cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šveicarija
Politinė sistema
Šveicarija nėra Europos sąjungos narė, nors driekiasi Europos centre. Joje politinis gyvenimas vyksta trimis lygiais: konfederacijos, kantonų ir seniūnijų. Šveicarija – parlamentinė federacinė respublika su dviejų rūmų parlamentu (Federacinė asamblėja): Nacionaline taryba (renkama 4 metams, 200 deputatų) ir Kantonų taryba (renkama 4 metams, po 2 žmones iš kantono, 46 deputatai). Šveicariją sudarantys 23 kantonai ir 3 puskantoniai (iš viso 26 kantonai) turi savo parlamentus bei vyriausybes, savo policiją, savo administracinius organus, socialinę tarnybą. Dabartinės konfederacijos pradžia buvo 1291 metais įvykęs trijų kantonų – Urio, Švico ir Untervaldeno – susijungimas. Visi kiti vėliau prisijungę kantonai – tai buvusios atskiros valstybėlės, turėjusios savitas kultūrines tradicijas, skirtingas kalbas, jos savarankiškai tvarkėsi savo ekonomiką ir švietimą. Dabartinę federacinės valstybės formą Šveicarija įgavo 1848 m. priėmus federacinę konstituciją. Nuo XIX a. Šveicarija taip pat yra neutrali valstybė. Prie Jungtinių Tautų Šveicarija prisijungė tik 2002 m. birželio 10 d. po šio sprendimo patvirtinimo referendume. Šveicarija – seniausia demokratinė respublika Europoje.
Administracinis suskirstymas
thumb|400px|Šveicarijos kantonai
Nuo 1978 m. Šveicarijos Konfederaciją sudaro 26 kantonai (skliausteliuose nurodomi jų administraciniai centrai):
Gyventojų skaičius įvairuoja nuo 15 000 gyv. Apencelyje-Inerodene iki 1 253 500 žmonių Ciuriche, plotas – nuo 37 km² (Bazelio miestas) iki 7105 km² (Graubiundenas). Kantonai yra suskirstyti į 2889 savivaldybes.
Geografija
right|thumb|300px|[[Vevė ir Montro miesteliai prie Ženevos ežero]] Šveicarija įsikūrusi Centrinėje Europoje, nesiriboja su jokiomis jūromis ir vandenynais. Kalnuota šalis. Jos didumą užima Alpės. Šveicarijos plotas 41 285 km². Gyventojų tankumas šalyje pasiskirstęs nevienodai: Alpėse, kurios užima apie 60 % šalies teritorijos gyvena tik 10 % gyventojų. Šveicarija ribojasi su (skliausteliuose – sienos ilgis) Vokietija (345,7 km), Prancūzija (571,8 km), Lichtenšteinu (41,1 km), Austrija (165,1 km), Italija (734,2 km). Sausumos sienų ilgis: 1 852 km.
Šveicarijoje daug upių, jos vandeningos. Didžiausios upės: Reinas (375 km Šveicarijoje) su intakais Are (295 km) ir Tūru (125 km), Ronos, Ino, Tičino aukštupiai. Upės turi didelį nuolydį, slenkstėtos. Taip pat daug ežerų: Ženevos, Bodeno, Madžorės (visi Šveicarijos pasienyje), Ciuricho, Keturių Kantonų, Lugano, Nešatelio.
Miškai užima 24,5 % šalies teritorijos. Kalnų šlaituose iki 1000 m auga plačialapių (bukų, ąžuolų), 1000–1500 m aukštyje − mišrūs, aukščiau − spygliuočių (eglių, kėnių, pušų, maumedžių) miškai, 2400–2800 m − subalpinės ir alpinės pievos, rododendrų, azalijų, kadagių krūmokšniai. Kalnuose yra rudųjų lokių, kiaunių, vilpišių, ožių, gemzių, lapių, kiškių, švilpikų. Iš paukščių gyvena kilnieji ereliai, kurtiniai, strazdai, prie upių ir ežerų − kirai. Yra įkurtas Engadino nacionalinis parkas (169 km²).
Šveicarija − kalnuota šalis. Jos didumą užima Alpės: Monte Roza masyvas (jame yra aukščiausias Šveicarijoje Diufūro kalnas (4634 m), Berno, Glarno, Leponto, Retijos Alpės. Svarbiausios perėjos yra šios: Didžioji Sen Bernaro (2469 m), Furko (2436 m), Sen Gotardo (2108 m), Simplono (2005 m). Prancūzijos pasienyje − Juros kalnai (Mon Tandro kalnas, 1683 m). Žemiausias taškas yra Madžiorės (Maggiore) ežeras (193 m)
Trečdalį Šveicarijos ploto – tarp Alpių ir Juros kalnų, nuo Ženevos iki Bodeno ežero – užima Vidurio plokščiakalnis, arba Šveicarijos plynaukštė. Tai – pagrindinė šalies gyvenamoji erdvė su didžiule pramonės, transporto ir bioprodukcinio ūkio koncentracija.
Klimatas
Klimatas Šveicarijoje vidutinių platumų pereinamasis iš jūrinio į kontinentinį. Ryškus vertikalus zoniškumas. Šveicarijos plokščiakalnyje sausio vidutinė temperatūra nuo 0 iki −2, liepos 17 d.–19 °C, kalnuose atitinkamai nuo −3 iki −10 ir 5–15 °C.
Kritulių plokščiakalnyje iškrinta 700–1200 mm per metus. Alpių priešvėjiniuose šlaituose iki 3000 mm, pavėjiniuose šlaituose ir slėniuose 1000–1500 mm. Sniego riba yra 2800–3300 m aukštyje. Būdingi nuotėkiniai vėjai; jie staigiai pakeičia oro temperatūrą, sukelia sniego griūtis. Ledynai užima 1950 km²; yra apie 140 didelių slėnių ledynų (didžiausias Alečo ledynas), daug kabančiųjų ir karų ledynų.
Vidutinių platumų, pereinantis iš jūrinio į žemyninį. Būdingos šiltos, drėgnos vasaros ir saulėtos žiemos. Vidutinė sausio temperatūra Ženevoje yra +1, Berne – 0, Ciuriche – -1,5 laipsnių pagal Celsijų. Vidutinė liepos mėn. temperatūra Ženevoje – +19, Ciuriche – +17,5, Berne – +18,5 laipsnių pagal Celsijų.
Ekonomika
right|thumb|180px|Omega Speedmaster šveicariškas laikrodis, kuri mūvėjo astronautai per [[Apollo misijas į Mėnulį.]]
Šveicarija laikoma viena labiausiai ekonomiškai išsivysčiusių ir turtingiausių pasaulio valstybių. Pagal BVP, kuris 2007 m. siekė 424 milijardų JAV dolerių, ji buvo 20 vietoje ir 4 pagal BVP vienam gyventojui tenkant 58 084 JAV dolerių. Pasaulio ekonomikos forumo pranešime (Global Competitiveness Report) 2009–2010 m. kuris matuoja šalių konkurencingumą, Šveicarija užėmė pirmąją vietą prieš JAV ir Singapūrą. Šveicarijos ekonomika yra viena stabiliausių pasaulio ekonomikų. Vienas svarbiausių veiksnių - kainų stabilumas. 2008 m. metinė infliacija sudarė 2,4 %, pirmą kartą nuo 1994 m. siekė virš 1,8 %.
Labiausiai vertinami šveicariški prekių ženklai ir įmonės yra laikomos: Nescafé (Nestlé), „Credit Suisse“, UBS, Zurich. Šalyje gaminami pasaulyje garsėjantys mechaniniai laikrodžiai, programinio valdymo staklės, matavimo prietaisai ir kiti aukštos kokybės gaminiai. Šveicarijoje įsikūrę daug stambių bankų. Svarbiausias bankininkystės centras – Ciurichas.
