cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rauško akmuo
Istorija
Akmuo buvo melioratorių rastas ir atkastas Rauško kaimo laukuose 1973 m. bei įkurdintas Rauško kaimo viduryje. Tačiau respublikinis kelių statybos trestas, nužiūrėjęs šį įspūdingą riedulį, 1987 m. pervežė jį ir pastatė aukščiausioje magistralės vietoje.
Leonardas Tuleikis
Leonardas Tuleikis (1939 m. sausio 25 d. – 2014 m. balandžio 20 d.) – Lietuvos tapytojas.
Biografija
Dailininkas gimė Plungės rajone Babrungėnų kaime. Vaikystė prabėgo Plateliuose, kur 1952 m. baigė septynmetę mokyklą. Neramių pokario metų įspūdžiai atsispindės visoje tapytojo kūryboje.
1957–1963 m. studijavo tapybą Vilniaus dailės institute (nuo 1990 m. – Vilniaus dailės akademija), vėliau čia dėstė. Didžiausią poveikį turėjo prof. Antanas Gudaitis – svarbiausias dailininko mokytojas. Tarp kitų įsimintinų dėstytojų buvo profesoriai: Kazimieras Morkūnas ir Petras Aleksandravičius. Prof. Antanas Gudaitis jauno dailininko kūryba labai domėjosi ir baigus mokslus – lankėsi jo dirbtuvėje, stebėjo, skatino.
1966 m. įstojo į Lietuvos dailininkų sąjungą. Vėliau buvo išrinktas į tapybos sekcijos biurą, įsitraukė į bendraminčių būrį, kuriam priklausė Antanas Gudaitis, Jonas Švažas, Jonas Čeponis, Silvestras Džiaukštas, Aloyzas Stasiulevičius, Vincas Kisarauskas, Bronius Uogintas; dėstė VDA.
1969 m. išrinktas tapytojų sekcijos pirmininku.
1975–1976 m. stažavosi Italijoje.
1978 metais Leonardui Tuleikiui suteiktas Lietuvos Respublikos nusipelniusio meno veikėjo vardas. Leonardas Tuleikis taip pat apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžiumi.
Kūryba
Per kūrybinio gyvenimo dešimtmečius tapytojas surengė daug personalinių parodų, dalyvavo įvairiose parodose Lietuvoje ir užsienyje: tapybos trienalėse, grupiniuose dailininkų pasirodymuose ir „individualistų“ parodose, žemaičių renginiuose, akvarelių ekspozicijose. Dailininko paveikslai eksponuoti parodose Londone, Varšuvoje, Stokholme, Maskvoje, taip pat Italijoje, Japonijoje, JAV, Vokietijoje, Gruzijoje, Latvijoje, Estijoje ir kt.
2014 m. Taikomosios dailės muziejuje buvo atidaryta retrospektyvinė Leonardo Tuleikio paroda „Tapybos atspindžiai“. Parodoje eksponuota 130 tapybos drobių, sukurtų 1968–2011 m.
Šaltiniai
Leonardas Tuleikis. Tapyba | Painting [albumas]. Vilnius, „Baltas lapas“ leidykla
Nuorodos
http://www.leonardastuleikis.com
http://www.pylimogalerija.lt/leonardas-tuleikis
http://www.menorinka.lt/authors.php?cid=43
http://www.ldm.lt/Parodos/L_Tulikio_paroda.htm
http://www.stoneart.lt/autoportretai/autoriai/36.html
https://www.artprice.com/artist/420898/leonardas-tuleikis/lots/pasts
.
Rumunijos geografija
Rumunija – pietryčių Europos valstybė tarp Bulgarijos, Serbijos, Vengrijos, Ukrainos, Moldavijos ir Juodosios jūros, kurios plotas 238,391 km², joje gyvena 22 271 839 gyventojų (2003 m.).
Ilgiausia upė – Dunojus (Rumunijoje – 1075 km, o bendras upės ilgis 2850 km) sudaro 394 km sienos su Bulgarija ir Jugoslavija, o 305 km upės teka per Rumunijos teritoriją, kuri sudaro jos deltą.
Šalies viduryje yra Šedemgradeco aukštumos, kurias iš šiaurės rytų ir pietų supa Karpatai – Transilvanijos Alpės, o iš vakarų Biharo kalnai. Į rytus nuo Karpatų yra Moldavijos kalvota sritis, o į pietus nuo Transilvanijos Alpių ligi Dunojaus tęsiasi Valakijos žemuma.
Tarp Dunojaus deltos ir Juodosios jūros yra Dobrudžos lyguma, sudaranti 250 km pajūrio.
Academic Ranking of World Universities
Academic Ranking of World Universities – universitetų reitingas, kurį Šanchajaus Jiao Tong universitetas pradėjo rengti 2003 m.
Šis reitingas gaunamas iš šių dalių:
Sudarant reitingą naudojama „Thomson Reuters' Web of Science“ publikacijų duomenų bazė.
2014 m. šis reitingas buvo pripažintas vienu iš trijų pagrindinių universitetų reitingų, kartu su QS World University Rankings ir Times Higher Education World University Ranking.
Šis reitingas susitelkia į mokslinius tyrimus ir ignoruoja dėstymą, paslaugas, tarptautiškumą. Dėl didelio dėmesio Nobelio premijoms ir Fildso medaliams neįvertinami kitų mokslo šakų pasiekimai.
2010 m. žurnale „Scientometrics“ paskelbtame straipsnyje taip pat teigiama, kad, pavyzdžiui, neaišku, kodėl turėtų būti vertintini seni apdovanojimai, ir kad toks rodiklis pervertina gerumą senų ir tą patį pavadinimą išlaikiusių universitetų, esančių šalyse, politiškai stabiliose nuo 1901 m. Straipsnyje daroma išvada, kad vertinami rodikliai yra mažai tesusiję su tuo, ką siekiama vertinti, ir kad reitingas yra „bevertis“.
Janušaitis
Janušaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Janušaitienė (ištekėjusi moteris) ir Janušaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pafoso apygarda
Pafoso apygarda − viena iš šešių Kipro apygardų, esanti vakarinėje salos dalyje. Šiaurėje, vakaruose ir pietuose ribojasi su Viduržemio jūra, rytuose su Nikosijos ir Limasolio apygardomis. Administracinis apygardos centras – Pafosas (26 530 gyventojų (2001 m.)
Bendras apygardos plotas – 1 393 km² (daugiau kaip 15 % salos ploto). 2001 m. surašymo duomenimis gyventojų skaičius buvo 66 364, 2007 m. – 76 100.
Nepatogus kinas
Kino festivalis „Nepatogus kinas“ – nuo 2007 m. Lietuvos žmogaus teisių centro kasmet Lietuvoje organizuojamas tarptautinis dokumentinių filmų festivalis. Filmuose gvildenamos temos – diskriminacija, tolerancija, korupcija, ekologija ir kitos globalios problemos bei socialiniai iššūkiai. Festivalio metu rengiamos diskusijos pilietinėmis, socialinėmis temomis, susitikimai su žmogaus teisių aktyvistais, ekspertais, filmų herojais.
Įėjimo kaina nefiksuota, festivalis apokestinamas aukojimo principu – taip, anot organizatorių, skatinamas festivalio lankytojų pilietiškumas. Idėją rengti žmogaus teisių kino festivalį organizatorius paskatino Watch Docs, panašaus pobūdžio festivalis Suvalkuose, Lenkijoje.
2014 m. festivalis vyko 8 Lietuvos miestuose – Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose, Panevėžyje, Marijampolėje, Alytuje ir Anykščiuose.
