cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naujazelandinė gulbė
Apibūdinimas
Naujazelandinės gulbės buvo 20–32 % stambesnės už juodasias gulbes ir svėrė iki 10 kilogramų , ūgis siekė iki 1 metro. Plunksnų spalvinis apdaras nežinomas, jo nustatyti iš subfosilijų kaulų yra neįmanoma.
Evoliucijos ir izoliacijos eigoje susiformavo du porūšiai:
Pavadinimo kilmė
Dabartinis naujazelandinės gulbės mokslinis pavadinimas (C. sumnerensis Forbes, 1890 ) kilo nuo Kraistčerčo priemiesčio Sumnerio, kuriame buvo rastos pirmosios šios rūšies fosilijos. Jas 1890 m. apibūdino škotų kilmės tyrinėtojas, ornitologas, botanikas Henris Forbsas.
Vaineikupio ąžuolas
250px|right|Vaineikupio ąžuolas 2015 m. vasarą
Vaineikupio ąžuolas, Vaineikių ąžuolas – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Kretingos rajone, Darbėnų seniūnijoje, Vaineikių kaime. Paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165.
Ąžuolas stūkso į pietus nuo Vaineikių esančiose Gargždupio senosiose kapinėse, jų šiaurės vakariniame pakraštyje. Medis kelio nuorodomis nepažymėtas, pasiekiamas iš kelio ties Vaineikupio upeliu pasukus 200 m į vakarus.
Paminklinio medžio brandą liudija įspūdingas 5,35 m apimties kamienas su didžiule dreve. Jo laja žaliuojanti, su daugybe sausų šakų. Aplink medį pastatyta sena medinių statinių tvorelė.
2017 m. vasarą lenkiamas audros ąžuolo kamienas skilo išilgai per vidurį ir dalis jo išvirto ant kapinių tvoros, į lauko pusę, taip nepažeisdamas šalia stovinčios koplytėlės bei antkapinių kryžių. Visas medžio vidurys jau buvo kiauras, nuo laiko išdūlėjęs ir priaugęs grybų. Kol kas viena jo šaka žaliavo, o išvirtusią teko sutvarkyti ir išvežti.
Raskaučizna
Raskaučizna (arba Rudkaučizna) – buvęs viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Smailių, šalia kelio.
Maleckis
Kiti:
Change.org
Change.org – peticijų tinklalapis, įkurtas ir tvarkomas JAV firmos „Change.org, Inc.“. Tai nėra pelno nesiekianti organizacija, pagal JAV skirstymą tai yra B tipo korporacija. Svetainė skelbia savo tikslu „sudaryti žmonėms galimybę įgyvendinti pokyčius, kuriuos jie nori matyti“. Populiarios temos yra žmogaus teisės, išsilavinimas, aplinkos apsauga, medicina.
Tinklapyje galima sukurti norimą peticijos tekstą, nurodyti atsakingus asmenis bei rinkti parašus. Svetainę per metus aplanko apie 100 milijonų lankytojų. Tinklalapis panaudojamas ne vien parašams rinkti, bet ir rėmėjams, bendraminčiams rasti. Nuo 2013 m. atsakingi žmonės, kuriems (ar prieš kuriuos) renkami parašai prisiregistravę svetainėje gali matyti visas su jais susijusias peticijas bei į jas atsakyti.
Peticijos pasirašymo metu reikalingas veikiantis e-pašto adresas, kuris išsaugomas, todėl parašai nėra visiškai anoniminiai. Iš kitos pusės, nesunku susikurti ir daugiau nei vieną tokį adresą, o kitų tapatybės patikrinimų pasirašymo metu nėra.
Peticijų veiksmingumas
Nors daugelį parašų surinkusios peticijos tampa žinomos, jų ne visada paisoma. Pavyzdžiui, 500 000 parašų surinko Rusijos peticija siekianti uždrausti iš Europos įvežtų maisto produktų (kuriems taikomos sankcijos) naikinimą, juos privalomai perduodant tiems, kam Rusijoje maisto trūksta. Produktų naikinimo tvarka nepasikeitė. Tačiau taip pat teigiama, jog maždaug kas valandą viena ar kita peticija pasiekia savo tikslą – vien toje pačioje Rusijoje tai įvyksta beveik kasdien.
Finansavimas
Svetainę remia Amnesty International, Humane Society, ONE, Oxfam kurios pateikia joje savo peticijas. Svetinė taip pat parduoda turimus E-pašto adresus norinties siuntinėti reklamą, tačiau tik jei adreso savininkas su tuo sutinka. . 2012 metais Change.org turėjo apie 150 darbuotojų, ir jos metinė apyvarta siekė 15 milijonų dolerių.
Istorija
Svetainė įkurta 2007 m. 2012 metais tai buvo greičiausiai auganti svetainė, turinti 10 milijonų naudotojų bei sulaukianti apie 500 naujų peticijų per dieną. Prieš serverį buvo rengiamos DOS atakos iš Kinijos. Svetainę taip pat bandė drausti kai kurie JAV universitetai, dėl su mokesčiais už mokslą susijusių peticijų. . Visa tai kylančio populiarumo nesustabdė. 2012 metais Change.org įkūrėjas Ben Rattray priskirtas 100 įtakingiausių pasaulio žmonių.
Peticijų pavyzdžiai
2012 m. Philip Matesanz, Vokietijos studentas, pareikalavo leisti YouTube naudotojams išsaugoti kompiuteryje norimus tinklalapio video įrašus, vėlesniam asmeniniam žiūrėjimui. Peticija surinko 4,3 milijono parašų. .
2014 m. buvo paskelbta peticija, kuria siekta išgelbėti antį mirtinai užpuolusį šunį. Peticija surinko 540 000 parašų. Šuo buvo paliktas gyvas.
2016 m. rinkimų metu prieš Donald Trump nukreipta peticija surinko apie 4,9 milijono parašų. Tuo metu tai buvo daugiausia parašų surinkusi peticija.
2016 m. apie milijoną parašų surinko Prancūzijos peticija prieš dirbančiųjų teises sumažinančius darbo teisės įstatymų pakeitimus, žinomus kaip El Khomri įstatymas.
2017 m. Ruta Bloshtein šiame tinklalapyje surinko 39 000 parašų atsisakyti žydų kapinėse pastatytų Vilniaus sporto rūmų renovacijos.
Inglaudai
Inglaudai (, nuo 1938 m. Inglau) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 19 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 1,5 km į pietus nuo Šilėnų. Po Antrojo pasaulinio karo – Pobedino (Šilėnų) gyvenvietės dalis.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Inglaudų kaimo bendruomenė 1936 m. Minimi nuo 1660 m. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 10 ugniakurų, 1821 m. – valstiečių kaimas su 63 gyventojais. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Šilėnų valsčiui. Tikintieji iki 1793 m. priklausė Viliūnų, vėliau – Šilėnų evangelikų liuteronų parapijai. Kaimo rytiniu pakraščiu tekėjo Ežerupė. Po Antrojo pasaulinio karo prijungtas Pobedino (Šilėnų) gyvenvietei.
Kodeksas
thumb|250px|XIII a. Codex Gigas iš [[Bohemija|Bohemijos]]
Kodeksas ( 'kodeksas', iš 'medžio kamienas; atskelta medienos lenta; vašku padengta medinė lentelė rašymui')  – senovinė (laikų iki atsirandant spaudai) rankraštinė knyga, kurią sudaro įrišti lapai ar sąsiuviniai. Kodeksas yra šiuolaikinių knygų prototipas.
