cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
TeX
Pavyzdžiai
Nesudėtingas TeX pavyzdys: Sukurkite tekstinį dokumentą myfile.tex ir į jį įrašykite: hello \bye
Išsaugoję, komandinės eilutės interpretatoriuje ir įveskite: tex myfile.tex
Pamatysite tik užrašą „hello“. Žodis „\bye“ – tai TeX komanda, kuri žymi dokumento pabaigą. Ši komanda neišveda jokių matomų duomenų.
Abu šie dokumentai gali būti spausdinami iš peržiūros programų ar konvertuojami į plačiau naudojamus formatus, pavyzdžiui, į PostScript šiuos dokumentus galima konvertuoti, panaudojus <tt>dvips</tt> programą.
Yra galimybė sukurti PDF formato dokumentus, naudojantis pdfTeX programa: pdftex myfile.tex
Matematiniai pavyzdžiai
TeX galimybės geriau matomos, naudojant jį matematinėms formulėms atvaizduoti. Pavyzdžiui, parašykime gerai visiems žinomą kvadratinės lygties sprendinių formulę: Mūsų formulė ${-b\pm\sqrt{b^2-4ac} \over {2a}}$ \bye
Gauname:
Pastebėkime, kad formulės atvaizdavimas yra panašus į žmogaus užrašytą ar sumaketuotą formulę uždavinynuose. Formulės sakinys pradedamas „$“ simboliu, po to seka formulė, užrašyta TeX formatu ir uždaromasis '$' simbolis. Norėdami atvaizduoti formuolę naujosios eilutės viduryje naudojame '$$' simbolius. Pavyzdžiui, ta pati formulė
Mūsų formulė $${-b\pm\sqrt{b^2-4ac} \over {2a}}$$ \bye
bus atvaizduojama taip:
Zu departamentas
Zu departamentas  – departamentas Benino pietinėje dalyje, turi sieną su Togu. Administracinis centras – Abomėjus.
1999 m. iš šiaurinės departamento dalies sudarytas Kalvų departamentas.
Teka Zu, Uemės upės.
Gyventojai
Religinis pasiskirstymas:
Etninis pasiskirstymas:
Administracinis suskirstymas
thumb|left|250px|Zu komunos Departamentas padalintas į 9 komunas:
Girutiškė II
Girutiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje.
Kryžiai
Nuo XIX a. kaime stovėjo du mediniai kryžiai. XXI a. pradžioje vienas jų pradėjo svirti, todėl gyventojai paprašė seniūno, kad surastų darbininkus, kurie kryžių sutvirtintų arba nupjautų. 2009 m. spalį viešųjų darbų atsiųsti nevietiniai vyrai pirmą pasitaikiusį kryžių nupjovė ir supjaustė trinkomis, kurias išvežė Dūkšto pirčiai kūrenti. Tačiau paaiškėjo, kad 1860 m. pastatytas ir 1959 m. suremontuotas kryžius buvo dar tvirtas. Tuomet vyrai nutarė nupjauti ir svyrantį kryžių, bet rankiniu pjūklu darbininkai negalėjo įveikti dar tvirto ąžuolo, o atgabentas motorinis pjūklas neužsivedė. Kaimo žmonės nesėkmes palaikė dangaus ženklu ir atsisakė sumanymo nupjauti kryžių. Pirtin išvežtas trinkas darbininkai pargabeno atgal į kaimą ir lapkričio 1 d. jas ketinama iškilmingai sudeginti.
Paganis
Paganis  – Italijos miestas Kampanijoje, Salerno provincijoje.
Istorija
Hanibalas sugriovė miestą 216 m. pr. m. e. Gyventojai sugrįžo atėjus taikai. Barbacianas buvo ištikimas per Sąjungininkų karą. 73 m. pr. m. e. jį nusiaubė Spartakas.
IX a. mieste gyveno maža saracėnų kolonija.
Holubla
Holubla  – kaimas Lenkijos rytuose, Paprotnios valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 18 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 98 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1545 m. pastatyta pirmoji kaimo cerkvė.
Namai (J2EE)
Namai – speciali klasė, skirta jos valdomoms EJB pupoms sukurti arba (jei tai ilgalaikės pupos) surasti duomenų bazėje.
Namai turi vieną ar kelis pupų sukūrimo metodus (pupa inicializuojama panaudojant šių metodų parametrus) ir vieną ar kelis jų suradimo metodus (pupos ieškoma su atskirai nurodyta SQL užklausa, kuri generuojama panaudojant metodų parametrus). Visos ilgalaikės pupos paprastai turi bent vieną paieškos metodą pupai rasta pagal duomenų bazės pirminį raktą.
Skiriami lokalūs namai (skirti pasiekti iš to paties kompiuterio) bei įprastiniai (tolimi) namai, kurie veikia tiek lokaliai, tiek ir kitame kompiuteryje per tinklą.
Namų klasė J2EE sistemoje paprastai visada generuojama automatiškai, tačiau paprastesnėse vystymo aplinkose namus išpildantį interfeisą gali tekti koduoti ir rankiniu būdu. Tai nėra sudėtinga, nes šie interfeisai yra paprasti.
Pavyzdys
// Lokalūs namai, tvarkatys įrašus apie klientus public interface ClientHome extends EJBLocalHome {  // Rask pagal duomenų bazės raktą Client findByPrimaryKey(Integer key) throws FinderException;
// Rask pagal vardą Collection findByName(String name) throws FinderException;
Gulbenės rajonas
right|250px Gulbenės rajonas buvo Latvijos šiaurės rytuose. Suskirstytas į Gulbenės miestą ir 13 valsčių.
Namai (J2EE)
Pavyzdys
// Sukurk naują Client create throws CreateException; }
Gulbenės rajonas
Gulbenės rajono plotas yra 1 873 km², gyventojų skaičius – 28 998.
Gulbenės rajono administracinis centras yra Gulbenės miestas. Gulbenės rajonas ribojasi su Valkos rajonu, Alūksnės rajonu, Balvų rajonu, Maduonos rajonu ir Cėsių rajonu.
2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)).
327 m.
327 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Grigaičiai (reikšmės)
Grigaičiais vadinami kaimai:
Rudaminos valsčius
Rudaminos valsčiumi vadinosi du valsčiai:
Gudaliai (Rietavas)
Gudaliai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Daugėdų, dešiniajame Minijos krante. Šalia kaimo yra du Daugėdų tvenkiniai, susidarę užtvenkus Alkupį ir Kunigiaupį.
328 m.
328 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Papragių apylinkė
Papragių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kavarsko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kavarsko rajonui. Panaikinta iki 1954 m.
Radziviluvka
Radziviluvka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 6 km į šiaurę nuo Melniko, 13 km į pietryčius nuo Semiatyčių ir 82 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Netoli kaimo yra Radziviluvkos miškų draustinis. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. DW640.
Istorija
thumb|left
Kaimas įkurtas 1576 m. XIX a. vadinosi Aleksandruvka, buvo Bielsko apskrities Aleksandruvkos valsčiaus centras. 1919–1934 m. kaimas buvo Radziviluvkos valsčiaus centras.
Kokoros vaškinė palmė
Kokoros vaškinė palmė arba Kokoros vaškapalmė (Ceroxylon quindiuense, ) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, arekinių (Arecaceae) šeimos, vaškinių palmių (Ceroxylon) genties dvinamių augalų rūšis;
Kokoros vaškinėms palmėms yra artimiausia Ceroxylon ceriferum rūšis.
