cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Drama
Tragedija
Draminio veiksmo esmę antikinėje tragedijoje lemia herojaus sprendimas, jo moralinė teisė pasielgti vienaip ar kitaip. Tragedijos personažai stovi kryžkelėje. Jie atsako už savo poelgius, kurie yra reikškimgi ir visuomeniniu, ir moraliniu požiūriu. Herojai patys patiria likimo smūgius, daro lemtingus sprendimus, dalijasi abejonėmis, išreiškia skausmą žiūrovų akivaizdoje, įtraukdami pastaruosius į savo išgyvenimus.
Tragedijoje nevaizduojami kasdienio gyvenimo rūpesčiai ir smulkmenos, čia kalbama apie svarbiausius žmogaus gyvenime dalykus, parodoma, kaip kritiniu momentu jis turėtų elgtis.
Žiūrovas gailisi tragedijos herojaus, tačiau kartu ir didžiuojasi juo, nes pastarasis, susidurdamas su tuo, kas jį pranoksta – su likimu, dievais, valstybės tvarka, bendruomenės nuomone, elgiasi remdamasis idealais ir nesigaili net savo gyvybės. Šią dvasinę būseną, kai spektaklio metu susitapatinama su herojumi ir išgyvenamas ypatingas apsivalymo jausmas, Aristotelis pavadino katarsiu.
Komedija
Komedija – draminių kūrinių rūšis, kur vaizduojama tai, kas juokinga ar neprotinga gyvenime, išjuokiamas kuris nors nesveikas visuomenės ar buities reiškinys, žmogaus būdo bruožai. Tragizmas susijęs su baimės ir užuojautos jausmu, tragiškas herojus kelia pagarbą, o komiški dalykai nėra baisūs, juokiamasi iš to, į ką žvelgiama iš šalies, jaučiant pranašumą. Komedijoje kilnumas, aukšti idealai nėra pamirštami, tačiau jie parodomi iš kasdienybės pozicijų.
Stebėdami personažo nesėkmes, žiūrovai būna atlaidūs, jie juokiasi iš suklupusiojo lygindamiesi su juo, įsivaizduodami save panašioje situacijoje. Komedijoje nesišaipoma iš idealų, bet smerkiamas jų iškraipymas, žmogaus bandymai pritaikyti savo reikmėms. Už komedijoje patiriamas nesėkmes personažui nereikia atiduoti gyvybės, o žiūrovas nepatiria katarsio, bet labai svarbi tampa visuomenės kritikos galimybė.
Juoką paprastai kelia netikėtas sugretinimas to, kas kilnu, didinga, ir to, kas žemiška, žmogiška, arba situacija, kai kas nors elgisi netipiškai, tarkim, herojus pasielgia neherojiškai.
Epafas
Graikų mitologijoje Epafas (Apis) – Dzeuso ir Ijo sūnus. Garsus tuo, kad įkūrė miestą Memfį Egipte. Kartu su žmona Memfide turėjo vieną dukterį Libiją. Dėl pavydžiosios Dzeuso žmonos Heros Ijo po ilgų klajonių Epafą pagimdė Egipte. Ten Epafas įkūrė Memfį ir tapo miesto valdovu.
Konstantinas Boleckis
Konstantinas Boleckis (1881 m. rugpjūčio 22 d. Rusija – 1925 m. gruodžio 3 d. Kaunas) – Lietuvos karinis veikėjas, Generalinio štabo pulkininkas.
Biografija
Gimė šeimoje, ištremtoje iš Lietuvos po 1863 m. sukilimo. Baigė Orenburgo Nechliudovo kadetų mokyklą, 1903 m. baigė Konstantino artilerijos mokyklą, 1912 m. baigė Rusijos generalinio štabo karo akademiją.
Aleksandras Bobinskis
Aleksandras Bobinskis (1876 m. vasario 5 d. Tauragė – 1938 m. rugpjūčio 9 d. Latvija) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
Maskvoje baigė Antrąją kadetų, Aleksandro karo mokyklas, Sankt Peterburgo karo elektrotechnikos mokyklos inžinerijos skyrių. 1930 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus.
Nuo 1896 m. Rusijos imperijos kariuomenės karininkas. Per Pirmąjį pasaulinį karą vadovavo atsargos elektrotechnikos batalionui, 1915 m. pulkininkas.
1921 m. sausio mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. 1921 m. pulkininkas. Nuo 1921 m. gegužės mėn. Karo technikos valdybos technikos viršininko padėjėjas. 1924 m. vasario mėn. – 1927 m. ir 1931–1933 m. Aukštųjų karo technikos kursų telegrafo ir telefono kabineto vedėjas. 1927 m. vasario mėn. – 1929 m. liepos mėn. Karo technikos valdybos Technikos skyriaus vedėjas, vėliau valdybos ekspertas, 1931–1933 m. inspektorius.
Red Dyras
Red Dyras  – miestas Kanadoje, Albertos provincijos centrinėje dalyje, tarp Edmontono ir Kalgario. 76,5 tūkst. gyventojų (2007; trečiasis pagal dydį provincijoje). Per miestą teka Red Dyro upė. Naftos gavybos ir žemės ūkio regiono centras. Yra jaunimo kolegija, keletas bažnyčių.
Pavadinimo kilmė
Gyvenvietė pavadinta pagal bendravardę upę.
Edward Kozakiewicz
Edvard Kozakevič (1948 m. gegužės 27 d. Šalčininkuose, Lietuvos TSR) – Lenkijos lengvaatletis, dešimtkovininkas ir šuolininkas su kartimi. Brolis Władysław Kozakiewicz taip pat buvo lengvaatletis.
Biografija
Gimė 1948 m. gegužės 27 d. Šalčininkuose. 1971 m. Lenkijos lengvosios atletikos čempionate šuolio su kartimi rungtyje iškovojo bronzos medalį. 1972 m. Lenkijos lengvosios atletikos čempionate dešimtkovės rungtyje iškovojo sidabro medalį. Šuolio su kartimi rekordas 5,13 m, dešimtkovėje geriausias rezultatas 7633 taškai.
Riečio provincija
Riečio provincija (tarti [Rijèčio] provincija) – viena iš penkių Lacijaus regiono provincijų Italijoje. Provincijos sostinė – Rietis, kuriame gyvena arti 50 000 gyventojų. Provincijos plotas siekia 2 749 km², o gyventojų skaičius – 153 258. Provincijai vadovauja šalies politikas Fabio Melilli.
Didžiausi miestai
thumb|right|200px|Velino upės slenksčiai
Čiūželiai
Čiūželiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kulių.
Dunokai
Dunokai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Tauragės.
San Marino futbolo sistema
San Marino futbolo sistemoje žaidžiantys klubai dalyvauja šiuose turnyruose:
Euro 2008/B grupė
2008 m. Europos futbolo čempionato B grupės varžybos.
Jean-Marie-Joseph Ingres
thumb|right|Žanas Ogiustas Dominikas Engras, "Žanas Marija Žozefas Engras," [[1804 m., Montobano Ingro muziejus, Prancūzija.]] Žanas Marija Žozefas Engras (1754 m., Sen Sipriene (Tulūza) – 1814 m. kovo 14 d., Montobane) – prancūzų skulptorius, interjero dekoratorius, architektas ir tapytojas. XIX amžiaus neoklasicizmo tapytojo Jean Auguste Dominique Ingres tėvas.