Alžyro vėliava
thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV 111110.svg|23pxValstybinė vėliava, Proporcijos: 2:3]] thumb|right|200px|[[Vaizdas:FIAV_000001.svg|23px Karinė jūrų vėliava, Proporcijos: 2:3]]
Alžyro vėliava – vienas oficialių Alžyro Liaudies Demokratinės Respublikos simbolių. Stačiakampė, su dviem vienodo pločio vertikaliomis juostomis: prie flagštoko – žalia, plazdančiojoje pusėje – balta. Vėliavos centre pavaizduotas raudonas pusmėnulis ir raudona penkiakampė žvaigždė.
Alžyro karinė jūrų vėliava nuo valstybinės vėliavos skiriasi tik tuo, kad karinės jūrų vėliavos kairiame viršutiniame kampe pavaizduoti du raudoni sukryžiuoti inkarai.
Istorija
Dabartinė vėliava buvo įteisinta 1962 metų liepos 3 dieną. Ji panaši į Alžyro nacionalinio išsivadavimo fronto (Front de Libération Nationale, FLN) vėliavą. Taip pat yra spėjama, kad tokią vėliavą XIX amžiuje naudojo kovotojas už Alžyro laisvę Abdelis Kadyras.
Simbolika
Balta spalva reiškia tyrumą, žalia – islamą. Mėnulio pjautuvas buvo naudojamas ir prieš islamo atsiradimą. Tačiau, kadangi daugelis valstybių, kurių gyventojų daugumą sudaro islamo išpažinėjai, savo vėliavose naudoja pusmėnulį, šis simbolis tapo islamo ženklu.
Rudasis FK
Panaudojimas
Naudojamas kaip maisto priedas dažiklis žymimas kodu E154.
E154 naudojamas rūkytai ir sūdytai skumbrei ir kitokiai žuviai, keptiems kumpiams ir kitokiai mėsai, traškučiams paspalvinti. Rudasis FK suteikia sveiką spalvą, kuri neišnyksta termiškai apdorojant ir neišsiplauna.
Sveikata
Rudąjį FK „Hiperaktyvių vaikų paramos grupė“ rekomenduoja pašalinti iš vaikų maisto, ypač kartu su benzoatais.
Šis dažiklis salicilatams jautriems žmonėms gali sukelti alergines reakcijas, gali paryškinti astmos simptomus.
Rudasis FK yra uždraustas Europos Sąjungoje (išskyrus D. Britaniją), Australijoje, Austrijoje, Kanadoje, JAV, Suomijoje, Japonijoje, Airijoje, Švedijoje, Šveicarijoje, Naujojoje Zelandijoje ir Norvegijoje.
Sudėtinės dalys
Į rudąjį FK įeina šie dažikliai:
Arubos vyrų futbolo rinktinė
Arubos vyrų futbolo rinktinė – Arubai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Arubos futbolo susivienijimas (Arubaanse Voetbal Bond). Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate. Tai viena silpniausių rinktinių pasaulyje ir turi vieną žemiausių FIFA reitingų.
Džubi kyšulys
250px|thumb|right|Džubi kyšulys
Arubos vyrų futbolo rinktinė
Istorija
XX a. 3–6 dešimtmečiais Arubos mėgėjų rinktinė varžėsi su Kiurasao ir aplinkinėmis komandomis. 1958–1986 m. Aruba buvo Nyderlandų Antilų kolonijos dalis, ir Arubos futbolininkai žaidė už Nyderlandų Antilų rinkrinę. Arubai atsiskyrus nuo Nyderlandų Antilų, vėl sudaryta Arubos rinktinė. Nuo 1986 m. CONCACAF narė, nuo 1988 m. FIFA narė.
Džubi kyšulys
Džubi kyšulys – regionas, esantis Maroko pakrantės pietuose prie Vakarų Sacharos ir priešais Kanarų salas.
Istorija
1879 m. Anglija čia įsteigė prekybos postą Port Viktorija, bet 1895 m. teritoriją nuo 27°40' lygiagretės ir Dra upės pardavė Marokui.
1912 m. Marokui tapus Prancūzijos protektoratu, Ispanija vedė derybas dėl šios teritorijos koncesijos. 1916 m. liepos 29 d. Vakarų Sacharos kolonijos administratorius Francisko Bens (Francisco Bens Argandoña) užėmė šią teritoriją. Buvo pastatytas oro uostas, kaip tarpinis pašto lėktuvų kilimo ir tūpimo takas. Teritorija užėmė apie 20 000 km², kurioje gyveno 10 000 gyventojų (daugiausiai berberai). Pagrindinis miestas tapo ''Villa Bens' (dabar Tarfaja).
1956 m. Marokui atgavus nepriklausomybę, šią teritoriją dar kurį laiką kontroliavo Ispanija, tik 1958 m. balandžio 2 d. galutinai atiduota Marokui.
Kaukai I
Istorija
Kaukų kaimas įkurtas XX a. tarpukariu Obelytės dvaro žemėse.
Zebudžas
Zebudžas ( dar žinomas kaip Città Rohan) – miestas Maltoje, vienas seniausių šalyje. 2011 m. kovo mėn. duomenimis, mieste gyveno 11 715 gyventojų. Maltiečių kalba miesto pavadinimas reiškia 'alyvuoges'. Ribojasi su Atardo, Mdinos, Kormio, Rabato ir Sidživio savivaldybėmis.
Mieste gimė Frans Sammut, maltiečių romanistas ir dalykinės literatūros rašytojas.
Beldžiant į dangaus vartus
Beldžiant į dangaus vartus – 1997 m. vokiečių režisieriaus Thomas Jahn filmas. Jo pavadinimas kilęs nuo Bobo Dilano dainos, originaliai kurtos 1973 m. vesternui „Patas Garetas ir Bilis Kidas“.
Filme du pagrindiniai veikėjai – Martin Brest ir Rudi Wurlitzer – susitinka onkologinėje ligoninėje, abu ką tik sužinoję, kad nepagydomai serga vėžiu. Išgėrę tekilos, jie nusprendžia pabėgti iš ligoninės ir važiuoti pamatyti jūrą. Bėgdami pavagia automobilį, kuris, kaip vėliau paaiškėja, priklauso pogrindinio pasaulio bosui.
El Rėjaus nacionalinis parkas
El Rėjaus nacionalinis parkas – saugoma gamtos teritorija Argentinoje, Saltos provincijoje, Chuchujaus provincijos pasienyje, į rytus nuo Cheneral Gjuemeso. Plotas 441,62 km².
Parkas sudarytas saugoti ir pristatyti Los Yungas ekosistemą. Klimatas šiltas ir drėgnas (22–25 °C, 500–700 mm kritulių per metus). Flora labai įvairi ir kinta skirtingame aukštyje (750–2000 m). Stambiausi faunos atstovai – tapyrai, pekariai, jaguarai, pumos ir skruzdėdos.
Nacionaliniame parke gyvena išlikusios indėnų gentys. Parke taip pat gausu archeologinių radimviečių.
Izraelis olimpinėse žaidynėse
Izraelis olimpinėse žaidynėse kaip nepriklausoma valstybė debiutavo 1952 m. olimpinėse žaidynėse.
Izraelis pirmąjį savo medalį laimėjo vos 1992 m. Iki 2010 m. šalis buvo laimėjusi tik vieną aukso medalį.
Ignas Budrys
Biografija
1959 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1960–1965 m. dėstė Vilniaus vaikų dailės mokykloje ir Lietuvos dailės institute.
