cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antonas Čechovas
Kūryba
Nuo 1880 m. daugiausia Antono Čechontės slapyvardžiu bendradarbiavo satyriniuose žurnaluose (Strekoza, Oskolki ir kt.) Ankstyvuosiuose apsakymuose vyrauja buitinė satyra, visuomenės papročių, dorinių ydų kritika. 9 dešimtmečio pab. kūryboje įsigalėjo lyrinis tragizmas: kasdienybės vaizdai siejami su subtilia vidinio pasaulio psichologijos analize. Vėliau sustiprėjo visuomeniškumas, pasireiškė nusivylimas narodnikų idėjomis, filantropine veikla. Čechovas atskleidė gyvenamojo meto aplinkos suformuoto žmogaus psichiką (apsakymai Valdininko mirtis, Storasis ir plonasis, – abu 1883 m., Chameleonas – 1884 m., Unteris Prišibajevas 1885 m., Žmogus futliare – 1898 m.), smerkė miesčioniškumą, dorinį degradavimą (aps. Literatūros mokytojas 1894 m., Namas su mezoninu 1896 m., Jonyčius, Agrastai – abu 1898 m.), inteligentijos pasidavimą kasdienybės rutinai (apys. Nuobodi istorija, Dvikova – abi 1891 m., Priepuolis 1889 m., Tarnybos laikas – 1899 m., Sužadėtinė 1903 m.), abejingumą blogiui (apys. Palata Nr.6 – 1892 m.), subtiliai pateikė moters išgyvenimus (aps. Dama su šuniuku 1899). Reportažuose apie tremtinių ir kalinių gyvenimą (kn. Sachalino sala 93-94), smerkė valstiečių tamsumą. Psichologinėse lyrinėse dramose Ivanovas (1887 m., antras variantas 1889 m.), Žuvėdra, Caras Fiodorovas, Dėdė Vania (abi 1896 m.), Trys seserys (1900–1901 m.), Vyšnių sodas (1903–1904 m.) nagrinėjo gyvenimo ir meno prasmės, kasdienybės ir grožio, teisingumo idealus, Rusijos likimo problemas.
Čechovo prozai būdinga paprasti siužetai, neryškus veiksmas, lakoniškumas, raiškios detalės, reikšminga potekstė. Dramos pasižymi vidiniu psichologiniu konfliktu, lyriškumu, raiškiomis replikomis ir mizanscenomis. Čechovo kūryboje objektyvaus gyvenimo vertinimas derinamas su poetišku svajingumu, pašaipumas – su švelniu lyrizmu. Čechovas įtvirtino mažuosius epinius žanrus rusų literatūroje. Jo kūryba turėjo didelę įtaką Vakarų Europos, rusų literatūrai ir teatrui. Daug kūrinių ekranizuota. Į lietuvių kalbą Čechovo kūryba pradėta versti XX a. pradžioje.
Bibliografija
Raštai – 9 tomai. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1960–1961 m.
Didžioji Ferma teorema
Apžvalga
Didžioji Ferma teorema yra Pitagoro teoremos tęsinys aukštesniems laipsniams:
Antonas Čechovas
Bibliografija
Žmogus futliare. – Vilnius: Vaga, 1970.
Didžioji Ferma teorema
Apžvalga
kai a, b ir c yra natūralieji skaičiai, jie vadinami Pitagoro trejetais. Pavyzdžiui, ir kadangi, galima sakyti, kad  yra Pitagoro trejetas. Didžioji Ferma teorema užrašoma taip:
ir teigia, jeigu n yra natūralusis skaičius didesnis už 2, tada a, b ir c visi kartu negali būti natūraliaisiais skaičiais. Pavyzdžiui, ir, kaip ir  tai patvirtina.
Antonas Čechovas
Bibliografija
Raštai – 5 tomai. – Vilnius: Vaga, 1981–1985 m.
Rinktinės novelės. – Čikaga, 1981 m.
Unteris Prišibejevas. – Vilnius: Vaga, 1981 m.
Nuobodi istorija. – Vilnius: Vaga, 1982 m.
Namas su mezoninu. – Vilnius: Vaga, 1983 m.
Ponia su šuniuku. – Vilnius: Vaga, 1984 m.
Maltos futbolo varžybos 1976–1977 m.
Maltos futbolo varžybos 1976–1977 m.
Delecija
thumb|300px|right|Chromosomos iškrita. Kairėje- prieš, dešinėje- po delecijos. Delecija (iškrita) – chromosomos struktūrinė mutacija. Jos metu prarandama genetinė medžiaga. Delecijos gali vykti dėl sutrikimų krosingoverio, vykstančio mejozėje metu. Jos gali būti genetinių ligų priežastimi. Delecijai atsirasti reikalingi dvigrandžiai DNR trūkiai. Iškritus chromosomos fragmentui, likusi chromosomos dalis gali būti sujungta ties trūkio taškais. Derivatinė chromosoma yra trumpesnė už normalią, iškritęs fragmentas paprastai pametamas. Chromosomų delecijos gali būti nustatomos sekvanavimo metu (arba šviesiniu, liuminescentiniu mikroskopu).
Zuvaitina
Zuvaitina arba Zuetina – miestas šiaurės Libijoje, prie Sidros įlankos, į šiaurę nuo Adždabijos, Adždabijos savivaldybėje. 21,0 tūkst. gyventojų. Svarbus naftos eksporto uostas (apyvarta >20 mln. t). Nafta naftotiekiais atgabenama iš Intisaro telkinio.
Delecija
Delecijų tipai
Delecijos gali vykti ir žiedinėse DNR ar RNR molekulėse, taip delecija bus tik intersticinė.
Belgijos lietuviai
thumb|right|250px|[[1831 m. sukilimas|1831 m. sukilimo dalyviai Briuselyje (nežinomo dailininko paveikslas)]] Belgijos lietuviai – lietuviai, gyvenę ar dirbę Belgijoje, išlaikę lietuvybę bei dalyvavę lietuviškoje veikloje. Belgijos lietuvius jungia Belgijos lietuvių bendruomenė.
Istorija
Briuselis buvo tapęs vienu 1830–1831 m. sukilimo dalyvių emigracijos centrų. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Briuselio, Gento, Lježo ir Leuveno universitetuose studijavo keliolika studentų iš Lietuvos. 1909 m. Leuvene įkurta draugija „Lietuva“. Prieš Antrąjį pasaulinį karą Belgijoje gyveno kelios dešimtys lietuvių.
Per karą į Belgiją pateko pabėgėlių iš Lietuvos. 1945 m. buvo atvežta apie 2000 lietuvių karo belaisvių, tarp jų Vietinės rinktinės karių iš Vokietijos, 1946 m. jie grąžinti atgal. 1947 m. Belgija sutiko priimti karo pabėgėlių, įdarbinti juos anglies kasyklose. Tuomet į Belgiją atsikėlė nemažai lietuvių. Jie dirbo Lježo ir Limburgo baseinų kasyklose. 1949 m. dėl sunkių darbo sąlygų daugelis emigravo į JAV, Kanadą, Didžiąją Britaniją, Vokietiją. Emigrantus rėmė BALF, tarptautinės pabėgėlių organizacijos, Caritas, Tolstojaus fondas ir kitos religinės šalpos organizacijos.
