cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikaragva
Geografija
Nikaragvos pietuose yra didžiulė įduba su Managvos ir Nikaragvos ežerais (pastarasis didžiausias ežeras Centrinėje Amerikoje). Nikaragvos ežeras 177 km ilgio, o jo plotis plačiausioje vietoje – 58 km. Ežere yra daugiau kaip 400 salų, kurios traukia turistus (Ometepė, Solentinamė, Sapatera). Tai vienintelis gėlo vandens ežeras, kuriame veisiasi jūrų žuvys, kaip antai kardžuvės ir rykliai. Tyrimai rodo, kad šios žuvys į ežerą atplaukia iš Karibų jūros San Chuano upe, viena iš keturių didžiausių iš ežero ištekančių upių. Šiauriniu pakraščiu teka ilgiausia upė šalyje – Kokas. Dauguma Nikaragvos gyventojų įsikūrę žemumose tarp Ramiojo vandenyno ir Nikaragvos bei Managvos ežero krantų. Šio regiono dirvožemis derlingas, čia auginama medvilnė, kukurūzai, ryžiai, bananai ir pupelės vietos rinkai bei eksportui.
Gamta
Nikaragvos gamta pasižymi didele biologine įvairove dėl skirtingų buveinių (miškų, upių, ežerų, kalnų) gausos. Šalyje aptinkama daugiau nei 1050 gyvūnų ir 7590 augalų rūšių, apie 70 iš jų yra endeminės.
Miškai Nikaragvoje užima 26 % sausumos ploto, tačiau sparčiai kertami. 1990–2010 m. laikotarpiu jų sumažėjo beveik trečdaliu.
Klimatas
Nikaragvos klimatas – subekvatorinis. Vidutinė temperatūra aukšta (26−28 °C), mažai svyruojanti. Drėgnasis metų laikas trunka nuo gegužės iki spalio. Kai kuriose šalies vietose per metus iškrenta daugiau kaip 3100 mm kritulių. Rytų Nikaragvą dažnai nusiaubia uraganai. 1998 m. uraganas „Mičas“ (nuniokojęs ir Salvadorą bei Hondūrą) sunaikino šalies bananų, cukranendrių ir kavos pupelių derlių, o daugiau kaip 1800 Nikaragvos gyventojų žuvo.
Ekonomika
Žemės ūkis Nikaragvoje visada buvo svarbus, bet dabar aptarnavimo sferoje dirba daugiau žmonių nei žemės ūkyje. Pagrindiniai žemės ūkio pelno produktai yra kava, bananai, medvilnė, ryžiai, cukranendrės.
Nikaragvos pramonė apdirba žemės ūkio produktus, gamina aprangą, avalynę, chemikalus, įvairius mechanizmus, gaminius iš metalo, tekstilės produktus, perdirba naftą.
Eksportuojami riešutai, kava, jautiena, jūros gėrybės, tabakas, auksas, cukrus. Importuojamos plataus vartojimo prekės, įrengimai, naftos produktai. Šalies pagrindiniai mainų partneriai yra JAV, Salvadoras, Kosta Rika.
Demografija
2010 m. Nikaragvoje gyveno beveik 5,9 mln. žmonių. 69 % gyventojų yra metisai, 17 % – baltieji, 5 % – indėnai (miskitai, sumai, matagalpai, ramai), 9,0 % – juodaodžiai, garifunai ir kt. Dauguma gyventojų susitelkę šalies vakaruose, teritorijoje tarp ežerų ir Ramiojo vandenyno. Ten gyvena daugiausia ispanakalbiai metisai. Miškingas ir pelkėtas Moskitų krantas gyvenamas retai, ten yra išlikusios indėnų bendruomenės. Ten plačiai vartojamos kreolinės anglų kalbos formos, yra nemaža juodaodžių populiacija.
Nikaragvoje oficiali religija nėra nustatyta, tačiau didžioji dauguma gyventojų yra krikščionys: 58,5 % – katalikai, 21,6 % – evangelikai, 1,6 % – Moravijos bažnyčios sekėjai, 0,9 % – Jehovos liudytojai. 1,6 % gyventojų (daugiausia imigrantų diasporos) išpažįsta kitus tikėjimus – islamą, judaizmą, budizmą. 15,7 % Nikaragvos gyventojų savęs nepriskiria jokiai religijai.
Dėl pilietinio karo ir ekonominių priežasčių daug iš Nikaragvos kilusių žmonių dabar gyvena užsienyje: daugiausia JAV ir Kosta Rikoje, taip pat Vakarų Europoje, Brazilijoje, Argentinoje, Australijoje, Salvadore.
Ženkli Nikaragvos gyventojų dalis gyvena skurde, negauna reikiamo medicininio aptarnavimo. Nors raštingumas Nikaragvoje yra žemiau 70 %, ženkli pažanga padaryta į valdžią atėjus sandinistams. Somosos diktatūros laikais raštingumas tesiekė 50 % (prasčiausias Lotynų Amerikoje), bet sandinistų atliktos švietimo reformos leido pagerinti situaciją. 2005 m. 7 % nikaragviečių turėjo aukštąjį išsilavinimą. Indėnų bendruomenės turi galimybę gauti išsilavinimą gimtąja kalba.
Kultūra
thumb|240px|Karnavalas Managvoje
Nikaragvos, kaip ir daugelio kitų Lotynų Amerikos šalių, kultūra susidarė susimaišius europiečių (ypač ispanų), indėnų ir juodaodžių kultūroms. Karibų jūros pakrantė dėl savo etninės sudėties ir ilgo britų valdymo kultūriškai artimesnė Karibų jūros saloms. Svarbi liaudies kultūros dalis yra įvairios religinės šventės, spalvingi karnavalai, populiari muzika yra pop muzika, salsa, bačata, merenga, kumbija. Grojama marimba, gitaromis.
Iš Nikaragvos kilę nemažai rašytojų, poetų. Garsiausiu šalies rašytoju laikomas modernistas Rubén Darío. Satyrinė drama El Güegüense, kilusi dar iš ikikolumbinių laikų yra įtraukta į UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo sąrašą.
Priešingai nei daugelyje Lotynų Amerikos šalių, Nikaragvoje populiariausias sportas yra ne futbolas, o beisbolas. Šalies beisbolo rinktinė yra keletą kartų laimėjusi apdovanojimus pasaulio čempionate, 1996 m. dalyvavo olimpinėse žaidynėse. Keletas Nikaragvos beisbolininkų yra žaidę MLB (žymiausias – Dennis Martínez). Taip pat populiarus boksas. Futbolas, krepšinis populiarumo susilaukia mažiau.
Nuorodos
Bendros nuorodos: Žemėlapiai: Laikas ir orai:
Gudelių apylinkė (Rokiškis)
Gudelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pandėlio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pandėlio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Buivydžių apylinkės, dalis Šekštininkų apylinkės, dalis Sriubiškių apylinkės ir dalis Lebedžių apylinkės, o dalis Gudelių apylinkės prijungta prie Pandėlio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Gudelių apylinkė prijungta prie Pandėlio apylinkės.
Turkmėnijos futbolo varžybos 1992 m.
Turkmėnijos futbolo varžybos 1992 m.
Dalyviai
1992 m. Ýokary Liga dalyvių sąrašas:
Galutinė lentelė
Šaltinis: RSSSF.COM duomenų bazė.
Bronius Baginskas
Bronius Baginskas (1903 m. rugsėjo 1 d. Pulciniškis, Daujėnų valsčius – 1991 m. spalio 17 d. Kaunas) – Lietuvos agronomas agrochemikas, žemės ūkio mokslų daktaras.
