cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abu Muslimas
Biografija
Nasras ibn Sajaras surinko apie 30 tūkst. armiją Nišapūre, kurią sumušė Abu Muslimo generolo Kahtabo ibn Šabibo Tajo pajėgos. Po to Nasras Gorgane vadovavo kitai armijai, kurią pastiprinimui iš Irako atsiuntė Marvanas II. Šias pajėgas, nors ir daug viršijančias sukilėlių, irgi sumušė Kahtabo armija. Gorganas buvo užimtas ir įtarus sukilimą daugelis gyventojų nužudyti. Nasras atsitraukimo metu mirė. Hamadaną užėme Kahtabo sūnaus Hasano pajėgos, o pats Kahtabas užėmė Isfahaną, laimėdamas daug grobio. Vėliau užėmė Nehavendą. 749 m. viduryje Abu Muslimas nurodė sukilėliams atakuoti Šiaurės Iraką, kur buvo sumušta Abdulos ibn Marvano armija. Pats Marvanas II lėtai rinko kariuomenę Sirijoje ir Džaziroje. Kahtabo pajėgos įžengė į Iraką, kur sumušė vietininko Ibn Hobairos pajėgas. Kahtabui žuvus vadu tapo jo sūnus Hasanas. Tuo metu jamanitai sukėlė maištą Kufoje, iškėlė Abasidų vėliavas ir į jų pusę perėjo vietos garnizonas. Hasano pajėgos be mūšio įžengė į Kufą, kurios valdymą perėmė Abasidų rėmėjų tinklo lyderis Abu Salama. Tuo metu Marvano II nurodymu buvo nužudytas imamas Ibrahimas ibn Muhamedas. Jo broliai Abual Abasas ir Abu Džafaras pabėgo į Kufą, kur juos paslėpė Abu Salama. Jo planas iš pradžių buvo paskelbti kalifu kurį nors iš Alidų, tačiau chorasaniečiams radus Kufoje pasislėpusius Abasidų brolius kalifu buvo paskelbtas Abual Abasas, pramintas Safa („kraujo praliejiku“). Šių įvykiu metu Abu Muslimas visą laiką buvo Chorasane, kur prisiekė As Safai. Marvano II pajėgos buvo sumuštos prie Didžiojo Zabo upės ir jis pats buvo nužudytas 750 m.
Arabų kalifate valdžią paėmus Abasidams Abu Muslimas turėjo didžiulį autoritetą dabartinio Irano žemėse. As Safai įtarus pirmąjį vizirį Abu Salamą jis nusiuntė savo brolį Abu Džafarą al Mansūrą pasitarti su Abu Muslimu. Abu Muslimas ne tik pritarė jų sumanymui pašalinti Abu Salamą, bet pats pasiuntė žudiką. Pasakojama, kad Mansūras, grįžęs į Kufą pasakė As Safai, kad jis negalės būti vienvaldžiu kalifu pakol bus gyvas Abu Muslimas, nes tokį jam įspūdį padarė jo autoritetas Chorasane. Abu Muslimas kariavo prieš įvairius maištininkus Vidurinėje Azijoje, įtvirtino Nišapūrą. 753−754 m. Abu Muslimas su 8000 vyrų armija įžengė į Iraką prašyti As Safos leidimo piligrimystės kelionei į Meką, nors kalifas kvietė atvykti tik su 50 palydovų. As Safa patvirtino Abu Muslimo prašymą ir hadžo grupės vadovu paskyrė Mansūrą, kuriam tikriausiai dar didesnę neapykantą sukėlė Abu Muslimo populiarumas ir manieros, skirtingai nuo jo paties. Grįžtant jiems iš hadžo mirė As Safa ir kalifu buvo paskelbtas Mansūras. Abu Muslimas prisiekė Mansūrui ir numalšino Mansūro dėdės Abdulos ibn Ali, pasiskelbusio kalifu, maištą. Po to jo ir naujo kalifo santykiai greitai pradėjo blogėti. Mansūras paskyrė jį Egipto ir Sirijos valdytoju, tačiau Abu Muslimas nenorėjo trauktis iš Chorasano. Po grasinimų mirtimi Abu Muslimas galų gale klasta buvo išviliotas susitaikymui atvykti į dvarą. Pasakojama, kad 755 m. vasario 13 d. kalifo akivaizdoje jis pradėjo kalbėti apie tai, kaip padėjo Abasidams ateiti į valdžią, ir tuo metu Mansūrui suplojus rankomis jį užpuolė ir nužudė pasislėpę žudikai. Sakoma, kad jam buvo 37 metai. Jo išniekintą kūną Mansūras liepė įmesti į Tigro upę, viešai apkaltino priesaikos sulaužymu kalifui.
Po mirties Abu Muslimas virto liaudies ir poetų legendiniu didvyriu. Jam priskirtos ypatingos riterystės, kilnumo, gerumo, valdytojo savybės, kova prieš tironiją ir priespaudą. Bet kritikuotas už impulsyvumą, nes bausdavo mirtimi dėl menko įtarimo. Jis įkūnijo antiarabiškas nuotaikas, buvo gerbiamas Irane, Vidurinėje Azijoje, Dagestane. Buvo atsiradusių grupių, kurios skelbė jį buvus mesijumi ir imamu. Jo autoritetu rėmėsi keli vėlesni sukilimai Irane. Iš tikro, kokie buvo jo religiniai ryšiai, politiniai siekiai, yra neaišku.
Jan Grankowski
Janas Grankovskis (1898 m. liepos 13 d. Kuršėnuose, Rusijos imperija – ?) – Lenkijos lengvaatletis, ieties metikas, rutulio stumikas, trišuolininkas.
Biografija
Gimė 1898 m. liepos 13 d. Kuršėnuose. 1921 m. Lvove vykusiame Lenkijos lengvosios atletikos čempionate ieties metimo rungtyje laimėjo sidabrą, trišuolio rungtyje bronzą, rutulio stumimo rungtyje užėmė ketvirtą vietą. Priklausė Lechia Lwów sporto klubui. 1921 m. dalyvavo Silezijos sukilime, apdovanotas Lenkijos Drąsos kryžiumi. 1924-1931 m. dirbo Lenkijos pasienio apsaugos korpuse.
Palangos Stasio Vainiūno meno mokykla
Palangos Stasio Vainiūno meno mokykla – dieninė vaikų muzikinio ir dailės ugdymo mokykla Palangoje. Mokyklos savininkas – Palangos miesto savivaldybė. Įstaigos kodas 190275470.
2022 m. duomenimis, mokykloje mokėsi 372 mokiniai, dirbo 38 mokytojai. Vaikams teikiamos pamokos fortepijono, styginių, pučiamųjų, liaudies instrumentų, chorinio dainavimo, muzikos teorijos, antrojo instrumento ir dailės skyriuose.
Istorija
1958 m. įsteigta septynmetė muzikos mokykla, įsikūrusi nedideliame mediniame pastate Birutės al. 18. Mokyklos įkūrėjas, organizatorius, pirmasis direktorius buvo muzikologas Boleslovas Zubrickas. Suburti 6 pedagogai pradėjo mokyti muzikos 85 moksleivius. Buvo įkurtos fortepijono, smuiko, kanklių, akordeono, trimito ir klarneto specialybės.
1959 m. mokyklai paskirtos erdvesnės patalpos P. Aksionaičio gatvėje (dab. Simpsono g. 5). Įsteigtas vakarinis muzikos skyrius, o vėliau – vienerių metų chorinio dirigavimo kursai (vėliau uždaryti).
1962 m. muzikos mokyklą baigė pirmieji trylika absolventų.
1982 m. savo 25-uosius mokslo metus muzikos mokykla pradėjo dabartinėse patalpose Maironio gatvėje.
