cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indoeuropiečių prokalbė
Vidurinė rūšis
Vidurinės rūšies galūnės buvo jungiamos prie atitinkamų veikiamosios rūšies laikų ir nuosakų kamienų (žr. aukščiau). Kaip minėta, perfektas bent ankstesniu laikotarpiu nevartotas su vidurine rūšimi. Toliau pateikiamas D. Rindžo nurodytas veiksmažodžio *bʰér- 'nešti' (plg. ) pagrindinių laikų ir nuosakų asmenavimas vidurinėje rūšyje:
Neasmenuojamosios veiksmažodžio formos
Indoeuropiečių prokalbėje tikriausiai nebuvo bendraties, bet jau turėti dalyviai. Be to, ide. galėjo būti sudaromi veiksmažodiniai daiktavardžiai, o iš įvairių jų formų dukterinėse kalbose susidarė bendratis, sakykime, baltų (*-ti, *-tey, *-tēy), slavų (*-ti) ir tocharų (*-tsi) kalbose bendratis tikriausiai kilusi iš veiksmažodinių daiktavardžių naudininko arba vietininko: balt. prok. *mirtey 'mirčiai', *mirtēy 'mirtyje'. Daugumoje indoeuropiečių kalbų vartojamas siekinys su baigmenimi *-tum kilęs iš veiksmažodinių daiktavardžių galininko, plg. balt. prok. *leytun < ide. *leytum 'lietų, lijimą'.
Esamojo laiko ir aoristo veikiamosios rūšies dalyviai buvo sudaromi su priesaga *-nt-, jungiama prie atitinkamo laiko kamieno: es. l. *ǵíǵṇh₁ont- 'gaminąs', aor. *ǵṇh₁ont- 'pagaminęs'. Veikiamosios rūšies perfekto dalyviai turėjo priesagą *-wōs- ~ *-wos- ~ *-us-: *ǵeǵṇh₁wos- 'tas, kuris yra gaminęs'. Veikiamosios rūšies vyriškosios ir bevardės giminės dalyviai, matyt, buvo linksniuojami kaip priebalsinio kamieno daiktavardžiai, moteriškosios – kaip ih₂ ~ yeh₂ kamieno. Vidurinės rūšies dalyviai turėjo priesagą *-mHno-, kur vyr. ir bev. g. linksniuota pagal o kamieną, moteriškoji – pagal eh₂. Kai kuriose kalbose veiksmažodiniai būdvardžiai tapo dalyviais, turinčiais priesagas *-mo-, *-no- ir *-to-. Baltų kalbose veiksmažodinių būdvardžių priesagos *-mo- ir *-to- buvo pasitelktos neveikiamųjų dalyvių darybai, veikiamosios rūšies dalyvių priesagą *-nt- tęsia esamojo ir būsimojo laikų veik. r. dalyviai, o perfekto dalyvių priesagą *-us- – būtojo laiko veik. r. dalyviai (daugiau apie dalyvių kaitybą žr. straipsnyje „Baltų prokalbė“).
Nekaitomosios kalbos dalys
Ne visi skaitvardžiai buvo kaitomi, tačiau prie iš viso nekaitomų žodžių jie nepriskirtini. Indoeuropiečių prokalbėje tikriausiai nebuvo vieningo prieveiksmių iš būdvardžių ir daiktavardžių darybos būdo ir prieveiksmių paskirtį atlikdavo šių dviejų linksniuojamųjų kalbos dalių bei įvardžių linksnių formos, pavyzdžiui, vyr. g. įvardžio galininkas *kʷom 'kada'.
Žodžių daryba
Indoeuropiečių prokalbėje būta dūrinių, pavyzdžiui, kaip  – jie kilo iš žodžių junginių („kraujo žolė“). Buvo paplitę sudurtiniai asmenvardžiai, plg. 'ginąs tautą', (Archelaos) 'valdąs tautą',  'verčiąs priešus drebėti',  (Bronislav) 'ginąs šlovę',  'garsi kova'.
Priešdėlių prokalbėje iš viso nebuvo, taigi žodžių daryba grindžiama priesagomis. Keletas iš jų:
Sintaksė
Nors dauguma indoeuropiečių kalbų yra nominatyvinės ir būtent nominatyvinė kalbos sandara rekonstruojama indoeuropiečių prokalbei, grįsdamasis tam tikrais kalbų duomenimis 1901 m. Ch. Ulenbekas pateikė prielaidą, kad indoeuropiečių prokalbėje ankstesniu laikotarpiu vietoj nominatyvinių konstrukcijų buvo vartojamos ergatyvinės. Pasak kitos hipotezės, pasiūlytos G. Klimovo, iki nominatyvinės struktūros turėjusi būti aktyvinė.
Žodžių tvarka sakinyje buvusi laisva, pagrindinis sakinio dalių eiliškumas – SOV (veiksnys – papildinys – tarinys, kaip ). Kaip rodo tipologiniai tyrimai, kalboms su tokia žodžių tvarka būdinga pažyminys prieš pažymimąjį žodį, dažnesnė priesaginė, o ne priešdėlinė žodžių daryba, o vietoj galūnių – savybinės priesagos. Visi šie reiškiniai atsispindi ide.
Ide. galiojo Vakernagelio dėsnis, pasak kurio bekirtės dalelytės ir kiti klitikai sakinyje atsidurdavo antroje vietoje.
Būdvardžiai buvo derinami su daiktavardžiais gimine, skaičiumi ir linksniu. Buvo derinamas veiksnio ir tarinio skaičius bei asmuo, tačiau kuopiniai daiktavardžiai (kolektyvai) eidavo su veiksmažodžio vienaskaita.
Žodynas
Rekonstruotas indoeuropiečių prokalbės žodyno sluoksnis teikia vertingų duomenų apie senųjų indoeuropiečių gyvenimą ir religiją. Įvairiais apskaičiavimais, indoeuropiečiai vartojo nuo 15–20 iki 40 tūkstančių žodžių. Šiuo metu rekonstruota apie 1200 (ne tiek patikimai – dar 500) indoeuropiečių prokalbės žodžių šaknų.
Ide. turėta sudėtinga, išplėtota giminystės ryšių pavadinimų sistema. Be kitų, vartoti žodžiai: senelis (*h₂euh₂os), močiutė (*Han-), tėvas (*ph₂tḗr), tėtis (*átta), motina (*méh₂tēr), sūnus (*suHnús), duktė (*dʰugh₂tḗr), brolis (*bʰréh₂tēr), sesuo (*swésōr), vaikaitis, nepuotis (*népōt), sūnėnas, dėdė iš tėvo pusės (*ptruᵘ̯io- ), avynas (dėdė iš motinos pusės; *h₂ewh₂yos). Vartoti ir kai kurie giminaičių iš vyro pusės pavadinimai: marti (*snusós), šẽšuras (vyro tėvas; *sweḱuros), anyta (*sweḱruH-), dieveris (*deh₂iwēr), žentas (*ǵ(e)mHōr), vyro sesuo (*ǵelh₂-ou), jentė, -ers (vyro brolio žmona; *i(e)nh₂ter-). Kadangi nežinoma giminystės ryšių iš žmonos pusės, manoma, kad po vedybų moterys apsigyvendavo vyro šeimoje, taip pat galėjęs būti nuotakų grobimo paprotys.
