademijos medicinos skyriaus pirmininkas nuo 1995 m., Pasaulinės gydytojų katalikų federacijos Europos asociacijų valdybos narys nuo 2000 m. Pasaulinės gydytojų federacijos Už žmogaus gyvybę Lietuvos asociacijos valdybos narys nuo 1997 m.
Palaidotas Liepynės kapinėse.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo pagrindinė sritis – skrandžio ir dvylikapirštės žarnos ulcerogeninės (linkusios opėti) zonos opaligės etiopatogenezė, klinika ir chirurginis gydymas. Paskelbė daugiau kaip 270 mokslinių straipsnių.
Friedrich Dürrenmatt
Frydrichas Diurenmatas (, 1921 m. sausio 5 d. Konolfingenas, Berno kantonas – 1990 m. gruodžio 14 d. Nešatelis) – žymus šveicarų dramaturgas, publicistas, dailininkas ekspresionistas. Rašė vokiečių kalba.
Biografija
1935 m. su šeima persikėlė į Berną. Mokėsi Berno LAisvojoje gimnazijoje, 1941 m. baigė Humboltų gimnaziją. Studijavo filosofiją ir germanistiką Ciuricho universitete, 1943 m. Berno universitete, tačiau metęs mokslus tapo profesionaliu rašytoju. Pirmieji kūriniai – filosofinės psichologinės problematikos detektyviniai romanai ir apysakos „Teisėjas ir jo budelis“ bei „Avarija“ tapo populiarūs. Kai kuriuos kūrinius iliustravo pats, 1976 m. ir 1985 m. Noiburge ir 1978 m. Ciuriche surengė savo paveikslų parodas.
Lapų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Lapų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Lapių valsčiuje, Lapių mieste. Bažnyčia priklauso Lapių Šv. Jono Krikštytojo parapijai. Bažnyčioje yra trys navos. Bažnyčios ilgis 28,5 m; plotis 18 m ir aukštis 27,5 metrai.
Istorija
1983 m. šioje vietovėje pastatyta medinė koplyčia. 1983 m. pradėtos bažnyčios statybos, kurios buvo užbaigtos 1985 metais. Bažnyčiai suteiktas Jono Krikštytojo vardas.
Takehiko Inoue
Takehiko Inoue (, g. 1967 m. sausio 12 d.) – manga kūrėjas. Jis piešia manga vyriškai auditorijai. Jo darbai: „Chameleon Jail“, „Slam Dunk“, „Buzzer Beater“, „Vagabond“ (už kurį jis gavo Osamu Tezuka Kultūros apdovanojimą 2002 metais) ir „Real“.
Gimė Okučyje, Kagošimoje. Prieš debiutuodamas jis buvo Tsukasa Hojo asistentas kuriant „Miesto medžiotoją“ (City Hunter). Jis debiutavo mangos žurnaluose 1988 metais, kai žurnale „Weekly Shōnen Jump“ pasirodė jo kūrinys „Purple Maple“. Pirmoji mangos knyga buvo „Chameleon Jail“, pasirodžiusi 1989 metais. Jo žinomiausia manga „Slam Dunk“ yra apie krepšinį, apskritai dauguma jo kūrinių yra apie sportą. „Slam Dunk“ įnešė didelį įnašą krepšinio populiariniame Japonijoje.
Viekšnių šv. Sergejaus Radonežiečio cerkvė
Istorija
1867 metais Viekšniuose stačiatikiai įkūrė cerkvę gyvenamajame name, tais pačiais metais įkurta Viekšnių Šv. Sergijaus Radonežiečio parapija. Vėliau pradėta statyti cerkvė, kurios statybos darbus prižiūrėjo šventikas Vasilijus Krukovskis. 1875 m. liepos 20 d. statybos baigtos ir akmeninė cerkvė pašventinta. Caro valdžia cerkvei perleido malūną ir 5 ha žemės. 1937 m. parapijoje buvo 1297 tikintieji. 1944 m. per karą pastatas stipriai nukentėjo, todėl pamaldos laikytos nuosavame name. 1947 m. cerkvė atstatyta, iškilmingai pašventinta ir oficialiai įregistruota.
Architektūra
1875 m. pastatyta cerkvė buvo prailginto kryžiaus formos, viduje išdažyta geltona spalva, papuošta baltais piliastrais ir karnizais. Šventoriuje stovi akmuo raudonarmiečiams, 1919 m. žuvusiems už Tarybų valdžią.
Virčiuvis
Didžiausi intakai – Audruvė, Ašvinė, Alėja (kairieji). Ties Baravykų kaimu yra buvusi sietuva, vadinama Raganinėmis. Upės vaga iki pat Lietuvos ir Latvijos valstybių sienos, iki pat Drąsutaičių kaimo, sureguliuota – iškastas gilus griovys. Virčiuvis ties Drąsutaičiais patvenktas, yra 23 ha tvenkinys.
Upėvardis galimai finougriškos kilmės: plg. („klanas, srutų duobė“), iš jo: Virts-järv, Virtsa-küla.
2001 m. Nobelio premijos laureatai
2001 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Gimnazija
thumb|200px|right|Lietuviškoji [[Vasario 16-osios gimnazija Vokietijoje (Renhofo pilis)]] 200px|right|thumb|[[Mažeikių Merkelio Račkausko gimnazija]]
Gimnazija – vidurinės mokyklos tipas, bendrojo lavinimo mokykla (įstaiga, kurios pagrindinė veikla – formalusis arba (ir) neformalusis švietimas). Baigus gimnaziją – kaip ir kitą vidurinę mokyklą, t. y. išlaikius abitūros egzaminus, leidžiama studijuoti aukštojoje mokykloje. Išsilavinimo trukmė bei programos priklauso nuo švietimo sistemos.