Biografija
thumb|left|Tolūzos akademija. Žanas Marija Žozefas Engras gimė Sen Siprieno kaime, Tulūzos apylinkėse, Prancūzijoje, 1754 m. Dabar tai miesto dalis. Siuvėjo Pjero Žiuliemo Engro (Pierre-Guillaume Ingres) ir Marijos Anos Pradal (Marie-Anne Pradal) šeimoje. Sulaukęs vienuolikos pradėjo lankyti Tulūzos akademiją (École académique de Toulouse), kur mokėsi skulptūros pas skulptorių François Lucas, tapybos pas dailininką Jean-Pierre Rivalz'ą jaunesnįjį, o architektūros pas Labat de Savignac. Taip įgijo įvairiapusį išsilavinimą, kuris puikiai atitiko provincijos užsakovų lūkesčius.
Montobane (iš kur kilusi jo motinos šeima) Ž. M. Ž. Engras apsigyveno 1775 m., o 1777 m. rugpjūčio 12 d. vedė miesto perukų gamintojo dukterį Anne Moulet, griežtą ir karštą katalikę. Trys iš septynių judviejų vaikų mirė kūdikystėje. Ir nors gali atrodyti, kad vyras mažai domėjosi savo trijų likusių vaikų gyvenimu, tačiau didžiausią dėmesį bei meilę skyrė vyriausiajam, "dangaus siūstam," Žanui, kuriam perduos visas savo žinias. Visgi šeimyninį gyvenimą temdė Ž. M. Ž. Engro politinė karijera bei dažni neištikimybės atvejai, kurie atitolino jį nuo namų. Ir nors 1799 m. pora susilaukė dvynių, tačiau 1803 m. įvyko galutinės skyrybos.
Dėka akademijos profesorių rekomendacijų ir asmeninių bendravimo įgūdžių, jis lengviau užmezgė ryšius su miesto buržuazija, kilmingaisis bei vietine valdžia. Tai jam padėjo tapti pirmuoju Montobano menininku. Jis dirbo interjero dekoratoriumi garsiausiuose miesto namuose, viename jų dabar įsikūręs Musée Ingres (buvę l’hôtel Mila de Cabarieu, ((Carmes gatvėje nr. 24)). Jis taipogi sukūrė keletą terakotinių skulptūrų skirtų papuošti aristokratų sodus. Dekoravo Šv. Žako bažnyčią Montobane. Nutapė „Nukryžiuotąjį“ Vilbriumjė parapijos bažnyčioje. Be viso to, jis buvo vertinamas dėl savo pedagoginių gabumų, kuriuos per visą karjerą demonstravo įvairiose vietos institucijose, pvz., "Juodųjų damų pensione" bei Montobano kolegijoje. Prieš Prancūzijos revoliuciją atidarė privačią dailės mokyklą, kurioje mokėsi jo sūnus.
Jo gebėjimas prisitaikyti prie politinių aplinkybių, kai Liudviko XVI dekorą, po Prancūzijos revoliucijos, keitė respublikinis dekoras, geriausiai galima suvokti tyrinėjant dailininko dalyvavimą "La Parfaite Union" (Tobulosios Sąjungos) ložėje nuo pat jos įsikūrimo 1787 m., kur jis ėjo ceremonijų meistro pareigas ir palaikė ryšius su būsimais miesto valdžios atstovais.1790 m. vyraujant įtampai tarp patriotų ir kontr-revoliucinierių, Ž. M. Ž. Engras prisijungė prie nacionalinės gvardijos, įgydamas jaunesniojo leitenanto rangą. Tais pačiais metais jis kaip atitinkamas narys priimamas į Tulūzos karališkąją tapybos akademiją.
Stolypino vagonas
Stolypino vagonas – geležinkelio krovininis vagonas.
Rusijoje vykdant Piotro Stolypino agrarinę reformą buvo pritaikytas žmonėms ir jų turtui pervežti į naujas vietas. Pasaulinių karų metais krovininiais vagonais buvo vežami kareiviai, karo belaisviai. Bolševikų valdžia naudojo krovininius vagonus kaliniams ir tremtiniams pergabenti. Kadangi krovininiuose vagonuose dažniausiai perveždavo galvijus, o stalinizmo metais – žmones, todėl ironiškai pavadinti „Stolypino vagonais“.
Meilūnų apylinkė
Meilūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Dublikatas
Paprastai negaminamas serijiniu būdu. Išduoda atsakingi asmenys, institucijos, pvz., praradus originalą. Dokumento dublikatas išduodamas remiantis archyve saugomais dokumentais.
Kartais naudojamas baudžiamojoje veikoje (pvz., siekiant neteisėtai kur nors patekti, įsibrauti ir t. t.).
Reikšmė
Teisinė dublikato reikšmė - dublikatas sukelia lygiai tokias pačias pasekmes kaip ir originalas.
Taip pat skaitykite
Nuorašas
Pasaulinis vandenynas
Pasaulinis vandenynas užima 70,8 % Žemės rutulio. Didžiausi vandenynai yra Ramusis ir Atlanto, mažesni - Indijos ir Arkties vandenynai. 2000 m. okeanografai nusprendė skirti dar vieną vandenyną – Pietų. Šie vandenynai nėra atskiri, jie sudaro vientisą masyvą – Pasaulinį vandenyną. Patogumo dėlei tarp vandenynų nustatytos ribos (pav. dešinėje).
Okeanografija
Okeanografija – okeanologijos ir hidrografijos šaka, tirianti konkrečių vandenyno dalių vandens fizines ir chemines savybes, procesus, reiškinius.
Milžiniškame Pasauliniame vandenyne susikaupė 97,2 % visų planetos vandens atsargų. Žmonės suprato, kad būtina tirti vandenynus – jų biologiją, chemiją, geografiją, fiziką, nes žmonijos ateitis gal priklausys nuo to ką žinosime apie vandenynų maisto, mineralų ir energijos atsargas.
Pats svarbiausiais vandenyno turtas – jo vanduo. Tačiau jūros vanduo yra druskingas, jame daug natrio chlorido (valgomosios druskos), todėl negėlintas netinka gėrimui, žemės ūkiui. Viename litre jūros vandens yra apie 35 g ištirpusių medžiagų, iš jų beveik 30 g (apie 85 %) sudaro natrio ir chloro jonai.
Jūros vanduo – labai sudėtinga medžiaga, kurioje yra 73 iš 93 gamtinių cheminių elementų. Be chloro ir natrio jame nemaža sieros, magnio, kalio ir kalcio – jie sudaro apie 13 % ištirpusių medžiagų. Likusią dalį (mažiau kaip 1 %) sudaro bikarbonatas, bromas, boras, stroncis, fluoras, silicis, menki kai kurių elementų kiekiai. Kadangi Pasaulinis vandenynas yra nepaprastai didelis, todėl net ir tų elementų, kurie sudaro menkutę dalį, bendra suma nemaža. Pavyzdžiui, jūros vandenyje aukso yra daugiau negu sausumoje, nors jo koncentracija vandenyje vos 0,000004 %. Jūros vandenyje yra įvairių ištirpusių atmosferos dujų, tarp jų ir azoto, deguonies ir anglies dioksido. Be deguonies jūrose nebūtų gyvybės. Deguonies kiekis vandenyje priklauso nuo temperatūros. Šaltame vandenyje jo būna daugiau negu šiltame. Tačiau jūrų gelmių šaltame vandenyje, kuris ilgą laiką nesiliečia su atmosfera, paprastai deguonies yra daug mažiau negu jūros paviršiuje
Kitos cheminės medžiagos, svarbios jūrų gyvūnams ir augalams, yra kalcio ir silicio junginiai bei fosfatai. Iš jų susidaro jūros gyvūnų kriauklės ir griaučiai. Ląstelėms ir audiniams jūros gyvūnai iš vandens paima fosfatus, kai kuriuos azoto junginius, geležį ir silicį.
