cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veno diagrama
Šios diagramos susideda iš apskritimų, kertančių arba esančių vienas kitame.
Venno diagramą sukūrė ir savo vardu pavadino britų filosofas ir matematikas Džonas Vennas (John Venn), gyvenęs 1834-1923 m. Ji buvo pristatyta 1881 m. Kembridže, kur Džonas Vennas mokėsi ir praleido didžiąją dalį savo gyvenimo, yra vitražinis langas, kuriame pavaizduota Venno diagrama.
Pavyzdžiai
200px|right Tarkime, kad oranžinis skritulys (objektas A) – gyvūnai, gyvenantys sausumoje, o mėlynas (objektas B) – gyvenantys vandenyje. Tuomet ta dalis, kurioje abu skrituliai susilieja,- gyvūnai, gyvenantys ir sausumoje, ir vandenyje. Oranžiniame skritulyje būtų žmonės, šunys, lakštingalos ir t. t. Mėlyname – banginiai, lydekos ir t. t. Tuo tarpu viduryje, jų susiliejimo vietoje būtų vėžliai, krokodilai ir t. t.
Taip galima lyginti ir du kūrinius, žanrus, teorijas ir t. t.
Viang Kosajaus nacionalinis parkas
Viang Kosajaus nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Frė ir Lampango provincijose. Parkas įkurtas 1981 m. spalio 9 d.
Vieta
Parkas užima 410,00 km², apima Longo (Long) ir Vangčino (Wang Chin) Frė, bei Thoeno (Thoen), Sopprapo (Sop Prap) ir Metha (Mae Tha) Lampango apylinkėse, 70 km į pietvakarius nuo Frė.
Flora ir fauna
Viang Kosajaus nacionaliniame parke vyrauja drėgni visžaliai ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: ksilija (Afzelia xylocarpa), aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), juodmedis (Diospyros pubicalyx), krausva (Lagerstroemia calyculata), stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), didysis tikmedis (Tectona grandis) ir kt.
Parke gyvena: Indinis zambaras, Indokininis tigras, Azijinis dramblys (Elephas maximus), Indijos muntjakas, šernas, ausytasis skujuotis (Manis pentadactyla), Tupaia belangeri, sutinkama daugiau paukščių: biulbiulis (Pycnonotus aurigaster), Megalaima haemacephala , baltastrėnė šama (Copsychus malabaricus), Megaceryle lugubris ir kt.
Leopardo praraja
thumb|Džurdžuros panorama Leopardo praraja – vertikalus karstinis urvas Alžyre, 3 km į šiaurės rytus nuo Tikždos miesto, Kabilija, Džurdžuros nacionalinis parkas.
Geologija
Leopardo praraja – giliausias Afrikoje, pasaulyje 45-47 pagal gylį urvas. Gylis 1170 m, ilgis 3800 m. Susidaręs klintyje. Anga 2160 m aukštyje (Džurdžuros kalnagūbris). Nuo 200 m gylio įteka daug versmių, kurios giliau virsta požeminiu srautu (debitas 10 l/s) ir 975 m gylyje pereina į sifoną. 200–530 m gylio ruože Leopardo prarajos sienose daug aukso spalvos dėmių, iš to ir kilo pavadinimas. Nuo 1980 m. urvą tiria Prancūzijos ir Ispanijos speleologai. Pirmasis 1983 m. iki 970 m nusileido Lukas Anri Fažas.
Artūras Dubonis
Artūras Dubonis (g. 1962 m. liepos 23 d. Vilnius) – Lietuvos istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.
Liudvikas Kickis
Liudvikas Kickis (1791 m. rugpjūčio 16 d., Varšuva – 1831 m. gegužės 26 d. netoli Ostrolenkos) – Lenkijos grafas, generolas, sukilimo dalyvis.
Biografija
Ketverių metų seimo deputato Onufrijaus Kickio (1750–1818) ir Juzefos Šidlovskos (apie 1750–1833) sūnus.
Artūras Dubonis
Biografija
Nuo 1988 m. Lietuvos istorijos instituto mokslinis bendradarbis, Archeografijos skyriaus vedėjas 2000–2020 m. Nuo 2001 m. mokslinės programos „Lietuvos valstybės istorijos šaltinių tyrimas ir publikavimas“ vadovas.
Liudvikas Kickis
Biografija
1807 metais įstojo į Varšuvos kunigaikštystės armijos tarnybą. Dalyvavo kare su Austrija, išsiskyrė Rašino mūšyje. Pervestas į pulkininkus, 1811 metais tapo Juzefo Poniatovskio adjutantu. Dalyvavo žygyje į Rusiją, vėl išsiskyrė prie Vinkovų Berezinos mūšyje. Tarnavo Lenkijos kunigaikštystės armijoje kaip kunigaikščio Konstantino Pavlovičiaus adjutantas. Išėjo į atsargą 1820 m. spalio 18 d., bet išėjimas buvo patvirtintas tik tai 1821 m. kovo 16 d.
Artūras Dubonis
Mokslinė veikla
Tiria daugiausia XIII a. – XVI a. Lietuvos istoriją ir jos šaltinių, ypač Lietuvos Metrikos, leidybos problemas. Spaudai parengė Lietuvos Metrikos 11 (1997 m.), 15 (2002 m.), 523 (2006 m., su bendraautoriais), 5 (2012 m., su bendraautoriais), 21 (2019 m.) knygas. Tyrinėja kalbų santykius Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje vėlyvaisiais viduramžiais ir ankstyvaisiais naujaisiais laikais. Paskelbė per šimtą mokslinių straipsnių ir recenzijų Lietuvos ir užsienio leidiniuose.
Liudvikas Kickis
Biografija
Po 1831 metų sukilimo pradžios į stojo į Lenkijos armiją raitelių šaulių pulkininko laipsnyje, 1831 metų vasarį buvo pervestas į divizijos generolus. Vadovavo kavalerijos brigadai, kovėsi mūšiuose prie Bialolenkos, Grochovo Vavero, Didžiojo Dembio, Domanicio, Igonių, kur žuvo vadovaudamas atakai.
Palaidotas miške netoli Kriukų kaimo.
Šeima ir vaikai
thumb|left|150px|Liudviko Kickio antroji žmona Natalija Kicka Buvo vedęs du kartus. 1819 metais Varšuvo pirma santuoka buvo su Sofija Matuševič (1796–1822), Tadeušo Matuševičiaus (1765–1819) ir Marianos Felicijos Pšebendovskos (1765–1799) dukterimi. Santuoka buvo bevaikė.
1831 metais antrą kartą vedė Nataliją Aną Bisping (1801–1888), Petro Bispingo (1777–1848) ir Žozefos Kickos (apie 1790–1850) dukterį. Sutuoktiniai turėjo vienintelę dukterį:
Paprastasis buksmedis
Paprastasis buksmedis (Buxus sempervirens) – buksmedinių (Buxaceae) šeimos augalas.
Tai 1-1,5 m aukščio krūmas su tankiai išsišakojusia laja (0,8-1 m). Stiebo žievė pilkšvai gelsva, senstant negiliai suaižėja. Lapai pailgai kiaušiniški, žvilgantys, apatinėje pusėje šviesesni. Žiedai gelsvai balti, kvapūs. Žydi kovo – balandžio mėn.
Auginamas želdiniuose, darželiuose.
thumb|left|Buxus sempervirens lapai
Halla Margrét Árnadóttir
Halla Margrét Árnadóttir, žinoma kaip Halla Margrét (g. 1964 m. balandžio 23 d. Reikjavike) – Islandijos dainininkė, 1987 m. Eurovizijos dainų konkurse atstovavusi Islandijai.