Lietuvoje šiuo metu vidurinės mokyklos skyla į gimnazijas ir progimnazijas. Patvirtinus Švietimo įstatymo pataisas, nebeliks pradinių, vidurinių mokyklų – iki aštuntos klasės vaikai mokysis progimnazijose, o paskui – gimnazijose arba profesinėse mokyklose.
Lietuvoje
Lietuvoje yra išskiriama „paprasta“ gimnazija ir menų gimnazija :
AS Ponta Leste
„Associação Sportivo e Ponta Leste“, o trumpiau „AS Ponta Leste“ – Rytų Timoro futbolo klubas iš Dilio.
Namų rungtynes žaidžia Dilio miesto savivaldybės stadione.
Užžartėlė
Užžartėlė – kaimas šiaurės rytinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 1 km į vakarus nuo Truskavos miestelio, prie kelio į Petkūnus, netoli Linkavos upelio.
Istorija
1585 m. minimas Užžartėlės dvaras. XIX a. pab. kaime žemes valdė Hofmanai ir Pucionovai. 1968 m. prie Užžartėlės prijungtas Ščiukiškio kaimas. Tarybiniais metais priklausė Truskavos apylinkei.
Mirror's Edge Catalyst
Mirror’s Edge Catalyst – 2016 m. nuotykių ir veiksmo kompiuterinis žaidimas, kurį sukūrė Švedijos „EA DICE“ studija „PlayStation 4“, „Xbox One“ ir „Microsoft Windows“ platformoms. Žaidimo pirmtakas − 2008 m. žaidimas „Mirror's Edge“.
2016 m. balandį ribotas žaidėjų kiekis galėjo išbandyti žaidimo beta versiją. Žaidimas Vakarų rinkoms išleistas 2016 m. birželio mėnesį. Kritikai žaidimą įvertino 70−75 balų iš 100 vidurkiu pagal metacritic.com svetainės suvestinę.
Žaidime iš pirmojo asmens perspektyvos valdoma herojė Faith, kuri kovoja su pramanytą Stiklo miestą (City of Glass) užvaldžiusiu korporacijų konglomeratu. Distopinėje ateities visuomenėje visą valdžią įgijusios korporacijos, piliečiai dirba jose ir yra stebimi visuotinio skaitmeninių ryšių sekimo tinklo (Grid). Tik grupė žmonių, vadinamų „bėgikais“ (runners), nepaklūsta įsigalėjusioms visuomenės normoms. Jie gyvena daugiausiai ant pastatų stogų, atsisieję nuo „tinklo“, ir pragyvena iš pavienių, dažniausiai nusikalstamų ir nelegalių užduočių vykdymo. Valdžia apie juos žino, su jais kovoja, bet iš dalies ir toleruoja.
Žaidimo priešistorėje pagrindinė herojė Faith nesėkmingai vykdė užduotį, buvo sučiupta ir uždaryta kalėjime. Žaidimas prasideda, kai Faith išleidžiama iš kalėjimo su įpareigojimu susirasti darbą, tačiau vos tik išėjusią, ją pasitinka „bėgikų“ narys Ikarus, kuris atsieja ją nuo „tinklo“ ir Faith susitinka su buvusiais bendražygiais naujiems nuotykiams Stiklo mieste. Veiksmas daugiausiai vyksta Faith greitai bėgant ir šokinėjant ultramodernaus 3D kompiuterinės grafikos miesto aplinkoje. Kovos su persekiotojais ir sargybiniais vyksta be ginklų, tik rankų smūgiais ir kojų spyriais.
Krunis
Krunis – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, įsikūręs tarp Semeliškių ir Čižiūnų gyvenviečių, prie kelio. Šalia kaimo telkšo Krunio ežeras. Yra autobuso stotelė. Kaime stovi trys šimtametės liepos.
2001 m. per kaimą ėjęs žvyrkelis buvo išasfaltuotas, o dirbę kelininkai norėjo nupjauti šimtametes liepas, tačiau kaimo gyventojų dėka medžiai stovi lyg šiol. Kaime yra buvusi dūminė pirkia pastatyta 1900 m.
…Like Clockwork
…Like Clockwork – šeštasis studijinis amerikiečių roko grupės „Queens of the Stone Age“ albumas, išleistas 2013 m. birželio 3 d. Tai – pirmasis grupės albumas, kuriame groja bosistas Michael Shuman ir gitaristas Dean Fertita, kurie abu prie grupės prisijungė 2007 m. Albumas susilaukė labai gerų kritikų įvertinimų ir debiutavo antrojoje Jungtinės Karalystės bei pirmojoje JAV „Billboard 200“ albumų reitingų vietose.
2014 m. albumas buvo nominuotas dviems „Grammy“ apdovanojimams, geriausio roko albumo ir geriausios ne klasikinės muzikos inžinerijos kategorijose. Daina „My God Is the Sun“ taip pat nuominuota geriausio roko atlikimo nominacijoje.
Paulius Slavėnas
Paulius Slavėnas (1901 m. liepos 21 d. Maskvoje – 1991 m. vasario 24 d. Vilniuje) – Lietuvos astronomas, matematikas, akademikas, Lietuvos mokslo istorikas.
Biografija
1925 m. baigė Lietuvos universitetą, 1928 m. baigė JAV Jeilio universiteto doktorantūrą. 1945 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras, 1966 m. Tarptautinės mokslų istorijos akademijos narys korespondentas, 1968 m. LTSR mokslų akademijos akademikas. 1959 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas.
1930–1941 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, profesorius, vokiečių okupacijos metais atleistas, nes 1933–1936 m. dalyvavo steigiant Didžiosios ir Mažosios Lietuvos kultūrinio bendradarbiavimo sąjungą, 1936–1939 m. šios organizacijos, pavadintos Lietuvos Vakarų sąjunga pirmininkas.
Bibliografija
Parašė apie 600 mokslinių ir populiarių knygų bei straipsnių. Iš jų svarbiausios:
Mikėnai (Pasvalys)
Mikėnai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Daujėnų.
