cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Madagaskaro istorija
Nepriklausomybė
Kovo 16 d. armija įsiveržė į prezidento rūmus, bet Ravalomananos ten nebuvo. Šis atsistatydino ir armija perdavė jo postą merui Andry Rajoelina. Nors Madagaskaro konstitucinis teismas pripažino šį galios perdavimą, tarptautinė bendruomenė jį pasmerkė. Rajoelina paleido parlamentą ir vis atidėliojo prezidento rinkimus iki 2013 m., kuriuos laimėjo Hery Rajaonarimampianina, Rajoelinos sąjungininkas. 2015 m. nepavyko parlamento apkalta prezidentui. Laikinuoju prezidentu tapo Rivo Rakotovao, nes Hery Rajaonarimampianina atsistatydino, kad dalyvautų 2018 m. rinkimuose, bet juose pralaimėjo Andry Rajoelinai, kuris davė priesaiką 2019 m. sausio 19 d.
Berčiūnai
Istorija
Berčiūnai žinomi jau nuo kryžiuočių laikų. Kai 1398 m. Vytautas Didysis užrašė Lietuvą kryžiuočiams iki pat Nevėžio, Berčiūnai buvo likę prie pat sienos.
XX a. tarpukariu Berčiūnai tapo vasarviete. Sovietmečiu veikė pionierių stovykla. Atkūrus nepriklausomybę, ši stovykla buvo atiduota ateitininkų žinion.
1939–1940 m. buvo statoma mūrinė bažnyčia. 1944 m. pašventinta. 1956 m. sunaikinta. Vietoje jos 1996 m. pastatyta nauja Berčiūnų Lietuvos Kankinių bažnyčia.
Dovydas Kulevičius
Dovydas Kulevičius (g. 1982 m. rugsėjo 4 d. Elektrėnuose) – ledo ritulininkas.
Rizgonys (Jonava)
Rizgonys – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje. Netoli esančiame Ukmergės rajone yra UAB „Rizgonys“ žvyro karjeras.
Dovydas Kulevičius
Biografija
Gimė 1982 m. rugsėjo 4 d. Elektrėnuose. 2002 m. ir 2004 m. Pasaulio II diviziono čempionato aukso medalio laimėtojas.
Zimbabvės universitetas
Zimbabvės universitetas – didžiausias ir seniausias universitetas Zimbabvėje, esantis šalies sostinėje Hararėje. Universitetas pradėjo ryšius su Londono universitetu ir pirmuosius studentus priėmė 1952 m. Universitete veikia 10 fakultetų.
Maltos futbolo varžybos 1969–1970 m.
Maltos futbolo varžybos 1969–1970 m.
Zimbabvės universitetas
Pirmasis šalis prezidentas Canaan Banana dirbo universiteto religijų studijų profesoriumi.
Cikūnai
Cikūnai (Cycadophyta) – eukariotų (Eukaryota) domeno augalų (Plantae) karalystės skyrius. Priklauso plikasėklių induočių grupei.
Išvaizda
Cikūnai išvaizda primena palmes. Jie turi storą nešakotą kamieną, didelius ir į smulkesnius lapelius padalintus lapus. Kai kurie cikūnai užauga iki 20 m aukščio ir užaugina 1 m ilgio kankorėžius, sveriančius iki 40 kg.
Paplitimas
Cikūnai labiausiai buvo paplitę mezozojaus eroje. Dabar jie auga tropinio ir subtropinio klimato srityse.
Klasė Cikainiai (Cycadopsida)
Rūmas
thumb|right|260px|Rūmas thumb|right|260px|Rūmo vidus
Rūmas – aukštaičių gyvenamasis namas. Sudaro tokios patalpos: priemenė, gryčia, kamara, seklyčia (stancija) ir kaminas.
Tokie išvystyto plano pastatai su kryžma ir mėsos rūkymo kaminu buvo statomi iki XIX a. pab. Kupiškio raj.
Juozas Skestenis
Biografija
Mokėsi Šeduvos vidurinėje mokykloje. 1974 m. baigė Šiaulių politechnikumą, technikas – elektrikas, 1983 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius – elektrikas. 2002 m. Finansų vadybos magistras.
1974–1983 m. Alytaus medvilnės kombinato („Alytaus tekstilė“) budintysis elektrikas. 1983–1987 m. Alytaus medvilnės kombinato Elektros cecho vyriausiasis meistras. 1987–1993 m. Kauno miesto specializuoto montavimo eksploatavimo baro Alytaus filialo vadovas. 1993 m. savivaldybės įmonės „Eisrega“, nuo 1995 m. UAB „Eisrega“, 2003–2005 m. UAB „Naujoji Eisrega“ direktorius. 2005–2007 m. UAB „Alytaus šilumos tinklai“ direktoriaus pavaduotojas. 2007-2009 m. ir 2010-2011 m. Alytaus miesto savivaldybės administracijos direktorius.
1999 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2001 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys, partijos valdybos narys, Alytaus apskrities koordinatorius ir Alytaus miesto skyriaus pirmininkas.
2003–2007 m. 2009-2010 m. ir nuo 2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys, 2003–2007 m. Aplinkos ir miesto plėtros komiteto pirmininkas.
Žmona Liudmila, vaikai Mindaugas, Julius. .
Giedrė Beinoriūtė
400x400px|Giedrė Beinoriūtė|alt=Giedrė Beinoriūtė|miniatiūra Giedrė Beinoriūtė (g. 1976 m. rugpjūčio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos kino režisierė.
Biografija
2001–2007 m. dirbo „Vaikų linijos” savanore konsultante ir konsultavimo internetu programos koordinatore.
Nuo 2004 m. Lietuvos kinematografininkų sąjungos narė.
2006 m. kartu su Antanu Gluskinu ir Jurga Gluskiniene įsteigė studiją „Monoklis”.
Nuo 2007 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje TV režisūros studentams dėsto scenarijaus rašymo pagrindus.
Giedrė Beinoriūtė dirbo asistente režisieriaus Šarūno Barto filme „Septyni nematomi žmonės“ (2005 m.) ir režisieriaus Arūno Matelio filme „Prieš parskrendant į žemę“ (2005 m.).
Su aktoriumi G. Storpirščiu išleido eilėraščių knygutę „Laiškai Karaliui“.
Parašė atsiminimų knygą apie kino operatorių A. Kemežį Akimirksnis spalvoms suderinti (2022).
Reformacija Šveicarijoje
Reformacija Šveicarijoje prasidėjo, kai apie 1520 m. Ulrichas Cvinglis (Huldrych Zwingli) gavo Ciuricho miesto magistrato ir piliečių paramą. Tai sukėlė permainų Ciuricho viešajame gyvenime ir politiniuose reikaluose bei paplito į kelis kitus Senosios Šveicarijos konfederacijos kantonus. Septyni kantonai liko katalikiški ir tai sukėlė Kapelio karus tarp kantonų. Kai kuriuose regionuose po katalikiškų kantonų pergalės 1531 m. prasidėjo kontrreformacija. Pasidalinimas ir nepasitikėjimas tarp katalikiškų ir protestantiškų kantonų smarkiai paveikė Šveicarijos vidaus politiką ir paralyžiavo užsienio politiką iki pat XVIII a.
Nepaisant religinių skirtumų ir katalikiškų kantonų gynybinio aljanso (Goldener Bund) daugiau joks karinis konfliktas tarp kantonų nekilo. Abiejų pusių kariai kovėsi Prancūzijos religiniuose karuose.
