cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aušra Jurgutienė
Biografija
Gimė 1956 m. Vilniuje lietuvių kalbos mokytojos chemijos mokslų daktaro šeimoje. Pradėjo mokytis Marijampolės Jono Jablonskio mokykloje, nuo1966 mokėsi Vilniaus 21-oje ir 15-oje vidurinėse mokyklose. 1974–1979 m. Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1980-1984 dirbo VU Lietuvių literatūros katedros asistente, pas Donatą Sauką rašė disertaciją Lietuvių neoromantikų estetinės pažiūros. 1984–1994 m. dirbo leidyklos „Vaga“ redaktore, 1992-1994 LRT Katalikų Radijo Mažojoje studijoje. Nuo 1994 m. dirba Lietuvių literatūros ir tautosakos institute Šiuolaikinės literatūros skyriuje. 1998 m. baigė rašyti ir apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją, išleido knygą Neoromantizmas iš pasiilgimo: Lietuvių neoromantikų estetinės pažiūros. 1998 m. humanitarinių mokslų daktarė. Nuo 1999 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytoja, nuo 2004 m. docentė. Dėstė literatūros istorijos ir teorijos kursus Vytauto Didžiojo universitete ir Klaipėdos universitete, eidama docentės ir profesorės pareigas. 2004 m. kartu su kolegomis įsteigė LLLA (Lietuvos lyginamosios literatūros asociaciją) ir penkiolika metų dirbo jos kolegijoje. Stažavosi Oxfordo ir Seattle universitetuose. Labiausia domisi literatūros hermeneutika, komparatyvistika ir dekonstrukcija. Kartu uu kolegomis sudarė ir išleido mokomųjų knygų seriją XX amžiaus literatūros teorijos (2006-2011), kurios vadovėlis buvo įvertintas Švietimo ir mokslo ministerijos premija. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorė.
Svarbesnė veikla[ [|redaguoti]] | [|redaguoti vikitekstą]]]
2004-2019 Lietuvos lyginamosios literatūros asociacijos kolegijos narė.
2007-2008 Mokslininkų sąjungos „Protų susigrąžinimo“ programos ekspertė.
2008 atlikta habilitacijos procedūra “Literatūros istoriografijjos pokyčiai: tarp pasitikėjimo ir įtarumo hermeneutikos“.
2008-2011 Lietuvos Mokslo Tarybos Humanitarinių ir socialinių mokslų komiteto narė.
2008-2010 LLTI tarybos narė.
2006, 2008, 2014 SKVC Lituanistinių studijų programų Lietuvos universitetuose ekspertė.
2011 Mokykloms atnaujintos lituanistinės mokymo programos X-XI klasėms konsultantė.
Bibliografija
Išsami Jurgutienės bibliografija
Šaltiniai
http://www.llti.lt/lt/ausra_jurgutiene/
Saugų Jurgio Mikšo pagrindinė mokykla
Šilutės rajono Saugų Jurgio Mikšo pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šilutės raj., Saugose, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190697169.
Istorija
1750 m. atidarytas Saugų mokyklos pirmasis komplektas, o 1896 m. – antrasis komplektas. Saugų mokyklą lankė Saugų, Kukoraičių, Joniškių kaimų vaikai.
Iki Antrojo pasaulinio karo Saugose buvo mokoma lietuvių ir vokiečių kalbomis. Po karo šiame krašte liko mažai gyventojų, todėl mokykla pradėjo veikti tik 1946 m. 1949–1950 m. įkurta septynmetė mokykla, mokytojų dirbo nedaug.
1956 m. Saugose jau buvo vidurinė mokykla, nors turėjo tik 8 klases. 1959-1960 m. mokykla išleido pirmąją abiturientų laidą. 1968 m. atidarytas naujas priestatas, o 1969 m. – nauja sporto salė. 1976 m. be anglų pradėta mokyti ir vokiečių kalbos. 1980 m. pastatytas naujas trijų aukštų priestatas su chemijos, fizikos, biologijos kabinetais bei jų laboratorijomis, atnaujintos sporto salės sienos, nors krepšinio lentos išliko medinės. XX a. 7-ame ir 8-ame dešimtmečiuose mokyklos mokinių skaičius viršydavo septynis šimtus. Apie 100 moksleivių iš Saugų vaikų namų (dabar vadinamų Globos namų) lankė mokyklą, dažniausiai iki aštuntos klasės. Mokyklos rūsyje buvo įrengta 25 metrų ilgio šaudykla, tai buvo pirmoji tokio pobūdžio šaudykla visame Šilutės rajone. 1996 m. mokykloje įkurta kompiuterių klasė.
1998 m. rugpjūčio mėnesį Saugų vidurinei mokyklai suteiktas Mažosios Lietuvos spaudos darbuotojo Jurgio Mikšo vardas. 1999 m. kovo 19 dieną atidengta Jurgio Mikšo atminimo lenta. Ši diena laikoma ir mokyklos muziejaus įkūrimo data.
Lina Pikčiutė
Lina Pikčiutė (g. 1990 m. lapkričio 17 d. Klaipėdoje) – Lietuvos krepšininkė.
Baigė Vlado Knašiaus krepšinio mokyklą.
Saugų Jurgio Mikšo pagrindinė mokykla
Istorija
2006 m. pasodintas ąžuolas mokyklos 50-mečiui pažymėti.
Gausiausia buvo 1978 metų (XVI abiturientų) laida 59 – moksleiviai. Mažiausia – 1994 metų – 4 merginos. 2008 metais mokykla išleido paskutinę XLVI abiturientų laidą.
Mokiniai
Baigę aukso medaliais:
Baigę sidabro medaliais:
Daugėlaičiai
Daugėlaičiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, prie kelio, 8 km į pietvakarius nuo Radviliškio. Prateka Beržės dešinysis intakas Taušė. Yra medicinos punktas, biblioteka, mediniai rūmai (XX a. pradžia).
miniatiūra|240px|left|Bendruomenės centras miniatiūra|240px|left|Akmuo [[Lietuvos Respublikos šimtmetis|Lietuvos 100-mečiui]]
Istorija
Kaimas pirmą kartą paminėtas 1585 m. Šiaulėnų dvaro inventoriuje. 1619 m. priklausė Šiaulėnų dvaro Nausėdų valsčiui, turėjo 16 valakų žemės, gyveno 100 žmonių. 1919 m. spalio 15 d. prie Daugėlaičių dvaro įvyko Lietuvos savanorių kautynės su bermontininkais. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
1973–2009 m. veikė pradinė mokykla – Radviliškio Gražinos pagrindinės mokyklos skyrius.
Vasario 2
Vasario 2 yra 33-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių. Nuo šios dienos iki metų galo lieka 332 dienos (keliamaisiais metais – 333).
Lars Fredriksen
Lars A. Fredriksen (g. 1971 m. vasario 8 d., Šiene, Norvegijoje) – norvegų pop dainininkas, 1998 metais dalyvavęs „Eurovizijos“ dainų konkurse.
Vasario 2
Vardadieniai
Kandida – Kandidas – Orinta – Orintas – Rytis – Rytys – Valdas – Valdemaras – Valdimantas – Valdonė – Vandenė – Voldemaras
Lars Fredriksen
Lars gimė Šiene, pietų Norvegijoje. Pradėjo dainuoti nuo pat mažens, buvo choro „Oslo Gospel Choir“, su kuriuo keliavo po įvairias Europos šalis, narys. 1998 m. po pergalės Norvegijos nacionalinėje „Eurovizijos“ atrankoje „Melodi Grand Prix“, išrinktas atstovauti savo šaliai dainų konkurse, vykusiame Birmingeme, Jungtinėje Karalystėje. Sudainavęs energingą dainą „Alltid sommer“, Lars užėmė 8 vietą tarp 25 dalyvių.
