cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos socialdemokratų partija
Veiklos atnaujinimas
Netekus partijos vadovų, LSDP vairą 1901 m. į savo rankas perėmė V. Sirutavičius, S. Kairys ir A. Janulaitis. Jų iniciatyva 1902–1906 m. Tilžėje buvo leidžiamas jau grynai lietuviškas laikraštis „Darbininkų balsas“, kurį redagavo, leido ir platino ta pati redakcija, kaip ir „Varpą“ bei „Ūkininką“. thumb|Lietuvos socialdemokratų partijos Manifestas 1904 m. LSDP pareiškė norą Amsterdamo kongrese tapti Socialistinio Internacionalo nare. Tačiau Biuro posėdyje Lenkijos ir Lietuvos socialdemokratų partijos delegatė Roza Liuksemburg pareiškė, kad LLSDP jau atstovauja Lietuvos socialdemokratus. Jai pritarė ir Georgijus Plechanovas, pareiškęs, kad ir Rusijos socialdemokratų darbininkų partija atstovauja visas Rusijos tautas, be to, apie jokią LSDP jis nieko nežinąs. Atstovauti LSDP bandė ir Jonas Šliūpas, tačiau jam Internacionalo biuro reikalų tvarkytojas V. Servy pareiškė, kad JAV lietuviai negali atstovauti Lietuvos.
1905 m. sausio 9 d. policijai apšaudžius darbininkų demonstraciją Petrapilyje, savo solidarumą pareiškė ir lietuviai. Jau sausio 24 d. į protesto streiką išėjo Vilniaus, Kauno ir Šiaulių darbininkai, o LSDP paskelbė Manifestą, reikalaudama baigti karą, įgyvendinti demokratines laisves ir pripažinti visų tautų teises. Vasario 27 d. Kupiškyje surengtame mitinge socialdemokratai ragino žmones susitelkti ir nuversti caro valdžią, reikalavo laisvos demokratinės Lietuvos valstybės su seimu Vilniuje įsteigimo. Vasarą ši akcija išplito visoje Lietuvoje. Agitacijai nebuvo gailima nei laiko, nei lėšų. Vien 1905 m. LSDP išleido per 420 000 egz. atsišaukimų lietuvių kalba ir apie 27 000 lenkiškai, apie 98 000 egz. knygelių aktualiais klausimais.
1905 m. liepos mėn. partija pavadinta Lietuvos socialdemokratų partija, tuo pabrėžiant ne tik teritorinį klasinį, bet ir valstybinį jos pobūdį. 1905 m. buvo išspręsti nesutarimai su PPS, į partiją priimta Vinco Mickevičiaus-Kapsuko vadovaujama „Draugo“ organizacija.
Raida po 1905 m.
1906 m. vasarą prasidėjo dvarų darbininkų streikai Suvalkų, Kauno, Vilniaus gubernijose, kuriuose buvo pasiekta ir nemažai pergalių. Buvo 25 % pakelti atlyginimai ir ordinarijos. Vilniuje pradėtas leisti savaitraštis „Naujoji Gadynė“, vėliau „Skardas“, „Žarija“, „Echo“, „Topor“. Pamatę LSDP įtakos sustiprėjimą, prie jos prisijungė ir PPS lenkai. Apjungtoji partija apėmė Kauno ir Gardino gubernijas, 5 Suvalkų gubernijos apskritis ir Vilniaus guberniją be Dysnos ir Vileikos apskričių.
1907 m. įvyko LSDP VII suvažiavimas, suderinęs visų partijos grupių veiklą. Tuo metu LSDP buvo apie 3000 narių. Nors caro valdžia greitai ėmėsi represijų, bet buvo pradėta daryti ir politinių nuolaidų. 1907 m. kovo 15 d. – birželio 15 d vykusiuose rinkimuose į II Valstybės dūmą Kauno gubernijoje buvo išrinkti 5 socialdemokratai – Pranas Gudavičius, Antanas Povylius, Antanas Kupstas, Povilas Kumelis ir Vladas Stašinskas, kurie sudarė atskirą grupę ir tik autonomiškai įsijungė į jungtinę socialdemokratų frakciją. Tačiau netrukus Dūmą paleidus, už atsišaukimą „Lietuvos darbininkai ir valstiečiai“ visi jie buvo suimti ir nuteisti.
1907 m. už dalyvavimą revoliucijoje buvo nubaustas 161 asmuo, dar 46 buvo nubausti mirtimi, apie 6000 žmonių buvo ištremta žandarų sprendimu be teismo. Kairieji socialdemokratai, pasinaudodami proga, kad daugelis partijos vadovų buvo suimti arba priversti emigruoti, 1909 m. surengtame „šeimyniniame“ VIII suvažiavime nutarė įjungti partiją į RSDDP. Tačiau ši tuometinio CK pirmininko P. Eidukevičiaus afera nepavyko, jo nepalaikė partijos dauguma. 1911 m. Feliksas Dzeržinskis, Vincas Kapsukas, Z. Aleksa-Angarietis, įtikėję pasauline bolševikine revoliucija, perėjo į Rusijos socialdemokratų darbininkų (bolševikų) partiją. Tokiu būdu, jie, išdavę nepriklausomos Lietuvos valstybės atkūrimo idealą, pasirinko revoliucinį visuomenės vystymosi kelią, Europos socialdemokratų pasmerktą dar 1876 m. Antrasis Internacionalas 1898 m. liepos 14 d. pripažino tik evoliucinį visuomenės vystymosi kelią ir griežtai uždraudė savo partijoms revoliucinius kovos metodus.
Dalyvavimas nepriklausomybės atkūrime
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, daugelis socialdemokratų ėmėsi organizuoti pagalbos teikimą pafrontės gyventojams ir į Rusiją pasitraukusiems tremtiniams, kai kurie jų aktyviai dalyvavo Vasario revoliucijoje. Lietuvoje 1917 m. lapkričio mėn. pradėtas legaliai leisti „Darbo balsas“ (red. S. Kairys, tiražas siekė 5000 egz.), nelegaliai buvo leidžiami atsišaukimai prieš vokiečių okupaciją. 1917 m. rugsėjo 18 – 22 d. LSDP nariai Andrius Domaševičius, Pranas Eidukevičius, Juozas Paknys, Mykolas Biržiška ir Steponas Kairys buvo išrinkti į Lietuvių konferenciją, joje S. Kairys ir M. Biržiška tapo Lietuvos Tarybos nariais. Jie priešinosi dešiniųjų partijų atstovų siekiui Lietuvą padaryti Vokietijos protektoratu ir būtent jų, bei demokratų Jono Vileišio bei Stasio Narutavičiaus pasiūlytos redakcijos Lietuvos nepriklausomybės aktas buvo priimtas 1918 m. vasario 16 d. thumb|Šiaulių partizanai ''Demokratinė santvarka yra ten, kur darbo žmonės turės palankiausias sąlygas ginti savo reikalus. Tautinė vienybė reikalinga ir galima tik kuriant nepriklausomą Lietuvą. Sukūrus ją vienybė nebeįmanoma, nes neišvengiama klasių kova, bet ji turės vykti civilizuotai. Ateities kelią rodys ne Rusijos, o Vokietijos proletariatas'', rašė tuomet „Darbo balsas“.
1918 m. lapkričio 9 d. Vokietija kapituliavo, tačiau į besitraukiančių visais frontais vokiečių vietą atėjo bolševikų daliniai, o kartu su jais ir buvusio socialdemokrato V. Kapsuko vyriausybė. Netrukus Lietuvą užplūdo P. Avalovo-Bermonto gaujos, į kovą prieš kurias pirmiausia stojo partizanai, kurių būrius Šiaurės Lietuvoje organizavo socialdemokratai.