Valstybės biudžeto išlaidos 2009 m. sudarė 179,5 mlrd. JAV dolerių, o valstybės pajamos 178,5 mlrd JAV dolerių. Biudžeto deficitas buvo 0,2 % Bendrojo vidaus produkto. . Valstybės skola 2009 m. sudarė 198,4 mlrd. JAV dolerių arba 40,5 % bendrojo vidaus produkto.
Kalbos
left|thumb|Kalbų pasiskirstymas: Vokiečių (63,7 %), Prancūzų (20,4 %), Italų (6,5 %), Retoromanų (0,5 %)
Valstybinės kalbos – vokiečių, prancūzų, italų ir romanšių. Vokiškai kalba 63,7 % gyventojų, daugiausia centrinėje ir šiaurinėje dalyje, nors nemažai kalbančių rytinėje dalyje. Vakarinėje dalyje (ypač Ženevos apylinkėse) daugiausia kalbama prancūzų kalba (20,4 % visoje šalyje). Šalies pietuose kalbama itališkai (6,5 % visų Šveicarijos gyventojų), o rytuose vietomis išsidėstę romanšių kalba (0,5 % gyventojų) šnekantys romanšiai. Kitos plačiau paplitusios kalbos yra serbų-kroatų (1,4 %), albanų (1,3 %), portugalų (1,2 %), ispanų (1,1 %), anglų (1 %) ir turkų (0,6 %).
Religija
thumb|Religijų pasiskirstymas 2008 metais ( protestantai, katalikai )
2000 metais 79, 2 % gyventojų buvo krikščionys (41,8 % – Romos katalikai, 35,3 % – protestantai, 1,8 % – stačiatikiai), 11,1 % – ateistai, 4,3 % – musulmonai, 0,2 % – judėjai.
Pasak 2005 metų Eurobarometer apklausos, 48 % Šveicarijos gyventojų tiki į Dievą, 39 % tiki tam tikra dvasine ar gyvenimo jėga ir 9 % yra ateistai. Likę 4 % į klausimą neatsakė.
Kultūra
Šveicarijos kultūra yra veikiama kaimyninių šalių, bet laikui bėgant išsivystė ir savita kultūra. Dėl šalies pasiskirstymo į skirtingų kalbų ir kultūrų regionus, sunku kalbėti apie vieną Šveicarijos kultūrą. Didieji trys kalbų regionai yra veikiami kaimyninių šalių, o retoromaninė kultūra – ne.
Šveicarijoje gimė ir kūrė tokie žymūs žmonės kaip:
Literatūra
miniatiūra|180px|dešinėje|[[Frydrichas Diurenmatas žymus šveicarų dramaturgas, publicistas, dailininkas ekspresionistas. Rašė vokiečių kalba.]]
Rašoma beveik vien tik Šveicarijos vokiečių aukštaičių kalba, priešingai nei muzikoje, kuri dažnai atliekama skirtingais dialektais,
Svarbūs literatūros renginiai Šveicarijoje yra Zoloturno literatūros festivalis ir Bazelio knygų ir literatūros festivalis.
Dailė
XVI a. Šveicarijos tapybą labai stipriai paveikė protestantizmas. Nuo to laiko, kai kurie šveicarų tapytojai įgavo tarptautinį pripažinimą. Jean-Étienne Liotard (1702−1789) laikomas pirmu europinės reikšmės Šveicarijos dailininku, kiek vėliau kūrė Angelica Kauffmann. Johanui Heinrichui Fiusliui, XVIII a. Anglijoje pasivadinus Henry Fuseli, pavyko įgyti didelę šlovę jo tapytais groteskiniais ir fantastiniais paveikslais. XIX a. garsūs menininkai buvo Arnold Böcklin, Albert Anker, Giovanni Segantini ir Ferdinand Hodler. XIX ir XX a. sandūroje išgarsėjo grafikas Félix Vallotton. Skulptorius Alberto Giacometti XX a. tapo žinomas tarptautiniu mastu. Jean Tinguely žavėjo žmones su kompleksinėmis judančiomis skulptūromis iš metalo laužo. Paul Klee yra kartais laikomas svarbiausiu Šveicarijos tapytoju.
Muzika
thumb|left|[[DJ BoBo pasirodymo metu.]]
Šveicarija paprastai nėra laikoma viena iš didžiausių muzikos tautų. XX a. visgi buvo garsių šveicarų kompozitorių. Artūras Honegeris, Othmar Schoeck ir Frank Martin užsitarnavo tarptautinę šlovę. Liucernoje kasmet vyksta tarptautinis muzikos festivalis Liucernos festivalis. Taip pat ir kitose vietose yra panašūs renginiai. Montrė džiazo festivalis, kuris vyksta Montrė mieste, taip pat yra gerai žinomas.
Nuo 1950-ųjų m. Šveicarijoje aktyviai yra kuriama pop ir roko muzika. Sėkmingiausi šveicarų pop ir roko muzikantai yra tokie kaip: DJ BoBo, Polo Hofer, Patrick Nuo, Stephan Eicher, Krokus, Yello, The Young Gods, Gotthard, Sina ir Andreas Vollenweider. Daugelis iš jų sulaukė sėkmės kitose šalyse, o kai kurie, pavyzdžiui: Polo Hofer, Züri West, Patent Ochsner, Stiller Has ir Sina dėl dainavimo dialektu yra populiarus tik Šveicarijoje. Eurovizijos dainų konkursą Šveicarija laimėjo du kartus: 1956 m. ir 1988 m. Taip pat žinomos yra visų kalbų regionų įvairios liaudies dainos ir liaudies muzika. Šalyje taip pat yra populiarus Hiphopas. Iš vokiškai kalbančio Šveicarijos regionų žymiausi atlikėjai yra Gimma, Bligg ir Sektion Kuchikäschtli, o iš prancūziškai kalbančių Šveicarijos regionų Stress ir Sens Unik.
Taip pat Šveicarija yra žinoma dėl labai garsaus techno muzikos renginio, kuri yra rengiamas Ciuriche, Street Parade. Tai yra antras pagal dydį pasaulyje techno renginys (apie milijonas lankytojų).
Architektūra
thumb|Buvusi [[UBS būstinė dabar Tarptautinių atsiskaitymų banko būstinė Bazelyje (Architektas: Mario Botta).]]
Kadangi Šveicarija Naujaisiais laikais buvo neutrali šalis ir jos nepalietė didieji karai, šalyje išliko labai daug senų ir autentiškų pastatų.
Romaninis XII a. stilius atsispindi Bazelio, Siono, Kūro, Ženevos ir Lozanos miestų katedrose.Šis prabangus stilius dažnai taip pat atsispindi daugelyje rūmų ir pilių, kurios yra ganėtinai gerai išsilaikiusios, architektūroje. Šafhauzeno, Cugo ir Ciuricho katedros yra pastatytos gotikiniu, o Einsiedeln, Sankt Galeno ir Zoloturno baroko stiliumi.
Renesanso ir baroko laikotarpiais iš Šveicarijos kilo daug architektų, ypač iš Tičino kantono (Domenico Fontana, Carlo Maderno, Francesco Borromini, Domenico Trezzini), kurie Italijoje ir Rytų Europoje sukūrė daug svarbių pastatų.
Žinomiausias ir svarbiausias šveicarų architektas buvo Le Corbusier. Atelier 5, Mario Botta ir Diener & Diener yra kiti žinomi XX a. šveicarų architektai ir architektūros firmos, kurie prisidėjo prie šiuolaikinės kitų šalių architektūros.Architektai Jacques Herzog ir Pierre de Meuron (Herzog & de Meuron) pastaraisiais metais pasižymėjo šiuolaikinėje architektūroje sukurdami Tate muziejaus Tate Modern galerijos pastato interjerą Londone ir Nacionalinį Pekino stadioną („Paukščių lizdas“).Jie buvo apdovanoti Prickerio architektūros premija. Peter Zumthor, kurio žinomiausias statinys yra Therme Vals, taip pat yra Prityker architektūros prizo laureatas.Goetheanum, kuris buvo pastatytas 1928 m. Dornache, netoli Bazelio yra vienas iš pirmųjų gelžbetonio pastatų.Jis, su savo skulptūrine forma, yra vienas geriausiai žinomų ekspresionizmo ir organinės architektūros pastatų.
