cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alvidas Lukošaitis
Biografija
Nuo 1997 m. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto dėstytojas, nuo 2007 m. docentas. 1992–2007 m. dirbo Lietuvos Respublikos Seimo Informacijos analizės skyriuje, nuo 2007 m. Seimo Parlamentinių tyrimų departamento direktorius.
Nuo 2005 m. Lietuvos politologų asociacijos viceprezidentas.
Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos kryptys: Lietuvos politinės sistemos funkcionavimas, parlamentinė ir partinė demokratija, viešoji politika, interesų grupės.
Robert Brown
thumb|200px|Robertas Braunas
Robertas Braunas (Robert Brown, gimė -1773 m. gruodžio 21 d.; mirė – 1858 m.) – D. Britanijos ir Škotijos botanikas.
Biografija
Augo Jameso Brauno, Škotijos vyskupijos bažnyčios dvasininko, ir Helenos Taylor, Presbiterijonų bažnyčios šventiko dukters, šeimoje. Būdamas vaikas, Braunas lankė vietinę gramatikos mokyklą (dabartinę Montroso akademiją), vėliau Aberdeeno koledžą, bet 1790 metais, šeimai išsikėlus į Edinburgą, turėjo jį palikti. Kitais metais mirė jo tėvas.
Edinburge Braunas įsitraukė į medicinos studijas, bet nesiliovė domėtis botanika. Laikui bėgant, pastaroji vis labiau įtraukė jaunąjį Brauną. Jis pradėjo lankyti Johno Walkerio paskaitas, surengė ekspediciją į Škotijos aukštumas. Po to skrupulingai aprašė ten rastus augalus. Taip pat pradėjo susirašinėti su Williamu Witheringu, vienu iš žymiausių tų dienų botanikų. Tuo laikotarpiu Braunas atrado naują augalą (žolę) Alopecurus alpinus. 1792 metų sausio mėnesį Edinburge buvo perskaitytas jo pirmasis straipsnis, bet jis taip ir nebuvo išspausdintas Braunui esant gyvam.
1793 metais Braunas metė medicinos mokslus. Vėliau 1794 metais jis buvo pašauktas į kariuomenę, ir jo pulkas buvo greit išsiųstas į Airiją. 1795 metų birželio mėnesį Braunas buvo paskirtas karo gydytojo padėjėju. Jo pulkas beveik nedalyvavo dideliuose mūšiuose, todėl jis turėjo daug laisvo laiko, kurio didžiąją dalį praleido studijuodamas augalus. Braunui nepatiko jo nesėslus gyvenimas, neleidęs kaupti asmeninės bibliotekos ir augalų pavyzdžių, ko jis taip troško.
Šiuo laikotarpiu Brauną ypač domino kriptografijos, ir tai buvo pirmojo išspausdinto straipsnio tema. Braunas pradėjo susirašinėti su Williamu Diksonu ir iki pat 1796 metų jam siuntė samanų (kerpių) aprašymus ir pavyzdžius. Dicksonas šiuos aprašymus, gavęs Brauno sutikimą bet nei karto taip ir nepaminėjęs pastarojo pavardės, įtraukė į Fasciculi plantarum cryptogamicarum.
1800-aisiais Braunas jau buvo pakankamai stipriai įsitvirtinęs tarp Airijos botanikų, susirašinėjo su eile Anglijos ir užsienio botanikų: Witheringu Dicksonu, Jamesu Edvardu Smithu, Jose Correia da serra.
1801 metais Braunas buvo pakviestas dalyvauti ekspedicijoje į Australiją. Per pusketvirtų metų jis surinko apie 3400 rūšių pavyzdžių, iš jų apie 2000 buvo anksčiau nežinomi. Didžioji šios kolekcijos dalis dingo, sudužus laivui grįžtančiam į Angliją.
Braunas liko Australijoje iki 1805 metų. Sugrįžęs į Angliją, sekančius penkerius metus jis tvarkė medžiagą, parsivežtą iš Australijos. Jis išspausdino daugybės rūšių aprašymus. Braunas yra 1200 rūšių aprašymų autorius, rastų vien tik vakarų Australijoje. Dalį jo surinktos informacijos nukopijavo ir išspausdino Richardas Anthony Salisbury.
1810 metais Braunas išleido pirmą sisteminę Australijos floros apskaitą. 1827 metais Braunas buvo paskirtas Bankso Botaninės kolekcijos saugotoju. 1822 metais jis buvo išrinktas Švedijos Karališkosios Akademijos nariu.
Brauno judėjimo atradimo istorija
Bandymams, patvirtinantiems molekulinę teoriją, priskiriamas reiškinys, kurį pirmą kartą pastebėjo anglų botanikas Robertas Braunas, pro mikroskopą stebėdamas augalų žiedadulkes.
…Ši istorija prasidėjo 1827 metais. Gerbiamas Britų muziejaus, botanikos skyriaus vadovas misteris Robertas Braunas pakėlė akis nuo mikroskopo okuliaro ir lyg su apmaudu, lyg su pasitenkinimu konstatavo: "Ir vėl tas pats! " Ryškiai apšviestame prietaiso regėjimo lauke pirmyn ir atgal zujo tamsūs taškeliai. Stambesni judėjo lėčiau, neskubėdami keitė kryptį. Smulkesni šokinėjo netvarkingai, atsitiktinai, blaškydamiesi į šalis.
Mokslininkas botanikas susimąstė: "Kodėl? " Tik prieš valandą jis paskutinį kartą surinko nuo gėlių žiedadulkes, išmaišė jas vandenyje ir užlašino lašą ant mikroskopo stiklelio. Bet valanda – šešiasdešimt minučių. 3600 sekundžių – pakankamai laiko, kad dalelės nurimtų. O jos, kaip ir anksčiau, blaškosi lyg įgeltos. "Kodėl? O jeigu… " Šaltakraujis škotas susijaudinęs pakyla iš už stalo ir pradeda vaikščioti po erdvų kabinetą. Kur dingo jo šaltakraujiškumas? „O jeigu… O jeigu jos gyvos?..“
Bet kaip tuo įsitikinti? Net ir pro geriausią mikroskopą negalima pamatyti žiedadulkės dalelės sandaros smulkmenų. Ir staiga jam dingteli idėja. Paprasta, kaip ir visa, kas genialu. Gerbiamas mokslininkas galvotrukčiais išdumia iš kabineto…
…Sugniaužęs kumštyje molio gumulėlius ir visą kelią kartodamas eksperimento sąlygas, jis skuba atgal. "Molis negyvas! Negyvas! Tuo neabejoja niekas! Vadinasi, jo dalelės išmaišytos vandenyje, taip pat bus negyvos. Ir jeigu jos nejudės, žiūrint pro mikroskopą… " Susijaudinęs jis skuba į kabinetą!.. Brauno rankos dreba iš nekantrumo, kol pirštai suka mikrometro sraigtą. Štai iš pradžių pasirodė dalelių šešėliai… Yra! "Ryškiai apšviestame prietaiso regėjimo lauke pirmyn ir atgal zujo tamsūs taškeliai. Stambesni judėjo lėčiau, neskubėdami keitė kryptį. Smulkesni šokinėjo netvarkingai, atsitiktinai, blaškydamiesi į šalis. "
Šis reiškinys pasikartojo taip pat, kaip ir praeitą kartą. Negyvo molio dalelės gyvumu nenusileido žiedadulkėms. Ir vėl tas pats klausimas: "Kodėl? Kodėl jos juda? " Braunas buvo tikras mokslininkas ir, susidūręs su nesuprastu reiškiniu, ėmėsi kruopščiai jį tyrinėti. Jis nustatė, kad karštame vandenyje dalelytės blaškosi greičiau nei šaltame. Įsitikino, kad jos juda visiškai atsitiktinais keliais, kurie nepriklauso nuo Londono karietų, trinksinčių grindiniu. Norėdamas tuo įsitikinti, jis sugaišo daug laiko stebėdamas tą patį vaizdą kaimo tyloje… Braunas padarė viską, ką galėjo, ir greitai ramia sąžine vėl ėmė tyrinėti augalų ląsteles. Tai jam buvo kur kas įdomiau. Visą gyvenimą Robertas Braunas buvo tikras, kad istorijoje jo vardas išliks dėl nuopelnų botanikai. Bet… tai bene vienintelis botanikas, įėjęs į fizikos istoriją.
