cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bronzinis baravykas
Ąžuolynai, miškai su ąžuolo priemaiša. Vasara, rečiau ruduo. Juosvos bronzinės spalvos vaisiakūniai.
Vaisiakūniai dideli, mėsingi. Kepurėlė užauga iki 30 cm skersmens, Lietuvoje rasta tik iki 15 cm skersmens, tamsiai juosvai ruda, tamsiai ruda, bronzinė matinė. Vamzdeliai pilkšvi, iki 3 cm ilgio. Kotas iki 12 cm ilgio ir 5 cm storio, šiek tiek šviesesnis nei kepurėlė, su tinkleliu. Trama balta, įpjauta spalvos nekeičia, malonaus kvapo ir skonio. Sporos 12–15 μm.
Būdingi požymiai: kepurėlė tamsiai rudos spalvos, bronzinio atspalvio, šviesesnės spalvos nei kotas.
Skanus. Labai retas. Vertingumu tolygus baravykui. Auga lapuočių miškuose, mėgsta kalkingus ąžuolynus. Saugomas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 51 psl.
Žadvainių ežeras
left|120px
Žadvainių ežeras – ežeras šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajone, apie 8,5 km į vakarus nuo Bubių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,28 km, plotis – iki 0,27 km. Altitudė 107 m. Kranto linija labai vingiuota, krantai plačiai užpelkėję. Pietuose įteka upeliukas iš baigiančio užakti 0,15 ha ežeriuko. Šiaurėje išteka 0,27 km ilgio upelis į Ventos-Dubysos kanalą. Rytinėje ir pietinėje pakrantėse stūkso Žadvainių miškas, į vakarus plyti pievos. Į pietus įsikūręs Žadvainių kaimas.
Centrinės Amerikos istorija
Centrinės Amerikos istorija – Centrinės Amerikos regiono, į kurį įeina dalis Meksikos, Salvadoras, Gvatemala, Belizas, Hondūras, Nikaragva, Kosta Rika, istorija.
Prieš kontaktą su europiečiais
Prieškolumbiniame laikotarpyje didelė dalis dabartinės Centrinės Amerikos buvo Mezoamerikos civilizacijos dalimi: Jukatano pusiasalis, Gvatemala, Belizas ir dalis Hondūro priklausė Majos subregionui, kur nuo I tūkst. pr. m. e. suklestėjo Majų civilizacija. Čia buvo pastatyta daugybė majų miestų, sukurta architektūros ir dailės šedevrų.
Tuo tarpu vakarinėse Centrinės Amerikos pakrantėse nuo Gvatemalos iki Kosta Rikos buvo Centroamerikos subregionas, kur nuo X a., veikiant majų ir Centrinės Meksikos kultūrai suklestėjo pipilių, lenkų, nikarao, čorotegų ir kitų indėnų tautų valstybės.
Likusioje regiono dalyje (t. y. kalnuotoje vidurinėje regiono dalyje, rytinėje pakrantėje, Panamoje) gyveno smulkios indėnų tautos, gana stipriai veikiamos muiskų kultūrinės tradicijos. Kadangi jos kontaktavo ir prekiavo tiek su Mezoamerika, tiek su Andų civilizacija, jos priskiriamos vadinamajai Amerikos tarpinei zonai. Aukštesnės civilizacijos ar politinių darinių jos nesukūrė.
Kolonijinis laikotarpis
thumb|Naujosios Ispanijos generalinės kapitonijos
Per šį laikotarpį Centrinės Amerikos ūkinis ir politinis branduolys buvo vakarinės pakrantės, kur koncentravosi derlingos žemės ir didžiausi miestai. Džiunglėmis apaugusi centrinė regiono dalis laba trukdė susisiekimą su rytinėmis pakrantėmis, ir Ispanijos valdžia čia beveik nesiekė. Todėl šiose pakrantėse ilgainiui įsitvirtino britai, užvaldę daugiarases ir daugiakultūres pakrančių bendruomenes. XVII a. jie jas administravo kaip Britų Hondūrą (dab. Belizas) ir Moskitų krantą (dab. Nikaragvos rytinė pakrantė).
Nepriklausomybė
thumb|220px|Centrinė Amerika, 1892 1821 m. rugsėjo 15 d. Centrinės Amerikos kreolų kongresas paskelbė savo nepriklausomybę nuo Ispanijos. Ši diena iki šiol daugelio Centrinės Amerikos šalių švenčiama kaip nepriklausomybės diena. Ispanijos gubernatorius Gabino Gaínza simpatizavo sukilėliams, todėl buvo nuspręsta, kad jis liks laikinuoju lyderiu iki bus suformuota nauja vyriausybė. Nepriklausomybės laikotarpis buvo trumpas, nes konservatyvūs Gvatemalos lyderiai paskatino Meksikos imperiją, vadovaujamą Agustín de Iturbide 1822 m. sausio 5 d. aneksuoti šalį. Centrinės Amerikos liberalai priešinosi tam, tačiau kariuomenė iš Meksikos, vadovaujama generolo Vicente Filisola užėmė Gvatemalos miestą ir numalšino nepasitenkinimą.
Kitais metais Meksikai tapus respublika, ji pripažino Centrinės Amerikos teisę lemti savo likimą. 1823 m. liepos 1 d. Centrinės Amerikos kongresas paskelbė visišką nepriklausomybę nuo Ispanijos, Meksikos ir kitų užsienio valstybių ir nustatė, kad valstybės forma bus respublika.
Jungtinės Centrinės Amerikos provincijos
1823 m. įkurta Centrinės Amerikos valstybė. Ji buvo modeliuojama kaip federacinė respublika Jungtinių Valstijų pavyzdžiu ir oficialiai vadinosi „Jungtinės Centrinės Amerikos provincijos“. Centrinė Amerika susidėjo iš Gvatemalos, Salvadoro, Hondūro, nikaragvos ir Kosta rikos federacinių vienetų. XIX a. ketvirtame dešimtmetyje buvo įkurta dar viena valstija – Los Altos su sostine Kecaltenange, kuri apėmė dabartinės Gvatemalos vakarines aukštumas ir Čiapą (dabar Meksikos dalis), bet ši valstija buvo įjungta į gvatemalą ir Meksiką XIX a. penktajame dešimtmetyje.
Centrinės Amerikos liberalai tikėjosi, kad federacinė respublika išsivystys į šiuolaikišką, demokratinę valstybę, turtinamą prekybos tarp Atlanto ir Ramiojo vandenyno. Šie siekiai matomi federacinės respublikos simboliuose: vėliava sudaryta iš baltos juostos tarp dviejų žydrų, reiškiančios žemę tarp dviejų vandenynų. Herbe yra penki kalnai (po vieną kiekvienai valstijai) tarp dviejų vandenynų su frygiška kepure (Prancūzijos revoliucijos simbolis).
Sąjunga buvo paleista per pilietinį karą, vykusį 1838-1840 m. Valstybės byrėjimas prasidėjo, kai 1838 m. lapkričio 5 d. nuo federacijos atsiskyrė Hondūras.
Bandymai vienytis
XIX a. buvo dar kelios pastangos suvienyti Centrinę Ameriką, bet nei vienas iš šių bandymų nepavyko ilgesniam laikui. Pirmą bandymą suvienyti Centrinę Ameriką 1842 m. atliko buvęs prezidentas Francisco Morazán, tačiau buvo greitai sučiuptas ir nužudytas. Jis bandė atkurti valstybę kaip Centrinės Amerikos Konfederaciją, apimančią Salvadorą, Gvatemalą (kuri greitai pasitraukė), Hondūrą ir Nikaragvą. Susivienijimas išliko iki 1844 m.
Antra pastanga atkurti valstybę truko nuo 1852 spalio iki lapkričio, kai Salvadoras, Hondūras ir Nikaragva įkūrė Centrinės Amerikos Federaciją (Federacion de Centro America). Gvatemalos prezidentas Justo Rufino Barrios suvienyti Centrinę Ameriką XIX a. VI-ame dešimtmetyje bandė jėga, tačiau taip pat žuvo kaip ir jo pirmtakas 1842 m.
Trečia sąjunga tarp Hondūro, Nikaragvos ir Salvadoro truko nuo 1896 iki 1898 ir vadinosi Didžiąja Centrinės Amerikos Respublika (Republica Mayor de Centroamerica).
Paskutinė vienijimosi pastanga buvo tarp 1921 birželio ir 1922 m. sausio, kai Salvadoras, Gvatemala ir Hondūras įkūrė dar vieną Centrinės Amerikos Federaciją.
XX amžius
Nepasaint to, kad ilgalaikės politinės sąjungos sukurti nepavyko, Centrinės Amerikos suvienijimo idėja karts nuo karto iškyla, nors ir be didesnio atskirų valstybių lyderių entuziazmo. 1856–1857 m. regiono šalys sudarė sėkmingą karinę koaliciją, siekusią išvyti JAV nuotykių ieškotoją William Walker. Visų šalių vėliavos primena senąjį federacinį dviejų žydrų ir vienos baltos juostos motyvą. Tiesa, Kosta Rika, tradiciškai mažiausiai besidominti regionine integracija iš emsės pakeitė savo vėliavą 1848 m. – patamsino žydrą spalvą ir pridėjo dvi raudonas vidines juostas pagal prancūziškos trispalvės pavyzdį.
1960 m. gruodžio 13 d. Gvatemala, Salvadoras, Hondūras ir Nikaragva įkūrė Centrinės Amerikos Bendrąją Rinką („CACM“). Dėl savo santykinai didesnės ekonominės gerovės ir politinio stabilumo Kosta Rika nepanoro dalyvauti šioje ekonominėje sąjungoje. CACM tikslais buvo ir didesnė politinė integracija bei importą pakeičiančių prekių pramonės kūrimas. Šis projektas buvo labai sėkmingas, tačiau nutrauktas po 1969 m. „futbolo karo“ tarp Salvadoro ir Hondūro.
Nuo 1991 m. kaip grynai patariamoji institucija veikia Centrinės Amerikos parlamentas. Parlamente posėdžiauja delegatai iš buvusių federacijos narių (išskyrus Kostą Riką, kuri ne kartą atsisakė dalyvauti šiame regioniniame parlamente), taip pat Panamos ir Dominikos Respublikos.
Žmona atostogose... meilužė mieste
Žmona atostogose... meilužė mieste – 1980 m. komedija.
Turinys
Andrea Damiani – prekyba mėsa besiverčiantis verslininkas, besiblaškantis tarp žmonos Valerijos ir meilužės Džiulijos. Išsiuntęs žmoną atostogauti ir pažadėjęs atvykti po keleto dienų, Andrea lieka mieste su meiluže, net neįtardamas, kad Valerija niekur neišvyko, o nuvažiavo į pasimatymą su grafu Džovaniu La Kareta, kuris iš tiesų yra apsimetėlis jos vyro pavaldinys.
Po keleto dienų Andrea su žmona susitinka kurorte, tačiau iš paskos savo meilužius atseka Džulija ir Džovanis...
Pilkapiai (Medininkai)
Pilkapiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Medininkų.
Protoplastas
Protoplastas (🇬🇷, „pirminio pavidalo, pirmalytis“) – biologinė sąvoka, kurią 1800 m. Hanšteinas pasiūlė naudoti kaip apibūdinimą visai ląstelei, išskyrus ląstelės sienelę, tačiau šiuo metu ji turi keletą apibrėžimų: miniatiūra|188x188px|Ląstelių protoplastai petunijos lape
apskritai, biologinis vienetas, kurį sudaro ląstelės branduolys ir aplinkinės protoplazminės medžiagos.
Fermentai, naudojami protoplastų paruošimui
miniatiūra|188x188px|Samanos [[Physcomitrella patens protoplastai]] Ląstelės sienelė pagaminta iš įvairių polisacharidų. Protoplastai gali būti pagaminti naikinant ląstelių sieneles atitinkamais polisacharidą skaldančiais fermentais: Per ląstelės sienelės virškinimą ir po jo protoplastas tampa labai jautrus osmosiniam stresui. Tai reiškia, kad ląstelių sienelių virškinimas ir protoplastų laikymas turi būti atliekamas izotoniniame tirpale, kad būtų išvengta plazminės membranos plyšimo.
Protoplastų panaudojimas
Protoplastai gali būti naudojami membranų biologijos tyrimams, įskaitant makromolekulių ir virusų įsisavinimą. Jie taip pat naudojami somaklonalinėse variacijose.
miniatiūra|194x194px|Susijungę protoplastai (kairėje), turintys abejus chloroplastus (iš lapo ląstelės) ir nudažyta vakuolė (iš žiedlapio). Protoplastai plačiai naudojami DNR transformavimui (genetiškai modifikuotų organizmų gamybai), nes kitaip ląstelių sienelė blokuoja DNR patekimą į ląstelę. Augalinių ląstelių atveju protoplastai gali būti regeneruojami į visą augalą, auginant juos kaip augalų ląstelių grupes, kurios išsivysto į sukietėjusias ataugas ir tada regeneruojamos į ūglius (kalogenezė) iš sukietėjusių ataugų naudojant augalinių audinių kultūros metodą. Protoplastų augimas į ataugas ir ūglių regeneravimas reikalauja tinkamos augalų augimo pusiausvyros augalinių audinių kultūros terpėje, kuri turi būti pritaikyta kiekvienai augalų rūšiai. Skirtingai nuo induočių augalų rūšies protoplastų, samanų protoplastams, tokiems kaip Physcomitrella patens, regeneracijai nereikia fitohormonų, nes regeneracijos metu jie nesudaro sukietėjusių ataugų. Vietoje to jie atsinaujina tiesiai į siūlinį protoną, imituojant dygstančią samanų sporą.
Protoplastai taip pat gali būti naudojami augalų veisimui, naudojant metodą, vadinamą protoplastine sinteze. Skirtingų rūšių protoplastai yra priverčiami susijungti, naudojant elektrinį lauką arba polietilenglikolio tirpalą. Ši technika gali būti naudojama somatinių hibridų gamybai audinių kultūroje.
Be to, tam tikrose ląstelėse gali būti naudojami fluorescuojančių baltymų ekspresuojančių augalų protoplastai fluorescencijos aktyvuotų ląstelių rūšiavimui (FACS), kur išlieka tiktai pasirinkto bangos ilgio fluorescencijos ląstelės. Be kitų dalykų, šis metodas naudojamas izoliuoti konkrečius ląstelių tipus (pvz., varstomosios ląstelės iš lapų, periciklo ląsteles iš šaknų) tolimesniems tyrimams, pavyzdžiui, transkripcijai.
Tursonas
Tursonas – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Viršužiglio, kairiajame Nemuno krante.