Paplitimas
thumb|left|Kokoros vaškinių palmių [[giraitė Točekito (Tochecito) upės baseino kalnuose]] thumb|left|Kokoros vaškinių palmių [[miškas]] thumb|left|Kokoros vaškinės palmės [[Kokoros slėnis|Kokoros slėnyje (Kolumbijos Kindijaus departamentas. Jų čia auga apie 2 000 individų]] thumb|left|Sodyba ir galvijų ganykla, kokoros vaškinių palmių apsuptyje thumb|left|Kokoros vaškinės palmės [[Vaisius|vaisiai]] thumb|right|Kokoros vaškinių palmių alėja
Dėl masinių miško kirtimų ir padeginėjimų plečiant galvijams ganyklas, Kokoros vaškinių palmių paplitimo arealas nuo to laikotarpio iki šių dienų labai susiaurėjo, tad dabar aptinkamos nedaugelyje vietovių.
Augavietės
Kokoros vaškinės palmės auga Andų kalnų Kokoros slėnyje dažniausiai 2500–3000 m aukštyje kalnų rūko miškuose, Kolumbijos Kindijo, Risaraldos, Tolimos departamentuose. Čia iškrenta 1800 mm kritulių per metus ir yra smėlingas bei rūgštingas dirvožemis. Vidutinė metų temperatūra 12–19 °C.
Pasak mokslininkų stebinčių šios rūšies populiaciją, nuo 1989 m. šių palmių skaičius Kokoros slėnyje sumažėjo 78% ir 2018 m. duomenimis, jų čia yra likę apie 2 000 vienetų.
Didžiausia šių palmių koncentracija auga Točekito (Tochecito) upės baseine (Tolimos departamentas). Čia, jomis besidominčių mokslininkų apskaičiavimais, auga apie pusę milijono šių palmių arba apie 70% visų šios rūšies Kolumbijos palmių populiacijos.
Kokoros vaškinės palmės Peru auga 2200–2800 m aukštyje.
Ši rūšis mėgsta rūgštų, neutralų arba šarmingą dirvožemį. Gali augti pusiau paunksmėje (šviesiuose miškuose) arba atvirose vietose kur daug šviesos. Joms svarbus drėgnas dirvožemis.
Požymiai
Šių palmių kamienas vienastiebis, lyginant su aukščiu plonokas, lygus, cilindriškas, vaškuotas ir nuo 20–40 iki 50–60 cm skersmens. Lapai tamsiai žali, su lapkočiu iki 2 m ilgio. Kada lapai nuvysta, nukritę aplink medžio kamieną suformuoja tamsų žiedą. Vaisius apvalūs, 1,6–2 cm skersmens, su 1 ar rečiau 2 sėklomis kurios yra vaisiaus viduje. Subrendęs vaisius raudonas ar oranžiškai raudonas. Vaisiaus viršutinė žievelė minkšta. Po žievele gelsvas, mėsingas vidus.
Matmenys
1801 m. Kolumbijos Anduose kertant Kuindijo taką (Quindío Trail), Aleksanderis fon Humboltas ir Eimė Bonplanas (Aimé Bonpland) išmatavo 58 m aukščio vaškinę palmę. Po 1804 m. mokslo pasauliui kokoros vaškinės palmės pristatymo (tuomet ją klaidingai priskirdami Ceroxylon alpinum rūšiai), ji buvo įvardinta ne tik aukščiausia palme, bet ir aukščiausiu pasaulyje medžiu, nes Kalifornijoje tuometu dar nebuvo atrastos visžalės sekvojos ir didieji mamutmedžiai, o pietryčių Australijoje eukaliptai.
Kokoros vaškinė palmė auga labai lėtai. Tai aukščiausia planetoje lelijinių klasės, palmių šeimos rūšis ir viena aukščiausių Pietų Amerikos augalų rūšių. Įskaitant lają, įprastai užauga 35–40 m aukščio, o aukščiausi individai neretai pasitaiko iki 52 m, rečiau iki 61 m. Pasitaiko šaltinių, kurie teigia, kad jos gali užaugti iki 70 ir net iki 80 m aukščio, bet tikriausiai tai nepatikimi išmatavimai ar faktais neparemti prasimanymai.
2017 m. rugsėjo mėnesio duomenimis, Točekito upės baseine prie La Carbonera šiuo metu augančios aukščiausios kokoros vaškinės palmės aukštis yra 59,2 m.
Amžius
Kokoros vaškinės palmės nėra ilgaamžės. Po miško kirtimų ir deginimo iš išlikusios tik negausios populiacijos, dabar žinomos seniausios turinčios 169 metus, nors galimai jos gyvena ilgiau. Pasak jas tyrinėjančių mokslininkų (Bernal ir Sanín (2013 m.)), Kokoros slėnyje 40–45 m aukščio augančių palmių amžius yra nuo 139 iki 169 metų. Aukščiausioms, 61 m aukščio palmėms spėjama, beveik 200 metų.
Pavyzdžiui, joms artimos Ceroxylon alpinum rūšies palmė gyvena iki 213 metų
Panaudojimas ir grėsmė populiacijai ir apsauga
Bet didžiausią grėsmę kokoros vaškinėms palmėms kelia kalnų miškų kirtimai, kalnų miškų padeginėjimai plečiant galvijų ganyklas ir neperseniausi Pietų Afrikos Respublikos kompanijos planai pradėti aukso kasybos darbus kitoje Kokoros slėnio pusėje iškasant didelę atvirą duobę, kurie buvo laikinai sustabdyty 2017 m. referendumu.
Šios palmės negali plisti ne miškuose - atvirose, retai ar visai medžiais neapaugusiose vietovėse, kadangi jų sudygę daigeliai nunyksta augdami atviroje Saulės atokaitoje, arba juos nuėda ten besiganantys galvijai.
Visi šie faktoriai neigiamai atsiliepė šių palmių populiacijai ir paskatino valdančią Kolumbiją Belisario Betancur vyriausybę imtis apsaugos priemonių išsaugojant šią palmių rūšį, dėl to nuo 1985 m. per religines šventes uždrausta skinti jų šakeles. Šiuo metu Kolumbijoje joms suteiktas nykstančios rūšies statusas.
Ekologija
Kokoros vaškinė palmė reikšminga ekologine prasme, nes jų augavietėse randa prieglobstį daug gyvūnų rūšių, tarp kurių labai reta geltonausė papūga (Ognorhynchus icterotis) perinti negyvų palmių kamienuose.
Mituva
Mituva – upė vakarų Lietuvoje, Raseinių rajono ir Jurbarko rajono savivaldybių teritorijoje, Karšuvos žemumoje, dešinysis Nemuno intakas.
Geografija
miniatiūra|left|240px|Tiltas per Mituvą netoli [[Juodaičiai|Juodaičių]] thumb|240px|Mituva žemėlapyje miniatiūra|240px|left|Mituva [[Stakiai|Stakiuose]] Prasideda ties Didžiuliais, 9 km į šiaurės vakarus nuo Ariogalos. Teka į pietvakarius, prieš Gausantės žiotis pasuka į vakarus, o nuo Vidaujos žiočių – į pietryčius, įteka į Nemuną 124 km nuo jo žiočių, ties Jurbarku. Slėnis 200–400 m pločio, jo šlaitai 5–10 m aukščio. Aukštupio vaga reguliuota, plotis 5–10 m, gylis 1,7–2 m, natūralios vagos plotis 5–12 m, gylis 0,3–1 m. Vidutinis nuolydis 0,94 m/km. Srovės greitis 0,2–0,3 m/s. Vandens debitas Žindaičiuose, 29 km nuo žiočių: vidutinis 2,95 m³/s, didžiausias 104 m³/s. Debitas žiotyse m³/s. Vandens lygio svyravimo per metus amplitudė: vidutinė 3,9 m, didžiausia 4,5 m. Ties Jurbarkais, Girdžiais ir Rupeikiais įrengti tvenkiniai. Slėnio ruožas nuo Stakių iki Paulių priklauso Mituvos hidrografiniam draustiniui.