Paulina Tamulevičiūtė Ancevičienė
Biografija
​1925 m. buvo viena J. Basanavičiaus „Kultūros“ draugijos steigėjų, jos pavyzdinės mokyklos įkūrėja, joje buvo sekretorė (1927 m.), vedėja iki 1941 m.
1925 m. įsteigė Vilniaus lietuvių mokytojų draugiją, buvo jos pirmininkė.
1935 m. išleido elementorių „Mano knygelės“ (iliustracijos B. Macutkevičiaus).
​
Baltikas
Baltikas – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos grybų gentis.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio, mėsingi. Kepurėlės paviršius glitus, sausas, plaušuotas, žvynuotas. Lakšteliai priaugtiniai. Kotas su žiedu arba be jo. Trama kartais ryškaus, nemalonaus kvapo. Auga vasarą ir rudenį, labai retai ant medienos. Yra nemažai gerų valgomų grybų, kai kurie menkaverčiai, keletas rūšių nuodingų. Lietuvoje rasta 31 rūšis.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Molėtų apskritis
Molėtų apskritis – 1915–1919 m. administracinis teritorinis vienetas Lietuvos rytuose, į pietus nuo Utenos. Centras – Molėtai.
Krasnystavo apskritis
Krasnystavo apskritis  – apskritis rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Krasnystavo mieste. Apskritis šiaurės rytuose ribojasi su Chelmo, pietuose su Zamostės ir Bilgorajaus, vakaruose su Liublino ir šiaurės vakaruose su Švidniko apskritimi. Apskrityje yra 10 valsčių.
Molėtų apskritis
Istorija
Apskritį sudarė 1915 m. lapkričio 23 d. vokiečių valdžia. 1915–1916 m. apskritis priklausė Oberosto Vilniaus, 1916–1917 m. Vilniaus-Suvalkų, 1917–1918 m. Lietuvos sričiai. 1919 m. Lietuvos Respublikos vyriausybė Molėtų apskritį panaikino, vėliau nebeatkurta.
Krasnystavo apskritis
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 10 valsčių:
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Adomas Juškevičius Juškaitis
Adomas Juškevičius Juškaitis (1905 m. sausio 1 d. Vilniuje, Rusijos imperijoje – 1999 m. Vilniuje) – lietuvių mokytojas, istorikas.
Luodis
left|120px
Luodis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone (Ignalinos rajono paribyje), 12 km į vakarus nuo Visagino; vienas didžiausių Lietuvos ežerų (6-asis pagal dydį).
Geografija
miniatiūra|200px|left|Priešingame krante – [[Salako bažnyčia|Salako bažnyčios bokštas]] miniatiūra|200px|left|Pakrantė ankstyvą pavasarį (nuo [[Dumblynė (Salakas)|Dumblynės pusės)]] Ežero ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 6,32 km, plotis iki 4,73 km. Altitudė 149,4 m. Ežero gylis siekia 18,4 m. Luodyje yra 2 didelės salos – Juodasis Astravas (10 ha) (arba Krutamoja – pasakojama, kad anksčiau čia gyvenę žmonės daug dirbo) ir Sadausko (7,86 ha) – ir 4 mažesnės: Pilelė (0,2 ha), Kanapinė (0,05 ha) ir 2 bevardės (0,19 ha ir 0,15 ha). Bendras salų plotas – 18,45 ha. Kranto linija (jos ilgis su salų kranto linijomis 33,43 km) vingiuota, gausu didelių įlankų (pietinėje dalyje Raudonojo tiltelio, Kanapinio, Juodoji, šiaurinėje - Dumblynės), pietryčiuose yra siaura ir ilga įlanka (Plavėjų arba Kopto). Iš pietų pusės link ežero centro įsiterpia Žvėrinčiaus rago kyšulys. Ežero krantai daugiausia aukšti ir statūs, ardomi vandens, tik įlankų galai žemi ir pelkėti. Luodis telkšo ledyninės kilmės duburyje, kurio dugne yra daubų ir seklumų. Palei salas ežeras visai negilus – apie 1–1,5 m, kitur gilesnis. Dugną dengia sapropelingas ir karbinatingas dumblas, o įlankose – gėlavandenė klintis. Plati atabrado juosta padengta smėliu ir gargždu.
Pro ežerą prateka Šventosios upė, į ežerą įtekanti šiaurės rytuose ir čia pat, už kelių šimtų metrų, iš jo ištekanti.
Biologija
Luodžio atabrade auga meldų, nendrių juostos, prie įlankų veši vandens lelijos, pietrytinėje įlankoje – maurabragiai ir elodėjos. Praktiškai iš visų pusių ežerą supa Alaunės, Giteniškės, Dumblynės, Tumiškės, Sausašilio miškai. Pietinėje pakrantėje vietomis plyti pievos ir dirbami laukai.
Ežere pagaunama stambių lydekų ir karšių. Karšius dažniausiai gaudo prie salų. Lydekos gerai kimba ant gylių perkritimų ir netoli Šventosios intako. Taip pat pagaunama stambių kuojų bei raudžių, tinkamiausia vieta joms gaudyti 3 m gylyje, didžiausi laimikiai pagaunami aplink vandens augalų sąžalynus, esančius toliau nuo kranto.
Reikšmė
K. Būgos nuomone, Luodžio pavadinimas sėliškos kilmės. Ežeras patenka į Gražutės regioninį parką. Ežero vakarinėje pakrantėje yra Salako miestelis; kiti kaimai prie Luodžio: Sabalunkos, Luodžiai, Luodkos, Paluodė, Plavėjai, Žagarinė, Marceliškis, Dumblynė. Veikia 3 kaimo turizmo sodybos. Pietine pakrante eina kelias. Rytiniu krantu eina riba su Ignalinos rajonu.
Ežerėvardis laikomas finizmu iš 'rutulys' ar  'šiaurės vakarai'. Panašaus pavadinimo ežerų yra, pvz., Estijoje (Loodi järv).
Adomas Juškevičius Juškaitis
Biografija
Gimė lietuviškame Lietuvos–Gudijos pasienyje, Pelesos krašte, Lydos valsčiuje, mažažemio ūkininko šeimoje. Anksti (6 metų) jam tapo pilnu našlaičiu. Todėl teko pas ūkininkus tarnauti, o prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, buvo pabėgelis. Atsidūręs Rusijoje, pateko į Vitebsko lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti našlaičių namus. Juose išgyveno ketverius metus, baigė pradžios mokyklą ir 1918 m. kartu su prieglauda grįžo į Vilnių.