Etimologija
miniatiūra|220px|left|Tursono („Grybo“) autobusų stotelė
Jarnutai (Lomžos valsčius)
Jarnutai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lomžos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į vakarus nuo Lomžos ir apie 79 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Didysis Irgizas
Didysis Irgizas  – upė Rusijoje, Samaros ir Saratovo srityse; Volgos kairysis intakas. Prasideda Bendrojo Syrto pašlaitėse, Orenburgo srities paribyje. teka į vakarus ir pietvakarius plačiu slėniu, stepėmis. Žemupyje labai vingiuoja, sudaro meandras. Įteka į Volgos upės Volgogrado tvenkinį priešais Volską.
Kostas Kynas
Kostas Kynas (g. 1951 m. spalio 24 d. Pančekiai, Vilkaviškio rajonas) – žurnalistas, Lietuvos ir Marijampolės savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1968 m. baigė Pilviškių vidurinę mokyklą, o 1974 m. Vilniaus V. Kapsuko universiteto Istorijos fakultete įgijo žurnalistikos specialybę.
1968–1969 m. Vilkaviškio metalo gaminių gamyklos darbininkas, 1970–1972 m. „Valstiečių laikraščio“ teletaipininkas, 1972–1982 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto sporto komentatorius. Komentuodavo įvairių sporto šakų (futbolo, krepšinio, rankinio) rungtynes, rengė sporto apžvalgas laidai „Panorama“. Be to, vedė laidas šachmatininkams, „Sporto studiją“ ir kt. Vykdavo į įvairius Tarybų Sąjungos miestus, kur rungtynes žaisdavo vyrų Vilniaus „Statybos“ bei moterų „Kibirkšties“ krepšinio komandos arba „Žalgirio“ futbolininkai.
1982–1991 m. Marijampolės korespondentų punkto vedėjas. Nuo 1991 m. UAB „TeleSATpressa“ valdytojas, Šilutės, Prienų ir Marijampolės spaustuvių akcininkas, savaitraščių „TV savaitė“ bei „Šešupė“ leidėjas, laikraščio „100 procentų“ bei kitų steigėjas ir leidėjas.
1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys, 2005 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Marijampolės skyriaus narys. 2007-2011 m. Marijampolės savivaldybės tarybos narys.
Parašė (kartu su kitais) keletą knygų apie priešgaisrinį taikomąjį sportą.
Vyrų krepšinio komandos „Sūduva“ atstovas spaudai, Marijampolės apskrities futbolo federacijos atstovas spaudai. Marijampolės aeroklubo narys. Išsiskyręs, vaikai Žilvinas, Mindaugas, Jurga.
Šiltnamio dujos
Šiltnamio dujos – atmosferoje esančios dujos, skatinančios šiltnamio efektą. Šios dujos sugeria dalį į atmosferą patekusių infraraudonųjų spindulių ir išspinduliuoja juos atgal į aplinką, tokiu būdu sulaikydamos šilumą prie Žemės paviršiaus. Kai kurios šiltnamio dujos atmosferoje atsiranda natūralių procesų metu, kitų kiekis didėja dėl žmogaus veiklos. Pastarosios vadinamos antropogeninėmis šiltnamio dujomis.
Quilmes Atlético Club
Kilmeso „Atlético Club“ – vienas seniausių (įk. 1887 m.) Argentinos futbolo klubų, įsikūręs Kilmeso mieste, Buenos Airių provincijoje.
Šiltnamio dujos
Natūralios šiltnamio dujos yra vandens garai, anglies dioksidas, metanas ir ozonas. Žmonių veikla kai kurių iš šių dujų kiekius atmosferoje žymiai padidina.
Quilmes Atlético Club
Istorija
Antrąjį divizioną laimėjo 1949, 1961, 1975, 1987, 1991 m. ir pirmąjį metropolitano divizioną 1978 m.
Šiltnamio dujos
Antropogeninės šiltnamio dujos
Didžiausią dalį antropogeninių dujų emisijų sudaro anglies dioksidas, nors kitos – metanas, chlorfluorangliavandeniliai (CFC), diazoto monoksidas – taip pat svarbios.
Pagrindiniai antropogeninių dujų šaltiniai yra šie:
Antropogeninių šiltnamio dujų koncentracijų didėjimas laikomas pagrindine pasaulinio atšilimo priežastimi. Pasak JT Maisto ir žemės ūkio organizacijos, mėsos produkcija išskiria apie 18 % visų antropogeninių šiltnamio dujų, tuo tarpu pasak IPCC transporto emisijos sudaro 13 %.
Vytautas Galinis (1924)
Vytautas Galinis (1924 m. kovo 9 d. Miežonys, Kaišiadorių valsčius – 1999 m. kovo 12 d. Nemenčinė, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1950–1992 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute (nuo 1990 m. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas), 1976–1984 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 1982 m. profesorius.
Parašė studijų, kritikos straipsnių, mokyklinių lietuvių literatūros vadovėlių. Parengė poezijos rinktinių.
Metro-Goldwyn-Mayer
„Metro-Goldwyn-Mayer“ (sutrump. MGM) – JAV žiniasklaidos bendrovė, daugiausiai kurianti bei platinanti kino filmus ir televizijos programas. XX a. pirmojoje pusėje buvo viena iš stambiausių kino kompanijų.
2010 m. lapkričio 3 d. „MGM“ paskelbė apie bankrotą. Tačiau jau tų pačių metų gruodžio 20 d. paskelbė įveikusi bankrotą. Bendrovės „Spyglass Entertainment“ vadovai, Gary Barber ir Roger Birnbaum, tapo „Metro-Goldwyn-Mayer“ holdingo bendrapirmininkais ir vadovais.
Istorija
„MGM“ buvo įkurta 1924 m., kuomet kino pramonės magnatas Marcus Loew įsigijo „Metro Pictures“, „Goldwyn Pictures“ bei „Louis B. Mayer Pictures“ ir sujungė jas į vieną bendrovę. „MGM“ viena pirmųjų pradėjo naudoti technicolor filmavimo technologiją.
Logotipas
Studijos logotipe pavaizduotas riaumojantis liūtas, lanku apsuptas kino juosta, ant kurios užrašytas studijos devizas – Ars Gratia Artis. Logotipą ir šūkį bendrovei „Goldwyn Pictures“ 1916 m. sukūrė žurnalistas Howard Dietz, o 1924 m. jį pritaikė ir „MGM“. Iš pradžių logotipas buvo begarsis, riaumojančio liūto Leo garsas filmuose pradėtas naudoti 1928 m.
Panevėžio Verdenės pagrindinė mokykla
Panevėžio „Verdenės“ pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžyje, Parko g. 41, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190422778. Steigėjas Panevėžio miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Panevėžio 12-oji vidurinė mokykla atidaryta 1976 m. rugsėjo 1 d. Pirmaisiais darbo metais mokykloje mokėsi 729 mokiniai, dirbo 36 mokytojai. Nuo pat pirmosios darbo dienos tebedirba 12 mokytojų. Mokykloje nuo 1981 m. sustiprintas dailės dalykų dėstymas. 2001 m. išleista paskutinė abiturientų laida. Pagal valstybinių egzaminų rezultatus mokykla užėmę 28 vietą Respublikos vidurinių mokyklų tarpe. 2001 m. rugsėjo 7 d. miesto savivaldybės Tarybos sprendimu Nr. 19-4, mokykla reorganizuota į pagrindinę ir suteiktas „Verdenės“ vardas.
2015 m. mokykla buvo uždaryta.
