cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Velsas
Istorija
Senovėje šalyje gyveno keltų gentys – kimrai. Per anglosaksų ir normandų užkariavimus į Velsą buvo nustumta daug britų. 1282–83 m. Velsą nukariavo Anglijos karalius Eduardas I. 1301 metais Velsas perduotas kaip lenas sosto įpėdiniui Eduardui II, nuo to laiko Velso princas – Anglijos sosto įpėdinių titulas. 1536 metais Velsas buvo sujungtas su Anglija. 1999 m. įsteigta Nacionalinė Velso asamblėja. Partija Plaid Cymru.
Demografija
Daugiau kaip pusė gyventojų – valai, 25 % Velso gyventojų vartoja seną keltų kalbų grupės britonų pogrupiui priklausančią valų kalbą. Dar gyvena anglų ir užsienio imigrantų. 2007 m. duomenimis, čia gyvena per 3 mln. žmonių. Migrantų skaičius 2006 m. – 191 tūkst. Migracijos tarnybos JK (Home Office) duomenimis, 6 % iš jų – lietuviai. Didžioji dalis gyventojų yra krikščionys (apie 72 proc.). apie 18 proc. gyventojų teigia, kad yra netikintys.
2005 m. Kardife buvo įkurta Lietuvių draugija Velse.
Velso kultūra
Populiariausios sporto šakos Velse yra regbis bei futbolas. Taip pat populiarios tokios sporto šakos kaip kriketas ir golfas. Velsas užaugino kelis garsius (snooker) žaidėjus kaip Rėjų Reardoną (Ray Reardon), Terį Grifitą (Terry Griffiths) ir Marką Viljamsą (Mark Williams). Velso nacionalinė žiniasklaida yra įsikūrusi Kardife. Nacionalinis televizijos kanalas – S4/C. BBC Velsas yra įsikūręs Lendafe (Llandaff), o Kardife yra sukuriamos naujienos ir informacija apie Velsą kanalams BBC One ir BBC Two.
Administracinis suskirstymas
Velsas 1996 metais buvo padalinta į 22 sritis.
Rolis
Rolis – JAV miestas, Šiaurės Karolinos valstijos sostinė. Pagal 2008 metų gyventojų surašymą miestas turi 374 320 gyventojų.
Orūro departamentas
Pavadinimo kilmė
Oruro yra čiabuvių žodis, reiškiantis „juoda ir balta“, susijęs su petroglifais.
Istorija
Orūro departamentas buvo įkurtas 1826 m. rugsėjo 5 d. Antonio José de Sucre įsakymu.
Geografija
Šiaurėje Orūro departamentas ribojasi su La Paso departamentu, pietuose su Potosi departamentu, šiaurės rytuose su Kočabambos ir Potosi departamentais, vakaruose su Čile.
Orūro departamentas išsidėstęs centrinėje Altiplano plokščiakalnio dalyse ir kalnuose. Departamento vakaruose – Vakarų Kordiljera, rytuose – Vienuolių kalnynas.
Hidrografija
Departamento upės priklauso trims šalies baseinams: Amazonės, La Platos upių ir uždaram Altiplano baseinui. Pastarajam baseinui priklauso dauguma departamento upių. Svarbiausios upės: Desaguadero, jungianti Titikakos ir Poopo (isp. Poopó) ežerus, Lauka, Markes.
Surinamo vėliava
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV 111111.svg|23px Proporcijos: 2:3]]
Orūro departamentas
Klimatas
Orūro departamentui būdingas šaltas, sausas klimatas ištisus metus. Vidutinė metinė temperatūra 9 °C (rytinėje departamento dalyje apie 12 °C, vakarinėje 6 °C). Žiemos ir vasaros temperatūrų skirtumas ne mažesnis nei 10 °C. Metinis kritulių kiekis atitinkamai vakarinėje ir rytinėje dalyse svyruoja nuo 200 mm iki 400 mm.
Provincijos
thumb|300px|Oruro departamento suskirstymas į provincijas Departamentas padalintas į 16 provincijų, 35 savivaldybes ir 175 kantonus. Departamento provincijos:
Surinamo vėliava
Istorija
thumb|200px|right|Nyderlandų Gajanos vėliava 1959–1975 Vėliava buvo patvirtinta 1975 m. lapkričio 25, iškart po nepriklausomybės paskelbimo.
Orūro departamentas
Demografija
Orūro departamento gyventojų skaičius sudaro 4,91 % visų Bolivijos gyventojų. Didžioji gyventojų dalis (60,25 %) gyvena miestuose ir apie 39,75 % gyvena kaimuose.
Šiame departamente vidutinė gyvenimo trukmė – viena iš mažiausių Bolivijoje (61 metai).
Surinamo vėliava
Istorija
Vėliavą sukūrė Jacques Herman Pinas.
Simbolika
Žvaigždė simbolizuoja visų etninių grupių vienybę, raudona - pažangą ir meilę, žalia - viltį ir derlingumą, balta - taiką ir teisingumą.
Orūro departamentas
Etninės grupės
Iš pradžių departamentas buvo apgyvendintas bendruomenėmis, kurios kalbėjo kečujų ir aimarų kalbomis. Taip pat galima išskirti palei Desaguadero upę gyvenančią etninę grupę, kalbančią Čipaja kalba.
Surinamo vėliava
Simbolika
Iki nepriklausomybės Nyderlandų Gajanos vėliavoje buvo penkių spalvų žvaigždės, sujungtos elipse. Tai simbolizavo visas etinines grupes: vietinius indėnus, europiečius, vergus afrikiečius, kurie vėliau pabėgo ir pasislėpė vidiniuose rajonuose, indus, Javos gyventojus ir kinus, pakeitusius vergus. Elipsė reiškė harmoniją tarp šių grupių.
Orūro departamentas
Ekonomika
Departamente yra daug skirtingų mineralų išteklių. Iš kasamų mineralų svarbiausi – alavas, volframas, stibis, varis, cinkas. Pagrindinės kasyklos: Huanuni, Colquiri ir Avicaya. Taip pat privačia iniciatyva kasamas auksas.
Surinamo vėliava
Konstrukcija
left|300px
Orūro departamentas
Ekonomika
Be kalnų pramonės Orūro departamente gaminami batai, muilas, keramika, plytos.
Orūro departamentas sukuria 6,5% Bolivijos BVP.
Turizmas
thumb|250px|Oruro karnavalas – vienas didžiausių kultūros renginių Bolivijoje
Orūro departamentas neturi daug aukščiausios kokybės turistinių išteklių. Didžiausio turistų dėmesio sulaukia Oruro karnalavas – vienas didžiausių metinių kultūros renginių Bolivijoje. Tai per kelis šimtmečius susiformavusi šventė, kurioje susipina pagoniškos ir krikščioniškos tradicijos. Vienas svarbiausių šios šventės akcentų – šokiai (Diablada, Morenada, Caporales, Llamerada, Incas ir kiti). 2001 m. UNESCO įtraukė Oruro karnavalą į žmonijos žodinio ir nematerialaus kultūros paveldo šedevrus.
Kitos departamento įžymios vietos: Mieste yra Santuario del Socavón šventykla, archeologinis, minerologijos, etnografijos muziejai. Pirmasis ispanų įkurtas miestas Bolivijoje. 188 km nuo Oruro miesto nutolusi vieta, kurioje išlikę seniausios iš tebegyvų Čipajų kultūros pėdsakų: agrarinė sistema, namų statybos būdas, visuomeninio gyvenimo organizavimo formos.
Jonakalnis
Jonakalnis – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Buivydžių.