Vandenynų druskingumas
Jūros vandenyje ištirpusių druskų koncentracija vadinama druskingumu. Vidutinis jūros vandens druskingumas svyruoja tarp 33 ir 37 druskų dalių tūkstančiui vandens dalių, t. y. 33-37 ‰, vandenynų labai nevienodas. Įtekančios į jūrą didelės upės arba ledo tirpsmas druskingumą mažina; jūros ypač druskingos ten, kur mažai lyja, bet daug išgaruoja. Baltijos jūroje, į kurią daug gėlo vandens atneša upės ir polaidžio srautai, vandens druskingumas mažas – tik 7,2 ‰. Druskingiausia yra Raudonoji jūra – 41 ‰
Tankis, šviesa ir garsas
Jūros vandens tankis yra labai svarbus jūros srovėms kilti.; su juo susijusi ir vandens druskingumo bei temperatūros sąveika. Jūros paviršiaus temperatūra kinta nuo -2˚C iki 29˚C. Vanduo pradeda užšalti, kai jo temperatūra nukrinta žemiau -2˚C. Vandenyno spalva priklauso nuo vandenyje sklindančios šviesos. Matomojo spektro raudonoji (ilgabangė) dalis susigeria prie jūros paviršiaus, o trumpesnės (mėlynos) bangos išsisklaido ir suteikia jūrai mėlyną spalvą. Jūros gyvybei labai svarbu, kad šviesa prasiskverbtų kuo giliau. Skaidriame vandenyje ji prasiskverbia į 110 m gylį, o drumzliname pajūrio vandenyje – vos iki 15 metrų.
Vanduo – geras garso laidininkas. Juo garsas sklinda maždaug 1507 m/s greičiu (ore 331 m/s). Jūrininkai naudoja echolotą – prietaisą, kuris matuoja gylį pagal laiką, per kurį garsas iš laivo pasiekia dugną ir grįžta atgal. Be abejo, ir temperatūra, ir slėgis turi įtakos garso sklidimui, todėl jo greitis vandenyje svyruoja ±100 m/s.
Jūrų srovės
Vandenyne nėra vietos kuri būtų visiškai rami, nors gelmių vanduo beveik nejuda. Ir labai giliose vandenyno vietose tyrinėtojai randa gyvybės požymių. Tai rodo kad vanduo maišosi, jeigu jis nesimaišytų, tai gyvūnai arba augalai tuoj pat sunaudotų deguonį ir žūtų. Vandens srovės papildo deguonies atsargas. Anksčiau buvo manyta, kad vandenyno gelmėse galima laidoti konteinerius su radioaktyviomis atliekomis. Tačiau konteineriai nuo jūros srovių ilgainiui suirtų ir radioaktyvios medžiagos, patekusios į vandenį, pasklistų Vandenyne ir nuodytų gyvąją gamtą.
Dreifinių srovių priežastys
Paviršinės jūrų srovės buvo žinomos nuo seniausių laikų, jomis naudojosi senovės jūrininkai. Turas Hejerdalas „Kon tikio“ plaustu 1947 m nuplaukė nuo Peru iki Tuamotu salų per 101 dieną. Šioje beveik 7000 km kelionėje plaustą ginė ir vėjas, bet vis dėlto svarbiausia varomoji jėga buvo Peru ir Pietų pasatinės srovės.
Vyraujantys vėjai stumia vandens paviršių ir sudaro dreifines (paviršines) sroves. Jos ne visai sutampa su vėjų kryptimi, nes jas kreipia Žemės sukimosi sukelta Koriolio jėga. Šis poveikis, didėjantis tolstant nuo pusiaujo, kreipia sroves šiaurės pusrutulyje į dešinę nuo vėjo krypties, o Pietų pusrutulyje – į kairę. Dėl to šiaurės pusrutulyje susidaro srovių, cirkuliuojančiu pagal laikrodžio rodyklę, sistema, o Pietų pusrutulyje – prieš laikrodžio rodyklę.
Srovės dar priklauso nuo vandenynų guolio konfigūracijos ir sausumos išsidėstymo. Pavyzdžiui, Atlanto vandenyne Šiaurės pasatinė srovė teka Vest Indijos salyno link. Ten didžioji jos dalis sąsiauriais tarp salų įteka į Meksikos įlanką, suka į šiaurės rytus ir vėl sąsiauriu tarp Floridos ir Kubos, jau Golfo srove, išsprūsta į Atlantą. Nutolusi nuo Amerikos krantų ji jau vadinama Šiaurės Atlanto srove. Teka į šiaurės rytus, jos greitis – maždaug 4-5 mazgai. Srovė ryški tik paviršiuje, 350 m gylyje ji vos pastebima.
Vandens tankis ir srovės
Žinomos ir vandens srovės kurios nepriklauso nuo vėjo, o kyla dėl nevienodo vandens tankio. Tą tankį lemia vandens temperatūra ir druskingumas. Prie pusiaujo šylančio vandens tankis didėja. Poliarinių platumų vanduo vėsta ir sukelia priešingą poveikį. Jūrų druskingumas priklauso nuo upėmis atitekančio gėlo vandens kiekio, ledo tirpsmo ir lietaus vandens, nuo garavimo. Pavyzdžiui, Viduržemio jūroje vanduo smarkiai garuoja, todėl jis druskingesnis ir didesnis jo tankis. Bet į šią jūra teka mažesnio tankio (ne toks druskingas) Atlanto vandenynas ir Juodosios jūros vanduo. Po šiomis srovėmis yra mažesnės priešpriešinės didesnio tankio (druskingesnės) srovės, todėl vidutinis Viduržemio jūros vandens druskingumas nesikeičia.
Paprasčiausias srovių greičio ir krypties matavimo būdas yra toks: stebimas vandenyje plūduriuojančių daiktų (ledkalnių, laivų nuolaužų arba specialių plūdurų) dreifas. Vartojami ir įvairūs srovių matuokliai.
Jūros srovių reikšmė
Jūrų srovės maišo vandenį ir sudaro sąlygas gyvybei. Ypač reikšmingas paviršinio ir po juo slūgstančių kitų sluoksnių maišymasis. Dažnai vanduo kyla dėl stiprių kranto vėjų, kurie nupučia tolyn paviršinį sluoksnį, ir į jo vietą vanduo kyla iš giliau. Tokie reiškiniai dažni Peru, Kalifornijos ir Mauritanijos pakrantėse. Kylantis vanduo į paviršių atveša daug organinių medžiagų (fosforo, silicio junginiai), todėl paviršutiniuose sluoksniuose gerai auga planktonas (žuvų maistas). Ypač daug žuvų (ančiuvių) yra Peru pakrančių zonoje. Kitos srovės gali pražudyti ančiuvius. Kranto vėjams nurimus (gruodžio pabaigoje) į šį regioną plūsteli šiltoji El Ninjo srovė; ji naikina šaltavandenius augalus ir gyvūnus.
Vanduo pasižymi didele šilumine talpa ir išlaiko šilumą 2,5 karto ilgiau, negu sausuma. Pusiaujo zonoje sukauptą Saulės energiją jūrų srovės neša į šiaurę ir pietus. Šiaurės Atlanto srovės šaka teka išilgai Norvegijos krantų, sušildo jūros vėjus ir pakelia šiaurės vakarų Europos temperatūrą 11˚C aukščiau už tų platumų vidutinę temperatūrą. Į šiaurę tekančios Peru ir Bangelos daro priešingą poveikį, nes jos neša vėsesnius orus į Pietų Amerikos ir Pietų Afrikos vakarų pakrantes. Tokiu būdu srovės labai veikia klimatą. Srovės iš poliarinių kraštų gali trukdyti laivybai: Labradoro ir Rytų Grenlandijos srovės į laivybos maršrutus atplukdo ledkalnių ir ledlaukių; šaltų ir šiltų srovių susidūrimo vietose dažni rūkai.