Biografija
1929 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, 1971 m. žemės ūkio mokslų daktaras.
Nuo 1929 m. dirbo Žemės ūkio akademijoje, 1934-1989 m. dėstytojas, 1943-1944 m. ir 1947-1951 m. Agrochemijos katedros, 1963-1977 m. Dirvotyros ir agrochemijos katedros vedėjas, nuo 1972 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Su bendradarbiais ištyrė mikroelementų kiekį Lietuvos dirvožemiuose, jų reikšmę žemės ūkio augalų derliui, sudarė 12 žemėlapių. Nustatė optimalias mikroelementų dozes varpiniams, ankštiniams, šakniavaisiniams augalams, pašarinėms žolėms. Vienas iš Lietuvos dirvožemių ir jų kalkinimo žemėlapių sudarytojų.
John Deacon
thumb|John Deacon, 1979 m.|200px Džonas Dykonas (John Deacon; g. 1951 m. rugpjūčio 19 d.) – roko grupės „Queen“ narys, groja bosine gitara.
Kai Džonui buvo septyneri metai, tėvai nupirko jam pirmą gitarą, iš raudono plastiko. Augdamas D. Dykonas domėjosi muzika, būdamas 14 metų subūrė savo pirmąją grupę „The Opposition“, gyvavusią keletą metų. 1966 m. grupę paliko Clive Castledine, o kartu su juo ir D. Dykonas. Grupė pakeitė pavadinimą į „The New Opposition“.
1971 m. muzikantu susidomėjo Brianas Mėjus ir Rodžeris Teiloras iš grupės „Queen“, kadangi neseniai buvo praradę bosistą. Praėjus keletui dienų, jis tapo ketvirtuoju „Queen“ grupės nariu.
Aleksandras Liberis
Aleksandras Liberis (1915 m. lapkričio 18 d. Žvirbliuose, Panevėžio rajone – 2014 m. gruodžio 16 d. Panevėžyje ) – Lietuvos vargonininkas, choro dirigentas, pedagogas.
Biografija
Paaugęs dirbo tėvų ūkyje ir padieniu darbininku pas turtinguosius, o žiemomis mokėsi. Nuo 1934 m. pradėjo mokytis muzikos pas Ramygalos progimnazijos muzikos mokytoją R. Dovydaitį. 1936–1938 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje ir gavo puskarininkio laipsnį.
Nuo 1939 m. pradėjo vargonininkauti Ėriškių parapijoje, nuo 1942 m. vargonininkavo Grinkiškyje, nuo 1943 m. Troškūnuose. Visur turėjo subūręs 25-35 dalyvių chorus, kurie atlikdavo religinius ir pasaulietinius kūrinius. 1944 m. įstojo į Vilniaus muzikos mokyklą, kur vargonuoti mokė Zigmas Aleksandravičius, diriguoti – Konradas Kaveckas. 1947–1952 m. choro dirigavimą studijavo Vilniaus ir Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Vincas Arnastauskas, Jonas Motiekaitis, Konradas Kaveckas ir Antanas Budriūnas). Studijuodamas dainavo Lietuvos valstybinės filharmonijos chore ir Radijo komiteto vokaliniame ansamblyje.
1952–1979 m. Panevėžio muzikos mokyklos (vėliau muzikos technikumo, Jono Švedo pedagoginės muzikos mokyklos) choro dirigavimo dėstytojas. 1952–1969 ir 1977–1979 m. moksleivių choro studijos vadovas, 1953–1979 m. choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas. Moksleivių mišrųjį chorą išmokė daug sudėtingų klasikinių ir šiuolaikinių autorių kūrinių, 1957 m. I respublikinio jaunimo festivalio konkurse šis choras pelnė laureato vardą, 1960 ir 1965 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose – prizines vietas. Mokykloje išugdė 108 jaunuosius chorvedžius.
Be pedagoginio darbo, A. Liberis nuolat vadovavo ir mėgėjų chorams. 1956–1968 m. vadovavo Panevėžio lietkoopsąjungos mišriajam chorui, kurį parengė 1957 m. I respublikiniam jaunimo festivaliui Vilniuje, 1960 ir 1965 m. respublikinėms dainų šventėms, konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, koncertų surengė daugelyje Lietuvos miestų ir miestelių. 1962–1964 ir 1973–1975 m. vadovavo Panevėžio „Lietkabelio“ mišriajam chorui (70 dalyvių) – jį parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei. 1964–1968 m. vadovavo Panevėžio medicinos darbuotojų mišriajam chorui, nuo 1968 m. keletą metų dirbo su Panevėžio autokompresorių gamyklos mišriuoju choru (60-70 dalyvių), su juo 1970 m. respublikinės dainų šventės konkurse laimėjo trečiąją vietą.
Nuo 1979 m. vadovavo Panevėžio melioracijos statybos valdybos vyrų chorui, miesto dujofikacijos valdybos ir Paežerio kaimo kultūros namų mišriesiems chorams. Pastarąjį parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms. 1986–1991 m. vadovavo Panevėžio baldų fabriko moterų vokaliniam ansambliui.
Makliuro sąsiauris
thumb|right|240px|Sąsiauris žemėlapyje Makluro sąsiauris yra tarp Kanadai priklausančio Kanados Arktinio salyno salų. Skiria Bankso salą pietuose, Princo Patriko ir Melvilio salas šiaurėje. Vakaruose jungiasi su Boforto jūra, rytuose – su Melvilio Viskonto sąsiauriu. Ilgis apie 400 km, plotis 88-140 km, gylis daugiau nei 300 m. Žiemą užšąla. Pavadintas anglų poliarinio tyrinėtojo, 1850–1852 m. atradusio sąsiaurį, Robert McClure garbei.
Juozas Damijonaitis
Juozas Damijonaitis (1871 m. rugpjūčio 15 d. Beržiniškėje, Višakio Rūdos valsčius – 1926 m. gruodžio 16 d. Kaune, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos pedagogas, vienas pirmųjų lietuviškų vadovėlių autorius.
Biografija
Šeimoje augo keturi vaikai: broliai Vincas ir Feliksas bei sesuo Natalija. Mokslus pradėjo Višakio Rūdos pradžios mokykloje, 1887–1890 m. mokėsi Veiverių mokytojų seminarijoje.
Negavęs mokytojo vietos Lietuvoje, 1890–1914 m. dirbo mokytoju centrinėje Lenkijoje: Polevo, Šarleikių ir Zavercės kaimų vienklasėse pradžios mokyklose. Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje, Jaroslavlyje, kur veikė evakuota Marijampolės berniukų gimnazija. Išlaikęs kvalifikacijos egzaminą, ėmė dėstyti šioje mokykloje lietuvių kalbą. Vėliau atsidūrė Voroneže, kur dirbo Lietuvių draugijoje nukentėjusiems dėl karo šelpti.
1918 m. grįžo į Lietuvą, Kaune dirbo Aleksoto pradžios mokyklos mokytoju. 1918 m. rudenį paskirtas Švietimo ministerijos įgaliotiniu Kauno miestui. Nuo 1919 m. pradžios – Kauno miesto ir apskrities švietimo instruktorius, nuo 1923 m. – Kauno miesto pradžios mokyklų inspektorius (dirbo iki mirties 1926 m.). Dirbdamas šiose pareigose faktiškai visiškai iš naujo suorganizavo Kauno pradžios mokyklų tinklą. Lygiagrečiai rengė naujus vadovėlius pradžios mokykloms.
