cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Progresinis mokestis
Progresiniai mokesčiai – mokesčiai, kurie didėjant pajamoms, gaunant didesnį pelną, turint ar įsigyjant vertingesnį turtą didėja. Vienas iš tokių pavyzdžių yra gyventojų pajamų mokestis. Jis mokamas nuo darbo užmokesčio (algos) arba nuo individualios ūkinės veiklos pajamų. Nuo nustatyto neapmokestinamo minimumo šis mokestis visai neatskaitomas, o nuo sumos, viršijančios šį minimumą, imamas nustatytu tarifu. Kitas progresinių mokesčių pavyzdys – brangių prekių įsigijimo mokestis: pavyzdžiui, įsigyjant automobilį, kurio vertė neviršija nustatytos sumos, jo mokėti nereikia, o viršijus šią sumą jis mokamas. Paprastai mokesčių tarifai aukštai nekyla, nes valstybė žino, kad pakėlus mokesčių tarifus gali prasidėti akivaizdus mokesčių nemokėjimas ir susilaukti atvirkštinio rezultato – mokesčių surinkti mažiau.
Šateikių holokausto aukų kapai
Kapinės
Ties viduriu betoninio bordiūro apjuostas sampilas. Jo priekyje išbetonuotas postamentas, ties kurio viduriu pritvirtinta stačiakampė šlifuoto granito plokštė su iškalta Dovydo žvaigžde bei memorialiniu užrašu jidiš ir lietuvių kalbomis: thumb|200px|left אױף דעם ארט האבן ךי היטלערישע רוצחים און זײערע אדטיקע באהעלפער אין .1941 דערמארדעט 100 ײדן .מענער. פרױען. קינדער
ŠIOJE VIETOJE 1941 VII HITLERI- NIAI ŽMOGŽUDŽIAI IR JŲ VIETI- NIAI PAGALBININKAI NUŽUDĖ 100 ŽYDŲ – VYRŲ, MOTERŲ, VAIKŲ.
Už sampilo 1980 m. pastatyta medinė skulptūra, vaizduojanti stovintį žydą surištomis rankomis (autorius – tautodailininkas Jakovas Bunka).
Teritorijos plotas – 0,01 ha.
6,6 km į šiaurės vakarus yra Salantų žydų senosios kapinės ir Salantų holokausto aukų kapai, 8,9 km į vakarus – pietvakarius – Šalyno holokausto aukų kapai. thumb|rigth|200px|
Istorija
Šioje vietoje 1941 m. liepos–rugpjūčio mėn. Salantų ir Šateikių pagalbiniai policininkai žudė Salantų žydų bendruomenės moteris ir vaikus.
Egzekucija vyko trimis etapais. Pirmosios žudynės įvyko apie 1941 m. liepos 20 d. Policijos nurodymu paryčiais prie Salantų sinagogos, kurioje buvo laikomos žydės su vaikais, iš kaimų atvyko vežikai su vežimais, kurie, lydimi pagalbinių policininkų, į Šateikių girią išvežė apie 60–70 moterų. Antrųjų žudynių metu liepos mėn. pabaigoje buvo nužudytos paskutinės gete likusios daugiau kaip 50 moterų su vaikais. Rugpjūčio mėn. pabaigoje pagalbiniai policininkai į Šateikių girią konvojavo sušaudymui apie 100 Salantų žydų moterų, kurios nuo liepos mėn. dirbo pagalbinius žemės ūkio darbus Šalyno dvare ir pas Salantų valsčiaus ūkininkus.
Holokausto Lietuvoje atlaso duomenimis čia palaidotos 95 aukos. Kapavietės paminklinėje lentoje ir dokumentų rinkinyje „Masinės žudynės Lietuvoje“ nurodyta, jog čia žuvo 100 žydų vyrų, moterų ir vaikų. Salantų istorijos tyrinėtojas Paulius Vaniuchinas nustatė, kad šioje vietoje buvo nužudyta 210–220 moterų ir vaikų.
Žudynių ir laidojimo vieta 1970 m. paskelbta vietinės reikšmės istorijos paminklu, 1993 m. registruota kultūros vertybių registre.
Istorinį ir memorialinį vertingųjų savybių pobūdį turintis kultūros paveldo objektas.
Butkelių I tvenkinys
Butkelių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Zarasų rajone, 5 km į pietryčius nuo Dusetų. Sudarytas užtvenkus Svaitutėlės upelį (Šventosios intakas) 5,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus– 0,58 km, plotis – iki 0,23 km. Yra 0,42 ha sala. Altitudė 134 m. Priešsroviui į pietus už 0,14 km telkšo Svaitūto ežeras. Į šiaurę už 0,12 km telkšo Butkelių II tvenkinys. Krantai aukštoki. Aplinkui daugiausia plyti pievos. Šalia įsikūręs Butkelių kaimas.
Arnas Borodinas
Arnas Borodinas (g. 1999 m. kovo 23 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.
Karjera
Sąlyginai karjerą kaip profesionalas pradėjo FK Trakai. 2017 m. žaidė už šios ekipos dublerius Pirmoje šalies lygoje.
2018 m. buvo FK Utenis žaidėjas ir dalyvavo Pirmos lygos pirmenybėse.
Už FC Stumbras žaidžia nuo 2019 m. Jau spėjo debiutuoti A lygoje.
Rinktinės
Atstovavo įvairaus amžiaus jaunimo rinktinėms.
Butkelių II tvenkinys
Butkelių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Zarasų rajone, 4,5 km į pietryčius nuo Dusetų. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Svaitūtėlės intakas, Šventosios baseinas) prie pat jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,34 km, plotis – iki 0,31 km. Altitudė 132,5 m. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalija, dalinai išleistas. Į pietus už 0,12 km telkšo Butkelių I tvenkinys, į šiaurę stūkso miškas. Vakaruose už pylimo teka Svaitūtėlė. Aplinkui daugiausia plyti pievos. Šalia įsikūręs Butkelių kaimas.
Suvieko tvenkinys
Suvieko tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Zarasų rajone, 15,5 km į šiaurės vakarus nuo Zarasų, Suvieko gyvenvietėje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Suvieko ežero intakas) 0,23 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,16 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 148,1 m. Krantai žemi. Aplinkui plyti pievos, žemiau užtvankos auga miškelis.
Marina Koniaškina
Marina Koniaškina (, g. 1985 m. liepos 7 d., Menske) – baltarusių kilmės Rusijos aktorė.
Biografija
2005 m., dar būdama teatro universiteto studentė, debiutavo kine, suvaidinusi pagrindinį Nadios vaidmenį karinėje dramoje „Gili srovė“ (produkcija – „Belarusfilm“), pastatytoje pagal romanus „Snieguotos iemos“ ir baltarusių rašytojo Ivano Šamiakino „Gilioji srovė“, skirta pergalės Didžiojo Tėvynės karo 60-osioms metinėms.
2007 m. baigė Boriso Ščiukino teatro instituto vaidybos skyrių (Pavelo Lyubimcevo kursas).
Nuo 2009 m. dalyvavo spektakliuose „Pikviko klubas“, kurį režisavo Jevgenijus Pisarevas, ir „Bajorų lizdas“, kurį režisavo Marina Brusnikina. Bendradarbiauja su A. P. Čechovo vardo Maskvos dailės teatru.
Karklinis (Zarasų r.)
left|120px
Karklinis – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, 3,5 km į vakarus nuo Antazavės. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,21 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 103,4 m. Krantai žemi, tik vakarinis krantas aukštokas. Krantai ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Iš pietryčių prieina Antazavės šilas, kitose pakrantėse plyti pievos. Šalia įsikūręs Pakačinių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Zalvės upės baseinui.