Senovės Romoje atsiradę kodeksai pakeitė rašymui nepatogius ritinius. Kartu su kodeksais atsirado ir viršeliai, į sąsiuvinis susegti lapai, apipavidalinimo būdai. Kodeksai buvo patogesni už ritinius, nes juose buvo galima greitai surasti reikalingą tekstą, kompaktiškesni. Vienoje tokioje knygoje tilpdavo ištisi tekstai. Kodeksuose buvo galima rašyti ant abiejų lapo pusių, nesunkiai pergabenti. Kodeksai išsivystė iš romėnų naudotų vaškinių lentelių.
Švč. Mergelės Marijos koplyčia Stembarke
thumb|240px|Koplyčios griuvėsiai thumb|240px|Iki 1945 m. stovėjęs Ulricho fon Jungingeno akmuo (dabar guli nugriuvęs) Švenčiausios Mergelės Marijos koplyčia   – Romos katalikų koplyčia, stovėjusi Žalgirio mūšio lauke (dab. Lenkijoje: Varmijos Mozūrų vaivadijos Ostrudos apskrityje, prie Stembarko kaimo).
Istorija
Žalgirio mūšio finaliniame etape jungtinė Lenkijos karalystės ir LDK kariuomenė apsupo ant kalnelio pasiduoti nelinkusius Vokiečių ordino vadovus. Paskutinių kautynių metu žuvo Vokiečių ordino didysis magistras Ulrichas fon Jungingenas ir daugybė jį ginusių riterių.
Vėlesnis didysis magistras Heinrichas fon Plauenas prie buvusios Vokiečių ordino vadovybės stovyklos paliepė pastatyti koplyčią, kuri 1413 m. buvo pašventinta ordino globėjos Švč. Mergelės Marijos vardu. Jau po metų Lenkijos kariuomenė šią koplyčią sugriovė. Kai ji vėl buvo atstatyta, tapo piligrimų traukos centru. Spėjama, kad antrą kartą buvo sugriauta 1656 m., kai į Rytprūsius buvo įsiveržę totoriai.
1901 m. Osterodės apskrities valdytojas Rudolfas fon Brantas, kuriam priklausė ši teritorija, prie buvusios koplyčios atvilko ir pastatė 10 t akmeninį paminklą čia žuvusiam Ulrichui fon Jungingenui (po 1945 m. šis riedulys pervadintas į Jogailos akmenį ). Dar vienas, taip pat šiam magistrui skirtas akmuo guli naujai nustatytoje jo žuvimo vietoje apie 50 m į pietvakarius nuo Mūšio muziejaus.
Jau po Antrojo pasaulinio karo buvo atkasti išlikę koplyčios griuvėsiai, jie paimti Lenkijos valstybės globon.
Netoli koplyčios, pasak legendos, buvo nedidelis ežeriukas į kurį tekėjo mūšyje žuvusiųjų kraujas. Toks nedidelis vandens telkinys iš tikrųjų išliko iki mūsų dienų, tačiau jo atsiradimo laikas ir kilmė nėra ištirti.
Leonidas Maleckis
Leonidas Maleckis (g. 1966 m. kovo 8 d. Vilniuje) – boksininkas (silpnai vidutinio svorio kat.), buvęs olimpietis, dalyvavęs su Lietuvos rinktine 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
XXV vasaros olimpinėse žaidynėse (1992 m., Barselona, Ispanija) užėmė 9–16 vietą svorio kategorijoje iki 71 kg (tarp 30 dalyvių). Laimėjo taškais prieš egiptietį Salim Kbary (13-6), pralaimėjo britui Robin Reid (3-10).
Rašelė
Rašelė – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Stirnių bažnytkaimio.
Liminas (Utenos r., Kuktiškių sen.)
Liminas – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 4 km į pietryčius nuo Kuktiškių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1 km, plotis – iki 0,35 km. Altitudė 156,1 m. Yra 0,12 ha salelė šiaurvakarinėje dalyje. Vakarinė ežero dalis gausiai užžėlusi vandens augalija. Krantai daugiausia aukštoki, sausi. Pakrantėse plyti pievos. Rytuose išteka upelis link Gulbės (Laukinės) upelio (Vyžintos upės intakas). Prie ežero įsikūrę Buitūnų ir Bikelių kaimai. Pietine pakrante eina geležinkelis Švenčionėliai – Utena. Ežeras yra patvenktas.
Karcachis
; dar žinomas kaip Kopazinis arba Aktašas – ežeras Gruzijoje ir Turkijoje, Kaukazo kalnuose. Plotas užima maždaug 26,3 km². Gyvena daug jūrinių paukščių rūšių.
AS Maniema Union
Kindu „Association Sportive Maniema Union“, o trumpai AS Maniema Union – Kongo Demokratinės Respublikos futbolo klubas, įsikūręs Kindu mieste, Maniemos provincijoje.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 2005 m. Tapo Maniemos provincijos lygos nugalėtojais. Vėlesniais metais rungtyniavo respublikiniuose čempionatuose. Iškovoję šalies futbolo taurę, atstovavo šaliai CAF organizuojamuose turnyruose.
Pasiekimai
3 kartus iškovojo šalies futbolo taurę.
Raudonupis (Molėtai)
Raudonupis – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Vorėnų.
AS Maniema Union
Pasiekimai
Aukščiausia lyga
Futbolo taurė
Supertaurė
Saisas
Saisas (Sajis, 🇬🇷) – senovės Egipto miestas Nilo deltoje, 5-ojo Egipto nomo sostinė.
Hildesheimo Šv. Mykolo bažnyčia
'''Hildesheimo Šv. Mykolo bažnyčia arba Mykolo bažnyčia'''  – viduramžių katalikų bažnyčia pastatyta apie 1010–1033 m. Hildesheimo mieste, Žemutinėje Saksonijoje, Vokietijoje romaninės architektūros bažnyčia. Nuo 1985 m. saugoma UNESCO. 2010 m. sausio 2 d. išleistas jubiliejinis 2,20 Eurų vertės pašto ženklas su katedros motyvais. 2014 m. vasario 7 d. išleista 2 eurų proginė moneta su bažnyčios atvaizdu.
Saisas
Saisas buvo 24-osios (727−715 m. pr. m. e.) ir 26-osios (664−525 m. pr. m. e.) Egipto dinastijų valdovų sostinė. Miesto deivė-globėja buvo Neitė, kurios garbinimas žinomas bent nuo 1-osios dinastijos laikų (apie 3000 m. pr. m. e.), todėl tikėtina, kad Saise gyventa nuo maždaug to paties meto. Dabar miesto liekanos yra po šiuolaikiniu kaimu Sa el Hagaru. Saiso vardą miestui suteikė senovės graikai, egiptiečiai jį vadino Sau. Apie miestą rašė Herodotas, Strabonas, Atėnagoras Atėnietis. Saiso miestas reikšmę Egipte pradėjo įgauti VIII a., 671 m. jo valdovai, Asirijos vasalai, sutelkė visą Žemutinio Egipto valdžią į savo rankas. Psamtikas I (valdė 664−609 m. pr. m. e.) suvienijo Egiptą ir tapo pirmuoju Egipto vėlyvosios karalystės faraonu. Miesto statiniai vėliau buvo išnešioti vietos gyventojų ir ankstyviausi radiniai datuojami vėlyvąja Naująja karalyste (apie 1100 m. pr. m. e.). Graikų-romėnų laikotarpiu Saiso šventyklų objektai buvo perkeliami − jų rasta Aleksandrijoje, palei Rozetos Nilo atšaką, Italijoje. Koptų laikotarpiu Saise buvo vyskupystės centras. Vietovėje rasta tik keletas išlikusių senovinių reljefų. Pati vietovė archeologų dar nebuvo rimtai tirta. Pirmuoju moderniaisiais laikais vietovę 1818 m. aprašė Žanas Fransua Šampoljonas, XIX a. viduryje smulkius kasinėjimus vykdė Ogiustas Marjetas, 1901 m. − Georges Daressy, 1988−89 m. − Egipto Senienų Tarnyba su Tantos universitetu.
