cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Darbo stotis
miniatiūra|Dell Precision T3500 darbo stotis su [[Intel Xeon procesoriais.]] Darbo stotis – XX a. 8-ajame dešimtmetyje atsiradusi ir 9-ajame dešimtmetyje išpopuliarėjusi kompiuterių rūšis, užimanti tarpinę vietą tarp superkompiuterių ir asmeninių kompiuterių, naudojama inžineriniams, grafiniams ir pan. skaičiavimams. Pirmosioms darbo stotims priskiriami Xerox Alto bei Digital VAX kompiuteriai, kai kada – Digital PDP serijų mašinos. Skirtingai nuo mainframe, serverių, ir pan., darbo stotis yra skirta vienam ar keliems naudotojams, daug kuo panaši į asmeninius kompiuterius, tačiau skirtingai nuo pastarųjų, pasižymi itin dideliais skaičiavimo pajėgumais (ir kaina, kartais siekiančia dešimtis tūkstančių dolerių). Nuo XX a. 10-ojo dešimtmečio vidurio darbo stotis ima išstumti galingesni, du ar daugiau procesorių turintys asmeniniai kompiuteriai.
Damošiškės
Damošiškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, prie Lukštyno ežero.
Sekadau regencija
Sekadau regencija  – regencija Indonezijos Vakarų Kalimantano provincijoje. Administracinis centras – Sekadau.
Lomos kalnai
Lomos kalnai yra aukščiausia kalnų grandinė vakarų Afrikos valstybėje Siera Leonė. Aukščiausia viršukalnė − Bintumanio kalnas, kurio aukštis siekia 1945 m. Nuo 1952 m. teritorija buvo paskelbta draustiniu. Draustinis užima 33 201 ha plotą.
Petras Stirbys
Petras Stirbys (g. 1948 m. vasario 4 d. Šiuraičiuose, Klaipėdos rajonas) – kardiochirurgas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, profesorius.
Biografija
1955–1963 m. mokėsi Skomantų aštuonmetėje mokykloje (Klaipėdos raj.), 1963–1966 m. – Švėkšnos vidurinėje, 1966–1972 studijavo Kauno medicinos institute. 1981 m. apgynė daktaro, 1988 m. habilituoto daktaro disertacijas, 1991 m. suteiktas profesoriaus vardas.
1972–1973 m. atliko internatūrą Klaipėdos Respublikinėje ligoninėje, 1973–1974 m. pagal paskyrimą dirbo Klaipėdos medicinos mokykloje, 1974–1978 m. – Kauno Medicinos institute moksliniu bendradarbiu, 1978–1983 m. – Kauno klinikose. 1983 m. grįžo į Kauno medicinos institutą. 1989–1991 m. – KMA (KMU) prorektorius gydymo reikalams, nuo 1992 – Širdies elektrostimuliacijos klinikos vadovas, o nuo 1995 m. dar ir KMU Kardiologijos klinikos gydytojas, kardiochirurgas. Per darbo praktiką implantavo daugiau kaip 5000 elektrostimuliatorių.
Lietuvos, Europos kardiologų draugijos narys, Niujorko (JAV) MA tikrasis narys, Šiaurės Amerikos širdies elektrostimuliacijos ir elektrofiziologijos, Pasaulio širdies ritmo, Tarptautinės kardiovaskulinės, Tarptautinės nesočiųjų riebalinių rūgščių ir lipidų tyrimų draugijų narys.
15 išradimų autorius ar bendraautoris, 150 mokslinių publikacijų, 80 straipsnių laikraščiuose autorius.
Baja (Rumunija)
Baja  – miestas Sučavos apskrityje, Rumunijoje. Sudarytas iš Bajos ir Bogatos kaimų, įsikūrusių ant Moldovos upės kranto; 2002 m. gyventojų skaičius siekė 6 793. Tai viena iš ankstyvųjų miesto tipo gyvenviečių Moldavijoje. Įkurta germanų. Pavadinimas iš vengrų kalbos pažodžiui išsiverčia kaip „kasykla“, bet gali būti, jog vengrai pavadinimą pasiskolino iš rumunų kalbos, kadangi nėra įrodymų, jog kadaise šioje teritorijoje būta kasyklų. Taip pat manoma, kad pavadinimas kilęs iš termino bania 'banas' (kilmingųjų titulas).
Akita
2010 m. vasario 1 d. čia gyveno 325 905 žmonės.
Mieste labai išplėtota naftos, medienos ir šilko tekstilės pramonė. Akitoje taip pat įsikūrę 2 regioniniai bankai: Akitos Bankas ir Hokuto Bankas
Gordojė (Biurgersdorfas)
Gordojė (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Rusijoje, Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Znamensko kaimo gyvenvietės kaimas Alnos ir Priegliaus santakoje.
Kazliškiai (reikšmės)
Kazliškiais vadinama:
Rizokarpiniai
Rizokarpiniai (Rhizocarpaceae) – kerpių šeima. Gniužulas žiauberiškas.
Lietuvoje auga viena gentis – rizokarpas (Rhizocarpon).
Geležiniai Vartai
thumb|300px|Geležinių vartų tarpeklis
EASY
Įmonių kodų sistema (, EASY) – pasaulinė įmonių kodų sistema, leidžianti identifikuoti įmones visame pasaulyje. Ligšiolinės sistemos buvo nacionalinės arba atskirų tarptautinių organizacijų (pvz., Europos Sąjungos įmones galima atskirti pagal PVM kodą, tačiau už Sąjungos ribų ši sistema neveikia).
Vytis Viliūnas
Vytis Viliūnas (1944 m. liepos 19 d. Panevėžyje – 2011 m. lapkričio 10 d. Vilniuje) – psichologijos mokslų daktaras Maskvos valstybinio universiteto, Vilniaus universiteto, Vytauto Didžiojo universiteto, Vilniaus pedagoginio universiteto, Šiaulių universiteto profesorius.
Satoši Cunami
(g. 1961 m. rugpjūčio 14 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Šereitlaukio II piliakalnis
Šereitlaukio II piliakalnis (dar vadinamas Milžinkapiu) – piliakalnis Pagėgių savivaldybės teritorijoje, netoli Šereitlaukio kaimo, 1,1 km į šiaurę nuo Šereitlaukio pirmojo piliakalnio. Pasiekiamas keliu Vilkyškiai – Šereiklaukis už buvusio Šereiklaukio dvaro pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi lauko keliuku ir pavažiavus 300 m, yra 100 m į dešinę šiaurės vakaruose.
Satoši Cunami
Nacionalinėje komandoje žaidė 1980–1995 m., su ja dalyvavo 1992 m. AFC Azijos taurės ir 1995 m. Karaliaus Fahdo taurės turnyruose.
Vytis Viliūnas
Biografija
Gimė 1944 m. liepos 19 d. Panevėžyje. 1970 m. baigė Maskvos valstybinį V. Lomonosovo vardo universitetą, kur po aspirantūros apgynė psichologijos mokslų kandidato laipsnį (1974) ir psichologijos mokslų daktaro laipsnį (1990). Nuo 1973 m. – MU dėstytojas, nuo 1992 m. – MU Bendrosios psichologijos katedros profesorius. Moksliniuose darbuose V. Viliūnas tyrinėjo emocijų fenomenologiją, savo kuriamą emocijų teoriją pagrindė empiriniais duomenimis. 1990 m. aktyviai dalyvavo Maskvos lietuvių kultūros bendrijos kūrime, buvo bendrijos pirmininku, Pasaulio lietuvių bendruomenės Valdybos Pirmininko pavaduotoju, redagavo ir leido laikraštėlį „Maskvos lietuvių naujienos“. Mirė 2011 m. lapkričio 10 d. Vilniuje.