Į indoeuropiečių valgiaraštį įėjo: mėsa (*mē(m)s), druska (*séh₂-(e)l-), pienas (*h₂melǵ-, plg. ), iš jo gamino sviestą ir sūrį, medus (*melit) ir jo gėrimas midus (*medʰu), vynas (*w(e)ih₁-on-) ir tikriausiai gilės (*gʷlh₂-(e)n-). Iš žuvų (*dʰǵʰuH-) jiems buvo žinomos lašišos, upėtakiai, karpiai, upiniai unguriai ir galbūt šamai. Indoeuropiečiai valgė obluolius (*h₂ébl̥, *h₂ebōl). thumb|right|Ratas su stipinais [[Iranas|Irano muziejuje Teherane. Priskiriama II tūkstantmečiui pr. m. e.]] Indoeuropiečiai laikė tokius naminius gyvūnus: karves (*gʷeh₃us), kiaules (*suHs), avis (*h₂ówis), ožkas (*diks), arklius (*h₁éḱwos), žąsis (*ǵʰans), šunis (*ḱ(u)wṓn). Drabužiai buvo siuvami iš avių ir ožkų vilnos. Indoeuropiečiai nelaikė vištų, triušių ir asilų. Naudotasi arklu (*h₂erh₃-trom).
Turėti šie didesnių žvėrių pavadinimai: vilkas (*wĺ̥kʷos), lapė (*wl(o)p-), lokys (*h₂ŕ̥tḱos), lūšis (*luḱ-), bebras (*bʰébʰrus), ūdra (*udros), kiškis (*ḱasos), elnias (*h₁elh₁ḗn), briedis (*h₁ólḱis) ir tauras (*touros).
Ide. rekonstruojami tokie medžių pavadinimai: beržas (*bʰerHǵos), klevas (*h₂ēkṛ), kukmedis (*h₁eiwos, plg. ; *taksos), alksnis (*h₂eliso-), gluosnis (*weit-, plg. 'žilvitis; vytelė') ir kiti.
Dėl kilmės diskutuojama, tačiau galėjo būti šiek tiek skolinių iš kitų kalbų, pavyzdžiui, *dʰoHnéh₂ 'duona', *Handʰ 'maistinis augalas', *gʰeid 'ėriukas'.
Indoeuropiečių prokalbė popkultūroje
2012 m. fantastiniame filme „Prometėjas“ androidas Deividas kosminėje kelionėje studijuoja senovines kalbas ir į aukštos nežemiškos civilizacijos atstovą kreipiasi indoeuropiečių prokalbe. Be to, Deividui žiūrint vaizdinę paskaitą apie indoeuropeistiką, skamba A. Šleicherio indoeuropiečių prokalbe sukurta pasakėčia.
Akompanuojant Londono Karališkajam filharmonijos orkestrui, indoeuropiečių prokalbe atliekama kompozicija „Vandens preliudija“ – pirmasis iš trijų albumo „Jūrą talpinęs lašas“ takelių. Šios kompozicijos premjera įvyko Karnegio koncertų rūmuose Niujorke 2014 m. balandžio 13 d., kūrinio autorius – amerikiečių kompozitorius K. Tinas.
2016 m. vasario 23 d. išleistame kompiuteriniame žaidime „Far Cry Primal“, kur veiksmas rutuliojasi akmens amžiuje, dialogai sukurti „primityvia kalba“, jos pagrindas – indoeuropiečių prokalbė.
Maldeniai (Telšiai)
Maldeniai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Tryškių.
Mielagėnų pagrindinė mokykla
Ignalinos rajono Mielagėnų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ignalinos raj., Mielagėnuose, Mokyklos g. 22, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190240551, steigėjas Ignalinos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Vidiškių gimnazijos skyrius.
Istorija
Mokykla Mielagėnuose nuolat veikia nuo 1893 m., nors anksčiaus manyta, kad 1895 m. Iki 1915 m. tai buvo pradinė mokykla, kurioje buvo dėstoma rusų kalba. Pirmojo pasaulinio karo metais mokykla kurį laiką nedirbo, nes mokyklos pastate buvo įsikūrę vokiečių kareiviai. Po karo neilgai buvo mokoma lietuviškai, 1921–1939 m. tai buvo pradinė lenkų dėstomąją kalba mokykla. Po to trumpai buvo dėstoma baltarusiškai, o nuo 1941 m. lietuviškai. 1944 m. mokykla tapo progimnazija, 1948 m. įsteigta vidurinė mokykla. 1951 m. mokyklą baigė pirmoji abiturientų laida.
1983 m. pastačius mūrinį priestatą, mokykla išsiplėtė, išgražėjo, bet, mažėjant mokunių, 2001 m. Mielagėnų vidurinė mokykla pertvarkyta į pagrindinę. Nuo 2003 m. rugsėjo 1 d. mokyklai priskirti Bernotų ir Rubelninkų skyriai. 2004 m. pavasarį prie mokyklos iškastas baseinas, pasodinta rausvažiedžių lelijų. 2009 m. mokykla prijungta prie Vidiškių gimnazijos kaip skyrius.
Mokiniai
Mielagėnų vidurinė mokykla išleido 51 abiturientų laidą, daugiau kaip 1100 moksleivių gavo brandos atestatus. Tarp jų:
Togo herbas
Togo herbas – Togo valstybės simbolis, priimtas 1962 m. kovo 14 d.
Herbo aprašas
Herbo skydas apvalus su 16 į šonus styrančių spindulių. Laukas auksinis, skyde raudonos raidės RT ( santrumpa). Iš už skydo kyšo dvi Togo vėliavos, kurių laisvieji kraštai nukreipti į šonus. Virš skydo geltona juosta su devizu 'Vienybė, taika, solidarumas' (senesnis devizas buvo  'Darbas, laisvė, tėvynė').
Skydo šonuose du piestu stovintys raudoni liūtai auksiniais karčiais. Skydas yra tarp liūtų pakaušių taip, kad skydo centras yra tame pačiame aukštyje kaip ir liūtų akys. Liūtai letenose laiko raudonus lankus ir po raudoną strėlę.
Siberuto nacionalinis parkas
Siberuto nacionalinis parkas – saugoma gamtos teritorija Indonezijoje, Vakarų Sumatros provincijoje, Mentavajaus salyno Siberuto saloje. Parkas įsikūręs ekvatorinėse džiunglėse, kuriose gyvena endeminiai gyvūnai (kloso gibonas, simakobas, mentavajaus langūras, mentavajaus makaka). Yra apie 900 induotinių augalų ir 31 žinduolių rūšis.
Walter Hilpert
Biografija
Gimė 1908 m. balandžio 12 d. Plaškiuose. Baigęs studijas dirbo Karaliaučiaus radijo stotyje. II pasaulinio karo metu dirbo karinėse radijo stotyse. Po karo pradėjo dirbti Hamburgo radijo stotyje, kiek vėliau Vokietijos šiaurės rytų radijuje ir televizijoje. 1955 m. tapo pirmuoju NDR televizijos direktoriumi, kuriuo išbuvo iki 1961 metų. Nuo 1957 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 d. buvo televizijos ARD direktoriumi. Mirė 1962 m. liepos 10 d. Hamburge.
Karališkiai
Karališkiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Kidulių, prie kelių ir. Yra kreidos mergelio telkinys. Pro kaimą teka Višiupiškė, rytuose dunkso Papiškių miškas.
Kliedmis
Keletą rūšių naudojama liaudies medicinoje Indijoje ir Afrikoje.
Karališkiai
Istorija
Karališkiuose rastas akmeninis kirvis siaurėjančia pentimi (saugomas Kauno istorijos muziejuje).
Karališkiai (reikšmės)
Karališkiais yra vadinami kaimai:
Kliedmis
Gentyje yra apie 370 rūšių.
Karališkiai
Istorija
XIX a. Karališkių kaimas priklausė Kidulių valsčiui, Kaimelio parapijai (prieš tai – Sudargo parapijai).
Kliedmis
Rūšys
ir kt. thumb|left|210px|[[Combretum collinum]]
Ašarinis (ežeras Seinų vls.)