Baseinas
Baseinas ištįsęs rytų – vakarų kryptimi lygiagrečiai Nemunui. Mituvos baseinas išsiskiria tankiausiu Lietuvoje upių tinklu – 1,52 km/ km², o Gausantės (kairiojo Mituvos intako) baseine – net 2,05 km/ km² (vidutinis upių tinklo tankis Lietuvoje yra 0,99 km/ km²). Didesnis santykinis vandeningumas būdingas dešiniesiems intakams, drenuojantiems smėlingesnes teritorijas. Ežerų Mituvos baseine nėra.
Leonardo da Vinci
Leonardas da Vinčis (1452 m. balandžio 15 d. – 1519 m. gegužės 2 d.) – italų renesanso tapytojas, architektas, poetas, skulptorius, muzikantas, meno teoretikas, inžinierius, išradėjas, filosofas. Tai viena iš plačiausiai žinomų istorinių asmenybių. Leonardas da Vinčis, kartu su Mikelandželu ir Rafaeliu, sudaro tradicinę iškiliausių aukštojo renesanso menininkų trijulę.
Leonardo kūryba ir jo veiklos daugiapusiškumas įgalino vėlesnius istorikus praminti jį archetipiniu „renesanso žmogumi“, įvardinti vienu iškiliausių renesanso epochos humanistų ir polimatų. Keletas iš Leonardo tapybos kūrinių: „Mona Liza“ ir „Paskutinė vakarienė“, yra vieni iš pačių žinomiausių Vakarų kultūroje. XX a. padidėjo dėmesys Leonardui, kaip išradėjui, inžinieriui, mąstytojui.
Ankstyvieji metai Florencijoje
Leonardas gimė 1452 m. balandžio 15 d. Ankjano kaimo vietovėje netoli Vinčio miestelio Toskanoje (da Vinci reiškia „iš Vinčio“), apie 30 km į vakarus nuo Florencijos. „Vinčis“ jau tuo metu reiškė giminės pavardę ir nebuvo, kaip įprasta renesanso menininkams, dailininko pravardė, nurodanti kilmės vietą. Leonardo gimimą užfiksavo jo senelis iš tėvo pusės Antonijus da Vinčis šeimos knygoje. Leonardas buvo nesantuokinis vaikas ir augo tėvo notaro Ser Pjero da Vinčio šeimoje. Tėvas dirbo Florencijoje, kaip ir daugelis giminės ankstesnių atstovų, kurie žinomi nuo Dantės laikų. Senelis Antonijus, teikdamas duomenis apie gimimą valdžios įstaigoms, mini, kad Leonardas buvo valstietės Katerinos vaikas. Kas buvo jo motina Katerina, lieka spėjimų klausimu. Populiariomis versijomis teigiama, kad ji buvo valstietė arba žymios šeimos duktė, kurios pavardės nebuvo galima atskleisti. Leonardas tikriausiai visgi gerai pažinojo savo motiną, nes minėjo, kad 1493 m. jis priėmė gyventi į savo namus Milane moterį, vardu Katerina, ir išlaikė ją iki jos mirties po dvejų metų. Iš prigimties Leonardas buvo fiziškai stiprus, galėjo rankomis sulenkti arklio pasagą. Taip pat jis buvo kairiarankis, dėl ko senatvėje dėl paralyžiaus nebegalėjo naudotis dešiniąja. Pasak Dž. Vazario, Leonardas nuo vaikystės rodė žingeidų charakterį įvairiems dalykams, greitai pradėdavo domėtis iki jų pagrindų, bet lygiai taip pat greitai juos apleisdavo, labai gerai pramoko muzikuoti liutnia.
Apie 1468 m. Leonardas paliko Vinčį ir prisijungė prie tėvo Florencijoje. Jis jau tuomet parodė talentą piešimui. Dž. Vazario teigimu, Ser Pjeras da Vinčis paėmė keletą sūnaus piešinių ir parodė juos Andrėjai del Verokjui, vienam įtakingiausių Florencijos menininkų, kuris buvo geras Ser Pjero draugas. Andrėja del Verokjas esą buvo priblokštas jaunojo Leonardo talento ir priėmė jį tobulintis į savo dirbtuves. Leonardas da Vinčis jose buvo apmokytas ne vien tapybos ir skulptūros, bet ir supažindintas su naujausiomis renesanso mokslo ir pasaulėžiūros idėjomis. Verokjo dirbtuvėse mokėsi ar su jomis buvo susiję daugelis žymiausių Italijos XV a. menininkų: Sandras Botičelis, Perudžinas, Lorencas di Kredis, Domenikas Girlandajas. thumb|left|240px| „Arno upės slėnis“, Leonardo piešinys (1473, [[Uficių galerija, Florencija)]] 1472 m. Leonardas da Vinčis buvo įtrauktas į Florencijos Šv. Luko vardo tapytojų gildijos sąrašus, pažymėtas „meistru“ (maestro). 1472 m. datuojamas Leonardo anksčiausias žinomas kūrinys − piešinys „Arno upės slėnis“, nupieštas iš Vinčio apylinkių Montalbano kalvos. 1474 m. Leonardas prisidėjo prie užsakymo Verokjo dirbtuvėms − paveikslo „Kristaus krikštas“, atlikimo. Pasak Dž. Vazario, pamatęs, kaip tapo Leonardas (jis nutapė kairįjį angelą paveiksle), Andrėja del Verokjas metė tapyti iš apmaudo, kad jaunas mokinys suprato tapybą geriau už jį, pripažintą tuo metu dailės meistrą. Po „Kristaus krikšto“ Leonardas sukūrė pirmą savarankišku laikomą savo kūrinį „Geroji naujiena“ (abu šie paveikslai yra Uficių galerijoje Florencijoje). Pasak Dž. Vazario, tuo pat metu Leonardas kūrė skulptūras ir studijavo architektūrą, sukūrė kanalo tarp Arno upės ir Pizos miesto projektą. Apie 1475 m. nutapė Džinevros de Benči portretą. Kiek vėliau sukurtais laikomi paveikslai „Madona su gvazdiku“ (Senoji pinakoteka, Miunchenas) ir „Benua Madona“ (Ermitažas, Sankt Peterburgas). 1476 m. Leonardas buvo paminėtas anoniminiame laiške Florencijos miesto valdžiai, kuriame, kartu su kitais susijusiais asmenimis, buvo kaltinamas sodomija. Šis dalykas niekuomet nebuvo nagrinėtas (tuo metu anoniminiai kaltinimai Florencijos respublikoje buvo prilyginami tiesiog šmeižtui). Maždaug tuo metu Džovanis Santis, Rafaelio tėvas, savo eiliuotoje kronikoje labai teigiamai paminėjo du jaunuosius talentus: Leonardą ir Perudžiną.