Biografija
Atlikėja muzikinę karjerą pradėjo 1984 metais. 1987 m. su balade „Haegt og hljott“ laimėjo šalies nacionalinę atranką į Euroviziją. Konkurse Halla su 28 taškais užėmė šešioliktą vietą.
Spiritas
Spiritas – alkoholinis gėrimas, kuris gaunamas distiliuojant skystį, gautą fermentuojant angliavandenių turintį tirpalą, pagamintą iš grūdų, vaisių, daržovių, į kurį gali būti įdėta kvapiųjų medžiagų. Spiritai negali turėti mažiau kaip 35% etanolio.
Halla Margrét Árnadóttir
Biografija
Po dalyvavimo Eurovizijoje pradėjo operos dainininkės karjerą. Šiuo metu ji gyvena Italijoje.
Spiritas
Šiai gėrimų grupei nepriklauso nedistiliuoti fermentuoti gėrimai (alus, vynas, sakė, sidras).
Pietų Sudanas
Pietų Sudanas – nepriklausoma valstybė vidurio-rytų Afrikoje. Sostinė – Džuba. Rytuose ribojasi su Etiopija, pietuose su Demokratine Kongo Respublika, Uganda ir Kenija, vakaruose su Centrinės Afrikos Respublika, šiaurėje su Sudanu.
Autonomijos teisės suteiktos 2005 m. taikos sutartimi tarp Sudano vadovybės ir Sudano liaudies išsilaisvinimo judėjimo. Taip buvo nutrauktas ilgiausias pilietinis karas Afrikos istorijoje. 2005 m. Pietų Sudanas įtvirtino savo laikinąją konstituciją. 2011 m. sausio 9–15 d. teritorijoje vyko referendumas dėl nepriklausomybės paskelbimo. Pagal jo rezultatus (98 % rinkėjų balsavo už nepriklausomybės paskelbimą) buvo nuspręsta, kad nuo 2011 m. liepos 9 d. Pietų Sudanas tapo nepriklausoma Pietų Sudano Respublika.
2011 m. liepos 14 dieną Jungtinės Tautos oficialiai pripažino Pietų Sudaną organizacijos nare – Pietų Sudanas tapo 193-iąja JT nare. 2011 m. liepos 28 d. šalis buvo priimta ir į Afrikos Sąjungą, tapusi 54-ąja jos nare.
Pietų Sudanas yra viena iš skurdžiausių ir blogiausią sveikatos situaciją turinti šalis pasaulyje.
Pavadinimas
Valstybei parinktas Pietų Sudano pavadinimas dėl to, kad ji 1947–2011 m. sudarė pietinę Sudano valstybės dalį. Alternatyvūs naujai valstybei siūlyti pavadinimai buvo Azanija (senovinis Rytų Afrikos pavadinimas), Nilo Respublika, Kušo Respublika (nuo senovinės Kušo valstybės, egzistavusios Nubijos regione) ir Džuvama (sujungiant didžiausių miestų pirmuosius skiemenis).
Istorija
Dėl specifinių vietos sąlygų Pietų Sudano teritorijoje valstybiniai junginiai ir sudėtingesnė visuomenė susiklostė palyginus vėlai, skirtingai nei Sudane (Nubijoje, Kordofane ir Darfūre) šiaurėje, ar Etiopijos kalnyne rytuose. Vietos žemdirbių ir gyvulių augintojų gentys, kaip ir gretimoje Centrinės Afrikos Respublikos teritorijoje, nesukūrė valstybių, o gyveno mažomis gentinėmis bendruomenėmis. Tarp kai kurių, pvz., tarp šilukų, egzistavo tam tikros konsolidacijos užuomazgos.
XIX a. pradžioje, intensyvėjant Afrikos vergų prekybai musulmonų kraštuose, teritorija tapo svarbiu vergų ir šaltiniu šiauriau egzistavusiems Senaro, Darfūro sultonatams. Po to, kai Senarą nukariavo Egipto chedivatas, agresyvi Egipto politika lėmė tolesnę ekspansiją į pietus. Chedivas Ismail Paša nuo 1869 m. sistemingai siekė prijungti gentis pietuose, ir įkūrė čia Ekvatorijos ir Bahr al Gazalio provincijas. Suintensyvėjusi vergų prekyba atkreipė Europos kolonizatorių dėmesį. Tuo metu šis regionas buvo vadinamas „Juodžiausiąja Afrika“, ir buvo viena mažiausiai ištirtų Afrikos vietų. Britų atstovai, oficialiai tarnavę Egipto pašai, kaip antai Samuelis Beikeris, Čarlzas Gordonas ir kt. keliavo po šias teritorijas ir tapdavo vietos provincijų gubernatoriais, sėkmingai kovojo su vergų prekyba.
1899–1955 m. Pietų Sudano teritorija priklausė Sudano kondominiumui, kurį bendrai valdė Egiptas ir Didžioji Britanija. Šiuo laikotarpiu Pietų Sudanas (trys provincijos) buvo traktuojamas kaip atskira valda, kurioje viešpatavo britai. Jie siekė izoliuoti šalį nuo musulmoniškos Sudano šiaurės, platino čia krikščionybę, taip didindami atotrūkį tarp Šiaurės ir Pietų. Kultūriniu požiūriu Pietinis Sudanas labiau suartėjo su piečiau buvusiomis britų kolonijomis (Ugandoje, Kenijoje), ir tai buvo viena iš paruošiamųjų fazių, ketinant prijungti regioną prie Britų Rytų Afrikos. Tačiau tai nebuvo padaryta, kadangi 1947 m. Džubos konferencijoje nuspręsta integruoti Pietų Sudaną į Sudaną. Todėl 1955 m. Sudanui iškovojus nepriklausomybę, Pietų Sudanas liko jo sudėtyje. thumb|[[2011 m. Pietų Sudano nepriklausomybės referendumas.]] Kultūriniai, ekonominiai bei gamtiniai skirtumai ir vykdyta britų politika po nepriklausomybės neleido sukurti bendros tapatybės. Ekonomiškai atsilikusiame Pietų Sudane ėmė dominuoti centrinio Sudano atstovai, pradėta islamizacija. Tai sukėlė Pirmąjį pilietinį Sudano karą (1955–1972 m.), kurio metu žuvo apie 0,5 mln. žmonių, kraštas nusiaubtas. 1972 m. Adis Abebos susitarimu Pietų Sudanas gavo savivaldą ir tam tikras teises. Taip įkurta Pietų Sudano autonomija. Tačiau tikrovėje autonomija buvo varžoma. Trintį didino ir Pietų Sudane atrasti naftos resursai, kuriuos Chartumo vyriausybė siekė kontroliuoti. Tai 1982 m. sukėlė Antrąjį pilietinį Sudano karą (1982–2005 m.) Jo metu žuvo 1–2 mln. žmonių, kilo badas, sausros.
Karas baigėsi 2005 m. taikos susitarimu, kurio metu atkurta Pietų Sudano autonomija ir suteikta teisė tapti nepriklausomais. Dėl to 2011 m. sausio mėnesį įvyko referendumas, kurio metu 98,83 % Pietų Sudano gyventojų balsavo už nepriklausomybę. Nustatyta nepriklausomybės paskelbimo data buvo 2011 m. liepos 9 d. Nepaisant pasiektų tarpusavio susitarimų, įtampa tarp dviejų Sudanų išlieka, ir pirmiausia koncentruojasi ties ginčytinu Abyei regionu. thumb|[[Salva Kiir Mayardit, pirmasis išrinktas Pietų Sudano prezidentas]]
Politinė sistema
2011 m. liepos 7 dieną buvo priimta nauja konstitucija, kuri apibrėžė politinę sistemą ir pakeitė laikiną 2005 m. konstituciją. Naujoji konstitucija apibrėžė prezidentinį Pietų Sudano valdymą, pagal kurį šalies vadovas yra prezidentas, vyriausybės vadovas ir ginkluotųjų pajėgų vadas. John Garang, sudaniečių išsilaisvinimo judėjimo įkūrėjas, buvo pirmasis Pietų Sudano vyriausybės vadovas. Po jo žūties 2005 m. vadovauti ėmėsi Salva Kiir Mayardit, kuris po šalies nepriklausomybės paskelbimo 2011 m. liepos 9 dieną tapo pirmuoju šalies prezidentu.