1921 m. programoje lietuvių socialdemokratai vadovavosi tipiška Vakarų Europos socialdemokratine doktrina – demokratiniu socializmu. Teorinė programos dalis nuosekli, tačiau kartu priimta veikimo programa, kurioje yra ir revoliucinių nuotaikų. Akcentuojama savivaldos plėtra.
Valdymo metai
thumb|[[LSDP|Lietuvos socialdemokratų partijos frakcija Steigiamajame Seime: Jurgis Daukšys, Vladas Požela, Pranas Šemiotas, Jeronimas Plečkaitis, Steponas Kairys, Vladas Sirutavičius, Antanas Purėnas, Jonas Pakalka, Kazys Lekeckas, Vincas Čepinskis, Stasys Digrys, Bronislovas Cirtautas]] Socialdemokratai pirmieji pradėjo steigti Lietuvoje demokratines savivaldybes Šiauliuose, Rokiškyje, Kupiškyje, Utenoje ir kituose miestuose. 1919 m. spalio 3 d. LSDP veikla buvo legalizuota. Partijos atstovai įėjo į laikinąsias vyriausybes. 1920 m. balandžio mėn. išrinktame Steigiamajame Seime LSDP iš 112 vietų turėjo 12 atstovų, išrinktų keturiose rinkimų apygardose. 1921 m. LSDP turėjo 17 teritorinių organizacijų, kuriose buvo apie 600 narių. 1922 m. spalio 10 – 11 d. išrinktame 78 narių I Seime LSDP turėjo 10 atstovų, II Seime – 8 savo narius.
1926 m. gegužės 8-10 d. vykusius rinkimus į III Seimą laimėjo valstiečiai liaudininkai, gavę 22 mandatus ir socialdemokratai, gavę 15 mandatų iš 85. Į jų koalicijos sudarytą vyriausybę nuo LSDP įėjo vidaus reikalų ministras Vladas Požela ir švietimo ministras Vincas Čepinskis. Buvo priimtas ligos draudimo įstatymas, skirta lėšų viešiesiems darbams, numatyta nemažai demokratinių reformų. Tačiau dešinieji neleido kairiųjų vyriausybei ilgai dirbti.
Pogrindyje
Po 1926 m. gruodžio 26 d. valstybės perversmo ir ypač po 1927 m. rugpjūčio 9 d. kairiosios LSDP dalies, vadovaujamos J. Plečkaičio, J. Markelio ir J. Paplausko organizuoto, tačiau pralaimėjusio pučo, daug LSDP narių teko emigruoti, kiti pasitraukė iš politinės veiklos, nutraukė veiklą daug partijos kuopų. 1928 m. kovo mėn. LSDP liko tik apie 700 narių 28 skyriuose.
1929 m. gegužės 6 d. administracijos nutarimu LSDP buvo uždaryta, bet gruodžio 3 d. teismas tą draudimą panaikino. Tačiau 1931 m. spalio 31 d.- lapkričio 2 d. vykęs LSDP XIII suvažiavimas tapo paskutiniu Nepriklausomos Lietuvos istorijoje. Buvo priimta paskutinė programa, kurioje jaučiama austrų socialdemokratų įtaka. Teorinėje programos dalyje toliau kalbama apie privačios nuosavybės blogį.
1936 m. vasario 6 d. partijų veikla Lietuvoje buvo uždrausta ir socialdemokratams prieinamas liko tik kultūrinis darbas. Kartu nustojo ėjęs ir paskutinis legalus LSDP organas „Darbo visuomenė“. Tik 1939 m. vasario mėn. buvo gautas leidimas mėnraščiui „Mintis“. Abu juos redagavo Ona Leonaitė Kairienė. Pagrindinė politinė veikla socialdemokratams liko savivaldybėse. Socialdemokratinė taryba Šiauliuose, vadovaujama tarybos pirmininko K. Venclauskio ir burmistro J. Sondeckio, išsilaikė net iki 1931 m., kol buvo priimti nauji antidemokratiniai rinkimų įstatymai.
Sovietų ir nacių okupacijos metu
1940 m. birželio 15 d. Lietuvą užėmus Sovietų sąjungos karinėms pajėgoms, kai kurie socialdemokratai susitaikė su okupacija ir nuėjo dirbti į sovietines institucijas, kai kuriuos palietė represijos. 1941 m. Lietuvą okupavus hitlerininkams, LSDP vėl pakilo į kovą už tautos laisvę. 1942 m. LSDP atnaujino savo veiklą Naujosios Lietuvos vardu ir netrukus išleido atsišaukimą „Susiorientuokime“. Pogrindyje buvo leidžiami laikraščiai „Naujoji Lietuva“ ir „Lietuvos kelias“, atsišaukimai su partijos gairėmis.
1943 m. socialdemokratai S. Kairys, K. Bielinis ir kiti inicijavo Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto sudarymą ir dirbo jame, organizuodami pasipriešinimą visiems okupantams tiek būdami Lietuvoje, tiek užsienyje. 1944 m. balandžio 30 d. vokiečiai pradėjo suiminėti VLIK’o narius ir bendradarbius. Tik daliai vadovų pavyko pasislėpti, bet, artėjant frontui, daugelis socialdemokratų pasitraukė į Vokietiją, kur sudarė LSDP organizaciją tremtyje. 1945 m. rugsėjo 24 d. LSDP delegatūra socialistinių partijų vadovybėms išsiuntinėjo memorandumą apie padėtį Lietuvoje rusų ir vokiečių okupacijų metais.
Emigracijoje
1947 m. rugsėjo 13-15 d. Priene (Bavarija) įvyko LSDP Vokietijos organizacijos suvažiavimas ir Socialdemokratinio jaunimo suvažiavimas, sudarę naujus partijos ir sąjungos vadovaujančius organus. Dar kartą buvo patvirtinta ištikimybė socializmo doktrinai ir nepriklausomos Lietuvos atkūrimo siekis.
LSDP UD iki 1964 m. vadovavo S. Kairys, iki 1975 m. J. Vilkaitis, iki 1989 m. Mykolas Pranevičius (pirmininkas) ir Juozas Vilčinskas (generalinis sekretorius). Jų iniciatyva 1949 m. gruodžio 14 d. Paryžiuje LSDP buvo priimta į Vidurio ir Rytų Europos Socialistų Uniją (SUCEE), kuri 1951 m. birželio 7 d. Frankfurto prie Maino kongrese tapo Socialistų Internacionalo konsultacine nare.