Protestantizmo plėtra
Tačiau vis tiek daugybė Bažnyčios problemų buvo ir Šveicarijoje. Dauguma dvasininkų gyveno prabangoje palyginus su prastomis sąlygomis, kuriomis tenkinosi dauguma gyventojų. Šią prabangą palaikė dideli Bažnyčios mokesčiai ir gausus indulgencijų pardavinėjimas. Daugelis kunigų buvo prastai išsilavinę ir dvasinės Bažnyčios doktrinos dažnai ignoruojamos. Daug kunigų nesilaikė celibato ir turėjo meilužes. Tad reformacijos idėjos pateko į derlingą dirvą. left|thumb|100px|Ulrichas Cvinglis (Hans Asper medžio drožinys, [[1531 m.)]] Svarbiausias reformacijos platintojas Šveicarijoje buvo Ulrichas Cvinglis. Dėl humanistinės tradicijos išsimokslinimo jis dar būdamas Ainzydelno kunigu 1516 m. sakė pamokslus prieš indulgencijas ir Bažnyčios hierarchiją. Iškviestas į Ciurichą jis išplėtė kritiką politiniais klausimais ir prakeikė samdomus kareivius. Jo idėjas ypač palankiai sutiko verslininkai ir gildijos. Pirmi debatai Ciuriche 1523 m. sukėlė persilaužimą: miesto taryba nusprendė vykdyti Cvinglio reformas ir atversti miestą į protestantizmą.
Per kitus dvejus metus Ciuriche įvyko didelės permainos. Bažnyčios buvo supasaulietintos, kunigai atleisti nuo celibato, turtingos bažnyčios dekoracijos išmestos. Valstybė pradėjo valdyti Bažnyčios nuosavybę ir finansuoti viešus darbus (kuriuos anksčiau tvarkė tik Bažnyčia) ir mokėti kunigams. Paskutinė Fraumiusterio abatė Katharina von Zimmern atidavė miestui konventą, įskaitant jo turtus ir teises, miesto tarybai 1524 lapkričio 30 d. Kitais metais ji netgi ištekėjo.
Per keletą metų Sankt Galenas, Šafhauzenas, Bazelis, Bylis ir galiausiai Bernas (1528 m.) pasekė Ciuricho pavyzdžiu. Jų valdomos sritys buvo reformuotos nutarimu. Bazelyje veikė reformatorius Johannes Oecolampadius, o Sankt Galeną reformavo meras Joachim Vadian. Glaruse Apencelyje ir Graubiundene, turėję respublikos struktūrą, atskiros bendruomenės nusprendė palaikyti ar priešintis reformacijai. Prancūziškai kalbančiose srityse pamokslavo William Farel, saugomas Berno, nuo 1520 m., bet tik atvykus Jonui Kalvinui 1536 m. Ženeva atsivertė į Kalvinizmą. Tais pačiais metais Bernas užėmė iki tol Savojai priklausiusią Vo ir atvertė į Protestantizmą.
Nepaisant atsivertimo į Protestantizmą, Ženevos piliečiai nebuvo pasirengę priimti griežtą Kalvino bažnyčios tvarką ir 1538 m. išvijo Kalviną ir Farelą iš miesto. Po trejų metų Ženeva paprašė Kalvino sugrįžti. Palaipsniui jis vykdė savo programą. 1555 m. maištas žlugo ir dauguma pasiturinčių šeimų paliko miestą.
Religinis pilietinis karas
thumb|left|Senosios Šveicarijos federacijos žemėlapis, rodantis religinį pasidalinimą 1536 m. Sėkminga reformacija Ciuriche ir greita jos plėtra religinį atsinaujinimą padarė politiniu klausimu ir pagrindine konflikto tarp trylikos kantonų priežastimi. Alpių kantonai Uris, Švicas, Untervaldenas, Liucerna ir Cugas išliko katalikiškais. Jų pasipriešinimas nebuvo tik religinis klausimas: ekonominės priežastys vaidino svarbų vaidmenį. Be žemės ūkio, šių kantonų pagrindinis pajamų šaltinis buvo tarnyba samdomais kareiviais. Jie negalėjo prarasti šio šaltinio, kuris buvo reformatorių kritikos taikinys. O tuo metu miestų ekonomika buvo labiau pasiskirsčiusi, juose buvo stiprios gildijos, plėtėsi pramonės sektorius. Fribūras ir Zoloturnas irgi liko katalikiškais.
Įtemptoje situacijoje mažas incidentas galėjo sukelti karą. Konfliktai kilo kantonų valdomose teritorijose, kurias kas metai keitėsi valdantysis kantonas, o po katalikų valdydavo protestantai ar atvirkščiai. Keli bandymai tarpininkauti nepavyko, pavyzdžiui, diskusijos Badene 1526 m.
Po smulkių incidentų ir provokacijų iš abiejų pusių, protestantų pastorius buvo sudegintas prie stulpo Švice 1529 m. ir Ciurichas paskelbė karą. Tarpininkaujant kitiems kantonams atviro karo buvo išvengta (Pirmasis Kapelio karas), bet taikos sutartis (Erster Landfriede) nebuvo labai palanki katalikams, kurie turėjo nutraukti sutartį su Austrijos Habsburgais. Įtampa neišsisklaidė. right|thumb|300px|Ciuricho pajėgos pralaimi Kapelio mūšį. Po dvejų metų kilo Antrasis Kapelio karas. Ciurichas pasinaudojo katalikiškų kantonų atsisakymu padėti Graubiundenui per Muso karą kaip pretekstu, bet 1531 m. lapkričio 11 d. katalikai užtikrintai nugalėjo Ciurichą šalia Kapelio prie Albio. Cvinglis žuvo mūšyje. Protestantų kantonai buvo priversti sudaryti taikos sutartį (Zweiter Kappeler Landfriede), kuri panaikino jų sąjungą (Christliches Burgrecht). Sutartis suteikė katalikams pranašumą bendrai valdomose teritorijose, bet leido protestantiškoms bendruomenėms likti reformuotoms. Tik strategiškai svarbiose vietose kaip palei kelią iš Švico į Reino slėnį buvo per prievartą sugražinta katalikybė. Kantonai turėjo teisę pasirinkti religiją. Sutartis vadovavosi „Kieno valdžia, to religija“ (Cuius regio, eius religio) principu, kuris buvo priimtas, remiantis Šventojoje Romos imperijoje 1555 m. sudaryta Augsburgo taika. Politiškai katalikai gavo daugumą federacijos susirinkime.
Išardžius protestantų sąjungą Ciurichas ir pietų Vokietijos miestai įstojo į Šmalkaldo lygą, bet Vokietijos religiniuose karuose 1546–1547 m. Šveicarijos protestantai liko griežtai neutralūs. Po Karolio V pergalės glaudūs santykiai su Švabijos protestantų miestai buvo nutraukti: daugelyje jų buvo sugrąžinta katalikybė, o likusieji atsidūrė griežtoje aristokratų valdžioje.
Kontrreformacija
thumb|left|Religinis pasidalinimas Senojoje Šveicarijos konfederacijoje XVII–XVIII a. Kai reformacijos pradžioje Bažnyčia liko pasyvi, šveicarų katalikiški kantonai iš karto bandė sutramdyti naują judėjimą. Jie įgijo finansinę ir juridinę galią kunigams, celibato nesilaikymą paskelbė už įstatymo ribų, uždraudė spausdinti, platinti ir turėti reformatorių traktatus bei nepriklausomai mokytis hebrajų ir graikų kalbas. Taip pat buvo įtvirtintos griežtos kunigų elgesio taisyklės, be to kantonai pasiliko sau teisę skirti kunigus, o tai anksčiau galėjo tik vyskupai. Šios priemonės buvo sėkmingos: reformacija ne tik neplito į katalikiškus kantonus, bet Bažnyčia tapo priklausoma nuo valstybės, o tai sutvirtino pastarosios autoritetą. right|thumb|150px|[[Carlo Borromeo]] Katalikų kantonai valdė Bažnyčią ir po Tridento susirinkimo (1545–1563 m.), nors laikėsi švietimo programos. Jie priešinosi Carlo Borromeo planams įkurti naują vyskupystę centrinėje Šveicarijoje. 1574 m. pirma Jėzuitų mokykla įkurta Liucernoje. Po to buvo įkurtos kitos ir 1579 m. Milane įkurtas universitetas šveicarų kunigams (Collegio helvetico). 1586 m. Liucernoje atsidarė Nuncijus. Į pagalbą pakviesti kapucinai pirmą vienuolyną įkūrė 1581 m. Altdorfe.
Bazelio vyskupas Jakob Christoph Blarer von Wartensee, persikėlęs į Puntrutą Juros kalnuose po reformacijos Bazelyje, atgavo Birso upės slėnį netoli Bazelio 1581 m. Apencelyje abi religijos egzistavo taikiai, bet atvykus kapucinams 1597 m. Apencelis buvo padalintas į katalikišką Apencelį-Inerodeną ir protestantišką Apencelį-Auserodeną, iš kurių kiekvienas turi po vieną vietą Federacinėje Taryboje.
Plėtra vakaruose
Savojos kunigaikščiai šimtmečiais bandė užimti Ženevos miestą, apsuptą savojiečių teritorijos, o Vo į šiaurę nuo Ženevos ežero senai jiems priklausė. Reformacija atnaujino konfliktą. Ženeva ištrėmė savojiečių remiamą vyskupą 1533 m. į Anecį. Bernas ir Valė pasinaudojo tuo, kad kunigaikštis turėjo reikalų šiaurės Italijoje ir priešinosi Prancūzijai. Kai Francesco II Sforza mirė Milane 1534 m., kunigaikščio kariai ten kovėsi su prancūzais ir Bernas užėmė Vo, o kartu su Vale – sritis į pietus nuo Ženevos ežero 1536 m.
Šveicarų samdiniai kovėsi Prancūzijos religiniuose karuose abejose pusėse. Protestantai padėjo hugenotams ir rėmė Henriką Navarietį, o katalikai kovėsi karaliaus Henriko Valua pusėje. 1586 m. septyni katalikų kantonai (penki Alpių ir Fribūras su Zoloturnu) suformavo išimtinai katalikišką sąjungą, vadinamąją „Auksinę lygą“ (Goldener Bund, taip pavadintą dėl auksinių dokumento inicialų) ir stojo į Gviso kunigaikščio pusę, kurį irgi rėmė Ispanija. Po Henriko Valua nužudymo, Henrikas Navarietis tapo Prancūzijos karaliumi Henriku IV.
Nuo 1586 m. Savojos kunigaikštis Karolis Emanuelis I įvedė Ženevai embargą. 1589 m. pasikeitus situacijai Ženevą rėmė ne tik Bernas, bet ir Prancūzijos karalius, tad ji pradėjo karą. Karas tarp Savojos ir Ženevos vyko net po Vervinso taikos ir Nanto edikto, kurie visam laikui užbaigė religinius karus Prancūzijoje. 1602 m. naktį iš gruodžio 11 į gruodžio 12 d. kunigaikščio kariai nesėkmingai bandė užimti miestą, kuris pagal Sant Džuljeno sutartį, sudarytą kitą vasarą, išsaugojo nepriklausomybę. Atakos atmušimas, Escalade, vis dar prisimenamas Ženevoje.
Be to katalikų perversmas Mulhauze 1586 m. sukėlė protestantiškų kantonų karinį įsikišimą ir buvo atkurta protestantiška tvarka. Protestantiškas Strasbūras norėjo prisijungti prie Šveicarijos, bet kaip Ženevos atveju, prašymą atmetė katalikiška dauguma. Valėje reformacija buvo sėkminga, ypač Ronos slėnio žemutinėje dalyje, bet 1603 m. įvykus kontrreformacijai protestantų šeimos turėjo emigruoti.
Trisdešimtmetis karas
right|thumb|225px|Hohentwiel tvirtovės apgultis [[1641 m.]] Per Trisdešimtmetį karą Šveicarija santykinai buvo „taikos ir klestėjimo oazė“ (Grimmelshausen) karų draskomoje Europoje. Kantonai buvo sudarę daugybę kontraktų ir gynybinių sąjungų su visom pusėm. Kai kurie kontraktai neutralizavo vienas kitą, tad Šveicarija galėjo likti neutrali. Politiškai kaimyninės šalys bandė įtakoti Šveicariją per tokius samdinių vadus kaip Jörg Jenatsch ar Johann Rudolf Wettstein.
Nepaisant kantonų religinių skirtumų Federalinė Taryba nusprendė tiesiogiai nesikišti. Šveicarija neleido jokiai armijai žygiuoti per jos teritoriją: Ispanija negalėjo naudotis Alpių perėjomis, o sąjunga su Švedijos karaliumi Gustavu Adolfu buvo atmesta. Vienintelė išimtis buvo padaryta Henrio Roano vadovaujamai prancūzų armijai, kai ji pro protestantiškus kantonus keliavo į Graubiundeną. Bendra gynyba buvo organizuota tik 1647 m. kai švedų armija vėl pasiekė Bodeno ežerą.
Graubiundenui taip nepasisekė. Trys lygos buvo laisva 48 praktiškai nepriklausomų bendruomenių federacija, kurios bendras susirinkimas neturėjo jokios realios valdžios. Nors tai padėjo išvengti religinių nesutarimų reformacijos metu, nesantaika tarp klanų (pvz.: von Planta ir von Salis) buvo įprastas dalykas. Kai tokia nesantaika pasklido Valtelinoje 1619 m., gyventojai nužudė protestantus valdytojus ir kreipėsi į Habsburgų Ispaniją pagalbos. Kitus dvidešimt metų Graubiundene vyko karas. Habsburgams Valtelina buvo stateginė vieta kelyje iš Austrijos į Milaną. Valtelina atiteko ispanams, o kitas Graubiundeno šiaurės rytų sritis okupavo Austrija ir atvertė į katalikybę.
Prancūzija pirmąkart įsikišo 1624 m., bet tik 1636 m. pagaliau išvijo ispanus iš Graubiundeno. Bet prancūzai turėjo atsitraukti po Jürg Jenatsch, sugebėjusio sukiršinti Prancūziją ir Ispaniją, politinių intrigų. Iki 1639 m. Graubiundenas atgavo visą savo teritoriją, kai išsipirko kai kurias sritis iš Austrijos. Jie netgi susigrąžino savo valdas pietuose (Valtelina, Bormio ir Šiavena), bet šių teritorijų katalikybę gynė Milanas.