Bangos, potvyniai ir atoslūgiai
Bangos ir potvyniai bei atoslūgiai – žinomiausi vandenynų ir jūrų reiškiniai. Drauge su vėju jie kartais virsta niokojančia jėga.
Paprastos bangos
Kartais bangos kyla ir jūros gelmėse, tarp priešingos krypties srovių, bet tipiškiausios ir dažniausios yra vėjinės bangos. Atvira jūra ties kuria pučia vėjas, vadinama bangų įsibėgėjimo plotu. Vėjo keliamos bangos netaisyklingos, tačiau, išplitusios už įsibėgėjimo ribų jos darosi taisyklingesnės, tampa siūba, kuri pasklinda labai toli. Bangavimas – cikliškas svyravimas: keliauja tik bangų forma, o vandens dalelės juda mažu apskritimu, praktiškai lieka vietoje. Jei nepučia vėjas ir nėra srovių, užkimštą butelį bangos kilnoja aukštyn ir žemyn beveik vienoje vietoje.
Bangos turi du pagrindinius matmenis. Bangos aukštis – tai vertikalus atstumas nuo jos keteros iki papėdės, o bangos ilgis – atstumas tarp dviejų gretimų keterų. Jūros bangos retai būna aukštesnės nei 12, nors 1933 metais Ramiajame vandenyne buvo užregistruota 34 m aukščio banga. Kad išaugtų tokia banga, jai reikia ilgo tūkstančių kilometrų įsibėgėjimo ploto ir labai smarkaus vėjo. Bangų judesiai persiduoda gilyn, bet dalelių cikliškos trajektorijos vandenyje greitai nyksta, ir jis išvis išnyksta gylyje kuris lygus maždaug pusei bangos ilgio. Šis gylis vadinamas bangos baze.
Bangas, gožtančias paplūdimyje, sukelia ne tik čia pat pučiantis vėjas; jos gali kilti ir toli vandenyne. Priartėjus prie seklumos kurios gylis lygus pusei bangos ilgio, banga kinta. „Pajutusi“ dugną, ji lėtėja, todėl keteros vejasi viena kitą. Kai seklumoje neužtenka vandens bangos formai (dalelių apskritai trajektorijai) išlaikyti, ji gožta. Nuožulniame šlaite bangų keteros lūžta, virsdamos į priekį, o prie stataus kranto bangos tarsi panyra ir ištykšta iš giliau.
Cunamiai
Cunamiai kartais vadinami potvynių bangomis, nors jie nieko bendra su šiuo reiškiniu neturi. Cunamius daugiausiai sukelia žemės drebėjimai, rečiau – povandeninės nuošliaužos ir vulkanų išsiveržimai. Vandenyje cunamio banga retai kada būna aukštesnė kaip 60-90 cm, bet jos ilgis – šimtai kilometrų, ji slenka šimtų kilometrų per valandą greičiu. 1946 m. žemės drebėjimas Aleutų lovyje sukėlė cunamį, kuris nusiaubė Honolulu miestą Havajuose. Cunamis pasiekė Havajus per 4 val. 34 min., įveikęs daugiau kaip 3200 km kelią; jo greitis – apie 700 km/h. Aukštesnės nei 15 m bangos užpylė Honolulu, padarė 25 mln. dolerių nuostolį; žuvo 173 žmonės. Nors jūroje cunamio bangos ir neaukštos, bet jų energija milžiniška: seklumoje ji iškelia lėtėjančias bangas aukštyn. Krantą kartasi pasiekia 38 m ir aukštesnės bangos
Labiausiai niokojantys cunamiai kyla Ramiajame vandenyne, nors didelių cunamių buvę ir Atlante. Cunamis užplūdo Lisaboną netrukus po 1755 m. žemės drebėjimo. Vėliau 4-6 m bangos pasiekė ir Vest Indiją.
Potvyniai ir atoslūgiai
Reguliarius jūrų potvynius ir atoslūgius sukelia Mėnulio ir Saulės gravitacijos jėgos. Potvynius sukelianti Saulės jėga yra daugiau kaip dvigubai silpnesnė už Mėnulio jėgą. Potvynių intensyvumas taip pat priklauso nuo vandenynų dubens ir sausumos formų. Mėnulio gravitacinė jėga išgaubia vandenyną ties tuo dienovidiniu, ties kuriuo jis kybo. Tuo pačiu metu vandenynas išsigaubia ir priešingoje žemės pusėje. Kadangi Mėnulis apskrieja Žemę per 24 val. 50 min., per tą laiką Žemėje įvyksta du potvyniai ir du atoslūgiai. Siziginiai potvyniai kyla tada, kai Žemę, Mėnulis ir Saulė yra vienoje linijoje. Dėl jungtinės gravitacinės traukos poveikio vanduo per potvynį pakyla ypač aukštai, o per atoslūgį nuslūgsta ypač žemai; ekstremalių lygių skirtumas labai didelis. Mažiausi potvyniai – kvadratūriniai. Jie kyla, kai Saulė, Žemė ir Mėnulis sudaro statų kampą.
Jūros dugnas
Senovės jūrininkai jūros gylį aplink kai kurias salas matavo lotu (svambalu, pririštu prie lyno). Magelanas pabandė pasiekti Ramiojo vandenyno dugną 370 m ilgio virve, tačiau jam nepavyko. Pirmą kartą vandenyno gylį išmatavo Džeimsas Rosas lotu jis pasiekė 3700 m gylį.
Jūros dugno tyrimai
Pirmuosius patikimus vandenyno gylio tyrimus padarė 1872–1876 metais garsioji „Challenger“ laivo ekspedicija. Šioje ekspedicijoje buvo naudojami loto svambalai, prie kurių pritvirtinti vamzdiniai grumto ėmikliai. Taigi žmonės ėmė sistemingai tirti vandenyno gelmėse slūgsančias nuosėdas tuo metu, kai Žiulis Vernas kūrė romaną „20 000 mylių po vandeniu“. „Challenger“ ekspedicijos geologas Džonas Meris ir jo kolegos, ištyrę pargabentus į Europą nuosėdų bandinius, sukūrė jūrinių nuosėdų klasifikaciją. Ji vėliau buvo tobulinama, bet liko iš esmės nepakitusi. Ekspedicijos duomenys paneigė plačiai paplitusią nuomonę, kad vandenyno dugną sudaro tūkstančius kilometrų besidriekianti smėlio dykuma ir joje kur ne kur pabirusios salos, o prie dugno gyvena egzotiškos žuvys. Iš pirmųjų „Challenger“ ekspedicijos paimtų jūros dugno bandinių ir Vidurio Atlanto kalnagūbrio vėlesnio zondavimo duomenų bei jų pagrindu sudarytų to kalnagūbrio žemėlapių dar nebuvo galima suprasti dugno nuosėdų pasiskirstymo ir jų storio įvairovės, nustatyti visų didžiųjų vandenynų kalnagūbrių kilmės.
Žinių apie jūros dugno nuosėdas pagausėjo XX amžiuje, kai patobulėjo grunto ėmimo technika, o vandenyno dugno topografiją imta tirti echolotais. Nuo šio amžiaus penkto dešimtmečio gylis matuojamas seisminiais metodais. Ištirta, kad vandenyno dugne daug kalvų, povandeninių vulkanų, kalnų, didžiulių povandeninių kalnagūbrių, kuriuose yra rifinių slėnių, lūžių ir daugybė šoninių kalnagūbrių.