Vidiškiai (Žemaitkiemis)
Vidiškiai – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Žemaitkiemio.
Ramučiai (Šilutė)
Ramučiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Šilutės, 5 km į vakarus nuo Gardamo. Eina keliai į Gardamą ir Šilutę. Per Ramučius teka Tenenys (Minijos kairysis intakas). Ramučių pietrytinė dalis glaudžiasi prie Ramučio tvenkinio (įrengtas 1976 m., plotas 54 ha). Ribojasi su Eidaičių, Kurpų ir Žagatų kaimais. Seniūnaitijos centras. Stovi Ramučių evangelikų liuteronų bažnyčia, veikia individuali pieno supirkimo įmonė, Ramučių bendruomenė. Šiaurės vakaruose nuo Ramučių yra Ramučių gynybiniai įtvirtiniomai, vadinami „švedų pylimais“.
Istorija
left|thumb|Kaimo centras
1855 m. Ramučiuose be lietuvininkų ir vokiečių gyveno ir pora žydų tautybės žmonių. 1878–1953 m. veikė pradinė mokykla, 1953–1963 m. – septynmetė, 1963–1986 m. – aštuonmetė, 1986–1998 m. – devynmetė, nuo 1998 m. – pradinė. 1900 m. pastatyta nedidelė laikina evangelikų liuteronų bažnyčia, 1929 m. – dabartinė (architektas Gutknecht Kurt).
Prieš II pasaulinį karą Ramučiuose be pradinės mokyklos dar buvo pašto agentūra, vandens malūnas, parduotuvė. 1941 m. hitlerininkai Ramučius pervadino į Tennetal, bet po karo vėl buvo gražintas senasis pavadinimas.
Po II pasaulinio karo Ramučiuose pasikeitė gyventojai, daliai pasitraukus į vakarus, jų namuose apsigyveno atvykėliai iš gretimų Žemaitijos kaimų ir kitų Lietuvos vietovių. 1944 m. pradėjo veiklą pradinė mokykla, 1947 m. įsteigta biblioteka, 1959 m. – ryšių skyrius ir felšerių ir akušerių skyrius. 1950–1963 m. Ramučiai buvo Ramučių apylinkės centras.
thumb|Užtvanka
Vidgiriai (Vilkaviškis)
Vidgiriai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Aistiškių. Iš pietų kaimą supa Vidgirių miškas, toliau pietvakariuose stūkso Vidgirių kalnas. Keliai į Aistiškius, Gražiškius, Graužinius.
Viskai (Palenkės Bialos apskritis)
Viskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į vakarus nuo Tučnos, apie 25 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 88 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Vidnapolis
Vidnapoliu vadinami kaimai:
Fergalicious
„Fergalicious“ yra antrasis singlas iš amerikiečių pop atlikėjos Fergie debiutinio studijinio albumo „The Dutchess“. Daina prodiusuota „Black Eyed Peas“ nario will.i.am, taip pat panaudoti jo vokalai šioje dainoje.
„Fergalicious“ oficialiai nebuvo išleistas Jungtinėje Karalystėje, o antrasis singlas šioje valstybėje buvo „Glamorous“. Tačiau „Fergalicious“ vis tiek pasiekė 26-ąją vietą UK Download Top, o po metų nuo tikrosios išleidimo datos, 2007 m. lapkričio 12 d., buvo Jungtinėje Karalystėje išleistas kaip ketvirtasis singlas iš albumo kartu su „Clumsy“. Taip turbūt nutiko dėl vis didėjančio kito Fergie singlo „Big Girls Don't Cry“. Iki 2008 m. yra parduota daugiau nei 2 700 000 singlo kopijų JAV. „The Dutchess“ perleidime skirtame Australijai ir Japonijai, viršelyje buvo panaudota fotografija iš šios dainos vaizdo klipo.
Fergie išleido batų kolekciją pavadinimu, kaip daina „Fergalicious by Fergie“.
Singlo istorija
Daina pasiekė #2 vietą Billboard Hot 100 tope po kelių mėnesių. Tačiau, „Fergalicious“ įstengė JAV Pop 100 tope pasiekė aukščiausiąją vietą, ir topo pirmame dešimtuke išbuvo net keturiolika savaičių. „Fergalicious“ buvo labai sėkmingas parsisiuntimo singlas, ši daina buvo atestuota dukart platinine JAV tik dėl parsisiuntimo, ir tai yra pavykę tik kelioms dainoms. Iki 2008 m. „Fergalicious“ buvo parsisiųsta daugiau nei 2 740 000 kartų vien JAV, ir tai yra viena iš dešimties daugiausiai parsisiųstų dainų JAV muzikos istorijoje.
Single yra panaudota dainų „Give It All You Got“ (atlikėjai: Afro-Rican) ir „Supersonic“ (atlikėjas: J.J. Fad) elementai. Taip pat nežymiai yra panaudoti dainų „Night Train“ (atlikėjas: James Brown) ir „It’s More Fun to Compute“ (atlikėjas Kraftwerk) elementai. Dainos muzikos įžanga yra panaudota iš 1960-tųjų TV serialo „The Rat Patrol“. will.i.am pasakyti pirmieji dainos žodžiai yra paimti iš „2 Live Crew“ dainos „Throw The D.“
Žodis „Fergalicious“ yra žodžių Fergie ir delicious (liet. skanu} derinys. Dainoje užima didelę dalį tarimas paraidžiui, kaip žodžių Fergie, delicious, tasty. Taip pat dainoje Fergie panaudojo kelių kalbų žodžius, kaip tres (Iš ispanų kalbos – „trys“), uno (Iš italų bei ispanų kalbų – „vienas“) ir loco (Iš ispanų kalbos – „pakvaišęs“).
Skandalai
Daina sukėlė daug apkalbų apie Fergie ir Nelly Furtado nesutarimus (abi priklauso „Interscope-Geffen-A&M“ įrašų kompanijai). „Fergalicious“ dainos žodžiuose Fergie parašė: „But I ain’t promiscuous“, kurie yra nukreipti prieš Furtado, nes tai jos vienas iš sėkmingesnių singlo pavadinimas. Paskui dainoje „Give It to Me“ Furtado parašė dainos žodžius prieš Fergie.
2009 m. kovą ankstesnis „N.W.A“ grupės narys Arabian Prince padavė į teismą Fergie įrašų kompaniją dėl neapmokėtos dainos „Supersonic“ elementų panaudojimo single „Fergalicious“.
Vaizdo klipas
right|thumb|Fergie vaizdo klipe. Daina debiutavo MTV eteryje 2006 m. spalio 24 d., o spalio 31 d. „Yahoo! Music“. Vaizdo klipas buvo nufilmuotas Holivude, o klipo režisierė Fatima Robinson, kuri taip pat nufilmavo BEP klipą dainai „My Humps“. will.i.am iš „Black Eyed Peas“ taip pat pasirodo klipe, kaip Willy Wonka saldainių fabrike pavadinimu „Fergieland“. Vaizdo klipas prasideda su Oompa Loompas dėliojant rožines „Fergalicious“ saldainių dėžutes. Fergie klipe dėvi trumpą suknelę (kaip Shirley Jane Temple), mergaičių skaučių uniformą, maudymuką, sporto drabužius. Klipo erdvės: yra saldainių fabrikas, sporto salė, bei imtynių ringas, kuriame Fergie iššoka iš torto ir grumiasi saldumynuose.
Baigiantis klipui Fergie paleidžia „Samsung“ K5 MP3 Player. Iki 2009 m. video klipas dainai „Fergalicious“ buvo peržiūrėtas 27 861 089 kartus „YouTube“ svetainėje.