Žmona Stefanija Karčiauskaitė-Damijonaitienė, dukterys Birutė Otilija (1905–1997) ir Aldona Marija (1911–1925).
Kūryba
Bendradarbiavo lietuvių spaudoje: „Draugija“, „Ūkininkas“ (1893 m. ir 1895 m.), „Vilniaus žinios“ (1905–1906 m.). Pasirašydavo slapyvardžiais: Beržininkietis, Mokytojas, Pusmergaitė, Pusvyris, Pusmergelė. Parengė vadovėlius pradžios mokyklai: „ABC“ (1906 m., viso pasirodė du leidimai), „Trumpa lietuvių kalbos gramatika“ (1906 m., penki leidimai), „Aritmetikos vadovėlis“ (2 d., 1909–1910 m.), „Aritmetikos uždavinynas“ (3 d., 1922–1923 m., dvylika leidimų), skaitinius „Vaikų darželis“ (1922 m.).
Antanas Linas
Antanas Linas (1916 m. rugpjūčio 28 d. Kaune) – pedagogas, vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Kauno konservatorijoje pas Joną Motiekaitį mokėsi smuikuoti, pas Balį Dvarioną – skambinti fortepijonu, pas Juozą Gruodį – harmonijos – kontrapunkto.
Nuo 1942 m. buvo Ginklų valdybos choro vadovas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, vadovavo Wehneno stovyklos vyrų chorui, buvo Oldenburgo „Vaidilos“ choro organizatorius ir vadovas.
Nuo 1975 m. – Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapijos Čikagoje vargonininkas ir choro vadovas. Paminėtinas choro koncertas, įvykęs 1987 m. lapkričio 28 d. parapijos bažnyčioje, kur buvo atliktos Šv. Mišios už Lietuvą. Tada giedojo 60 žmonių choras su 16 muzikantų orkestru, vargonavo Marija Mondeikaitė, dirigavo Antanas Linas. Skambėjo G. Šukio Mišios, Jono Dambrausko, Juozo Naujalio, Juozo Gruodžio, Liudviko van Bethoveno ir Georgo Frydrycho Hendelio kūriniai. Su choru išleista giesmių plokštelė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Anneli Jäätteenmäki
Biografija
Baigusi teisės studijas, dirbo juriste. 1987 m. pirmą kartą išrinkta Eduskuntos (Suomijos parlamento) nare nuo Suomijos centro partijos.
1994–1995 m. buvo Teisingumo ministrė Esko Aho vyriausybėje. 2002 m. vietoje jo buvo išrinkta Suomijos centro partijos pirmininke.
A.Jaatteenmaki vyriausybei vadovavo trumpai- jau birželio mėn. turėjo atsistatydinti, kai buvo apkaltinta rinkimų kampanijos metu pasinaudojusi konfidencialia informacija apie savo pirmtako Paavo Lipponeno pokalbius su JAV prezidentu Dž. Bušu dėl karo Irake.
Nuo 2004 m. A.Jaatteenmaki yra Europos parlamento narė, buvo Konstitucinių reikalų komiteto pirmininko pavaduotoja (2007–2009 m.), Liberalų ir demokratų aljanso už Europą frakcijos pirmininko pavaduotoja (nuo 2009 m.).
Laplieriai
Laplieriai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Gelvonų.
Gegužės 7
Gegužės 7 yra 127-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 128-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 238 dienos.
Vardadieniai
Butautas – Dana – Danutė – Domicelė – Domicijonas – Rimtė – Stanislovas
Skysčių logistika
Skysčių logistika – tai logistikos sritis, susijusi išskirtinai su skystais kroviniais. Ji užima svarbią vietą skysčių tiekimo grandinėje.
Standartinės logistikos technikos paprastai taikomos kroviniams, kurie skaičiuojami atskirais vienetais ar jų grupėmis. Skysti kroviniai turi logistikai svarbių savybių, kuriomis jie skiriasi nuo vienetais skaičiuojamų krovinių. Keletas svarbiausių tokių savybių:
Kiekviena iš šių savybių iliustruoja skysčių logistikos ir vienetais tiekiamų produktų logistikos skirtumus. Tinkamas šių skirtumų panaudojimas ir planavimas į juos atsižvelgiant gali tapti skysčius gaminančių, perdirbančių, pervežančių ar naudojančių verslo bendrovių privalumais.
Šaltiniai
Wally Klatch „RFID Twist: Liquid Logistics Equals Reduced Risk“, Manufacturing.Net, 2006-10-11. Nuoroda tikrinta 2013-04-01.
Andernachas
Andernachas – miestas Vokietijos vakaruose, Reinlando-Pfalco žemėje, kairiajame Reino upės krante, 21 km į šiaurę nuo Koblenco, priešais Noividą. Upių uostas. Metalo apdirbimo (valcuojama skarda), mašinų gamybos, chemijos, statybinių medžiagų gamybos, medžio apdirbimo, maisto pramonė. Vystomas turizmas.
Mieste yra XII-XIII a. romaninė ir XIV a. gotikinė bažnyčios; taip pat XV a. pilies liekanos, miesto sienos, XVI a. rotušė. Netoli Andernacho yra aukščiausias pasaulyje šaltavandenis geizeris (čiurkšlės aukštis 64 m). Toliau į vakarus, prie Lacherio ežero, yra VIII a. Marijos Laach abatija.
Istorija
12 m. pr. m. e. keltų gyvenvietės Antunnuac vietoje įkurta romėnų tvirtovė Antunakas.
Patašinė (Šakiai)
Istorija
XVIII a. pab. kaimas vadintas Srėbalais.
Puošniosios voverės
Puošniosios voverės (Callosciurus) – voverinių (Sciuridae) šeimos graužikų gentis. Paplitusios pietryčių Azijoje, Filipinuose, Taivane.
Gentyje apie 14 rūšių:
Islandijos futbolo varžybos 1975 m.
Islandijos futbolo varžybos 1975 m.
Lapšiai
Lapšiais vadinami kaimai Širvintų rajone:
Buivydiškiai
Buivydiškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Pandėlio.
Džordžijos sąsiauris
thumb|right|260px|Džordžijos sąsiauris Džordžijos sąsiauris – sąsiauris pietvakarių Kanadoje, Britų Kolumbijoje. Skiria Šiaurės Amerikos žemyną ir Vankuverio salą (bei kaimynines Įlankos salas). Pietuose pereina į Pjudžeto užutėkį ir Chuan de Fukos sąsiaurį. Šiaurėje pereina į Džonstono sąsiaurį. Ilgis 222 km.
Per Džordžijos sąsiaurį siūlyta planų nutiesti tiltą, siekiant labiau integruoti Vankuverio salą ir joje esančią provincijos sostinę Viktoriją. Tačiau sąsiauris yra labai gilus ir tai apsunkins statybą, bei laivybą juo, be to, regionas yra seismiškai aktyvioje srityje.
Tartusas
Tartusas  – miestas šiaurės vakarų Sirijoje, 220 km nuo Damasko, antras pagal svarbą šalies uostamiestis (po Latakijos) prie Viduržemio jūros; muchafazos centras. Veikia tarptautinis oro uostas, yra geležinkelio stotis. Svarbus prekybinis centras, eksportuojama medvilnė, nafta tiek į Sirijos, tiek iš Irako. Verčiamasi turizmu.
Tartuse įsikūrusi vienintelė Viduržemio jūros regione Rusijos karinė jūrų bazė.
Tartuso senamiestyje yra išlikę senovinės architektūros pastatų, senovinė kryžininkų katedra (dabar muziejus). Apylinkėse gausu archeologinių, architektūros paminklų: kryžiuočių pilis Markabas, senovinis Safitos miestas, Arvado sala ir pilis, Hosn Suleimano šventykla, Amrito griuvėsiai ir kt.
Istorija
Miestas buvo užimtas I kryžiaus žygio metu Raimundo IV ir pavadintas Tortosa, netoliese įkurta Markabo pilis. 1123 m. kryžininkai pastatė Tortosos Mergelės bažnyčią, į miestą patraukė daug piligrimų. 1152 m. tamplieriai miestą įtvirtino, pastatė tvirtovę. 1188 m. Saladinas atkovojo Tartusą, tačiau tamplieriai sugebėjo ji susigrąžinti ir išlaikyti iki 1219 m. Tai buvo paskutinė kryžininkų tvirtovė žemyninėje Sirijoje (Arvadas išsilaikė dar ilgiau).
Arglaičiai
Arglaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Nemakščių, piečiau magistralės.
Jataganas
thumb|150px|Jataganas Jataganas  – turkiškas vienašmenis priekin lenktas kalavijas, su rankena be skersinio ir gardos, kurios buoželė užlenkta į priekį. Turkijoje naudotas nuo XVI a. vidurio iki XIX a. pabaigos.
Konstrukcija
Geležtės ilgis 60–80 cm, ji lenkta pirmyn (kaip Iberijos falkata ar graikų kopis), pats galas prie smaigalio kartais lenktas atgal. Smaigalio dalis dviašmenė, todėl jataganas tiko dūrimui. Geležtės nugarėlė iš minkštesnio plieno, ašmenys – iš kieto.
Petrauskai (Molėtai)
Petrauskai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės vakaruose, 6 km į vakarus nuo Videniškių, prie kelio. Stūkso akmuo Moliapestis (su įvairiomis pėdomis).
Jataganas
Konstrukcija
Rankena be gardos, paprastai kaulinė, dramblio kaulo, sidabro, buoželė užlenkta priekin ir dvišaka, kad rankena tvirčiau laikytųsi rankoje. Buoželės dvišakuma apgaubia delno apatinį kraštą, todėl kertant patogu truktelėti jataganą į save, ir smūgis tampa kertantis – pjaunantis.
Makštis paprastai medinė, aptraukta oda ar apkaustyta metalu. Kadangi jataganas be gardos, įkišus jį į makštį makštyje paprastai pasislepia ir dalis rankenos. Jataganus dažnai nešiojo už diržo užkištose makštyse kaip durklus.
Mobutu Sese Seko
Mobutu Sese Seko Nkuku wa za Banga (Mobutu Sese Seko; tikrasis vardas – Jozef Desirė Mobutu; 1930 m. spalio 14 d. – 1997 m. rugsėjo 7 d.) – Zairo prezidentas nuo 1965 iki 1997 metų.
Jataganas
Konstrukcija
Janyčarų ir kitų pėstininkų naudoti jataganai buvo mažesni ir lengvesni už kardus, kad būtų patogesni pėstininkams nešioti prie juosmens.
Mobutu Sese Seko
Vardo gauto nuo gimimo atsisakė kaip kolonializmo palikimo; jis ir kitiems zairiečiams uždraudė naudoti europietiškus vardus, išpopuliarėjusius per kolonializmą. Tiesioginis jo pasirinkto vardo vertimas „Visagalis karys, dėl ištvermės ir nepalaužiamo pergalės troškimo užkariaujantis žemę po žemės ir po savęs paliekantis ugnį“.
Jataganas
Konstrukcija
Vienas iš jataganų variantų: visas ilgis – 80 cm, geležtės ilgis – 65 cm, masė be makšties – 0,8 kg, masė su makštimi – 1,2 kg.
Mobutu Sese Seko
Nacionalizavo visų nezairiečių turtą, tarp jų ne tik buvusių kolonistų palikuonių, bet ir neturtingų imigrantų. Valdė šalį nuo 1965 iki 1997 ir yra vienas ilgiausiai valdžiusių XX amžiaus diktatorių. 1960 su savo rėmėjais nuvertė premjerą Patrisą Lumumbą, prezidentu tapo Kasavubus, tačiau Mobutu 1965 m. jį nuvertė. Valdymo metu kaltintas korupcija, neva Šveicarijos bankuose turėjo iki 4 milijardų JAV dolerių, dėl to jo valdymas kartais pravardžiuojamas „kleptokratija“. Vis dėlto jam pavyko išlaikyti savo didžiulę šalį, turinčią daugybę tautų ir kalbų bei vietinių interesų, vientisą; ką padaryti yra sunku dabartiniams Zairo, perkrikštyto Kongo DR, vadovams. Mobutu buvo nuverstas 1997 m. ir mirė greitai po to tremtyje Maroke.
Jataganas
Jataganų istorija
Jataganų pavadinimas atsirado iš Jatagano miesto (Yatağan) pietvakarių Turkijoje (Denizli provincija) pavadinimo.
Jataganus naudojo ne tik turkai, bet ir Artimųjų Rytų, Balkanų pusiasalio, pietų Užkaukazės šalių armijos. Jataganus kaip trofėjus parsiveždavo kazokai. Jataganus plačiai naudojo Uždunojės Sečės kazokai.
Šetekšnų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Panemunėlio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Rokiškio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Rybokų apylinkės ir dalis Panemunėlio stoties apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Šetekšnų apylinkė prijungta prie Panemunėlio apylinkės.
Pagirių seniūnija
Pagirių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie pietvakarinės Vilniaus miesto ribos.
Seniūnaitijos
2009 m. vasario 27 d. įsteigtos 8 seniūnaitijos:
2009 m. lapkričio 19 d. Pagirių seniūnaitija išskirstyta į 8 seniūnaitijas (Gedimino, 4 Šiltnamių, Kaštonų, Kadagių ir Žemųjų Panerių), o Vaidotų – į 3 (Baltosios Vokės, Pramonės ir Šaltinio), tad seniūnijoje yra 17 seniūnaitijų:
Paveldas
Kultūrinis: Gamtinis:
Valkininkų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia
'''Valkininkų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Valkininkų miestelyje.
Istorija
Seniausia žinoma Valkininkų bažnyčios 1555 m. fundacija. 1611 m. inventoriuje minima prie turgavietės naujai pastatyta bažnyčia. 1635–1650 m. Valkininkuose pastatytas mūrinis vienuolynas su bažnyčia.
1655 m. parapinė bažnyčia sudegė, netrukus atstatyta. Vietoje 1772 m. sudegusios parapinės bažnyčios pastatyta laikina, kurią 1818 m. sausio 17 d. audra sugriovė. Pamaldos perkeltos į kapų koplyčią. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla.
Parapinei bažnyčiai 1822 m., be jurisdikos miestelyje, priklausė Kuklių ir Puodžių kaimai. Vienuolynas turėjo jurisdiką Valkininkuose ir Kuršių kaimą. Rusijos valdžia vienuolyną 1832 m. uždarė ir pavertė kareivinėmis. Vienuolyno bažnyčia 1832–1837 m. naudojosi parapijiečiai. Po 1837 m. valdžia ją pertvarkė į stačiatikių kariuomenės cerkvę, 1883 m. perstatė į viešą cerkvę. 1941–1944 m. čia buvo karo belaisvių stovykla. 1944 m. hitlerininkai pastatą susprogdino.