Sportas
Šveicarijoje 1954 m. vyko V pasaulio futbolo čempionatas, o 2008 m. – XIII Europos futbolo čempionatas (kartu su Austrija).
Nuorodos
Bendros nuorodos
Istorija
San Sebastian de los Rejesas
San Sebastian de los Rejesas – miestas vidurio Ispanijoje, 18 km į šiaurę nuo Madrido (faktiškai jo priemiestis), prie Alkobendaso (nuo jo skiria Avenida de España alėja).
Istorija
Įkurtas 1488 m. Iki XX a. buvo žemės ūkio regionas, vėliau tapo sostinės priemiesčiu, išvystytas prekių ir paslaugų sektorius.
Planeta
thumb|right|300px|Viršutinė eilė: [[Uranas (planeta)|Uranas, Neptūnas Centrinė eilė: Žemė, baltoji nykštukė Sirijus B, Venera (dvi apatinės eilės yra žemiau esančiame paveikslėlyje)]] thumb|300px|Viršutinė eilė: [[Marsas (planeta)|Marsas, Merkurijus Apatinė eilė: Mėnulis, nykštukinės planetos Plutonas ir Haumėja]] Planeta – dangaus kūnas kuris (a) sukasi apie žvaigždę (tarp jų ir Saulę), (b) turi pakankamą masę, kad gravitacijos veikiamas dėl hidrostatinės pusiausvyros jis įgautų beveik sferinę formą, (c) jis nebūtų toks masyvus, kad jo viduje prasidėtų termobranduolinės reakcijos, (d) yra dominuojantis kūnas savo orbitoje (išvalęs kaimyninę erdvę aplink savo orbitą).
Nykštukinė planeta yra dangaus kūnas, kuris (a) sukasi apie žvaigždę, (b) turi pakankamą masę, kad gravitacijos jėgų veikiamas dėl hidrostatinės pusiausvyros įgautų sferinę (arba beveik sferinę) formą, (c) nėra išvalęs kaimyninės erdvės aplink savo orbitą ir (d) nėra palydovas. Visi kiti kūnai besisukantys aplink Saulę bendrai vadinami „mažaisiais Saulės sistemos kūnais“.
Egzoplanetos yra terminas, kuriuo vadinamos planetos, aptiktos prie kitų žvaigždžių (ne Saulės sistemoje).
Žinomos aštuonios Saulės sistemos planetos: Merkurijus, Venera, Žemė, Marsas, Jupiteris, Saturnas, Uranas ir Neptūnas. Išorinės planetos yra dujinės milžinės. Aplink Saulę planetos skrieja elipsinėmis orbitomis. Plika akimi nakties danguje gerai matomi Merkurijus, Venera, Marsas, Jupiteris ir Saturnas. Uraną sunku pamatyti silpnų žvaigždžių fone, kadangi jo didžiausias spindesys tėra 5,4 ryškio; Neptūno didžiausias spindesys yra 7,6. Visų planetų orbitos yra netoli ekliptikos. Didžiausią orbitos plokštumos posvyrio į ekliptiką kampą turi Merkurijus (7°), kitų planetų šis kampas < 3,5°. Žemė ir visos kitos planetos, esančios toliau už ją, turi palydovų. Planetos milžinės turi žiedus.
Istorija
Planetų įsivaizdavimas kito nuo dieviškų klajojančių žvaigždžių senovėje iki žemiškų objektų mokslo amžiuje. Planetos koncepcija dabar išsiplėtė už Saulės sistemos ribų. Senovėje astronomai pastebėjo, kaip kai kurios švieselės danguje juda, visų likusių žvaigždžių atžvilgiu. Senovės Graikai šias švieseles vadino „πλάνητες ἀστέρες“ (planetes asteres – klajojančios žvaigždės) arba tiesiog „πλανήτοι“ (planētoi – klajoklės), nuo šio žodžio ir kilo šiuolaikinė „planeta“. Senovės Graikijoje, Kinijoje ir Babilone ir iš esmės visose senovės civilizacijose buvo manoma, kad Žemė yra Visatos centre ir kad kitos „Planetos“ sukasi aplink ją. Taip buvo manoma, nes žvaigždės ir planetos žmogaus akimis atrodė besisukančios aplink Žemę, nes juk logiška buvo manyti, kad Žemė yra nejudanti.
Babilonas
Pirmoji vakarų civilizacija, sukūrusi funkcionuojančią planetų teoriją, buvo babiloniečiai, gyvenę Mesopotamijoje. Pats seniausias rašytinis astronominis šaltinis apie planetas buvo babiloniečių „Venus tablet of Ammisaduqa“, parašytas VII a. pr. m. e. Tai buvo Veneros judėjimo stebėjimų sąrašas, kuris tikriausiai sudarytas antrame tūkstantmetyje pr. m. e. Babiloniečiai taip pat padėjo pagrindus, dabar taip vadinamai, vakarų astrologijai. „Enuma anu enlil“, parašytame VII a. pr. m. e. Yra pranašiškų ženklų sąrašas ir aprašyti jų sąryšiai su įvairių dangaus kūnų reiškiniais, tokiais kaip planetų judėjimas. Šumerai, babiloniečių pirmtakai, laikomi pirmąja civilizacija ir išradę raštą, danguje identifikavo bent jau Venerą apie 1500 m. pr. m. e.
Senovės Graikija ir Viduramžių Europa
Senovės graikai kosmologinę sistemą nukopijavo nuo babiloniečių, iš jų graikai mokėsi astronomijos, įskaitant žvaigždynus ir zodiaką, maždaug nuo 600 m. pr. m. e. VI a. pr. m. e. Babiloniečių astronominės žinios buvo daug labiau išvystytos negu graikų. Pačiuose seniausiuose graikų kūriniuose Iliadoje ir Odisėjoje planetos nėra minimos. Pirmame amžiuje pr. m. e. graikai patys pradėjo tobulinti matematines schemas, kuriomis buvo numatomi planetų judėjimai. Šios schemos buvo pagrįstos geometrija (babiloniečiai naudojo aritmetiką) ir savo sudėtingumu bei visapusiškumu pranoko babiloniečius. Taip pat jos buvo pritaikytos kūnų stebėjimams plika akimi. Šios teorijos savo viršūnę pasiekia Ptolemėjaus kūrinyje „Almagest“, II a. Ptolemėjaus modelio dominavimas buvo toks stiprus kad jis užgožė visas kitas astronomines teorijas vakaruose trylikai amžių. Graikams ir romėnams buvo žinomos kelios planetos, kurios, kaip buvo manoma, judėjo aplink Žemę ir pakluso sudėtingiems Ptolemėjaus dėsniams. Tos planetos nuo žemės buvo: Mėnulis, Merkurijus, Venera, Saulė, Marsas, Jupiteris ir Saturnas (Ptolemėjaus tvarka).