Gunaras Kakaras
thumb|240px|Lietuvos etnokosmologijos muziejus
Gunaras Imantas Kakaras (g. 1939 m. sausio 8 d. Padaičiuose, Pabiržės valsčius, Biržų apskritis) – Lietuvos astronomas, muziejininkas.
Biografija
1946–1957 m. mokėsi Pabiržės pradinėje ir vidurinėje mokyklose. 1957–1962 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos fakultete. 1961–1962 m. LSSR MA Fizikos ir matematikos instituto laborantas, 1962–1977 m. mokslo darbuotojas. 1969 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas. 1973–1976 m. Vilniaus planetariumo mokslinės metodinės tarybos pirmininkas. 1976–1983 m. Lietuvos astronomų draugijos pirmininkas. 1977–1990 m. Fizikos instituto vyr. mokslo darbuotojas.
1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narys. 1989–1990 m. SSRS AT liaudies deputatas. 1990 m. kartu su Libertu Klimka įsteigė Etnokosmologijos muziejų (nuo 1995 m. Lietuvos etnokosmologijos muziejus), muziejaus direktorius. Moksliniai darbai siejami su žvaigždžių fotometrija, astronomijos mokslo populiarinimu.
Madatapa
Madatapa  – ežeras Samcchė-Džavachetijos regione, pietryčių Gruzijoje. Yra daug nykstančių rūšių (Dalmatijos pelikanas). Šiauriau yra Bikečio ežeras.
Jefferson Davis
Džefersonas Finis Deivisas (,  – ) – amerikiečių politikas, 1861–1865 m. ėjęs Amerikos Valstijų Konfederacijos prezidento pareigas.
Daugelis istorikų kai kuriuos Konfederacijos trūkumus sieja su prastu Deiviso vadovavimu. Jo susirūpinimas detalėmis, nenoras perduoti atsakomybę, populiarumo stoka, nesutarimai su įtakingais valstijų gubernatoriais ir generolais, palankumas seniems draugams, nesugebėjimas sugyventi su žmonėmis, kurie su juo nesutarė, civilinių reikalų nepaisymas dėl karinių ir pasipriešinimas viešajai nuomonei – visa tai veikė jo nenaudai. Istorikai sutaria, kad jis buvo kur kas mažiau veiksmingas karo vadas nei jo sąjunginis kolega, prezidentas Abraomas Linkolnas. Kai 1865 m. Deivisas buvo suimtas, jis buvo apkaltintas išdavyste ir įkalintas Hamptone, Virdžinijos valstijoje. Jis niekada nebuvo teisiamas ir po dvejų metų buvo paleistas į laisvę. Aštuntojo dešimtmečio pabaigoje jis pradėjo skatinti susitaikymą, ragindamas pietiečius būti ištikimus Sąjungai.
Visai neseniai, reaguojant į aktyvistų lobizmą dėl tokių statulos ir memorialų pašalinimo, kai kurie buvo nugriauti dėl jo paramos vergovei ir atsiskyrimui. Kai kurie teigė, kad šie pašalinimai nuvertina kitus jo pasiekimus.
Rūbakalis
Rūbakalis (arba Rubakulis) – buvęs viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Vorėnų.
Rūpintojėlis (mozaika)
thumb|A Matuliauskas vyresnysis mozaikos „Rūpintojėlis“ kartonas (1958 m.)|191x191px thumb|A Matuliauskas vyresnysis mozaikos „Rūpintojėlis“ projektas (1958 m.)|187x187px thumb|A Matuliauskas vyresnysis prie mozaikos „Rūpintojėlis“ Klaipėda (1960 m.)|203x203px thumb|Klaipėdos Marijos Taikos Karalienės bažnyčios apsidės vaizdas (1991 m.)|186x186px Mozaika „Rūpintojėlis“ Klaipėdos Marijos Taikos Karalienės bažnyčios apsidėje – monumentaliosios sakralinės dailės kūrinys (mozaika). Jame pavaizduotas susimąstęs Kristus su erškėčių vainiku. Mozaika sukurta 1958–1960 m., 1962 m. – sunaikinta, 1989–1991 m. mozaika vėl naujai atkurta.
Kūrinys
Mozaikos formatas 395 x 395 cm. Mozaika sukurta iš natūralių Lietuvos laukų akmenų. Mozaika atlikta florentietiška technika, įkomponuota vakarinėje Klaipėdos Marijos Taikos Karalienės bažnyčios pastato pusėje, eksterjere, apskritimo formos nišoje, 10 metrų aukštyje virš pastato cokolio.
Kūrėjai
1958–1960 m. pirmąjį šios akmens mozaikos variantą sukūrė dailininkas Adomas Matuliauskas vyresnysis. Sovietų režimui uždarius bažnyčią, 1962 m. centrinė mozaikos dalis buvo iškapota ir negrįžtamai sunaikinta – išliko vos keletas stambesnių fono akmenų. 1989–1991 m., bažnyčią grąžinus tikintiesiems, šią mozaiką naujai atkūrė dailininko sūnus Adomas Matuliauskas jaunesnysis.
Istorija
Klaipėdos Marijos Taikos Karalienės bažnyčios meno kūrinių istoriją yra nagrinėjusi menotyrininkė Neringa Markauskaitė. 1956 m. buvo gautas leidimas statyti naują bažnyčią pagal architekto Juozo Baltrėno projektą. 1958 m. kun. Bronislovas Burneikis bažnyčią papuošti meno kūriniais pasitelkė įvairių sričių menininkus. Tarp jų buvo ir trys dailininkai – Antanas Kmieliauskas, Adomas Matuliauskas vyresnysis ir Vytautas Šerys. Bažnyčios altoriuje A. Kmieliauskas nutapė freską, kurioje pavaizduota Šv. Mergelė Marija su kūdikiu ant rankų, V. Šerys – Šv. Mergelės Marijos skulptūrą virš pagrindinio įėjimo į bažnyčią. A. Matuliauskas vyresnysis bažnyčios apsidėje įkomponavo akmens mozaiką, vaizduojančią susimąsčiusį Kristų su erškėčių vainiku. 1960 m. vasarą bažnyčia buvo pastatyta. Tačiau 1961 m. pradžioje paaiškėjo, kad bažnyčios nebus leista atidaryti. 1962 m. prasidėjo bažnyčios griovimo darbai. Nugriauti bokštai, akmens mozaika „Rūpintojėlis“ ir kiti meno kūriniai sunaikinti. 1962 m. bažnyčios pastatas buvo perduotas „Lietuvos TSR Liaudies Filharmonijai“. 1988 m. lapkričio 25 d. bažnyčia grąžinta tikintiesiems. Kun. B. Burneikis vėl sukvietė tuos pačius dailininkus, dirbusius ir 1958 m. A. Kmieliauskas iš naujo nutapė altoriaus freską, V. Šerys virš pagrindinio įėjimo atkūrė skulptūrą. Kadangi „Rūpintojėlio“ mozaikos autorius A. Matuliauskas vyresnysis buvo miręs, mozaiką atkurti buvo patikėta jo sūnui dailininkui A. Matuliauskui jaunesniajam. Ranka parėmusio galvą Kristaus įvaizdis perteikia visos lietuvių tautos istorijos tėkmėje patirtą sielvartą ir išgyventą skausmą. Kurdamas mozaiką, dailininkas įkomponavo ir simbolinius akmenis, surinktus įvairiose Lietuvos istorinėse bei sakralinėse vietose: Šiluvoje, Ugionyse, Kryžių kalne, Žemaičių Kalvarijose, Kernavėje, Dubingiuose, Molėtuose, Debeikiuose, Tauragnuose ir Baltijos pajūryje.