Administracinis suskirstymas
thumb|250px|Pietų Sudano vilajos.
Pietų Sudaną sudaro 10 valstijų (vilajų), grupuojamų į tris regionus, atitinkančius stambesnes senąsias provincijas. Vilajos yra dalijamos į apskritis, kurių yra 84:
Geografija
thumb|Pietų Sudano topografinis žemėlapis.
Pietų Sudanas yra lygumų šalis, kurią sudaro viena didelė lyguma, tolygiai žemėjanti į šiaurę. Šią lygumą pietvakariuose ir vakaruose uždaro Centrinės Afrikos plynaukštė, pietuose – Ugandos plokščiakalnis. Rytuose lyguma driekiasi į Etiopiją (apima Gambelos regioną), kur ją uždaro Etiopijos kalnynas. Visi aukščiausi Pietų Sudano kalnai yra šalies pietuose. Tai – Imatongo kalnai, kurių aukščiausia viršūnė yra Kinjetis (3187 m).
Šalyje gausu didelių upių (jos paprastai vadinamos arabišku žodžiu bahr, t. y. „jūra“). Didžiausia jų – Baltasis Nilas, kuris kerta Pietų Sudano teritoriją iš pietų į šiaurę. Ši Nilo atkarpa vadinama Bahr el Džebel, t. y. „Kalnų jūra“). Kitos dvi svarbiausios upės yra Bahr al Gazalis („Gazelių jūra“), įtekanti į Nilą iš vakarų, ir Nahr al Subatas, atitekantis iš rytų, t. y. Etiopijos kalnyno. Visos trys upės susilieja ir virsta Baltuoju Nilu beveik vienoje vietoje, prie Malakalio miesto. Jų santaka tampa No ežeru. Į pietus nuo jo plyti milžiniškas pelkėtas Sudo regionas – viena didžiausių pasaulio pelkių.
Skirtingai nei šiauriau esantis dykumingas Sudanas, Pietų Sudanui būdingi gausūs krituliai, kuriuos sulaiko iš visų pusių supančios aukštumos. Taip pat būdingos aukštos temperatūros, gausi augmenija. Pagal gamtines savybes teritoriją galima sąlyginai dalinti į dvi dalis. Šiaurinė ir rytinė krašto dalis pasižymi sudaniniu klimatu. Šią dalį teritorijos dengia aukšta savanų žolė, arba pelkiniai augalai (Sudo pelkėse). Ši dalis beveik netinkama žemdirbystei, ir vietos gyventojai daugiausia augina galvijus ir avis. Pietuose ir pietvakariuose savanos tankėja, gausėja medžių, kol galiausiai pereina į retmiškių zoną, o kai kur, visai prie sienos, į teritoriją įsiterpę atogrąžų miškai. Šiose teritorijose esančiuose galeriniuose miškuose auga vertingos medienos turintys raudonmedžiai, juodmedžiai. Čia vyrauja derlingas raudonžemis, ir kraštas tinkamas žemdirbystei.
Ekonomika
Teritorijoje gausu mineralinių iškasenų. Didžiąją dalį pajamų Pietų Sudanas gauna iš prekybos nafta.
2011 m. liepos 12 d. Pietų Sudano vyriausybė ir Pietų Sudano centrinio banko vadovas Elijah Malok paskelbė, kad 2011 m. liepos 18 d. rinkoje pasirodys nauja šalies valiuta - Pietų Sudano svaras. Iš pradžių visi šalies gyventojai galės įsigyti naujos valiutos kursu 1:1 su iki tol buvusiu Sudano svaru. Iš pradžių naujoji valiuta bus apyvartoje 1, 5, 10, 25, 50, 100 svarų nominalo kupiūromis ir kai kuriomis monetomis.
Demografija
Nėra tiksliai žinoma šalies gyventojų statistika, kadangi paskutinis gyventojų surašymas vykęs 2008 m. buvo oficialiai atmestas Pietų Sudano prezidento, kaip nepatikimas. Buvo teigiama, kad surašinėtojai nepasiekė visų gyventojų, kad statistiniai duomenys buvo iškraipyti, ir kad surašyme nedalyvavo gausi Pietų Sudano diaspora, palikusi šalį per pilietinius karus.
Pietų Sudanas yra viena iš etniškai mišriausių pasaulio valstybių. Čia gyvena per 200 įvairių genčių, kurios savo ruožtu vienijasi į didesnes etnines grupes. Dauguma tautų kalba nilotinėmis kalbomis. Svarbiausios etninės grupės koncentruojasi derlingiausiose šalies dalyse - Baltojo Nilo, Bahr al Gazalio ir Sobato slėniuose. Didžiausios yra dvi etninės grupės - dinkai (Bahr al Gazalio slėnis) ir nuerai (Sobato slėnis). Baltojo Nilo slėnio etninės grupės yra šilukai (šiaurinė atkarpa) ir bariai (pietinė atkarpa). Pietų Sudano pietryčiuose svarbiausios etninės grupės yra murliai, ačioliai ir kt. Šalies pietvakariuose didžiausia etninė grupė yra azandžiai.
Dėl didžiulės lingvistinės įvairovės šalyje paplitusios įvairios kaimyninių šalių kalbos, skirtos bendram susikalbėjimui, tarp jų pirmiausia arabų kalba (Nubijos dialektas). Oficialia Pietų Sudano kalba buvo pasirinkta anglų kalba. Sostinės regione kalbama kreoline kalba - Džubos arabų dialektu.
Kitaip negu Sudane šiaurėje, kur vyrauja islamas, daugelis Pietų Sudano gyventojų išpažįsta vietines afrikines religijas. Nemažą įtaką čia turi Sudano kondominiumo laikais propaguota krikščionybė.
Kultūra
Pietų Sudanas turi mažai galimybių skirti pradinį išsimokslinimą savo piliečiams. Vidurines mokyklas Pietų Sudane baigia apie 5 % visų šalies gyventojų, o skurdesniuose šalies kaimuose šis rodiklis nesiekia ir 1 %. Nepaisant to, šalies teritorijoje yra 5 universitetai: Sudano katalikiškas universitetas, kurio visas patalpas ketinama atkelti į Džubą, Džubos universitetas ir dar trys universitetai Vau, Aveilo bei Malakalio miestuose.
Sportas
Iš karto po referendumo, kurio rezultatai nulėmė šalies nepriklausomybę, didelis dėmesys buvo skirtas ir šalies sportui.
2011 m. balandžio mėnesį buvo įkurta Pietų Sudano futbolo asociacija (S.S.F.A.) Jai vadovauja Oliver Mori Benjamin, tačiau kol kas asociacija nėra FIFA ir Afrikos futbolo konfederacijos narė. 2011 m. gegužės 25 d. buvo suburta Pietų Sudano vyrų futbolo rinktinė. Pirmuoju jos treneriu tapo Malesh Soro, o pirmosios oficialios rinktinės rungtynės vyko 2011 m. liepos 10 d. su Kenijos klubu „Tusker F.C.“ Susitikimas vyko Džubos stadione. Rezultatu 3-1 nugalėjo Kenijos klubas.