Ašarinis  – rininis ežeras šiaurės Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Seinų valsčiuje. Ežero pavadinimas siejamas ne su žodžiu ašara, bet su tarmiškai ištartu žodžiu ešerinis. Šiuo pavadinimu ežeras minimas ir 1880–1902 m. išleistame Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne.
Tyvuliuoja prie kelio Beržalapiai–Berznykas. Vandens paviršiaus altitudė – 127.7 m v. j. l. Pietinė jo dalis įeina į Augustavo girią. Didž. plotis – 235 m, didž. ilgis – 1000 m. Ežere gerai veisiasi ešeriai.
2007 m. vasario 18 d. Bagdado sprogimai
2007 m. vasario 18 d. Bagdado sprogimai yra planuotas teroristinis išpuolis prieš civilius, kuomet Irako sostinėje Bagdade, Bagdad el Džadido kvartale, kuriame didžiąją gyventojų dalį sudaro šiitai, sprogo trys automobiliai. Jie buvo pastatyti per 100 metrų vienas nuo kito, į orą jie išlėkė kelių sekundžių intervalu. Nukentėjo ne tik žmonės, bet ir netoli įsikūrusios parduotuvės.
Išpuolio aukų skaičius buvo vienas didžiausių per Irako karo istoriją: 63 žmonės žuvo, 128 buvo sužeisti.
La Nación
La Nación ('Tauta') – Paragvajaus konservatyvių pažiūrų dienraštis iš Fernando de la Moros. Įkurtas 1995 m.
2015 m. dienraštį nusipirko leidybinė grupė Grupo Cartes.
thumb|200px|left|„La Nación“ 2005 m. numeris
Sen Pjeras (Martinika)
Sen Pjeras  – miestas Martinikoje (Prancūzijos užjūrio valda), salos vakarinėje pakrantėje, Pelė ugnikalnio papėdėje (už 8 km). Apskrities centras. Veikia katalikų katedra, vulkanologijos muziejus, Polio Gogeno namas–muziejus, miesto teatro liekanos. Verčiamasi daugiausia turizmu.
Istorija
Sen Pjerą 1635 m. įkūrė prancūzų keliautojas Pierre Belain d’Esnambuc. Tai buvo pirmoji nuolatinė prancūzų kolonija Martinikoje. 1763 m. netolimame Le Trua Ile miestelyje gimė būsimoji Napoleono žmona Žozefina Bogarnje. 1780 m. uragano metu beveik 8 m aukščio bangos miestą sunaikino. Vėliau jis atkurtas, suklestėjo kaip svarbus uostas, pro kurį gabentas cukrus. Atidaryta pirmoji saloje romo varykla. Veikė botanikos sodas, teatras, įrengta daug vilų. Sen Pjeras buvo Martinikos administracinis centras, dar vadintas „Karibų Paryžiumi“.
1902 m. gegužės 8 d. Sen Pjeras buvo sunaikintas Pelė ugnikalnio išsiveržimo (piroklastų srauto). Žuvo ~30 tūkst. žmonių, žinomi tik 2 išsigelbėję asmenys (batsiuvys ir nusikaltėlis). Sen Pjeras po išsiveržimo neatsigavo, Martinikoje iškilo For de Fransas.
Kvecių senosios kapinės
Kvecių senosios kapinės, vadinamos Senkapiais, Maro kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24477, senas registro kodas - L846) – neveikiančios kapinės pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kvecių kaime (Kretingos seniūnija), 0,2 km į pietus nuo kelio Kretingsodis–Kiauleikiai. thumb|left|250px|Maro kapelių koplytėlė ir kryžiai
Kapinės
Įrengtos Kvecių kapinyno pietiniame pakraštyje, aukštumos šlaite. Netaisyklingo ovalo plano, pailgos šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 46 m ilgio, 38 m pločio, apjuostos žemių pylimo ir griovio, kuris vietomis užslinkęs. Palei pakraštį auga aukštos pušys.
Kapinės neveikiančios, laidojimo žymių nesimato. Šiaurės rytinėje dalyje stovi koplytėlė, o abipus jos – po aukštą kryžių. Juos juosia stačiakampis vielos aptvaras.
Teritorijos plotas – 0,14 ha.
Istorija
Kapinės veikė XVI–XVIII a. Jose laidoti Kvecių kaimo gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pradžioje jose pakasdavo savižudžius, nekrikštytus kūdikius. Vadinamos Maro kapeliais, Senkapiais.
Seniau kapinėse stovėjo kryžius ir koplytėlė, kurie XX a. 7 dešimtmetyje sunyko. Jų vietoje 1990 m. pastatyta nauja koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos skulptūra ir 2 ąžuoliniai kryžiai.
1995 m. kapines žvalgė Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), kartografavo – Valstybinis žemėtvarkos institutas.
Bioalyva
miniatiūra|180px|right|Bioalyva iš kukurūzų atliekų Bioalyva – tai iš biologinės kilmės žaliavų pagaminti tepalai ir alyva, kurių sudėtyje yra ne mažiau kaip 70 % biologinės kilmės medžiagų ir kurie skirti vartoti transporto priemonių (mechanizmų) tepimo ir (ar) hidraulinėse sistemose.
Šios alyvos ir tepalai gaminami iš augalinės ar gyvūninės kilmės riebalinių medžiagų. Bioalyva pakeičia naftos produktus. Gaunama cheminiame reaktoriuje pirolizės būdu iš biomasės naudojant sausąją distiliaciją, esant maždaug 500 °C temperatūrai. Bioalyva yra kietojo kuro sausosios distiliacijos produktų kondensatas, arba degutas. Paprastai jos sudėtyje yra per didelis deguonies kiekis, kad būtų laikoma angliavandeniliu, todėl ji gerokai skiriasi nuo kitų naftos produktų.
Naudojimas
Bioalyva naudojama vietoje skystojo iškastinio kuro, ateityje ši žaliava gali būti panaudota įvairioms biocheminėms medžiagoms ar transporto kurui gaminti, gyvenamųjų rajonų apšildymui arba gamybos technologijų pramonėje ir pakeisti iškastinį kurą,. Bioalyvos naudojimas turi didelį teigiamą poveikį aplinkai, nes elektros energija, pagaminta naudojant bioalyvą, lyginant su iškastiniu kuru, sumažina šiltnamio efektą daugiau kaip 70 %.
Pirmąją pasaulyje pramoninę integruotą techninės bioalyvos gamyklą 2012 m. pradėta statyti Suomijoje. Į objektą investuojama 20 mln. eurų. Bioalyvos gamybos žaliavas sudarys vietinių miškų medienos atliekos ir kita biomasė, kurios pagrindas – mediena.
Vadul lui Vodė
Vadul lui Vodė ( – „Kunigaikščio brasta“) – Moldavijos miestas, Kišiniovo municipijaus Čiokanos sektoriaus dalis.
Vadul lui Vodė yra dešiniajame Dniestro krante, 23 km nuo Kišiniovo. Vadul lui Vodės poilsio zona vaizdingame Dniestro slėnyje yra mėgstama Kišiniovo gyventojų ir aplinkinių gyvenviečių gyventojų. Dniestro krante driekiasi paplūdimiai, poilsio namai, sanatorijos, barai, restoranai, sporto aikštynai.
2007 m. Vadul lui Vodei buvo suteiktas naujas statusas – Moldavijos miestas kurortas.
Istorija
Seniausias žinomas dokumentas, kuriame minima vietovė, datuojamas 1432 m. Gyvenvietė Vadul lui Vodė paminėta 1732 m. dokumente. Ši gyvenvietė minima ir 1774 m. gyventojų surašymo dokumentuose.