Valkininkuose 1884–1892 m. klebonavęs Silvestras Gimžauskas (1844–1897) skųstas valdžiai dėl lietuviškos spaudos platinimo, dėl jo nepageidautinos įtakos valdinei mokyklai. Jam buvo iškeltos kelios bylos. Valdžiai pareikalavus S. Gimžauskas iš Valkininkų pašalintas. Nuo 1918 m. klebonavęs Jonas Karvelis (1874–1933) Lenkijos valdžios persekiotas, 1927 m. suimtas ir ištremtas į nepriklausomą Lietuvą.
1944 m. Valkininkų klebonas Juozas Bardišauskas išprašė nacių leisti palaidoti Pirčiupių kaimo aukas. Vėliau jis vadovavo vietinei pogrindžio organizacijai „Lietuvos partizanų sąjunga“. 1946–1949 m. klebonavęs Stanislovas Kakarieka persekiotas, baustas už vaikų katekizaciją. Klebonui Algimantui Keinai valdžia 1970 ir 1973 m. trukdė remontuoti bažnyčią.
2011–2021 m. bažnyčioje tarnavo kunigas Bronius Krakevičius, 2021–2023 m. – kunigas Algis Vaickūnas. Nuo 2023 m. bažnyčioje tarnauja kunigas Almantas Kibirkštis.
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, dvibokštė, su priestatu. Vidus 3 navų. Šventoriuje palaidoti Valkininkų klebonai Juozas Mironas (1865–1918), Nikodemas Mykolas Abaravičius (1878-1945) ir kraštotyrininkas Pranas Bieliauskas (1883–1957). Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Statinio projektas
Statinio projektas – statybos techninių reglamentų nustatytų dokumentų, kuriuose pateikiami statytojo sumanyto statinio sprendiniai (aiškinamoji dalis, projekto dalys, skaičiavimai, brėžiniai) ir kurie skirti statinio statybai įteisinti, statyti, rekonstruoti, remontuoti ar griauti, visuma.
Namo projektas – detalūs brėžiniai, kuriais remiantis vėliau statomas namas. Praktikoje tai yra planas, „instrukcija“ statybininkams, kaip statyti namą.
Dalys
Namo projektą sudaro šie architektų bei inžinierių paruošti dokumentai: namo architektūrinės ir konstrukcinės dalių projektas, projektavimo sąlygų sąvadas, inžinerinių tinklų projektas.
Pastaruoju metu į namo projekto sąvoką taip pat įtraukiami ir interjero bei eksterjero projektai kuriuos paruošia dizaineris. Namų projektai paprastai skiriami į dvi rūšis – tipiniai namų projektai ir individualūs namų projektai.
Islandijos futbolo varžybos 1976 m.
Islandijos futbolo varžybos 1976 m.
Chakasai
Chakasai (sav. тадарлар) – tiurkų kilmės Sibiro tauta, gyvenanti daugiausia Rusijos Chakasijos Respublikoje (65 421), taip pat Krasnojarsko krašte (4489), Tuvoje (1219), Kemerovo srityje (503). Kalba tiurkų kalbų šeimai priklausančia chakasų kalba, dalis (23 %) – rusų kalba. Chakasai rasiškai yra mongolidai.
Chakasų protėviai buvo Jenisiejaus kirgizai, klajokliai totoriai, ketai, samojedų tautos. XVIII-XIX a. tapo sėslūs, iki tol gyveno daugiakampėse rentininėse jurtose. Senesniuose rusų šaltinuose chakasai minimi kaip Minusisko, Abakano totoriai.
Išskiriamos 4 etnolingvistinės chakasų grupės: kačinai, koibalai, kyzylai, sagajai.
Chakasai tradiciškai verčiasi pusiau klajokline gyvulininkyste – augina arklius, avis, galvijus. Taip pat užsiima žemės ūkiu (miežių auginimu). Tarybiniais metais dalis pradėjo dirbti pramonės įmonėse, kasyklose, geležinkelių transporte ir kt.
Chakasai išlaikę herojinius epus („Altyptyg nymach“), išlikusios akmeninės tvirtovės. Ši tauta tradiciškai išpažįsta šamanizmą (rasta daugiau kaip 200 aukojimo vietų), bet dabar didesnioji dalis yra stačiatikiai.
Auksaspalvis staras
Auksaspalvis staras (Spermophilus lateralis) – voverinių (Sciuridae) šeimos graužikas.
Lietuvos geologų sąjunga
Lietuvos geologų sąjunga – Lietuvos visuomeninė, savivaldi profesinė organizacija, vienijanti Lietuvos geologus Lietuvos žemės gelmių tyrimui ir racionaliam naudojimui visuomenės labui.
Veikla
Lietuvos geologų sąjunga įkurta 1989 m., įregistruota 1990 m. Pagrindiniai tikslai – propaguoti geologijos mokslą, saugoti geologijos paveldą, pristatyti Lietuvos geologiją užsienio šalyse. Turi 250 narių, iš jų 55 garbės nariai (2007 m.). Aukščiausia valdymo institucija – suvažiavimas. Lietuvos geologų sąjungos veiklą koordinuoja taryba ir jos išrinktas pirmininkas. Nuo 1991 m. Lietuvos geologų sąjunga leidžia periodinį žurnalą „Geologijos akiračiai“.
Sirtakis
miniatiūra|250px|right|Minios žmonių šokamas sirtakis Sirtakis –  Graikijoje gimęs uždegantis šokis,  šokamas sustojus eile ar ratu, uždėjus rankas ant kaimynų pečių. Sirtakio muzika pasižymi greitėjančiu tempu, šokama sinchroniškai ir eilei judant, kilnojamos kojos vingiuojant per aikštelę. Eilės priekyje – labiausiai patyręs šokėjas, dažnai rankoje laikantis skepetaitę.
Šis šokis nėra nacionalinis graikų šokis. Sirtakį 1964 m. sukūrė garsus graikų kompozitorius Mikis Theodorakis filmui „Graikas Zorba“ (Zorba the Greek), kur džiaugsmo filosofija, visą apimantis Zorbos atliekamas šokis pakeri, o finalinio sirtakio svaigulys priverčia pamiršti bėdas ir gyvenimo rūpesčius. Po šio filmo pasirodymo sirtakis tapo Graikijos populiariausiu šokiu ir vienu iš nacionalinių simbolių. Sakoma, kad būtent jis padėjo Graikijai išsikapstyti iš ekonominės krizės, kai sužinoję apie šokį turistai patraukė ten jo išmokti ir pramogauti. Sirtakis yra sukurtas pagal gerokai sudėtingesnio tautinio graikų šokio Hasapiko lėtas ir greitas versijas.
Paragvajaus geležinkeliai
Paragvajaus geležinkelių tinklą sudaro 376 km geležinkelio linija tarp Asunsjono ir Enkarnasjono (su atšaką į Posadasą Argentinoje). Infrastruktūra administruojama bendrovės Ferrocarriles del Paraguay S.A. 2006 m. buvo sustabdytas praktiškai visas geležinkelių eismas, paliekant tik turistinius garvežių reisus tarp Asunsjono ir Aregvos bei tarp Enkarnasjono ir Posadaso. Pagrindinė Asunsjono geležinkelio stotis paversta muziejumi.
Nemunėlio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Panemunėlio apylinkės ir dalies Rybokų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Panemunėlio apylinkės.
Aušrėnai (Radviliškis)
Aušrėnai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje. Į rytus nuo Aušrėnų teka upė Beržė, šalimais yra Mažuolių miškas. Praeina kelias. Yra senosios kapinaitės, paminklas 1863 m. sukilimo vadui Adomui Bitei atminti.
Istorija
Sentikių kaimas, iki XX a. vid. vadintas Karpovka.
Buivydonys
Buivydonys – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Žiežmarių. Stūkso Buivydonių piliakalnis.