2011 m. gegužės mėnesį buvo suburta ir Pietų Sudano vyrų krepšinio rinktinė. Pirmąjį oficialų susitikimą sužaidė su Uganda 2011 m. liepos 10 dieną. Prie FIBA šalies krepšinio asociacija prisijungė 2013 m. gruodį.
Vienas iš svarbesnių nacionalinių rinktinių tikslų buvo patekti į 2012 m. olimpines žaidynes Londone. Tai pavyko padaryti šalies maratono bėgikui Guor Marial. Kadangi Pietų Sudanas nėra oficialiai tapęs Olimpinio komiteto nariu, sportininkas buvo priskirtas prie Tarptautinės olimpinės rinktinės.
Pirmieji sportininkai, atstovaujantys šalies garbę olimpiadoje, buvo 2016 m. vasaros olimpinės žaidynėse. Du sportininkai dalyvavo lengvosios atletikos varžybose – Santino Kenyi 1 500 m, Margret Rumat Hassan 200 ir 400 m bėgimuose.
Nuorodos
Bendros nuorodos ir žinios: Žemėlapiai: Laikas ir orai:
Ukmergės Viešpaties Prisikėlimo cerkvė
Ukmergės Viešpaties Prisikėlimo cerkvė stovi Ukmergėje, veikia staiatikių Ukmergės Viešpaties Prisikėlimo parapija. Šalia cerkvės įsikūrusios Ukmergės stačiatikių kapinės.
Istorija
Stačiatikių cerkvę 1868–1869 m. pastatė 28-osios artilerijos brigados vadas generolas majoras Ivanas Lemtiužnikovas. Ji pašventinta 1869 m. spalio 1 d., tą pačią dieną kaip ir Švč. Trejybės cerkvė, perstatyta į stačiatikių bažnyčią. Prisikėlimo cerkvė buvo kapinių bažnyčia, priskirta Švč. Trejybės cerkvei. Pirmojo pasaulinio karo metu šventovėje teikiuamos paslaugos nutrūko. 1919 m. Švč. Trejybės bažnyčią sugrąžinus katalikams, Prisikėlimo cerkvė tapo parapijine.
Architektūra
Cerkvės pastatas yra medinis, vienos navos. Įėjimas į šventovę įrengtas iš vakarų pusės per prieangį. Virš stogo iškyla varpinės bokštelis su svogūno formos kupoliukku, kurį vainikuoja stačiatikių kryžius. Abiejose šventovės pusėse yra langai su žaliomis langinėmis. Cerkvėje stovi vienos eilės ikonostasas. Yra kilnojamojo turto vertybių.
Didvyžių šv. popiežiaus Leono II bažnyčia
'''Didvyžių šv. popiežiaus Leono II bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Augalų (Didvyžių) kaime, 5 km į šiaurę nuo Vilkaviškio geležinkelio stoties.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinis fasadas
Iki 1850 m. Didvyžių (Geištarų) dvare pastatyta koplyčia, turėjusi nuolatinį kunigą. Dvaro savininkas Leonas Geištaras pasenusios koplyčios vietoje 1885 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, su žemesne apside. Šventoriaus tvora medinių statinių.
1546 m.
1546 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Demerara-Mahaika
Demerara-Mahaika  – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurėje, Atlanto vandenyno pakrantėje. Administracinis centras – šalies sostinė Džordžtaunas.
Regionas yra tarp Demeraros upės vakaruose ir Mahaikos rytuose.
Vagiekai Mažieji
Vagiekai Mažieji arba Mažieji Vagiekai – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 3,5 km į pietryčius nuo Semeliškių miestelio, Dergionių miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,2 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 124,9 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, tik pietvakarinis krantas aukštas. Šiaurėje įteka upelis iš toje pačioje pelkėje telkšančio didesnio Vagiekų Didžiųjų ežero, pietryčiuose išteka upelis link Luknios ežero (Strėvos intako Luknios upelio baseinas). Į pietus įsikūręs Prūdžionių kaimas.
Get Up and Jump
„Get Up and Jump“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ daina iš jų 1984 m. išleisto debiutinio albumo „The Red Hot Chili Peppers“. Ši daina buvo vienintelis singlas iš albumo, tačiau buvo išleistas dainos „True Men Don't Kill Coyotes“ vaizdo klipas, kai, tuo tarpu, šis singlas vaizdo klipo neturėjo.
Jačnos ežeras
265px|thumb|Malūno liekanos 265px|thumb|Kelias apie ežerą Jačnos ežeras arba Jačna – ežeras šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos, Suvalkų apskrities Vižainio valsčiuje, netoli Smolinkų kaimo. 1939 m. Lietuvos žemėlapyje Jaczno kaimas įvardijamas kaip Jačna, todėl šiame straipsnyje pagal analogiją ir ežeras yra vadinamas Jačnos. Priskiriamas Baltijos aukštumų (Jezioro Pojezierza Litewskiego) makroregionui ir Rytų Sūduvos aukštumos (Jezioro Pojezierza Wschodniosuwalskie) mezoregionui.
Get Up and Jump
Ši daina buvo antroji grupės parašyta daina (pirmoji buvo „Out in L.A.“). Nors daina buvo dažnai atliekama grupės koncertuose, ji nebuvo atlikta nuo 1991 m.
Jačnos ežeras
Geografija
Jis susideda iš kelių vandens duburių, tarpusavyje sujungtų sąsiauriais: šiaurinis dubuo vadinamas Didysis (Duży Plos), du vidurinieji - Apvalainis (Okrągłek) ir Žolnierka (Żołnierka) - bei pietinėje dalyje išsidėstęs Stavas (Staw). Jačnos ežeras yra maždaug šešiais tūkstančiais metų jaunesnis už rytų kaimynystėje išsidėsčiusius mažytį, apie vieno ha ploto, Kusnino, didokus Perto bei Kailio bei pietuose telkšantį Kamendulo ežerus. Nuo besitraukiančio ledyno atskilęs didžiulis gabalas buvo gerai izoliuotas nuo aplinkos moreniniu gruntu, todėl tirpo žymiai lėčiau ir Jačna ledo luisto guolyje susiformavo vėliau.
Į ežerą įteka daug upeliukų ir šaltinių, ant kurių bebrų šeimynos pristatė nemažai užtvankų. Vienas galingas šaltinis aprūpina vandeniu ir Jačnos, ir Kamendulo ežerus. Išteka vienintelė Jačnuvėlė, seniau dar vadinama Januvka ir Jačonka, kuri per Kamendulo ežerą savo vandenis neša į Šešupę. Ant upės kranto galima pamatyti XIX a. statytus vandens malūno pastatus. Grūdus šioje vietoje malė jau nuo 1642 metų ir kartu su Klešuveko, Turtulio, Žemutinio Udzejieko bei Vrobelio vandens malūnais jis yra laikomas seniausiais Pietų Suvalkijoje.
Vanduo turi retą žalsvą atspalvį, kurį jam suteikia dumbliai Chlorelė. Vasaros pradžioje jie nukloja beveik visą ežero paviršių, vėliau nusėda ant dugno, kasmet vienu milimetru paaugindamos nuosėdas. Šių dumblių nuosėdų sluoksnis dugne siekia 20 cm. Jačna priskiriamas prie eutrofinių vandens telkinių, jame gausu biogeninių medžiagų ir didžiąją metų dalį nestinga deguonies. Gausu žuvies: lynų, seliavų, raudžių, karšių ir kt. Prie žuvingo vandens telkinio mielai atvažiuoja meškeriotojai, kurie turi gauti leidimą žvejoti iš ežerą išsinuomavusio asmens. Jačnoje draudžiama naudotis motorinėmis valtimis, išimtis padaryta tik gamtos apsaugos inspekcijai.