Bazelio meras Johann Rudolf Wettstein pasistengė gauti formalų Šveicarijos nepriklausomybės pripažinimą per Vestfalijos taiką. Nors de facto nepriklausomas nuo Švabijos karo 1499 m., Šveicarija oficialiai buvo Šventosios Romos imperijos dalis. Daug prie pripažinimo prisidėjo Henrikas II Orleanietis, prancūzų delegacijos vadas.
Permainos visuomenėje
Istorikai suskaičiavo 13 (Ženeva) ir 14 (Sankt Galenas) maro protrūkių Šveicarijoje 1500–1640 m., o bendrai epidemija truko 31 metus, o nuo 1580 m. raupai su itin dideliu mirtingumu vaikų tarpe (80–90 %) prasiverždavo kas keturis penkerius metus. Nepaisant to Šveicarijoje gyventojų skaičius XVI a. padidėjo nuo 800 tūkst. iki apytiksliai 1,1 milijono t. y. daugiau nei 35 %.
Absoliutizmas zenite
Gyventojų gausėjimas sukėlė didelių permainų ikipramoninėje visuomenėje, kuri negalėjo plėsti savo teritorijos. Federacija tapo labai priklausoma nuo importo, kainos pašoko. Kaimuose sodybos mažėjo iki tokio lygio, kad gyventojai nebegalėjo išlaikyti šeimos, tad neproporcingai išaugo padienių darbininkų (Tauner) gretos. Miestuose taip pat didėjo vargšų gretos. Tuo pat metu kaimo vietovės tapo vis labiau finansiškai priklausomomis nuo miestų. Politinė galia buvo sukoncentruota kelių turtingų šeimų rankose, kurios pradėjo laikyti savo postus paveldimais ir stengėsi juos perduoti tik savo rato nariams. Tai sukėlė valstiečių ir laisvų piliečių nepasitenkinimą, kuriems nepatiko toks jų demokratinių teisių suvaržymas, ir 1523–1525 m. reformacijos pakurstyti daugybėje kantonų kilo maištai. Maištininkų tikslas buvo atstatyti senąsias teises, o ne įvesti naują tvarką. Nors dažniausiai vadinamas Valstiečių karu, judėjimas patraukė ir laisvus piliečius, kurių teisės miestuose irgi buvo apribotos. Priešingai nei Šventojoje Romos imperijoje, kur maištai buvo tokie smarkūs, kad juos teko malšinti jėga, Šveicarijoje vyko tik pavieniai susirėmimai. Valdžia įsivėlusi į reformacijos/kontrreformacijos veiklą neramumus sutramdė tik nuolaidomis. Bet absoliutizmo tendencijos palaipsniui demokratiškus kantonus pavertė oligarchijomis. Apie 1650 m. absoliutizmas dominavo ir išsilaikė 150 metų kaip Ancien Régime.
Eretikų persekiojimai
To meto religine netolerancija, sustiprinta protestantų ir katalikų nesantaikos kartu su Inkvizicija nepaliko vietos disidentams. Anabaptistai, turėję radikalesnį požiūrį nei protestantai, pykosi ne tik su Bažnyčia dėl krikšto klausimo, bet ir su valdžia, nes atsisakė pripažinti mokesčius ir civilinę valdžią. Protestantų ir katalikų kantonai juos persekiojo iš visų jėgų. Po priverstinio Felix Manz paskandinimo Limato upėje Ciuriche 1527 m. daugelis anabaptistų pabėgo į Moraviją. Antitrinitoriams pasisekė ne ką geriau: Miguel Servet buvo sudegintas prie stulpo 1553 m. spalio 27 d. Ženevoje.
Šveicarijoje ir Europoje tuo metu nebuvo individualios religinės laisvės. Maksima cuius regio, eius religio reiškė, kad pavaldiniai turi priimti valdovo religiją. Disidentai, nenorintys atsiversti dažniausiai turėjo emigruoti į kitą regioną, kur jų religija buvo oficiali. Pvz.: Bullinger šeima turėjo išvykti iš Bremgarteno, kur buvo atkurta katalikybė po Antrojo Kapelio karo, į protestantišką Ciurichą.
XVI a. raganų medžioklė buvo intensyviausia Europoje, o Šveicarija nebuvo išimtis. Ji prasidėjo apie 1530 m., pasiekė kulminaciją 1600 m. ir lėtai slopo, raganos buvo persekiojamos katalikiškuose ir protestantiškuose kantonuose. Raganų teismai dažniausiai baigdavosi kaltinamojo egzekucija, kuris būdavo sena moteris, invalidas ar kitoks visuomenės atstumtasis.
Mokslas ir menas: Renesansas Šveicarijoje
thumb|Senoji Šveicarijos konfederacija Matthäus Merian „Topographia Helvetiae“ žemėlapyje [[1652 m.]] Humanizmas ir renesansas skatino mokslo ir meno pažangą. Paracelsas mokė Bazelio universitete. Hansas Holbeinas Jaunesnysis iki 1526 m. dirbo Bazelyje, jo aukštasis renesanso stilius padarė didelę įtaką šveicarų tapytojams. Ciuriche Conrad Gessner studijavo sisteminę botaniką, Matthäus Merian žemėlapiai ir planai rodo mokslinės kartografijos pradžią. 1601 m. Ciuriche išrasta ankstyva teodolito versija ir buvo panaudota trianguliuoti miestą. Bazelis ir Ženeva tapo svarbiais spausdinimo centrais, kurių išeiga buvo lygi Stasbūrui ar Lionui. Ten išspausdinti reformacijos traktatai smarkiai prisidėjo prie jos plitimo. XVI a. pabaigoje pasirodė pirmieji laikraščiai, bet greitai išnyko dėl cenzūros. Architektūroje buvo stipri Italijos, ypač Florencijos, įtaka. Žymus baroko architektas Francesco Borromini gimė 1599 m. Tičine.
Daug hugenotų ir kitų protestantų bėgo į Bazelį, Ženevą ir kitus Šveicarijos miestus. Ženevoje Kalvinas reikalavo jų natūralizacijos ir ištikimybės, o Bazelyje, kur 1532 m. iš naujo atidarytas universitetas, buvo religinė ir intelektualinė laisvė. Daugelis imigrantų buvo geri verslininkai ir amatininkai, smarkiai prisidėję prie Šveicarijos bankininkystės ir laikrodžių pramonės.
Čekijos vyrų futbolo rinktinė
thumb|2014 Čekijos vyrų futbolo rinktinė (iki pirmojo pasaulinio karo Bohemijos rinktinė) – futbolo komanda, atstovaujanti Čekijos Respublikai.
Istorija
1903–1908 metais Bohemijos rinktinė sužaidė septynerias rungtynes (6 prieš Vengriją, 1 prieš Angliją).
Po pirmojo pasaulinio karo Čekija tapo Čekoslovakijos dalimi, bendros valstybės rinktinė 1934 ir 1962 metais užėmė antrąją vietą pasaulio čempionatuose, o 1976 metais tapo Europos čempionais. Po Čekoslovakijos padalijimo pirmosios Čekijos rinktinės rungtynės sužaistos 1994 metų vasario 23 dieną Stambule prieš Turkiją, rungtynes čekai laimėjo 4:1.
1996 metų Europos čempionate Čekija užėmė antrąją vietą, 2004 metais pateko į pusfinalius ir prieš buvo antra rinktinė FIFA reitingų sąraše.
2006 m. pirmą kartą dalyvavo pasaulio čempionate kaip nepriklausoma Čekijos rinktinė, finalinio čempionato etapo grupės varžybose laimėjo prieš rinktinę, tačiau nusileido  ir  rinktinėms ir užėmusi trečią vietą grupėje, į aštuntfinalį nepateko.