1947 m. Lježe įkurta Belgijos lietuvių bendruomenė. Įsteigta chorų, tautinių šokių ir vaidybos būrelių, minėtos tautinės ir religinės šventės. Nuo 1947 m. lapkričio mėn. draugija „Sėja“, 1950–1952 m. Katalikų misija (kunigai J. Aranauskas, J. Dėdinas) Briuselyje leido dvisavaitinį laikraštį „Gimtoji šalis“. Lježe ir Limburge trumpai veikė lietuvių mokyklos. 1979 m. Belgijos lietuvių bendruomenė Louvain-La–Neuvo miestelyje surengė Europos lietuviškųjų studijų savaitę. Apie 1983 m. Belgijos lietuvių veikla nusilpo, vėl suaktyvėjo Lietuvai kovojant dėl nepriklausomybės. 1988–1991 m. Belgijos lietuviai organizavo demonstracijas, rinko ir siuntė labdarą Lietuvai. 1991 m. Belgijos lietuviai prisidėjo kuriant Lietuvos ambasadą Briuselyje. 1996 m. įkurta Flandrijos–Lietuvos draugystės asociacija rengia bendrus lietuvių ir flamandų bendruomenių susitikimus.
Lietuviai
Žymiausi lietuviai, mokęsi ar gyvenę Belgijoje: Antanas Baranauskas, Eduardas Cinzas, Ernestas Galvanauskas, Abraomas Kulvietis, Pranas Kuraitis, Petras Vileišis.
Daniel Cousin
Danielis Kuzenas (g. 1977 m. vasario 2 d.) – Gabono futbolininkas, žaidžiantis puolėjo pozicijoje.
Nors Daniel Cousin gimė Librevilyje, bet jam dar būnant trejų su tėvais perskėlė į Prancūziją. Karjerą pradėjo regioninės lygos klube FC Martigues, vėliau žaidė Chamois Niort FC, o nemažo pasisekimo susilaukė rungtyniaudamas Le Mano ir Leno klubuose. Vėliau persikėlė į FC Rangers klubą, tačiau nors iš žaidė rezultatyviai, dėl vidinių konfliktų klubą paliko ir už 3 mln. svarų parduotas Hull City. 2010 m. rugpjūčio 19 d. pasirašė dvejų metų sutartį su AÉ Lárisa klubu.
Daniel Cousin yra Gabono rinktinės žaidėjas, kapitonas. Su komanda dalyvavo 2010 m. Afrikos Tautų taurėje kur įmušė pergalingą įvartį varžybose prieš Kamerūną.
Rizika
Rizika ( „nuo Dievo malonės priklausantis pragyvenimas arba apsukrumas“) – galimi faktinių rezultatų nuokrypiai nuo laukiamų. Dažniausiai siejama su nepageidaujamo, beverčio ar žalingo rezultato, klaidos ar nuostolių tikimybe.
Rizikingu laikomas toks sprendimas, kurio klaidos ar faktinio rezultato nuokrypio nuo laukiamo tikimybė santykinai didelė arba nežinoma ir to kaina viršija laukiamą naudą arba vykdymo sąnaudas.
Klasifikavimas
Rizika gali būti klasifikuojama pagal įvairius parametrus:
Rizika pagal šaltinius
Verslo rizika skirstoma į vidinę ir išorinę pagal tai iš kur kyla.
1991 m.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Balandis Liepa Rugpjūtis Rugsėjis Spalis Gruodis
Sausis Vasaris Kovas Birželis Liepa Rugpjūtis Rugsėjis Gruodis
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Stirna (ežeras)
Stirna arba Stirnavas – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 9 km į šiaurės rytus nuo Giedraičių, ties Bijutiškiu. Ežeras netaisyklingo pavidalo. Ilgis iš šiaurės į pietus 0,9 km, plotis iki 0,64 km. Altitudė 173,2 m. Krantai aukšti, apaugę medžiais. Apyežerėje plyti dirbami laukai, į rytus ir pietus stūkso nedideli miškeliai.
Gaspačo
thumb|250px|Gaspačo
Stirna (ežeras)
Pietryčiuose iš Stirnos į Suoselio ežerą teka Stirna (Dubingos baseinas).
Gaspačo
Gaspačo  – tradiciška ispaniška šaltsriubė, kilusi iš Andalūzijos. Taip pat populiari Portugalijoje, vietomis Lotynų Amerikoje. Dažniausiai valgoma vasarą kaip gaivinantis patiekalas.
Stirna (ežeras)
Ežerą supa Bijutiškio, Kliukų ir Čimbarų kaimai. Veikia kaimo turizmo sodyba. Šiaurinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Bijutiškio dvaro sodyba.
Gaspačo
Sriuba ruošiama iš keleto pomidorų, česnako, agurko, paprikos ir vandenyje brinkytos duonos. Ingredientai sutrinami į vientisą masę ir nukošiami per sietelį. Įdedama druskos, acto, alyvų aliejaus. Į gaspačo įdedama ledukų arba sriuba palaikoma šaldytuve. Patiekiant gali būti įberiama šviežių daržovių (pvz., agurkų, petražolių, svogūnų, avokadų), virtų kiaušinių, kumpio. Per ilgą laiką sukurta daugybė gaspačo variantų, kurių įvairovė priklauso tiek nuo regiono, tiek nuo konkrečios šeimos tradicijų.
Stirna (ežeras)
Ežerėvardis kilo nuo gyvūno pavadinimo stirna.
Anciūnai
Gyventojai
thumb|left|180px|Kryžius prie sodybos
Monomotapa
Monomotapa  – ikikolonijinės Afrikos konfederacinio tipo valstybė gyvavusi XV–XX a. Didžiausio klestėjimo laikais jai pakluso didelė teritorija visoje dabartinėje Zimbabvėje, vidurio Mozambike (iki pajūrio) ir pietų Zambijoje, tačiau didžiąja dalį savo istorijos karalystė koncentravosi šiaurinėje Zimbabvėje (Mašonalande) ir apėmė šonų subgrupių korekore ir zezuru teritorijas. Vėlyvuoju laikotarpiu (XVIII–XX a.) karalystė apėmė tik nedidelę teritoriją Zambezės žemumose, tarp Zumbo ir Tetės miestų.
Valstybės kūrėjai buvo dabartinių šonų protėviai, ir jos teritorijose formavosi šonų etninė grupė. Kadangi karalystės pavadinimas yra žinomas tik iš portugalų šaltinių, nėra tiksliai žinoma, kaip valstybė buvo vadinama jos kūrėjų. Manoma, kad valstybė vadinta valdovo titulu, kuris turėjo reikšti „užkariautų žemių valdovas“. Dabartine šonų kalba tai skamba kaip Wene we Mutapa, bet tais laikais valdovo titulas galėjo skambėti ir Mwene Mutapa ar Munhu Mutapa.
Anstyvasis laikotarpis
Karalystės įkūrėju laikomas Zimbabvės karalystės didikas Njatsimba Mutota, kuris išvyko į tolimą ekspediciją šiaurėn. Ekspedicijos metu jis įkūrė naują valstybę, kurioje konsolidavo Zimbabvės šiaurinės periferijos gentis. Jo sūnus Matopė pasiekė didžiausią karalystės ekspansiją – jo laikais Monomotapa valdė ne tik buvusias Zimbabvės karalystės žemes, bet ir Zambezės slėnio žemumas, pajūrio žemumas. Taip buvo sukurta galinga imperija, kontroliavusi pelningą aukso prekybą su svahiliais.