Šimkaičių piliakalnis
Šimkaičių piliakalnis, Vaidatonių piliakalnis, Pilalė (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A1345, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR407) – piliakalnis Kelmės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Šimkaičių ir Vaidatonių kaimų, Pakražančio seniūnija. Pasiekiamas nuo magistralės išvažiavus į kelią  link Kelmės ir keliu Stulgiai – Vaidatoniai už pralaidos kelyje, prieš kalną pasukus į dešinę šiaurės kryptimi, lauko keliuku pavažiavus 400 m iki antro lauko įlinkimo, skaičiuojant nuo rytinės pusės – yra kairėje šiaurėje, miške, lauko pakraštyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas kranto kyšulyje, Ančios kairiajame krante. Iš šiaurės vakarų, šiaurės ir rytų jį juosia Ančios upė ir jos slėnis. Aikštelė trikampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 14 m ilgio, 10 m pločio prie pylimo, 2 m žemesne šiaurės rytine dalimi. Jos pietvakariniame krašte supiltas kūgio formos 2 m aukščio, 14 m pločio pylimas 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 17 m aukščio.
Pylimas ir aikštelė apardyti erozijos bei bulviarūsių. Apaugęs lapuočiais.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia.
Jaunonys
Jaunonys – buvęs kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Butrimonių. Šiaurėje išlikęs Jaunionių kaimas Prienų rajone.
Denysas Vasinas
Denysas Vasinas (g. 1989 m. kovo 4 d.) – Ukrainos futbolininkas.
Karjera
Žaidė įvairiuose klubuose Ukrainoje. Odesoje gimęs futbolininkas rungtyniavo šio miesto „Černomoreco“ jaunimo ekipose.
Klubas 2013 m. paskolino žaidėją Babrujsko „Belšinai“.
Rungtyniavo Lvivo „Karpatų“ klube. „Mariupolio“ klube, buvo grįžęs į Odesos „Čornomorecą“, atstovavo „Vorkslai“, „Inhulecui“.
Paskutine stotele prieš atvykstant į Lietuvą tapo „Kryvbaso“ klubas. Prasidėjus karui Ukrainos čempionatas buvo nutrauktas, o žaidėjas balandžio mėn. persikėlė į Lietuvą.
FK Jonava
2022 m. nuomos pagrindais atstovavo „Jonavos“ klubui.
Debiutavo jonaviškių gretose A lygoje 2022 m. balandžio 16 d. rungtynėse prieš „Džiugo“ klubą. Jonaviškiai minimaliu rezultatu 0:1 nusileido telšiškiams.
2022 m. tapo žinoma, kad klubą paliko keletas žaidėjų: keturi žaidėjai – Titas Buzas, Luiz Matheus, Denysas Vasinas ir Daniel Silva.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Marina Mitrofanova
Marina Mitrofanova (, g. 1992 m. birželio 7 d., Surgute) – Rusijos aktorė.
Biografija
Debiutavo kine 2013 m., atlikdama nedidelį vaidmenį filme „Meluok, jei myli“.
Pirmąjį svarbų vaidmenį ji gavo 2014 m. – Aleksandro Zamiatino televizijos seriale „Gražus gyvenimas“. Jos herojė Irina Subbotina pateko į meilės keturkampį: Irina myli Jurą (akt. Jevgenijus Širikovas), jis atsako, tačiau juo domisi Iros draugė Žana (akt. Agata Muceniece), kaprizinga įtakingų tėvų dukra. Galiausiai Žanos brolis ir geriausias Juros draugas Saša (Kirillas Žandarovas) dega aistra Irinai…
Vėlesniais metais filmavosi rusiškuose ir ukrainietiškuose serialuose.
Sciapai
Sciapai – kaimas pietryčių Baltarusijoje, 7 km į šiaurės rytus nuo Ščadryno.
Istorija
XIX a. pabaigoje buvo kelios gyvenvietės – kaimas ir palivarkas Senieji Sciapai, taip pat kaimas Naujieji Sciapai, kuriame buvo Babruisko apskrities Sciapų valsčiaus centras.
Mažieji Bortnikai
Mažieji Bortnikai  – kaimas rytų Baltarusijoje, 2 km į šiaurės rytus nuo Didžiųjų Bortnikų.
Matheus Gama
Mateušas Gama (Matheus Santos da Gama; g. 1994 m. spalio 27 d.) – Brazilijos futbolininkas, saugas. Atstovavo Kauno „Stumbrui“.
Karjera
Žaidėjas kilęs iš Brazilijos.
Į Lietuvą atvyko 2018 m. ir tapo „Stumbro“ nariu. Tais metais A lygoje nežaidė.
Jociūnai (Miroslavas)
Jociūnai – buvęs kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 11 km nuo Miroslavo, dabar pietinė Balkasodžio kaimo dalis, esanti kairiajame Nemuno krante. Jociūnai dešiniajame Nemuno krante priklauso Raitininkų seniūnijai. Kaime stovi mauzoliejinė Jociūnų koplyčia.
Istorija
Šiose vietose XIX a. buvo Jociūnų dvaras, priklausęs Jociunskiams.
6-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas
6-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas – individualios nuotolinės šachmatų varžybos vykdomos pagal ICCF taisykles. Čempionato pradžia 1970 m. gruodžio 5, pabaiga – 1972 m. rugpjūčio 1 d.
Prizininkai
Aukso medalį, nepralaimėjęs nei vienos partijos ir surinkęs 8,5 taško iš 11-kos galimų, iškovojo Juozas Bytautas (Šiauliai). Pustaškiu nuo jo atsilikusiam Liudui Ambrazaičiui (Kaunas) atiteko sidabras. Toliau sekė du dalyviai: Visvaldas Šaltis ir Antanas Labžentis, surinkę po 7 taškus. Bronzos medalis dėl aukštesnių papildomų rodiklių atiteko šiauliečiui Visvaldui Šalčiui.
Volton Holas
Volton Holas – didelis paladiško stiliaus namas Vakarų Jorkšyre, Anglijoje. Pastatytas 1767 m. ežero saloje gamtininko ir keliautojo Charles Waterton tėvo Thomas. Po tėvo mirties paveldėjęs namą, Charles Waterton teritoriją aptvėrė beveik trijų metrų aukščio ir beveik penkių kilometrų ilgio siena gamtos apsaugai nuo brakonierių. Pastatyti sieną užtruko penkerius metus ir kainavo 9000 svarų sterlingų. Siekdamas pritraukti paukščių, jis sodino medžius, darė dirbtines dreves pelėdoms, sukūrė ir išdėliojo dirbtinius lizdus varnėnams, antims, kuosoms. Taip pat mėgino įvežti ir apgyvendinti pelėdikes iš Italijos, tačiau nesėkmingai. Volton Holas yra pirmasis žinomas gamtos rezervatas istorijoje. Charles Waterton taip pat nemokamai įleisdavo žmones apžiūrėti gamtos, drausdavo tik medžioklę.
2015 m. britų gamtininkas seras David Attenborough pasiūlė įtraukti Volton Holą į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Gamtininkas Paul Dainton užsiėmė komiteto kūrimu ir formalios nominacijos pateikimu.
Sakingoji pušis
Sakingoji pušis (Pinus resinosa) – pušinių šeimai (Pinaceae) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi Šiaurės Amerikos rytuose: Didžiųjų ežerų baseine, Niufaundlande, izoliuota populiacija yra Apalačuose Vakarų Virdžinijoje.
Aukštis iki 37 m, kamieno skersmuo iki 150 cm. Kamienas status, laja siaura, apskrita. Žievė šviesiai rausvai ruda, sueižėjusi netaisyklingomis stačiakampėmis plokštelėmis. Spygliai 12-18 cm ilgio, susitelkę po 2. Vyriški kankorėžiai 1,5 cm ilgio, elipsiški, tamsiai purpuriniai. Moteriški Kankorėžiai kiaušiniški, rausvai rudi, 3,5-6 cm ilgio. Sėklos 3-5 mm ilgio, su 2 cm ilgio skristuku.