Europos Renesansas
Penkios planetos, matomos plika akimi buvo žinomos nuo senovės laikų, jos darė didžiulę įtaką mitologijai, religijai, kosmologijai ir senovės astronomijai. Progresuojant mokslui, pačios „planetos“ sąvoka kito nuo kažko, kas juda danguje (žvaigždžių lauko atžvilgiu) iki kūno, skriejančio aplink Žemę (taip buvo manoma tais laikais); ir XVI a. (kai įsigalėjo Koperniko, Galileo ir Keplerio heliocentrinis modelis), kažkas, kas sukosi aplink Saulę. Taigi, Žemė buvo įrašyta į planetų sąrašą, o Mėnulis ir Saulė iš sąrašo išimti. Kai XVII a. buvo atrasti pirmieji Jupiterio ir Saturno palydovai, terminai „planeta“ ir „palydovas“ praktiškai nesiskyrė, tačiau vėliau juos pradėjo skirti. XIX a. planetų skaičius pradėjo augti labai greitai, nes kiekvienas atrastas kūnas, skriejantis aplink Saulę buvo įvardijamas kaip planeta.
XIX amžius
XIX a. astronomai pradėjo suprasti, kad neseniai atrasti kūnai, kurie buvo klasifikuojami kaip planetos beveik pusę amžiaus (tokie kaip Cerera, Paladė ir Vesta), labai skyrėsi nuo tradicinių planetų. Šie kūnai skriejo ta pačia erdvės dalimi tarp Marso ir Jupiterio (asteroidų žiedas), ir buvo daug mažesnės masės. Dėl to jie buvo pavadinti „asteroidais“. Kadangi tuomet nebuvo jokio formalaus planetos apibrėžimo, tai „planeta“ buvo bet koks „didelis“ kūnas, skriejantis aplink Saulę. Kadangi planetos yra nepalyginamai didesnės už asteroidus ir po 1846 m atrasto Neptūno jokių svarbesnių atradimų nebuvo padaryta, tai ir nebuvo reikalo kurti formalaus planetos apibūdinimo.
XX amžius
Tačiau XX a. buvo atrastas Plutonas. Atlikus pirminius stebėjimus, buvo nustatyta, kad jis yra didesnis už Žemę ir tokiu būdu buvo įrašytas, kaip devintoji Saulės sistemos planeta. Vėlesni stebėjimai parodė, kad iš tiesų tas kūnas buvo daug mažesnis, nei manyta iš pradžių. 1936 m, Raymond Lyttleton pasiūlė hipotezę, kad Plutonas gali būtų nuo Neptūno atitrūkęs palydovas. O Fred Whipple 1964 m manė, kad Plutonas gali būti kometa. Tačiau kadangi jis buvo didesnis už bet kokį tada žinomą asteroidą ir šalia jo nebuvo daugiau kūnų, jis savo planetos statusą išlaikė iki 2006-tų metų. 1992 m. astronomai Aleksander Wolszczan ir Dale Frail paskelbė atradę planetas, skriejančias aplink pulsarą PSR B1257+12. Šis atradimas, kaip manoma, yra pirmasis, kuriame rasta planetų sistemą aplink kitą žvaigždę. Tada 1995 m. spalio 6 dieną, Michel Mayor ir Didier Queloz paskelbė atradę egzoplanetą, skriejančią aplink eilinę pagrindinės sekos žvaigždę (51 Pegasi). Egzoplanetų atradimas privertė galutinai apibūdinti planetą ir padėti tašką, kada planeta virsta žvaigžde. Daugelis egzoplanetų yra kelių Jupiterio masių, kai kurių masės artėja prie taip vadinamų „rudųjų nykštukių“. Rudosios nykštukės iš esmės yra žvaigždės, galinčios deginti deuterį. 75 Jupiterio masių žvaigždė jau gali savyje deginti vandenilį, o deuteris dega žvaigždėse iki 13 Jupiterio masių. Tačiau deuteris yra labai retas elementas ir daugelis rudųjų nykštukių jau būtų sudeginę visą deuterį iki jų atradimo, tuo pavirsdamos neatskiriamomis nuo supermasyvių planetų.
XXI amžius
XX a. antroje pusėje atrandant vis daugiau kūnų Saulės sistemoje ir didelių kūnų šalia kitų žvaigždžių, kilo daug diskusijų, kas turėtų vadintis planeta, o kas ne. Daugiausia ginčų kėlė nesutarimas ar objektas gali būti vadinamas planeta, jei jis yra kitos populiacijos (kaip asteroidų žiedas) ir ar kūnas yra planeta, jei jis pakankamai masyvus, kad jame gali būti gaminama energija deuterio termobranduolinės sintezės būdu. Daugelis astronomų ginčijosi, ar Plutonas gali būti planeta, kadangi tame Saulės sistemos regione (Koiperio juostoje) buvo atrasta daugiau panašaus dydžio kūnų. Kai kurie kūnai, tokie kaip Kvavaras, Sedna ir Eridė populiarioje spaudoje buvo pavadinti dešimtąja Saulės sistemos planeta, tačiau mokslinio pripažinimo taip ir nesulaukė. Eridės, daug didesnio kūno už Plutoną, atradimas padėjo viskam tašką. Pripažinus problemą, Tarptautinė astronomų sąjunga užsibrėžė tikslą sukurti planetos apibūdinimą ir jį pateikė 2006 m. Planetų skaičius sumažėjo iki aštuonių ir buvo priimta nauja „nykštukinių planetų“ kategorija, turinti tris objektus (Cerera, Plutonas ir Eridė).
Planetos formavimasis
Kai disko šerdyje susiformuoja žvaigždė, likusi disko dalis atitolsta nuo centro (disko medžiaga ten išgarinama ir nupučiama žvaigždinio vėjo). Tuo metu dar gali būti likę proplanetų skriejančių aplink žvaigždę arba viena aplink kitą, bet dauguma jų toliau dalyvauja planetų formavimosi procese. Pakankamai masyvūs objektai surenka daugiausiai aplinkinių dalelių ir tampa planetomis. Mažesnės masės proplanetos tampa planetų palydovais, nykštukinėmis planetomis arba kometomis.
Betelinis pipiras
Augalas laipiojantis, užauga iki 1 aukščio. Lapai paprasti, kiaušiniški. Žiedai susitelkę į baltus žiedynus.
Betelinio pipiro lapai pasižymi vaistinėmis savybėmis. Juose yra čavibetolio, čavikolio, estragolio, eugenolio, metilo eugenolio, hidroksikategolio. Indijoje augalas naudojamas kirminų valymui iš organizmo, Malaizijoje – gydyti artritą, galvos skausmus, malšinti skausmą. Iš betelinio pipiro lapų ir katekinės arekos sėklų Azijoje kramtomas stimuliuojantis, antiseptinis, kvėpavimą gerinantis produktas Paan.
thumb|left|250px|Paan gamybai paruošti ingredientai
Kvaitulinis šlaistis
Kvaitulinis šlaistis (Latua pubiflora) – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalas, endeminis Čilėje. Auga Čilės pakrantės kalnagūbrio šlaituose tarp Valdivijos iki Čilojės.
Boleslovas Dluskis
Boleslovas Dluskis (, slapyvardis Jabłonowski, 1829 m. Zamūšės palivarkas, Taujėnų valsčius – 1905 m. balandžio 10 d. Krokuva) – 1863 m. sukilimo veikėjas, tapytojas, gydytojas.
Smilgiai (Šiauliai)
Smilgiai – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Šiaulių.
Kvaitulinis šlaistis
Tai krūmas ar kresnas medelis, jo šakelės dygliuotos. Žiedai violetinės spalvos, varpelių pavidalo, pasirodo žiemos pabaigoje–pavasario pradžioje. Vasarą subrandina vaisius: jie gelsvažaliai rutuliški, panašūs į bulvės vaisius, nunokę pagelsta.
Kvaitulinio šlaisčio vaisiai turi narkotinių, haliucinogeninių savybių. Juose aptinkama 4 rūšių alkaloidų: skopolamino, hiosciamino, apoatropino ir 3α-cinamoiloksitropano.
thumb|left|240px|Augalo lapai
Mapučiai (huilčiai) kvaitulinio šlaisčio vaisius tradiciškai naudoja kaip priemonę gydyti ligas ir piktųjų dvasių apsėdimus, taip pat šamanistinėms praktikoms. Poveikiu augalas primena vaistinę šunvyšnę. Gali būti mirtinai nuodingas.