Šiauriniai ir Šiaurės vakariniai krantai gana statūs, turintys 45-50° nuolydį, jų aukštis vietomis siekia 93 m. Kranto šlaito viduryje galima matyti apie 2 m storio durpių sluoksnį. Ši 30-60 m pločio ir apie 800 m ilgio durpių juostos atodanga yra gana retas gamtos reiškinys ir tokiu dydžiu niekur Lenkijoje nesutinkama. Kiti krantai užpelkėję ir sunkiai pasiekiami pėsčiomis. Jačnos ežeras apaugęs miškeliu - beržais, liepomis, eglėmis. Netoliese auga ir storiausias pietinėje Suvalkijoje uosis, kurio kamieno apimtis siekia 5,12 m.
Į šiaurę nuo ežero stūkso aukšta (222,7 m virš jūros lygio) moreninė kalva su mašinų stovėjimo aikštele apačioje. Nuo viršūnės atsiveria gražus vaizdas į apylinkes ir žemai plytintį ežerą, kurio vandens paviršiaus altitudė yra 163,9 m virš jūros lygio. Lenkų energetikai norėjo išnaudoti aukščių skirtumą ir šioje vietovėje pastatyti hidroakumuliacinę elektrinę. Jačno ir greta esančio Kamendulo ežerų vandenys turėjo būti naktį siurbliais keliami į viršų, o dieną leisdamiesi sukti elektrinės turbinas. Visuomenės pastangų dėka šis projektas nebuvo įgyvendintas ir ežeras išlaikė pirmykštį grožį.
Jačna laikoma vienu fotogeniškiausių Suvalkų kraštovaizdžio parke. , todėl pėstieji dažnai renkasi septynių kilometrų ilgio Pro ežerą eina ir Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugijos rekomenduojamas Dar prieš Antrąjį pasaulinį karą žinomas lenkų gamtininkas dr. Mečislovas Orlovičius ežerą vadino vienu gražiausių šalyje. Kelios šalia esančios kaimo turizmo sodybos siūlo nakvynę ir lietuviškos bei lenkiškos virtuvių patiekalus.
Kraina
Kraina, dar vadinama Karniola  – didžiausias Slovėnijos istorinis regionas, esantis šalies centre, kuriame yra šalies sostinė Liubliana. Šiaurėje ribojasi su Karintija, vakaruose – su Pajūriu, rytuose – su Štirija, pietuose – su Kroatija.
Geografija
Regionas dalinamas į tris subregionus:
Istorija
Iki slavų apsigyvenimo regiono gyventojai buvo keltai, nuo pirmųjų mūsų eros amžių regioną valdė Romos imperija (kaip dalį Panonijos provincijos). Po Romos imperijos žlugimo 476 m. valdžią krašte perėmė Italijos karalystė, vėliau Teodoriko Ostgotų karalystė. VII a. į regioną migravo slavai, ir jis tapo žinomas kaip Kraina.
VIII a. regioną nukariavo Frankų imperija, kuri čia įkūrė Krainos marką. Jos centras buvo Kranis. 1364 m. Marka buvo paversta Krainos kunigaikštyste. Ji liko Šventosios Romos imperijos dalimi, ir čia įsigalėjo Habsburgų giminė. Todėl 1806 m. panaikinus Imperiją, Kraina tapo Habsburgų monarchijos sudedamąja dalimi. Austrijoje Vengrijoje ji sudarė dalį Cisleitanijos karūnos žemių. Kunigaikštystės sostinė buvo Liubliana.
1918 m. panaikinus Austriją-Vengriją, visa Krainos kunigaikštystės teritorija atiteko Slovėnų, Kroatų ir Serbų valstybei (vėliau žinomai kaip Jugoslavijos karalystė). 1920 m. vakarinė regiono dalis atiteko Italijai, bet 1947 m. vėl sugrįžo Jugoslavijai. Po 1991 m. Slovėnijos nepriklausomybės visas Krainos regionas atiteko jai.
Ribčizna
Ribčizna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Raigardo, apie 18 km į rytus nuo Grajevo ir apie 72 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Zaisanas
Zaisanu vadinami:
Polekėlės Daujotų koplyčia
Polekėlės Daujotų koplyčia – mauzoliejinė dvarininkų Daujotų giminės koplyčia, esanti Polekėlėje, Tyrulių seniūnijoje, Radviliškio rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2 km į rytus nuo Tyrulių. Koplyčia stūkso nedidelio parko pakraštyje, prie pagrindinės gyvenvietės gatvės, netoli Polekėlės bažnyčios.
Pastatyta 1893 m., iš dalies rekonstruota 1975 m. Koplyčia 1993 m. įtraukta į Kultūros vertybių registrą (unikalus kodas ).
Istorija
Sovietmečiu vienas iš partinių veikėjų buvo sumanęs koplyčioje kaimui įrengti smuklę, kitų liudytojų pasakojimu – šašlykinę. Smuklės kape organizatorius buvo liepęs sumūryti net pagrindą barui, židinį, tačiau paveldosaugininkai tada uždraudė taip niekinti kapą. Vėliau koplyčios–mauzoliejaus geležinės ornamentuotos durys buvo užvirintos.
1970-1973 m. iš mauzoliejaus rūsio buvo išnešti karstai su palaikais ir perlaidoti Polekėlės kapinėse. Tiksliai žinoma, kad viename iš karstų buvo Polekėlės dvaro savininkės Ievos Daujotaitės brolio Jono Daujoto palaikai. Kiti liudytojai pasakojo, kad buvę ir daugiau karstų, vieni atsimena pasakojimus, kad ten buvę palaidoti partizanai iš Pumpučių giminės. Polekėlės Dau­jo­tų dva­ras apie 1995 m. buvo nugriautas.
Architektūra
Statinys klasicizmo stiliaus, kompaktinis, stačiakampio plano, vieno aukšto su pastoge ir laidojimo rūsiu. Pastato priekyje išlikę trijų pakopų granito laiptai. Durys metalinės dvivėrės, su kaltiniais ornamentais ir kalvio darbo apkaustais. Fasado viršuje pritvirtinta marmuro lenta su įgilintų raidžių įrašu lenkų kalba: „Grób rodziny Dowiatów“; virš durų angos statybos data: „1893“.
Sienos tašytų lauko akmenų, pamatas su tašyto granito cokoliu. Stogo forma – dvišlaitė, kiti stogo elementai – kvadrato plano akroterijai pastato kampuose ir frontono viršuje. Pagrindinė patalpa vienanavė, su įėjimu vakarų pusėje ir stačiakampe anga į laidojimo rūsį grindyse. Galinėje koplyčios sienoje yra pusapskritė niša. Rytinės sienos kampuose išmūryti ir nutinkuoti du stačiakampio skerspjūvio stulpai. Lubų, sienų apdaila – profiliuotas apvadas sienų viršuje, profiliuoti tinkuoto plytų mūro nišos apvadai su trauka.
Priekiniame fasade imituojamas portikas: dvi apskrito skerspjūvio plytų mūro kolonos su kaneliūromis ir šoniniai stačiakampio skerspjūvio stulpai, remiantys antablementą su reljefiškai ornamentuotu frizu ir karnizu, užbaigtą trikampiu frontonu. Čia įtaisytas dekoruotas Daujotų giminės herbas su kartušu ir augalinio motyvo ornamentais.