Amžius gali siekti 400–500 metų. Auga 200–800 m aukštyje, smėlingose dirvose. Seniau buvo pagrindinė komercinė pušų rūšis Didžiųjų ežerų regione. Minesotos valstijos simbolis.
Margai (Alytus)
Margai – buvęs kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Venciūnų.
Luigi Dallapiccola
Luidžis Dalapikola (kirč. Dalapìkola,, 1907 m. vasario 3 d., Pazinas – 1975 m. vasario 19 d., Florencija) – XX a. italų kompozitorius, kūręs dvylikatonę lyrinę muziką.
Biografija
Luidžis Dalapikola gimė 1904 m. vasario 3 d. Pizine, tuometinėje Austrijos-Vengrijos imperijoje (dabar Pazinas, Kroatija). Jo tėvas dirbo mokykloje, kuri 1916 m. Pirmojo pasaulinio karo metu buvo uždaryta ir šeima internuota Grace įtarus itališku nacionalizmu (kare Austrija-Vengrija ir Italija buvo priešininkės). Būdamas vaiku Luidžis pramoko groti pianinu ir Grace apsilankęs R. Vagnerio operoje „Skrajojantis olandas“ pasirinko tapti kompozitoriumi. Po karo 1918 m. šeima grįžo į Piziną, kuris po Austrijos-Vengrijos žlugimo atiteko Italijai. Luidžis kas savaitę lankėsi Trieste mokytis pianino ir harmonijos, pastarosios jį instruktavo kompozitorius Antonijus Ilersbergas (Antonio Illersberg). Apsilankymo Bolonijoje metu L. Dalapikola susipažino su K. Debiusi muzikos atlikimu ir laikinai metė rašyti kompozicijas, kad galėtų absorbuoti naują įtaką. A. Ilersbergo paveiktas jis taip pat žavėjosi italų ankstyvaisiais kompozitoriais K. Monteverdžiu ir K. Džezualdu. 1922 m. jis persikėlė į Florenciją, kur privačiai mokėsi pianino pas Ernestą Konsolą. 1923 m. L. Dalapikola įstojo į Florencijos konservatoriją mokytis kompozicijos ir harmonijos. 1924 m. jis pirmą kartą išgirdo Antrosios Vienos mokyklos kompozitorių kūrybą – A. Šionbergo „Mėnulio Pjero“. Gavęs pianino kurso baigimo diplomą L. Dalapikola mokė privačiai pianino ir vedė rečitalius. Nuo 1930 m. pasirodydavo kartu su smuikininku Sandro Materassi. 1930 m. L. Dalapikola lankėsi Vienoje ir Berlyne. Pastarajame išgirdo G. Malerio pirmąją simfoniją ir G. Malerio muzika jam tapo atradimu.
1930−31 m. L. Dalapikola pavadavo E. Konsolą mokydamas pianino Florencijos akademijoje ir nuo 1934 m. joje oficialiai užėmė pianino papildomo kurso profesoriaus postą, iš kurio pasitraukė tik 1967 m. Tuo pat metu jo akiratis prasiplėtė susipažinus su F. Buzonio, A. Bergo ir A. Vėberno muzika. Jaunystėje L. Dalapikola žavėjosi fašistine B. Musolinio propaganda, tačiau Italijos karai Abisinijoje ir įsitraukimas į Ispanijos pilietinį karą pakeitė jo poziciją. Jam pradėjo grėsti persekiojimai, kai B. Musolinis adaptavo A. Hitlerio rasistinę ideologiją, nes kompozitoriaus žmona buvo žydė. L. Dalapikola kurį laikė slapstėsi Antrojo pasaulinio karo metu, koncertavo Šveicarijoje ir Vengrijoje, 1942 m. Austrijoje susitiko su A. Vėbernu. Po karo L. Dalapikolos gyvenimas tapo palyginus ramus. Jis daug keliavo, populiarino savo muziką, skaitė lekcijas. 1951 m. apsilankė Tanglevude JAV dėstyti vasaros kursuose ir nuo to laiko dažnai lankėsi JAV. Jo kompozitoriaus autoritetas augo ir 1968 m. su operos „Ulisas“ premjera jis buvo vienu žymiausių gyvenančių pasaulio kompozitorių. Po šio kūrinio L. Dalapikola retai rašė muziką ir skyrė pastangas savo lekcijų ir minčių susumavimui rinkinyje Appunti, incontri, meditazioni. 1972 m. jį ištiko sveikatos krizė, po kurios jis sustabdė aktyvią veiklą. L. Dalapikola mirė 1975 m. vasario 19 d. Florencijoje. Jo dvylikatonė ir serialistinė modernistinė muzika pažymėtina lyrišku skambesiu, neatitrūkimu nuo melodijinių muzikos gijų. L. Dalapikola laikomas pirmuoju reikšmingu kompozitoriu Italijoje, pradėjusiu naudoti šias technikas. Tarp jo mokinių buvo Lučianas Berijas.
Sąjungininkų intervencija Rusijos pietuose
Sąjungininkų intervencija Rusijos pietuose – D. Britanijos, Prancūzijos ir Graikijos ginkluotųjų pajėgų įsikišimas į Rusijos pilietinį karą 1918–1920 m. Įsikišimo tikslas buvo padėti Rusijos pietinės dalies baltųjų pajėgoms kovoti su bolševikais, taip pat užtikrinti savo geopolitinius interesus.
Katherine Maher
Ketrin Mar (Katherine Maher, g. 1983 m. balandžio 18 d.) – Vikimedijos fondo vadovė. Prieš tai ji dirbo UNESCO, Pasaulio Banko organizacijose ir Vikimedijos fondo komunikacijų vadove.
Sąjungininkų intervencija Rusijos pietuose
Pagrindinis pagalbos A. Denikinui ideologas ir organizatorius buvo D. Britanijos karo ministras V. Čerčilis. Praktiškai visas RPGP (, iš 'Rusijos Pietų ginkluotosios pajėgos') materialinis techninis aprūpinimas laikėsi sąjungininkų tiekimo dėka. Didžioji dalis tiekiamų krovinių buvo po Pirmojo pasaulinio karo likusių karinių sandėlių turinys. Todėl tiekiamos ginkluotės susidėvėjimas siekdavo iki 40%, dėl ko nuolat kildavo problemos su komplektacija ir atsarginėmis dalimis.
Katherine Maher
Vikimedijos fondas
2016 m. ji tapo naująja Vikimedijos fondo vadove, pakeisdama atsistatydinusią iš pareigų Lila Tretikov po kilusio triukšmo dėl 250 tūkst. JAV dolerių paramos iš „Knight Foundation“, ne pelno siekiančios organizacijos, kuri ketino pastarąsias lėšas skirti paieškos sistemos kūrimui. Tačiau daugelis Vikipedijos redaktorių vėliau apie tai sužinoję pasipiktino dėl to, kad pinigai buvo švaistomi be reikalo, ir jai netrukus po to teko atsistatydinti iš pareigų, jas laikinai užleidžiant Katherine Maher. 2021 m. vasario 4 d. pranešta apie jos pasitraukimą iš pareigų.
Sąjungininkų intervencija Rusijos pietuose
D. Britanija
thumb|200 px|Britų kariniai laivai įplaukia į [[Sevastopolis|Sevastopolį. 1918 m. ruduo.]] thumb|200 px|Britų šarvuotlaivis [[HMS „Lordas Nelsonas“ Novorosijsko reide. 1919 m. pavasaris.]] D. Britanijos karinei misijai Rusijos pietuose vadovavo:
Pilzeno pietinis rajonas
Pilzeno pietinis rajonas  – vienas iš septynių Pilzeno krašto rajonų. Administracinis centras – Pilzenas. 62 262 gyventojai (2016 m. duomenys).