Vietiniai pavadinimai:
Boleslovas Dluskis
Biografija
Mokėsi Vilniaus gimnazijoje. Už priklausymą slaptai jaunimo organizacijai 1843 m. ištremtas į Orenburgą karo tarnybai. Išėjęs į atsargą kapitono laipsniu 1852–1856 m. studijavo Sankt Peterburgo dailės akademijoje (nebaigė), 1862 m. baigė Maskvos universitetą.
Nuo 1862 m. dirbo gydytoju Pasvalyje. Vienas Žemaičių žemietijos steigėjų. Dalyvavo 1863 m. sukilimą rengiančio Judėjimo komiteto veikloje, priklausė raudonųjų politinei srovei. Dluskio sukilėlių būrys vienas pirmųjų įsitraukė į sukilimą Lietuvoje. 1863 m. paskirtas Kauno gubernijos sukilimo organizatoriumi. Atvykus į Kauną Z. Sierakauskui pasiųstas vadovauti Žemaitijoje veikiantiems būriams, kurie turėjo pridengti jūros ekspedicijos išsilaipinimą.
Partizaninio karo šalininkas ir žinovas. Geriau nei kiti būrių vadai aprūpindavo ginklais ir apmokydavo sukilėlius, todėl jo būrys, prie kurio Kvėdarnoje prisidėjo ir S. Groso būrys, laimėjo daugiausia kautynių ir ginkluotų susidūrimų su kariuomene. Sėkmingas mūšis buvo prie Draginių kaimo Papilės apylinkėse. Ypač sėkmingai Dluskio būrys veikė Prūsijos pasienyje – atitraukdavo pasienio sargybą ir taip sudarydavo sąlygas per sieną pervežti ginklų sukilėliams. Prie Tenenių vykęs mūšis apdainuotas liaudies dainoje.
1863 m. birželio 30 d. Šilalės valsčiuje jo būrys pasienyje prie Jūros upės buvo sumuštas. Dluskis netrukus pasitraukė į Paryžių, ten rūpinosi ginklų tiekimu sukilėliams. Po sukilimo gyveno Paryžiuje, Romoje, Ženevoje, Londone, Galicijoje, nuo 1873 m. – Krokuvoje.
Ndebelių kalba
Ndebelių kalba (isiNdebele, taip pat vadinama Šiaurės Ndebelių, Sindebele) – Nigerio-Kongo kalbų šeimos, bantų kalbų grupės kalba. Ši kalba labiausiai paplitusi pietų Afrikos šalyse – Zimbabvėje, Botsvanoje ir PAR. 2011 m. šią kalbą naudojo 2-3 milijonai žmonių.
Žalesėlis
Žalesėlis - ežeras Lietuvoje, Vilniaus rajone, 6,5 km į šiaurę nuo Riešės, Pikeliškių kaime. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus - 0,42 km, plotis - iki 0,26 km. Altitudė 153,5 m. Vakarinis ir rytinis krantai aukšti, pietinis - žemas ir pelkėtas. Vakarinėje pakrantėje plyti pievos, rytinėje ir pietinėje pakrantėse įsikūrę kolektyvinių sodų bendrijos. Ežerą iš pietų į šiaurę prateka Asiūklės upelis link už kelio telkšančio didesnio Žaleso ežero (Žalesos upės baseinas). Rytinėje pakrantėje yra paplūdimys.
Bhopalas
Bhopalas – pramoninis miestas vidurio Indijoje, Madja Pradešo valstijos sostinė. 1,60 mln. gyventojų (2005). Didelis geležinkelio mazgas. Gerai išvystyta sunkioji elektros pramonė, taip pat chemijos, medvilnės, maisto, mašinų pramonė. Yra universitetas.
1984 m. gruodžio mėnesį JAV priklausančioje pesticidų gamykloje įvyko kenksmingų dujų nuotėkis, dėl kurio įvyko didžiausia pasaulyje pramoninė katastrofa – žuvo apie 2500 žmonių, tūkstančiai patyrė įvairaus laipsnio apsinuodijimus.
Pavadinimo kilmė
Manoma, kad miesto vardas kilęs nuo XI a. jį įkūrusio radžos Bhoja, kuris čia taip pat įrengė dirbtinius vandens telkinius.
Padalinys
Padalinys – kariškių grupė, turinti nuolatinę organizacinę struktūrą. Tai karinis vienetas, esantis dalinio dalis.
Seniau padalinys būdavo sudarytas iš vienos kariuomenės rūšies kareivių, dažnai vienodai ginkluotų. Dabar didesnieji padaliniai naudoja įvairios ginkluotės derinius.
Padaliniai:
Padalinių sandara ir ginkluotė apibrėžiama etatų sąrašuose ir tabeliuose.
Padaliniai yra dalinių sudedamosios dalys. Tačiau kai kurie batalionai ar divizionai, kuopos, baterijos ar eskadrilės gali būti ir daliniai, jei jie atskirieji. T.y., atskirasis batalionas ar atskiroji kuopa paprastai turi dalinio teises.
Ugandos herbas
Herbo aprašas
Herbo skydas migdolo formos, laukas juodas. Skydo galvoje trys mėlynos ir trys baltos banguotos juostelės. Skydo centre auksinė saulė, skydo apatinėje dalyje – tradicinis rudas būgnas balta membrana.
Už skydo dvi sukryžiuotos ietys rudais kotais ir žydrais antgaliais.
Herbo pagrindas yra žalias trikampis kalnas, į kurio viršūnę remiasi apatinis skydo galas. Iš po skydo išteka mėlynomis ir baltomis banguotomis juostomis pavaizduota upė. Dešiniajame šlaite kavamedžio šakelė, o kairiajame – puokštė iš vilnamedžio šakelių su baltomis dėžutėmis. Pačioje apačioje rusva juostelė su devizu „Už dievą ir mano šalį“.
A Twist in the Myth
A Twist in the Myth – aštuntasis Vokietijos progresyviojo power metalo muzikos grupės Blind Guardian studijinis albumas.
Valdas Ramanauskas
Antanas Valdas Ramanauskas – Lenkijos ir Kanados lietuvių saviveiklininkų vadovas, savamokslis muzikantas ir kompozitorius.
Henrikas Dmachauskas
Henrikas Dmachauskas (,, taip pat Henry D. Saunders, Henry D. Sanders, 1810 m. spalio 23 d. Zabalacė, dab. Dokšicų rajonas, Vitebsko sritis – 1863 m. gegužės 26 d. prie Dokšicų) – Lietuvos skulptorius, 1831 m. ir 1863 m. sukilimų dalyvis.
Valdas Ramanauskas
Biografija
Gimė ir augo Punske. Kadangi arti nebuvo muzikos mokyklos, savarankiškai mokėsi groti įvairiais lietuvių liaudies instrumentais. Paimtas į Lenkijos būtinąją karinę tarnybą, tarnavo toli nuo tėviškės. Punsko lietuvių kultūros namų direktorės Jūratės Kardauskienės pastangų dėka perkeltas į tarnybą Suvalkuose ir dar būdamas kareiviu perėmė vadovavimą Punsko kaimo kapelai „Klumpė“, estrados grupei, ansamblio „Jotva“ vokalinei grupei. Su šiais kolektyvais dirbo ir po kariuomenės, saviveiklininkai sėkmingai koncertavo Lenkijoje ir Kanadoje.
Henrikas Dmachauskas
Biografija
Kilęs iš dvarininkų. Tėvas Mykolas Dmachauskas buvo Edukacinės komisijos sekretorius Vilniuje. Baigė teisę Vilniaus universitete, studijavo skulptūrą, K. Jelskio mokinys. Per 1831 m. sukilimą veikė Trakų apskrityje. Sukilimui pralaimint su sukilėliais pasitraukė į Varšuvą, iš čia emigravo į Prancūziją. Ten priklausė Lietuvos ir rusų žemių draugijai.