Partijos atkūrimas Lietuvoje
Lietuvoje LSDP veikla buvo atnaujinta prasidėjus Atgimimui. 1989 m. pradžioje Albinas Bagdonas, Dobilas Kirvelis ir Juozas Šatas sudarė iniciatyvinę grupę partijai atkurti. Tačiau jų parašytą atsišaukimą spauda išplatino tik po kelių mėnesių. Tuo metu susikūrė ir kita, Vytenio Andriukaičio grupė. 1989 m. balandžio 27 d. pasirodžius atsišaukimui, jau tos dienos vakare abiejų grupių susirinkime Kaune sudaryta bendra iniciatyvinė grupė, į kurią įėjo Alfonsas Jakubėnas (1931 m. išrinkto LSDP CK narys), Kazimieras Antanavičius, Vytenis Andriukaitis, Eimutis Andriukaitis, Albinas Bagdonas, Gintautas Iešmantas, Albinas Januška, Valdemaras Katkus, Dobilas Kirvelis, Aloyzas Sakalas, Juozas Šatas, Kazimieras Uoka, (Andrius Vasiliauskas), Arnoldas Vaitkevičius, Antanas Kripavičius, A. Lopeta, T. Mejeris, Rimantas Tėvelis, V. Žemaitis, Jonas Baronas. Ši grupė parengė ir 1989 m. gegužės 11 d. išplatino pareiškimą, raginantį socialdemokratus burtis į partiją. Netrukus prie iniciatyvinės grupės prisijungė Marijampolės, Vilkaviškio, Šiaulių ir kitų miestų atstovai. Pradėtas leisti laikraštis „Lietuvos socialdemokratas“. Iniciatyvinės grupės posėdžiai vyko Fizikos ir Puslaidininkių fizikos institutuose bei Vilniaus universiteto Gamtos fakultete.
1989 m. rugpjūčio 12 d. Mokslų Akademijos salėje įvykusioje LSDP Atkuriamojoje konferencijoje buvo sudarytas Organizacinis komitetas. 1989 m. gruodžio 2-3 d. vykusiame LSDP XIV suvažiavime, dalyvaujant LSDP UD vadovams, priimtas LSDP Statutas bei Programa. Pirmuoju partijos pirmininku išrinktas K. Antanavičius. 1990 m. sausio 17 d. Ministrų Tarybos nutarimu Nr. 8 LSDP buvo legalizuota. 1990 m. spalio 9 d. LSDP tapo tikrąja Socialistų Internacionalo nare. Tuo metu partijoje buvo apie 600 narių.
1990–2000 m.
1990 m. LTSR Aukščiausioje taryboje LSDP turėjo 9 atstovus, išrinktus vienmandatėse apygardose. 1991 m. gegužės 4 – 5 d. LSDP XV suvažiavime partijos pirmininku tapo A. Sakalas. 1992 m. LSDP XVI suvažiavime buvo priimta LSDP ir Nuosaikiųjų krikščionių demokratų rinkimų programa „Į pilnutinę demokratiją“, kurioje iškelta daug aktualių uždavinių, tačiau 1992 m. Seimo rinkimuose LSDP gavo tik 8 vietas.
1996 m. gegužės 11 d., minint LSDP 100-metį buvo priimta patobulinta LSDP programa. 1996 m. spalio 20 d. Seimo rinkimuose už LSDP sąrašą balsavo 90 000 rinkėjų, pagal jį buvo išrinkti 7 LSDP atstovai, dar 5 vietas LSDP gavo vienmandatėse apygardose. 1998 m. pabaigoje išryškėjo vidiniai nesutarimai požiūryje į bendradarbiavimą su ekskomunistine Lietuvos demokratine darbo partija (LDDP). LSDP įsikūrė frakcija „Socialdemokratija 2000“. Tačiau žymiai kritus partijos reitingui visuomenėje ir 1999 m. gegužės 29-30 d. vykusiame suvažiavime LSDP pirmininku išrinkus Vytenį Andriukaitį, prasidėjo suartėjimo su LDDP derybos. Iš LSDP pasitraukė šiam susijungimui nepritariantys socialdemokratai, kurie 1999 m. gruodžio 18 d. įsteigė Lietuvos partiją „Socialdemokratija 2000“ (dabar – Lietuvos socialdemokratų sąjunga).
2000–2008 m.
2000 m. gegužės mėn. buvo sudaryta A. Brazausko socialdemokratinė koalicija, kuri 2000 m. spalio 8 d. vykusiuose Seimo rinkimuose gavo 31,15 % rinkėjų balsų ir 51 vietą Seime (iš jų 23 buvo laimėtos vienmandatėse apygardose) ir tapo didžiausia Seimo frakcija. Iki 2001 m. vasaros ji buvo opozicijoje, o iširus „naujosios politikos“ koalicijai, socialdemokratai sudarė koaliciją su Naująja sąjunga ir patvirtino A. Brazausko vadovaujamą vyriausybę. 2001 m. sausio 27 d. įvykusiame LSDP Jungiamajame suvažiavime LSDP ir LDDP susijungė, sudarydamos per visą socialdemokratinio judėjimo Lietuvoje istoriją didžiausią politinę partiją – susijungimo metu naujojoje Lietuvos socialdemokratų partijoje buvo 6000 narių. Po susijungimo partija dar labiau išaugo. 2006 m. partijoje buvo per 16 000 narių.
2004 m. Europos parlamento rinkimuose LSDP gavo 14,43 % balsų ir dvi vietas – EP nariais tapo Justas Vincas Paleckis ir Aloyzas Sakalas. 2004 m. Seimo rinkimuose su Naująja sąjunga buvo sudaryta A. Brazausko ir A. Paulausko koalicija „Už darbą Lietuvai“, kuri gavo 20,65 % balsų ir 16 vietų parlamente, iš jų 9 – LSDP. Dar 3 LSDP atstovai buvo išrinkti vienmandatėse apygardose I rate ir 9 II rate. Nors LSDP pozicijos ir susilpnėjo, sudarius koaliciją su politinės patirties neturėjusia Darbo partija pirmą kartą Lietuvos istorijoje sudaryta antroji to paties ministro pirmininko vadovaujama vyriausybė.
Tačiau 2006 m. pradžioje valdančiojoje koalicijoje prasidėjo trintis. Ją paliko bendrame sąraše išrinkti socialliberalai, po kelių korupcinių skandalų suskilo Darbo partija, todėl Algirdas Brazauskas paskelbė atsistatydinąs. Laikinuoju Ministru pirmininku paskirtas Zigmantas Balčytis Seime nesulaukė paramos, todėl pirmą kartą Lietuvos istorijoje buvo sudaryta mažumos vyriausybė, kuriai vadovauti ėmėsi Gediminas Kirkilas. 2008 m. sausį europarlamentaras, buvęs LSDP lyderis Aloyzas Sakalas parašė kreipimąsi partijos prezidiumui. Laiške pastebima, jog partijos vykdoma politika nukrypsta nuo „tradicinės“ socialdemokratinės ideologijos ir atstovauja įtakingiausias verslo struktūras, o ne mažas ir vidutines pajamas gaunančius visuomenės sluoksnius. LSDP neteko visuomenės pasitikėjimo – nors prasidėjusios pasaulinės finansinės krizės sąlygomis 2008 m. Seimo rinkimuose partija gavo daugiau vietų, bet to nepakako suformuoti vyriausybę. 2009 m. kovo 7 d. įvykusiame partijos suvažiavime 329 balsais partijos pirmininku išrinktas senosios LSDP atstovas Algirdas Butkevičius. Su juo varžęsi Zigmantas Balčytis surinko 242, Vytenis Andriukaitis – 26 balsus.
Struktūra
LSDP nariu gali būti kiekvienas 18 metų amžiaus sulaukęs Lietuvos Respublikos pilietis, pripažįstantis LSDP programą ir statutą, dalyvaujantis partijos veikloje, mokantis nario mokestį. LSDP narys negali būti kitos partijos nariu.
Partijos organizacinį pagrindą sudaro partijos grupės, kuriamos teritoriniu principu. Partijos grupes gali sudaryti ne mažiau kaip 3 nariai, jos registruojamos skyriaus taryboje. Miestų Seimo rinkimų apygardose, seniūnijose, kur yra keletas partijos grupių, jų veiklai koordinuoti partijos skyriaus taryba (prezidiumas) gali sudaryti koordinacinę tarybą. Grupė dalyvauja visų lygių rinkimų kampanijose, parenka ir pasiūlo skyriaus tarybai atstovus į rinkimų (referendumų) komisijas.