Nuo 1959 m. dalyvavo parodose, 1960–1994 m. surengė apie 20 individualių parodų. Sukūrė savito stiliaus lyriškų ir dramatiškų, įtaigių lietuvių bruožų peizažų, teminių kompozicijų (ciklai „Senasis Vilnius“ 1961–1983 m. ir 1988–1993 m., „Žemaitija“ 1962–1973 m., „Eglė žalčių karalienė“ 1964–1979 m., „Lietuva - mano džiaugsmas ir skausmas“ 1989–1993 m.), portretų (Antanas Švažas, 1962 m., Jonas Graičiūnas, 1964 m. ir 1983 m.), natiurmortų („Natiurmortas su dievukais“ 1964 m.). Kūriniams būdinga sodrus koloritas, ryškus kontūrinis piešinys, laisvas platus potėpis, meistriška technika. Nuolatinę jo darbų ekspoziciją turi parengęs Žemaičių dailės muziejus.
Dobilas Kirvelis
Dobilas Jonas Kirvelis (g. 1940 m. gruodžio 17 d. Alytuje) – Lietuvos mokslininkas biofizikas ir biokibernetikas, visuomenės bei politinis veikėjas.
Biografija
Mokėsi Užpalių, Linkuvos, Žeimelio mokyklose, 1957 m. baigė Kupiškio vidurinę mokyklą. 1957–1962 m. Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultete studijavo elektronikos ir skaičiavimo mašinų specialybę.
1962–1964 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto (VU GMF) asistentas. 1964–1967 m. mokėsi aspirantūroje Maskvoje, SSRS MA valdymo problemų institute. 1969–1990 m. VU GMF įkūrė ir vadovavo biofizikos-neurokibernetikos mokslinių tyrimų laboratorijai. 1975 m. gamtos mokslų kandidatas. Nuo 1975 m. VU Biochemijos ir biofizikos katedros docentas. 1989–1994 m. VU GMF dekanas.
Politinė veikla
1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos atkūrimo iniciatyvinės grupės narys, programos rengimo komisijos narys. 1989–1991 m. ir nuo 1999 m. LSDP tarybos narys. 1990–1995 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos deputatas. 2004 m. liepos-lapkričio mėn. LR Seimo narys.
Judėjimas
Žodis judėjimas turi daug reikšmių:
Jonė Gerulaitytė
thumb|240px|[[Lietuvos žurnalistų sąjunga|Lietuvos žurnalistų sąjungos nariai (apie 1932 m.). Sėdi, iš kairės: V.Rastenis, E.Turauskas, J.Purickis (vadovas), J.Gerulaitytė. Stovi, iš kairės: J.Paleckis, A. Gricius, J. Kardelis, V. Kemežys, A. Bružas.]] Jonė Gerulaitytė (1898 m. birželio 16 d. Paežerių valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1945 m. vasario 13 d. Drezdenas) – Lietuvos žurnalistė.
Biografija
1928 m. baigė Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą.
1924–1944 m. dirbo telegramų agentūroje ELTA: korespondentė, redaktorė, vyriausioji redaktorė. 1938–1940 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos reikalų vedėja. Bendradarbiavo leidiniuose „Moteris“, „Iliustruotas pasaulis“ ir kt. Žuvo Drezdeno bombardavimo metu.
Vaclovas Germanavičius
Vaclovas Germanavičius (1907 m. sausio 9 d. Sasnava – 1970 m. spalio 29 d. Kaunas) – Lietuvos baleto artistas, baletmeisteris.
Solsberis (Dominika)
Solsberis  – gyvenvietė vakarinėje Dominikos Sandraugos dalyje, Karibų jūros pakrantėje. 2001 m. visuotinio surašymo metu miestelyje gyveno 2129 žmonės.
Kreolų kalba gyvenvietė buvo vadinama Barroui, bet XX a. prasidėjus salos kolonizavimui, pradėtas vartoti angliškas pavadinimas Salisburis. 1929 m. pastatyta Romos katalikų bažnyčia. 6-ame ir 7-ame dešimtmečiuose itin svarbi tapo bananų industrija.
1976 m. rugpjūčio 29 d. Dominikos premjeras Patrick Roland John pasirašė Salisburio deklaraciją, kuri skelbė salos nepriklausomybės idėją, kurią šalis gavo po dvejų metų.
Ščiukutė
Ščiukutė – ežeras Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 6,5 km į šiaurės rytus nuo Žaslių, Laukagalio botaniniame draustinyje. Ežerėlio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,06 km, plotis – iki 0,035 km. Altitudė 129,5 m. Vakarinis krantas aukštas, pietinis žemas, užpelkėjęs, apaugęs krūmynais. Aplinkui plyti pievos. Šiaurėje išteka Gamantos upelis (Laukystos intakas). Šalia įsikūręs Laukagalio kaimas.
Išrinkimo rikiavimo algoritmas
thumb|Animacija, vaizduojanti išrinkimo rikiavimo algoritmą Išrinkimo algoritmas – vienas iš paprasčiausių rikiavimo algoritmų. Pagrindinis principas – minimalų elementą reikia rašyti į pirmą duomenų sekos vietą, tada taikyti tą patį principą posekiui be pirmojo elemento ir t. t.
Algoritmas priklauso „brutalios jėgos“ algoritmams, bet dažnai naudojamas labai ilgiems įrašams su trumpais laukais rikiuoti. Algoritmo vykdymo metu kiekvienas iš elementų bus perkeltas į kitą vietą ne daugiau kaip vieną kartą.
Pavyzdys
Pavyzdys Pascal kalba:
Pavyzdys C++ kalba:
Nicipė
Nicipė graikų mitologijoje - dviejų personažų vardas.
Rodionas Ščedrinas
Biografija
Baigė Maskvos chorinio dainavimo mokyklą ir 1955 m. Maskvos konservatorijos J. Šaporino kompozicijos bei J. Fliero fortepijono klases. 1959 m. baigė Maskvos konservatorijos aspirantūrą. Nuo 1965 m. iki 1969 m. dėstė Maskvos konservatorijoje.
1973–1990 m. Rusijos kompozitorių sąjungos pirmininkas. Už nuopelnus jam ir žmonai, balerinai Majai Pliseckajai suteikta Lietuvos Respublikos pilietybė. Sukūrė baletų, operų, kantatų, oratorijų, simfonijų, koncertų orkestrui, fortepijonui, chorui, kamerinės muzikos kūrinių.
Kandava
Kandava – miestas Latvijoje, Kuržemėje, Tukumo savivaldybėje, prie Abavos. Plotas 9,5 km², 3763 gyventojai (2019 m.).
Rašytiniuose šaltiniuose pirmąkart minima 1230 m., miesto teisės nuo 1917 m. Keliai į Kuldygą, Rygą, Saldų, geležinkelio stotis Rygos–Ventspilio linijoje 7 km už miesto. Medžio apdirbimo pramonė, prekybos, paslaugų, statybos įmonės, turizmas. Žemės ūkio technikumas su Latvijos žemės ūkio universiteto filialu, dvi vidurinės mokyklos, meno ir muzikos, šokių, sporto mokyklos. Kultūros rūmai, muziejus (nuo 1995 m.), biblioteka, sporto halė, Kandavos kartodromas (1972 m., rekonstruotas 2008 m.), motokroso trasa. Išlikęs netaisyklingo plano senamiestis, XIX a. arkinis tiltas per Abavą.
