cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beringijos nacionalinis parkas
Parkas Čiukčių pusiasalyje plyti dviejuose rajonuose: Providenijos pietuose ir Čiukčių šiaurėje. Vidutinis kalnų aukštis – apie 900 m. Būdingas tundros ir subarktinis klimatas (Köppen klimato klasifikacija Dfc). Žiemos – labai ilgos ir šaltos, o vasaros – trumpos ir šaltos. Sausis – šalčiausias mėnuo, Anadyryje temperatūra nukrenta iki −22,6 °C, liepą pakyla iki +11,6 °C. thumb|left|250px|[[Čiukčių jūra, tarp Čiukčių pusiasalio ir Aliaskos]]
Imperatoriškosios gvardijos Lietuvos totoriai
miniatiūra|Imperatoriškosios gvardijos Lietuvos totoriai atlieka žvalgybą Imperatoriškosios gvardijos Lietuvos totoriai  – Napoleono imperatoriškosios gvardijos lengvosios kavalerijos pulkas, tarnavęs Prancūzijos armijoje 1812–1814 m. Lietuvos totoriai Rusijos kampanijos pradžioje buvo suburti į vieną eskadroną. Pirmasis eskadrono vadas buvo M. M. Achmatovičius (Achmatowicz), kuris žuvo Vilniuje, o jo vietą užėmė kapitonas S. M. Ulanas, vadovavęs daliniui per likusį karo laikotarpį. Napoleonui atsisakius sosto, Lietuvos totorių dalinys buvo išformuotas, taip pat kaip ir kiti kitataučių daliniai.
Ištakos
Pirmąsias totorių gyvenvietes Lietuvoje 1397 m. prie Trakų ir Vokės įkūrė Vytautas Didysis. Totoriai sudarė Vytauto Didžiojo asmeninę sargybą, dalyvavo su juo Žalgirio mūšyje. XVI–XVIII a. totorių įkurdinta ir kitose Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės vietose.
Skirtingai nuo krikščionių ir vietos tikybą išpažįstančių lietuvių, totoriai buvo musulmonai; jiems buvo suteikta religijos laisvė ir jie buvo atleisti nuo mokesčių, tačiau vis tiek turėjo atlikti karinę tarnybą. XVIII a. Abiejų Tautų Respubliką padalijus Rusijai, Austrijai ir Prūsijai, totoriai pateko į Rusijos valdžią. Kai kurie totorių savanoriai tarnavo Lenkijos kariuomenėje 1807 m. Napoleonui sukūrus Varšuvos kunigaikštystę.
Struktūra
kairėje|miniatiūra| Imperatoriškosios gvardijos Lietuvos totoriai puolime 1812 m. birželį generolas Michailas Sokolnickis (Michał Sokolnicki) pasiūlė Napoleonui sukurti Lietuvos totorių pulką, motyvuodamas jų dorumu ir drąsa. Nors Napoleonas vylėsi, kad dalinį sudarys iki tūkstančio karių, pavyko rasti tik tiek totorių savanorių, kad užtektų sudaryti eskadroną. Jį sudarė 123 vyrai, įskaitant 1 eskadrono vadą, 1 majorą, 4 kapitonus, 7 leitenantus ir antruosius leitenantus, 110 puskarininkių ir kareivių. Eskadronas taip pat turėjo imamą, vardu Aslanas Alėjus (Aslan Aley), kuris taip pat tarnavo kaip antrasis leitenantas.
Oficialiai padalinys buvo sukurtas 1812 m. spalį ir jam vadovavo pulkininkas Mustafa Murza Achmatovičius, kuris sumokėjo už eskadrono įrangą ir uniformas. Totoriai buvo prijungti prie Imperatoriškosios gvardijos 3-iojo Lietuvos lancerių pulko kaip žvalgai.
Karinės kampanijos
dešinėje|miniatiūra|275x275px| Lietuvos totoriai su raudonomis ir baltomis Abiejų Tautų Respublikos vėliavomis Eskadronas dalyvavo 1812 m. Napoleono žygyje į Rusiją su Imperatoriškosios gvardijos kavalerijos 6-ąja brigada (elitiniai žandarai, 3-ieji lanceriai ir totoriai). Žygyje jie patyrė didelių nuostolių, ypač Vilniuje nuo gruodžio 10 iki 12 d., kur žuvo būrio vadas Achmatovičius su 34 savo vyrais. Totoriai taip pat dalyvavo Kališo mūšyje 1813 m. vasario 13 d. Išgyvenusieji pirmiausia buvo įtraukti į 3-iųjų lancerių likučius, kurie 1812 m. spalį buvo beveik sunaikinti Slanime, o vėliau sujungti su Imperatoriškosios gvardijos Lenkijos lanceriais, kur jie sudarė 15-ąją kuopą, vadinama „Vidurine gvardija“. Iki to laiko totoriams vadovavo kapitonas Samuelis Murza Ulanas, o antrininkais buvo leitenantai Ibrahimas ir Aslanas Alėjai, kurių bendra jėga buvo tik 53 vyrai.
Marija Kartanaitė
Marija Kartanaitė (g. 1932 m. sausio 10 d. Raguvoje, Panevėžio rajonas, m. 2017 m. gruodžio 17 d. Vilniuje) – Lietuvos šachmatininkė, nusipelniusi šachmatų trenerė, daugkartinė Lietuvos moterų šachmatų čempionė, Lietuvos moterų šachmatų čempionatuose pelniusi dešimt aukso, devynis sidabro ir vieną bronzos medalį.
Imperatoriškosios gvardijos Lietuvos totoriai
Karinės kampanijos
1813 m. nuo balandžio iki birželio mėn., vieno pulkininko-majoro patartas, kapitonas Ulanas, siekiant užverbuoti naujų kavaleristų, išvyko į Prancūziją su maršalu Samueliu Januševskiu. Sumažintai iki 47 vyrų kuopai buvo atsisakyta suteikti kitataučių karių pastiprinimą Mece, todėl kapitonas išvyko į Paryžių ieškoti Prancūzijos karo ministro paramos. Vizitas nebuvo sėkmingas, Ulanui ir 24 rekrutams teko grįžti į Vokietiją, Lenkijos lancerių bazę.
Marija Kartanaitė
Biografija
Pedagogė. Lietuvos moksleivių ir jaunimo centre, prieš tai - Vilniaus pionierių rūmuose - parengė kelias šachmatininkų kartas.
Imperatoriškosios gvardijos Lietuvos totoriai
Karinės kampanijos
Lietuvos totoriai toliau tarnavo, vadovaujant kapitonui Ulanui, Lenkijos lanceriuose 1813 m. Vokietijos kampanijos metu, dalyvaudami mūšiuose Dresdene, Petersvalde, Leipcige ir Hanau. Tada totoriai buvo perkelti į 3-ąjį Lenkijos imperatoriškosios gvardijos skautų pulką ir patyrė papildomų nuostolių per 1814 m. Prancūzijos kampaniją – 6 žuvo ir 7 pateko į nelaisvę. Balandžio 6 d. Napoleonui išsižadėjus sosto, Ulanas ir keli gyvi vyrai grįžo į Lietuvą. Pasak istoriko A. Pigeard, 100 iš buvusių 123 vyrų mirė iki kampanijos pabaigos.
Marija Kartanaitė
Biografija
M. Kartanaitė Lietuvos moterų šachmatų čempionatuose iškovojo 20 medalių: 10 kartų buvo Lietuvos čempionė (1956, 1957, 1958, 1963, 1964, 1966, 1967, 1969, 1970, 1980 m.); 9 kartus iškovojo Lietuvos moterų čempionato sidabro medalius  (1953, 1954, 1955, 1959, 1961, 1968, 1976, 1978, 1979 m.) ir vieną kartą - bronzos medalį (1977 m.).
1971–1972 metais laimėjo SSRS kaimo draugijos moterų čempionatus, o 1973 m. socialistinių šalių kaimo draugijų čempionate Brno laimėjo auksą. Lietuvoje vykusiose Pasaulio lietuvių sporto žaidynėse laimėjo varžybas 1995 ir 1998 metais. 2012 m. rugpjūčio mėnesį dalyvavo Europos senjorų čempionate Kaune.
Duktė Rasa Bandzienė (g. 1961 m.) sekė mamos pėdomis; 3 kartus tapo Lietuvos šachmatų čempione. Žentas Algirdas Bandza - tarptautinis šachmatų meistras.
Pasiekimai
2012 m. Europos senjorų moterų šachmatų čempionatas (Kaunas)
2014 m. Lietuvos senjorų šachmatų čempionatas (Panevėžys)
2015 m. Lietuvos moterų šachmatų čempionatas (Vilnius)
2015 m. Lithuanian open (Vilnius), 3 tšk.
2015 m. Europos mėgėjų moterų šachmatų čempionatas (Kaunas), 4,5 tšk.
Druskininkų HE tvenkinys
Druskininkų HE tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, Druskininkų miesto pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Ratnyčios upelį (Nemuno intakas) 1,7 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis išrytų į vakarus – 0,27 km, plotis – iki 0,03 km. Altitudė 91,5 m. Krantai apaugę medžiais ir krūmais, pietinis krantas aukštokas. Priešsroviui iškart telkšo Alkos I tvenkinys. Vakariniu krantu nutiestas kelias Nr.5006 (Druskininkai – Pariečė).
Tvenkinys įrengtas 1998 m., kai buvo pastatyta 40 kW galios hidroelektrinė.
Vinzenz Dittrich
Vincentas Dittrichas (1893 m. vasario 23 d. – 1965 m. sausio 25 d.) – Austrijos futbolininkas ir futbolo treneris.
Sportininkas
Futbolininko karjerą pradėjo atstovaudamas Antrojoje lygoje žaidžiantį Vienos SC Blue Star. 1913 m. pateko į Vienos Rapidą, kurios spalvas gynė net dvylika metų. Įsitvirtinęs pagrindinėje sudėtyje, šešis kartus tapo Austrijos čempionu ir dukart laimėjo Austrijos futbolo taurę. Būdamas neaukšto ūgio ir smulkaus sudėjimo žaidė gynėjo pozicijoje.
Dar 1913 m. buvo pakviestas į Austrijos vyrų futbolo rinktinę rungtynėms Budapešte su Vengrijos rinktine. Nepaisant to, kad gynėjas V. Dittrichas dėjo visas pastangas ir pasiekė įvartį mušant vienuolikos metrų baudinį, tąkart austrai pralaimėjo rezultatu 3:4. Vėliau į šalies rinktinę buvo kviečiamas dar 15 kartų, paskutinis kvietimas buvo 1923 m. rungtynėms su Suomija.
1925 m. perėjo į Vienos ASV Herthą, kuri ką tik buvo užkopusi į šalies Pirmąją futbolo lygą. Komandai nesisekė ir netrukus ji iškrito į Antrąją lygą. V. Dittrichas kolektyvo nepaliko, o jį palaikė. Galiausiai klubas vėl iškovojo teisę žaisti Pirmojoje lygoje, kur išsilaikė tris sezonus. Kai 1930 m. Vienos ASV Hertha vėl buvo priversta grįžti į Antrąją lygą, Vincentas Dittrichas nusprendė baigti aktyviai sportuoti.
Treneris
Iškart buvo pakviestas treniruoti Lietuvos vyrų futbolo rinktinę. Kontrakto pradžia – 1930 m. rugpjūčio 15 d. Tuo metu Kaune, Kariuomenės stadione Panemunėje vyko Baltijos futbolo taurės turnyras. Lietuvos rinktinė įveikė Estiją rezultatu 2:1, sužaidė lygiosiomis su Latvija 3:3 ir pirmą kartą laimėjo Baltijos taurę. Kad Lietuvos reprezentantai yra teisingame kelyje patvirtino dar viena pergalė tų pačių metų rugsėjo 13 d. draugiškose rungtynėse Klaipėdoje prieš estus 4:0.
1930 m. rugsėjo 22 d. futbolo aikštėje pasirodė ir pats Vincentas Dittrichas. Tai įvyko per draugiškas futbolo rungtynes LFLS stadione tarp Kauno ir Suvalkijos rinktinių, kuriose rezultatu 8:1 nugalėjo kauniečiai. Sirgaliai atkreipė dėmesį į austro labai tikslius kamuolio perdavimus pažliugusioje vejoje.
Po žiemos V. Dittrichas vėl atvyko į Kauną treniruoti rinktinės, bet sėkmė 1931 m. jau buvo nusisukusi nuo jo ir Lietuvos komandos. Lietuviai pralaimėjo estams draugiškose rungtynėse 1:4, taip pat per Baltijos taurės turnyrą Taline 0:2. Latviams teko nusileisti per draugiškas rungtynes 2:5, taip pat per Baltijos taurės varžybas 0:1. Be to, Lietuvos rinktinė 1931 m. rugpjūčio 26 d. Kaune pralaimėjo viešnagėn atvykusiai Rumunijos futbolo rinktinei rezultatu 2:4. Vincentas Dittrichas suprato, kad rinktinės rezultatai žymia dalimi priklauso nuo šalies futbolo klubų pajėgumų. Norėdamas padėti lietuviams sportininkams įgyti patirties jis į Kauną draugiškoms rungtynėms pasikvietė Vienos AC. Tąkart svečiai įveikė Kauno LFLS santykiu 1:10.
Kontraktas Lietuvoje baigėsi 1931 m. rugpjūčio 31 d. ir V.Dittrichas grįžo į Austriją, kur pradėjo dirbti su Vienos SC Hakoah. 1932 m. gruodyje, išvykos į Prancūziją metu, ši komanda netikėtai nugalėjo įžymiąją Marselio Olympique. Prancūzai nedelsiant pasikvietė V.Dittrichą ir keletą austrų futbolininkų į Marselį. Rezultatų ilgai laukti nereikėjo – jau 1933 m. šalies pirmenybėse užimta antroji vieta, o būsimame sezone laimėta Prancūzijos futbolo taurė.
Vėliau teko treniruoti Žateco DSV (Vokietija), Bazelio FC Nordstern (Šveicarija), Miulūzo FC (Prancūzija) ir Hamborno Hamborn 07 (Vokietija). 1940 m. rudenį jis dar dirbo su Antrosios lygos Vienos SPC Helfort, bet jau gruodį pervažiavo gyventi į Bratislavą. Pasibaigus 1940–41 m. sezonui V.Dittricho treniruojama Bratislavos ŠK Slovan tapo Slovakijos čempionu. Po Antrojo pasaulinio karo jis dirbo su Švechato SV (Austrija), kurį laiką darbavosi Liuksemburge, 1947–1949 m. treniravo Vyner Noištato SC. Vėliau dirbo trenerio darbą Sirijoje ir Libane.
Kaja Kallas
Kaja Kalas (g. 1977 m. birželio 18 d. Taline) – Estijos politikė, nuo 2021 m. ministrė pirmininkė.
Biografija
K. Kalas studijavo teisę Tartu universitete, kurį 1999 m. baigusi įgijo teisės bakalauro laipsnį. Verslo administravimo magistro laipsnį įgijo 2010 m. Talino Estijos verslo mokykloje. 1998–2011 m. dirbo teisinį darbą, specializavosi Estijos ir Europos konkurencijos teisėje. 2011 m. K. Kalas buvo suteiktas neaktyvaus Estijos advokatų kolegijos nario statusas.
2011 m. K. Kalas įstojo į Estijos reformų partiją. 2011–2014 m. buvo šios partijos atstovė Riigikogu (Estijos parlamente). Būdama parlamento narė, vadovavo Ekonomikos komitetui. 2014 m. politikė išrinkta į Europarlamentą, buvo Pramonės, tyrimų ir energetikos komiteto narė. 2019 m. žurnalas „Politico“ ją įtraukė į 40 įtakingiausių 2014–2019 m. kadencijos Europarlamento narių sąrašą. 2018 m. balandį K. Kalas pradėjo eiti Reformų partijos pirmininkės pareigas. Nors Reformų partija 2019 m. kovą vykusiuose rinkimuose gavo daugiausia rinkėjų balsų (28,9 %), koaliciją sudarius Jūrio Rato vadovaujamai Centro partijai, liko opozicijoje.
2021 m. sausio 13 d. iš posto pasitraukė premjeras Jūris Ratas; tą jis padarė po to, kai buvo pareikšti įtarimai korupcija keliems įtakingiems bendrapartiečiams. 2021 m. sausio 25 d. buvo pasirašytas koalicinis susitarimas tarp K. Kalas vadovaujamos Reformų partijos bei J. Rato vadovaujamos Centro partijos. Partijoms atiteko po 7 ministrų portfelius. Tą pačią dieną parlamentas balsavo už tai, kad K. Kalas būtų pavesta formuoti naują vyriausybę. Davusi priesaiką, pareigas naujoji vyriausybė pradėjo eiti 2021 m. sausio 26 d.
K. Kalas Reformų partija surinko daugiausia balsų (31,6 %) 2023 m. kovą vykusiuose parlamento rinkimuose. Po rinkimų Reformų partija sudarė koaliciją su liberalia partija „Estija 200“ ir socialdemokratais.
K. Kalas – pirmoji moteris Estijos istorijoje, užėmusi premjerės postą.
Be gimtosios estų, K. Kalas moka anglų, rusų, suomių ir prancūzų kalbas.
Asmeninis gyvenimas
K. Kalas tėvas – žymus Estijos politikas S. Kalas, 2002–2003 m. ėjęs ministro pirmininko pareigas, buvęs Europos komisijos komisaras (2004–2014 m.).
K. Kalas ištekėjusi, turi tris vaikus.
Norinaga Motoori
Norinaga Motoris (1730 m. birželio 21 d. – 1801 m. lapkričio 5 d. ) – Edo laikotarpiu gyvenęs japonų filosofas, filologas, rašytojas, poetas. Motoris buvo pagrindinis asmuo Kokugaku judėjime, siekusiame ieškoti esminių japonų tautos bruožų, todėl dažnai laikomas vienu iš ankstyvųjų japoniško nacionalizmo pradininkų.
Vaikystė
Motoris gimė 1730 m. birželio 21 d. Macusakoje, Isės provincijoje (dabar Mijės prefektūra). Jis buvo antrasis sūnus pirklių šeimoje – tėvas Sadatošis turėjo nuosavą parduotuvę. Motoris neteko tėvo kai jam buvo 11 metų. Parduotuvę teko uždaryti ir visa šeima persikraustė gyventi į kitą Macusakos vietą. Motorio motina Kacu tikėjosi, kad sūnus užaugs pirkliu ir vėl atidarys parduotuvę, todėl pasirūpino, kad jis, kaip ir kitų pasiturinčių pirklių šeimų sūnūs, gautų platų išsilavinimą – pradedant kaligrafija, No dainomis, šaudymu iš lanko ir baigiant arbatos gėrimo ceremonija. Motoris taip pat buvo mokomas būti prekybininku, tačiau su laiku Kacu pastebėjo sūnaus aistrą skaitymui. Motina suprato, kad Motoris nebus verslininku ir nusprendė jį nukreipti į medicinos mokslą. Tuo metu gydytojų darbas nebuvo prestižinis, tačiau jie uždirbdavo pakankamai pinigų pragyvenimui bei turėjo galimybę studijuoti. Nors Motoris sutiko būti gydytoju, jo tikrieji ketinimai buvo kitokie. Savo atsiminimuose jis rašė: „''Užsidirbti pragyvenimui praktikuojant mediciną yra nedora ir niekinga. Tai ne vyrų pašaukimas.''“ Tačiau būdamas darbštus žmogus ir mąstydamas praktiškai, jis paklausė motinos ir pasirinko profesiją, kuri suteikė jam lėšų ir laiko, kad galėtų siekti savo tikrojo pašaukimo.
Studijų laikotarpis Kiote
1752 m. motinos paskatinimu Motoris išvyko studijuoti mediciną į Kiotą. Studijų laikotarpiu jis gyveno ir mokėsi pas neokonfucioniastą Horį Keizaną. Per penkerius su puse metų praleistų Kiote Motoris linksminosi tiek pat laiko, kiek mokėsi: dažnai žiūrėdavo no ir kabuki vaidinimus, jodinėjo arkliais, rūkė bei daug gėrė sakės. Kai jo motina, kuri prisidėjo prie jo pragyvenimo Kiote, sužinojo apie jo piktnaudžiavimą sake, laišku jį įspėjo negerti daugiau nei trijų puodelių per dieną.
Tolimesnis gyvenimas Macusakoje
1757 m. Motoris grįžo atgal į gimtąją Macusaką, kur pradėjo praktikuoti pediatriją. Nors ir būdamas labai užsiėmęs darbu, jis savarankiškai studijavo japonų klasikinius tekstus: Gendži monogatari, Nihon šioki (Japonijos kronikos), Kamo no Mabučio knygas. Kaip gydytojas jis perėmė vieno iš protėvių vardą – Motoris. 1760 m. susituokė su Murata Mika, tačiau santuoka ilgai netruko – po 3 mėnesių jie išsiskyrė. Po dvejų metų susituokė su Kusabuka Tami, 1763 metais susilaukė pirmojo sūnaus. Iš viso turėjo du sūnus ir tris dukras. Jo sūnus Hauniva sekė tėvo pėdomis ir tapo Japonijos klasikinės literatūros tyrinėtoju.
1763 m. buvo ypač svarbūs Motoriui: Macusakoje apsilankė Mabučis ir Motoris turėjo galimybę su juo susitikti. Šis susitikimas pakeitė Motorio mokymosi kryptį bei metodus. Jis paprašė, kad Mabučis peržiūrėtų jo užrašus apie Kodžiki (seniausia išsami Japonijos kronika), tačiau gavo patarimą pirmiau išanalizuoti Manjošiu (senovės peozijos rinktinė), kad geriau suprastų senovės japonų kalbą. Po šio susitikimo jie ir toliau palaikė ryšius, todėl Motoris, paskatintas Mabučio, visiškai pasinėrė į Kodžiki tyrimus.
Savo vėlyvaisiais gyvenimo metais Motoris tarnavo Kijo žemės valdytojui, nuolat keliavo į Kiotą vesti paskaitų. Nors pagarsėjo kaip kokugaku tyrinėtojas, Motoris 40 metų dirbo gydytojų ir priimdavo pacientus iki pat savo mirties.
Motoris mirė 1801 m. rugsėjo 29 d. Palaidotas Jamamuro viršukalnėje, aštuoni kilometrai nuo Macusakos miesto centro. Tai buvo jo noras, kurį išreiškė likus metams iki savo mirties, testamente. Taip pat jis paprašė laidotuvių pagal budistų papročius, tačiau šintoistinio kapo. Kaip rašoma jo testamente: „Kapas turi būti septynių shaku ploto (2,1 m²). Padarykite piliakalnį šiek tiek už kapo centro ir pasodinkite ant jo vyšnią.“ Vyšnia buvo pasodinta ir dabar ji kiekvieną pavasarį pražysta virš jo kapo.
Ašivake Obune
Dar studijuodamas Kiote jis parašė veikalą Ašivake Obune apie vaka poeziją. Pagal jį, poema turi būti meno kūrinys žodžiu, kuris išreiškia poeto jausmus, o ne kalba apie moralę ar politiką. Žodžiai turi būti pasirinkti atsargiai, kitaip poema taps vulgaria. Graži kalba padaro seklią idėją prasminga, o vulgari kalba ja sugadina. Savo darbe Motoris labai dažnai minėjo retorikos svarbą rašant poeziją. Jis primygtinai reikalavo tinkamo visų žodžių pasirinkimo bei grakščios sintaksės. Kaip jis rašė savo darbe: „Žiūrint iš žmogaus prigimties, nenuostabu, kad žmogus gali sukurti gerumo ir dorybės eilėraščius, nors ir jo širdis pilna pykčio bei blogio <..> Retorika yra posmo siela, tai yra žmogaus jausmų esmė.“
Kodžiki-den
Motorio svarbiausi darbai buvo Kodžiki-den (Kodžiki komentarai), parašytas per 35-erius metus, ir pastebėjimai apie Gendži Monogatari. Motoris tikėjo, kad iš Kinijos kilęs konfucianizmas prieštaravo senovės Japonijos paveldui, kilusiam iš natūralaus spontaniškumo jausmo bei dvasios. Kaip jaunas mąstytojas jis vadovavosi Ogiu Sorai metodais. Pagal Ogiu, norint surasti tikrą Japonijos klasikinių tekstų reikšmę, būtina atsiriboti nuo konfucianizmo. Motoris tai papildė teigdamas, kad reikia atsiriboti ir nuo Japonijai didelę įtaką padariusios Kinijos kalbos bei kultūros.
Kodžiki yra parašytas kiniškais rašmenimis. Motorio pagrindinis tikslas buvo išanalizuoti Kodžiki pašalinant Kinijos įtaką bei idėjas. Tai ir lėmė Kodžiki-den atsiradimą, kuriame jis tyrinėjo ir siekė išgryninti senovės japonų mąstymą. 1798 m. birželį, po 34-erių metų mokymosi bei rašymo, jis užbaigė savo 44 tomų veikalą. Motoris pradėjo jį rašyti būdamas trisdešimt ketverių, o baigė šešiasdešimt aštuonerių.
Ispanijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Ispanijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Norinaga Motoori
Vaka poezija
Šios gerai žinomos vaka poezijos eilės buvo užrašytos ant Motorio portreto, kurį jis nutapė pats, būdamas šešiasdešimt vienerių. Iš viso Motoris parašė apie 10 000 vaka eilių. Daugiau nei 300 jų yra minimos jam labai patikusios vyšnios, simbolizavusios jo paties gyvenimą, požiūrį į studijas.
Ispanijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Atkrintamosios rungtynės
Pusfinalio rungtynės tarp SD Huesca ir CF Getafe:
Bendru rezultatu 5-2 nugalėjo CF Getafe ir pateko į finalą.
Norinaga Motoori
Vaka poezija
Kitų Motorio sukurtų eilių pavyzdžiai:
Ispanijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Atkrintamosios rungtynės
Pusfinalio rungtynės tarp Cádiz CF ir CD Tenerife:
Norinaga Motoori
Atminimo muziejus
Macusakoje esančiame name, kuriame nuo 12-os iki 72-iejų gyveno Motoris, šiuo metu veikia jo vardo atminimo muziejus. Šis namas 1953 m. Japonijos vyriausybės buvo paskelbtas kaip specialus nacionalinis paminklas. Buvo stengiamasi atkurti namo interjerą, kuo galima panašesnį į tą, kuris buvo, kai name gyveno Motoris. Jo darbo kabinete, kuris yra antrame aukšte, šiuo metu yra eksponuojami keli originalūs rankraščiai. Muziejuje, taip pat yra daugybė daiktų, kurie yra saugomi, kaip Japonijos svarbi kultūros dalis. Lankytojams yra rodoma tik nedidelė jų dalis.
Ispanijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Atkrintamosios rungtynės
Į finalą iš šios poros pateko CD Tenerife.
Finalas:
Finalo rungtynės sužaistos 2017 m. birželio 21 ir birželio 24 dienomis. CF Getafe ir CD Tenerife rungtynėse sprendėsi, kuri komanda kitą sezoną pakils į La Liga.
Finalo ir pusfinalio rungtynės
I etapas (1/128 f.) prasidėjo 2016 m. rugpjūčio 31 d. Jame žaidė žemesniųjų divizionų komandos. Nuo IV etapo (1/16 f.) taurėje kovojo elito komandos.
Pusfinalis
Pusfinalio pirmosios rungtynės buvo žaidžiamos 2017 m. vasario 1 ir vasario 2 dienomis.
Atsakomosios pusfinalio varžybos vyko 2017 m. vasario 7–8 dienomis.
Pagal dvejų rungtynių rezultatus į finalą pateko FC Barcelona ir Deportivo Alavés.
Finalas
Finalas vyko 2017 m. gegužės 27 d. FC Barcelona prieš Deportivo Alavés.
Finale 3-1 nugalėjo FC Barcelona.
Isidora Sekulić
Isidora Sekulic (1877 m. vasario 16 d. – 1958 m. balandžio 5 d.) – Serbijos prozininkė, novelistė, eseistė, poliglotė ir meno kritikė.
Biografija
Isidora Sekulic gimė 1877 m. Mošorine (dabar Voivodina). 1892 m. baigė pedagoginę mokyklą Budapešte. 1922 m. Berlyne, Vokietijoje, įgijo filosofijos daktaro laipsnį.
Čurapča
Veikia 4 vidurinės mokyklos, sporto mokykla-internatas, Čurapčos uluso gimnazija, sporto ir kūno kultūros institutas, politechnikos kolegija. Verčiamasi daugiausia gyvulninkyste, veikia mėsos ir pieno kombinatas.
Istorija
Čurapča įkurta 1725 m. atidarius Ochotsko traktą.
Verchmenės valsčius
Verchmenės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Verchmenė.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Angerona
Angerona arba Angeronija (, Angeronia) – sena romėnų deivė, kurios vardas bei funkcijos aiškinamos įvairiai. Viena vertus, Angerona įvardijama sielvarto ir baimės deive, kuri ne tik tokią būseną sukelia, bet ir nuo jos išvaduoja; kita vertus, ji laikoma tylos deive.
Anot senovės autorių, Angerona buvo deivė, išvaduojanti žmones nuo skausmo ir sielvarto, arba ta, kuri išgelbėjusi romėnus ir jų gyvulius nuo ligos angina. Apie tai rašė Julijus Modestas ir Festas. Pasak jų, kartą žmones ir jų gyvulius ištikusi liga, pavadinta angina, kuri dingusi, kai tik buvo pažadėtos aukos Angeronai.
Amūrinis ežys
Amūrinis ežys (Erinaceus amurensis) – ežinių (Erinaceidae) šeimos, ežių (Erinaceinae) pošeimio, paprastųjų ežių (Erinaceus) genties gyvūnas.
Angerona
Naujųjų laikų tyrinėtojai prilygino ją tokioms deivėms, kaip Opė, Aka Larencija, Dėja Dija; ji taip pat laikoma naujųjų metų ir sugrįžtančios Saulės deive. Deivės garbei rengiama šventė vadinosi Divalijos arba Angeronalijos, ji švęsta gruodžio 21 d. Žyniai aukodavo Volupijos, malonumo deivės, šventykloje, kur stovėjo ir Angeronos statula. Deivė vaizduota pridėjusi pirštą prie burnos, kuri buvusi užverta ir užrišta. Masurijaus Sabino teigimu, tai reiškė, kad tie, kurie kantriai slėpė nerimą, šitaip pasieksią didžiausią laimę. Kita vertus, prie burnos pridėtas pirštas reiškęs, kad deivė taip įsakanti žmonėms neatskleisti slaptojo Romos miesto vardo.
Fezuluose ši dievybė garbinta Ancharijos vardu, čia buvo aptiktas jos aukuras.
Amūrinis ežys
Paplitimas
Paplitęs Rytų Azijos dalyje – Rusijos Tolimųjų Rytų pietryčiuose (Primorės kraštas, Chabarovsko kraštas, Amūro sritis), Kinijos rytuose ir galbūt jos Sičuano provincijoje, Korėjos pusiasalyje.
Buveinė
Gyvena labai skirtingose buveinėse, išskyrus kalnus, pelkynus ar aktyviai apdirbamus žemės plotus. Mėgsta gyventi kalnų ir kalvų slėniuose, lygumose, apaugusiose aukšta žole, ir krūmynais, kur mišriai auga spygliuočiai ir lapuočiai medžiai. Dažniausiai tai miškų pakraščiai, besiribojantys su pievomis ir kitais atvirais plotais prie upių slėnių.
Apibūdinimas
Kūno ilgis 18,0–26,3 cm, uodegos ilgis 1,6–2,8 cm, priklausomai nuo metų laiko kūno svoris 600–1092 g. Nugarėlė apaugusi iki 2,4 cm ilgio šviesiai rudais spygliukais.
Mityba
Minta daugiausia sliekais, vabzdžiais ir kitais bestuburiais gyviais. Rečiau pasigauna smulkių stuburinių gyvūnų, iš jų daugiausia smulkių graužikų, pasmaguriauja paukščių kiaušiniais ir dar rečiau ėda ir vaisius.
Kuoknesės mūšis (1601)
Kuoknešės mūšis – mūšis, įvykęs 1601 m. birželio 23 d. netoli Kuoknesės, dab. Latvijos teritorijoje.
Priežastys
Kuoknesė buvo viena iš trijų tvirtovių, trukdžiusių švedams brautis gilyn į Infliantus. Dar 1601 m. balandžio 1 d. švedai užėmė miestą, o įgula įsitvirtino pilyje. Prasidėjo apgultis.
thumb|left|Mūšio eigos schema
Mūšio eiga
Tuo metu švedai pėstininkus išdėstė centre, už jų paslėpę 17 pabūklų ir tikėdamiesi kavalerijos atakas šios tarsi neapgintos grupės link. Kavalerija per pusę padalinta į abi puses. Kairėje – suomių reitarai, o dešinėje – švedų Livonijos pulkai.
Lauko plotis buvo apie 600 metrų, todėl jėgų manevrai pagal fronto liniją buvo neįmanomi. Švedai, supratę, kad pagrindinis smūgis bus į jų kairįjį sparną, jau nebegalėjo nieko pakeisti.
Sparnuotųjų husarų ataka nulėmė švedų bėgimą, kai rezervas leido išsilaikyti pagrindinėms ATR pajėgoms.
Pasekmės
LDK didysis etmonas Kristupas Radvila Perkūnas atrėmė Švedijos kariuomenės puolimą ties Kuoknese Dauguvos dešiniajame krante ir išvadavo Cėsių (Vendeno) pilį. Apie 1 800 švedų, apgulusių tvirtovę, pasidavė.
Taktiniu požiūriu – tai viena garsiausių ATR sparnuotųjų husarų pergalių.
Lietuvos komjaunimas
Istorija
Komjaunuoliai (kaip ir komunistai) nelegaliai veikė ir tarpukario Lietuvoje, tačiau po valstybės aneksijos jie tapo VLKJS dalimi. 1989 m. LLKJS atsisakė Maskvos diktato. Be to, komjaunimo narių apklausos parodė, kad tik 11 proc. iš jų norėjo likti VLKJS sudėtyje. Naujos LKJS įkūrimas lėmė ne tik demokratinio centralizmo principų atsisakymą, naują organizacinę strutūrą, bet ir lūžį politinėje orientacijoje. Žinomas VLKJS siekis „eiti į komunizmą“ buvo pakeistas kitu tikslu – „ginti Lietuvos TSR suverenitetą“. Dalis komjaunuolių nepanoro išeiti iš VLKJS priklausomybės ir toliau priklausė jos Lietuvos skyriui.
Lietuvos komjaunimo pirmasis sekretorius buvo visuomenės veikėjas Alfonsas Macaitis. Jam vadovaujant 1989 m. Lietuvos komjaunimas pirmasis iš visų sovietinių respublikinių komjaunimo struktūrų pasitraukė iš Sovietų Sąjungos komjaunimo organizacijos ir tapo savarankiškas. Po metų šiuo pavyzdžiu pasekė ir Lietuvos komunistų partija, atsiskyrusi nuo TSKP. Vienas iniciatorių bei ideologų atskiriant Lietuvos komjaunimą nuo VLKJS buvo politikas, diplomatas Linas Linkevičius.
1990 m. spalio 26-27 d. Vilniuje įvyko Lietuvos jaunimo forumo suvažiavimas. , kuriame komjaunimas perdavė savo įgaliojimus naujajai organizacijai – Lietuvos jaunimo forumui.
Tata (upė)
Upė užšąla spalį, atitirpsta gegužę. Nuo gruodžio iki balandžio peršąla iki dugno, o sausringomis vasaromis vietomis išdžiūsta. Pagrindinė gyvenvietė prie Tatos – Ytyk Kiujolis.
Petešos tvenkinys
Petešos tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 3 km į pietus nuo Rudaminos. Sudarytas užtvenkus Petešos upę (Rudaminos intakas) 7,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus - 0,29 km, plotis - iki 0,09 km. Altitudė 156,4 m. Tvenkinio rytinis galas užpelkėjęs, apaugęs krūmynais. Krantai neaukšti, vietomis apaugę medžiais. Išteka iš tvenkinio Petešos upė ir kanalas, kuris žemiau užtvankos už 0,14 km įsilieja į upę. Pietinėje pakrantėje įsikūręs Petešos dvaras ir Petešos kaimas. Šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai.
Tata (Vengrija)
thumb|left|250px|Tatos pilis
Istorija
Tata istoriniuose šaltiniuose minima nuo 1221 m. XVI a. į kraštą ėmė veržtis Osmanai, o 1543 m. užėmė Tatos pilį.
1938 m. Tata sujungta su Tovarošo kaimu ir kurį laiką vadinta Tatatovarošu (Tatatóváros). 1954 m. Tatai suteiktas miesto statusas.
Šaltiniai
thumb|left|280px|Miesto užrašas [[senasis vengrų raštas|senuoju vengrų raštu]]
Mindaugas Puidokas
Mindaugas Puidokas (g. 1979 m. kovo 19 d. Kaune) – politinis bei visuomenės veikėjas, žurnalistas.
Biografija
1997 m. baigė Kauno Vinco Kudirkos vidurinę mokyklą. 2002 m. su pagyrimu baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 2004 m. Vilniaus universitete baigė tarptautinių santykių ir diplomatijos magistrantūros studijų programą.
1995–1999 m. neetatinis „Kauno dienos“, „Kauno žinių“, „Vytautas Magnus“ korespondentas.
2001–2002 m. VšĮ „Socius Sanus“ projektų koordinatorius. Dirbo su mokyklinio amžiaus vaikų užimtumo ir sveikatinimo projektais.
2002–2003 m. UAB „Laisvas ir nepriklausomas kanalas“ (LNK) žinių tarnybos užsienio naujienų redaktorius.
2004–2016 m. dėstytojas Kauno technologijos universitete, Socialinių, humanitarinių mokslų ir menų fakultete.
2007–2008 m. bankrutavusio „BC Kauno Atletas“ direktorius.
2009–2013 m. žmonos įmonės UAB „Natura Munda“ komercijos direktorius.
Nuo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys, 2016–2019 m. Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos frakcijos narys, 2019-2022 m. – Darbo partijos narys. 2022 m. vasario-kovo sandūroje paliko Darbo partiją, šiai atsiribojus nuo M. Puidoko pasisakymų apie Rusijos agresiją prieš Ukrainą.
Kontraversijos ir korupcija
2021m. balandžio 27 d. Seimo nario M. Puidoko padėjėjas Kęstutis Motiečius (buvęs M. Puidoko bendramokslis) bandė duoti 50,000 eurų dydžio kyšį Seimo nariui Matui Maldeikiui. Kyšiu galėjo būti siekiama, kad M. Maldeikis asmeniškai palaikytų ir paveiktų kitus kolegas, kad būtų neribotam laikui atidėtas Azartinių lošimų įstatymo nuostatų, draudžiančių eksploatuoti į elektroninę automatų duomenų valdymo sistemą nesujungtus automatus, įsigaliojimas, numatytas tų metų lapkričio 1 dieną. Taip pat kad nebūtų priimta pataisa dėl loterijų ir lošimų mokesčio tarifų padidinimo. M. Maldeikiui iškart apie tai pranešus Specialiųjų tyrimų tarnybai, Vilniaus apygardos teismas K. Motiečiui skyrė 4,900 eurų dydžio baudą.
Specialiųjų tyrimų tarnybos atliekamos kratos metu (buvo siekiama surasti ir paimti ikiteisminiam tyrimui reikšmingus daiktus ir dokumentus, įskaitant du M. Puidoko mobiliuosius telefonus) M. Puidokui keletą kartų buvo išreikštas teisėtas reikalavimas pateikti mobiliuosius telefonus, kurie nurodyti teismo nutartyje, tačiau parlamentaras tai padaryti atsisakė. Kratos metu M. Puidokas buvo išėjęs iš kabineto, nors buvo paprašytas pasilikti kratos atlikimo vietoje. Seimo narys, turėdamas su savimi mobiliuosius telefonus, užsidarė tualeto patalpoje.
M. Puidokas su tuometiniu savo padėjėju K. Motiečiumi keliskart lankėsi lošimų bendrovės „Tete-a-tete“ vadovo Samoilo Kaco namuose. Be to, S. Kaco verslo partneris patvirtino, kad M. Puidokui už palankią poziciją galėjo būti duota 20 tūkst. eurų.
1980 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1980 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 47-asis Lietuvos vyrų ir 33-iasis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
47-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko Kaune, 1980 m. balandžio 8 – balandžio 29 d.
Čempionate žaidė 16 dalyvių: septyni vilniečiai, trys kauniečiai, trys klaipėdiečiai, du šiauliečiai ir vienas žaidėjas iš N. Akmenės. Iš 1979 m. Lietuvos čempionato prizininkų dalyvavo tik 1979 m. čempionas Levas Ševeliovas.
Vyrų čempionato eiga
Čempionate dalyvavo daug jaunų šachmatininkų: tarp jų – net septyni debiutantai.
Po trijų ratų
Čempionatų senbuviams meistrams kauniečiui A. Butnoriui ir šiauliečiui A. Uogelei pradžia buvo sėkminga. Kaunietis starte įveikė Kęstutį Kauną ir Borisą Rumiancevą, tačiau trečiajame rate jo partija su A. Uogele buvo atidėta šiauliečiui palankesnėje padėtyje. Kitiems favoritams sekėsi sunkiau. Štai praėjusių metų čempionas klaipėdietis meistras L. Ševeliovas atidėjo partiją blogesnėje padėtyje prieš vilnietį V. Mališauską. Visas lygiomis partijas sužaidė A. Kveinys. Po trijų ratų A. Butnorius turėjo 2 taškus, A. Uogelė, R. Šlekys, R. Survila ir G. Piešina – po 1,5.
Po devynių ratų
Po aštuonių ratų buvo susikaupę nemažai atidėtų partijų. Buvo tokių žaidėjų, kurie turėjo net po penkias atidėtas partijas. Sėkmingiausiai atidėtąsias žaidė Kęstutis Kaunas, įveikęs Rimvydą Survilą ir Michailą Drozdovą. O G. Piešina, nelauktai nugalėjęs R. Survilą, po to sužaidė lygiomis su B. Rumiancevu. Pirmąjį pralaimėjimą patyrė Anicetas Uogelė – jis pasidavė Vidmantui Mališauskui. Levas Ševeliovas nugalėjo B. Rumiancevą ir M. Drozdovą bei sužaidė lygiomis su Aloyzu Kveiniu.
Devintasis ratas buvo rezultatyvus: A. Uogelė nugalėjo M. Drozdovą. Gintautas Piešina – Levą Ševeliovą, V. Mališauskas – R. Šlekį, Eduardas Rozentalis – Vladą Gelžinį. A. Zapolskis – A. Kveinį. Tik B. Rumiancevo – A. Kveinio partija baigėsi taikiai. A. Butnoriui nebaigus partijos, trys dalyviai – K. Kaunas, G. Piešina, A. Uogelė – priartėjo prie lyderio, surinkę po 6 taškus iš 8. Šie kauniečio varžovai buvo sužaidę partija mažiau už jį.
Likus trims ratams
Žaidžiant atidėtas partijas, dėmesio centre buvo lyderių A. Butnoriaus ir K. Kauno partijos. Ilgokai padirbėjęs tą vakarą, A. Butnorius iškovojo 1,5 taško: įveikė Antaną Zapolskį ir lygiosiomis sužaidė su R. Survila. Surinkęs 8 taškus A. Butnorius vėl išsiveržė į priekį. K. Kaunas partiją su L. Ševeliovu baigė lygiomis.
Dvyliktajame rate baigėsi tik dvi partijos, o kitos buvo atidėtos. Iš lyderių tik A. Uogelei partijoje prieš L. Ševeliovą pavyko iškovoti tašką.
Šiaulietis po dvyliktojo rato pirmavo, surinkęs 8,5 tšk. A. Butnorius turėjo 8 tšk. (1 partija atidėta), K. Kaunas – 7,5 (1 atidėta.). G. Piešina – 7 (1 atid.).
Paskutinis ratas
Čempionato nugalėtojai išaiškėjo tik paskutinio rato paskutinę valandą. Lyderių partijose kova vyko dramatiškai. Partijos vyduryje klaipėdietis Michailas Drozdovas buvo įgijęs persvarą prieš Algimantą Butnorių, tačiau pabaigoje jis padarė šiurkščią klaidą ir pralaimėjo. Panašiai vyko ir vilniečio G. Piešinos – šiauliečio A. Uogelės partija. Čia rezultatą lėmė šiauliečio klaida. Ir tik E. Rozentalio – K. Kauno partija po ramios kovos baigėsi lygiosiomis.
Tad, surinkęs 10,5 taško, šeštą kartą Lietuvos šachmatų čempionu tapo kaunietis Algimantas Butnorius. Atsilikęs pustaškiu, sidabro medalį iškovojo, taip pat kaunietis, Kęstutis Kaunas Už pastarąjį pustaškiu mažiau turėjęs, šiaulietis Anicetas Uogelė buvo apdovanotas bronzos medaliu. Ketvirtas liko Gintautas Piešina(9 tšk.). G. Rastenis iš čempionato pasitraukė dėl ligos.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
33-iasis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1980 m. balandžio 28 – gegužės 13 d.
Jame žaidė 12 šachmatininkių: devynios vilnietės ir trys žaidėjos iš Plungės. Dalyvavo visos 1979 m. čempionato prizininkės.
Po keturių ratų
Po keturių ratų vienvalde lydere buvo vilnietė Marija Kartanaitė – 3,5 taško iš 4 galimų. Po jos sekė vilnietės V. Kaušilaitė ir R. Rugytė – po 3.
Po septynerių ratų
Sužaidus 7 ratus, ir toliau pirmavo Lietuvos daugkartinės čempionės V. Kaušilaitė ir M. Kartanaitė, turinčios po 4 taškus iš 5 galimų ir po dvi atidėtas partijas, tarp jų – tarpusavio susitikimą. Praeitų metų Lietuvos čempionė Rasa Kartanaitė buvo surikusi 4 taškus. Čempionato debiutantės ir abiturientės iš Vilniaus L. Žemaitytė ir R. Rugytė, dar turinčios atidėtų partijų, buvo surinkusios po 3,5 taško.
Paskutiniai ratai
Iki pat paskutinio rato lyderio pozicijoje buvo vilnietė M. Kartanaitė. V. Kaušilaitė atkakliai vijosi lyderę ir susilygino pelnytais taškais tik priešpaskutiniame rate. Paskutiniąsias dvi pergales, prieš plungietę R. Pleikytę ir vilnietę R. Galinytę, V. Kaušilaitė pelnė tik po 24 valandų. Paskutinio rato kovų įtampa buvo pasiekusi viršūnę. Po 5 valandų žaidimo visos partijos buvo atidėtos. V. Kaušilaitės – S. Survilaitės ir M. Kartanaitės – R. Rugytės partijose vis dar buvo neaišku, ar lyderės nepraras taškų, nes jų jaunosios varžovės energingai atakavo veteranių pozicijas. Po dviejų dienų kovos V. Kaušilaitė partiją baigė lygiosiomis, o M. Kartanaitė, neatidžiai sužaidus varžovei, pelnė tašką.
Nusišypsok mums, Viešpatie
1998 m. LTV nufilmavo spektaklį, įtraukė jį į savo „Aukso fondą“ ir Mediatekos archyvą.
1980 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
Paskutiniai ratai
Tad po 9 metų pertraukos, surinkusi 9,5 taško iš 11 galimų, Lietuvos čempione devintą kartą tapo Vilniaus šachmatų–šaškių olimpinio rezervo vaikų–jaunių mokyklos trenerė–pedagogė Marija Kartanaitė. Atsilikusi puse taško, sidabro medalį iškovojo, taip pat, devyniskart Lietuvos moterų šachmatų čempionė Vilhelmina Kaušilaitė-Kutavičienė. Bronzos medalis atiteko, čempionate debiutavusi abiturientei iš Vilniaus, L. Žemaitytei – 7,5 tšk. Ketvirta liko, taip pat debiutantė, plungiškė Rina Kaunaitė – 6,5 tšk.
Nusišypsok mums, Viešpatie
Spektaklis priklausė VMT repertuarui, tačiau mirus aktoriui Vytautui Grigoliui nuspręsta, kad jo šiame spektaklyje pakeisti neįmanoma.
Drėma
Drėma − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Nusišypsok mums, Viešpatie
2014 m. po premjeros praėjus 20–iai metų, Maskvos J. Vachtangovo teatre pastatyta spektaklio autorinė kopija. 2017 m. ji buvo parodyta Lietuvoje (Vilniuje ir Klaipėdoje).
Siužetas
Spektaklyje pasakojama apie sunkų žydų likimą, vaikus, tolstančius nuo tėvų, tėvus, juos besivejančius, bet nepavejančius, apie tikėjimą, padedantį įveikti visas negandas.
Drėma
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Drėmienė (ištekėjusi moteris) ir Drėmaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Nusišypsok mums, Viešpatie
Siužetas
XX a. pradžioje akmentašys ir našlys Efraimas Dudakas iš mažo Lietuvos miestelio keliauja į Vilnių, kur suimtas jo sūnus, šovęs į generalgubernatorių. Į kelionę jis išvyksta be ypatingos vilties padėti – jei pavyks, bent pasimatyti ir atsisveikinti.
Su Efraimu vyksta ir jo kaimynas vandenvežys Šmulė Senderis. Jo sūnus – seniai Amerikoje, vairuoja automobilį, nerašo laiškų, o vaikaičių Džordžo ir Evos Šmulė nematė ir niekada nepamatys, bet prašo ant jo kapo užrašyti „misteris". Prie jų prisideda nelaimingas, pusiau išprotėjęs Avneris Rozentalis – jo parduotuvėlė su cinamonu, razinomis ir kitais stebuklingais skanėstais sudegė, dabar jis vargšas ir svajoja tapti medžiu – geriausia klevu.
Materijos-formos perskyra
Materijos-formos perskyra – Aristotelio išskirta ontologijos sąvokų pora, vėliau perimta kitų filosofų. Materija yra potencialus substratas, nekintantis kintant substancijai, o forma  – materiją apibrėžiantis aktas. Ši Aristotelio teorija dar vadinama hilemorfizmu.
Ši teorija sukurta paaiškinti substancinį kitimą, kitaip tariant, kitimą, kai kinta ne tik akcidencijos, bet ir substancija (pavyzdžiui, tokiu kitimu laikoma mirtis).
Teigiama, kad materijos-formos perskyra leidžia paaiškinti substancijos kontigentiškumą (galimybę būti kažkuo kitu paaiškina materija), individualumą (skirtingos tos pačios rūšies substancijos skiriasi materija), vienį ir daugį (substancija viena, nes turi vieną formą, bet materija leidžia jai susidėti iš daug dalių).
Trakų Vokės koplyčia
Trakų Vokės koplyčia, taip pat Švenčiausios Mergelės Marijos koplyčia, Grafų Tiškevičių koplyčia–mauzoliejus – veikianti Lentvario Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai parapijos koplyčia, esanti Vilniaus miesto pietvakariuose, Trakų Vokėje (Panerių sen.), 0,6 km į šiaurę nuo Vilniaus–Trakų kelio. Maldos namai įsikūrę buvusio Trakų Vokės dvaro mauzoliejinėje koplyčioje. Į dvarvietę nukreipia lankytino objekto rodyklė. Tai grafų Tiškevičių šeimos koplyčia, stovinti dvaro sodybos pakraštyje, netoli pietinių vartų į parką ties E. Andrė ir J. Tiškevičiaus gatvių sankirta.
Grafų Tiškevičių koplyčia pastatyta XIX a. antrojoje pusėje. 1999 m. pripažinta architektūros ir dailės paminklu (unik. kodas ). Šiuo metu sutvarkyta, tinkama naudotis bet kuriuo metų laiku, pritaikyta lankytis žmonėms su negalia. Koplyčia yra bendruomenės traukos centras – sekmadieniais čia pravedamos šv. Mišios (lietuvių, lenkų arba lotynų kalbomis), be to, vyksta vakaronės, minimos valstybinės šventės, gimnazistams įteikiami atestatai. miniatiūra|200px|left|Vaizdas iš balkono miniatiūra|250px|right|Dvarvietės parko pietinis pakraštys koplyčios prieigose
Istorija
Tiškevičiams Trakų Vokė ir Lentvaris (čia grafai taip pat pastatė bažnyčią) priklausė nuo 1850 m. Koplyčios pastatymo metai skirtinguose šaltiniuose nurodomi ne tie patys, be to, nežinoma apie dabartinės koplyčios vietoje galimai stovėjusius statinius. Išlikę senųjų gyventojų pasakojimai apie šalia dabartinio šventoriaus buvusias kapinaites. Lietuvos rašytiniuose šaltiniuose minima, kad koplyčia statyta apie 1870 m., tačiau XIX a. pabaigoje išleistoje Lenkijos bažnytinėje literatūroje, kai dar buvo gyvas pirmasis Trakų Vokėje gyvenęs Tiškevičius, nurodomi 1856 m. miniatiūra|250px|right|Autentiškai atkurtas interjeras. Originalus koplyčios altorius istorijos įvykių sūkuryje pasilikęs [[Druskininkų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia|Druskininkų bažnyčioje]]
Vladislovas Sirokomlė savo „Iškylose iš Vilniaus po Lietuvą“, išleistose 1857 m., keliaudamas iš Vilniaus į Trakus, užsiminė apie Vokę:
Tiškevičių giminės Trakų Vokėje pradininkas buvo Jonas Vytautas Tiškevičius (1831–1892), gimęs Voložine, dabartinėje Vakarų Baltarusijoje (pusiaukelėje į Minską). Jo tėvas Juozapas Voložine yra pastatęs Šv. Juozapo bažnyčią. Manoma, kad šv. Juozapo skulptūra, su kitomis trimis stovinti ant Vokės koplyčios, yra skirta Juozapo Tiškevičiaus atminimui. Jonas Vytautas Vokėje pastatė „bažnyčią savosios šeimos ir rezidencijos reikmėms“. Pabrėžiama ir jo žmonos grafienės Izabelės Hortenzijos Tiškevičiūtės-Tiškevičienės svarba: jos rūpesčiu maldos namai buvo prižiūrėti ir papuošti siuvinėtais apdarais ir užtiesalais, gėlėmis prie altoriaus, degančiomis žvakėmis pamaldų metu, buvo tariamasi su kapelionu vidaus puošybos klausimais, rūpinamasi liturginiais reikmenimis, kunigų rūbų atnaujinimu. Turtingai įrengtą koplyčią dieną ir naktį saugojo sargas.
Iš Vilniaus vyskupo 1899 m. datuotų dokumentų žinoma, kad 1863 m. Vokės bažnyčia priklausė Senųjų Trakų parapijai, turėjusiai tuo metu 4677 tikinčiuosius. Po įvykių, susijusių su 1863 m. sukilimu, carinė valdžia nutraukė bažnyčios veiklą. Bandant konfiskuoti Vokę, grafas su nėščia žmona spėjo pasitraukti į užsienį, nes grėsė kalėjimas arba katorga. Tiesioginių įrodymų, kad Tiškevičius rėmė sukilėlius, nebuvo, bet grafai leido savo namuose Voložine ir Vokėje rengti slaptus susirinkimus, o į klausimą, kodėl meldžiasi ne rusiškai, visada atsakydavo: „Yra vienas Viešpats, vienas tikėjimas, vienas krikštas". Grįžus šeimininkams iš emigracijos, nebuvo galimybės iš karto prašyti Bažnyčios, kad būtų atnaujintos pamaldos Vokės dvare. Tai buvo įmanoma tik pakeitus šventovės statusą – bažnyčia turėjo tapti koplyčia.
1906 m. kovo 25 d. buvo įkurta Lentvario Viešpaties Apreiškimo Švenčiausiajai Mergelei Marijai parapija, kuriai priklausė Lentvario miestelis, aplinkiniai kaimai, tarp jų ir Vokė. Grafai ilgai negavo valdžios leidimo statyti Lentvaryje bažnyčios, todėl tikintieji buvo priversti lankytis aplinkinėse Senųjų ir Naujųjų Trakų bažnyčiose, taip pat ir arčiausiai, už 3–4 km esančioje Vokės koplyčioje.
Koplyčios rūsyje saugomi sarkofagai su kelių Tiškevičių kartų palaikais. Pirmieji jų čia buvo atvežti iš Voložino, kai carinės Rusijos valdžia iš jų atėmė bažnyčią, kuri buvo kartu ir giminės mauzoliejus. Tenykštė bažnyčia buvo pertvarkyta į stačiatikių cerkvę. Pamažu iš Voložino Tiškevičiai persikėlė gyventi į Trakų Vokę. Grafai iš pradžių gyveno mediniame dvarelyje, vėliau turėjo pastatytus puošnius rūmus. Koplyčia buvo pirmas dvarvietėje atsiradęs pastatas. Nors ji buvo statyta kaip grafų šeimos koplyčia, tačiau tam tikromis valandomis bei dienomis čia galėjo melstis ir dvaro tarnai, koplyčia nebuvo uždara. miniatiūra|250px|right|Grindų mozaikoje – Tiškevičių giminės „[[Lelija (herbas)|Lelijos“ herbas]] Cariniais laikais katalikų tikėjimo grafams Trakų Vokėje taip pat nebuvo lengva. Pasakojama, kad 1863 m. Vilniaus generalgubernatoriaus nurodymu darant dvaro inventorizaciją, buvo siekiama apsaugoti koplyčią: nuo stogo nuimtas kryžius, paslėpti sakraliniai reikmenys. Galiausiai papirktas valstybės raštininkas koplyčią įrašė kaip „klėtį“. Artėjant Pirmajam pasauliniam karui, koplyčios vargonininkas Pranciškus Ivanovskis (1877–1946) prisidėjo prie jos palaidojimų išsaugojimo, užmūrijęs angą į rūsį ir užmaskavęs apsodintais krūmais. Tiškevičius buvo pasikvietęs šį vargonininką į Vokę 1900 m., jam baigus mokslą Peterburge. Ilgamečiam vargonininkui skirtas atminimo ženklas šiuo metu pritvirtintas prie gretimo pastato fasado – ant pietų vartų sargo namo (u. k. ).
Paskutinis Trakų Vokėje gyvenęs šios giminės atstovas grafas Jonas Mykolas Tiškevičius yra gimęs 1896 m. Vokėje. Jis žuvo 1939 m. per aviakatastrofą, kai skubėdamas namo nesėkmingai kilo dviviečiu lėktuvėliu Lenkijoje, Palenkės Mendzižece. Pagal jo anksčiau pareikštą žodinę valią, buvo palaidotas ne koplyčios kriptoje, o prie koplyčios. Grafas sakė, kad jis, kaip karininkas, turi saugoti giminės koplyčią. Jo žmona Ona Radvilaitė-Tiškevičienė su trimis mažamečiais vaikais tų pačių metų rugsėjį prasidėjus karui, kai vokiečiai ir sovietai užpuolė Lenkiją, pasitraukė į Vakarus. Nors grafienė vis dar tikėjosi grįžti, tačiau vėliau supratusi, jog tai neįmanoma, išsakė vaikams savo paskutinį prašymą - įamžinti ją Trakų Vokėje šalia čia palaidoto vyro. Grafienė Jungtinėje Karalystėje mirė 1983 m., taip niekada daugiau ir neviešėjusi Vokėje. 2014 m. per Sekmines buvo pašventinta ir koplyčioje pakabinta grafienei skirta bronzinė atminimo lenta, kurią padovanojo grafienės vaikai.