Sąjungininkų intervencija Rusijos pietuose
D. Britanija
D. Britanijos misija buvo įsikūrusi Jekaterinodare. Joje dirbo 99 karininkai ir 132 kareiviai bei civiliai. Visi jie buvo D. Britanijos karo ministerijos samdomi darbuotojai.
Pilzeno pietinis rajonas
Svarbesnės gyvenvietės
Žemiau yra pateikiami didžiausi rajono miestai ir miesteliai:
Sąjungininkų intervencija Rusijos pietuose
Kariniai veiksmai Užkaukazėje
1917 m. britų dalinys Dunsterforce, kurį sudarė apie tūkstantį australų, anglų ir kanadiečių, buvo atšaukti iš Mesopotamijos fronto ir pasiųsti saugoti Baku naftos gręžinių. Pradžioje būrį ties Enzeliu sulaikė raudongvardiečių būrys (apie 3000 žmonių). Tada būrys į Baku buvo permestas laivais Kaspijos jūra. Po susidūrimų su turkų ir azerbaidžaniečių kariuomenėmis 1918 m. Sunsterforce buvo priverstas pasitraukti.
1918 m. lapkričio vidurį turkai, pralaimėję Pirmą pasaulinį karą, buvo priversti atsitraukti iš Azerbaidžano. 1918 m. lapkričio 17 d. į Baku atvyko 5 tūkst, karių britų būrys, kuriam vadodavo generolas Viljamas Tomsonas (William Thomson). Miste buvo įvesta karinė padėtis.
JAV
JAV Savanorių armijos atžvilgiu buvo tik stebėtojas. Amerikiečių karinei misijai vadovavo admirolas McKelly, o jo padėjėjas buvo pulkininkas Fordas. Pagalba sergantiems ir sužeistiems baltagvardiečiams užsiėmė amerikiečių Raudonasis Kryžius.
Prancūzija
1918 gruodžio 18 d. Prancūzijos kariuomenė okupavo Odesą, gruodžio 25 d. – Sevastopolį. 1919 m. pradžioje prancūzai, kartu su graikų daliniais ir šiek tiek rumunų bei čekoslovakų, užėmė Chersoną, Nikolajevą ir Tiraspolį.
Graikija
Graikiją atstovavo 1-asis armijos korpusas, kuriam vadovavo generolas leitenantas Konstantinas Nideris (Konstantinos Nider). Korpusas susidėjo iš dviejų divizijų (abejų divizijų štabai buvo Odesoje):
Korpusas kariavo su bolševikais Kryme ir Odesoje. Okupacinėse pajėgose buvo 30 tūkst. graikų. Iš viso žuvo 18 graikų karininkų ir 380 kareivių. Graikai iš Rusijos pasitraukė 1919 m. balandį.
Pakinis
left|120px
Pakinis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 8 km į pietvakarius nuo Švenčionėlių, Pabradės miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,39 km, plotis – iki 0,23 km. Altitudė 133,4 m. Krantai ištisai apaugę medžiais ir krūmais, vakaruose ir rytuose aukštoki. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės intako Gulbinės baseinui.
Palingenezė
Palingenezė (🇬🇷 – 'tapsmas, gimimas') – filosofijoje, teologijoje ir biologijoje vartojama sąvoka; filosofijoje ji apibūdina (plačiausiąja jos prasme) teoriją (pvz., pitagoriečių), kad žmogaus siela nemiršta drauge su kūnu, bet atgimsta iš naujo įsikūnydama. Taigi, palingenezė atitinka metempsichozę.
Naujame Testamente aptinkama teologinė dvasinio atgimimo samprata, tačiau pats žodis sutinkamas tik dusyk. Palingenezės terminą vartojo ir Bažnyčios Tėvai, taip įvardydami krikšto apeigą arba atgailos būseną.
Naujaisiais laikais palingenezės sąvoką imta vartoti biologijoje (pvz., Ernst Haeckel ir Fritz Müller), įvardijant tikslų protėvių bruožų atkartojimą paveldėjimo keliu, priešinant jį kenogenezei (καινός 'naujas'), kai paveldėti bruožai pakinta veikiami aplinkos.
Admir Mehmedi
Admiras Mehmedi (g. 1991 m. kovo 16 d.) – Makedonijos albanų kilmės Šveicarijos futbolininkas, puolėjas.
Mehmedi gimė Gostivare, Jugoslavijoje. Būdamas dviejų, su šeima emigravo į Šveicariją. Futbolą pradėjo žaisti vietinėje Belinconos komandoje. Vėliau žaidė FC Winterthur ir FC Zürich jaunimo komandose. 2008 m. debiutavo FC Zürich pagrindinėje sudėtyje.
Tarptautinė karjera
2006 m. buvo pakviestas atstovauti Šveicarijos U–16 jaunimo komandai. Žaidė U–16, U–17, U–19, U–20, U–21 rintinėse. Nuo 2011 m. žaidžia Šveicarijos rinktinėje, kurioje debiutavo UEFA Euro 2012 m. atrankoje prieš Angliją. Pirmąjį įvartį pelnė 5–3 laimėtose rungtynėse prieš Vokietiją.
2014 m. birželio 15 d., pirmose Šveicarijos 2014 m. FIFA pasaulio taurės rungtynėse prieš Ekvadorą, pakeitus Valentin Stocker, žaidė nuo antro kėlinio. Pelnė įvartį. Rungtynės baigėsi 2–1 šveicarų pergale.
UEFA Euro 2016 m. čempionato pirmose šveicarų rungtynėse, pelnė išlyginamąjį įvartį prieš Rumuniją.
Arūnas Poniškaitis
Biografija
Augo praktikuojančių katalikų šeimoje, pakrikštytas Griškabūdžio bažnyčioje. Pirmuosius 4-erius metus gyveno tėviškėje, Žvirgždaičių parapijos Vyšpinių kaime (Šakių rajonas), vėliau – Vilkaviškyje.
1984 m. baigė Vilkaviškio 2-ąją vidurinę mokyklą (dabar – „Aušros“ gimnazija), atliko privalomąją tarnybą sovietinėje armijoje. Nuo 1987 m. iki 1992 m. studijavo Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje. Studijavo Popiežiškajame Šv. Grigaliaus universitete Romoje, teologijos licenciatas (1997 m.). 2001 m. gruodžio viduryje apgynė disertaciją tema „Monstratio. Fundamentinės teologijos metodologijos pasikeitimas ir tikėjimo apologija Lietuvos Bažnyčioje po Vatikano II Susirinkimo”, teologijos daktaras.
2010 m. vasario 5 d. popiežius Benediktas XVI paskyrė Vilniaus arkivyskupijos vyskupu augziliaru (pagalbininku) ir tituliniu Sinos (dabartiniame Tunise) vyskupu. Konsekracija Vilniaus Arkikatedroje 2010 m. kovo mėn. (per Lietuvos Globėjo Šventojo Kazimiero iškilmes). 2011 m. spalio 26 d. jis išrinktas Lietuvos Vyskupų Konferencijos jaunimo reikalų tarybos pirmininku. 2014 m. spalio 24 d. perrinktas šioms pareigoms
Bubių apylinkė
Bubių apylinkė (iki 1981 m. Kurtuvėnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurės vakaruose.
Istorija
Kurtuvėnų apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kurtuvėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šiaulių rajonui. 1954 m. prijungta dalis Jonelaičių apylinkės ir dalis Gilvyčių apylinkės, o dalis Kurtuvėnų apylinkės prijungta prie Aukštelkės apylinkės, Gilvyčių apylinkės ir Vijurkų apylinkės. 1963 m. prijungta Gilvyčių apylinkė, dalis Aukštelkės apylinkės ir dalis Jonelaičių apylinkės. 1981 m. gruodžio 29 d. perkeltas apylinkės centras į Bubius ir atitinkamai pakeistas jos pavadinimas. 1986 m. prijungta Padubysio apylinkė.