Mokiniai
Per 25 metus išleistos 23 abiturientų laidos, 1068 dvyliktokai. Iš jų aukso medalių mokyklą baigė 2 mokiniai, sidabro medaliu – 19, atestatus su pagyrimu gavo 15 mokinių.
Vladimiras Volčiok
Biografija
1980 m. baigė Grigiškių vidurinę mokyklą, mokėsi Vilniaus technologijos technikume. 1992 m. baigė Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultetą.
1981–1983 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1985–1991 m. Trakų rajono Buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato fotografas. 1991 m. kovo – rugpjūčio mėn. Trakų rajono žemės ūkio įmonės „Pergalė“ juristas, 1991–1996 m. Trakų rajono Žemėtvarkos skyriaus Karijotiškių agrarinės reformos tarnybos viršininkas, 1994-1995 m. Trakų rajono savivaldybės juristas, 1997–2004 m. Vilniaus apskrities viršininko administracijos Trakų rajono žemėtvarkos skyriaus vyr. specialistas, 2004 m. UAB „Golbena“ direktoriaus pavaduotojas; 2000–2004 m. Seimo, 2004–2008 m. Seimo narys.
1999–2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Trakų rajono skyriaus narys. Nuo 2003 m. Darbo partijos narys.
2002–2003 m. Lietuvos tradicinio karatė do federacijos viceprezidentas.
Žmona Liudmila, vadybininkė. Dukros Darja ir Aleksandra. .
Eva Angelina
Eva Andželina (, tikrasis vardas – Nicole Francis Clyne; 1985 m. kovo 14 d. Orandžas, JAV) – amerikiečių pornografijos aktorė. Karjerą pradėjo būdama 18 metų. Pradžioje buvo interneto modeliu, vėliau pradėjo filmuotis pornografiniuose filmuose. 2007–2008 m. gavo daugybę apdovanojimų, tarp kurių geriausios aktorės titulas 2008 m. AVN apdovanojimuose.
Biografija
Gimė šeimoje, turinčioje kubietiškų, kiniškų, airiškų ir angliškų šaknų. Ji teigia, kad gyveno labai pasiturinčiai, bet viskas pasikeitė, kai jai sukako 13 metų, nes šeimai teko iškęsti didelius sunkumus. Nuo mažumės ji norėjo filmuotis suaugusiųjų filmuose.
Būdama 14 metų, nežinant tėvams, naudodama jų kamerą, pradėjo filmuoti asmeninę pornografiją. E. Andželina į pornografijos pramonę pateko perskaičiusi reklamą laikraštyje. Pirmoji scena, kurią jai teko suvaidinti buvo seriale „Šeino pasaulis“. Išskirtiniu Evos Andželinos bruožu tapo akiniai, kuriuos ji užsideda besifilmuodama. Filmų žanrai, kuriuose ji filmuojasi: oralinis, analinis, grupinis seksas, ejakuliacija ant veido.
2008 m. sausį, „Evil Angel“ studija išleido filmą, skirtą aktorei – „E For Eva“ (režisierius – Džonis Darko). Šiame filme E. Angelina nusifilmavo analinio sekso, dvigubo įsiskverbimo ir bukkake scenose.
2007 m. gruodį E. Andželina ištekėjo už pornografijos aktoriaus Denio Mauntaino. 2008 m. gruodžio 9 d. jie susilaukė dukros Silvijos.
2013 m. duomenimis, aktorė nusifilmavo 508 pornografiniuose filmuose.
Saltos provincija
Saltos provincija  – provincija šiaurės vakarų Argentinoje, laikrodžio rodyklės kryptimi ribojasi su Formosos, Čiako, Santjago del Estero, Tukumano ir Katamarkos provincijomis. Iš šiaurės vakarų pusės giliai įsiterpusi Chuchujaus provincija. Saltos provincija taip pat turi sienas su Čile vakaruose ir su Bolivija šiaurėje. Administracinis centras – Salta.
Geografija
Saltos provincija išsidėsčiusi geografiniame Šiaurės Vakarų Argentinos regione. Vakarų link driekiasi retai apgyvendinta sausoji kalnų plynaukštė Puna. Vakariniu pakraščiu ir centrine dalimi driekiasi Andų kalnų juosta su snieguotomis viršukalnėmis (aukščiausia vieta – Ljuljailjako kalnas), šiaurės rytuose besileidžianti į Toro Kebradą, Kalčakių ir Lermos slėnius. Rytinę provincijos dalį užima Gran Čako lygumos su jungaso džiunglėmis.
Klimatas subtropinis ir tropinis; labai priklauso nuo aukščio virš jūros lygio. Vyrauja karštos vasaros (iki 40 °C) ir šaltos žiemos (temperatūra gali nukristi žemiau 0 °C). Vakaruose itin sausa; slėniuose ir rytuose šiek tiek drėgniau.
Kalnuose augalija labai skurdi – vyrauja menki krūmokšniai. Slėniuose augalija daug vešlesnė, būdingi tankūs krūmynai ir miškai. Čiake auga stepinės pievos su miškų ir krūmynų intarpais.
Svarbiausios provincijos upės priklauso Paranos baseinui: Pilkomajas, Bermechas ir kt., bei Dulsė, įtekanti į Mar Čikitos ežerą. Gausu druskingų ežerų (ypač Punoje; Arisaras, Positosas), druskos lygumų. Dažni žemės drebėjimai (įsimintini 1692 ir 1948 m.).
Yra 3 nacionaliniai parkai: El Rėjaus, Baritu ir Los Kardoneso.
Ekonomika
thumb|right|250px|Kalčakių slėniai netoli Kafajatės
Saltos provincija pagamina apie 1 % Argentinos BVP. Išvystytas žemės ūkis: auginamas tabakas, cukranendrės, greipfrutai, pupelės, vynuogės, kukurūzai, bananai ir medvilnė. Gyvulininkystė (galvijai, arkliai, ožkos, avys). Išgaunami hidrokarbonatai (Tartagal, Aguas Blancas, Madrejones ir Campo Durán kasyklose), sulfidai (La Casualidad), uranas (Iruya, La Poma ir San Carlos). Maisto (cukraus, vyno, tabako), chemijos, metalo apdirbimo pramonė. Turizmas (garsi turistinė pramoga – Padebesių traukinys).
Gyventojai
Dauguma provincijos gyventojų susitelkę centre – Andų slėniuose. Čia įsikūręs Saltos miestas ir daug kitų mažesnių miestų. Retai apgyvendintos Čako lygumos, o Puna beveik negyvenama. Svarbiausi miestai:
Niumedalio Logenas
Niumedalio Logenas (Numedalslågen) – upė pietryčių Norvegijoje, Vestfolo ir Buskerudo apskrityse. Prasideda Hardanvergidos plokščiakalnyje. Aukštupyje teka į rytus, vėliau pasuka į pietryčius ir teka Numedalio slėniu. Įteka į Skagerako sąsiaurį į rytus nuo Larviko.
Upės slėnyje įrengta hidroelektrinių kaskada. Vaga slenkstėta. Upėje gausu žuvų (lašišos, unguriai, upėtakiai, lydekos ir kt.).
Cy Thompson
Cy Thompson (g. 1988 m. liepos 1 d.) – Mergelių salų buriuotojas, olimpietis. Specializuojasi Laser burlaivių klasėje.
Užupiai (Kaunas)
Užupiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, tuoj į pietvakarius nuo Piliuonos, prie mažo miškelio ir Lubupio upokšnio. Šalimais eina vieškelis.