Oromai
Kultūra
Iš Etiopijos oromo 44,3 % yra musulmonai, 41,3 % – Etiopijos krikščionys, 8,6 % protestantai, 4,2 % laikosi tradicinės oromų religijos.
Subgrupės
Oromo dalijami į dvi dideles grupes, kurios savo ruožtu skirstomos į daugybes šakų:
Istorija
Oromo yra kilę iš dabartinės Etiopijos piečiausių teritorijų, kur iki XVI a. jie gyveno kaip klajokliai. XVI a. Krikščionių – musulmonų karams Etiopijoje nusilpninus tiek Etiopijos imperiją, tiek Adalio sultonatą, oromo, pasinaudoję proga, pradėjo savo migracijas į šiaurę, kurių metu kūrėsi derlingose žemėsė, nukariaudami ir išstumdami aukštesnio kultūrinio lygio vietos gyventojus. Migracijų metu jie apgyvendino istorinius regionus Ševą, Velegą, Volo, Balę, Davaro ir dalinai Adalį. Migracijų metu susiformavo daugybė atskirų jų etninių subgrupių.
Migracijų metu oromo perėmė vietos tautų religijas ir kultūrą, įsitraukdami į Etiopijos civilizaciją. Gibės regione jie perėmė vietinių tautų praktiką ir suformavo daug savo valstybių. Ševos regione jie visiškai susimaišė su amharais, perimdami jų papročius ir kalbą, nors rasė yra oromo.
thumb|left|200px|Iškilūs oromai
Valo regione susiformavusi oromo aristokratija įsitraukė į Etiopijos politinį gyveną, susiformavo diduomenė, kuri neretai leisdavo savo dukteris už imperatorių. Zemene mesafint laikotarpiu iškilo oromo kilmės Džedžu giminė, kurie netiesiogiai dominavo valdžioje kaip imperatorių regentai ir sprendė šalies likimą.
Vienas žymiausių oromo buvo Ras Gobena (iš Ševos regiono), kuris imperatoriaus Meneliko II laikais padėjo užkariauti didžiules teritorijas, kurios buvo prijungtos prie Etiopijos imperijos. Jis laikomas vienu šiuolaikinės Etiopijos kūrėjų.
Babrungo apylinkė
Babrungo apylinkė (iki 1967 m. Truikių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Truikių apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Plungės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. 1954 m. prijungtos Didvyčių apylinkė, Babrungėnų apylinkė ir dalis Stanelių apylinkės. 1967 m. rugsėjo 29 d. perkeltas apylinkės centras į Babrungą ir atitinkamai pakeistas jos pavadinimas.
Irvingas
Mieste įsikūrusi pagrindinė „ExxonMobil“ būstinė. Yra tarptautinis oro uostas.
Istorija
Irvingą 1903 m. įkūrė J.O. „Otto“ Schulze ir Otis Brown. Manoma, kad pavadintas rašytojo Vašingtono Irvingo garbei. 1914 m. suteiktas miestelio statusas, Otis Brown tapo pirmuoju meru. 1952 m. suteiktos miesto teisės.
Mikronezijos Federacinių Valstijų valstijos
thumb|right|400px|Mikronezijos valstijų žemėlapis Mikronezija padalinta į keturias valstijas:
Valstijos smulkiau padalintos į savivaldybes.
Punskas
thumb|right|250px|A. Mickevičiaus gatvė thumb|right|250px|Lietuvių kultūros namai thumb|right|250px|Užeiga thumb|right|250px|Kovo 11-osios licėjus thumb|right|250px|Buvusioji Punsko sinagoga thumb|right|250px|Punsko kapinių koplyčia Punskas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Apie 1050 gyventojų, iš kurių 75 % – lietuviai. Svarbus Lenkijos lietuvių kultūros centras – vaikų darželis, pagrindinė mokykla ir gimnazija, licėjus, spaustuvė, leidykla. Lietuvių kultūros namai. Nuo 1867 m. parapijos centras. Biblioteka su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis. Vaistinė, bankas, Lenkijos pašto skyrius, policijos punktas, degalinė, valsčiaus administracija.
Istorija
Seniausi žmogaus buvimo pėdsakai Punsko krašte aptikti apie 10 000 metus prieš mūsų erą. Ankstyvais viduramžiais čia gyveno jotvingiai, bet XII a. juos nukariavo kryžiuočiai. Apie jų buvimą byloja išlikę piliakalniai Eglinėje, Šiurpilyje, kapinynai Šveicarijoje, vietovaizdžiai ir archeologinės iškasenos. Laikui bėgant Sūduva apaugo miškais, kuriuose medžiodavo Lietuvos didieji kunigaikščiai. Tik XV a. pradžioje šis kraštas pradedamas vėl kolonizuoti. Čia atsikėlė lietuviai nuo Merkinės ir Punios. Jie pavadino ežerą Punia, nuo kurio kyla ir gyvenvietės pavadinimas – Punskas. Ši gyvenvietė buvo viena pirmųjų čia įkurtų, tuo metu kūrėsi taip pat Berznykas, Seinai, Kreivėnai. Kraštas nuo VI a. amžiaus iki 1795 priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
1597 m. Seinų girininkas Stanislovas Zalivskis pastatė Punske bažnyčią, buvo įsteigta Punsko Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo parapija. Tais pačiais metais LDK kanceliarija išleido Žygimanto Augusto dokumentą, kuriame sakoma, kad Punsko parapijos klebonu gali būti skirtas tik lietuvių kalbą mokantis kunigas. 1647 m. karalius Vladislovas IV Vaza patvirtino Punsko miesto teises suteikdamas jam Magdeburgo teises ir herbą su šv. Petro atvaizdu.