1478 m. sausio 1 d. Leonardas sudarė pirmojo užsakymo sutartį su Florencijos Sinjorija nutapyti altorinį paveikslą Šv. Bernardo koplyčiai Vekjo rūmuose. Šis užsakymas nebuvo įvykdytas, tų metų kovo 16 d. Leonardui buvo išmokėta 25 florinų suma už darbą ir jis jo nebepratęsė. Tai galėjo paveikti politiniai Florencijos įvykiai (įvyko Pazzi sąmokslas). Florencijoje tuo metu beveik absoliučią valdžią įgijo Medičių giminė. Giminės „galva“ Lorencas Medičis Puikusis buvo vienas reikšmingiausių Italijos mecenatų ir neoficialus Florencijos respublikos valdytojas. Į jo globą pateko ir Leonardas, kuris rodė ne vien tapytojo sugebėjimus, bet ir muzikanto, linksmintojo. 1482 m. Lorencas Medičis pasiuntė Leonardą su prisistatymo laišku į Milaną pas Ludoviką Sforcą, pramintą Juoduoju (il Moro). Kartu Leonardas gabeno dovaną hercogui − savo paties sukonstruotą lyrą, kuri buvo arklio kaukolės išvaizdos. Florencijoje Leonardas paliko du nebaigtus paveikslus: „Išminčių pagarbinimas“ (Uficių galerija, Florencija) ir „Šv. Jeronimas“ (Vatikano pinakoteka, Vatikanas).
Leonardas Milane
thumb|right|180px| „[[Vitruvijaus žmogus“, Leonardo piešinys (1492, Akademijos galerija, Venecija)]]
Milane Leonardas įteikė Ludovikui Sforcai prisistatymo laišką, kuriame siūlė savo paslaugas hercogo Džian Galeaco pusbroliui. Didelė dalis laiško buvo skirta Leonardo sugebėjimams karinės inžinerijos srityje aprašyti. Žadami nauji pabūklai, karo vežimai, tiltai bei architektūros, skulptūros ir tapybos kūriniai. Laiškas atskleidžia Leonardo, kuriam tuomet buvo tik 30 metų, pasitikėjimą savo jėgomis tokioje įvairovėje veiklos sričių. Atskirai paminėta, kad jis gali sukurti bronzinę žirgo statulą Ludoviko tėvo, hercogo Frančesko atminimui, kuo Leonardas tikriausiai iškart užsiėmė atvykęs į Milaną ir šis projektas užtruko 17 metų su pertraukomis. Milane Leonardas domėjosi hidraulika, organizavo kanalų sistemą gėlo vandens tiekimui, buvo suplanavęs idealaus miesto modelį. 1483 m. Leonardas pasirašė kontraktą altoriniam paveikslui „Madona uolose“ (Luvras, Paryžius) kartu su broliais Evandželista ir Ambrodžu de Predžiais, ir maždaug tuo metu nutapė „Muzikanto portretą“ (Pinacoteca Ambrosiana, Milanas).
Milane Leonardas buvo Sforcų dvaro linksmintoju, švenčių ir maskaradų rengėju, dekoracijų dizaineriu, scenografu, rašė eiles. 1490 m. „Rojaus šventei“ jis sukonstravo specialią teatro mašiną su judančiomis iliuminuotomis žvaigždėmis ir planetomis. Maždaug tuo metu sukūrė du moterų portretus: Čečilijos Galerani („Dama su šermuonėliu“, Čartoriskių muziejus, Krokuva) ir „Gražioji Feronjė“ (tikriausiai Beatričės d’Estė portretas, Luvras, Paryžius). Po 1490-ųjų Leonardas teikė daugiau dėmesio žmogaus kūno anatomijos ir judesio studijavimui, tuo metu sukurtas garsusis Leonardo piešinys, demonstruojantis žmogaus kūno proporcijas − „Vitruvijaus žmogus“. 1489 m. jis sukūrė dekoracijas Džian Galeaco Sforcos vestuvių su Izabele Aragoniete proga ir 1492 m. kostiumus skitų ir totorių procesijai Liudoviko Juodojo ir Beatričės Estės vestuvėms.
1494 m. Leonardas pradėjo kurti paruošiamuosius piešinius „Paskutinei vakarienei“ Santa Maria delle Grazie bažnyčios refektoriumo sienoje. Darbas ties šiuo kūriniu užtruko iki 1498 m. Dėl eksperimentavimo su gruntu „Paskutinės vakarienės“ dažų sluoksniai greit pradėjo lupinėtis. 1496 m. Leonardas susidraugavo su Luka Pačioliu, 1498 m. Sforcų pilyje sukūrė Sala delle Asse lubų freskas. Vienu svarbiausių Leonardo projektų Milane buvo bronzinė raito hercogo Frančesko Sforcos statula. 1493 m. lapkričio 30 d. statulos modelis buvo išstatytas Bjankos Marijos Sforcos vestuvių su imperatoriumi Maksimilianu proga. Statulos molinis modelis siekė 7 metrus aukščio. Tikroji statula niekuomet nebuvo nulieta (tuo metu vyko karai ir trūko metalo patrankoms). 1499 m. Milaną užėmė Prancūzijos karaliaus Liuviko XII kariuomenė. Molinę raito Ludoviko Sforcos statulą esą sunaikino prancūzų kareiviai, pasirinkę ją taikiniu šaudymo pratybose. Ši istorija gal neturi pagrindo, nes 2001 m. Feraros hercogas minėjo, kad nori ją įsigyti, tačiau neabejotinai statula patyrė kareivių vandalizmą ir veikiama atmosferos buvo pasmerkta sunykti. 1499 m. bėgdamas nuo prancūzų invazijos Leonardas paliko Milaną, kuriame susipažino su reikšmingomis renesanso asmenybėmis: humanistu Baldasare Kastiljone ir matematiku Luka Pačioliu. Pastarajam paprašius Leonardas iliustravo jo veikalą „Divina proportione“ platoniškų kūnų piešiniais. Ši knyga išleista 1509 m. Venecijoje.
Tarp Florencijos ir Milano
1499 m. Leonardas kartu su Luka Pačioliu keliavo į Veneciją, pakeliui apsistojo Mantujoje, kur susitiko su markize Izabele d’Estė. Jai Leonardas pažadėjo nutapyti portretą. Jis nupiešė paruošiamąjį kartoną paveikslui. Venecijoje Leonardas buvo įdarbintas Izonco upės gynybos nuo turkų projekte. Leonardas suprojektavo kanalų, užtvankų, gynybinių statinių ir užlietų pievų sistemą. Prieš 1501 m. grįždamas į Florenciją Leonardas, tikėtina, aplankė Romą. Nuo šio laiko jo architektūros projektai ir tapyba rodo motyvus, įkvėptus antikinio palikimo. thumb|left|220px| Leonardo paruošiamasis piešinys freskai „Angjario mūšis“ (1504−1505, [[Vaizduojamojo meno muziejus (Budapeštas)|Vaizduojamojo meno muziejus, Budapeštas)]] Grįžęs į Florenciją Leonardas apsistojo servitų vienuolyne prie Santissima Annunziata bažnyčios. Čia jį aplankė markizės Izabelės d’Estė pasiuntinys Pietro da Novellara, kuris norėjo išgirsti naujienų apie Leonardo pažadėtą markizės portretą. Markizė gavo pasiuntinio atsakymą: „Matematiniai eksperimentai taip atitraukė jį nuo tapybos, kad jis nenori matyti teptuko akyse“. Vienuolių užsakymu Leonardas visgi paruošė kartoną paveikslui, kuris turėjo būti skirtas altoriui. Kartoną, kuris vaizdavo Mergelę Mariją, kūdikį Kristų, Šv. Oną ir avinėlį, išstatė savo studijoje. Pasak Giorgio Vasari, vyrai ir moterys, jauni ir seni, ėjo pasižiūrėti šio kūrinio kaip šventės metu (kartonas neišliko). Maždaug tuo metu Leonardas nutapė paveikslą „Madona su verpste“ (neišlikęs, žinomas iš dviejų išlikusių mokinių kopijų).
1502 m. Leonardas stojo tarnauti architektu ir karo inžinieriumi Čezarei Bordžijai, popiežiaus Aleksandro VI sūnui, kuris puoselėjo idėją su tėvo įtaka sukurti Centrinėje Italijoje stiprią valstybę. Leonardas buvo atsakingas už gynybinių įtvirtinimų, sienų ir bastionų projektavimą, ypač Urbino hercogystėje, kurios valdymą buvo perėmęs Bordžija. 1503 m. Leonardas grįžo į Florenciją, kur buvo užsakytas sukurti freską Vekjo rūmų Didžiojoje Tarybos salėje „Angjario mūšis“. Kitoje salės sienoje Mikelandželas buvo užsakytas sukurti sceną „Kašinos mūšis“, o Luka Pačiolis turėjo sukonstruoti savo reguliariųjų daugiasienių modelius. Kompozicija turėjo liudyti apie Florencijos respublikos dorybes ir idealus. Leonardas dirbo Santa Maria Novella bažnyčios vienuolyne ties paruošiamuoju kartonu. 1505 m. jis pradėjo darbus Vekjo rūmuose, tačiau dėl eksperimentų su freskos pagrindu, kuriame jis panaudojo vašką, dažai pradėjo lietis. Leonardas kūrinio nebaigė. Jis buvo sunaikintas arba uždengtas papildoma siena Giorgio Vasari perstatymų metu. Mikelandželas savo kūrinio net nepradėjo, nes turėjo išvykti į Romą. Abiejų didžiųjų menininkų paruošiamieji kartonai vėliau Benvenuto Čelinio buvo apibūdinti „pasaulio mokykla“, tačiau nei vienas neišliko ir žinomi tik iš kopijų. 1504 m. Leonardas buvo įtrauktas į komisijos sudėtį, kuri turėjo nuspręsti dėl Mikelandželo „Dovydo“ statulos pastatymo vietos. thumb|right|180px| Žmogaus embriono studija, Leonardo piešinys (1511, [[Karališkoji kolekcija, Vindzoro pilis)]] thumb|right|240px| [[Liūtis ir potvynis, Leonardo piešinys (1517−1518, Karališkoji kolekcija)]] Manoma, kad maždaug 1505 m. Leonardas pradėjo tapyti „Moną Lizą“, Lisa del Giocondo portretą − paveikslą, ties kuriuo dirbo visą likusį gyvenimą. Kitas žinomas kūrinys buvo paveikslas „Leda ir gulbinas“ (neišlikęs). 1506 m. prancūzų valdžia Milane iškvietė Leonardą dėl architektūrinių ir inžinerinių projektų. Menininkas daug keliavo tarp miestų porą metų, nes buvo pažadėjęs baigti „Angjario mūšį“. Milane Leonardas užbaigė antrąjį paveikslo „Madona uolose“ variantą bei dirbo ties nauja raitelio statula, šįkart prancūzų maršalo Gian Giacomo Trivulzio. Šios skulptūros nebaigė ir ji neišliko. Milane Leonardas aktyviai studijavo mirusiųjų kūnus ir 1510 m. parašė traktatą anatomijos klausimais.
Metai Romoje ir mirtis Prancūzijoje
1513 m. Leonardas atvyko į Romą, kur jį patronavo Džuljanas Medičis, naujojo popiežiaus Leono X brolis. Leonardas apsigyveno Belvederio rūmuose, kur praleido trejus metus daugiausiai užsiimdamas moksliniais ir inžineriniais eksperimentais. Jis paruošė Pontinės pelkių nusausinimo ir naujo uosto statybų Čivitavekijos buvusiame romėnų uoste projektus. Tuo metu buvo padidėjęs Leonardo interesas su vandeniu susijusiems darbams. Jis nupiešė seriją piešinių, vaizduojančių potvynius. Gali būti, kad jį tam įkvėpė ir Monte Mario vietovėje rastos fosilijos. Leonardas neapleido žmonių kūnų studijavimo skrodimu, todėl buvo apkalbėtas kaip raganius.
Romoje Leonardas laikėsi atskirai nuo didžiųjų renesanso menininkų, kurie kaip tik tuo metu kūrė mieste: Mikelandželo ir Rafaelio. Manoma, kad Rafaelis, kuris mokėsi iš Leonardo kūrinių Florencijoje, pavaizdavo Da Vinčį savo freskoje „Atėnų mokykla“ Platono įvaizdyje. 1515 m. Leonardas sukonstravo judančią mašiną − liūtą, kuris galėjo atsistoti ant užpakalinių kojų ir atverti krūtinę, kurioje išsiskleidžia lelijos. Šią mašiną popiežius Leonas X nusiuntė Prancūzijos karaliui Pranciškui I į Lioną. Tai buvo diplomatinė dovana. 1516 m. mirė Leonardo rėmėjas Džuljanas Medičis ir Leonardas priėmė Pranciškaus I kvietimą persikelti į Prancūziją. Gali būti, kad tokį pasirinkimą lėmė tai, kad Leonardas nesulaukė tokios paramos iš popiežiaus Leono X, kokios galbūt tikėjosi.
Kūriniai
1495–1498 m. dirbo prie savo vieno garsiausių kūrinių − „Paskutinės vakarienės“ Milano Santa Maria delle Grazie vienuolyno refektoriume. Nuo 1497 m. pradėjo dirbti kartu su Luku Pačioliu, žinomu to laiko matematiku, prie jo garsaus kūrinio „Divina Proportione“. Per savo ilgą buvimą Milane Leonardas taip pat pateikė kitų paveikslų ir piešinių (daugelis jų yra prarasti) eskizų.
1499 m. gruodį Milaną užkariavus prancūzams, menininkas trumpam nuvyko į Mantują ir Veneciją. 1500 m. balandžio mėnesį grįžo į Florenciją. 1503 m. pavasaris – 1505 m. vasara – laikotarpis, kai Leonardas da Vinčis kūrė paveikslą „Mona Liza“ (kitaip „Džokonda“) – vieną iš labiausiai žinomų kada nors nutapytų portretų.
Dėl Leonardo darbų retumo ir brangumo nuolat „atrandami“ iki tol „nežinomi“ jo paveikslai, pavyzdžiui, yra manančių, kad Kražių bažnyčioje taip pat yra buvęs L. da Vinčio paveikslas (Švč. Mergelė Marija) arba jo kopija. Autentiškais Leonardo darbais laikomi tik apie 15 kūrinių.
Žymiausi kūriniai:
Alūksnės rajonas
Rajonas šiaurinėje dalyje ribojasi su Estija (103,8 km) ir rytinėje dalyje su Rusija. Dar ribojasi su Valkos rajonu (51,7 km), Gulbenės rajonu (98,1 km) ir Balvų rajonu (57,4 km).
Alūksnės rajono centras yra Alūksnės miestas. Alūksnės rajone taip pat yra Apės miestas, kuris yra Latvijos šiaurės rytiniame krašte prie Estijos sienos, Vaidavos upės krante.
2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)).
Fidžio vėliava
right|250px Fidžio vėliava imta naudoti 1970 m. spalio 10 d. Nuo to laiko valstybinis herbas šiek tiek pasikeitė, bet vėliava išliko tokia pat. Tai stilizuota „Mėlynoji vėliava“ (originali Mėlynosios vėliavos versija naudojama kaip Vyriausybės vėliava). Ji liko nepakitusi nuo tada, kai 1987 m. Fidžis buvo paskelbtas respublika, nors kai kurie politikai (pvz., opozicijos senatorius Atu Emberson-Bain) reikalauja pakeitimų.
Dabartinė vėliava labai panaši į kolonijinę vėliavą, naudotą prieš nepriklausomybės paskelbimą; pagrindinis skirtumas yra tai, kad pastarosios mėlynas fonas buvo tamsesnis, ir joje buvo pavaizduotas visas Fidžio herbas, o ne vien skydas, kaip dabartinėje. Nors kai kurie reformatoriai reikalavo pašalinti Union Jack, kaip britų kolonijinį simbolį, kiti palaiko mintį, jog jį reikia palikti istorinio tęstinumo dėlei.
Kai kurie įtakingi Fidžio piliečiai reikalavo grąžinti į vėliavą pilną herbo versiją. 2005 m. lapkričio 30 d. Didžioji Fidžio Vadų Taryba pareikalavo, kad vėliavoje būtų pavaizduotos dviejų karių, saugančių herbo skydą, figūros, miniatiūrinė kanoja ir tautinis šūkis: „Rerevaka na kalou ka doka na tui“ („Bijokite Dievo ir gerbkite karalienę“). Šie simboliai buvo pavaizduoti originalioje Viti karalystės, pirmosios, 1871 m. suvienytos Fidžio valstybės, vėliavos versijoje.
Juozas Senkus (1911)
miniatiūra|300px|right|[[Lietuvos laikinoji Vyriausybė|Lietuvos laikinosios Vyriausybės posėdis Kaune. Pirmininkauja Juozas Ambrazevičius, iš kairės: Jonas Matulionis, Juozas Senkus, Balys Vitkus, Pranas Vainauskas, Vytautas Landsbergis-Žemkalnis, Ksaveras Vencius, Vytautas Grudzinskas. Iš dešinės: Jonas Šlepetys, Stasys Raštikis, Adolfas Damušis, Juozas Pajaujis, Antanas Novickis, Leonas Prapuolenis, Mečislovas Mackevičius.]] Juozas Senkus (g. 1911 m. rugsėjo 3 d. Girininkai, Veiverių valsčius, Marijampolės apskritis) – Lietuvos istorikas, žurnalistas, redaktorius.
Žalėniškis
Žalėniškis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje.
Istorija
Minimas 1554 m. inventoriuje Inturkės seniūnijos kaimas: od ziem unturskich siola Zolanczow.
Juozas Senkus (1911)
Biografija
1930–1933 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo istoriją. Tarnavo Vyr. notaro įstaigoje ir Žemės ūkio ministerijoje. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Mūsų rytojus“, „Ūkininko patarėjas“, „Trimitas“, „Karys“. 1934–1940 m. dirbo „Mūsų rytojaus“ ir „Ūkininko patarėjo“ redakcijose. 1941 m. Laikinosios vyriausybės Spaudos valdybos viršininkas, 1941–1944 m. Studijų biuro, kuris leido dokumentų rinkinį apie pirmąją TSRS okupaciją bei jos terorą „Lietuvių archyvas“, direktorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, Flensburge bendradarbiavo žurnale „Žingsniai“. 1947 m. emigravo į Didžiąją Britaniją, veikė Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungoje, laikraščio „Europos lietuvis“ redakcijos darbuotojas. 1952 m. suorganizavo Londono lietuvių politinį klubą ir penkerius metus buvo jo pirmininkas. 1952–1953 m. bendradarbiavo su JAV kongresmenu Čarlzu Kerstenu, šio vadovaujamai komisijai tyrinėjant Baltijos valstybių okupaciją. 1957 m. persikėlė į Kanadą.
Elektronika
300px|thumb|right|Mikroschema Elektronika – mokslo ir technikos šaka, tirianti ir pritaikanti praktikoje elektros krūvininkų (elektronų, skylių ir jonų) judėjimo reiškinius, vykstančius vakuume, dujose, ir kietuosiuose kūnuose. Šie reiškiniai taikomi įvairiuose elektroniniuose prietaisuose, ypač puslaidininkiuose ir elektroninėse lempose. Elektronika nagrinėja elektroninių prietaisų veikimo teoriją, jų savybes, konstrukciją, technologiją bei šių prietaisų taikymą mokslo ir technikos srityse.
Elektriniai prietaisai elektrinėje grandinėje būna pasyvūs arba aktyvūs ir atlieka tam tikrą funkciją, pvz., stiprintuvo, lygintuvo, generatoriaus ir t. t. Elektrinės grandinės naudojamos įvairiuose aparatuose: televizoriuose, skaitmeniniuose matavimo prietaisuose, elektroniniuose kalkuliatoriuose ir pan.
Skirstymas
Priklausomai nuo to kur vyksta krūvininkų judėjimas, elektronika skirstoma į vakuuminę, puslaidininkinę, ir kvantinę.
Filija
Filija (iš „duktė“ arba  – „sūnus“) – atskiras parapijinės katalikų bažnyčios padalinys, neretai geografiškai esantis kitoje vietovėje. Joje paprastai aukojamos Šv. Mišios, bet neteikiami Krikšto, Santuokos sakramentai bei kiti patarnavimai.
Elektronika
Skirstymas
Vakuminė elektronika nagrinėja ir kuria vakuuminius bei dujinius prietaisus (elektronines lempas), taip pat vakuuminius elektroninius prietaisus (elektroninius mikroskopus, elektringųjų dalelių akceleratorius ir kt.).
Puslaidininkinė elektronika nagrinėja ir kuria puslaidininkinius diodus, tranzistorius, integrinius grandynus, tiristorius ir pan.
Kvantinė elektronika tiria medžiagos kvantinių savybių panaudojimą. Svarbiausi šios elektronikos įrenginiai – mazeriai ir lazeriai.
Istorija
Elektronikos raida (ją sudaro 3 laikotarpiai) prasidėjo XIX a. II pusėje, kuomet buvo padaryta daug išradimų, pritaikytų elektroniniuose prietaisuose. Vakuuminio diodo ir lempinio triodo išradimas – tai vakuuminės elektronikos, I laikotarpio, pradžia.
Nuo XX a. II dešimtmečio išsiplėtė išrastų prietaisų taikymas: pradėjo vystytis telekomunikacija, radiofonija, televizija, radionavigacija, radiolokacija ir pan. Kai kurie elektroniniai įrenginiai, pvz., gyvsidabrio lygintuvai, yra plačiai taikomi elektroenergetikoje. Iš pradžių jie buvo naudojami metalurgijos ir chemijos pramonės (aliuminio, vario, magnio, vandenilio ir t.t gamyba), aukštos nuolatinės įtampos elektros energijos perdavimo sistemose kintamajai srovei lyginti. Elektronikos pasiekimai taikomi moksliniuose tyrimuose, matavimo aparatūroje, ligų diagnostikoje ir terapijoje.
1939–1945 m. vystosi mikrobangė elektronika (ji taikoma kariniams tikslams), veikianti didelių dažnių diapazone (daugiau kaip kelių šimtų MHz). Mikrobangės lempos naudojamos radariniuose įrenginiuose. Sparčiai vystosi radiotechnika, telemechanika, televaldymas (tolimo signalų perdavimo valdymas) ir telemetrija (tolimas matavimo signalų perdavimas). Vystosi aviacija ir raketinė technika (sukuriami savivaldžiai sviediniai – V-1, V-2, o vėliau amerikietiški JB-2). Elektroniniai prietaisai miniatiūrizuojami, jie darosi patikimesni. Diskretiniai elementai, pvz., aviacijoje, buvo nepatogūs: dideli ir sunkūs, naudojo didelę galią, brangūs, nelabai patikimi. Pažymėtina, kad elektronikos vystymosi I laikotarpyje elektroninių elementų skaičius kai kuriuose įrenginiuose didėjo kas 10 metų maždaug viena eile arba, trumpai sakant, didėjo kai kurių įrenginių elektronizacija. Pavyzdžiui, telefoninis stiprintuvas 1920 m. turėjo apytikriai 10 elektroninių elementų, o panašus radijo ryšio įrenginys 1930 m. – apie 200 elementų, iš jų – 20 lempų. 1942 m. bombonešio B-17 elektroninė aparatūra turėjo maždaug 200 000 elektroninių elementų, o panaši lėktuvo B-47 aparatūra 1952 m. turėjo 10 kartų daugiau elementų.
Po Antro pasaulinio karo elektronika taikoma dar plačiau, kadangi tobulėja televizija ir pramoninė elektronika.
Vienas didžiausių elektronikos pasiekimų yra dvipolio tranzistoriaus išradimas. Prasidėjo elektronikos raidos II laikotarpis – puslaidininkinės elektronikos vystymasis. Puslaidininkiniai prietaisai maži, lengvi, nedidelė maitinimo įtampa ir galia, labai patikimi, todėl jie nukonkuravo elektronines lempas. Tačiau yra sričių, kur elektroninės lempas pakeisti puslaidininkiais prietaisais netikslinga ir net negalima. Pastaruoju metu naudojamos tik specialios elektroninės lempos – elektroniniai vamzdžiai, superaukštadažnės lempos, ir didelės galios lempos.
Atsiradus tranzistoriui, sparčiai ėmė vystytis sudėtinga miniatiūrinė elektroninė aparatūra. Tačiau miniatiūrizacijai, susijusiai su vakuuminių lempų pakeitimu tranzistoriais, trukdė sunkumai, susiję su kosminių įrenginių, karinės aparatūros, didelių valdymo ir kontrolės sistemų, skaičiavimo technikos gamyba ir montažu.
1960 m. buvo pagamintos pirmosios puslaidininkinės integrinės mikroschemos (IMS). Prasidėjo mikroelektronikos vystymasis – III raidos laikotarpis, kuris tesiasi iki šiol.
1968 m. JAV buvo pagaminta daugiau kaip 100 milijonų integrinių mikroschemų, kurios buvo žymiai pranašesnės, ekonomiškesnės ir patikimesnės. Jų kaina priartėjo prie pavienių tranzistorių kainos.
Laikui bėgant didėjo IMS integracijos laipsnis. 1970 m. pagamintos didelio integracijos laipsnio integrinės mikroschemos (DIS). DIS turi nuo šimto iki kelių šimtų tukstančių elementų. DIS technologija yra tokia pat, kaip ir MOP tranzistorių – planarinė.
Puslaidininkis lazeris tapo pagrindu sparčiai vystytis kvantinei elektronikai. Plačiai paplitę optoelektroniniai elementai, kurių veikimui naudojamas įvairių bangos ilgių elektromagnetinis spinduliavimas.
Kaliskai (Paprotnios valsčius)
Kaliskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Paprotnios valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Jamaikinė kinrožė
Jamaikinė kinrožė (Hibiscus sabdariffa) – dedešvinių (Malvaceae) šeimos augalų rūšis. Priešingai nei nurodo pavadinimas, šis augalas kilęs ne iš Jamaikos, bet iš Senojo pasaulio tropinių kraštų ir tik vėliau introdukuotas Amerikoje.
Tai iki 2–2,5 m užaugantis vienmetis ar daugiametis žolinis augalas arba puskrūmis. Lapai 8–15 cm ilgio, giliai skiautėti į 3-5 dalis. Žiedai 8-10 cm skersmens, nuo baltos iki šviesiai gelsvos ar rausvos spalvos, su raudona dėme ant vainiklapių pagrindo. Taurėlapiai mėsingi, 3–3,5 cm ilgio. Subrendus vaisiui (per 6 mėnesius) šie taurėlapiai pailgėja, tampa šviesiai rausvais.
329 m.
329 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Jamaikinė kinrožė
Jamaikinė kinrožė plačiai panaudojimas augalas. Iš jo žaliųjų dalių gaunamas pluoštas, kuris gali būti džiuto pakaitalas gaminant burlapą. Iš džiovintų augalo žiedų gaminama rūgšti kinrožių arbata, iš žiedų taip pat gaunamas raudonas maistinis dažiklis. Dar gaminamos uogienės, kokteiliai, gaivieji gėrimai, lapai ir stiebai valgomi. Jamaikinė kinrožė turi kraujospūdį mažinančių medžiagų, jos gaminiuose gausu vitamino C.
Svarbiausi jamaikinės kinrožės žiedų tiekėjai yra Kinija, Tailandas, Meksika, Egiptas, Senegalas, Tanzanija, Jamaika, Sudanas.
Grybauskai
Grybauskai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę rytus nuo Suginčių, prie Šakių kaimo. Gatvinis kaimas.
Etimologija
Vardas kilęs iš asmenvardžio Grybauskas.
Istorija
1554 m. Linkmenų dvaro inventoriuje yra kaimas Sioło Źokowiczow, kurio lietuviška lytis buvo Žiukėnai, plg. Simon Ziukenas de Laluycie Molėtų bažnyčios krikšto įrašų knygoje Nr. 7 1795 m., p. 13. 1636 m. priklausė Čivylių arba Giedraičių vaitystei, XVIII a. Čivylių seniūnijai. 1636 m. Vilniaus tijūnystės inventoriuje yra Žiukėnų kaimas (Sioło zukowiczow), kuriame gyvena Vaitiekus Grybauskas (Woyciech Grzybowski). 1693 m. Molėtų krikšto metrikų knygoje minimas Andrius Grybauskas iš Grybauskų. 1765 m. Grybauskų vienkiemyje gyveno Adomas Gaižutis. 1789 m. Grybauskuose buvo 1 ūkis 8 gyv., mokėta 15 zlotai mokesčio. 1865 m. topografiniame žemėlapyje Grybiški. Iki 1927 m. kaimas priklausė Kuktiškių parapijai, dabar – Suginčių parapijai.
Gyventojai
1923 m. 9 ūkiai 53 gyv.
Turkijos futbolo federacija
Turkijos futbolo federacija – Turkijos futbolo vykdomoji institucija. Organizuoja Turkcell Süper Lig bei kitas žemesnes lygas, Turkijos futbolo taurę, kuruoja Turkijos vyrų futbolo rinktinę, taip pat moterų ir jaunimo rinktines.
Federacija įkurta 1923 m. balandžio 23 d., tais pačiais metais tapo FIFA nare. Nuo 1962 m. yra UEFA narė. Įsikūrusi Stambule. Prezidento pareigas eina Mehmet Ali Aydınlar.
Listalis
Listalis − miestas Šveicarijos šiaurėje, Bazelio srities kantone, 17 km į pietus nuo Bazelio.
Istorija
Listalis pirmą kartą paminėtas 1189 m., bet kaip miestas buvo žinomas jau nuo romėnų laikų. Miestas sėkmingai vystėsi dėl savo patogios geografinės vietos. Listalio gyventojai dalyvavo Burgundų karuose 1476 m. ir 1477 m. prieš Karolį Drąsųjį. 1501 m. miesto meras prisiekė ištikimybę Šveicarijos Konfederacijai. Tai sukėlė besikartojančius konfliktus su Reinfeldenu, kuris vis dar priklausė Habsburgams.
1789 m. Lystalis sveikino prancūzų laisvės ir lygybės idėjas. Per miestą 1797 m. keliavęs Napoleonas buvo šlovinamas. Po jo žlugimo buvo sugrąžinta Bazelio valdžia.
Liepos revoliucija 1830 m. sukėlė perversmą. Buvo sudaryta laikinoji vyriausybė ir Lystalis buvo išrinktas kantono sostine 1832 m. kovo 17 d.
Vitkai (Rietavas)
Vitkai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Daugėdų, seniūnijos vakaruose.
Pratisasis gruperis
Pratisieji gruperiai (Anyperodon) - akmeninių ešerių (Serranidae) šeimos žuvų gentis.
Gentyje vienintelė rūšis - pratisasis gruperis (Anyperodon leucogrammicus).
FK Auda
Kekavos „Auda“ – Latvijos futbolo klubas iš Kekavos.
Istorija
Klubas įkurtas Rygoje, 2005 m. persikėlė į Kekavą, kur yra specialiai šiam klubui pastatytas stadionas.
2017 m. klubas licencijavosi Pirmos lygos pirmenybėms. Jose užėmė dešimtą vietą.
2021 m. klubas bandė licencijuotis ir gauti LFF-A tipo licenciją, kad galėtų žaisti Virsliga pirmenybėse, tačiau dėl sporto ir infrastuktūros reikalavimų neatitikimo licencija nebuvo išduota. 2021 m. sezonas Pirmoje lygoje vyko nesklandžiai, nes daugybė rungtynių buvo atidėtos bei perkėlinėjamos dėl pandemijos grėsmių. Galiausiai, po XIV (14) turų pirmenybės buvo visai nutrauktos. Tuo metu ekipa buvo pirmoje vietoje.
2022 m. Virsliga
2022 m. sausio 28 d. dešimčiai klubų suteiktos A tipo licencijos. Vienu iš jų tapo „Audos“ klubas.
2022 m. vyr. treneriu dirbo kroatas Tomislavas Stipičius. Jau pirmojo turo rungtynėse prieš FK Metta, kurios įvyko 2022 m. kovo 13 d., lygos debiutantai iškovojo pergalę. Išvykoje, Hanzos mokyklos stadione, įveikė varžovus rezultatu 1:0. Vienintelį įvartį pelnė kroatas Tomislavas Štrkalas, rungtynių pradžioje įmušęs 11 metrų baudinį. Kadangi abiejų klubų spalvos yra žalia, todėl teisėjas Andris Treimanis uždraudė svečiams rungtyniauti žalia apranga. Buvo ieškoma išeičių ir teko skolintis aprangas iš Latvijos jaunimo rinktinės. Po rungtynių klubo atstovai išsakė priekaištus teisėjui, tačiau paskelbė apie tai, kad trečia klubo apranga taps Latvijos rinktinės apranga.
Informacinė sistema
Informacinė sistema (IS) informatikoje apibrėžiama kaip informacijos apdorojimo sistemos ir organizacijos išteklių (pačios informacijos, žmonių, techninių priemonių, finansų ir pan.) visuma, skirta informacijai apdoroti, formuoti (kurti), skleisti (siųsti ir gauti). Kitaip tariant, tai struktūrizuotas procesų ir procedūrų rinkinys, kuriame yra kaupiami duomenys, organizuojami ir perduodami vartotojui.
Virmantas Lemežis
Virmantas Lemežis (g. 1980 m. birželio 7 d.) – Lietuvos futbolininkas, treneris.
Informacinė sistema
Informacinių sistemų klasifikacija pagal automatizacijos lygį
Pagal automatizacijos lygį visas informacines sistemas galima būtų sąlyginai suskirstyti į :
Virmantas Lemežis
Karjerą pradėjo Vilniaus „Žalgirio“ dublerių komandoje (kuri tuo metu vadinosi Vilniaus „Geležiniu Vilku“), vėliau iki 2007 m. su nedidele pertrauka žaidė Vilniaus „Žalgirio“ pagrindinėje komandoje. 2001–2003 m. žaidė Plocko „Wisła“ klubo komandoje (iki 2002 m. klubas vadinosi Plocko „Orlen“). 2005 m. sirgalių pripažintas geriausio Vilniaus "Žalgirio" sezono žaidėju.
Informacinė sistema
Informacinių sistemų klasifikacija pagal automatizacijos lygį
Automatinės informacinės sistemos paprastai naudojasi kitų informacinių sistemų apdorota informaciją arba jose saugomais duomenimis. Tokios automatinės informacinės sistemos požiūriu kitos informacinės sistemos gali būti laikomos kaip šios informacinės sistemos sudėtinės dalys ir vadinamos paprastomis informacijos arba duomenų apdorojimo sistemomis.
Informacinių sistemų gyvavimo ciklas
Bet kuri informacinė sistema turi savo gyvavimo ciklą, apimantį kūrimą, veikimą, tobulinimą bei naikinimą.
Virmantas Lemežis
Yra žaidęs Lietuvos jaunimo iki 21 m. komandoje. 2005 m. kovo 15 d. debiutavo Lietuvos vyrų futbolo rinktinėje Kaune rungtynėse prieš Baltarusijos rinktinę. Iš viso rinktinėje sužaidė dvejas rungtynes.
Sportininko karjerą baigė 2014 m. FK Trakų klube.
Dirbo FK Trakai (dabar FK Riteriai) futbolo klubo sistemoje dirbo nuo 2010 m. Užėmė klubo „Talentų futbolo akademijos“ direktoriaus pareigas ėjo nuo pat jos įsikūrimo 2012 m. 2017 m. tapo FK Riteriai sporto direktoriumi. atsistatydino iš abejų pareigų.
Vakarėlių monstras
Vakarėlių monstras yra 2003 metų JAV kriminalinė, biografinė drama, pasakojanti apie vieno garsiausių Niujorko vakarėlių organizatorių Michael Alig kilimą ir liūdną žlugimą. Filme „klubo vaikų karalių“ vaidina Macaulay Culkin, taip pat pasirodo James St James, Dylan McDermott vaidina Alig bosą/tėvą, Chloe Sevigny – Alig merginą Gitsie, Wilmer Valderrama – vienos nakties vaikiną DJ Keoki, Wilson Cruz pasirodo narkotikų platintojo vaidmenyje, filme vaidina ir muzikos pasaulio žvaigždė Marilyn Manson, kuris suvaidina Kristiną, transseksualų narį iš Alig aplinkos.
Filmas, paremtas St. James knyga „Disco Bloodbath“, atskleidžia faktus apie St. James draugystę su Alig, kuri žlunga, kai Alig įninka į narkotikus ir po Melendez nužudymo pasodinamas į kalėjimą. Filmas pasakoja apie 8-ajame dešimtmetyje Niujorke egzistavusi gėjų, lesbiečių bei transvestitų klubą „Kids“. Tai tikrais faktais pagrįsta Maiklo Aligo gyvenimo istorija. „Club Kid“ vakarėlių organizatorius, kurio gyvenimas slydo spirale žemyn, kol galiausiai jis atsipeikėjo TV eteryje prisipažinęs narkotikų prekeivio ir kambarioko nužudymu. Filmas įdomus ne tik to meto gėjų klubinės kultūros atkūrimu, bet ir tai, kad vieną pagrindinių gėjų vaidmenų atliko dabar jau suaugęs M. Culkinas. Į kiną 2003 metais grįžęs Macaulay Culkin nusifilmavo juostoje „Party monster“, kuriame sukūrė ekscentriško, nuolat besisvaiginančio vakarėlių organizatoriaus vaidmenį.
„Party Monster“ pasaulinė premjera įvyko 2003 metais Sundance filmų festivalyje. Tais pačiais metais filmas pristatytas Kanų kino festivalyje.
330 m.
330 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Jalovas (reikšmės)
Jalovu vadinami: