cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raudonieji Arlio vynuogynai
Apie paveikslą
Paveikslas 1890 m. eksponuotas Les XX parodoje Briuselyje ir jį už 400 frankų įsigijo tapytoja Ana Boš, Belgijos dailininkų grupės Les XX narė ir tapytojo Eženo Bošo, kurio portretą Van Gogas buvo nutapęs, sesuo. Paveikslas tradiciškai laikomas vieninteliu, parduotu Van Gogui gyvam esant, tačiau tai nėra visiškai tiesa, nes yra žinių apie kitus jo parduotus paveikslus. „Raudonuosius Arlio vynuogynus“ vėliau įsigijo rusų kolekcionuotojas Sergejus Ščiukinas ir pergabeno paveikslą į Maskvą, kur jis buvo nacionalizuotas 1918 m. po komunistinės Spalio revoliucijos. Paveikslas eksponuojamas Puškino muziejuje Maskvoje.
FK Rača
Istorija
Klubo ištakos siekia 1925 m. 2021–2022 m. sezone rungtyniavo trečioje lygoje ir tapo nugalėtojais Bratislavos grupėje.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje liko priešpaskutinėje vietoje (penkiolikti) ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
2010 m. Malaizijos Grand Prix
2010 m. Malaizijos Grand Prix – trečias 2010 m. sezono Formulės 1 Grand Prix, kuris vyko balandžio 2-4 dienomis Sepang trasoje Sepange, Malaizijoje.
Treniruotės
Penktadienio gtreniruotėse greičiausias buvo McLaren ekipos lenktynininkas Lewis Hamiltonas (1:34.921), jo komandos draugas Jensonas Buttonas buvo trečias (1:35.207), o Nico Rosbergas su Mercedes GP - antras (1:35.106).
L. Hamiltonas greičiausias buvo ir antrose penktadienio treniruotėse (1:34.175). Vokietis Sebastianas VEttelis buvo antras (1:34.441), o N. Rosbergas trečias (1:34.443).
Maineliškiai
Maineliškiai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Gindvilių.
2010 m. Malaizijos Grand Prix
Treniruotės
Šeštadienio treniruotėse, paskutinėse prieš kvalifikacijos lenktynes, greičiausią ratą nuvažiavo australas Markas Webberis (1:33.542). Jo komandos draugas S. Vettelis buvo trečias (1:33.587), o tarp šių lenktynininkų įsiterpė L. Hamiltonas (1:33.559).
Kvalifikacija
Dėl kvalifikacijoje lijusio lietaus Ferrari ir McLaren laukė geresnio oro, todėl per vėlai startavę lenktynininkai į trasą išriedėjo dar labiau pablogėjus sąlygoms, tad visi, išskyrus Jenson Button, neprasimušė į antrą dalį. Deja britas irgi joje nestartavo, nes pirmoje dalyje išlėkė iš trasos, nors prieš tai buvo užfiksavęs pakankamą laiką. Greičiausias kvalifikacijoje buvo australas M. Webberis.
Kreoda
Kreoda (žuvo 593 m.) – pirmasis Mersijos valdytojas, minimas su karaliaus titulu (585–593 m.).
Kreoda, Kinevaldo sūnus, po tėvo mirties paveldėjo jo valdžią Britanijoje. 585 metais jis užgrobė šiaurės-rytų žemes Kalchvinedą ir įkūrė čia Mersijos karalystę.
593 metais jis vėl puolė Kalchvinedą, kur prie Barberhilo įvyko mūšis tarp vienoje pusėje išsirikiavusių Regedo, Kalchvinedo bei Vesekso karių ir Mersijos bei Rytų Anglijos karių kitoje pusėje. Mūšį laimėjo pirmieji. Pats Kreoda krito kovoje. Mersijos valdymą paveldėjo jo sūnus Pyba
Shabab El Bourj SC
„Šabab el-Burdžo“ sporto klubas, o angliškuose šaltiniuose „Shabab El Bourj Sporting Club“ ({{ar| }) – Libano futbolo ekipa iš Beiruto.
Istorija
Klubas įkurtas 1967 m. Tuo metu vadinosi „Al Iršado“ Sporto Klubu, o angliškai Al Irshad Sporting Club.
2018/19 m. sezone žaidė Antrame divizione ir užėmė antrą vietą, kuri suteikė galimybę kilti į aukščiausią šalies lygą.
2019/20 m. čempionatas buvo nutrauktas vos prasidėjęs, rezultatai anuliuoti. Pats čempionatas laikomas neįvykusiu.
2020/21 m. Premjer lygoje po pirmojo etapo pateko į silpnųjų grupę. Galutinėje komandų rikiuotėje liko aštuntoje vietoje.
Dalyvavo 2021/22 m. Premjer lygoje.
Misiunovka
Misiunovka – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Aleksandravėlės.
Lietuvos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Pirmasis etapas
Iš pradžių pirmenybės vyko dviejose grupėse dviem ratais.
2 pogrupis
Pirmajame rate žaidusią Baltija Klaipėda komandą antrajame rate pakeitė Granitas Klaipėda.
Antrasis etapas
Antrajame etape dėl pirmųjų vietų kovojo 8 komandos bendrame turnyre, o likusios komandos žaidė poromis dėl konkrečių vietų.
Kim Grant
Kim Grant (g. 1972 m. rugsėjo 25 d.) – buvęs ganos futbolininkas, rungtyniavęs Ganos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1996–1997 m.
Hičycų valsčius
Hičycų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Hičycai, kurį laiką – Nikai ir Červenė.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo prijungtas prie Borkų-Hičycų valsčiaus.
Miškiniai (Obeliai)
Miškiniai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Aleksandravėlės.
Pyba
Pyba  – Mersijos karalius, valdęs 593–606 m. thumb|left|150px|Britanija 600 metais Kreodos sūnus, Pyba soste pakeitė tėvą 593 metais. Užsienio politikoje niekuo nesiskyrė. Nenijus „Britų istorijoje“ teigė, kad Pyba turėjo 12 sūnų. Pyba mirė 606 metais.
MFK Vranov nad Topľou
MFK Vranov nad Topľou – Slovakijos futbolo klubas iš Vranovo prie Toplios.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Pezinokas
Pezinokas  – miestas Bratislavos krašte, pietvakarių Slovakijoje. Pezinoko apygardos administracinis centras. 22 467 gyventojai (2015 m. duomenys). Nutolęs maždaug 20 km į šiaurės rytus nuo Bratislavos ir 25 km į vakarus nuo Trnavos.