Po Matopės mirties (apie 1480 m.) karalystė ėmė silpti. Jos nuosilpį sąlygojo nuolatiniai paveldėjimo dėl sosto kivirčai. Dėl to ji prarado didžiumą valdytų teritorijų: rytuose atsiskyrė ndau, manjikų valstybėlės, pietuose – Butuva. Todėl Monomotapai liko tik šiaurinis Mašonalandas ir Zambezės slėnio žemumos (Dandė ir Čidima).
Portugalai
thumb|left|Monomotapa senoviniame portugalų žemėlapyje thumb|Monomotapa ir aplinkinės karalystės XVII a. Raudonai pažymėtos portugalų feiros XVI a. karalystė užmezgė santykius su portugalais, kurie kolonizavo rytines Afrikos pakrantes ir vietos prekyboje pakeitė svahilius. 1560 m. sostinę pasiekė portugalų misionierius Gonçalo da Silveira, kuris pasiliko valdovo rūmuose ir netgi apkrikštijo jį bei jo pavaldinius. Tiesa, dėl musulmonų svahilių intrigų vėliau jis buvo pasmaugtas to paties valdovo įsakymu.
Portugalus labai domino gausiai aukso turinti Monomotapa. Portugalai lankėsi valdovo dvare, aprašė šią karalystę, ir netgi suteikė jai europietiško stiliaus herbą. Jie įkūrė karalystėje ne mažiau kaip 6 gyvenvietes, kurios atliko turgų vaidmenį. Tai buvo Masapa, Luanzė, Piringanis, Dambrarė, Angva ir Maramuka. Keliose gyvenvietėse buvo įkurtos krikščioniškos misijos.
Tačiau ilgainiui jie ėmė aktyviai kištis į valstybės reikalus, kiršindami atskirus kandidatus dėl sosto ar pasinaudodami Monomotapos kaimynėmis. Visa tai vedė į nuosmukį. 1729 m. jie nuvertė valdovą Nyambu Kapararidze ir į sostą pasodino Mavura Mhande Felipe, kuris pasirašė su portugalais sutartį, pripažindamas jų teises į iškasenas ir jų valdžią.
Tuo pat metu pietuose iškilo kadaise nuo Monomotapos atskilusi karinga Rozvių karalystė. Rozviai 1663 m. išvijo portugalus iš šalies ir pasodino į sostą savo sąjungininką Kamharapasu Mukombwe, kuris pripažino vasalitetą rozviams. Vėliau karalystė ne kartą keitė savo priklausomybę tai portugalams, tai rozviams.
Vėlyvoji Monomotapa
Po 1720 m. beveik visa buvusi karalystės teritorija priklausė Rozvių imperijai, tačiau Mvene Mutapa su portugalų pagalba išlaikė savo dinastiją Zambezės slėnyje, Čidimos regione (kuris apėmė Zambezės slėnį nuo Zumbo iki Tetės). Jos sostinė perkelta į Čikovą. Po 1760 m. kilo dar vienas pilietis karas. Po jo valstybė atsigavo, tačiau niekuomet nebeįgavo buvusios galios bei klestėjimo. Monomotapa minima kaip XVIII a. Rozvių partnerė. XIX a. ji atlaikė mfekanės invazijas ir ndebelių agresiją. XIX a. pabaigoje, pasidalinus Rytų Afrikos teritorijas tarp Britų imperijos ir Portugalijos, Monomotapos likučiai įjungti į Portugalijos Rytų Afriką, tačiau karalystė išlaikė savo savarankiškumą ir vietos valdovų liniją. 1917 m. karalystė oficialiai panaikinta, galutinai inkorporuojant ją į Portugalijos Rytų Afriką. Šiuo metu buvusios jos teritorijos sudaro dalį Tetės provincijos.
Politinė organizacija ir ekonomika
Valstybė buvo administruojama sostinės, provincijų ir kaimų lygmeniu. Sostinės buvo keičiamos keletą kartų, bet karalystės klestėjimo laikotarpiu jos koncentravosi aukštumose tarp Mazovės ir Manjamos baseinų. Provincijų valdytojai buvo vadinami nevandže. Jais buvo skiriami tik valdovo giminaičiai. Tokiu būdu formavosi kvazi-feodalinė karalystės struktūra.
Lojalumas valdovui karalystėje buvo išlaikomas ir patvirtinimas daugybe būdu. Visi karalystės subjektai turėjo mokėti duoklę žemdirbystės produktais, liūtų bei leopardų kailiais, stručio plunksnomis, galvijais ir dramblio iltimis. Joao de Barros mini ir privalomą karalystės gyventojų darbą valstybei – 7 dienas per mėnesį. Svarbus ritualinis lojalumo palaikymas buvo kasmetinis ugnies uždegimas. Visų provincijų valdytojai ir vasalai privalėjo kasmet atvykti į sostinę ir paimti ugnį, kuria turėjo uždegti naujus ugniakurus savo teritorijose. Tas pats ritualas būdavo kartojamas ir pasikeitus valdovui. Neatvykimas į ugnies ritualą būdavo traktuojamas kaip sukilimas ir grėsė sankcijomis.
Karalystė turėjo nemažą kariuomenę, kuri buvo renkama karo atveju. Klestėjimo laikais, XVI a., Monomotapos armiją sudarė apie 30 tūkst. karių, tuo tarpu XVIII a. ji turėjo tik 3 tūkst.
Ekonomika
Pagrindinė karalystės prekė buvo auksas. Jis buvo kasamas valstybinėse kasyklose ir buvo valstybės nuosavybė. Už kasyklų vietos išdavimą grėsdavo mirtis. Nemažą dalį aukso Monomotapa pati importuodavo iš pietinės Zimbabvės (ten tuo metu klestėjo Butuvos karalystė). Monomotapos valdovai siekė tapti vieninteliais aukso prekybos tarpininkais ir izoliuoti savo prekybos partnerius nuo tiesioginės prekybos su auksingais regionais.
Pagrindiniai prekybos partneriai buvo svahilių pirkliai pakrantėje, ir svarbiausias jų miestas Sofala, bet nuo XVI a. svahilius pakeitė portugalai. Iš pradžių Monomotapa kontroliavo visas teritorijas iki pat pakrantės, bet vėliau prekiavo per tarpininkus rytinius kaimynus – manjikų ir ndau karalystes. Be to, Monomotapa kontroliavo svarbiausią tuometinį aukso prekybos kelią – Zambezės upe šiauriniame karalystės pakraštyje. Prie šios upės ilgainiui įsisteigė prekybiniai punktai (Tetė, Sena ir kt.), aptarnavę pirklius. Pačioje karalystėje irgi egzistavo prekybinių turgų vietos, į kurias prekių įsigyti atvykdavo svahiliai ir portugalai. Prekyba sąlygojo prekybininkų klasės washambadzi susidarymą.
Karalystės viduje svarbios prekės buvo geležis, druska, medvilnė.
Valdovai
Kitų šonų valstybių pavyzdžiu valdovai titulavosi mambo. Tačiau jie turėjo ir titulą Mwene Mutapa, kuris prigijo visai valstybei. Valdovas turėjo sudievintą charakterį, dalyvaudamas lietaus iššaukimo ceremonijose. Mambo kapai buvo garbinami. Daug žymesnių valdovų po mirties buvo sudievinti ir tapo dvasiomis-globėjomis mhondoro.