Parodijos
Daina buvo daug kartų buvo parodijuota svetainėje „YouTube“. „Mathmaticious“ labai populiari dainos parodija YouTube buvo peržiūrėta 1 821 533 kartus. „Chongalicious“ dar vien parodija „YouTube“ svetainėje peržiūrėta 3 648 262 kartus. .
Apdovanojimai
2006 m. Billboard muzikos apdovanojimuose Fergie atliko šią dainą kartu su will.i.am. „Fergalicious“ kartu su „Big Girls Don't Cry“ turi daugiausiai apdovanojimų. 2007 m. balandžio 27 d. vykusiuose MTV Australijos vaizdo klipų apdovanojimuose (kuriuos vedė Fergie) ši daina laimėjo kategorijoje „Seksualiausias vaizdo klipas“. 2007 m. liepos 17 d. vykusiose 2007 m. MuchMusic vaizdo klipų apdovanojimuose (kuriose Fergie atliko dainas „Big Girls Don’t Cry“ ir „Fergalicious“) ši daina Fergie pelnė apdovanojimą kategorijoje „Geriausias tarptautinis vaizdo klipas“ bei nominaciją „Žmonių pasirinkimas: mėgstamiausia tarptautinė atlikėja“. 2007 m. rugsėjo 9 d. vykusiuose MTV vaizdo klipų apdovanojimuose „Fergalicious“ pelnė Fergie du apdovanojimus.
Vladislavuvas (Palenkės Bialos apskritis)
Vladislavuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Šernažuvinės
Šernažuvinės (Pentacerotidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima. Dydis – 25-90 cm. Paplitusios Indijos ir Ramiajame vandenynuose, Atlanto vandenyno pietvakarinėje dalyje.
Šeimoje 8 gentys, 14 rūšių.
Mastis
Mastis – ežeras vakarų Lietuvoje, Telšių rajone, Telšių pietinėje dalyje. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 3,5 km, plotis iki 1,5 km. Altitudė 125,2 m. Gylis siekia 5,3 m. Yra 2 salos: 1,83 ha sala šiaurinėje ežero dalyje netoli kranto (su įrengta poilsio zona), šiaurėje ir pietuose tilteliais sujungta su krantu, ir 1,93 ha krūmais apaugusi sala pietinėje dalyje. Ežeras susidarė buvusio ledo luisto vietoje. Vakarinėje ežero dalyje įteka Durbino upelis, o rytinėje išteka – Mastupis (Pateklos intakas, Ventos upė baseinas). Šiaurinėje pakrantėje įrengta Telšių miesto poilsio ir laisvalaikio zona su paplūdimiu, prieplauka, dviračių ir pėsčiųjų takais, parku, vaikų žaidimo aikštelėmis, skulptūrų parku.
Uhanas
Uhanas  – miestas rytinėje Kinijos dalyje, į vakarus nuo Šanchajaus, prie Hanšujo ir Jangdzės upių santakos; Hubėjaus provincijos administracinis centras. 8,47 mln. gyventojų (2019), visoje aglomeracijoje – 11,08 mln. gyventojų (2018). Svarbus susisiekimo mazgas: uostas prie Jangdzės upės (pasiekiamas ir jūros laivais), geležinkelio ir oro linijos. Apylinkėse intensyvi žemės ūkio veikla ir kalnakasyba, todėl Uhanas yra didelis pramonės centras – išvystyta juodoji metalurgija, mašinų, elektrotechnikos, elektronikos, chemijos, tekstilės, maisto pramonė.
Mastis
Krantai žemi, daug kur pelkėti. Aukščiausias šiaurinis krantas. Ežero dugnas lėkštas, dumblingas.
Germantas
Germantas – ežeras vakarų Lietuvoje, Telšių rajone, apie 6 km į vakarus nuo Telšių. Ilgis iš vakarų į rytus 1,9 km, plotis iki 1,55 km. Altitudė 159,4 m. Giliausia vieta siekia 12,8 m. Kranto linija (jos ilgis 7,1 km) labai vingiuota nemažai įlankų. Rytuose ir pietuose krantai aukšti (iki 10 m), su terasomis, šiauriniai ir vakariniai krantai žemesni, vietomis supelkėję. Ežerą supa Lieplaukės miškai. Yra dvi nedidelės salelės. Atabradas padengtas smėliu (iki 1 m gylio), pelkėtuose krantuose – durpėmis. 1–2 m gylio atabrado ruože būdinga gėlavandenė klintis. Auga negausios nendrės, dumbliai. Ežero dugnas padengtas dumblingu sapropeliu ir dumblu. Į Germantą iš Gelžio ežero įteka Gelžupis, pietuose išteka Lušinės intakas Germantupis (Gėrupis), o vakaruose išteka Stujų upalis (Lušinės intakas, Ventos upės baseinas).
Uhanas
Mieste yra Kinijos mokslų akademijos filialas, keletas universitetų, muziejų, šventyklų, zoologijos, botanikos sodų. Baota pagoda (XIII a.), Mošano kalva su Ču kultūros ir architektūros paveldo objektais.
Germantas
Aplink Germantą įsikūrę Pagermančio, Kuodžių kaimai. Populiari telšiškių poilsio vieta: rytiniame krante yra įrengti 2 paplūdimiai, pasodintas Lietuvos tūkstantmečio ąžuolynas, prieina kelias Nr.4615 (privažiuojamasis kelias prie Germanto ežero nuo kelio Telšiai–Alsėdžiai–Barstyčiai–Skuodas). 1960 m. ežeras su apylinkėmis paskelbtas Germanto kraštovaizdžio draustiniu.
Uhanas
Pavadinimo kilmė
Pavadinimui pasirinkti pirmieji didmiesčių, iš kurių sudarytas dabartinis miestas, skiemenys: Wu (nuo Wuchang) + Han (nuo Hankou ir Hanyang).
Istorija
Dabartinio Uhano teritorijoje būta gyvenvietės dar I tūkstm. pr. m. e. Miestas intensyviai augo Sango laikotarpiu (220–280 m.). XIII a. pab. ir XIV a. pr. Učangas tapo Hubėjaus provincijos administraciniu centru. Sujų laikotarpiu (581–618 m.) įkurtas Hanjangas. Sungų laikotarpiu (960–1279 m.) Hankou tapo svarbiu uostu.
1861 m. Hankou atidarytas užsienio prekybai, pradėta vystyti pramonę, kūrėsi užsienio prekybos ir laivybos bendrovės.
1911 m. Učange prasidėjo Sinhajaus revoliucija. 1923 m. Hankou mieste vyko darbininkų streikas, pirmasis tokio masto Kinijoje. Uhanas suformuotas 1949 m., sujungus pastaruosius tris didmiesčius – Hankou (漢口, Hankou), Hanjangą (汉阳, Hanyang) ir Učangą (武昌, Wuchang).
2019 m. pabaigoje Uhane kilo koronaviruso 2019-nCoV protrūkis. Dėl jo miestas buvo visiškai uždarytas 2020 m. sausį.
Mastis
Ežerėvardis bandomas sieti su žodžiu „mastas“, reiškiančiu „vienas tinklo užvilkimas, tysis, valksmas“, ir – „valksmas, valkšna“.
Tauragės balsas
Tauragės balsas – savaitraštis, ėjęs 1933 m. vasario 2 d. – birželio 3 d. Tauragėje, Bažnyčių g. 44.
Istorija
Leido ir redagavo Mejeris Epelis. Spausdino Epelio spaustuvė. Išėjo 12 numerių.