Aplinkybės
Skirstomos į vietos, laiko, būdo ir kiekybės, priežasties, tikslo, sąlygos bei nuolaidos aplinkybes. Nagrinėjant sakinį žymima: taškas, brūkšnys, taškas… (_._._._._._). Taškai ir brūkšniai turi būti vienoje linijoje.
Pagal reikšmę skiriamos aplinkybių rūšys:
Tarptautinis Jūrų Teisės Tribunolas
miniatiūra| miniatiūra|Tarptautinis Jūrų Teisės Tribunolas Tarptautinis Jūrų Teisės Tribunolas – tarptautinė teisminė insitucija, įsteigta 1982 m. Jūrų teisės konvencijos pagrindu. Būstinė – Hamburgas. Sudaro 21 renkami teisėjai iš valstybių sutarties šalių.
Tarptautiniam Jūrų Teisės Tribunolui 1996 m. gruodžio 17 d. JT rezoliucija Nr. 51/204 pripažintas JT G. Asamblėjos stebėtojo statusas – Tribunolas gali dalyvauti GA posėdžiuose dėl tarptautinės jūrų teisės klausimų.
Vekjo rūmai
thumb|right|180px| Vekjo rūmai iš [[Sinjoros aikštės]]
Vekjo rūmai (Senieji rūmai, ) - buvę Florencijos valstybės vyriausybės rūmai. Šiuo metu meno muziejus, Florencijos miesto mero ir tarybos rezidencija.
Istorija
Pastatas buvo sumanytas 1293 m. Florencijos miestiečių kaip Respublikos vyriausybės rūmai. Rūmų vieta parinkta ant prieš tai buvusių Florencijos nekenčiamų oligarchų Uberti buvusių rūmų vietoje, pažymint respublikinės santvarkos pergalę. Rūmų projektas tradiciškai priskiriamas architektui Arnolfui di Kambijui, nors tam jokių įrodymų nėra. Romanikos stiliaus rūmų sienos buvo pastatytos nuo 1299 iki 1304 m. Dėl neramių tų laikų vyriausybės rūmai labiau panašėjo į tvirtovę. Kita vertus, tokiu būdu jie simbolizavo ir Florencijos respublikos tvirtybę. Į rūmų ansamblį buvo inkorporuotas anksčiau stovėjęs bokštas, dabar vadinamas Arnolfo bokštu (todėl jis nėra simetriškas rūmų pastatui).
Iš pradžių rūmai vadinosi Palazzo della Signoria (Sinjoros rūmai, nuo Florencijos tarybos pavadinimo − Sinjoros) arba Palazzo dei Priori (priori buvo Florencijos gildijų vyresnieji). XV a. pabaigoje − XVI a. pradžioje, politinių perversmų metu rūmai buvo vadinami bendriniu jų pavadinimu Palazzo del Popolo („Žmonių rūmai“). Įkūrus Toskanos kunigaikštystę ir 1540 m. į Vekjo rūmus persikėlus Kozimui I Medičiui, pastatas pradėtas vadinti Palazzo Ducale („Kunigaikščio rūmai“). Greitu laiku, kunigaikščio rezidenciją perkėlus į Piti rūmus, pastatas įgavo dabartinį pavadinimą Palazzo del Vecchio („Senieji rūmai“).
thumb|left|240px| Činkvečento salonas
Meno muziejus
Šiuo metu didesnioji Vekjo rūmų dalis yra viešas meno muziejus. Jame yra gerai žinomų menininkų, tarp kurių − Donatelas, Mikelandželas, Andrea del Verokjas, Domenikas Girlandajas, Bronzinas, Džordžijus Vazaris, Frančeskas Salviatis, Alesandras Aloris, darbų.
Mačaliljos nacionalinis parkas
Mačaliljos nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija vakarų Ekvadore, Manabi provincijoje, šalia Puerto Lopeso, Mačaliljos parapijoje. Įkurtas 1979 m.
Parkas apima Ramiojo vandenyno pakrantę, rūko mišką, sausąjį mišką bei keletą salų netoli kranto (didžiausios – La Platos sala ir Salangas). 1990 m. parko šlapynės įtrauktos į Ramsar konvencijos sąrašą.
Parke stebima apie 270 paukščių rūšių, gyvena šarvuočiai, dvi beždžionių rūšys. Dalis rūšių retos, endeminės. Pakrantėse ir salose sutinkamas galapaginis albatrosas – tai vienintelė šios rūšies gyvenamoji vieta už Galapagų ribų. Kartais užklysta kuprotieji banginiai. Būdingi parko augalai yra opuncija, kvapioji bursera, tikrasis kapokmedis, algarobas ir kt.
Johan Hallgren
Karlas Johanas Kristeris Halgrenas (SV Carl Johan Christer Hallgren; g. 1975 m. balandžio 13 d.) – švedų muzikantas, ilgametis progresyviojo metalo grupės Pain of Salvation gitaristas bei pritariantysis vokalistas.
Diskografija
]
Konrad Adenauer
Konradas Adenaueris (g. 1876 m. sausio 5 d. Kelne – 1967 m. balandžio 19 d. Bad Honefe) – vokiečių politikas, teisininkas, pirmasis Vokietijos Federacinės Respublikos kancleris, Kelno meras.
Pradžios knyga
Pradžios knyga – pirmoji Penkiaknygės ir Senojo Testamento knyga.
Konrad Adenauer
Biografija
Konrado Adenauerio tėvas buvo Kelno kanceliarijos tarėjas. Jaunystėje K. Adenaueris studijavo teisę bei politologiją Freiburgo, Miuncheno ir Bonos universitetuose. 1917 m. jis pradėjo politinę karjerą, tapdamas Kelno vyriausiuoju burmistru. Po Pirmojo pasaulinio karo Konradas Adenaueris tapo Prūsijos valstybės tarybos pirmininku (1920–1933) ir Vokietijos Reicho autonominės Reino žemės Reino provincijos landtago deputatu. 1933 m. kaip nacionalsocializmo priešininkas pašalintas iš visų užimamų pareigų. 1934 m. ir 1944 m. Konradas Adenaueris buvo trumpam suimtas.
Po Antrojo pasaulinio karo karinės JAV institucijos K. Adenauerį vėl paskyrė Kelno vyriausiuoju burmistru, bet okupacinės zonos valdymą perėmus britams, 1945 m. spalį atstatydintas. 1948 m. jis tapo Parlamentinės tarybos pirmininku, dalyvavo rengiant Konstituciją. 1946 m. išrinktas Krikščionių demokratų sąjungos pirmininku britų okupacinėje zonoje, 1949 m. – visoje Vakarų Vokietijoje. Tais pačiais metais tapo federaliniu kancleriu. Konrado Adenauerio iniciatyva Bona pasirinkta VFR sostine.
Explode
Vaizdo klipas
thumb|right|250px|Nelly Furtado vaizdo klipe. Vaizdo klipas dainai „Explode“ buvo nufilmuotas Toronte, o klipo režisieriai yra Bradley Clayford ir pati Furtado. Tai pirmasis Nelly režisuotas klipas bei pirmasis animacinio turinio.
Klipas prasideda Furtado įeinant į kambarį su gitara, netrukus ji pradeda dainuoti prie mikrofono. Vėliau, rodo animacinį filmuką, kai Nelly dar būdama paauglė eina į mokyklą su gitara. Per pirmąjį priedainį rodomos ir ištraukos iš filmuko, bei ne animacinė Nelly. Per antrąjį priedainį animacinė herojė bėga į namelį medyje. Vėliau, rodoma animaciniame intarpe, kai herojė prisimena legendą apie tris pabaisas gyvenusius miške. Vėliau, herojė įbėga į mišką ir susidraugauja su pabaisomis, ir pradeda su jomis šokti. Klipas pasibaigia Nelly („tikrajai“) dainuojant tame pačiame kambaryje.
