cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toyota Celica
Šeštoji karta / T200 serija (1994-1999)
Pasikeitimai iš techninės pusės buvo pakankamai minimalūs. VI kartos Celica važiuoklėje priekyje montuoti McPherson, o gale Chapman komponentai. Išskirtinis naujas dalykas: moderni Super Strut priekinė pakaba, kuri Europoje buvo montuojama tik kaip papildoma įranga GT versijoms bei standartinė GT-4.
Silpniausia modifikacija derinta su 1,8 litrų varikliu, o 2 litrų varikliui padidinta maksimali galia. Bazinis ST modelis buvo išleistas su ekonominės klasės 7A-FE varikliu (1,8 l, EFI DOHC 16V, eilėje 4 cilindrai, 116 AG / 85 kW). Galingesnė GT modifikacija turėjo 3S-GE variklį (2,0 l, EFI DOHC 16V, eilėje 4 cilindrai, 175 AG / 129 kW), o Turbo AWD – 242 AG / 178 kW variklį su turbokompresoriumi.
Po kosmetinio atnaujinimo 1996 m. pabaigoje europinių Celica GT variklio maksimali galia apribota iki 170 AG / 125 kW. JAV GT modifikacijos turėjo didesnio darbinio tūrio, bet silpnesnį 5S-FE agregatą (2,2 l, EFI DOHC 16V, eilėje 4 cilindrai, 132 AG / 97 kW), o ST maksimali galia siekė tik 106 AG / 78 kW. Modelių su Super strut pakaba JAV nebuvo.
Japonijoje Celica buvo žymimos kitaip. 2,0 l variklius turėjo SS-I (3S-FE, 140 AG), SS-II (3S-GE, 180 AG), SS-III (3S-GE, 180 AG, vėliau 3S-GE su VVT-i Beams, 200 AG) bei GT-FOUR (3S-GE su turbokompresoriumi, 255 AG) modifikacijos.
Kai kurios SS-III versijos buvo komplektuojamos su LSD (visur kitur šį privalumą turėjo tik GT-4).
Paskutiniame XX amžiaus dešimtmetyje sportinių automobilių populiarumas sumenko, o jų vietą užėmė SUV (padidinto pravažumo automobiliai) bei vienatūriai.
1995 m. buvo išleista Toyota Celica Convertible. Atviras modelis, sukurtas panaudojus GT bazę. 1996 m. buvo atlikti Celica kosmetiniai atnaujinimai (naujo modelio buferiai, slenksčiai, posūkių žibintai). Tačiau paklausa vis tiek buvo gerokai mažesnė nei buvo tikėtasi.
1998 m. nutraukta ST modifikacijos gamyba. 1999 m. atsisakyta kupė kėbulo tipo (hečbekų ir kabrioletų gamyba tęsiama).
Oficialiai VI kartos Celica buvo gaminama iki 1999 m.
Septintoji karta / T230 serija (2000-2006)
thumb|250px|2002 Toyota Celica SS-I
Po VI kartos Celica nepasisekimo rinkos segmente dominavo Honda su savo Civic ir Integra modeliais, kurie buvo galingesni ir greitesni.
1999 m. galutinai nutraukiama ankstesnė serija. Netrukus buvo paskelbta apie Toyota Celica VII kūrimą.
Kartu su Yamaha pradedamas kurti visiškai naujas variklis, galintis pralenkti konkurentus. Pasibaigus Honda patento galiojimo laikui, Toyota sukuria savo technologijos variantą VVTl-i (variable valve timing with lift and inteligence). Ši technologija leido išgauti 192 AG galią iš 1,8l darbinio tūrio variklio. Pasitelkę naujus pasiekimus Toyota ir Yamaha sukuria naująjį variklį 2ZZ-GE (1.8l d.t., VVTl-i, eilėje 4 cilindrai, 192 AG), variklio blokas visiškai aliumininis).
Pirmą kartą Celica VII konceptas pristatomas 1999 m. Detroito tarptautinėje automobilių parodoje. Kitais metais pradedama modelio masinė gamyba. Serijinis modelis Europoje išleidžiamas dvejomis modifikacijosmis su 1.8l VVTl-i varikliu: 143 AG ir 192 AG. Vėlgi JAV rinkai didžiausias variklio galingumas šiek tiek apribotas, Japonijoje - padidintas.
2004 m. paskelbiama, kad nuo 2005 m. visiškai nutraukiama Toyota Celica gamyba, nes nėra pakankamos paklausos.
Raitininkų seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
Eravano nacionalinis parkas
Eravano nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas vakarų Tailande, Kančanaburio provincijoje. Parkas įkurtas 1975 m. birželio 19 d.
Vieta
Parkas užima 549,98 km², apima Mueango (Mueang), Si Sawato (Si Sawat) ir Saijoko (Sai Yok) apylinkėse, 62 km į šiaurės vakarus nuo provincijos centro Kančanaburio.
Flora ir fauna
Eravano nacionaliniame parke vyrauja drėgni visžaliai, lapuočių, mišrūs ir bambukų miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: Afzelia xylocarpa, Terminalia alata, Vitex canescens , tikrasis bambukas (Bambusa bambos), rudoji šorėja (Shorea obtusa) ir Shorea siamensis, kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), agrastinis lapainis (Phyllanthus emblica), Polyalthia viridis , paprastoji skėtra (Chukrasia tabularis) ir kt.
Parke gyvena: Indokininis tigras, Malajinis lokys, Capricornis milneedwardsii, Indijos muntjakas, šernas, Azijinis dramblys, baltarankis gibonas, Birminis kiškis (Lepus peguensis), kininis skujuotis (Manis pentadactyla) ir kt, sutinkama daug paukščių, roplių ir varliagyvių.
Emisinis ūkas
miniatiūra|Vienas iš emisinių ūkų – [[Didysis Oriono ūkas]] Emisinis ūkas – jonizuotų dujų (plazmos) debesis, švytintis matomos šviesos spalvomis. Pagrindinis jonizacijos šaltinis dažniausiai būna labai energingi fotonai, išspinduliuojami iš šalia debesies esančios karštos žvaigždės. Žinomiausi emisinių ūkų tipai yra H II sritys aktyvios žvaigždėdaros rajonuose (žr. taip pat Striomgreno sfera) ir planetiškieji ūkai – paskutinių žvaigždės evoliucijos stadijų metu nusimesti žiedo pavidalo išoriniai žvaigždės atmosferos sluoksniai.
Bendra apžvalga
Paprastai jauna žvaigždė jonizuoja dalį debesies, iš kurio ji pati susidarė. Didelės, karštos žvaigždės arba ištisi jų spiečiai (OB asociacijos) sugeba jonizuoti daug didesnius debesų tūrius.
Emisinių ūkų spalvos priklauso nuo ūkų cheminės sudėties ir jonizacijos laipsnio. Kadangi tarpžvaigždinės dujos daugiausiai susideda iš vandenilio, dauguma emisinių ūkų yra raudoni. Jei apšviečianti žvaigždė spinduliuoja pakankamai daug, gali būti jonizuojami kiti elementai ir tuomet gali būti žalios ir net mėlynos spalvos ūkai. Tokiu būdu astronomai, analizuodami ūkų spektrus, gali įvertinti juose esančių cheminių elementų gausas ir ūkų temperatūras. Dauguma emisinių ūkų daugiausia| susideda iš vandenilio (~90 %), helio, deguonies, azoto bei kitų elementų.
Emisiniuose ūkuose dažnai stebimos tamsios dėmės, kurios atsiranda dėl tarpžvaigždinių dulkių debesų, kurie sugeria šviesą. Emisinio ir tamsaus dujų – dulkių ūkų kombinacijos dažnai sudaro įdomiai atrodančius darinius, kurie primena kokius nors žemiškus objektus arba daiktus. Iš čia dažniausiai atsiranda tų ūkų pavadinimai (kaip, pavyzdžiui, Šiaurės Amerikos ūkas).
Kai kurie ūkai būna sudaryti iš atspindžio ūko ir emisinio ūko komponenčių, kaip, pavyzdžiui, Trilypis ūkas Šaulio žvaigždyne.
Giruliai (Zujūnai)
Giruliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, ~5 km į pietvakarius nuo Pilaitės (Vilnius), Girulių miško apsuptyje. Miško keliukais jungiasi su Karveliškėmis, Platiniškėmis, Bieliūnais, Vaičiūniškėmis.
Arankonas
Arankonas  – gyvenvietė ir savivaldybė Ispanijoje, Kastilijos–Leono rytuose, Sorijos provincijoje, 19 km nuo Sorijos, Almuerso kalnagūbrio pašlaitėje, prie Čavalindo ir Kanjuelo upelių. Verčiamasi žemdirbyste (rugiai, miežiai, kviečiai, saulėgrąžos) ir gyvulininkyste. Yra romėnų kelio (Saragosa–Astorga) liekanos, du miliarijai (atminimo stulpai), viduramžių laikotarpio šulinys, romaninė XVIII a. Šv. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčia, Šv. Bartolomėjaus vienuolijos griuvėsiai.
Tenzin Delek Rinpočė
miniatiūra Tenzinas Delek Rinpočė (Wylie: Bstan 'dzin bde legs, g. 1950 m. Litange, Tibete) – budistų aktyvistas iš rytinio Tibeto. Jis buvo teistas už tariamus neišaiškintus sprogdinimus Rytų Tibete ir 2002 m. gruodį kartu su Lobsangu Dhonsupu, savo giminaičiu, nuteistas mirties bausme. Lobsangui mirties bausmė buvo įvykdyta nedelsiant, pirmąkart po 20 m. pertraukos taikyta už politinius nusikaltimus nuteistam tibetiečiui, o Tenzinui Delekui bausmė atidėta dvejiems metams. Įvairios už žmogaus teises kovojančios organizacijos ir JT žmogaus teisių ekspertai protestavo prieš tokį sprendimą, kritikuodami teismo eigą, blogą elgesį su kaliniu.
2005 m. sausio 26 d. nuosprendis buvo sušvelnintas iki įkalinimo iki gyvos galvos. Tačiau daug Tenzino gynėjų toliau siekė pakartotinio bylos svarstymo.
Tenzinas Delekas plačiai žinomas ir dėl veiklos vystant socialines, medicinines, švietimo ir religines institucijas tibetiečių klajokliams rytų Tibete bei aplinkosaugos gynimo, kritikuojant netvarkingus miško ruošos ir angliakasybos projektus.
Komentuodamas jam mestus kaltinimus, Tenzinas pasakė šiuos žodžius:
Konrado kavinė
Konrado kavinė, buvusi Tulpė – menininkų kavinė prieškariniame Kaune, Laisvės al. 45, pavadinta savininko Makso Konrado vardu. Kavinė, pokario metais pakeitusi pavadinimą į „Tulpės“, iš viso gyvavo apie 140 metų.
Istorija
thumb|left|180px|„Tulpės“ kavinę menanti plytelė miniatiūra|180px|left|Rekonstruotame grindinyje „Tulpės“ plytelės neliko (2019 m. rugsėjis) Tarpukariu „Konrado“ kavinę mėgo Kauno inteligentija, ypač menininkai. „Konrade” lankytojų netrūko: visus viliojo patogi vieta prestižinėje miesto vietoje ir skani, nebrangi juoda kava. Menininkai rinkdavosi dažniausiai tarp 12 ir 15 valandų. Čia buvo dalijamasi dienos naujienomis, išsakomos asmeninės nuomonės, karštai ir gaivališkai kritikuojami kai kurie valdžios poelgiai. Nepriklausomoje Lietuvoje tai buvo pirmasis stichiškai atsiradęs lietuvių kultūros, meno ir spaudos atstovų neoficialaus bendravimo bei traukos centras, turėjęs pretenzijų į analogiją su Paryžiaus „Rotonda“ bei Krokuvos „Žaliuoju balionėliu“. Vadinamieji muzikos seansai buvo itin mėgstami publikos ir „Kondrade“, ir kitose panašiose Kauno įstaigose: „Metropolyje“, „Versalyje“, „Lozanoje“, „Monikoje“, „Aldonoje“, „Rambyne“, „Centraliniame restorane“, „Pale-Ale“, „Božegraikoje“. Į ją rinkdavosi įvairių pažiūrų ir skirtingų kartų rašytojai, dailininkai, teatralai, muzikai, žurnalistai (Vincas Krėvė, Balys Sruoga, Juozas Keliuotis, Petras Cvirka, Liudas Truikys ir kt.). Konrado kavinėje grojo gyva muzika. Čia romansus traukdavo Aleksandras Vertinskis, grodavo Danieliaus Pomeranco orkestras. Konrado kavinėje plėtojosi šio kultūrinio luomo diskusinė atmosfera, mezgėsi pažintys ir ilgalaikiai kontaktai.
Palikimas
Po karo, 1948–1949 m., „Tulpe“ pavadintos kavinės interjeras buvo pertvarkytas pagal Jono Virako projektą. 1961 m. interjeras vėl atnaujintas, patalpos praplėstos. Projekto autoriai Vytautas Dičius ir Algimantas Mikėnas. Istoriniame „Konrado kavinės” pastate neliko nei autentiškos materijos, nei dvasios. Tarpukario bohemos simboliu vadinta Makso Konrado kavinė, sovietmečiu buvusi „Tulpe“, 2003 m. buvo pertvarkyta į šiuolaikišką drabužių parduotuvę „Mango“, vėliau – kitas panašias įstaigas. Pagal seno-naujo santykio principą sukurtas vientisas, naktį apšviečiamas fasadas, interjeras – sterili balta drabužių parduotuvės dvasia. Sovietmečio „Tulpė“ neteko miesto menines įžymybes buriančių funkcijų vaidmens.
„Tulpės“ įamžinimas
Buvusios kavinės atminimas įamžintas alėjos grindinio plytelėje. Pasak skulptoriaus Stasio Žirgulio, „Tulpei“ išnykus Kauno visuomenė aršiai diskutavo ir kritikavo tuometę miesto valdžią, kad ji leido sunaikinti istorinę kavinę. Kuriant istorinio pastato atnaujinimo projektą kilo mintis bent kaip nors įamžinti faktą apie „Tulpę“. Taip plytelės su užrašu „Tulpė“ idėjos autoriais tapo architektas Rimas Adomaitis ir skulptorius Kęstutis Lanauskas. Plytelė pagaminta iš juodo granito su subtilaus šrifto užrašu. Savivaldybės ir paveldosaugininkų sudaryta komisija tada palankiai įvertino pastato atnaujinimo ir plytelių įrengimo alėjoje projektą. 2018-2019 m. keičiant alėjos grindinį, plytelė su užrašu „Tulpė“ buvo išimta ir padėta saugojimui. Skelbiama, kad idėja palikti ženklą apie „Tulpę“ yra gyva, todėl tikimasi, kad juodoji plytelė gali būti padėta į naująją granito dangą.
Dalia Kudžmaitė-Balsienė
Dalia Kudžmaitė-Balsienė (g. 1956 m. liepos 4 d. Gargžduose) – bibliotekininkė, poetė.
Biografija
Dirba Klaipėdos viešojoje bibliotekoje Vaikų skyriuje metodininke, renginių organizatore. 2008 m. paskirta Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos premija už nuopelnus skatinant skaitymą.
Rašo vaikams eilėraščius, scenarijus spektakliukams. Nuo 1990 m. – Lietuvių rašytojų sąjungos narė.
Gyvena Gargžduose. Vyras Petras, sūnus Jonas.
Škotijos demografija
Škotijoje gyventojų daugumą sudaro škotai. Škotai yra etniškai yra kilę iš anglosaksų, keltų ir skandinavų. Gyventojai Škotijoje pasiskirstę labai nevienodai – centrinėje juostoje (pramoninė Glazgo-Edinburgo zona) gyventojų tankumas siekia 700 gyv./km², o didelėje dalyje Hailando tik 2 gyv./km².
Esminiai demografiniai rodikliai
Gimimai: vidutiniškai tenka 10,7 naujagimių kasmet tūkstančiui gyventojų (2005 m. duomenys).
Mirtys: vidutiniškai tenka 11,0 mirčių kasmet tūkstančiui gyventojų (2005 m. duomenys).
Migracijos lygis: vidutiniškai tenka 4,1 imigrantų kasmet tūkstančiui gyventojų (2005 m. duomenys).
Kasmetinis gyventojų prieaugis: 0,4 proc. (2005 m. duomenys).
Gyventojų skaičius
thumb|500px|right|Škotijos gyventojų skaičius (mln). [[1981–2005 m. ]]
Škotijos gyventojų surašymų duomenys:
Imigracija
Škotijoje daugėja nuolat šalyje gyvenančių imigrantų skaičius. Ypač daug žmonių atvyksta iš pietų Europos šalių (daugiausia – ispanų, portugalų, prancūzų, italų) ir iš rytų Europos (daugiausia – lenkų, lietuvių ir latvių). Taip pat gyvena didelė dalis išeivių iš Azijos valstybių.
Migracijos lygis: 1000 gyventojų vidutiniškai tenka 4,1 imigranto (2005 m. duomenys).
Kapustinas (Lenkučiai)
Kapustinas (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Svobodos kaimo gyvenvietės kaimas.
Jonvabalių kapas
Filmo veiksmas vyksta Antrojo pasaulinio karo metu Japonijoje, pasakojama apie jauną berniuką vardu Seita, kuriam po mamos mirties tenka prižiūrėti savo jaunesniąją seserį Secuko.
Kapustinas (Lenkučiai)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Svobodos apylinkės kaimas.
Jonvabalių kapas
Siužetas
Galiausiai jiedu nusprendžia patraukti į apleistą slėptuvę. Kad būtų šviesiau, į slėptuvę jie prileidžia jonvabalių, kuriems ryte nugaišus, Secuko sukrečia šiurpas. Juos belaidodama ji ima garsiai klausti, kodėl jie ar jų mama turėjo mirti. Vėl pasibaigus maistui, Seita yra priverstas vogti iš ūkininkų ir apleistų namų. Vėliau jis nuveda seserį pas gydytoją, kuris informuoja jį, kad ji kenčia nuo neprievalgio, bet nesuteikia pagalbos. Panikuodamas jis skubiai išsiima likusias mamos santaupas banke, bet išėjęs sužino, kad Japonija kapituliavo. Jį apninka neviltis suvokus, kad laivyne tarnaujantis tėvas greičiausiai žuvo, mat visas Japonijos laivynas guli vandenyno dugne. Grįžęs pas seserį su gausybe maisto, randa ją merdijančią. Jis skubiai imasi gaminti valgyti, tačiau Secuko netrukus miršta. Panaudodamas turimas atsargas, Seita nutaria kremuoti Secuko ir jos pelenus suberia į ledinukų skardinę. Netrukus Sanomijos stoty nuo bado miršta ir pats.
Privatus seklys
Privatus seklys – pramoginio pobūdžio laikraštis, ėjęs 1994–2001 m. Panevėžyje.
Istorija
Steigėjas Alvydas Ulys, leidėja UAB „Privatus seklys“. Leistas 2 kartus per savaitę, iki 1996 m. – savaitraštis. Tiražas 1994 m. – 9000 egz., 1996 m. – 21 000 egz.
Sofija Horvataitė-Tiškevičienė
Sofija Horvataitė-Tiškevičienė (1837 m. – 1919 m. lapkričio 24 d. Palangoje, Palangos vls.., Kretingos aps.) – Lietuvos bajorė, Horvato herbo (Pobogo herbo atmainos) didikė, grafienė, filantropė.
300px|left|thumb|[[Lentvario dvaras – Juozapo ir Sofijos Tiškevičių šeimos rezidencija 1860–1875. Dail. Napoleonas Orda, 1871 m.]]
300px|left|thumb|[[Kretingos dvaras – Juozapo ir Sofijos Tiškevičių šeimos rezidencija 1875–1891 m. Dail. Napoleonas Orda, 1871 m.]]
Biografija
Kilusi iš vengrų kilmės LDK didikų Horvatų giminės. Tėvas Aleksandras Horvatas. Motina Klotilda Volodkavičiūtė. Brolis Aleksandras Horvatas, seserys Felicija Sofija Grabovska (g. ~ 1830 m.) ir Jadvyga Kienevičienė (1836–1916 m.).
Užaugo Rečicos vėliavininko, ilgamečio Kijevo gubernijos bajorų maršalkos Aleksandro Horvato šeimos rezidencijoje Barbarovo dvare prie Pripetės upės Minsko gubernijoje, mokytis su seserimis ir motina buvo išvykusi į Vakarų Europą.
Naktys be nakvynės
„Naktys be nakvynės“ – 1966 metais Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas. Istorinė drama. Filmo trukmė – 85 min.
Sofija Horvataitė-Tiškevičienė
Šeima
1860 m. birželio 29 d. Barbarove ištekėjo už Rusijos imperijos kariuomenės karininko, grafo, Vilniaus generalgubernatoriaus adjutanto Juozapo Tiškevičiaus. Gyveno Vilniuje, šeimos užmiesčio rezidencijoje Lentvario dvare, nuo 1875 m. – naujoje šeimos rezidencijoje Kretingos dvare. Rūpinosi šeimai priklausančių dvarų administravimu ir ūkine veikla. Pagimdė 12 vaikų, iš kurių užaugo aštuoni: 5 sūnūs ir 3 dukros. Taip pat įsivaikino ir užaugino trys nesantuokinius vyro vaikus – sūnų ir dvi dukras.
Naktys be nakvynės
Siužetas
Pirmomis karo dienomis suimtas jaunas poetas Vytautas Mantvydas kameroje prisimena savo trumpo gyvenimo svarbiausius įvykius. Filmas dedikuotas 1941 m. vokiečių nužudytam lietuvių poetui Vytautui Montvilai.
Apdovanojimai
Diplomas ir premija už meninį apipavidalinimą III sąjunginiame kino festivalyje Leningrade 1968 m.
Sofija Horvataitė-Tiškevičienė
Šeima
left|300px|thumb|Sofija ir Juozapas Tiškevičiai. Fot. Otto van Bosch, [[Frankfurtas prie Maino, 1882–1885 m.]]
Sofijos vaikai:
Dvarai
Sofija Tiškevičienė valdė Dimitravo, Darbėnų ir Grūšlaukės dvarus. Vilniuje jai priklausė rūmai Trakų g. 10.
Kretingos dvaro ligoninėje įkūrė ir išlaikė našlaičių, senelių ir invalidų prieglaudą.
Alfonsas Bukontas
Alfonsas Bukontas (g. 1941 m. rugsėjo 11 d. Dapšiuose, Židikų valsčius) – Lietuvos poetas, vertėjas, publicistas.
Biografija
1941 m. tėvus nužudė naciai, užaugo lietuvių Bukontų šeimoje. Baigė Židikų vidurinę mokyklą. 1963–1965 m. mokytojavo. 1964 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1966–1976 m. dirbo savaitraščio „Literatūra ir menas“, žurnalo „Jaunimo gretos“ redakcijose, vėliau redagavo žurnalus „Naujoji sąmonė“ ir „Indra“.
1967 m. išleido pirmąjį poezijos rinkinį „Slenkančios kopos“. Parašė sonetų, baladžių, esė bei straipsnių apie rašytojus. Eilėraščiai išversti į vokiečių, anglų, moldavų, ukrainiečių, gruzinų, latvių, azerbaidžianiečių ir rusų kalbas. Lietuvos kompozitoriai pagal jo eiles sukūrė per 100 dainų. Gyvena Vilniuje. Nuo 1972 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Ocelotas
Ocelotas (Leopardus pardalis) – katinių (Felidae) šeimos plėšrus žinduolis.
Šio plėšrūno kūno ilgis siekia iki 1 m, uodegos – iki 40 cm. Gyvūno aukštis – iki 50 cm. Galva pailga, ausys apvalios. Ant kaktos ir skruostų matomos dvi juodos juostos. Nugaros ir šonų kailis – geltonas arba pilkas, su juodomis išilginėmis juostomis, kurias sudaro arti viena kitos esančių juodų dėmių eilės. Krūtinė ir pilvas – gelsvi. Kojos – taškuotos. Dėl gražaus kailio ocelotai yra medžiojami.
Išore ocelotas panašus į kitą savo genties atstovę – ilgauodegę katę, tik yra stambesnis.
Paplitimas ir porūšiai
Ocelotas paplitęs Amerikos žemyne. Jo arealas driekiasi nuo Centrinės Amerikos iki Pietų Amerikos centrinės dalies.
Labiausiai į šiaurę nutolusi ocelotų paplitimo sritis – Teksaso valstija (JAV). Kiek rečiau ocelotai sutinkami Trinidado saloje (Karibuose).
Tankiausia ocelotų populiacija yra tropiniuose miškuose. Atvirų vietovių plėšrūnas vengia.
Amerikos kontinente yra priskaičiuojama 11 oceloto porūšių:
Gyvenimo būdas
Ocelotai gyvena miškuose ir tankiuose krūmuose, gerai laipioja medžiais. Šios katės yra aktyvios sutemose ir naktį.
Oceloto patelė paprastai atsiveda du jauniklius. Mažyliai motinos pienu maitinasi septynias savaites. Vėliau į jų racioną įeina ocelotės sumedžiotas grobis. Jauni ocelotai bręsta iki 2 metų amžiaus. Tuomet palieka gimtąjį arealą ir keliauja ieškoti savų medžioklės plotų.
Balvai
Balvai – miestas šiaurės rytų Latvijoje. To paties pavadinimo savivaldybės centras.
Gyventojai
Iš 8 063 Balvų gyventojų 70,26 % yra latviai, 23,27 % – rusai, 1,16 % – baltarusiai, 0,7 % – ukrainiečiai, 0,42 % romai, 0,4 % – lenkai, 0,31 % – vokiečiai, 3,48 % – kitų tautybių.
1926 m. Balvuose gyveno 1 811 gyv. Balvų katalikų parapijoje buvo 5 443 nariai, evangelikų liuteronų – 2 000.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Balvai yra užmezgę partnerystės ryšius:
Žemaičiai (reikšmės)
Žemaičiai:
Adolfas Antanas Balutis
Adolfas Antanas Balutis (g. 1942 m. birželio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Kauno miesto politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1957–1961 m. mokėsi Kauno politechnikume. 1962–1967 m. studijavo Kauno politechnikos institute, pramoninės ir civilinės statybos inžinierius. 1967–1975 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo vyresnysis inžinierius, grupės vadovas. 1975–1992 m. Žemės ūkio statybos projektavimo instituto grupės vadovas, skyriaus viršininko pavaduotojas.
1992–1996 m. Lietuvos Respublikos didžiųjų miestų sąjungos pirmininkas. 1996–1997 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos viceprezidentas. 1997–2000 m. Kauno miesto savivaldybės mero Henriko Tamulio pirmasis pavaduotojas. 2000–2001 m. UAB „Balticum construction“ statybos direktorius. 2001–2004 m. AB „YIT Kausta“ rinkodaros vadovas, vadybininkas. 2004–2007 m. Kauno miesto savivaldybės mero Arvydo Garbaravičiaus pavaduotojas.
Iki 2008 m. Tėvynės sąjungos narys. 1990–1995 m. Kauno miesto tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2008 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. 2007 m. tarpininkavo Kauno verslininkėms perduodant 100 tūkst. litų grynaisiais Kauno apskrities viršininko pavaduotojui Virginijui Vizbarui. Suimtas STT dėl pagalbos duodant kyšį.
1992 m. vienas žurnalo „Savivaldybė“ iniciatorių ir redakcinės kolegijos narys. Kauno miesto stalo teniso federacijos pirmininkas, AB „Kauno energija“ stebėtojų tarybos pirmininkas. JAV Kentukio valstijos Boulingo Gryno miesto garbės pilietis, Džefersono grafystės garbės kapitonas. Už Norvegijos karaliaus Haraldo ir karalienės Sonjos vizito Kaune organizavimą apdovanotas Karališkuoju padėkos ženklu.
Sutuoktinė Teresė, duktė Aušrinė.
Club Atlético Estudiantes
Buenos Airių „Estudiantes“ – Argentinos futbolo klubas, 1898 metais įkurtas Buenos Airėse, Vilja Devoto kvartale, tačiau rungtyniauja priemiestyje Kaserose.
Beržerė
Beržerės skirtos sėdėti atsipalaidavus, jų sėdynės gilesnės ir platesnės nei paprastų fotelių. XVIII a. beržerės buvo meuble courant, baldai, skirti stumdyti po kambarį, kad būtų patogioje vietoje, o ne formaliai stovėtų prie kambario sienų kaip papuošalas.
Pavadinimas 'piemens kėdė' buvo sugalvotas XVIII a. viduryje Paryžiuje, kur beržeres sukūrė iš XVII a. pabaigos komodinės kėdės.
Įvairovė
Egzistavo beržerių variantai:
Beržerės pasirodė Paryžiuje regentystės laikais (1715–23 m.), įgijo vieningą rokoko stilių su dominuojančiomis kreivėmis, o Liudviko XVI laikais tapo labiau stačiakampėmis.
Plutongas
Armija
Kuopa paprastai būdavo suskirstyta į 4 plutongus. Kareiviai būdavo rikiuojami plutongais tiek žygio, tiek kovos rikiuotėje. Pvz., pėstininkai šaudydavo plutongais - vienas plutongas šauna, o kitas užtaisinėja ką tik iššautus šautuvus.
Šaudymas plutongais buvo vienas iš keturių šaudymo būdų :
Girvalakiai
Girvalakiais vadinami kaimai:
Plutongas
Laivynas
XVIII a. - XX a. pradžios Rusijos laivyne plutongu vadindavo vieno kalibro pabūklų grupę, paprastai esančią vienoje patalpoje. Plutongas atitiko dabartinę bateriją.
Plutongo pabūklai būdavo taip išdėstomi, kad visiems pabūklams būtų galima vadovauti balsu. Plutongo pabūklai visi šaudydavo į vieną taikinį vienu metu.
Pvz., 1916 m. kreiseris „Aurora“ turėjo penkis pabūklų plutongus: 1-4 plutongai iš viso turėjo 14 152 mm patrankų, o penktasis plutongas - 4 76,2 mm F. Lenderio sistemos priešlėktuvines patrankas (vėliau jų buvo 6).
Girutiškė I
Girutiškė I – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Dūkštelių.
Nijolė Sadūnaitė
Felicija Nijolė Sadūnaitė (g. 1938 m. liepos 22 d. Kaune) – vienuolė, disidentė.
Biografija
1955 m. baigė Anykščių Jono Biliūno vidurinę mokyklą. 1956 m. tapo Švč. Nekaltai Pradėtosios Mergelės Marijos tarnaičių kongregacijos nare. Nenorėdama išsižadėti religinės praktikos, dirbo sekretore mašininke, gamyklos darbininke, skaičiavimo centro perforuotoja, baigusi medicinos kursus – Vilniaus kūdikių namuose.
1974 m. suimta, 1975 m. nuteista už „Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronikos“ dauginimą ir platinimą. Šešerius metus kalėjo Mordovijoje, ištremta gyveno Rytų Sibire. 1980 m. grįžusi į Lietuvą vėl įsitraukė į „Kronikos“ leidybą: rinko žinias, pristatydavo jas redaktoriui, redagavo, daugino, gabeno leidinį į Maskvą, iš kur jis pasiekdavo Vakarus. Dėl KGB persekiojimo vienuolė nuolat slapstėsi, ne kartą buvo suimta ir tardoma.
1987 m. rugpjūčio 23 d. su Antanu Terlecku, Vytautu Bogušiu ir Petru Cidziku surengė mitingą prie Adomo Mickevičiaus paminklo paminėti Ribentropo-Molotovo paktą. Mitinge po ilgų priespaudos dešimtmečių buvo viešai sugiedotas Lietuvos himnas.
Nuo 1988 m. Lietuvos Helsinkio grupės narė. Ji yra išleidusi knygų apie KGB metodus ir kovą už tikinčiųjų pamintas teises Lietuvoje.
2017 m. Laisvės premijos laureatė.
Alytupis
Alytupis – upė, tekanti netoli Alytaus piliakalnio, dešinysis Nemuno intakas. Žiotys ties Domantonių mikrorajonu.
Etimologija
Pavadinimas laikomas vėlyvu dariniu ir greičiausiai kilęs nuo Alytaus miesto (*Alytaus upė). Jei atvirkščiai, al- šaknis siejama su alėti („tekėti, varvėti“).
Tarptautinė Korėjos trasa
Tarptautinė Korėjos trasa – Formulės 1 trasa Pietų Korėjoje, Pietų Džolos provincijoje, Jongamo apskrityje. Šioje trasoje nuo 2010 m. sezono vyksta Formulės 1 lenktynės.
Sutartis tarp FIA ir trasos vadovų sudaryta 7 metams su galimybe sutartį pratęsti iki 2021 m.
2009 m. rugsėjo 2 d. buvo paskelbta, kad lėšos trasos statybai suteiktos ir trasa bus pastatyta iki lenktynių.
2010 m. spalio 11 d. trasą tikrinusi FIA komisija leido čia rengti Formulės 1 lenktynes.
SETI
SETI (angl. Search for Extra-Terrestrial Intelligence – nežemiško intelekto paieška) – bendras pavadinimas įvairiems nežemiško intelekto paieškos projektams. Bendras jų bruožas paprastai yra nežemiškos kilmės signalų (radijo ir pan.) ieškojimas, kaip pagrindinis metodas.
Pirmąjį šiuolaikinį SETI eksperimentą 1960 m. įvykdė Frenkas Dreikas, Dreiko lygties autorius, ir pavadino jį Ozmos projektu (Project Ozma). Jis naudojo 25 m. diametro radioteleskopą, kuriuo tyrė Banginio Tau ir Eridano Epsilon žvaigždes.
1980 m. Karlo Sagano iniciatyva buvo įkurta nevalstybinė organizacija „Planetinė bendruomenė“ (Planetary Society), kurios vienas iš pagrindinių tikslų buvo nežemiškos gyvybės paieška.
Vėliau buvo vykdoma daug įvairių panašių projektų, tarp jų ir 1999 m. pradėtas „SETI namuose“ (SETI@home), kur kiekvienas norintis galėdavo iš interneto parsisiųsti specialią programą ir ji automatiškai analizuodavo dalį duomenų bei analizės ataskaitas siųsdavo į centrą. Iš viso jame dalyvavo virš 5 milijonų kompiuterių iš daugiau nei 200 šalių. SETI@home taip pat rėmė Planetinė bendruomenė.
Nors dauguma SETI programų signalų ieškodavo radijo spektre, kai kurios bandė tai daryti ir optiniame. Buvo imta prielaida, kad nežemiškos protingos būtybės gali siųsti signalus lazerio pagalba. Ši idėja pirmą kartą publikuota britų žurnale Nature, o pirmasis paieškos projektas neilgą laiką vykdytas 1980 m. Tarybų Sąjungoje.
Ole Einar Bjørndalen
Ole Einaras Bjorndalenas (Ole Einar Bjørndalen, g. 1974 m. sausio 27 d., Dramene, Norvegija) – norvegų biatlonininkas, aštuoniskart olimpinis ir daugkartinis pasaulio čempionas bei pasaulio taurės laimėtojas. Vertinamas sėkmingiausiu visų laikų biatlonininku.
Biografija
Ole Einar Bjorndalen gimė Norvegijos Drameno miestelyje, augo Simostrandos mieste fermerių šeimoje. Jaunystėje daug sportavo, žaidė futbolą, rankinį, užsiiminėjo lengvąja atletika. Jau nuo 10 metų pradėjo slidinėti, užsiiminėti biatlonu. Turi du brolius ir dvi seseris. Vyriausias brolis Dagas taip pat buvo žinomas biatlonininkas.
Ole Einar Bjorndalen gyvena Obertilliach’e (Austrija). Buvo vedęs italų biatlonininkę Nathalie Santer. 2016 m. liepą vedė baltarusių biatlonininkę, olimpinę čempionę Dariją Domračevą, su kuria 2016 m. spalio 1 d. susilaukė dukters Ksenijos.
Karjera
1992−93 m. sezone O. E. Bojorndalenas debiutavo pasaulio taurės varžybose. 1993 m. tapo triskart pasaulio jaunimo biatlono čempionu. Po metų pateko į Norvegijos suaugusių rinktinę.
1994 m. debiutavo Lilehamerio žiemos olimpinėse žaidynėse. 1996−97 metų sezone laimėjo pirmąjį pasaulio biatlono taurės etapą (Anterselva, Italija). 1998 m. Nagano žiemos olimpinėse žaidynėse laimėjo pirmąjį aukso medalį bei laimėjo pirmąją pasaulio biatlono taurę. 2002 m. Solt Leik Sičio žiemos olimpinėse žaidynėse laimėjo visas biatlono rungtis (4 aukso medaliai) bei dalyvavo ir slidinėjimo varžybose, užėmė 5-tą vietą 30 km rungtyje. 2010 m. Vankuverio žiemos olimpinėse žaidynėse estafečių rungtyje laimėjo savo šeštąjį olimpinį aukso medalį. 2014 m. Sočio žiemos olimpinėse žaidynėse laimėjo aukso medalius sprinto ir mišrios estafetės lenktynėse.
Jis dvidešimt kartų tapo pasaulio biatlono čempionu, šešis kartus laimėjo bendrosios įskaitos pasaulio biatlono taurę.
2018 m. balandžio 4 d. O. E. Bjorndalenas paskelbė, kad pasitraukia iš profesionalaus sporto.
Olimpinės žiemos žaidynės
Viso – 13 medalių (aukso – 8, sidabro – 4, bronzos – 1)
Pasaulio čempionatai
Viso – 45 medaliai (aukso – 20, sidabro – 14, bronzos – 11)
Pasaulio taurė
Viso – 6 didžiosios pasaulio taurės (II vieta – 6, III vieta -1); 17 mažųjų pasaulio taurių (8 – sprinte, 5 – persekiojimo l., 5 – masinio starto l., 1 – 20 km l.). 95 kartus laimėtos pirmosios vietos asmeninėse rungtyse, 53 k. – II vieta, 31 k. – III vieta.
Rumunija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
Rumunija vaikų Eurovizijos dainų konkurse debiutavo 2003 m. ir visus kartus pateko į dešimtuką išskyrus 2009 m., kuomet liko paskutinėje vietoje.
Julija Sakalaitė
Julija Sakalaitė (g. 1946 m. sausio 26 d. Raseiniuose) – lietuvių teatro aktorė. Vyras – aktorius Vytautas Paukštė.
1966 m. baigė aktorystės studijas Lietuvos valstybinėje konservatorijoje. Po baigimo visą laiką dirba Klaipėdos dramos teatro aktore. Naujausi vaidmenys – Melija (I. Žamiako "Mesjė A."), Leticija (P. Šaferio "Leticija ir žolelių trauktinė") ir kt..
Prizmė (žurnalas)
Prizmė – iliustruotas žurnalas apie Dievą ir Jo pasaulį, leistas nuo 1995 m. iki 2006 m. Šiauliuose.
Istorija
Leido UAB „Nova Vita“. Iki 2000 m. ėjo kas ketvirtį, vėliau du kartus per metus. Tiražas 1995 m. – 5000 egz., 1996 m. – 2500 egz.
Vyriausias redaktorius Albertas Latužis.
Poliarizuoti stiklai
Poliarizuoti stiklai – Lietuvos roko grupė, 1986 m. rugsėjo 9 d. susibūrusi Vilniuje. Grupės lyderis ir vokalistas – Šarūnas Mačiulis.
Pirmasis pasirodymas įvyko 1986 metų gruodžio 24 „Sigmos“ gamyklos turistų Kalėdiniame vakarėlyje. Grupės pavadinimas kilo nuo poliarizuotų (iš išorės užtamsintų) langų, įrengtų LSSR Aukščiausios Tarybos ir LKP CK rūmų pastatuose. Pavadinimas buvo aliuzija į „tamsius darbus, kurie nematomi pro tuos stiklus“. Vėliau grupė išgarsėjo: grojo įvairiuose festivaliuose, didelių miestų ir mažų miestelių, studentų šventėse, soliniuose ir bendruose su kitomis grupėmis koncertuose.
Grupę labiausiai išgarsino dainos „Poliarizuoti stiklai“, „Medžiai be lapų“, „Aloyzas“, „Stasė“, „Aš noriu“, „Festivalis“ ir „Traukinys“.
Kainozojus
Kainozojus arba Kainozojaus era ( (kainos), „naujas“, ir ζωή (zoe), „gyvybė“)  – Žemės vystymosi etapas nuo 65,5 mln. metų prieš m. e. iki dabar. Kainozojaus era prasidėjo nuo vadinamo KT išnykimo kreidos periodo pabaigoje. Šioje riboje išmirė didžioji dauguma dinozaurų.
Suskirstymas
Kainozojus skirstomas į tris periodus, kurie savo ruožtu skirstomi į septynias epochas:
Šis suskirstymas galioja dabar, tačiau anksčiau, istoriškai, kainozojus buvo skirstomas kitaip – paleogenas ir neogenas buvo sujungti į vieną periodą terciarą, o pleistoceno ir holoceno epochos atskirtos į savarankišką periodą – kvarterą. Šie du terminai, terciaras ir kvarteras, naudojami iki šiol, o kvarteras 2009 m. birželio mėn. Tarptautinės stratigrafijos komisijos buvo oficialiai pripažintas periodu.
Gyvybė
Kainozojus – žinduolių era. Žinduoliai šiuo metu labai išplito. Atsirado didelė įvairovė ne tik sausumos gyvūnų, bet ir vandeninių, taip pat skraidančių. Gausiai paplito gaubtasėkliai ir vabzdžiai. Smarkiai evoliucionavo paukščiai.
Andrioniškio šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia
'''Andrioniškio šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Andrioniškio miestelyje, prie kelio, Šventosios ir Griežos santakos. Liaudies architektūros formų.
1935 m. inžinieriaus Prano Markūno iniciatyva ir pinigais pagal architekto Vaclovo Michnevičiaus projektą vietoje senos medinės buvo pastatyta akmeninė Andrioniškio bažnyčia. Bažnyčios dydis 29 × 13,5 m. Bažnyčią konsekravo vyskupas Kazimieras Paltarokas. Prie statybos daug prisidėjo tų laikų Andrioniškio bendruomenė. Šiuo metu bažnyčia yra saugomas valstybės architektūros paminklas. Bažnyčioje yra paveikslas „Šv. Baltramiejus“. Bažnyčios šventoriaus vartuose yra 3 medinės skulptūros. 1936 m. kunigo M. Šermukšnio rūpesčiu vietoj Anykščių parapijos filijos buvo įkurta Andrioniškio parapija.
Istorija
Pirmąją medinę bažnyčią 1726 m. pastatė Čartoriskiai. Jai pasenus, 1789–1790 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. Andrioniškyje apsigyveno kunigas. Jam 1796 m. leista teikti sakramentus. Bažnyčia buvo Anykščių parapijos filija.
1911 m. parengtas mūrinio grūdų sandėlio pritaikymo bažnyčiai projektas. 1914 m. pašventintos naujos Andrioniškio kapinės.
Pagal inžinieriaus Prano Markūno (1873–1964) projektą ir jo lėšomis 1933–1935 m. pastatyta dabartinė bažnyčia. Buvusi medinė bažnyčia parduota Juostininkų bendruomenei ir dabar stovi kaimo kapinėse kaip Juostininkų koplyčia. Kunigo Mato Šermukšnio rūpesčiu 1936 m. įkurta parapija. Bažnyčią 1940 m. konsekravo vyskupas Kazimieras Paltarokas. Pastatyta nauja klebonija (dabar ten paštas ir gyvenamosios patalpos). Tikinčiųjų patogumui 1941 m. netoli bažnyčios pastatytas Andrioniškio tiltas. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia suremontuota ir išdažyta.
XXI a. pradžioje prof. A. Dovydėno iniciatyva 8 bažnyčios languose įrengti vitražai. Vitražus kūrė Vokietijos, Latvijos, D. Britanijos ir Lietuvos menininkai.
2019 m. šventoriuje įrengtas Lietuvos laisvės kovų memorialas – akmeninės lentos ant postamentų su iškaltomis Andrioniškio krašto Vyties Kryžiaus kavalierių ir savanorių ir pavardėmis.
Architektūra
Bažnyčios sienos išorėje iš tašytų akmenų, viduje degtų plytų, tinkuotos. Statinys liaudies architektūros formų, turi modernizuoto neoklasicizmo bruožų. Kryžminio asimetriško plano (29×13,5 m), su trisiene apside, varpinės bokšteliu, iškylančiu iki 30 m aukščio. Vienanavė, yra 2 zakristijos, presbiterija. Įrengti 3 altoriai, vitražiniai langai. Šventoriaus tvora akmenų mūro, išlikę XIX a. čia buvusių kapinių palaidojimų su paminklais. Vartai molio plytų, su medinėmis skulptūrėlėmis nišose. Priekiniame šventoriaus kampe, į dešinę nuo vartų, stūkso varpinės pamatai.
Senojoje bažnyčioje galėjo būti sumontuoti vargonų meistrų Juozapo Radavičiaus arba Martyno Masalskio XIX a. pabaigoje gaminti vargonai, kurie vėliau ne kartą pertvarkyti. Tą patį instrumentą iš senosios bažnyčios į naująją 1936–1940 m. perkėlė kaunietis vargonų meistras Jurgis Astrauskas. Šiais vargonais buvo grojama iki pat 2000 m.
Allan Hills 84001
Istorija
Meteoritas ALH84001 ilgą laiką Marso paviršiuje ištūnojo kaip niekuo neišsiskiriantis prieš 4,5 milijardo metų susiformavusios vulkaninės uolienos gabalėlis. Maždaug po milijardo metų, dėl sąveikos su vandeniu, jo vidinė cheminė sudėtis pasikeitė. Po to, šis uolienos gabalėlis liko gulėti Marso paviršiuje, kol maždaug prieš 16 milijonų metų į Marsą įsirėžė didelis kūnas – kometa arba asteroidas, išmušdamas dalį Marso medžiagos. Smūgis buvo toks stiprus, kad kai kurios išmuštos dalelės įgijo pakankamai didelį greitį, įveikė Marso gravitaciją ir milijonus metų skriejo tarpplanetinėje erdvėje. Galiausiai, prieš 13 000 metų viena nuolauža nukrito į Žemę. 1984 metais meteoritą atrado „meteoritų medžiotojai“ Allen Hillse, Antarktidoje.
Galima gyvybė
miniatiūra|260px|Meteorito struktūros, kurias kai kurie mokslininkai laiko į bakterijas panašių gyvybės formų [[fosilija|fosilijomis.]] 1996 metais NASA mokslininkai paskelbė, kad ALH84001 meteorite yra Marso gyvybės įrodymų. Meteorite esančios mažytės struktūros atrodė labai panašios į fosilizuotas bakterijas Žemėje. Meteorite taip pat buvo aptiktas magnetitas - geležies oksidas. Žemėje magnetitas susidaro tam tikrų bakterijų kūnuose. Taip pat buvo aptiktos neįprastos mikroskopinės karbonatų globulės. Manoma, kad jas išskyrė gyvi organizmai.
Yra dalis mokslininkų, kurie ir šiandien mano, kad meteorite ALH84001 yra gyvybės Marse įrodymų. Nepaisant to, dauguma mokslininkų mano, kad šie įvairūs mikroskopiniai dariniai galėjo susidaryti geologinių ir cheminių procesų metu.
Svalbardo salyne buvo atrastos uolos, kuriose esančios karbonatų globulės yra labai panašios į tas, kurios matomos meteorite iš Marso. Svalbarde atrastos globulės susiformavo geologiškai.
Uolienoje, esančioje Špicbergene, globulės susidarė, kai prieš maždaug milijoną metų išsiveržė ugnikalnis, išliedamas magmą. Karbonatų globulės buvo rastos uolienose, kurias vulkanas išspjovė išsiveržimo metu. Globules supančio mineralo olivino analizė parodė, kad jis susidarė Žemės plutoje, 40-50 km gylyje. Prieš išsiveržimą, jis buvo išsilydęs ir kai per išsiveržimą buvo išspjautas jau po kelių dienų atvėso ir sukietėjo. Vykstant kietėjimui, karbonato globulės tapo įstrigusios uolienoje.
Jokie gyvi organizmai negalėjo egzistuoti išsilydžiusių nuo karščio uolienų aplinkoje. Net mikrobai negalėjo kolonizuoti išsilydžiusios medžiagos, nes tam turėjo tik kelias dienas, kol medžiaga atšalo, sukietėjo ir jos viduje įstrigo karbonatų globulės.
Ramano spektrometru mokslininkai ištyrė tūkstančius ALH84001 meteorito globulių ir Špicbergene atrastų uolienose esančių globulių. Nors jos yra labai panašios, negalima tvirtinti, kad Svalbardo salyne atrastos globulės yra tokios pačios kaip globulės meteorite ALH84001 ir negalima tvirtinti, kad jos susiformavo tomis pačiomis sąlygomis.
Imitacija
Taip pat imitacija vadinamas dinaminio imitacinio modelio vykdymas bei jo rezultatas.
Imitaciniai modeliai plačiai taikomi aerodinaminiuose tyrimuose, kuriant lėktuvus, erdvėlaivius. Išlavėjus matematiniam modeliavimui bei atsiradus pajėgiems kompiuteriams, imitaciją imta taikyti kitose sferose: hidrometeorologijoje, medicinoje, biologijoje, karinių konfliktų modeliavime. Imitaciniai metodai taikomi ir kuriant programas, žaidžiančias šachmatus ir kitus stalo žaidimus. Moksliniuose institutuose naudojant imitacinius modelius aprašomi galimi pasaulio raidos scenarijai. Modeliavimas taupo resursus, padeda prognozuoti reiškinius ir procesus.
Rucava
Rucava (seniau – Rukiava) – gyvenvietė pietvakarių Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje, arti Lietuvos–Latvijos valstybinės sienos. 195 gyventojai (2021 m.).
Istorija
1887 m. Adalbertas Becenbergeris rašė, kad dar XVIII a. Rucavoje buvo kalbama lietuviškai. 2009–2021 m. buvo Rucavos savivaldybės centras.
thumb|left|250px|Rucavos liuteronų bažnyčia
Spišas
Spišas – istorinis regionas Slovakijoje ir Lenkijoje, nuo XI a. pabaigos iki 1918 m. priklausęs Vengrijos karalystės administraciniam dariniui Comitatus Scepusiensis.
Geografija
thumb|left|220px|Spišo, priklausiusio Vengrijos karalystei, herbas Šiandien tai vienas tarp 21 iš Slovakijos turistinių regionų. Spišą dalijasi Košicės ir Prešovo kraštai, į jį patenka 6 rajonai (kai kurie nepilnai): Poprado, Staros Liubovnios, Kežmaroko, Spišska Nova Vesės, Gelnicos ir Levočos. Visiškai nedidelė Spišo dalis apima ir kelias Lenkijos gminas – Tatrų Bukovinos, Lapše Nižnės ir Naujojo Targo. Viso regiono plotas sudaro 3,7 tūkst. km², tame tarpe Slovakijai priklauso 3,5 tūkst. km², Lenkijai – vos 195,5 km².
Spiše driekiasi Hernado ir Poprado upių slėniai, Aukštųjų Tatrų kalnai. Regione gyvena apie 320 000 žmonių, apie pusė jų susitelkę miestuose. Didžiausi miestai – Popradas, Spišska Nova Vesė, Kežmarokas.
Istorija
thumb|left|220px|Spišas po 1412 m. sutarties dėl dalies teritorijos perdavimo Lenkijai Spišas buvo Didžiosios Moravijos dalis, jai žlugus atiteko Lenkijai, po XI a. – Vengrijos karalystei. Daugelis Spišo gyvenviečių sparčiai vystėsi, į jas nuo XII a. pakviečiant apsigyvenanti vokiečių kolonizatorius. Iki II Pasaulinio karo čia dar nemažai gyveno vokiečių. Daugelis mažesnių gyvenviečių buvo apgyvendintos lenkų persikėlėliais, ypač po 1412 m. lapkričio 8 d. susitarimo (Treaty of Lubowla) tarp Zigmanto Liuksemburgiečio ir Jogailos. 13 Spišo miestų buvo perduoti Lenkijai. Tarp kitų miestų, 360 metų valdytų Lenkijos, buvo Stara Liubovnia, Podolinecas, Spišska Sobota, Popradas ir Spišska Nova Vesė. Po 1772 m. įvykusio ATR padalijimo atiteko Austrijai.
Po Trianono sutarties regionas nuo 1920 m. oficialiai atiteko susikūrusiai Čekoslovakijai. 1902 m. nedidelė dalis, 195 km², dėl sienų ginčų buvo patvirtinta kaip Galicijos nuosavybė, po I Pasaulinio karo susijungusi su Lenkija. Šis plotas ilgam buvo tapęs teritorinių pretenzijų taikiniu tarp Lenkijos ir Čekoslovakijos. Po 1993 m. Čekoslovakijos skilimo Spišas atiteko Slovakijai.
Špišas ekonomiškai buvo atsilikęs regionas, nes jame daugiausiai buvo užsiimama žemės ūkiu ir miškininkyste, todėl nuo XIX a. pradėta vystyti turizmą kalnuose, žiemos sporto šakas, tiesti kelius. Regione gausu gamtos ir istorijos paminklų, keli iš jų įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą (Spišo pilis, Levoča). Įsteigti Slovakijos Rojaus, Pieninų nacionalinis parkas.
Bemitas
Bemitas – aliuminio oksido hidroksido (aliuminio oksihidroksido, γ-AlO(OH)) mineralas. Įeina į aliuminio rūdos boksito sudėtį.
Savybės
Dimorfiškas diasporui. Kristalizuojasi ortorombiškai dipiramidiškai, habitas paprastai masyvus. Baltas, o nuo priemaišų priklauso atspalvis – geltonas, žalias, rudas ar raudonas. Blizgesys stikliškas ar perliškas. Plonos nuopjovos bespalvės. Nuo skaidraus iki pusskaidrio.
Kietumas pagal Moso skalę nuo 3,0 iki 3,5. Savitasis tankis nuo 3,00 iki 3,07. Optiškai anizotropiškas, lūžio rodikliai nα = 1,644-1,648 nβ = 1,654-1,657 nγ = 1,661-1,668.
Retai būna beveik grynas (iki 98%) AlO(OH). Paprastai turi priemaišų: kartais Šio priemaišos būna mechaninės ar absorbuotos. Gali turėti izomorfinių priemaišų Ga2O3 (iki 0,07 %) ir Sc.
Kilmė ir radavietės
Bemitas aptinkamas tropiniuose laterituose ir boksituose, susidariuose iš aliumino-silikatinių pamatinių uolienų. Jis taip pat aptinkamas ir kaip korundo ir nefelino hidroterminės kaitos produktas. Aptinkamas:
Atradimas ir pavadinimas
Mineralą 1927 m. pirmą kartą aprašė J. de Lapparent pagal pavyzdžius, aptiktus Mas Rouge (Les Baux-de-Provence, Prancūzija) boksituose. Pavadino Bohemijos vokiečių chemiko Johann Böhm (1895–1952), kuris 1925 m. rentgeno spinduliuote tyrė aliuminio oxihidroksidus. Kartais neteisingai teigiama, kad mineralas pavadintas vokiečių geologo Johannes Böhm (1857–1938) garbei.
KS Warta Poznań
Poznanės „Warta“ – Lenkijos futbolo klubas iš Poznanės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1912 m. Yra žaidę aukščiausioje šalies lygoje.
1929 ir 1947 m. tapo šalies čempionais. Pastaraisiais metais žaidė žemesniuose divizionuose.
Kulmenai
Kulmenai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Piktupėnų, kairiajame Vilkos krante. Buvo pradinė mokykla. Stūkso Kreivėnų piliakalnis.
Pavadinimas
Kaimo pavadinimas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Kulmenos upelio, tekančio šalia kaimo. Gretiminė lytis – Kulmkulkiai. Kaimo vokiškas pavadinimas – Cullmen-Kulken, anksčiau – Culmenen. Iki sunorminimo vokiškuose šaltiniuose kaimo pavadinimas rašytas ir kitomis formomis: Kullmen-Kielczen, Culmen-Kulkein, Kulmenen, Culmen Kulken, Kullmen-Kulken.
Istorija
Kaimo apylinkėse rasta romėnų monetų, tad manoma, kad vietovė gyvenama nuo senų laikų. Šalia kaimo esantis piliakalnis datuojamas XI–XV a. 1785 m. Kulmenai buvo karališkasis kaimas su 23 ugniakurais (sodybomis), 1821 m. – mišrusis kaimas (karališkųjų valstiečių ir kulmiškių) su 102 gyventojais. 1905 m. kaime buvo 198 gyventojai, iš jų 72 % lietuvių. Veikė žemininkų mokykla, apie 1912 m. įsteigta jaunimo draugija „Spindulys“. Tarpukariu Kulmenai buvo palei Vilkos kairįjį krantą nusidriekęs 10 sodybų gatvinis kaimas su keliais viensėdžiais aplink. Priklausė Piktupėnų evangelikų liuteronų parapijai. Sovietmečiu apnyko.
Begėdžių–Radviečio miškai
Begėdžių-Radviečio miškai – miškai Šilutės raj. ir Šilalės rajono savivaldybių teritorijų sandūroje, 8 km į pietryčius nuo Švėkšnos. Priklauso Šilutės miškų urėdijos Meškinės ir Šiaudėnų girininkijoms.
Geografija
Plotas 7990 ha, mišku apaugę 6720 ha. Valstybinės reikšmės miškų 6210 ha. Miškų šiaurinėje dalyje yra 579 ha Stemplių kraštovaizdžio draustinis. Sudaro 14 miškų. Didesnieji: Barsukinės, Begėdžių, Jurkaičių, Radviečio, Valmierinės, Žagatpurvio miškai. Miškų šiaurės vakarinėje dalyje siekia Ašvos, pietinėje dalyje – Tenenio upę. Per miškus teka Ašvos kairieji intakai Juodupis, Stigrė, Žvelesys ir Tenenio dešinieji intakai Surtikė, Šiaudė, Ringalis, Ringys. Paviršius lygus, vietomis banguotas, yra nedidelių pelkėtų įdubų.