Vola Zambrovska
Vola Zambrovska  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietryčius nuo Zambruvo ir apie 63 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą teka Jablonkos upė. Kaime stovi 1890 m. pastatytas pakelės kryžius.
Istorija
1423 m. Mazovijos kunigaikštis Janušas I Senasis suteikė 40 valakų šių žemių riteriams iš Šlubovo kaimo. 1526 m. kaimas tapo karaliaus nuosavybe. 1827 m. kaime gyveno 245 gyventojai ir buvo 35 namai. 1921 m. kaime gyveno 284 gyventojai ir buvo 32 namai, 2007 m. 1000 gyventojų ir 150 namų.
Kalavijuočių ordinas
thumb|110px|Kalavijuočių ordino kryžius thumb|110px|Kalavijuočių ordino antspaudas thumb|left|110px|Kalavijuočių ordino riteris apie 1230 m. Kalavijuočių ordinas – riterių ordinas, įkurtas 1202 m. Rygoje vokiečių vyskupo Alberto (1199-1229) iniciatyva. Ordino tikslas buvo ginklu skinti kelią krikščionybei etninėse šiaurės baltų ir finų (lyvių, estų) žemėse, nes ankstesnės taikios misijos ten baigėsi nesėkme. Pavadinimas kilęs nuo raudono kalavijo simbolio, žymėto ant balto riterių apsiausto. Oficialiai vadinosi Kristaus kariuomenės broliais. Juridiškai Ordinas buvo vyskupo vasalas.
Ekspansiją kalavijuočiai pradėjo išilgai Dauguvos ir Gaujos upių. Užgrobtąsias sritis vadino bendru Livlando, arba Livonijos vardu (nuo lyvių genties pavadinimo). Du trečdaliai užgrobtųjų žemių atitekdavo vyskupui, trečdalis – Ordinui. Ordino valdos buvo suskirstytos į mažesnes sritis, kurias valdė komtūrai, o komtūrijų atskiras pilis administravo fogtai. Magistrą rinkdavo iki gyvos galvos. Ordino broliai buvo karingi vienuoliai, prisiekę visą gyvenimą kovoti su nekrikštais ir ginti bažnyčią, taip pat laikytis trijų vienuoliškų principų: nesiekti turto, būti dori ir klusnūs. Jie buvo susiskirstę į riterius, kunigus ir patarnautojus (ginklanešius, amatininkus, tarnus). Iš pradžių gyveno pilyse, kur valgydavo prie bendro stalo, miegodavo bendrame kambaryje. Užgrobtųjų žemių gyventojų krikščioninimu nesirūpino, todėl faktiškai pavergtieji baltai ir finai tebebuvo pagonys.
Kalavijuočių ordinas padėjo pavergti lyvius (1207), šiaurės sėlius (1208), latgalius (iki 1230) ir pietų bei centrinius estus (1217). 1231 m. Ordinui pavyko įsigalėti Šiaurės ir Vidurio Kurše. Su danais ginčijosi dėl teisių į Šiaurės Estiją. Puldinėjo Lietuvą, iš pradžių pasitelkęs į sąjungininkus žiemgalius (1205, 1208). Tačiau vėliau, Ordinui įsigalėjus Rytų Žiemgaloje, prasidėjo jo kovos su žiemgaliais. Karas su lietuviais ir žemaičiais baigėsi pralaimėjimu kryžiaus žygyje į Lietuvą (Saulės mūšis, 1236), po kurio Ordinas nebeatsigavo ir nustojo egzistavęs kaip savarankiška organizacija. 1237 m. susijungė su Kryžiuočių ordinu ir tapo jo šaka (žr. Livonijos ordinas).
Sirenos
Sirenos gali reikšti:
Aidas Gedvilas
Aidas Gedvilas (g. 1966 m. birželio 9 d. Šiauliuose) – verslininkas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1985 m. baigė Šiaulių K. Didžiulio politechnikumą, įgijo automobilių remonto ir aptarnavimo specialybę. 1985–1987 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1987–1992 m. mokėsi Kauno politechnikos instituto Šiaulių vakariniame fakultete mašinų gamybos inžinieriaus specialybės.
2005–2020 m. UAB „Soltekana“ direktorius.
2000–2003 m. ir 2011–2015 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. 2019–2020 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
2003 m. Darbo partijos ir prezidiumo narys, Šiaulių skyriaus pirmininkas.
Lietuvos verslo darbdavių konfederacijos prezidiumo narys, Šiaulių skyriaus tarybos narys, Naftininkų asociacijos tarybos narys, Šiaulių raj. verslininkų asociacijos narys.
Kontraversijos
COVID-19 pandemijos metu, būdamas LR Seimo nariu, ne kartą viešai skleidė klaidinančią informaciją apie vakcinas, dėl ko buvo dažnai viešai kritikuojamas.
2021 m. birželio mėn. viešai paskelbė, kad Lietuvoje skiepijami kūdikiai ir mažamečiai vaikai, tuo pačiu kreipdamasis į Generalinę prokuratūrą, prašydamas ištirti tariamą incidentą. Už šios, tikrovės neatitinkančios informacijos skleidimą buvo griežtai sukritikuotas LR sveikatos apsaugos ministerijos ir Lietuvos statistikos departamento. 2021 m. rugpjūčio mėn. neteisingai interpretavo mokslinius duomenis ir skleidė klaidinančią informaciją apie COVID-19 vakcinų efektyvumą, esą skiepyto žmogaus tikimybė mirti nuo COVID-19 yra 8 kartus didesnė nei neskiepyto. 2021 m. spalio mėn. vėl viešai skleidė tikrovės neatitinkančią ir pasitikėjimą vakcinomis ardančią informaciją apie COVID vakcinų šalutinius poveikius, esą nuo COVID vakcinų Lietuvoje mirė keturi tūkstančiai žmonių.
2021 m. rugpjūčio 10 d. sakė kalbą nesankcionuotame mitinge prie LR Seimo, kuris vėliau riaušėmis. Prieš tai savo socialinėje paskyroje Facebook Gedvilas kvietė savo sekėjus dalyvauti.
2022 m. lapkričio 18 dieną pasitraukė iš Darbo partijos, iš garso įrašo sužinojęs, kad partijos kolegos apie jį negražiai atsiliepia ne tik tarpusavyje, bet ir bendraudami su politiniais oponentais.
Asmeninis gyvenimas
Žmona Jolanta, vaikai Mona Liza, Kristijonas.
Ašmena
thumb|left|Šv. Mykolo Arkangelo bažnyčia
Etimologija
Miesto pavadinimas yra lietuviškos kilmės (susijęs su žodžiu „ašmuo, ašmenys“).
Istorija
thumb|Sinagoga dabartiniais laikais thumb|Pranciškonų bažnyčios griuvėsiai
Minima nuo 1340 m. kaip Vilniaus kunigaikštystės miestas, nuo 1384 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaras. Po 1387 m. pastatyta Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo katalikų bažnyčia, viena pirmųjų Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje, kurią administravo pranciškonai. 1505 m. bažnyčia sudegė, atstatyta, 1812 m. pastatyta mūrinė, XIX a. sunyko.