Šelfas
Paprastai net ir akmenuoto paplūdimio pakraštyje, prie pat vandens gargždas pereina į smėlį; dugnas smėlėtas ir po vandeniu. Šis priekrantinis lėkštas dugnas ir yra šelfas, arba kontinentinis atabradas. Kai kur jį dengia gan stambios nuosėdos, kitur molis, dumblas. Šelfe auga įvairiausios jūrų žolės, čia daug gyvūnų, įvairių kirminų, valgomų moliuskų, midijų, austrių, kalmarų, sepijų. Šelfe randama ir jūros ežių, jūrų žvaigždžių.
Šelfo dugnas – smėlio sėklių ir smėlio bangų (povandeninių kopų) karalija. Kaip dykumoje vėjas, taip jūros dugne srovės neša, subūriuoja palaidą smėlį, subanguoja smėlėtą dugną. Šelfe giliai po smėlio sluoksniais, kontinentinėse uolienose, daugelyje vietų slūgso didžiuliai naftos ir dujų telkiniai.
Šelfo pakraštyje, maždaug 200 m gylyje, jūros dugnas ima staigiai gilėti; čia – viršutinė kontinento šlaito riba. Vietomis jį raižo povandeniniai kanjonai, jais srūva povandeninės lavinos, vadinamos suspensinėmis srovėmis. Jų toli į jūrą nuneštas dumblas, gargždas ir smėlis nusėda kontinento šlaito papėdėje, maždaug 2000 m gylyje. Kontinentiniame šlaite ir jo papėdėje gyvybė yra kur kas skurdesnė; labiausiai ten paplitę dideli, laisvai plaukiojantys galvakojai moliuskai.
Kontinento šlaito papėdėje prasideda abisalinės lygumos – didžiulės povandeninės dubumos. Jose gyvena vos viena kita dar keistesnė žuvų rūšis, pasitaiko kirmėlių, kalmarų, tačiau nėra jokios augalijos. Šiose lygumose stūkso aukštos kalnų grandinės, vadinamos vandenynų vidurio kalnagūbriais. Jų papėdės yra 4000 m gylyje; kai kurios viršūnės kyšo virš vandens (salos), tačiau dažniausiai yra 1000 m gylyje. Tose lygumose yra ir didelių kalnų, dažniausiai pavienių, o kartais stūksančių virtinėmis; tai salų krantinės dalis, pavyzdžiui, Havajai Ramiajame vandenyne. Beveik visi jie yra vulkaninės kilmės, apjuosti koralų žiedo.
Žmonės po vandeniu
Nuo seno žmogų viliojo povandeninis pasaulis. Aleksandras Makedonietis IV a. pr. m. e. Pats didelėje stiklinėje statinėje buvo paniręs į jūrą.
Seniausieji nardymo aparatai
Vienas seniausių patikimų nardymo aparatų buvo sukurtas XVI a. Jis buvo varpo pavidalo, atvira apačia. Oras į jį iš paviršiaus patekdavo per žarną. Naudojantis tokiu varpu, 1663-64 metais iš nuskendusio švedų laivo „Vasa“ buvo iškeltos patrankos. Pirmąjį didesnį varpą, kuriame tilpo daugiau negu vienas naras, 1690 m. sukūrė Edmundas Halis. Varpais dar ir dabar naudojasi uostų įrengėjai ir gelbėtojai. Gerai žinomas naro kostiumas su metaliniu šalmu, kurį 1837 m. sukūrė Augustas Zybė, taip pat dar vartojamas povandeniniams darbams, bet tik iki 60 m gylio. Labai judrų nardymo aparatą – akvalangą 1943 m sukūrė Žakas Yvas Kusto ir Emilis Ganjanas. Kad naro neslėgtų, akvalange oro slėgis turi būti toks pat, kaip ir aplinkinio vandens. Iki 10 m gylio vandens slėgis lygus atmosferos slėgiui (1,03 kg/m²); giliau slėgis kas 10 m padidėja viena atmosfera. Kai oru kvėpuojama esant dideliam slėgiui, kraujyje ir kūno audiniuose labai padaugėja azoto, kuris sudaro ~80 % oro, koncentracija. Šis ištirpęs azotas, jei slėgis sumažėja per staigiai, organizme vėl gali virsti dujomis. Tai sukelia kesoninę (dekompresijos) ligą. Narui per greitai iškilus iš 14 m gylio, azotas iš kraujo nepasišalina įprastu būdu – per plaučius; kraujagyslėse susidaro burbuliukų, trikdančių kraujo cirkuliavimą. Vengdami kesoninės ligos, narai kyla į paviršių ne iš karto, o sustodami tam tikrame gylyje. Jei to padaryti negalima, iškilęs naras skubiai uždaromas į dekompresijos kamerą, kurioje slėgis po truputį mažinamas.
Panirus giliau nei 40 m, organizme ištirpęs azotas gali sukelti narkozės būsena; žmogus susijaudina, jį apima euforija, jis netgi gali nusiplėšti nuo burnos oro žarną. Narkozės naras išvengia, jei kvėpuoja deguonies ir helio mišiniu; bet nuo jo kinta naro balsas, sunku suprasti jo šneką, be to, kūnas greit netenka šilumos – šaltame vandenyje tai gana pavojinga (nebent naras dėvi šiltus drabužius)
Didžiausias gylis, į kurį jūroje buvo paniręs žmogus su automatiniu kvėpavimo aparatu (akvalangu), – 133 metrai (1968). Kompresijos kameroje galima imituoti dar gilesnį nardymą. 1970 m. du Didžiosios Britanijos karo laivyno narai 10 valandų išbuvo sąlygose, atitinkančiose 457 m. gylį. „Panirimas“ ir dekompresija truko 10 dienų.
Prisitaikymas ilgesniam nardymui
Jei prieš panirimą naras 24 valandas išbūna barokameroje didesniame slėgyje, ten kvėpuoja dirbtiniu, azoto neturinčiu oru, naro kūnas prisitaiko prie to slėgio, ir jis gali išbūti tokiomis sąlygomis keletą savaičių įtemptai dirbdamas. Šiuo atveju narai gyvena laive, didelėje dekompresijos kameroje, iš kurios mažesne kamera su padidintu slėgiu nuleidžiami į jūrą ir ten dirba. Po pamainos tokiu pat keliu grįžta į didžiąją kamerą.
Buvo sukurti ir specialūs povandeniniai namai su panašiais organizmo prisotinimo įrenginiais „Conshelf“, „Tektite“, „Sealab“. Gyvenamoji patalpa nuleidžiama į jūros dugną, narai neria į jūrą ir grįžta iš jos per šliuzo prieškambarį. Tokie namai naudojami moksliniams tyrimams iki 100 m gylio.
Povandeniniai laivai
Vieną seniausių povandeninių laivų pastatė Kornelijus van Dreblė 1620 m. dvylikos irkluotojų valdomas, jis plaukė Temze paniręs 5 metrus. Kariniams tikslams buvo statomi vis tobulesnis maži povandeniniai laivai. Tik septintame šio amžiaus dešimtmetyje pradėta statyti povandeninius laivus mokslinėms ekspedicijoms ir įvairiems darbams.
Biologijos ir geologijos tyrimams naudojami povandeniniai laivai, kurių vandens talpa paprastai ne didesnė kaip 10-20 tonų. Toks laivas laikomas didelio ekspedicinio laivo denyje. Jo įgula – laivavedys ir 1-2 stebėtojai. Laivas hermetiškas (Hermetiškas – nepraleidžiantis šalčio, dujų, skysčių, dulkių), todėl slėgis jame nesikeičia.