LSDP skyriai yra visose 60 Lietuvos savivaldybių. Vienoje savivaldybėje veikia tik vienas partijos skyrius. Partijos skyrių gali sudaryti ne mažiau kaip 15 partijos narių. Skyrius veikia pagal savo nuostatus ir yra savarankiškas nustatant savivaldybės politiką, keliant kandidatus į savivaldybės tarybą bei sudarant savivaldybės vykdomuosius organus. Skyriui vadovauja konferencijoje arba visuotiniame susirinkime renkami skyriaus pirmininkas, jo pavaduotojai ir taryba. Veiklai tarp apskrities skyrių koordinuoti sudaroma apskrities koordinacinė taryba.
Aukščiausias partijos organas yra suvažiavimas. Jį šaukia LSDP taryba savo iniciatyva arba reikalaujant 1/3 partijos skyrių. Suvažiavimas teisėtas, jeigu jame dalyvauja 2/3 delegatų. Delegatai renkami partijos skyrių susirinkimuose (konferencijose) pagal LSDP tarybos nustatytą atstovavimo normą. Suvažiavime priimama ar keičiama LSDP programa ir statutas, renkami LSDP pirmininkas, LSDP taryba, finansų bei etikos ir procedūrų komisija. LSDP pirmininką renka suvažiavimas kas dveji metai. LSDP taryba renkama LSDP suvažiavime kas dveji metai. Ji renka prezidiumą ir LSDP pirmininko teikimu tvirtina atsakingąjį sekretorių, numato ir organizuoja partijos veiklą tarp suvažiavimų, aptaria ir nukreipia partijos frakcijos veiklą Seime, talkina partijos remiamiems Lietuvos Respublikos Seimo nariams, išklauso jų ataskaitas, priima sprendimus dėl koalicijų su kitomis partijomis ir politinėmis organizacijomis sudarymo.
Kolumbijos himnas
Kolumbijos Respublikos valstybinis himnas (isp. Himno Nacional de la República de Colombia) – taip oficialiai vadinamas Kolumbijos himnas. Dažnai pagal pirmą eilutę vadinamas ¡Oh Gloria Inmarcesible! Eilių autorius – prezidentas Rafael Núñez. Kompozitorius – Oreste Sindici. Pirmą kartą himnas viešai atliktas 1887 m. lapkričio 11 d., minint Kartachenos miesto nepriklausomybės šventę, o oficialiai pripažintas valstybiniu himnu 1920 m.
Himnas privalu naudoti valstybinių švenčių, valstybinių priėmimų metu. Įprastai, radijo stotys ir televizijos kanalai savanoriškai naudoja 6 val. ir 18 val. Dažniausiai atliekama sutrumpinta versija: priedainis, pirma strofa ir vėl priedainis.
Žodžiai ispanų kalba (trumpoji versija)
CORO
¡Oh gloria inmarcesible!
¡Oh júbilo inmortal!
En surcos de dolores
485 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Kolumbijos himnas
Žodžiai ispanų kalba (trumpoji versija)
el bien germina ya.
I PARTE
Cesó la horrible noche,
la libertad sublime
derrama las auroras
de su invencible luz.
La humanidad entera,
que entre cadenas gime,
comprende las palabras
Maželis
Maželis – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 6 km į rytus nuo Leipalingio. Ežeras ovalo formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,19 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 121,7 m. Pietinis ir šiaurinis krantai aukšti. Vakarinėje ir šiaurinėje pakrantėse auga miškeliai, kitose pakrantėse plyti pievos. Iš vakarų į rytus ežerą prateka Kreisos upelis (Nemuno intakas). Šalia įsikūręs Degėsių kaimas.
Kolumbijos himnas
Žodžiai ispanų kalba (trumpoji versija)
del que murió en la cruz.
Lietuviškas vertimas
PRIEDAINIS
O neblėstanti šlovė!
Skausmo raukšlėse,
Jau auga kilnumas…
Jau auga kilnumas.
O džiaugsmas nemirtingas!
I DALIS
Pasibaigė siaubinga naktis,
Taurioji laisvė,
Skleidžia aušras,
Nenugalimos šviesos.
Visa žmonija,
Kuri dejuoja grandinėse,
Supranta žodžius To,
Kuris mirė ant kryžiaus.
Edmundas Kuokštis
Edmundas Kuokštis (g. 1953 m. rugsėjo 12 d. Kaune) – lietuvių fizikas, pedagogas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1976 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą, kuriame su pertraukomis dėsto ir dirba. 1980 m. VVU apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandiato (dabar – mokslų daktaro) disertaciją tema "Kolektyvinės eksitonų savybės ZnSe, ZnTe ir ZnS monokristaluose". 1990 m. VU apgynė habilituoto mokslų daktaro disertaciją tem "Kolektyvinių efektų dinamika stipriai sužadintuose puslaidininkiuose". Profesorius nuo 1993 m.
1990–1993 m. buvo Vytauto Didžiojo universiteto Fizikos katedros vedėjas.
Mokslinė veikla
Su kitais parengė fizikos bendrąją programą ir išsilavinimo standartą vidurinėms mokykloms.
Pagrindinės mokslinių tyrimų kryptys: kietųjų kūnų spektroskopija, puslaidininkinių kristalų, plonųjų sluoksnių, kvantinių darinių optinės ir liuminescencinės savybės nepusiausvirosiomis sąlygomis. Ištyrė daugelio tiesiajuosčių puslaidininkių ir įvairių kvantinių darinių optines savybes plačiame žadinimo energijos, temperatūros ir spektro intervale. Išnagrinėjo daugelį fizikinių reiškinių, vykstančių nepusiausvyrosiomis sąlygomis: eletronų ir skylių plazmos, elektronų ir skylių lašų formavimąsi, eksitonų sąveiką, kvazidalelių kaitimą, lazerinio efekto ir optinio stiprinimo puslaidininkiuose mechanizmus. Yra daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių autorius ir bendraautoris.
Beverenas
Beverenas – miestas šiaurės vakarų Belgijoje, pasienyje su Nyderlandais. Išlikusios dvi viduramžių pilys, XX a. pradžios miesto įtvirtinimai. Išvystyta laivybos pramonė.
Istorija
Nuo romėnų laikų iki pat šių dienų vietovė žinoma kaip dažnų potvynių vieta.
Gintaras Leonavičius (1957)
Gintaras Leonavičius (g. 1957 m. birželio 19 d. Panevėžyje) – Lietuvos krepšinio treneris. 2012 m. birželio mėn. tapo Panevėžio "Lietkabelio" vyr. treneriu.
Kiaušinis
Kiaušinis – gyvūnų moteriška lytinė ląstelė (kiaušialąstė). Čia aprašomos paukščių ir roplių kiaušialąstės. Šių stuburinių gyvūnų grupių kiaušiniai dideli, juose daug trynio ir dažniausiai turi kietą kevalą – lukštą.