Konrad Adenauer
Biografija
1951–1955 m. jis buvo užsienio reikalų ministras. Pagrindiniu jo politikos uždaviniu tapo pasaulio tautų pasitikėjimo Vokietija susigrąžinimas. Kad tą pasiektų, K. Adenaueris stiprino bendradarbiavimą su JAV, atmetė Rytų bloko valstybinius pasiūlymus. 1954 m. jo dėka pasiektas vakarų valstybių pripažinimas, kad Vokietija yra suvereni valstybė, ji priimta į NATO, buvo viena iš Europos Ekonominės Bendrijos (Europos Sąjungos pirmtakas) steigėjų.
Pradžios knyga
Knygoje svarbus epizodas, kai Juozapas prieš mirtį savo broliams skelbia sugrįžimą į Abraomui, Izaokui ir Jokūbui pažadėtąją žemę (žr. Pr 50, 24).
Viena vertus, šis pažadas nukelia skaitytojus į istorinę praeitį, paženklintą žemės pažadu Izraelio protėviams. Kita vertus, jis atveria Biblijos pasakojimą ateičiai, kuri be žemės pažado Izraelio sūnums nebūtų buvusi tikra ateitis.
Struktūriškai knygos pabaigoje esantys pasakojimai susiejami su Išėjimo ir Pakartoto Įstatymo knygose esančia istorija.
Konrad Adenauer
Biografija
1955 m. K. Adenaueriui pavyko užmegzti santykius su SSRS, susigrąžinti Vokietijos karo belaisvius. 1953, 1957 ir 1961 m. jis vėl išrinktas federaliniu kancleriu, nepaisant to, jog nuo 1958 m. jo pozicijos dėl vidaus ir užsienio politikos įvykių ėmė silpnėti. 1963 m. K. Adenauerio iniciatyva įsigaliojo Vokietijos ir Prancūzijos draugystės ir bendradarbiavimo sutartis. 1963 m. K. Adenaueris atsistatydino iš kanclerio pareigų, tačiau liko partijos pirmininku iki 1966 m. kovo.
Konradas Adenaueris mirė Bad Honefe, netoli Bonos.
La Platos sala
thumb|250px|Salos pakrantė
La Platos sala ( – „sidabro sala“) – nedidelė negyvenama sala Ramiajame vandenyne, 20 km nuo Ekvadoro krantų, į šiaurės vakarus nuo Puerto Lopeso. Plotas – 14 km².
Sala priklauso Mačaliljos nacionaliniam parkui. Joje peri mėlynkojai padūkėliai, raudonkojai padūkėliai, Naskos padūkėliai. Yra pietinių jūrų liūtų gulyklos.
Zaisano ežeras
Zaisanas  – gėlavandenis ežeras Kazachstane, Rytų Kazachstano srityje. Užima 1810 km² plotą. Telkšo tarp Altajaus ir Tarbagatajaus kalnų.
Ežeras telkšo 420 m virš jūros lygio, yra 105 km ilgio ir 22–48 km pločio, didžiausias ežero gylis yra 15 m. Pagrindiniai ežero šaltiniai yra Juodasis Irtyšius ir Kendyrlykas, atitekantys iš rytų. Iš Zaisano išteka Obės intakas Irtyšius (Baltasis Irtyšius).
Ežere gausu žuvų. Ežeras visiškai užšąla lapkričio pradžioje, atitirpsta balandžio pabaigoje. Pastačius Buchtarmos užtvanką, ežero vandens lygis pakilo 6 m virš buvusio savo lygio.
Eritrėjinis dikdikas
Eritrėjinis dikdikas (Madoqua saltiana) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis.
Kūno aukštis 35-40 cm, masė 3-4 kg. Viršutinė kūno dalis rausvai ruda su smulkiomis pilkomis dėmelėmis. Šonai rausvai rudi, papilvė balta, kojos rausvai rudos. Ragai vidutiniškai 5 cm ilgio. Gyvena kalnuose iki 2500 m aukštyje virš jūros lygio.
Paplitęs Eritrėjoje ir Somalyje.
Josifas Dubravinas
Josifas Dubravinas (, 1900 m. vasario 2 d. Mykolajive, Ukraina – 1979 m. gruodžio 6 d. Vilniuje) – Rusijos ir Lietuvos teatro aktorius.
1978 m. Nobelio premijos laureatai
1978 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Josifas Dubravinas
Biografija
1920–1947 m. vaidino įvairiuose SSRS teatruose. 1947–1960 m. LSSR rusų dramos teatro aktorius. 1957 m. Maskvoje baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą.
Zigmas Zinkevičius
Zigmas Zinkevičius (1925 m. sausio 4 d. Juodausiuose, Pabaisko valsčius, Ukmergės apskritis – 2018 m. vasario 20 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas, baltistas, dialektologas, akademikas, vadovėlių autorius, visuomenės bei politinis veikėjas. Z. Zinkevičius laikomas dažniausiai cituojamu lietuvių kalbininku.
Biografija
1933–1939 m. mokėsi Juodausių šešiametėje mokykloje, 1939–1945 m. Ukmergės gimnazijoje. 1945–1950 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Istorijos ir filologijos fakultete.
1946–1950 m. VU Lietuvių kalbos katedros vyr. laborantas, 1950–1956 m. dėstytojas, vyr. dėstytojas. 1951–1956 m. Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos katedros dėstytojas, vyr. dėstytojas. 1956–1962 m. ir 1964–1968 m. VU Istorijos ir filologijos fakulteto prodekanas, 1962–1964 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas, 1964–1967 m. docentas, 1967–1973 m. Lietuvių kalbos katedros profesorius. 1967 m. filologijos mokslų daktaras. 1973–1988 m. VU Filologijos fakulteto Lietuvių kalbos, 1988–1989 m. Baltų filologijos katedros vedėjas. Dėstė Vytauto Didžiojo universitete, VDU Senato narys. 1995–1996 m. Lietuvių kalbos instituto direktorius.
1996–1998 m. Gedimino Vagnoriaus Vyriausybėje – LR švietimo ir mokslo ministras. 1998–1999 m. neetatinis valstybės konsultantas švietimo ir mokslo klausimais. 1999–2001 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos pirmininkas. 2003 m. Lietuvos krikščioniškosios demokratijos partijos steigėjas.
Mokėjo lenkų, rusų, latvių, vokiečių, anglų, prancūzų, ukrainiečių, baltarusių kalbas. Sesuo – Ona Kondratienė.
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinio darbo sritys – lietuvių kalbos istorija, dialektologija, baltistika. Daug nuveikė siekdamas įtvirtinti lietuvybę pietryčių Lietuvoje (Vilniaus krašte). Paskelbė daugiau nei 60 knygų, per 1000 straipsnių lietuvių ir užsienio kalbomis. Jo rūpinimusi parengta ir išleista apie 20 lituanistinių kalbos vadovų aukštosioms mokykloms, istorinėse gramatikose pateikiami duomenys turi didelę vertę atkuriant baltų prokalbės formas. Atskira mokslinės veiklos sritis – Kazimiero Būgos mokslinio palikimo tyrinėjimas bei publikavimas.
Buvo Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narys, leidinio „Kalbos praktikos patarimai“ vyr. redaktorius, „Mažosios Lietuvos enciklopedijos“ (1–3 t.) vyr. redaktorius. Dalyvavo lingvistikos mokslinėse konferencijose Lietuvoje ir užsienyje.