Augustinas Linčius
Augustinas Linčius (iki 1945 m. Lipčius, g. 1934 m. gegužės 28 d. Kaune) – Lietuvos geologas, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
Sesuo Filomena Linčiūtė-Vaitiekūnienė. Žmona Donata Linčiuvienė. 1958 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.
1958–2000 m. dirbo Geologijos ir geografijos institute (nuo 1963 m. Geologijos institutas), nuo 2000 m. dirba Vilniaus universiteto Gamtos fakultete.
Mokslinė veikla
Tiria Lietuvoje eksploatuojamas ir perspektyvias naudingąsias iškasenas, ekologinį pažeidžiamumą, ypač jautriame Šiaurės Lietuvos sulfatinio karsto regione Biržų krašte, ir kitas mokslines problemas, vertina Lietuvos gamtos paminklus, draustinius, tiria jų išsaugojimo galimybes.
Dumbrava
Dumbrava – kaimas Utenos rajono savivaldybės šiaurės dalyje, šalia kelio Utena-Užpaliai. Pietuose teka Lukna.
Izbiščė
Izbiščė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Choroščiaus valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietvakarius nuo Choroščo ir apie 21 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Albertas Kojalavičius-Vijūkas
Biografija
Mokytojavo Kražių gimnazijoje. 1641–1644 m. ir 1645–1655 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1650–1651 m. vicekancleris, 1653–1655 m. – rektorius. 1662–1666 m. Vilniaus profesų namų viršininkas, 1666–1677 m. Varšuvos profesų namų dvasios tėvas ir studijų vyresnysis. Su broliais K. ir P. Kojalavičiais namus Kaune 1642 m. užrašė kuriamai Jėzuitų kolegijai, taip pat padovanojo sklypus prie Rotušės aikštės.
Mokslinė veikla
thumb|Lietuvos istorijos viršelisRašė lotynų, kai kuriuos veikalus – lenkų kalba. Svarbiausias veikalas – pirmoji spausdinta Lietuvos istorija nuo seniausių laikų iki Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto mirties (1572 m.). („Lietuvos istorijos“ I dalis“ Historiae Lituaniae pars prior išspausdinta 1650 m. Dancige, II dalis – 1669 m. Antverpene, lietuviškai k. – 1988 m., išvertė Leonas Valkūnas, Juozo Jurginio įvadas ir paaiškinimai). Svarbiausias šaltinis – M. Strijkovskio kronika (1582 m., lenkų k.), naudojosi Petro Dusburgiečio kronika, istoriniais dokumentais iš Radvilų archyvo Nesvyžiuje, Lietuvos metraščių išrašais. M. Strijkovskio tradicinį pametinį dėstymą pakeitė teminiu. Savo veikalu siekė pateikti bajorų jaunuomenei ir Vilniaus universiteto profesoriams bei studentams žinių apie tėvynės praeitį. M. Strijkovskis stengėsi parašyti lietuvių tautos istoriją, teikdamas prioritetą Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės pilietybei, o Albertas Kojalavičius-Vijūkas rašė valstybės, bajorų luomo politinę istoriją, ją periodizavo pagal valdovų valdymą. Jėzuitui Kojalavičiui didelę reikšmę turėjo religija, todėl smerkė pavergtų pagonių baltų sukilimus prieš kryžiuočius bei kalavijuočius, kartu – ir prūsų užkariavimą, kolonizatorių žiaurumus. Vertingiausia yra veikalo II dalis, kurioje objektyviai ir gana detaliai aprašyti 1387–1572 įvykiai. Kitaip nei M. Strijkovskis, Albertas Kojalavičius-Vijūkas buvo 1569 m. Liublino unijos šalininkas, kartu aukštino Lietuvos didžiųjų kunigaikščių valstybinę politiką. Lotynų kalba parašyta Lietuvos istorija plačiai paplito Europoje, supažindino ją su Lietuvos praeitimi. Vokiečių istorikas A. L. Šloceris knygą perredagavo, sutrumpino ir išvertęs į vokiečių kalbą išleido 1785 m. Lietuvos istorija iki XIX a. darė poveikį Lietuvos istoriografijai.
Be to, Albertas Kojalavičius-Vijūkas parašė istorinius veikalus: „Apie 1648 ir 1649 metų žygius prieš Zaporožės kazokus“ (De rebus anno 1648 & 1649 contra Zaporovios cosacos gestis, 1651 m.), „Radvilų metraštis, glaustai išdėstantis šviesiausiosios kunigaikščių Radvilų giminės darbus“ (Fasti Radviliani gesta illustrissimae domus ducum Radziwil compendia continentes, 1653 m.), „Įvairenybės apie Bažnyčios būklę Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje“ (Miscellanea rerum ad stotum Ecclesiasticum in Magno Lituaniae Ducatu pertinentium, 1653 m.), jų faksimilės su vertimais į lietuvių kalbą ir pratarmėmis bei paaiškinimais išspausdintos knygoje „Lietuvos istorijos įvairenybės“ (2 d. 2003–2004 m., II dalies pabaigoje yra keli moksliniai straipsniai apie Albertą Kojalavičių-Vijūką, jo giminę ir mokslinę veiklą). Sukūrė reikšmingiausią LDK heraldikos veikalą - „Šventasis Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos bei jai priklausančių provincijų giminių ir herbų vardynas“ (Sacer nomenclator familiarum et stemmatum Magni Ducatus Lituaniae et provinciarum ad eum pertinentium), jame pateikta žinių apie visas LDK didikų gimines, iliustruotas plunksna pieštais 600 herbų.
EBEC
miniatiūra|dešinėje|EBEC logotipas EBEC (European BEST Engineering Competition) – inžinerinės varžybos, vienijančios visos Europos inžinerinių mokslų studentus. Šios varžybos rengiamos Europos techniškųjų universitetų studentų organizacijos BEST (Board of European Students of Technology) ir jomis siekiama didinti studentų socialinį sąmoningumą, supažindinti su dabartinėmis pasaulinėmis problemomis ir įtraukti studentus ieškoti šių problemų sprendimų, pasitelkiant techninius bei socialinius gebėjimus. Varžybos susideda iš atvejo tyrimo (Case Study) ir inžinerinės užduoties (Team Design) kategorijų. Inžinerinės varžybos EBEC suvienija ne tik studentus, bet ir universitetus, įmones bei nevyriausybines organizacijas.
Albertas Kojalavičius-Vijūkas
Mokslinė veikla
Vertingą Alberto Kojalavičiaus-Vijūko veikalą „Lietuvos D. K. bajorijos herbynas“ (Herbarz rycerstwa W. X. Litewskiego) 1897 m. Krokuvoje išleido F. Piekosinskis. Filosofijos traktate – sutrumpintai „Apie tuštumą“ (De Vacua 1648 m.) gynė scholastinio aristotelizmo gamtos filosofijos principus. D. Antanavičiaus duomenimis, jo vardu išspausdinta 14 knygų lotynų ir lenkų kalbomis, dar 6 knygų autorystė jam priskiriama. Kai kurių dabartinių lenkų tyrėjų duomenimis, Alberto Kojalavičiaus-Vijūko vardu išleisti 34 poleminiai teologiniai veikalai.
