cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fiodoras Tokarevas
F. Tokarevas buvo 1 ir 2-ojo šaukimo TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatu.
Apdovanotas 4 Lenino ordinais, 5 kitokiais ordinais ir eile medalių.
Mirė 1968 m. birželio 7 d. Maskvoje, palaidotas Tuloje.
Aušros alėja
250px|thumb|right|[[1992 m. Nr. 7]] 250px|thumb|right|[[1994 m. Nr. 147]] Aušros alėja – Šiaulių miesto ir krašto savaitraštis, ėjęs 1992–1996 m. Šiauliuose.
Istorija
Leido Lietuvos sąjūdis. Iki 1995 m. ėjo 2 kartus per savaitę. Tiražas 1992 m. – 4000 egz., 1996 m. – 900 egz.
Akmenės apylinkė
Akmenės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Akmenės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Akmenės rajonui. 1954 m. prijungta Montartiškių apylinkė, dalis Gailaičių apylinkės ir dalis Sablauskių apylinkės, 1963 m. – Palnosų apylinkė, 1988 m. – dalis Klykolių apylinkės. Nuo 1962 m. gruodžio 8 d. iki 1965 m. sausio 7 d. apylinkė priklausė Mažeikių rajonui.
1995 m. balandį Akmenės rajono savivaldybės tarybos sprendimu Akmenės apylinkės teritorijoje įsteigta Akmenės seniūnija.
Giraitė (Lazdijai)
Giraitė – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Teizų. Stūkso Giraitės piliakalnis.
UD Salamanca
Istorija
1923 m. kovo 16 d. oficialiai įkurtas klubas. Nuo 1939 m. tris dešimtmečius svyravo tarp trečios ir antros pakopos.
1974–1975 m. sezone Salamanka debiutavo „La Liga“ ir užėmė paskutinę 7 vietą (iš 18 komandų). Ekipa aukščiausioje lygoje išliko iki 1981 m..
O vėlesniais metais būta iškritimo į Segunda División B – į trečiąjį divizioną, sukurtą 1977 m.
1984–1985 m. praleido trejus metus šiame divizione. Vėliau buvo perkelti į Segunda División.
2010–2011 m. sezone rungtyniavo Segunda División. Klubas patyrė dešimties pralaimėjimų iš eilės seriją. Nuo 2010 m. gruodžio iki 2011 m. vasario mėn. pakeitė du trenerius, bet tai negelbėjo. Po sezono buvo perkelti į trečiąjį divizioną.
2013 m. birželio 18 d., praėjus 90 metų nuo įkūrimo, klubas buvo likviduotas dėl susikaupusių negrąžintų skolų.
Sumaištis dėl klubo pavadinimo
Salamankos turtas buvo pateiktas aukcione, siekiant padengti esamas skolas. 2017 m. gegužę aukcione buvo pardavinėjamas prekės ženklas, oficialus himnas, skydas ir trofėjai, be to, istoriniai dokumentai.
Stadionai
1969 m. klubas įsigijo žemės vadinamoje Prado Panaderos, Villares de la Reina savivaldybėje. 1969 m. prasidėjo statybos darbai.
Stadionas buvo atidarytas 1970 m. balandžio 8 d., kai įvyko rungtynės tarp Unión Deportiva Salamanca ir Sporting Clube de Portugal. Galutinis šių rungtynių rezultatas – 0:0.
Šiuo metu jame telpa 17 341 žmogus, visos vietos sėdimos, o žaidimo lauko matmenys – 105 x 72 metrai.
Šalyno dvaras
Šalyno dvaro sodyba (registrinis kultūros paveldo objektas, unikalus kodas – 323) – dvaras Lietuvoje, Šalyno kaimo pietinėje dalyje, 0,69 km į vakarus nuo kelio, Kūlupio dešiniajame krante.
Istorija
XVIII a. Platelių dvaro savininkas grafas Oktavijus Šuazelis Šateikių dvaro Klausgalvų kaimo žemėje įkūrė palivarką – ūkinį dvaro padalinį Klausgalvų, Klausgalvų Medsėdžių ir Nasrėnų kaimų žemėms administruoti. Palivarką pavadino Išalynu. Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas, , , , o vietos gyventojai jį vadino Šalynu. thumb|left|200px|Dvaro karvidžių pastatas thumb|left|200px|Dvaro arklidžių pastatas thumb|left|200px|Dvaro kiaulidžių liekanos Grafui mirus, dvaras atiteko vienam išlaidžiam giminaičiui, kuris prasiskolinęs Šalyną pardavė Lietuvos vokiečių baronui fon Šteinui. Šis dvarą pralošė kortomis, o pats nusišovė. Iš jo turto paveldėtojų dvarą XX a. pradžioje nusipirko bajoras Petrauskas. Jis dvaro sodybą su žeme padalino į 2 dalis ir atidavė kaip nuotakos kraitį dukterims. Naujai suformuota šiaurinė dalis atiteko Irenai Petrauskaitei-Krikščiūnienei (vyras Jurgis Krikščiūnas), o pagrindinė, senoji dvaro dalis liko Jadvygai Petrauskaitei-Nainienei (vyras – Kretingos apskrities vyr. gydytojas Jonas Nainys). Šioje sodyboje vaikystės vasaras leido būsimas gydytojas, teismo medicinos specialistas, antropologas, medicinos mokslų daktaras, pedagogas, vadovėlių autorius Vytautas Jonas Nainys (1923–1989).
1861 m. dvare buvo 25 gyventojai, stovėjo vėjo malūnas. 1923 m. buvo 1 kiemas ir 84 gyventojai.
1940 m. ir pakartotinai 1944 m. dvaro sodyba su žeme buvo nacionalizuota. 1940 m. dvaras buvo paskelbtas valstybiniu ūkiu. 1944 m. jame įkurtas Šalyno tarybinis ūkis, 1949 m. – Nasrėnų (Nainių ūkyje) ir Kalnalio (Krikščiūnų ūkyje) kolūkiai. Vėliau Šalyno dvaras buvo pagalbinė Kūlupėnų ir Salantų tarybinių ūkių ūkinė-gamybinė bazė. Dvaro rūmuose veikė ūkio kontora, kino salė, klubas-skaitykla, o vėliau, kaip ir kumetynuose, buvo apgyvendintos darbininkų šeimos.
Šiuo metu ūkinė sodybos dalis nenaudojama, ūkiniai pastatai griūna. Kumetynas perstatytas, o savivaldybei priklausanti rūmų dalis 2012 m. nugriauta. Sodyba su išlikusiais dvaro fragmentais vertinga kaip Žemaičių kraštui būdingas dvarų architektūros statinių kompleksas.
1975 m. sodybą inventorizavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1989 m. – architektas Ričardas Stulpinas. 1991 m. Šalyno buv. dvaro I sodybos fragmentai įrašyti į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 1995 m. paimti į laikinąją kultūros paveldo apskaitą ir saugomi kaip registrinis kultūros paveldo objektas.
Sodyba
Kultūros vertybių registre registruotos Šalyno buvusio dvaro sodybos teritorija – 12,5 ha. Ji tęsiasi šiaurės – pietų kryptimi. Šiaurinė dalis yra atviroje vietoje, o pietinė – apaugusi miškeliu. Pietinėje dalyje yra 3 kūdros, stovi mediniai dvaro rūmai (gyvenamas namas), kurių rūsiai XVIII a. raudonų plytų mūro, skliautiniai. Į vakarus nuo rūmų yra raudonų plytų mūro fachverkiniai tvartai. Rūmus ir tvartus juosia vaismedžių sodas ir netvarkomi želdiniai, tarp kurių auga keletas senų ąžuolų. Centrinėje sodybos dalyje stovi apgriuvusios mūrinės arklidės, šiaurinėje dalyje – perstatytas kumetynas ir akmenų mūro kiaulidžių liekanos. Šiauriniame pakraštyje, kitapus kelio Šalynas–Klausgalvai, stovėjo akmenų mūro daržinė, kuri nuardyta.