1995 m. balandį Šiaulių rajono savivaldybės tarybos sprendimu Bubių apylinkės teritorijoje įsteigta Bubių seniūnija.
Hierapolis
Hierapolis (🇬🇷 „šventasis miestas“) – senovinis miestas Mažosios Azijos pietvakariuose, Frygijoje, prie Pamukalės versmių, Didžiojo Meandro slėnyje. Yra dabartinės Turkijos teritorijoje, Denizlio provincijoje.
Hierapolis 1887 m. buvo kasinėjamas Karlo Humano, 1957–2008 m. – Italijos, nuo 2011 m. – Italijos ir Turkijos archeologų. Radiniai saugomi Didžiosios Britanijos, Vokietijos, Italijos muziejuose, Hierapolio archeologiniame muziejuje.
Hierapolyje išlikęs imperatoriaus Adriano laikų amfiteatras, dveji miesto vartai, vėlyvojo helėninio laikotarpio Apolono šventykla, II a. pr. m. e. Plutono šventykla, nimfų šventorius, keletas nekropolių, baseinai ir pirtys, V a. krikščionių kankinio Šv. Pilypo kapavietė, III a. vandeniu varoma lentpjūvė.
1988 m. Hierapolis kartu su Pamukalės versmėmis įrašytas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Ricardo Martinelli
Rikardas Martinelis − Panamos politikas, verslininkas.
Vera Mitunevičienė
Vera Mitunevičienė (g. 1960 m. liepos 3 d. tremtyje Sibire, Tomsko srityje, Staroje Šumilovo) – profesionali sportininkė, sporto pedagogė.
Ricardo Martinelli
2009 m. gegužės 3 d. visuotiniuose šalies rinkimuose 61 % balsų išrinktas Panamos prezidentu. „Demokratinių permainų“ partijai priklausantis R. Martinelis skurdžiai gyvenančių rinkėjų balsus pelnė žadėdamas kovoti su korupcija ir klestinčiu nusikalstamumu. Prezidento kadencijos metu yra vykdomas milijardais JAV dolerių vertinamas Panamos kanalo plėtros projektas.
Vera Mitunevičienė
Biografija
Vera Ponimaš gimė 1960 m. liepos 3 d. tremtyje Sibire, Tomsko srityje, gyvenvietėje Staroje Šumilovo, Paulinos Ponimaš ir Juzefo Ponimaš šeimoje. Buvo vienintelis vaikas šeimoje, sesuo Valentina ir brolis Jonas mirė kūdikystėje. 1968 m. šeima grįžo į Lietuvą. 1977 m. baigė Panevėžio 3-ąją vidurinę mokyklą, tais pačiais metais įstojo į Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą. Sportuoti pradėjo mokykloje, pirmasis treneris Vytautas Minkus. Nuo 1974 m. iki 1982 m. – Lietuvos jaunučių, jaunių, moterų tinklinio rinktinių narė, daugkartinė Lietuvos čempionė. 1976 m. atstovavo Lietuvai SSRS moksleivių spartakiadoje, 1979 m. – SSRS tautų spartakiadoje. Žaidė Kauno „Dinamo“, LVKKI ir „Panevėžio prekybos“ komandose, atstovavo jas Lietuvos ir SSRS pirmenybėse. 1982–1990 m. dirbo tinklinio trenere Panevėžio vaikų ir jaunių sporto mokykloje, 1990–1999 m. kūno kultūros mokytoja Panevėžio 3-ojoje vidurinėje mokykloje, nuo 1999 m. – kūno kultūros mokytoja Panevėžio r. Naujamiesčio vidurinėje mokykloje (šiuo metu – Naujamiesčio gimnazija). Išugdė ne vieną sėkmingų sportininkų kartą.
Ricardo Martinelli
Panama prezidentą renka kas penkeri metai, ir poste jis gali išbūti ne ilgiau nei vieną kadenciją.
Vera Mitunevičienė
Šeima
Sutuoktinis Aleksandras – taip pat sporto pedagogas, dviračių sporto specialistas. Dukra Inga dirba Lietuvos nacionalinėje Martyno Mažvydo bibliotekoje, sūnus Artūras – transporto inžinierius.
Šaltiniai
Lietuvos sporto žinynas, T. 9.: 1977–1980 m., sud. Algimantas Bertašius. – V.: Lietuvos sporto informacijos centras, 2003, p. 222–227.
Ricardo Martinelli
Biografija
Rikardas Martinelis yra Rikardo Martinelio Pardinio ir Glorijos Berokal Fabregos sūnus. Jo tėvas buvo italas.
Verslo magnatas Rikardas Martinelis išsilavinimą įgijo JAV (baigė Arkanzaso universitetą); jam priklauso didžiausias Panamoje prekybos centrų tinklas „Super 99“. Pirmą kartą prezidento posto jis siekė 2004 metais, tačiau patyrė pralaimėjimą, surinkęs tik 5 % rinkėjų balsų. 2009 m. rinkimų kampanijos metu R. Martinelis vien reklamai išleido 35 milijonus dolerių.
Šiaulių menų mokykla
Šiaulių menų mokykla – meninio ugdymo institucija, veikianti Šiauliuose. Tai neformaliojo vaikų švietimo mokykla ir formalųjį švietimą papildančio ugdymo mokykla, suaugusiųjų švietimo mokykla. Įstaigos kodas 190530992, steigėjas – Šiaulių miesto savivaldybė.
Istorija
Įstaiga įkurta 1955 m. rugsėjo 1 d. kaip Šiaulių moksleivių namai. Čia įsteigti choreografijos, dramos, piešimo, darbščiųjų rankų, jaunųjų mičiūrininkų, radijo technikų, aviamodelistų, elektrotechnikų, foto mėgėjų, šaškių-šachmatų ir turizmo būreliai. Toliau buvo plečiama būrelių veikla, kasmet ieškoma įvairesnių darbo formų ir metodų. 2019 m. birželio 27 d. įstaiga tapo Šiaulių menų mokykla.
Mokykla įsikūrusi tarpukariu pastatytame karininkų ramovės pastate.
Šventosios kraštovaizdžio draustinis
Draustinyje saugomas raiškus Šventosios upės slėnio kraštovaizdis. Tai pats didžiausias ir vienas lankomiausių draustinių. Didžiausios įtakos tam turi Šventosios upė, kurią mėgsta ne tik poilsiautojai, bet ir vandens sporto turistai. Upės pakrantėse įrengta nemažai poilsiaviečių ir stovyklaviečių, kurias prižiūri ir tvarko Anykščių miškų urėdija.
Apie 75 % ploto užima miškai (daugiausia pušų jaunuolynai, yra eglynų, beržynų, juodalksynų). Aptiktos 575 augalų rūšys.
Katrelka
Katrelka – ežerėlis Lietuvoje, Zarasų rajone, 7,5 km į šiaurės vakarus nuo Suvieko, Kampuolio hidrografiniame draustinyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,09 km, plotis – iki 0,05 km. Altitudė 125,9 m. Krantai žemi, palčiai užpelkėję, ištisai apaugę medžiais ir krūmynais. Pietvakariuose išteka upeliukas link Kumpuolio ežero (Kumpuolės upės baseinas). Šalia įsikūręs Joniškio kaimas. Rytine pakrante eina kelias.