Šereitlaukio II piliakalnis
Piliakalnis
thumb|left|260px|Milžinkapis
Piliakalnio aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 40x34 m ploto, 1 m aukščio iškiliu viduriu. Piliakalnis dirvonuoja, pakraštys apsodintas klevais.
EASY
Istorija
2006 m. kelios Vakarų bendrovės ėmėsi kurti bendrą pasaulinę įmonių identifikavimo sistemą. Prancūzijos bendrovė „Coface“ ir Vokietijos bendrovė „Creditreform“ kartu pradėjo kurti bendrą pasaulinę įmonių kodų sistemą EASY (Enterprise Access System).
Lietuvoje
Lietuvoje šioje srityje veikia Valstybinė mokesčių inspekcija (VMI). Ji turi administruoti PVM atskaitą, rengiamą pagal PVM mokėtojų kodus. Yra sukurta bendra ES PVM mokėtojų duomenų bazė. „Coface“ ir „Creditreform“ kuria bendrą pasaulinę įmonių identifikavimo kodų sistemą, kuri apims ne tik PVM mokėtojus. Įmonėms ir institucijoms EASY sistema turi suteikti galingą paieškos mechanizmą, pritaikytą daugeliui kalbų ir skirtingoms informacinėms technologijoms. Ši sistema leis sujungti atskirų šalių įmonių identifikavimo numerius į bendrą sistemą.
Kodavimo problema egzistuoja ir Lietuvoje, nes skirtingos duomenų bazės turi savo identifikacinius informacijos parametrus, vadinamuosius ID numerius. Jei tai yra įmonės kodas, problemų mažiau, nes Lietuvoje jis viešai prieinamas, tačiau įmonėms, dirbančioms su privačiais asmenimis, kur kas sudėtingiau, nes asmens kodo kaip identifikacinio parametro naudojimas yra apribotas LR įstatymo. Todėl duomenų bazės lieka izoliuotos viena nuo kitos, nes kiekvienoje iš jų tam pačiam asmeniui priskiriamas kitas kodas. ES asmens kodo paprastai neslepia. Prie PVM mokėtojo asmens kodo prijungus 2 skaitmenis, gaunamas PVM mokėtojo kodas, kuris yra viešai prieinamas.
Geležiniai Vartai
Geležiniai Vartai – tarpeklis, esantis Dunojaus upėje, Serbijos ir Rumunijos pasienyje. Plačiąja prasme Geležiniai Vartai apima 134 km ilgio kelią, siaurąja – tik paskutinį šio kelio barjerą, esantį kiek toliau už Rumunijos miesto Oršovo. Į šį barjerą įeina dvi hidroelektrinės užtvankos.
Tarpeklis yra išsidėstęs Rumunijos šiaurinėje bei Serbijos pietinėje dalyse. Šioje vietoje upė atskiria pietinę Karpatų dalį nuo vakarinės Stara Planina kalnų papėdės. Rumunų, vengrų, slovakų, turkų, vokiečių ir bulgarų kalbomis šis tarpeklis vadinamas Geležiniais vartais, pavadinimas vartojamas įvardijant visą tarpeklių sritį. Rumunijoje esanti dalis sudaro Geležinių Vartų nacionalinį parką, o Serbijai priklausanti dalis yra Derdapo nacionalinis parkas.
Transformacija
Transformacija – formos, išvaizdos ar kitų gyvybiškų savybių pakeitimas, pertvarkymas.
Terminas naudojamas:
Moa (upė)
Moa – upė Siera Leonės Pietų provincijoje. Moa upėje yra Tivajaus sala, o prie jos žiočių – Sulimos miestas. Upės ilgis – 475 km, o baseino plotas – 19 617 km².
Šikoku
Šikoku ( – 'keturios žemės') – ketvirta pagal dydį Japonijos sala, vienas iš Japonijos regionų. Į šiaurę nuo jos yra Honšiū sala, į vakarus Kiūšiū, o pietuose ir pietvakariuose ją skalauja Ramusis vandenynas.
Kartu tai yra ir Japonijos regionas.
Istorija
Pasak šintoistinių mitų, Šikoku buvo viena pirmųjų salų, pagimdytų deivės Izanami. Jos senasis pavadinimas buvo Ijo arba Futana (dvivardė). Dabartinį pavadinimą salai davė tai, kad joje visada buvo keturios žemės (Ijo, Ava, Tosa ir Sanuki), o dabar – keturios prefektūros (Ehimė, Kočis, Tokušima, Kagava).
Šikoku seniau buvo dalis Nankaido regiono, kuriam priklausė ir Kii, Avadži žemės.
Transformacija (albumas)
right|150px|thumb|Albumo „Transformacija“ viršelisTransformacija yra muzikos grupės „Echidna aukštyn“ albumas, išleistas 2000 metais. Jį išleido leidybinė firma „Naujasis tėvelis“.
Šio albumo, kaip ir daugelio kitų Ramūno Jaro projektų, nelydėjo joks pristatymų turas ar reklaminė akcija, tačiau albumas tapo vienu populiariausiu formacijos leidinių.
Albumo dainos stilistiškai vieningos (rock stilius), išsiskiria tik dainos „Techno (Antanas)“ ir „naktis - žiema“ (techno, rap stiliai). Kūrinius vienija tamsi atmosfera, dvelkiantys ironija, kartais egzistencialistiški tekstai.
Albumo viršelyje panaudotas grupės „Echidna aukštyn“ ženklas ir logotipinis pavadinimo užrašas.
Igoris Stravinskis
Igoris Fiodorovičius Stravinskis (Игорь Фёдорович Стравинский, 1882 m. birželio 17 d. – 1971 m. balandžio 6 d.) – rusų kompozitorius, daugelio laikomas vienu įtakingiausių XX a. muzikai kompozitorių. Buvo kosmopolitinių pažiūrų. Žurnalo Time tituluotas vienu iš įtakingiausiu šimtmečio žmonių. Stravinskio kūrybai būdingas stilistinis įvairumas.
Biografija
Gimė 1882 m. birželio 17 d. Oranienbaume (dabar – Sankt Peterburgo miesto vakarinė dalis Lomonosovas) operos dainininko F. Stravinskio šeimoje, kilusios iš senos Trakų apylinkėse, prie Strėvos upės, gyvenusių Lietuvos bajorų (herbas "Sulima") giminės. Gali būti, kad Stravinskių giminė, iš kurios kilo būsimasis muzikas, buvo Mūro Strėvininkų dvaro valdytojai.
Nuo devynerių metų pradėjo mokytis groti fortepijonu. 1901 m., baigęs gimnaziją, įstojo į Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą. Tuo pat metu privačiai mokėsi muzikos disciplinų pas kompozitorių ir dirigentą N. Rimskį-Korsakovą. Pastarajam vadovaujant, I. Stravinskis sukūrė pirmuosius savo kūrinius fortepijonui. 1909 m. Rusijos teatro ir meno veikėjas Sergejus Diagilevas pasiūlė I. Stravinskiui sukurti baletą. Nuo 1910 m. iki 1913 m. Paryžiuje parašė jį išgarsinusius baletus „Ugnies paukštė“, „Petruška“ ir „Šventasis pavasaris“. 1914 m. išvyko į Šveicariją, kurioje gyveno viso Pirmojo pasaulinio karo metu. Šveicarijoje I. Stravinskis parašė operas „Lakštingala“ ir „Kareivio istorija“, 1915 m. Ženevoje pirmą kartą dirigavo orkestrui. Po karo nusprendė negrįžti į Rusiją ir iki 1940 m. gyveno Prancūzijoje. Nuo 1924 m. atliko muzikos kūrinius kaip pianistas. Daug koncertavo Europos šalyse bei JAV, į kurias 1940 m. persikėlė gyventi. Jungtinėse Valstijose parašė operų, koncertų, baletų. Mirė 1971 m. balandžio 6 d. Niujorke. Palaidotas Venecijos San Michelle kapinėse.