Istorija
thumb|left|Kandavos pilies griuvėsiai 2017 m. thumb|left|Turgaus aikštė tarpukariu Žlugus Livonijos ordinui, Kandava tapo Kuršo kunigaikštystės vietiniu administraciniu centru – hauptmano (teisėjo) rezidencija. 1625 m. Kandavai suteiktos miestelio teisės. XVII a. įkurta manufaktūrų (parako dirbtuvės, dervos varykla, audykla), žemės ūkio įmonių, Kandava buvo viena didžiausių Šiaurinio Kuršo gyvenviečių. Miestelis nukentėjo per karus 1605, 1659 ir 1701 m., o 1710 m. po karo ir maro epidemijos beveik išnyko.
1795 m. Kuršo kunigaikštystė prijungta prie Rusijos Imperijos ir paversta Kuršo gubernija. 1799 m. gubernijoje leista apsigyventi žydams, Kandavoje vėl padaugėjo gyventojų. XIX a. pr. miestelyje gyveno 439 žmonės – dvarininkai, amatininkai, smulkieji prekybininkai. 1819 m. Kandavos administracinės įstaigos perkeltos į Talsus, įkurta Talsų apskritis. 1862 m. miestelyje buvo 795 gyventojai, 4 gatvės, 57 namai, 24 krautuvės, 4 užvažiuojamieji kiemai, 4 smuklės, liuteronų bažnyčia, sinagoga, vaistinė, 3 alaus daryklos. 1870 ir 1881 m. Kandavoje siautėjo gaisrai, sudegė beveik visi mediniai namai. Po gaisro statyti daugiausia mūriniai pastatai, išgrįstos gatvės, įrengtas galvių apšvietimas. 1873 m. pastatytas akmens mūro tiltas per Abavą – pirmas tokio tipo tiltas Latvijos teritorijoje.
1892 m. Kandavai suteiktos dalinės miesto teisės, 1893 m. išrinkta pirmoji miesto taryba. 1897 m. Kandavoje gyveno 1015 latvių, 184 vokiečiai, 630 žydų ir 7 čigonai. 1914 m. mieste buvo 2300, 1935 m. – 4032 gyventojai. Sovietmečiu buvo rajono centras (1950–1960 m.), vėliau priklausė Tukumo rajonui. 1963 m. mieste pradėjo veikti radijo mazgų gamykla (Rygos „Radiotechnikos” filialas) su 1200 dirbančiųjų. Veikė ir pieninė, meninių dirbinių, mezginių ir galanterijos įmonės „Jūrmala” cechas, limonado cechas, dešrų dirbtuvė, duonos kepykla, medienos apdirbimo dirbtuvė, buitinių paslaugų įmonė. 1999–2021 m. buvo Kandavos savivaldybės administracinis centras.
Kandavoje gimė latvių pedagogas, kalbininkas ir bendrinės latvių kalbos kūrėjas Karlis Mylenbachas.
Geografija
Kandava įsikūrusi Rytų Kuršo aukštumos šiauriniame pakraštyje Abavos slėnyje. Miesto vakariniame pakraštyje prasideda Šiaurės Kuršo aukštumos Vanemos kalvynas. Didesnioji miesto dalis ir centras išsidėstę Abavos dešiniajame krante. Slėnio plotis mieste 0,7–2 km, gylis iki 30 m. Abavos vagos plotis apie 25 m, gylis 1,2 m, vandens paviršiaus altitudė 34 m. Klimatas Kuršo aukštumų užuovėjoje kiek šiltesnis ir sausesnis nei kitur Latvijoje. Vidutinė oro temperatūra vasarį -3,6 °C, liepą 16,5 °C. Kritulių iškrinta 400–450 mm per metus.
Architektūra
thumb|Didžioji gatvė 2006 m. Abavos slėnio dešiniajame šlaite išsidėstęs valstybės saugomas urbanistikos paminklas – XV–XIX a. susiformavęs Kandavos senamiestis. Senamiesčio pagrindinė, Didžioji gatvė (Lielā iela) apie 1 km ilgio, kyla slenio šlaitu į viršų, suka lanką ir vėl nusileidžia į slėnį. Dėl stataus šlaito Didžiosios gatvės namų žemesnioji dalis turi papildomą aukštą. Seniausi namai išlikę Turgaus aikštėje (XVIII a. pab.) ir Didžiojoje gatvėje (XIX a.). Senamiesčio pietinėje dalyje išlikę Livonijos ordino pilies griuvėsiai (XIII a.), parako bokštas (XVII a.), vakarinėje dalyje stovi liuteronų bažnyčia (1736 m.). Kiti žymesni pastatai: gyvenamasis namas Didžiojoje g. 14, XIX a. gyvenamieji namai, smuklė ir viešbutis Talsų gatvėje, neoromaninio stiliaus sinagoga (XX a. pr.), Kultūros centro pastatas (1909 m.), buvusi smuklė ir viešbutis (XVIII a. pab.–XX a. pr.) Didžiojoje gatvėje. Šalia miesto centro 1873 m. iš tašytų akmenų sumūrytas arkinis tiltas per Abavą.
Gyventojai
Gyventojų surašymų duomenys:
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Kandava yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Povilas Budrys
Povilas Budrys (g. 1962 m. rugpjūčio 12 d. Čiulai, Molėtų raj.) – Lietuvos teatro aktorius, dailininkas.
Biografija
1985 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1984–1988 m. Kauno dramos teatro, 1989–1999 m. (su pertrauka 1994 m.) Jaunimo teatro, 1994 m. Lietuvos dramos teatro aktorius. Vaidino režisierių J. Vaitkaus, E. Nekrošiaus spektakliuose. Jaunimo teatre pastatė spektaklių (A. Balsio Arčiau nei toli 1992 m.). Surengė dailės parodų.
Nova Paka
Nova Paka ; ) – miestas Hradec Kralovės krašte, Čekijoje. Priklauso Jičyno rajonui. 9 335 gyventojai (2012 m. duomenys). Mieste įsikūrusi Nova Pakos alaus darykla.
Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1357 m., kaip Mladá Paka. 1563 m. didžioji miesto dalis nukentėjo nuo gaisro. 1586 m., maro metu, mirė beveik puse miestelio gyventų. Dar 450 žmonių mirė 1625 m. marui užklupus miestelį. 1643 m., Trisdešimtmečio karo metu buvo nuniokotas švedų kariuomenės. XVII a. antroje pusėje pastatytas Minimo vienuolynas. Po Imperatoriaus Juozapo II religinių reformų, vienuolynas buvo uždarytas.
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (rusėn. Великое князство Литовское,, ) – XIII–XVIII a. gyvavusi feodalinė valstybė. Nuo XIII a. vidurio apėmė beveik visą dabartinę Lietuvą ir dalį dab. Baltarusijos, nuo XIV a. vid. – beveik visą dabartinę Lietuvą ir visą dabartinę Baltarusiją, nuo XIV a. II pusės iki 1569 m. – didžiąją dabartinę Ukrainos dalį, taip pat dalį dabartinės Rusijos (Smolenskas, Brianskas, Kurskas), dabartinės Lenkijos (Palenkė), po 1561 m. – dalį dab. Latvijos ir Estijos. XV a. tai buvo didžiausia Europos valstybė. LDK buvo daugiatautė valstybė, pasižymėjusi kalbų, tikėjimų ir kultūrų įvairove.
Sostinė (bent jau nuo Gedimino laikų) – Vilnius.