Būdos (Tytuvėnai)
Būdos – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Tytuvėnų.
Antanas Dambrauskas (1896)
Antanas Dambrauskas (, 1896 m. gegužės 8 d. Kovališkiai prie Kauno – 1947 m. balandžio 16 d. Kaunas) – SJ, Lietuvos kunigas, teologas.
Biografija
Nuo 1918 m. jėzuitas, Jėzuitų misijų Vakarų Ukrainoje ir Vakarų Baltarusijoje vienas organizatorių. Iki 1925 m. teologiją ir filosofiją studijavo Sankt Peterburgo dvasinėje akademijoje, Novi Sonče, Krokuvoje ir Romoje, Popiežiškajame Grigaliaus universitete. 1923 m. įšventintas kunigu.
1925-1931 m. Albertino (Slanimo apskritis) jėzuitų misijos dvasios tėvas ir noviciato magistras, neounitų parapijos administratorius, 1931-1933 m. Popiežiškosios Rytų seminarijos Dubne (Voluinė) rektorius, 1933-1938 m. Rytų misijų superioras, 1938-1940 m. Albertino misijos rektorius. Antrojo pasaulinio karo metais kunigavo Šiauliuose, Pagryžuvio jėzuitų noviciato rektorius. Nuo 1944 m. dėstė teologiją ir filosofiją Kauno kunigų seminarijoje.
Juozas Kubilius (1951)
Juozas Kubilius (1951 m. spalio 3 d. Leninske, Bodaibo raj., Irkutsko sritis, Rusija – 2012 m. gruodžio 10 d. Kalotėje, Klaipėdos rajonas) – Lietuvos choro dirigentas, pedagogas.
Biografija
Tėvai 1949 m. sovietų valdžios ištremti į Sibirą. 1958 m. su tėvais grįžęs iš tremties, 1959–1966 m. mokėsi Kretingos 1-ojoje vidurinėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje (mokyt. B. Džiaugio akordeono klasė). 1966–1970 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Bronislovas Skirsgilas). 1970–1976 m. choro dirigavimo studijas tęsė LSSR konservatorijoje (vyr. dėst. Aniceto Armino ir doc. Juozo Karoso klasės). Studijų metais buvo Vilniaus mergaičių choro „Liepaitės“ chormeisteris, sostinės moterų ir vyrų chorų „Aidas“ dirigentas-chormeisteris (1974–1976 m.), Geležinkelininkų kultūros rūmų vaikų choro vadovas (1973–1976 m.), vadovavo Vilniaus 7-osios vidurinės mokyklos vyresniųjų klasių moksleivių chorui, kuris 1974 m. miesto mišriųjų chorų konkurse pelnė antrąją vietą.
Nuo 1976 m. rudens LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų mokyklinės chorvedybos dėstytojas ir šios katedros neakivaizdinio skyriaus mišriojo choro chormeisteris. 1977–1980 m. tarnavo sovietinėje armijoje, buvo Chabarovsko (Rusija) dainų ir šokių ansamblio choro grupės vadovas. Grįžęs iš armijos, 1978–1980 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų neakivaizdinio skyriaus moterų choro vadovas. 1979 m. kvalifikaciją kėlė Leningrado valstybinėje N. Rimskio-Korsakovo konservatorijoje, 1980–1983 m. choro dirigavimą studijavo šios konservatorijos neakivaizdinėje asistentūroje (prof. E. Kudriavcevos klasė). 1988 m. kvalifikaciją kėlė Talino valstybinėje konservatorijoje ir Vilniaus berniukų ir jaunuolių chore „Ąžuoliukas“.
Nuo 1980 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų muzikos mokytojų specialybės merginų choro meno vadovas ir dirigentas. Choras pirmą kartą atliko Remigijaus Šileikos, Zigmo Virkšo, Alvido Remesos, Loretos Narvilaitės, Jono Domarko, Vytauto Jančio, Giedros Gudauskienės kūrinius, paruošė valstybinių egzaminų programas, surengė per 200 koncertų Klaipėdoje, Kaune, Vilniuje ir kitur, koncertavo Maskvoje, dalyvavo Klaipėdos miesto dainų šventėse, 1985 m. respublikinėje dainų šventėje, 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje bei kituose kultūros renginiuose, padarė įrašų Lietuvos radijui. Būdamas Klaipėdos universiteto Menų fakulteto choro dirigavimo dėstytojas, nuo 1984 m. vyr. asistentas, parengė apie 60 muzikos mokytojų-chorvedžių.
1976–1984 m. vadovavo Klaipėdos 18-osios vidurinės mokyklos moterų vokaliniam ansambliui – įvairių konkursų laureatui. 1978–1983 m. Klaipėdos kultūros rūmų mergaičių choro vadovas – su choru surengė apie 40 koncertų, padarė įrašų Lietuvos radijui, 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė laureato vardą. 1984–1990 m. Klaipėdos pedagoginės mokyklos merginų choro vadovas. Choras surengė daugiau kaip 40 koncertų, 1985 ir 1987 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose laimėjo pirmąsias vietas, dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje.
Nuo 1985 m. Klaipėdos berniukų ir jaunuolių chorų „Gintarėlis“ meno vadovas ir dirigentas. Be daugelio dainų, chorai parengė 14 stambių kūrinių (talkino kameriniai orkestrai), surengė per 100 koncertų Lietuvoje, gastroliavo Rusijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje, Estijoje, Latvijoje, Vokietijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje. 1991 m. tarptautiniame chorų festivalyje Ispanijoje (Cantonigros) pelnė trečiąją vietą, 1995 m. tarptautiniame chorų konkurse Prancūzijoje (Nantas) gavo diplomą, jaunuolių grupė 1995 m. X tarptautiniame Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje laimėjo ketvirtąją vietą. „Gintarėlis“ parengtas 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje bei 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei.
2005 m. už nuopelnus muzikinio švietimo baruose Juozui Kubiliui suteikta Klaipėdos m. savivaldybės Švietimo skyriaus garbės nominacija „Metų mokytojas“. 2005 m. išrinktas Metų klaipėdiečiu. Palaidotas Kartenos kapinėse.
Mirtis
61 metų J. Kubiliaus darbe pasigesta pirmadienį. Kadangi vyras savaitgalį buvo išvykęs į Kalotės kaimą, kur turėjo sodybą, jo ieškota ten. J. Kubiliaus šeima čia laikė didelį šunį, kurį šeimos galva atvažiuodavo pamaitinti ir pavedžioti. Pirmadienį šuns namie nebuvo, o sekdami pėdomis artimieji pasuko link sraunaus Cypos upelio. Pėdos baigėsi ant stataus kelių metrų upelio šlaito. Buvo akivaizdu, kad J. Kubilius paslydo ir nuvirto į upelį. Mirusiojo kūną iš upelio ištraukė ugniagesiai gelbėtojai. Antradienį teismo medicinos ekspertai ketina išsiaiškinti, nuo ko mirė muzikas. Smurto versija kol kas netiriama, greičiausiai tai nelaimingas atsitikimas.
Jonas Vaiškūnas
Jonas Vaiškūnas (g. 1961 m. kovo 6 d. Papiškėje, Švenčionių r.) – Lietuvos etnoastronomas, fizikas, muziejininkas, Etninės kultūros globos tarybos narys, Aukštaitijos etninės kultūros globos tarybos pirmininkas, tautinio žinių ir gyvenimo būdo interneto portalo Alkas.lt įkūrėjas ir vyriausias redaktorius. Prigimtinio baltų tikėjimo bendruomenės „Romuva“ vaidila.
Biografija
1979 m. baigė Švenčionių Zigmo Žemaičio vidurinę mokyklą, 1984 m. – Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą.