Tuo metu Punsko parapija priklausė Vilniaus vyskupijai, o nuo 1795 m. priskirta Vygrų vyskupijai. Prie bažnyčios veikė ligoninė ir parapinė mokykla. 1795 m. Punske gyveno 583, o 1827 m. – 748 žmonės. Tačiau 1852 m. Punskas prarado miesto teises. 1881 m. Punsko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčią lankė jau 12 000 tikinčiųjų, todėl buvo papildomai įsteigtos dar dvi atskiros Smalėnų ir Beceilų parapijos. Visgi 1910 m. Punsko parapija liko dar labai didelė – jai priklausė 74 kaimai su 7044 gyventojais.
1815 m. kraštas galutinai atiteko Rusijai, kaimiečiai turėjo kentėti caro priespaudą. Lietuviška spauda buvo uždrausta, ją iš gretimų Rytprūsių atgabendavo knygnešiai, tarp kurių labiausiai žinomas Povilas Matulevičius. Po Pirmojo pasaulinio karo (1919–1920 m.) kraštas tapo kovos arena tarp Lietuvos ir Lenkijos: sprendėsi kam jis priklausys. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 443 žmonės, iš kurių 287 lenkai, 11 žydų ir 145 lietuviai. Po Antrojo pasaulinio karo Punskas tapo Lenkijos lietuvių centru – čia spausdinami Lenkijos lietuvių žurnalai „Aušra“, Aušrelė, Suvalkietis, taip pat žurnalas Pasaulio lietuvis; čia įsikūrė daugelis Lenkijos lietuvių organizacijų. Nuo 1959 m. spalio 21 d. veikia ir Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos Punsko padalinys.
Pavadinimo kilmė
Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo šalia esančio Punios ežero, kurio pavadinimas sietinas su lietuvių kalbos žodžiu Pūna.
Švietimas
1526 m. Popiežiaus nurodymu kiekvienoje parapijoje įkurta mokykla, kuri turėjo mokyti vaikus nuo vėlyvo rudens iki pavasario, o pagrindiniu vadovėliu buvo katekizmas. Tokia mokykla susikūrė ir Punske – pirmą kartą ji minima jau XVII a. pabaigoje. Spaudos draudimo metais Punsko apylinkėse veikė nelegalios mokyklėlės, kuriose mokė daraktoriai. I pasaulinio karo metu „Žiburio“ bendrija atkūrė Punske mokyklą. Tarpukaryje lietuviškos švietimo įstaigos nebuvo, tačiau lietuvių kalba buvo dėstoma lenkiškoje kaip dalykas. (Norint įsteigti klasę su lietuvių kalba, turėjo būti bent septyni norintys – toks buvo tada Lenkijos Švietimo ministro nurodymas).
1944 m. frontui pasitraukus į Vakarus, Punske įsteigta lenkiška, o 1952 m. – lietuviška nepilna vidurinė mokykla. 1956 m. Punske įkurtas licėjus. Lietuvių kalbos mokytojai neturėjo tinkamų kvalifikacijų. Pirmieji mokytojai buvo ne tik pedagogai, bet ir kultūrinio gyvenimo aktyvistai. Tai Juozas Maksimavičius, Petronėlė Jakimavičienė, Bronė Kliučinskienė, Jonas Stoskeliūnas, Juozas ir Elena Vainai, Juozas Sigitas Paransevičius, Algis Uzdila bei kiti.
Po 1999 m. švietimo reformos, Punske veikia šešiametė pagrindinė mokykla ir gimnazija su lenkų ir lietuvių dėstomąja kalba. 2004-ųjų metų gruodžio 10 d. šių mokyklų bendram kompleksui suteiktas Dariaus ir Girėno vardas. Miestelyje galima įsigyti ir vidurinį išsilavinimą – dirba Kovo 11-tosios vardo bendrojo lavinimo licėjus. Gabūs vaikai gali lankyti Suvalkų II laipsnio muzikos mokyklą. Nuo 1958 m. daugiau keturiasdešimt metų veikė Žemės ūkio mokykla, paruošusi nemažai žemės ūkio specialistų-ūkininkų.
Kultūrinis gyvenimas
Punsko krašte švenčiamos ne tik tradicinės Kalėdų, Užgavėnių, Velykų, Atvelykio ir kt. šventės, bet ir puoselėjama šio regiono tautodailė. Liaudies meistrų veikla atgijo, kai buvo įsteigta Lenkijos lietuvių etninės kultūros draugija. Jos pirmininkės Aldonos Vaicekauskienės pastangomis Punske galima gerėtis krašto audėjų, siuvinėtojų, margučių margintojų, mezgėjų, drožėjų, kalvių darbais. Tautodailininkai turi įvairių progų parodyti savo darbus. Viena didesnių galimybių – Žolinės atlaidai arba Punsko dienos. Kasmet, talkinant Lenkijos lietuvių etninės kultūros draugijai, rugpjūčio 14-15 dienomis Punsko bažnyčios aikštėje vyksta liaudies mugė; menininkai dalyvauja ir kitose Lenkijoje ir Lietuvoje vykstančiose tautodailės parodose.
Punske veikia Lietuvių kultūros namai, kuriems priklauso šie kolektyvai:
Be jų kaime repetuoja etongrafinis ansamblis „Gimtinė“ (įsikūręs 1998 m., 15 dalyvių, vadovė Aldona Vaicekauskienė. Ansamblis 2005 m. Lietuvos TV konkurse Gero ūpo laimėjo II vietą. „Gimtinė“ yra išleidusi audio kasetę, jos atliekamus kūrinius įrašė Lietuvos TV ir Lenkijos TV.); folkoro ansamblis „Alna“ (įsikūręs 1996 m., apie 15 dalyvių, vadovas Vitas Batvinskas. „Alna“ – Lietuvos 1998 ir 2003 m. Dainų švenčių dalyvė; 2005 m. Lietuvos TV konkurse Gero ūpo laimėjo II vietą; Lenkijos III Ridzevo kaimo kapelų apžiūroje užėmė I vietą. Kolektyvas yra įrašęs CD diską, jų kūrinius į rašė ir Lietuvos radijas ir TV.