Tauralaukio apylinkė
Tauralaukio apylinkė (iki 1962 m. Trušelių apylinkė, Triušelių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakaruose.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje Trušelių vardu. 1949 m. buvo Kretingalės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Klaipėdos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Kalotės apylinkės ir dalis Sendvario apylinkės, o dalis Trušelių apylinkės prijungta prie Plikių apylinkės. 1962 m. kovo 22 d. į Tauralaukį perkeltas apylinkės centras ir atitinkamai pakeistas jos pavadinimas. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Sendvario apylinkės.
San Ignasio Mini
San Ignasio Mini  – jėzuitų misija dabartinėje Argentinos teritorijoje, Misjoneso provincijoje, šalia San Ignasijaus miesto. Įkurta 1630 m. ir buvo viena iš 30 misijų, įkurtų Argentinos, Paragvajaus ir Brazilijos teritorijose. Būdingas vadinamasis gvaranių baroko stilius.
Pastatas suprojektuotas italų architekto Juan Brasanelli. Bažnyčios ilgis 74 m, plotis 24 m. Sienos pagamintos iš aplinkinio raudonojo smiltainio. 1733 m. misijoje gyveno apie 4000 krikštytų indėnų gvaranių. Išlikusios kapinės.
Paminklo vietoje veikia muziejus. 1984 m. San Ignasio Mini misija įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Elchanan Elkes
Elchanan Elkes (1879 m. Kalvarijoje – 1944 m. spalio 7 d. Landsbergo koncentracijos stovykloje) – Lietuvos gydytojas, sionistas, Kauno geto Seniūnų tarybos pirmininkas nuo 1941 m. iki 1944 m.
Gimė rabinų šeimoje. Vaikystėje mokėsi žydų tikėjimo tiesų. Mediciną studijavo Karaliaučiaus universitete. 1903 m. jam suteiktas mokslo daktaro laipsnis neurologijos srityje. Dirbo gydytoju Baltarusijoje. Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo gydytoju rusų kariuomenėje.
Po karo dirbo Bikkur Holim ligoninėje Kaune. Gydė Lietuvos aukštuomenę, taip pat žydų varguomenę. Aštuoniolika metų buvo Vokietijos ambasadoriaus asmeninis gydytojas.
2012–2016 m. Seimas
'''Seimo 2012–2016 m. kadencija''' – Lietuvos Respublikos Seimas, kuris buvo išrinktas per 2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimus. Rinkimai vyko 2012 m. spalio 14 ir spalio 28 dienomis.
Elchanan Elkes
1941 rugpjūčio mėn. 4 d. iškilių Kauno žydų išrinktas jis sutiko vadovauti Seniūnų tarybai. Visaip stengėsi gelbėti žydus, palaikė žydų partizanus. Naciams likvidavus Kauno žydų getą, 1944 m. liepos mėn. jis buvo ištremtas į Landsbergo koncentracijos stovyklą, kur 1944 m. rudenį mirė.
Jo žmona, Miriama, buvo kalinama Štuthofe. Ji išliko gyva ir gyveno Izraelyje iki 1965 m. Jų vaikai Joel ir Sarah nuo 1938 m. gyveno Jungtinėje Karalystėje.
2012–2016 m. Seimas
Šių rinkimų metu buvo išrinkti 139 nariai. Zarasų–Visagino ir Biržų-Kupiškio apygardose dėl rinkimų įstatymo pažeidimų rezultatai buvo anuliuoti. Pakartotiniai rinkimai šiose apygardose vyko 2013 m. kovo 3 d.
Pirmame naujojo Seimo posėdyje lapkričio 16 d. iš vieno kandidato buvo išrinktas Seimo pirmininkas – juo tapo Darbo partijos narys Vydas Gedvilas. 2013 m. spalio 3 d. atsistatydinus Vydui Gedvilui, naująja Seimo pirmininke buvo išrinkta Loreta Graužinienė.
Seimo pirmininko pavaduotojais išrinkti Vytautas Gapšys, Kęstas Komskis, Gediminas Kirkilas, Algirdas Sysas, Irena Degutienė, Jaroslav Narkevič ir Petras Auštrevičius.
Liungbiu
Liungbiu – miestas Zelandijos saloje (rytinė Danija), prie šiaurinio Kopenhagos pakraščio. Geležinkelio stotis. Informacinių technologijų, finansų, inžinerijos pramonė. Miestas garsėja filharmoniniu orkestru. Yra šalies premjero rezidencija Marienborg. Muziejus po atviru dangumi – vienas didžiausių ir seniausių pasaulyje.
Leonas Gylys
Leonas Gylys (1928 m. birželio 18 d. Didžiokų k., Molėtų r. – 1991 m. rugsėjo 12 d. Ignalinoje) – vargonininkas, muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Pas vietos vargonininkus išmokęs vargonuoti, 1945 m. pradėjo vargonininkauti Bijutiškyje (Molėtų r.), nuo 1948 m. vargonininkavo Inturkėje (Molėtų r.), o 1950–1959 m. Molėtuose. Čia suorganizavo nemažą chorą, kuris atlaidų metu giedodavo ir kitose parapijose.
1946–1966 m. muziką dėstė ir vadovavo vyresniųjų klasių moksleivių mišriajam chorui Molėtų 1-ojoje vidurinėje mokykloje. Chorą parengė 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei Vilniuje.
Nuo 1966 m. rudens Ignalinos vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir choro vadovas, 1968–1988 m. direktorius. 1977–1990 m. Ignalinos rajono švietimo darbuotojų mišriojo choro (50-55 dalyvių) vadovas. Chorą išmokė ir sudėtingesnių dainų, nemaža koncertų surengė savo rajone, dalyvavo Švenčionių ir Zarasų rajono kultūros ir meno dienose, Ignalinos ir Panevėžio rajonų dainų šventėse, taip pat 1980 ir 1985 m. respublikinėse dainų šventėse. 1980 m. dainų šventės konkurse rajonų centrų grupėje ignaliniečiai laimėjo pirmąją vietą.
L. Gylys buvo Molėtų rajono dainų švenčių dirigentas, Ignalinos rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Skryverių savivaldybė
Skryverių savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas vidurio Latvijoje, Vidžemėje. Administracinis centras – Skryveriai. Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Aizkrauklės rajono dalies (Skryverių valsčiaus). Į smulkesnius vienetus nebuvo suskirstyta. Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Aizkrauklės savivaldybės.
Videniškių kapinių koplyčia
Videniškių kapinių koplyčia – Paulinos Giedroic mauzoliejinė koplyčia, esanti Videniškių miestelyje, Molėtų rajone, matoma nuo kelio (už 150 m į šiaurę). Mūrinė koplyčia stūkso ant kalvelės, viduryje veikiančių kapinių. Gyvenvietėje taip pat yra Šv. Lauryno bažnyčia, augustinų vienuolynas.
Kapinių koplyčios priklausomybė, buvusių palaidojimų likimas nėra aiškus. Šiuo metu ji stovi nenaudojama, bešeimininkė. Videniškių seniūnija 2016 m. sausio mėn. kreipėsi į rajono savivaldybę, siekdama pastato statuso įteisinimo ir galimybės jį atnaujinti. Už Europos Sąjungos fondų lėšas Videniškių kapinės (prieigos, tvora, apšvietimas) jau buvo tvarkomos 2012 m.