Baisiosios ežiažuvės
Baisiosios ežiažuvės (Lophodiodon) – dvidančių pūsliažuvių (Diodontidae) šeimos žuvų gentis
Artilerijos parkas
Artilerijos parkas – keliaprasmė sąvoka, turinti kelias istoriškai susijusias prasmes:
Pirmieji artilerijos parkai buvo tam tikra teritorijos, kuriose buvo laikomi ir techniškai tvarkomi artilerijos pabūklai ir jų traukimo priemonės, šaudmenys. Ši prasmė susijusia pradine žodžio parkas prasme.
Žodis parkas kilęs iš sen.pranc. kalbos parc 'aptvaras, aptvaras gyvūnams, parkas', šis – spėjama, iš 'aptvaras', o šis, irgi spėjama, iš  'kartis; matavimo kartis; tokia kartimi atmatuotas žemės sklypas'.
Artilerijos parkai dažnai būdavo arsenalų dalis. , bet nebūtinai. Artilerijos parkus turėdavo ir didesnių tvirtovių ar miestų įgulos, tai buvo stacionarieji artilerijos parkai.
Kariuomenės daliniams dalyvaujant karo veiksmuose artilerijos technika dažnai atsidurdavo lauko sąlygose, kur ją irgi reikėdavo prižiūrėti. Taip atsirasdavo mobilūs ir/ar laikinai įrengiami lauko artilerijos parkai. Jie keliaudavo su savo specialistais – artileristais inžinieriais, meistrais remontininkais ir pan. Tokie judrūs artilerijos parkai tapdavo specialiais artilerijos daliniais, kurių paskirtis buvo sandėliuoti, prižiūrėti, remontuoti artilerijos pabūklus. Tai buvo ne koviniai, o techniniai artilerijos daliniai. Vėliau jie užsiėmė ir artilerijos šaudmenų sandėliavimu, priežiūra ir tiekimu koviniams artilerijos daliniams.
Kai kuriose šalyse senieji artilerijos parkai yra tapę tiesiog pažintiniais parkais, kuriuose pristatyta senovinių artilerijos pabūklų.
Nuorodos
Iliustracijos:
Pliocenas
miniatiūra|Plioceno jūros paviršiaus temperatūra. Pliocenas (🇬🇷 + 🇬🇷) – neogeno periodo epocha, prasidėjusi prieš 5,332 mln. metų ir pasibaigusi prieš 2,588 mln. metų. Prieš šią epochą buvo mioceno epocha, o po – pleistoceno epocha. Skiriamas ankstyvasis (zanklis, prasidėjo prieš 5,332 mln. m.) pliocenas ir vėlyvasis (piačenzis, prieš 3,6 mln. m.) pliocenas. Šiuo laikotarpiu suaktyvėjo vulkanų veikla bei alpinė kalnodara, susidarė kvarcinis smėlis, klintys, gipsas, rudosios anglys, siera, druskos. Prasislinko žemynai.
Vidurių užkietėjimas
Vidurių užkietėjimas arba obstipacija  – žarnų motorinės funkcijos sutrikimas, kai žarnyno turinys užsilaiko storosiose žarnose, dėl to iš formuojamų išmatų įsiurbiama pernelyg daug vandens. Masės konsistencija sutirštėja, dėl ko tuštinimasis labai pasunkėja.
Pliocenas
Termino „pliocenas“ autorius – škotas Čarlsas Laelis, pasiūlęs padalinti terciarą į keturias epochas. Termino bendraautoriumi galima laikyti ir W. Whewell'į (Č. Laelio draugas, padėjęs rašyti „Geologijos pagrindus“ 1830 m.). Pliocene atsirado ir greičiausiai išnyko artimi žmogui australopitekai. Taip pat atsirado hominidai. Klimatas ankstyvajame periode buvo šiek tiek šiltesnis ir drėgnesnis nei dabar, tačiau po to pamažu vėso, sausėjo, klimatas darėsi sezoniškas, prasidėjo jo svyravimai.
Vidurių užkietėjimas
Užkietėjimas būna dviejų formų: spazminis ir atoninis.
Klojimas
thumb|right|260px|Klojimas, past. XIX a. II-oje pusėje, Utenos raj.
Klojimas – aukštaičių pastatas javams laikyti ar kulti. Jame būna tokios patalpos: prieklojimis, grendymas, dvi šalinės.
Senieji keturšlaičiais šiaudiniais stogais su įvažiavimu per galą, centre grendymas, šonuose dvi šalinės. Šalinėse sukrauti javai. Grendymai išplūkti moliu, juose kuliami javai.
Raj Kapoor
Ranbyras Radžas Kapūras (,, 1924 m. gruodžio 14 d. – 1988 m. birželio 2 d.) – vienas žymiausių Bolivudo aktorių, prodiuserių bei režisierių. Už vaidmenį filme „Awaara“ buvo nominuotas Auksinei palmės šakelei Kanų kino festivalyje. Radžo Kapūro talentas taip pat įvertintas ne vienu apdovanojimu pačioje Indijoje.
Jantar
thumb|right|250px|Firminis traukinys „Jantar“ thumb|right|250px|Firminis traukinys Kaliningrade „Jantar“ ( 'Gintaras') – Rusijos geležinkelių tarptautinis keleivinis traukinys, kasdien per Lietuvos teritoriją kursuojantis tarp Kaliningrado ir Maskvos.
Maršrutą aptarnauja trys sąstatai, kurie aprūpinti naujais, padidinto komforto Rusijoje pagamintais geležinkelio vagonais, aprūpintais biotualetais ir oro kondicionavimo sistemomis, elektroninėmis švieslentėmis su būtiniausia informacija traukinio keleiviams. Traukinį sudaro vagonai su dviviečiais liukso ir ekonominės klasės keturviečiais kupė bei plackartiniai vagonai, taip pat vagonai–restoranai.
Lietuvoje stoja Kybartų, Vilniaus ir Kenos geležinkelio stotyse.
Tranzito programa
Tai tranzitinis rusų traukinys, vykstantis per Lietuvos teritoriją nuo 2003 m. pagal supaprastintą tvarką. Jo keleiviams Rusijos piliečiams Lietuvos tarnybos kasdien išduoda supaprastintus kelionės geležinkeliu dokumentus. 227 km traukinių kelias per Lietuvą yra tapęs vadinamuoju Kaliningrado tranzito ruožu, jungiančiu Rusijos Federaciją su Kaliningrado sritimi. Juo važiuodami Rusijos piliečiai, per keturias valandas trunkančią kelionę per užsienio valstybę – Lietuvą, iš vienos Rusijos teritorijos dalies pasiekia kitą. Kad Rusijos piliečiai su minimaliausiais formalumais per Lietuvą pasiektų Kaliningrado sritį, prireikė ilgų derybų ir nemenkų Europos Sąjungos investicijų.
Veisiejų rajonas
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš Alytaus apskrities 2 apylinkių ir Lazdijų apskrities 20 apylinkių. Iki 1953 m. priklausė Kauno sričiai. 1955 m. prijungtos panaikinto Druskininkų rajono 2 apylinkės. 1956 m. nežymiai keitėsi ribos. 1959 m. gruodžio 7 d. rajonas panaikintas, jo teritorija perduota Lazdijų rajonui.
Rajone leistas laikraštis „Tarybinis žodis“.
Dvarčiai (Varėna)
Dvarčiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Nedzingės, 1,5 km į pietus nuo Tolkūnų, netoli kelio. Stūkso Dvarčių piliakalnis, rastas Dvarčių pilkapynas.
Iki XX a. pr. – užusienis Varėnos valsčiuje.