Joninės
thumb|250px|Joninių simbolis – [[papartis]] thumb|250px|Tradicininiai Joninių vartai Jonavoje. thumb|250px|Joninių šventės Jonavoje pradžia 2012 m.
Daugelyje šalių ši šventė ir tam tikros jos tradicijos siejasi su ikikrikščioniškomis vasaros saulėgrįžos šventėmis. Dėl to daugelyje šalių švenčiama šv. Jono išvakarėse, naktį iš 23 į 24 d. Lietuvoje tai Rasos arba Kupolės, Latvijoje – Lyguo. Rytų slavų tradicijoje siejama su Kupala, anglosaksų kraštuose vadinama Midsummer, vokiškuose - Mittsommerfest. Panašaus pobūdžio šventė Sobatina švęsta senovės Italijoje Palės garbei, Panonijoje vadinta palilia. Keltai šventė Beltane šventę ("Saulės sugrįžimas"). T. Narbutas rašė, kad prūsai šventę Kekirio šventę, kuri panaši į slavų Kupalą.
2003 m. Rasos ir Joninių diena Lietuvoje paskelbta nedarbo diena.
Liturginiai metai
Jono Krikštytojo gimimo diena bažnytiniame kalendoriuje nustatoma pagal Luko evangeliją (1,26–38), skaičiuojant nuo liturginės Jėzaus gimimo dienos, t. y. trys mėnesiai po Apreiškimo švč. Mergelei Marijai ir 6 mėnesiai po Kalėdų.
Krikščionių bažnyčia bandė išgyvendinti įvairias su saulėgrįža susijusias pagoniškas tradicijas. Šioms pastangoms nenusisekus V a. Bažnyčia galiausiai nustatė Jono Krikštytojo minėjimo dieną birželio 24 d. ir perėmė daugelį pagoniškų papročių. Ši šventė švenčiama tiek Katalikų bažnyčioje, tiek ir kitose, pvz., evangelikų bažnyčiose.
Papročiai
Viena svarbiausių ir labiausiai paplitusių Europos šalyse Joninių tradicijų yra laužų kūrenimas, paprastai naktį iš 23 į 24 d. Piečiausiai Joninių laužų kūrenimo tradicijos siekia Alikantę ir Torevjechą. Kartu su Joninių laužais, kai kur degintas ir besisukantis ratas, saulės simbolis. Taip pat paplitusi jaunuolių šokinėjimo per Joninių laužą tradicija (pvz., Vokietijoje, Lenkijoje, Lietuvoje, Latvijoje, Rusijoje). Tai tiek drąsos išbandymas, tiek prietaras, kad peršokimas per laužą išvalo, apsaugo nuo ligų. Tikėta, kad kuo daugiau šokančių per laužą, tuo poveikis didesnis, o jei per laužą šoks pora tai ji netrukus susituoks.
Priklausomai nuo regiono paplitę ir kiti papročiai:
Vokietijoje tradicija deginti Joninių laužus pirmą kartą užfiksuota XII a., o nuo XIV a. pradėta minėti dažnai. Pagal liaudies tikėjimus Joninių ugnis turėjo ginti nuo žmonių ir gyvulių ligas sukeliančių demonų. Kai kur į laužą buvo metamos šiaudinės lėlės („Hanslverbrennen“). Joninių laužai taip pat turėjo ginti nuo krušos. Joninių naktį taip pat buvo paprotys tylomis maudytis upėse ir ežeruose. Tai turėjo suteikti ypatingą apsaugą.
Tirolyje nuo XIV a. uždegami vadinamieji kalnų laužai (Bergfeuer), siejamas su saulėgrįžos šventimu. Iš dalies šiais laikais jis siejamas su šv. Jonu ir Joninėmis. Žinomiausias Tirolio kalnų laužas yra Ėrvaldo kalnų laužas (Bergfeuer Ehrwald), įtrauktas į UNESCO Nematerialaus kultūros paveldo sąrašą.
Italijoje Joninės plačiai švenčiamos Sardinijoje, kur ši šventė turi gilias tradicijas valstiečių kultūroje. Šv. Jonas yra laikomas Genujos ir Florencijos globėju, dėl to Joninės čia minimos ir švenčiamos, įskaitant fejerverkų šaudymą. Italijoje paplitusi tradicija iš vakaro prieš Jonines ruošti šv.Jono vandenį, t. y. vandenį su gėlėmis ir žolelėmis, kuris paliekamas lauke per naktį, o ryte juo prausiamasi. Į vandenį dėtos žolelės būdingos ir plačiausiai paplitusios toje vietovėje. Tarp populiariausių yra paprastoji jonažolė, levanda, kvapusis rozmarinas. Pasak legendų šis vanduo turintis gydomųjų ir apsaugojančiųjų savybių.
Prancūzijoje Joninės vadinamos „Saint-Jean“. Su švente susiję papročiai skiriasi priklausomai nuo regiono, kartais švenčiama artimiausią savaitgalį. Nuo 1834 m. prancūzakalbiai kanadiečiai švenčia kaip nacionalinę šventę. 1908 m. popiežius Pijus X Joną Krikštytoją paskelbė prancūzakalbių kanadiečių globėju. Nuo 1977 m. Joninės Kvebeko provincijoje yra nedarbo diena.
Brazilijoje, ypač šiaurės rytuose, švenčiama São João šventė. Šios, antros pagal svarbą po karnavalo šventės centrai yra Karuaru miestas Pernambuke ir Kampina Grandė Paraiboje. Šventė sutampa su kukurūzų derliaus nuėmimu, valgomi įvairūs kukurūzų patiekalai (pyragai, pudingai, sriubos, ant Joninių laužo kepamos kukurūzų burbuolės). Šokami Forró ir Pastoril šokiai. Per São João moterys dažniausiai vilki spalvotomis, plačiomis sukniomis, vyrai vilki languotais marškiniais ir nešioja šiaudines skrybėles.
Lietuvoje
Lietuviški Joninių papročiai susiję su žemės ūkiu, jais siekta apsaugoti derlių, dėl to per šventę buvo maudomasi, žoliaujama ir kupoliaujama, kūrenami laužai. Taip pat paplitęs vainikų pynimas, meilės bei vestuvių burtai, paparčio žiedo ieškojimas, šokinėjimas per ugnį. Sukrikščionintose apeigose kupolių žolynais puošiami kryžiai, per pamaldas šventinamos vaistažolės, užuot deginus gyvulines aukas, naudojami gyvulių atvaizdai, statulėlės.
Tarpukario Lietuvoje didelės Joninių šventės, kur atvažiuodavo žmonės net iš Kauno, vykdavo ant Rambyno kalno.