Nuo 1973 m. povandeniniai laivai vis daugiau naudojami naftos ir dujų gavybai atviroje jūroje: vamzdynams prižiūrėti, gręžimo platformų vietai pasirinkti.
Italijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Italijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Teismo byla
Teismo byla – surištų ar susiūtų teismo dokumentų visuma; teismas, teismo procesas.
Rūšys
thumb|350px|[[Baudžiamoji byla, 1944 m. (Rusija)]]
Valili Dvuras
Valili Dvuras  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Zūbiškių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Gegužinės apylinkės, dalies Jačiūnų apylinkės ir dalies Lėlių apylinkės. 1963 m. prijungta dalis Stabintiškių apylinkės ir dalis Skėrių apylinkės. 1986 m. spalio 20 d. Zūbiškių apylinkė prijungta prie Palomenės apylinkės.
Gran Preri
Gran Preri (pranc. ir ) – miestas Kanadoje, Albertos provincijos vidurio vakarinėje dalyje, 460 km nuo Edmontono, prie kelio į Aliaską. 43,9 tūkst. gyventojų (2007 m.). Yra oro uostas (0,358 mln. keleivių 2007 m.). Svarbiausios ekonomikos šakos – naftos ir dujų gavyba, žemės ūkis, miškininkystė. Tai vienas sparčiausiai augančių miestų visoje Kanadoje.
Istorija
Gyvenvietė įkurta XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje prerijose.
Piotras Stolypinas
Piotras Stolypinas (1862 m. balandžio 14 d. Drezdene – 1911 m. rugsėjo 18 d. Kijeve) – Rusijos ministras pirmininkas (1906–1911 m.) valdant carui Nikolajui II.
Biografija
thumb|left|150px|Piotras Stolypinas 14-kos metų amžiaus thumb|left|150px|Piotras Stolypinas su žmona Tėvas, Arkadijus Stolypinas (1821–1899), kurį laiką buvo Rusijos imperijos pasiuntiniu Vokietijoje. Piotras Stolypinas vaikystę nuo 1879 m. praleido tėvo įsigytame ir pastatytame Kalnaberžės dvare, kur nuolat vykdavo atostogų ir kuriame gyveno jo šeima. Kartu su tėvais 1876–1879 m. gyveno Vilniuje (Šv. Stepono gatvėje) ir mokėsi Vilniaus gimnazijoje. 1879 m. perkeltas į Oriolą. 1881 m. baigęs Oriolo gimnaziją įstojo į Sankt Peterburgo imperatoriškojo universiteto fizikos ir matematikos fakultetą. Vienas iš dėstytojų buvo chemikas Dmitrijus Mendelejevas. 1889–1902 m. tarnavo Kaune. Vadovavo žemės ūkio bendruomenei, kurios tikslas buvo apšveisti valstiečius ir didinti ūkių našumą.
XX a. pradžioje įvykdė virtinę reformų, iš kurių svarbiausia – agrarinė. Agrarinės reformos metu jis stengėsi išardyti Rusijos bendruomeninį žemės ūkio valdymą ir sukurti vienkieminius bei viensėdinius ūkius vakarietiško fermerinio ūkio pavyzdžiu. Buvo skatinamas naujakurių persikėlimas į Sibirą bei Vidurinę Aziją. Naujakuriai vykdavo geležinkeliu, krovininiais vagonais, iš kur kilo ir „Stolypino vagono“ pavadinimas. Siūlė imperatoriui panaikinti sėslumo ribą ir napalaikė antisemitizmo politikos. 1911 m. Kijevo teatre anarchistas Dmitrijus Bogrovas nušovė Stolypiną.
2009 m. gruodžio 2 d. Vilniuje ant Šv. Stepono gatvės 30-ojo namo atidengta atminimo lenta čia gyvenusiam Piotrui Stolypinui.
Zigmantas Šarka
Zigmantas Šarka (g. 1958 m. balandžio 5 d.) – Lietuvos sportinio jojimo raitelis, Lietuvos žirginio sporto sąjungos narys.
Biografija
Gimė Klaipėdos rajone esančiame mieste Priekulėje. Augo Vilkyčių kaime. Joti sportiniais žirgais pradėjo nuo 1969 m. Priekulėje. Pirmieji jojimo treneriai buvo Antanas Juodžbalis, Juozas Bardauskas, VIktoras Mažeika. 1973 m. pirmą kartą startavo jojimo varžybose. 1976 m. baigė Priekulės vidurinę mokyklą. 1977 m. įstojo į Lietuvos Kūno kultūros institutą (dabar Lietuvos sporto universitetas). Dirbo jojimo treneriu Lietuvoje (Priekulėje, Kaune, Marijampolėje, Vilniuje), Norvegijoje.
Kandaharo provincija
Kandaharo provincija  – provincija Afganistano pietinėje dalyje, turi sieną su Pakistanu. Tai 3-a pagal plotą ir 2-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Kandaharas.
Geografija
Šiaurinė provincijos dalis kalnuota, ją užima Hindukušo kalnagūbriai. Likusią dalį užima lygumos, kurias daugiausia užima Registano dykuma. Pačiuose pietuose iškilusios Čagajaus aukštumos. Svarbiausia upė yra Argandabas (su intaku Argistanu). Įrengtos Chanan Girdabo, Argandabo užtvankos.
Kandaharo provincijos teritorijoje yra senovinio Mundigako miesto, priklausiusio Harapos civilizacijai, liekanos.
Gyventojai
Dauguma provincijos gyventojų yra puštūnai (dalis jų klajokliai kočiai), taip pat yra tadžikų, hazarų, uzbekų, baludžų. Absoliuti tikinčiųjų dauguma – musulmonai sunitai.
Administracinis suskirstymas
thumb|220px|Kandaharo rajonai
Provincija padalinta į 16 rajonų.
Svarbiausios gyvenvietės:
Nedarbo lygis
Nedarbo lygis - nedirbančių asmenų, kurie galėtų ir norėtų dirbti (bedarbių), tačiau neturi tokios galimybės, santykis su visais darbingais asmenimis, išreikštas procentais. 1958 m. Alban William Phillips paskelbė savo tyrimą Didžiojoje Britanijoje, kuriame parodė, kad egzistuoja neigiama nedarbo lygio koreliacija su atlyginimų pokyčiu. Vėliau atlyginimų pokytį kiti ekonomistai pakeitė infliacija. Šis ryšys yra vadinamas Filipso kreive. Nedarbo lygis yra valdomas makroekonominiais svertais.
Statistika
* Revision: turėti omenyje apie +2 procentinius punktus 2007 rugsėjo mėn.
Šaltiniai
Unemployment
Neliubonys
Neliubonys – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, Veisiejų RP pakraštyje, šalia kelio Leipalingis–Kapčiamiestis.
Gyventojai
thumb|left|200px|Kryželis Neliubonyse
R-7
thumb|250px|R-7 „Septynikė“ R-7 – tarybinių raketų šeima, kurios visos yra kilusios iš pirmosios pasaulyje tarpžemyninės balistinės raketos, R-7.
Reikšmė
R-7 grupės raketų pagaminta ir paleista daugiau nei bet kurių kitų didesnių raketų pasaulyje. Plačiai žinomos Sojuz, Voschod bei Vostok raketos iš tiesų yra modifikuoti R-7 variantai. Šiai grupei taip pat priklauso ir pirmąjį pasaulyje dirbtinį palydovą iškėlusi raketa, taip pat pirmojo Mėnulyje minkštai nusileidusio erdvėlaivio Luna 9 raketa. Iki 2008 m. iš R-7 kildinamas Sojuz tebėra vienintelė bet kada Tarybų Sąjungos ir vėliau Rusijos pilotuojamuose kosminiuose skrydžiuose naudota raketa.