Lampetija
Graikų mitologijoje Lampetija („šviečianti“) – šviesos personifikacija, Helijo ir Nejeros dukra. Kartu su seserimi Faetusa saugojo Trinakijos galvijus. Ji pranešė tėvui, kad Odisėjas mėgino pavogti galvijus. Tuomet Helijas pasiuntė žaibą žudantį visus kelyje sutiktus Odisėjo vyrus. Pagal vieną iš versijų su Asklepiju Aglajos motina.
Yasuhiro Nakasone
Jasuhiro Nakasonė (, 1918 m. gegužės 27 d. – m. 2019 m. lapkričio 29 d., Tokijuje) – Japonijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas (1982–1987 m.), Japonijos liberaldemokratų partijos lyderis (1982–1987 m), Japonijos Atstovų rūmų narys (1947–2003 m.)
Biografija
Gimė 1918 m. prekeivio mediena Nakasone Matsugoro II ir Nakamura Yuku šeimoje Takasakije Gunmos prefektūroje. Baigęs Tokijo universitetą (tuometinis Tokijo imperatoriškasis universitetas) dirbo Vidaus reikalų ministerijoje. Netrukus prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, tarnavo armijoje. Pradedant 1947 m. rinkimais, buvo nuolat išrenkamas į Atstovų rūmus.
Okupacijos metais Nakasonė kritikavo tuometinio ministro pirmininko Šigeru Jošidos ir okupacinėms pajėgoms vadovavusio Douglas MacArthur politiką, reikalavo greitos Japonijos nepriklausomybės ir laisvės formuoti savarankišką politiką. Nuo 1955 m. priklausė Liberalų demokratų partijai. 1972 m. tapo Tarptautinės prekybos ir pramonės ministru, 1976 m. – Transporto ministru, 1982 m. – ministru pirmininku.
Nakasonė daug dėmesio skyrė valstybinių įmonių privatizavimui, gynybos stiprinimui, gerų santykių su JAV ir Kinija palaikymui, švietimo reformos vykdymui. Jo vadovavimo metu Japonijos valstybiniai geležinkeliai buvo padalinti į dabartines privačias regionines geležinkelių kompanijas, panaikintas Japonijos telefono ir telegrafo monopolis komunikacijų srityje.
Nakasonei teko palikti ministro pirmininko postą dėl sumažėjusio palaikymo 1987 m. atskleidus planus įvesti šalyje PVM. Be to, sekančiais metais jis įsivėlė į didelio masto korupcijos skandalą. Iki 2003 m. Nakasonė buvo išrenkamas į parlamentą, tačiau pasitraukė iš aktyvios politikos Liberalų demokratų partijai įvedus kandidatų amžiaus apribojimus.
Juzė Jazbutienė
Juzė Dzindziliauskaitė-Jazbutienė (1908 m. spalio 31 d., Tbilisyje, tuometinėje Rusijos Imperijoje – 2005 m. gegužės 12 d. Sarasota, Florida, JAV) – Lietuvos krepšininkė, Europos vicečempionė.
Biografija
thumb|right|280px|Lietuvos moterų krepšinio rinktinė 1938 m. Europos pirmenybėse. Kapitonė Juzė Dzindziliauskaitė-Jazbutienė – pirma iš kairės. Su tėvais grįžo į Lietuvą, 1930 m. baigė Kauno „Aušros“ mergaičių gimnaziją. 1930-34 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo ekonomiką, 1938 m. baigė Aukštuosius kūno kultūros kursus. Dirbo Kauno apygardos kūno kultūros instruktore, vadovavo tautinių šokių saviveiklininkams.
Priklausė Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungai, vadovavo šios sąjungos moterų krepšinio komandai, kuri 1938 m. nugalėjo Pasaulio lietuvių tautinėje olimpiadoje. Tais pačiais metais Europos moterų krepšinio pirmenybėse Romoje, būdama Lietuvos moterų krepšinio rinktinės kapitone, su komanda užėmė antrąją vietą. Aktyviai ruošė III Europos vyrų krepšinio čempionatą Kaune – buvo organizacinio komiteto narė.
Abramavičių rūmai
Abramavičių rūmai – pastatas Vilniaus senamiestyje, Rotušės aikštėje, Didžioji gatvė Nr. 36. Šiuo metu pastatas priklauso Juozo Tallat-Kelpšos konservatorijai.
Istorija
thumb|left|Abramavičių rūmai ([[Jan Bułhak|Jono Bulhako fotografija 1915 m., saugoma Lietuvos dailės muziejuje)]]
1636 m. surašymo dokumentuose šioje vietoje minimos dvi atskiros valdos. Vieną valdą valdė Vilniaus burmistras Kasparas Lamperovičius, antroji valda priklausė jėzuitams. Tiek Lamperovičiaus, tiek jėzuitų namai buvo mūriniai, pirmasis – trijų aukštų, antrasis – dviejų.
1697 m. visa valda atsidūrė vienose rankose. Joje stovėjo dviejų aukštų namas, ūkiniai pastatai, alaus darykla. Valda priklausė karališkajam pirkliui Kristupui Staškevičiui. Po 1748 m. gaisro apgadinti pastatai atiteko Starodubo seniūnui Andriui Abramavičiui, kuris pradėjo rekonstrukcijos darbus: 1755 m. dalį namo atstatė, dalį pastatė iš naujo, paprašęs lėšų iš magistrato. Spėjama, kad pagal Martyno Knakfuso projektą prie savo pastato prijungę gretimus namus ir juos rekonstravę Abramavičiai įsirengė puošnius rūmus. 1790 m. Vilniaus namų sąraše kaip valdos savininkė nurodyta Abramavičienė. XIX a. pradžioje rūmai jau buvo visiškai susiformavę.
1806 m. rūmuose buvo 22 didesni ir 11 mažesnių kambarių, 22 koklinės ir 2 plytų krosnys. Kieme stovėjo arklidės ir ratinė.
Vėliau rūmų savininkai keletą kartų keitėsi. 1843 m. Abramavičių rūmuose rezidavo Lietuvos pravoslavų metropolitas J.Semaška. 1844 m. rūmai atiteko Lietuvos stačiatikių dvasinei konsistorijai. 1854–1857 m. pastatas pagal architekto Tomo Tišeckio projektą buvo rekonstruotas. Rūmų rekonstrukcijos darbus 1858–1860 m. tęsė ir Vilniaus gubernijos architektas Afanasijus Ranvydas. Skulptorius Osipas Kozlovskis pagal architekto pateiktus eskizus iš alebastro ir cemento rūmų fasadui nulipdė emblemą su herbo skydu, taip pat sukūrė architravo ir karnizo puošybą, piliastrų kapitelius.
Šiame name 1914–1915 m. rezidavo Lietuvos stačiatikių arkivyskupas Tichonas (Vasilijus Belavinas). Jis 1917 m. išrinktas Maskvos ir visos Rusijos stačiatikių bažnyčios patriarchu. Mirė 1925 m.
Pirmojo pasaulinio karo metais konsistorija iš rūmų buvo evakuota. 1916–1922 m. pastate miestiečiams įrengti butai. Vėliau pastatas priklausė jėzuitams – čia veikė Vilniaus jėzuitų gimnazijos mokinių bendrabutis. Po Antrojo pasaulinio karo rūmuose įsikūrė Juozo Tallat-Kelpšos aukštesnioji muzikos mokykla, kuri 2004 m. reorganizuota į konservatoriją.
Architektūra
thumb|180px|right|Abramavičių rūmų fasado portikas ir frontonas ([[Jan Bułhak|Jono Bulhako fotografija 1910–1939 m.)]]