Istorija
Kaime anksčiau buvo Buivydonių dvaras.
Tadas Baginskas
Tadas Baginskas (g. 1936 m. balandžio 16 d. Kaune) – Lietuvos architektas, dizaineris.
Kūryba
Pagal jo projektus įrengta administracinių pastatų interjerų Vilniuje, Kuršėnuose, Simne, Varėnoje. Sukūrė baldų mokykloms Lietuvoje, 1966–1967 m. Somalyje ir Jemeno Arabų Respublikoje, kavinėms, restoranams („Gintaro“ restoranui Vilniuje, 1965 m.), Sporto rūmams Vilniuje (1970 m.), šviestuvų, dekoratyvinių pano projektų.
Apipavidalino Lietuvos baldų bei Lietuvos architektūros parodas Taline, Rygoje, Vilniuje (1962–1968 m.), Lietuvos pramonės ekspoziciją Londone (1967 m.), mineralų ekspozicijų SSRS paviljonuose „Expo-67“ Monrealyje ir „Expo-70“ Osakoje (kartu su G. L. Baginskiene). 1970–1971 m. suprojektavo parduotuvių Gargžduose ir Garliavoje.
Algeniai (Raseiniai)
Algeniai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Stulgių, prie magistralinio kelio.
Lady Gaga diskografija
Amerikiečių atlikėjos Lady Gaga diskografiją sudaro du studijiniai albumai, trys kompiliacijos, keturi EP, aštuoniolika singlų, trys reklaminiai singlai, du video albumai ir devyniolika muzikinių video klipų. Pagal 2011 metų spalio mėnesio muzikos industrijos duomenis, dainininkė yra pardavusi 23 milijonus albumų ir 64 milijonus singlų pasauliniu mastu. Ji taip pat yra pardavusi apie 7,25 milijonus singlų Jungtinėje Karalystėje.
Lady Gaga pasaulio muzikos industrijoje debiutavo su savo pirmuoju studijiniu albumu „The Fame“, kurį kuriant buvo semiamasi daug įkvėpimo iš XX a. 9-ojo dešimtmečio šokių muzikos. „The Fame“ pasiekė antrąją poziciją Jungtinėse Amerikos Valstijose ir jis tapo tris kartus platininiu. Albumas taip pat pakilo į aukščiausias pozicijas Europoje. Pirmieji singlai, „Just Dance“ ir „Poker Face“, pakilo į pirmąją vietą JAV ir tapo keturis kartus platininiais, buvo parduota daugiau kaip 5 milijonai kopijų. Kiti šio albumo siglai, tokie kaip „Eh, Eh (Nothing Else I Can Say)“, „LoveGame“ ir „Paparazzi“, taip pat sulaukė didelės sėkmės pasauliniuose topuose.
„Born This Way“ – dainininkės antrasis studijinis albumas, kurį 2011 m. gegužės 23 d. išleido įrašų kompanija „Interscope Records“. Albumas sėkmingai pasirodė viso pasaulio muzikos rinkoje, po kitų itin didelio populiarumo sulaukusių albumų „The Fame“ (2008) ir „The Fame Monster“ (2009). Dainų autorė įrašinėjant albumą bendradarbiavo su daugeliu prodiuserių, įskaitant ir Fernando Garibay, su kuriuo ji anksčiau dirbo, ir naujokų, tokių kaip DJ Snake, DJ White Shadow, Jeppe Laursen, Robert John „Mutt“ Lange ir H. Clinton Sparks. Prodiuserė taip pat dirbo su žymiais muzikos veidais, tokiais kaip saksofonininkas Clarence Clemons ir grupės Queen gitaristas Brian May. Su jais įrašė kelias dainas, esančias albume. „Born This Way“ albumo muzika kilusi iš synthpop ir dance-pop žanrų. Stilius orientuotas į jos ankstesnius albumus, tačiau jis apima ir įvairius žanrus, kurie nebuvo naudoti ankstesniuose darbuose – electronic rock ir techno. Albumo muzika apima įvairius muzikos žanrus kaip operą, sunkųjį metalą, disco, house ir rock and roll, o jo lyrinės temos apima seksualumą, religiją, laisvę, feminizmą ir individualumą. Albumas buvo gerai priimtas muzikos kritikų, ypač atlikėjos vokalas. „Born This Way“ gavo tris „Grammy“ apdovanojimų nominacijas, įskaitant trečius metus iš eilės nominaciją už Geriausią metų albumą. Albumas „Born This Way“ debiutavo pirmoje vietoje Billboard 200 tope. Jungtinėse Amerikos Valstijose albumo kopijų buvo parduota 1 108 000 per pirmąją savaitę – tai yra didžiausias pirmosios savaitės albumų pardavimas per pastaruosius penkerius metus. „Amazon“ parduotuvė dvi dienas už 99 centus pardavė apytikriai 440 000 albumo kopijų. Keturi albumo singlai – „Born This Way“, „Judas“, „The Edge Of Glory“, ir „You And I“ – pateko į top 10 „Billboard Hot 100“. Pirmasis albumo singlas buvo vienas sparčiausiai perkamų kūrinių „iTunes“ istorijoje. Gaga atliko dainas iš albumo įvairiomis progomis, įskaitant, 53-uosius „Grammy“ apdovanojimams ir 2011 m. „MTV Video Music Awards“.
Trečiasis Lady Gaga studijinis albumas – „Artpop“ (2013). Pirmiausiai buvo išleistas Vokietijoje 2013 m. lapkričio 8 d., o viso pasaulio rinką šis albumas išvydo 2013 m. lapkričio 11 d. Plokštelę išleido įrašų studija „Interscope Records“. Pirmasis alubmo singlas „Applause“ išleistas 2013 m. rugpjūčio 12 d. Antrasis albumo singlas – „Do What U Want“, kuris išleistas 2013 metų spalio 21 dieną. Ši daina JAV Billboard Hot 100 pakilo į 13 vietą.
Islandijos futbolo varžybos 1977 m.
Islandijos futbolo varžybos 1977 m.
Pueblas
thumb|250px|[[Hopiai|Hopių pueblas]]
Pueblas  – Šiaurės Amerikos indėnų (pueblų) gyvenvietė, kurių daugiausia buvo statoma XI–XIII amžiuje. Dažniausiai pueblas būdavo sudarytas iš vieno (iki 5–6) aukštų smiltainio arba nedegtų plytų namo; jame gyvendavo nuo 1 iki 3 tūkstančių žmonių. Aukštai kilo terasomis, tarp jų buvo susisiekiama kopėčiomis. Būdavo pueblų, sudarytų iš bendra siena sujungtų 1–2 aukštų namų, taip pat uolose įrengtų pueblų.
Žymiausi pueblai: Uolų rūmai, Pueblo Bonitas, Taoso Pueblas (JAV, Naujoji Meksika).
Dabartiniai pueblai sudaryti iš vieno kambario krėstinių trobelių arba 3–4 kambarių kotedžų (pasiturinčių indėnų).
Didžiokai
Didžiokai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje. Yra Didžiokų dvaras, mauzoliejinė Didžiokų koplyčia.
Istorija
1704 m. kaimas minimas Videniškių bažnyčios santuokų metrikų knygoje. Anksčiau gyvenvietė buvo vadinama Didžiadvariu.