Paukščio kiaušinis
miniatiūra|dešinėje|230px|[[Paukštis|Paukščio kiaušinio sandara: 1. Kevalas, 2. Išorinė pokevalinė plėvelė, 3. Vidinė pokevalinė plėvelė, 4. Vytulas, 5. Skystas baltymas, 6. Tirštas baltymas, 7. Trynio dangalas, 8. Trynys, 9. Gemalinis diskas, 10. Trynys su koncentriškai išsidėsčiusiu geltonuoju sluoksniu, 11. Trynys su koncentriškai išsidėsčiusiu baltuoju sluoksniu, 12. Trynio plėvė, 13. Vytulas, 14. Oro kamera, 15. Lukšto plėvelė]] Oocitas (nesubrendusi kiaušialąstė) atsipalaidavęs iš kiaušidės atsiduria kiaušintakyje, čia po tam tikrų pakitimų oocito branduolyje jis virsta kiaušiniu ir apvaisinamas spermatozoido. Ilgame kiaušintakyje yra įvairių liaukų, kurios po apvaisinimo apgaubia kiaušialąstę pirma baltyminiu sluoksniu, po to dviem plonomis pergamentinėmis plėvelėmis. Tuomet kiaušinis patenka į išsiplėtusią raumeningą kiaušintakio dalį – gimdą, kurioje iš liaukų išskyrų susiformuoja kietas kiaušinio kevalo lukštas, kurį nudažo pigmentai. Susiformavęs kiaušinis patenka į kloaką, o iš ten į aplinką. Vištos kiaušinis kiaušintakiu slenka maždaug parą. Tuo tarpu karvelių per beveik dvi paras. Gegutė ir kai kurie kiti paukščiai gali sulaikyti kiaušinį kiaušintakyje iki tam tikro momento.
Sandara
Vidinę padėto kiaušinio dalį sudaro trynys, kurio paviršiuje yra priaugęs gemalinis diskas (paukščio gemalas ankstyvosiose vystymosi stadijose). Trynys yra padengtas plona plėvele ir plūduriuoja skystame baltyme (vidinis baltymo sluoksnis tirštesnis, išorinis – skystesnis), kuris yra baltyminės kiaušintakio dalies sienelės gaminys (sekretas). Baltyme trynį laiko du susisukę tvirti baltymo saiteliai – vytulai ant kurių kabantis trynys yra paslankus ir būna tokioje padėtyje, kad nepriklausomai nuo kiaušinio padėties, gemalinis diskas būna visuomet paviršiuje. Visa tai gaubia dvisluoksnė polukštinė plėvelė, kuri bukajame kiaušinio gale persiskiria ir sudaro oro pilną ertmę. Kiaušinį dengia kietas lukštas, kuris susideda iš kalcio druskų (kalcio karbonato) ir turi daug smulkių kanalėlių, pro kurias į kiaušinio vidų patenka oras ir išeina besivystančio gemalo gyvybinės veiklos dujiniai produktai. Vištos kiaušinis turi apie 7600 tokių porų. Iš viršaus lukštas apgaubtas plona plėvele, apsaugančia kiaušinį nuo mikroorganizmų.
Pigmentacija
Vienų paukščių kiaušiniai būna balti ar vienspalviai (genių, pelėdų, karvelių). Kiti, tokie kaip žvirbliniai, plėšrieji paukščiai, kirai, tilvikiniai, deda spalvotus kiaušinius. Paprastai kevalo spalva yra melsva arba gelsva išmarginta įvairių atspalvių dėmėmis. Dėmių spalva priklauso nuo ooporfirino, kuri susidaro iš suirusių raudonųjų kraujo kūnelių, patekusių į kaušintakius. Iš jų susiformuoja įvairaus dydžio gumulėliai, kurie prilipę prie kevalo sudaro taškus ir dėmes. Kiaušinio laibgalis paprastai būna stipriau išmargintas, nes kiaušinis kiaušintakiu juda smailiuoju galu.
Kirneilis
Kirneilis – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 2,5 km į pietryčius nuo Molėtų. Ilgis šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 1,42 km, plotis iki 0,82 km. Altitudė 145,6 m. Giliausia ežero vieta siekia 15 m. Ežeras ledyninės kilmės, rininis. Kranto linija labai vingiuota, gausu įlankų. Pietvakarinis ir šiaurinis krantai labai aukšti, vakarinis ir pietinis vietomis pelkėti. Ežero pakrantės daugiausia apaugusios mišku (Gojaus, Rudesos, Kaulakių miškai). Vakarinėje dalyje yra 0,42 ha ploto salelė.
Kiaušinis
Dydis
miniatiūra|kairėje|200px|Vištos, kivio, emu ir stručio kiaušiniai. Kiaušinių dydis būna labai įvairus ir priklauso nuo paukščio rūšies. Didžiausius kiaušinius tarp dabar gyvenančių paukščių deda strutis, kuris yra 2000 kartų didesnis nei kolibrio kiaušinis. Stručio kiaušinis yra apie 180 mm pločio ir 140 mm aukščio bei sveria apie 1,2 kilogramo. Kolibrio kiaušinis yra 13 mm ilgio ir 8 mm pločio ir sveria apie pusę gramo. Išnykusio milžiniško paukščio epiornio kiaušiniai buvo 7 kartus didesni nei stručio. Net ir vienodo dydžio paukščių kiaušiniai neretai būna nevienodo didumo. Pavyzdžiui, gegutės kiaušinis sveria 3 gramus, putpelės – 7 g, apkuokėlio – 12 g, perkūno oželio – 17 g, nors visi šie paukščiai sveria apie 100 gramų.
Funkcija
Kiaušinio trynys ir baltymas yra maistas besivystančiam paukščio gemalui. Gemalo diskas su tryniu suaugęs ir gemalui vystantis tarp jo ir trynio susidaro virkštelė, pro kurią grūdeliai patenka į paukščiuką. Jam augant trynys vis mažėja. Kiaušinio lukšto plėvelė apsaugo nuo kenksmingų mikroorganizmų patekimo.
Kirneilis
Vakaruose trumpu Kirneilio upeliu Kirneilis jungiasi su Luokesų ežeru, pietryčiuose – Bebrusų upe su Bebrusų ežeru. Šiaurės rytuose išteka Kirneilė į Gulbio ežerą (per jį – į Siesarties ežerą, Šventosios upės baseinas). Ežero pratakumas 786 %. Kirneilis įeina į Lakajų kraštovaizdžio draustinį. Šalia ežero yra Kaulakių, Paluokesos ir Gojaus kaimai. Veikia 3 kaimo turizmo sodybos. Vakarine pakrante eina plentas.
Ežerėvardis Kirneĩlis kilęs nuo žodžio kirna („vandens išplautos medžių šaknys, lūžtvė“).
Kiaušinis
Perėjimas
miniatiūra|200px|Perintis juodasis strazdas. Neužperėtas kiaušinis būna sunkesnis už užperėtą. Kiaušiniui išperėti reikia tam tikros temperatūros. Esant aukštesnei ar žemesnei temperatūrai išsirita nenormalūs jaunikliai. Neužperėtas vištos kiaušinis, laikomas žemesnėje nei 24 laipsnių temperatūroje, sugebėjimą vystytis praranda tik po 3-4 savaičių. Tačiau paukščių, kurie pradeda perėti padėję 1-2 kiaušinius, šis sugebėjimas prarandamas anksčiau. Perėjimo pabaigoje, paukščiukas turi savo šilumos, tad galima jį palikti ilgesniam laikui. Perėjimo laikas skirtingas pas įvairius paukščius ir neretai priklauso nuo kiaušinio dydžio – didesni perimi ilgiau, nors taip yra ne visada. kikilis peri 14 dienų, paukštvanagis – 34 dienas, kranklys – 20 dienų, višta – 21 dieną, kondoras – 55 dienas.
Portugalijos futbolo lygos taurė
Portugalijos futbolo lygos taurė – taurės turnyras, rengiamas nuo 2007 m. Portugalijoje, kuriame dalyvauja dviejų stipriausių lygos komandos.
Kiaušinis
Roplio kiaušinis
miniatiūra|220px|kairėje|Kaimaninio vėžlio (Chelydra serpentina) kiaušiniai. Roplių kiaušiniai yra dideli, turi daug trynio, kuriuo maitinasi gemalas, kol išsivysto gyvybingas jauniklis, galintis išgyventi sausumoje be tėvų priežiūros. Kiaušiniai dažniausiai vystosi užkasti į žemę, o suaugę gyvūnai juos saugo retais atvejais. Kiaušinis padengtas dangalais, kurie saugo nuo džiuvimo ir mechaninio sužalojimo. Driežų ir gyvačių kiaušinio dangalas būną pergamentinis, o vėžlių ir krokodilų – sukalkėja ir tampa kevalu. Po išoriniu dangalu yra plėvinė membrana, po ja – vandeningas baltyminis sluoksnis.
Kai kurie driežai ir gyvatės yra gyvavedžiai – jauniklius gimdo.
Portugalijos futbolo lygos taurė
Finalai
Grupės turnyras:
FK Prelegentai Vilnius
Vilniaus „Prelegentai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus. Komandoje žaidžia pramogų verslo žvaigždės, taip pat kai kurie žymūs žaidėjai-profesionalai.
Istorija
Klubą 1996 m. vasarą įkūrė Martynas Starkus, Giedrius Klimkevičius, Linas Kunigėlis ir Vytaras Radzevičius. 2005 m. įkūrus SFL lygą, „Prelegentai“ 4 sezonus iš eilės tapo A diviziono čempionais.
2015 m. žaidė VFRS III lygoje, sezono nebaigė, pasitraukė iš pirmenybių, nes nebesurinko pilnos sudėties.
Santaikos Kristaus Karaliaus bažnyčia
Santaikos Kristaus Karaliaus bažnyčia – bažnyčia, stovinti Santaikos kaime, 10 km į rytus nuo Simno, prie kelio. Tradicinio gyvenamojo namo formos.
Istorija
Vietos gyventojai nutarė statyti bažnyčią. 1928 m. įkurta parapija pavadinta Santaika. Santaikos parapijiečiai stokojo lėšų numatytai mūrinei bažnyčiai, todėl statėsi laikiną medinę. Varanausko kaimo lauke 1929 m. kunigas Antanas Žygas su parapijiečiais pastatė dabartinę medinę bažnyčią. Vietinių meistrų statyta kaip kaimo gyvenamieji namai, naudojant liaudiškos statybos metodus, atsisakius profesionalaus architekto paslaugų. Iki 1938 m. pastatyti parapijos namai.
1937 m. kunigo Vinco Birbilo rūpesčiu pradėta statyti mūrinė bažnyčia. Bažnyčios projektą parengė inžinierius architektas Vytautas Trečiokas. Ji nedidelė, su vienu bokštu fasade, zakristija ir apšildoma koplyčia. 1940–1941 m. Santaikos parapijiečiai toliau statė bažnyčios sienas, rūpinosi gauti plytų, cemento, kitų statybinių medžiagų. Tačiau šiuos darbus sutrukdė Antrojo pasaulinio karo įvykiai. 1944 m. sudegė klebonija. Nebaigtą mūrinę bažnyčią atėmė sovietų valdžia ir pavertė sandėliu.
Parapija po karo suremontavo medinę laikinąją bažnytėlę, šiek tiek pagražino jos priekinę dalį, pristatė porą mažų bokštelių ant šelmens, frontone įstatė pusapskritį langą. Tokia bažnyčia matoma ir šiandien. Laikinajai bažnyčiai tapus nuolatine, buvo pertvarkytas jos vidus – stačiakampė vidaus erdvė suskaidyta į tris navas (šoninės mažesnės už viduriniąją). Taip pat sukurti mediniai drožinėti altoriai su skulptūromis. Tačiau bažnyčioje taip ir nebuvo įrengti klauptai, iki šiol čia stovi kėdės.
Lietuvai atgavus nepriklausomybę, parapija galėjo vėl atsiimti nuniokotą mūrinį pastatą, bet pastaruoju metu sumažėjus žmonių nedidelėje parapijoje, pasilikta prie senosios medinės bažnyčios.
Architektūra
Bažnyčia tradicinio gyvenamojo namo formos, stačiakampio plano, su 2 bokšteliais. Šventoriaus tvora medinių statinių. Jame stovi nedidelė, unikalių formų medinė varpinė.
Toba (Indonezija)
Tobos ežeras  – kalderinis ežeras Indonezijoje, Sumatros saloje, šiaurinėje Barisano kalnų dalyje, Šiaurės Sumatros provincijoje. Ilgis apie 100 km, plotis apie 34 km. Iškilęs į 911 m aukštį virš jūros lygio. Tai didžiausias vulkaninės kilmės ežeras pasaulyje. thumb|left|Palydovinė nuotrauka
Šis ežeras susiformavo milžiniško senovinio Tobos ugnikalnio kalderoje (išsiveržė prieš 75 tūkst. metų). Toba buvo labai galingas superugnikalnis, ir jo išsiveržimas smarkiai pakeitė Žemės klimatą. Išsiveržimas buvo pats galingiausias per paskutiniuosius 25 milijonus metų. Nors būdamas Indonezijoje, ugnikalnis visą dabartinę Indiją padengė apie 15 cm pelenų sluoksniu (kai kur šis sluoksnis siekia iki 6 metrų). Ugnikalnis turėjo išmesti daug sieros, kylant rūgščiojo lietaus liūtims. Iš viso buvo išmesta apie 2800 km³ medžiagos – tūkstančius kartų daugiau nei net ir galingo įprastinio ugnikalnio išsiveržimo metu. Iš jų 800 km³ buvo vėjo į vakarų pusę nupūsti pelenai.
Tobos ežere yra 640 km² ploto Samosiro sala. Aplink ežerą gyvena batakų tautos žmonės.
486 m.
486 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kazimierz Ławrynowicz
Kazimiež Lavrinovič (1941 m. kovo 21 d. Adutiškyje, Lietuvos TSR – 2002 m. vasario 20 d. Kaliningrade, Rusija) – mokslininkas, profesorius, visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė 1941 m. kovo 21 d., tėvas buvo vietos lenkų Marijos Pilsudskos mokyklos mokytojas ir direktorius, 1942 m. sušaudytas lietuvių policijos. 1950 m. išvyko į Karaliaučiaus kraštą. 1958 m. baigė Znamensko mokyklą. 1959-1964 m. studijavo mechaniką Leningrado universitete. Po studijų dirbo matematikos ir mechanikos institute. 1970 m. grįžo į Kaliningradą ir pradėjo dirbti matematikos-fizikos fakultete. 1972 m. tapo mokslų daktaru. Domėjosi Rytų Prūsijos istorija, dirbo Rusijos-Vokietijos komitete, kuris rengė Karaliaučiaus universiteto 450 metų jubiliejaus minėjimą. Kartu su broliu Kleofas Ławrynowicz 1995 m. pradėjo leisti laikraštį lenkų kalba Głos znad Pregoły. Mirė 2002 m. vasario 20 d. Kaliningrade.
Ivan Pelizzoli
Ivanas Pelicolis (g. 1980 m. lapkričio 18 d.) – Italijos futbolininkas, vartininkas.