Yra paprotys per Jonines spėti orą. Esą, jei Joninių naktis žvaigždėta, tai Kalėdos bus šaltos ir sniegingos. Jei Joninių naktis debesuota, tai Kalėdos bus lietingos ir vėjuotos. Jei Joninių naktis lietinga, tai Kalėdos bus sniegingos, su pūgomis. Per Jonines paprastai spręsdavo apie derlių: jei per Jonines „kubilėlis lengvai prisipildo žalnieruko (vandenuko), tai aruodėlis lengvai prisipildys grūdelio“. O „jei per Jonines saulutė greitai išdžiovina paklodėlę, tai žiemą badaus vaikai ir moteriškėlės“.
Kadangi Joninės – šv. Jono diena, dabar yra paplitęs paprotys birželio 24 d. sveikinti Jonus ir Janinas. Jie neretai puošiami vainikais. Rengiamos masinės Joninių šventės, ypač daug žmonių suplūsta į Kernavę, ant Rambyno kalno, į Jonavą, dažnai vadinamą „Lietuvos Jonų ir Janinų sostine“. Originaliai pažymimas vasaros lygiadienis Aukštaitijos siaurajame geležinkelyje: organizuojamas Jonų traukinys į Joninių šventimą Rekstino miške (Panevėžio rajone).
Jonavos pirklių sinagoga
Jonavos pirklių sinagoga – nebenaudojama sinagoga Jonavoje Klaipėdos g. 28.
Istorija
Prieš Antrąjį pasaulinį karą Jonavoje stovėjo septynios sinagogos ir žydų maldos namai, bet iki šių dienų išliko tik pirklių sinagogos dalis ir viena iš dviejų didžiųjų Jonavos Beit Midrash Hagadol sinagoga.
Pastatas išlikęs ne pilno tūrio. Mūrinis, vieno aukšto.
Sovietmečiu čia buvo sifoninė. Šiuo metu likusioje sinagogos dalyje įsikūrusi maisto ir gėrimų parduotuvė.
2000 m. ant sinagogos pakabinta atminimo lentelė.
Pij Chemo kožunas
Pij Chemo kožunas  – administracinis rajonas Rusijoje, Tuvos šiaurinėje dalyje. Administracinis centras – Turanas.
Geografija
Kožunas šiaurėje turi sieną su Krasnojarsko kraštu. Teritorija daugiausia išsidėsčiusi Turano–Ujuko duburyje. Iš šiaurės riboja Vakarų Sajanas, iš pietų – Ujuko kalnagūbris. Svarbiausios upės – Bij Chemas ir jo intakas Ujukas.
Ūkis
Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste (avininkyste), žemdirbyste.
Gyvenvietės
Kožunas padalintas į 7 kaimo gyvenvietes (sumonus) ir 1 miestą (Turanas):
Skylūnėliai
Skylūnėliai (Metellina) – storažandžių (Tetragnathidae) vorų šeimos gentis.
Patelė 6,5-9,0 mm, patinėlis – 7,0-7,5 mm. Galvakrūtinė gelsva, dažnai šviesiai pilka, su plonu juodu pakraščiu ir Y pavidalo piešiniu. Krūtinė ruda ar juoda, cheliceros gelsvos. Kojos gelsvos, su neryškiais žiedeliais ir dėmelėmis. Pilvelis gelsvas ar pilkas, su rudų, juodų ir rausvų taškelių raštu.
thumb|230px|left|Rudeninis skylūnas
Subrendę abiejų lyčių vorai randami nuo rugpjūčio mėn. iki vėlyvo rudens. Tinklas visada su atviru centru, kurį voras padaro perkąsdamas siūlus. Nerengia ypatingos slėptuvės. Patelė kabo beveik visada tinklo viduryje; patinėlis tykoja šone ant šakos, padėjęs koją ant signalinio siūlo. Vorų pora visą rudenį randama ant to paties tinklo. Patinėliai dažniausiai pasirodo, kai patelė pagauna grobį. Kartais patelė užpuola patinėlį, apipina siūlais ir iščiulpia. Kiaušinėlius deda rugsėjo – spalio mėn. į nukritusius lapus. Po kiaušinėlių dėties patelė miršta, jauni voriukai išsirita kitą pavasarį.
Vorai gyvena ant įvairių medžių ir krūmų, žemesnių augalų, pastatų išorinių sienų, dažniausiai saulės apšviestuose vietose.
Aukštadvario dvaras
Aukštadvario dvaras – dvaro sodyba, esanti Aukštadvaryje, Trakų rajono savivaldybėje. Įsikūręs miestelio pietvakariniame pakraštyje, prie išvažiavimo link Prienų. Išlikę rūmai, kiti statiniai, parkas, vaismedžių sodas, tvenkinių sistema, prateka Verknė, telkšo Samtelio ežeras. Saugomi keli gamtos paveldo objektai. Į dvaro sodybos teritoriją patenka dalis Aukštadvario piliakalnio su gyvenviete. miniatiūra|240px|left|Parko dalis priešais rūmus
Istorija
LDK dvaras Aukštadvaryje minimas nuo XVI a., jis stovėjo ant piliakalnio. 1837 m. A. Malevskio pastatytas dabartinis dvaras su parku ir upėtakių tvenkiniais, išlikęs iki šių dienų. 1906 m. baigtas įrengti stambus žuvų ūkis - 16 tvenkinių ir žuvų perykla. 1913 m. pradėti tvenkinių išplėtimo darbai. Malevskiai valdė dvarą iki Pirmojo pasaulinio karo. Sovietų valdžia 1940 m. Aukštadvario dvarą nusavino, tuo metu jis priklausė Tadui ir Vladui Mongirdams (375,99 ha). Po Antrojo pasaulinio karo dvare veikė tuberkuliozinė ligoninė. Po Nepriklausomybės atgavimo dvaras grąžintas buvusių savininkų giminei, Mongirdams.
1837 m. pastatyti vėlyvojo klasicizmo dvaro rūmai, sovietmečiu rekonstruoti. Išlikęs išilgintų proporcijų, medinis tvartas (kiaulidė) pastatytas apie 1936 m. Medinis svirnas pastatytas 1924 m., perstatytas 1950 m., pritaikytas gyvenamajai paskirčiai. Teritorijoje stūkso sunykęs, liaudiškos architektūros medinis namas, statytas 1906 m.
Parkas
Parkas formuotas kartu su dvaro rūmais. Jis daugiaerdvis, mišrus, daugiau sutelktas sodybos centre. Parko centrinė dalis geometrinės kompozicijos, plokščio reljefo. Šioje dalyje parkas su išryškintu kompozicijos centru - parteriu, rūmų pastato ašis sutapdinta su parko ašimi, dominuoja geometriškai taisyklingos erdvės. Nedaug medžių rūšių. Vakarinėje ir šiaurinėje dalyje parkas peizažinis, artimas gamtiniam parkui, kuriame yra natūralaus, nelygaus, kalvoto reljefo su laisvos konfigūracijos vandens telkiniais, natūraliai augančiais želdiniais, didesniu medžių asortimentu. Pagrindinės medžių rūšys: paprastasis klevas, paprastoji liepa, ąžuolas, baltalksnis, juodalksnis, beržas, pilkoji tuopa, blindė. Kitos, antraeilės: europinis maumedis, vakarinė tuja, dygioji eglė, graikinis riešutmedis, kvapusis beržas, platanalapis klevas, baltažiedis vikmedis. Gausiai paplitę krūmai, tarp kurių paprastosios alyvos ir kt.
Akmuo Velnio pėda
Akmuo Velnio pėda (Velnio akmuo, Akmuo su velnio kulnimis) – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas. Riedulys stūkso Panevėžio rajone, Ėriškių kaimo parkelyje, 100 m į rytus nuo kultūros namų. Paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1964 m. kovo 27 d. įsakymu Nr. 76.