Naujoji Škotija
Naujoji Škotija  – nedidelė provincija Kanados pietryčiuose, viena iš „Jūrinių provincijų“. Sausuma ribojasi tik su Naujuoju Bransviku (vakaruose). Išsidėsčiusi pailgame pusiasalyje, apsuptame Atlanto vandenyno. Administracinis centras – Halifaksas.
Cy Thompson
Biografija
2005 m. Cy Thompson pradėjo aktyviai dalyvauti tarptautinėse buriavimo regatose. Tais pačiais metais sportininkas dalyvavo pasaulio jaunių čempionate, kuriame užėmė aukštą 6-ą vietą. Po metų sportininkas iškovojo auksą Centrinės Amerikos ir Karibų žaidynėse Laser burlaivių klasėje. 2007 m. Thompson debiutavo savo pirmajame suaugusiųjų pasaulio čempionate Portugalijoje, kuriame liko 65-as 49er burlaivių klasėje. 2008 m. Pasaulio 49er čempionate buriuotojas užėmė 43-ią vietą. Po metų Thompson vėl sugrįžo į Laser burlaivių klasę. 2009 m. pasaulio čempionate užimta 95-a vieta. 2011 m. Australijoje vykusiame pasaulio čempionate Thompson liko 56-as ir užsitikrino kelialapį į 2012 m. vasaros olimpines žaidynes. Londono olimpiadoje Laser klasėje startavo 49-ių šalių atstovai. Thompson dešimties dienų varžybose surinko 203 baudos taškus (24-22-32-23-17-21-16-26-36-22) ir galutinėje įskaitoje užėmė 25-ją vietą. 2013 m. Pasaulio Laser čempionate užimta 50-oji vieta. 2014 m. pasaulio buriavimo čempionate Thomspon psiekė 38-ąją poziciją ir užsitikrino kelialapį į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes. Olimpiadoje buriuotojas užėmė 19-ą vietą.
Naujoji Škotija
Didžiausi miestai (su savivaldybėmis)
thumb|left|245px|Švyturys thumb|left|245px|Vaizdas į pakrantę
Akstis
Akstis – trumpa (~ 1 m ilgio) lengva svaidomoji ietis su akmeniniu, kauliniu ar metaliniu antgaliu. Antgaliai dažnai būdavo su užkarpomis, kad būtų sunkiau ištraukti (tuo tarpu iečių antgaliai būdavo bebarzdžiai, kad ietis išsitrauktų lengviau). Svaidymo tolį padidindavo iki 70-80 m naudodami specialią kilpą arba ietisvaidę. Akstis buvo tiek kovinis, tiek medžioklės ginklas. Senovinės medžioklinės akstys buvo lengvos – sverdavo apie 0,3 kg, būdavo iki ~2 m ilgio. Jas neretai svaidydavo ietisvaidėmis. Kavalerijos akstys buvo trumpos – 70-120 cm ilgio, sverdavo apie 0,5 kg ir daugiau, todėl jomis buvo galima pramušti lengvus šarvus. Įprastinis jų svaidymo nuotolis – 10-15 m. Akstis naudojo ir gentys, nežinojusios lanko ir strėlių (australai) ar jų nenaudojusios (aleutai). Akstys konkuruodavo su lankais. Akstys patogios tuo, kad jas svaido viena ranka, o kitoje galima laikyti skydą ar pavadį (jei akstininkas raitas), tuo tarpu lankininkas šaudo abiem rankomis. thumb|200 px|right|Akstis akmeniniu antgaliu ir akmeninis peilis
Akstis su metaliniais antgaliais naudojo S. Graikijos ir Romos kariuomenės. Legionierių akstys piliumai buvo ypatingos konstrukcijos, dėl kurios priešai būdavo priversti mesti skydus su įsmigusiais piliumais. Aleksandro Makedoniečio kariuomenė turėjo atskirus pėsčių akstininkų dalinius, kurie kaudavosi pabira rikiuote smogdami priešininkui pirmąjį smūgį ir paruošdami pagrindinių jėgų ataką. Akstimis neretai kaudavosi kovos vežimų ekipažai. Rusų kavalerija naudojo akstis (pavadinimais сулица ir джерид) iki XVII a. pabaigos.
Akstininkai būdavo ginkluoti 3-4, kartais daugiau aksčių. Akstis neretai nešiodavo specialiame dėkle (akstinėje).
Akstis primena smigiai, tačiau šie paprastai mažesni, o jų galai su plunksnomis, stabilizuojančiomis lekiantį smigį.
Akstimi biologijoje vadinamas dygliu virtęs pakitęs ūglys, kokius turi, pvz., gudobelės.
Lagošas
Lagošas  – miestas pietvakarių Portugalijoje, Algarvėje, Atlanto vandenyno pakrantėje, prie Benšarfino upės žiočių. Keliai į Sinešą, Sagrešą, Farą (per Portimauną), yra geležinkelio atšaka, uostas. Lagošas – svarbus turistinis centras, pasižymintis vaizdingomis pakrantėmis, paplūdimiais, istoriniu paveldu, maloniu klimatu. Apylinkėse verčiamasi vynininkyste.
Yra išlikusi masyvi XIII a. pilis bei miesto sienos, Šv. Antano, Šv. Sebastijano bažnyčios, Karmo Mergelės konventas, romėnų miesto liekanos, Ponta da Bandeira fortas, buvęs vergų turgus. Netoli miesto yra priešistorinis menhyras.
Istorija
Senovėje miestas buvo žinomas kaip Lakobriga. Pradžioje čia gyveno keltai, vėliau jis priklausė kartaginiečiams, romėnams. Pastarųjų valdymo laikotarpiu priklausė Luzitanijos provincijai. Po Romos žlugimo Lakobrigą valdė vizigotai, bizantiečiai. VIII a. miestą užėmė maurai ir pavadino Zavaja. Jie įtvirtino miestą, įkūrė svarbų uostą. 1174 m. mieste pastatyta seniausia bažnyčia Algarvėje. 1249 m. miestą užėmė portugalai ir pavadino Lagošu. 1415 m. iš čia išvyko Žuano I flotilė į Seutą. Henriko Jūrininko laikais iš Lagošo uosto vyko atradėjų ekspedicijos į Afrikos pakrantes. Prasidėjus tarpžemyninei prekybai į Lagošo uostą plaukė prieskoniai, auksas, vergai. 1444 m. mieste atidarytas vergų turgus. Po Henriko Jūrininko mirties Lisabona nukonkuravo Lagošą. XVI–XVII a. miestą puldinėdavo piratai, Ispanijos laivynas. 1755 m. Lagošą suniokojo žemės drebėjimas ir cunamis. Po jo miesto reikšmė sumenko.
Dambos ežeras
left|120px
Dambos ežeras – ežeras šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajone, apie 6 km į pietvakarius nuo Bubių, Kurtuvėnų miestelio rytiniame pakraštyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 1,4 km, plotis – iki 0,54 km. Altitudė 110,7 m. Rytiniame krante stūkso miškelis, į šiaurę ir į pietus telkšo žuvininkystės ūkio tvenkiniai. Prateka Kurtuvos upė (Ventos-Dubysos kanalo intakas). Į rytus įsikūręs Dirvonų kaimas. Ežeras patvenktas.
Vakarinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Kurtuvėnų dvaro sodyba.