Rūmai yra baroko ir ankstyvojo klasicizmo stiliaus. Keturi rūmų korpusai supa beveik uždarą kiemą, į kurį yra du įvažiavimai: pagrindinis reprezentacinis – iš Didžiosios gatvės ir ūkinis – iš Šv. Kazimiero gatvės. Prie Didžiosios gatvės esančiam vakariniam korpusui būdingos ankstyvojo klasicizmo formos. Prie rūmų šliejasi Šv. Kazimiero bažnyčios ir jėzuitų vienuolyno ansamblio pastatai. .
Pagrindinio pastato fasade yra keturių kolonų portikas su antablementu, kuris atskiria antrą ir trečią aukštus. Virš portiko yra iškyša, virš jos trikampis frontonas. Portiko vidurinėje dalyje yra įvažiavimo vartai su arka. Daugiausia dekoro yra portike.
Jura (departamentas)
Jura (39)  – Prancūzijos departamentas šalies rytuose, Burgundijos–Franš Kontė regione. Pavadinimas kilęs iš provansalų kalbos žodžio jura – miškas. Administracinis centras – Lon le Sonjė (Lons-le-Saunier).
Departamentą sudaro 3 apskritys, 17 kantonų, 30 municipalinių susivienijimų ir 494 komunos. Plotas – 4 999 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Franš-Kontė provincijoje.
Geografija
thumb|right|Juros miestai Juros departamentas ribojasi su Dubso, Aukštutinės Luaros, Kot Doro, Sonos ir Luaros, Eno departamentais ir Šveicarija.
Departamentas išsidėstęs Juros kalnų priekalnėse, didelę dalį užima lyguma, kurios aukštis virš jūros lygio 2000 m. Ja teka Dubso upė ir driekiasi vienas iš didžiausių miškų – De la Šo. Šampajolio aukštikalnė (600–700 m.) taip pat padengta mišku, čia telkšo keliolika ežerų, kaskadomis teka Herisono upė.
Klimatas
Klimatas kontinentinis, labai švelnus didžiojoje departamento dalyje. Tačiau plynaukštėse žiemą būna net -36,7°C. Šalčiausia vieta – Sen Pjero kaimelis.
Ekonomika
Pagrindinės ekonomikos šakos – tradicinis žemės ūkis, miško pramonė, miško chemija, kaučiuko, gumos ir plastmasių gamyba, maisto produktų gamyba. Taip pat gaminami laikrodžiai, optika, baldai.
Turizmas
Departamente turizmas dažniausiai šeimyninis, savaitgalinis, žaliasis ir kaimo turizmas. Departamente yra nemažai senovinių kaimelių ir miestelių su nuostabios architektūros bažnyčiomis, muziejais. Šaleno ir Vuglano ežerai pasižymi gera žvejyba. Kalnų dviračiais, pėsčiomis, o žiemą ir slidėmis kasmet keliauja apie 5 mln. žmonių.
Politika
Juros departamentui Prancūzijos senate atstovauja Žeraras Bali ir Žilberas Barbjė, Atstovų rūmuose – 3 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 34 nariai, kurių pusė kas trejus metus renkami šešerių metų kadencijai.
Maltos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Maltos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Expressen
„Expressen“ – vienas iš dviejų nacionalinių bulvarinių laikraščių Švedijoje, kitas – „Aftonbladet“. Įkurtas 1944 m. Priklauso bendrovei „Bonnier“. Nuo 2005 m. laikosi liberalių pažiūrų, nors 1995 m. pareiškė krypstantis prie nepriklausomos pozicijos. Seseriniai leidiniai – „Kvällsposten“ ir „Göteborgs-Tidningen“.
Istorija
Pirmasis laikraščio leidimas išėjo 1944 m. lapkričio 16 d. Pagrindinis straipsnis buvo interviu su britų bombonešio, sėkmingai nuskandinusio vokiečių laivą „Tirpitz“, įgulos nariais.
Preilos ragai
Preilos ragai – pora kyšulių Kuršių nerijoje, Neringoje, Kuršių marių pakrantėje tarp Preilos ir Nidos. Sudaro šie ragai:
Abiejų ragų palvė apaugusi žole, kerpėmis, medžių ir krūmų guotais, vietomis pažliugusi. Vietomis pasitaiko neaukštų smėlio kauburių. Ragų prieigose Kuršių nerijos didysis kopagūbris apsodintas pušimis.
Dvarčiai (Vilnius)
Dvarčiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Medininkų.
Rusališkės piliakalnis
Rusališkės piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 33306 Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, Rusališkės kaime, Švenčionių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Švenčionys – Reškutėnai, Gančeriuose pro Misiūnus pasukus į Rusališkę, joje per laukus paėjus į kairę 350 m. pietvakarių kryptimi.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi pailgoje kalvoje. Aikštelė 12 m skersmens, iškiliu viduriu. Šlaitai vidutinio statumo, 3-4 m aukščio.
Piliakalnis labai suardytas arimų, aikštelė - 1939 m. iškasto pasieniečių bunkerio. Jis apaugęs jaunomis pušimis, pietinėje aikštelės dalyje pastatytas laikinas medinis namelis.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. pabaiga - I tūkstantmečio pradžia. 2009 m. gruodžio 9 d. Kultūros paveldo departamento nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos posėdyje įrašytas į Kultūros vertybių registrą.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Bžostovskių rūmai
Bžostovskių rūmai – pastatas Vilniaus senamiestyje, Universiteto/Domininkonų g. (Domininkonų g. 18/2). Šiuo metu čia veikia vaistinė, įrengti individualūs butai.
Istorija
Namą 1667 m. įsigijo Lietuvos referentas Kiprijonas Povilas Bžostovskis. Dabartinį vaizdą rūmai įgavo po 1748 m. gaisro, kai nukentėję rūmai buvo išplėsti, fasadas išpuoštas klasicistiniais elementais.
1772 m. rūmus įsigijo Jokūbas Ignotas Nagurskis.
1957 m. ir 1982 m. rūmai buvo rekonstruoti, sutvirtintos konstrukcijos, pritaikyti butams. Šiuo metu čia veikia vaistinė, įrengti butai.
Liskai (Lenkija)
Liskai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Choroščiaus valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Choroščo ir apie 10 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina Via Baltica 25px|DW651 kelias ir vaivadijos kelias Nr. 25px|DW676. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kovdo ežeras
Kovdo ežeras  – ežeras šiaurės vakarų Rusijoje, Murmansko srities pietuose. Ežero mityba pagrįsta lietaus ir sniego tirpsmo vandenimis. Krantai labai raižyti, daug įlankų ir pusiasalių. Be to, ežere yra virš 580 salų. Būna užšalęs nuo lapkričio iki balandžio. Įteka daug upių iš aplinkinių ežerų, pagrindinė – Jova. Išteka Kovda (į Baltąją jūrą). 1955 m. ant šios upės įrengus užtvanką, Kovdo ežeras virto tvenkiniu, jo vandens lygis pakilo 6,4 m.
Ežeras laivuojamas, vykdoma žvejyba.
Lombardas
thumb|300px|Pinigų keitėjas [[Rembrantas|Rembranto paveiksle, 1627 m.]] Lombardas – skolinamoji verslo įmonė, už palūkanas duodanti trumpalaikę piniginę paskolą už laikinai užstatytą asmeninį turtą (užstatą).