Naudoti akmenys
Mozaikai sukurti buvo naudojami tik natūralūs Lietuvoje rasti laukų akmenys. Kaip teigia geologai, Lietuvos laukų akmenys yra ledynmečiu atvilkti iš Fenoskandijos uolyno, esančio Skandinavijoje. Laukuose ir pakelėse aptinkami rieduliai su tirpstančio ledyno ledo mase Lietuvą pasiekė iš Baltijos jūros dugno, iš Suomijos, Alandų salų ir net šiaurės Švedijos. Lauko riedulius sudaro įvairūs mineralai: lauko špatas, plagioklazas, mikroklinas, kvarcas, granatas ir biotitas, cirkonas, apatitas, ortitas, labradoritas, oligoklazas, žėrutis. Perskėlus iš pažiūros neišvaizdų laukų akmenį, atsiveria itin gausi spalvų gama ir neįtikėtina tekstūrų įvairovė. Iš skaldytų lauko akmenų sukurti mozaikos kūriniai yra ypač ilgaamžiai, pritaikyti eksponuoti pastatų eksterjeruose atšiauraus klimato sąlygoms.
Technika
Meno istorijoje žinomi du klasikiniai mozaikos dėjimo ir komponavimo būdai. Pirmas „tiesioginis“ – Ravenos arba Bizantijos, kuomet mozaikos akmenų gabalėliai dedami į stingstantį tvirtinimo skiedinį. Antras „atvirkščias“ –florentietiškas, kuomet mozaikos gabalėliai gerąja puse į apačią dedami ant pagalbinės medžiagos (popieriaus arba kartono), surinktas piešinys užliejamas betono skiediniu. Mozaikai sustingus pagalbinė medžiaga nuimama. Mozaikos blokas montuojamas į pastato dalį. Mozaika „Rūpintojėlis“ atlikta florentietiška technika – akmens gabalėlis yra atskeliamas ir forma šlifuojama taip, kad tiksliai atitiktų kiekvieną piešinio gardelę. Ši technika ištobulinta Florencijoje 16 amžiuje. Ravenos arba Bizantijos mozaikos technika atliktuose kūriniuose visi naudojami akmenukai yra suskaldomi maždaug vienodo dydžio ir formos kvadratėliais, tuomet įspaudžiami į šlapio tinko sluoksnį – toks sudėliojimo būdas yra paprastesnis, bet vizualiai monotoniškas. Florentietiška technika atliktuose kūriniuose komponuojamos daug didesnės akmens pokštelės, supjaustytos ir pagal formą bei spalvą pritaikytos konkrečiai paveikslo kompozicijos vietai. Toks akmens detalių dėliojimas kūriniui suteikia įtaigumo, tačiau šį technika reikalauja daugiau laiko, pastangų ir didesnio meistriškumo. Florentietiška mozaikos technika kuriamuose darbuose akmenų detalės yra sudėliojamos gerąja puse į apačią ir kruopščiai pritvirtinamos prie tikslaus veidrodiniu būdu apversto kūrinio piešinio. Darbo proceso metu dailininkas mato tik tas briaunotas akmens dalis, kurios darbo pabaigoje užliejamos betono mišiniu. Visi tarpeliai tarp akmenų yra užbarstomi kvarciniu smėliu – taip sukuriami kompoziciją formuojantys grioveliai.
Atkūrimas
1989 m. vasarą pagal išlikusias archyvines nuotraukas ir detalius piešinius buvo pradėti akmens mozaikos „Rūpintojėlis“ atkūrimo darbai, kurie užtruko 3 metus. Atstatant mozaiką dailininkui ypač talkino jo žmona Vilmantė Matuliauskienė. Šiam kūriniui akmenys buvo renkami įvairiose Lietuvos vietose. Florentietiška technika atlikta mozaika buvo sudalinta į dvi dalis, kurios vėliau pervežtos į Klaipėdą. 1991 m. liepos 31 d. visi montavimo darbai buvo baigti. Atkurta natūralaus akmens mozaika vėl papuošė bažnyčios apsidę.
Kosinskio tiltas
Kosinskio tiltas  – 70 m ilgio akmeninis tiltas Kroatijoje, Likos regione. Tiltas jungia du Konsinskio kaimus – Aukštąjį ir Žemąjį. Tiltas suprojektuotas XIX a. remiantis senomis kroatų tiltų statymo tradicijomis. Jis turi tris dideles arkas.
Tilto statybos pradėtos 1929, o 1936 m. jis atidarytas eismui.
Manikavačakaras
thumb|170px|XII a. Manikavačakaro skulptūra (Los Andželo apygardos meno muziejus) Manikavačakaras  – IX a. tamilų poetas, šaivų giesmyno „Tiruvačakam“ kūrėjas.
Manikavačakaras kilęs iš Madurajaus apylinkių. Priklausė dainiams najanarams, buvo brahmaniškos kilmės. Gyveno klajodamas, kurį laiką buvo apsistojęs Čidambarame.
Jo giesmių Šivai rinkinys „Tiruvačakam“ ('šventa kalba') laikomas galimai paveiktu „Bhagavadgytos“ stiliaus. „Tiruvačakam“ įtrauktas į šaivų rinkinį „Tirumai“. Manikavačakaro giesmės lig šiol atliekamos šaivų šventyklose Tamilnade.
Sadaimiai (Inturkė)
Sadaimiai – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, šalia Sadaimių viensėdžio.
Geležinis frontas
Geležinis frontas – Veimaro respublikos vokiečių sukarintoji organizacija, kurią sudarė socialdemokratai, profsąjungų nariai ir liberalai. Jos pagrindinis tikslas buvo ginti liberaliąją demokratiją nuo kraštutinių dešiniųjų ir kraštutinių kairiųjų totalitarinių ideologijų. Geležinis frontas daugiausia priešinosi nacių partijos sparnui Sturmabteilung (SA) ir Vokietijos komunistų partijos sparnui Antifaschistische Aktion. Nors formaliai nepriklausoma, ji buvo glaudžiai susijusi su Vokietijos socialdemokratų partija (SPD). „Trys strėlės“, iš pradžių sukurtos Geležiniam frontui, per 1932 m. lapkričio mėn. parlamento rinkimus tapo gerai žinomu socialdemokratų simboliu, simbolizuojančiu pasipriešinimą monarchizmui, nacizmui ir marksizmui-leninizmui. Vėliau „Tris strėles“ perėmė ir pati SPD.
Paveldas
„Trys strėlės“ tapo socialdemokratų pasipriešinimo totalitarinėms nacizmo ir sovietinio valstybinio socializmo ideologijoms simboliu. Pastaruoju metu šį simbolį pasisavino Amerikos antifašistiniai judėjimai kartu su vėliavomis, istoriškai kilusiomis iš Vokietijos komunistų partijos Antifaschistische Aktion. Antifa priešinosi Geležiniam frontui, kurį laikė buržuaziniu ir fašistiniu, nes „Trijų strėlių“ logotipas buvo naudojamas ir pasipriešinimui su Antifa susijusiai partijai KPD reikšti.
Liminas (Utenos r., Daugailių sen.)
Liminas – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 2 km į pietvakarius nuo Daugailių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,22 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 138,5 m. Krantai žemi, pelkėti, tik šiaurinis krantas sausas. Ežeras telkšo ~ 13 ha dydžio Nuodegulių pelkės šiaurinėje dalyje (pietinėje dalyje telkšo Liminėlis). Pakrantėse stūkso Taukeliškių miškas. Iš pietų į šiaurę ežerą prateka Indrajos upė link Indrajų ežero (Šventosios upės baseinas). Šalia įsikūręs Bajoriškių kaimas. Rytinėje pakrantėje stūkso Bajoriškių piliakalnis. Šiaurvakarine pakrante eina kelias.