1919 m. įstojo į Vilniaus lietuvių (Vytauto Didžiojo) gimnaziją, kurią baigė 1926 m. 1926–1932 m. studijavo Vilniaus Stepono Batoro universitete, kartu dirbdamas Labdarybės draugijos išlaikomo „Žiburėlio“ bendrabučio vedėju. Dar mokydamasis gimnazijoje, o vėliau ir studijų metais, dr. J. Basanavičiaus paragintas, įsitraukė į kraštotyros veiklą, nulėmusią jo pasirikimą – istoriko specialybę. Po studijų universitete mokytojavo Vilniaus krašto lietuviškose mokyklose, dėstė istoriją, geografiją, lotynų kalbą.
1932–1935 metais dirbo Švenčionių lietuvių gimnazijoje. 1935 m. buvo Lietuvių mokytojų sąjungos Švenčionių skyriaus pirmininkas. Tais pačiais metais, lenkų valdžios apkaltintas politine neištikimybe buvo pašalintas iš mokytojo pareigų, be teisės dirbti bet kurioje lietuviškoje mokykloje. Grįžo į Vilnių. Čia dirbo Lietuvių mokslo draugijoje, bendradarbiavo lietuviškoje spaudoje. 1937 m. kartu su žurnalistu J. Maceika parašė knygą „Vilnius ir jo apylinkės“, kuri lenkų cenzūros buvo konfiskuota ir sunaikinta. Skaitytojus pasiekė tik pakartotinis „Spaudos fondo“ leidinys 1940 m. Lietuvai atgavus Vilnių, bei 1991 m. atkūrus nepriklausomybę, „Minties“ leidyklos fotografuotinis leidinys.
Nuo 1945 m. Adomas Juškevičius-Juškaitis pradėjo dirbti Vilniaus Pedagoginiame institute, direktoriaus pavaduotoju neakivaizdinio skyriaus reikalams, katedros vedėju, tačiau 1948 m. atleistas „kaip netinkamas dėl politinių įsitikinimų“. Nuo 1948 m. iki išėjimo į pensiją, jis dėstytojavo Klaipėdos mokytojų institute, o jį likvidavus, mokytojavo įvairiose miesto vidurinėse mokyklose. Kartu su juo, visą laiką pedagoginį darbą dirbo žmona Vladislava Peredniūtė-Juškaitienė, irgi vilnietė, Vytauto Didžiojo gimnazijos XI laidos absolventė, Stepono Batoro universiteto magistrantė, biologė.
Po žmonos mirties 1984 m. A.Juškaitis grįžo į Vilnių, kuriame išgyveno iki 1999 metų. Abu palaidoti Vilniuje, Karveliškių kapinėse.
Junona
300px|thumb|Jupiteris ir Junona, James Barry Romėnų mitologijoje Junona – Jupiterio žmona, dievų motina ir karalienė. Ji buvo santuokos, motinystės, moterų ir vaisingumo deivė. Kaip vaisingumo deivė, Junona buvo siejama su Faunu. Graikų mitologijoje Junonos atitikmuo – deivė Hera, Dzeuso žmona.
Kadangi Junona buvo tapatinama su graikų Hera, jos tėvu laikytas Saturnas, o Jupiteris – broliu.
Junona vaizduota aukšta, stotinga, rūsčiu veidu, ant jos galvos – diadema arba vainikas.
Kultas
Junonos kultas paplito Romai užvaldžius Italiją. Junona, Jupiteris ir Minerva sudarė vad. Kapitolijaus triadą, kuriai buvo skirta šventykla Kapitolijuje.
Kiekvienais metais kovo 1 d. Romos moterys švęsdavo Matronalijos šventę. Liepos 7 d. Kaprotinos šventę kartu su laisvomis moterimis švęsdavo ir vergės. Buvo manoma, kad birželio mėnuo (June) – pavadintas Junonos garbei – yra pats tinkamiausias metas vedyboms, kadangi Junona buvo santuokos globėja. Buvo tikima, kad kiekviena moteris turi savo Junoną (kaip kad kiekvienas vyras – savo genijų).
FTSE 100
FTSE 100  – akcijų indeksas, apskaičiuojamas įvertinus 100 likvidžiausių, didžiausių ir pelningiausių įmonių, kurių akcijomis prekiaujama Londono akcijų biržoje, akcijų kainas. Indeksas yra išleidžiamas nepriklausomos kompanijos FTSE Group, kurios savininkai yra „Financial Times“ ir „London Stock Exchange“ (Londono akcijų birža valdanti įmonė).
Indeksas pirmąkart buvo paskelbtas 1984-ųjų Vasario 3-ąją su pradine verte – 1000. Didžiausia istorijoj buvusi vertė yra 6950.6 1999-ųjų Gruodžio 30-ą d. Indekso įmonių akcijų rinkos vertė sudaro apie 80 proc. visos rinkos vertės. Vienas iš svarbiausių visos Europos akcijų kainų indeksų FTSE 100 yra vadinamas ir Jungtinės Karalystės ekonominės būklės barometru.
Indekso sudedamosios dalys
2021 m. rugsėjo mėn. didžiausias indekse buvo pramonės prekių ir paslaugų sektorius, kurio svoris sudarė 11,5 %, antroje vietoje buvo finansų sektorius (11,3 %), trečioje - sveikatos priežiūros sektorius (9,9 %). 10 didžiausių bendrovių bendras svoris sudarė 41 % visų indekso dalyvių bendros rinkos kapitalizacijos.
Atrankos kriterijai
Įmonės, kurių akcijos įtraukiamos į „FTSE 100“ indekso skaičiavimą, turi atitikti „FTSE Group“ nustatytas sąlygas: Indeksas peržiūrimas kas ketvirtį, pirmąjį kovo, birželio, rugsėjo ir gruodžio penktadienį.
Petriškių apylinkė
Petriškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Krekenavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ramygalos rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Iciūnų apylinkės ir Radviliškių apylinkės. Atkurta 1966 m. gruodžio 30 d. iš dalies Krekenavos apylinkės, Naujamiesčio apylinkės ir Ramygalos apylinkės. 1988 m. birželio 22 d. prijungta prie Krekenavos apylinkės.
TOPIX
Indeksas TOPIX (Tokyo Stock Price Index) – akcijų indeksas, apskaičiuojamas įvertinus daugiau negu 1700 didžiausių Japonijos įmonių, veikiančių 33-ose pramonės šakose, akcijų kainas. Indeksas apima visų įmonių, kotiruojamų Tokijo akcijų biržos pirmajame sąraše, akcijų kainas. Į pirmąjį Tokijo akcijų biržos sąrašą atrenkamos tos įmonės, kurios yra didesnės, anksčiau įsteigtos, turi didesnę veiklos patirtį ir kurių akcijomis gana aktyviai prekiaujama. Pagrindiniai kriterijai atrenkant įmones yra rinkos kapitalizacija ir likvidumas. Šis indeksas buvo pradėtas apskaičiuoti 1969 metais.
Vintų kalbos
Vintų kalbos – iš esmės išnykusi Šiaurės Amerikos indėnų kalbų šeima, kurios kalbos vartotos indėnų vintų dabartinių JAV šiaurės vakaruose – šiaurės Kalifornijoje esančiame Sakramento upės slėnyje.