1984–1986 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos instituto Lazerinės optikos skyriuje kaip stažuotojas-tyrėjas ir vyresnysis inžinierius. 1986–1987 m. Fizikos instituto Bandomojoje gamykloje inžinieriumi technologu, 1987–1990 m. astrofizikos skyriaus vyresnysis inžinierius. 1990 m. Lietuvos mokslų akademijosTeorinės fizikos instituto Astrofizikos skyriuje vyresniuoju inžinieriumi. 1990–1998 m. Lietuvos etnokosmologijos muziejuje kaip muziejininkas ir mokslo darbuotojas. 2000–2001 Labanoro regioniniame parke kultūrologu.
Nuo 2006 m. yra Varšuvos Jogailos universiteto Religijotyros instituto doktorantas, tyrinėja etnoastronomiją, kultūrinę astronomiją, taip pat tradicinio lietuvių liaudies meno simboliką. Pagal parengtą specializuotą klausimyną nuo 1988 m. vykdo lietuvių etnoastronomijos žinių rinkimo ir analizavimo programą.
Nuo 1994 m. Tarptautinės kultūrinės astronomijos organizacijos (SEAC) narys, o nuo 2003 m. – jos viceprezidentas; nuo 2005 m. Tarptautinės archeoastronomijos ir kultūrinės astronomijos draugijos tarybos (ISAAC) narys.
Paskelbė per 40 mokslinių bei ~400 mokslo populiarinimo straipsnių.
1986–1988 m. buvo aktyvus etnokultūrinio ir visuomeninio paminklosauginio judėjimo dalyvis, vienas iš paminklosauginio klubo „Talka“ steigėjų ir organizatorių, bei vienas iš pogrindinio laikraščio „Talka“ leidėjų. Į politinę veiklą įsijungė 1988 metais, kaip Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Molėtų rajono Tarybos narys ir aktyviai dalyvavo Molėtų Sąjūdžio veikloje iki 1991 m.
1996 m. Kulionių k. netoli nuo Molėtų astronomijos observatorijos įrengė Senovinę dangaus šviesulių stebyklą, kurioje kasmet iki šiol paskutinį balandžio savaitgalį rengia kalendorinę šventę Jorę, priima ekskursijas ir skaito paskaitas apie senovinius šviesulių stebėjimo būdus, senąją baltų pasaulėžiūrą ir senąjį lietuvių Zodiaką.
2010 m. su grupe bendraminčių įkūrė tautinį žinių ir gyvenimo būdo interneto portalą Alkas.lt.
Lietuviško Zodiako rekonstrukcija
Nacionalinio Baltarusijos meno muziejaus filialo Liaudies meno muziejuje Raubičiuose saugomas unikalus radinys – viduramžių apeiginis kaušas su išpaišytais savitais ženklais, kurio dėka tyrinėtojams tapo įmanoma rekonstruoti senovės lietuvių Zodiaką. Šiam atradimui Jonas Vaiškūnas skyrė daug dėmesio. Remdamasis tyrimais ir turima medžiaga, 2012 m. jis išleido knygą „Skaitant dangaus ženklus. Lietuviško Zodiako pėdsakais“.
Samuel Reshevsky
Samuelis Reševskis (, pagal gimimo metrikus – Szmul Rzeszewski; 1911 m. lapkričio 26 d. Ozorkuve, Lenkijoje – 1992 m. balandžio 4 d. Niujorke) – JAV šachmatų didmeistris (1950 m.). Nuo XX amžiaus 4-ojo dešimtmečio pabaigos iki 6-ojo dešimtmečio pradžios – vienas iš pretendentų į pasaulio čempionus. Nuo 1920 m. gyveno JAV. Daugiametis JAV šachmatininkų lyderis – 8 kartus JAV šachmatų čempionas (1936–1969 m.). Dalyvavo 8-iose šachmatų olimpiadose (1937–1974 m.). Per amžiaus mačą buvo pasaulio rinktinės narys (1970 m.). Šachmatų knygų autorius. Buhalteris. Daugiau kaip du dešimtmečius (1934–1956 m.) su trumpomis pertraukomis (1946 m. sausis ir po to – 1947 m. lapkritis – 1948 m. kovas) buvo tarp 10-ies geriausių pasaulio šachmatininkų. Per šį laikotarpį pagal chesmetrik reitingą buvo 1-as (1942 m. gruodis – 1943 m. kovas; 1951 m. gegužė–lapkritis; 1953 m. rugpjūtis–spalis), 2-as (1942 m. kovas–rugsėjis; 1952 m. gruodis – 1953 m. liepa) pasaulyje.
Reševskis žaidė su 11-ka iš 13-kos pirmųjų pasaulio čempionų: Emanueliu Laskeriu, Rauliu Kapablanka, Aleksandru Alechinu, Maksu Euve, Michailu Botviniku, Vasilijumi Smyslovu, Michailu Taliu, Tigranu Petrosianu, Borisu Spaskiu, Robertu Fišeriu ir  Anatolijum Karpovu. Jis yra nugalėjęs septynis iš jų: Em. Laskerį, R. Kapablanką. A. Aliochiną, M. Euvę, M. Botviniką, V. Smyslovą ir R. Fišerį.
Vaikystė
left|thumb|350px |Samuelis Reševskis (8 metų) žaidžia simultaną, [[Prancūzija, 1920 m.]] Gimė 6 vaikų žydų šeimoje ir buvo jauniausias iš brolių. 5-rių metų išmoko žaisti šachmatais. Po dviejų savaičių stebėjimo, kaip tėvas žaidžia su kaimynu, jam kartą pralaimėjus, paprašė leisti žaisti su juo pralaimėtą poziciją. Tėvas sutiko ir Samuelis ją laimėjo. Nuo to viskas ir prasidėjo: tėvas parodė jį geriausiems miesto šachmatininkams ir Samuelis juos įveikė. Po to nuvežė jį į šalia esančią Lodzę, į vieną iš geriausių klubų, ir čia, žaisdamas su geriausiais klubo žaidėjais pasirodė gerai. Kai vaikui buvo 6–7 metai tėvai vežiojo jį po Lenkiją, kur jis žaisdavo simultanus prieš 20, 25 ir 30 varžovų. Kai buvo aštuoneri, gastrolės vyko ne tik Lenkijoje, bet ir kituose Europos miestuose: Berlyne, Vienoje, Paryžiuje, Londone, kol galų gale begastroliuodami neatvyko į JAV. Duodant simultaną Čikagoje, jį pastebėjo J. Rosenvaldas, kuris pakvietė į savo namus. Ten žaidė su Edvardu Laskeriu, kuris susidomėjo stebuklingu vaiku ir įkalbėjo tėvus apsigyventi Detroite. Tėvai jo paklausė. Samuelis ir toliau sėkmingai žaidė simultanus: būdamas devynerių simultanuose buvo sužaidęs apie 1500 partijų iš kurių pralaimėjp – tik 8-ias. 1922 m. dalyvavo Niujorke meistrų turnyre ir pasidalijo 3-6 vietomis.
Bet jis tuo metu iš vis nelankė mokyklos: tėvai buvo apkaltinti netinkama vaiko priežiūra. Čia iniciatyvos ėmėsi jų globėjas Julius Rosenvaldas, kuris tėvus užtikrino, kad padės Samueliui, kad įsigytų tinkamą išsilavinimą.
Turnyrai
Geriausi rezultatai tarptautiniuose turnyruose: Greit Jarmutas – 1935 m. – 1-oji vieta; Kemeriai (1937 m.) 1–3 v.; Notingemas (1936 m.) 3–5 v.; Zemeringas–Badenas (1937 m.) – 3–4 v.; Heistingsas (1937/1938 m.) – 1-a; AVRO turnyras (1938 m.) – 4–6-a; Dalasas (1957 m.) - 2-a; Buenos Airės (1960 m. -1-2-a, o 1970 m. – 4-6-a ); Mariboras (1967 m.) -2-a; Netanija (1969 m.) – 1-a; Maljorkos Palma (1971 m.) – 4-a; Londonas (1973 m.) – 3–4-a vietos.