1833 m. su J. Zalivskiu Austrijos valdomoje Galicijoje bandė sukelti valstiečių sukilimą. 1834 m. suimtas, iki 1837 m. tardomas, 1837–1841 m. kalintas. 1841–1851 m. tobulinosi Dailės mokykloje Paryžiuje, skulpt. F. Rudo, P. J. Davido d’Anžero dirbtuvėse. 1851–1861 m. gyveno JAV.
Užsienyje gyveno ir kūrė Henry D. Saunderso slapyvardžiu. Rengiant 1863 m. sukilimą buvo Dysnos apskrities karinis komisaras, per sukilimą – sukilėlių būrio vadas. Siekė valstiečius aprūpinti žeme. Žuvo per susirėmimą su Rusijos kariniu daliniu.
Kūryba
Sukūrė plakečių (J. Zalivskis, 1849 m.), portretinių biustų (Džordžas Vašingtonas, Bendžaminas Franklinas, Tomas Džefersonas, Tadas Kosciuška 1852–1861 m., M. Balinskis, 1863 m.), figūrinių antkapinių paminklų (savo žmonai, 1858 m., Filadelfija, Vladislovas Sirokomlė, 1862 m. Vilnius), skulptūrų (šv. Vladislovas, 1862 m., Vilniaus arkikatedra), medalionų (žudynėms Galicijoje atminti, 1846 m., M. Balinskis, 1861 m., Barbora Radvilaitė, 1862 m.).
Tingiapaukštiniai
Tingiageniniai, miegaliniai (Bucconidae, ) – geninių (Piciformes) paukščių šeima. Pasaulyje yra 33 rūšys. Paukščiai maži ar vidutinio dydžio, blankių spalvų. Snapas aštriu galu, skirtas vabzdžiams gaudyti. Dauguma jų medžioja medžių viršūnėse, o didesnės rūšys stipriais, kumpais snapais gali nutverti smulkius roplius. Gali išsirausti urvus žemėje ar termitynuose. Deda 2-3 baltus kiaušinius. Paukščiai daugiausia laiko ramiai tupi, tik retkarčiais sujuda galva kai žvalgosi grobio. Dėl tokio elgesio jie pavadinti tingiageniais.
Kapalas
Kapalas  – gyvenvietė pietryčių Kazachstane, Almatos srityje, Aksu rajone, 110 km į šiaurės rytus nuo Taldykorgano, šiaurinėje Džiungarijos Altau pašlaitėje. Turistinis centras, balneologinis kalnų kurortas (Arasan Kapalas). Veikia aliejaus gamykla.
Istorija
XIX a. pab. – XX a. pr. Kapalas buvo apskrities lygmens miestas Semirečės srityje. Miesto teisės suteiktos 1854 m. Vėliau Kapalo reikšmė sumenko.
Eglinka
Eglinka – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Naujųjų Kietaviškių.
Makutiškės
Makutiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Medininkų.
Arcanum: Of Steamworks and Magick Obscura
Arcanum: Of Steamworks and Magick Obscura arba tiesiog Arcanum – kompiuterinis vaidmenų žaidimas, sukurtas „Troika Games“ ir 2001 m. rugpjūčio 21 d. išleistas „Sierra Entertainment“. Nepaisant daugybės techninių klaidų, bendri kritikų atsiliepimai apie žaidimą yra labai geri. 2001 m. rugpjūčio 24 d. jis laimėjo IGN redakcijos apdovanojimą, buvo įvertintas 8,7 balo. „PC Gamer“ ir „GameZone“ „Arcanum“ įvertino 90 balų iš 100, „The Electric Playground“ – 9 iš dešimties. „Arcanum“ veiksmas vyksta stimpanko pasaulyje.
Istorija
„Arcanum“ prasideda nuo IFS Zepehyr – dirižablio, turėjusio jungti Tarant ir Caladon (svarbiausius Arcanum miestus) – katastrofos. Vienintelis išgyvenęs yra žaidimo pagrindinis herojus, kuriam priklijuojama „The Living One“ etiketė ir jam lemta išgelbėti Arcanum pasaulį.
Magijos ir Technologijos pasaulis
Arcanum pasaulyje dėl vietos po saule grumiasi daugybe amžių jau gyvuojanti magija su neseniai iškilusia ir dėl žmonių sparčiai išplitusi technologija. Dažniausiai atskiros rasės yra priskiriamos prie vienos ar kitos kategorijos. Elfai yra magijos atstovai. Nykštukai (Dwarves) yra technologijų atstovai. Nors technologijų novatoriais buvo nykštukai, tačiau jas išplėtė žmonės, ypač prie to prisidėjo Arcanum pasaulio turtingiausias žmogus Gilbert Bates. Žmonės perėmė technologijas dėl jų lengvo prisitaikymo ir pačių žmonių trumpaamžiškumo.
Pagrindinis herojus taip pat pakliūna į Magijos ir Technologijos kovą. Veikėjo tobulinimas priklauso nuo pasirinktos pusės (magijos ar technologijos), atliekamų užduočių žaidimo eigoje bei pasirinktos rasės.
Baterija (reikšmės)
Lietuvių kalboje žodis baterija yra:
Arcanum: Of Steamworks and Magick Obscura
Rasės
Elfai – magijos rasė. Elfai, skirtingai nuo žmonių, gyvena ilgai. Taip pat jie linkę gyventi miškuose. Vienintelės gausesnės Elfų populiacijos yra išlikusios tik Glimmering Forrest regione.
Puselfiai – tai žmogaus ir elfo palikuonys. Mėgstami visų, kadangi nėra arogantiški kaip elfai ir gyvena trumpai kaip žmonės.
Halflingai – tai Tolkieno hobitus primenanti rasė. Maži ir judrūs, dėl to tampa ypatingai gerais vagimis.
Dvorfai – technologijų rasės atstovai. Žemi, ilgaamžiai, dažniausiai vaizduojami su barzdomis, gyvena uolose ir kalnuose. Taip pat dėl teritorijos kovoja su ograis.
Gnomai – tai artimi dvorfų giminaičiai, kurie tikriausiai anksčiau atsiskyrė nuo pastarųjų ir evoliucionuodami tapo atskira rase.
Orkai – kadangi jiei Arcanum pasaulyje yra antrarūšė rasė, kuri nepasižymi protu ar grožiu, yra diskriminuojama.
Pusorkiai – tai dažniausiai žmonių moters ir orkų vyro palikuonys. Dėl orkų įgimto bjaurumo pusorkiai yra kaip žmonių prievartavimo simbolis, kuris neturi lygių teisių su žmonėmis.
Putokšliečiai
Putokšliečiai (Polygalales) – magnolijainių (Magnoliopsida) klasės erškėčiažiedžių (Rosidae) poklasio augalų eilė.
Juan Antonio Villacañas
Chuanas Antonijus Viljakanjas (1922 m. Tolede – 2001 m. ten pat) – ispanų poetas, eseistas, literatūros kritikas.
Biografija
Chuanas Antonijus Viljakanjas gimė 1922 m. Toledo mieste (Ispanija). Jo mokslai gimnazijoje buvo pertraukti pilietinio karo, kurio metu poetas tarnavo tokiose vietose kaip Melilja ar Arano slėnis. Meliljoje poetas turėjo ypatingą užduotį – pertvarkyti kareivių klubo biblioteką, tačiau tuo pat metu intensyviai savarankiškai mokėsi. Grįžęs į Toledą dirbo miesto taryboje, kur daug metų buvo atsakingas už meno ir kultūros sektorių. Šios pareigos paliko pėdsaką autoriaus kūryboje – Chuano Antonijaus Viljakanjas eilėraščių rinkinys „Los Sapos“ (1968 m.) išreiškia kritiką valdžiai ir piktnaudžiavimui ja – tai simbolizuoja savivaldybės motyvas.