Žinomi ir kiti punskiečių saviveiklininkai: Pagrindinės mokyklos šokių grupė „Polkutė“ (įsikūrusi 1996 m, 20 dalyvių, vadovė Birutė Čėplienė); Pagrindinės mokyklos folkloro grupė „Šalcinukas" (įsikūrė 1992 m., vadovas Edita Balkevičienė. 2005 m. Lietuvos TV konkurse Gero ūpo laimėjo II vietą.), Licėjaus šokių grupės „Šalčia” (įsikūrė 2000 m., 20 dalyvių, vadovas Asta Pečiulienė).
Sportas
Punske populiarus krepšinis, kaimo spalvas gina vyrų komanda Punia. 1997 m. Punsko berniukų krepšinio komanda tapo Suvalkų vaivadijos vicečempione, o 2000 m. Palenkės vaivadijos pirmenybėse ji laimėjo bronzos medalį.
Muziejai
thumb|Galerija – muziejus Senoji klebonija thumb|Galerijos – muziejaus Senoji klebonija ekspozicija Punsko etnografinis muziejus, įkurtas Juozo Vainos 1997 metais, o eksponatai pradėti rinkti jau nuo (1968 m.) Rinkinyje beveik du tūkstančiai eksponatų. Dauguma jų – XX a. pradžios. Muziejuje yra Punsko krašto materialinės kultūros eksponatai, senovės kaimo moterų darbus ir gyvenimą vaizduojanti paroda. Įdomi didelė monetų kolekcija, raštijos paminklai bei lietuvių lakūnų Dariaus ir Girėno memorialinė salė. Šiuo metu veikia naujuose Punsko lietuvių kultūros namuose.
Galerija-muziejus Senoji klebonija. Tai šimtametis medinis pastatas, esantis šalia Punsko bažnyčios. Paroda veikia nuo 1995 metų. Eksponatai: senoviniai namų apyvokos daiktai, baldai, audiniai, juostos, moliniai ir keraminiai indai, drožiniai, kalvystės pavyzdžiai, margučių kolekcija, Žolinės vainikai, sodai ir kt. Senosios klebonijos vedėja – Aldona Vaicekauskienė. Kai kuriuos tautodailės darbus galima nusipirkti.
Buities muziejus – skansenas. XIX-XX amžiaus kaimo sodyba pastatyta kairėje kelio į Seinus pusėje, pusė kilometro nuo Punsko. Sodyboje yra: gyvenamasis namas, kluonas, tvartas, svirnas, šulinys su iškleta svirtimi. Visuose pastatuose yra minėtų amžių eksponatų – senovinių namų apyvokos ir ir žemės ūkio rakandų. Skansene vyksta Klojimo teatrų festivalis ir liaudies ansamblių koncertai.
Seišelių himnas
Koste Seselwa – Seišelių Respublikos valstybinis himnas. Žodžius ir muziką 1996 m. sukūrė David François Marc André ir George Charles Robert Payet. Tais pačiais metais himnas patvirtintas. Oficialios himno eilės yra kreolų kalba, tačiau yra atitinkami vertimai anglų ir prancūzų kalbomis.
Punskas
Muziejai
Punsko visuomeninis istorijos muziejus. Įkurtas Alicijos ir Adomo Sitarskių bei tuometinio viršaičio Romo Vitkausko pastangomis. Muziejus veikia ambulatorijos patalpose, jį globoja ir prižiūri Juozas Sigitas Paransevičius. Dvi ekspozicijos: archeologijos – skirta pirmiesiems Punsko krašto gyventojams jotvingiams ir Suvalkų krašto leidinių lietuvių kalba.
Kapinės
Keturios kapinės: evangelikų, žydų, senosios ir naujosios katalikų. Laidojama tik pastarosiose. Naujosiose katalikų kapinėse palaidotas Juozas Maksimavičius (buvęs Lenkijos lietuvių visuomeninės kultūros draugijos pirmininku), o senosiose – 1920 m. lapkričio 20 d. sušaudytas į tėviškę grįžęs Lietuvos savanoris Jonas Murauskas, knygnešys Jonas Juozas Durtonis. Gyvenvietėje yra Punsko žydų kapinės.
Šiaurinė antilopikė
Šiaurinė antilopikė (Raphicerus sharpei) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis.
Mažiausia antilopikė. Kūno aukštis 45-50 cm, masė 5-8 kg. Kojos be šoninių kanopėlių. Rausvai ruda su smulkiomis baltomis dėmelėmis ant nugaros ir kūno šonų. Apatinė kūno dalis balta arba gelsvai balta. Plaukai tankūs, šiurkštoki. Patinai raguoti. Ragai vidutiniškai 4 cm ilgio, tiesūs, kūgiški.
Gyvena kalvotose, uolėtose vietovėse, apaugusiose tankiais dygliuotais krūmais. Laikosi pavieniui ir poromis. Pavojaus dažniausia išvengia pasislėpdama tarp augalų. Minta krūmų lapais, ūgliais, žoliniais augalais. Nėštumas trunka apie 7 mėnesius, gimsta 1, retai 2 jaunikliai. Gyvena 10-12 metų.
Paplitusi Rytų Afrikoje nuo Tanzanijos iki Pietų Afrikos Respublikos šiaurinės dalies.
Niujės vėliava
thumb|250px|right|Niujės vėliava. [[Vaizdas:FIAV 110000.svg|23px Santykis: 1:2]]
Niujės vėliava – Naujosios Zelandijos valdos Okeanijoje Niujės valstybinis simbolis. Tai viena iš nedaugelio pasaulio šalių vėliavų, kurioje dominuoja geltona spalva. Vėliava oficialiai įteisinta 1975 m. spalio 15 d. Vėliavą sukūrė Patricija Reks.
Vėliava yra geltonos spalvos, su Jungtinės Karalystės vėliava kairiajame viršutiniame kampe. Tačiau ši vėliava papildyta 4 mažesnėmis (ant vertikalios ir horizontalios linijų) ir 1 didesne, mėlyno disko apsupta, penkiakampe žvaigžde (linijų sankirtoje).