EBEC
Koncepcija
Studentams siūloma dalyvauti šiose kategorijose:
Inžinerinės užduoties pavyzdžiai:
Songajus
Songajus (son. ??; ), didžiausios ekspansijos metu vadinta Songajaus imperija – senovės Afrikos valstybė, 1375–1591 m. egzistavusi dab. Malio, Mauritanijos, Senegalo ir Gvinėjos teritorijose. Priklauso Sahelio civilizacijai.
Valstybės kūrėjai buvo songajai, sostinė buvo Gao.
Andžijas
Andžijas  – miestas Aičio prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena apie 176 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1952 m. gegužės 5 d.
EBEC
Koncepcija
Šios dvi kategorijos yra siūlomos pirmame, vietiniame EBEC lygyje bei finale. Atvejo tyrimo kategorijoje komandos, kurias sudaro 4 studentai, gali gilinti savo analitines bei ekonomines žinias technologijų sferoje, o inžinerinės užduoties kategorijoje koncentruojamasi į konstrukcijų, padedančių spręsti pateiktą problemą, išradingumą.
Andžijas
Miestai simboliai
Oficiali miesto gėlė – raudonžiedis šalavijas, medis – pušis.
EBEC
EBEC piramidė
EBEC varžybos yra vykdomos trimis lygmenimis: vietiniu, regioniniu/nacionaliniu, o trečiajame etape vyksta Europinės finalinės varžybos. EBEC piramidė: miniatiūra|dešinėje|EBEC Kaunas – vietinis Lietuvos etapas
Lietuvoje kasmet tarptautinės BEST organizacijos vietinė Kauno grupė organizuoja pirmą, vietinį, varžybų etapą. Jis vyksta KTU universitete.
EBEC istorija
Pirmoji komanda, organizuoti BEST inžinerines varžybas, buvo suburta 2002 metais, kai keletas BEST atstovų dalyvavo Kanadoje organizuojamose inžinerinėse varžybose. Grįžę iš šių varžybų, jie supažindino visus su idėja organizuoti inžinerines varžybas. Artėjant į pabaigą 2002 metams ši idėja įsiliejo į organizaciją BEST ir laikui bėgant šis renginys tapo neatsiejama organizacijos dalimi.
Lietuvoje rengiami „BEST Sprendimai“ nuo 2013 m. pervadinami į Europoje jau žinomą ir naudojamą BEST inžinerinių varžybų vardą „EBEC“.
JuniorBEC
Iki 2010 m. inžinerinėse varžybose dalyvaudavo tik studentai, tačiau siekiant glaudesnio bendradarbiavimo tarp moksleivių, būsimų studentų, bei universiteto, moksleiviams buvo suteikta teisė tarpusavyje varžytis to paties pobūdžio inžinerinėse varžybose. Moksleiviams užduotis teikia Kauno Technologijos universitetas, taip jie susipažįsta su universiteto veikla, jo struktūra, vykdomais projektais bei moderniomis laboratorijomis. 2012 metais moksleiviai sprendė atvejo analizės užduotį (Case Study), o 2012 metais jie pirmą kartą išbandė jėgas ir inžinerinėje užduotyje (Team Design). Šiuo būdu moksleiviai skatinami pasirinkti inžinerinės pakraipos studijas bei drąsiai priimti studentų mestą iššūkį.
Songajus
Sunni dinastija
Tik po 100 metų, 1375 m., valdant Sunni Mar, Songajus galutinai iškovojo nepriklausomybę nuo Malio. Šiam silpstant, Songajaus jėgos stiprėjo. XV a. viduryje, valdant vienam žymiausių Songajų valdovų Sunni Ali, valstybė greitai plėtėsi nusilpusios Malio imperijos sąskaita, užimdama milžiniškas teritorijas ir išsiplėsdama visame Vakarų Sahelyje. Sutramdžius mosius ir dogonus pietuose, 1468 m. buvo užimtas kultūros centras Timbuktu, vėliau – prekybinis centras Dženė.
Askija dinastija
Po Sunni Ali mirties, sostas atiteko jo broliui Sunni Baru. Šis atsimetė nuo islamo, kas sukėlė neramumus valstybėje. Todėl sukilimo lyderis Muhamad Ture 1493 m. užėmė sostą, pradėdamas naują dinastiją. Ji pasivadino Askija, kas reiškia „uzurpatoriai“. Ši dinastija buvo didžiausias valstybės suklestėjimas, kadangi Songajaus imperija užėmė didžiausias teritorijas. Timbuktu buvo įkurtas universitetas, klestėjo prekyba. Didžiausias stabilumo laikotarpis buvo pasiektas XVI a, valdant Askijai Daudui.
Nuosmukis
thumb|left|260px|Songajaus likučiai 1625 m. Pačioje XVI a. pabaigoje Songajus buvo užpultas Maroko, valdomo Sadi dinastijos. Maroko ekspedicijai per dykumą vadovavo Judar Paša, kuris, turėdamas mažesnę kariuomenę, pranoko Songajų tuo, kad jau naudojo šaunamuosius ginklus bei patrankas. Tondibio mūšyje 1591 m. paskutiniojo Gao valdovo kariuomenė buvo sumušta.
Marokas nesugebėjo išlaikyti tolimų teritorijų, tačiau Songajaus pralaimėjimas sukėlė valstybės dezintegraciją. Ji suiro į daug smulkių valstybėlių, ir songajų hegemonija vėl susitraukė iki pirminių sričių – Songajaus regiono Nigerio slėnyje.
Dendi valstybė
Tiesiogine Songajaus valstybės įpėdine laikoma Dendi valstybė. Songajų elitui pabėgus iš Gao, jie persikėlė į Dendi regioną ir įkūrė sostinę Lulami. Čia buvo pratęsta Askija dinastija, išlaikytos visos Songajui būdingos tradicijos. Šios valstybės valdovai tituluoti nuhu.
Dendi toliau kovojo su priešais šiaurėje. Ši valstybė, neretai draskoma vidaus sukilimų ir uzurpacijų, egzistavo iki 1901 m., kol jos neužėmė prancūzai, kurie prijungė ją prie Prancūzijos Vakarų Afrikos.
Ekonomika, kultūra
Savo klestėjimo laikais Songajus pranoko savo pirmtakę Malio imperiją. Jis gyveno dėka klestinčios transsacharinės prekybos, kurios svarbiausios prekės buvo auksas, druska ir vergai. Valstybė užtikrino saugumą prekybininkams, o šie, vadinami džula, jungėsi į sąjungas.
Visuomenė buvo griežtai suskirstyta į kastas, kurių dažniausios buvo kalviai, žvejai, dailidės. Visuomenės viršuje stovėjo didikų kasta, kilusi iš etninių songajų. Žemiau jos buvo laisvieji žmonės, prekybininkai. Visuomenės apačioje buvo karo belaisviai ir vergai.
Islamas buvo dominuojanti religija, išpažįstama aukštesniųjų visuomenės sluoksnių, nors religinė aplinka buvo gana tolerantiška, ir leista išpažinti vietines gamtos religijas.
Valstybė nebuvo griežtai centralizuota, kadangi atskiri vietininkai turėjo nemažą autonomiją. Vienas svarbiausių reikalavimų buvo nuolatinis mokesčių mokėjimas.