Konstrukcija
Kovinis „septynetukas“ buvo dvipakopė raketa. Ji turėjo keturis skysto kuro greitintuvus (kurie buvo pirmoji pakopa) bei centrinį „palaikantį“ variklį, kuris veikdavo visą laiką, tiek pirmosios, tiek ir antrosios pakopos skrydžio metu. Kiekvienas greitintuvas turėjo du mažus raketą valdančius varikliukus, o centrinė šerdis turėjo keturis. Raketos taikymo sistema buvo inercinė, varikliukus valdant nuo Žemės radijo bangomis. Elektroninė valdymo sistema, dabartiniu supratimu gana griozdiška, buvo sumontuota šerdyje tarp degalų bakų. Raketa turėjo ir „skaičiuojantį-sprendžiantį įrenginį“, šaltinyje kompiuteriu nevadinamą.
Starto aikštelės
R-7 grupės raketos nuo seno leidžiamos iš Baikonuro ir Plesecko kosmodromų. 2009 metais įrengtas dar vienas kosmodromas Prancūzijos Gvianoje, kurio geografinė padėtis palanki kroviniui į geostacionarinę orbitą paleisti.
Budint kovinėje parengtyje, viena starto aikštelė laukė nuolat parengta startui Baikonure, kitos (nuo šešių iki aštuonių) buvo įrengtos Plesecke. Šioms aikštelėms įrengti vienu metu buvo eikvojama net 5 procentai šalies gynybinio biudžeto. Tačiau pirmosios kartos raketoms tai buvo įprasta, ir JAV gynyba taip pat susidūrė su panašiomis didelėmis išlaidomis.
Trūkumai gynyboje
R-7 buvo didelė, sunki ir galinga raketa, varoma žibalu ir suskystintu deguonimi. Tai labai ribojo jos kaip ginklo galimybes. Prieš startą raketą iš „techninės pozicijos“ specialiu geležinkeliu veždavo prie paleidimo bokšto. Visas pasiruošimas trukdavo ne mažiau dviejų valandų (garantuotas paleidimo laikas buvo 7 valandos). Užpildyta ir parengta startui raketa galėjo laukti ne daugiau nei 30 dienų.
Tulpiniai
Tulpiniai – viena žiauriausių Lietuvoje nusikalstamų grupuočių. Veikė Panevėžyje. Nusikaltimai išaiškinti tik kai po Kiesų ir Galmino nužudymo tyrimui ėmė vadovauti pareigūnai iš Vilniaus. Gaujos vadeivos – Virginijus Baltušis, Algimantas Vertelka ir Audrius Andrušaitis – nuteisti laisvės atėmimo bausmėmis iki gyvos galvos. V. Baltušis dalyvavo nužudant 22 žmones, A. Vertelka – 11, A. Andrušaitis – 20 žmonių. Prie 12 nužudymų prisidėjo Dainius Skačkauskas (2 metų laisvės apribojimo bausmė). Atskleisti „tulpinių“ nusikaltimus padėjo parodymai. Darius Blinkevičius nuteistas 8 metus laisvės atėmimo (prokurorai siūlė įkalinti 16 metų).
Jurgis Bobelis
Jurgis Bobelis (1895 m. balandžio 23 d. Kalvarija – 1954 m. kovo 28 d. Čikaga) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
R-7
Trūkumai gynyboje
Raketai reikalingam skystam deguoniui tiekti reikėjo visos atskiros gamyklos. Kadangi didelių starto kompleksų buvo neįmanoma paslėpti, jie iki raketas paleidžiant lengvai galėjo būti subombarduoti. R-7 buvo pritaikyta pirmosioms atominėms bomboms, kurios buvo palyginus labai sunkios. Todėl gynyboje ji nebuvo labai plačiai naudojama (kovinėje parengtyje niekada nėra budėjusios daugiau nei 5 raketos vienu metu) ir gana greitai (1968 m.) buvo pakeista nauja raketų karta.
Jurgis Bobelis
Biografija
1917 m. baigė Peterhofo Antrąją karo mokyklą, 1924 m. baigė Lietuvos universiteto Teisių fakultetą, 1925 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus.
R-7
Trūkumai gynyboje
Nors ir nepraktiška kaip ginklas, R-7 tapo vienos pagrindinių taikiam kosmoso tyrimui skirtos raketų serijos pradininke.
Tulpiniai
Kiesaus nužudymas
2000 m. liepos 6 d. rytą AB „Mažeikių nafta“ vadovas Gedeminas Kiesus (1955-2000) iš Mažeikių išvažiavo į Vilnių pasitikti iš D. Britanijos grįžtančio sūnaus Valdo. Į sostinę vyko ir ilgametis Kiesaus vairuotojas Alfonsas Galminas. Vakare, grįžtant namo link Mažeikių autostradoje Vilnius–Panevėžys, visureigį, kuriame keliavo 3 asmenys, sustabdė policijos pareigūnais persirengę Panevėžio nusikalstamosios grupuotės „Tulpiniai“ nariai. Jie būsimas aukas nuvežė į Panevėžio rajone esančią sodybą. Ten grasinimais išreikalavo bankų sąskaitų kortelių ir jų kodų. Vėliau buvo pasmaugtas vairuotojas A. Galminas, Gedeminas ir Valdas Kiesai – nušauti. Jų kūnai be galvų buvo užkasti po žeme. Tuo tarpu pinigai išimti Rygos ir Varšuvos bankomatuose. Buvo tikimasi gauti milijoninį pelną, tačiau kiekvienam nusikaltėliui teko tik po 9 000 litų.
Naftininko Gedemino Kiesaus, jo sūnaus Valdo, vairuotojo ir asmens sargybinio Alfonso Galmino pagrobimas ir nužudymas visuomenėje sukėlė didžiulį rezonansą. Iki šiol netikima, kad milijonierių G. Kiesų „tulpiniai“ nužudė tik dėl pinigų.
Jurgis Bobelis
Biografija
Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare. Nuo 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. mokomosios kuopos vadas. 1919 m. spalio mėn. – 1926 m. tarnavo Generaliniame štabe. 1926 m. pulkininkas. 1926–1927 m. Aštuntojo pėstininkų pulko vadas. 1927–1936 m. ypatingųjų reikalų karininkas prie krašto apsaugos ministro, 1933–1936 m. Krašto apsaugos ministerijos įstatymų redakcinės komisijos pirmininkas. Dėstė Karo mokykloje, Aukštuosiuose karininkų kursuose, Aukštojoje policijos mokykloje.
R-7
Trūkumai gynyboje
center|thumb|400px|R-7 variantai
Jurgis Bobelis
Biografija
1937–1940 m. Kauno miesto ir Kauno apskrities karo komendantas. Vadovavo vienai iš pagrindinių kariuomenės įstaigų, atsakingų už Kauno fortus ir įgulas, už 1926 m. gruodžio 20 d. Prezidento Antano Smetonos paskelbtos  karo padėties varžymų įgyvendinimą, susirinkimų, eisenų, streikų, gandų bei kaino kėlimų draudimą,  komendanto valandos gerbimą, bendrai už prezidento vienvaldystės palaikymą ir  tautininkų priešų išaiškinimą, suvaldymą ir baudimą. Griežtai bausdavo tuos, kurie įžeisdavo Vokietijos vyriausybę, ir taip pat tuos, kurie sąmoningai kurstydavo lietuvius prieš žydus.