Nikas Safronovas
Nikas Safronovas (, g. 1956 m. balandžio 8 d. Melekese, Uljanovsko sr., Rusijos TFSR) – vienas madingiausių Rusijos tapytojų, pagarsėjęs kuriamais valstybių vadovų, šou ir verslo žvaigždžių portretais. Tarptautinių meno draugijų garbės narys, profesorius, keturių ordinų kavalierius, meno mecenatas, dar tituluojamas Rusijos geriausiu portretistu, Kremliaus dailininku, rusų Kazanova. Gyvena ištaigingame bute Maskvos centre, Kremliaus pašonėje, jam priklauso pilis Škotijoje. Taip pat gyvena ir kuria Anglijoje, Prancūzijoje, Italijoje.
Pezinokas
Įsikūręs Dunojaus žemumoje, 152 m aukštyje virš jūros lygio, netoli Mažiųjų Karpatų. Pagrindinės pramonės šakos: vynuogininkystė bei žemės ūkis, plytų ir keramikos gamyba.
Istorija
Nuo X a. antros pusės iki 1918 m. priklausė Vengrijos karalystei. Pirmą kartą paminėtas 1208 m., kaip Bozino žemė (terra Bozin). 1647 m. birželio 14 d. suteiktos laisvojo-karališkojo miestelio teisės. XVII–XVIII a. buvo klestintis ir vienas brangiausių miestų Vengrijos karalystėje. XIX a. atsirado pramonė. Pradėta gaminti sieros rūgštis. Nutiestas geležinkelis. Iširus Austrijos-Vengrijos valstybei, atiteko naujai įkurtai Čekoslovakijai.
Staškūniškis (Kavarskas)
Staškūniškis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Kavarsko.
Nikas Safronovas
Biografija
miniatiūra|180px|right|N. Safronovas 2010 m. N. Safronovas gimė gausioje rusų kariškio ir lietuvės tremtinės, gimusios Pašiliuose netoli Panevėžio, šeimoje, buvo vienas iš šešių vaikų. Protėviai iš tėvo pusės buvo dvylikos kartų šventikai.
Baigęs 8 klases Uljanovske, išvažiavo mokytis į Odesos jūreivystės mokyklą, bet jos nebaigė, dirbo uosto kroviku. 1973–1975 m. mokėsi tapybos Rostovo prie Dono dailės mokykloje, vertėsi įvairiais darbais. Nebaigusį mokslų N. Safronovą pašaukė į sovietinę kariuomenę, kur tarnavo Valgoje (Estija). Po demobilizacijos išvyko į motinos gimtinę: 1977–1979 m. gyveno Panevėžyje, kur dirbo dailininku Juozo Miltinio dramos teatre ir audinių dizaineriu linų kombinate. Kelerius metus, 1978–1982 m., studijavo dizainą Vilniaus dailės institute. Po to išvažiavo į Maskvą, kur baigė tapybos studijas V. Surikovo dailės institute, be to, Maskvos K. Razumovskio technologijų ir valdymo universitete studijavo psichologiją.
Pasak N. Safronovo, savo motinos garbei jis pastatė Šv. Anos cerkvę Uljanovske ir koplyčią Vyškų kaime Uljanovsko srityje, taip pat teikia finansinę paramą kitos cerkvės (храм Иоанно-Предтеченского прихода) statybai. Jis rūpinasi Uljanovsko vidurine mokykla nr. 65, kurioje sustiprintas kultūrologijos dėstymas, ir Dimitrovgrado humanitariniu licėjumi, kurie pavadinti jo vardu.
Kūryba
Pirmąsias personalines parodas surengė Lietuvoje: pirmąją 1978 m. Panevėžyje, antrąją 1980 m. Vilniuje. Maskvoje buvo rusiško „Penthouse“ žurnalo vyr. dailininku, dirbo kituose garsiuose leidiniuose.
Siurrealistiniuose, simbolistiniuose N.Safronovo paveiksluose daug romantikos: senovinių pilių, riterių, gražuolių praėjusių šimtmečių kostiumais. Yra nutapęs daugelio Rusijos ir užsienio įžymių žmonių portretų. Kai kurie žinomi meno ekspertai jo kūrybą vertina prieštaringai. Tarp jo nutapytų žmonių: Vladimiras Putinas, Ala Pugačiova, Sophia Loren, Ringo Staras, Madonna, Jean-Paul Belmondo, Pierre Richard, Annie Girardot, Julio Iglesias, Steven Seagal, Richard Gere, Mike Tyson, Jack Nicholson, Clint Eastwood, David Bowie, Robert De Niro, Steven Spielberg, Tina Turner, Leonardo DiCaprio, Sting, Elton John, Mick Jagger ir kt. N. Safronovas yra lankęsis Prezidento Algirdo Brazausko namuose Turniškėse, kur ruošė eskizus būsimam portretui.
Uganda Premier League
Uganda Premier League arba Ugandos Premjer lyga – Ugandos aukščiausia futbolo lyga, įkurta 1968 m.
Formatas
Sezonas prasideda rudenį ir baigiasi kitų metų pavasarį. Daugiausiai taškų surinkusi ekipa iškovoja čempionų titulą.
2022–2023 m. sezonas
2022–2023 m. sezone Premjer lygoje rungtyniavo 18 ekipų.
1.Wakiso Giants FC      2.Vipers SC               3.KCCA FC                 4.BUL FC                   5.Express FC              6.Bright Stars FC        7.SC Villa 8.Arua Hill SC            9.Gaddafi Modern FC       10.URA FC                  11.Maroons FC              12.Blacks Power FC         13.UPDF FC                14.Busoga United FC        15.Onduparaka FC
Borkų valsčius (Slanimas)
Borkų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Borkai, kurį laiką – Červenė.
Navikai II
Navikai II – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Ažukriaunio.
Stašliškiai
Stašliškiai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 3 km nuo Igliaukos.
Navikai (Audronys)
Navikai (arba Navikai III) – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Obelių.
Gartnartas I
Gartnartas  – piktų karalius, valdęs nuo 531 iki 537.
Biografija
Pagal „Piktų kroniką“, Gratnartas I buvo Keiltramo brolis. Jis valdė šešerius ar septynerius metus, tarp Dresto IV ir Keiltramo.
Šapokliakas
thumb|right|200px|Šapokliakas. Apačioje – suspaustas. Šapokliakas  – vyriška skrybėlė, cilindro variantas; ypatingas tuo, kad gali būti suspaustas į diską.
Istorija
Pirmieji šapokliakai buvo pagaminti Paryžiuje po 1830 m. Skrybėlės viduje esantis mechanizmas leidžia vertikaliai suspausti skrybėlę, kad ji mažiau užimtų vietos. Paprastai patalpose šapokliakus nešiodavo suspaustus po pažastimi. Iki 1914 m. tokios skrybėlės buvo balių aprangos dalis.
Po Pirmojo pasaulinio karo šapokliakai pasidarė nebemadingi kaip ir paprasti cilindrai.
Busiažo valsčius
Busiažo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Busiažas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Apie 1870–1875 m. panaikintas, jo teritorija (ar dalis) prijungta prie Kosavos valsčiaus.
Staškūniškis (Utena)
Staškūniškis – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Daugailių.
Istorija
XVIII a. minimas Staškūniškio dvaras.
Fozil Musaev
Fozil Musaev (g. 1989 m. sausio 2 d.) – uzbekijos futbolininkas, rungtyniavęs Uzbekijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2009–2015 m.
Aziarnicos valsčius
Aziarnicos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Aziarnica.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Apie 1870–1875 m. panaikintas, jo teritorija (ar dalis) prijungta prie Čamiarų valsčiaus.
Chanathip Songkrasin
Čanathipas Songkrasinas (ชนาธิป สรงกระสินธ์, g. 1993 m. spalio 5 d.) – Tailando futbolininkas, rungtyniavęs Tailando rinktinėje.
Saulutė Railaitė
Saulutė Railaitė (g. 2005 m. liepos 28 d.) – Lietuvos futbolininkė, žaidžianti FC Gintra klube puolėjos pozicijoje.
Chanathip Songkrasin
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2012 m.
Saulutė Railaitė
Karjera
2019 m. gegužės 2 d. užfiksuota, kad vyko rungtynės tarp Šakynos mokyklos Ladygolo komandos ir Versmės gimnazijos Ladygolo komandos. Vermės ekipa nugalėjo varžoves rezultatu 3:1. Vienintelį įvartį Šakynos komandai pelnė Saulutė Railaitė.
Šiaulių SG-FA
Nuo 2020 m. vasaros atstovavo Šiaulių SG-FA. Ši ekipa rungtyniavo 2020 m. moterų A lyga.
2020 m. rugsėjo 18 d. Merginų Elitinės U-15 lygos rungtynėse pasižymėjo įvarčiu. Jos atstovaujama Ukmergės Sporto Centro ekipa nugalėjo FK Vilnius rezultatu 6:4. 2020 m. spalio 16 d. ukmergiškės rezultatu 4:2 nugalėjo Utenio futbolo akademijos komandą. vieną įvartį pelnė Saulutė Railaitė.
„Gintros“ klubas ir ŠSG
2021 m. atstovavo Gintros ir ŠSG ekipai, kuri rungtyniavo LMFA I lyga, Šiaurės-Vakarų regione.
2021 m. gegužės 16 d. rungtynėse prieš FK Vilkija pasižymėjo pelnydama du įvarčius, o šiaulietšs nugalėjo varžoves rezultatu 8:1.
2021 m. birželio 4 d. pelnė įvartį rungtynėse prieš panevėžietes. Galutinis rungtynių rezultatatas 7:3 šiauliečių naudai.
2021 m. spalio 1 d. prieš FK Saned pelnė tris įvarčius, o šiaulietės sutriuškino varžoves rezultatu 13:0.
Žiemos taurės turnyro B grupės antrojo turo rungtynėse tarp FK „Gintra“-ŠSG ir FK „Vilnius“ nugalėtoją lėmė vienintelis smūgis. 16 minutę įvartį pelnė Saulutė Railaitė, o šiaulietės šventė pergalę rezultatu 1:0.
„Gintros“ klubas
2022 m. vasario mėn. pasirašė sutartį su FC Gintra.
2022 m. kovo 27 d. debiutavo A lygos rungtynėse prieš FC Hegelmann. Šiaulietės šiose rungtynės rezultatu 2:1 palaužė varžoves.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
Kviečiama į WU-17 rinktinę. Debiutavo rinktinėje 2021 m. rugsėjo 29 d. rungtynėse prieš kroates. Lietuvaitės nusileido varžovėms rezultau 0:2.
Libano ir Lietuvos santykiai
Libano ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Libano ir Lietuvos.
Nepriklausomybę pripažino 1991 m. gruodžio 30 d., jau Lietuvai tapus Jungtinių Tautų Organizacijos nare. Diplomatiniai santykiai užmegzti 1993 m. kovo 18 d.
Sovietinės okupacijos metais Libanas laikėsi tyliosios Baltijos valstybių inkorporacijos de jure nepripažinimo politikos ir yra palaikęs ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 175 Libano piliečiai, tuo tarpu Libane – 61 Lietuvos pilietis. Lietuvių bendruomenės įkurta nėra.
Santykiai vystomi ir daugiašaliu formatu – Lietuva yra akreditavusi savo ambasadorių Arabų Šalių Lygai, kurios narys yra Libanas.
Pirmieji kontaktai
Libanas nepriklausomybę paskelbė 1943 m. Nėra žinių apie santykius Tarpukariu. Kita vertus, yra žinoma, kad SSRS vykdytos Lietuvos okupacijos metais Libanas palaikė ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis ir netiesiogiai ir neoficialiai išreiškė pritarimą Baltijos valstybių, tame tarpe ir Lietuvos, aneksijos nepripažinimui, laikydamasi tyliosios nepripažinimo politikos. Dar 1949 m. Libanas palaikė Baltijos valstybių klausimo kėlimą Jungtinėse Tautose, tačiau klausimas liko neiškeltas.
Santykiai po 1991 m.
Libanas Lietuvos priklausomybę pripažino 1991 m. gruodžio 30 d., o diplomatiniai santykiai užmegzti 1993 m. kovo 18 d. Libanas pirmąjį savo ambasadorių Lietuvai akreditavo 2000 m., Lietuva Libanui – 2006 m.
2002 m. spalio 17 d. Beirute lankėsi Lietuvos užsienio reikalų ministerijos sekretorius Giedrius Čekuolis, kur dalyvavo Tarptautinės frankofonijos organizacijos aukščiausiojo lygio susitikime (tais metais Tarptautinės frankofonijos organizacijos stebėtojos teisėmis Lietuva aukščiausiojo lygio susitikime dalyvavo pirmą kartą). Vizito metu įvyko susitikimas su Libano užsienio reikalų ministerijos sekretoriumi Muhamedu Isa, susitikime aptarti dvišaliai politiniai, ekonomikos ir kultūros ryšiai bei daugiašalės politikos klausimai.
2006 m. vasario 23-24 d. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos Amerikos, Afrikos, Azijos ir Okeanijos departamento direktoriaus ambasadoriaus Jono Paslausko vadovaujama delegacija dalyvavo oficialiame Lietuvos garbės konsulo Maeno Salmano Huneidžio vadovaujamo konsulato atidaryme Libano sostinėje Beirute. Atidaryme taip pat paminėtos 88-osios Lietuvos nepriklausomybės metinės, dalyvavo Libano valdžios atstovai, Libanui akredituoti diplomatinio korpuso nariai ir verslo atstovai. Taip pat Lietuvos delegacija susitiko su Libano užsienio reikalų komiteto pirmininku Abdellatifu El-Zeinu, užsienio reikalų ministro pavaduotoju Butrosu Asakeriu ir aptarė dvišalio bendradarbiavimo plėtros galimybes, tarptautinės politikos ir Artimųjų Rytų regiono aktualijas.
2006 m. dėl suintensyvėjusio konflikto tarp Izraelio ir Libano Lietuvos užsienio reikalų ministerija ėmėsi evakuoti Libano teritorijoje esančius Lietuvos piliečius, kurių priskaičiuota 36. Liepos mėnesį evakuoti 26 Lietuvos piliečiai.
2006 m. suteikta humanitarinė pagalba Libanui, taip pat Lietuvoje buvo gydomi libaniečių vaikai.
Kilus pabėgėlių krizei Sirijoje dėl karo, Lietuva išvien su kitomis ES narėmis stengėsi palaikyti reikšmingus pabėgėlių srautus priimančias Artimųjų Rytų šalis, o Libanas tapo trečia daugiausiai sirų pabėgėlių priėmusių valstybių. Dėl pabėgėlių antplūdžio Libanas 2016 metais išgyveno rimtą krizę.
2017 m. kovo 31 d. Lietuvos užsienio reikalų viceministras Neris Germanas susitiko su Vera El-Khuri Lakuilje, Libano kandidate į Jungtinių Tautų švietimo, mokslo ir kultūros organizacijos generalinio direktoriaus postą, atvykusia į Lietuvą pristatyti savo kandidatūros.
2020 m. rugpjūčio 4 d. Beirute užsidegus uosto sandėliams ir Beirutą sukrėtus dviems galingiems sprogimams, nusinešusiems 220 gyvybių, Lietuvos užsienio reikalų ministerija išplatino pranešimą, kurį išsiuntė Libano užsienio reikalų ministrui Charbeliui Vebe: „Su giliu liūdesiu reiškiame nuoširdžią užuojautą aukų artimiesiems ir linkime sveikatos visiems nukentėjusiesiems“. Tų pačių metų rugpjūčio 10 d. Lietuvos užsienio reikalų ministerija skyrė 50 tūkst. eurų humanitarinei pagalbai Libanui. Skirtos lėšos bus pervestos Tarptautinei Raudonojo Kryžiaus ir Raudonojo Pusmėnulio federacijai. Tą patį mėnesį Lietuva dešimčiai metų uždraudė su Libane veikiančia „Hezbollah“ siejamiems asmenims atvyktį į Lietuvą.
Nėra informacijos, kad tarp valstybių būtų įvykę ministrų ar viceministrų lygio susitikimų.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Lietuvoje (Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje) veikia keli libanietiško maisto restoranai, kuriuos neretai yra įkūrę Lietuvoje gyvenantys libaniečiai.
Lietuvoje gyvena nemažas skaičius studentų iš Libano. 2016 m. vasario 20-22 dienomis Libano sostinėje Beirute vyko tarptautinių studijų paroda „Global Study“, kurioje LSMU Tarptautinių ryšių ir studijų centro prodekanas Alvidas Šarlauskas bei tarptautinių programų koordinatorė Gintarė Diliūnienė pristatė studijų anglų kalba programas. Universiteto pranešime rašoma, kad pristatymas pritraukė daug lankytojų, o vizito metu į medicinos studijų programą priimtas studentas iš Libano. Nuo 1991 m. LSMU diplomai įteikti 304 Libano piliečiams, o 2016 m. LSMU studijavo 40 studentų iš šios šalies.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Libano siekė 4,63 mln. eurų.
Prekybos balanse dominuoja eksportas iš Lietuvos į Libaną.
Kumra
Kumra  – miestas pietų Čade, Mandulo regiono ir Rytų Mandulo departamento administracinis centras. Praeina Sarho–Dobos–Mundu kelias, yra atšaka į Moisalą; yra aerodromas. Kumra yra 6 pagal dydį Čado miestas.
Libano ir Lietuvos santykiai
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas yra nepilnas
Albinas Arminas
Albinas Araminas (1919 m. gruodžio 26 d. Vilkaviškio apskrities Ožkabalių kaime – 2008 m. rugsėjo 2 d. Lugane, Šveicarija) – Romos katalikų kunigas, ilgametis kapelionas Italijoje ir Šveicarijoje.
Biografija
Mokėsi Vokiečių kolegijoje Romoje, 1945 m. įšventintas kunigu. Milane studijavo Katalikiškame Švč. Širdies universitete, studijas baigė filosofijos ir teologijos licenciato laipsniu. Nuo 1947 m. Carlazzo miestelio (Lombardija) Šv. Kamilio globos namuose tarnavo kapelionu. Po dešimtmečio buvo pakviestas į Moncucco kliniką Lugano mieste (Šveicarija), kur darbavosi kapelionu iki 2007 m. Jo iniciatyva šioje gydymo įstaigoje buvo įrengta koplyčia. Nuo 1981 m. taip pat ėjo teisėjo pareigas Lugano vyskupijos bažnytiniame teisme.
Vyresnysis brolis kun. Aleksandras Arminas (slp. Venancijus Ališas) – žinomas Brazilijos lietuvių poetas.
Fesas (kepurė)
thumb|200px|Fesas Fesas, feska  – raudona fetrinė nupjauto kūgio formos kepurė. Fesai pavadinti pagal Maroko miesto Feso, kuriame juos gamino, pavadinimą. Šios kepurės paplito visoje buvusioje Osmanų imperijoje, kur jas XIX a. jau dėvėjo įvairių religinių ir etninių grupių atstovai. Vėliau fesų populiarumas ėmė mažėti.
Tumianai
Tumianai  – kaimas Barčevo valsčiuje, Olštyno srityje, Varmijos Mozūrų vaivadijoje, šiaurės Lenkijoje. Tumianai išsidėstę maždaug už 9 km į rytus nuo Barčevo ir už 22 km į rytus nuo regiono sostinės Olštyno.
Fesas (kepurė)
Fesas kaip karinės aprangos dalis
Taip pat ant feso vyniodavo ir turbaną.
Tumianai
Tumianuose aptikta gausių archeologinių radinių, priklausančių stipria germaniška įtaka pasižyminčiai V–VII a. vakarų baltų Olštyno kultūrai.
Fesas (kepurė)
Turkija
Raudonas fesas su mėlynu kutu buvo standartinė Turkijos kariuomenės uniforminė kepurė nuo XIX a. 5-to dešimtmečio iki 1910 m., kai buvo įvesta chaki uniforma ir tropiniai šalmai. Išimtis buvo kavalerija ir kai kurie artilerijos daliniai, dėvėję avikailio kepures su audekliniais viršumis. Albanų rekrūtai dėvėjo baltus fesus.
Pirmojo pasaulinio karo metu fesai dar buvo kai kurių Turkijos karinio jūrų laivyno rezervo dalinių uniformos dalis. Fesus kai kurie kareiviai naudojo kaip laisvalaikio kepures.
Graikija
Graikijos evzonų (lengvųjų pėstininkų rūšis) pulkai dėvėjo kepures, panašias į fesus nuo 1837 m. iki Antrojo pasaulinio karo. Dabar jos yra Graikijos prezidento sargybos paradinės uniformos dalis. Tos kepurės nėra tikros feskos, nes jos labiau primena aptemptas raudonas beretes su kutais.
Prancūzija
Nuo XIX a. pabaigos fesai buvo populiari uniforminė kepurė vietinės kilmės kareiviams kolonijiniuose kariuomenės daliniuoe. Prancūzijos Šiaurės Afrikos pulkai – zuavai (zouaves), tirailleurs, sipahiai (spahis) – dėvėjo plačius raudonus fesus su nuimamais skirtingų spalvų kutais.
Prancūzijos dalinių Šiaurės Afrikoje karininkai apie 1935 m. irgi nešiojo tokius pačius fesus kaip ir jų kareiviai, tik prie fesų prisegdavo atskyrio ženklus.
Italija
Italijos kolonijinės kariuomenės Libijos batalionai ir eskadronai (savarai) dėvėjo žemus raudonus fesus ant baltų aptemptų kepurių. Italijos Somalio ir Eritrėjos daliniai dėvėjo aukštus raudonus fesus su spalvotais kutais, kurių spalva priklausė nuo konkretaus dalinio.
Kitos šalys
thumb|right|200px|Vokietijos Rytų Afrikos kariuomenės kareiviai. Dešinėje askaris su fesu. Vokietijos askariai Rytų Afrikoje dėvėjo chaki spalvos fesus. Belgijos daliniai Konge dėvėjo didelius raudonus fesus, panašius į Prancūzijos Senegalo šaulių (Tirailleurs Senegalais) ir Portugalijos Companhias Indigenas.
Anglijos Karaliaus Afrikos šauliai (King’s African Rifles), verbuoti Rytų Afrikoje, dėvėdavo raudonus ar juodus fesus stačiais šonais, tuo tarpu Vakarų Afrikoje veikę Royal West African Frontier Force dėvėjo žemus raudonus fesus. D. Britanijos Vest Indijos pulkas dėvėjo zuaviško stiliaus uniformas su fesais iki išformavimo 1928 m.
Uniforminių fesų nykimas
Fesai buvo spalvinga ir vaizdinga uniforminė kepurė, bet gana nepraktiška: Todėl Antrojo pasaulinio karo metu fesai vis labiau darėsi paradinės uniformos dalimi. Prancūzijos Vakarų Afrikos šauliai (tirailleurs) fesus su chaki spalvos apvalkalais naudojo kaip lauko kepures iki 1943 m.
Baigiantis kolonijinei epochai Afrikoje (1945–1962 m.) Prancūzijos, D. Britanijos, Belgijos, Ispanijos ir Portugalijos Afrikos daliniuose fesai liko tik paradinės uniformos dalimi. Fesus kaip kasdieninės ir kovinės uniformos dalis pakeitė plačiabrylės skrybėlės, kepės ir furažkos. Kolonijinėje policijoje tarnavę vietiniai ir toliau dėvėjo fesus.
Fesai „egzotiškose kariuomenėse“
Filipiniečių daliniai Filipinuose JAV valdymo pradžioje trumpai dėvėjo juodus fesus.
Liberijos karinės pajėgos, nors nebuvo kolonijinė kariuomenė, iki XX a. 5-ojo dešimtmečio dėvėjo fesus.
Bosnių pėstininkų daliniai Austrijoje-Vengrijoje iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos dėvėjo fesus. O hitlerinės Vokietijos 13-oji SS kalnų divizija Handschar, kurioje tarnavo bosniai, nešiojo raudonus ar pilkus fesus su Waffen SS ženklu.
Britų Indijoje du Indijos pulkai, kuriuose tarnavo asmenys ir musulmonų gyventų rajonų, dėcėjo fesus, nors dažniausiai vietiniai kareiviai, tiek musulmonai, tiek hinduistai, dėvėdavo turbanus.
Pakistano dalinys Bahawalpur Lancers iki XX a. 7-to dešimtmečio pabaigos dėvėjo žalkius fesus.
Fesai kaip reliktai
Italijos bersaljerai (bersaglieri) tebeturi fesus kai kuriuose savo uniformų komplektuose. Iš jų fesus buvo perėmę Italijos Pirmojo pasaulinio karo arditi (speciali smogiamoji šturmo kariuomenės rūšis) daliniai, iš kurių fesai perėjo į Musolinio fašistų uniformą.
Ispanijos regulares (kuriuose anksčiau tarnavo tik marokiečiai), sudarantys Ispanijos eksklavų Šiaurės Afrikos pakrantėje Seutos (Céuta) ir Melilos (Melilla) įgulas, tebeturi paradines uniformas su fesais ir baltais apsiaustais.
Fesai pasaulyje
Pietų Azijoje musulmonų aristokratai vadina fesus Rumi Topi (Rum – senas Bizantijos pavadinimas) arba Turki Topi ('turkiška kepurė'). Fesai buvo musulmonų tapatybės simbolis. Seniau Indijoje fesai simbolizavo paramą kalifatui, kuriam vadovavo Osmanų sultonas. Vėliau fesai ėmė asocijuotis su Musulmonų lyga, politine partija, kuri vėliau sukūrė Pakistaną.
Šri Lankoje fesus dažnai dėvėdavo Šri Lankos musulmonai. Dabar šios kepurės populiarumas jų tarpe sunykęs, bet fesus dar dėvi tradicinėse vestuvėse.
Indonezijoje, šalyje su didžiausiu gyventojų musulmonų skaičiumi, fesas yra vietinės kultūros dalis. Indonezijoje fesus vadina. Čia fesai yra juodi, labiau elipsiškos formos, kartais išsiuvinėti. Juos dažniausiai dėvi religinių apeigų metu arba valdininkai oficialiuose renginiuose.
Po Pirmojo pasaulinio karo įkūrus Turkijos respubliką Mustafa Kemalis fesą laikė feodalizmo simboliu. todėl fesai 1925 m. buvo uždrausti. Turkus tuo metu skatino dėvėti europietiškus drabužius, tad išpopuliarėjo skrybėlės.
Egipto, Tuniso ir Maroko viešbučiuose nešikai dažnai dėvi fesus, kad viešbučiai lankytojams atrodytų patrauklesni, su vietiniu koloritu.
Statkiškės
Statkiškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pivašiūnų.
Mihailo Petrović
Mihailo Petrović (g. 1957 m. spalio 18 d.) – buvęs serbijos futbolininkas, rungtyniavęs Jugoslavijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1980 m.