1956 m. Belgijos prancūzų kalbos ir literatūros akademija pakvietė poetą į trečiąją tarptautinę Knokke-le-Zoute poezijos bienalę. Ten Chuanas Antonijus Viljakanjas susipažino su poetu ispanistu Edmond Vandercammen – ši pažintis išsivystė į draugystę. Edmond Vandercammen parašė recenziją knygai „Conjugación Poética del Greco“, kuri buvo publikuota žurnale „Journal des Poètes“ (1959 m.) ir į prancūzų kalbą išvertė Chuano Antonijaus Viljakanjas eilėraščius, kurie publikuoti 1972 m. Būdamas UNESCO centre Paryžiuje Chuanas Antonijus Viljakanjas davė interviu, kurio metu jo balsas buvo įrašytas specialiai transliacijai, skirtai Lotynų Amerikai. Nuo 1950 m. poeto eilėraščiai buvo spausdinami įvairiose antologijose Ispanijoje ir visame pasaulyje, jo poezija ir literatūros kritika publikuotos įvairiuose laikraščiuose ir žurnaluose. 250px|thumb|right|Atminimo lenta ant poeto namo, calle Real 35, Toledas, Ispanija.
Chuanas Antonijus Viljakanjas visada gyveno Tolede, laikydamasis nuošaliai nuo poetinių sambūrių ir įvairių literatūrinių srovių, tokiu būdu siekdamas išlaikyti poetinį ir asmeninį individualumą. Toks pasirinkimas turėjo pasekmių – apie poetą nuo 1980-ųjų nerašė jokie oficialūs kritikos šaltinai, taip pat jis buvo atmestas tam tikrų poetinių grupių, išpopuliarėjusių XX a. pabaigoje. Nepaisant to, nuo 2001 m. išaugo kritikų ir poetų (tiek Ispanijoje, tiek už jos ribų), kurie domisi Chuano Antonijaus Viljakanjas kūryba, skaičius, pripažįstama šio poeto svarba ispanų literatūrai (ypač paskutiniais dvidešimtojo amžiaus dešimtmečiais). Jo darbais domisi tokie iškilūs asmenys kaip Emilio Porta, Pablo Luque Pinilla, Roberto Carlos Hernández Ferro, Enrique Gracia y Michael Smith.
2010 m. Tolede vykusi knygų mugė buvo skirta Chuanui Antonijui Viljakanjas. Mugės atidarymo kalbą sakė poeto dukra, Beatrisė Viljakanjas (Beatriz Villacañas).
Kūriniai
Chuano Antonijaus Viljakanjas poetinis palikimas susidaro iš 33 poezijos rinkinių, kuriuose galima aptikti pačių įvairiausių temų ir formų – nuo verlibro (jau 1950-aisiais) iki soneto, taip pat nuo įvairių jo paties sukurtų kūrybos formų iki lyrinės poezijos: šis poetas klasikinei formai suteikė naują pavidalą bei turinį, todėl jo lyrinė poezija dar vadinama liras juanantonianas. Šiai Chuano Antonijaus Viljakanjas meistrystei atminti ispanų poetas Chuanas Ruisas de Torres (Chuan Ruiz de Torres) sukūrė kitą lyrinės poezijos atšaką, vadinamą decilira.
Be poezijos rinkinių, verta paminėti ir jo eseistiką ir literatūros kritiką, kuri buvo spausdinama tokiuose leidiniuose kaip „La Estafeta Literaria“, „Cuadernos Hispanoamericanos“, „El Mercurio de Chile“, „Nueva Estafeta“ (vyr. redaktorius Luis Rosales) ir dvi knygas: „Bécquer o la Poesía de Todos“ (1971 m., apdovanota Premio del Círculo de Escritores y Poetas Iberoamericanos de Nueva York) ir „Versómanos“ (1989 m.) – tai knyga, kurioje poetas kvestionuoja daugumą vyraujančių poezijos kritikos srovių.
Šio poeto poezija, recenzijos, apsakymai ir kiti veikalai spausdinami tokiuose leidiniuose kaip „ABC“, „Poesía Española“, „Diario Ya“, „Poesía Hispánica“, „Diario de León“, „Le Journal des Poètes“, o „El Mercurio de Chile“.
SpVgg Greuther Fürth
Fiurto „Greuther“ – Vokietijos futbolo klubas iš Fiurto.
Juan Antonio Villacañas
Kūriniai
XX a. 6-ajame dešimtmetyje Chuanas Antonijus Viljakanjas atrando naują kūrybinę kryptį – jo kūryba pakrypo grafinės poezijos link, tokią teksto ir piešinio sintezę poetas pavadino liriformas. Liriformas buvo eksponuojamos Tolede, Palacio de Benazacón rūmuose, 1976 m., taip pat jos pasirodė ir atskira knyga „Testamento del Carnaval“. Apie šį grafinės poezijos reiškinį rašė žurnalas „La Estafeta Literaria“ (Nr. 579, 1976 m. sausio 1 d.).
SpVgg Greuther Fürth
Istorija
Klubo ištakos siekia 1903 m. Pastaraisiais metais ilgą laiką rungtyniavo Antrojoje Bundeslygoje.
Ostrovių Kolonija
Ostrovių Kolonija – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Australijos doleris
Australijos doleris (ISO 4217 kodas – AUD) – oficialus Australijos (taip pat Kalėdų salų, Kokosų salų ir Norfolko salos) piniginis vienetas. Jį naudoja kaip pagrindinę valiutą kitos nepriklausomos valstybės: Kiribatis, Nauru, Tuvalu.
Juan Antonio Villacañas
Antologijos
Chuano Antonijaus Viljakanjos eilėraščių galima rasti šiose antologijose:
SpVgg Greuther Fürth
Istorija
2021–2022 m. pateko į aukščiausią šalies lygą, tačiau liko paskutinėje vietoje. po sezono iškrito į žemesnį divizioną.
Šiupyliai
Šiupyliai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Gruzdžių. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Šiupylių Šv. Aloyzo bažnyčia (nuo 1924 m.), yra Šiupylių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-81018), įsikūrusi kaimo bendruomenė.
Ostrovių Kolonija
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Australijos doleris
1 doleris = 100 centų. Dolerio santraupa žymima – $, centų – ¢.
Šiupyliai
miniatiūra|250px|left|Riboženklis thumb|250px|left|Paminklas [[pavasarininkai|pavasarininkams ]]
Zimbabvės Rezervo Bankas
Zimbabvės Rezervo Bankas – centrinis Zimbabvės bankas.
Australijos doleris
Istorija
Nuo 1966 m. vasario 14 d. pakeitė iki tol cirkuliavusį Jungtinės Karalystės Svarą sterlingų.
Zimbabvės Rezervo Bankas
Šio banko ištakos yra 1956 m. įkurtas Rodezijos ir Neselendo bankas. Nepaisant politinių ir ekonominių sąlygų bankas greitai augo ir didino savo darbuotojų skaičių. Bankas atskaitingas valdybai ir gubernatoriui.
Šiupyliai
Istorija
Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. 1619 m. karaliaus revizoriai netoli Šiupylių, ant kalvos, išrinko vietą bažnyčiai ir skyrė jai Šiupylių kaimą (23 valakus). 1623 m. fundacija patvirtinta, o 1625 m. įsteigta parapija pavadinta Užmušiu. Bažnyčia 1799 m. ir 1846 m. atstatyta, 1842 m. ji tapo filija. 1915 m. bažnyčia ir visi klebonijos trobesiai sudegė. Apie 1924 m. bažnyčia atstatyta. Ją statė broliai Adomas ir Juozas Valeikiai iš Vorelių kaimo.