Istorija
Pasak šalia Videniškių esančio Žižmaukos dvaro savininkės Jadvygos Kunigėlienės, šios koplyčios rūsyje buvo palaidoti jos giminės protėvių Pisankų (prosenelė Giedraitytė–Pisankienė ir kt.) atstovai. Šiuos teiginius patvirtina Videniškių praeities ilgametė tyrinėtoja istorikė Arimeta Vojevodskaitė (g. 1933 m.). Žinoma, kad dabartinė mūrinė koplyčia pastatyta 1904–1905 m. Stepono Giedraičio našlės pastangomis. Archyvuose išlikę koplyčios statybos brėžiniai. Šioje vietoje gausių palaidojimų apsuptyje jau nuo XVII a. stovėjusi medinė koplyčia. Videniškiai buvo didikų Giedraičių tėvonija. Išlikusi prie bažnyčios pristatyta šoninė koplyčia su jų giminės palaidojimais. Sovietmečiu kapinių koplyčia buvo neprižiūrima, apleista. Atgimimo metais ji buvo minimaliai paremontuota.
Dinkiai
Dinkiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Rukų. Šiauriniu kaimo pakraščiu teka Eisra. Dinkių miške augantis Dinkių ąžuolas yra gamtos paminklas. Dinglaukių (Dinglauken) dvaro sodyba buvo 1 km į šiaurę nuo Dinkių vyriausiosios girininkijos sodybos.
Videniškių kapinių koplyčia
Architektūra
Koplyčios statinys klasicizmo stiliaus, stačiakampio plano. Sienas skaido dorėninio orderio piliastrai. Fasaduose vietoj langų įrengtos baltais apvadais apjuostos nišos. Viduje įrengtas altorius.
Edmund Burke
Edmundas Berkas (, 1729 m. sausio 12 d. Dubline – 1797 m. rugpjūčio 9 d.) – airių politikas, rašytojas, oratorius, politikos teoretikas ir filosofas, ilgą laiką ėjęs pareigas Didžiosios Britanijos Bendruomenių rūmuose atstovaudamas Vigų partiją. Išrinktas į Bendruomenių rūmus, netrukus išgarsėjo kaip vienas ištikimiausių opozicijos šalininkų.
Dažniausiai minimas dėl Amerikos kolonijų, kovojusių prieš karalių Jurgį III, palaikymo ir stiprios Prancūzijos revoliucijos kritikos. Dėl pastarosios E. Berkas tapo viena iš vedančiųjų figūrų konservatyviojoje Vigų partijos frakcijoje (pramintoje „Senaisiais Vigais“), kurios opozicijoje buvo revoliuciją rėmę „Naujieji Vigai“, vadovaujami Čarlzo Džeimso Fokso. E. Berkas taip pat publikavo filosofinį tekstą apie estetiką ir pradėjo leisti politikos apžvalgos žurnalą „Annual Register“.
Jis dažnai laikomas anglų-amerikiečių konservatizmo pradininku. Tai buvo pirmasis mokslininkas, išdėstęs konservatizmo esmę ir susisteminęs jo principus („Apmąstymai apie Didžiąją Prancūzijos revoliuciją“, 1790 m.). Aiškinosi, kodėl Prancūzijoje žlugo monarchija. Minties istorijoje retas atvejis, kai idėjų sistema taip glaudžiai susijusi su vienu žmogumi bei vienu įvykiu, kaip šiuolaikinis konservatizmas su E. Berko vardu ir jo reakcija į Prancūzijos revoliuciją.
Reakcija į Prancūzijos revoliuciją
Išgarsėjęs kaip atkaklus Amerikos Revoliucijos rėmėjas ir karališkosios prerogatyvos kritikas, E. Berkas daugelį nustebino 1790 m. išleidęs savo knygą „Reflections on the Revolution in France“ (Prancūzijos revoliucijos apmąstymai). Šia knyga E. Berkas tapo vienas iš pirmųjų ir aršiausių Prancūzijos revoliucijos priešininkų. Revoliuciją jis matė ne kaip judėjimą link atstovaujamosios konstitucinės demokratijos, bet kaip drastišką maištą prieš tradiciją ir kompetentingą valdžią, taip pat kaip eksperimentą, atitrūkusį nuo visuomenės realijų, užtikrinantį katastrofišką baigtį. Ankstesni E. Burke rėmėjai, tokie kaip Tomas Džefersonas ir partietis vigas Č. Dž. Foksas toliau šmeižė E. Berką, vadindami jį reakcionierium ir demokratijos priešu. 1791 m. atsakydamas į E. Berko poziciją, Tomas Peinas parašė „The Rights of Man“ (Žmogaus Teisės). O kiti demokratiją remiantys politikai, tokie kaip amerikiečių politikas Džonas Adamsas, sutiko su E. Berko požiūriu į Prancūzijos revoliuciją. Daugelis gąsdinančių E. Berko pranašavimų išsipildė: karaliaus Liudviko XVI egzekucija, po to sekęs Didysis teroras ir galiausiai Napoleono autokratinio režimo įsigalėjimas.
Įtaka ir reputacija
Publikacijos metu E. Berko knyga „Reflections on the Revolution in France“ tapo labai prieštaringa. Dėl nežaboto stiliaus ir faktų neatitikimo, daugelis pradėjo žiūrėti į E. Berką kaip į praradusį sveiką nuovoką. Tačiau Prancūzijoje prasidėjus prievartai ir chaosui, E. Berko darbas buvo įvertintas iš naujo, kaip teisingai įžvelgęs revoliucijos pasekmes ir palaipsniui tapo žinomiausiu autoriaus darbu. Anglakalbėse šalyse E. Berkas laikomas šiuolaikinio konservatizmo tėvu, o jo tekstai paveikė liberalizmo klasikų, kaip antai Frydricho Augusto von Hajeko ir Karlo Poperio, politinę filosofiją. E. Berko „liberalusis“ konservatizmas pripažįsta palaipsnės reformos svarbą, bet atsisako teoretiniu pagrindu sukurtų ir bandomų įgyvendinti radikalių politinių permainų. Pastarieji principai neturėtų būti painiojami su autokratinio konservatizmo antirevoliucinėmis koncepcijomis, siūlytomis tokių veikėjų, kaip Joseph de Maistre. Maršalas Makluanas savo knygoje „War and Peace in Global Village“ (Karas ir taika pasauliniame kaime) cituoja E. Berką rašydamas: „pirmutinė civilizuoto žmogaus teisė yra teisė būti apsaugotam nuo savo paties neišmanymo pasekmių“.
Vargynai
Vargynai arba Aprelevka (, nuo 1939 m. Köllmisch Wargienen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Апрелевка) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės kaimo gyvenvietės kaimas.
1773 m.
1773 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Tartako šliuzas
thumb|Tartako šliuzas Tartako šliuzas, Lentpjūvės šliuzas  – tryliktasis Augustavo kanalo šliuzas (nuo Bebro upės). Šis šliuzas nebuvo pradinio Ignacy Prądzyński suprojektuoto Augustavo kanalo dalis, tačiau po didelių vandens potvynių ir kelių kitų šliuzų apgadinimo buvo nuspręsta pastatyti papildomą šliuzą. Pastatytas 1837–1838 metais. Statyboms vadovavo inžinierius Jokūbas Šeferis (Jakub Szeffer).
Liepaičių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Veiviržėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Priekulės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Brožių apylinkės ir dalis Balsėnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Liepaičių apylinkė prijungta prie Veiviržėnų apylinkės.
Paškovščizna (Hainuvkos apskritis)
Paškovščizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevo valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vengrijos futbolo varžybos 1942–1943 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1942–1943 m.