Jungtinės Karalystės vėliava simbolizuoja britų suteiktą apsaugą salai. Geltona vėliavos spalva simbolizuoja ryškią saulės šviesą bei niujiečių teigiamus jausmus Naujajai Zelandijai. Keturios mažesnės žvaigždės simbolizuoja Pietų Kryžių, o didesnė vaizduoja jūrų supamą Niujės salą.
Geltonvaisis zizifas
Geltonvaisis zizifas (Ziziphus mistol) – šunobelinių (Rhamnaceae) šeimos augalų rūšis. Gausiai paplitusi Gran Čiako regione Pietų Amerikoje.
Tai medis ar krūmas, paprastai užaugantis iki 4-9 m aukščio, nors pavieniai individai užauga ir iki 10-15 m. Kamieno skersmuo 20-60 cm. Šakos gausios, dygliuotos. Lapai ovalūs, 2-7 cm ilgio. Žydi vėlai pavasarį, spalio – gruodžio mėnesį, vaisius veda lapkritį – kovą. Vaisius valgomas, kaštoniškai raudonas, 1-5 cm ilgio, saldus ir aitrus.
Mediena kieta, dažnai naudojama įrankių, vežimų gamybai. Geltonvaisio zizifo vaisiai nuo seno naudojami indėnų (komečingonų, diagitų, kilmesų) maisto gamyboje. Dabar iš jo vaisių gaminama kava be kofeino.
Gaisai
Gaisai – kaimas šiaurės rytinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietvakarius nuo Truskavos, šalia Pavermenio miško. Įsteigtas Gaisų botaninis-zoologinis draustinis. Į kaimą veda keliukas iš Pavermenio. Kita kaimo dalis yra šalia plento.
Puniljos slėnis
Puniljos slėnis – platus fliuvialinis slėnis Argentinoje, Kordobos provincijoje. Nusidriekęs iš šiaurės į pietus tarp Čikos ir Grandės kalnagūbrių. Šiaurėje yra San Rokės ežeras ir prateka Primero upė.
Slėnis – svarbus ekonominis (ypač žemės ūkio), kultūrinis ir turistinis regionas. Išvystyta gyvulininkystė. Gausu indėnų komečingonų kultūros radimviečių.
Auga medžių, krūmų, kaktusų sąžalynai. Būdinga augalija: baltieji algarobai, Geoffroea decorticans, balamedžiai, gluosniai, Celtis tala, figvaisės opuncijos, puniljos. Pietinėje slėnio dalyje yra Quebrada del Condorito nacionalinis parkas.
Pagrindiniai miestai: Vilja Karlos Pasas, Koskinas, La Falda.
Adenoma
Adenoma (iš 'liauka') – nepiktybinis liaukinio epitelio auglys, augantis liaukiniuose arba tuose organuose, kurių gleivinėje yra sekretą gaminančių liaukų. Dažniausiai adenoma susidaro krūtyje, prostatoje, skrandyje.
Adenoma yra apskritas, ryškiai atsiribojęs nuo aplinkinio audinio, kartais inkapsuliuotas mazgas arba (tuščiaviduriuose organuose) polipu vadinama išauga. Šio auglio ląstelės nedaug tesiskiria nuo normalių organų ląstelių, tik neįprastai išsidėsčiusios.
Gali tapti piktybiniu augliu adenokarcinoma.
Teodoras Denhofas (1684)
Teodoras Denhofas (?–1684) – LDK ir ATR valstybinis veikėjas, karalaičio Jono Kazimiero Vazos dvariškis, Lietuvos didysis pastalininkis (1655–1656 m.), Lietuvos didysis raikytojas (1656–1658 m.), Lietuvos dvaro paiždininkis (1658–1661 m.), Karūnos dvaro pakamaris (1661–1684 m.). Uženduvo, Tartu, Belovodsko, Kampinoskio, Vislicko ir Vladimirsko seniūnas.
Biografija
Lenkijos bajorų Denhofų giminės Atstovas, herbo „Vepris“ savininkas. Karaliaus dvariškio ir Dinaburgo seniūno Henriko Denhofo (m. po 1626) ir Anos Marijos fon Nolde sūnus, pulkininko Oto Denhofo (apie 1554–1609) anūkas. Broliai – Pelplinsko abatas Oto, pulkininkas ir Starogrado seniūnas Henrikas, Karališkos gvardijos vadas ir Stargardsko seniūnas Jonas.
Iš pradžių Teodoras Denhofas tarnavo dvariškiu prie Lenkijos karalaičio Jono Kazimiero Vazos. 1655 metais buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju pastalininkiu, o 1656 metais gavo Lietuvos didžiojo raikytojo pareigybę. 1658 metais Teodoras Denhofas tapo Lietuvos dvaro paiždininkiu, o 1661 metais gavo Karūnos dvaro pakamario pareigybę.
Jo žmona Katerina fon Besen buvo Lenkijos karaliaus Jono Kazimiero Vazos meilužė ir turėjo didelę įtaką karaliaus dvare. 1668 metais po Jono Kazimiero Vazos sosto išsižadėjimo Teodoras Denhofas palaikė Prancūzijos princo Luiudviko Konde-Burbono „Didžiojo“ kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.
Šeima
thumb|150px|Teodoro Denhofo žmona Katerina Pranciška fon Besen Buvo vedęs Kateriną Prancišką fon Besen (m. po 1673), nuo santuokos turėjo trys sūnus ir dvi dukteris:
Ulan Majorato valsčius
Ulan Majorato valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Radzynio apskrityje. Centras – Ulan Majoratas. Ribojasi su Lukuvo, Borkų, Konkolevnicos, Palenkės Radzino ir Vojceškuvo valsčiais.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 107,77 km², iš kurių: Valsčius sudaro 11,17 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Domaševnica, Gonsorai, Kempkai, Klembuvas, Kolonija Domaševnica, Kolonija Domaševska, Paskudai, Rozvaduvas, Sentkai, Skžiševas, Sobolė, Stanislavuvas, Stokas, Ulan Dužai, Ulan Malai, Ulan Majoratas, Viežchovinai, Zakževas, Zažec Ulanskai ir Žilkai.