Australijos doleris
Banknotai ir monetos
1966 m. banknotai buvo spausdinami ant įprastos tokiems pinigams medžiagos – popieriaus. Pradžioje į apyvartą išleisti 1, 2, 10 ir 20 nominalų banknotai. 1967 m. pasirodė 5 dolerių, 1973 m. 50 dolerių, o 1984 m. ir 100 dolerių vertės banknotai. 1984 m. 1 dolerio banknotą pakeitė 1 dolerio vertės moneta.
Nuo 1988 m., vietoje įprasto banknotų gamybai popieriaus, naudojamas specialus plonas plastikas. Pirmasis į apyvartą buvo išleistas 10 dolerių banknotas. Šis banknotas yra pirmasis oficialiai naudojamas plastikinis banknotas pasaulyje.
Šiupyliai
Istorija
Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiui, nuo 1897 m. – Verbūnų seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Šiupylių seniūnijos centras, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas. 1948 m. liepos 23 d. įkurtas Šiupylių kolūkis (pirmininkas Aleksas Špinkys). 1950 m. rugsėjo 19 d. prie kolūkio prijungti Biržių ir Mažeikių kolūkiai, o 1951 m. spalio 3 d. Šiupylių kolūkis įjungtas į kolūkį „Tarybinė žemė“, vėliau Šiupyliai tapo kolūkio centrine gyvenviete. 1989 m. kovo 21 d. kolūkis vėl pasivadino Šiupylių vardu, 1991 m. tapo žemės ūkio bendrove.
2008 m. sausio 20 d. įsteigta Šiupylių kaimo bendruomenė.
miniatiūra|250px|right|Akmuo tremtiniams ir karo aukoms atminti
Gyventojai
1923 m. surašymo metu kaime buvo 43 ūkiai.
Zimbabvės Rezervo Bankas
Pagrindinė banko veikla yra šalies monetarinės politikos valdymas. Rezervinis bankas yra vienintelė institucija leidžianti pinigus, tad jis taip pat valdo pinigų kiekį šalies rinkoje.
Bulonė-Bijankūras
Istorija
1860 m. prijungtas Bijankūras, tačiau iki 1924 m. sujungtas miestas tebesivadino ''Bulone prie Senos.
MS-DOS
MS-DOS – Microsoft kompanijos kurta diskų operacinė sistema (DOS). Pirmoji versija išleista 1981 m., paskutinė – 2000 m.
Istorija
Tai viena iš labiausiai 1980-1990 m. naudotų DOS šeimos operacinių sistemų. Ji buvo naudojama Intel 8086 ir analogiškus procesorius turinčiuose asmeniniuose kompiuteriuose. Šią operacinę sistemą vėliau pakeitė grafinę vartotojo sąsają turinčios operacinės sistemos, daugiausiai įvairios Microsoft Windows operacinės sistemos versijos. Pradžioje ši operacinė sistema buvo žinoma kaip QDOS arba 86-DOS.
Santiago Cesanelli
Santjagas Rodolfas Kesanelis (Santiago Rodolfo Cesanelli; g. 1990 m. vasario 1 d.) – Argentinos futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. „FK Šiauliai“ klubo žaidėjas.
Lietuvių fronto biuletenis
Lietuvių fronto biuletenis – Lietuvos pogrindžio hektografuotas laikraštis, ėjęs 1942–1943 m.
Istorija
Leido Lietuvių frontas. Išėjo 234 numeriai.
Algirdas Jonas Kasulaitis
Biografija
Mokėsi Kybartų gimnazijoje, nuo 1942 m. dalyvavo visuomeninėje veikloje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1948 m. baigė Augsburgo lietuvių gimnaziją. Augsburge vadovavo ateitininkams, redagavo jų laikraštį „Žiburiai“. Prano Dovydaičio kuopos pirmininkas ir laikraščio „Spinduliai“ redaktorius. 1949 m. persikėlė į JAV. Pitsburge dirbo laikraščio „Lietuvių žinios“ redakcijoje. Atlikęs karinę tarnybą Korėjoje apsigyveno Klyvlende. Čia „Case Western Reserve“ universitete 1960 m. baigė ekonomiką.
FC Sion
Siono FC – Šveicarijos futbolo klubas iš Siono.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1909 m.
Gintautas Abarius
Gintautas Abarius (1959 m. kovo 28 d. Vilniuje – 2010 m. rugpjūčio 10 d. Rolyje, Šiaurės Karolinoje, JAV ) – lietuvių pianistas, kompozitorius.
Oskaras II
thumb|left|110px|Oskaro II monograma Oskaras II (1829 m. sausio 21 d. – 1907 m. gruodžio 8 d.), pakrikštytas Oskaru Frydrichu, buvo Švedijos karalius nuo 1872 m. iki mirties ir Norvegijos karalius 1872–1905 m. Jis buvo Oskaro I ir Josephine Leuchtenberg trečiasis sūnus. Jis buvo Gustavo I palikuonis iš motinos pusės.
Jaunystė
Oskaras II gimė Stokholme. Jam suteiktas Östergötland kunigaikščio titulas. Oskaras įstojo į laivyną, būdamas 11 metų, buvo paskirtas jaunesniuoju leitenantu 1845 m. liepą. Vėliau jis studijavo Upsalos universitete, kur pasižymėjo kaip matematikas. 1848 m. gruodžio 13 d. Oskaras II tapo Švedijos Karališkosios mokslo akademijos nariu.
Gintautas Abarius
Biografija
Tėvas Lionginas Abarius. Žmona Violeta (g. 1959 m.). Dukra Silvija. Sūnus Dovydas.
Darbininkų žodis (Brazilija)
Darbininkų žodis – Brazilijos komunistų partijos lietuvių frakcijos nelegalus laikraštis, ėjęs 1931–1932 m. San Paule.
Gintautas Abarius
Biografija
1983 m. baigė Lietuvos konservatoriją, Jurgio Karnavičiaus fortepijono klasę.
Oskaras II
Šeima
1857 m. birželio 6 d. Oskaras II vedė Viljamo Nasau jauniausią dukterį princesę Sofiją Vilhelminą (1836—1913), nuo kurios buvo keturi sūnūs:
Darbininkų žodis (Brazilija)
Istorija
Iš pradžių spausdintas hektografu, o nuo Nr. 6 – spaustuvėje. Išėjo 12 numerių. 1933 m. „Darbininkų žodį“ pakeitė „Mūsų žodis“.
Redagavo Bronius Šabrinskas, Albinas Kynas.
Gintautas Abarius
Biografija
1977–1979 m. Lietuvos konservatorijos, 1981–1987 m. ir 1994–1999 m. Vilniaus B. Dvariono muzikos mokyklos koncertmeisteris.
Oskaras II
Karaliavimas
thumb|left|180px|Oskaro II karūnacija thumb|left|150px|Oskaro II žmona Sofija Vilhelmina Nasau Oskaras II tapo karaliumi 1872 m. rugsėjo 18 d., o karūnuotas buvo 1873 m. liepos 18 d. Trondheime, Nidaroso katedroje. Nors vyriausybė buvo įsikūrusi Švedijoje, Oskaras II išmoko kalbėti norvegiškai ir iš pradžių suprato kokie sunkumai iškyla valdant dviejų šalių uniją.
Taikus Norvegijos-Švedijos unijos panaikinimas 1905 m. įvyko dėl karaliaus takto ir kantrybės. Norvegijos parlamentas jį nukarunavo 1905 m. birželio 7 d., o jis pats atsisakė sosto spalio 26 d. Tačiau jis neleido jokiam švedų princui tapti Norvegijos karaliumi. Santykiai tarp šalių pasitaisė iki jo mirties 1907 m. gruodžio 8 d.
Gintautas Abarius
Biografija
Mirė nuo gerklės vėžio.