Harju JK Laagri
Harju Jalgpallikoolist, o trumpiau Harju JK bei tiesiog Harju – Estijos futbolo klubas iš Lagrio.
Istorija
2009 m. įkurtas klubas kitados rūpinosi vaikų ir jaunimo rengimu.
2015 m. buvo suformuota suaugusiųjų ekipa, kuri pradėjo rungtyniauti IV liiga (šeštoji pakopa).
Netrukus pradėjo sparčiai kilti į aukštesnius divizionus.
2022 m. rungtyniavo Esiliiga antroje pakopoje ir užėmė pirmą vietą.
2023 m. sezone debiutavo Meistriliiga.
Sudėtis
Atnaujinta: 2023 m. kovo 9 d.
2 tūkstantmetis pr. m. e.
thumb|400px|Pasaulio istorinis žemėlapis II tūkstm. pr. m. e. pab. {{legend|#FFFF00|medžiotojai-rankiotojai}} {{legend|#800080|klajokliai gyvulių augintojai}} {{legend|#00FF00|paprastos žemdirbių visuomenės}} {{legend|#FF8040|kompleksinės sanklodos žemdirbių visuomenės}} {{legend|#8080FF|valstybės}} thumb|240px|[[Trundholmo saulės vežimas, ~XV a. pr. m. e. indoeuropiečių dirbinys]]
Antrasis tūkstantmetis prieš mūsų erą – tūkstantmetis, besitęsęs nuo 2000-ųjų m. pr. m. e. iki 1001-ųjų metų pr. m. e.
Skaičiuojama, kad II tūkstantmečio pr. m. e. metu žmonijos populiacija tolydžio augo, maždaug nuo 80 iki 100 mln.
Didžiuma antrojo tūkstantmečio patenka į vėlyvąjį bronzos amžių. Pabaigoje įvyko bronzos amžiaus suirutė, ir prasidėjo geležies amžius. Daug kur Eurazijoje senąsias miestų civilizacijas pakeitė mobilios (karybai pritaikiusios žirgus) ir karingos indoeuropiečių bendruomenės.
Egipte tęsėsi Vidurinės karalystės laikotarpis, vėliau ją pakeitė Naujoji Egipto karalystė. Mesopotamijoje klestėjo Asirijos karalystė ir Babilonijos II dinastija, vėliau įsiveržė kasitai, juos pakeitė Naujoji Asirijos karalystė, tūkstantmečio pabaigoje išaugo Elamas. Nuo tūkstantmečio vidurio, po Artimuosius Rytus plito indoeuropiečiai, Mažojoje Azijoje įsikūrė Hetitų imperija.
Pietų Azijoje tolydžio silpo Indo slėnio civilizacija. Jos vieton hegemoniją užėmė indoarijai, atnešę vedinę kultūrą. Kinijoje gyvavo Šangų ir Džou dinastijos. Vidurinėje Azijoje – vėlyvasis Baktrijos–Margianos laikotarpis ir Andronovo kultūros įsivyravimas.
Viduržemio jūros regione tebegyvavo Egėjo civilizacija, tačiau tūkstantmečio pabaigoje ją pakeitė indoeuropiečiai (dorėnų įsiveržimas).
Mezoamerikoje viešpataujančia kultūra buvo olmekai.
Šio tūkstantmečio laikmečiu išplėtotas geležies lydimas ir kalyba, pradėti naudoti žirgų traukiami karo vežimai su stipinuotais ratais. Plėtotos rašto sistemos – atsirado finikiečių raštas, iš kurio išsivystė didelė dalis Senojo Pasaulio rašto sistemų, iš šio laikmečio žinomi seniausi užrašai mikėnų kalba, hetitų kalba, ugaritų kalba ir kt. II tūkstantmetyje pr. m. e. susiklostė seniausi žinomi mitopoetiniai indoeuropiečių tekstai – „Rigveda“ ir „Avesta“.
Kiti laikotarpiai
Tūkstantmečiai: 3 tūkstantmetis pr. m. e. – '''2 tūkstantmetis pr. m. e.''' – 1 tūkstantmetis pr. m. e.
Sidabrinė (Molėtai)
Sidabrinė – buvęs viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Alantos.
Tepe Hisaras
Tepe Hisaras − senovinė gyvenvietė dab. Irano šiaurės rytuose, Semnano provincijoje, netoli dabartinio Damgano. Ji priskiriama Hesaro kultūrai.
Istorija
Gyvenvietė įsikūrė patogioje vietoje tarp dykumos pietuose ir kalnų šiaurėje. Kalnai buvo turtingi titnago, alavo, medienos, vaisių ir buvo tinkami medžioklei, o dykumoje buvo randama vario, aukso, turkio. Gyvenvietė egzistavo V–II tūkst. pr. m. e. ir apėmė eneolito bei bronzos amžiaus laikotarpius.
Jos archeologiniai radiniai skirstomi į tris pagrindinius sluoksnius, kuriuos pasiūlė Erich Schmidt ir patikslino radiokarbono analizė. I (A-B): tarp 5000 ir 4000 m. pr. m. e.; IC/IIA: 3980-3865 m. pr. m. e.; IIB: c. 3365-3030 m. pr. m. e.; IIIB: 2400–2170 m. pr. m. e.; IIIC 2170–1900 m. pr. m. e.
V tūkst. pr. m. e. gyventojai statė tiesias sienas iš molinių plytų, vertėsi daugiausia medžiokle ir žvejyba, gamino pieštą keramiką, kurioje aptinkami geometriniai, augalų ir gyvūnų (gazelių, ožių ir paukščių) vaizdai.
Nuo IV tūkst. pr. m. e. gyventojai augino kelių rūšių kviečius bei miežius, alyvuoges, vynuoges, lęšius ir kitas daržoves. Galvijų ir avių figūrėlės rodo ir išvystyta gyvulininkystę.
Nuo III tūkst. pr. m. e. Tepe Hisaras aktyviai dalyvavo prekybinėje sistemoje, apėmusioje visą Irano kalnyną ir buvo viena iš tarpinių stočių lazurito prekyboje tarp Mesopotamijos ir Badachšano. III tūkst. pr. m. e. jis greičiausiai sudarė dalį Proto-Elamo kultūros. IIIC laikotarpiu jį kultūriškai labiau veikė ryčiau buvęs Baktrijos-Margianos archeologinis kompleksas.
Archeologija
Archeologinė vietovė užima 200x300 m plotą. Jau XIX a. senovinėje kalvoje buvo rasta artefaktų, kurie sukataloguoti 1925 m. 1931–1932 m. čia kasinėjo Pensilvanijos universiteto ekspedicija, vadovaujama Erich Schmidt. Vėliau keletą kartų daryti žvalgymai. 1995 m. Irano kultūros paveldo organizacijos užsakyti kasinėjimai vietovei padarė daug žalos.
Vietovėje rasta net 1600 kapų iš įvairių laikotarpių. Ypač daug archeologinių radinių suteikė keturi turtingi kapai iš III laikotarpio. Buvo rastos kelios molinės lentelės su senovinio rašto fragmentais.
Lietuvos regionų pirmenybės
Lietuvos regionų pirmenybės – Lietuvos futbolo federacijos vykdomos futbolo varžybos ir skautavimo projektas, skirtas suteikti jauniesiems futbolininkams iš Lietuvos galimybę atstovauti regioninėms komandoms turnyre ir patekti į nacionalinių rinktinių kandidatų sąrašą.