Honkongas (sala)
thumb|250px| thumb|250px|Naktinis salos vaizdas žvelgiant iš Kauluno – kitos Viktorijos įlankos pusės
Honkongas  – sala pietinėje Honkongo dalyje, Kinijoje. 2006 m. joje gyveno 1 268 122 gyv., gyventojų tankumas – 15,915/km². Pirmojo opiumo karo metu 1842 m. salą okupavus Didžiajai Britanijai joje buvo 3000 gyventojų, išsibarsčiusių keliolikoje žvejų gyvenviečių. Netrukus britų kariuomenė įkūrė Viktorijos miestą, pavadintą karalienės Viktorijos vardu. Centrinis Honkongo salos rajonas („Central“) yra istorinis, politinis ir ekonominis Honkongo centras. Šiaurinis salos krantas sudaro pietinę Viktorijos įlankos pakrantę. Viktorijos įlanka ženkliai prisidėjo prie Honkongo ekonominio vystymosi, nes jos gilūs vandenys leidžia įplaukti dideliems prekybiniams laivams.
Saloje yra daugybė istorinių lankytinų vietų, stambūs prekybos centrai. Aplinkiniuose kalnuose populiarus pėsčiųjų turizmas. Šiaurinė salos dalis kartu su Kaulunu sudaro pagrindinę Honkongo miesto zoną. Jų bendras plotas yra apie 88,3 km², o gyventojų skaičius 3 156 500.
Geografija
Honkongo sala yra antra pagal dydį Honkonge (didžiausia yra Lantau sala). Salos plotas – 80,4 km². Nuo žemyno (Kauluno pusiasalio ir Naujųjų teritorijų) salą skiria Viktorijos sąsiauris.
Gyventojai
2000 m. saloje buvo 1 367 900 gyventojų, t. y. 19 % visų Honkongo gyventojų. Gyventojų tankumas saloje yra didesnis nei likusiame Honkonge ir sudaro 18 000 gyv/kv.km, tačiau sala apgyvendinta labai netolygiai – urbanizuotose salos dalyse gyventojų tankumas siekia 26 000 gyv/kv.km.
Transportas
thumb|right|250px|Honkongo metropoliteno Admiraliteto stotis
Honkongo metropoliteno atšaka eina palei šiaurinę salos pakrantę iš vakarų į rytus. Vakarinės salos dalies metropolitenas nesiekia, nors planuojama pagrindinę metro atšaką pratęsti iki Kenedi Tauno vakarinėje salos dalyje. Darbai pradėti 2008 m. ir planuojami baigti iki 2012 m. Tiktai saloje yra tramvajaus linijos.
Su Kauluno pusiasaliu salą jungia du automobilių transporto tuneliai (Cross-Harbour ir Western Harbour tuneliai), du geležinkelio transporto (metro) tuneliai ir vienas automobilių ir geležinkelio transporto tunelis (Eastern Harbour). Planuojamas ir ketvirtas geležinkelio transporto tunelis, turintis išspręsti perkrovimą piko metu. Tiltų tarp salos ir žemyno nėra.
Istorija
1841 m. sausio 20 d. salą užėmė Didžiosios Britanijos Karališkojo karinio jūrų laivyno kapitonas Charles Elliot. Pagal Nankino sutartį 1842 m. pripažinta Didžiosios Britanijos teisė valdyti salą.
Roger Taylor
right|thumbnail|Roger Taylor, 2017 m. Rodžeris Teiloras (g. 1949 m. liepos 26 d. Kings Line) – grupės „Queen“ būgnininkas.
2005 m. JK radijo stotis „Planet Rock“ išrinko R. Teilorą 8-u geriausiu pasaulio būgnininku.
Biografija
Gimė Vakarų Norfolke, Winifred ir Michael Taylorų šeimoje. Būdamas aštuonerių, 1957 m. Rodžeris žiūrėdavo, kaip jo pusbrolis grodavo gitara. Jis taip pat pradėjo mokytis groti šiuo instrumentu ir po kiek laiko pradėjo groti „Bubblingover Boys“ grupėje. Grupė koncertuodavo tik mokyklos šokiuose. Tai buvo trumpalaikis Rodžerio pasirodymas.
Kalėdų proga 1961 m. tėvas padovanojo Rodžeriui mušamuosius. Rodžeris visiškai pasinėrė į muzikinį gyvenimą, todėl nieko nespėdamas, 1967 m. jis mokyklą metė. 1968 m. Rodžeris grižo į Londoną, į universitetą, ieškodamas sau kitos grupės. Ankstų rudenį Les Brown perdavė jam Brian May rašytą laišką, kur jam ir dar keliems jo būgnininkams buvo paprašyta ateiti į peržiūrą, į naują grupę. Rodžeris labai susidomėjo ir tapo grupės „Smile“ nariu. Kuomet „Smile“ paliko vokalistas, prie likusių narių (Briano ir Rodžerio) prisijungė Fredis ir jie kartu įkūrė grupę „Queen“.
Pulčinela
thumb|230px|Prancūzų Pulčinela (1650 m.)
Pulčinela – komedijos del arte personažas (tarnas), kurio kvailokas naivumas, nerangumas, savanaudiškumas susiję su prasčiokišku gudrumu ir vikrumu. Pulčinela būdavo apsirengęs pašukiniu apsiaustu bei kelnėmis, nešiojo aukštą smailagalę skrybėlę; kartais dėvėdavo sulopytą Arlekino kostiumą. Kaukė su didele kumpa nosimi; pasitaikydavo, kad Pulčinela būdavo kuprotas.
Pulčinelai būdingų bruožų turi Polišinelis (Prancūzija) ir Panšas (Didžioji Britanija).
Šaltiniai
プルチネルラ
Vilkaviškio Salomėjos Nėries pagrindinė mokykla
Vilkaviškio Salomėjos Nėries pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi mokykla Vilkaviškyje, Nepriklausomybės g. 58, vykdanti pagrindinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 302430288. Steigėjas Vilkaviškio rajono savivaldybės taryba. Pavadinta poetės ir pedagogės Salomėjos Nėries vardu.
Andras (reikšmės)
Andras gali reikšti:
Vilkaviškio Salomėjos Nėries pagrindinė mokykla
Istorija
miniatiūra|left
Vilkaviškyje katalikiškosios „Žiburio“ draugijos gimnazija pradėjo veikti 1918 m. lapkričio 15 d., nors organizaciniai darbai vyko dar vokiečių okupacijos metais. Patalpos mokymui nuomotos Sodų g. Nr. 1, Juozo Plečkaičio ir Karolio Šelferio namuose. Šiose patalpose dar prieš karą glaudėsi ir rusiškoji berniukų gimnazija, nors trumpam ji buvo įsikūrusi ir vokiečio Hafo namuose, Vilniaus gatvėje. Karo pabaigoje komitetas gimnazijai organizuoti įpareigojo kunigą V. Vaičiulį apie būsimą draugijos gimnaziją paskelbti iš bažnyčios sakyklos.
Iš pradžių organizuotos dvi klasės: į pirmąją susirinko 31, į antrąją – 13 moksleivių. Gimnazijai vadovauti paskirtas matematikos mokytojas Steponas Vaitkevičius. Pirmieji mokytojai buvo: dr. J. Kudirka, kun. A. Dailidė, M. Rakutytė, M. Vitkauskas. 1919 m. balandžio 18 d. į Švietimo ministeriją nusiųstas prašymas leisti Vilkaviškyje atidaryti trečią, ketvirtą ir penktą klases. Nors buvo daug norinčių į jas stoti, bet gegužės 4 d. atsiųstame atsakyme rašyta: „…dėlei stokos prityrusių mokytojų, geresnio mokyklos sutvarkymo ir mokymo normavimo žvilgsniu, ji randa mokyklos augimą nenatūraliu būdu negeistinu ir atidaryti 1919–1920 m.m. ketvirtos ir penktos klasės neleidžia. Švietimo Ministras J. Tūbelis“.