Didžiąją kunigaikštystę įkūrė lietuviškas žemes suvienijęs Mindaugas. Jis taip pat buvo pirmasis LDK valdovas, kuris priėmė katalikų tikėjimą ir buvo karūnuotas Lietuvos karaliumi 1253 m. Iki Mindaugo nužudymo Lietuva buvo krikščioniška karalystė. Kiti valdovai grįžo prie senojo tikėjimo. LDK, kaip pagoniška valstybė tapo šiaurės kryžiaus žygių taikiniu ir buvo nuolat puldinėjama kryžiuočių ir kalavijuočių (tai tęsėsi ir po Lietuvos krikšto 1387 m.) Valdant Gediminui sparčiai plėstos kunigaikštystės žemės; tokią politiką tęsė ir jo sūnūs Algirdas ir Kęstutis. Algirdo sūnus Jogaila 1386 m. pasirašė Krėvos uniją, remiantis kuria Lietuva buvo apkrikštyta ir buvo įsteigta dinastinė unija tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos karalystės. Dėl to 1386–1569 m. LDK ir Lenkiją valdė (išskyrus kelias pertraukas) vienas valdovas.
LDK valdant Kęstučio sūnui Vytautui Didžiajam šaliai priklausė didžiausios teritorijos, Žalgirio mūšyje 1410 m. buvo sumušti kryžiuočiai, sudarytos sąlygos rastis Lietuvos didikams, didesnę galią įgavo Didžiojo kunigaikščio taryba. Po Vytauto mirties Lietuvos santykiai su Lenkija ėmė prastėti. Lietuvos didikai Radvilos bandė išardyti asmeninę uniją su Lenkiija.
1569 m. LDK pasirašė Liublino uniją, pagal kurią LDK kartu su Lenkija sudarė konfederacinę Abiejų Tautų Respubliką (ATR). Stiprėjant Apšvietos idealams Europoje, ATR pasirašyta Gegužės trečiosios Konstitucija. Tačiau atsinaujinusi ATR 1792 m. buvo užimta Rusijos imperijos ir LDK rytinės teritorijos prijungtos prie Rusijos. Tado Kosčiuškos vadovaujami sukilėliai sukilimu bandė susigrąžinti atplėštas žemes, tačiau sukilimui žlugus 1795 m. likusi LDK teritorija buvo galutinai pasidalinta tarp Rusijos ir Prūsijos ir LDK nustojo egzistavusi.
1790 m. surašymo duomenimis, LDK buvo 87,3 tūkst. km² ploto, joje gyveno 1,33 mln. gyventojų, buvo 300 miestų ir miestelių.
Pavadinimas
Valstybės pavadinimas ir jos valdovo titulas nebuvo pastovūs ir keitėsi priklausomai nuo valstybės sienų ir santvarkos kitimo. XIII a. viduryje – XIV a. pradžioje valstybė vadinta Lietuva. Mindaugas karūnavosi kaip Lietuvos karalius. Po Kijevo ir kitų dabartinės Ukrainos teritorijų prisijungimo valdovas ėmė tituluotis Lietuvių ir daugelio rusų karaliumi. Pagal pirmąjį statutą (1529 m.) pavadinimas buvo Didžioji Lietuvos, Rusijos ir Žemaitijos kunigaikštystė (rusėn. Великое князство Литовское, Руское, Жомойтское и иных).
XVII a. šaltiniuose lietuviškai minima kaip „Didi Kunigystė Lietuvos“ (plg. 1653 m. Joachimo Jurgio Reto „KNIGA Nobaʒniſtes Krikśćionißkos“, kurios paantraštėje, kilmininko linksniu rašoma Ant wartoimá Báʒnićioms dides Kunigiſtes Lietuwos ißduotá). Taip pat naudotas pavadinimas Didi Kunigaykſztiste Lietuwos.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (apie 1570 m.). thumb|left|LDK administracinis suskirstymas XVII a. thumb|left|Lietuva Merkatoriaus žemėlapyje, 1633 m.
XV–XVI a. LDK įvairiu metu priklausė 15 vaivadijų:
Karinė ir politinė istorija
thumb|right|Lietuvos kario šalmas ir apeiginiu būdu sulankstytas kalavijas, XI–XII a. thumb|Lietuvių kalba paminėta tarp visų į Konstancą atvykusių atstovų kalbų, Ulrich von Richental. Chronik des Konstanzer Konzils. 1483
Susidarė Lietuvos kunigaikštystės pagrindu, greičiausiai prie jos prisijungus kelioms kitoms baltų gentinėms žemėms (kunigaikštystėms). XIII a. valstybė įgavo karalystės statusą, tačiau Mindaugo Lietuvos karalystės istorija baigėsi su jo mirtimi. Naujas valstybės konsolidacijos periodas prasidėjo nuo XIV a. pradžios.
Mongolų įsiveržimas į Europą ir prieš tai įvykęs Kijevo Rusios susiskaldymas regione sukūrė politinį vakuumą, dėl to XIV a. LDK žymiai sustiprėjo ir išsiplėtė. Ją ypač sustiprino Gediminaičių dinastija (XIV–XVI a.). Didysis kunigaikštis Gediminas gerokai išplėtė Lietuvos teritoriją į rytus diplomatinėmis priemonėmis (daugiausiai ištekindamas dukras). Jo sūnus Algirdas toliau tęsė plėtrą karinėmis priemonėmis, prie to taip pat prisidėjo ir jo brolis Kęstutis. Dalis rusų kunigaikštysčių buvo užkariautos, dalis Aukso Ordos susilpnėjimo laikotarpiu prisijungė pačios. Prie Lietuvos buvo prijungta visa dabartinės centrinės ir rytų Baltarusijos teritorija, dabartinė Ukraina ir Vakarų Rusija. Rytų slavų kunigaikštysčių politinė struktūra daugeliu atvejų buvo išlaikyta, ypač pietuose, kur buvo įkurtos vasalinės kunigaikštystės Algirdo sūnums.
Algirdo ir Vytauto valdymo laikais Lietuva pasiekė didžiausią teritorinę plėtrą – pietuose jos sienos siekė net Juodąją jūrą, LDK reiškė pretenzijas į visas buvusios Kijevo Rusios žemes ir dėl Rusios vienijimo vaidmens XV–XVI a. konkuravo su Maskva. Algirdo žodžiais Omnis Russia ad Litwinos deberet simpliciter pertinere.
Vakaruose didžiausia grėsme Lietuvai buvo Vokiečių ordinas, kurio nuolat rengiami kryžiaus žygiai paskatino svarstyti sąjungos su Lenkija galimybes. Algirdo sūnus Jogaila 1386 m. apsikrikštijo ir tapo Lenkijos karaliumi. Dar iki krikšto 1385 m. buvo pasirašyta Krėvos sutartis, kuri padėjo pagrindus Lietuvos-Lenkijos unijai. Krėvos sutartimi buvo sudaryta unija tarp Lenkijos ir Lietuvos, tačiau Lietuvoje valdęs Jogailos pusbrolis Vytautas, nors ir buvo Jogailos vasalas, vykdė savarankišką politiką.
1387 m. Jogaila krikštijo lietuvius Vilniuje. Būtent šie metai laikomi oficialia Lietuvos krikšto data, nes Mindaugui tikrai ar tariamai atsimetus nuo krikšto Lietuva vėl buvo laikyta pagoniška šalimi. Nors krikštas gerokai sustiprino Lietuvos tarptautinę padėtį, bet iki pat Žalgirio mūšio (1410 m. liepos 15 d.) Lietuvos valstybingumui visąlaik grasė Teutonų ir Livonijos ordinų pretenzijos.
XV a. nugalėjus Vokiečių ordiną Lietuvos ir Lenkijos unija galėjo ir nutrūkti, nes dingo bendras interesas, tačiau iškilo Maskvos valstybės grėsmė. 1480 m. Maskva galutinai atsikratė priklausomybės nuo mongolų ir ėmė skelbtis Kijevo Rusios teisių perėmėja. XV a. pabaigoje ir ypač XVI a. prasidėjo nuolatiniai LDK karai su ja.