Stūgliai (Utena)
Stūgliai – kaimas Utenos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 5 km į šiaurės rytus nuo Tauragnų. Stūkso 3 Stūglių akmenys (archeologijos paminklai) – du „su dubeniu“ ir vienas su įvairiais ženklais.
Gyventojai
thumb|left|160px|Koplytstulpis
Prauliai
Prauliai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Šilų, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Šalia eina senas geležinkelis į Rizgonių žvyro karjerą. Skulptūrų parkas, Samulevičių memorialinė sodyba.
Žymūs žmonės
1939–1941 m. Prauliuose gyveno garsus Lietuvos dailininkas Antanas Samuolis (1899–1942) ir jo brolio šeima. Čia jis nutapė teminių kompozicijų, portretų, natiurmortų. Didelę dalį gyvenimo Prauliuose praleido liaudies menininkė Stasė Samulevičienė (1906–1988) ir jos sūnus rašytojas, dramaturgas Raimundas Samulevičius (1937–1981). Prauliuose jis sukūrė pirmąsias pjeses.
Slapukas
Slapukas – mažas tekstinis dokumentas, turintis unikalų identifikacijos numerį, kuris yra perduodamas iš interneto tinklalapio į lankytojo kompiuterio kietąjį diską, kad tinklalapio administratorius galėtų atskirti lankytojo kompiuterį ir matyti jo veiklą internete.
Unikalus numeris identifikuoja lankytojo naršyklę kiekvieną kartą jam apsilankius tinklalapyje. Slapukai neleidžia interneto tinklalapiams įsiminti jokios asmeninės lankytojo informacijos (tokios kaip lankytojo vardas ir adresas), kurį vartotojas galėtų pamiršti įslaptinti. Slapukų visada galima atsisakyti ir išjungti, tačiau tuomet gali neveikti kai kurios puslapio funkcijos.
Jį naudojant tinklalapyje atsimenama informacija apie apsilankymą, pvz., pageidaujama kalba ir kiti nustatymai. Todėl kitas apsilankymas gali būti paprastesnis, o svetainė naudingesnė. Slapukai atlieka svarbias funkcijas. Jų pagalba efektyviau naudojamas žiniatinklis.
Slapukai naudojami įvairiais tikslais, pvz., atsiminti vartotojo saugios paieškos nuostatas, rodyti aktualesnius skelbimus, suskaičiuoti, kiek lankytojų apsilanko tinklalapyje, padėti prisiregistruoti naudoti paslaugas ir apsaugoti vartotojo duomenis.
Erich Berschkeit
Erichas Berškaitis (1926 m. gruodžio 26 d. Šilutėje – 2002 m. gegužės 19 d. Ešveileryje, Vokietija) – politikas, Vokietijos socialdemokratų partijos narys.
Druskininkai (Alytus)
Druskininkai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Ryliškių, dešiniajame Nemuno krante. Yra kapinės. Keliai į Klepočius, Miežionis, Neciesas.
Istorija
XIX a. pabaigoje Druskininkų (Solenikų) kaimas pateko į Merkinės valsčių, buvo apylinkės centras. 1944 m. gruodžio mėn. 24-25 dienomis buvo sovietinių karių sudegintos ūkininkų Juliaus Prėskienio, Morkaus Savilionio ir Nikodemo Prėskienio sodybos.
Šaltiniai
thumb|left|420px|Nemuno slėnis ties Druskininkais
Neuroleptikai
Neuroleptikai – psichotropinių vaistų grupė.
Veikia centrinę nervų sistemą, silpnina jos reakciją į išorinius dirgiklius, slopina psichomotorinį jaudinimą, šalina psichinės veiklos sutrikimus, tokius kaip baimės jausmas, kliedėjimas, haliucinacijos, agresyvumas. Manoma, jog didžioji dalis neuroleptikų laikinai užblokuoja smegenų kamieno retikulinės formacijos ir kai kurių hipotaliamo branduolių adrenoreceptorius, taip pat atitinkamų smegenų struktūrų dopaminerginius receptorius. Dėl šių psichotropinių vaistų poveikio pakinta noradrenalino ir dopamino biosintezė, jų kaupimasis atitinkamose smegenų struktūrose.
Neuroleptikams priklauso fonetiazino (pvz., aminazinas) ir butirofenono (pvz., rezerpinas) dariniai. Šie vaistai vartojami schizofrenijai ir kitoms psichikos ligoms gydyti.
Vaistus ilgiau vartojant, atsiranda ekstrapiramidinių sutrikimų, panašių į Parkinsono ligą (pakinta raumenų tonusas, dreba galūnės).
Šamkiras
Šamkiras – miestas vakarų Azerbaidžane; rajono centras. Išvystyta maisto pramonė.
Šamkiro regione pagrindinė ekonominė veikla yra žemdirbystė. Auginami kviečiai, daržovės, vaisiai. Čia taip pat gaminama daug mėsos, pieno, kiaušinių ir vilnos. Be to, vykdoma pramonės, statybos ir prekybos veikla.
Istorija
Minimas nuo senovės, 652 m. užėmė arabai. 1803 m. atiteko Rusijos imperijai. 1944 m. tapo miestu. XX a. vadinosi Šamchoru, nuo 1991 m. Šamkiras.
Šamkiro miestas savo vardą gavo iš taip pavadintos tvirtovės, kurios griuvėsiai išliko 20 km į rytus nuo miesto, šalia Muchtariato kaimo. Pats miestas buvo įkurtas V–VI a. Viduramžiais jis buvo vadintas Šamkuru, jis buvo pastatytas Didžiojo Šamkiro upės, tekančios Mažojo Kaukazo pakraščiu, pakrantėje.
Miesto turtai visada viliojo užsienio pirklius ir įsibrovėlius. Po eilinio užpuolimo likę gyvi negausūs gyventojai pabėgo iš Šamkuro ir apsistojo 9–10 km nuo ankstesnės gyvenamosios vietos. Čia likę senųjų tvirtovių griuvėsiai: Šamchorgalos (XVII a.) ir Keroglugalos (XVII a.). Pastarasis pavadinimas suteiktas nacionalinio didvyrio – keršytojo Keroglu, vadovavusio sukilėliams prieš feodalus, engėjus ir užsienio užkariautojus – garbei (dabartinis pavadinimas – Rovšanas).
Paminklai
Šamkire yra Gabalos kompleksas, pastatytas 1975 m., mečetė Dujerli kaime, pastatyta 1975 m., Gelebės kompleksas, pastatytas Činarly gyvenvietėje 1980 m., sausio 20-ajai skirti paminklai Šamkire, Sarvano rajone ir Nachirčilaro gyvenvietėje, pastatyti 1990 m., Ašig Guseyn Šamkirli paminklas, pastatytas mieste 1991 m., Aliagos Šichlinski biustas, 1992 m. pastatyta mečetė Kečilio kaime, Koroglu memorialas, pastatytas Muchtarijos kaime 1993 m., Azerbaidžano nacionalinio didvyrio Zauro Sarijevo biustas. Heidaro Alijevo centras – čia įsikūrė galerija, trimatis kino teatras, biblioteka, baras, vertimo biuras ir apsaugos įstaiga. Teritorijoje įrengti 7 modernūs fontanai ir 10 tiltų, sukurtas 742 metrų ilgio vandens kanalas.
Mažieji Tarpupėnai
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas. Nuo 1928 m. prijungtas prie Didžiųjų Degėsių. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Prigorodnojės apylinkės kaimas.
Melninkai (Ignalina)
Melninkai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kazokinės.