Pasaulio čempionato varžybos
S. Reševskis žaidė 1948 m. pasaulio čempionato penkių vedančiųjų pasaulio šachmatininkų mače turnyre (su kiekvienu po 5 partijas), kuriame M. Botvinikas, surinkęs (14 taškų iš 20), tapo pasaulio čempionu. Jame R. Reševskis, po antruoju likusio V. Smyslovo (11 t.), buvo trečias – 10½ taško, o tiek pat taškų surinkęs P. Keresas pagal papildomus rodiklius liko ketvirtas.
Tarpzoniniai turnyrai
S. Reševskis žaidė keturiuose tarpzoniniuose šachmatų turnyruose. Viename iš jų pateko į tolesnį etapą – Kandidatų mačus.
1964 m. Amsterdamas
Žaisdamas 1964 m. Amsterdame tarpzoniniame turnyre užėmė 8-ą vietą. Žaisdamas dėl likusio kelialapio į 1965 m. kandidatų mačus pralaimėjo L. Portišui ½ : 2½ ir nepateko į kandidatų mačus.
1967 m. Susas
Žaisdamas 1967 m. Suse tarpzoniniame turnyre pasidalijo 6-8 vietas su su V. Hortu ir L. Šteinu. Dėl likusio kelialapio į 1968 m. kandidatų mačus žaidė mače turnyre (su V. Hortu ir L. Šteinu), kuriame užėmė pirmąją vietą ir pateko į kandidatų mačus.
1970 m. Maljorkos Palma
Po trejų metų tarpzoniniame turnyre Maljorkos Palmoje, surinkęs 9½ taško iš 23 į tolesnes varžybas nepateko
1973 m. Petropolis
1973 m. žaisdamas Petropolio tarpzoniniame turnyre, surinkęs 8½ taško iš 17 galimų, užėmė 11-ą vietą ir nepateko į kandidatų mačus. Tai buvo paskutinis jo dalyvavimas Tarpzoniniuose turnyruose.
Kandidatų turnyrai ir mačai
S. Reševskis žaidė pasaulio šachmatų čempionatų Kandidatų turnyre ir Kandidatų mače, kur bandė iškovoti teisę žaisti mačą su pasaulio čempionu.
1953 m.
Ciuriche 1953 m. Kandidatų turnyre, kurį laimėjo V. Smyslovas (18 taškų iš 28) surinkęs 16 taškų – buvo 3-ias (2-as D. Bronšteinas taip pat 16 taškų).
1968 m.
1968 m. Kandidatų mačų ketvirtfinalyje Amsterdame 10-ies partijų mače susitiko su V. Korčnojumi ir pralaimėjo 2½ : 5½ (+0 -3 =5).
Šachmatų olimpiados
S. Reševskis nuo 1937 m. už JAV rinktinę žaidė aštuoniose šachmatų olimpiadose, kuriose laimėjo vieną komandinį aukso medalį (1937 m.) ir vieną bronzos medalį (1974 m. ir už individualų pasirodymą vieną bronzos medalį (1950 m.). Bendras žaidimo  olimpiadose rezultatas: (+39 −12 =49), kas sudarė 63,5 % galimų taškų.
Mačai
1961 m. žaidė mačą su R. Fišeriu, kuris dėl iškilusio skandalo liko nebaigtas: po 11-kos partijų, esant lygiam rezultatui 5½ : 5½ (+2 -2 =7), tarp R. Fišerio ir teisėjų iškilo ginčas dėl pakeisto 12-os partijos pradžios laiko (į 11 val. ryto); Teisėjai nenusileido ir, R. Fišeriui neatvykus žaisti 12-os partijos, jam buvo įskaitytas pralaimėjimas. R. Fišeris atsisakė tęsti mačą, kol šis teisėjų sprendimas nebus atšauktas. Teisėjai nesutiko - tad mačas nebuvo toliau žaidžiamas.
Žaidė už JAV šachmatų rinktinę prieš SSRS keturis mačus (1945–1955). 1955 m. susitikime laimėjo 4-ių partijų mačą prieš M. Botviniką - 2.5-1.5 (+1 =3).
Per amžiaus mačą buvo pasaulio rinktinės narys (1970).
Stilius
S. Reševskis žaisdavo poziciniu stiliumi, bet susiklosčius tinkamoms aplinkybėms galėjo puikiai atakuoti. Studijavo tik debiutus. Nežiūrint to, per varžybas daug laiko sunaudodavo ėjimų apgalvojimui debiutinėje stadijoje ir partijų viduryje jam dažnai pritrūkdavo laiko. Apie jį M. Botvinikas yra sakęs, kad „Reševskis – ryškus ir turintis savo braižą šachmatininkas. Jis puikiai skaičiuoja variantus, turi neeilinį pozicijos suvokimą…“
Knygos
S. Reševskio knygos anglų kalba:
Igoris Stečkinas
Igoris Stečkinas (1922 m. lapkričio 15 d. Aleksino mieste, Tulos sritis, Rusija – 2001 m. lapkričio 28 d.) – tarybinis šaunamųjų ginklų konstruktorius, dirbęs Tulos konstruktorių biure CKIB SOO. Labiausiai žinomas kaip automatinio Stečkino pistoleto APS kūrėjas.
Biografija
I. Stečkinas gimė 1922 m. lapkričio 15 d. Aleksino mieste (Tulos sritis, Rusija), gydytojo šeimoje. 1935 m. Stečkinų šeima persikraustė į Tulą.
1941 m. įstojo į Tulos mechanikos instituto Ginklų ir kulkosvaidžių skyrių. Prasidėjus karui perkeliams į Iževską, kur mokosi evakuotoje Maskvos Baumano vardo aukštojoje technikos mokykloje. Tuo pačiu metu dirba gamykloje šilfuotoju.
1942 m. pabaigoje I. Stečkinas grįžta į Tulą ir 1948 m. baigia Tulos mechanikos institutą, apgindamas diplominį projektą „Savitaisis 7,65 mm pistoletas“. Jo konsultantas buvo Nikolajus Makarovas. Gynimo metu iššovė iš paties padaryto veikiančio pavyzdžio.
Po instituto baigimo paskirtas dirbti į CKB-14, kur jam pavesta projektuoti 9 mm pistoletą. 1951 m. automatinis Stečkino pistoletas APS priimtas į ginkluotę.
6-ojo dešimtmečio pabaigoje ėmus intensyviai kurti raketinę techniką I. Stečkinas, vienas iš nedaugelio šaunamųjų ginklų konstruktorių, ima kurti valdomas raketas. Apie 10 m. dirbo vyriausiuoju projekto konstruktoriumi ir ir dalyvavo kuriant prieštankinės valdomos raketos „Fagotas“ ir „Konkursas“, priimtas į armijos ginkluotę.
1971 m. I. Stečkiną pervedė į Centrinį sportinių ir medžioklinių ginklų konstravimo biurą. Vėl ėmė konstruoti šaulių ginklus ir sutrumpinto automato konkursui „Modern“ sukūrė sutrumpintą 5,45 mm automatą TKB-0116, kuris sėkmingai atlaikė valstybinius bandymus. Šaudymo glaustumu aplenkė Kalašnikovo AKS-74U, taip pat pasižymėjo tylesniu garsu, mažesne vamzdžio liepsna. Tačiau į ginkluotę priėmė AKS-74U, kadangi šis labai unifikuotas su AK-74, todėl jo gamybos organizavimas žymiai pigesnis.