Po 1960 m. gyvenvietė imta vystyti kaip kurortas. 1968 m. gavo miesto tipo gyvenvietės statusą. Tarybiniais metais mieste buvo pastytos dvi gelžbetonio gaminių gamyklos.
2005 m. Vadul lui Vodė gavo miesto kurorto vardą.
Miestas dabar
Mieste veikia:
Poilsio zonoje yra apie 100 poilsio bazių, kempingų, vaikų vasaros stovyklų. Netoli miesto yra Dniestro parkas, kurio plotas 584 ha.
Mieste veikia vandens tiekimo kompanijos Apă canal siurblinė, kurioje dirba apie 60 žmonių.
Benedicta Boccoli
Benedikta Bokoli (g. 1966 m. lapkričio 11 d. Minale) – italų aktorė.
Ilgasis (Šilutės r., Juknaičių sen., Šilininkų km.)
left|120px
Hradec Kralovės kraštas
Miestai
Žemiau yra pateikti didžiausi krašto miestai:
Ilgasis (Šilutės r., Juknaičių sen., Šilininkų km.)
Ilgasis – ežeras vakarų Lietuvoje, Šilutės rajone, Juknaičių seniūnijoje, šalia Šilininkų kaimo, apie 10 km į pietvakarius nuo Juknaičių. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 1,05 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 1,7 m. Krantai daugiausia apaugę krūmynais, aplinkui plyti pievos, telkšo keletas senvaginių ežerėlių. Rytuose iš už 30 m esančio Dambos ežero atiteka upelis, į pietus už 0,1 km teka Nemunas. Į šiaurės rytus įsikūręs Šilininkų kaimas.
Benedicta Boccoli
thumb|right|150px|Benedicta Boccoli, Teatro San Babila, [[Milanas, 1998 m.]] thumb|right|150px|Benedicta Boccoli, San Babila aikštė, [[Milanas, 2015 m.]]
Viensėdis
thumb|Viensėdis mažojoj Rusioj 1884 metaisViensėdis (arba viensėdija) – kaimo gyvenvietė, paprastai susidedanti arba kilusi iš vienos sodybos. Nuo vienkiemių, atsiradusių per kaimų skirstymą, skiriasi tuo, kad turi tikrinį vardą (pavadinimą) ir savarankiškos gyvenvietės statusą. Kartais būna ne viena, bet kelios sodybos, nors paprastai viensėdžiais laikomos gyvenvietės, kuriose yra mažiau nei 3 sodybos.
Vadul lui Vodė
Miestas dabar
Mieste yra apie 4,5 tūkst. gyventojų, tačiau vasarų gyventojų padaugėja iki 15 tūkst.
Benedicta Boccoli
Biografija
Gimė Milane 1966 metais. Vaikystėje su šeima persikėlė į Romą.
Viensėdis
Istorija
Dabar viensėdžių mažėja, ypač dėl gyventojų persikėlimo į miestus. 1976 m. buvo apie 2500 viensėdžių, 1986 m. – 1860, 2001 m. – 1731, 2011 m. - 1727. Daug viensėdžių prijungta prie gretimų kaimų.
Aleksandras III (popiežius)
Biografija
Baigė Bolonijos universitetą. Parašė Gracijono bažnytinių įstatymų rinkinio komentarus, teologinį traktatą, pagrįstą P. Abelardo mokymu. 1150 m. spalio mėn. popiežius Eugenijus III jį nominavo kardinolu.
Siekė nepriklausomybės nuo pasaulietinės valdžios. Kai Šventosios Romos imperatoriaus Frydricho I Barbarosos Pavijoje 1160 m. sušauktas Bažnyčios susirinkimas popiežiumi išrinko kardinolą Ottaviano de Monticelli, kuris žinomas kaip antipopiežius Viktoras IV, Aleksandras III pradėjo kovą su antipopiežiais. 1160 m. jis ekskomunikavo patį imperatorių. Tiesa, 1174 m. ar 1177 m. ekskomunika panaikinta.
Digrių koplyčia
Digrių koplyčia – mūrinė koplyčia, esanti Digrių kaime, Kauno rajone. Koplyčia stovi 6 km į šiaurės vakarus nuo Garliavos, 1,5 km į pietus nuo Digrių kaimo kapinių, apie 1 km į rytus nuo kelio. Ji yra Kauno rajono pažintinio turizmo objektas, viena iš lankytinų vietų Alšėnų seniūnijoje.
Aleksandras III (popiežius)
Biografija
Privertė Anglijos karalių Henriką II atšaukti Klarendono nutarimus, ribojančius Bažnyčios laisvę. 1179 m. sušaukė Laterano III susirinkimą, kuriame nutarta, kad popiežiui išrinkti reikia 2/3 kardinolų balsų. Šis nutarimas tebegalioja iki šiol. 1171 m. ar 1181 m. paskelbė, kad kanonizuoti gali tik Šv. Sostas. Ši teisė įsigaliojo 1230-1234 m.
Digrių koplyčia
Digrių kaime yra išlikusieji buvusios Penktadienio (Pėdnyčios) koplyčios fragmentai. Šiuo metu koplyčia stipriai apgriuvusi, neprižiūrima nyksta.
Istorija
Ji pagarsėjo 1863 m. sukilimo metu, kai nuo koplyčios iki Aleksoto tilto buvo surengta patriotinė-religinė procesija, pasipriešinimui prieš Rusijos valdymą. Protestuotojai nešė kryžius, vėliavas, altorėlius, jiems vadovavo trys augustinų kunigai. Ant Aleksoto tilto turėjo susitikti su kita procesija iš miesto pusės, bet carinė valdžia neleido procesijoms susitikti, išardydama perkėlos per Nemuną dalį. Su kunigais, vedusiais procesiją, buvo be gailesčio susidorota.
Koplyčioje pamaldas laikydavo iš Garliavos atvykęs kunigas. XIX a. antroje pusėje prie jos buvo medinė varpinė, įrengti „Kryžiaus keliai“, kurių stotys būdavo apeinamos pirmąjį kiekvieno mėnesio penktadienį. Dėl šios tradicijos koplyčiai prigijo „Pėtnyčių“ vardas.
Paminėta 1865 m. kaip mūrinė, o 1881 m. kad statyta iš plytų, dengta malksnomis, turinti bokštelį, stogas dvišlaitis, dengtas čerpėmis. Okupacijos metais ji buvo sugriauta.
Legenda
1906 m. Jonas Basanavičius, viešėdamas Garliavoje pas vaistininką, knygnešį Kazimierą Aglinską, išgirdo ir užrašė istoriją apie Digrių girios šventąjį uosį. J. Basanavičiaus aprašymas pagrįstas „pasakojimu Lauro Keršio, apie 80 m., čia jau gimusio ir prie [Digrių] koplytėlės užaugusio ir pasenusio sargo“.
Pasipelnymo troškimas, galiausiai sunaikinęs net patį uosį, Garliausko ir kunigų nesutarimai dėl šventojo medžio lėmė tai, kad griūvanti koplyčia yra be šeimininko ir dabar.
Statusas
Koplyčia yra Vilkaviškio vyskupijos teritorijoje. 2017 m. duomenimis, koplyčia iš esmės neturėjo šeimininko, nebuvo įregistruota Nekilnojamojo turto registre. Vyskupija atsisakė Kauno rajono savivaldybės siūlymo perimti šiuos maldos namus, nors oficialiais dokumentais šios pozicijos nėra išreiškusi. Pasak vyskupijos kurijos kanclerio Lino Baltrušaičio, svarstymų dėl šios koplyčios ateities būta. Tačiau įvertinus jos būklę bei praktinio panaudojimo galimybes, apsispręsta, jog toks objektas vyskupijai nereikalingas.