Kaiten
thumb|200px|Kaiten I, gamintas ir naudotas variantas thumb|200px|Periskopas Kaiten ( ar vartai į dangų) buvo Antrojo pasaulinio karo laikų Japonijos imperijos kariuomenės mirtininko valdoma torpeda.
Pirmieji variantai teoriškai leido torpedos pilotui paskutiniu momentu prieš susidūrimą su puolamu laivu ją palikti. Labai abejotina, ar tai buvo praktiškai įmanoma, ir nėra jokių duomenų, jog kas nors kada būtų tai mėginęs. Vėlesniuose, mūšyje naudotuose variantuose to išėjimo nebebuvo. Taigi, jei kartą atsidurdavo viduje, pilotas nebegalėjo iš torpedos pasitraukti. Nepavykus atakai, buvo susiprogdinimo rankena.
Abu projekto autoriai ir pirmieji bandytojai (Hiroshi Kuroki ir Sekio Nishina) žuvo prie Kaiten vairo. Kuroki žuvo bandydamas prototipą, Nishina vedė pirmą kovinę ataką, kuri nuskandino transporto laivą "Mississinewa".
Buvo parengti keli konstrukcijos variantai, iš kurių patys didžiausi turėjo ir dviejų mirtininkų įgulą. Tačiau tik viena versija buvo iš tiesų masiškai gaminta ir naudota. Tai buvo 1360 kg sprogmenų nešantis variantas, varomas grynu deguonimi maitinamu vidaus degimo varikliu. Dauguma konstrukcijos detalių buvo paimta iš prieš tai labai sėkmingai pasirodžiusio nepilotuojamo varianto, žinomo kaip modelis 93.
Iš viso buvo pagaminta apie 400 šių torpedų, iš kurių apie 100 buvo panaudota. Kiek laivų buvo nuskandinta, sunku pasakyti, nes amerikiečių ir japonų istorikų duomenys yra labai prieštaringi. Amerikiečiai teigia, jog ginklas nebuvo efektyvus ir nuskandino tik du laivus, japonai pateikia daug didesnius skaičius.
Torpedos dažniausiai buvo leidžiamos iš povandeninių laivų. Turėdamos ribotas pasinėrimo galimybes, jos panašiai apribodavo ir povandeninio laivo nusileidimo gylį. Todėl šios operacijos buvo labai pavojingos ir puolančiam laivui. Iš viso buvo nuskandinti 8 tokie povandeniniai laivai (jei iš tiesų mainais tik į du priešo laivus, ginklas visiškai nepasiteisino).
Papūginiai paukščiai
Papūginiai paukščiai (Psittaciformes) – paukščių (Aves) būrys. Papūgos lengvai atskiriamos iš jų didelės galvos, trumpo kaklo ir stipriai riesto snapo. Jų plunksnos kietos, ryškiai žvilgančios, dažniausiai vyraujančios žalios spalvos, kuri slepia lapijoje, su kitų ryškių spalvų dėmėmis. Du kojų pirštai nukreipti į priekį, o du atgal  – tokios kojos tinka laipioti medžiais. Lipant ar laikantis snapas dažnai naudojamas vietoj trečios kojos. Sparnai paprastai siauri ir nusmailėję, todėl papūgos gali greit ir manevringai skraidyti.
Gyvena daugumoje šiltų pasaulio vietų, ypač gausu atogrąžų miškuose. Gamtoje papūgos triukšmingos ir draugiškos. Labai nedaug papūgų migruoja, nors jos gali skraidyti gana toli ieškodamos maisto.
Jos nuo seno laikomos nelaisvėje dėl grožio, proto ir gebėjimo išmokti, tai ypač matyti iš žmogaus kalbos pamėgdžiojimo, įskaitant banguotąsias papūgėles (Melopsittacus undulatus).
Klasifikacija
Pasaulyje išskiriami 3 antšeimiai su maždaug 375 rūšimis:
Papūginiai paukščiai Lietuvoje
Lietuvoje stebimi gana retai, o jų statusas priskiriamas prie invazinių paukščių rūšių. Dvi rūšys:
Vilja del Seras
Šiuo metu Viša del Sere tebegyvena imigrantai, dauguma kvartalo gatvių pavadinta įvairių valstybių vardu (Ruso, Vizcaya, Lituano, Bulgaro, Ecuador, Egipto, Japon ir kt.). Kvartale gyvena dauguma Urugvajaus lietuvių, veikia bendruomenė, klubas."Lietuvių klubas" ir garbes konsulatas isikures Rio de Janeiro gatvėje.
Mikėnai (Utena)
Mikėnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Užpalių.
Šaltiniai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius thumb|left|240px|Mikėnų fermos
Kulpė
thumb|200px|Kulpė ties [[Piktmiškis|Pitmiškiu]] thumb|200px|Kulpės intakas į [[Prūdelis|Prūdelį iš Kompelio]] thumb|200px|Kulpės užtvanka už [[Ginkūnų ežeras|Ginkūnų ežero]] thumb|200px|Kulpė ties [[Barysiais, Joniškio rajonas]] Kulpė – upė Šiauliuose, Šiaulių ir Joniškio rajonuose, dešinysis Mūšos intakas.