Tarašo gynyba
Tarašo gynyba - šachmatų debiutas, kurio ėjimai:
Tarašo gynyba yra atmesto valdovės gambito variantas. Savo trečiuoju ėjimu juodieji aktyviai varžosi dėl centro, todėl jis beveik visada pasitaiko aukšto lygio žaidime. Juodųjų atsakymas 3…c5 retesnis, nes juodieji rizikuoja likti su izoliuotu pėstininku
Debiutas pavadintas jį propagavusio vokiečių didmeistrio Zigberto Tarašo vardu. Tarašas dažnai žaidė ir kitus valdovės gambito variantus. Šį debiutą Tarašas aprašė knygoje Die moderne Schachpartie.
Šachmatų debiutų enciklopedija Tarašo gynybai skyrė kodus nuo D32 iki D34.
Variantai
Kai žaidžiama Tarašo gynyba, baltieji dažniausiai stengiasi fianketuoti savo baltalaukį rikį didinant spaudimą juodųjų izoliuotam d5 pėstininkui.
Pusiau Tarašo gynyba
Variantas 1.d4 d5 2.c4 e6 3.Žc3 Žf6 4.Žf3 c5 5.cd Žxd5 vadinamas Pusiau Tarašo gynyba. Pusiau Tarašo gynyba yra transpozicija, pradedama ne Tarašo gynyba, todėl jos ECO kodai D40-D42.
1307 m.
1307 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Sergejus Bagapšas
Sergejus Bagapšas (abch. Сергеи Багаҧшь; ; 1949 m. kovo 4 d. Suchumyje, Abchazija – 2011 m. gegužės 29 d. Maskvoje, Rusija) – Abchazijos politinis veikėjas, nuo 2005 m. antrasis nepripažintos Abchazijos respublikos prezidentas.
Biografija
Nuo 1972 m. Maskvos eterinių aliejų sovietinio ūkio agronomų skyriaus viršininkas. Tarnavo SSRS ginkluotosiose pajėgose. Po to buvo Abchazijos ATSR komjaunimo komiteto instruktorius. Nuo 1978 m. Gruzijos komjaunimo CK informacijos sektoriaus vedėjas. 1980 m. Gruzijos komjaunimo Abchazijos ATSR komiteto pirmasis sekretorius. Vėliau ėjo kitas pareigas komjaunime.
1992 m. Abchazijos ATSR Ministrų Tarybos pirmininko pirmasis pavaduotojas. Nuo 1993 m. Abchazijos respublikos Ministrų Tarybos pirmininko pirmasis pavaduotojas. Nuo 1995 m. pirmasis Abchazijos respublikos vicepremjeras. 1997–1999 m. nepripažintos Abchazijos respublikos premjeras. 1999–2004 m. Abchazijos energetikos kompanijos Čiornomorenergo vadovas.
2004 m. prezidento rinkimuose, kuriuos pripažino tik Rusija, S. Bagpašą rėmė judėjimas „Vieningoji Abchazija“ (jungusi intelektualų ir valdininkų elitą), taip pat įtakinga „Amcachara“ ('Giminės ugnys', 1992–1993 m. karo veteranų organizacija). Rinkimuose S. Bagapšas kėlė šūkį „būtina keisti autoritarizmą, kuris respublikoje viešpatauja jau 11 metų“, teigė, kad Abchazija turi būti nepriklausoma, o jos ekonomika turi būti integruota su Rusijos ekonomika.
Rinkimų metu Abchazijoje susiklostė labai įtempta padėtis, kadangi ankstesnis faktinis šalies lyderis R. Chadžimba (kuris nebuvo prezidentas) nenorėjo perduoti valdžią žmogui, kurį kaltino pernelyg glaudžiais ryšiais su Gruzija. Derybų metu buvo sudarytas blokas – S. Bagapšas kandidatas į prezidentus, o R. Chadžimba – į viceprezidentus. Jų blokas surinko 91,54 % balsų, o jų priešininkai Jakubas Lakoba ir Stela Gunia – 4,7 % balsų.
2011 m. gegužės 29 d. mirė Maskvoje, po plaučių operacijos.
Vedęs, turėjo du vaikus.
Edward Witten
Edvardas Vitenas (, g. 1951 m. rugpjūčio 26 d.) – JAV fizikas teoretikas, Institute for Advanced Study profesorius, vienas pagrindinių superstygų teorijos tyrėjų pasaulyje.
Įnešė didelį indėlį į teorinę fiziką, o 1990 m. už įtaką matematikos vystymui gavo Fildso medalį. 1995 m. konferencijoje Pietų Kalifornijos universitete pasiūlė M teoriją, kurią naudojo anksčiau atrastiems dvilypumams paaiškinti. Tai suteikė naujo kvėpavimo stygų teorijai (žr. antroji superstygų revoliucija).
Biografija
Edvardas Vitenas gimė Baltimorėje (Merilandas, JAV), žydų Lorraine W. Witten ir Louis Witten šeimoje. Brandeso universitete gavo istorijos bakalauro laipsnį. Vitenas planavo tapti politiniu žurnalistu, rašė straipsnius į „The New Republic“ ir „The Nation“. Trumpai dirbo George McGovern prezidento rinkimų kampanijoje. Vėliau vieną semestrą studijavo ekonomiką Viskonsino-Medisono universitete, tačiau iškrito. 1976 m. apgynė fizikos mokslų daktaro disertaciją Prinstono universitete (vadovas David Gross).
E. Vitenas vedęs Chiara Nappi, fizikos profesorę Prinstono universitete. Jo brolis, Matt Witten, yra kelių populiarių televizijos serialų (pvz., „Daktaras Hausas“ ir „L. A. Law“) vienas iš scenaristų ir prodiuserių.
Akademinė karjera
1980-1987 m. dirbo profesoriumi Prinstono universitete. 1999-2001 m. trumpai darbavosi Kalifornijos technologijų institute. Šiuo metu yra matematinės fizikos profesorius Institute for Advanced Study Prinstone, Naujajame Džersyje (JAV).
Tyrimai ir pasiekimai
Edvardas Vitenas daug prisidėjo prie teorinės fizikos. Aktyviai reiškėsi kvantinėje lauko teorijoje, stygų teorijoje bei kai kuriose topologijos ir geometrijos srityse. Jo indėlis apima supaprastintą teigiamos energijos teoremos įrodymą, darbus supersimetrijoje ir Morzės teorijoje, įžangą į topologinę kvantinę lauko teoriją bei M teorijos numatymą.
Jolanta Kvašytė
Jolanta Kvašytė (g. 1956 m. gegužės 29 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė keramikė.
Biografija
1982 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1982–1984 m. dirbo gamyklos „Jiesia“ Kybartų ceche, 1985–1988 m. Paminklų restauravimo treste Vilniuje. 2003 m. dailininkė rezidentė Akrono universitete (JAV).
Kūryba
Kuria daugiausia daugiafigūres temines kompozicijas („Kryžiaus kelias“ 1992 m., „Miestas“ 1995 m., „Betliejus“ 1996 m., „Europos laivas“ 1997 m.), smulkiąją skulptorius plastiką („Rudeniniai vabalai“ 1990 m., „Šv. Jono naktis“ 1991 m., „Meilės drambliai“ 1994 m., „Adomas ir Ieva“ 2004 m., „Sabos karalienė“ 2006 m.). Sukūrė kūrinių interjerams (iškaba „Stikliai“ 1993 m., „Zodiakas“, „Mechaninės lėlės“, abu 1994–1995 m., visi „Stiklių“ viešbutyje ir restorane), lauko keramikos („Piramidei“ skvere Panevėžyje, 1998 m.), servizų („Pagodos“ 1991 m.), vazų („Turkiškos maudynės“ 1999 m.). Pastaruoju metu sukūrė monumentalesnių, labiau apibendrintų skulptūrinių mozaikinių kompozicijų: „Ofelija“ (2000 m.), „Niujorko kodas“ (2004 m.), „Bučinys“ (2006 m.).