Istorija
Projektą 2017 metais organizavo LVJFA. Tuometinis pirmenybių tikslas buvo Lietuvos vaikinų rinktinių kandidatų peržiūra, trenerių įtraukimas į rinktinės kandidatų peržiūros procesą ir trenerių diskusijos apie žaidėjus. Projektas įtraukė gimusius 2004 (U-14), 2003 (U-15), 2002 (U-16) ir 2001 m. (U-17) amžiaus grupės vaikinus, kurie buvo suskirstyti į Aukštaitijos (Šiaurės), Kauno (Pietų), Vilniaus (Rytų), Žemaitijos (Vakarų) regionines komandas. Debiutiniai turnyrai vasarą buvo surengti Šiauliuose, Klaipėdoje, Vilniuje ir Kaune. Pagal pirmenybių nuostatus, per dieną buvo žaidžiamos ketverios 60 minučių trukmės rungtynės ir šis formatas per metus nepakito.
2018 m. sezone nusistovėjo trenerių skyrimo tvarka, kuomet regioninėms komandoms vadovauti buvo paskirtas trenerių duetas. Vasario mėnesį Marijampolės futbolo manieže rungėsi 2002, 2003, 2004 metais gimę žaidėjai. Oficialiu Lietuvos regionų pirmenybių rėmėju tapo „Wellteen“, įsteigę prizus kiekvieno regiono geriausiai pasirodžiusiems žaidėjams. Pavasarį ir vasarą pirmenybių turai vyko Panevėžyje (2005 m. gim. žaidėjams), Klaipėdoje (2003 m. gim. žaidėjams), Kaune (2004 m. gim. žaidėjams), Tauragėje (2005 m. gim. žaidėjams).
Projekto tęsiniu lapkritį tapo iš geriausiai pirmenybėse atsiskleidusių žaidėjų suburtos Lietuvos regioninės rinktinės rungtynės su Varšuvos „Legia“ akademijos bendraamžiais. Į Varšuvą išvyko U-15 ir U-16 vaikinų rinktinės.
2019 m. Lietuvos regionų pirmenybių projekto vykdymą perėmė LFF. Vasario mėnesį Marijampolės manieže rungėsi 2004 m. gim. (U-16) ir 2005 gim. (U-15) futbolininkai. Projekto vykdytojai nusprendė teikti prioritetą pirmenybių turus surengti naujose lokacijose, todėl gegužės mėnesį rungtynės buvo surengtos Širvintų (2004 m. gim. žaidėjams), Telšių (2005 m. gim. žaidėjams) ir Birštono (2006 m. gim. žaidėjams) stadionuose. Rugpjūčio mėnesį pirmąkart surengtas U-13 amžiaus grupės (2007 m. gim. žaidėjų) turnyras Utenoje.
Pirmenybėse dalyvavę žaidėjai buvo pakviesti atstovauti Lietuvos regioninei rinktinei spalio ir lapkričio mėnesį Vilniuje vykusiame tarptautiniame „Ateitis Cup“ turnyre ir jame pranoko lūkesčius, užimdami aukštas vietas. U-13 komanda tarp savo bendraamžių užėmė 9 vietą, U-14 komanda – 5 vietą , U-15 komanda – 3 vietą , galop U-16 komanda – 2 vietą, pralaimėjusi tik finale.
Tarnavos dvaras
Tarnavos dvaras – dvaras, esantis Tarnavoje, Jūžintų seniūnijoje (Rokiškio rajone). Tarnava – Jūžintų dvarvietė, perkelta ant vaizdingo Rašų ežero kranto.
Dvaro sodybos fragmentai – rūmai, pieninė, arklidė. Žaliuoja XIX a. antrojoje pusėje užveistas dvaro parkas.
Senasis Jūžintų dvaras buvo įsikūręs už 4 km nuo Tarnavos, ant aukšto Šventosios upės kranto, netoli tos vietos, kur ji išteka iš Rašų ežero.
Istorija
Nuo seno dvaras priklausė kunigaikščiams Astikams. Tačiau Grigorijus Astikas, Trakų kaštelionas, per karaliaus Stepono Batoro (valdė 1576-1586) žygį į Rusiją susidėjo su Maskva. Dėl to karaliaus iš Astikų konfiskavo Jūžintus.
1600 m. jau kitas karalius – Zigmantas Vaza – valdas dovanojo Minsko vaivadai Gedeonui Rajeckiui. Šios giminės rankose Jūžintų dvaras išbuvo iki 1760 m., kai Teresė Rajeckaitė ištekėjo už Mykolo Veisenhofo (1715–1789), Livonijos raštininko ir pakamario. Veiseinhofų giminė turėjo dvarus kadaise Livonijai priklausiusiose žemėse, Jūžintuose, Tarnavoje, Pakriaunyje.
Veisenhofai Tarnavos dvarą valdė iki Pirmojo pasaulinio karo. Mykolo sūnus Pranciškus Veisenhofas (1781–1855), radęs gražią vietą prie Rašų ežero, nutarė ten perkelti dvarą. Pranciškus Veisenhofas buvo Ukmergės bajorų maršalka, garsėjo kaip slaptos masonų organizacijos narys. Rūmai ir kiti dvaro pastatai Tarnavoje baigti statyti apie 1858 m., jau po dvarvietės įkūrėjo Pranciškaus Veisenhofo.
Naujuose Tarnavos dvaro rūmuose gyveno dar keturios Veisenhofų kartos. Paskutinieji dvaro valdytojai iš Veisenhofų – broliai Juozapas ir Valdemaras. Juozapas (1860-1932) gyveno Varšuvoje, buvo žinomas to meto rašytojas, savo tėviškę aprašė apysakoje „Sabalas ir panelė“. Knygos autoriaus Juozapas Veisenhofas labai mylėjo tuos Aukštaitijos kraštus: „Jūžintai, paveldėtas dvaras, man visada buvo ypatingas kampelis, kuriame viešpatauja sveikata, ramybė, draugiški santykiai su žmonėmis, kur ore ir širdyje plevena laimė“. Tie jausmai atsispindi knygoje „Sabalas ir panelė“. Lietuvos gamta joje pavaizduota kaip rojus žemėje – kvepianti, žydinti, vešinti. Po miškus ir pievas laksto basakojė lietuvaitė Uršulė Laukinytė, kurią įsimyli knygos herojus, tačiau jiems nelemta būti kartu. Juozapas parašęs nemažai kūrinių: „Puszcza“, „Hetmani“, „Żywot i myśli Zygmunta Podfilipskiego“, ir kt, labai mylėjo vaizdingas apylinkes ir draugiškus to krašto žmones. Atsiminimuose jis rašė, kad nekantriai laukdavo vasaros atostogų, kada galės pagaliau nuvažiuoti į Tarnavą. Čia vasarodavo ir kiti menininkai: dailininkas Henrikas Vaisenhofas, pažįstami iš Vilniaus, Varšuvos, aplinkinių vietovių. Iš Aukštaitijos bajorų kilę pusbroliai rašytojas Juozapas ir dailininkas Henrikas Veisenhofai Lietuvoje beveik nežinomi. Daugiau informacijos apie juos galima rasti lenkų kalba.
Tarpukariu per žemės reformą nemažas Jūžintų dvaras išparceliuotas. 1923 m. Tarnavą įsigijo, spėjama, iš Amerikos su užsidirbtu kapitalu grįžęs J. Vėbra. Netrukus dvarą jis pardavė Lietuvos kariuomenės pulkininkui J. Vėgeliui (Vigėliui?), kuris bandė dvarui suteikti naują Rašų pavadinimą – pagal ežerą, prie kurio jis įsikūręs. Pokariu buvęs dvaras priklausė kolūkiui.
Dabar dvarvietė vėl vadinama Tarnava. Pats dvaras ilgai stovėjo apleistas, rūmai ir kiti pastatai po truputį nyko, 2006 m. dvaro sodyba privatizuota.