XV a. per Ašmeną ėjo Hanzos pirklių keliai. XV a. pradžioje – XVIII a. pabaigoje Ašmenoje būta rezidencinės pilies. 1432 m. rugsėjo 1 d. sąmokslininkai Ašmenoje nuvertė nuo sosto Švitrigailą. 1432 m. gruodžio 8 d. prie miestelio įvyko Ašmenos mūšis. XVI a. pradžioje miestui suteikta Magdeburgo teisė, nuo XVI a. pradžios iki 1940 m. buvo Ašmenos apskritis. 1519 ir 1655 m. Ašmena buvo užimta rusų kariuomenės, dėl sugriovimų ir nuskurdusių gyventojų 1655, 1661 ir 1677 m. atleista nuo mokesčių. 1566–1940 m. buvo Ašmenos apskrities centras. 1792 m. Stanislovas Augustas Ašmenai suteikė herbą, 1795 m. ji prijungta prie Rusijos imperijos. Caro laikais miestas priklausė Vilniaus gubernijai, buvo Ašmenos apskrities centras.
1667 m. dominikonai pastatė Šv. Mykolo bažnyčią. 1797 m. ji sudegė, atstatyta, 1850 m. uždaryta, 1904–1938 m. vėl atstatyta. 1794 m. Ašmenoje buvo J. Jasinskio sukilėlių štabas, suformuotas M. K. Oginskio būrys. 1812 m. Ašmeną užėmė Napoleono kariuomenė, vyko mūšiai, dalis miesto sudegė. Per 1831 m. sukilimą Ašmeną nusiaubė Rusijos imperijos kariuomenė, kuri bažnyčioje nužudė apie 150 žmonių. XIX a. antroje pusėje pastatyta stačiatikių cerkvė, smuklė (karčema). 1912 m. pastatyta sinagoga. Pagal 1920 m. Lietuvos sutartį su Sovietų Rusija Ašmena atiteko Lietuvai, bet 1920 m. ją okupavo Lenkija. 1939 m. užimta sovietų, priskirta Baltarusijos SSR. 1942–1944 m. priklausė Lietuvos generalinei sričiai.
Sovietmečiu buvo linų ir maisto pramonės centras.
Tautinė sudėtis
2009 m. gyveno 14 813 žmonės:
Lietuviai
Ašmenos apylinkėse nuo seno gyveno lietuviai. Per XVII a. šeštojo dešimtmečio ir XVIII a. pradžios karus, badą ir marą daug gyventojų išmirė. Į jų vietą atkelta gudų. Pirmiausia lietuviai pradėjo slavėti palei traktą Minskas–Ašmena–Vilnius, ypač greta Ašmenos. XIX a. viduryje Ašmenos apylinkių žmonės lietuviškai jau nebekalbėjo. Lenkijos statistikos duomenimis, 1919 m. Ašmenoje buvo 10 lietuvių, 1931 m. liko tik 6.
Bangoras (Šiaurės Airija)
Bangoras – miestas rytinėje Šiaurės Airijoje, pietiniame Belfasto įlankos krante, 22 km į rytus nuo Belfasto. Pajūrio kurortas. Yra viena didžiausių mažųjų laivų prieplaukų visoje Airijoje. Geležinkelio stotis. Išvystytas turizmas. XIX a. pilis.
Baltai
thumb|350px|Baltų genčių teritorija XII a. (pagal Mariją Gimbutienę) thumb|350px|right|[[Geležies amžius|Geležies amžiaus baltų archeologinės kultūros: {{legend|#4E9A06|Dulokaimio-Kovrovo kultūra (sembai ir notangai)}} {{legend|#73D216|Olštyno kultūra (galindai?)}} {{legend|#8AE234|Sūduvių kultūra (jotvingiai)}} {{legend|#729FCF|Nemuno žemupio kapinynų kultūra (kuršiai)}} {{legend|#FCAF3E|Brūkšniuotosios keramikos kultūra}} {{legend|#F57900|Milogrado kultūra}} {{legend|#CE5C00|Dniepro-Dauguvos kultūra}} {{legend|#EDD400|Pamario kultūra}} {{legend|#FCE94F|Varpinių kapų kultūra}}]]
Baltai, aisčiai – šiaurės rytų Europos gentys, kalbėjusios indoeuropiečių kalbų šeimos baltų kalbomis, kilusiomis iš baltų prokalbės. Iki šių laikų iš baltų kalbų išliko tik lietuvių ir latvių kalbos.
Politiniame kontekste, ypač Vakaruose, „baltais“ taip pat vadinamos visų trijų postsovietinių Pabaltijo šalių tautos, t. y. lietuviai, latviai ir viena finų grupės kalbų kalbantys estai. Dar viena žodžio baltai reikšmė yra „Baltijos vokiečiai“ (Deutsch-Balten).
Baltų susiformavimas
Kaip ir daugelio kitų genčių ir tautų baltų kilmė nėra visiškai aiški. Apie jų susidarymą yra keletas teorijų. Pasak M. Gimbutienės ir jos sekėjų, baltų etnosai pradėjo formuotis praėjus kokiam tūkstančiui metų po paskutiniosios vad. Kurganų kultūros nešėjų invazijos (~3000 m. pr. m. e.) į Pietryčių Europą, įvairių „virvelinės keramikos kultūrų“ nešėjams asimiliuojant būsimame baltiškų hidronimų areale gyvenusius neindoeuropiečius.
Jerzy Okulicz-Kozaryn baltų protėvyne laikęs Dniepro aukštupį (centrinė Baltarusija), nes čia esantys seniausi baltų hidronimai. Iš čia baltai plitę į aplinkines teritorijas. Jo žmona Łucja Okulicz-Kozaryn palaikė šią tezę ir teigė, kad baltai Baltijos jūrą pasiekę santykinai vėlai. Pasak jos, vakarų baltų gentys palei Nemuną judėjo Mozūrų link ir Baltijos jūros pakrantė Semboje ir Notangoje baltizuota tik Didžiojo tautų kraustymosi pradžioje. Rytprūsiuose ir Narevo srityje apie baltus esą galima kalbėti tik nuo geležies amžiaus pradžios V a. pr.m.e., o Lietuvoje ir Latvijoje – nuo maždaug mūsų eros pradžios. Gyventojai į šias teritorijas atsikėlę iš hipotetinės baltų protėvynės Dniepro aukštupyje.
Pastaraisiais dešimtmečiais kai kurių A. Girininko „archeologinės mokyklos“ atstovų pastangomis formuojasi alternatyvi, naujausiais archeologijos duomenimis ir iš dalies paleogeografo A. Seibučio įžvalgomis grindžiama baltų kilmės teorija. Pasak A. Girininko ir jo sekėjų, baltus laikyti Rytų Pabaltijo autochtonais leidžia šiame regione fiksuojamas europinių analogų neturintis archeologinių kultūrų raidos tęstinumas, kiekvienai naujai poledynmečio kultūrai savaimingai išsirutuliojant iš jos pirmtakės. Naujosios baltų kilmės teorijos šalininkai ypač akcentuoja menką „virvelininkų“ kultūrų įtaką, laikydami juos pietiniais indoeuropiečiais, o vietinius poledynmečio gyventojus – šiauriniais indoeuropiečiais. Indoeuropiečių prokalbės skilimas ir protėvynės paieškos nukeliamos į laikus prieš 6000 metų. Kaip alternatyva indoeuropiečių prokalbės tyrimams buvo pateiktas tolimų kalbinių grupių nostratinių bendrybių egzistavimas. Esminiu kalbinių grupių formavimosi pradžios laikotarpiu Europoje reikėtų laikyti paskutinio ledynmečio išplitimą ir jo traukimąsi. Seniausiais žinomais Rytų Pabaltijo autochtonais baltus verčia laikyti, pasak „A. Girininko mokyklos“ atstovų, ir daugybė finougrų kalbų ūkinės buitinės srities baltizmų,– į finų kalbas jie galėjo patekti tik vykstant medžiotojų bei žvejų protofinų ir sėslių protobaltų metizacijai, o archeologijos duomenys aiškiai rodo, kad Rytų Europos šiaurvakariuose nesėslių Šukinės duobelinės keramikos kultūros nešėjų, t. y. protofinų, ir sėslių vietos gyventojų metizacija intensyviausia buvusi V–III tūkstm. pr. m. e.