1983 m. mokykloje įkurtas dailės skyrius, kurio įkūrėjas – dailininkas Vytautas Moncevičius.
1984 m. mokymo įstaigai suteiktas kompozitoriaus Stasio Vainiūno (1909–1982) vardas. 2011 m. gruodžio 1 d. Palangos Stasio Vainiūno muzikos mokykla pavadinta Palangos Stasio Vainiūno meno mokykla.
2005 m. įsteigti muzikos (fortepijono ir gitaros) bei dailės skyriai Šventosios pagrindinėje mokykloje.
Architektūra
Modernus mūrinis pastatas Maironio gatvėje buvo suprojektuotas ir skirtas įsikurti jame muzikos mokyklai. Architektė Irena Likšienė už pastato projektą 1982 m. buvo apdovanota išskirtine premija už meno kūrinį vaikams ir jaunimui.
Pastatas yra trijų aukštų, palyginti masyvus, todėl jo erdvės suskaidytos į vizualiai mažesnes. Pastato planas brėžinyje primena naktinio drugio siluetą. Pastato ašį sudaro koncertų zona su vidaus ir lauko scenomis. Vienas įsimintiniausių interjero elementų – 1986 m. sukurtas vitražas „Muzika” (aut. Konstantinas Šatūnas). Vitražo kompozicijoje – aukštyn kylantys vargonai ir spalvotų stiklo lapelių ažūro spalvų kaita saulės šviesoje dienos bėgyje. Mokyklą puošia ir kiti meno kūriniai: tiek mokyklą baigusių absolventų, tiek profesionalių menininkų dovanotų.
Plūsčikės
Plūsčikės – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kražių.
Baltimorės kulka
Baltimorės kulka – 1980 m. JAV sukurta komedija apie biliardo žaidėjus.
Turinys
Nikas Keisis ir jo sūnėnas Bilis Džo – pora avantiūristų, keliaujančių po šalį ir ieškančių lengvatikių, kuriuos galėtų „apšvarinti“ žaidžiant biliardą. Sužinojęs, kad iš kalėjimo paleistas jo senas konkurantas Diakonas, kuriam jis kažkada pralaimėjo, Nikas nusprendžia, kad atėjo laikas revanšui. Diakonas sutinka ir pasikviečia juos į Naująjį Orleaną. Tam, kad sužaisti lemtingą partiją, Nikas turi laimėti turnyrą ir turėti 20 tūkstančių dolerių. Porelė leidžiasi į kelionę, tikėdamiesi pakeliui uždirbti reikiamą sumą, tačiau koją nuolat kiša Bilio Džo aistra pokeriui, kuris jam niekaip nesiseka. Turnyre dalyvauja jie abu ir patenka į finalą. Nors iki tol jie niekada nežaidė vienas prieš kitą, dabar susitinka dvikovoje, kurios nugalėtojas galės rungtis su Diakonu...
Dulkiškės
Dulkiškės – buvęs viensėdis Alytaus rajono savivaldybėje, netoli Raitininkų.
Hulas
Hulas  – kaimas ketvirtoje pagal dydį Estijos Vormsio saloje, Lenės apskrityje; Vormsio valsčiaus administracinis centras. 2010 m. sausio 1 d. kaime gyveno 245 gyventojai. Žmonės saloje gyvena nuo XIII amžiaus. Per visą istoriją saloje daugiausia gyveno Estijos švedai, kurių populiacija iki Antrojo pasaulinio karo siekė 3000 gyventojų. Karo metu visi salos gyventojai išvyko į Švediją.
Katja Schuurman
Katja Schuurman (g. 1975 m. vasario 19 d.) – Nyderlandų aktorė, dainininkė ir televizijos laidų vedėja.
Gimė olando ir iš Kiurasao kilusios kinės šeimoje, turi jaunesnę seserį Birgit (g. 1977), kuri taip pat yra aktorė bei dainininkė.
Karjerą pradėjo kaip aktorė 1992 m. televizijos kanalo RTL muilo operoje „Goede Tijden, Slechte Tijden“. Vėliau su dar dvejomis seriale vaidinusiomis merginomis įkūrė muzikos grupę „Linda, Roos & Jessica“, išleidusią keletą dainų, populiarių Nyderlanduose. Grupė gyvavo iki 1999 m., o Katja tuo metu įrašė ir solo dainų.
1995 m. Katja vaidino filme „De Zeemeerman“, kuris vėliau buvo paskelbtas blogiausiu visų laikų Nyderlandų filmu. Vėliau ji filmavosi eilėje televizijos serialų, o 2003 m. sukūrė pagrindinį vaidmenį dramoje „Interviu“. Juosta sulaukė dėmesio Hovilude, kur 2007 m. buvo sukurtas šio perdirbinys.
2002 m. išrinkta seksualiausia Nyderlandų moterimi.
Pluotinė
Pluotinė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Žarėnų, prie Ilgio ežero. Kaimas įsikūręs kalvotoje vietovėje, šalia Kegų kaimo. Pro gyvenvietę teka Šaltupio upelis, įtekantis į Miniją.
left|miniatiūra|Ilgio ežeras ties Pluotinės kaimu
Istorija
1372 m. aprašant Livonijos ordino žygį Medininkų žemėje minima ir Pluotinė (Plutin).
thumb|250px|left|Paminklas Pluotonės ir Pakulniškės maro aukoms atminti.
Mesinos sąsiaurio tiltas
thumb|right|200px|[[Mesinos sąsiauris|Mesinos sąsiaurio nuotrauka, daryta iš kosmoso]]
2023 m. Europos treko čempionatas
2023 m. Europos treko čempionatas – 14-asis Europos šalių dviračių treko čempionatas, vykęs Grenchene, Šveicarijoje.
Mesinos sąsiaurio tiltas
Mesinos sąsiaurio tiltas (it. Ponte sullo Stretto di Messina) – planuojamas statyti kabantis tiltas, kuris jungtų Mesinos miestą su pietine žemyninės Italijos dalimi.
Planai statyti šį tiltą kilo jau 7-tame XX a. dešimtmetyje. Rimti darbai pradėti tik 2009 m. kovo 6 dieną, kuomet premjeras Silvio Berlusconi paskelbė apie 1,3 milijardo eurų suteikimą šio projekto pradžiai. Jei tiltas bus pastatytas, jis taptų ilgiausiu kabančiu tiltu pasaulyje (3300 m), beveik du kartus viršijančiu Akase-Kaike tiltą (1991 m) Japonijoje.
Geografija
Mesinos sąsiauris – sąsiauris skiriantis Siciliją nuo Apeninų pusiasalio, jungiantis Tirėnų ir Jonijos jūras. Plotis nuo 3,1 km iki 5,1 km. Ilgis apie 32 km.
Dabartiniai planai
2008 m. balandžio 15 d. naujuoju Italijos premjeru tapo S. Berlusconi. Iš karto po to jis inicijavo šio tilto statybų pradžią.
2009 m. kovo 6 d. S. Berluscno vyriausybė šiam projektui skyrė 1,3 milijardo eurų iš planuojamų 6,1 milijardo eurų.
Planuojama, kad 3300 m ilgio ir 60 m pločio tiltą laikys du 382 m aukščio ramsčiai. Kiekviena kryptimi bus dvi transporto juostos ir po vieną avarinę juostą. Tokiu būdu tiltu per valandą pravažiuos apie 6 000 transporto priemonių. Taip pat bus įrengtos dvi juostos traukiniams bei dvi juostos pėstiesiems.
S. Berlusconi planavo, kad darbai turėtų būti baigti 2016 m.
2013 m. vasario 26 d. šis projektas buvo sustabdytas premjero Mario Monti vyriausybės dėl lėšų trūkumo.