8 ha plote, prie Rašų ežero, žaliuoja mišriojo plano Tarnavo dvaro parkas. Jis išsidėstęs dviejuose terasose: viršutinėje – šalia rūmų, ir apatinėje – šalia ežero (terasas skyrė atraminė akmenų mūro siena). Nuo rūmų link ežero vedė akmeniniai laiptai. Kadaise buvęs puošnus parkas dabar jau sulaukėjęs.
Sankt Feitas prie Glano
Sankt Feitas prie Glano  – miestelis Karintijoje, pietų Austrijoje. Sankt Feito prie Glano apskrities administracinis centras. Įsikūręs Glano upės slėnyje. 12 525 gyventojai (2016 m. sausio 1 d. duomenys). Iki 1518 m. buvo istorinės Karintijos sostinė.
Kelių archeologinių kasynėjimų metu buvo nustatyta, kad gyvenvietė jau egzistavo Frankų imperijos valdymo laikais. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1131 m. 1224 m. suteiktos miesto teisės.
JS Groupe Bazano
Lubumbašio „Groupe Bazano“, o trumpai JS Groupe Bazano – Kongo Demokratinės Respublikos futbolo klubas, įsikūręs Lubumbašyje.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 2013 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
2021–2022 m. rungtyniavo aukščiausioje lygoje.
Pasiekimai
Aukščiausia lyga
Futbolo taurė
Supertaurė
Common Sense Media
Common Sense Media (trumpinama į CSM) – organizacija, peržvelgianti įvairų medijos turinį ar technologiją ir pateikianti amžiaus cenzo vertinimą atitinkamoms vaikų amžiaus grupėms. CSM taip pat finansuoja specialistų tyrimus, susijusius su medijos įtaka bei role vaikų gyvenimuose, tuo pačiu atvirai propaguoja politiką ir tvarką, skirtą saugoti vaikus nuo žalingos informacijos.
Organizacija 2003 m. įsteigta Jim'o Steyer'io ir užsiima knygų, filmų, transliuojamų TV laidų, kompiuterinių žaidimų, programinių aplikacijų, muzikos (iki 2014 m.), tinklalapių bei tinklalaidžių peržvelgimu ir skiria vertinimą pagal tam tikrą amžių atitinkantį ugdomąjį turinį, nurodydami ar jame yra pvz. nežabojamas smurtas ar pozityvi žinutė. Taip šeimos ar globėjai su vaikais gali lengviau nuspręsti, koks turinys vaikams tinkamas.
Common Sense Media yra remiama fondų, individualių asmenų bei surenka lėšas iš medijos partneriams skirto apmokestinimo. Bendradarbiaudama su įvairiomis žiniasklaidos priemonėmis bei kompanijomis, organizacija teikia savo turinį šimtams milijonų JAV gyventojų. 2016 m. CSM turėjo jau daugiau kaip 65 mln. unikalių vartotojų, o 2020 m. metų pabaigoje jau dirbo su daugiau kaip 1,1 mln. pedagogų per visas Jungtines Amerikos Valstijas.
Adityvas
Adityvas ( 'pridėti, prijungti') – linksnis, nurodantis, į kieno pusę pradedama judėti. Kaip retai vartojamas linksnis sutinkamas, pavyzdžiui, vepsų kalboje.
Jei žodis dažniau vartojamas su iliatyvu, vepsų kalboje vartojamas vadinamasis pirmasis adityvas, sudaromas prie iliatyvo priesagos -hA jungiant priesagą -päi (-hVpäi – I adityvas). Jei žodis dažniau vartojamas su aliatyvu, pasitelkiamas antrasis adityvas, tą pačią priesagą -päi pridedant prie aliatyvo priesagos -le (-lepäi – II adityvas). Vartosenos pavyzdžiai: Lapsed tönduiba kodihepäi 'Vaikai patraukė prie namo'; Aig mäni kezahapäi 'Vasarėja' (pažodžiui 'Laikas pradėjo eiti į vasarą').
1 tūkstantmetis pr. m. e.
thumb|400px|Pasaulio istorinis žemėlapis I tūkstm. pr. m. e. viduryje: {{legend|#FFFF00|medžiotojai ir rankiotojai}} {{legend|#800080|klajokliai gyvulių augintojai}} {{legend|#00FF00|paprastosios žemdirbių visuomenės}} {{legend|#FF8040|sudėtingos žemdirbių visuomenės ir genčių sąjungos}} {{legend|#8080FF|valstybės}} {{legend|#804000|imperijos}} {{legend|#ffffff|negyvenami plotai}} Pirmasis tūkstantmentis prieš mūsų erą – tūkstantmetis, besitęsęs nuo 1000-ųjų m. pr. m. e. iki 1-ųjų m. pr. m. e. thumb|240px|V a. pr. m. e. graikų keramika, vaizduojanti graiko ir perso dvikovą
Skaičiuojama, kad per šį tūkstantmetį žmonijos populiacija padvigubėjo nuo ~100 mln. iki ~200–250 mln. Manoma, kad tūkstantmečio pabaigoje ~90 % pasaulio gyventojų gyveno Senajame pasaulyje (Romos, Partų imperijose, graikų ir indų valstybėse bei Hanų Kinijoje). ~20 mln. gyventojų galėjo gyventi Amerikoje (daugiausia Mezoamerikoje), Užsachario Afrikoje – mažiau, nei 10 mln., o Okeanijoje – nė milijono.
Šiuo laikotarpiu civilizacijos gyveno geležies amžiaus epochoje. Artimųjų Rytų istoriografijoje I tūkstantmečio pr. m. e. laikotarpiu prasideda klasikinis periodas.
Artimuosiuose Rytuose tuo metu viešpatavo Naujoji Asirijos imperija, kol VI a. pr. m. e. ją pakeitė Achemenidų Persija. Egipto civilizacija išgyveno nuosmukį ir taip pat buvo nugalėta persų (525 m. pr. m. e.).
Plėtojosi graikų įtaka – užkariauta Didžioji Graikija, prasidėjo vadinamoji antika. Tūkstantmečio pabaigoje įvyko Aleksandro Makedoniečio užkariavimai, sunaikinę Achemenidų imperiją. Heleniškosios kultūros sferoje prasidėjo heleninis laikotarpis.
Vietoje Apeninų pusiasalyje viešpatavusių etruskų įsigalėjo lotynai, įkūrę Romos respubliką. Ji atlaikė kartaginiečių antpuolį, o tūkstantmečio pabaigoje peraugo į Romos imperiją. Vidurio ir Vakarų Europoje klestėjo keltai.
Rytų Afrikoje iškilo Nubijos imperija ir Aksumas. Centrinėje Amerikoje įsiviešpatavo majų civilizacija.
Pietų Azijoje pamažu baigėsi Vedų laikotarpis ir iškilo Maurijų imperija. Vidurinėje Azijoje viešpatavo skitai. Kinija didžiąją tūkstantmečio dalį buvo susiskaldžiusi (vadinamasis Pavasarių ir rudenų laikotarpis). Artėjant tūkstantmečiui į pabaigą, iškilo Činų dinastija ir Hanų dinastija. Japonijos istoriografijoje Džiomon laikotarpį pakeitė Jajoi laikotarpis.
Pirmasis tūkstantmetis prieš mūsų erą patena į Karlo Jasperso „ašinį amžių“, kai iškilo visuotinės religijos – budizmas (VI a.), džainizmas (VI a.), konfucianizmas (V a.), zoroastrizmas, plėtojosi judaizmas, hinduizmas; taip pat plėtojosi graikų, kinų, indų filosofija. Taip pat šiuo laikotarpiu plėtota epinė mitopoetinė inodoeuropiečių literatūra (Homero „Iliada“ ir „Odisėja“, Hesiodo „Teogonija“, indų „Mahabharata“, ir kt.).