Intensyviai dalyvavo konkurse „Abakan“, kur reikėjo sukurti itin efektyvų 5,45 mm automatą, turėjusį pakeisti AK-74. I. Stečkino automatas TKB-0146 su uždelsta atatranka atitiko visus reikalavimus, tačiau konkurso komisija nutarė, kad jis pernelyg sudėtingas. Patvirtino Nikonovo AN-94.
Paskutinį XX a. dešimtmetį I. Stečkinas vėl užsiima asmeinių šaulių ginklų kūrimu. Vidaus reikalų ministerijos ginkluotėn buvo priimti jo sukurti:
I. Stečkinas per gyvenimą sukūrė apie 60 ginklų modelių, turi 50 išradimų autorinius pažymėjimus.
1992 m. jam suteiktas Nusipelniusio Rusijos federacijos konstruktoriaus garbės vardas.
Chevron
Chevron Corporation JAV tarptautinė energetikos bendrovė įsikūrusi Kalifornijoje. Jos veikla apima visus naftos ir gamtinių dujų bei geoterminė energijos pramonės sritis, įskaitant naftos ir dujų telkinių paieškas, gavybą ir jų produktų perdirbimą bei gamybą, rinkodarą, transportavimą, pardavimą, elektros gaminimą bei jos tiekimą. Chevron yra viena iš didžiausių pasaulio naftos bendrovių, patenkanti tarp 20 didžiausių, viešai kotiruojamų akcijų pasaulio bendrovių. Chevron savo veiklą vykdo apie 180 šalių.
Kaltinimai
Chevron kaltinta grubiais gamtosaugos ir žmogaus teisių pažeidimais. Daugiausiai kritikos bendrovė susilaukė už savo veiklą Ekvadore: 1972-1993 m. bendrovė eksploatavo Lago Agrijo naftingąją sritį. Eksploatacijos metu naftos produktais buvo smarkiai užterštas dirvožemis, vanduo, dėl to smarkiai pažeista vietovės ekosistema, o vietiniai gyventojai pradėjo sirgti įvairiomis naftos produktų sukeltomis ligomis, smarkiai paplito vėžiniai susirgimai. Ekvadoro teismas bendrovei paskyrė 28 mlrd. dolerių baudą už žalą žmonėms, gamtai ir derliui, tačiau kompanija pinigus mokėti atsisakė motyvuodama sutarties su Ekvadoro vyriausybe sąlygomis. Mažesnio masto pažeidimai užfiksuoti Angoloje ir Kalifornijoje. Nigerijoje Chevron brutaliai susidorojo su protestuotojais.
Justinas Kudirka
Justinas Kudirka (1893 m. Griškabūdyje, Šakių raj. – 1983 m. rugsėjo 15 d. Bay Heade, JAV) – vargonininkas, dainininkas (tenoras), pedagogas, chorvedys.
Biografija
Mokėsi Griškabūdžio bažnytkaimio mokykloje, vėliau – Marijampolės gimnazijoje ir Vilniaus mokytojų seminarijoje. 1907–1909 m. vargonuoti mokėsi pas Juozą Naujalį Kaune, giedojo Arkikatedros berniukų chore. Nuo 1909 m. vargonininkavo Vilniaus kunigų seminarijos bažnyčioje, o 1915–1917 m. – Vladivostoke (Rusija).
1917 m. atvykęs į JAV, pradėjo vargonininkauti Dievo Apvaizdos lietuvių parapijoje Čikagoje, Antano Pociaus vadovaujamoje L. van Bethoveno konservatorijoje mokėsi dainuoti. 1919 m. nuvyko į Romą ir Šv. Cecilijos muzikos akademijoje pas prof. Enriko Rozatti studijavo dainavimą.
Irmantas Stumbrys
Irmantas Stumbrys (1972 m. gegužės 30 d. – 2000 m. lapkričio 16 d.) – Lietuvos futbolininkas saugas ir rinktinės žaidėjas.
Justinas Kudirka
Biografija
1921 m. grįžęs į Kauną, keletą metų dainavo Valstybės teatre. Džiuzepės Verdi, Šarlio Guno, Džoakino Rosinio, Artūro Rubinšteino ir kitų kompozitorių operose sukūrė įsimintinų vaidmenų, koncertavo Rygoje, Taline, Berlyne.
1923 m. vėl išvyko į JAV ir debiutavo Studbakerio teatre Čikagoje. Vėliau su pianistu Ignazu Friedmanu koncertavo Metropolitan Musical Bureau. 1926 m. dainavo Sesqui-Centennial Filadelfijoje. 1926 m. „Victor ir Columbia“ gamybos plokštelėse įdainavo 22 kūrinius. 1926 m. įkūrė savo dainavimo studiją Pitstone, PA.
1927–1975 m. buvo Nekalto Prasidėjimo Švč. Panelės Marijos lietuvių parapijos Brighton Parko Čikagoje vargonininkas ir chorų vadovas: suaugusiųjų ir vaikų (berniukų). Mišrusis choras (65 dalyviai) išmoko daug giesmių, mišių, kantatų, ištraukų iš operų ir dainų, pastatė W. R. Herberto operetę „Klaipėdos Julė“ ir Juozo Žilevičiaus operetę „Lietuvaitė“. Choras organizavo koncertus, dalyvavo radijo laidose, JAV ir Kanados bei Australijos lietuvių dainų šventėse, tautiniuose renginiuose. 1932 m. Čikagos miesto parapijų chorų varžybose laimėjo pirmąją vietą. 1935 m. kovo 3 d. choras surengė metinį koncertą ir turėjo didelį pasisekimą. 1932 m. J. Kudirka subūrė ir vaikų chorą, kuris Čikagos Arkidiecezijos įvertintas aukščiausiu atžymėjimu.
J. Kudirka atliko daug visuomeninių darbų. Nuo 1933 m. – ALRK Vargonininkų sąjungos narys, 1946–1949 m. ir 1954 bei 1956 m. buvo išrinktas Centro valdybos pirmininku. 1956 m. – 1-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų šventės Čikagoje vykdomojo komiteto vicepirmininkas, 1957 m. – 1-osios JAV ir Kanados lietuvių tautinių šokių šventės Čikagoje vykdomojo komiteto narys ir dainų švenčių dirigentas. Nemažai rašė spaudoje muzikinio gyvenimo klausimais. 1972 m. išėjęs į pensiją, persikėlė pas brolio šeimą į Bay Headą, ten ir mirė.
1953 m. Kandidatų turnyras
'''1953 m. Kandidatų turnyras''' – aukščiausio lygio 1953 m. šachmatų turnyras, kuris išaiškino šachmatininką, kuris 1954 m. žaidė mačą dėl šachmatų pasaulio čempiono vardo su Michailu Botviniku. Vyko 1953 m. rugpjūčio 28–spalio 24 d. Nojhauzene ir Ciuriche. Turnyrą laimėjo Vasilijus Smyslovas.
Dalyvių atranka
Pagal FIDE nuostatus: penki prizininkai iš praėjusio Kandidatų turnyro Budapešte ir penki Stokholmo 1952 m. tarpzoninio turnyro nugalėtojai. Po K. turnyro Budapešte FIDE pripažino, kad S. Reševskis ir M. Euvė nedalyvavo dėl pateisinamų priežasčių ir FIDE pratęsė jiems teisę dalyvauti sekančiame 1953 m. Kandidatų turnyre. Maksas Euvė (Olandija) ir Samuelis Reševskis (JAV) priimti į turnyrą, kaip 1948 m. pasaulio čempionato pirmojo turnyro dalyviai. Deividas Bronšteinas ir Isaakas Boleslavskis priimti kaip 1950 m. kandidatų turnyro nugalėtojai. Argentinos didmeistris Migelis Najdorfas priimtas kaip 1950 m. Budapešte vykusio Kandidatų turnyro penktos vietos laimėtojas. Vasilijus Smyslovas ir Paulius Keresas kaip 1948 m. pasaulio čempionato pirmojo turnyro dalyviai, nors jie turėjo teisę patekti, kaip 3–4 vietų laimėtojai praėjusiame 1950 m. Kandidatų turnyre.