Kūriniuose naudojamas ir subtiliai derinamas molis, porcelianas, juodoji keramika, įvairios kitos medžiagos (biseris, akmenėliai, plunksnos). Laisvai interpretuoja religines ir pasaulietines temas, būdingi saviti raiškūs tipažai, ekspresija, siužetinis pasakojimas, ryškūs žaidimo, teatrališkumo, grotesko, ironijos, šaržavimo momentai, gausu metaforų, alegorijų. Kūriniai dekoratyvūs, sodrių spalvų, smulkiai ornamentuoti.
Ašvinai
Ašvinai (, praktiškai visada dviskaita अश्विनौ/अश्विना = Aśvinau, Aśvinā) – vedų ir hinduizmo mitologijoje dieviški broliai-dvyniai, gyvenantys dausose, žmonių pagalbininkai.
Dievavardis kilęs nuo žodžio „žirgas, ašvis“. Dar dažnai vadinami Nasatjais. Šis žodis kildinamas iš „būti vientisam, saugiam“ ir galimai susijęs su soteriologine Ašvinų funkcija.
Vaidmuo
„Rigvedoje“ jiems paskirti 54 himnai (pagal dažniausiai minimus, Ašvinai eina po Indros, Agnio, Somos). Ašvinai priklauso dangaus dievybėms ir susiję su rytinėmis ir vakarinėmis sutemomis. Pažadinti Ušasės, jie rieda dangumi virš pasaulio aukso vežimu (triviečiu, trirãčiu, plačiu ir pan.), pasikinkę arklius, paukščius (erelį, gulbes, sakalus) ir t. t., arba plaukia šimtairkliu laivu, ir juos lydi Sūrja. Jie apvažiuoja per dieną Visatą ir veja tamsą. Rytais juos pašaukia pas save meldžiantieji. Ašvinai išmintingi, turi okultinių galių.
Ašvinai – laiko žinovai, juos pagimdė dausos, jų vieta abiejuose pasauliuose. Ašvinai – gelbėtojai, padedantys varge ( ir kt.); jie neša dovanas, arijams, turtus, maistą, arklius, karves, jaučius, vaikus, šviesą, laimę, pergalę, suteikia ilgą gyvenimą, gyvybinę jėgą; jie gina ir apdovanoja dainininkus.
Pabrėžiamas ašvinų, kaip dieviškųjų gydytojų, vaidmuo (ašvinai – „dieviškieji gydytojai“, „visažiniai“): jie sugrąžina gyvybę mirusiesiems ( ir kt.), išgydo aklus ir šlubius („Mahabharata“ I 3: istorija apie Upamanjų), atlieka kitus stebuklingus darbus. Jie gelbėja skęstančiuosius vandens gelmėse (istorija apie Bhudžjų); jie duoda patarimą Šunahšepai, kaip išsigelbėti nuo kerų („Aitarėja brahmana“ VII; „Ramajana“ I ir kt.). Ši funkcija išlieka ir vėlesniuose tekstuose („Mahabharatoje“, „Gopatha brahmanoje“ ir kt.).
Ašvinai yra susiję su medumi (jie duoda jį bitėms, šlaksto juo aukas, veža medų vežime ir kt.) ir su Soma. Iš čia buvo iškelta hipotezė, kad senovės Indijoje senas svaiginantis gėrimas iš medaus buvo pakeistas soma.
Ašvinai yra nepakantūs svetimiems; jie stoja į kovą su piktomis dvasiomis, ligomis, gobšuoliais ir pavyduliautojais. Iš visų vedų panteono dievybių būtent Ašvinai glaudžiausiai susiję su soliarinėmis dievybėmis ir, kaip ir pastarieji, dalyvauja vestuvių ritualuose.
Vaizdavimas
Ašvinai vaizduojami jaunais (jie yra patys jauniausi iš dievų, bet tuo pačiu ir patys seniausi, ), stipriais, gražuoliais, trykštančiais sveikata. Pabrėžiamas jų ryškumas, auksinė spalva (medaus spalvos; kelis kartus jie buvo pavadinti raudonais). Jie greiti, mitrūs, galingi, įgauna įvairias formas, padabinti girliandomis iš lotoso; jie yra šokėjai. Juos lygina su paukščiais (ereliais, žąsimis), jaučiais, buivolais, gazelėmis ir t. t.
Ašvinai, kaip pora
Svarbiausia jų ypatybė – buvimas poroje ( ir kt.); ir, nors ašvinai – dvyniai, kai kada tvirtinama, kad jie gimė atskirai ; pasak senovės indų kalbos leksikografo Jaskos („Nirukta“ XII 2), vienas iš Ašvinų – nakties sūnus, kitas – aušros sūnus (vienas – Sumakhės sūnus, kitas – dangaus sūnus; ). Ne visiškai aišku, kaip ašvinai diferencijavosi tarpusavyje ankstyvajame periode; vėliau (plg. „Šatapatha brahmana“ IV I, 5, 16) pateikiamos priešingybių poros, su kuriais yra susiję Ašvinai: dangus – žemė, diena – naktis, saulė – mėnulis ir t. t. Jų tėvas – Djausas (dausos) arba Vivasvatas (kitoje versijoje – Martanda); jų motina – Ušasė, Okeanas, upė Sindhus, Saranju. Jų žmona – Ašvinė (V 46, 8). Kartu Ušasė yra ir jų sesuo; jie susiję su saulės dievo Surjos dukterimi (Ašvinai kartu yra jos vyrai ir Somos piršliai, X 85); Jų bendras sūnus – Pušanas, kitiems vaikams, dviem jauniems Pandavams Nakulai ir Sahadevai, jie yra tėvai atskirai. Ašvinai veikia išvien kartu su Indra, Rudra, Vač, Soma ir t. t.
Mitologija
Kai kuriuose mitologiniuose siužetuose Ašvinai vaidina svarbų vaidmenį. Pagrindinis iš jų („Šatapatha brahmana“ III) aprašo Ašvinų dukters gimimą. Saranju duktė Tvaštarė tapo Vivasvato žmona. Pagimdžiusi du dvynius vaikus Jamą ir Jamę, Saranju, nemylėdama sutuoktinio, pakeičia save į ją panašia moterimi, o pati pasivertusi kumele pabėga iš namų. Pastebėjęs apgaulę, Vivasvatas, pasivertęs arkliu, puola vytis ir paveja. Po susitaikymo Saranju pagimdo du brolius dvynius – Nasatją ir Dasrą, kurie vėliau yra pavadinti Ašvinais (taip pat ir Nasatjais).
Ašvinai dalyvauja Indros ir jo buvusio draugo asuro Namučio dvikovoje. Ašvinai pagamino Indrai vaistą, kurio dėka jam sugrįžo jėgos. Ašvinai išgelbėja Indrą ir tada, kai šis išgeria per didelį somos kiekį, nužudęs Višvarupą („Mahabharata“ ir kt.)