CONCACAF Aukso taurė
CONCACAF Aukso taurė – CONCACAF organizacijos rengiamas futbolo čempionatas. Jame dalyvauja CONCACAF zonos komandos (Šiaurės ir Centrinė Amerika, Karibų salos). Taip pat dažnai kviečiamos ir kitų konfederacijų komandos: Brazilija, Kolumbija, Pietų Korėja, Peru. Turnyras rengiamas kas dveji metai JAV (kartais drauge su Meksika). Čempionatą laimėjusios yra tik 3 rinktinės: JAV, Meksika ir Kanada.
1963–1989 m. žemyno čempionu tapdavo atrankoje į pasaulio čempionatą pirmąją vietą užėmusi rinktinė.
Rezultatai
1 Kosta Rika ir Jamaika sužaidė po pratęsimo 1-1 ir pasidalino trečią vietą. 2 Dėl trečios vietos varžybos nevyko.
Kafajatė
Kafajatė – miestas Argentinoje, Saltos provincijos pietuose, Calchaquíes slėniuose, 1683 m aukštyje virš jūros lygio. Departamento centras. Mieste gyvena apie 11 tūkst. gyventojų.
Istorija
Miestą 1840 m. įkūrė Manuelis Fernando de Aramburu. Pavadinimas kilo iš indėnų kafajatų genties, čia gyvenusios prieš atvykstant ispanų konkistadorams. Žodis Cafayate kilo iš kečujų kalbos, tačiau jo reikšmė ginčytina: „vandens dėžė“, „didysis ežeras“ (Capac-Yac), „sveiki žmonės“ (Capac-Yaco).
Susisiekimas
Kafajatė yra 1329 km nuo Buenos Airių, 227 km nuo Tukumano. Iš miesto kalnų slėniais keliai veda į Saltą, Tukumaną ir Čilę.
Turizmas
Kafajatė – svarbus turistinis provincijos centras. Nuo seno aplinkiniai slėniai garsėja vynuogių auginimu. Iš jų gaminamas vynas (daugiausia Torrontés – baltojo vyno rūšis). Mieste vyksta vyno šventės. Be to, turistus į Kafajatės apylinkes traukia įspūdingi Valles Calchaquíes slėniai, įspūdingiausi iš jų Quebrada de Cafayate ir Cachi del Valle. Mieste taip pat yra kolonijinės architektūros pastatų.
Petras Kojelavičius-Vijūkas
thumb|Kojelavičių herbas Petras Kojelavičius-Vijūkas (1622 m. Kaunas – 1654 m. birželio 12 d. Vilnius) – SJ, Lietuvos kunigas, rašytojas.
Biografija
Kilęs iš Kauno pirklių, giminystės ryšiais su Vijūkais tapusių bajorais, Kojalavičių giminės. Tėvas Jonas Kojalavičius, motina Brigita Beinartaitė, broliai Kazimieras Kojelavičius-Vijūkas ir Albertas Kojelavičius-Vijūkas. Nuo 1637 m. jėzuitas. Mokėsi Gardino ir Kauno kolegijose. Vilniaus universitete studijavo filosofiją ir teologiją, apie 1653 m. įšventintas kunigu. 1653–1654 m. Vilniaus universitete dėstė retoriką ir filosofiją. Su broliais A. ir K. Kojalavičiais tėvų namus Kaune 1642 m. užrašė kuriamai Jėzuitų kolegijai.
Išleido „Vilniaus valdovo laidotuvių pamokslą“ (Elogium funebre Palatini Vilnensis) ir „Panegiriką Lietuvos aukščiausiųjų valdovų karališkajai virtuvei“ (Panegyricus Regiae culinae in Lithuania Magistri Supremi, abu 1652 m.). Paliko rankraštį „Vilniaus vyskupų nekrologas“ (Elogia Episcoporum Vilnensium 1651 m.).
Birladas (miestas)
Birladas  – miestas rytinėje Rumunijoje, Moldovos regione, Vaslujaus apskrityje, Moldovos aukštumoje, prie Birlado upės. Pro miestą eina Jasų–Galacio plentas ir geležinkelis. Mašinų, rutulinių guolių, statybinių medžiagų, elektrotechnikos, baldų, popieriaus, tekstilės, siuvimo, avalynės, maisto pramonė. Yra teatras, muziejus, XVII a. cerkvės.
Madhouse
Madhouse – Japonijos animacijos studija.
Studija sukūrė tokius žymius anime TV serialus, kaip „Ace o Nerae!“, „Ninja Scroll“, „Vampire Hunter D: Bloodlust“, „Trigun“, „Di Gi Charat“, „Death Note“, „Monster“, „Hunter × Hunter“ ir daugelį kitų.
Istorija
„Madhouse“ 1972 m. spalio 17 d. įkūrė bankrutavusios „Mushi Productions“ studijos nariai, Masao Maruyama, Osamu Dezaki, Rintaro ir Yoshiaki Kawajiri. Iki XX a. 10-ojo dešimtmečio studija specializavosi animacinių filmų ir OVA kūrime. 1989 m. studija pelnė Japonijos animacijos festivalio prizą už didelį įnašą OVA kūrime.
Šiai rinkos nišai nustojus nešti pajamas, studija pradėjo kurti televizijos serialus, skirtus transliavimui kabeliniais ar palydoviniais kanalais.
2011 m. vasario 8 d. „Nippon Television“ tapo pagrindine studijos akcininke, įsigijusi 128 667 naujų akcijų per trečios šalies tarpininkus už apytiksliai 12,4 mln. JAV dolerių ir padidino turimų akcijų dalį nuo 10,4 % iki 84,5 %.
Algirdas Sabaliauskas (1929)
Algirdas Sabaliauskas (1929 m. liepos 26 d. Marijampolėje – 2016 m. balandžio 17 d. Vilniuje) – lietuvių kalbininkas, vertėjas.
Biografija
1953 m. baigė VU, dirbo Lietuvių kalbos institute, 1997–2000 m. jo direktorius.
Kūryba
Sukūrė mokslinių monografijų:
Parašė kalbos mokslo populiarinimo knygų:
Parašė straipsnių apie Joną Bretkūną, Kristijoną Donelaitį, Antaną Baranauską ir kitus lietuvių rašytojus.
Vertė latvių prozą.
Bihoro kalnai
Bihoro kalnai  – kalnų masyvas vakarinėje Rumunijoje; Vakarų Karpatų (Apusenų kalnų) aukščiausioji dalis. Masyvas nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 25 km, plotis iki 14 km. Aukščiausios viršūnės: Kurkubeta Marė (1849 m), Vlediasa (1834 m; užgesęs ugnikalnis), Muntelė Marė (1825 m).
Jeronikai
Jeronikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Choroščiaus valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės rytus nuo Choroščo ir apie 10 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina Via Baltica 25px|DW651 kelias. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Bihoro kalnai
Kalnai sudaryti daugiausia iš nuosėdinių (klinties) ir vulkaninių uolienų. Gausu karstinių reljefo formų, urvų (pvz., Skarišoaros urvas), ponorų, sausųjų slėnių. Yra boksito, polimetalų rūdų telkinių. Trykšta mineralinės versmės. Bihoro kalnuose išteka Arješo, Juodojo Krišo upės. Šlaituose iki 1000 m aukščio plyti dirbamieji laukai, aukščiau (iki 1600 m) auga miškai.
thumb|left|200px|Galbenėjaus uola Cetailės ponorą ir urvą, kuriuo teka požeminės upės, 1995 m. tyrė Lietuvos speleologai.
Dvailiniai
Dvailiniai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Sužionių, nedidelių miškų ir raistelių apsuptyje. Praeina vietinis keliukas Kaidonėliai–Stankai.