Pereleskos (Kepuriai)
Pereleskos (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Svobodos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1910 m. buvo 70 gyventojų. 1947–2008 m. Svobodos apylinkės kaimas.
Didysis Gaudiškiemis
Didysis Gaudiškiemis arba Krasnopolianskoje (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Großgauden, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Svobodos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Istenburgo rajono (Инстербургский район), vėliau Černiachovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Krasnopolianskojės apylinkės (Краснополянский cовет) centras.
Apylinkė
Krasnopolianskojės apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Pranciškus Steponas Sapiega
Pranciškus Steponas Sapiega (apie 1646–1686 m. liepos 25 d., Liublinas) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis taurininkas (1666–1670 m.) ir Lietuvos didysis žirgininkas (1670–1686 m.), Gardino seimo maršalka (1678–1679 m.). Babruisko ir Breslaujos seniūnas.
Biografija
thumb|left|150px|Pranciškaus Stepono Sapiegos žmona Ana Kristina Liubomirskaitė Magnatų Sapiegų giminės, Čereisko-Ružano linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Trečiasis Lietuvos didžiojo etmono ir Vilniaus vaivados Povilo Jono Sapiegos ir Anos Barboros Kopecaitės sūnus. Turėjo brolius: Kazimierą Joną, Leoną Bazilį ir Benediktą Povilą.
1661–1663 metais Pranciškus Steponas Sapiega mokėsi Lioveno universitete (Belgija), po to kartu su broliais Leonu Baziliu ir Benediktu Povilu keliavo po Vakarų Europos šalis, grįžo į tėvynę 1664 metų balandį.
1664 metais Pranciškus Steponas Sapiega pirmą kartą buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą. 1666 metais gavo Lietuvos didžiojo taurininko pareigybę. 1668 metais buvo Rusijos caro Aleksejaus Michailovičiaus kandidatūros į Lenkijos karaliaus sostą šalininkas. 1669 metais ATR karaliaus rinkimo metu iš pradžių palaikė pfalco kurfiursto Pilypo Vilhelmo kandidatūrą, bet po to perėjo į Mykolo Koributo Višnioveckio pusę. 1670 metais Pranciškus Steponas Sapiega tapo Lietuvos didžiuoju žirgininku.
1683 metais Lietuvos didysis žirgininkas Pranciškus Steponas Sapiega dalyvavo Lenkijos karaliaus Jono Sobieskio karinėje kampanijoje Slovakijoje ir Vengrijoje.
1684 metais Kazimieras Jonas ir Benediktas Povilas Sapiegos, vyresnieji Pranciškaus broliai, perėjo į ATR karaliaus Jono Sobieskio opoziciją. Dėl to Pranciškaus Stepono Sapiegos karjeros augimas baigėsi.
1686 metų birželio 25 dieną Pranciškus Steponas Sapiega mirė Liubline. Buvo palaidotas Beriozovsko vienuolyne.
Šeima ir vaikai
1672 metais vedė kunigaikštytę Aną Kristiną Liubomirskaitę (m. 1701), Karūnos lauko etmono ir Karūnos didžiojo maršalkos Jurgio Sebstijono Liubomirskio (1616–1677) ir Barboros Tarlaitės (m. 1689) dukterį. Vaikai:
Po mirties Pranciškaus Stepono Sapiegos žmona Ana Kristina Liubomirskaitė 1692 metais antrą kartą ištekėjo už Lietuvos didžiojo kanclerio Dominyko Mikalojaus Radvilos (1643–1697).
Gramackai
Gramackai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Švenčionėlių.
Beržoro šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia
'''Beržoro šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia''' – bažnyčia Beržoro kaime (Plungės rajonas), Beržoro ežero šiaurės vakarų krante, 2 km į pietus nuo Platelių bažnyčios. Viena iš katalikiškos piligrimystės vietų Telšių vyskupijoje.
miniatiūra|Beržoro šv. Stanislovo bažnyčios vidus|alt=|kairėje
14 Kryžiaus kelio koplyčių
Nuo 1760 m. veikiančios Beržoro kalvarijos yra vienintelis Lietuvoje XVIII a. įsteigtas Kryžiaus kelio architektūrinis ansamblis. Beržoro kryžiaus kelius įsteigė Platelių klebonas Juozapas Vaitkevičius. Keturiolikoje koplyčių išdėstyta keturiolika įprastinių Kryžiaus kelio stočių. XX a. septintojo dešimtmečio pradžioje Kristaus kančios kelio koplyčios Beržore buvo nugriautos, o Lietuvai atgavus nepriklausomybę – atstatytos.
Beržoro dvare 1746 m. pastatyta medinė koplyčia, kurią retkarčiais aptarnaudavo Platelių bažnyčios kunigai (kai kurie šaltiniai mena koplyčią dar 1728 m.). 1759 m. Platelių klebonas Juozapas Vaitkevičius Beržoro kaimo pušyne įrengė medines Kryžiaus kelio stočių koplyčias. 1812 m. Platelių klebonas Mykolas Stravinskas altarijai skyrė žemes.
1865 m. Rusijos valdžia uždraudė melstis prie Kryžiaus kelio stočių koplyčių. 1898 m. prašyta valdžios leidimo uždengti 7 koplyčioms stogus, jas apkalti lentomis. 1904 m. Telšių vyskupas prašė, kad valdžia leistų kunigams dalyvauti Kryžiaus kelio procesijoje (prašymas atmestas). 1905 m. tikintieji visas 14 koplyčių suremontavo. 1906 m. liepos 28 d. iškilmingai melstasi prie Kryžiaus kelio stočių koplyčių. Po Antrojo pasaulinio karo jos nugriautos. Pirmosios iš jų atstatytos 1991 m.
Legenda
Beržoro kaime žinomi du svarbiausi kultūriniai religiniai objektai – šv. Stanislovo bažnyčios pastatų kompleksas (Šv. Stanislovo bažnyčia, varpinė ir koplyčia) bei 14 Kryžiaus kelio koplyčių. Pasakojama, kad vienas piemuo medžio viršuje pamatė Švč. Mergelės Marijos paveikslą. Kunigai jį nukėlė ir išvežė į Platelių bažnyčią, tačiau paveikslas dingo ir atsirado toje pačioje vietoje medyje, tad, pasak legendos, ten nuspręsta pastatyti naują bažnyčią, kurioje paveikslas kabėtų.
Architektūra
Bažnyčia lotyniško kryžiaus plano, su trisiene apside, bokšteliu centre. Yra 4 altoriai (XVIII a.). Šventoriuje – masyvi varpinė su prieangiu, kapinės.
Dokšicos rajonas
Dokšicos rajonas  – antro lygmens Baltarusijos administracinis vienetas, esantis pietinėje Vitebsko srities dalyje. Administracinis centras – Dokšica.
Geografija
Vitebsko srityje ribojasi su Pastovių, Gluboko, Ušačų, Lepelio rajonais, Minsko srityje su Barysavo, Lahoisko, Vileikos ir Medilo rajonais.
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Dokšica, miesto tipo gyvenvietė – Biahomlis.