1919 m. gegužės 13 d. gimnazijos direktorius S. Vaitkevičius ir „Žiburio“ centro valdybos įgaliotinis Vilkaviškyje kun. V. Vaičiulis pakartotinai kreipėsi į švietimo ministrą J.Tūbelį leisti atidaryti ketvirtą ir penktą klases. Po šio prašymo iš Švietimo ministerijos buvo atsiųstas Juozas Balčikonis. Susipažinęs su sąlygomis vietoje, jis padarė išvadą: „…mokiniai moka kursą vidutiniškai. Norinčių stoti į aukštesnes klases yra daug ir nuolat girdėti gyventojų nepasitenkinimas, kad klasių yra mažai. Leisti kitur – per brangiai atseina gyvenimas. Galima rengti veikusios rusų gimnazijos pastate… Todėl draudimą atidaryti papildomus skyrius Vilkaviškio gimnazija laiko sau labai pažeminančiu, kadangi pakraščių gimnazijos skelbia aukštesnių klasių atidengimą“. Pagaliau 1919 m. gegužės 29 d. Švietimo ministerija leido atidaryti ketvirtą ir penktą klases su sąlyga, „jei atsiras užtektinas mokinių skaičius“. 1919 m. rugpjūčio 25 d. buvo papildomai atidaryta tik ketvirtoji klasė, nes į penktąją neatsirado pakankamai mokinių. Nuo 1919 m. gimnazija ėmė nuomoti visą pastatą. Savininkams per metus reikėjo mokėti 6800 rub. (auksinų). Paskutinioji, aštuntoji, gimnazijos klasė buvo atidaryta 1923 m. rugsėjo mėnesį, gimnazija buvo iki galo sukomplektuota. 1924 m. vasarą ją baigė pirmoji trylikos abiturientų laida. Iš viso 1923–1924 m. gimnazijoje mokėsi 420 mokinių.
Vilkaviškio „Žiburio“ gimnazija priklausė katalikiškajai „Žiburio“ draugijai. Mokiniai už mokslą per pusmetį turėjo mokėti 75 litus (nuo 1922 m.). Nuo mokesčio iš dalies (15 proc.) buvo atleidžiami tik neturtingų tėvų vaikai ir labai gerai besimokantys, visiškai mokėti nereikėjo valstybės tarnautojų (tarp jų ir mokytojų) vaikams. 1922 m. įrengti fizikos ir gamtos kabinetai, prie gimnazijos veikė suaugusiųjų bendrojo lavinimo kursai, kuriuos iš pradžių lankė 45 žmonės. Augo ir mokytojų skaičius, 1923–1924 m.m. jų kartu su tarnautojais dirbo penkiolika.
1923 m. gimnazija pradėjo vystytis iš klasikinės, su dėstoma lotynų kalba į realinę, su sustiprintu matematikos ir gamtos dėstymu. Specialiu dalyku 1925–1926 m. pasirinkta agronomija. Dalijant Vilkaviškio dvaro žemes „Žiburio“ gimnazijai teko du hektarai. Agronomijos disciplina buvo mokoma ne vien tik teoriškai, bet ir praktiškai. Gimnazistai dirbo gimnazijai priklausomuose laukuose. Jie augino kviečius, miežius, avižas, daržoves, tačiau derliai buvo nedideli.
1927 m. gimnaziją baigė pirmoji realistų laida. 1927 m. rugpjūčio 25 d. gimnazijai ėmė vadovauti naujas direktorius, matematikas Antanas Juška. Nuo pat pirmųjų dienų jis pradėjo pertvarkymus. Pedagogų posėdžių protokoluose atsispindi reikalavimai visam pedagogų kolektyvui – dirbti sutelktai, kiekvienam žinoti ir vykdyti savo pareigas. 1927 m. rugsėjį buvo sudaryti valdymo, mokymo ir auklėjimo organai: Pedagogų tarybos prezidiumas, klasių auklėtojų kolegija, Meno komisija, Sveikatos komisija. Per klasėse iš mokinių išrinktus prezidiumus iš trijų asmenų ir seniūnus buvo įvesta mokinių savivalda. 1928 m. lapkričio 11 d. švenčiant gimnazijos 10-metį pašventinta gimnazijos vėliava. Švenčiant 20-ties metų jubiliejų, gimnazija galėjo didžiuotis 279 išleistais abiturientais.
1930 m. sausio 10 d. gimnazija suvalstybinta. Pirmuoju Vilkaviškio valdžios gimnazijos direktoriumi sausio 16 d. paskirtas Matas Krikščiūnas, vicedirektoriumi vasario 20 d. išrinktas kunigas Augustinas Vaitickaitis. 1930 m. lapkričio 29 d. įsakymu B/Nr. 73 Švietimo ministerija Vilkaviškio gimnazijai nuo gruodžio 1 d. suteikė dr. Jono Basanavičiaus vardą. 1937 m. rugsėjo 15 d. dr. Jono Basanavičiaus gimnazijos paskutiniuoju direktoriumi nepriklausomos Lietuvos metais tapo Stasys Paliulis, lietuvių kalbos ir literatūros mokytojas.
1945 m. pavasarį praūžus karo audrai, gimnazija vėl pradėjo veikti Sodų gatvėje, dabartinės bibliotekos pastate. 1946 m. pavasarį gimnazija išsiplėtė, nes dalis klasių buvo perkeltos į patalpas, esančias J. Basanavičiaus gatvėje. Jas imta vadinti centrinėmis. 1945–1949 m. mokykla vadinta Vilkaviškio gimnazija, 1949–1954 m. – Vilkaviškio vidurinė mokykla. 1954 m. lapkričio mėn. mokyklai buvo suteiktas poetės Salomėjos Nėries vardas.
1957 m. Salomėjos Nėries vidurinėje mokykloje įvyko pirmasis Kauno, Vilniaus ir Vilkaviškio mokyklų, pavadintų Salomėjos Nėries vardu, draugystės vakaras. Vėliau šie vakarai – susitikimai tapo tradiciniai, be to, prisijungė Lazdijų Motiejaus Gustaičio vidurinė mokykla. 1960 m. išplėstos centrinės patalpos, pristatytas trečias aukštas. 1969 m. gruodžio mėn. Vilkaviškyje, Vienybės gatvėje, pastatytas naujas pastatas, į kurį persikėlė Salomėjos Nėries vidurinė mokykla.
1984 m. lietuvių kalbos mokytojų O. Urbonienės, R. Alkevičienės ir R. Šlivinskienės iniciatyva įkurtas Salomėjos Nėries atminimo muziejus. Jame vyksta lietuvių literatūros pamokos, literatūrinės popietės.
2019 m. prijungta Paežerių pagrindinė mokykla.
Savižudybės Lietuvoje
Savižudybės Lietuvoje yra vertinama kaip plačiai paplitusi ir itin opi nacionalinio masto socialinė ir psichikos sveikatos problema. Po pasiekto piko paskutiniame XX a. dešimtmetyje, pastaraisiais metais pastebimas situacijos gerėjimas: 100 000 gyventojų tenkantis savižudybių skaičius 2011–2017 m. sumažėjo nuo 31,6 iki 24,4. Nepaisant to, Lietuva pagal savižudybių skaičių išlieka pirma tarp ES šalių ir antra tarp OECD narių (po Pietų Korėjos).
Degutinė
Degutinė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Griškabūdžio, dešiniajame Nenupės krante, prie kelio. Seniūnaitijos centras.