Sueco krizė
Sueco krizė, arba Antrasis arabų–Izraelio karas – karinis konfliktas tarp Egipto ir Izraelio bei jį remiančių Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos. Vyko 1956 m. spalio 29 – lapkričio 7 d. Didžioji Britanija ir Prancūzija siekė atgauti Sueco kanalo kontrolę ir nušalinti Egipto prezidentą Gamalį Abdelį Naserą, kuris nacionalizavo britų ir prancūzų bendrovei priklausantį kanalą. Izraelio tikslas buvo iš naujo atidaryti užblokuotą Tirano sąsiaurį. Krizei prasidėjus, JAV, SSRS ir Jungtinių Tautų spaudimas lėmė trijų okupantų pasitraukimą. Krizė pažemino Didžiąją Britaniją ir Prancūziją bei sustiprino G. A. Nasero vaidmenį arabų pasaulyje.
Istorija
1956 m. liepos 26 d. Egipto prezidentas Gamalis Abdelis Naseras nacionalizavo Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos bendrovei priklausantį Sueco kanalą ir uždraudė juo naudotis Izraeliui. Spalio 29 d. Izraelis įsiveržė į Sinajaus pusiasalį ir užėmė didžiąją jo dalį, taip pat Gazos Ruožą ir Akabos įlankos pakrantes. Po dviejų dienų Didžioji Britanija ir Prancūzija prisijungė prie Izraelio. Spalio 31 – lapkričio 5 d. jos bombardavo Egipto miestus, o lapkričio 5 d. išlaipino desantą prie Port Saido ir perėmė teritorijos kontrolę aplink Sueco kanalą. Prieš nugalėdamos egiptiečių pajėgas, D. Britanija ir Prancūzija užblokavo laivybą kanalu, nuskandindamos 40 laivų. Vėliau paaiškėjo, kad Izraelis, Prancūzija ir Didžioji Britanija suplanavo invaziją. Trys sąjungininkai pasiekė karinių tikslų, tačiau kanalas buvo nenaudingas. SSRS, JAV ir Jungtinių Tautų spaudimas paskatino sąjungininkų karių pasitraukimą. JAV prezidentas Dvaitas D. Eizenhaueris griežtai perspėjo Britaniją nesiveržti į Egiptą. Jis visoms trims šalims pagrasino ekonominėmis sankcijomis, jei šios tęs savo puolimą. Iki 1956 m. gruodžio 22 d. kariuomenę iš Egipto išvedė Didžioji Britanija ir Prancūzija, iki 1957 m. kovo 8 d. iš visų užimtų teritorijų pasitraukė Izraelio kariuomenė. Istorikų teigimu, tai „reiškė, kad Didžioji Britanija prarado didžiausios kolonijinės valstybės statusą“.
Padariniai
Palei 1949 m. Izraelio ir Egipto paliaubomis nustatytą demarkacinę liniją, Šarm el Šeicho rajone, buvo dislokuotos Jungtinių Tautų taikos palaikymo pajėgos. Didžiosios Britanijos ministras pirmininkas Antonis Idenas atsistatydino. Kanados užsienio reikalų ministras Lesteris B. Pirsonas gavo Nobelio taikos premiją. Po krizės SSRS įsidrąsino įsiveržti į Vengriją.
Rajono laikraštis
180px|thumb 180px|thumb 180px|thumb 180px|thumb 180px|thumb 180px|thumb 180px|thumb 180px|thumb Rajono laikraštis – regioninis periodinis leidinys, laikraštis, pasirodęs Lietuvoje 1950 m., kai birželio 20 d. buvo pakeistas Lietuvos administracinis suskirstymas ir vietoje 41 apskrities sudaryti 88 rajonai. Rajonų laikraščiais šie leidiniai buvo vadinami iki jų privatizavimo 1991–1997 m., kai kurie – iki rajonų panaikinimo 1995 m., ir tik kai kurie pagal tradiciją taip vadinti ir vėliau, nors dažniausiai platinti kelių rajonų savivaldybių teritorijose.
Istorija
Rajonų laikraščiais 1950 m. tapo dauguma buvusių apskričių laikraščių, tik kai kurie iš jų pakeitė savo pavadinimus. Rajonų laikraščių leidėjai buvo Lietuvos komunistų partijos rajonų komitetai ir rajonų Darbo žmonių deputatų tarybos, juos redagavo partijos komitetų patvirtinti redaktoriai. Laikraščiuose daugiausia vietos buvo skiriama partinio vadovavimo ir partinių organizacijų veiklai, rajono visuomeninio, ekonominio, ūkinio bei kultūrinio gyvenimo, žemės ūkio ir vietinės pramonės klausimams. Skaitytojai buvo informuojami apie svarbiausius šalies, Tarybų Sąjungos ir užsienio įvykius. Po TSKP XX suvažiavimo, kuriame Nikita Chruščiovas pasmerkė Stalino kultą, pakeisti su jo vardu susiję laikraščių pavadinimai.
Alytaus rajono laikraštis 1950 m. pavadintas „Komunistinis rytojus“ (nuo 1989 m. – „Alytaus naujienos“), Biržų rajono – „Raudonasis artojas“ (nuo 1961 m. – „Biržiečių žodis“), Kretingos rajono – „Stalinietis“ (1961–1962 m. – „Į komunizmą“, nuo 1963 m. – „Švyturys“), Lazdijų rajono – „Raudonasis artojas“ (1961–1962 m. – „Tarybiniu keliu“, nuo 1963 m. – „Darbo vėliava“, nuo 1990 m. „Dzūkų žinios“), Mažeikių rajono – „Komunistinis rytojus“ (nuo 1963 m. – „Pergalės vėliava“, 1990 m. „Santarvė“), Pagėgių rajono – „Raudonasis artojas“ (1961–1962 m. – „Už komunistinį darbą“), Rokiškio rajono – „Po Spalio vėliava“ (nuo 1963 m. – „Spalio vėliava“, 1989 m. „Gimtasis Rokiškis“), Šakių rajono – „Socialistinis kelias“ (nuo 1963 m. – „Draugas“), Šilutės rajono – „Leninietis“ (nuo 1963 m. – „Komunistinis darbas“, nuo 1988 m. „Pamarys“), Švenčionių rajono – „Žvaigždė“ (nuo 1995 m. „Žeimenos krantai“), Telšių rajono – „Komunizmo aušra“ (nuo 1963 m. – „Komunizmo švyturys“, nuo 1988 m. – „Telšių laikraštis“, nuo 1991 m. – „Kalvotoji Žemaitija“), Trakų rajono – „Pergalės vėliava“ (nuo 1963 m. – „Spartuolis“, nuo 1988 m. – „Galvė“).
Nustojus eiti Kauno miesto ir apskrities dienraščiui „Tarybų Lietuva“, 1950 m. pradėtas leisti rajono laikraštis „Socialistiniu keliu“ (nuo 1963 m. vadinosi „Komunizmo vėliava“, nuo 1988 m. – „Tėviškės žinios“, nuo 2008 m. – „Naujos tėviškės žinios“). Šiaulių laikraščiui „Raudonoji vėliava“ tapus srities ir miesto leidiniu, buvo įsteigtas rajono laikraštis „Leniniečio kelias“, (nuo 1960 m. vadinosi „Leninietis“, nuo 1990 m. „Laikas“). Klaipėdos apskrities ir miesto dienraštis „Raudonasis švyturys“ tapo rajono laikraščiu (nuo 1963 m. vadinosi „Banga“), Zarasų laikraštis „Pergalė“, tapęs rajono leidiniu, ėmė eiti ir rusų kalba (nuo 1963 m. vadinosi „Tarybinė žemė“, nuo 1989 m. „Zarasų kraštas“).