Termino kilmė
Žodis lombardas yra kilęs nuo šiaurės Italijos regiono Lombardijos, kurioje pirkliai jau viduramžiais skolindavo pinigus, pasilikdami vertingą daiktą kaip saugumo garantą, kad pinigai bus grąžinti. Maždaug XV a. išeiviai iš Lombardijos (vadinami lombardais) Prancūzijoje pradėjo steigti su bankais konkuruojančias skolinimo įstaigas, kurias vietos gyventojai praminė "lombardo namais" (prancūziškai "maison de lombard"), kol ilgainiui pavadinimas sutrumpintas iki "lombardo". Dabartiniame lombarde dažnai būna ir maža parduotuvėlė, parduodanti skolininkų atgal nebeišsipirktus užstatytus daiktus: nuo juvelyrikos iki elektrinių grąžtų, gitarų, džinsų, palydovinių antenų ar kompiuterių.
Lombardo suteikiamo kredito dydis
Lombardas suteikia kreditą, kuris paprastai būna mažesnis negu užstato vertė - besiskolinantis asmuo gauna procentinę dalį nuo užstatyto daikto kainos. Kaina ir procentinė paskolos dalis yra lombardo ir besiskolinančio asmens susitarimo reikalas. Užsienyje istoriškai nusistovėjo tokia praktika, kad lombardas dažniausiai duoda paskolą, kurios dydis sudaro 25-50 proc. nuo užstatomo daikto dabartinės kainos rinkoje.
Lombardinio kredito trukmė
Lietuvoje paprastai lombardas kreditą suteikia vienam mėnesiui, kuriam pasibaigus, palieka dar kelias dienas skolai grąžinti. Jei skolininkas negrąžina paskolintų pinigų, lombardas parduoda užstatytą vertingą daiktą ir tokiu būdu susigrąžina paskolintus pinigus. Žinodami tai, kai kurie žmonės užuot vargę pardavinėdami savo laikrodį, telefoną, kompiuterį, kitą asmeninį daiktą ar net automobilį, užstato jį lombarde, neketindami atgal išsipirkti. Užsienyje pasitaiko ir ilgesnių paskolos terminų, tačiau kuo ilgiau paskola negrąžinama, tuo didesnės palūkanos.
Lietuvoje
thumb|250px|Lombardo vitrina Vilniuje, 2009 m. 1889 m. pradėjo veikti pirmasis lombardas Vilniuje, 1924 m. – Kaune. Kauno lombardas teikė paskolas iki 3000 Lt, saugojo įvairius daiktus, priiminėjo indėlius. 1964 m. įsteigtas pirmasis Klaipėdos lombardas.
Sovietinės okupacijos metais veikė valstybiniai lombardai (dažnai prie buitinio aptarnavimo kombinatų), kurie būdavo ir „juodosios rinkos“ zonos, kur po prekystaliu cirkuliavo deficitinės prekės.
Šiuo metu Vilniuje veikia apie 30-40 lombardų, vienas net visą parą ("Lombas" prie Kalvarijų turgaus).
Idehan Ubaris
thumb|right|240px|[[Ubaris|Ubario oazėje tyvuliuojantis Ubario ežeras]] Idehan Ubaris arba Edejen Ubaris  – smėlio dykuma vakarinėje Libijoje. Aukštis 400–500 m. Vyrauja kalvotas reljefas, yra pavienių smėlio kalvų, iškylančių į 200 m aukštį. Kritulių iškrenta mažiau nei 10 mm per metus. Druskingi ežerai, druskožemiai (juose kasama valgomoji druska). Ganyklinė gyvulininkystė. Yra nedidelių oazių.
Standusis taškuotkežis
Standusis taškuotkežis (Punctelia subrudecta) – kežinių (Parmeliaceae) kerpių šeimos rūšis, paplitusi įvairiuose žemynuose šiaurės ir pietų pusrutulyje, vidutinių platumų ir paatogrąžų juostose.
Biologija
Auga dažniausiai ant lapuočių medžių, atvirose vietose.
Standžiojo taškuotkežio gniužulas lapiškas, primenantis rozetę, iki 5 cm skersmens. Paviršius pilkas, taškuotas, soredės (vegetatyvinio dauginimosi organas) miltiškos, kiek šviesesnės nei pats gniužulas. Apatinė pusė šviesiai ruda, gali būti balkšva. Apoteciai pasitaiko retai.
Populiacija Lietuvoje
Nuo 2000 m. rūšis įrašyta į Raudonąją knygą. Lietuvoje iki 1937 m. buvo žinomos 2 radavietės dabartinėse Švenčionių rajono ir Vilniaus miesto teritorijose. Populiacijos atsikūrimo galimybės nėra žinomos. Šiltėjant klimatui gali plisti iš pietesnių kraštų. Arčiausiai ši kerpė randama Lenkijos šiaurinėje dalyje.
Mongolijos demografija
thumb|right|500px|Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Per šį laikotarpį gyventojų skaičius padidėjo pustrečio karto. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais. Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Mongolijos demografiją.
Gyventojų skaičius: 3 179 997 (2011 m. apskaičiavimai)
Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,469 % (2011 m. apsk.)
Gimstamumas: 20,7 gimimų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Valentinas Ivanovas (1961)
thumb|right|140px|V. Ivanovas rodo raudoną kortelę
Valentinas Valentinovičius Ivanovas (, g. 1961 m. liepos 4 d. Maskvoje) – rusų tarptautinių futbolo varžybų teisėjas. Dirba mokytoju Maskvoje.
Tapo tarptautinių varžybų teisėju 1997 m. sausio 1 d. Pirmosios tarptautinės rungtynės, kuriose jis teisėjavo – 1999 metais vykęs ir  susitikimas.
Jis teisėjavo 2003 m. Konfederacijų taurės varžybose, 2004 metų Europos čempionate, 2005 m. pasaulio jaunimo (iki 20 m) čempionate,. Taip pat teisėjavo dvejose 2006 metų pasaulio čempionato atrankos varžybų rungtynėse, 2006 metų Čempionų lygos pusfinalyje.
2004 metų Europos čempionate teisėjavo trejose rungtynėse, vieneriose rungtynėse parodė 15 geltonų ir vieną raudoną kortelę ir tapo ketvirtu griežčiausiu turnyro teisėju (iš viso 5,33 kortelių per rungtynes). 2006 m. pasaulio čempionato aštuntfinalio rungtynėse tarp ir  parodė rekordinį pasaulio čempionatų rungtynėms kortelių skaičių – 16 geltonų ir 4 raudonas. Taip pat teisėjavo dvejose grupės varžybų rungtynėse, kur ir  susitikime parodė 8 geltonas korteles, o  ir  rungtynėse – dvi geltonas korteles.
Mongolijos demografija
Migracijos indeksas: 0 migrantų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Urbanizacija:
Kūdikių mirtingumas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
AIDS/ŽIV:
15–24 m. amžiaus gyventojų nedarbo lygis:
Religijos:
Meteorizmas
Meteorizmas – pilvo išsipūtimas dėl žarnose susikaupusių dujų. Dujos į žarnas patenka su kvėpuojamuoju oru, difunduojant iš kraujo, vykstant fermentinėms reakcijoms. Žmonių virškinamajame trakte esama iki 500 cm³ dujų. Meteorizmą suaktyvina suintensyvėjęs rūgimo ir puvimo procesas, kurio metu smarkiai padaugėja dujų. Tuomet žarnų sienelės išsitempia, sutrinka jų kraujotaka, slopinama diurezė, o pakilus diafragmai, pasunkėja kvėpavimas.