Vienas iš labiausiai žinomų mitologinių siužetų, susijusių su ašvinais, aprašomas „Šatapatha brahmanoje“ (IV), „Mahabharatoje“ (III), „Brihaddevatoje“ ir kt. (plg. su kita versija „Džaiminyja brahmanoje“ III 120–127). Ašvinai (Nasatja ir Dasra) kartą pamatė gražuolę Sukanją, išlipančią po maudymosi iš vandens, ir pasiūlė jai pasirinkti sau iš jų vieną vyrą. Sukanja atsisakė, nes ji jau buvo ištekėjusi už nukriošusio atsiskyrėlio Čjavanos. Tada Ašvinai atjaunino Čjavaną ir kartu su juo išlipo iš ežero gražuolių pavidalais, ir jų nebuvo galima atskirti vieną nuo kito. Pagal slaptą ženklą Suranjai vis dėlto pavyko atskirti Čjavaną. Čjavana atsidėkodamas pasidalino su Ašvinais savo somos atsargomis, ir tai supykdė Indrą.
Kiti motyvai: Ašvinai sukuria deivei Kali antakius; labai dažni kieno nors išgelbėjimai Ašvinų dėka.
Ašvinų garbinimas
Ašvinų garbinimas išliko ir laikotarpyje po vedų. Epuose, puranose, „Harivanšoje“ jie vadinami „Ašvini–kumara“, t. y. „kumelės vaikai“, nors jų arkliška prigimtis išlieka paslėpta. Vėliau atsiranda kitos dvynių poros, dubliuojančios Ašvinus. Tai galbūt yra susiję su senovės indoeuropietišku dvynių kultu. Ašvinams giminingi senovės graikų Dioskurams. Kaip ir Ašvinai, šie yra susiję su arkliais, nakties ir dienos kaita, ir tuo pačiu su saule bei gelbėjimo funkcija. Dioskurų gimimas iš kiaušinio yra sietinas su tuo, kad Ašvinai – Martandos (pažodžiui „mirtingojo kiaušinis“) sūnūs („Mahabharata“ XII 208, 17). Ašvinų įvaizdis prasiskverbė ir į kai kurias Pietvakarių Azijos tautų tradicijas.
Rodas
Rodas – tai sala, priklausanti Graikijai ir esanti Egėjo jūros rytuose. Tai didžiausia (plotu ir gyventojų skaičiumi) Dodekaneso salyno sala. Sala nuo vakarinių Turkijos krantų yra nutolusi maždaug 18 km. Ji yra į šiaurės rytus nuo Kretos ir į pietryčius nuo Atėnų. 2011 m. duomenimis saloje gyveno 115,5 tūkst. gyventojų (iš jų – 49,5 tūkst. gyveno salos sostinėje Rodo mieste).
Rodo sala žymi vienu iš septynių pasaulio stebuklų – Rodo kolosu. Viduramžiškas Rodo miesto senamiestis yra įtrauktas į pasaulio paveldo sąrašą. Šiandien Rodo sala yra viena iš populiariausių turistų lankomų vietų Europoje.
Geografija
thumb|left|250px|Rodo salos topografija Rodo sala yra arčiau Mažosios Azijos nei Graikijos žemyninės dalies.
Sala yra strėlės antgalio formos, 77 km ilgio ir 37 km pločio. Salos plotas – 1401 km², o pakrantės ilgis – 253 km. Rodo miestas yra įsikūręs salos šiaurėje. Paradisi mieste (maždaug 14 km nuo Rodo miesto) yra tarptautinis oro uostas (RHO).
Saloje yra išsibarstę miesteliai ir kurortai, tarp kurių: Falirakijas, Lindas, Kremasti, Haraki, Pefkos, Archangelos, Afantou, Koskinou, Embona (Atavyras), Paradisi ir Trianta (Jalisas).
Salą charakterizuoja ir aukščiausi kalnai: Atavyras (1210 m), Artamyti (825 m) ir Prophet Ilias (800 m).
Flora
Sala yra kalnuota ir retai gyvenama. Ji apaugusi uolinėmis pušimis (Pinus brutia) ir kiparisais (Cupressus sempervirens). Nors pakrantės yra uolingos, saloje yra siaurų žemės juostų, kur auginami citrusiniai vaisiai, vynuogės, daržovės ir kiti pasėliai.
Fauna
Rodo salos danielių populiacija išnyko 2005 m. Petaludes (išvertus iš graikų kalbos – drugelių) slėnyje vasarą gausu baltajuosčių meškučių (Euplagia quadripunctaria).
Žemės drebėjimai
226 m. pr. m. e. įvyko žemės drebėjimas, kuris sunaikino Rodo kolosą. 1481 m. žemės drebėjimas sugriovė didžiąją Rodo miesto dalį. Dar vienas žemės drebėjimas įvyko 1926 m. O 2008 m. įvyko žemės drebėjimas, kuris nesmarkiai apgadino keletą senų pastatų.
Antika
thumb|right|250px|Istorinis [[Piri Reis Rodo salos žemėlapis]] Saloje buvo apsigyventa neolito amžiuje, tačiau mažai žinoma apie šią kultūrą. XVI a. pr. m. e. į Rodą atsikėlė miniečiai. Vėlesnioji graikų mitologija Rodo salos gyventojus vadina telchinais. Sala buvo siejama su Danajumi ir kartais vadinama Telchinis. XV a. pr. m. e. salą užėmė mikėniečiai. Pasibaigus bronzos amžiui, pirmiausia buvo atnaujinti ryšiai su Kipru. Salos apgyvendinimas prasidėjo VIII a. pr. m. e., atėjus dorėnams, kurie pastatė tris svarbius miestus: Lindą, Jalisą ir Kamirą. Šie trys miestai kartu su Kosu, Knidu ir Halikarnasu (žemyninėje Graikijos dalyje) sudarė vadinamąjį dorėnų heksapolį (taip graikiškai vadinami šeši miestai).
Prieš atsirandant archeologijai, buvo pasakojamas mitas. Pindaro odėje sakoma, kad sala atsirado iš saulės dievo Helijo ir nimfos Rodės sąjungos, o miestai pavadinti jų trijų sūnų vardais. Rhoda yra rožinės spalvos kinrožė (Hibiscus), kuri auga saloje. Diodoras Sikulas pridėjo, kad Aktis, vienas iš Helijo ir Rodės sūnų, nukeliavo į Egiptą. Ten jis pastatė Heliopolį ir išmokė egiptiečius astrologijos mokslo.
Persai užgrobė salą, tačiau 478 m. pr. m. e. pralaimėjo Atėnų pajėgoms. Tuomet miestai prisijungė prie Delo sąjungos. 431–404 m. pr. m. e. Peloponeso karo metu, Rodas iš esmės liko neutralus, nors ir liko Delo sąjungoje.
408 m. pr. m. e. Rodo salos miestai nusprendė susivienyti. Šiaurinėje salos dalyje jie pastatė sostinę – Rodo miestą, kurį suplanavo Atėnų architektas Hipodamas. Peloponeso karas taip susilpnino visą Graikijos kultūrą, tad ji buvo lengvai užkariaujama. 357 m. pr. m. e. salą užkariavo karalius Mauzolas iš Karijos, 340 m. pr. m. e. – persai, o 332 m. pr. m. e., salos gyventojų džiaugsmui, Rodas tapo besiplečiančios Aleksandro Makedoniečio imperijos dalis.
Po Aleksandro mirties, jo generolai varžėsi dėl imperijos valdymo. Ptomelėjas, Seleukas ir Antigonas pasidalino imperiją. Rodas sudarė stiprius prekybinius ir kultūrinius ryšius su Ptolemėjų dinastija Aleksandrijoje, ši sąjunga kontroliavo Egėjos jūros prekybą III a. pr. m. e.
thumb|left|250px|Kamiro griuvėsiai Rodo miestas tapo laivybos, prekybos ir kultūros centras, jo monetos cirkuliavo visoje Viduržemio jūroje. Miesto garsios filosofijos, mokslo, literatūros ir retorikos mokyklos dalinosi mokytojais su Aleksandrija. Skulptorių mokykla išvystė prabangų ir dramatišką stilių, apibūdinamą kaip „helenistinį baroką“.