1950–1951 m. pasirodė ir visų naujai sudarytų rajonų laikraščiai, kurių daugelis išsilaikė iki 1962 m., kaip ir naujai įsteigti rajonai. Kai kurie buvo uždaryti anksčiau, sujungus rajonus. Ariogalos rajone buvo leidžiamas laikraštis „Žvaigždė“, Daugų rajone – „Komunizmo aušra“ (iki 1959 m.), Dotnuvos rajone – „Kolektyvinis darbas“ (iki 1959 m.), Druskininkų rajone – „Po Spalio vėliava“ (iki 1955 m.), Dūkšto rajone – „Komunizmo švyturys“ (iki 1959 m.), Dusetų rajone – „Socialistinis kelias“ (iki 1959 m.), Eišiškių rajone – „Raudonoji vėliava“, Jiezno rajone – „Lenino keliu“, Joniškėlio rajone – „Komunizmo pergalė“ (iki 1959 m.), Kalvarijos rajone – „Komunizmo aušra“, Kavarsko rajone – „Stalino vėliava“ (1961–1962 m. – „Komunizmo vėliava“), Kazlų Rūdos rajone – „Stalino keliu“ (1961–1962 m. – „Mūsų žodis“), Kybartų rajone – „Leninietis“ (iki 1959 m.), Linkuvos rajone – „Bolševikinis kelias“ (1953–1959 m. – „Socialistinis kelias“), Naumiesčio rajone – „Kolektyvinis darbas“ (iki 1959 m.), Nemenčinės rajone – „Lenino priesakai“ (1950–1962 m. rusų ir lenkų kalba, 1959–1962 m. – lietuvių kalba), Obelių rajone – „Stalinietis“ (iki 1959 m.), Pandėlio rajone – „Spalio pergalė“, Panemunės rajone – „Komunizmo švyturys“ (iki 1955 m.), Priekulės rajone – „Lenino keliu“ (iki 1959 m.), Ramygalos rajone – „Tarybinė tėvynė“, Rietavo rajone – „Stalino keliu“ (1961–1962 m. – „Komunizmo keliu“), Salantų rajone – „Stalino vėliava“ (iki 1959 m.), Sedos rajone – „Raudonoji žvaigždė“ (iki 1959 m.), Simno rajone – „Kelias į komunizmą“ (iki 1959 m.), Skaudvilės rajone – „Leniniečių balsas“, Smėlių rajone – „Stalino keliu“ (iki 1955 m.), Šeduvos rajone – „Spalio vėliava“, Švenčionėlių rajone – „Naujas gyvenimas“ (iki 1959 m.), Tytuvėnų rajone – „Komunistiniu keliu“ (iki 1959 m.), Troškūnų rajone – „Staliniečio kelias“ (iki 1959 m.), Užvenčio rajone – „Komunizmo žvaigždė“, Vabalninko rajone – „Komunizmo švyturys“ (iki 1959 m.), Varnių rajone – „Komunizmo pergalė“, Veisiejų rajone – „Tarybinis žodis“ (iki 1959 m.), Vievio rajone – „Leninietis“, Žagarės rajone – „Komunizmo aušra“ (iki 1959 m.), Žiežmarių rajone – „Lenino vėliava“ (iki 1955 m.)
Keletas rajonų laikraščių, įsteigtų 1951 m., sulaukė XXI amžiaus: Akmenės rajono „Pergalės vėliava“ (nuo 1963 m. einantis pavadinimu „Vienybė“), Ignalinos rajono „Kelias į komunizmą“ (nuo 1963 m. – „Nauja vaga“), Jonavos rajono „Pergalės vėliava“ (nuo 1966 m. – „Jonavos balsas“), Molėtų rajono „Tarybiniu keliu“ (nuo 1963 m. – „Pirmyn“, nuo 1991 m. – „Vilnis“), Pakruojo rajono „Žvaigždė“ (nuo 1963 m. – „Auksinė varpa“), Skuodo rajono „Pergalė“ (nuo 1963 m. – „Mūsų žodis“), Šilalės rajono „Spalio pergalė“ (1963–1993 m. – „Artojas“, nuo 1993 m. – „Šilalės artojas“). 1950 m. pabaigoje pradėjęs eiti Šalčininkų rajono (1962–1971 m. – Eišiškių rajonas) laikraštis „Tarybinė tėvynė“ (nuo 1963 m. vadinosi „Lenino priesakai“, nuo 1991 m. vidurio – „Laba diena“, o 1991 m. rugsėjo pab. prijungtas prie Šalčininkų krašto laikraščio „Šalčia“).
Keičiantis rajonų skaičiui, buvo bandoma tobulinti ir rajoninių laikraščių sistemą. 1959 m. buvo sudaryti 4 jungtiniai tarprajoniniai laikraščiai: Šiaulių-Radviliškio, Klaipėdos-Priekulės, Kapsuko (Marijampolės)-Kalvarijos, Kauno-Jonavos. Tačiau netrukus panaikinus Priekulės rajoną, toliau ėjo Klaipėdos rajono laikraštis „Raudonasis švyturys“ (vėliau – „Banga“). 1962 m. vėl pradėjo eiti atskiri Kapsuko „Naujasis kelias“ ir Kalvarijos, o vėliau ir Šiaulių, Radviliškio bei Kauno, Jonavos rajonų laikraščiai; taip pat buvo įsteigtas Panevėžio rajono laikraštis „Tėvynė“. 1959 m. ir 1962 m. gerokai sumažinus Lietuvos rajonų skaičių ir 1965 m. atkūrus 1962 m. panaikintus Akmenės, Jonavos ir Širvintų rajonus, nuo 1965 m. ėjo 44 rajoniniai laikraščiai – visi 3 kartus per savaitę, iš jų Vilniaus „Draugystė“, 1963 m. pakeitęs laikraštį „Lenino keliu“, Trakų („Spartuolis“) ir Eišiškių, nuo 1972 m. Šalčininkų „Lenino priesakai“ rajonų laikraščiai buvo leidžiami lietuvių, rusų ir lenkų kalba, Švenčionių („Žvaigždė“) ir Zarasų („Tarybinė žemė“) – lietuvių ir rusų kalba.
Marijampolės rajono laikraštį „Naujasis kelias“ 1995 m. pakeitė apskrities laikraštis „Suvalkietis“, Šalčininkų rajono laikraštį „Lenino priesakai“ – krašto laikraštis „Šalčia“.
Daugelis rajonų laikraščių Lietuvai atgavus nepriklausomybę pakeitė savo pavadinimus, tapo nepriklausomais. Po privatizavimo dažniausiai jų leidėjais tapo pačios laikraščių redakcijos (UAB), tik kelių steigėjais kurį laiką dar buvo rajonų savivaldybių tarybos. Pasirodė ir vienas kitas naujas rajono laikraštis: 1990–1991 m. Jonavoje ėjo laikraštis „Jonava“, 1991–1994 m. Trakuose – „Trakiečių rūpesčiai“, vietoje kurio 1994 m. ėjo „Senoji sostinė“, 1992 m. Plungėje buvo įsteigtas laikraštis „Brasta“, Šakiuose – „Valsčius“, 1993 m. Jonavoje – „Naujienos“, 1994 m. Šilalėje – „Šilalės naujienos“, Vilniuje – „Draugystė“ (lietuvių, rusų ir lenkų kalba), Kėdainiuose – „Kėdainiai“, Telšiuose – „Žemaičių aidas“. 1995 m. pradėjo eiti Šilutės rajono laikraštis „Šilokarčema“, Marijampolės rajono laikraščiu tapo „Sūduva“, o apskričių laikraščiais – buvę rajonų laikraščiai Alytaus naujienos, „Kalvotoji Žemaitija“ bei „Utenis“, Švenčionių rajono laikraštis „Žvaigždė“ 1995 m. pavadintas „Žeimenos krantai“. 1996 m. pradėjo eiti Marijampolės miesto ir rajono laikraštis „Sūduvos kraštas“.
Paliniukas
Paliniukas arba Paliūnė – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 5,5 km į pietus nuo Joniškio, Varnėnų miške. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,14 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 137,6 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais, tik rytinis krantas aukštokas. Pietuose išteka upelis link Paliūniuko ežerėlio (Žeimenos upės intako Dubingos baseinas).