Biatlonas olimpinėse žaidynėse
Biatlonas žiemos olimpinėse žaidynėse debiutavo 1960 m. Skvo Valyje  vyrų 20  km lenktynėmis. 1968 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Grenoblyje pirmakart įvyko vyrų 4×7.5 km estafetės varžybos, 1980 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Leik Pleside vyrų 10 km sprintas. 1992 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Albervilyje debiutavo moterų biatlonas (15  km lenktynės, 7.5  km sprintas ir 3×7.5  km estafetė). 2002 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Solt Leik Sityje pirmasyk įvyko vyrų 12.5 km ir moterų 10  km persekiojimo lenktynės, 2006 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Turine pirmakart įvyko masinio starto lenktynės (vyrų ir moterų). 2014 m. Sočio žiemos olimpinėse žaidynėse pirmakart įvyko mišrios estafetės varžybos.
thumb|left|100px|Olimpinė biatlono emblema.
Varžybų vietos
== Medalių lentelė ==
Antapolis (Kėdainiai)
Antapolis – buvęs viensėdis Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Tiskūnų.
Istorija
2020 m. spalio 14 d. gyvenvietė panaikinta prijungiant prie Peiksvos.
Tokijo seniūnijos
thumb|right|300px thumb|right|300px|Geltonai pažymėtos 23 Tokijo seniūnijos [[Tokijo prefektūra|Tokijo prefektūroje]]
Teodoras Daukantas
Biografija
1903–1918 m. tarnavo Rusijos imperijos kariniame laivyne. 1914 m. baigė Sankt Peterburgo karinę jūrų akademiją. 1919–1922 m. tarnavo anglų ir olandų prekybos firmose Kryme, Kaukaze ir Turkijoje, plaukiojo Juodojoje jūroje laivo kapitono padėjėju, kapitonu. 1922 m. grįžo į Lietuvą. 1922–1924 m. Aukštųjų karininkų kursų Kaune mokslo dalies vedėjas. 1924 m. birželio 18 d. – 1925 m. rugsėjo 25 d. X ir XI ministrų kabineto ir 1927 m. rugpjūčio 9 d. – 1928 m. spalio 6 d. XIV kabineto Krašto apsaugos ministras. Su generolu V. Nagiu organizavo paruošiamąją jūrų mokyklą. 1926 m. gruodžio 24 d. – 1927 m. rugpjūčio 11 d. Lietuvos kariuomenės vyriausiojo štabo viršininkas. 1928 m. brigados generolas, 1936 m. laipsnis pakeistas, generolas leitenantas.
1925–1930 m. ir 1935–1936 m. dėstė geografiją Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas). Paskaitose kėlė Baltijos jūros ir jūrininkystės svarbą Lietuvos valstybei. 1941–1943 m. Vilniaus universiteto docentas.
1928–1930 m. Valstybės Tarybos narys. 1930–1932 m. Lietuvos generalinis konsulas Rio de Žaneire, 1932–1935 m. įgaliotasis ministras Pietų Amerikai. 1936–1939 m. jūrininkystės inspektorius Klaipėdoje. Jo iniciatyva pagyvėjo jūrų skautų veikla.
1926 m. Šaulių sąjungos Centro valdybos pirmininkas. 1930 m. leidinyje „Klaipėdos uostas“ nagrinėjo Klaipėdos uosto plėtros problemas, gilindamasis į technines, ekonomines, gamtines Klaipėdos uosto sąlygas.
1941 m. suimtas. Prasidėjus Vokietijos-TSRS karui išlaisvintas, per nacistinę okupaciją komiteto Vilnijai remti „Vieninga kova“ pirmininkas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, nuo 1949 m. gyveno Argentinoje. 1997 m. jo palaikai perlaidoti Karmėlavoje.
John Warcup Cornforth
Džonas Vorkapas Kornfortas (, g. 1917 m. rugsėjo 7 d. Sidnėjus – 2013 m. gruodžio 14 d.) – Australijos chemikas organikas, Nobelio chemijos premijos laureatas.
Biografija
1939 m. baigė Sidnėjaus universitetą. Oksfordo universitete tyrė steroidų sintezę, penicilino cheminę struktūrą. 1941 m. daktaras.
1946–1962 m. dirbo Medicinos tyrimų tarybos laboratorijoje, 1962–1975 m. bendrovės Shell Cheminės enzimologijos laboratorijos direktorius. Nuo 1975 m. Sasekso universiteto (Braitone, pietų Anglija) profesorius.
Nuo 1953 m. Londono karališkosios draugijos narys.
Mokslinė veikla
1951 m. susintetino pirmąjį nearomatinį steroidą, išaiškino cholesterolio biosintezės mechanizmą. 1959 m. atrado stereospecifinę cisalkenų arba transalkenų sintezę, susintetino N-acetilneuramino rūgštį, oksazolą.
Jo veikla 1975 m. kartu su Vladimiru Prelogu įvertinta Nobelio chemijos premija.
Grabšyčiai
Grabšyčiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 6 km į rytus nuo Kūlupėnų, Salanto kairiajame krante. Teritorijos plotas – 38,1 ha, kuriame yra 3 sodybos ir koplytėlė.
Etimologija
Vietovei vardą davė pirmųjų naujakurių Grabšių šeima, kurios palikuonys vadinti Grabšyčiais. Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas, ,. Tarmiškai kaimas vadinamas 🇬🇸.
Geografija
Grabšyčiai pagal plotą yra mažiausias Kūlupėnų seniūnijos kaimas. Iš šiaurės vakarų, vakarų ir pietvakarių pusių jį supa Kūlsodžio, o iš šiaurės rytų, rytų ir pietryčių – Stropelių žemės. Šiaurine dalimi praeina vietinės reikšmės kelias Nasrėnai–Stropeliai, o į pietus nuo kaimo – geležinkelis Kužiai–Kretinga.
Istorija
Kaimas įsikūrė XVI a., po Valakų reformos. Jis apėmė didelį (apie 1 000 ha) plotą, kuriame šiandien yra Grabšyčiai, Sauseriai, pietvakarinė Kūlsodžio ir šiaurinė Lapgaudžių žemių dalys, taip pat šiaurės rytinis Dauginčių pakraštys su dalimi Šilpelkės miško. Archeologijos duomenimis šioje teritorijoje žmonių gyventa nuo bronzos amžiaus.
Valakinė gyvenvietė išaugo pietinėje žemių dalyje (dab. Sauseriuose), abipus šiaurės – pietų kryptimi nutiestos gatvės. XVIII a. antroje – XIX a. pirmoje pusėje 2 vienkieminės sodybos atsirado netoli Minijos ir Mišupės santakos. Kitame Minijos krante, plėšininėje Šilpelkės ganyklų ir miško žemėje buvo įkurtas Grabšyčių užusienis. Jį nuo Dauginčių skyrusio pylimo fragmentas Šilpelkės miške išliko iki mūsų dienų.
Kaimą raizgė tankus lauko kelių tinklas, jungęs gyvenvietę su dirbamos žemės sklypais, ganyklomis, pievomis, miškais ir aplinkiniais kaimais. Per Miniją link Dauginčių ir Sakuočių vedė brastos, per kurias žmonės kėlėsi vykdami į Kartenos turgų, bažnyčią arba atlikinėti baudžiavinių prievolių Kartenos dvare.
Salanto slėnio terasoje veikė kapinės, kuriose laidotos daugiausia maro ir kitų užkrečiamųjų ligų epidemijų aukos, savižudžiai, nekrikštai, skenduoliai. Mirusiųjų atminimą saugojo koplytėlė ir trejetas monumentalių kryžių.