Vladislavas Gomulka
Vladislavas Gomulka (, 1905 m. vasario 6 d. netoli Krosno, tuometinėje Austrijoje-Vengrijoje – 1982 m. rugsėjo 1 d. Varšuvoje) – Lenkijos politikas, 1943-1948 m. Lenkijos darbininkų partijos vadovas, 1956–1970 m. – Lenkijos jungtinės darbininkų partijos (LJDP) Pirmasis sekretorius, faktinis šalies vadovas.
Biografija
1926–1929 m. vadovavo chemijos pramonės darbininkų profsąjungai, nuo 1926 m. Lenkijos komunistų partijos narys. Dėl savo pogrindinės komunistinės veiklos 1932-1934 kalintas. Po to metams buvo išvykęs apmokymams į Sovietų Sąjungą, 1934–1935 m. mokėsi Lenino mokykloje Maskvoje. Grįžęs 1935 m. vėl buvo suimtas ir su pertraukomis iki karo pradžios 1939 m. kalintas. Nuo 1939 iki 1942 m. gyveno sovietų okupuotoje Lenkijos dalyje - Balstogėje ir Lvove, o kilus Vokietijos- Sovietų Sąjungos karui fronto užnugaryje Sovietų Sąjungoje. 1942 m. per Karpatus grįžo į Varšuvą, kur dalyvavo pogrindyje kuriant Lenkijos darbininkų partiją (Polska Partia Robotnicza, PPR).
Po dviejų pirmųjų partijos funkcionierių mirties 1943 m. lapkričio mėn. išrinktas Lenkijos darbininkų partijos Generaliniu sekretoriumi. 1944 m. liepos mėn. tapo prokoministinio Lenkijos nacionalinio išsivadavimo komiteto nariu. 1944 m. gruodžio mėn. paskirtas ministro pirmininko pavaduotoju ir Sugrąžintų teritorijų (Lenkijai perduotų Vokietijos žemių) reikalų ministru. Dėl ypatingo aktyvumo kopijuojant tarybinę santvarką buvo vadinamas „mažuoju Stalinu“.
Darbininkų partijoje (nuo 1948 m. Lenkijos jungtinė darbininkų partija) greitai iškilo aštrus konfliktas dėl politinės krypties. V.Gomulka jautriau žiūrėjo į nacionalinius klausimus ir socializmo kūrimą matė kaip evoliucinį procesą, nors ir palaikant Sovietų Sąjungai. Konfliktą su Maskvos palaikymu laimėjo stalinistų grupuotė susibūrusi aplink Boleslavą Bierutą (Bolesław Bierut), Hilarį Mincą (Hilary Minc) ir Jakubą Bermaną (Jakub Berman). 1949 m. Gomulka buvo apkaltintas „dešiniuoju nacionalistiniu nuokrypiu“, nušalintas nuo vadovavimo partijai ir iš visų valstybinių postų. 1951 m. liepos mėn. suimtas, pašalintas iš partijos ir kalintas iki 1954 m.
Partijos vadovas
V.Gomulka buvo „lenkiškojo kelio į socializmą“ ideologu. Jis pakeitė LJDP žemės ūkio politiką - sustabdė jo pirmtakų vykdytą privačios žemės kolektyvizavimo procesą, leido tam tikruose rėmuose veikti nedidelėms privačioms įmonėms, ėmėsi valstybinių gamybos įmonių modernizacijos. Tokia ūkio politika Gomulka pasiekė spartaus ekonomikos augimo šeštojo dešimtmečio pabaigoje ir septintojo dešimtmečio pradžioje. Pagerėjo gyventojų aprūpinimas būtiniausiomis vartojimo prekėmis, namų ūkiuose pasirodė ir naujos vartojimo prekės - televizoriai ir kiti elektriniai buitiniai prietaisai. Vykdant valstybinę būsto statybos programą ir plečiant blokinių namų statybą, kuri piką pasiekė aštuntajame dešimtmetyje, sparčiai augo miestai.
Gomulka sušvelnino cenzūrą, bandė vystyti „darbininkų savivaldą". Buvo normalizuoti santykiai su katalikų bažnyčia, paleistas ir 1956 m. spalio 28 d. į Varšuvą grįžo kardinolas Višinskis (Wyszynski), iš kalėjimų paleisti įkalinti vyskupai ir kunigai. Netrukus Gomulka ėmė konfliktuoti su Katalikų bažnyčia ir inteligentija. Visgi dėl Gomulkos politikos Lenkija buvo laisviausia socialistinio bloko valstybė. Be to, dėl nepriklausomos laikysenos Sovietų Sąjungos atžvilgiu Gomulkos vyriausybė iš pradžių buvo gana populiari. Nepaisant to, septintajame dešimtmetyje Lenkijos atsilikimas nuo Vakarų šalių, pvz., Vokietijos, didėjo, o piliečiai vis dažniau savo padėtį lygino ne su Sovietų Sąjunga, o su Vakarų šalimis.
Krizė ir valdžios netekimas
Vienu iš didžiausių V.Gomulkos pasiekimų užsienio politikoje buvo santykių su Vokietija normalizavimas. 1970 m. gruodžio mėn. Lenkija su VFR pasirašė sutartį dėl Lenkijos vakarinių sienų pripažinimo palei Oderį ir Neisę.
Jednačevas
Jednačevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lomžos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Lomžos ir apie 79 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Bazilionų mokykla-daugiafunkcis centras
Šiaulių rajono Bazilionų mokykla-daugiafunkcis centras – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šiaulių raj., Bazilionuose, B. Mejerytės g. 1, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190057742.
Istorija
1773 m. miestelyje apsigyvenę vienuoliai bazilijonai įkūrė pradžios mokyklą, kuri 1793 m. pertvarkyta į šešiametę mokyklą, ją tais metais lankė 192 mokiniai, bet kai kuriais metais mokinių skaičius siekdavo ir 300. 1825 m. rusai mokyklą pavertė keturmete. Po 1832 m. sukilimo rusai nusavino vienuolyno turtus, vienuolius iškėlė į Vilnių, o vienuolyne apgyvendino stačiatikių vienuolius. 1835 m. vienuolynas ir mokykla panaikinti.
1973 m. tapo Padubysio vidurine mokykla, 1989 m. Bazilionų vidurine mokykla. 2010 m. prie mokyklos prijungtas Bazilionų vaikų darželis ir mokykla tapo Bazilionų vidurine mokykla-darželiu, 2014 m. reorganizuota į Bazilionų mokyklą-daugiafunkcį centrą, veikė Gruzdžių gimnazijos Bazilionų skyrius.
Cegelnios akmuo
miniatiūra|250px|right|Cegelnios akmuo miniatiūra|250px|right
Riedulys slūgso tankiame miške, nepažymėtas informacinėmis rodyklėmis, sunkiai surandamas. Pasiekiamas iš kelio, ties Švenčiaus kaimu pasukus į pietryčius apie 1 km. Pervažiavus žvyrkeliu tvenkinio užtvanką, sustoti ant kalnelio prie dirbamo lauko ir miško pakraščio, toliau paeiti pamiške į šiaurės rytus apie 130 m, iki lauko kampo, nuo kurio miškas palauke driekiasi statmenai į kairę, šiaurės vakarus. Nuo šio lauko kampo į mišką veda užžėlęs krūmokšniais keliukas, juo paėjėti apie 100 m. Riedulys guli eglyne, lėkštoje nuokalnėje.
Cegelnios akmuo yra geologinis gamtos paveldo objektas, paskelbtas valstybės saugomu Lietuvos Respublikos Aplinkos apsaugos departamento 1992 m. kovo 23 d. įsakymu Nr. 30.