Ainė Ramonaitė
Ainė Ramonaitė (g. 1976 m. liepos 11 d.) – Lietuvos politologė.
Nuo 2003 m. dirba VU TSPMI, yra VU TSPMI Tarybos narė. Lietuvos socialinių mokslų forumo koordinatorė, Lietuvos politologų asociacijos narė, žurnalų „Baltic Journal of Political Science“ ir „Politologija“ redakcinės kolegijos narė; Aukštojo mokslo tarybos narė (2007–2009); Valstybės pažangos tarybos narė (nuo 2010 m.). 2007 m. išrinkta geriausia TSPMI dėstytoja.
Biografija
1998 m. baigė Politikos mokslų bakalauro programą ir Lyginamosios politikos magistro programą (2000 m.) VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute, 1996–1997 m. studijavo Helsinkio universitete. 2005 metais apgynė daktaro disertaciją „Piliečių ir valstybės santykis pokomunistinėje demokratijoje: politinio susvetimėjimo Lietuvoje analizė“.
Mokslinė veikla
Profesorės moksliniai interesai yra šie – pilietinė visuomenė, politinis dalyvavimas, politinių partijų studijos, politinė elgsena, politinė kultūra, rinkiminis elgesys. Profesorė yra išleidusi 8 knygas viena arba bendradarbiaujant su kitais politologais, paskelbusi kelias dešimtis mokslinių straipsnių; aktyviai vykdo mokslinius projektus ir tyrimus, yra Lietuvoje pripažinta profesorė ir tyrėja, kurios darbai įvertinti įvairiais apdovanojimais.
Eduard Vääri
Eduardas Vėris (1926 m. birželio 26 d. Lapetukmės k. – 2005 m. gegužės 17 d. Tartu apskrityje) – Estijos finougrų kalbų tyrėjas, kalbininkas ir visuomenininkas. Publikacijų apie lyvių kalbą autorius, Estijos valstiečių partijos atstovas spaudai ir Estų kalbos apsaugos draugijos įkūrėjas.
Biografija
1950 m. baigė Tartu universitetą ir nuo 1952 m. jame dėstė. Tais pačiais metais Tartu universitete pradėjo tirti finougrų kalbas, tarp jų Valdajaus karelų, vepsų, vodų ir lyvių. Nagrinėjo paveldėtąjį Baltijos finų kalbų žodyną, 1953 m. šia tema apgynė diplominį darbą, vėliau susitelkė į estų ir lyvių kalbas. 1957 m. tapo vyresniuoju profesoriaus asistentu. 1975 m. apgynė daktaro disertaciją apie lyvių kalbos paveldėtąsias darybos priesagas. 1976–1978 m. Helsinkio universitete dėstė estų kalbą. Nuo 1980 m. ėjo profesoriaus pareigas, nuo 1993 m. – atsistatydinęs nusipelnęs profesorius. Nuo 1990 m. buvo Estijos gyvybės mokslų universiteto kalbų centro lektorius. 1993–1996 m. dirbo Tartu miesto tarybos švietimo ir kultūros komitete.
E. Vėris publikavo daugiau kaip 200 mokslinių tyrimų apie lyvių kalbą. Yra parašęs estų kalbos vadovėlį, kuris buvo pakartotinai išleistas daugybę kartų. Kartu su J.Silvečiu ir R. Kleisigu, E. Vėris yra estiško „Svetimžodžių žodyno” bendraautoris.
Avamoris
Avamoris dažniausiai geriamas su vandeniu ir ledukais. Taip jį patiekia Okinavos restoranuose. Kai kurie avamorį geria gryną ar su kokteiliais.
Okinavoje avamorį kartais vadina „salos sake“ ( shima-zake) arba šima sutrumpintai.
Apie 2005 m. puodelis avamorio kainavo 350 jenų ir 50 tūkst. išlaikyto avamorio molinė vaza.
Dangaus jautis
Dangaus jautis – būtybė Mesopotamijos mitologijoje. Apie šį jautį pasakojama tiek šumerų poemoje „Gilgamešas ir dangaus jautis“, tiek babiloniečių Gilgamešo epe (šeštojoje lentelėje).
Pasakojama, kad deivė Ištarė (Inana) iš tėvo Anu pareikalavusi dangaus jaučio, norėdama sugriauti Uruko miestą. Deivė užsirūstinusi, kuomet Gilgamešas neatsakęs į jos meilinimąsi. Dangaus jautis pasižymėjęs didžiule griaunamąja jėga ir sukėlęs plataus masto nuniokojimą. Galiausiai didvyris Gilgamešas, padedamas Enkidu, jautį užmušęs. Anot Gilgamešo epo, Gilgamešas pristatęs aliejaus sklidinus jaučio ragus „asmeniniam dievui Lugalbandai patepti“.
Dangaus jautis atitinka Tauro žvaigždyną. Pasakojimas apie tai, kaip Enkidu sviedė į Ištarę jaučio šlaunį, interpretuojamas kaip bandymas paaiškinti, kodėl žvaigždyno kontūre nėra įžvelgiamas jaučio pasturgalis.
Botola
Botola Pro 1 – Maroko futbolo čempionatas, kuris buvo įkurtas 1956 m. po šalies nepriklausomybės paskelbimo.
Istorija
Maroke čempionatai vyko ir tuo metu, kai šalį buvo pasidalinusios Prancūzija ir Ispanija.
Pharco FC
Pharco FC – profesionalus Egipto futbolo klubas, įsikūręs Aleksandrijoje.
Botola
Istorija
Paskelbus nepriklausomybę, nuo 1956 m. vyksta Maroko futbolo čempionatai.
Aukščiausias divizionas vadinamas Botola Pro 1 arba tiesiog Botola. 2019–2020 m. Botolos kovos turėjo baigtis 2020 m. birželio 1 d., tačiau dėl pandemijos jos finišavo 2020 m. spalio 11 d.
Pharco FC
Istorija
Nuo 2014–2015 m. rungtyniavo Antrame divizione (II pakopa). Pateko į F grupę ir joje buvo pirmi. Kartu su kitomis geriausiomis komandomis rungtyniavo dėl galimybės žaisti Premjer lygoje. C grupėje liko treti ir į aukščiauisią divizioną nepateko.
Botola
2020–2021 m. sezonas
Čempionatuose dalyvauja 16 komandų.
Pharco FC
Istorija
2020–2021 m. rungtyniavo Antrame divizione (II pakopa). C grupėje buvo stipriausi ir tapo nugalėtojais. Po sezono buvo perkelti į aukščiausią šalies divizioną.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Premjer lygoje ir užėmė aštuntą vietą.
Sezonai
Šaltiniai:
Kodėl Tu Čia?
„Kodėl Tu Čia?“ – ketvirtasis studijinis lietuvių atlikėjos Monikos Liu albumas, išleistas 2023 m. gegužės 6 d.; antroji vinilinė plokštelė.
Dainų sąrašas
Prie albumo taip pat priskiriama daina „Sentimentai“, kuri atstovavo Lietuvai 2022 m. Eurovizijos dainų konkurse. („Sentimentai“ turi dvi dainos versijas)
Kuko ankstyvosios žemdirbystės vieta
Kuko ankstyvosios žemdirbystės vieta arba Kuko pelkė  – archeologijos paminklas Papua Naujosios Gvinėjos teritorijoje, kur 7-10 tūkstantmečių laikotarpyje buvo vystomas izoliuotas nuo išorinio pasaulio žemės ūkis. Vietovės archeologiniai kasinėjimai ir tyrimai atliekami nuo 1960-ųjų, jų pradininku buvo Australijos archeologas Jack Golson. 2008 m. Kuko pelkė įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.