1845 m. buvo 18 katalikų kiemų. Juose šeimininkavo Juozapo Lūžos, Tado Slušnio, Juozapo Miliaus, Jono Silio, Jeronimo Eitavičiaus, Teodoro Norvilos, Nikodemo Silio, Juozapo Karčiauskio, Ignoto Norvilos, Antano Narmanto, Jono Juodzinio, Petro Kristopo, Juozapo Krimo, Antano Jucio, Teodoro Daukanto, Jono Slyžiaus, Juozapo Valančiaus ir Juozapo Stropaus šeimos. Jas sudarė 70 moterų ir 68 vyrai (76 suaugusieji, 62 vaikai).
1846 m. buvo 20 dūmų. 1849 m. Pranciškaus Pliaterio Kartenos dvare lažą ėjo 145 valstiečiai. thumb|right|Grabšyčių (Грабшицы) kaimo 1868 m. planas. Ištrauka iš Rusijos generalinio štabo parengto Kretingos apylinkių žemėlapio thumb|right|Grabšyčių kaimo (Grabszycie) ir palivarko (Vw. Grabszycie) 1915 m. planas. Ištrauka iš Prūsijos karalystės karo kartografų parengto Kartenos apylinkių topografinio žemėlapio Vykdant baudžiavos panaikinimo reformą, geriausią žemę Pranciškus Pliateris pasiliko sau, o jai administruoti įsteigė Grabšyčių palivarką. Kaimo sodybos buvo nugriautos. Jų vietoje pastatyti palivarko ūkvedžio namas, kumetynas, ūkiniai-gamybiniai statiniai, o užusienyje prie Minijos – vandens malūnas. Nuo Liepgirių nutiestas naujas kelias, žmonių imtas vadinti Prancūzkeliu, kuriuo grafas vykdavo vizituoti naujosios valdos.
Iš baudžiavos paleisti valstiečiai buvo iškeldinti į naują vietą – į kaimo šiaurės rytiniame pakraštyje buvusias akmeningas ir krūmais apaugusias bendrąsias ganyklas, kuriose išaugo naujas gatvinis Grabšyčių kaimas. Plėšininėje žemėje buvo suformuoti ir išdalinti 39 žemės sklypai, už kuriuos grafo Pranciškaus Pliaterio palikuoniams išperkamuosius žemės mokesčius 1870 m. mokėjo 93 valstiečiai.
1905–1913 m. kaime stovėjo 17 sodybų. Kaimo branduolį sudarė abipus pusės kilometro ilgio gatvės stovėję 12 sodybų. Jose šeimininkavo mažažemiai valstiečiai, dėl to gyvenvietė iki Pirmojo pasaulinio karo neoficialiai vadinta Bobeliais. Turtingesni, daugiau žemės valdę valstiečiai kūrėsi šiaurinėje kaimo dalyje, kur vienkieminės jų sodybos buvo vadinamos Medsėdžiais I, Medsėdžiais II ir Medsėdžiais Didžiaisiais (arba Pūstaunyčia). Šiaurės rytuose kaimas siekė Pleikės pelkes. Šalia šių pelkių driekėsi vandens apsemiama Šlapinių pieva, tarp kurios ir Stropelių kaimo tęsėsi Rendinės – kalvotos pievos. Tarp Šlapinių pievos ir Skaudalių kaimo buvusi Aukštinių dirva, į kurios galą rėmėsi drėgnos Žalkalvio pievos. Aukštinių dirvą taip pat siekė Kankolynė – kemsuotos akmeningos pievos.
1923 m. kaime buvo 22 ūkiai, o palivarke – 10 kiemų. Grabšyčių palivarkas per Lietuvos žemės reformą panaikintas ir išparceliuotas. Jo žemė išdalinta naujakuriams: kumečiams, bežemiams, Lietuvos kariuomenės kūrėjams savanoriams ir kitiems Nepriklausomybės kovose dalyvavusiems kariams, kurie naująjį kaimą pavadino Sauseriais. Kitapus Minijos likusi palivarko žemė atiteko Lapgaudžiams, o malūnas su dalimi Šilpelkės miško – Dauginčiams. Grabšyčių vardą išsaugojo tik šiaurinė istorinių kaimo žemių dalis, kurią nuo Sauserių atskyrė 1931–1932 m. nutiestas geležinkelis Telšiai–Kretinga.
Vykdant žemės ir administracinio-teritorinio suskirstymo reformas Grabšyčiai neteko ir vakarinės žemių dalies, siejusios kaimą su Salanto upe ir Tamožinės mišku (ši dalis prijungta prie Kūlsodžio).
Dimitris Diamantidis
Dimitris Diamantidis (, g. 1980 m. gegužės 6 d. Kozanyje) – Graikijos krepšininkas, daugiausia rungtyniavęs Atėnų „Panathinaikos“ klube.
Karjerą pradėjo Salonikų „Iraklyje“, o 2004 m. perėjo į Atėnų „Panathinaikos“, kur rungtyniavo visą likusią karjerą, tapo šios komandos kapitonu. Su „Panathinaikos“ Diamantis 3 kartus laimėjo „Eurolygą“, dukart tapo sezono geriausiu žaidėju, rinktas keletą metų iš eilės į geriausių „Eurolygos“ žaidėjų penketukus.
Baigęs krepšininko karjerą, įsidarbino Atėnų „Panathinaikos“ vadovybėje.
Moshe Schwabe
Moshe (Max) Schwabe (1889 m. liepos 20 d. Halėje, Vokietijoje – 1956 m. rugsėjo 10 d. Jeruzalėje, Izraelyje) – Izraelio klasikinės filologijos tyrinėtojas, Lietuvos pedagogas.
Biografija
Mokėsi gimtojoje Halėje, kur 1908 m. baigė vidurinę mokyklą. 1914 m. Berlyno universitete baigė klasikinės filologijos studijas. Disertaciją paruošė apie IV a. graikų retorių Libaniją iš Antiochijos. Jo interesų sritis lietė to periodo helenistinių Rytų ir žydų istoriją. Berlyne domėjosi graikų epigrafika, vadovaujamas žinomų klasikinės Graikijos tyrinėtojų Hermann Diels ir Ulrich von Wilamowitz-Moellendorf.
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje persikėlė į Lietuvą. Manoma, kad čia atvyko atsitiktinai, patekęs į Rusijos kariuomenės nelaisvę. Kaune jis buvo žydų vidurinės mokyklos direktorius 1920-1922 m., vadovavo Mokyklų skyriui Žydų reikalų ministerijoje. Įkūrė Kaune hebrajų gimnaziją (dab. Karaliaus Mindaugo pr. 11), kuri buvo pavadinta jo vardu. Lietuvoje aktyviai dalyvavo sionistų ir hebrajų judėjimų veikloje.
Emigravęs į Palestiną, 1925 m. apsistojo Jeruzalėje, dirbo Jeruzalės hebrajų universitete. 1939 m. tapo Klasikinių studijų instituto vadovu, 1945–1947 m. buvo Humanitarinių mokslų fakulteto dekanas, 1950-1952 m. buvo universiteto rektorius.
Mokslinė veikla
M. Schwabe mokslinės veiklos sritis buvo graikų ir žydų epigrafika – senoviniai įrašai ant akmens plokščių ir kitų paviršių, randami Izraelio Žemėje. Jis buvo geriausiu graikų įrašų vertėju, ypač rastų Bet Alfa, Caesarea ir Bet She'arim vietovėse. Paskelbė medžiagą apie Bet She'arim archeologinius kasinėjimus (kartu su N. Avigad). Jo skrupulingai išversti graikų ir žydų įrašai buvo našus indėlis į žydų istoriją ir jų vaidmenį helenizuojant Rytus. Šie darbai plačiai publikuoti Izraelio ir užsienio periodiniuose leidiniuose.