2012 m. FIA WEC sezonas
'''2012 m. FIA WEC sezonas''' buvo pirmasis FIA ilgų distancijų lenktynių pasaulio čempionato sezonas. Jis prasidėjo kovo 17 d., jį sudarė 8 lenktynės. Čempionatą organizavo FIA kartu su Pietų automobilių klubu (pranc. Automobile Club de l'Ouest).
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
Karinė ir politinė istorija
Po Žygimanto nužudymo (1440 m.) Lietuvos didžiaisiais kunigaikščiais tapdavo Lenkijos karalių Jogailaičių dinastijos atstovai, – taip iki pat 1569 m. išlaikant Lietuvos ir Lenkijos valstybių personalinę uniją. 1499 m. Lenkijos Senatas ir Lietuvos Kunigaikščio Taryba sutarė, kad be viena kitos žinios nerinks sau valdovo.
2012 m. FIA WEC sezonas
Tvarkaraštis
2011 m. lapkričio 12 dieną FIA oficialiai pristatė pirmojo sezono tvarkaraštį. Jį sudarė 8 lenktynės skirtingose pasaulio šalyse.
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
Liublino unija
thumb|left|Abiejų Tautų Respublikos teritorija 1619 m. žemėlapyje, kuriame pavaizduotos dabartinės sienos thumb|left|Freska [[Strasbūras|Strasbūro (dabar protestantiškoje) Šv. Petro bažnyčioje, rodanti įvairias šalis kelyje į krikščionybę. Lietuva (Litavia) pavaizduota su jos stačiatikiškomis žemėmis (Oriens)]] Po XVI a. pradžios karų su Maskva, 1512 m. maskvėnams atiteko Smolenskas ir kitos rytų žemės, Lietuva buvo susilpninta. Tačiau Lenkijos padėtis gerėjo, į jos priklausomybę pateko Prūsijos kunigaikštystė ir Mozūrija. Lietuvos padėtis buvo silpna ne tik rytuose, bet ir pietryčiuose, kur vyko nuolatiniai totorių puldinėjimai. Dar labiau varginantys karai prasidėjo kilus Livonijos karui, į kurį Livonijos prašymu 1561 m. įsitraukė Lietuva, Vilniaus sutartimi gavusi naujai sudarytą Uždauguvio kunigaikštystę (Latgalą, Vidžemę ir Pietų Estiją). Karo metu Maskva užėmė Polocką ir priartėjo prie etninių Lietuvos žemių. Lietuvos diduomenė nusprendė kreiptis pagalbos į Lenkiją, kad toji irgi įsitrauktų į karą prieš Ivano IV maskvėnus. Už pagalbą Lenkija reikalavo teisės kartu valdyti Lietuvos gautąsias Livonijos žemes ir sudaryti aiškią unijos sutartį, kuri užbaigtų ginčus ir galutinai susietų valstybes. Lietuvos smulkioji bajorija buvo pasiruošusi derėtis su bet kuo, net išrinkti Maskvos carą Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu. Lietuvos didio buvo priešiški Lietuvos suvereniteto apkarpymui. Šios aplinkybės privedė prie 1569 m. Liublino unijos sudarymo. Pati Liublino unija buvo sudaryta mažai atsižvelgiant į Lietuvos interesus, jos sąlygos buvo faktiškai padiktuotos lenkų. Lietuvių didikams bandant pasipriešinti ir išvykus iš unijos klausimą svarsčiusio Seimo, karalius Žygimantas Augustas, lenkų spaudžiamas, prijungė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei priklausiusias Palenkės, Voluinės, Braclavo ir Kijevo žemes tiesiog prie Lenkijos. Lietuvos delegacija, be kitų nuolaidų iš lenkų pusės, išsireikalavo, kad valstybė vadintųsi Abiejų Tautų Respublika (lenk. Rzeczpospolita Obojga Narodów; tautomis laikyta bajorija ir didikai).
1791 m. gegužės 3 d. konstitucija buvo siekta sukurti unitarinę valstybę, kas būtų reiškę Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės panaikinimą. Kad to būtų išvengta, prie konstitucijos buvo pridėtas pasirašytas Abiejų Tautų tarpusavio įžadas, kuriuo LDK atkurta tų pačių metų spalio 20 d.
2012 m. FIA WEC sezonas
Galutinė įskaita
{|
† – Lenktynininkas buvo klasifikuotas, tačiau negavo taškų dėl per mažo laiko praleisto trasoje.
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
Liublino unija
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (ir ATR) formaliai nustojo egzistuoti, 1795 m., kai kartu su Lenkijos karalyste buvo galutinai pasidalinta kaimyninių valstybių – Rusijos, Prūsijos ir Austrijos imperijos.
Santvarka
thumb|Lietuvių kalbos plotai LDK (XVI a.) [[Zigmas Zinkevičius|Zigmo Zinkevičiaus vertinimu]] XIV–XV a. buvo būdinga stipri didžiojo kunigaikščio valdžia. Didysis kunigaikštis buvo dar ir vyriausiasis karo vadas, ir teisėjas. Didžiojo kunigaikščio valdžia buvo paveldima, tačiau griežtos paveldėjimo tvarkos nebuvo. Faktiškai teises į didžiojo kunigaikščio sostą turėjo visi jo sūnūs, todėl sostas galėjo pereiti bet kuriam iš jų. Pagoniškieji didieji kunigaikščiai laikėsi religinės tolerancijos.
Gediminas buvo sukūręs nuolatinę tarybą, tačiau ji turėjo tik patariamąją teisę. Vytauto Didžiojo laikais kunigaikščio taryba jau tampa panašia į valstybės įstaigą. Svarbiausias vaidmuo kunigaikščio taryboje tenka Vilniaus ir Žemaitijos vyskupams bei Vilniaus ir Trakų vaivadoms. Iki Vytauto Didžiojo egzistavo sritinės kunigaikštystės, dažniausiai valdomos vietinių dinastijų. Kanceliarine kalba Lietuvai išsiplėtus į rytų slavų žemes tapo senoji rusėnų kalba, savo vaidmenį išlaikiusi iki XVII a., kai ją ėmė keisti lenkų kalba.
XV a. pradžioje vykstant kovoms dėl didžiojo kunigaikščio sosto, didėjo didikų, o vėliau ir bajorų, vaidmuo. 1564 m. buvo įsteigti žemesnieji bajorijos teismai kiekviename paviete ir vaivadijoje, o didysis kunigaikštis išliko vyriausiuoju teisėju, spręsdavo apeliacines bylas. Sprendimus didžiojo kunigaikščio vardu priimdavo maršalka ir abu kancleriai.
Pagal Liublino uniją karalius turėjo būti renkamas tik bendrai, Seimai tapo bendri, taip pat planuoti bendri pinigai ir galimybė lenkams įsigyti dvarus bei gauti urėdus Lietuvoje bei atvirkščiai. Faktiškai Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje liko atskiras iždas, kariuomenė, atskira valstybinė teritorija su savo administracine ir valstybine organizacija bei savo teise – Lietuvos statutu, pavietų teismais ir vyriausiuoju Lietuvos teismu – Lietuvos tribunolu, įkurtu 1581 m.
Nors Liublino unija ir nesukūrė vieningos valstybės, tačiau tapo nykstančios Lietuvos valstybingumo atskaitos tašku. Per XVII a. nyko atskira Lietuvos užsienio politika, bajorija ir didikai abiejose šalyse ėmė susilieti į vientisą visuomenę. Šis procesas ypač sustiprėjo valdant Vazų dinastijai (1588–1668 m.). Didikai saugojo tam tikrus valstybingumo elementus – atskirą valdymo sistemą, draudimą lenkams gauti tarnybas ir dvarus Lietuvoje, tačiau nuo XVII a. jau nebekėlė atskirų kandidatų į karalius. XVIII a. Abiejų Tautų Respublikos bajorija praktiškai susiliejo ir konfederaciniuose karuose kovojo išvien, nepaisydami kilmės iš kurios nors valstybės dalies.
1768 m. įsteigtoje Nuolatinėje Taryboje lietuviams buvo numatyta tik 1/3 vietų, o 1773 m. įsteigta bendra abiem valstybėms Edukacinė Komisija. Ketverių metų seime (1788–1792 m.) valstybę bandyta centralizuoti, buvo panaikintos atskiros Lietuvos institucijos ir įvestos bendros Abiejų Tautų Respublikos įstaigos, bendras iždas, paliktos tik atskiros kariuomenės.
Socialinė struktūra
thumb|Elitinis LDK karys, XV a. rekonstrukcija. Algirdo ir Kęstučio laikais valstybės valdžios ramstis buvo kariai, kurie jau buvo atsiradę Mindaugo laikais, kartais šaltiniuose vadinami riteriais, kariais, ginkluotaisiais, kurie atlygį iš dalies gaudavo iš karo grobio, iš dalies gyveno kartu su valdovu ir jo buvo išlaikomi. XIV amžiuje jau atsiranda socialinė diferenciacija, išsivysto profesionalių karių sluoksnis, kurie dalyvavo karuose, kronikose vadinami „gerieji žmonės“. Jie taip pat turėjo žemės nuosavybę bei pilis, ir savo turtą paveldėjo. Šitame aukštesniajame sluoksnyje taip pat buvo skirtumų turtine, įtakos ir kita prasme, todėl jau gana anksti aiškiai išsiskiria žemesnysis ir aukštesnysis didikų sluoksniai. Galima išskirti tris bajorų grupes: kunigaikščiai, didikai ir tarnybiniai bajorai.
Kilmingieji XIV a. dar nėra įbaudžiavinę valstiečių, kurie dar dalyvauja karuose ir yra laisvi. Tačiau stambioji žemės nuosavybė atsiranda jau nuo XIII a. ir į priklausomybę įtraukia dalį valstietijos. Kitų valstiečių priklausomybė nuo bajorų ir didžiųjų kunigaikščių matosi per įvairius atiduodamus mokesčius, tuo tarpu baudžiavos dar nėra, kilmingųjų laukus įdirba priklausomieji valstiečiai ir karo belaisviai. Beje ribos tarp bajorų, laisvų ir priklausomų valstiečių dar nebuvo griežtos. Algirdas atrodo stengėsi kilminguosius laikyti didesnėje priklausomybėje, tuo tarpu kai Kęstutis savo kovose su Ordinu labai priklausė nuo žemaičių bajorų ir todėl negalėjo mažinti jų įtakos.
Nuo Gedimino laikų taip pat minimi didžiojo kunigaikščio dvarai. Kaip ir rusų kunigaikštystėse, taip ir Lietuvoje, didžiojo kunigaikščio valdos buvo plečiamos planingai įsisavinant neužimtus žemės plotus.
Formavosi tėvoninė žemėvalda, nors iki Jogailos ir Vytauto laikų vyravo valdymas iki gyvos galvos. Žemės paveldėjimas juridiškai įformintas 1387 m. Jogailos privilegija bajorams katalikams.
Prekyba ir miestai
Dalis valstiečių mokesčius mokėdavo išimtinai miško gėrybėmis – medumi, kailiais, bebrais. Vertingi kailiai buvo parduodami pirkliams Rygoje. Algirdas savo privilegija garantavo tiek Rytų, tiek Vakarų pirkliams prekybos laisvę didžiojoje kunigaikštystėje. Prekybos kelių sankirtose Dniepro, Dauguvos, Nemuno prekybiniuose keliuose atsirado kunigaikščių miestai – Vilnius, Kaunas, Trakai. Čia daugiausia gyveno vokiečių bei rusėnų pirkliai, kurie turėjo ir savo bažnyčias, kurios tarnavo ir kaip slėptuvės bei sandėliai.
Demografija
1260 m., kai LDK žemes sudarė daugiausiai Lietuvos kunigaikštystės žemės, etniniai lietuviai sudarė gyventojų daugumą 67,5% 400 000 gyventojų valstybėje. Prijungus rusėnų žemes, 1340 m. proporcija sumažėjo iki 30 %. Tuo tarpu LDK teritorijai labiausiai išsiplėtus Vytauto Didžiojo valdymo metais, etniniai lietuviai tesudarė 10%-14%.
Mianmaro ekonomika
Mianmaras yra viena iš vargingiausių pasaulio šalių ir kenčia nuo stagnacijos, netinkamo valdymo ir izoliacijos, besitęsiančių dešimtmečiais. Mianmaro BVP auga po 2,9 % per metus – lėčiausias ekonomikos augimas Didžiojo Mekongo regione.
Valdant britų administracijai, tuometinė Birma buvo viena turtingiausių Pietryčių Azijos šalių. Vienu metu ji buvo didžiausia pasaulio ryžių eksportuotoja. Britų administravimo metu Birma tiekė naftą per Birmos naftos kompaniją. Birma taip pat turėjo gausius gamtinius ir darbo išteklius, pagamindavo 75 % pasaulio tikmedžio medienos ir pasižymėjo itin raštingais gyventojais. Buvo manoma, kad šalis eina spartaus vystymosi keliu.
1948 metais susiformavus parlamentinei valdžiai premjeras U Nu pabandė Birmoje sukurti gerovės valstybę. Jo administracija priėmė dvejų metų ekonomikos vystymo planą, kuris nepavyko.
Po 1962 metų karinio perversmo karinė valdžia ėmėsi įgyvendinti ekonomikos planą, pavadintą Birmos keliu į socializmą, pagal kurį karinis režimas nacionalizavo visą pramonę, išskyrus žemės ūkį. 1989 metais Mianmaro valdžia pradėjo ekonominės kontrolės decentralizaciją. Nuo to laiko kai kurie ekonomikos sektoriai buvo liberalizuoti. Valdžia smarkiai reguliuoja pelningas verslo sritis, pvz., brangakmenių gavybą, naftos ir miškininkystės verslą. Šie sektoriai paskutiniu metu buvo eksploatuojami užsienio korporacijų, kurios palaikė partnerystę su Mianmaro valdžia, už tai gaudamos galimybę naudotis natūraliais Mianmaro ištekliais.
Dabartinė Mianmaro ekonomika yra mišri. Privatus sektorius dominuoja žemės ūkyje, lengvojoje pramonėje ir transporto srityje, o karinė valdžia kontroliuoja energetiką, sunkiąją pramonę ir prekybą ryžiais.
Mianmaras 1987 metais buvo pripažintas mažiausiai išsivysčiusia šalimi. Dažnai Mianmaro karinės pajėgos yra privačių įmonių bendrasavininkas arba netiesioginis savininkas. Paskutiniais metais Kinija ir Indija pabandė sustiprinti ryšius su Mianmaro valdžia, siekdamos ekonominės naudos. Daugelis šalių, įskaitant JAV, Kanadą ir Europos Sąjungą, taiko Mianmarui prekybos ir investavimo sankcijas. Daugiausia užsienio investicijų atkeliauja iš Kinijos, Singapūro, Pietų Korėjos, Indijos ir Tailando.
Per vienuolika metų, nuo 1989 m. iki 1999 m., Mianmaro karinė valdžia bandė atgaivinti ekonomiką po trijų dešimtmečių griežto centralizuoto planavimo, tačiau paskutiniu metu režimas nutraukė šias pastangas. Nepaisant to, privatus sektorius auga, nors ir lėtai.
Ilyrijos karalystė (Habsburgai)
Ilyrijos karalystė  – karalystė, egzistavusi 1816–1842 m., priklausiusi Austrijos imperijai. Jos teritorija apėmė sritis, kur dabar yra pietų Austrija (Karintijos žemė), vakarų Slovėnija (istoriniai Krainos, Karintijos, Pajūrio regionai), šiaurės vakarų Kroatija (Istrija) ir šiaurės rytų Italija (Triesto provincija ir Goricijos provincija).
Istorija
thumb|left|Karalystės žemėlapis Karalystės pirmtakėmis tapo 1809 m. Napoleono suformuotos Ilyrijos provincijos, kurios apėmė Napoleono iš Austrijos imperijos nukariautas žemes. Kuomet 1815 m. Habsburgų Austrija atsiėmė šias žemes, ji nutarė laikinai išlaikyti prancūzų administracinę struktūrą, prieš atkuriant senąją feodalinę administraciją. Ankstyvuoju laikotarpiu karalystė apėmė senųjų Krainos, Karintijos, Goricijos ir Gradiskos, Istrijos feodalinių valdų teritorijas bei didelę dalį Kroatijos su Rijeka. Tačiau jau apie 1820 m. atkūrus Kroatijos karalystę, jai liko tik šiaurinės teritorijos. Šiose teritorijose daugumą sudarė etniniai slovėnai, ir karalystės sukūrimas su sostine Liublianoje buvo svarbus jų tautinei tapatybei formuotis. Slovėnai siekė, kad prie karalystės būtų prijungta ir žemutinė Štirija, taip suvienijant visas slovėnų žemes. Austrijos administracijoje karalystė pamažu prarado savo reikšmę ir palaipsniui atkurtos senosios feodalinės valdos. Paskutinįjį kartą oficialiuose dokumentuose karalystė paminėta 1849 m. Iš jos susiformavo Krainos kunigaikštystė, Karintijos kunigaikštystė ir Austrijos pajūris.
Kružiūnai
Kružiūnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Punios, prie kelio. Kaime stūkso Kružiūnų piliakalnis.
Uternos ežeras
Uternos ežeras – baigiantis užakti ežerėlis Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 5 km į šiaurę nuo Kaišiadorių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,07 km, plotis – iki 0,025 km. Altitudė 83,6 m. Ežerėlis telkšo užpelkėjusiame Uternos upelio (Lomenos intakas) slėnyje (~ 8 ha dydžio pelkėje). Krantai žemi, gausiai apaugę medžiais ir krūmynais. Ežerėlis gausiai užžėlęs vandens augalija. Šiaurėje išteka upeliukas link Uternos upelio. Aplinkui pelkę plyti dirbami laukai. Šalia buvo įsikūręs Uternos kaimas.
Smilgos ir Smilgaičio kraštovaizdžio draustinis
Smilgos ir Smilgaičio kraštovaizdžio draustinis – savivaldybės kraštovaizdžio draustinis vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajono centrinėje dalyje, Kėdainių miesto seniūnijoje, Smilgos ir Smilgaičio tarpupyje.
Draustinis įkurtas 1992 m. Draustinis užima 234 ha plotą. Jame saugoma Smilgos ir jos intakų Smilgaičio bei Jaugilos žemupių slėniai su mažai pažeista gamta. Teritorija apima Josvainių miško dalį. Randama į Lietuvos Raudonąją knygą įtrauktų augalų: mažųjų gegužraibių, dantažolių, meškinių česnakų.
Draustinis pasiekiamas keliu Kėdainiai–Krakės.
Montefortinas
right|250px|thumb|Montefortino tipo šalmas, be skruostinių plokštelių (matyti tvirtinimo vyriai)
Montefortinas  – keltiškos kilmės romėnų paprastas šalmas, kurio pagrindinė dalis – poaukštis kupolas (viršūnėlė baigiasi rutuliuku ant trumpučio stiebelio), su skruostinėmis plokštelėmis ant vyrių. Dažnai randami be skruostinių plokštelių, spėjama, kad jie galėdavo būti ir odiniai. Priekyje – neplatus snapelis.
Tokie šalmai būdavo naudojami ir Ispanijoje bei Galijoje.
KamAZ-5320
KamAZ-5320 – Tarybų Sąjungos ir Rusijos triašis bortinis sunkvežimis-vilkikas su 6×4 ratų formule. 1976–2001 m. gamintas Kamos automobilių gamykloje. Buvo pirmasis „KamAZ“ markės modelis. Taip pat buvo naudojamas kaip autotraukinys su priekaba. Kėbulas – metalinė platforma su atverčiamais šoniniais ir galiniu bortais ir tentu. Kabina – trivietė, metalinė, atidaroma į priekį su saugos diržų tvirtinimo vietomis. Pagrindinė priekaba – tokio paties dydžio „GKB 8350“.
Kranis
Kranis – ketvirtasis pagal dydį Slovėnijos miestas, Krajinos regiono centras. Miestas apie 20 km nutolęs nuo šalies sostinės Liublianos. Pagrindinis regiono pramonės centras, jame įsikūrusios elektronikos, gumos ir kiti fabrikai.
Istorija
Miesto įkūrimo data laikoma 1256 m. Būtent tais metais pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose buvo paminėta Kieselstein pilis. Miestas įkurtas ties Savos ir Kranios upių sankirta. 1256 metais pastatyta pilis 1956 metais buvo restauruota pagal slovėnų architekto Jože Plečniko projektą.
Richard Arnold
thumb|250px|Richard Robert Arnold
Ričardas Arnoldas (angl. Richard Robert Arnold, II, gim. 1963 m. lapkričio 26 d., Čeverlyje, Merilendo valstijoje, JAV) – mokytojas, NASA astronautas.
Darbas NASA ir astronauto karjera
Tais pačiais metais pradėjo specializuotus mokymus, kurių metu susipažino su Tarptautinės kosminės stoties ir daugkartinio erdvėlaivio struktūra. Taip pat baigė astronautams skirtą treniruotės programą. 2007 m. spalio mėn. tapo STS-199 misijos specialistu.
Ksenofobija
Ksenofobija (iš graikų k. ξένος 'užsienietis, keistuolis', φόβος 'baimė') – nepalankumas arba priešiškumas svetimšaliams ir tam, kas svetimšališka. Šią fobiją turintys žmonės bijo, vengia ar yra priešiškai nusiteikę prieš kitokios tautybės, rasės, religijos, kultūros atstovus. Nors terminas ksenofobija dažnai vartojamas kaip rasizmo sinonimas, tačiau tai nėra lygiaverčiai terminai.
Ksenofobijos priežastys gali būti tautinė izoliacija, istorinės aplinkybės, staigus imigrantų skaičiaus padidėjimas.
Nikola Pusenas
thumb|right|220px|Nikolos Puseno autoportretas, 1649 m., [[Berlyno paveikslų galerija]] Nikola Pusenas (, 1594 m. birželio 15 d. Lez Andeli − 1665 m. lapkričio 19 d. Romoje) – XVII a. prancūzų tapytojas. Vienas žymiausių prancūzų klasicistinių baroko tapytojų.