Kiti žaidėjai pateko, kaip 1952 m. Stokholmo tarpzoninio turnyro geriausiai pasirodę dalyviai. Tai: Aleksandras Kotovas, Tigranas Petrosianas, Markas Taimanovas, Jefimas Geleris ir Jurijus Averbachas. FIDE įjungė dar žaidėjus, kurie 1952 m. Stokholmo tarpzoniniame turnyre, surinko tiek pat taškų kaip ir Jurijus Averbachas ir pasidalijo su juo 5–8 vietas. Tai: Svetozaras Gligoričius (Jugoslavija), Gideonas Štalbergas (Švedija), Laslo Sabo (Vengrija). Personaliai pakviesti Samuelis Reševskis (JAV) Ir M. Euvė.
Turnyras
Naujas Kandidatų turnyras prasidėjo 1953 m. rugpjūčio mėn. Šveicarijoje. Rekordiškai ilgas ir pajėgus Kandidatų turnyras nuo rugpjūčio 3 iki rugsėjo 12 d. vyko Nojhauzene, po to, nuo rugsėjo 13 iki spalio 24 d. – Ciuriche. Turnyre dalyvavo 15 dalyvių, kurie tarpusavyje žaidė po du kartus. Pirmus 8 ratus buvo žaidžiama Nojhausene. Likusius ratus – Kongresų rūmuose Ciuriche.
V. Smyslovas išeina į priekį
Iki K. turnyro vidurio praėjo dar 8 ratai, per kuriuos V. Smyslovas pasiekė žymių laimėjimų. Reikia pažymėti jo pergalę prieš P. Keresą. Iki tol Smyslovas iš 21 partijos žaistos su P. Keresu tebuvo laimėjęs 3 ir dar 10 baigęs lygiosiomis. Smyslovas debiute įgijęs persvarą, patikimai ją realizavo. Po to sekė lygiosios juodaisiais prieš S. Reševskį ir baltaisiais prieš D. Bronšteiną. Ir taip V. Smyslovas su 9½ taškais iš 14 jis tapo K. turnyro lyderiu. Bet dar daugiau taškų (5 iš 7) antrajame turnyro ketvirtyje surinko D. Bronšteinas. Jis įveikė P. Keresą, S. Reševskį ir S. Gligoričių. Laimėjęs prieš S. Reševskį, pavijo amerikiečių didmeistrį – po 8½ taško. Už lyderių trejukės atsistojo M. Najdorfas – 8 taškai.
Padėtis komplikuojasi
Antrojo turo pradžią V. Smyslovas žaidžia santykinai nesėkmingai. Per 6 ratus laimėjo tik prieš M. Euvę ir pralaimėjo A. Kotovui ir po 21 rato turėjo 12½ taško. Lyderio lėtu tempu pasinaudojo artimiausi varžovai. S. Reševskis šią atkarpą praėjo be pralaimėjimų, nors partijoje su L. Sabo du kartus padėtis buvo beviltiška. Priedo jis laimėjo dar prieš J. Averbachą. Visa tai jam leido pavyti V. Smyslovą. Pustaškiu nuo lyderių atsiliko D. Bronšteinas, atsirevanšavęs L. Sabo už pralaimėjimą pirmajame ture ir likusias partijas baiges lygiosiomis. Pakiliai šią atkarpą sužaidė P. Keresas pasiekę 3 pergales ir tris partijas baigęs lygiosiomis. Po trijų ketvirčių K. turnyro P. Keresas surinko 11½ taško ir buvo ketvirtas. Penktoje vietoje M. Najdorfas su 10½ ir į šeštą vietą prasiveržė A. Kotovas, kuris tarp 10 ir 21 ratų surinko 8 taškus iš 11 galimų.
Lemiamos dienos
Turnyras vyko beveik 2 mėnesius, bet nugalėtojas paaiškėjo per penkerias dienas (spalio 10-14). V. Smyslovas ir S. Reševskis 22-me rate laimi savo partijas ir abu turi po 13½ taško. D. Bronšteinas ir P. Keresas baigia savo partijas lygiosiomis ir jau atsilieka nuo lyderių: pirmasis – tašku, o antrasis pusantro taško. 23-me rate V. Smyslovas nežaidžia. Tuo tarpu S. Reševskis, siekdamas išspausti pergalę, persistengia ir pralaimi A. Kotovui. Keresas laimėjo prieš J. Gelerį ir pavijo D. Bronšteiną, kuris baigė lygiosiomis su I. Boleslavskiu. Po šio rato V. Smyslovas turėjo 13½ taškų iš 21 galimų, S. Reševskis 13½ iš 22, D. Bronšteinas ir P. Keresas po 13 iš 21. Sekančiame, 24-me rate, V. Smyslovas antrą kartą laimi prieš P. Keresą ir atsiplėšia nuo varžovų, tuo tarpu, jo varžovai S. Reševskis ir D. Bronšteinas savo partijose pasiekia tik lygiąsias. Taigi lemiamą penkiadienį lyderių ketvertukas pradėjo turėdami beveik lygius šansus, o baigė: V. Smyslovas – 15½ taško iš 23, S. Reševskis – 14 iš 24, D. Bronšteinas 13½ iš 24, P. Keresas – 13 iš 23. Dabar V. Smyslovas galėjo ramiai likusias partijas žaisti lygiosiomis (ką jis ir padarė), nes tam, kad surinktų 18 taškų S. Reševskiui reikėjo visas likusias partijas laimėti, kas praktiškai beveik neįmanoma. Galima teigti kad V. Smyslovui pergalę užtikrino keturios partijos P. Keresas-V. Smyslovas, Smyslovas-S. Reševskis, Kotovas-S. Reševskis ir J. Geleris-D. Bronšteinas.
Turnyro pabaiga
Ramiausiai pabaigoje jautėsi V. Smyslovas paskutines 5 partijas, kurių bendras ėjimų skaičius – 88, baigęs lygiosiomis. Tačiau dėl antrosios vietos varžovams teko paplušėti. Geriausias galimybes turėjo S. Reševskis, bet 28-me rate jam sutrukdė D. Bronšteinas. Amerikiečių didmeistriui pradėjo grėsti ketvirtoji vieta, bet jis įveikė S. Gligoričių ir D. Bronšteinas, P. Keresas ir S. Reševskis pasidalijo 2-4 vietas. Toliau, T. Petrosianas 26-28 ratuose įveikęs M. Najdorfą ir A. Kotovą. Energingai finišavęs, laimėję 4 partijas iš eilės, Jefimas Geleris pavijo M. Najdorfą ir pasidalijo su juo 6–7 vietas.
LRT Opus
LRT Opus – trečioji nacionalinė LRT radijo programa, pradėta transliuoti 2006 m. rugsėjo 1 d. Orientuota į 20–35 metų amžiaus žmones.
„LRT Opus“ girdima penkiuose didžiausiuose Lietuvos miestuose – Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose, Panevėžyje, taip pat mažesniuose miestuose – Ignalinoje, Druskininkuose, Mažeikiuose, Nidoje,  Anykščiuose, Raseiniuose, Rokiškyje ir Tauragėje.
2007 m. „TNS–Gallup“ tyrimų duomenimis „LRT Opus“ yra populiari tarp aukštąjį išsilavinimą turinčių, specialistams save priskiriančių vyriškos lyties respondentų.
Istorija
thumb|right|250px|„Opus3“ radijo logotipas 2006–2012 m. Pirmasis LRT bandymas transliuoti specialią programą jaunimui vyko 1995–1996 m., kai buvo transliuojama Lietuvos radijo trečioji programa (LR3).