Architektūra
Koplyčia bebokštė, vienanavė, stačiakampio plano, su tiesia apside ir maža, prie šiaurinio kampo prišlieta zakristija. Zakristija ir atikas veikiausiai buvo pristatyti prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Koplyčia pastatyta romantizmo, rekonstruota istorizmo laikotarpiais, todėl turi jų bruožų.
Lez Ans d'Arlė
Istorija
Lez Ans d’Arlė pradėjo kurtis dar 1671 m. Komuna sudaryta 1837 m. (vėliau nuo jos atsiskyrė Deimanto uola ir Sent Lusas).
Verkianti moteris
Verkianti moteris arba isp. La Llorona, kartais vadinama moteris baltais rūbais - ispanų folkloro vaiduoklis. Mirusi moteris verkia dėl savo mirusių vaikų, kuriuos nuskandino keršydama neištikimam vyrui. Jos pasirodymas pranešdavo apie artėjančią mirtį. Ji pasirodydavo netoli vandens telkinių, šaltinių ir upių. Apie vaiduoklį egzistuoja populiarus pasakojimai Meksikoje ir JAV bei kitur Amerikoje, paplitę tarp lotynų amerikiečių.
Pasakojimas
Egzistuoja įvairių versijų apie La Llorona (verkiančią moterį), todėl čia pateikiama populiariausia versija. Marija (La Llorona) buvo labai graži moteris, kuri ištekėjo už patikusio vyro. Po vestuvių jie susilaukė dviejų vaikų mergaitės ir vėliau berniuko. Marijos vyras pradėjo dirbti užmiestyje. Jis atvažiuodavo aplankyti vaikų, tačiau nelankydavo savo žmonos, į kurią nekreipė dėmesio. Kartą kai vyras grįžo jis atsivežė kitą moterį. Vyras pasakė vaikams, kad ketina vesti kitą moterį. Kai Marija tai sužinojo jai aptemo protas, dėl nepaaiškinamos priežasties ji labai supyko ant vaikų. Ji nusivedė vaikus prie upės, kur juos nuskandino. Vėliau supratusi ką padarė pradėjo verkti ir iš sielvarto nusižudė. Kitą rytą vyras iš kaimo papasakojo, kad rado Marijos lavoną ant upės kranto. Kaimiečiai ją palaidojo. Tačiau vidurnaktį jie girdėdavo verkiančią moterį dėl savo vaikų. Vėliau sužinojo, kad tai Marijos vaiduoklis, kurį jie pradėjo vadinti „La Lorona“ („verkianti moteris“).
Pagal kitą versiją ji ieško savo vaikų.
Marija ištekėjo už turtingo vyro, nors tai buvo nepriimta tuo metu šalyje. Pora susilaukė 2 berniukų ir mergaitės. Tačiau vyras paliko Marija dėl kitos moters. Apimta nevilties moteris nuskandino savo vaikus ir pati nusižudė nusiskandindama. Kai jos dvasia pasiekė Dangaus vartus, Dievas paklausė: „Kur tavo vaikai?“, Marija atsakė: „Aš nežinau, mano viešpatie“. Tada Dievas tarė: „Tu niekada neįeisi pro šiuos vartus be savo vaikų“. Nuo tada Marija klajoja po Žemė ieškodama savo vaikų palei Amerikos upių ir šaltinių krantus.
Freska
thumb|[[Pompėja|Pompėjos freska]] thumb|[[Sandras Botičelis. Joana su Venera ir gracijomis. 1486-1490 m.]] thumb|[[Mikelandželas. Nukryžiavimas]] thumb|[[Mikelandželas. Siksto koplyčia]] thumb|Rafaelis. Freska Vatikano rūmuose. [[1508 m.]] thumb|Aloizas Gaibleris. Veldeno bažnyčia. [[1784 m.]] thumb|Vilniaus arkikatedros kriptos freska Freska ( – šviežias) – sienų tapybos technika ir kūrinys, sukurtas freskos technika. Kartais netiksliai freska vadinamas bet kuria technika atliktas sienų tapybos kūrinys – nuo ikiistorinių uolų piešinių iki sintetiniais dažais nutapytų dabartinių kompozicijų.
Technika
Tapoma mineraliniais dažais, maišytais su grynu arba kalkių vandeniu ant drėgnu (al fresco) arba sausu (al secco) tinku padengto sienos paviršiaus arba abiem būdais kartu (mišrioji freska). Tapoma daugiausia gamtinės kilmės dažais (ochrų, umbrų grupė), taip pat maršų, kobaltų pigmentais. Šarmams atsparūs augaliniai mėlyni ir juodi pigmentai, sumaišyti su klijais, tepami ant pradžiūvusio tinko. Kartais naudojamos lesiruotės. Džiūdamos spalvos šviesėja, todėl freskai būdingas blankus koloritas. Tapoma pagal iš anksto parengtą kartoną, nuo kurio per kalkę piešinys perkeliamas ant sienos.
Istorija
Šis tapybos būdas žinotas jau senovės Egipte, Kretos-Mikėnų kultūroje (Knosas, Tirinto rūmų freska, XVI – XIII a. pr. m. e. pradžioje). Antikoje plėtota al secco technika, naudoti sudėtingi keliasluoksniai šlifuoti gruntai su marmuro miltelių priedais (Pompėja, Herkulanėjo freska, VI – V a. pr. m. e. pradžioje). Pirmaisiais m. e. amžiais panaši į freską sienų tapybos technika plėtota Indijoje (uolų šventyklose Adžantoje, II a. pradžioje – VII a.), Vidurinėje Azijoje (Pendžikentas, VI a. – VIII a.). Viduramžiais laikytasi VIII a. – IX a. Bizantijoje susiklosčiusių ikonografinių kanonų. Freskos kurtos Bizantijoje, Italijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Rusijoje, Gruzijoje, Armėnijoje, Serbijoje ir kitur.
Sienų tapyba klestėjo Renesanso epochoje Italijoje; tikrų freskų (vad. al fresco) sukūrė Džotas, Mazačas, Pjeras dela Frančeska, Rafaelis, Mikelandželas ir kiti. Įsivyravo Renesansui būdinga plastika, figūrų apimties modeliavimas, taikyta linijinė perspektyva, freska prarado ankstesnį dekoratyvumą. Brandžiojo renesanso freskoms būdingos sudėtingos diagonaliosios kompozicijos (Popiežiaus rūmų Vatikane freska, 1509−1514 m., dailininkas Rafaelis).
Baroko epochos bažnyčių, rūmų sienų ir skliautų tapyboje naudoti perspektyvos, šviesos, spalvos, faktūros efektai, išpopuliarėjo perspektyvinės architektūros motyvai (kvadratūra), būdingas tapysenos virtuoziškumas, sudėtingi figūrų rakursai, egzaltuoti judesiai (Barberinio rūmų Romoje plafonai, 1633−1639 m., dailininkas Pjetras da Kortona, Šv. Ignoto bažnyčios Romoje freska, 1691–1694 m., dailininkas Andrea Pocas).
Klasicizmo laikotarpio freskai būdinga aiški kompozicija, monumentalios formos, griežti figūrų siluetai, darna, harmonija (Versalis, Fontenblo, Otėjaus rūmų Prancūzijoje freska, dailininkai broliai J. S. ir J. H. Ruso, Juberas Roberas). XIX a. freskų tapyboje vyravo istorizmas, akademizmas, simbolizmas, romantizmas (Burbonų rūmai, 1838–1847 m., Apolono galerija Luvre, 1849–1851 m., dailininkas Eženas Delakrua, Paryžiuje), XIX a. antroje pusėje – simbolizmas (Pikardijos muziejaus Amjene freska, 1861–1882 m., dailininkas Pjeras Piuvi de Šavanas), XX a. pradžioje – modernas (Eliziejaus laukų teatras Paryžiuje plafonas, 1912 m., dailininkas Morisas Deni, Jenos universiteto, 1913 m., Hanoverio rotušės freskos, 1914 m., abiejų dailininkas Ferdinandas Hodleris).