Žymesni darbai:
Sài Gòn FC
{{fc-info
}}
„Sài Gòn Football Club“ – Vietnamo futbolo klubas iš Saigono.
Namų rungtynes žaidžia „Thống Nhất“ stadione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2011 m.
Nicolas Sarkozy
Nikola Sarkozi (g. 1955 m. sausio 28 d. Paryžiuje) – Prancūzijos politikas, 2007 m. gegužės 6 d. išrinktas šalies prezidentu.
Biografija
Gimė 1955 m. vengro imigranto Palo Sarkozy ir Graikijos žydės Andree Mallah šeimoje. Vidurinėje mokykloje mokėsi vidutiniškai, o geriausiai jam sekėsi prancūzų kalba. Vaikystėje nemažai sportavo ir iki šiol dažnai bėgioja, važinėja dviračiu ir jodinėja. 1978 m. Paryžiaus Nantero La Defenso universitete baigė teisės studijas. Dirbo advokatu.
1974 m. įstojo į UDR partiją, o 1976 m. perėjo į Ž. Širako sukurtą RPR partiją. Būdamas 28 m. tapo labai turtingo Paryžiaus priemiesčio Neji prie Senos meru. 1993 m. išgarsėjo, kai pats asmeniškai sėkmingai vedė derybas su visą vaikų darželio grupę įkaitais paėmusiu vyru. Tais pačiais metais tapo biudžeto ministru.
Nuo 2004 m. yra dešiniųjų jėgų partijos RPR vadovas. Nuo 2000 rugpjūčio 29 d. iki 2002 m. gegužės 7 d. ir nuo 2005 m. gegužės 31 d. iki 2007 m. kovo 26 d. buvo Prancūzijos vidaus reikalų ministras. 2007 m. Prancūzijos prezidento rinkimų pirmajame rate (balandžio 22 d.) užėmė pirmą vieną, surinkęs 31,18 % balsų. Antrajame rate (gegužės 6 d.) surinko 53,06 % balsų ir nugalėjo socialistų kandidatę Ségolène Royal.
1996 m. vedė antrą kartą, turi 3 vaikus. Išpažįsta Romos katalikų tikėjimą.
Faranos regionas
Prefektūros
Faranos regiono prefektūros:
Cimabue
thumb|right|200px| [[Fikcija|Fikcinis Čimabujės portretas, iliustracija Dž. Vazario knygoje „Le Vite“, 1568 m.]]
Čimabujė (, apie 1240 − 1302 m.) – italų XIII a. protorenesanso tapytojas ir mozaikininkas iš Florencijos. Čimabujė laikomas pačiu pirmuoju dailininku Vakarų dailėje, pradėjusiu nusisukimą nuo viduramžių (bizantietiškų ir gotikinių) meno formų ir, kartu su savo mokiniu Džotu, vienu iš pirmųjų, kurio dailė pranašavo renesanso meną.
Biografija
Apie Čimabuję beveik nėra išlikę asmeninių žinių. Pirmasis šaltinis pasirodė tik Džordžo Vazario po 250 m. nuo dailininko mirties parašytose menininkų biografijose. Tačiau ir šios žinios gana nepatikimos, pvz., Džordžas Vazaris buvo priskyręs altoriaus ištapymą „Ručelajų Madonos“ pavadinimu Čimabujei, o vėliau įrodyta, kad tikrasis autorius yra konkuruojančios Florencijai Sienos dailės mokyklos lyderis Dučas. Anksčiausiai Čimabujė paminėtas Dantės „Dieviškosios komedijos“ Skaistyklos dalyje, kurioje poetas išskiria Džotą, kaip visiškai užtemdžiusį savo mokytoją Čimabuję.
Čimabujė gimė apie 1240 m. Florencijoje. Tikrasis vardas buvo Bencivieni di Pepo arba trumpiau Cienni di Pepo (mod. Benvenuto di Giuseppe). Čimabujės pravardė reiškė „kietasprandis“. Pravardė tikriausiai buvo aliuzija į dailininko charakterį, dėl kurio, tikriausiai Dantė ir paminėjo dailininką buvus skaistykloje poemoje „Dieviškoji komedija“. Nieko nežinoma apie jo mokytojus arba jaunystės metus. Pirmasis žinomas Čimabujės darbas yra krucifiksas, sukurtas prieš 1272 m. Šv. Dominyko bažnyčiai Arece ir beveik visas modeliuotas pagal dailininko Giunta Pisano krucifiksą Bolonijoje. 1272 m Čimabujė dokumentuotas buvęs Romoje ir iki 1280 m. sukūrė vieną garsiausių savo darbų − „Maesta“ Šv. Pranciškaus bažnyčiai Pizoje, kuris paveikė grupę vėlesnių kūrinių, tarp jų Dučo ir Džoto (dabar šis kūrinys Luvre).
Iki 1288 m. Čimabujė sukurė kitą krucifiksą Šv. Kryžiaus bazilikoje Florencijoje (labai pažeistas potvynio metu), o apie 1288 − 1292 m. dirbo prie freskų Asyžiuje aukštutinėje Šv. Pranciškaus Asyžiečio bazilikoje. Šios freskos laikomos pačiu reikšmingiausiu Čimabujės kūriniu, nors išliko labai pažeistos būklės. Iki 1300 m. dailininkas sukūrė kitą „Maestą“ Šv. Trejybės bažnyčiai Florencijoje. Visos šių kūrinių datos yra apytiksliai spėjamos. Paskutinius metus Čimabujė praleido kurdamas mozaikas ir freskas Pizos katedroje. Tiksli Čimabujės mirties data nežinoma, manoma, kad tai įvyko 1302 m.
Kūryba
Iki Čimabujės Italijos menas buvo iš esmės bizantietiškos ikonografijos tradicijos. Čimabujė pirmasis pradėjo naudoti šešėlius, kad išryškintų žmonių figūrų apimtis, bei kompozicinius erdvinius sumanymus. Jis domėjosi dinamiškų skulptoriaus Nikola Pizano skulptūrų formų perkėlimu į dvimatę tapybos erdvę. Nors Čimabujė vis tiek liko viduramžių dailininku, tačiau jo kūrybinius atradimus greitai perėmė mokinys Džotas. Čimabujė, buvęs didžiausiu Florencijos dailės meistru, neįtikėtinai greitai atsidūrė savo mokinio šešėlyje, bei pats gyvenimo pabaigoje pasidavė Džoto įtakai.
Naujosios Vilnios rajonas
Naujosios Vilnios rajonas – LTSR administracinis teritorinis vienetas Lietuvos pietryčiuose, į rytus nuo Vilniaus. Centras – Naujoji Vilnia, vėliau Vilnius.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš Naujosios Vilnios, buvusios Vilniaus apskrities 31 apylinkės ir Vilniaus miesto 1 apylinkės. Iki 1953 m. priklausė Vilniaus sričiai. 1959 m. gruodžio 7 d. panaikintas, teritorija perduota Vilniaus rajonui. 1957 m. Naujoji Vilnia prijungta prie Vilniaus miesto.
Viktoras Dineika
Viktoras Dineika (1900 m. sausio 1 d. Rygoje – 1968 m. rugsėjo 25 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro aktorius, režisierius.