2021 m. balandžio 22 d. Italijos kompanijos „Webuild“ vadovas Pietro Salini spaudos konferencijoje kartu su Sicilijos vadovu Nello Musumeci paskelbė apie savo pasiruošimą imtis šio tilto statybų „pradedant netrukus“. Jo teigimu jis yra sukaupęs 4 milijardus eurų tilto darbų pratęsimui.
Bitužiai
Bitužiai – buvęs kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Lieporų.
Ignalinos rajono geležinkelio būdelės
Ignalinos rajono geležinkelio būdelės – buvusios gyvenamosios vietovės (iš viso 6) Ignalinos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, prie geležinkelio ruožo Vilnius–Turmantas. Tai buvo gyvenvietės, kurios 1959–1979 m. gyventojų surašymų metu būdavo nepriskirtos jokiam miesteliui, kaimui ar viensėdžiui, tad jų gyventojai buvo apskaitomi kaip gyvenantys atskirose vietovėse. Būdelės buvo vadinamos greta esančių gyvenviečių vardu, kartais – numeruojamos. Nuo 1989 m. gyventojų surašymo tokios būdelės jau nebeaptinkamos (tikriausiai buvo prijungtos prie atitinkamų gyvenviečių).
Į pietus nuo Ignalinos rajono tame pačiame geležinkelio ruože buvo Švenčionių rajono geležinkelio būdelės (iš viso 15).
Gyventojai
Būdelės administraciškai buvo Grybėnų apylinkės, Gubavos apylinkės, Kazitiškio apylinkės, Naujojo Daugėliškio apylinkės, Palūšės apylinkės, Sokiškių apylinkės ir Vidiškių apylinkės ribose. Surašymų metu jose būdavo surašyta nuo 0 iki 26 žmonių.
TrES-3b
TrES-3b – egzoplaneta, skriejanti apie žvaigždę GSC 03089-00929, apie kurią apsisuka per 31 valandą. Planeta yra 1,91 karto masyvesnė už Jupiterį.
Planeta TrES-3b pavadinta Umbäässa. Šis vardas suteiktas Tarptautinės astronomų sąjungos surengtame konkurse „Suteikime vardą egzopasauliui“ (NameExoWorlds). Šią planetą pavadino Lichtenšteino kunigaikštystės gyventojai.
Pietų Lichtenšteine vartojamu dialektu Umbäässa reiškia mažą ir vos įžiūrimą skruzdėlę.
dešinėje|miniatiūra|275x275px|Žvaigždės GSC 03089-00929, aplink kurią sukasi planeta TrES-3b, radialinio greičio kitimo kreivė.
Atradimas
Tai yra trečia egzoplaneta, atrasta egzoplanetų paieškos programos „Trans-Atlantic Exoplanet Survey“. Žvaigždė GSC 03089-00929 yra Heraklio žvaigždyne, apytiksliai 10 laipsnių į vakarus nuo Vegos – vienos ryškiausių dangaus žvaigždžių.
Egzoplanetos tranzitas pro GSC 03089-00929 žvaigždę aptiktas dviem 10 cm teleskopais Palomaro observatorijoje ir Lovelio observatorijoje. Tranzitas vėliau nepriklausomai stebėtas HATNet projekto teleskopais bei Molėtų astronomijos observatorijos 165 cm reflektoriumi. Septyni itn tikslūs radialinių greičių matavimai atlikti HIRES spektrografu W. M. Keko observatorijoje, kas patvirtino egzoplanetos, kurios minimali masė yra apytiksliai dvigubai didesnė už Jupiterio, buvimą.
dešinėje|miniatiūra|275x275px|Žvaigždės GSC 03089-00929 šviesio sumažėjimas dėl dviejų Jupiterio masių planetos TrES-3b tranzito. Stebėta su [[Molėtų astronomijos observatorija|MAO 165 cm teleskopu.]]
Charakteristika
Žvaigždė GSC 03089-00929, aplink kurią sukasi egzoplaneta, yra kiek mažesnė ir vėsesnė nei Saulė (5650 K). TrES-3b orbitinis periodas yra 31 valanda. Tai yra viena greičiausiai apie savo žvaigždę apsisukančių planetų.
Nepaisant to, kad planeta yra arti savo žvaigždės, nebuvo jokių orbitos žemėjimo įrodymų, tačiau pastebima apsidinė planetos orbitos precesija.
Georgina Verbaan
Georgina Verbaan (g. 1979 m. spalio 9 d.) – Nyderlandų aktorė, dainininkė, scenarijų autorė ir fotomodelis. Nuo 11 metų ji pradėjo muzikinę karjerą su viena gimtojo miesto muzikos grupe, vėliau lankė teatro mokyklą. Sulaukusi 16, 1997 m. ėmė filmuotis muilo operoje „Goede Tijden, Slechte Tijden“ (iki 2000 m.), vaidmuo kurioje padarė ją žinoma gimtinėje. Vėliau ji paliko šou, norėdama skirti daugiau dėmesio vaidmenims kine.
2001 m. ji vaidino filme „Costa!“ ir atliko pagrindinę garso takelio dainą, o 2002 m. išleido debiutinį albumą „Sugar Spider“. 2004 m. gruodį pozavo žurnalui „Playboy“, kaip pati sako, dėl finansinių sumetimų.
2005 m. buvo viena iš filmo „Joyride“ scenarijaus autorių bei atliko pagrindinį vaidmenį.
Aktorė daug filmuojasi televizijoje, taip pat kine. 2006 m. nesėkmingai dalyvavo šalies parlamento rinkimuose kaip partijos „Partij Voor De Dieren'“, kovojančios už gyvūnų teises, narė.
Apdovanojimai
Rembranto apdovanojimas:
Petaling Jaya City FC
„Petaling Jaya City Football Club“ arba trumpai PJ City – Malaizijos futbolo klubas iš Petaling Džajos miesto miesto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2004 m., kai buvo įkurtas MIFA.
2014 m. tapo MISC-MIFA, o nuo 2019 m. sausio 19 d. vadinasi Petaling Jaya City Football Club.
2022 m. sezone liko devintoje vietoje. Po sezono pagrindinė ekipa išformuota.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Dubnas (Mastai)
Dùbnas – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 14 km į šiaurės vakarus nuo Mastų. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Gardino apskrityje, Dubno valsčiaus centras.
Monique van de Ven
Monique van de Ven (pilnas vardas – Monica Maria Theresia van de Ven; g. 1952 m. liepos 28 d.) – Nyderlandų aktorė ir režisierė.
Savo karjerą kine pradėjo 1973 m. pagrindiniu moters vaidmeniu filme „Turkiški saldumynai“, kuris susilaukė milžiniškos sėkmės ir vėliau buvo išrinktas geriausiu šalies šimtmečio filmu bei pretendavo laimėti Oskarą. 1986 m. šiuo prizu buvo apdovanotas filmas „Užpuolimas“, kuriame Van de Ven taip pat atliko vieną pagrindinių vaidmenų.
Ruseinių kapinynas
1939 m. rasti 34 žmonių kapai (27 degintiniai, 7 griautiniai) ir 19 žirgų kapų, o 1969 m. rasti dar 102 žmonių (43 degintiniai, 59 griautiniai) ir 47 žirgų kapai. Degintiniai palaikai datuojami XI–XIV a., o griautiniai – XIV–XVII a. Žirgų kapuose rasta įvairių žirgų aprangos dalių – balnakilpių, žalvariu puoštų kamanų ir žąslų, žalvarinių skardelių karčiams puošti. Griautiniuose kapuose žmonės laidoti tiek karstuose (XVI–XVII a.), tiek be karstų (XIV–XVI a.). Juose rasta monetų, peilių, ietigalių, kirvių, segių.
Monique van de Ven
Ji taip pat yra režisavusi 2 filmus (vieną trumpametražį).