Z. Zinkevičius buvo daugelio akademijų narys: Švedijos karališkosios humanitarinių mokslų akademijos (1982 m.), Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys (1990 m.), Norvegijos mokslų akademijos (1991 m.), Lietuvių katalikų mokslo akademijos (1991 m.), Latvijos mokslų akademijos užsienio narys (1995 m.).
Dainava (baltų žemė)
Dainava (dar vadinama Jotva, Sūduva, Poleksija) (prūs. ir jotv. Sūdawa,, , , senąja ) – Europos istorinis regionas, kuriame iki XIII a.-XIV a. gyveno baltų gentys: jotvingiai, sūduviai, dainuviai ir poleksėnai. Lietuviai šį regioną vadino Dainava, vokiečiai Sudauen (Sūduva), lenkai ir rusėnai Jaćwież, Ятвягия (Jotva). Iki X a.-XIII a. šiaurėje ribojosi su lietuviais, rytuose ribojosi su Nemuno upe, kuri skyrė nuo lietuvių, pietuose ribojosi su Vakarinio Bugo upe, kuri skyrė nuo volynėnų genties, vakaruose ribojosi su mazovų gentimi ir šiaurės vakaruose su nadruvių gentimi. Šios žemės apėmė dabartinės Lietuvos pietvakarines žemes, visą dabartinės Lenkijos Palenkės vaivadiją ir dalį Baltarusijos vakarinių žemių. Dabar Dainava dažnai tapatinama su visa etnografine Dzūkija (Dainavos terminas, XX a. I pusėje išpopuliarintas rašytojo Vinco Krėvės kūrinių, daugumai lietuvių ilgainiui virto termino Dzūkija sinonimu).
Istorija
thumb|left|200px|Baltų gentys XII a. Pasak lietuvių archeologų, jotvingių etnosas susiformavo apie I tūkstm. pr. m. e. vidurį, prieš tai (IX ir VIII a. pr. m. e. sandūroje) Brūkšniuotosios keramikos kultūros arealo pietvakariuose įsikūrus išeiviams iš tuo metu besiformuojančios Milogrado kultūros arealo. III a. jotvingių naujakuriams dar giliau įsiskverbus į Brūkšniuotosios keramikos kultūros arealą, etniniu požiūriu jotvingiška kurį laiką buvo ir didesnė Nemuno bei Neries tarpupio dalis. V a.–VII a. (galutinai – VIII–IX(?) a.) į rytus nuo Nemuno gyvenusius jotvingius asimiliavo lietuviai (rytiniai senlietuviai); daugumą Valkavisko-Slanimo ruožo jotvingių tuo pat metu išstūmė ar asimiliavo IV a.–V a. dab. Vidurio Baltarusijoje susiformavusi slaviška *drėgvų, arba dregovičių gentis.
Rašytiniuose šaltiniuose terminas Jotvingiai (Jatviag) pirmą kartą paminėtas 944 m. sutartyje tarp Kijevo princo ir Bizantijos imperijos, kur vienas iš sutarties pasirašymo liudininkų buvo Jatviag Gunarev. X a. pabaigoje dalį jotvingių vakarinių žemių užgrobė lenkų kunigaikščio Meškos I vadovaujami pulkai. Lenkų užgrobtos žemės buvo prijungtos prie Lenkijos karalystės, kur ilgainiui susiformavo Lomžos žemė ir Viznos žemės. 1009 m. jotvingių kunigaikštis Netimeras priemė krikštą iš Brunono Kverfurtiečio.
thumb|right|200px|Baltų gentys V–VI a. (violetinė spalva) Iki XII a.–XIII a. sąvartos jotvingių gyvenamas arealas pietvakariuose siekė Bugo upę šiauriau Bresto, tačiau šią Vyslos-Dniepro prekybos kelio atkarpą visuomet siekė kontroliuoti ir Kijevo Rusia, o nuo XII a. pab. − jos dalies pagrindu susikūrusi Haličo-Volynės kunigaikštystė. 983 m. pietines jotvingių žemes užgrobė Kijevo Rusios kunigaikščio Vladimiro Sviatoslavičiaus vadovaujami pulkai. Užgrobtos žemės buvo prijungtos prie Voluinės kunigaikštystės, kur ilgainiui susiformavo Berestijos kraštas. 1038 m. ir 1040 m. jotvingius puolė Jaroslavo Išmintingojo pulkai, 1112 m. kunigaikščio Jaroslavo kariuomenė, 1196 m. − Haličo-Volynės didžiojo kunigaikščio Romano Mstislavovičiaus vedami pulkai. XII a. dalį rytinių jotvingių žemių užėmė Gardino kunigaikštystė.
Tikėtina, kad XII a. Jotva kaip kelių baltiškų kunigaikštysčių federacijos subjektas ar autonominė kunigaikštystė prisijungė prie LDK (beje, 1243 m. Prūsijos vyskupysčių ribų nustatymo akte pateiktas „lietuvių ribų“ aprašymas leidžia manyti, kad XII–XIII a. Lietuvai kartu su Sūduva priklausė ir Galinda, tuo metu, matyt, jau kolonizuota dėl šios prūsiškos srities su lenkais konkuravusių jotvingių). XII(?)-XIII a. Dainava turėjo dalinės kunigaikštystės statusą ir buvo viena iš 5 ar 6 pagrindinių LDK dalių (greta tikrosios Lietuvos, Žemaičių, Nalšios, (lietuviškosios) Rusios ir tikriausiai Karšuvos); pati Dainava tada skirstyta į keliolika nedidelių žemių, arba valsčių.
thumb|left|200px|Prūsų ir jotvingių gentys XIII a. Po lenkų ir volynėnų išpuolio, jotvingiai pradėjo rengti atsakomąsias atakas. 1205 m. ir vėliau jau jotvingiai (kartu su lietuviais) siaubė Volynę (manoma, kad XIII a. Jotvoje surenkamoje kariuomenėje galėjo būti iki 6 tūkst. raitelių ir keliskart daugiau pėstininkų). 1219 m. buvo sudaryta LDK ir jotvingių bei lietuvių karinio spaudimo neatlaikiusios Haličo-Volynės valstybės taikos sutartis. Jotvingių ir lietuvių atakos iššaukė tai kad 1226 m. Mazovijos kunigaikštystės kunigaikštis Konradas I Mazovietis į savo kunigaikštystę pasikvietė Kryžiuočių ordiną kuriam perleido Kulmo žemę, iš kur kryžiuočiai turėjo kovoti su pagoniškomis baltų gentimis prūsais ir jotvingiais.
1227 m. (galbūt po hipotetinio LDK kunigaikščio Gimbuto mirties) Haličo-Volynės didžiojo kunigaikščio Danilos Romanovičiaus valdomi volynėnai vėl atnaujino Jotvos puolimą, 1240 m. jie susirėmė su jotvingiais prie Drohičino, 1251 m. − prie Narevo ir Alkapės (Lukos) upių. 1257 m., po kelių bendrų Haličo-Volynės ir Lenkijos 1253–1257 m. surengtų siaubiamųjų žygių, jotvingiai buvo priversti kurį laiką mokėti Danilai juodųjų kiaunių kailių ir sidabro duoklę. 1253 m. liepą Lietuvos karalius Mindaugas kryžiuočiams užrašė, be kitų LDK žemių, ir pusę Dainavos, kuri pirmą kartą kaip terra Deynowe (Dainavos žemė) paminėta šių žemių dovanojimo akte. 1259 m. rugpjūčio 7 d. tas pats valdovas kryžiuočiams atidavė (kartu su visa tuometine Žemaitija ir visa Skalva) jau beveik visą Dainavą (išskyrus keletą laukų, arba valsčiukų).