Geografija
Išteka iš Rėkyvos ežero šiaurinės dalies, pravinguriuoja į šiaurę pro Piktmiškio durpynus ir numelioruota vaga pro Piktmiškio – Margių tvenkinius, kerta Pramonės gatvę, Pabalių parką, nuo Serbentų gatvės viaduko požeminiu tuneliu srūva iki Prūdelio, vėl po žeme kerta Vilniaus gatvę, prateka Talšos ir Ginkūnų ežerus, kerta Rygos kelią, vingiuoja Sutkūnų, Bridų, Jurgaičių kaimų laukais, apriečia iš pietryčių Kryžių kalną, toliau teka šiaurės rytų kryptimi tarp Naisių ir Meškuičių, o prie Kipštų ir Mekių kaimų ribos įteka į Mūšą.
Didžiausias aukščių skirtumas: Rėkyvos ežero ir Piktmiškio – Margių tvenkinių vandens lygis – 129,8 m virš jūros lygio, Talšos ežero lygis – 103,0 m, atstumas – 1,2 km.
Istorija
Upėvardžio kilmė neaiški. Mėginama sieti su kulpėti, kulpinti, kulpyti („uiti, mušti“), taip pat, („gulbė“).
Iki 1870 m. iš ežero upelis tekėjo laisva vaga ir buvo pakankamai vandeningas. Tiesiant Liepojos-Romnų geležinkelį upelio dalis po sankasa buvo kanalizuota. 1877 m. pastatyta užtvanka prie Chaimo Frenkelio odų fabriko (vėliau batų fabrikas „Elnias“), už kurios susidarė Prūdelio tvenkinys. 1880 m. įrengta užtvanka ir Ginkūnų ežero šiaurinėje dalyje, pakėlusi vandens lygį apie 2 m.
Kulpės ekologija
Šiauliai – vienas iš nedaugelio šalies miestų, įsikūrusių ne prie didžiųjų upių. Geriamojo vandens Šiauliams ieškota seniai. 1936 m. ekspertu buvo pakviestas Berlyno universiteto profesorius Briksas ir Vytauto Didžiojo universiteto mokslinė grupė, kuriai vadovavo docentas Steponas Kairys. Atlikus požeminio vandens žvalgybą, mokslininkai nusprendė vandenvietę įrengti Aleksandrijos laukuose, Salduvės piliakalnio papėdėje. Šioje vietoje vandens kokybė atitiko galiojusių normų reikalavimus. Ten esantį Lepšių šaltinio vandenį buvo numatyta surinkti požeminėmis galerijomis ir siurbliais tiekti miestui.
Iki 1940 m. buvo pastatyta apie 6 km vandentiekio ir 9,6 km kanalizacijos tinklų, 1939 m. pradėta ir tik 1948 m. baigta vandentiekio bokšto statyba, nes prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas sutrukdė miesto vandentiekio statybos užbaigimo darbams. Vokiečių okupacijos metais paklotas vandentiekis iš Lepšių vandenvietės. Augant vandens poreikiui, nauja vandenvietė 1956 m. įrengta Medelyne. Tačiau iš karto susidurta su nuotekų problema – jos savaime srūvo į Rūdės upelį ir Talšos ežerą, o per jį į Kulpę.
Sprendžiant Talšos ir Ginkūnų ežerų apsaugos klausimus, 1953–1959 m. pastatyti miesto kanalizacijos nuotėkų mechaninio valymo įrenginiai, o 1967 m. pradėjo veikti biologinio valymo įrenginiai, kurie buvo pirmieji ne tik Lietuvoje, bet ir visame Pabaltijyje. Tačiau vandens suvartojimas augo, daugėjo ir nuotekų, kurias galėjo priimti tik nedidukė Kulpės upė. Pasekmės darėsi tragiškos.
1991 m. Aukštrakiuose, šalia dumblo kaupimo ir laikymo aikštelių pradėti statyti pirmieji vandenvalos įrenginiai, kurių pajėgumas su atsarga turėjo tenkinti miesto poreikius. Tačiau netrukus milžiniška infliacija sustabdė visus darbus. O netrukus bankrutavus didžiausioms miesto įmonėms paaiškėjo, kad tokių didelių nuotekų valymo įrenginių nebereiks. 1996 m. rugsėjo 25 d. Lietuvos Respublikos Seimas patvirtino valstybinę aplinkos apsaugos strategiją, kurioje konstatavo, kad organinių medžiagų vidutinės koncentracijos Kulpėje leidžiamą normą viršijo iki 10 kartų, nitritų iki 13 kartų, amonio ir azoto 27 kartus, fosfatų iki 10–26 kartų.
1996 m. Šiaulių miesto savivaldybės UAB „Šiaulių vandenys“ tapo viena iš šešių Baltijos šalių vandens įmonių, vykdančių aplinkosauginius projektus, panaudojant Pasaulio banko paskolą, Skandinavijos šalių subsidijas bei vietinius biudžetus. Bendras Šiaulių aplinkosaugos projekto biudžetas siekė 22 mln. JAV dolerių. Lietuvos vyriausybė skyrė 33 proc., Pasaulio bankas – 30 proc., Švedijos vyriausybė – 20 proc., Suomijos vyriausybė – 8 proc., Norvegijos vyriausybė – 7 proc. ir Šiaulių miesto savivaldybė – 2 proc. sunaudotų lėšų. Nuotekų valymo įrenginių statyba užbaigta 2004 m. rugsėjo mėn. Pastaraisiais metais Prūdelyje, Talšos ir Ginkūnų ežeruose fiksuojama 5-10 proc. mažesnė organinių medžiagų koncentracija, 15 proc. sumažėjo neorganinio azoto kiekiai, fosfatų ir bendro fosforo kiekiai yra stabilūs.
2005 m. pradėta įgyvendinti plačios apimties Ventos – Lielupės baseinų aplinkosaugos programa, kurioje numatyta ir Kulpės baseino vandentiekio ir nuotekų tinklų atnaujinimas ir plėtra, leisiantys panaikinti upės ir ežerų taršą buitinėmis ir pramoninėmis nuotekomis. Vykdoma Talšos ežero valymo programa, kurią baigus ežeras bus išvalytas nuo sunkiaisiais metalais užteršto dumblo.