Kiti laikotarpiai
Tūkstantmečiai: 2 tūkstantmetis pr. m. e. – '''1 tūkstantmetis pr. m. e.''' – 1 tūkstantmetis
Šimtmečiai: I amžius pr. m. e. – II amžius pr. m. e. – III amžius pr. m. e. – IV amžius pr. m. e. – V amžius pr. m. e. – VI amžius pr. m. e. – VII amžius pr. m. e. – VIII amžius pr. m. e. – IX amžius pr. m. e. – X amžius pr. m. e.
Aproksimatyvas
Aproksimatyvas ( 'artėju') – linksnis, reiškiantis buvimą šalia ko nors arba judėjimą ko nors link. Vartojamas baskų, Uralo ir kai kuriose kitose kalbose.
Vepsų kalboje buvimo šalia ko nors reikšme vartojamas aproksimatyvas vadinamas pirmuoju, jis sudaromas su priesagomis -nno (vienaskaita) ir 	-idenno (daugiskaita), pavyzdžiui, Pert' seižub korktoiden kall’oidenno 'Namas stovi prie aukštų uolų'. Judėjimo ko nors link aproksimatyvas vepsų kalboje vadinamas antruoju ir yra sudaromas su priesagomis -nnoks (vienaskaita) ir -(i)dennoks (daugiskaita), pavyzdžiui, Kalanik töndui suriden kividennoks 'Žvejas patraukė prie didelių akmenų'. Antrojo aproksimatyvo reikšmė vepsų kalboje sutampa su iliatyvu arba aliatyvu.
Komių kalboje šis linksnis sudaromas su priesaga -лань (-lan ' ), pavyzdžiui, керкалань (kerkalan ' ) 'namo link'.
Vaivorykštinis eukaliptas
Vaivorykštinis eukaliptas (Eucalyptus deglupta) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, mirtinių (Myrtaceae) šeimos, eukaliptų (Eucalyptus) genties lapuočių medžių rūšis.
Aproksimatyvas
Baskų kalboje aproksimatyvo priesaga yra -raino: etxeraino 'namo link'.
Vaivorykštinis eukaliptas
thumb|left|220px|Vaivorykštinio eukalipto [[Lapas|lapai]] thumb|left|220px|Vaivorykštinio eukalipto [[žiedynas]] thumb|left|220px|Vaivorykštinio eukalipto [[Vaisius|vaisių kekė]] thumb|right|220px|Vaivorykštinio eukalipto kamieno pamatas
Paplitimas
Tai vienintelė eukaliptų rūšis, kuri savaime paplitusi ir šiauriniame Žemės pusrutulyje. Savaime auga Papua, Naujosios Britanijos, Seramo, Sulavesio, Mindanao salų atogrąžų miškuose, kur gausu lietaus.
Tai vienintėlė eukaliptų rūšis paprastai augantis drėgnuosiuose tropikų miškuose, kurios savaiminis išplitimo arealas yra ir šiauriniame Žemės pusrutulyje, bei viena iš keturių eukaliptų rūšių (iš daugiau nei 700 rūšių), kurios nesutinkamos Australijoje.
Auginimas Lietuvoje
Vaivorykštinių eukaliptų auginimui Lietuvos klimatas yra nepalankus.
Morfologija
Vaivorykštinis eukaliptas pasižymi charakteringu įvairiaspalviu kamienu. Kamieno išorinė žievė kasmet, bet skirtingu metu lupasi vertikaliais lopiniais, po kuriais atsiveria ryškiausių atspalvių nauja žievė. Brandžių medžių žievė tamsėja, suteikdama violetinius, vyšninius, oranžinius, melsvus, raudonus ir kitokius atspalvius. Pasodintų medžių už natūralaus arealo ribų, žievė neturi tokių intensyviai ryškių atspalvių, kaip pas augančius savaiminiame paplitimo areale.
Matmenys ir augimas
Vaivorykštinis eukaliptas viena iš sparčiausiai augančių medžių rūšių. Paprastai užauga iki 60 m su iki 2 m skersmens kamienu, rečiau pasitaiko išskirtiniai medžiai iki 75 m aukščio su iki 240 cm skersmens kamienais.
Kita
Havajų salose sodinamas gatvėse, auginamas botanikos soduose, parkuose.
rimtesnių problemų dėl ligų neturi.
A
Istorija
Finikiečių raidyno pirmasis ženklas alefas, iš kurio išsivystė raidė A, greičiausiai yra skolinys iš Sinajaus protorašto ženklo, vaizduojančio jaučio galvą (šis, savo ruožtu, matyt, perimtas iš egiptiečių). Žodis alef Vakarų semitų kalbose reiškia 'jautis' – ženklo pavadinimas paimtas pagal pirmą žodžio alef garsą.
Kadangi finikiečių raidynas buvo sudarytas vien iš priebalsių, jų kalboje alefas žymėjo ne balsį [a], o glotalinę pauzę [']. Graikai, perėmę raštą iš finikiečių, tokio garso neturėjo, tad pritaikė jį balsiui [a]. Ankstyvoji graikų A (alfa < alefas) dažnai vaizduota „ragais“ į šoną, bet vėliau įsigalėjo atmaina „ragais“ į apačią. Tokį ženklą perėmė etruskai, o iš jų – romėnai.
Lietuvių kalboje
A ir a – pirma lietuvių abėcėlės raidė, vartojama žymėti užpakalinės eilės žemutinio pakilimo labai atviram ilgam kirčiuotam balsiui (ãkys, gãvo, mãto), kiek uždaresniam trumpam balsiui – kirčiuotam (ràs, àpmetė, pàvežė, vištà) ir nekirčiuotam (ăkìs, tìkrăs, kătė̃):
Lietuvių kalboje taip pat vartojamas ir kitas „A“ raidės pagrindo rašmuo su diakritiniu ženklu nosine – Ą|Ą ir ą (a nosinė).
Pažymėjimai
Šia raide žymima:
Dubovaco pilis
Dubovaco pilis  – klintinė pilis Karlovaco mieste Kroatijoje. Pagrindinis pilies bokštas pastatytas apie XIII a., o XV a. pilis perstatyta renesanso stiliumi.
Per ilgą istoriją pilies savininkai keitėsi, o 1837 m. vienas jų pilį perstatė romantizmo stiliumi. Dar kartą renovuota pilis buvo 1952 m.
2004 m. pilies vaizdas buvo panaudotas proginiam pašto ženklui.
Vidas Markevičius
Vidas Markevičius (g. 1963 m. rugpjūčio 25 d. Kaune–m. 1992 m. Garliavoje) – boksininkas (sunkiojo svorio kat.), olimpietis, dalyvavęs su Lietuvos rinktine 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
V. Markevičius, grįžęs iš Barselonos olimpinių žaidynių, įsivėlė į skolos išmušinėjimo aferą ir 1992 m. spalio mėn. Garliavoje buvo nušautas.
Šaukšteliškiai (Dubingiai)
Šaukšteliškiai – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Dubingių.
Sambharas
miniatiūra|250px|right|Sambharas, patiektas su ryžių paplotėliais idli miniatiūra|250px|right|Rinkinys sambharui pagaminti
Sambharui pagaminti naudojama arba viena iš daržovių, arba jų kombinacija:
Sambharo sudėtyje dažnai būna masalos, aštraus prieskonių mišinio, pagaminto iš skrudintų lęšių, džiovintų raudonųjų čili pipirų, ožragės ir kalendros sėklų ir kartais asafetidos bei kvapniosios murėjos (Murraya koenigii) lapelių. Regioniniuose variantuose sutinkami kmyniniai kuminai, juodieji pipirai, tarkuoti kokosai, cinamonas arba kiti prieskoniai.