Kai kurios galimos meteorizmo priežastys:
100th window (2003 albumas)
100th window – ketvirtasis Bristolio trip-hop grupės „Massive Attack“ albumas, išleistas 2003 m. vasario 10 d.
Albumas parašytas ir prodiusuotas Del Naja ir Neil Davidge. Albume girdimi ir vokalistų Horace Andy ir Sinéad O'Connor balsai. Iš pirminio grupės pagrindą sudariusio trio, kuriant albumą, dalyvavo tik Robertas Del Naja (3D).
Šis albumas buvo sukurtas ir įrašytas grupės studijoje Bristolyje. Albumui būdingi žymūs poslinkiai link šiltų elektroninių sąskambių, psichodelinių nuotaikų, arabiškų styginių melodijų. Grupės lyderio Robert Del Naja teigimu, norėta, kad albumas būtų šiltesnis už ankstesnįjį „Mezzanine”, kita vertus, nebuvo siekiama, kad albumas skambėtų švelniau. Grupė norėjo išlaikyti savo muzikai būdingą aštrumą ir intrigą.
Garcinija
Garcinija (Garcinia) – kliuzijinių (Clusiaceae) šeimos krūmų ir medžių gentis, paplitusi Afrikos, Australijos, Azijos ir Okeanijos tropikuose. Dėl skirtingos sistematikos genčiai priskiriama nuo 50 iki 300 rūšių.
Didelės dalies garcinijų sėklamakštės yra valgomos, tačiau naudojamos tik vietinėms reikmėms, iš plačiau naudojamų rūšių pažymėtini mangostaninės garcinijos vaisiai. Vaisių žievelė vartojama kaip prieskonis. Sakai naudojami gumos gamybai. Dalis rūšių, pavyzdžiui, karčioji garcinija turi vaistinių savybių.
Pridorožnojė (Ašnugariai)
Pridorožnojė (,, nuo 1936 m. rugpjūčio 17 d. Grenzberg, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Bolšakovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Lankos apskrities kaimas. 1947–1963 m. Bolšakovo rajono, 1963–2008 m. Bolšakovo apylinkės kaimas.
Šešuolėliai I
Šešuolėliai I – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Zibalų. Šešuolėlių seniūnaitijos centras. Išlikęs gražiai sutvarkytas Šešuolėlių dvaras, senasis parkas, tvenkiniai. Veikia biblioteka, paštas (LT-19032).
Šešuolėlių Švč. Mergelės Marijos, Visų malonių Tarpininkės, bažnyčia yra Antruosiuose Šešuolėliuose.
Šaltiniai
thumb|left|240px|Kryžius Šešuolėliuose I
Vievio rajonas
Vievio rajonas – 1950–1962 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos rytuose. Centras – Vievis.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš Vievio miesto, Kaišiadorių apskrities 4 apylinkių ir Trakų apskrities 23 apylinkių. Iki 1953 m. priklausė Vilniaus sričiai. 1954 m. nežymiai keitėsi rajono ribos, 1955 m. jam perduota dalis Žiežmarių rajono. 1962 m. gruodžio 8 d. panaikintas, jo teritorija perduota Kaišiadorių rajonui ir Trakų rajonui.
Rajone buvo leidžiamas laikraštis „Leninietis“.
La Gomeros San Sebastianas
La Gomeros San Sebastianas  – miestas Ispanijoje, svarbiausia gyvenvietė ir uostas La Gomeros saloje (Kanarai). Išsidėstęs kalnų pašlaitėje salos rytinėje pakrantėje. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu (terasine žemdirbyste) ir turizmu. Yra pagrindinis salos uostas, į kurį vyksta keltas iš Tenerifės. Eina du keliai į salos gilumą.
Yra kelios mokyklos, keletas aikščių (svarbiausia – Plaza de las Americas), pašto skyrius. Taip pat Grafo bokštas, 1447–1450 m. pastatytas La Gomeros grafui, su beveik 2 m storio sienomis. Tai vienintelis išlikęs bokštas iš trijų, pastatytų užkariaujant Kanarus. Plaukdamas į Ameriką 1492 m. čia buvo sustojęs remontuoti laivo „Pinta“ Kristupas Kolumbas. Čia semtu gėlu vandeniu Kolumbas krikštijo čiabuvius tik ką jo surastoje Amerikoje. San Sebastiane esančioje Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčioje jis meldėsi prieš išplaukdamas į nežinomus Atlanto vandenis link Amerikos 1492 m. rugsėjo 6 d.
Vyriausias vasalas
Vyriausias vasalas (, vassal – in – chief) – viduramžių ir ankstyvųjų naujųjų laikų Europoje tai aukštos padėties kilmingieji, tiesioginiai monarcho, o ne kito kilmingojo ar aukšto dvasininko vasalai. Vyriausi vasalai būdavo princai ir hercogai (daug jų buvo artimi monarcho giminaičiai), erlai, taip pat baronai ir lordai. Vyriausi vasalai sudarydavo monarcho įtakos visuomenei karkasą, feodalų sistemos lygį išsyk po monarchu.
Mincė
Mincė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Choroščiaus valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Vyriausias vasalas
Kitas vasalų lygis vadinosi vavasorai.
Mincė
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1558 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1727 m. kaime gyveno 56 žmonės.
Vyriausias vasalas
Angl. terminas tenant – in – chief yra istorikų naujadaras.
Tyzenhauzų rūmai
thumb|left|[[Trakų gatvė ir Tyzenhauzų rūmai (apačioje)]]
Tyzenhauzų (Fitinhofų) rūmai – pastatas Vilniaus senamiestyje, šalia Vokiečių/Trakų gatvės kampo.
Istorija
Dar XVI a. pradžioje čia stovėjęs pastatas priklausė Albertui Goštautui. Išmirus Goštautams Žygimantas Augustas valdą padovanojo Barborai Radvilaitei - Goštautienei, po kurios mirties ji vėl atiteko valstybei.
1940 m. pastatas nacionalizuotas. 1956 m. rekonstruotas, pritaikytas butams.
Haverfordwest County AFC
Istorija
2003–2004 m. iškovojo čempionato bronzos medalius, o trečioji vieta iki šiol yra geriausias klubo pasiekimas.
Vėl buvo iškritę į žemesnį divizioną. Nuo 2011–2012 m. žaidė Pirmame divizione (antra pakopa).
2015–2016 m. pateko į aukščiausią lygą, tačiau liko paskutinėje dvyliktoje vietoje ir po sezono vėl buvo perkelti į Pirmą divizioną.
Nuo 2020–2021 m. sezono rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. 2022–2023 m. sezone liko septintoje vietoje, tačiau laimėjo atkrintamąsias dėl vietos Europoje. Pateko į 2023–2024 m. Konferencijų lygos atrankos turnyrą. Burtai lėmė, kad „Shkendija“ iš Šiaurės Makedonijos tapo varžovais. Pirmosios rungtynės išvykoje baigėsi varžovų pergale 1-0. Atsakomosios rungtynės įvyko 2023 m. liepos 20 d. Kardife. Po pagrindinio laiko pirmavo velsiečiai (1-0), tad buvo žaidžiamas pratęsimas. Rezultatas nepakito ir rungtynių baigtis sprendėsi baudinių serijos metu. Nors „mėlynieji paukštukai“ mušė pirmieji ir nepataikė, tačiau dramatiškoje ir permainingoje serijoje pavyko palaužti varžovus.