Ruseinių kapinynas
Ruseinių kapinyną 1939 m. kasinėjo Kauno kultūros muziejaus archeologai, vadovaujami Prano Baleniūno, o 1968–1969 m. – Istorijos instituto archeologai, vadovaujami Vytauto Urbanavičiaus. Radiniai (~840 daiktų) saugomi Kauno istorijos muziejuje ir Lietuvos nacionaliniame muziejuje.
Cibukai
Cibukai – buvęs kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Kriukų, pasienyje su Latvija.
Rusakalnio miškas
thumb|right|250px|[[Nuobariškių kalnas Daugirdiškių miške]] Rusakalnio miškas arba Daniliškių miškas, Daugirdiškių miškas – miškas Lietuvoje, Trakų rajone ir Elektrėnų savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Trakų, 6 km į pietus nuo Vievio. Priklauso Trakų miškų urėdijai (Semeliškių girininkijai). Apima 13,5 km² plotą.
Būdingas kalvotas paviršius. Dirvožemiai velėniniai jauriniai ar jauriniai priesmėliai, vietomis yra priemolių, smėlių. Miške telkšo 3 ežerai (Sasonė, Dumbliukas, Kūdriai), nemaža pelkynių. thumb|left|250px|Pelkė Daugirdiškių miške Medynai:
Rusakalnio miške (79 kvartale) stūkso Daniliškių piliakalnis (Totorių kalnas) taip pat yra (91 kvartale) kapinynas, vadinamas Totorių kapinėmis. Miške įsikūrę kaimai: Daniliškės, Suslonys, Panevėžė, Naujadvaris, Signalai, Kudrionys, Maidonys, Katiliškės, Palapiškės, Malinauka.
Trifenilfosfatas
miniatiūra|Trifenilfosfato struktūra Trifenilfosfatas (TPhP) – tai cheminis junginys, kurio formulė yra OP(OC6H5)3. Ši bespalvė kieta medžiaga yra fosforo rūgšties ir fenolio esteris (triesteris). Jis naudojamas kaip plastifikatorius ir antipirenas įvairiais atvejais ir įvairiuose gaminiuose.
Paruošimas
Trifenilfosfatas yra ruošiamas atliekant fosforo oksichlorido ir fenolio SN2 reakciją.
Fantomas (1964 filmas)
Fantomas – 1964 m. prancūzijoje sukurtos nuotykių komedijos apie piktadarį Fantomą pirmoji trilogijos dalis.
Turinys
Fantomas – nesugaunamas nusikaltėlis, savo išvaizdą keičiantis įvairiomis kaukėmis ir galintis apsimesti bet kokiu žmogumi. Jį gaudantis komisaras Žiuvas – žioplas policininkas, nuolat pats sugadinantis spendžiamus spąstus. Kiti pagrindiniai veikėjai: žurnalistas Fandoras ir jo sužadėtine fotografė Helena, dirbantys laikraštyje ir rašantys straipsnius apie Fantomą.
Trifenilfosfatas
Toksikologija
Informacijos apie toksikologinį TPhP poveikį nėra daug. Nors ir iš pradžių buvo tikimasi, jog jis turės nedidelę įtaką, tačiau atsiranda įrodymų, kad jo efektas nėra visiškai nedarantis žalos. Trifenilfosfatas turi žemą ūminį toksiškumą kontaktuojant su oda arba burna. Taip pat vis daugėja tyrimų, kurie sieja TPhP su reprodukciniu ir vystymosi toksiškumu, neurotoksiškumu, metabolizmo sutrikdymu, poveikiu endokrininei sistemai ir genotoksiškumu. Be to, TPhP indukuoja didelį estrogeninį aktyvumą. Vienu tyrimu nustatyta, kad didesnės koncentracijos negu darančios minimalų poveikį yra randamos Barzdotėse ir Gėlavandeniuose ešeriuose. Tai rodo, kad TPhP didelėmis koncentracijomis yra aplinkoje ir gali turėti neigiamą ekologinį efektą. Europos Chemikalų agentūra laiko TPhP „labai toksišku“ vandens gyvybei, potencialiai turinčiu ilgai išliekantį efektą.
Fantomas (1964 filmas)
Turinys
Po inscenizuoto fiktyvaus interviu su Fantomu, šis pats pagrobia Fandorą ir, kol laiko jį įkalinęs, naudojasi jo vardu ir išvaizda darydamas nusikaltimus. Žurnalistui pavyksta pabėgti ir jis su Žiuvu bei Helena pradeda patys persekioti Fantomą.
Trifenilfosfatas
Toksikologija
Kitaip negu dauguma išliekančių organinių teršalų, TPhP turi mažą afiniškumą lipidams. Tačiau, vis tiek buvo rastas šio junginio biokaupimasis įvairiomis koncentracijomis žuvyse, kuris priklauso nuo lyties, maitinimosi ir metabolinio efektyvumo. Nepaisant to, mechanizmai, paaiškinantys, kodėl ir kaip TPhP kaupiasi, nėra žinomi.
Aplinkos transportas ir transformacijos
Trifenilfosfatas yra nustatytas aplinkoje. Žinoma, kad kiti triarilfosfatai patenka į vandens aplinka dėl lakumo ir iš plastiko, per hidraulinio skysčio nuotekius ir, retesniais atvejais, per gamybinius procesus. TPhP į aplinką patenka per industrinį naudojimą, t. y. gamybos procesą, ir per naudojimą patalpose, pavyzdžiui, per dažus ir elektroninę įrangą. Kaip ir kiti fosforą turintys antipirenai, TPhP plačiai randamas nuosėdose, dirvožemyje, vidaus dulkėse ir ore.
Kai TPhP patenka į vandenį, jis biodegraduoja gana greitai tiek aerobinėmis, tiek anaerobinėmis sąlygomis ir jis neatitinka kriterijų, kad būtų kategorizuojamas kaip išliekantis. Tačiau, nors ir šis junginys greitai suyra ir nesikaupia, jis lengvai aptinkamas dėl didelių kiekių, kuriais jis yra naudojamas. 2014 metais Jungtinių Valstijų Aplinkos Apsaugos Agentūra pridėjo TPhP į Toksiškų Medžiagų Kontrolės akto Darbo Plano Chemikalams sąrašą todėl, kad junginys turi „ūminį ir chronišką vandens toksiškumą“. „vidutinį bioakumuliacijos potencialą“ ir „vidutinį išliekamumą aplinkoje“. Tačiau dar vis nėra pakankamai informacijos, kad būtų galima vertinti TPhP poveikį aplinkai.
Stefanija Statkuvienė
Stefanija Vilniūtė-Statkuvienė (g. 1962 m. rugsėjo 5 d. Kuršėnuose, Lietuvos TSR) – Lietuvos lengvaatletė, ilgo nuotolio bėgikė. Atstovavo Lietuvą 1996 m. vasaros olimpinės žaidynėse maratono bėgimo rungtyje, kur užėmė 40 vietą (2 h 39 min 51 s). Asmeninis maratono bėgimo rekordas 2:28:11 (1995). TSRS sporto meistrė (1987 m.).
Biografija
1980 m. baigė Kuršėnų 2-ąją vidurinę mokyklą. 1980–1984 m. studijavo KPI. Pirmasis treneris V. Ramonaitis (1980–1982), vėliau H. Statkus (1982–2001). 1985–1986 m. Nemuno sporto draugijos lengvosios atletikos sporto mokyklos trenerė. 1989–1991 m. Žalgirio sporto draugijos Vilniaus miesto tarybos instruktorė. 1991–1996 m. buvo LOSC lengvosios atletikos rinktinės narė. Europos kroso čempionatų Alnvike dalyvė: 1994 m. bėgdama 4,5 km užėmė 29 vietą, 1995 m. – 26 vietą. 1993 m. Europos taurės varžybose Kopenhagoje laimėjo 10 000 m bėgimą. 1995 m. pasaulio kroso čempionate Darame 5,7 km užėmė 46 vietą.