305 m. pr. m. e. Antigono sūnus Demetrijus apsupo Rodą, siekdamas nutraukti jo sąjungą su Egiptu. Demetrijus sukūrė didžiulius apgulties įrenginius (tarp jų – 55 m taraną ir 163 tonų apgulties bokštą, pavadintą Helepoliu. Tačiau jau po metų nusileido ir pasirašė taikos sutartį, palikdamas daug karinės įrangos. Rodo gyventojai šią įrangą pardavė ir už gautus pinigus pastatė skulptūrą savo saulės dievui Helijui, kuri vadinama Rodo kolosu.
Strateginiai Rodo tikslai III a. pr. m. e. buvo išsaugoti savo nepriklausomybę ir prekybą. Jiems tai pavyko, o tai yra įspūdingas pasiekimas iš esmės demokratinei valstybei.
164 m. Rodas tapo Romos sąjungininkas. Paaukojęs savo nepriklausomybę, Rodas tapo kultūros ir mokymo centras Romos kilmingiesiems. Sala ypač garsėjo savo retorikos mokytojais, tokiais kaip Hermagoras ir nežinomas Rhetorica ad Herennium autorius. Iš pradžių Rodas turėjo nemažai privilegijų, tačiau vėliau jas prarado dėl Romos politikų machinacijų. Galų gale Kasijus užėmė salą ir apiplėšė miestą. Rodas buvo mėgstama politinių tremtinių vieta.
I a. į Rodo salą buvo ištremtas Romos imperatorius Tiberijus. Apaštalas Paulius atnešė krikščionybę. Rodas savo zenitą pasiekė III a.
Viduramžiai
thumb|right|250px|Hartmann Schedel medžio raižinys, vaizduojantis Bizantijos miestą Rodą (1493 m.) 395 m. Rodui prasidėjo ilgasis Bizantijos periodas.
654 m. Rodas buvo okupuotas Muavijos I musulmonų Omejadų pajėgų. Musulmonai pagrobė Rodo koloso griuvėsius. Arabai okupavo salą 674 m., puldami Konstantinopolį. Kai jų laivynas buvo sunaikintas audrų ir graikiška ugnimi, sala buvo evakuota. 715 m. Bizantijos laivynas sukėlė maištą Rodo saloje, dėl to Teodosijus III tapo Bizantijos imperatoriumi.
VIII–XII a. Rodas priklausė Bizantijos imperijai ir buvo laivų statybos ir prekybos centras. Maždaug 1090 m. salą okupavo tiurkai seldžiukai. Pirmojo kryžiaus žygio metu sala grąžinti Bizantijos imperatoriui Aleksijui I Komninui.
1248–1250 m. Rodą okupavo Genujos respublika.
1309 m. salą užėmė karinis hospitaljerų ordinas, persivadinę „Rodo riteriais“. Miestas buvo atstatytas ir tapo europietišku viduramžišku modeliu. Šiuo laikotarpiu buvo pastatyta daug žinomų monumentų, tarp jų – Didžiojo magistro rūmai.
Stiprios miesto sienos atlaikė Egipto sultono (1444 m.) ir Mehmedo II (1480 m.) užpuolimus. Tačiau 1522 m. gruodį Rodas pralaimėjo didžiulei Suleimano Didžiojo kariuomenei. Rodo riteriai išsikėlė į Maltą. Sala priklausė Osmanų imperijai beveik keturis šimtmečius.
Naujieji laikai
Italija užėmė Rodą 1912 m. Italijos-Turkijos karo metu. Lozanos tarptautinėje konferencijoje sala kartu su visu Dodekanesu oficialiai atiteko Italijai.
1943 m. Vokietija okupavo Rodo salą. 1944 m. liepos 19 d. Gestapas apsupo beveik 2000 žydų gyventojų ir norėjo juos išsiųsti į eksterminacijos stovyklas. Maždaug 160 iš 600 Graikijos žydų išgyveno. Be to, apie 200 asmenų, turėjusių Turkijos pilietybę arba buvusių Turkijos pilietybę turinčių asmenų šeimų nariai, taip pat išgyveno.
1947 m. Rodas ir kitos Dodekaneso salos prijungtos prie Graikijos.
Archeologija
thumb|right|250px|Rodo kolosas (graviūra pagal [[Maarten van Heemskerck piešinį, XVI a.)]] Antikos laikais Rodas buvo vieno iš septynių pasaulio stebuklų – Rodo koloso – namai. Ši milžiniška bronzinė skulptūra stovėjo uoste. Jos statybos baigėsi 280 m. pr. m. e., tačiau žemės drebėjimas, įvykęs 224 m. pr. m. e. sunaikino skulptūrą. Šiandien nėra jokių skulptūros pėdsakų.
Saloje yra nemažai kitų istorinių vietų.
Religija
Vyraujanti religija yra Graikijos stačiatikių. Saloje yra reikšminga katalikų mažuma, daugelis jų – italų, kurie liko po Italijos okupacijos, palikuonys. Rodo saloje taip pat yra musulmonų mažuma, kuri liko po Osmanų imperijos okupacijos.
Žydų bendruomenė Rode gyvena nuo I a. 1480 m. žydai gynė miesto sienas nuo turkų. Kahal Shalom, pastatyta 1557 m., yra seniausia sinagoga Graikijoje ir vis dar stovi žydų kvartale, Rodo senamiestyje. 1920 m. žydų bendruomenė sudarė trečdalį visos miesto populiacijos. Kahal Shalom buvo renovuota, tačiau tik keletas žydų Rode gyvena ištisus metus, tad sinagoga nėra atidaryta visą laiką.
Vyriausybė
Dabartinę savivaldą Rodas suformavo 2011 m., kai buvo sujungta 10 ankstesnių savivaldybių, kurios dabar yra administraciniai vienetai: Savivalda aprėpia Rodo salą ir keletą negyvenamų salelių. Rodo miestas buvo Dodekaneso prefektūros sostinė, tai labiausiai apgyvendinta sala Pietų Egėjo regione.
Miestai ir miesteliai
Rodo saloje yra 44 miestai ir miesteliai :
Ekonomika
Ekonomika yra orientuota į turistus, o labiausiai išplėtotas sektorius yra paslaugų. Mažos įmonės apdoroja žaliavą vietinei prekybai, taip pat gaminamos žemės ūkio prekės, užsiimama gyvulininkyste, žvejyba ir vynų gamyba.
Kačiūnų piliakalnis
Piliakalnis
Kačiūnų piliakalnis – į pelkę įsiterpusios kalvos pietryčių galas, kalvos dalis tęsiasi į šiaurę vakarus. Iš kitų pusių piliakalnį juosia pelkėtas Krašuonos upelio slėnis. Piliakalnio šlaitai nuo slėnio pusės statūs, 10–12 m aukščio, iš šiaurės vakarų pusės nuožulnūs, 2, 5 m aukščio. Viršūnės aikštelė ovali, 60x35 m dydžio. Jos šiaurės vakarų pakraštyje išliko suardyto pylimo liekanų, už jo, manoma, buvo griovys ir antras pylimas. Aikštelė ilgą laiką buvo ariama, kultūrinis sluoksnis ir įtvirtinimai suardyti. Piliakalnio pietvakarinėje ir pietryčių papėdėje buvo senovės gyvenvietė. Išliko 0, 6 m storio kultūrinis sluoksnis.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1972 m. atliko Utenos kraštotyros muziejus ir 1973 m. Lietuvos istorijos institutas. Rasta lipdytos brūkšniuotu ir lygiu paviršiumi keramikos. Kačiūnų piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. pabaiga-I tūkstantmečio m.e. pirmąja puse. Radinius saugo Utenos krašto muziejus.