Apibūdinimas
Riedulys nuolaidžiais šonais, turi įskilimų, nuskaldytų vietų, yra apaugęs žaliomis samanomis, gausiai apkritęs eglių skujomis. Manoma, kadaise jis buvo atkasinėjamas, nes greta yra išlikusi nedidelė žemių sąvarta. Vienas riedulio galas remiasi į dvi storas egles. Atokiau nuo riedulio (į miško gilumą), eglyno žemesnėse vietose, apstu seniai apleistų duobių, kuriose buvo kastas molis plytoms gaminti (taip atsirado ir Cegelnios miško pavadinimas). Apie riedulį gausiai želia kiškio kopūstai, avietės, nedideli lazdynų krūmai ir kitokie sąžalynai. Apsaugos zonos riboženklių sąžalynuose nematyti.
Fnatic
Fnatic – profesionali elektroninio sporto organizacija, pradėjusi veiklą 2004 m. birželio 23 d. „Fnatic“ yra laikoma geriausia elektroninio sporto komanda pasaulyje, kuri žaidžia žaidimus Dota 2, League of Legends ir Counter-Strike: Global Offensive. Fnatic būstinė yra įkurta Londone, Jungtinėje Karalystėje. Socialiniuose tinkluose komanda yra įkūrusi grupę, kurią seka 1,2 milijono žmonių.
Skaitmeninė knyga
miniatiūra|Asmuo, skaitantis el. knygą viešajame transporte Skaitmeninė knyga – tai tekstinė informacija tekstiniame formate, kuri skaitmeniniu būdu yra saugojama ir platinama. Dažnai skaitmeninė knyga yra vadinama skaitmeniniu dokumentu arba elektronine knyga (el. knyga). Pagrindinis skaitmeninės knygos turinys – tekstas ir vaizdai.
CS Marítimo Madeira
Madeiros „Marítimo“ – Portugalijos futbolo klubas iš Funšalio (Madeiros salos).
Istorija
Klubas įkurtas 1910 m. 1926 m., kai dar nebuvo vieningos futbolo lygos, nugalėjo finale. Tačiau tų metų pasiekimas, nėra oficialus čempionų titulas.
Skaitmeninė knyga
Istorija
1965 m. pirmą kartą buvo pavartota sąvoka – hipertekstas, kuri nusakė netiesinę idėjų sistemą kaip priešpriešą serijiniam tekstui.
1967–1968 m. Brauno universiteto profesorius Andriesas Van Damas pirmą kartą pavartojo terminą.
CS Marítimo Madeira
Istorija
1923, 1924, 1931 metais pralaimėjo pusfinaliuose ir pasidalino trečią/ketvirtą vietas.
Skaitmeninė knyga
Istorija
1969 m. įkurtas ARPANET tinklas, kuris tapo platforma pirmajai skaitmeninei knygai.
1971 m. Michaelis S. Hartas pradėjo Gutenbergo projektą, kuris yra laikomas skaitmeninės knygos pradžia. Michaelio S. Harto misija – skatinti kurti ir platinti skaitmenines knygas.
1980 m. išrastas kompaktinis diskas (CD-ROM), leidęs platinti ir saugoti skaitmenines knygas.
Tipologija
Išskiriami pagrindiniai skaitmeninių knygų tipai:
Privalumai
Skaitmeninė knyga turi nemažai pranašumų lyginant su tradicine knyga. Skaitmeninė knyga talpina daug daugiau informacijos negu popierinė knyga. Šių laikų knygos daugiau primena interaktyvią enciklopediją – su tekstu, vaizdais, garsine informacija, ir žinoma, plačiomis paieškos galimybėmis.
Svarbiausi skaitmeninės knygos ypatumai: Galima išvardinti daug skaitmeninės knygos privalumų, lyginant su spausdinta knyga, kurie susiję tiek su leidyba, tiek su laikmena ir pavartojimo būdais:
Trūkumai
Išskiriami tokie skaitmeninių knygų trūkumai:
Skaitmeninių knygų platformos ir formatai
Šiuo metu išskiriamos penkios perspektyviausios skaitmeninių knygų platinimo platformos – Apple App Store, Google Play, Amazon Kindle, Kobo Book bei Nook Book Store. Visos skaitmeninių knygų platformos naudoja savo DRM sistemą, tai reiškia, kad leidėjas norėdamas platinti skaitmeninių knygų failus, kurie yra apsaugoti, kiekvienai platformai turi paruošti atskirus failus. Skaitmeninių knygų platinimo platforma neatsiejama nuo leidėjo ir skaitytojo. Abi šalys turi būti patenkintos platformos aptarnavimu, kad būtų užtikrinamas didelis platinamų skaitmeninių knygų asortimentas ir didelė vartotojų bazė.
Veikimo principas
Skaitmeninėms knygoms skirtas skaityti įrenginys turi ekraną, kuris atvaizduoja knygoje esantį tektą ir duomenis. Tekstinė ir grafinė informacija yra saugoma įvairiose atminties kortelėse. Skaityklė turi integruotą ekrano funkciją, kuri leidžia vartotojui judėti tarp knygoje esančių puslapių.
Skaitmeninių knygų formatai
Dažniausiai pasitaikantys skaitmeninių knygų formatai:
Pilkapynas
thumb|right|300px|V-VI a. Gamla Upsalos pilkapynas [[Švedija|Švedijoje. Anksčiau jį sudarė 2000 - 3000 pilkapių, bet dabar tėra išlikę tik maždaug 250 pilkapių.]] Pilkapynas – greta esančių pilkapių visuma. Tai megalitinės architektūros statiniai.
Vienoje vietoje gali būti nuo kelių iki keliasdešimt pilkapių. Pilkapiai būna arti vienas kito, juos gali ratu supti akmenys. Sampilai būna nuo kelių iki 10 m skersmens ir apie 1 m aukščio.
Nuorodos
Kurgan
Peter Simon Pallas
Peteris Simonas Palasas (, 1741 m. rugsėjo 22 d. – 1811 m. rugsėjo 8 d.) – vokietis zoologas ir botanikas, beveik visą gyvenimą dirbęs Rusijoje.
Biografija
Peteris Simonas Palasas gimė Berlyne, chirurgijos profesoriaus Simono Palaso šeimoje. Mokėsi namuose mokomas privačių mokytojų, domėjosi gamtos mokslais. Vėliau mokėsi Halės ir Getingeno universitetuose. 1760 m. jis persikėlė į Leideno universitetą, kur jis, būdamas 19 m. am-iaus, gavo filosofijos daktaro laipsnį.
Vėliau Palasas persikėlė į Londoną, kur gerino savo medicinos ir chirurgijos žinias. Po to jis persikėlė į Hagą, kur sukurtą jo gyvūnų klasifikacijos sistemą gyrė Žoržas Kiuvje (Georges Cuvier). 1766 m. Palasas parašė „Miscellanea Zoologica“, kuriame jis aprašė keletą iki šiol neaprašytų stuburinių gyvūnų rūšių, kurių pavyzdžius aptiko Nyderlandų muziejų kolekcijose. Planavo keliauti į Pietų Afriką ir Indiją, tačiau kelionė neįvyko, nes tėvas pakvietė grįžti į Berlyną. Čia jis pradėjo rašyti „Spicilegia Zoologica“, kuri buvo rašoma 1761–1780 m.