Graikijos vyrų vandensvydžio rinktinė
Graikijos vyrų vandensvydžio rinktinė – nacionalinė komanda, kuri atstovauja Graikijai oficialiose vandensvydžio varžybose.
Pajuodupys (Rokiškis)
Pajuodupys – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Ažukriaunio, prie pat sienos su Latvija.
Lygudai
Lygudai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 17 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, prie kelio, tarp Gulbino ir Šilelio miškų. Kaimo šiaurinėje dalyje užtvenkta Kūra, suformuotas Lygudų tvenkinys. Kaime yra Lygudų girininkija.
Istorija
Į šiaurę nuo kaimo buvusi senovės gyvenvietė. Kaimo šiaurės rytų dalyje, 80 m į pietus nuo kelių Gruzdžiai–Kužiai ir į Žiogus kryžkelės, į rytus nuo Žiogų kelio į kelią Gruzdžiai–Kužiai yra Lygudų senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4612).
Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. 1649 m. kaimas priklausė Biržių ir Paliesių vaitijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Verbūnų seniūnijai, 1918–1932 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Lygudų seniūnijos centras, nuo 1932 m. – Gruzdžių seniūnijos, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas. 1948 m. birželio 10 d. įkurtas kolūkis „Tarybinė aušra“. 1950 m. rugpjūčio 18 d, prie jo prijungtas Žiogų kolūkis. 1975 m. sausio 28 d. kolūkis prisijungė prie Gruzdžių apylinkės kolūkio „Gegužės devintoji“.
Gyventojai
1923 m. surašymo metu kaime buvo 43 ūkiai.
Pamatiekė
Pamatiekė – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Papilių.
Kelas
Kelas  – miestas pietvakarių Čade, Tandžilės regione, į vakarus nuo Lajaus. Vakarų Tandžilės departamento centras. Tai didžiausias regiono ir 5 pagal dydį Čado miestas. Praeina Lajaus–Garua kelias, atsišakoja kelias į Mundu. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (ryžiai, žemės riešutai, sezamas, sorgai, pupelės). Maisto, medvilnės pramonė.
Yra 2 viešbučiai, aerodromas.
Statkonys
Statkonys (anksčiau Bogudzenka) – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Strėvos kaimo, 1 km šiauriau kelio.
Sengailiškis
Sengailiškis – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Ažukriaunio, pasienyje su Latvija.
Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešoji biblioteka
Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešoji biblioteka – pagrindinė didžiausią universalų fondą Lietuvos Šiaurės rytų regione sukaupusi, įvairią kultūrinę veiklą plėtojanti biblioteka. Apskrities biblioteka yra LR Kultūros ministerijos nustatytoje teritorijoje veikiančių bibliotekų – Panevėžio ir Utenos apskričių viešųjų ir mokyklų (išskyrus aukštąsias) – veiklos tyrimo, koordinavimo, metodinės pagalbos, bibliotekininkų kvalifikacijos kėlimo, tarpbibliotekinio skolinimo paslaugų, bibliografijos, kraštotyros ir informacijos centras. Įstaiga pavadinta garsios XIX a. pab. – XX a. pr. lietuvių rašytojos, visuomenės veikėjos, pedagogės Gabrielės Petkevičaitės-Bitės vardu.
Bibliotekos pastatas
Bibliotekos ansamblį sudaro sujungti Respublikos g. 14 ir 16 namai bei priestatai. Dominuoja klasicistinis XX amžiaus pradžios pastatas Respublikos g. 14, pasižymintis taisyklingomis monumentaliomis formomis ir puošniu dekoru. Jis baigtas statyti apie 1920 m. kaip visuomeninės paskirties objektas, projektuotas Panevėžio savitarpio kredito draugijai. XX a. pradžioje šis pastatas rekonstruotas ir įgavo dabartinę išvaizdą. Šalia, iš A. Kisino gatvės pusės, šliejasi naujas keturaukštis korpusas, atliekantis fono vaidmenį.miniatiūra|290x290px|Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešoji biblioteka, Atrijaus terasa Respublikos g. 16 pastatas – vietinės reikšmės istorijos paminklas, įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registrą. Jis pastatytas XIX amžiuje. Pirmame pastato aukšte veikė pirmoji Panevėžyje ir šiame Lietuvos regione Naftalio Feigenzono spaustuvė bei knygynas.
Biblioteka 1921–1939 m.
1919 m. gruodžio 20 d. Lietuvos Laikinosios Vyriausybės sprendimu Centrinis Valstybės knygynas Kaune pradėjo savo veiklą.
1921 m. gruodžio 1 d. Panevėžyje įkurta pirmoji valstybinė viešoji biblioteka – Panevėžio apskrities valdyba priėmė sprendimą Centrinio Valstybės knygyno skyrių įkurti prie „Aido“ kultūros draugijos. Vedėja paskirta Elžbieta Jodinskaitė.
1922 m. rugsėjo 1 d. Biblioteka, tuomet vadinta knygynu, skaitytojams duris atvėrė Šeduvos g. (dabar – Vasario 16-osios g. 20). Iš namo savininko Aleksejaus Malinino nuomoti 3 kambariai. Pradinį fondą sudarė 1 397 knygos.
1923 m. balandžio 12 d. LR Švietimo ministerijos atlikto bibliotekos patikrinimo metu biblioteka turėjo 1 783 knygas, visus Lietuvoje leidžiamus laikraščius ir žurnalus, keletą pavadinimų laikraščių iš Vokietijos ir JAV. Patikrinimo išvadose konstatuota, kad „Panevėžio knygynas gali būti pavyzdžiu mūsų visiems kitiems knygynams“.
1925 m. iš namo savininko Malinino bibliotekai pradėtas nuomoti visas namas. Patalpas sudarė erdvi salė skaityklai, keletas kambarių bibliotekos fondui ir butas sargui.
1930 m. biblioteka persikėlė į patalpas Respublikos g. skersgatvyje, o 1932 m. – į Savitarpio paskolos draugijos pastatą Respublikos g. 16.
1936 m. rugsėjo 1 d., priėmus valstybinių viešųjų bibliotekų įstatymą, Centrinis Valstybės knygynas tapo Valstybės centrine biblioteka, o jo skyriai – valstybinėmis viešosiomis bibliotekomis. Panevėžio valstybinė viešoji biblioteka tapo pavaldi LR Švietimo ministerijos Kultūros reikalų departamentui.
1937 m. sausio 1 d. biblioteka turėjo 11 892 knygų fondą, 1 214 registruotų skaitytojų.
Biblioteka okupacijų metais (1940–1989 m.)
1940 m. biblioteka buvo sukaupusi apie 16 000 vienetų spaudinių.
1941 m. birželio 27 d. Panevėžį okupavo hitlerinė Vokietijos kariuomenė ir bibliotekos darbas laikinai buvo nutrauktas. Bibliotekos patalpas užėmė vokiečių kariuomenė. 1941 m. biblioteka įsikūrė Birutės g. Nr. 2. Į biblioteką sugrįžo E. Jodinskaitė. Gelbstint knygas nuo vokiečių okupacinės valdžios instrukcijų išimti iš fondų sovietinę ir visą rusų originalią bei verstinę literatūrą, enciklopedijos, žodynai, rusų literatūros klasika ir kitos vertingos knygos išvežtos ir paslėptos Karsakiškyje (Panevėžio r.).
1948 m. biblioteka persikėlė į naujai suremontuotus kultūros namus Respublikos g. 37.
1949 m. iš bibliotekos atskyrus vaikų fondą, įkurta Vaikų biblioteka (Respublikos g. 37).
1951 m. pagal SSRS bibliotekų sistemos modelį Valstybinė viešoji biblioteka pavadinta Panevėžio miesto masine biblioteka Nr. 1. Bibliotekoje dirbo 4 darbuotojai.
1959 m. mieste įsteigta Muzikos literatūros biblioteka (Respublikos g. 21).
1962 m. gruodžio 1 d. prie miesto masinės bibliotekos prijungta Panevėžio muzikos literatūros biblioteka.
1964 m. miesto masinė biblioteka tapo metodiniu centru kitoms miesto bibliotekoms.
1969 m. liepos 1 d. LSSR Kultūros ministro įsakymu Masinės bibliotekos Nr. 1 bazėje įkurta Panevėžio viešoji biblioteka, penktoji tokios paskirties biblioteka Lietuvoje, finansuojama iš respublikinio biudžeto. Pradėta komplektuoti ne tik grožinė ir populiarioji, bet ir mokslinė literatūra. Bibliotekoje – 5 skyriai su 16 darbuotojų. 1969 m. rugsėjo 1 d. gautas direktoriaus pavaduotojo mokslo reikalams etatas. 1969 m. biblioteka įsigijo autobiblioteką GAZ-51 „Kubanj” ir dauginimo-kopijavimo aparatą „ERA-M“. Biblioteka įsigijo mokytojo, kalbininko Leono Kuodžio tarpukariu sukauptą asmeninę biblioteką.
1970 m. kovo 1 d. LSSR kultūros ministro įsakymu Bibliotekoje įvesta 16 naujų etatų. Pradėjo funkcionuoti pagrindiniai sistemos skyriai: Spaudinių komplektavimo ir tvarkymo, Informacijos-bibliografijos, Skaitytojų aptarnavimo, Vaikų literatūros ir Muzikos. 1970 m. lapkričio 4 d. darbą pradėjo bibliotekos profsąjungos grupė (pirmininkė Danutė Galinauskaitė). 1970 metais biblioteka tapo vietinio biudžeto išlaikoma įstaiga.
1971 m. įkurta Knygų saugykla, nuo 1973 m. kartu su mainų rezerviniu fondu pavadinta Knygų fondo saugojimo skyriumi.
1980 m. biblioteka persikėlė į suremontuotas patalpas Respublikos g. 37.
1989 m. rugsėjo 21 d. Lietuvos SSR kultūros ministro 1989 09 21 įsakymu Nr.386 Panevėžio viešajai bibliotekai suteiktas Gabrielės Petkevičaitės-Bitės vardas.
Bibliotekos veikla Lietuvai atkūrus nepriklausomybę (1990–2020 m.)
1990 m. sausio 1 d. Panevėžio miesto LDT VK 1989 10 30 nutarimu ir Lietuvos SSR kultūros ministro 1989 11 16 įsakymu Nr.435 „Dėl Panevėžio G. Petkevičaitės-Bitės viešosios bibliotekos perdavimo į Respublikos pavaldumą” nuo 1990 01 01 Biblioteka iš vietinio pavaldumo perėjo į respublikinį ir tapo pavaldi Kultūros ministerija i. 1990 m. rugsėjo 26 d. įsteigtas Lietuvos bibliotekininkų draugijos Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešosios bibliotekos skyrius.
1992 m. gegužės 14 d. LR Vyriausybės potvarkiu Nr. 432 bibliotekai perduotas pastatas Respublikos g. 14. 1992 m. biblioteka įsigijo pirmąjį kompiuterį.
2003 m. birželio 20 d. bibliotekos svetainėje pradėjo veikti internetinė bibliotekos elektroninio katalogo versija. 2003 m. lapkričio 1 d. bibliotekoje pradėti išdavinėti LIBIS skaitytojo pažymėjimai (magnetinės kortelės).
2003 m. lapkričio 14 d. LR Vyriausybės dienos Panevėžyje metu ministras pirmininkas Algirdas Mykolas Brazauskas dalyvavo naujo bibliotekos pastato kertinio akmens dėjimo iškilmėse – įmūryta plieninė kapsulė su bibliotekos rekonstrukcijos ir priestato statybos pradžią tvirtinančiu raštu.
2005 m. rugpjūčio 23 d. išleistas LR Kultūros ministro įsakymas dėl apskričių viešųjų bibliotekų steigėjo funkcijų iš Kultūros ministerijos perdavimo apskričių viršininkams.
2006 m. spalio 5 d. atidaryti nauji bibliotekos rūmai (Respublikos g. 14).
2007 m. sausio 1 d. Panevėžio apskrities viršininko administracija iš LR kultūros ministerijos perėmė Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešosios bibliotekos steigėjo funkcijas. 2007 m. lapkričio 6 d. biblioteka, realizuodama Marijos ir Kazimiero Barėnų sumanymą paskatinti jauną gabų prozininką, įsteigė Kazimiero Barėno literatūrinę premiją. 2007 m. gruodžio 27 d. rašytojo Kazimiero Barėno archyvas iškilmingai perduotas Lietuvai – Panevėžio apskrities G. Petkevičaitės-Bitės viešajai bibliotekai.
2010 m. liepos 1 d. panaikinus Panevėžio apskrities viršininko administraciją, bibliotekos steigėjo teisės perduotos LR kultūros ministerijai.
2017 m. vasario 3 d. Panevėžio apskrities G. Petkevičaitės-Bitės viešoji biblioteka inicijavo Panevėžio regiono bibliotekų darbuotojų Metų nominaciją „Ad astra“ už pasiekimus bibliotekų srityje.
Juozo Miltinio memorialinis butas
1996 m. rugsėjo 3 d. pradėjo veikti Juozo Miltinio palikimo studijų centras (Algirdo g. 54-19), tiriantis ir saugantis Panevėžio dramos teatro režisieriaus Juozo Miltinio testamentinį palikimą. Tai asmeninė režisieriaus biblioteka, rankraščių, dailės kūrinių kolekcija, repeticijų garso įrašai, videoteka, nuotraukos, asmeniniai daiktai. 2006 m. J. Miltinio fondas pripažintas nacionalinės reikšmės dokumentinio paveldo objektu ir įtrauktas į UNESCO programos „Pasaulio atmintis“ Lietuvos nacionalinį registrą. Šiame centre taip pat saugomas aktoriaus, teatro metraštininko Kazimiero Vitkaus Panevėžio dramos teatro archyvas. Nuo 2022 m. autentiška J. Miltinio namų erdvė vadinama Juozo Miltinio memorialiniu butu.
Juozo Urbšio tėviškės sodyba
2008 m. liepos 18 d. Panevėžio apskrities viršininko administracijoje Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešajai bibliotekai buvo perduoti Juozo Urbšio, nepriklausomos Lietuvos užsienio reikalų ministro, diplomato ir vertėjo, tėviškės sodybos nuosavybės dokumentai. Juozo Urbšio sūnėnas Specialiųjų tyrimų tarnybos Panevėžio valdybos vadovas Povilas Urbšys jam priklausiusios sodybos dokumentus įteikė Panevėžio apskrities G. Petkevičaitės-Bitės viešosios bibliotekos direktoriaus pavaduotojui Edmundui Breivei. 2009 m. kovo 16 d. Zaosės vienkiemyje (Čiūrų k., Panevėžio r.), kur 1906–1915 m. gyveno J. Urbšys, pradėjo veikti Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešosios bibliotekos Juozo Urbšio visuomeninės minties ir kultūros centras.
Panevėžio regiono bibliotekos
Panevėžio apskrities bibliotekos:
Utenos apskrities bibliotekos:
Ivica Osim
Ivica Osim (1941 m. gegužės 6 d. – 2022 m. gegužės 1 d. ) – buvęs Bosnijos ir Hercegovinos futbolininkas, rungtyniavęs Jugoslavijos rinktinėje.
Jonas Juraitis
Jonas Juraitis (1926 m. gegužės 12 d. Vilkaviškio apskrities Alvito valsčiais Boblaukio kaime – 2010 m. spalio 30 d. Šveicarijos Valės kantono Brigo apskrities Termeno miestelyje) – Romos katalikų kunigas, teologas ir pedagogas, sielovados darbą dirbęs Šveicarijoje ir Lietuvoje.
Biografija
Įgijęs brandos atestatą, įstojo į Vilkaviškio kunigų seminariją. Po metų, artėjant Antrojo pasaulinio karo frontui, pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį. Mokslus tęsė Eichštato vyskupijos Aukštesniojoje teologijos filosofijos mokykloje ir kunigų seminarijoje. Nuo 1945 m. Popiežiškajame Grigaliaus universitete studijavo Filosofijos, o 1947–1953 m. – Teologijos fakultetuose, studijas baigė teologijos ir filosofijos licenciatų laipsniais. 1950 m. spalio 10 d. Romoje įšventintas kunigu, nuo 1951 m. buvo Šveicarijos lietuvių bendruomenės kapelionas. 1955 m. apgynė asketinės teologijos mokslų doktoratą tema „Kaip Bažnyčia vertina kandidatų į palaimintuosius dažnai keistokas priemones, siekiant aukščiausio dorybės laipsnio”. Nuo 1957 m. trylika metų dėstė teologiją ir filosofiją Siono kunigų seminarijoje (Šveicarijos Valė kantonas), o 1962–1991 m. – Mokytojų seminarijoje ir Valstybinėje gimnazijoje Brigo mieste (Valė kantonas).
1992–2002 m. buvo Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakulteto kviestiniu profesoriumi, išrinktas Vytauto Didžiojo universiteto senatoriumi, Katalikų teologijos fakulteto tarybos nariu ir fakulteto doktorantūros komiteto pirmininku. Dėstė ir Vilniaus universitete, Vilniaus šv. Juozapo, Vilkaviškio vyskupijos palaimintojo Jurgio Matulaičio bei Kauno kunigų seminarijose. Socialinėmis, teologinėmis ir filosofinėmis temomis įvairiuose leidiniuose paskelbė daugybę straipsnių, pasirašydamas slapyvardžiu Fater Leo.
1998 m. Šveicarijoje įkūrė Fondą Lietuvos sielovadai remti. Ir po kunigo mirties, neliečiant sukaupto kapitalo, šis fondas Lietuvos sielovadai kasmet skiria apie 30 000 Šveicarijos frankų: organizacija finansiškai padeda lietuviams kunigams ir parapijoms, siunčia lėšas Popiežiškajai lietuvių Šv. Kazimiero kolegijai Romoje.
Dievukalnas
Dievukalnas, arba Lielvardės Dievukalnas  – piliakalnis Lielvardės valsčiuje, Uogrės savivaldybėje, Vidžemėje, Latvijoje.
Dievukalnas stūkso Rumbinios upelio kairiajame krante prie jo žiočių į Dauguvą. Priešais Dievukalną kitame krante stovi Lielvardės piliakalnis su viduramžių pilies griuvėsiais. Lielvardės Dievukalną kaip piliakalnį pirmasis 1942 m. aprašė K. Ruozytis (K. Rozītis). 1977–1980 m. šiame piliakalnyje buvo vykdomi A. Zarinios (A. Zariņa) vadovaujami archeologiniai kasinėjimai. Iki jų Dievukalnas buvo laikomas Lielvardės piliakalnio kulto vieta. Archeologiniai kasinėjimai atskleidė, kad Dievukalne išskirtini penki kultūriniai sluoksniai. Piliakalnyje nenutrūkstamai buvo gyvenama nuo I tūkstantmečio pr. m. e. vidurio iki VI–VIII a. Viršutinis sluoksnis priklauso XII–XIII a., kuomet kryžiuočiai čia išlygino pylimus ir pasistatė tvirtovę.
OFK Vršac
OFK „Vršac“ – Serbijos futbolo klubas iš Vršaco.
Istorija
Įkurtas 2007 m. balandžio 2 d. Tuo metu vadinosi OFK Vršac United.
2017 m. gruodį pakito klubo žymuo ir nuo to laiko žinomi OFK Vršac pavadinimu.
2017–2018 m. sezone jie laimėjo Vojvodinos Rytų lygą ir pakilo į Serbijos Vojvodina lygą.
Pirma lyga
Nuo 2022–2023 m. sezone žaidė Pirmoje lygoje (II). Debiutiniame sezone užėmė dešimtą vietą. 2023–2024 m. sezone rungtyniavo Pirmoje lygoje.
Lietuvos futbolo varžybos 1960–1961 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1960–1961 m.
Pirmasis etapas
Iš pradžių pirmenybės vyko dviejose grupėse dviem ratais.
1 pogrupis
Po pirmojo rato iš varžybų pasitraukė Spartakas-2 Vilnius, kurio vieton stojo Troleibusas Vilnius.