Frankokratija
Frankokratija arba Latinokratija  – Graikijos istorijos laikotarpis, prasidėjęs 1204 m. ir baigęsis XV a. Jo pradžią žymėjo Ketvirtasis kryžiaus žygis, kuomet subyrėjo Bizantijos imperija, ir jos teritorijoje Vakarų Krikščionys įsteigė daug savo kunigaikštysčių (nominaliai pavaldžių Lotynų imperijai). Po to daugumą tų kunigaikštysčių atkovojo graikų valdomos valstybės (despotatai), o XV a. beveik visas jas pajungė Osmanų imperija. Tik keletas valdų, valdomų Venecijos kunigaikštystės, išliko Vakarų krikščionims iki XVIII a. pabaigos.
Vakarų krikščionių valstybės
thumb|250px|Frankokratijos laikotarpio pradžia thumb|250px|Frankokratija 1450 m.
Bizantijos imperijos palikuonės
Ketvirtasis kryžiaus žygis pačią Bizantijos imperiją suskaldė į keletą dalių, kurios buvo valdomos graikiškų dinastijų ir kovojo su vakarų krikščionimis, siekdamos susigrąžinti teritorijas. Jos dažniausiai buvo vadinamos despotatais.
Bestraigiškė
Bestraigiškė – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 14 km nuo Seirijų. Bestraigiškės miške stovi paminklas, skirtas atminti 1951 m. rugsėjo 27 d. žuvusiems Dainavos apygardos Šarūno partizanų rinktinės štabo nariams.
Istorija
Nuo XIX a. pradžios iki 1868 m. kaimas buvo Bestraigiškės valsčiaus centras.
Kinofobija
miniatiūra|250px Kinofobija ( 'šuo' + 'baimė') – psichinis sutrikimas, specifinė fobija, kurios priežastimi yra šunų baimė. Jei tokių situacijų nepavyksta išvengti, kyla ūminis nerimas. Šunų bijantis žmogus, pamatęs savo baimės objektą, sustingsta, pradeda prakaituoti, prasideda pykinimas, gali ir nualpti.
Psichiatrijos praktikoje dar priimta prie šio sutrikimo priskirti „smulkesnes“ fobijas, susijusias su įkandimo bei užsikrėtimo pasiutlige baimėmis. Šios baimės labai apsunkina visavertį aktyvaus žmogaus gyvenimą, nes bijantieji neina į parkus ar gyvūnų parodas, nenorėdami ten sutikti šunų ar nelanko draugų, kurie juos laiko. Paprastai kinofobija yra kitų psichinių ligų sudėtinė dalis: šizofrenijos, depresijos, pasireiškiant panikos priepuoliams ir pan.
Terapija
Gydoma pasitelkiant sisteminę desensibilizaciją, kuomet ligonio vaizduotė yra stimuliuojama šią fobiją sukeliančiu objektu, taip pat ir teikiant psichologo konsultacijas, derinant vaistus bei kognityvinę ir kitas psichoterapijos rūšis.
Plutonizmas
Plutonizmas (pagal graikų požemio pasaulio dievo Plutono vardą) – XVIII – XIX a. geologijos hipotezė, pasak kurios, dauguma geologinių procesų vyksta dėl vidinės Žemės šilumos. Gelmių uolienos (granitas, bazaltas) susiformavusios iš magmos. Vidinių geologinių jėgų pobūdis, veikimo stiprumas ir greitis esąs nekintamas.
Šias pažiūras pirmasis pradėjo skelbti Dž. Hetonas (Jungtinė Karalystė) 1788 m. Plutonizmas vystėsi kovodamas su neptūnizmu, kuris neigė vidinių geologinių veiksnių reikšmę. XIX a. pradžioje įrodyta vulkaninė bazalto kilmė, išaiškinta vidinės Žemės energijos reikšmė vulkanizmo procesams ir žemės drebėjimams, todėl plutonizmas tapo toks pat svarbus, kaip ir neptūnizmas. Plutonizmo pažiūromis rėmėsi pirmoji mokslinė tektonikos hipotezė, kurios teigimu, visi Žemės plutos judesiai kylą dėl vulkanizmo.
SM Caen CBN
Kano SM – Prancūzijos futbolo klubas iš Kano.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1913 m.
Pranciškus Karevičius
Pranciškus Karevičius (1861 m. rugsėjo 30 d. Giršinuose, Skuodo raj. – 1945 m. gegužės 30 d. Marijampolėje) – profesorius, kunigas, vyskupas, vienuolis marijonas, lietuvybės platintojas.
Biografija
Pradžios mokslą išėjo Mosėdyje, vėliau Parupės mokykloje (Latvija). Įstojo į Peterburgo kunigų seminariją. Tačiau, pastebėjus jaunuolio gabumus, perkeltas į Dvasinę akademiją, kurią baigė teologijos magistro laipsniu. 1886 m. gegužės 17 d. įšventintas kunigu ir paskirtas Peterburgo kunigų seminarijos moralinės teologijos ir liturgijos profesoriumi 1893–1910 m.
Nuo 1888 m. aptarnavo Samaros penkių apskričių katalikus, įsteigė vokiečių parapiją, 2 koplyčias su mokyklomis ir koplyčią lietuviams. Peterburge šalia sielovados ir mokymo gynė lietuvių ir latvių gimtosios kalbos teises bažnyčiose, dalyvavo lietuvių visuomeniniame gyvenime, ypač savišalpos ir labdaros draugijose.
Nuo 1911 m. liepos 28 d. Lietuvių mokslo draugijos narys Vilniuje. 1914 m. vasario 27 d. paskirtas Žemaičių vyskupu. Po ingreso įpilietino lietuvių kalbą katedroje, vyskupo rūmuose, viešuose kunigų susirinkimuose, tvirtino ją parapijose. Per 12 m., kai valdė Žemaičių vyskupiją, pašventino 39 naujas bažnyčias. Šalia religinio gyvenimo ypač rūpinosi švietimu, spauda, draugijomis, blaivybe, suvienodino giedojimą, įvedė bendrą katekizmą. Savo pajamas skirdavo labdarai. Jo 1918 m. kelionės į Vokietiją ir derybų su aukščiausiais to meto karinės ir civilinės valdžios atstovais P. Hindenburgu, Ludendorfu ir Ercbergeriu diplomatinis nuopelnas, jog Vokietija tų metų kovo 23 d. pripažino Lietuvos valstybingumą. 1918 m., dar iki paskelbiant Nepriklausomybės atkūrimą, šventino pirmųjų Lietuvos kariuomenės pulkų vėliavas. Dalyvavo Lietuvos Steigiamojo Seimo atidaryme 1920 m. Pritarė 1920–1922 m. žemės reformai. 1926 m. vasario 22 d. padalijus Žemaičių vyskupiją, ir vietoje vienos steigiant tris vyskupijas, jam turėjusį atitekti Kauno arkivyskupo sostą užleido jaunesniam vyskupui, savo pagalbininkui Juozui Skvireckui. Vatikanas pakėlė jį tituliniu Skitopolio arkivyskupu. P. Karevičius įstojo į Marijonų vienuoliją ir apsigyveno Marijampolėje.
Rašė leidiniuose „Draugija“, „Vadovas“, „Sargyba“, „Šaltinis“, „Tiesos kelias“. Palaidotas Kauno arkikatedroje bazilikoje.
Ežaičių apylinkė
Ežaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakaruose.