cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veselava (Obeliai)
Veselava – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Obelių.
Uosynai
Uosynai – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 4 km į pietryčius nuo Pilkalnio, prie Lobinio upelio.
Istorija
Minimi nuo 1625 m. Kaimo pavadinimas buvo rašomas ir Oßienen. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 5 ugniakurais, 1822 m. – 6 valstiečių sodybos su 26 gyventojais. 1847 m. Uosynuose buvo 9 gyvenamieji pastatai ir 90 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Užpjaunių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. 1874 m. apskrityje įsteigtas Užpjaunių valsčius, kuriam priklausė ir Uosynų kaimo bendruomenė. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. 1892 m. šalia kaimo nutiestas Tilžės–Stalupėnų geležinkelis; artimiausia stotelė – Šilininkai, buvo už 1,2 km. 1910 m. Uosynuose buvo 72 gyventojai. 1928 m. kartu su Lobynų palivarku sujungti su Šorių dvaru į Šorių kaimo bendruomenę. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko.
Alfonsas II (Astūrija)
Alfonsas II (apie 760 – 842 m.), pravardžiuojamas Paprastuoju (isp. k. el Casto) buvo Astūrijos karalius du kartus: 783 metair ir nuo 791 iki savo mirties 842 m. Po Alfonso II mirties giminaitis Nepocianas bandė užimti sotą, bet greitai jį nuvertė Ramiras I.
Alfonsas II karaliaudamas tariamai atrado Apaštalas Jokūbo kapą Kompostelos mieste, kuris vėliau buvo pervadintas Santjago de Kompostela. Jo tėvas buvo Fruelas I ir baskė Munija, jo pagrobta per karinį žygį.
Alfonsas gimė Ovjede 759 ar 760 m. Po tėvo mirties jį globojo teta Adosinda, bet kita istorija teigia, kad jis buvo auginamas Samo vienuolyne. Jis buvo rūmų valdytojas, kai Silo buvo karalius. Po Silo mirties Adosindos sąjungininkai norėjo jį padaryti karaliumi, bet kilmingieji išrinko Mauregatą. Alfonsas pabėgo į Alavą pas motinos giminaičius. Mauregato įpėdiniu tapo Veremundas I, Alfonso pusbrolis, kuris atsisakė sosto po pralaimėjimo maurams Burbijos upės mūšyje 791 m. Alfonsas buvo išrinktas karaliumi rugsėjo 14 d.
Hišamas I, Kordobos emyras, surengė keletą karo žygių į Pirėnų regioną. 794 m. Abd al-Karimo žygis sudavė stiprų smūgį Alfonso rytinėms žemėms. Astūrijos karalius paprašė frankų vasalo basko Belasko, kuris valdė Alavą, pagalbos. Kadangi Abd al-Karimas ir jo brolis Abd al-Malikas veržėsi į vakarus, Alfonsas II siutė Karoliui Didžiajam pasiuntinius į Tulūzą ir Acheną 796, 797 ir 798 m. Šios diplomatinės pastangos turėjo sustiprinti Alfonso valdymo teisėtumą, nes be maurų išpuolių jam kėlė problemų maištas Galisijoje. Pirmąkart popiežius ir Karolis Didysis pripažino Alfonsą II karaliumi, o Astūriją - karalyste. Karalius susidomėjo frankų Martyno Turiečio kultu ir skatino karalingų bažnyčios įtaką Astūrijoje.
825 m. Alfonas nugalėjo Kordobos pajėgas Narone ir Anceo bei pradėjo nuniokotų teritorijų apgyvendinimą.
Alfonsas II perkėlė sostinę iš Pravijos į Ovjedą, kur statė bažnyčias ir rūmus.
Ernstas Krištolaitis
Johanas Eduardas Ernstas Krištolaitis (1875 m. birželio 24 d. Gaičuose (dabar išnykęs kaimelis prie Kiškių), Šilutės apskritis, Vokietijos imperija – 1939 m. spalio 28 (?) d. Groß Bruch girininkijoje, Žuvininkų apskritis, Trečiasis Reichas) – Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų kunigas ir ornitologas.
Biografija
Gimė ir augo girininko šeimoje (trys Ernsto broliai taip pat tapo miškininkais). Nuo 1902 m. tarnavo liuteronų kunigo padėjėju Rusnėje, nuo 1906 m. – Gastuose. Karklininkų evangelikų liuteronų bažnyčioje ordinuotas kunigu, šioje vietovėje tarnavo dvejus metus. Trumpai darbavosi prapijiečių sielovadoje Ramučių evangelikų liuteronų bažnyčioje, o 1913 m. persikėlė gyventi į Rogalius (Darkiemio apskritis). Šio kaimo evangelikų liuteronų bažnyčioje 1920 m. rugsėjo 19 d. sakydamas pamokslą sukritikavo tuometinį Vokietijos prezidentą Frydrichą Ebertą. Ši vieša kalba sukėlė aštrią valdžios reakciją: Ernstas Krištolaitis buvo suimtas ir Įsruties teismo nuteistas dviem mėnesiams kalėti. Rytprūsių Evangelikų konsistorija pradėjo tyrimą, siekdama apriboti jo kaip dvasininko įgaliojimus.
Tolimesnis E.Krištolaičio gyvenimo kelias liko nežinomas. Manoma, kad kunigo teisės jam atimtos nebuvo (to meto spaudoje pasirašydavo su pastoriaus titulu), bet po 1923 m. Rytprūsių evangelikų dvasininkų sąrašuose E.Krištolaičio pavardės jau nebebuvo.
Nuo mažens domėjosi ornitologija, savo pastebėjimus apie paukščių pasaulį skelbė mokslinėje spaudoje. Viena pirmųjų publikacijų buvo 1902 m. „Journal für Ornithologie“ pasirodžiusi informacija apie Klaipėdos uoste žiemavusius sparnuočius, o 1914 m. buvo paskelbtas ilgas jo parašytų straipsnių sąrašas. 1933–1938 m. jis priklausė Vokietijos ornitologų draugijai. Brolis Valteris taip pat stebėdavo paukščių gyvenimą, abiejų Krištolaičių pavardės minimos tarp bendraautorių ir talkininkų 1914 m. išleistoje knygoje „Rytprūsių provincijos paukščiai“ (F. Tischler. „Die Vögel der Provinz Ostpreussen“).
Laisvalaikio dovanos
„Laisvalaikio dovanos“ – pirmoji elektroninė įspūdžio dovanų parduotuvė Lietuvoje, Lino Čeikaus įkurta 2006 m. Parduotuvė priklauso įmonei UAB „Laisvalaikio dovanos“, nuo 2014 m. jai vadovauja direktorė Ieva Tautkevičiūtė. „Laisvalaikio dovanos“ turi 5 filialus užsienio šalyse (Lenkijoje, Latvijoje, Estijoje, Suomijoje ir D. Britanijoje). Įmonėje Lietuvoje šiuo metu dirba 24 žmonės.
„Laisvalaikio dovanos“ siūlo daugiau nei 1000 įspūdžio dovanų variantų.
Istorija
2004 m. balandį registruotas UAB „AAH“ juridinis asmuo, o, po dvejų metų, 2006 m. birželio mėnesį įkurta elektroninė dovanų parduotuvė „laisvalaikiodovanos.lt“. 2013 m. pavadinimas iš UAB „AAH“ pakeistas į UAB „Laisvalaikio dovanos“. Sėkmingai startavusi Lietuvoje, UAB „Laisvalaikio dovanos“ 2007 m. įkūrė du filialus užsienyje: WyjątkowyPrezent.pl Lenkijoje ir DāvanuServiss.lv Latvijoje. Šiems projektams pasiteisinus, 2008 m. „Laisvalaikio dovanos“ žengė į Estijos rinką su Kingitus.ee, o 2010 m. įsteigė filialus ir elektronines parduotuves Suomijoje (ElämysLahjat.fi) bei D. Britanijoje (ActivityGifts.co.uk). Šiuo metu visuose filialuose dirba daugiau nei 250 darbuotojų. 2015 m. „Laisvalaikio dovanos“ įkūrė atitikmenų pasaulyje neturintį projektą „Tinggly“. Jis leidžia rinktis ir įteikti įspūdžio dovanas visame pasaulyje. Daugiausiai dėmesio skiriama britų rinkai.
Logotipo evoliucija
„Laisvalaikio dovanų“ logotipas keitėsi du kartus: 2011 m. ir 2016 m.
Apdovanojimai
2009 m. – GerasAptarnavimas.lt organizuotų apdovanojimų „Klientai mus giria 2009“ laureatai. 2017 m. – Verslo žinių organizuotų apdovanojimų „Gazelės 2017“ laureatai.
Veselucha
Veselucha – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Buivydžių.
Vėveliškis
Vėveliškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Subačiaus.
Bega
Klaipėdos jūrų krovinių kompanija „BEGA“ – pirmoji Lietuvoje privati laivų krovos bendrovė, įkurta 1992 m.
Vėžaliai
Vėžaliai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Šaukėnų.
Veselkiškiai
Veselkiškiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 4 km nuo Linkuvos, prie Dvariūkų tvenkinio.
Žymūs žmonės
Veselkiškių kaime 1912 m. rugpjūčio 4 d. gimė kompozitorius Juozas Pakalnis, jo išlikusiojoje sodyboje dabar yra jo vardo memorialinis muziejus.
Veselkiškių kaime 1896 m. birželio 3 d. gimė muzikas, pedagogas, lietuvių chromatinės birbynės išradėjas Povilas Samuitis (kartu su Pr. Serva).
Vėželiai (Kupiškis)
Vėželiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, už 4 km į pietvakarius nuo Skapiškio.
Vėželiai (Utena)
Vėželiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Užpalių.
LitPoliinter
LitPoliinter – Lietuvos koncernas, įkurtas Romo Bubnelio 1990 m.
LitPoliinter priklausė televizija (LitPoliinter TV), alkoholio parduotuvių tinklas, bankas, radijas. 1994 m. suimtas savininkas, koncernas bankrutavo.
Šoriai
Šoriai (, nuo 1938 m. Scharen, ) – buvęs kaimas ir dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 3 km į pietus nuo Pilkalnio, prie Lobinio upelio.
Istorija
Pro dvarą ėjo Pilkalnio–Stalupėnų plentas. 1892 m. šalia dvaro nutiestas Tilžės–Stalupėnų geležinkelis; artimiausia stotelė – Šilininkai, buvo už 1,2 km. 1928 m. sujungti su Uosynais į Šorių kaimo bendruomenę. Prie kaimo prijungtas ir Lobynų palivarkas. Tarpukariu prie dvaro buvo parkas, tvenkinys, elektros transformatorius. Kaimo bendruomenės šiaurėje buvo Šorių miškas su tvenkiniais, miško sodyba ir karių kapinėmis.
Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. dalis buvusio kaimo teritorijos priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei, dalis – Nesterovo rajono Iljušino kaimo gyvenvietei.
Gyventojai
* 1905 ir 1910 m. duomenys be Uosynų ir Lobynų.
Lobynų palivarkas
Lobynai minimi nuo 1625 m. įvairiais pavadinimais: Lübenischken, Lobinnischken, Lobinischken. 1822 m. Lobynų palivarke buvo 2 gyventojai, 1847 m. – 1 gyvenamasis pastatas ir 23 gyventojai. 1905 m. Lobynuose buvo 39 gyventojai. Priklausė Užpjaunių dvarui, 1928 m. prijungtas prie Šorių.
Vėžežeris
Vėžežeris – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 14 km nuo Šaukėnų.
Vėžiakojis
Vėžiakojis – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Ubiškių. Kaimo turizmo sodyba „Vėžiakojis“.
Lobinis (reikšmės)
Lobiniu vadinami:
Vėžiškiai
Vėžiškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Raguvos, prie kelio.
Vėžlaukis
Vėžlaukis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Žaiginio.
Е
Е, е – devintoji kirilicos abėcėlės raidė, kuri paprastai priskiriama garsui [e] arba [je]. Jos forma kilusi iš graikiškos raidės epsilon (Ε ε).
Puertorikiečiai
Puertorikiečiai ( arba Boricua) – lotynoamerikiečių tauta, susidariusi dabar JAV valdomoje Puerto Riko saloje Karibų jūroje. Dabar didesnioji puertorikiečių dalis gyvena Jungtinėse Valstijose, taip pat yra gyvenančių kitose aplinkinėse salose (Mergelių salose, Dominikos Respublikoje), kitur Amerikoje (Kanadoje, Meksikoje ir kt.). Populiacija – apie 5,5 mln. žmonių. Gimtoji kalba – ispanų. Didžioji dauguma tikinčiųjų – Romos katalikai, yra protestantų (sekmininkų, presbiterionų ir kt.).
Didžiuma puertorikiečių yra baltieji (>75 % – ispanų, katalonų, italų, prancūzų, portugalų, baskų ir kt. kilmės), kiti – juodaodžiai (12 % – jorubų, igbų, kongų kilmės), metisai, mulatai, kitų mišrių rasių.
Puertorikiečių tauta ėmė klostytis XVI a., ispanams pradėjus indėnų tainų gyvenamos Puerto Riko (Borinkenos) salos užkariavimą. Vėliau į salą atgabenta vergų iš Afrikos. XVIII a. tainai kaip tauta išnyko, bet pasiliko nemažai metisų – ispanų ir tainų palikuonių. Taip pat dalis indėnų persimaišė su juodaisiais. XIX a. susidarė dabartinis puertorikiečių etnosas, kuris išlaikė ispaniškos, indėniškos ir afrikietiškos kultūros bruožų.
Tautinė savimonė ėmė kurtis XIX a., puertorikiečiams kovojant prieš ispanų kolonijinę valdžią bei siekiant vergovės atšaukimo. Susikūrė tautinė šviesuomenė, pradėta rašyti literatūra. 1898 m. Puerto Riką užkariavus JAV, prasidėjo sparti urbanizacija, gyventojų skaičiaus augimas, daug puertorikiečių išvyko gyventi į JAV (ypač XX a. vid.). Išvykėliai palaiko glaudžius ryšius su giminėmis gimtojoje saloje.
Šeima branduolinė, nors pasitaiko ir didžiųjų, kurias sudaro kelios giminaičių kartos. Svarbus kūmų socialinis vaidmuo.
Ypač išplėtoję dainas ir šokius, būdingi afrikietiški ritmai (populiarūs žanrai – plena, dansa, iš aplinkinių salų perimta merengė, salsa, XX a. pab. iš Puerto Riko po visą Lotynų Ameriką labai paplito regetonas). Paplitusios gaidžių peštynės, azartiniai žaidimai.
Viburiai
Viburiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Berčiūnų, prie Šuojos upės.
Vicentiškiai
Vicentiškiai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 4 km nuo Kamšų.
Timūras Šachas Duranis
Timūras Šachas Duranis (apie ‎1748 m. – 1793 m. gegužės 18 d.) – XVIII a. Afganistano šachas (karalius), valdęs 1772−1793 m.
Biografija
Timūras buvo vienas iš dvidešimt trijų afganų vado Achmado, kuris tapo Afganistano valstybės įkūrėju, vaikų. Tikima jį gimus apie 1748 m. ir jis buvo mylimiausias Achmado sūnus. Jam tebesant tik devynerių metų amžiaus Achmadas jį paskyrė Pandžabo valdytoju ir suorganizavo vedybas su Mogolų imperatoriaus dukterimi. Po pralaimėjimo Marathų imperijai 1758 m. Timūras turėjo pasitraukti iš Pešavaro. 1772 m. mirus Achmadui, Timūras buvo likęs vyriausiuoju iš šešių gyvų jo sūnų ir valdė Heratą. Jis paveldėjo tėvo šacho (karaliaus) titulą, tačiau jo valdžia buvo labai netvirta. Jį įvairių genčių ir klanų vadai pripažino tik nominaliai ir didesniąją dalį savo valdymo metų Timūras praleido kovose su maištininkais, daugiausiai nelabai sėkmingose.
Visų pirma Timūras įveikė brolio Suliamono Mirzos, kuris valdė Kandaharą, pasipriešinimą. Norėdamas sustiprinti savo valdžią jis pertvarkė valdymo aparatą ir 1776 m. perkėlė valstybės sostinę į Kabulą. Dėl kovų šalies viduje jis neturėjo laiko ir pajėgų rūpintis valstybės periferijomis, prarado Pandžabo miestų, Sindho, dalies Baktrijos kontrolę ir negalėjo sustabdyti Sikhų imperijos stiprėjimo. Ieškodamas paramos Timūras suteikė privilegijų ir pareigybių postų galingos Barakzajų genties nariams, kas dar labiau atstūmė nuo jo kitų klanų vadus. Jis mirė 1793 m. gegužės 18 d. Kabule besiruošdamas naujam vidaus karui. Apie Timūrą atsiliepiama kaip apie prastą valdovą, tačiau jis bent išlaikė Achmado valstybę nesubyrėjusią. Jis nebuvo paskyręs įpėdinio ir po to dėl sosto prasidėjo kova tarp jo sūnų
Ilgajis (Jonavos r.)
Ilgajis - ežeras Lietuvoje, Jonavos rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Upninkų, Bečių miške. Ežero ilgis iš vakarų į šiaurės rytus - 0,55 km, plotis - iki 0,15 km. Altitudė 77 m. Kranto linija labai vingiuota. Krantai žemi, plačiai užpelkėję - ežeras telkšo ~ 65 ha dydžio mišku apaugusios pelkės rytinėje dalyje. Į rytus plyti Ilgajo durpynas. Ežeras nenutekantis, priklauso Malkosnės baseinui (Šventosios intakas). Į vakarus nuo Ilgajo ežero toje pačioje pelkėje telkšo Gilusis ežeras.
Juodas (Jonavos r.)
Juodas (arba Kryžiaukos ežeras) – ežeras Lietuvoje, Jonavos rajone, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Upninkų, Bečių miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,13 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 76,9 m. Krantai žemi, pelkėti. Šalia įsikūręs Kryžiaukos kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Smalos upelio baseinui (Lokio upės intakas).
Vyčiai (reikšmės)
Vyčiais vadinama:
Bela kulai
Vertėsi snieginių ožių medžiokle, medžių kambijaus rankiojimu. Būta daugiašeimių ūkių ir gimininių egzogaminių grupių (kildinamų iš bendro mitinio protėvio). Buvo galimybė būti net kelių (iki 8) gimininių grupių nariu. Santuoka patrilokalinė. Veikė slaptosios apeiginės draugijos (Sisauk ir Kusijut). Išplėtoti medžio drožybos (kaukių, skulptūrų) amatai. Turėjo turtingą kosmologiją. Tikybai būdingas tikėjimas dvasiomis ir amžinuoju aukščiausiuoju dievu Alhkvintamu (Alhkwntam) bei jo sūnumi Manakaisu (Manaakays).
Tilamukai
Tilamukai (Tillamook, sav. Nehalem) – indėnų sališų tauta (pakrančių sališai), gyvenanti JAV, Oregono valstijoje. Jų tradicinės žemės driekėsi nuo Tilamuko kyšulio šiaurėje iki Saileco upės baseino pietuose. Tai toliausiai pietuose gyvenanti pakrančių sališų tauta. Populiacija nežinoma (1990 m. – 50 žmonių). Gimtoji tilamukų kalba išnyko 1972 m., vartoja anglų kalbą.
Buvo paplitę egzogaminiai kaimai. Santuoka patrilokalinė (su 5 dienų atidirbimo žmonos šeimoje papročiu). Vėliau jaunavedžiai naują gyvenamą vietą pasirinkdavo laisva valia. Tarp vadų buvo paplitusi poligamija. Namai statyti iš lentų (kartais – pusiau žeminės), juose gyvendavo po kelias šeimas. Tikėjimui būdingas dvasių-globėjų kultas. Būdingas mitas apie Vaikų žemę, kurioje gyvena sielos iki gimdamos.
Kultūriškai ženkliai skiriasi su kitų pakrančių sališų, paveikti Kalifornijos indėnų kultūros.
Dėl ligų ir karų su baltaisiais populiacija labai sumenko. Tilamukai persimaišė su sailecais ir kitomis tautomis, gyvena padrikai. Dauguma patenka į Saileco rezervaciją Linkolno apygardoje.
Bela kulai
Pagrindinė gyvenvietė – Bela Kula.
thumb|left|240px|Bela kulų tautodailė
Lobinis (upė)
Lobinis (, nuo 1938 m. Kuhfließ) arba Lobenka – upė Rusijoje, Kaliningrado srityje, (Krasnoznamensko ir Nesterovo rajone); Šešupės baseine, Lieponos kairysis intakas.
Prasideda Karčianinkų apylinkėse, teka negyvenamomis vietovėmis rytų ir pietryčių kryptimi. Ties buvusiu Varnininkų kaimu įteka į Lieponą 1,5 km nuo jos žiočių. Vagos plotis 5–6 m, gylis 1,3–2,2 m, srovės greitis 0,1 m/s. Vaga vietomis reguliuota.
Buvusios gyvenvietės prie Lobinio: Šoriai, Uosynai, Kybartai, Mažieji Varnininkai, Varnininkai.
Plungės centrinis stadionas
Plungės miesto centrinis stadionas – įvairios paskirties stadionas su futbolo aikšte Plungėje. Stadionas įsikūręs kultūros paveldo zonoje Plungės Oginskių dvaro sodybos parke bei Plungės geležinkelio stoties prieigose, šalia S. Dariaus ir S. Girėno bei Stoties gatvių. Žiūrovų tribūnos su tentiniu stogu, talpinančios apie 1,2 tūkst. vietų, stūkso šiauriniame pakraštyje, nuo stoties pusės. Objektas rekonstruotas 2019 m., įrengiant ne vien specializuotą futbolo stadioną, bet ir tinkamą lengvajai atletikai ir kitoms sporto šakoms, aktyviam poilsiui, pramogoms. Stadione namų rungtynes žaidžia II lygos Vakarų zonos klubas Plungės „Babrungas“. Ankstesniais metais šiame stadione žaidė kitos miesto komandos: „Spartakas“, „Linų audiniai“, „Kooperatininkas“.
Vičaičiai
Vičaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Šiluvos.
Plungės centrinis stadionas
Istorija
Vienos pirmųjų svarbesnių rungtynių Plungėje vyko 1925-aisiais tarp vietos „Makabi“ ir komandos iš Telšių. 1942 m. „Babrungas“ pirmą kartą tapo Žemaitijos pirmenybių finalininku – 1:2 nusileido telšiškių „Džiugui“.
1992 m. Plungėje įkurtas futbolo klubas „Babrungas“. 2015 m. įkurta viešoji įstaiga „Plungės futbolas“.
2016 m. įrengtas Plungės dirbtinės dangos stadionas Mendeno g. 7, ties Technologijų ir verslo mokykla. Buvo tęsiamas šio objekto pri­tai­kymas pro­fe­sio­na­lioms fut­bo­lo tre­ni­ruo­tėms bei var­žy­boms, plečiamos tri­bū­nos su 500 vietų žiūrovams.
Rekonstrukcija
Pasirengimas rekonstruoti apleistą stadioną užtruko beveik dešimtmetį, nes stadionas pateko į kultūros paminklo teritoriją. Sprendimus ribojo paveldosaugininkų reikalavimai dėl galimos grėsmės dvaro architektūrinei bei kraštovaizdinei vertėms. Avarinės būklės sovietmečio tribūnas ir silikatinių plytų statinius nuo parko reprezentacinės alėjos teskyrė tvora. Tarpukariu susiformavusį stadioną, kaip autentišką dvaro parko elementą, nutarta išsaugoti nedidinant jo ploto. Nuspręsta stadioną pritaikyti ne vien tik futbolui, bet ir kitoms sporto šakoms bei aktyviajam poilsiui, nes to reikalavo Europos Sąjungos paramą Plungei skyrusi Vidaus reikalų ministerija.
2014 m. spalio 11 d. pristatyti stadiono rekonstravimo projektiniai pasiūlymai. Rekonstruojant statinį kultūros paveldo zonoje, numatyta dalį atnaujinto stadiono statinių įrengti po žeme, tribūnas perkelti į priešingą aikštės pusę. Iš viso buvo planuojama įrengti 1 200 žiūrovų vietų. Nepritarta teleskopinio aikštės apšvietimo įrengimui.
2017 m. vasarą iš esmės pradėta stadiono rekonstrukcija. Tuo tikslu su žeme sulyginta sovietmečiu statyta tribūna, už tvoros stovėjęs viešasis tualeto, išardyti bėgimo takai, krepšinio ir tinklinio aikštelės. Projekte buvo numatyta įrengti dvi sporto aikšteles – gimnastikos ir paplūdimio tinklinio, pastatyti tentu dengtą estradą su pagalbinėmis patalpomis.
Naujojo objekto atidarymo iškilmės vyko 2019 m. sausio 28 d.
W3Schools
W3Schools – tinklalapis, kuriame galima nemokamai mokytis programavimo kalbų ir tinklalapių kūrimo. Jame galima rasti daugybę teorinės mokomosios medžiagos su tūkstančiais pavyzdžių apie HTML, CSS, JavaScript, JSON, PHP, Python, AngularJS, SQL, Bootstrap, Node.js, jQuery, XQuery, AJAX ir XML programavimo kalbas bei praktiškai išbandyti įgytas žinias pasitelkiant tinklalapyje esančius redaktorius. Jų pagalba tinklalapyje į formas galima įvesti kodą, jį redaguoti bei atvaizduoti jo rezultatą ekrane.
Istorija
W3Schools 1998 m. įkūrė Norvegijos programinės įrangos vystymo ir konsultavimo kompanija „Refsnes Data“. W3Schools pavadinimas kildinamas iš World Wide Web (W3).
Varkalių piliakalnis (reikšmės)
miniatiūra|250px|Rodyklė link piliakalnių Varkalių laukuose
Nausodžio piliakalnis (reikšmės)
Nausodžio piliakalnis – panašiai vadinami keli piliakalniai:
Varkalių piliakalnis (reikšmės)
Varkalių piliakalnis – panašiai vadinami keli piliakalniai:
Panašūs:
Vicentinava
Vicentinava – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kimbartiškės.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Vyčiai (Akmenė)
Vyčiai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Akmenės.
Istorija
Akmenės apylinkės Vyčių kaimas 1984 m. liepos 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Vičiūnai (Kernavė)
Vičiūnai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kernavės.
Šudža Šachas Duranis
Šudža Šachas Duranis (‎1785 m. – 1842 m. balandžio 5 d.) – XIX a. Afganistano valdovas (šachas ir emyras).
Biografija
Šudža (taip pat vadintas Šodža) buvo vienas iš šacho Timūro sūnų. Gimė 1785 m. Po Timūro mirties 1793 m. prasidėjo jo sūnų tarpusavio kovos dėl sosto. 1803 m. iš valdžios buvo nuverstas Machmūdas ir Šudža tapo nauju šachu. Jį rėmė gilzajai ir Kabulo persiškos kultūros gyventojai. Šudža nesėkmingai bandė vienyti šalį. Jis vedė žmoną iš galingos Barakzajų genties. Bijodamas galimos prancūzų remiamos Persijos invazijos jis kreipėsi pagalbos į britus. Pagal 1809 m. sudarytą Anglų-afganų sutartį Šudža sutarė priešintis prancūzų ir rusų remiamoms invazijoms, o britai pasižadėjo rengti karinius apmokymus ir padėti karo atveju. Šios sutarties Šudžai neteko laikytis, nes, kol jis Pešavare tarėsi su britais, atėjo žinia, kad Kabulą apsupo Machmūdo pajėgos. Šudžos kariuomenė buvo sumušta ir jam teko bėgti į Britų Indiją, kur jis 1815 m. prisiglaudė Ludhianoje. Po to jis pateko į sikhų nelaisvę ir 1830 m. buvo išpirktas už 186 karatų deimantą iš Randžito Singho.
1826 m. Dostas Muhamedas Afganistane pradėjo Barakzajų dinastiją. Šudža įtikino maharadžą Randžitą Singhą paremti jį kovoje dėl sosto, o mainais pažadėjo atiduoti Pešavarą sikhams. 1834 m. jie išžygiavo su dviem armijomis. Randžitas Singhas atakavo ir užėmė Pešavarą, tačiau Šudžos pajėgos patyrė pralaimėjimą prie Kandaharo nuo Dosto Muhamedo kariuomenės. Po to Dostas Muhamedas, norėdamas susigrąžinti Pešavaro kontrolę, kreipėsi pagalbos į rusus. Tai kėlė pavojų britų interesams. Jie kartu su Randžitu Singhu ir Šudža sudarė sąjungą karui prieš Dostą. 1839 m. 38 tūkst. britų-indų kariuomenė su Šudžos rėmėjais įsiveržė į Afganistaną, prasidėjo Pirmasis anglų-afganų karas. Jie užėmė Kabulą, 1840 m. Dostas Muhamedas buvo paimtas į nelaisvę ir perkeltas į Britų Indiją. Britai patvirtino emyru Šudžą ir paliko 16 tūkst. kariuomenės garnizoną jo valdžiai paremti. Tuo metu afganai, vedami Dosto sūnaus Muhamedo Akbaro, kovojo prieš britus, naikino tiekimo grandinę. Vietos gentys negalėjo pakęsti nei svetimšalių, nei jų primesto valdovo Šudžos valdžios. Negalėdamas išsilaikyti Kabule 1842 m. sausį britų generolas Viljamas Elfinstonas susitarė su sukilėliais, kad jam būtų leista atsitraukti, tačiau išžygiavusi kariuomenė buvo užpulta ir išžudyta. Šudža liko Kabule užsibarikadavęs tvirtovėje ir bandė nuteikti gentis prieš Dostą Muhamedą, tačiau 1842 m. balandžio 5 d. buvo nužudytas. Jo sūnus Fathas Džangas skelbėsi karaliumi, bet pasitraukė palikęs kitą brolį Šahpūrą Kabulo valdytoju, kuris 1842 m. perdavė valdžią grįžusiam Dostui Muhamedui.
Briedupė
Prasideda Paniabalio pelkėje, teka negyvenamomis vietovėmis pietų kryptimi, ties buvusiu Verškepių kaimu pasuka į rytus ir teka rytų, pietryčių kryptimi. Ties Sudargais įteka į Rausvę 12 km nuo jos žiočių. 0,6 km nuo žiočių užtvenkta. Vaga reguliuota, vagos plotis 5–9 m, gylis 1,5–2 m, srovės greitis 0,1 m/s.
Vienintelė gyvenvietė prie Briedupės – Sudargai. Buvusios gyvenvietės: Verškepiai, Dagučiai, Kumelupiai, Dagutėliai, Mažieji Dagutėliai, Barškynai.
Kodonjas
Kodonjas  – miestas Italijos šiaurėje, Lombardijoje, Lodžio provincijoje, 52 km į pietryčius nuo Milano, 11 km į šiaurę nuo Pjačencos. Geležinkeliai į Milaną, Parmą, Kremoną, plentų mazgas. Plėtojamas žemės ūkis (apylinkėse auginami javai, daržovės, pašariniai augalai). Yra barokinės Šv. Blažiejaus (1511 m.), Švč. Marijos Maloningosios (1626 m.), Šv. Teodoro (1647 m.) bažnyčios, Lamberčio ir Trivulcijaus rūmai, keletas vilų.
Istorija
2020 m. Kodonjas tapo pagrindiniu koronaviruso plitimo židiniu Italijoje.
Paduodupė
Paduodupė (, nuo 1938 m. Bruche) arba Podubnaja – upė Rusijoje, Kaliningrado srityje, (Krasnoznamensko rajone); Šešupės baseine, Rausvės kairysis intakas.
Prasideda prie buvusio Švarplių kaimo, į pietus nuo Pilkalnio–Kudirkos Naumiesčio kelio, teka negyvenamomis vietovėmis pietryčių kryptimi, ties buvusiais Pečinkių ir Šimkūnų kaimais įteka į Rausvę 8,6 km nuo jos žiočių. Vaga reguliuota, vagos plotis 4–10 m, gylis 1,2–3,2 m, srovės greitis 0,2 m/s.
HD 142 b
HD 142 b arba HD 142 A b – egzoplaneta, skriejanti apie G1 IV spektrinės klasės žvaigždę HD 142 A, esančią Fenikso žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 83,9 šviesmečio (25,7 parseko).
HD 142 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 1,25 Jupiterio masės (397 kartus masyvesnė už Žemę), o spindulys – apytikriai 1,22 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 349,7 (± 1,2) paros, jos orbitos didysis pusašis – 1,02 (± 0,3) av, o ekscentricitetas – 0,17 (± 0,06). HD 142 b pusiausvyros temperatūra – 250 K.
Apie HD 142 b atradimą pranešta 2001 m. Planeta aptikta Anglijos-Australijos teleskopu (Australija), taikant radialinių greičių metodą. Be HD 142 b, šioje sistemoje dar atrasta HD 142 c planeta.
Grazymai
Grazymai (, (pasen.)) – kaimas šiaurinėje Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijos Olštyno apskrities Gietšvaldo valsčiuje.
Išsidėstęs tarp trijų ežerų Bobšyneko, Melniko ir Lengutų, prie tilto per bevardę upę, jungiančią pastaruosius du ežerus. Nuo 1945 m. veikia socialinės globos įstaiga (dabar psichiatrinė ligoninė).
Istorija
Gyvenvietė pirmąkart dokumentuose paminėta 1352 m., kai Vokiečių ordino didysis magistras Vinrichas Kniprodė suteikė vienuolika lenų žemės keturiems broliams prūsams Klaukei, Peteriui, Jokūbui ir Grazimui. Pastarojo vardu vėliau ir buvo pavadinta gyvenvietė. Maždaug tuo pat metu atsirado ir gretimi kaimai Plichta, Rapatai bei kt.
Amžių bėgyje savininkai keitėsi. 1937 m. Grazymų dvaro valdos apėmė 31 490 ha žemės, paskutiniuoju savininku buvo Albrechtas Štainas fon Kamienskis. Išlikę ponų rūmai, pastatyti dar 1794 m. ir po 1924 m. gaisro rekonstruoti į neobarokinio stiliaus pastatą. Tai stačiakampis statinys su dviem rizalitais šonuose ir kolonomis papuoštu įėjimu. Savininkų rezidenciją juosia senas parkas su klasikinio stiliaus XIX a. viduryje statyta oficina. Dabar rūmuose yra įsikūrusi psichiatrinė ligoninė.
Mitologinis akmuo
Prie kelio į Rapatų kaimą miške dunkso stambus riedulys. Jis lškilęs virš žemės paviršiaus apie 0,6 m, o perimetras siekia 6,0 m. Pasak vietinės legendos, po šiuo akmeniu guli auksiniai raktai į piliakalnyje įgriuvusią prūsų pilaitę.
Piliakalnis
Iš kaimo pietryčiuose telkšančio Bobšyneko ežero ištekantis bevardis upeliukas puslankiu juosia aukštoką kalvą. Tai – žiedinio tipo prūsų piliakalnis. Jo forma primena kiek ištęstą ovalą (išmatavimai 42 x 39 m), kurį supa 2,5–3,5 m aukščio pylimas. Pietrytinėje dalyje stebimos gynybinio griovio liekanos.
Objektą tyrę archeologai stebisi kultūrinio sluoksnio nebuvimu. Panašu, kad piliakalnis buvo suformuotas, bet pilis ant jo taip ir nebuvo pastatyta. Datuojamas XI–XIII amžiais, įėjo į istorinę Sasnos žemę.
''Pastaba: pagal paskutinį administracinį suskirstymą piliakalnio teritorija dabar jau įeina į Plichtos kaimo sudėtį. Literatūroje dažniausiai tebevadinamas Grazimų vardu.''
Skapo gatvė
Skapo gatvė – siauriausia Vilniaus senamiesčio gatvė, jungianti Pilies gatvę su Simono Daukanto aikšte.
Istorija
Skapo gatvė pavadinta karališkojo sekretoriaus Stanislovo Jokūbo Skapo garbei, kuris XVI a. iš pranciškonų vienuolių čia įsigijo žemės sklypą ir pasistatė medinį dvarą.
Iki XVI a. gatvė neturėjo pavadinimo, ji jungė Pilies gatvę ir Vyskupų gatvę.
Pietinėje Skapo g. pusėje kampinis su Pilies gatve dviejų aukštų namas su trimis nedideliais langais priklausė Pliateriams, Masalskiams ir Oginskiams, 1755 m. atiteko Vilniaus universitetui.
Verškepiai
Verškepiai (, nuo 1938 m. Schwarzwiesen) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 4 km į pietryčius nuo Pilkalnio, prie Briedupės.
Skapo gatvė
Istorija
Skapo g. 13 namo vietoje anksčiau stovėjo du namai. 1815 m. tie du namai atiteko Vilniaus I gimnazijai. Vėliau juose gyveno gimnazijos mokytojai. Po II pasaulinio karo šiame name buvo įsikūręs Lietuvos istorijos ir etnografijos muziejus.
Skapo g. 4 yra Lopacinskių (Sulistrovskių) rūmai, pastatyti pagal Martyno Knakfuso projektą klasicistiniu stiliumi. Kažkada šie rūmai priklausė grafams Šuazeliams, po to A. de Reusui, Sulistrovskiams. XIX a. antroje pusėje rūmai atiteko Lopacinskiams. Rūmus sudaro trys dviaukščiai korpusai, centrinę fasado dalį puošia keturios kolonos ir trikampis frontonas. Frontone yra kartušas su herbu. Teigiama, jog mūrinis namas šioje vietoje stovėjo jau 1545 metais, vietoj kurio vėliau ir iškilo Lopacinskių (Sulistrovskių) rūmai. XX a. pradžioje šiame name veikė muzikos mokykla, kurioje mokėsi smuikininkas Jaša Heifecas.
Sovietmečiu gatvė buvo vadinama J. Tallat-Kelpšos vardu.
Verškepiai
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Verškepių kaimo bendruomenė 1931 m. Minimi nuo 1625 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Werschkepjen, Werschkepchen, Werszkepschen. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 15 ugniakurų, 1823 m. – valstiečių kaimas su 92 gyventojais. 1847 m. Verškepių kaime buvo 18 gyvenamųjų pastatų ir 145 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. 1874 m. apskrityje įsteigtas Varnininkų valsčius, kuriam priklausė ir Verškepių kaimo bendruomenė. Kaimo šiaurėje buvo Paniabalio pelkė, rytuose tekėjo Briedupė, pietuose – Lobinio upelis. Kaime buvo mokykla. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Skapo gatvė
Dabartis
Į Skapo gatvę iš Pilies gatvės patenkama pro arką, jungiančią du kampinius Pilies/Skapo gatvių namus. Kampinio Pilies g. 11/Skapo korpusai supa Lauryno Gucevičiaus kiemą.
Gatvė turi dešimt namų, jie įvairių spalvų tinko, todėl gatvė tapybiška. Siauriausioje dalyje ji yra 1,98 m pločio. Gatvė grįsta trinkelėmis. Gatvės kampinėje dalyje (išeinant į Daukanto aikštę) išlikę beveik nepakitę Lopacinskių (Sulistrovskių) rūmai. Jų centre tarp jonėninių kolonų yra arka, pro kurią įvažiuojama į kiemą. Už rūmų driekiasi ilga geltonos spalvos mūro (tinko) siena be langų. Kai kurių namų fasadus puošia ornamentinės detalės. Nemaža dalis namų turi įvažiavimus į kiemus ar vartus ir pačius kiemelius.
Narasimha
thumb|200px|Narasimhos atvaizdas ant Hoisalešvaros šventyklos ([[Karnataka)]] Narasimha ( 'liūtažmogis') – hinduizme yra viena iš dešimties Višnaus avatarų, žmogus-liūtas.
„Bhagavata puranoje“ pasakojama legenda, jog demonas Hiranjakšipus neapkentė Višnaus ir ieškojo būdų, kaip jam galėtų pakenkti. Jis užsiėmė askeze ir iš dievo Brahmos gavo dovaną – jo nebegalėjo užmušti nei dievas, nei žmogus, nei žvėris. Vėliau Hiranjakšipui gimė sūnus Prahlada, kuris tapo dideliu Višnaus garbintoju. Vieną sykį įpykęs Hiranjakšipus kėsinosi užmušti Prahladą, bet tada iš rūmų kolonos išsiveržė Narasimha ir nužudė demoną, nes buvo nei žmogus, nei žvėris, nei dievas.
Šis Narasimhos mitas gretinamas su ankstesniu, jau „Rigvedoje“ minimu mitu apie Indrą ir demoną Namučį.
Ikonografiškai Narasimha vaizduojamas žmogaus kūnu, liūto galva, su žvėries nagais. Rankose laiko būdingus Višnaus atributus – diską (čakrą) ir kuoką (gadą). Architektūroje vaizduojamas nuo II–IV a., gausiausia jo atvaizdų yra vidurio Indijos šventyklose.
Kalispelai
Kalispelai (Ql̓ispé, ) arba pandorėjai, pondorėjai (iš  – 'auskarai') – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Montanos ir Vašingtono valstijose. Populiacija – apie 250 žmonių (kartu su flathedais ir spokanais – apie 8000). Gimtoji Montanos sališų kalba nykstanti (70 kalbėtojų 2013 m.), vartoja anglų kalbą.
Kalispelai skirstėsi į aukštutinius (Kullyspelm; gyveno prie Flathedo ežero ir į vakarus nuo Pond Orėjaus ežero) ir žemutinius (Silkatkmlschi; gyveno prie Pond Orėjaus ir Pristo ežerų). Aukštutiniai kalispelai kartu su flathedais, kutenajais ir dalimi spokanų 1855 m. perkelti į Flathedo indėnų rezervaciją vakarų Montanoje, o žemutiniai kalispelai, atsisakę apsigyventi su kitomis tautomis, XIX a. pab.–XX a. pr. gavo Kalispelų rezervaciją prie Pond Orėjaus ežero (Vašingtono vast., į šiaurę nuo Spokano).
Švenčiausiosios Mergelės Marijos paveikslas
thumb|right|Mergelės Marijos paveikslas Švenčiausiosios Mergelės Marijos paveikslas – Vilniaus Aušros Vartų koplyčioje esantis Mergelės Marijos paveikslas. Kaip stebuklingas garbinamas jau keletą šimtų metų. Tai vienas iš nedaugelio Mergelės Marijos paveikslų be kūdikio. Paveikslas (165 x 200 cm) nutapytas ant 2 cm storio ąžuolinių lentų. Marijos galvą puošia dvi viena ant kitos uždėtos paauksuotos sidabrinės karūnos. Viena jų yra barokinio, kita Rokoko stiliaus.
Apie paveikslo atsiradimą ir autorių nėra jokių žinių nei archyvuose, nei kronikose. Būta įvairių paveikslo atsiradimo Vilniuje versijų, įskaitant istoriją, kad ją čia esą parvežęs kunigaikštis Algirdas iš žygio į Krymą. Paveikslo istorijai nuo XVII a. vienintelis patikimas šaltinis yra karmelito Hilariono Relacya, t. y. pranešimas „apie stebuklingą Šv. Mergelės Marijos paveikslą Vilniuje Aušros Vartuose“, išspausdintas 1761 m. Vilniuje lenkų kalba. Autorius rėmėsi karmelitų, gyvenusių greta Aušros Vartų nuo 1626 m., žiniomis bei neišlikusiais aprašymais. Hilarionas aiškiai teigia, kad šio paveikslo kilmė karmelitams nebuvo žinoma. Karmelitai po savo įsikūrimo šalia Aušros Vartų ėmė rūpintis to šv. paveikslo, kuris buvo gana apleistas, garso didinimu. Paveikslas, kaip ir patys vartai buvo miesto magistrato nuosavybė. Tuo metu dar nebuvo jam skirtos koplyčios, nei ypatingų papuošimų. Karmelitams perimant paveikslą jis buvo toje pačioje vietoje kaip ir dabar, šiek tiek įleistas į mūrą. Nuo sniego ir lietaus jį saugojo langinės. Prie paveikslo buvo mažas balkonėlis, į kurį vedė statūs ir siauri laiptai.
1671 m. karmelitų rūpesčiu šv. paveikslui toje pat vietoje pastatyta medinė koplyčia. Gaisro metu 1715 m. koplyčia sudegė. Karmelitai tuomet spėjo paveikslą iš koplyčios išnešti ir perkėlė į savo bažnyčią. Tuo tarpu Aušros Vartuose buvo pastatyta mūrinė koplyčia, kur XVIII a. trečiajame dešimtmetyje dalyvaujant 4 vyskupams, LDK senatorių būriui ir kt. buvo perneštas paveikslas.
Pirmieji moksliniai paveikslo tyrimai atlikti 1927 m. ir nustatyta, kad jis tapytas XVI a. II-oje pusėje, greičiausiai italų meistro.
Stebuklingu paveikslas ėmė garsėti ne anksčiau kaip XVII a. 1671 m. paveikslą įnešant į pirmąją (medinę) koplyčią, karmelitų pamokslininkas tėvas Karolis jau pasakojo apie stebuklus, įvykusius prie šio paveikslo, tačiau XVII a. bažnyčia šio paveikslo dar nepripažino kaip stebuklingo. Pvz., kunigas Albertas Vijūkas-Kojelavičius (Miscellania, 1650 m.), minėdamas stebuklingus Lietuvos paveikslus apie Aušros Vartų paveikslą neužsimena. Bažnytinė hierarchija šiuo klausimu gana ilgai laikėsi santūriai, tačiau ilgainiui paveikslo šventumas imamas pripažinti. 1773 m. birželio 5 d. dvi popiežiaus Klemenso XVI bulės suteikia ad perpetuam rei memoriam daug atlaidų besimeldžiantiems į Aušros Vartų šv. Mergelę.
Pjovėja (paveikslas)
Pjovėja – 1844 m. sukurtas lietuvių dailininko Kanuto Rusecko vienas žinomiausių paveikslų, vaizduojantis moterį, pasipuošusią lietuvių tautiniais drabužiais javapjūtės lauke.
Istorija
Paveikslą „Pjovėja“ dailininkas nutapė brolio Felikso užsakymu. Ši aplinkybė žinoma iš Kanuto Rusecko laiškų sūnui. Paveikslą Kanutas Ruseckas išsiuntė broliui į Aukštadvarį, kurį šis pasikabino ant sienos. Vėliau Ruseckas rašė, jog šio paveikslo kitą variantą pardavęs maršalo sūnui Hornui.
Nutapyti paveikslą „Pjovėja“ Kanutą Rusecką įkvėpė matyta rugiapjūtė Slucko apylinkėse. Šio paveikslo buvo nutapyti trys variantai. Vienas jų saugomas Telšių kraštotyros muziejuje, kiti du variantai saugomi Lietuvos dailės muziejuje.
Aprašymas
Paveiksle vaizduojama jauna moteris lietuviškais tautiniais rūbais, iškeltomis rankomis. Kaip matyti apsirėdžiusi baltais marškiniais, raudonu kikliku, mėlynu sijonu ir ilga prijuoste. Jos pakeltose rankose kviečių sauja ir pjautuvas. Už jos matyti kviečių laukas saulėtą dieną. Merginos plaukai surišti, galvą dengia balta skepeta.
Merginos kaklą puošia pakabukas – škaplierius su nutapyta Švenčiausios Mergelės Marijos monograma.
Kolviliai
Kolviliai (Colville) – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Vašingtono valstijoje. Populiacija nežinoma. Gimtoji okanaganų-kolvilių kalba nykstanti, vartoja anglų kalbą.
Pjovėja (paveikslas)
Aprašymas
Kviečių lauke matyti taip pat apsirengusios dirbančios moterys. Tolumoje namai ir kalva su medžiais. Už kviečių lauko pavaizduota miško juosta. Dangų Kanutas Ruseckas nutapė debesuotą, besimainantį spalvomis.
Kolviliai
Kolvilių pavadinimas kilęs nuo 1859–1882 m. Vašingtone stovėjusio Kolvilio forto. Prancūzai juos vadino Les Chaudières („katilais“, pagal Katilų krioklį (Kettle Falls)). Gyveno pagal Kolumbijos upę ir jos intakus. 1872 m. kolviliai su kitomis tautomis (sahaptinais, kitais sališais) perkelti į Kolvilio indėnų rezervaciją šiaurės rytų Vašingtone. Su ten gyvenančiais indėnais sudaro genčių konfederaciją.
Dabar verčiasi daugiausia miškų ūkiu.
Pjovėja (paveikslas)
Aprašymas
Drobėje ryški K. Rusecko mokslų Italijoje, paremtų klasikinio meno studijomis, įtaka su romantizmo idėjomis.
Ekspress Grupp
„Ekspress Grupp“ – Estijos žiniasklaidos bendrovė. „Ekspress Grupp“ valdo naujienų portalus „Delfi“ Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje ir Ukrainoje.
Prekės ženklai
Pagrindinės „Ekspress Grupp“ dukterinės įmonės: Estijoje „Ekspress Meedia“ (portalas „Delfi“, laikraščiai „Eesti Express“, „Eestie Paevalet“ ir kt.), „Hea Lugu“ (knygų leidyba), „SL Ohtuleht“ (laikraštis „Ohtuleht“ ir kt.), „Ajakirjade Kirjastus“ (žurnalai ir interneto porlalai), „Printall“ (leidyba), „Express Post“ (platintoja), „Delfi“ Latvijoje ir Lietuvoje, naujienų portalas Lrytas.lt.
2017 m. DELFI žiniasklaidos grupė pardavė savo žurnalų leidybos verslo dalį bendrovei „GM žurnalų leidybos grupei“.
HD 2039 b
HD 2039 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 6,11 Jupiterio masės, o jos spindulys – apytikriai 1,14 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 1120 parų, jos orbitos didysis pusašis – 2,23 (± 0,13) av, o ekscentricitetas – 0,67 (± 0,1). HD 2039 b pusiausvyros temperatūra – 188,3 K.
Apie HD 2039 b atradimą pranešta 2002 m. Planeta aptikta Anglijos-Australijos teleskopu, taikant radialinių greičių metodą. HD 2039 b yra vienintelė šioje sistemoje atrasta planeta.
Flathedai
Pavadinimo „flathedai“ kilmė neaiški – priešingai, nei daugelis kitų sališų, ši tauta savo kaukolių nedeformavo (kita vertus, palyginus su deformuojančiais, jų galvos buvo plokštesnės). Pagal jų savivardžio seliš suteiktas visų, sališų kalbomis kalbančių tautų pavadinimas.
XVIII a. flathedai perėmė žirgus, perėjo prie bizonų medžioklės Didžiosiose lygumose. Kariavo su juodakojais. Nuo XIX a. pr. užmezgė ryšius su europiečiais, dalyvavo prekyboje kailiais. Nuo 1841 m. į jų žemes atsikėlė krikščionių misionieriai. Per XIX a. indėnų karus flathedai kariavo JAV pusėje. 1855 m. kartu su kalispelais ir kutenajais pateko į bendrą rezervaciją. Į ją tauta persikėlė tik 1891 m., nes dauguma flathedų persikėlimui priešinosi. 1904–1908 m. rezervacija suskirstyta į ruožus, o 1910 m. joje ėmė kurtis baltieji.
Dabar verčiasi miško ruošos darbais, turizmu, valdo vandens jėgainę. Turi savivaldą, komitetą, stengiasi puoselėti papročius, gaivinti kalbą. Dabartiniai flathedai kartu su kutenajais, kalispelais ir dalimi spokanų sudaro sališų ir kutenajų genčių konfederaciją ir gyvena Flathedo indėnų rezervate vakarų Montanoje.
Namučis
Namučis  – senovės arijų mitologijos demonas. „Rigvedoje“ minimas 9 kartus (pvz., VIII.14.13), tačiau legendos apie jį išplėtotos vėlesnėje literatūroje (brahmanose, epe). Sakoma, kad Namučis yra pirmas iš asurų, nenugalimas karys.
Pasak mito, Indra ir Namučis sudarę sąjungą ir pasižadėję vienas kito nežudyti nei dieną, nei naktį, nei sausumoje, nei vandenyje, nei sausu, nei šlapiu ginklu. Vėliau Namučis nugirdęs Indrą soma, sumaišyta su raugu (sūra), ir pradanginęs jo galias. Tada patartas Ašvinų Indra nužudė Namučį per sambrėškius, ant vandenyno kranto, su vadžra, padengta jūros puta. Iš Namučio kraujo Ašvinai sutaisę vaistus, kurie Indrai grąžino jėgą.
Vėliau panašus mitas pasakojamas apie Višnų-Narasimhą.
The Roop
„The Roop“ – poproko grupė iš Vilniaus. Grupę 2014 m. įkūrė Vaidotas Valiukevičius, Robertas Baranauskas ir Mantas Banišauskas. „The Roop“ yra išleidę tris albumus – 2015 m. „To Whom It May Concern“, 2017 m. „Ghosts“ ir 2022 m. „Concrete Flower“, taip pat 2018 m. išleido EP „Yes, I Do“. „The Roop“ turėjo atstovauti Lietuvai 2020 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „On Fire“, bet dėl 2019–20 m. COVID-19 pandemijos renginys buvo atšauktas. Po metų grupė su daina „Discoteque“ vėl laimėjo atranką ir pakartotinai atstovavo Lietuvai 2021 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Konkurse jie pateko į finalą, ten užėmė 8-ąją vietą. Tai antrasis geriausias Lietuvos rezultatas „Eurovizijoje“ po „LT United“ pasirodymo 2006 m.
Istorija
„The Roop“ susikūrė 2014 m. lapkričio mėn. Vilniuje. Grupė savo pavadinimą „Roop“ kildina iš senovinio angliško žodžio to roop, reiškiančio „šaukti“, „kelti didelį triukšmą“. Visi trys grupės nariai jau turėjo patirties muzikos industrijoje, grupės dainininkas Vaidotas Valiukevičius išbandė save ir aktoriaus rolėje.
Pirmoji publikai pristatyta daina buvo „Be Mine“. Kiek vėliau grupė pristatė dainą „Not Too Late“ su vaizdo klipu, nufilmuotu 360° kampu. Debiutinis albumas „To Whom It May Concern“ įrašų kompanijos „DK Records“ išleistas 2015 m. rudenį. 2017 m. rudenį išleido antrąjį albumą „Ghosts“. 2018 m. pasirodė minialbumas „Yes, I Do“ kartu su to paties pavadinimo daina. Grupė yra koncertavusi festivalyje „Positivus“ Latvijoje, taip pat Vokietijoje, Lenkijoje.
2020 m. spalio 15 d. jie pasirašė sutartį su „Warner Music Baltics“.
„Eurovizijos“ dainų konkursas
„The Roop“ Eurovizijos atrankoje dalyvavo tris kartus. Pirmąjį kartą, 2018 m., grupė dalyvavo su daina „Yes, I Do“. Jie pateko į atrankos finalą ir ten surinko 16 491 balsą (antras aukščiausias reitingas) iš žiūrovų. Taip užėmė trečią vietą.
„The Roop“ grįžo į atranką 2020 m. su daina „On Fire“. Grupė pateko į finalą ir gavę daugiausiai žiūrovų balsų per visą atrankos istoriją – 50 139 balsus, taip pat daugiausia balų iš komisijos, laimėjo bei įgijo teisę atstovauti Lietuvai 2020 m. „Eurovizijoje“. Deja, konkursas buvo atšauktas dėl 2019–20 m. COVID-19 pandemijos. Keletas šalių surengė alternatyvius konkursus. "The Roop" laimėjo Vokietijoje rengtą alternatyvų konkursą Eurovision 2020 – das deutsche Finale. Oficialaus Eurovizijos fanų klubo OGAE kasmetiniuose prieškonkursiniuose rinkimuose "On Fire" buvo išrinkta geriausia daina.
„The Roop“ apsiprendė tęsti kelią į Euroviziją ir taip dalyvauti 2021 m. atrankoje, šįkart su kūriniu „Discoteque“. Kadangi 2020 m. grupei išvykti į Euroviziją nepavyko, atrankos organizatoriai grupei iškart suteikė bilietą finale. 2021 m. vasario 6 d., surinkę 74 512 žiūrovų balsų ir visų komisijos narių aukščiausius įvertinimus, laimėjo atranką ir užsitikrino dalyvavimą 2021 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Roterdame. Jie pateko į finalą ir užėmė 8-ąją vietą. Tai antrasis geriausias Lietuvos rezultatas „Eurovizijoje“ po „LT United“ pasirodymo 2006 m.
Diskografija
thumb|Vaidotas Valiukevičius 2020 m. koncerte „Sostinės dienos“
Kelkitas
Kelkitas  – upė šiaurės Turkijoje, Juodosios jūros regione; Ješil Irmako dešinysis intakas. Prasideda Ponto kalnuose, Giumušhanės provincijoje. Teka į vakarus Šiaurės Anatolijos tektoniniu lūžiu. Įteka į Ješil Irmaką ties Kyzylčiubuku, prie senovinio Eupatorijos miesto.
Upės vanduo naudojamas drėkinimui, aukštupyje įrengta keletas tvenkinių. Miestai prie Kelkito: Rešadija, Niksaras.
Senovėje upė buvo žinoma kaip Lykas, Gailas. Upės slėniu, vadintu Fanaroja (Φανἀροια) ėjo kelias tarp Mažosios Armėnijos ir Bitinijos.
Kerdalenai
Kerdalenai (iš  – „ylų širdis“) arba skicvišai (sav. Schitsu’umsh – 'čionykščiai žmonės') – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Aidaho valstijoje. Populiacija – apie 2000 žmonių. Gimtoji kerdalenų kalba praktiškai išnykusi, vartoja anglų kalbą.
Kerdalenai gyveno tarp Klark Forko, Klirvoterio ir Spokano upių (Kolumbijos baseinas) bei Pond Orėjaus ežero. Jų gyvenamos vietos telkėsi apie Ker d’Aleno ežerą šiaurės Aidahe. Skirstėsi į 3 grupes. 1842 m. jų žemėse pradėjo veikti jėzuitų misija. 1858 m. dalyvavo kare prieš amerikiečius. 1873 m. kerdalenai buvo priversti palikti daugumą savo žemių ir iškelti į Ker d’Aleno rezervaciją šiaurės Aidahe (šalia tokio pat vardo miesto).
Dabar verčiasi miško ir žemės ūkiu, statyba, žemės nuoma.
Lietuvos futbolo taurė 2020 m.
Lietuvos futbolo taurė 2020 m. – 32-asis nepriklausomos Lietuvos futbolo taurės turnyras.
Oficialus 2020 m. turnyro pavadinimas Hegelmann LFF Taurė (dėl rėmimo sutarčių).
Pokyčiai dėl pandemijos
Turnyrą buvo planuojama pradėti 2020 m. balandžio mėn., tačiau dėl kilusios COVID-19 viruso pandemijos, šis terminas buvo nukeltas į birželio vidurį.
Turnyro dalyviai
Turnyre dalyvavo 33 ekipos iš A lygos, Pirmos lygos bei Antros lygos. Norint sutrumpinti 2020 m. varžybas, žemesnių lygų komandos nebuvo pakviestos. Dublerių komandos taurės varžybose nedalyvauja. A lygos komandos į turnyrą įsijungė nuo aštunfinalio.
Dalyviai
6 A lygos dalyviai, 10 I lygos dalyvių ir 17 II lygos dalyvių - viso 33 komandos.
I etapas
Burtai lėmė kad be kovos į II etapą pateks šios komandos:
Burtai lėmė kad be kovos į 1/8 pateks šios I lygos komandos:
Spokanai
Spokanai (Spokane) – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Vašingtono, Aidaho ir Montanos valstijose. Populiacija – apie ~2700 žmonių (kartu su flathedais ir kalispelais – apie 8000). Gimtoji Montanos sališų kalba nykstanti (70 kalbėtojų 2013 m.), vartoja anglų kalbą.
Lietuvos futbolo taurė 2020 m.
Finalas
--- ---