XX a. freska glaudžiai susijusi su architektūros kryptimis, pastatų konstrukcijomis, naudojamomis medžiagomis, dailininko individualiu braižu. Žymesnių freskų sukūrė anglas S. Spenceris (Sandhamo koplyčia Burgkleryje, 1926–1932 m.), prancūzai Fernanas Ležė (bažnyčia Asyžiuje, 1946 m.), Anri Matisas (domininkonų bažnyčia Vence, 1947–1951 m.), Markas Šagalas (Grand Opéra rūmuose Paryžiuje, 1964 m.).
Freska suklestėjo Lotynų Amerikoje. Savita stilistika plėtota Meksikoje: būdingos daugiafigūrės, sudėtingos, dinamiškos kompozicijos, politinė tematika (dailininkai Chosė Klementė Oroskas, Diegas Rivera, Davidas Sikeirosas).
Lietuvoje
Lietuvoje gotikos laikotarpiu (XIV a. viduryje–XVI a. viduryje) freskomis puošti rūmų, bažnyčių, vienuolynų interjerai. Dažniausiai plėtota al secco, rečiau – al fresco technika (Vilniaus arkikatedros kriptos, XIV a. pabaiga, Trakų pilis, XV a. pradžia, bernardinų, arba Šv. Pranciškaus ir Bernardino, bažnyčios ir vienuolyno, XVI a. pradžia). Renesanso epochos (XVI a. viduryje–XVII a. viduryje) freska daugiausia išliko bažnyčiose ir vienuolynuose (Tytuvėnų vienuolyno ir bažnyčios freskos). Būdingas daiktų ir figūrų apimčių modeliavimas, linijinė perspektyva, tikslus piešinys.
Freska išpopuliarėjo baroko epochoje, klestėjo brandžiojo baroko laikotarpiu (Pažaislio ansamblis, 1676–1680 m., Šv. Kazimiero koplyčios Vilniaus arkikatedroje, apie 1692 m., freskos, abiejų dailininkas Mykolas Arkangelas Palonis ir jo mokiniai). Joms būdinga laisva kompozicija, formų monumentalumas, figūrų dinamiški rakursai, perspektyvos efektai. XVIII a. pastatų puošyboje freskos reikšmė sumenko (Šv. Kazimiero bažnyčios, 1741–1757 m., čekų dailininkas Fryderikas Obstas, Švč. Marijos Paguodos koplyčios Šv. Jonų bažnyčioje, Šv. Teresės bažnyčios, abi 1763–1765 m., dailininkas Motiejus Sluščianskis, freskos; visos Vilniuje). Retai kurta ir klasicizmo laikotarpiu, XIX a. (Vilniaus universiteto Didžiosios posėdžių salės, dab. Retų spaudinių skaitykla, freska, 1802–1804 m., dailininkai Pranciškus Smuglevičius ir Antanas Smuglevičius; Vilniaus arkikatedros zakristijos freska, XIX a. vidurys, dailininkas Albertas Žametas).
Freska atgaivinta XX a. ketvirtame dešimtmetyje, kai nuo 1929 m. veikė dekoratyvinės tapybos studija Kauno meno mokykloje. Freskų sukūrė Adolfas Valeška (Kauno karo ligoninės koplyčioje, 1931 m.), Zenonas Kolba (Pasaulinės parodos Paryžiuje Baltijos šalių paviljone, 1937 m.), Stasys Ušinskas (projektas Kauno aviatorių namams, 1937 m.), Petras Kalpokas (Pramonės, prekybos ir amatų rūmai Kaune, 1938 m.), freskų eskizų sukūrė Juozas Mikėnas, Antanas Gudaitis ir kiti.
XX a. antroje pusėje freskomis gausiai dekoruoti visuomeniniai pastatai. Būdinga sąlygiška daugiaplanė erdvė, daugiafigūrės kompozicijos, freska derinta su kitomis technikomis, dažniausiai sgrafitu. Savitumu, sudėtingumu išsiskiria N. Daškovos „Liaudies šventė“ (alaus daryklos „Tauras“ degustacijos salėje Vilniuje, 1972 m.), V. Trušio „Stumbrų medžioklė“ (Šiaulių mėsos kombinato klube, 1974 m.), A. Kmieliausko (Vilniaus universiteto Lituanistikos centro knygyne „Littera“, 1979 m., Kančių koplyčioje Rainiuose, 1992 m.), „Mūsų kraštas“ Agrarinės ekonomikos MTI Vilniuje, dailininkės Sofija Veiverytė, Angelina Banytė, Natalija Daškova 1980 m., „Metų laikai“ Vilniaus universiteto Lituanistikos centre, dailininkas Petras Repšys, 1985 m., N. Vilutytės freska-sgrafitas Ritualinių paslaugų rūmuose Vilniuje, 1989 m. Freskas taip pat kūrė Romas Dalinkevičiaus, Irena Trečiokaitė-Žebenkienė, Silvija Drebickaitė, Justina Dobkevičienė, Juozas Vosylius ir kiti dailininkai.
Etnologija
Etnologija ( – tauta; tautotyra) – humanitarinis mokslas, tiriantis vietines etnines grupes bei jų kultūrą pasitelkiant etnografiją. Nagrinėja globalių (akultūracijos, urbanizacijos, sekuliarizacijos, modernizacijos) bei lokalių (kultūrinio tęstinumo, paveldo, regioninės ir vietinės liaudies kultūros) reiškinių sąveiką kultūroje.
Europietiškoji etnologija pradėjo formuotis XIX a. antroje pusėje kolonijų neturinčiose Europos šalyse kilus romantizmo, nacionalizmo idėjoms. Susigriebta kaimo vietovėse rinkti tautosakos ir materialinės kultūros paveldą. Pirmiausia šios studijos tapo mokslinėmis Vokietijoje ir Austrijoje. XIX a. pab. – XX a. pradž. etnologija tapo savarankiška disciplina.
Etnologija kai kuriose šalyse, tame tarpe ir Lietuvoje, siejama ar net tapatinama su folkloristika, antropologija, sociologija, kultūros studijomis, istorija. Europietiškai entologijos tradicijai visų pirma būdinga domėjimasis savo tautos kultūra, jos lyginimas tarpkultūriniame kontekste. Kai tuo tarpu antropologija savo ištakomis susijusi su buvusių kolonijinių valstybių akademine tradicija. Lietuvos etnologijai įtakos turėjo Europos etnografija, Austrijos, Lenkijos, Vokietijos ir Rusijos etnologijos tradicijos, kultūrinis istorinis metodas ir liaudies žinių studijos.
KK144
KK144 – krašto kelias, jungiantis Jonavą ir Šeduvą. Kelio ilgis – 90,06 kilometro.
Maršrutas
Kelias prasideda Jonavoje, atsišakodamas nuo Kauno-Daugpilio plento. Eina per Jonavos, Kėdainių, Radviliškio rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Nociūnai, Medekšiai, Kėdainiai (praeina pietiniu apvažiavimu), Dotnuva, Mantviliškis, Baisogala, Skėmiai. Baigiasi ties Šeduva, kai įsijungia į  kelią. Ties Nociūnais viaduku kerta kelią, ties Kėdainiais – Nevėžio upę.
Emiliava
Emiliava – buvęs kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Girėnų.
Istorija
Šakių apylinkės Emiliavos kaimas 1987 m. kovo 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Antanas Račiūnas
Antanas Račiūnas (1905 m. rugsėjo 4 d. Užliaušių kaime, Krekenavos valsčius – 1984 m. balandžio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, muzikos pedagogas.
Biografija
1921 m. atvykęs į Kauną įstojo į Aukštesniąją technikos mokyklą, tačiau pasirinko muziko kelią. 1923–1933 m. Kauno muzikos mokykloje baigė Juozo Gruodžio kompozicijos klasę.
Studijuodamas Kaune dirbo muzikos mokytoju Jonavos mokykloje, Kėdainių gimnazijoje. 1934–1935 m. dėstė Kauno Liaudies konservatorijoje, Marijos Pečkauskaitės gimnazijoje. Kurį laiką gyveno brolio Leono Račiūno pakaunėje įkurtame Vytėnų dvare. 1937 m. paskirta stipendija tobulintis užsienyje, iki 1939 m. mokėsi Normalinėje muzikos mokykloje Paryžiuje pas kompozitorę Nadią Bulanžė, 1939 m. privačiai tobulinosi pas Aleksandrą Čerepniną. Grįžęs į Lietuvą 1940–1949 m. su 1943–1944 m. pertrauka Kauno konservatorijoje dėstė fortepijoną ir teorines disciplinas, 1949–1984 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas, 1949–1960 m. kompozicijos katedros vedėjas, nuo 1958 m. profesorius.
Tarp jo mokinių Valentinas Bagdonas, Eduardas Balsys, Vytautas Barkauskas, Vitolis Baumilas, Jurgis Gaižauskas, Vytautas Klova, Algimantas Antanas Kubiliūnas, Bronius Kutavičius, Mikalojus Novikas, Vytautas Paltanavičius.
Kūryba
Pagrindinę vietą kūryboje užima stambios formos kūriniai – dešimt simfonijų ir keturios operos. Simfonijose gausu folkloro citatų, harmonija artima vėlyvajam romantizmui, o temų gausa kompozicijoms suteikia siuitiškumo bruožų. Vokaliniuose kūriniuose taip pat pastebimas romantinis braižas, o harmonizuodamas liaudies dainas jis puoselėjo Stasio Šimkaus liaudies dainos plėtojimo tradiciją, kai melodija papildoma naujais motyvais.
Litofitai
Litofitai auga ekstremalaus streso sąlygomis, todėl jiems itin svarbūs ryšiai su mikroorganizmais. Didžioji dalis litofitų yra mikoriziniai augalai, sudaro simbiozę su grybais. Litofitų šaknims būdingos specifinės anatominės ir morfologinės adaptacijos.
Litofitai sudaro pirmąsias stadijas uolinių paviršių pirminėje sukcesijoje. Jie šaknimis mechaniškai ardo uolinius substratus, ant kurių auga, ardymą skatina gyvybinės veiklos ir skaidymosi metu išskiriamomis organinėmis rūgštimis. Iš yrančių litofitų formuojasi būsimo dirvožemio organinės medžiagos. Pirmiausia ant plikų akmenų įsikuria bakterijos ir dumbliai, paskui kerpės ir samanos, galiausiai - induočiai augalai.
Šaltiniai
מורפולוגיה של הצמח - מונחים
GM C platforma
GM C platforma yra automobilinė platforma, kurią iki 1996 metų gamino General Motors. Iki 1984 metų platforma buvo pritaikyta galiniais ratais varomiems automobiliams, tačiau 1985 metais platforma buvo atnaujinta ir pritaikyta priekiniais ratais varomiems automobiliams. Galiniais ratais varoma versija toliau buvo gaminama kaip GM D platforma.
Automobiliai naudoję platformą:
Henrikas Banys
Biografija
Baigė Raseinių vidurinę mokyklą. Šokio mokėsi Šiauliuose, Kaune.
1945–1971 m. Lietuvos OBT solistas, 1971–1986 m. pedagogas repetitorius. 1978–1980 m. Bagdado teatro ir choreografijos mokyklos repetitorius. Gastroliavo Bulgarijoje, Lenkijoje, Belgijoje, Indijoje, Prancūzijoje.
Alytaus rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Alytaus rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Alytaus rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Veikla
Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 14 d. Koaliciją sudarė Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai, Naujoji sąjunga ir partija Tvarka ir teisingumas. Alytaus rajono savivaldybės meru 18 balsų išrinktas Algirdas Vrubliauskas. Mero pavaduotoju taip pat 18 balsų paskirtas Gediminas Krasauskas.
Marija Lipčienė
Marija Lipčienė-Marcinkevičiūtė (1898 m. gruodžio 8 d. Kaune – 1970 m. spalio 5 d. ten pat) – Lietuvos dainininkė (mecosopranas).
Biografija
1920–1924 m. studijavo dainavimą Kauno muzikos mokyklos V. Grigaitienės ir O. Marinio klasėje. 1924–1927 m. mokėsi Normalinėje muzikos mokykloje Paryžiuje ir privačiai pas F. Litviną. 1927–1940 m. Valstybės teatro, 1941–1948 m. Kauno muzikinės komedijos teatro solistė.
Vyras Mikas Lipčius, duktė pianistė Aldona Lipčiūtė, vaikaitis violončelininkas Saulius Lipčius.
Kūryba
Sukūrė apie 30 operų ir operečių vaidmenų. Atliko stambios formos kūrinių solo partijas (K. Sen Sanso oratoriją „Tvanas“ ir kt.). Pirmoji atliko J. Nabažo ir kitų lietuvių kompozitorių vokalinius kūrinius. Koncertavo Rygoje, Taline, Paryžiuje. Parašė libretą J. Gruodžio baletui „Jūratė ir Kastytis“.
Endrietiškiai
Endrietiškiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Upynos.
Apatiniai drabužiai
thumb|right|180px|Moteriškas apatinis trikotažas
Apatiniai drabužiai (arba apatinis trikotažas, tiesiog apatiniai, baltiniai) – tai žmogaus apranga, kuri yra dėvima ant nuogo kūno, dažniausiai – po viršutiniais drabužiais. Kadangi ji dėvima tiesiog ant odos, ją būtina reguliariai skalbti ir keisti. Daugiausia apatinis trikotažas naudojamas intymioms kūno vietoms pridengti (kelnaitės, liemenėlė, ir kt.), tačiau yra ir kitoks (kojinės, pėdkelnės ir kt.).
Pasaulinė humanitarinių darbuotojų diena
Pasaulinė humanitarų diena skirta pagerbti ir paminėti visus humanitarinės pagalbos darbuotojus bei netekusius gyvybių dirbant humanitarinėse misijoje. Ši diena pagal Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos rezoliuciją kiekvienais metais minima rugpjūčio 19 dieną.
Apatiniai drabužiai
Pastaraisiais metais ypač ima plisti erotinis trikotažas – apatinis trikotažas, turintis erotinių motyvų.
Tarptautinė apatinių drabužių diena yra rugpjūčio 10-oji.
Senovė ir Antika
Dabartine prasme apatiniai drabužiai senovėje nebuvo žinomi. Savo forma ir paskirtimi artimiausiu apatiniams drabužiams apranga buvo klubų raiščiai.
Pasaulinė humanitarinių darbuotojų diena
Šią dieną paminėti paskatino 2003 m. rugpjūčio 19 d. įvykę Canal viešbučio sprogimai Bagdade. Jų metu žuvo 22 žmonės, tarp kurių buvo specialus JT pasiuntinys Irake Sérgio Vieira de Mello. Taip pat virš 100 žmonių buvo sužeista.