Gromovas (Lauknos)
Gromovas (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Hohenbruch, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Bolšakovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas skalviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1947–1963 m. Bolšakovo rajono, 1963–2008 m. Bolšakovo apylinkės kaimas.
1856 m. įkurta Lauknų parapija, pastatyta bažnyčia.
Kazimieras Kojelavičius-Vijūkas
Kazimieras Kojelavičius-Vijūkas (1617 m. birželio 24 d. Kaunas – 1674 m. lapkričio 2 d. Polockas) – SJ, Lietuvos kunigas, literatas.
Biografija
Kilęs iš Kauno pirklių, giminystės ryšiais su Vijūkais tapusių bajorais, Kojalavičių giminės. Tėvas Jonas Kojalavičius, motina Brigita Beinartaitė, broliai Albertas Kojelavičius-Vijūkas ir Petras Kojelavičius-Vijūkas. Nuo 1634 m. jėzuitas. 1638-1641 m. Nesvyžiaus kolegijoje studijavo retoriką, 1638–1641 m. ir 1643-1647 m. Vilniaus universitete – filosofiją ir teologiją. 1646 įšventintas kunigu. 1654 m. filosofijos ir teologijos daktaras.
1641–1643 m. dėstė retoriką Kražių ir Polocko kolegijose, 1648-1649 m. – filosofiją Braunsbergo (dab. Branevas), 1649-1652 m. – Poznanės kolegijoje. Nuo 1652 m. Vilniaus universiteto teologijos profesorius, nuo 1657 m. vicerektorius, 1659-1662 m. rektorius, 1661-1668 m. studijų prefektas ir Šv. Jonų bažnyčios pamokslininkas. 1669-1672 m. Vilniaus popiežiškosios kunigų seminarijos prefektas. 1672–1674 m. Polocko kolegijos rektorius. Su broliais A. ir P. Kojalavičiais tėvų namus Kaune 1642 m. užrašė kuriamai Jėzuitų kolegijai.
Kūryba
Išleido „Retorikos pagrindus“ (Institutiones rhetoricae 2 t. 1654-1659 m.), homiletikos vadovą „Šešiasdešimt religinės kalbos būdų“ (Modi LX sacrae orationis variae formandae 1664 m. 7 leid. 1759 m.). Parašė panegirikų jėzuitų rėmėjams, mokyklas steigusiems dignitoriams, išleido jų rinkinį „Panegirikos didvyriams…“ (Panegyrici Heroum… 1668 m.).
Svirnas
thumb|right|260px|Aukštaičių svirnas, XIX a. pab. thumb|right|260px|Suvalkiečių svirnas thumb|260px|right|Žemaičių [[klėtis]]
Svirnas (žemaičių – klėtis) – pastatas grūdams, miltams, mėsai, buities daiktams, ūkio padargams, didesnis – ir miegojimui. Sudaro tokios pagrindinės patalpos: geroji klėtis, ratinė ir grūdinė. Ratinėje įrengiamos staliaus dirbtuvės.
Palleiro
1978 m. pasaulio šachmatų čempionatas
'''1978 m. pasaulio šachmatų čempionatas''' – pasaulio šachmatų čempionato trimečio ciklo (1966–1969) varžybos. Jų paskutiniame etape tarp Anatolijus Karpovas ir Viktoro Korčnojaus buvo žaidžiamas mačas iki 6-ių pergalių dėl pasaulio čempiono vardo. Jis vyko 1978 m. liepos 18 – spalio 18 d. Bagyje. Mačas turėjo politinę dimensiją: Viktoras Korčnojus buvo pasitraukęs iš SSRS į Vakarus. be šachmatų dar vyko užkulisinė kova tarp dviejų politinių sistemų. Kaip ir 1972 m. mačas susilaukė atidaus pasaulio žiniasklaidos ir ne tik šachmatų visuomenės dėmesio.
Kitos mačo sąlygos: partijų skaičius nebuvo ribojamas, esant rezultatui 5 : 5 žaidžiama iki pirmos pergalės, pralaimėjęs čempionas turi teisę į mačą revanšą.
Mačas truko 93 dienas. Anatolijus Karpovas, laimėjęs paskutinę mačo partiją, pasiekė šeštą pergalę ir laimėjo mačą – 16½ : 15½ (+6 -5 =21) bei išlaikė pasaulio čempiono titulą.
Pretendento atranka
Tai dešimtas pasaulio šachmatų čempionato ciklas, kai pretendentas buvo atrenkamas pagal FIDE nustatytą tvarką.
Pravedus 1975 m. zoninius turnyrus į 1976 m. tarpzoninius turnyrus pateko geriausiai pasirodę dalyviai:
iš 1-os zonos (Vakarų Europa) – 2 v.: G. Sosonko, 🇪🇸 Diazas del Koralis;
iš 2-os (Centrinė Europa) 2 v.: 🇭🇺 Z. Riblis, 🇮🇱 V. Liberzonas;
iš 3.1-os (Rytų Europa) 2 v.: 🇷🇴 F. Georgiu, A. Matanovičius;
iš 3.2-os (Rytų Europa) 2 v.: 🇭🇺 I. Čomas, 🇸🇪 U. Andersonas;
iš 4-os (SSRS) 4 v.: (J. Balašovas, V. Ceškovskis, B. Gulko;
iš – 5-os – (JAV) 2 v: 🇺🇸 (V. Braunas ir K. Rogofas);
iš – 6-os (Kanada) 1 v.: 🇨🇦 P. Biyiasas;
iš – 7-os – (Centrinė Amerika) – 2 v.: 🇨🇺 J. Diazas, 🇨🇴 O. Kastro;
iš – 8-os – (Pietų Amerika) 3 v.: 🇦🇷 (R. Sanginetis, M. Kinterosas ir O. Panno);
iš – 9-os – (Vakarų Azija) 1 v. – 🇮🇷 K. Harandi;
iš – 10-os – (Pietryčių Azija) ir Okeanija 2 v. – E. Torė,  Tan Lian Anas;
iš – 11-os – (Viduržemio jūra) ir Afrika 1 v. – 🇮🇹 S. Marioti;
Bylis
1976 m. Bylio Tarpzoninis turnyras vyko 1976 liepos 11 d. – rugpjūčio 7 d. Turnyre dalyvavo 20 žaidėjų iš 15 šalių. Trys žaidėjai iš 1974 m. Kandidatų mačų: T. Petrosianas, 🇭🇺 L. Portišas, 🇺🇸 R. Birnas;
Už aukštus sportinius pasiekimus pakviesti: J. Geleris,  🇨🇿 (V. Hortas, L. Kavalekas),  B. Larsenas,  L. Ljubojevičius,  (V. Smyslovas, M. Talis  ir 🇩🇪 R. Hiubneris. Šalies organizatorės (Šveicarija) pakviestas  A. Lombardis.
Vienuolika geriausiai pasirodžiusių šachmatininkų iš 11-os FIDE zoninių turnyrų: 🇸🇪 Ulfas Andersonas, 🇭🇺 Ištvanas Čomas, 🇨🇿 Janas Smejkalas, Genadijus Sosonko, 🇮🇱 Vladimiras Liberzonas, 🇺🇸 Kenetas Rogofas,  Borisas Gulko, 🇦🇷 Raulis Sanginetis,  Aleksandaras Matanovičius, 🇨🇴 Oskaras Kastro, 🇨🇺 Choakinas Karlos Diasas.