Karjera
Kitados atstovavo Italijos jaunimo rinktinei bei nacionalinei rinktinei.
2000 m. debiutavo Serie A kaip vienas perspektyviausių vartininkų.
Netrukus perėjo į AS Roma. 2005 m. perėjo į silpnesnę „Redžinos“.
Nuo 2007 m. žaidė Rusijoje. Netrukus grįžo į Italiją.
Karjera rinktinėje
2004 m. olimpinėse žaidynėse su Italijos olimpine rinktine laimėjo bronzą.
Nugriebtas pienas
Nugriebtas pienas (D.Brit. ir Kan., JAV ir Austral. ; ) – pienas, iš kurio pašalinti visi pieno riebalai. Pagal Lietuvos techninius reikalavimus nugriebtame piene riebalų kiekis neturi viršyti 0,5%. Pienas, iš kurio pašalinta tik pusė riebalų, vadinamas pusiau nugriebtas pienas.
Anksčiau nugriebtas pienas plačiai buvo naudojamas kiaulėms penėti, nes jis turi visų augimui reikalingų baltymų. Lietuvoje nugriebtas pienas naudotas veršiams girdyti.
Nugriebtas pienas JAV populiaresnis, negu D. Britanijoje.
Nugriebtas pienas (neturintis riebalų) praktiškai visiškai neturi vitamino A, kadangi šis tirpus ne vandenyje, o riebaluose. Pusiau nugriebtas pienas turi tik apie pusę įprasto vitamino A kiekio.
Kadangi nugriebtas pienas praktiškai visai neturi riebalų, kai kurie mitybos specialistai rekomenduoja jį vartoti žmonėms, metantiems svorį ar norintiems jį suvaldyti. Kiti nugriebtą pieną laiko mažiau sveiku nei nenugriebtą pieną, abejoja ar pieno riebalai turi didelės įtakos svorio priaugimui.
D. Britanijoje skiriamos tokios pieno rūšys:
JAV skiriamos pieno rūšys:
Lietuvoje skiriamos tokios paliesinto pieno rūšys:
Tremtiniai
Tremtiniais vadinama:
Kraštai (Zarasai)
Kraštai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Jasų.
Tetanžas
Tetanžas – miestas pietvakarių Liuksemburge, piečiau Kelio. Yra bažnyčia.
Danijos futbolo varžybos 1995–1996 m.
Danijos futbolo varžybos 1995–1996 m.
Mažučiai (Pakruojis)
Mažučiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybės šiaurėje, 3 km į šiaurę nuo Grikpėdžių. Kaimu prateka Viršytis.
Silezija
thumb|250px|Aukštutinės Silezijos žemėlapis prieš Antrąjį pasaulinį karą Silezija (szl. Ślůnsk,, , ) – regionas Vidurio Europoje, esantis Lenkijos pietvakariuose ir Čekijos šiaurėje. Aukštutinė Silezija (pietų Lenkijoje) yra svarbus pramoninis regionas. Pagrindiniai regiono miestai: Bytomas, Glivicai, Katovicai, Legnica, Opolė, Valbžychas, Vroclavas.
Silezijos kunigaikštystės
Nuo VI a. čia gyveno slavai. Spėjama, kad pirmieji iš jų apsigyveno baltieji kroatai, kurių dalis vėliau migravo į pietus, tapdami kroatų protėviais. Iki X a. teritorija buvo valdoma Didžiosios Moravijos, Bohemijos. Vėliau inkorporuota į Lenkijos karalystę.
Nuo XII a. prasidėjo regiono skaidymasis, kurio metu susikūrė daugybė smulkių kunigaikštysčių:
Čekijos karūnos žemė
1335 m. regionas prijungtas prie Čekijos karalystės, vėliau tapusios Habsburgų monarchijos dalimi.
Vokietijos dalis
1742 m. Sileziją po Silezijos karų užkariavo Prūsija ir jos valdymą įtvirtino Hubertusburgo sutartimi. Po 1871 m. tapo suvienytosios Vokietijos dalimi.
Padalinimas
Po Pirmojo pasaulinio karo, pagal Versalio taikos sutartį Sileziją pasidalijo Vokietija, Lenkija ir Čekoslovakija. Šias dalybas lydėjo neramumai, lenkų sukilimai ir kiti konfliktai, dalyje Silezijos surengtas plebiscitas. Po Miuncheno suokalbio 1938 m. didžioji dalis čekoslovakiškos Silezijos prijungta prie Vokietijos. Lenkiškoji Silezija taip pat buvo okupuota vokiečių (1939–1945 m.), tačiau po Antrojo pasaulinio karo Lenkijai atiteko didžioji vokiškosios Silezijos dalis.
Kaliazinas
Kaliazinas  – miestas Rusijoje, Tverės srityje, 162 km nuo Tverės. Miestas išsidėstęs dešiniajame Volgos krante, prie Ugličiaus tvenkinio. Geležinkelio stotis. Avalynės, siuvimo, maisto, mašinų gamybos pramonė. Veikia krašto muziejus.
Istorija
thumb|left|200px|Nikolajaus soboro varpinė Minimas nuo XII a., kaip sloboda, gyvenvietė atleista nuo mokesčių. Miesto svarba išaugo XV a., priešingame krante įkūrus Makarevo vienuolyną. Rugpjūčio 19 d. prie Kaliazino švedų ir rusų pajėgos sumušė etmono Jono Petro Sapiegos dalinius.
Miestu Kaliazinas tapo 1775 m. 1940 m. vienuolynas ir didžioji senamiesčio dalis užtvindyta pastačius Ugličiaus HE.
Vietovardis aiškinamas tarminiais žodžiais каляга ('purvinumas'), калика ('purvas, nešvara'), калега ('tinklas'). Galbūt vietovardis galėjo kilti iš kurio šių žodžių padaryto asmenvardžio.
Leipalingio ežeras
Leipalingio ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, Leipalingio šiauriniame pakraštyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,35 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 116,8 m. Krantai žemi, apaugę medžiais ir krūmynais. Ežeras labai užžėlęs vandens augalija. Rytuose išteka upeliukas link Simaniškės upelio (Seiros intakas). Pietinėje pakrantėje yra buvusio Leipalingio dvaro sodyba.
Paryžiaus sutartis
Paryžiaus sutartis – 1951 m. balandžio 18 d. 6 valstybių pasirašyta sutartis, kuria įsteigta Europos anglių ir plieno bendrija. Ši bendrija vėliau tapo Europos Sąjungos dalimi.
1952 m. liepos 23 d. Paryžiaus sutartis įsigaliojo 50 metų laikotarpiui. Sutartį pasirašė Belgija, Nyderlandai, Liuksemburgas, Italija, Prancūzija ir Vakarų Vokietija. Sutartis baigė galioti 2002 m.
Sutarties tikslas
Sutarties tikslas – tarpusavio priklausomybė anglių ir plieno pramonės srityje, kad nė viena šalis nebegalėtų mobilizuoti ginkluotųjų pajėgų kitoms apie tai nežinant. Tai sumažino po Antrojo pasaulinio karo tvyrojusį nepasitikėjimą ir įtampą.
Sąsaja su Europos Sąjunga
Šioje sutartyje, kuria įsteigta Vyriausioji valdyba, Bendroji asamblėja, Specialioji ministrų taryba ir Teisingumo Teismas, glūdi dabartinės Europos Sąjungos institucinės sistemos ištakos.