Istorija
Riedulys į Ėriškių parką buvo atgabentas iš melioruojamų Žvirblių kaimo laukų. Akmenyje buvo matyti keli natūralūs įdubimai, vadinami „velnio kulnimis“. Pasak padavimo, velnias saugojęs paslėptus pono pinigus, stovėdamas ant akmens. Taip ir likę jo pėdsakai.
Akmuo buvęs labai populiarus, kai dar gulėjo Žvirbliuose pamiškėje, nes buvo tvirtinama, kad prie jo vaidenosi. Šį akmenį su įdubimais minėjo archeologas Petras Tarasenka „Lietuvos archeologijos medžiagoje“. Atvelkant į Ėriškius, jis buvo apverstas apačia, gulėjusia žemėje, į viršų ir tokioje padėtyje pastatytas būsimo parko vietoje, todėl jokių duobučių ar pėdų neliko matyti. Pasakojama, kad dar prieš keliolika metų piemenys apdaužę akmens paviršių, ir pėdų žymių nebebuvę. Atsidūręs Ėriškių kultūros namų kieme, riedulys prarado senąją aplinką ir jo vardui būdingus požymius bei savo kultūrinę vertę, virto paprastu dekoratyviniu akmeniu.
Aprašymas
Riedulys yra suapvalintos formos, iš toliau primenančios kupetą ar kūgį. Jo matmenys (virš žemės paviršiaus esančios dalies): aukštis – 1,8 m, ilgis – 3,82 m, plotis – 2,55 m; didžiausia horizontali apimtis – 9,44 m. Riedulį sudaranti uoliena – amfibolinis-biotitinis gneisas (juostuotas migmatitas), pilkai ir juosvai baltas (margas), kataklazuotas, smulkiagrūdis ir vidutingrūdis. Geologinis objektas yra palyginti gerame stovyje: paviršius vietomis pasidengęs kerpėmis ir samanomis, su keliais nedideliais įtrūkimais ir truputį nuskeltomis vietomis.
Tainkeslo stadionas
Tynecastle Stadium – futbolo stadionas, pastatytas Edinburge, Škotijoje. Stadione namų rungtynes žaidžia Škotijos Premier lygos klubas Heart of Midlothian FC. Šiame stadione telpa 17 420 žiūrovų.
Serveris
thumb|260px|[[Wikimedia serveriai]]
Tainkeslo stadionas
Istorija
1881 m. Hearts klubas persikėlė iš Edinburgo miesto centro į Gorgie priemiestį, į Tynecastle Park. Pirmąsias varžybas sostinės klubas žaidė prieš Bolton Wanderers FC (4–1 nugalėjo svečių klubą). 1882 m. stadione pirmąkart vyko tarptautinės varžybos, kuriose Škotijos rinktinė nugalėjo Velso vienuolikę rezultatu 6–1.
Serveris
Serveris – specialios paskirties kompiuteris ar programa, skirta kitų kompiuterių (klientų) aptarnavimui (neskirta asmeniniam naudojimui).
Dažniausiai išskiriamos kelios serverių rūšys (pagal paskirtį): failų serveriai (FTP, SMB etc.), pašto serveriai (POP3, SMTP, IMAP), tinklalapių serveriai (angliškai: web server [host]) (HTTP), duomenų bazių serveriai (SQL), aplikacijų serveriai, ir pan. Daugeliu atvejų tas pats kompiuteris gali atlikti visas šias funkcijas priklausomai nuo to kokias serverio programas įdiegsime.
Senesniais laikais serveris turėjo būti specializuota, didesnio našumo mašina. Šiuo metu esant nedidelei apkrovai serverio funkcijas neblogai atlieka ir įprastas kompiuteris, jei jis gerai parengtas nenutrūkstamam darbui.
Serveriu taip pat vadinama tokiame kompiuteryje veikianti specialios paskirties programa, kuri sąveikaudama su kompiuteriniu tinklu atlieka aukščiau išvardintus veiksmus (pavyzdžiui, Apache serveris). Paleidus tokią programą bet kuriame kitame interneto jungtį turinčiame kompiuteryje, jis taip pat pavirsta serveriu. Toks „anarchistinis serveris“ pasiekiamas iš bet kurios pasaulio vietos pagal jo IP adresą; žodinio vardo jis neturi. Priklausomai nuo konfigūracijos, IP adresas gali būti pastovus arba keistis kiekvienąkart įjungiant kompiuterį. P2P sistemose kiekvienas kompiuteris taip pat yra iškart ir klientas, ir serveris.
Monako herbas
Didysis Monako herbas – vienas iš oficialių Monako valstybinių simbolių. Tai taip pat yra dabar kunigaikštystę valdančio princo Alberto II bei Grimaldžių giminės herbas.
Herbinis skydas sudalintas į paprastąsias heroldines figūras – raudonus ir baltus rombus. Jį juosia kunigaikščio ordino juosta. Skydininkai – vienuoliai rudais drabužiais su kardais rankose, simbolizuojantys Grimaldžių giminės įsikūrimą kunigaikštystėje. Šiuos elementus apjungia raudona (viduje šermuonėlių kailis) mantija, kurią vainikuoja kunigaikščio karūna. Po skydu – devizas – (lot.) Deo Juvante (liet. ''Su Dievo pagalba).
2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas/Šuolis į tolį moterys
Moterų šuolio į tolį rungtis 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionate vyko liepos 27 – 28 dienomis Barselonoje, Ispanijoje.
Viso
NM – neužfiksuotas rezultatas, NR – nacionalinis rekordas, SG – sezono geriausias pasirodymas, AR – asmeninis rekordas.
Finalas
NR – nacionalinis rekordas, SG – sezono geriausias rezultatas.
Air Berlin
Air Berlin (IATA – AB, ICAO – BER) – buvusi antra pagal dydį Vokietijos oro linijų bendrovė po „Lufthansa“ ir 10 Europoje pagal keleivių pervežimą.
Po eilės ekonominių sunkumų 2017 m. rugpjūčio 15 d. paskelbė nemokumą, o tų pačių metų spalio 27 d. nutraukė savo veiklą.
Istorija
Kompanija įkurta 1978 m. kaip „Air Berlin USA“ ir skraidino keleivius tarp Berlyno ir Viduržemio jūros regiono miestų. 1991 m. kompanija buvo perpirkta iš JAV verslininkų ir pervadinta „Air Berlin GmbH & Co. Luftverkehrs KG“.
2001 m. kompanijai skraidintas Boeing 737–800 lėktuvas pasiekė rekordą – be sustojimo 9 val. ir 10 minučių skrido iš Sietlo į Berlyną.
2006 m. „Air Berlin“ užsakė 60 Boeing 737–800 ir 15 mažesnių Boeing 737–700 lėktuvų.
2015 m. kompanija valdė 141 lėktuvą, iš kurių 43 yra Boeing, 16 – Bombardier Dash 8 ir 79 – Airbus. Didžiausias jų yra Airbus A330-200, talpinantis 298 keleivius.
2017 m. kompanija susidūrė su dideliais ekonominiais sunkumais, o spalio 27 d. nutraukė savo veiklą. Paskutinis tarpžemyninis kompanijos skrydis buvo spalio 15 d. iš Majamio į Diuseldorfą. Spalio 27 d. paskutinis kompanijos skrydis buvo iš Miuncheno į Berlyną.
Spalio 28 d. „EasyJet“ paskelbė perimantys 1000 darbuotojų ir išsinuomojantys 25 Airbus A320 lėktuvus iš „Air Berlin“.