Kelantan FA
„Johor Darul Ta'zim Football Club“ – Malaizijos futbolo klubas iš Kota Baru miesto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1946 m., kai buvo įkurta Kelantan Amateur Football Association.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Konditerija
thumb|right|300px|Saldumynai Konditerija – cukriniai ir miltiniai saldumynai. Pagrindinės žaliavos naudojamos konditerijoje yra šios: miltai (kviečiai, mažiau kukurūzai, ryžiai, avižos, kt.), cukrus, medus, vaisiai ir uogos, pienas ir grietinėlė, riebalai, kiaušiniai, mielės, krakmolas, kakava, riešutai, maistinės rūgštys, standikliai, kvapiosios medžiagos ir aromatiniai priedai, maisto dažikliai ir kepimo milteliai.
Konditerinių gaminių tipai
Priklausomai nuo panaudotų sudedamųjų dalių, visos konditerijos gaminių rūšys yra suskirstytos į dvi pagrindines grupes: cukriniai ir miltiniai.
J. K. Rowling
Džoana Rouling (, pasirašanti slapyvardžiu J. K. Rowling, g. 1965 m. liepos 31 d.) – britų grožinės literatūros rašytoja.
Išgarsėjo kaip fantastinių apysakų serijos apie berniuką burtininką Harį Poterį autorė. Knygų parduota per 500 milijonų kopijų, o septyni filmai uždirbo $6,4 milijardus USD. 2011 m. vasario mėn. žurnale „Forbes“ buvo paskelbta, kad Džoanos Rouling turtas siekia $1 milijardą JAV dolerių.
Bibliografija
Paryškintos knygos, išleistos lietuvių kalba.
Kitos knygos
Visos knygos – H. Poterio serijos papildymai:
Kretingos apskritis
Kretingos apskritis – apskritis, administracinis teritorinis vienetas 1915–1918 m. ir 1919–1950 m. Lietuvos šiaurės vakaruose. Centras – Kretinga.
Istorija
1915 m. rugsėjo 23 d. apskritį sudarė vokiečių okupacinė valdžia iš Telšių apskrities dalies. 1915–1918 m. priklausė Oberosto Lietuvos sričiai, 1941–1944 m. priklausė Ostlando Lietuvos generalinės srities Šiaulių krašto apygardai.
1947 m. Gargždų, Endriejavo ir Veiviržėnų valsčiai perduoti Klaipėdos apskričiai, Kulių ir Platelių valsčiai – Plungės apskričiai. 1950 m. birželio 20 d. apskritis pertvarkyta į Kretingos rajoną (29 apylinkės), dalis teritorijos perduota Plungės (1 apylinkė), Salantų (17 apylinkių), Skuodo rajonams (19 apylinkių).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 93 875 žmonės:
Valsčiai
Kretingos apskrities valsčiai 1919–1950 m. :
Benino respublika (1967)
Benino respublika – trumpai (1967 m. rugsėjis) egzistavusi separatistinė valstybė dabartinės Nigerijos teritorijoje. Respublika buvo Benino įlankos pakrantėje, pavadinta pagal sostinę Benino miestą.
Le Marenas
Le Marenas  – miestelis Martinikos pietuose, Karibų jūros įlankos pakrantėje. Apskrities centras. Yra katalikų bažnyčia (1766 m.). Jūrų uostas. Plentas į For de Fransą.
Benino respublika (1967)
Iki 1967 m. rugpjūčio būsima respublikos teritorija buvo Nigerijos Vidurio vakarų valstija. Rugpjūtį ją okupavo Biafros kariuomenė, judėjusi link Lagoso. Biafros lyderis Emeka Odumegwu Ojukwu paskyrė Albert Nwazu Okonkwo (Biafros armijos medicinos tarnybos majoras igbas) laikinuoju užimtos teritorijos kariniu administratoriumi. Okonkvas šias pareigas ėjo 1967 m. rugpjūčio 17 – rugsėjo 19 d.
Le Marenas
Istorija
Šaltiniuose minimas nuo 1644 m. kaip Cul-de-sac de Saint-Etienne du Marin.
Benino respublika (1967)
Kai rugsėjį Nigerijos kariuomenė turėjo netrukus atsiimti Vidurio vakarų valstiją, 1967 m. rugsėjo 19 d. 7 val. ryto vienpusiai buvo paskelbta, kad sukurta Benino respublika, o Okonkvas yra jos valdytojas.
Gediminas Kazlauskas
Gediminas Kazlauskas (g. 1959 m. vasario 22 d. Panevėžyje) – politikas, Lietuvos aplinkos ministras, statybos projektų vadybininkas.
Benino respublika (1967)
Respublika gyvavo kiek daugiau nei vieną dieną. 1967 m. rugsėjo 20 d. Nigerijos kariuomenė užėmė valstijos teritoriją. Daug Benino respublikos valdininkų ir kai kurie igbai civiliai kartu su Biafros kariuomene pasitraukė už Nigerio upės.
Gediminas Kazlauskas
Išsilavinimas
1977 m. Gediminas Kazlauskas baigė Panevėžio 2-ąją vidurinę mokyklą. Į statybų sritį Gediminas Kazlauskas patraukė sekdamas tėvo pėdomis. Dar būdamas mokinys keletą vasarų statybose dirbo pagalbiniu darbininku. Baigęs vidurinę mokyklą, svarstė stoti į tuometinį Leningrado fotografijos institutą (kadangi domėjosi fotografija) arba į Vilniaus inžinerinės statybos institutą (VISI). Studijas Vilniuje lėmė noras likti arčiau namų. VISI Gediminas Kazlauskas baigė pramoninės ir civilinės statybos specialybę ir įgijo inžinieriaus – statybininko kvalifikaciją (1982 m.).
Benino respublika (1967)
Benino respublika buvo nepripažinta nei vienos pasaulio valstybės, jos nespėjo pripažinti net Biafra.
Gediminas Kazlauskas
Veikla
Gediminas Kazlauskas dirbo bendrovėse „KRUGER" (Danija), buvo UAB „Elara“ statybos direktorius (1993 m.), AB „Centro kubas" (1996–2001 m.), UAB „Tarptautinė statybos korporacija“ filialo „Statybos tenderis“ generalinio direktoriaus pavaduotojas – filialo direktorius (1995–1996 m.), UAB „Tarptautinė statybos korporacija“ rinkodaros direktorius (1993–1995 m.), Švietimo ir mokslo ministerijos Pasaulio banko projekto koordinavimo grupės pirkimų specialistas (2002 m.), Pasaulio banko projekto koordinavimo grupės statybos darbų ir pirkimų specialistas Socialinės apsaugos ir darbo ministerijoje (1996–2001 m.). UAB „Constructus” projektų vadovas, projektų direktorius (2003–2007 m.). 2007–2008 metais – UAB „Merko statyba“ statybos direktorius, generalinis direktorius nuo 2007 metų gruodžio 20 d.
1986 m. pasaulio šachmatų čempionatas
'''1986 m. pasaulio šachmatų čempionatas''' – pasaulio šachmatų čempionato mačas revanšas tarp Gario Kasparovo ir Anatolijaus Karpovo. Jis vyko 1986 m. liepos 28 – 1986 m. spalio 10 d. dviem etapais: Londone (liepos 28– rugpjūčio 27), po savaitės Leningrade (rugsėjo 3 – spalio 9). Nugalėtoju tampa tas, kas pirmas laimi 6 partijas, arba surenka daugumą taškų iš 24 partijų. Pasibaigus mačui lygiosiomis 12 : 12 čempionas išlaiko titulą.
Mačą laimėjo Garis Kasparovas 12½ : 11½ (+5 -4 =15). Jis išlaikė pasaulio čempiono titulą.