2007 m. vasario 1 d. – 2010 m. gegužės 1 d. „Opus3“ radijas transliuotas visą parą, o 2010 m. gegužės 2 d. – 2015 m. lapkričio 1 d. radijo stotis transliuota 11 valandų.
Nuo 2015 m. lapkričio 2 d. radijo stotis transliuojama visą parą.
Programa
„LRT Opus“ tinklelį sudaro laidos „Atmerk akis“, „Be problemų“, „Dienos pulsas“, „Elektrolankos“, „Tavo muzika“, „Opūs klausimėliai“, „Vakaro fantazijos“, „Tavo teritorija“, „Švelnūs tardymai“, „Garbanota banga”. Grojama šiuolaikinė jaunimo muzika (šiuolaikinis rokas ir šiuolaikinė elektroninė muzika – Electro house, Jazz house, Club dance, Jungle/drum‘n‘bass, Lounge, Rock, Brit pop, Post grunge, Punk revival, Funky rock, Crap rock). Šešis kartus per dieną (tris kartus ryte ir tris kartus po pietų) transliuojamos žinios.
Pūdymas
Pūdymas – sėjomainos laukas, neapsėtas (suartas, neapžėlęs piktžolėmis) per visą augalų vegetacijos laikotarpį arba nemažą jo dalį. Padeda didinti dirvožemio derlingumą, gerinti žemės ūkio produkcijos kokybę; pagrindinis ekstensyviosios žemdirbystės sistemos elementas.
Laiškalnis
Laiškalnis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Šaukėnų.
Pūdymas
Grynasis pūdymas
Per visą vegetacijos laikotarpį neapsėtas pūdymas vadinamas grynuoju. Jeigu jis intensyviai dirbamas, dirvoje daugėja augalų maisto medžiagų, nyksta piktžolės ir augalų kenkėjai. Grynasis pūdymas pirmąkart giliai suariamas rudenį, nuėmus anksčiau augusius kultūrinius augalus (juodasis pūdymas), arba kitų metų pavasarį (ankstyvasis pūdymas). Antrojo grynojo pūdymo arimo (seklesnio) metu vasaros pradžioje į dirvą suverčiama mėšlo, mineralinių trašų. Trečiąkart pūdymas ariamas (giliai) 3–4 savaites prieš žiemkenčių sėją (pūdymo kartojimas). Laikotarpiu tarp arimų grynasis pūdymas dar yra kultivuojamas, akėjamas, voluojamas. Vietose, eroduojamose vėjo, grynajame pūdyme praktikuojama speciali agrotechnika. Grynasis pūdymas (dažniausiai stepėse) su aukštaūgių kultūrinių augalų, tokių kaip kukurūzai, saulėgrąžos, juostomis, saugančiomis jį nuo vėjo erozijos, sulaikančiomis sniegą, vadinamas kulisiniu.
Lietuvoje bei kituose miškų zonos kraštuose grynasis pūdymas ruošiamas žiemkenčiams, o stepių zonoje – vasariniams kviečiams.
Užimtasis pūdymas
Anksti nuimamais (daugiausia žaliajai masei) kultūriniais augalais apsėtas pūdymas vadinamas užimtuoju. Dažniausiai jame auginami mišiniai (vikių ir avižų, vikių, avižų ir saulėgrąžų, pašarinių žirnių ir avižų), lubinai, ankstyvosios bulvės, kukurūzai, saulėgrąžos, žirniai. Šie augalai nuimami likus 3–4 savaitėms iki žiemkenčių sėjos; per tą laiką pūdymas spėja susigulėti. Užimtasis pūdymas paplitęs nejuodžemio ir miškastepių zonose, kur esama pakankamai drėgmės.
Sideracinis pūdymas
Sideraciniu vadinamas ankštiniais augalais, kurie paskui užariami, apsėtas pūdymas.
Paplitimas
Grynasis pūdymas atsirado su pūdymine žemdirbystės sistema, Europoje išsilaikiusia iki XV–XVI a., Pietų Rusijoje – iki XIX a. pabaigos. XX a. pradžioje grynasis pūdymas užėmė didelius plotus sausringose vietose (JAV, Kanadoje, Argentinoje, Australijoje); ten jis sudarė javų sėjomainos agrotechninį pagrindą. 1980 m. Tarybų Sąjungoje grynasis pūdymas užėmė maždaug 5 % ariamosios žemės (daugiausia Pietų Ukrainoje, Pavolgyje, Šiaurės Kaukaze, Šiaurės Kazachijoje, Sibiro pietuose).
Anibaro įlanka
miniatiūra|Įlanka vakare Anibaro įlanka – įlanka Nauru salos rytuose. Tai viena iš lankomiausių turistinių Nauru vietų. Šalia įlankos driekiasi koralų paplūdimiai. Šalia yra Anibaro apygarda. Paplūdimio ilgis – 2 km, jis tęsiasi nuo Ijuvo iki Menengo viešbučio salos pietuose. 2000 m. čia buvo pastatytas Anibaro uostas.
Įlanka yra tarp Ijuvo ir Menengo kyšulių. Susiformavo povandeninio ugnikalnio, esančio po Nauru salos, griūtimi. Nors ši įlanka – viena iš lankomiausių turistinių Nauru vietų, ji gali būti pavojinga dėl dažno bangavimo ir srovių.
1810 m.
1810 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Įvykiai
Nedatuoti
Sužionių seniūnija
Sužionių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus rajono savivaldybės šiaurės rytuose.
Geografija
Seniūnija ribojasi su Vilniaus rajono Paberžės, Nemenčinės seniūnijomis, Švenčionių rajono Pabradės ir Magūnų seniūnijomis, Molėtų rajono Dubingių ir Joniškių seniūnijomis. Seniūnijos plotas siekia 16 014 ha, iš jų 9 870 ha užima žemės ūkio naudmenos, 3 800 ha – miškai, 2344 ha – vandenys ir kitos paskirties plotai.
Seniūnija yra Aukštaičių aukštumoje – būdingi kalvoti kraštovaizdžiai, pievos, gausu raistų. Šiaurėje paviršius dumba į gilią Asvejos ežero riną, o rytuose siekia Neries-Žeimenos žemumą. Rytiniu pakraščiu teka Žeimena, pietiniu – jos intakas Jusinė; link Asvejos teka Kirnė. Gausu ežerų: Asveja, Viranglis, Sužionių ežeras (Svirnelis), Minkelių ežeras, Pravalas, Ilgas, Širvinas, Liminėlis, Karnelis ir kt. Dunkso Sužionių miškas, šiaurėje – Dubingių miškas, rytuose siekia Lavoriškių-Nemenčinės miškus.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 6 seniūnaitijos:
Paveldas
Kultūrinis: Gamtinis:
Gyventojai
Gyventojų tautinė sudėtis 2001 m.: 8,7 proc. lietuvių, 83 proc. lenkų.
Ožyšas
Žymūs gyventojai
thumb|left|Koplyčia
Būdos (Prienai)
Būdos – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Lielionių.
Juozas Kudokas
Juozas Kudokas (1912 m. lapkričio 24 d. 0elwein, Iowa, JAV – 1958 m. kovo 8 d. Kaune, palaidotas Panevėžyje) – fagotininkas ir chorvedys.
Biografija
Tėvas Jonas Kudokas buvo kapelmeisteris, pedagogas ir kompozitorius, dirbo B. Oginskio orkestro mokykloje Rietave. Tėvai su mažuoju Juozuku grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Baibokų kaime, Krekenavos valsčiuje, Panevėžio apskrityje. Paūgėjęs įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą – konservatoriją, kur įgijo fagotininko specialybę. Baigęs mokyklą, dirbo Valstybės teatro simfoninio orkestro fagoto koncertmeisteriu, iš operos choristų sudarė vyrų vokalinį oktetą ir surengė keletą koncertų. Vieną vasarą buvo Liepojos simfoninio orkestro solistas ir fagoto koncertmeisteris – atliko solo partiją K. M. Weberio Koncerte fagotui ir orkestrui.
Nuo 1937 m. vadovavo Kauno „Dainos“ draugijos mišriajam chorui, kurį išmokė nemaža lietuvių kompozitorių kūrinių ir surengė keletą koncertų. 1939 m. gruodžio 16 d. kolektyvas koncertu pažymėjo savo kūrybinės veiklos 40-metį. 1941 m. birželio 9 d. Valstybės teatre choras surengė paskutinį savo koncertą (sovietai, okupavę Lietuvą, visas visuomenines ir politines organizacijas bei partijas likvidavo). Skambėjo Juozo Neimanto daina „Pasisėjau žalią rūtą“, Stasio Šimkaus „Tu pasakyki man, saulužėle“, „Šermukšnėlė“ ir „Oželis“, Česlovo Sasnausko „Užmigo žemė“ ir kitų kompozitorių dainos.
Pirmosios sovietų okupacijos metais J. Kudokas sąjunginiame instrumentalistų konkurse Maskvoje laimėjo antrąją vietą. Vokiečių okupacijos metais trumpai mokėsi Kauno konservatorijoje dirigavimo ir specialiosios harmonijos pas Juozą Tallat-Kelpšą. Susirgęs tuberkulioze, kurį laiką gydėsi Kauno Panemunės sanatorijoje. Antrosios sovietų okupacijos metais buvo ištremtas į Sibirą, kur dirbo įvairius fizinius darbus. Po penkerių metų grįžęs į Lietuvą, vėl gydėsi Panemunės sanatorijoje. Sukūrė keletą dainų chorui.
Reistrai (Laukuva)
Reistrai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Požerės, rytiniame Sietuvų krante, į šiaurę nuo Paršežerio. Reistrų vakarinėje dalyje yra Sietuvos kūlgrinda.
Jaunieji aplinkos reporteriai
Jaunųjų aplinkos reporterių programa – viena iš Aplinkosauginio švietimo fondo vykdomų programų. Ji skirta vidurinių mokyklų moksleiviams ir mokytojams. Programoje dalyvaujantys mokiniai tyrinėja įvairias aplinkosaugos problemas bei ruošia ir skelbia apie tai straipsnius, fotografijas.
Veikla
Kiekviena programoje dalyvaujanti grupė turi apsibrėžti savo tyrimo objektą vietiniu aplinkosaugos lygiu. Nustatytos šešios pagrindinės tyrimų temos: žemės ūkis, miestai, pakrantės zona, energija, atliekos ir vanduo. Kiekvieno projekto tikslas – pateikti teisingą informaciją vietos bendruomenei. Jaunųjų aplinkos reporterių tinklui priklausantys moksleiviai ruošia bei skelbia straipsnius ir fotografijas apie aplinką. Jaunieji reporteriai programos internetinėje svetainėje pateikia informaciją apie savo projektus, straipsnius ir fotografijas. Kiekvienais metais tarptautinė šios programos taryba apdovanoja geriausių metų straipsnių ir fotografijų autorius.
Lygiai
Programa turi du veiklos lygius. Didesnis dėmesys skiriamas vietinio lygmens tyrimams, kuriais siekiama geriau suprasti, kaip aplinkosaugos klausimai yra susiję su darniu vystymusi ir globalinėmis problemomis. Platesnį mastą vietiniu lygiu vykdomas projektas įgauna tuomet, kai bendradarbiaujama su kitų šalių programos dalyviais.
Dalyviai
Šiuo metu „Jaunųjų aplinkos reporterių“ programos veikloje dalyvauja Kipro, Graikijos, Maroko, Švedijos, Belgijos, Airijos, Norvegijos, Turkijos, Danijos, Italijos, Portugalijos, Didžiosios Britanijos, Estijos, Islandijos, Rumunijos, Prancūzijos, Latvijos ir Ispanijos mokyklų moksleiviai.
Programoje pradeda dalyvauti ir Lietuvos mokyklos.
Verkių Riešė
Verkių Riešė – Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurės rytus nuo miesto centro, dešiniajame Neries krante. Įsikūrusi į šiaurės rytus nuo Verkių (pietuose yra Naujieji Verkiai) ir į pietryčius nuo Didžiosios Riešės. Pro Verkių Riešę teka Riešės upelis, toliau vakaruose telkšo Žalieji ežerai (Akis, Balsys), pietinė rajono dalis patenka į Verkių regioninį parką.
Būdingi individualių gyvenamųjų namų kvartalai, aplinkui plyti kolektyviniai sodai (Balsiai, Babiniai, Ožkiniai). Yra prekybos centras „Maxima“.
Istorija
1905 m. Riešės valsčiaus (Verkių) Riešės kaime gyveno 70 žmonių, 1931 m. – 199.
Stefania Casini
Stefania Casini (g. 1948 m. rugsėjo 4 d. Vila di Kjavenoje) – italų aktorė, scenaristė, prodiuserė ir režisierė.
Baigusi architektūros studijas, ji vėliau susidomėjo aktoryste ir nuo 1970 m. sukūrė beveik 50 vaidmenų kine ir televizijoje pas tokius režisierius kaip Bernardo Bertolucci, Peter Greenaway ir Dario Argento. 1970-ųjų pabaigoje nuvykusi į JAV, Casini apsisprendė tapti režisiere. 1978 m. jos filmas „Lontano da dove“ buvo demonstruotas Venecijos kino festivalyje, tačiau daugiausia ji pasižymėjo kurdama dokumentines juostas.
1978 m. ji kartu su Beppe Grillo ir Maria Giovanna Elmi vedė populiarų Sanremo muzikos festivalį.
Vulajus
Geografija
thumb|left|175px Tai didžiausias iš Sinbėjaus rajonų ir taip pat kalvuočiausias bei rečiausiai apgyvendintas. Vulajus išsidėstęs tarp Suešano ir Dziališano kalnagūbrių, 250 metrų aukštyje virš jūros lygio.
Istorija
Atajalai vietovėje pradėjo kurdintis dar Čingų dinastijos laikais. Japonijos okupacijos metais įėjo į Taipėjaus prefektūros sudėtį. Vėliau dar keletą kartų keitė pavaldumo statusą. Kinijos Respublikai 1946 m. atgavus Taivaną, Vulajus tapo kaimo tipo gyvenviete. Nuo 1950 m. rugpjūčio buvo pavaldus Taipėjui. 2010 m. gruodžio 25 d. sukūrus naująjį Sinbėjaus miestą, Vulajus tapo vienu iš jo rajonų (区, Qū). Prieš tai Vulajus turėjo kaimo apylinkės (鄉, Xiang) statusą.
Laitekiai
Laitekiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Stulgių.
Būdos (Kuršėnai)
Būdos – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kuršėnų.
Dainius Gleveckas
Dainius Gleveckas (g. 1977 m. kovo 5 d.) – Lietuvos buvęs futbolininkas, žaidęs saugo pozcijoje.
Hirskyj Tikyčius
Hirskyj Tikyčius arba Uhorskyj Tikyčius (Угорський Тікич) – upė vidurio Ukrainoje, Vinycios ir Čerkasų srityse; viena iš Tikyčių sudarančių upių (Pietinio Bugo baseinas). Prasideda ties Juškivcių kaimu, teka rytų, pietryčių kryptimi. Kirovohrado srities paribyje susilieja su Hnylyj Tikyčiumi ir sudaro Tikyčių.
Didžiausi intakai:
Slėnis V raidės formos, iki 2,3 km pločio, bei 60 m gylio. Vidurupyje sudaro vaizdingą kanjoną. Vaga vingiuota, akmenuota, yra slenksčių ir krioklių. Įrengtos dvi hidroelektrinės ir tvenkinys.
Subway
thumb|right|260px|„Subway“ restoranas [[Rusija|Rusijoje]]