Pilsėdai
Pilsėdai arba Dubrovka (, nuo 1907 m. Pilzen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dolgorukovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas Pilsēdai prūsiškos kilmės. 1423 m. minimi Pilsedyn. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. Didžiųjų Deksių valsčiaus kaimas. 1910 m. buvo 79 gyventojai. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Mažųjų Deksių. 1945–1946 m. Ylavos pavieto (Powiat górowo iławeckie, Lenkija), 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Orechovo apylinkės kaimas. 1946 m. sujungti Pilsėdai, Gerkai ir Klausėnai, kaimas pavadintas Dubrovka.
Sartininkų šv. Jurgio bažnyčia
'''Sartininkų šv. Jurgio bažnyčia''' – katalikų bažnyčia, stovinti Sartininkų kaime, Tauragės rajone, šalia parapijos kapinių, 14 km į šiaurę nuo Pagėgių, Sartės (Kamonos kairiojo intako) kairiajame krante. Liaudies architektūros formų. miniatiūra|160px|left|Interjeras
Istorija
Bažnyčiai 1786 m. paskirtas valakas žemės. 1787 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Buvo Vainuto, vėliau – Žygaičių parapijos filija. 1805 m. veikė parapinė mokykla. 1912 m. įkurta parapija.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, kryžminio plano, su bokšteliu. Joje yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra medinė varpinė, Kryžiaus kelio stotys (10 skulptūrinių grupių), čia palaidotas Sartininkų klebonas Alfonsas Škikūnas (1911–1981 m.).
Jaroslav Seifert
Jaroslav Seifert (1901 m. rugsėjo 23 d. – 1986 m. sausio 10 d.) – čekų rašytojas, poetas ir žurnalistas, laimėjęs Nobelio literatūros premiją 1984 m.
Biografija
Jaroslav Seifert gimė tuometinės Austrijoje-Vengrijoje Prahos priemiestyje Žižkove, o pirmas poezijos rinkinys buvo išleistas 1921 m. Jis buvo komunistų partijos narys, įvairių komunistinių laikraščių (Rovnost, Srsatec ir Reflektor) redaktorius, komunistų spaustuvės darbuotojas.
XX a. trečiame dešimtmetyje jis buvo laikomas svarbiausiu Čekoslovakijos meno avangardo atstovu. Jaroslav Seifert buvo vienas iš žurnalo Devětsil įkūrėjų. 1929 m. kovą jis ir kiti šeši svarbūs komunistai paliko Čekoslovakijos Komunistų partiją dėl stiprėjančių bolševikinių tendencijų joje. Kitus du dešimtmečius jis dirbo socialdemokratų ir profsąjungų spaudoje žurnalistu.
1949 m. Jaroslav Seifert atsidėjo tik literatūrai. Jo poezija pelnė prizus 1936, 1955 ir 1968 m., o 1967 m. jis buvo paskelbtas tautos menininku. Jis buvo Čekoslovakijos rašytojų sąjungos pirmininku (1968–1970 m.). 1977 m. protestuodamas prieš režimo represijas, Jaroslav Seifert su kitais pasirašė Chartiją 77.
1984 m. Jaroslav Seifert laimėjo Nobelio literatūros premiją, bet dėl blogos sveikatos nedalyvavo premijos įteikimo ceremonijoje, tad jo vardu premiją atsiėmė duktė. Nors tai buvo svarbus įvykis, valstybės kontroliuojama žiniasklaida apie tai užsiminė lakoniškai. Jis mirė 1986 m. ir buvo palaidotas Kralupy nad Vltavou, iš kur kilę seneliai iš motinos pusės, kapinėse. Jo laidotuvėse dalyvavo daug slaptosios policijos atstovų.
Nunčiakas
thumb|right|250px|Įvairūs nunčiakai Nunčiakas – dvisekcė lazda, tradicinis Kinijos ir Okinavos ginklas. Jis sudarytas iš dviejų trumpų lazdų, sujungtų junge iš virvės ar grandinės. Egzistuoja panašus trisekcės lazdos pavidalo ginklas sansetsukonu.
Juodasis vėžlys
Juodasis vėžlys, tiksliau Juodasis kovotojas arba Siuanvu (kin.: 玄武 Xuánwǔ,, , ) – kinų ir Rytų Azijos mitologijoje – vienas keturių pasaulio globėjų (四象 Sì Xiàng). Jam priskiriama šiaurė ir žiema. Vaizduojamas kaip juodas vėžlys, aplink kurį apsivijusi gyvatė.
Kilmė
thumb|150px|left|Juodasis kovotojas Kaip ir kiti pasaulio globėjai, jis kilo iš penkių elementų filosofijos. Vėžlys ir gyvatė simbolizavo ilgalaikiškumą. Vėlesnė taoistų legenda pasakojo, kad juodasis vėžlys buvo princas, kuris pasiekė nemirtingumo. XVI a. romane Kelionė į vakarus Juodasis karys vaizduojamas kaip šiaurės karalius, kuriam tarnauja du generolai – vėžlys ir gyvatė.
Nunčiakas
Sandara
Seniau medieną, skirtą nunčiakams, keleriems metams užkasdavo pelkėje, kad beorėje rūgštingoje aplinkoje mediena sukietėtų. Jungę dažnai darydavo iš ašutų. Sekcijas rūpestingai šveisdavo smėliu ir persunkdavo aliejumi. Dabar sekcijas dažnai lakuoja ar dažo, kad gražiau atrodytų. Tačiau taip apdorotas sekcijas sunkiau išlaikyti, tokį nunčiaką kur kas sunkiau valdyti.
Juodasis vėžlys
Simbolika
Kinų astronomijoje Juodasis vėžlys globoja 7 „stotis“ šiauriniame dangaus skliaute. Tai yra: Samtis (斗 Dǒu), Jautis (牛 Niú), Mergelė (女 Nǚ), Tuštuma (虛 Xū), Kraigas (危 Wēi), Stovykla (室 Shì), Siena (壁 Bì).
Tradicinėje kosmologijoje ir fengšui Juodąjį vėžlį dažnai simbolizuoja kalnas, todėl statant miestus ar kuriant ankstyvuosius sodus buvo stengiamasi, kad šiaurė būtų apsaugota kalvos ar kalno.
Nunčiakas
Sandara
Šiuolaikinių nunčiakų sekcijas dažnai daro iš įvairių nemedinių medžiagų – metalo, plastiko, stiklaplastikio, paviršių dažnai padengia putplasčio sluoksniu, siekiant apsaugoti nuo susižalojimo. Junges dažnai daro iš nailoninės virvės ar metalinės grandinės ant sukios jungties.
Okinaviški nunčiakai
Okinavos nunčiakų sekcijos paprastai lygios, trumpos (rekomenduojamas ilgis – savininko dilbio ilgio), todėl jie labiau pritaikyti nešiotis slapta. Sekcijų skerspjūvis dažniausiai aštuonbriaunis. Jungės ilgis lygus savininko delno pločiui.
Kilmė
Nunčiakai yra kilę iš spragilų ryžiams kulti. Spėjama, kad jie atsirado Kinijoje, o Okinavoje buvo modifikuoti. Nunčiakai buvo sukurti kaip valstiečių ginklas, kadangi jiems buvo draudžiama naudoti ginklus su ašmenimis ir antgaliais.
Naudojimas
Nunčiako naudojamo technika sudėtinga, tai būdinga visiems lankstiems ginklams (pvz., blokštams, kovos spragilams, kusarigamoms). Kautynėse sukant nunčiaką ir keičiant laikančią ranką sudaromas dengiantis diskas. Besisukančia sekcija patogu atakuoti.