Šeimaties piliakalnis
Šeimaties piliakalnis su gyvenviete, Batarėja– piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3618; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1342; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A938K) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24061) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Šeimaties Tauragnų seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Šeimatis – Minčia ties tiltu per Žiežulną paėjus 500 m mišku į kairę šiaurės vakarų kryptimi.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas kalvoje, Žiežulinio ežero pietvakariniame krante. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 26x10 m dydžio. Jos PR gale supiltas 0,6 m aukščio, 8 m pločio pylimas, už kurio iškastas 20 m ilgio, 10 m pločio, 1,5 m gylio griovys. Už griovio supiltas antras 0,5 m aukščio, 6 m pločio pylimas, už kurio yra antras 4 m pločio, 0,3 m gylio griovys ir trečias 6 m pločio, 0,4 m aukščio pylimas. Aikštelės šiaurės vakarų gale supiltas 0,3 m aukščio, 5 m pločio pylimas, 2 m žemiau kurio šlaite iškastas 4 m pločio, 0,8 m gylio griovys, už kurio supiltas 15 m ilgio, 1 m aukščio nuo griovio, 5 m pločio pylimas. 2 m aukščiau šiaurės vakarų papėdės yra 6 m pločio terasa. Vakariniame šlaite, 2,5 m žemiau aikštelės yra 2,5 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 10 m aukščio.
Į pietryčius nuo piliakalnio, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir lygios keramikos, geležies gargažių.
800 m į pietryčius yra IV a. – VIII a. Paduobių pilkapynas (Daunorių pilkapynas, vadinamas Kuronais).
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 3,6 ha.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Lengvasis rokas
Lengvasis rokas – roko muzikos forma, kuri naudoja rokenrolo techniką, kad sukurtų lengvesnį, ausiai mielesnį garsą, klausyti vairuojant arba darbe. Soft rock dažniausiai turi aukštą vokalą, o dainų žodžiai ne konfrontaciniai, susitelkiantys į tokias temas kaip meilė, kasdieninis gyvenimas ir santykiai. Žanras daug naudoja pianiną, sintezatorių ir kartais saksofoną. Kartais į soft rock muzika įdedama elektrinė gitara. Arba, kaip daro grupė Bee Gees, - akustinė gitara. Dvylikastygė gitara taip pat naudojamos soft rock‘e.
Istorija
Lengvasis rokas iškilo XX a. 7-ajame dešimtmetyje kaip atsakas į kuriamą sunkią muziką (hard rock, heavy metal ir t. t.), kuri tuo metu buvo itin populiari. Taip pat lengvasis rokas kūrėsi kaip atsakas į norėjimą pakeisti Baby Boom prioritetus 7-ajame dešimtmetyje. Ši roko šaka išsivystė tam, kad patenkintų poreikius tų žmonių, kurie beveik nesiklausė roko, nes XX a. 6-ajame dešimtmetyje muzika, kuri neatitiko roko, buvo tiesiog vadinama pop. Taip soft rock pripratino žmones klausytis roko.
Soft rock tapo labai populiarus XX a. 8-ajame deš. 1977 m. daug radijo stočių leido vien tik soft rock. Tuo pačiu metu, grupė Chicago, buvusi jazz-rock grupė, irgi persivertė į soft rock ir pasiekė labai didelę komercinę sėkmę. Britų bliuzo grupė Fleetwood Mac taip susilaukė didelės sėkmės, kai ėmė groti šiuo stiliumi. Netgi Led Zeppelin, kuri yra šiaip hard rock grupė, sukūrė keletą šio žanro dainų (pvz.: „All My Love“). 1980 m. skoniai jau keitėsi ir radijo sotys atspindėjo šitą pasikeitimą. Žanras evoliucionavo į „suaugusiųjų amžininką“, tai yra pop kategoriją, kuris darė mažesnę roko įtaką nei jo pirmtakas.
Naudvaris (reikšmės)
Naudvaris yra:
Gotfridas Ektis
Biografija
1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius statybininkas. 1968 m. įstojo į TSKP. 1980 m. baigė Lenin­grado aukštąją partinę mokyklą.
Nuo 1962 m. dirbo vadovaujamą darbą Plungės, Mažeikių, Ignalinos rajonuose. 1971–1978 m. ėjo Mažeikių rajono vykdomojo komiteto pir­mininko pavaduotojo pareigas. 1980 m. Lietuvos TSR Ministrų Tarybos darbuotojas. 1980 m. tapo Ignali­nos rajono liaudies deputatų tarybos vykdomojo komiteto pirmininku. 1990–1992 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos pirmininkas. 1994–1998 m. Ignalinos rajono savivaldybės kraštovaizdžio architektas, vėliau privatus projektuotojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 1995 m. Lietuvos ūkio partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Ignalinos rajono skyriaus narys.
Vaiguva (Kaišiadorys)
Vaiguva – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės vakaruose, 3 km į šiaurę nuo Kruonio. Šiaurėje teka Nemunas, pereinantis į Kauno marias, šiaurės rytuose yra Kruonio HE, rytuose plyti jėgainės tvenkinys, o pietvakariuose – Vaiguvos miškas. Kaime stūkso Burčiakų piliakalnis.
Istorija
Vietovė minima jau 1372 m. Kryžiuočių ordino kronikose (terra Weygow).
1986 m. pabaigoje prie Vaiguvos prijungtas Burčiakų kaimas.
Gailiušis
Gailiušis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Gailiušienė (ištekėjusi moteris) ir Gailiušytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Florencijos universitetas
thumb|Fencių rūmai Florencijos universitetas, UNIFI – vienas seniausių ir didžiausių Italijos universitetų Florencijoje, skyriai Pistojoje, Prate, Empolyje, Sesto Fiorentinoje. Apie 60 000 studentų, 2300 dėstytojų.
Istorija
Florencijos universitetas įkurtas 1321 m. kaip Florencijos respublikos universitetas (Studium Generale). Turėjo Civilinės, Kanonų teisės, Literatūros ir medicinos fakultetus. 1349 m. popiežius Klemensas VI universitetą pertvarkė, įsteigė pirmąjį Italijoje Teologijos fakultetą. 1364 m. imperatorius Karolis IV jį pavadino Imperatoriškuoju universitetu. 1472–1515 m. universitetas, išskyrus Teisės ir medicinos fakultetus buvo perkeltas į Pizą. 1859 m. tapo Praktinių studijų ir tobulinimo institutu (Instituto di Studi Pratici e di Perfezionamento), nuo 1924 m. vėl Florencijos universitetas.
Leidžia mokslinius leidinius: „Monitore Zootechnico Italiano“, „Webbia“, „Caryologo“, „Ortoflorofrutticoltura“, „La Sperimentale“.
Transilvanijos kunigaikštystė
Transilvanijos kunigaikštystė − 1570−1867 m. vasalinė valstybė, egzistavusi Transilvanijos plynaukštėje ir aplinkinėse teritorijose.
Didžiausio išsiplėtimo laikais ji apėmė teritorijas dabartinėje vakarų Rumunijoje (Transilvanijos, Krišanijos, Maramurešo, Banato regionai) bei Vengrijos rytinį pakraštį. Jos valdytas regionas bendrai vadinamas Transilvanija (plačiąja prasme).
Įkūrimas
Būsimosios Transilvanijos kunigaikštystės teritorijos paskutiniaisiais amžiais prieš mūsų erą sudarė vakarinę Dakijos dalį ir buvo apgyvendinta dakų genčių. Po to, kai II a. Dakų karalystę nukariavo Romos imperija, teritorija priklausė Dakijos provincijai. Vėliau, iki pat X a. čia nesusikūrė pastovesnis politinis vienetas, o regionas tapo klajoklių tautų migracijos kelyje. Svarbesnės etninės grupės, kontroliavusios regioną šiuo permainingu laikotarpiu buvo gotai, hunai, herulai, avarai, madjarai.
Nuo XI a. Transilvanija buvo įtraukta į Vengrijos karalystės įtakos zoną, tačiau ilgą laiką (XII-XVI a.) turėjo autonomiją kaip Transilvanijos vaivadija. Po vengrams nesėkmingo 1526 m. Mohačo mūšio Osmanų imperija nukariavo centrines Vengrijos teritorijas, o likusios sritys paskendo pilietiniame kare. Tuometinis Transilvanijos vaivada Jonas Zapojajis priešinosi habsburgų dinastijos atėjimui į Vengrijos sostą, o tai lėmė Vengrijos suskilimą į Karališkąją Vengriją (kurią valdė Habsburgas Ferdinadas I) ir Rytų Vengriją, kur karaliumi išrinktas Jonas Zapojajis, o vėliau - jo sūnus Jonas Zigmantas.
1570 m. Spejerio sutartimi Jonas Zigmantas atsisakė Vengrijos sosto, už tai gaudamas Transilvanijos kunigaikščio titulą. Ta pačia sutartimi Transilvanijos kunigaikštystė pripažinta Vengrijos dalimi. Kadangi Transilvanijos įkūrimas didele dalimi buvo paremtas Osmanų imperijos, ši kunigaikštystė tuo pačiu pripažino Osmanų valdžią.
Aukso amžius
thumb|left|Balkanai 1683 m. 1570 m. mirus pirmajam Transilvanijos kunigaikščiui, valdžioje įsitvirtino Batorų giminė. Svarbiausi tarp jų buvo Steponas Batoras, vėliau tapęs Abiejų Tautų Respublikos karaliumi, ir Žigmondas Batoras. 1598-1606 m. kunigaikštystėje tris kartus sostą užėmė Šventosios Romos Imperijos imperatorius Rudolfas, kuris šalyje pradėjo germanizacijos politiką. Po to valdžia sugrįžo vietos giminėms. Svarbiausios XVII a. valdžiusios giminės buvo Rakociai, Betlenai, Apafiai. Per visą tą laiką kunigaikštystė išlaikė dvigubą vasalitetą: būdama Vengrijos dalimi, ji kartu pripažino ir Osmanų valdžią.
Nepaisant politinės priklausomybės, XVI-XVII a. sutapo su Transilvanijos aukso amžiumi. Jos kunigaikščiai sėkmingai išsprendė dėl Reformacijos kilusias religines dilemas. Šalis tapo viena tolerantiškiausių valstybių Europoje, kur sėkmingai klestėjo katalikų, liuteronų, kalvinistų, unitaristų bendruomenės.
Nepaisant to, kad kunigaikštystėje gyveno didžioji dalis rumuniškai kalbančių gyventojų, oficialiai ji buvo laikoma Trijų tautų sąjunga, o tris tautas sudarė trys luomai: vengriškai kalbanti diduomenė, saksai miestiečiai ir vengrų valstiečiai sekleriai. Rumunai valstiečiai, būdami ortodoksais, neturėjo jokių teisių, nedalyvavo šalies valdyme.
Habsburgų valdžioje
1661 m. Transilvanija oficialiai pasiskelbė atsiskirianti nuo Osmanų imperijos. Pasinaudodama Osmanų nusilpimu, ji gavo daug naujų teritorijų, įskaitant Krišaną, Banatą, Tačiau nuo to laiko šalies valdžioje vis labiau įsigalėjo to meto regioniniai lyderiai - Habsburgai, tuo metu jau viešpatavę Vengrijos karalystėje. Po 1683 m. Osmanams nesėkmingo Vienos mūšio, Habsburgai vis labiau kišosi į Transilvanijos reikalus. Leopoldas I 1690 m. pirmasis pasiskelbė Transilvanijos kunigaikščiu, bet jau 1704 m. valdžią vėl paėmė Rakociai. 1711 m. Habsburgai galutinai įsitvirtino kunigaikštystės soste, ir ji tapo Habsburgų monarchijos dalimi.
Habsburgai Transilvanijoje skyrė vietininkus, ir šalyje pradėta unifikuota Austrijos imperialistinė politika. Todėl realiai Transilvanija tapo tiesiog provincija. 1867 m. sukūrus Austro-Vengriją, nominali kunigaikštystės autonomija buvo galutinai panaikinta, ir jos teritorijos galutinai inkorporuotos į Vengrijos karalystę.
Sut Cholio kožunas
Sut Cholio kožunas  – administracinis rajonas Rusijoje, Tuvos vakarinėje dalyje. Administracinis centras – Sug Aksy.
Geografija
Kožunas šiaurėje turi sieną su Krasnojarsko kraštu ir Chakasija. Teritorija daugiausia kalnuota, pietuose leidžiasi į Tuvos dubumą. Svarbiausios upės – Chemčikas, Alašas, Ak Sugas. Telkšo Sut Cholio aukštikalnių ežeras.
Ūkis
Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste (avininkyste), pietuose auginami javai.
Gambijos herbas
thumb|250px
Gambijos herbas – Gambijos valstybės simbolis, naudojamas nuo 1964 m. lapkričio 18 d.
Herbo aprašas
Herbo skydas klasikinis (prancūziškas), laukas mėlynas, su dvigubu bordiūru iš dviejų siaurų juostelių (išorinė žalia, vidinė – balta). Lauke galvomis į viršų sukryžiuoti auksiniai kirvis (galva heraldinėje dešinėje pusėje) ir kauptukas.
Skydininkai du tamsiai raudoni piestu stovintys saugantys liūtai, dešinysis laiko auksinį kirvį galva žemyn, ašmenimis nuo skydo, kairysis – auksinį kauptuką irgi galva žemyn, ašmenimis nuo skydo.
Po skydu – balta juosta raudona išvirkščia puse su devizu 'pažanga, taika, klestėjimas'.
Paulius Andrijauskas
Paulius Andrijauskas (g. 1984 m. rugsėjo 29 d., Panevėžyje) – Lietuvos plaukikas, treneris, olimpietis.
Biografija
Dalyvavo 2004 m. vasaros olimpinės žaidynėse, kur 200 m plaukimo peteliške rungtyje užėmė 30 vietą. 2007 m. Melburne vykusiame pasaulio plaukimo čempionate pagerino Lietuvos 200 m plaukimo peteliške rekordą (2:01.98) ir 4x200 m  plaukimo peteliške rekordą (7:25.37).
2017 m. vasarį−2018 m. sausį treniravo olimpinę čempionę R. Meilutytę.
Tecudži Haširatani
(g. 1964 m. liepos 15 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1988–1995 m., su ja dalyvavo 1992 m. AFC Azijos taurės ir 1995 m. Karaliaus Fahdo taurės turnyruose.
Club Eagles
„Club Eagles“ – Maldyvų futbolo klubas iš Malės.
Istorija
Įkurtas 1989 m. Dalyvauja elito diviziono kovose.
Kazliškiai
Kazliškiai (arba Kazliškės, Juodelynė) – Kauno miesto dalis, esanti į pietus nuo miesto centro, pietvakariniame pakraštyje. Tirkiliškių dvaro sodyba, 3 prekybos centrai, stambiagabaričių atliekų aikštelė, buvusio mėsos kombinato pastatai. 2008 m. Kazliškiuose atidarytas mokslo ir technologijų parkas „Technopolis“. Išlikęs II Kauno fortas, tebeauga Senoji Kauno obelis.
thumb|left|[[II Kauno fortas 1915 m.]]
Kazliškiai kaip miesto dalis apima šias miesto teritorijas:
Istorija
Didžioji dalis Kazliškių prie miesto prijungti 1996 m. pabaigoje su kitomis miesto teritorijomis. Vakarinė kaimo dalis liko neprijunga prie miesto ir yra rajone.
Burikos pusiasalis
thumb|250px|Vaizdas į pusiasalį iš Panamos pusės
Burikos pusiasalis  – pusiasalis Centrinėje Amerikoje, Kosta Rikos ir Panamos teritorijose. Išsikiša į Ramųjį vandenyną, rytuose apriboja Čiriki įlanką. Pietuose užsibaigia Burikos kyšuliu. Pusiasalis yra toliausiai į pietus nutolusi žemyninė Kosta Rikos vieta.
Verčiamasi daugiausia žvejyba. Pagrindinis miestas – Puerto Armueljesas (Panama).
Gūžokai
Gūžokai (Pachygnatha) – storažandžių (Tetragnathidae) vorų šeimos gentis.
Lietuvoje 3 rūšys. Abiejų lyčių vorai panašūs dydžiu ir spalva. Galvakrūtinė ruda, blizganti, su tamsiai rudu pakraščiu ir viduriniu dryžiu bei nedideliais griovelio formos įdubimais. Pilvelis šviesiai gelsvas, pilkai rudas, viršutinėje pusėje su šviesiu lapo pavidalo piešiniu.
Tinklus rezga tik jauni vorai. Subrendę vorai randami ištisus metus. Poravimosi metu patinėliai sučiumpa patelių cheliceras, kad šios jų nesuėstų. Patelės kokonus įsirengia ant įvairių žolinių augalų, taip pat prie akmenų, žievės ar samanų ir juos saugo. Po 10-12 dienų išsirita jaunikliai. Rugsėjo mėnesį lekia voratinkliais ne tik jauni voriukai, bet ir suaugusios patelės.
Sulima (Siera Leonė)
Sulima – miestas Siera Leonės pietryčiuose, Pietų provincijoje, įsikūręs prie Moa upės žiočių. Pradžioje, XIX a., kai miestas buvo faktorija, jame gyveno daug pabėgėlių iš Liberijos.
Užpjauniai (Pilkalnio apskritis)
Užpjauniai arba Nikitovka (, nuo 1907 m. Uszpiaunen, nuo 1936 m. rugsėjo 17 d. Uschpiaunen, nuo 1938 m. birželio 6 d. Kiesdorf, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 3 km į šiaurę nuo Pilkalnio, prie Pjaunės upelio ir Meškupės; nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Užpjaunių kaimo bendruomenė 1931–1938 m. Minimi nuo 1539 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Uspiawne, Uspiaun, Uschpiaun, Groß Uschpiohnen. Po 1709–1711 m. maro į Užpjaunius atkelta vokiškai kalbančių kolonistų: 1736 m. Užpjauniuose gyveno 9 šeimos iš Halberštato, 5 iš Darmštato ir po vieną iš Zalcburgo, Pomeranijos, Prūsijos ir Frankonijos kunigaikštystės. Lietuviškai kalbančiųjų buvo penkios šeimos. 1785 m. buvo mišrusis kaimas, karališkasis palivarkas ir domenų valsčiaus centras su 27 ugniakurais, 1823 m. – Užpjaunių mišriajame kaime buvo 158, palivarke – 89 gyventojai. 1854 m. Užpjauniuose buvo 39 gyvenamieji pastatai ir 470 gyventojų. Užpjaunių dvaras liko neparduotas, buvo valstybės nuosavybė. 1879 m. dvaras su Lobynų palivarku valdė 596 ha žemės, iš jų 455 ha ariamos, 122 ha pievų ir ganyklų.
Užpjaunių tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai.
1893 m. šalia kaimo ir dvaro nutiestas Tilžės–Stalupėnų geležinkelis, o 1901 m. – Pilkalnio siaurasis geležinkelis (iš Pilkalnio į Lazdynus su atšakomis į Širvintą ir Doristalį). Siaurojo geležinkelio ruože įrengtos dvi stotelės: Užpjaunių dvaro ir Užpjaunių kaimo. Nuo kaimo stotelės atsišakojo apie 1,5 km ilgio geležinkelio atšaka į Užpjaunių žvyro karjerą. 1905 m. kaimas turėjo 73 gyvenamuosius namus, 698 gyventojus, 4 iš jų buvo lietuviai; dvaro apygardoje buvo 11 gyvenamųjų namų, 244 gyventojų, iš jų vienas – lietuvis. XX a. pr. Užpjauniuose buvo valsčiaus įstaiga, pieninė, malūnas, plytinė. Kaime buvo mokykla. Kaimo viduriu ėjo Pilkalnio–Lazdynų plentas, vakariniu pakraščiu tekėjo Pjaunė, rytiniu – Meškupė.
Gyventojai
Be to, Užpjaunių dvare 1905 m. buvo 244, 1910 m. – 199 gyventojai.
Bunkeris
thumb|220px|Bunkeris. [[Adrija, Albanija (perstatyta į restoraną)]] thumb|220px|Lietuvos partizanų bunkerio piešinys iš NKVD bylos Bunkeris – karinis gynybinis arba apsauginis statinys, apsaugantis jame esančius asmenis ir turtą nuo bombardavimo, artilerijos apšaudymo ar kitokios tiesioginės ginklų sukeliamos žalos. Bunkeriai gali būti naudojami kaip gynybiniai įrenginiai, slėptuvės kariams ir technikai (įskaitant povandeninius laivus, lėktuvus) arba vadavietės.
Bunkeriai plačiai naudoti Pirmajame ir Antrajame pasauliniuose karuose. Šaltojo karo metais buvo pastatyta daug bunkerių, kurie buvo skirti strateginėms ir taktinėms vadavietėms, civilinės valdžios institucijoms, strateginėms atsargoms apsaugoti, taip pat - civilinės gynybos reikmėms.
Civiliniai bunkeriai skirti gyventojų apsaugojimui. Civilinei gynybai naudojami bunkeriai paprastai vadinami slėptuvėmis. Jie dažnai turi kitą pagrindinę paskirtį - tai yra požeminiai garažai, metro stotys ir kitos paskirties statiniai, kurie esant pavojui naudojami gyventojams apsaugoti.
Statybos būdas
Dažniausiai bunkeriai įrengiami po žeme, tačiau gali būti ir pusiau įkasti arba paviršiniai, jei to reikalauja gynybos sąlygos (dotai) arba statybos sąlygos (aukštai esantis gruntinis vanduo, ypač tvirta uoliena, neleidžianti greitai pastatyti statinio).
Istorija
Blokhauzai pradžioje statyti iš kietmedžio. Tokio tipo bunkeriai paprastai buvo laikini ir, skirtingai nuo kitų bunkerių tipų, jie nebuvo statomi taip, kad būtų ypač patvarūs. Tokie blokhauzai paprastai dar buvo sustiprinami smėlio maišais. Atsiradus gelžbetoniui, Pirmajame pasauliniame kare pradėti statyti dotai. Kaip ir blokhauzuose, juose buvo angos šaudymui, dėl to dotai ypač tiko kulkosvaidžių apsaugai. Tuo pačiu metu pradėti statyti ir apkasų bunkeriai.