Echonė ir Narcizas
Echonė ir Narcizas – poema, aprašoma Ovidijaus „Metamorfozėse“.
Manoma, kad Echonės mito įpinimas į Narcizo mitą buvo Ovidijaus prasimanymas, tačiau jo versija laikoma klasikine. Pastarasis kūrinys paveikė mito pristatymą vėlesniuose Vakarų kultūros meno ir literatūros darbuose.
Istorija
Dzeusui patiko būti tarp gražių nimfų, todėl jis jas dažnai lankydavo žemėje. Galiausiai jo žmonai, Herai, pasidarė įtartini jo dažni lankymaisi žemėje ir ji ketino pagauti Dzeusą su nimfomis. Echonė norėjo apsaugoti savo drauges nimfas, todėl ji užkalbino Herą (jos aistra buvo kalbėjimas). Taip ji norėjo suteikti laiko Dzeusui ir nimfoms pasišalinti. Hera suprato Echonės pokalbio tikslą, todėl nubaudė ją. Nuo tada Echonė galėjo kalbėti tik atkartodama kieno nors kito ištartų sakinių paskutinius žodžius.
Echonė įsimylėjo Narcizą, kuris mylėjo tik save patį. Echonė, negalėdama kalbėti, stengėsi apsakyti Narcizo ištartais žodžiais savo meilę jam, bet jis ją atstūmė, kaip ir visas kitas. Sudaužyta širdimi ji meldėsi Afroditei, prašydama mirties. Jos maldos buvo išklausytos, bet deivei patiko Echonės balsas, todėl ji paliko jos balsą skambėti amžinai.
Narcizas medžiodamas miškuose atstūmė daug jį įsimylėjusių nimfų. Viena iš jų jam sušuko, kad jis pamiltų žmogų ir jo meilė liktų be atsako. Supyko meilės deivė Afroditė, kad Narcizas atstūmė jos dovanas, ir nubaudė Narcizą. Narcizas pamilo savo atvaizdą pamatęs upokšnio vandenyje. Kankinamas meilės jis nei valgė, nei gėrė ir taip numirė. O toje vietoje išdygo gėlė – narcizas.
Blakvudas
Blakvudas – upė Australijos pietvakariuose, Vakarų Australijos valstijoje. Ilgis 383 km (skaičiuojant nuo Artūro upės ištakų – 523 km), baseino plotas 22 594 km².
Aukštupio baseine yra druskingų ežerų ir šlapynių. Dėl nedidelio kritulių kiekio ir lygaus reljefo jų vanduo Blakvudo žemupį pasiekia tik po stiprių liūčių. Žemupį iki 42 km nuo žiočių veikia jūros potvyniai. Vidutinis kritulių kiekis aukštupio baseine – 400 mm, žemupio – 1100 mm per metus.
Turi 41 intaką, didžiausi – Artūro ir Balgarapo upės, Dininapo (Dinninup Brook), Balingapo (Balingup Brook) ir Šv. Jono (St. John Brook) upeliai. Didžiausios gyvenvietės prie Blakvudo: Bojap Brukas, Bridžtaunas, Nanapas ir Ogasta.
Upę britų kapitono (vėliau viceadmirolo) Henrio Blakvudo garbei 1830 m. pavadino kapitonas ir Gulbių upės kolonijos gubernatorius Džeimsas Sterlingas (James Stirling).
Rupunionių kapinynas
Rupunionių kapinynas (arba Kapukalnis, Sidabrinis kalnas) – senovinė laidojimo vieta, rasta Lietuvoje, Kauno rajone, Batniavos seniūnijoje, 2,5 km į šiaurę nuo Kulautuvos, prie Rupunionių kaimo. Valstybinės reikšmės archeologijos paminklas.
Rasti 7 griautiniai kapai, iš kurių keturiuose būta VI a. įkapių. Vienas kapas vėlyvas (XVII–XIX a.). Dar rasta XI–XII a. auka, kurią sudaro apdegę to meto geležiniai ginklai.
Rupunionių kapinyną 1980 m. kasinėjo Vilniaus pedagoginio universiteto archeologai, vadovaujami Eugenijaus Jovaišos.
Plūsčios
Plūsčios – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km į vakarus nuo Pakražančio. Stūkso Plūsčių piliakalnis. Telkšo Plūsčios ežeras. Paminklas kaime per II pasaulinį karą žuvusiam TSRS Didvyriui Vasilijui Chudiakovui (1919–1944).
Istorija
miniatiūra|220px|left|Paminklas čia per karą žuvusiam [[Tarybų Sąjungos Didvyris|TSRS Didvyriui V. Chudiakovui]]
1575 m. minimas Plūsčių dvaras. 1944 m. kaime vyko intensyvios vokiečių ir rusų armijų kovos.
Babakas Choramdinas
thumb|right|260px| Spėjama Babako tvirtovė thumb|right|200px| Paminklas Babakui [[Babekas|Babeko miestelyje Azerbaidžane]] Babakas Choramdinas (ar Papakas ir Babekas,, miręs 838 m. sausį) – IX a. arabų kalifato sukilėlių vadas, veikęs Azerbaidžane (dab. Irane).
Biografija
Babakas buvo pusiau legendinis IX a. sukilėlių vadas, veikęs Azerbaidžano kalnuose. Jis vadovavo choramdinų sukilimui prieš arabų kalifų valdžią. Paminėta, kad jo vardas buvo Hasanas, kas rodytų jį buvus musulmonu, bet tai nėra tikra ir beveik visos žinios apie jį išlikusios iš priešiškų arabų šaltinių, tarp kurių plačiausias buvo neišlikęs Vakido ibn Amr Tamimio Aḵbār Bābak. Pasakojama, kad jis gimė valstiečių šeimoje. Esą jo motina Mahru buvo vienaakė ir jis pats buvo Abu Muslimo dukters Fatimos anūkas. Kitu teiginiu tvirtinama, kad jis tik priklausė choramdinų grupei fatimijams. Jo tėvo vardas pateikiamas įvairiai. Motina buvo žindyve, o Babakas iki 12 metų amžiaus ganė karves. Pasakojama, kad kartą motina popietę užtiko jį miegant po medžiu nuogą ir su krauju plaukuose ir ant krūtinės. Tačiau jam atsistojus kraujo pėdsakai pradingo. Esą iš to motina supratusi, kad jos sūnui lemta atlikti didį darbą ateityje. Pasakojama, kad Babakas dirbo vaisių išnešiotoju ir pramoko groti tambūrinu. Pasakojama, kad nuo šešiolikos jis dvejus metus gyveno ir tarnavo Tebrize. Po to grįžo į namus Belalabade. Pasakojama, kad vienas iš įtakingiausių choramdinų Džavidanas ibn Šahrakas keliavo netoliese ir pradėjo kristi sniegas. Jis apsistojo Babako motinos skurdžiuose namuose, kur pastebėjo Babaką ir sutarė, kad už 50 drachmų per mėnesį paims jį savo tarnybon. Kitur minima, kad Džavidanas buvo jo mokytoju. Netrukus po to konkuruojanti choramdinų grupė, vadovaujama Abu Imrano, užpuolė Džavidano grupę. Priešininkai buvo nugalėti, bet Džavidanas buvo mirtinai sužeistas. Pasakojama, kad po to Babakas vedė Džavidano našlę ir tapo grupės vadu, pastarajai papasakojus kitiems grupėms nariams, kad esą testamentu Džavidanas pranešė esą jo siela po mirties persikels į Babaką ir susilies su Babako siela (choramdinai tikėjo sielos persikėlimu). Ir Vakidas, ir Tabaris mini Džavidaną turėjus sūnų, tad kodėl grupės vadu nebuvo patvirtintas jis, lieka neaišku. Nors Babakas vaizduojamas žemakilmiu, visgi tikėtina, kad jis buvo kilęs iš įtakingos giminės.
Choramdinai, manoma, buvo mazdakitai, zoroastrizmo sekta. Prieš pradedant valdyti Babakui jie buvo taikingi žemdirbiai. Babakas esą sukustė juos pradėti kariauti, plėšti karavanus ir kovoti su kalifo valdžia. Prie jo jungėsi kiti choramdinai, tuo metu paplitę plačiame regione, ir Abu Muslimo pasekėjai bei kiti, nepatenkinti Abasidų valdžia. Nors prieš tai Irane buvo kilę kitų sukilimų prieš Abasidus, nei vienas nebuvo toks galingas ir ilgai trukęs kaip Babako. Vienur minima 100 tūkst. sukilėlių, kitur 200 tūkst., o vienas istorikas tvirtino jų buvus „nesuskaičiuojamą“ armiją. Šie skaičiai gerokai per dideli, bet rodo, kad sukilėlių pajėgos buvo nemenkos. Daugumoje šaltinių tvirtinama, kad maištas prasidėjo 201 metais po hidžros, kas atitinka 816 ar 817 m., valdant kalifui Mamūnui. Iš pradžių Mamūnas neįvertino šio sukilimo pavojaus, nes turėjo tvarkytis sosto paveldėjimo klausimais. Po to jis nusiuntė pajėgas, vadovaujamas Jahijos ibn Moabo, kurios apie 820 m. buvo sumuštos. Apie 821 m. Armėnijos ir Azerbaidžano valdytojo Izos ibn Muhamedo pajėgos siaurame slėnyje buvo sumuštos Babako sukilėlių. Apie 825 m. Mamūnas paskyrė Zoraiką ibn Ali ibn Sadaką Armėnijos ir Azerbaidžano valdytoju bei atsakingu susidoroti su Babako sukilimu. Šiojo organizuotas žygis irgi buvo nesėkmingas. Po to Mamūnas skyrė naują valdytoją ir pasiuntė generolo Muhamedo ibn Homaido Tusio vadovaujamą armiją susidoroti su savo maištą pradėjusiu Zoraika ir Babaku. Šiai armijai sekėsi, jie pasiekė keletą pergalių, tačiau paskutiniame mūšyje 829 m. jie buvo užklupti tarpeklyje ir atakuoti Babako vyrų iš viršaus. Generolas Muhamedas ibn Homaidas šio antpuolio metu žuvo. Po to Mamūnas kariavo su Bizantija ir negalėjo skirti pajėgų Babako maištui. Jam 833 m. mirus prieš Babaką kovas tęsė kalifas Mutasimas.
Babako tvirtovė Badas buvo neprieinamuose kalnuose, į ją vedė keletas tarpeklių ir perėjų, kuriose keliolika dešimčių vyrų galėjo sulaikyti tūkstantinę kariauną. Babako pajėgose buvo daugiausiai neturtingi žemdirbiai, kurie tikėjosi pasikeitus valdžiai pralobti. Minima, kad jie buvo „vagys, eretikai ir atskalūnai“. Tikėtina, kad kai kurie jų jungėsi ir iš baimės. Mutasimas pasiuntė kariuomenę, vadovaujamą Išako ibn Ibrahimo, kuri prie Hamadano sumušė sukilėlių pajėgas, keli tūkstančiai choramdinų žuvo. 835 m. Mutasimas pavedė generolui Haidarui ibn Kavūsui Afšinui susidoroti su Babako sukilimu ir suteikė plačius įgaliojimus ir resursus. Afšinas praleido daug laiko sutvirtindamas fortus, nagrinėdamas vietos topografiją ir gaudydamas Babako žvalgus. Pasakojama, kad Babakas sužinojo, kad Afšinas siunčia žmogų su daug pinigų kariams apmokėti ir norėjo šiuos pinigus pagrobti. Tuo pasinaudojo Afšinas ir įviliojo Babako vyrus į atvirą susirėmimą, iš kurio Babakas vos sugebėjo pats pabėgti. Sakoma, kad Babakas rašė laišką Bizantijos imperatoriui Teofilui prašydamas pagalbos. Galų gale Afšino pajėgos pasiekė Bado tvirtovę ir po nepavykusių derybų 837 m. rugpjūčio 15 d. ją paėmė. Babakas su artimaisiais kalnų keliais iš tvirtovės pabėgo į Armėniją. Afšinas organizavo jo gaudynes, pažadėjo didelį atlygį. Pasakojama, kad buvo sugauta nuo apie 1300 iki 7600 choramdinų. Daugelį jų Afšinas paleido ir Mutasimo reikalavimu 838 m. sausio 4 d. pristatė Babaką su keliais artimaisiais kalifui į Samarą. Babakas su broliu Abdula buvo parodytas pergalės eisenoje, po to žiauriai nužudytas ir kūnas pamautas prie Samaros sienų. Pasakojama, kad Babakas, kaip ir jo brolis, mirtį pasitiko išdidžiai. Pasakojama, kad jo galva po to rodyta kituose miestuose ir Chorasane.
Babako sukilimas vėliau virto legenda. Šiuolaikiniame Azerbaidžane valdžią paėmus komunistams jis buvo vaizduotas azerbaidžaniečių herojumi, liaudies interesų gynėju prieš išnaudotojus. Po komunistų valdžios žlugimo jų istorijos prasimanėliškumas tapo aiškus, tačiau Azerbaidžane išliko gajus Babako asmens kultas. Irane jis laikomas vienu iš nacionalinių didvyrių, besipriešinusių svetimšalių valdžiai, nepaisant, kad nuo jo laikmečio pasikeitė Irano etninė ir religinė sudėtis.
1971 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas
1971 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas – 4-asis pasaulio moterų rankinio čempionatas, kuris vyko 1971 m. gruodžio 11 - gruodžio 19 dienomis Arnhemo, Groningeno, Roterdamo ir Utrechto miestuose Nyderlanduose.
Čempionato nugalėtojomis pirmą kartą tapo Rytų Vokietijos rinktinė.
Fantomas įsisiautėjo
Fantomas įsisiautėjo – 1965 m. Prancūzijoje sukurta antroji komedija iš serijos apie Fantomą.
Turinys
Nusikaltėlis Fantomas pagrobia profesorių Maršaną, kurio dėka tikisi sukurti hipnotizuojantį ginklą. Žurnalistas Fandoras, išsiaiškinęs, kad vien tik Maršano išradimo nepakanka ir kad jo tyrimus papildo profesoriaus Lefevro veikla, neabejoja, kad šis taip pat bus pagrobtas. Kartu su komisaru Žiuvu jie paspendžia spąstus - į konferenciją Italijoje vietoje Lefevro išvyksta juo persirengęs Fandoras. Po virtinės nesusipratimų Fantomo rankose atsiduria ne tik Fandoras su Žiuvu, bet ir tikrasis profesorius Lefevras...
Felda United FC
„Felda United Football Club“ arba trumpai Felda – Malaizijos futbolo klubas iš Dženkos miesto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2007 m., kai buvo įkurtas Felda United Football Club.
2019 m. pateko į aukščiausiąją lygą.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Degučiai (Joniškis)
Degučiai – buvęs kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Daunoriškės.
Istorija
1636 m. kaimas priklausė Didžiosios Daunoravos dvarui. Kaime gyveno latvių evangelikai-liuteronai dundurniekai.
Dumblynė (Joniškis)
Dumblynė – buvęs kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Kriukų.
Pluskiai
Pluskiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Pakražančio, prie kelio ir Kražantės upės. Ties kaimu atsišakoja keliai į Liolius (per Šimaičius) ir Kražius. Iš vakarų supa Kuprės miškas.
Pabradės Švč. Mergelės Marijos Šeimos Karalienės bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Bažnyčia ir parapijos namai (kairėje)
'''Pabradės Švč. Mergelės Marijos, Šeimos Karalienės, bažnyčia''' – naujai pastatyta katalikų bažnyčia Pabradėje, Įkalnės g. 7, į šiaurės vakarus nuo geležinkelio linijos, netoli pagrindinės Vilniaus g. (kelio ). Pamaldos laikomos lenkų ir lietuvių kalbomis.
Priklauso šiai parapijai: miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras
Istorija
Iki šiol Pabradės katalikai meldėsi nedidelėje buvusioje stačiatikių neobizantinio stiliaus cerkvėje, 1927 m. įrengtoje šv. Juozapato bažnyčioje. Ji buvo Pavoverės parapijos filija. 1990 m. Pabradėje buvo įsteigta parapija. Plečiantis miesteliui, buvo nuspręsta gyventojams patogesnėje vietoje pastatyti naują, erdvesnę bažnyčią. 2007 m. ją pastačius, senąjį šv. Juozapato bažnyčios pastatą (Bažnyčios g. 22) katalikų parapija arkivyskupijos sprendimu perdavė vietos stačiatikių bendruomenės reikmėms. Jis 2009 m. pašventintas kaip Šv. Sergijaus Radonežiečio cerkvė.
Pocaičiai (Mažeikiai)
Pocaičiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Ukrinų.
Pabradės Švč. Mergelės Marijos Šeimos Karalienės bažnyčia
Istorija
Naujoji Pabradės bažnyčia pradėta statyti 2006 m. vasarą. 2006 m. spalio 15 d. kardinolas Audrys Bačkis pašventino statomos bažnyčios pamatus. Kardinolas naujai pastatytą bažnyčią šventino 2007 m. lapkričio 4 d. jai suteiktas Švč. Mergelės Marijos, Šeimų karalienės tiulas. mišias kartu su kardinolu A. Bačkiu koncelebravo Vilniaus arkivyskupo augziliaras vyskupas Juozas Tunaitis, parapijos klebonas Jan Černiavski, anksčiau čia klebonavę kunigai Valentinas Šiuša, Valdemar Ulčukevič bei iš kitų parapijų atvykę kunigai Viktoras Bogdevičius, Eduardas Kirstukas, Pavel Paliul, Vidas Smagurauskas, Vilniaus šv. Juozapo kunigų seminarijos rektorius Robertas Šalaševičius, Valentinas Virvičius.
Architektūra
Šventovė pastatyta kartu su parapijos namais, kad būtų kur burtis vietinei bendruomenei, bendrauti, ruoštis sakramentams, liturginėms šventėms. Pabradės bažnyčios ir parapijos namų architektai Marius Šaliamoras (projekto vadovas), Juras Balkevičius (projekto archit. dalies vadovas), Artūras Burba, projektuotojas UAB „Numas“, konstruktorius Viktoras Ražaitis. Projektą įgyvendino statybų bendrovė „Naresta“.
Bažnyčia stūkso ant kalvos, jos pastatas šiuolaikiškas, forma metaforiška. Išgaubtos išorinės pastato sienos siejamos su krikščioniška simbolika. Šventovė projektuota kaip laivas, kurio pirmagalį, iškylantį šiaurės rytuose, vainikuoja kryžius. Toks panašumas nėra atsitiktinis, nes ir pagrindinė bažnyčios erdvė vadinama nava (, 'laivas'), o iš Senojo Testamento žinomas Nojaus laivas. Pasak projekto autorių, pastate galima įžiūrėti ir žuvies simbolį, pirmųjų krikščionių naudotą kaip vieną slaptųjų ženklų, reiškiančių akrostichą Ichthys (, ichthys, 'žuvis'), sudarytą iš teologinių sąvokų Iesos CHristos THeou HYios Soter (liet. Jėzus Kristus, Dievo Sūnus, Gelbėtojas) pirmųjų raidžių.
Bažnyčios pastato aukštis 29 m, plotas 629 m², parapijos namų plotas 490 m².
Akmenės Cementas B-Juventa-99
Akmenės Cementas B-Juventa-99 – buvusi jungtinė Lietuvos futbolo komanda iš Akmenės ir Šiaulių. Buvo dublerinė FK Akmenės Cementas ekipa, su gausiu Šiaulių „Juventos-99“ desantu.
Akmenės Cementas
2019 m. FK Akmenės Cementas sukūrė visiškai atskirą klubą nuo Akmenės SC. Faktiškai, skyrybos įvykdo dar anksčiau (po 2017 m. sezono). 2018 m. FK Akmenės Cementas ir FK Akmenė turėjo problemų komplektuojant komandas, o Akmenės futbolas buvo pasidalinęs į dvi priešiškas stovyklas. 2018 m. AC komandai atstovavo gausus būrys šiauliečių, kurie anksčiau žaidė už FK Juventa-99 Šiauliai.
Juventa-99
Nuo 2000 m. Juventa-99 nuolatos dalyvavo Antros lygos pirmenybėse, kurias tris kartus laimėjo.
2018 m. buvo nuspręsta žaisti Trečios lygos pirmenybėse. O vėliau atsisakyta planų dalyvauti bet kurio rango pirmenybėse. Buvę Juventos-99 žaidėjai buvo pakviesti į FK Akmenės Cementas komandą.
2019 m.
2019 m. suburta „bekų“ ir „juventiečių“ jungtinė komanda. Joje žaidė profesionalo karjerą užbaigęs Andrius Šidlauskas, kuris tapo tuo žaidėju, apie kurį sukosi žaidimas. Pirmenybių pabaigoje dvi komandos buvo surinkusios vienodai taškų, tad prireikė „auksinių“ rungtynių, kad būtų išaiškinta geriausia sezono komanda. Pagrindinis rungtynių laikas baigėsi be įvarčių (0-0), pratęsimo metu įvarčių nebuvo pelnyta, o baudinių serijoje labiau sekėsi kelmiškiams (6-5), kurie ir tapo pirmenybių nugalėtojais. Debiutiniame sezone Akmenės Cementas B-Juventa-99 jungtinė komanda užėmė antrąją vietą.
2020 m.
Akmenės Cemento Klubas nedalyvavo licencijavimo procese, dėl žaidėjų trūkumo bei neturint pajėgumo įgyvendinti LFF reikalavimo turėti jaunimo ugdymo programą. Po praėjusio sezono išsiskyrė keliai su "Juventa-99", klubas prarado didelę dalį žaidėjų. Vietinių žaidėjų "nepriaugo", dalis pasitraukė dėl traumų. Galiausiai, klubas neturi jaunimo grupių kurios dalyvautų LFF organizuojamose varžybose, licencijavimo kriterijai tapo per aukšti. Nelikus AC klubo ir ekipos, Juventa tęsė veiklą savarankiškai.
Sudėtis
2019 m. spalio 17 d.
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Jolanta Kostkevičienė
Jolanta Kostkevičienė (1962 m. gegužės 1 d. Vilniuje – 2021 m. rugpjūčio 2 d. ten pat ) – lietuvių algologė.
Biografija
1980 m. baigė Vilniaus 15-tą vidurinę mokyklą. 1985 m. baigė Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą. 1985–1993 m. – Melioracijos ir vandens ūkio ministerijos vyr. inžinierė hidrobiologė, 1993–2001 m. – Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Botanikos ir genetikos katedros vyr. asistentė, 2001–2003 m. – lektorė, 2003–2016 m. – docentė, nuo 2016 m. – Gyvybės mokslų centro Biomokslų instituto docentė.
1991–1992, 1997, 2000, 2003 m. stažavosi Upsalos universitete, 2009 m. – Didžiojoje Britanijoje, 2011 m. – Italijos Ekosistemų tyrimų institute, 2011 m. – Lenkijos mokslų akademijoje.
Vilniaus universitete dėstė algologiją, hidrobotaniką, dumblių ekologiją, dumblių taksonomiją ir ekologiją, kursą „Biologinės įvairovės studijos“, vedė algologijos mokomąsias lauko praktikas. Buvo Lietuvos hidrobiologų draugijos narė, Lietuvos algologų draugijos įkūrėja ir pirmininkė (1998–2021 m.), 1993–2005 m. Tarptautinės limnologų asociacijos narė.
Mokslinė veikla
Tyrė planktono ir bentoso dumblių santalkų formavimosi dėsningumus Lietuvos upėse, Lietuvos gėlavandenių raudondumblių ir gleivėčių (Nostoc) biologiją ir ekologiją, dumblių biotechnologinio pritaikymo galimybes. Publikavo apie 30 mokslinių straipsnių.
Aušvicas I
thumb|220px|Lagerio siena thumb|220px|Barakai Aušvicas I kartu su Aušvico-Birkenau ir Aušvico-Monovico stovyklomis buvo viena didžiausių hitlerinės Vokietijos sukurtų koncentracijos stovyklų.
Ji buvo prie nedidelio Aušvico miestelio Bielico apygardoje. Dalis lagerio Osvencime šiais laikais yra valstybinis Lenkijos muziejus. Nuo 2007 m. birželio 27 d. visa Aušvico koncentracijos stovykla paskelbta UNESCO Pasaulio paveldu; oficialus pavadinimas „Aušvicas-Birkenau – vokiečių nacionalsocialistų koncentracijos ir naikinimo stovykla“. SS naudotas vidinis stovyklos trumpinys buvo K. L. Auschwitz. Stovyklos dalys sunumeruotos pokaryje, tam kad aiškiai būtų atskirtos trys didžiausios atskiros koncentracijos stovyklos dalys.
Stovyklos planavimas
Po Lenkijos užpuolimo 1939 m. okupacinė valdžia, vykdydama germanizacjos politiką daugiausia Lenkijos žydus perkėlė į barakų stovyklą, kuri buvo pastatyta 1916 m. Aušvico mieste vokiečių padieniams darbininkams. 1940 m. vokiečių okupantai iš buvusių sezoninių darbininkų gyvenamųjų patalpų padarė koncentracijos stovyklą, kuri pirmuoju etapu (vadinamuoju „lenkų etapu“) iki 1942 m. vidurio, buvo skirta lenkams režimo priešininkams internuoti ir išnaudoti priverstiniams darbams.
Iš pradžių Aušvico koncentracijos stovykla dėl savo patogaus susisiekimo buvo suplanuota kaip tarpinė ir karantino stovykla Lenkijos piliečiams iš Aukštutinės Silezijos, kurie turėjo būti perkelti į Vokietiją priverstiniams darbams. Kadangi netoliese būta smėlio ir žvyro karjerų, stovykla SS buvo įdomi ir ekonomine prasme. H. Himlerio įsakymu 20 km spinduliu buvo iškeldinti visi lenkai ir sukurta saugumo zona, kurioje turėjo būti sukurtas pavyzdinis ūkis. Planai kurti čia karinę pramonę susidūrė su prieštaravimais valdžios aparate. Nepaisant to SS perėmė vermachto remonto užsakymus ir nuomavo „savo“ kalinius privačioms bendrovėms, kurie buvo perkeliami į gausybę mažesnių lagerių aplink.
Planuojant stovyklą prisidėjo I. G. Farben vadovybė, ypač valdybos narys Otto Ambros, kuris ieškojo tinkamos vietos kaučiuko gamybai ir 1940 m. sužinojo, kad Aušvice tam yra tinkama vieta, o reikalingos žaliavos – vanduo, kalkės, druska ir anglys – netoli Aušvico gaunamos dideliais kiekiais. 1940 m. gruodį O. Ambros aplankė numatytą vietą. 1941 m. kovo 1 d. HImleris ir I. G. Farben atstovai susitiko pokalbiams ir Aušvico apžiūrai, 1941 m. balandžio 7 d. Katovicuose įvyko kaučiuko gamyklos įkuriamasis posėdis. Ši gamykla, kartu su kitomis I. G. Farben gamybos įmonėmis, tapo vėlesniąja Aušvico Monovico stovykla.
Įkūrimas ir plėtra
1940 m. gegužę Aušvicas I buvo įkurtas ne kaip planuota tarpinė stovykla, o kaip koncentracijos ir priverstinių darbų stovykla. 1940 m. gegužės 20 d. į stovyklą atvežti pirmieji kaliniai. Šiuo transportu atvyko kaliniai iš Vokietijos, kurie turėjo perimti priežiūros ir kontrolės funkcijas (kalinių numeriai 1-30). 1940 m. birželio 14 d. atvyko 728 lenkų politinių kalinių transportas iš Tarnuvo (kalinių numeriai 31-759).
Koncentracijos ir priverstinių darbų stovyklai panaudotos senos Lenkijos kareivinės, kurios iš dalies buvo supamos sienos. Blokams pritaikyti 18 plytinių pastatų, įrengta ligoninė ir stovyklos kalėjimas, kuris nuo 1941 m. rugpjūčio imtas vadinti 11 bloku. Papildomai pastatyti sargybos bokštai ir spygliuotos vielos tvoros.
Palemono keramika
AB „Palemono keramikos gamykla“ – įmonė Palemone, Pamario g. 1, Kauno miesto šiaurės rytinėje dalyje, prie Kauno–Vilniaus geležinkelio. Įmonės kodas 304178964. Veiklą pradėjusi kaip plytų, čerpių ir drenažo vamzdžių gamykla, dabar specializuojasi perdirbto molio produkcijos statybų pramonei bei žemės ūkiui gamyboje. Gamyklos teritorija su statiniais ir kita infrastruktūra užima 16,3 ha plotą.
Istorija
Įmonė įkurta 1922 m. kaip akcinė bendrovė „Palemonas“, jos vardu pavadinta visa aplinkinė gyvenvietė Palemonas. Gamyklą įkūrė broliai Jonas Vailokaitis ir Juozas Vailokaitis, iš Rusijos grįžęs kalnų inžinierius Vladas Geiga ir keletas tuometinių verslininkų su 1,2 mln. litų kapitalu. Gamykla baigta statyti 1923 m., ji laikyta viena didžiausių ir moderniausių pramoninių plytinių Lietuvoje, tarpukario Lietuvoje galėjusi pagaminti ~10 mln. plytų ir 1,5 mln. čerpių per metus. Gamybai naudotas molis iš Neveronių ir Karčiupio karjerų.
Pirmaisiais, 1923 m. per metus pagaminta 923 tūkst. plytų. Po II pasaulinio karo ji pervadinta Palemono plytų-čerpių gamykla ir sukomplektavo karo metais išgrobstytus įrenginius. Sovietmečiu gamykla praplėsta naujais cechais, tunelinėmis krosnimis, pradėtas gaminti keramzitas. 1958 m. nutraukta čerpių gamyba, 1961 m. įkurtas pirmasis keramzito cechas. Gamybos piko metu per valandą būdavo pagaminama 5000 plytų. 1965 m. pastatytos pirmosios tunelinės krosnys keramzitui, 1971 m. – antrasis keramzito cechas. 1983 m. įsigyti itališki „Morando“ įrenginiai ir atkurta čerpių gamyba.
1992 m. įmonė privatizuota ir pervadinta AB „Palemono keramika“.