1767 m. Palasą Rusijos imperatorė Jekaterina II pakvietė į Sankt Peterburgo mokslų akademiją profesoriumi. 1768–1774 m. jis su ekspedicijomis keliavo po centrines Rusijos gubernijas, Pavolgį, Uralą, Vakarų Sibirą, Altajų ir Užbaikalę, kur rinko pavyzdžius. Jis tyrinėjo Kaspijos jūrą, Uralo ir Altajaus kalnus, Amūro aukštupį. Jo periodiškai į Sankt Peterburgą siunčiami pranešimai buvo skelbiami kaip „Reise durch verschiedene Provinzen des Russischen Reichs“ ('Kelionė po įvairias Rusijos imperijos provincijas'), šis leidinys buvo skelbtas 1771–1776 m. trimis tomais. Juose buvo buvo skelbta įvairių sričių, įskaitant geologiją ir mineralogiją, pranešimai, vietinių gyventojų ir jų tikėjimų, aptiktų naujų augalų ir gyvūnų rūšių aprašymai.
1776 m. Palasas buvo išrinktas Švedijos Karališkosios mokslų akademijos užsienio nariu.
Vėliau Palasas apsistojo Sankt Peterburge, kur jis dėstė gamtos istoriją didiesiems kunigaikščiams Aleksandrui ir Konstantinui. Jam sudarė galimybę dirbti su kitų gamtininkų surinktomis augalų kolekcijomis, kad sudarytų „Flora Rossica“ (1784–1815). Jis pradėjo kurti „Zoographica Rosso-Asiatica“ (1811-31). Jis taip pat paskelbė ataskaitą apie Johann Anton Güldenstädt keliones Kaukaze.
Imperatorė nupirko Palaso surinktą gamtos istorijos kolekciją už 2000 rublių, 500 rublių brangiau nei prašė Palasas, ir leido jam naudotis ja iki mirties.
1793–1794 m. Palaso ekspedicija keliavo pietų Rusijoje, aplankė Krymą ir Juodąją jūrą. Jį lydėjo jo dukra (Palaso ir pirmosios žmonos, mirusios 1782 m.) ir jo nauja žmona, į ekspedicijos sudėtį įėjo dailininkas, tarnai, kareivių palyda. 1793 m. vasarį jie keliavo į Saratovą, po to – žemyn upe link Caricyno. Pavasarį keliavo į rytus, rugpjūtį keliavo Kaspijos jūros pakrantėmis ir į Kaukazo kalnus. Rugsėjį jie keliavo į Krymą ir žiemojo Simferopolyje. 1794 m. liepą keliavo Dniepro slėniu, o rugsėjį grįžo į Sankt Peterburgą. P. Palasas kelionės ataskaitą pateikė knygoje „P. S. Pallas Bemerkungen auf einer Reise in die Südlichen Statthalterschaften des Russischen Reichs“ (1799–1801). Jekaterina II jam suteikė didelį dvarą ties Simferopoliu, kur Palasas gyveno iki antrosios žmonos mirties 1810 m. Tada imperatorius Aleksandras leido išvykti iš Rusijos, ir Palasas grįžo į Berlyną, kur kitais metais mirė.
Palasitas
1772 m. Palasui parodė 680 kg masės metalo gabalą, aptiktą netoli Krasnojarsko miesto. Palasas organizavo jo pervežimą į Sankt Peterburgą. Vėlesnis metalo tyrimai parodė, kad tai naujo tipo akmeninis geležies meteoritas. Meteoritą sudaranti medžiaga pavadinta palasitu, o pats meteoritas vadinamas Krasnojarsko meteoritu (kartais – Palaso geležimi).
Palaso atminimas
Kai kurių gyvūnų rūšių pavadinimuose yra žodis „Palaso“:
Pilnuose Palaso aprašytų rūšių pavadinimuose nurodomas Palasas kaip rūšį aprašęs žmogus:
Berlyne ir Castrop-Rauxel mieste yra gatvės Pallasstraße ('Palaso gatvė'). Volgogrado srityje (Rusija) yra jo pavarde pavadintas miestas Palasovka, kuriame stovi jo paminklas.
Visos tamsos spalvos
Visos tamsos spalvos – 1972 m. sukurtas giallo stiliaus filmas. Filmą režisavo Sergio Martino, pagrindinius vaidmenis atliko Edwige Fenech, George Hilton ir George Rigaud.
Siužetas
Džeinė Harison, avarijoje praradusi kūdikį, negali atsigauti po sukrėtimo. Kai šiai buvo penkeri, buvo nužudyta jos motina ir dabar moterį kamuoja košmarai ir haliucinacijos. Bijodama prarasti savo draugą Ričardą, ji pradeda lankytis pas psichiatrą, tačiau žydraakis vyras, persekiojantis ją naktiniuose košmaruose, pasirodo ir realiame gyvenime.
Džeinės draugė Merė, siūlydama pagalbą, įtikina ją susitikti su šios pažįstamais, kurie gali jai padėti. Taip ji dalyvauja juodųjų mišių apeigose. Netrukus ji jau nebesuvokia kur realybė, kur košmarai: žydraakio vyro persekiojimai nesiliauja, o tarp Ričardo knygų ji randa ir leidinių apie satanizmą.
Kai vienų iš apeigų metu Džeinė nužudo Merę, o ant jos rankos atsiranda senovinį ženklą žyminti tatuiruotė, realybė visiškai susilieja su haliucinacijomis...
Ābāhanī Limited (Daka)
„Abahani Krira Chakra“ arba „Dhaka Abahani Limited“– Bangladešo futbolo klubas iš Dakos.
Namų rungtynes žaidžia Nacionaliniame stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 1972 m. Šešis kartus tapo šalies čempionais (2007, 2008–2009, 2009–2010, 2012, 2016, 2017–2018 m.)
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Vorma
Vorma (Vorma) – upė pietryčių Norvegijoje; Glomos dešinysis intakas. Išteka iš didžiausio šalies ežero Mjosos pietinio galo. Neretai Vormos ištakomis laikoma į Mjosą įtekanti Gudbransdalslogeno upė. Bendras šių upių ilgis siekia 351 km. Vorma teka į pietryčius. Įteka į Glomą ties Erneso kaimu.
Upė plati, labai vandeninga. Vanduo neužšąla net žiemą (upės pavadinimas reiškia „šilta“). Upėje yra 1 vandens reguliavimo užtvanka. Vienintelis miestas prie Vormos – Eidsvolas.
Albukerkė
Albukerkė (arba Albukerkis, ) – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, didžiausias Naujosios Meksikos valstijoje. Miestas buvo įkurtas 1706 metais. 2010 metais mieste gyveno 545 852 žmonės ir 887 077 žmonių miesto metropolinėje teritorijoje. Čia 1975 m. buvo įkurta pirmoji Microsoft kompanijos būstinė.
Istorija
Gyvenvietė 1706 m. įkurta ispanų ir pavadinta 10-ojo Albukerkės hercogo Fransisko Fernandeso de la Kuevos garbei.
Vytautas Galinis (1927)
Vytautas Galinis (1927 m. rugsėjo 17 d. Šūtupyje, Nemajūnų valsčius – 1999 m. spalio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos botanikas floristas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1950 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1950–1982 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, nuo 1967 m. docentas. 1993 m. biomedicinos mokslų daktaras. Tyrė plūdės (Potamogeton) genties rūšis, jų hibridus bei vidines rūšies formas. Parašė veikalų iš Lietuvos botanikos istorijos, vadovėlių.