Baltiškos archeologinės kultūros
Maždaug 1300 m. pr. m. e. (bronzos amžiuje) daugiausia būsimos Prūsos teritorijoje susiformavo Vakarų baltų pilkapių kultūra (I–IV a. kelios jos atmainos, vėliau archeologų siejamos su kuršių, žemgalių, vad. (vakarinių) „žemaičių“, sėlių protėviais ir kitais vakarų baltais, apėmė ir dab. Vakarų Lietuvos bei Vakarų Latvijos teritoriją), o ryčiau esančiuose plotuose iki istorinių laikų gyvavo įvairios rytų baltų archeologinės kultūros. Pastarosioms archeologai priskiria X a. pr. m. e. susiformavusią Brūkšniuotosios keramikos kultūrą, vėliau vienalaikę Dniepro-Dauguvos kultūrą, Volgos ir Okos tarpupio vakarinėje dalyje susiformavusią vėlyvają Djakovo kultūrą, nuo VIII a. pr. m. e. Pripetės baseine ir Kijevo srityje gyvavusią Milogrado kultūrą, V a. pr. m. e. Seimo ir Desnos žemupio bei vidupio upyne Sosnicos kultūros įtakoje susiformavusią Juchnovo kultūrą. „Hibridinėmis“, arba ateivių vakarų baltų ir jų palikuonių II a. pr. m. e. – V a. rytų baltų kraštuose sukurtomis archeologinėmis kultūromis daugumos archeologų laikomos „galindiškos“ Zarubincų ir Kijevo kultūros, rytinių galindų palikta Moščino kultūra, Kijevo kultūros pagrindu susiformavusi Koločino kultūra. II a. Brūkšniuotosios keramikos kultūros arealo pietvakarių dalyje formuojasi Rytų Lietuvos pilkapių kultūra. Vadinamų rytinių latgalių (= krivių) protėviams skirtina Ilgųjų pilkapių kultūra, taip pat rusėnų metraščiuose minimi drėgvos (?) siejami su Bancerovo kultūra.
Iki Didžiojo tautų kraustymosi baltai buvo apgyvendinę plačią teritoriją nuo Vyslos žemupio vakaruose iki Okos prie Maskvos rytuose ir Pripetės bei Seimo pietuose.
Geležies amžiaus pradžioje Europoje prasidėjus intensyviems migraciniams procesams ir tarpgentiniams karams, tolygi baltiškų archeologinių kultūrų raida kuriam laikui sulėtėjo. II–III a. Vyslos žemupio gotams ėmus veržtis į pietus bei pietryčius, Kernavėje ir kitose Lietuvos vietose atsiranda prūsams būdingų pilkapių, o į pietus nuo rytinių baltų arealo III a. susiformuoja greičiausiai užkariautojų gotų (ir galimai baltų) konsoliduoto „alaniškai-sarmatiško“ etnoso palikta Černiachovo kultūra. IV a. II pusėje šios kultūros nešėjui buvo sutriuškinti ir priverti trauktis į šiaurę nuo iš rytų atklydusių hunų. Vėliau kitų tiurkakalbių – avarų gentims užplūdus Pietryčių ir Vidurio Europą, o VII a. jų atšakai chazarams pavergus, iš protoslaviškos Prahos kultūros rytinio varianto išsirutuliojusios Luka Raikoveckaja kultūros nešėjai greitai išplito į rytus bei šiaurės rytus ir iki VIII–X a. įsivyravo didesnėje buv. rytų baltų arealo dalyje. Chazarų nusiaubtose paseimės ir padesnės žemėse VIII a. išplitę slavai iki X–XII a. pab. asimiliavo ir kone visus kitus Dniepro baltus, kartu perimdami daugelį baltų kultūros bruožų. Kaip vyko ši ekspansija nėra žinoma, tačiau spėjama, kad ji buvo santykinai taiki, nes iš to laikotarpio nėra randama aiškių karinių susidūrimų įrodymų ar neramiems laikams būdingų lobių.
Prūsų, skalvių, kuršių, žemgalių, sėlių bei rytinių latgalių etnosų natūralią raidą XIII a. nutraukė Vokiečių ordino ekspansija. Jotvingius iki XVII(?) a. asimiliavo lenkai, lietuviai ir rusėnai.
Ankstyviausi rašytiniai baltų paminėjimai
Ankstyviausiu rašytiniu baltų paminėjimu paprastai laikomas Tacito veikale „Germanija“ pateiktas vad. estijų aprašymas; vis dėlto pastaruoju metu vis daugiau tyrinėtojų linksta daryti išvadą, kad seniausios rašytinės žinios apie baltus siekia dar 325 m. pr. m. e., kuomet Pitėjas paminėjo aisčių gentį vardu Ostiaioi. O V a. pr. m. e. Herodoto aprašytos jo laikais į šiaurę nuo skitų gyvenusias budinų ir neurų gentis (kai kurių tyrinėtojų nuomone laikomos baltiškomis), greičiausiai bus tik jų dalies vėlesnė migracija I–IV a. į dalį baltų gyvenamos teritorijos.
Grupė mokslininkų atliko tyrimą lokalizuojant Ptolemėjo „Geografijoje“ paminėtas gentis, kurios siejamos su baltais, „Aisčiai: Raida“ E.Jovaiša 2014.
Vėliau baltai įvairiais vardais aprašomi ostrogotų istoriko Kasiodoro (523 m.), gotų istoriko Jordano, anglosaksų keliautojo Vulfstano, šiaurės Vokietijos kronikininko arkivyskupo Adomo Brėmeniečio.
Baltų genetinis ir antropologinis tipas
Archeogenetikos duomenimis, dauguma po paskutiniojo ledynmečio prie Baltijos įsikūrusių medžiotojų ir žvejų priklausė IX genetiniam (M173/M204 mutacijos) žmonių tipui, visoje Europoje išplitusiam dar prieš paskutiniojo apledėjimo pradžią. Pabaltijo vidurinio neolito pradžioje (~4300 m. pr. m. e.) Uralo regione prasidėjęs staigus klimato atšalimas privertė ten gyvenusius VIII genetinės grupės atstovus finougrus patraukti į pietvakarius – į šiltesnius Šiaurės Rytų Europos kraštus (tai matyti ir iš prabaltiškų (?) archeologinių kultūrų kaimynystėje bei „pramaišiui“ su jomis egzistavusios protofiniškos šukinės duobelinės keramikos kultūros (V–II tūkstm. pr. m. e.) plitimo dinamikos); šių dienų Lietuvoje „finougrišką“ genetinę komponentę atitinka genetinė haplogrupė N3.
Dauguma lietuvių moterų priklauso itin archajiškoms, su paleolitinėmis Madleno ir Svidrų kultūromis siejamoms „protoeuropidinėms“ Europos haplogrupėms H, U, V ir I, ir tik visai nedidelė jų dalis yra iš Artimųjų Rytų kilusių T ir J genetinių grupių atstovės.
Antropologiniu požiūriu dab. baltai yra gana tipiški Vidurio Europos europidai; kita vertus, ankstyvojoje lietuvių ir latvių (ypač rytinių lietuvių ir rytinių latvių) etnogenezėje labai svarbus vaidmuo teko ir protoeuropidinei komponentei.
Dabartinės baltų tautos
Šiuo metu pasaulyje gyvuoja tik dvi baltų tautos – lietuviai ir latviai. Kitos baltų tautos ir gentys iki XIX a. buvo asimiliuotos lietuvių, latvių, vokiečių ir įvairių rytų bei vakarų slavų etnosų (lenkų, kašubų, baltarusių, rusų, įvairių senųjų pamario lechitų genčių). Į lietuvių tautybę įsiliejo aukštaičių, žemaičių, pietinių sėlių, jotvingių (dainavių ir sūduvių), pietinių žiemgalių, pietinių kuršių, dalis prūsų genčių. Latvių tautybės susidarymą lėmė latgalių, šiaurinių žiemgalių, šiaurinių sėlių,šiaurinių kuršių ir finougrų lyvių genčių konsolidacija.
Baltų gentys:
P.S. Pastaruoju metu ir sėlių kalba priskiriama vakarų baltams.
Jonauskiai
Jonauskiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Telšių.
Ruoniniai
Ruoniai (Pinnipedia) – plėšriųjų žinduolių (Carnivora) pobūris. Tai – plėšriųjų žinduolių atšaka, prisitaikiusi gyventi vandenyje, kilusi iš artimų lokiams protėvių. Turi pailgą, aptakų kūną bei trumpą uodegą. Po oda yra storas riebalų sluoksnis. Porinės galūnės, kurių alkūnės ir kelio sąnariai slypi po oda, virto plaukmenimis, todėl gyvūnai sunkiai juda sausuma. Pagrindiniai judėjimo vandenyje organai – užpakalinės galūnės, virtusios plačiais irklais. Priekinėmis galūnėmis vairuoja bei stabdo. Apvali galva ir didelės akys. Šnervės ir ausų landos nardant uždaromos. Kūnas apaugęs trumpų prigludusių plaukų grupėmis (po 4-20). Vienas iš tų plaukų būna labai ilgas ir storas, o kiti plonesni, garbanoti sudaro pavilnę, kuri ypač tanki naujagimių. Gerai išsivysčiusios vibrisos.
Minta įvairiu gyvūniniu maistu. Gana stambius, gerai išsivysčiusius jauniklius gimdo išlipę į krantą arba ant ledo. Dauguma ruonių yra vertingi versliniai žvėrys, medžiojami dėl kailio, odos, mėsos bei taukų.
Paplitę Atlanto ir Ramiojo vandenynų šaltuose ir vidutinio klimato vandenyse. Gyvena ir kai kuriuose ežeruose (Baikalo, Ladogos).
Pasaulyje yra 34 rūšys. Pagal šiuolaikinę klasifikaciją yra plėšriųjų žinduolių pobūris ir skirstomas į tris šeimas:
'''Šeima. Ausytieji ruoniai (Otariidae).''' Pasaulyje gyvena 7 gentys ir 14 rūšių.
Vidnapolis (Šalčininkai)
Vidnapolis – viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Jašiūnų.
Ruoniniai
'''Šeima. Vėpliniai (Odobenidae).''' Vienintelė rūšis.
Adomas Dundzila
Adomas Dundzila (1882 m. liepos 14 d. Pranciškavo dvaras, Kalvarijos apskr. – 1951 m. gruodžio 20 d. Čikagoje) – Lietuvos knygų leidėjas ir prekybininkas, žurnalistas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1908–1913 m. V. Penčylos knygyno Marijampolėje vedėjas. 1913–1914 m. turėjo nuosavą knygyną Vilkaviškyje. 1914 m. Vilniuje dirbo Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti centro komiteto Darbo biuro vedėju. 1915 m. Petrograde buvo savaitraščio „Lietuvių balsas“ administratorius.
Grįžęs į Lietuvą 1918 m. su Bronium Siručiu įkūrė knygų leidybos ir prekybos bendrovę „Dirva“. Nuo 1919 m. abu jai vadovavo Marijampolėje, nuo 1921 m. – knygynui ir knygų leidybai Kaune. Iki 1940 m. rugsėjo 29 d. leidykla išleido 544 knygas.
1930–1933 m. redagavo žurnalą „Sėjos baras“. Vienas Lietuvių verslininkų sąjungos įkūrėjų, centro valdybos pirmininkas. 1932–1933 m. sąjungos laikraščio „Verslas“ redaktorius, nuo 1937 m. garbės narys. 1940 m. nacionalizavus bendrovę „Dirva“ dirbo Valstybinės leidyklos 5-ojo knygyno vedėju. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1949 m. persikėlė į JAV.
Parengė elementorių „Dieve, padėki“ (1912 m., slapyvardis Kalvarijiškis). Išleido atsiminimų ir straipsnių rinkinį (1935 m.). Bendradarbiavo laikraščiuose „Lietuva“, „Trimitas“, žurnale „Naujoji Romuva“ ir kituose.
Urumčis
Urumčis (arba Dihua, ) – miestas šiaurės vakarų Kinijoje, Urumči upės slėnyje; Sindziango (Uigūrų) autonominio regiono adm. centras. Daugiau kaip 2,3 mln. gyventojų (2005). Išvystyta metalurgija, mašinų, angliakasybos, chemijos, lengvoji, maisto pramonė. Yra universitetas.
Lūkstas
left|120px
Lūkstas – ežeras Žemaitijoje, Telšių rajono teritorijoje, 2 km į pietvakarius nuo Varnių, Varnių regioniniame parke. Tai antrasis pagal dydį Žemaitijos ežeras, unikalus tuo, kad jame randama gintaro.
Geografija
thumb|left|260px|Ežeras ankstyvą pavasarį Lūksto dubuo susidaręs buvusio ledo luisto vietoje. Kranto linijos ilgis 20,5 km. Šiaurės vakarų krantas statokas, šiaurės rytų (Debesnų pelkė) ir pietinis krantai pelkėti. Ežero pakrantėse daugiausia auga miškeliai. Įteka Sietuvos, Gardena, Domantas, Ungurys ir dar trys upeliai. Iš ežero išteka Varnelė; ežeras priklauso Ventos baseinui. Baseino plotas 76,3 km². Ežero pratakumas 77%. Šiaurės vakarų krante atabradas smėlingas, kitur apaugęs žoline augalija.
Plotas 991 ha. Ilgis iš šiaurės į pietus 6,15 km, didžiausias plotis 3,45 km. Paviršiaus altitudė 154,7 m. Didžiausias gylis 7 m, vidutinis gylis 3,6 m.
Reikšmė
Prie ežero yra Mažojo Palūksčio akmens amžiaus gyvenvietė, Mažojo Palūksčio alkavietė. Tarp Lūksto ir Paršežerio yra Sietuvos kūlgrinda. Ledynų sąnašose rasta gintaro (vad. Palūksčio gintaringasis krantas). Prie Lūksto esančios gyvenvietės: Graužai, Unguriai, Jonikaičiai, Kulšiškiai, Mažasis Palūkstis, Didysis Palūkstis. Rytine pakrante eina kelias, šiaurvakarine -.
Šiaurės vakarų krantas – Varnių poilsiavietė. Joje kasmet vyksta tarptautiniai festivaliai „Bliuzo naktys“ ir „Kilkim žaibu“.
Alvydas Duonėla
Alvydas Duonėla (g. 1976 m. birželio 27 d. Skuode) – Lietuvos irkluotojas baidarininkas.
Biografija
Pirmas treneris Kazimieras Rimkūnas, vėliau treniravo Mykolas Rudzinskas, Sergejus Sorokinas ir Romas Petrukanecas. Nuo 1997 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame universitete.
Žmona odontologė Dalia Burokaitė, pora augina dukrą Lukreciją.
Pasiekimai
Dviviete baidare su E. Balčiūnu:
Lerganas
Lerganas – miestas Šiaurės Airijoje, 30 km į pietvakarius nuo Belfasto. Geležinkelio stotis. Mieste yra suplanuotos, tiesios ir gražios gatvės, aikštės ir graži architektūra. Pramoninis centras.
Vola Zambžicka
Vola Zambžicka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Kinjamelas
Kinjamelas  – miestas Bisau Gvinėjoje, į vakarus nuo Bisau, netoli Mansoa estuarijos; Biombo regiono administracinis centras. Verčiamasi žemės ūkiu, prekyba.
Evinajongas
Evinajongas  – miestelis Pusiaujo Gvinėjoje, Rio Munio pietryčiuose. Centro Pietų provincijos administracinis centras. Šalia miestelio stūkso nedidelis kalnas, Evinajongas žinomas dėl savo naktinio gyvenimo, parduotuvių ir netoli esančių krioklių.
Biografija
Biografija (gr. biographía – gyvenimo aprašymas) – seniausias rašytinio pasakojimo žanras.
Atsirado Antikoje (Plutarcho Paralelinės biografijos), paplito viduramžiais šventųjų gyvenimo aprašymais, įsitvirtino Renesanso epochoje enciklopediniuose žodynuose.
Tai žmogaus gyvenimo istorija nuo gimimo iki mirties, biografijos objektas, chronologinė seka formuojanti pasakojimo struktūrą. Biografijos autorius operuoja realiais faktais, kurie gali būti sutraukti į glaustą informacinį pranešimą ir išplėtoti į asmenybės raidos, jos aplinkos bei laiko studiją.
Vidokiai
Vidokiai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Ubiškių.
Oma
Oma – miestas Šiaurės Airijos vakaruose, Tirono grafystėje. Miestas yra didžiausias grafystėje. Yra menų centras, Alsterio amerikiečių muziejus po atviru dangumi, daug bažnyčių.
Istorija
Miesto statusą gavo 1768 metais. Nors miestas jau žinomas dar nuo 792 m. pr. m. e. (seniausias miestas Šiaurės Airijoje).
Danijos demografija
Gyventojų skaičius: 5 500 510 (2009 m. apskaičiavimai) lang=lt|thumb|right|240px|Gyventojų amžiaus piramidė Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 0,28 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 10,54 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 10,22 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 2,48 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 4,34 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
Gyventojų skaičiaus kitimas (1769 - 2007 m.): |thumb|right|240px|Populiacijos kitimas 1960 - 2010 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais.
Taip pat skaitykite
Dinamarca
Jonavingis
Jonavingis – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Janapolės, prie Virvytės upės ir Kūlio Daubos malūno tvenkinio.
Imbolc
Imbolc, Imolkas - gėlų, airių, škotų, taip pat šiuolaikinių neopagonių grupių pavasario atėjimo šventė, viena iš keturių pagrindinių metų švenčių (drauge su Belteinu, Lunasadu ir Sauinu). Iš pradžių Imolkas būdavo švenčiamas deivės Brigitos garbei, atėjus krikščionybei tapo Šv. Brigitos diena. Škotijoje ši šventė vadinama Là Fhèill Brìghde, Airijoje - Lá Fhéile Bríde, Velse - Gwyl Ffraed.
Per Imolką tradiciškai spėjamas oras, laukiama pirmųjų pavasario ženklų (pavyzdžiui, žiūrima, ar iš urvų išlenda barsukai, gyvatės). Svarbūs šventės aspektai - ugnis ir simbolinis apsivalymas. Brigita (Brigid, Brighid, Bríde, Brigit, Brìd) buvo poezijos, gydymo ir kalvystės deivė. Ir deivė, ir krikščionių šventoji siejamos su šventaisiais šaltiniais, ugnimi ir gydymu. Per šventę degamos žvakės ir ugnis simbolizuoja sugrįžtančią šilumą, Saulės šviesos stiprėjimą.
Imolkas švenčiamas pasirodžius pavasario ženklams, dažniausiai - vasario pradžioje.
Ištakos
Maždaug tokiu metų laiku panašią svarbią šventę turėjo dar senieji Airijos gyventojai. Apie keltiškosios Airijos Imolko papročius žinome iš išlikusių keltų rankraščių bei XIX-XX a. surinktos etnografinės medžiagos. Žemdirbių visuomenėse Imolkas ir panašios šventės paprastai buvo siejamos su metu, kai avys ima skirti pieną, ruošdamosi atsivesti ėriukų. Skirtingose vietovėse, priklausomai nuo klimato sąlygų, tai įvykdavo skirtingu metu, dažniausiai pora savaičių prieš ar po vasario pradžios. Airių kalboje Imbolc atsirado iš senosios airių kalbos žodžio, reiškusio "pilve" (i mblog). Keltai taip pat vadino pavasarį. Kitas pavadinimas - Oimelc reiškia "avies pieną".
Imolkas yra namų, namų židinio, ateinančio pavasario šventė. Ritualuose naudojama ugnis, žvakės, specialiai pagamintas maistas, imamasi divinacijos, stebimi įvairūs ženklai.
Šv. Brigitos diena
Šių laikų airių kalendoriuje Imolkas yra virtęs Šv. Brigitos švente (Lá Fhéile Bríde, Lá Feabhra). Krikščionys šiuo metu turi Grabnyčias, arba Švč. Mergelės Marijos Apsivalymą.
Viena išlikusi Imolko / Šv. Brigitos dienos tradicija - "Brigitos lova". Mergaitės ir jaunos netekėjusios moterys padaro lėlę, vadinamą Brideog ("mažąja/jaunąja Brigita"), puošia ją kaspinais, papuošalais ir pakloja jai lovą. Sausio 31 d., Šv. Brigitos dienos išvakarėse, mergaitės ir merginos per naktį budi prie Brigitos lovos. Jas lanko jauni bendruomenės vyrai, bet jie turi prašytis įleidžiami, o tuomet gražiai pagerbti lėlę ir jos saugotojas.
Sakoma, kad Imolko išvakarėse Brigita vaikšto po žemę. Prieš eidami miegoti, šeiminykščiai lauke palieka medžiagos atraižą, kad ją palaimintų Brigita. Šeimos galva "uždusina" namų ugnį ir sugrėbsto pelenus, o ryte visi pelenuose ieško kokio nors ženklo, turinčio parodyti, kad per ten naktį ėjo Brigita. Jos palaiminti medžiagos gabalėliai saugomi kaip gydantys ir apsaugantys.
Kitą dieną mergaitės neša mažosios Brigitos lėlę per kaimą nuo namo prie namo, ir visur deivė pasitinkama su didele pagarba. Suaugusios ištekėjusios moterys lieka namie, kad galėtų pasitikti Brigitą, duoda monetų ar maisto.
Australinės zebražuvės
Australinės zebražuvės (Enoplosidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima, kurioje 1 gentis ir 1 rūšis – australinė zebražuvė (Enoplosus armatus). Paplitusi Indijos ir Ramiojo vandenyno vakarinėje dalyje, tarp koralinių rifų. Dydis – iki 50 cm.
Lapžuvinės
Lapžuvinės (Nandidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima. Dydis 6-20 cm. Paplitusios pietų Azijoje. Auginamos akvariumuose. Šeimoje 4 gentys.
Vulka Zablocka (Palenkės Bialos apskritis)
Vulka Zablocka  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietryčius nuo Tučnos, apie 36 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 95 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.