1941 m. birželio sukilimas ir Holokaustas Lietuvoje
Kilus TSRS – Vokietijos karui pabėgo iš susprogdinto kalėjimo, traukiniu nusigavo iki Šiaulių ir pėsčias pasiekė Kauną. 1941 m. birželio 23 d. Kauno miesto ir apskrities komendantas. Birželio 28 d. kvietė visus taurius lietuvius į Tautinio darbo apsaugos bataliono prie  Kauno karo komendatūros. Jurgis Bobelis paskyrė Andrių Butkūną vadovauti batalionui. Liepos 4 d. ir 6 d. batalionas Kauno VII forte sušaudė atitinkamai 463 ir 2514 žydų. Jurgis Bobelis įsteigė Kauno getą.
1941 m. liepos 24 d., po voldemarininkų pučo, kapitonas Stasys Kviecinskas pasiskelbė  Voldemarininkų organizacijos tarybos paskirtu  Kauno komendantu vietoj Jurgio Bobelio, o bataliono vadu paskyrė  Kazį Šimkų vietoj  Andriaus Butkūno. Po pučo žymiai paspartėjo žydų žudymas Lietuvos provincijoje.
1942–1944 m. Vyriausiasis butų valdybos viršininkas, vertėsi ir advokato praktika.
Išeivijoje
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945 m. Fronteno (Vokietija) lietuvių komiteto pirmininkas. 1947–1948 m. Liudvigsburge JAV kariuomenės Vakarų Vokietijoje štabo vertimų skyriaus viršininkas. 1948 m. atvyko į JAV. 1949–1953 m. Čikagoje Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių sąjungos pirmininkas.
Jonaičiai (Mažeikiai)
Gyventojai
thumb|260px|left|Jonaičių kaimo koplytėlė Jonaičių miške, prie Tirkšlių-Užlieknės vieškelio thumb|left|260px|Vieškelis per Jonaičių mišką iš [[Tirkšliai|Tirkšlių į Užlieknę]]
Sodoma ir Gomora (1962 filmas)
Sodoma ir Gomora – 1962 m. sukurta epinė drama pagal Biblijoje aprašytą dviejų miestų sunaikinimą.
Siužetas
left |thumb|140px|Levis left |thumb|140px|Karalienė Bera left |thumb|140px|Ildita Sodoma ir Gomora – klestintys miestai, kuriems gerovę neša vergų išgaunama druska. Jiems vadovauja karalienė Bera ir jos brolis princas Astartas, paslapčia rezgantis sąmokslą ją nuversti. Miestuose klesti ištvirkimas, prievarta, tačiau visi rūpinasi tik savo gerove.
Tuo metu netoliese pasirodo klajojantys žydai, vadovaujama Levio. Karalienė Bera nusprendžia, kad šie galėtų tapti puikiais sąjungininkais. Nors Leviui ir nepatinka Sodomos kaimynystė, tačiau jo žmonės išsekę po ilgų mėnesių klajonių ir jis sutinka išsinuomoti žemę greta miesto. Kaip draugystės ženklą, karalienė Bera padovanoja jam savo vergę Ilditą. Nors ši nenori gyventi su „laukiniais“, Levis jai dovanoja laisvę, nes jų bendruomenėje vergų nėra.
Kol žydai kuriasi ir stato įtvirtinimus, Bera ieško kaip juos palenkti savo valdžiai. Ji bando išgauti informacijos per Ilditą, tačiau ši, pradėjusi jausti Leviui simpatiją, atsisako būti šnipe, tuo tarpu princas Astartas pradeda merginti vieną jo dukterų, kurią žavi Sodomos gyvenimas.
Po to, kai Sodomą užpuolą plėšikai, žydai padeda apsiginti, tačiau jų įtvirtinimai sugriaunami. Jie persikelia į miestą, kur Levis, jau vedęs Ilditą, tampa gerbiamu žmogumi ir nustoja kovojęs už vergų teises, kaip anksčiau. Jo žentas Levis nenori taikstytis su tokia padėtimi ir apkaltinamas pagalba pabėgusiems vergams. Levis, kaip vienas teisėjų, priverstas paskelbti jam nuosprendį ir sulaukia princo Astarto, su kuriuo visą laiką konfliktuoja, pašaipų. Šiam pareiškus, kad jis suviliojo abi Levio dukteris, o Ildita apie tai žinojo, jis griebiasi ginklo. Dvikovoje Levis nužudo Astartą ir už tai atsiduria kalėjime.
Čia jam pradėjus atgailauti ir melsti Dievą pagalbos, pasirodo du angelai, kurie praneša, kad Dievas nutarė sunaikinti Sodomą ir Gomorą, tačiau Levis turi galimybę palikti miestą kartu su norinčiais. Levis meldžia, kad Dievas pasigailėtų, jei mieste atsiras bent dešimt norinčių išsigelbėti, tačiau jo buvę tautiečiai, jau tapę miesto gyventojais, neketina jo palikti. Prie Levio prisideda tik vergai ir jis su savo šeima pasitraukia. Karalienė Bera bando jį sulaikyti, tačiau nepajėgia. Prasideda miesto griūtis, visi žūna, o Ildita, nusprendusi atsigręžti ir pasižiūrėti į Sodomą, pavirsta druskos stulpu. Miestai sugriūna ir Levis su dukterimis ir buvusiais vergais atsiduria dykumoje...
Vladislovas Raugelė
Vladislovas Raugelė (1927 m. gegužės 15 d. Ratkūnų k., Rokiškio r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
1941 m. baigęs Suvainiškio pradžios mokyklą, mokėsi Pandėlio progimnazijoje ir Rokiškio gimnazijoje. Nesant muzikos mokytojo, jaunuolis suorganizavo gimnazijos baigiamųjų klasių mišrųjį chorą.
1953–1956 m. – Pandėlio darbo jaunimo vidurinės mokyklos direktorius ir matematikos mokytojas. Kurį laiką neakivaizdiniu būdu studijavo fiziką – matematiką Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute. 1955–1959 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. Antanas Ilčiukas).
Pandėlio vidurinės mokyklos vaikų chorą ir skudučių ansamblį parengė 1960 m. respublikinei dainų šventei. Skudučių ansamblis konkurse pelnė antrąją vietą. Kiek laiko vadovavo Pandėlio kultūros namų ir Suvainiškio kaimo mišriesiems chorams, su kuriais lankėsi Latvijoje ir Estijoje.
1960–1991 m. – Kauno 15-osios ir 1961–1966 m. – Kauno 13-osios vidurinių mokyklų muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų, vokalinių ansamblių, pučiamųjų orkestro ir skudučių ansamblio vadovas. Vaikų chorus parengė visoms respublikinėms moksleivių dainų šventėms, taip pat 1965, 1970, 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms. Skudučių ansamblis dalyvavo 1964 ir 1969 m. respublikinėse moksleivių dainų šventėse.
Gausius chorų kolektyvus mokytojas parengė ir Kauno miesto dainų šventėms, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnydavo prizinių vietų, dažnai koncertuodavo moksleiviams ir jų tėvams. Be to, pedagogas 1960–1963 m. muzikos mokė ir Kauno 9-ojoje septynmetėje mokykloje, 1961–1963 m. buvo Kauno vaikų namų choro ir mergaičių vokalinio ansamblio vadovas. Taip pat vadovavo Kauno mokytojų namų ir fabriko „Mada“ pučiamųjų orkestrams.
V. Raugelė – Pandėlio rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, Kauno miesto dainų švenčių dirigentas. 1968–1971 m. – Kauno miesto muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas. 1964 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.