cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Druskininkų II pasaulinio karo karių kapinės
Istorija
Druskininkų miesto darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto iniciatyva 1962 m. pradžioje karių palaikai buvo perkelti į šalia miesto kapinių Druskonio pakrantėje įrengtas karių kapines.
Oficialiais duomenimis kapinėse palaidota 250 karių: 179 identifikuoti ir 71 nežinomas. Karo paveldo instituto 2011 m. sudarytame sąraše nurodomos 122 identifikuotų karių pavardės.
1971 m. kapinės įrašytos į vietinės reikšmės istorijos paminklų sąrašą (kodas IV181), 1992 m. registruotos Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registre.
Aki Parviainenas
Aki Uolevi Parviainenas (Aki Uolevi Parviainen, 1974 m. spalio 26 d.) – suomių ieties metikas, olimpietis.
Biografija
1999 m. pasaulio lengvosios atletikos čempionate Sevilijoje Parviainenas iškovojo aukso medalį (rezultatas – 89 m 52 cm), 2001 m. Edmontone liko antras (91 m 31 cm). Olimpinėse žaidynėse geriausiai pasirodė 2000 m. Sidnėjuje, kur užėmė 5 vietą (86 m 62 cm). 1998 m. ir 1999 m. Parviainenas pasiekė geriausius sezono ieties metimo rezultatus pasaulyje, atitinkamai 90 m 88 cm bei 93 m 9 cm. Pastarasis pasiekimas yra asmeninis sportininko rekordas.
Karjerą Parviainenas baigė 2006 m.
Jonas Norkaitis (1928)
Jonas Norkaitis (1928 m. rugsėjo 26 d. Kaune – 2013 m. rugsėjo 27 d. VFR) – Vokietijos filosofijos daktaras ir ekonomistas, Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėjas bei mecenatas.
Biografija
Gimė ir augo žinomo Lietuvos Respublikos valstybės veikėjo Jono Norkaičio šeimoje. Mokyklą pradėjo lankyti Kaune, vėliau mokslus tęsė Vokietijoje, į kurią 1940 m. buvo persikėlę tėvai. Antrojo pasaulinio karo metais Norkaičių šeima grįžo į Lietuvą ir Jonas lankė Kauno V gimnaziją. Artėjant frontui, šeima vėl išvyko į Vokietiją ir 1945 m. J.Norkaitis Plauene įgijo brandos atestatą.
Vėliau studijavo Strasbūro, Freiburgo ir Tiubingeno universitetuose. Pastarojoje aukštojoje mokykloje apgynė disertaciją ir tapo filosofijos daktaru. Po to tęsė mokslus ekonomikos ir politologijos srityse. Priklausė studentiškai Ateitininkų organizacijai, 1950 m. Amsterdame dalyvavo Tarptautinės katalikų studentų ir akademikų federacĳų asociacĳos „Pax Romana“ kongrese. Po studijų įsidarbino geležies ir plieno pramonės įmonėje Diuseldorfe, 1965 m. persikėlė į Štutgartą ir pramonės koncerne „Robert Bosch Gmbh“ dirbo administracinį darbą. Gyvenimo paskutinius metus praleido Bad Mergentheime.
Aktyviai pasireiškė lietuvių išeivių veikloje: organizavo Europos lietuviškųjų studijų savaites, buvo vienas iš Lietuvių kultūros instituto Vokietijoje steigėjų. Nuo 1969 m. įėjo į Vasario 16-osios gimnazijos Hiutenfelde kuratoriją, trejus metus buvo renkamas jos valdybos pirmininku. 2004 m. Vytauto Didžiojo universiteto bibliotekai padovanojo XVI–XVIII a. istorinių Lietuvos žemėlapių rinkinį.
2019 m. pasaulio meninės gimnastikos čempionatas
2019 m. pasaulio meninės gimnastikos čempionatas – 37-asis geriausių pasaulio ritminės gimnastikos sportininkių čempionatas, kuris vyko rugsėjo 16 d. – rugsėjo 22 d. Azerbaidžano sostinėje Baku. Čempionate galėjo dalyvauti tik moterys.
Penkios geriausios grupinių varžybų šalys ir šešiolika geriausių individualių gimnasčių užsitikrins patekimą į 2020 m. olimpiadą.
Olimpinės kvotos
2019 m. pasaulio meninės gimnastikos čempionate buvo išdalinti penki komandiniai ir 16 individualių pakvietimų į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes:
Antroposofinė medicina
Antroposofinė medicina – integratyviosios medicinos forma, 1920 m. sukurta Rudolfo Šteinerio (1861–1925 m.) ir Itos Vegman (1876–1943 m.). Medicina remiasi okultinėmis sąvokomis ir Šteinerio dvasine filosofija – antroposofija. Naudojami įvairūs gydymo metodai, pagrįsti antroposofiniais principais: masažas, mankšta, konsultavimas ir kiti. Antroposofinė medicina praktikuojama 80 šalių, daugiausia centrinėje Europoje.
Daugelis vaistų, naudojamų antroposofinėje medicinoje, yra itin praskiestos medžiagos, panašios į homeopatines. Kai kurie antroposofiniai gydytojai priešinasi vaikų skiepijimui, ir tai sukelia ligų protrūkių, kurių galima išvengti skiepijantis.
Antroposofinė medicina keliais atžvilgiais nukrypsta nuo pagrindinių biologinių principų. Antroposofinėje medicinoje taip pat manoma, kad ankstesni pacientų gyvenimai gali turėti įtakos jų ligai ir kad ligos eiga priklauso nuo karminio likimo. Kai kurie medicinos profesoriai (pvz.: Edzardas Ernstas ir kiti) antroposofinę mediciną laiko pseudomokslu.
Metodai
Antroposofinė medicina taip pat apima:
Hibernians FC (moterys)
Paolos „Hibernians“ – Maltos futbolo klubas iš Paolos. Šis straipsnis apie klubo moterų ekipą, kuri rungtyniavo aukščiausioje moterų lygoje.
Gimnastika 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Gimnastika 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko antrą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. 138 gimnastai iš aštuonių valstybių varžėsi vienoje daugiakovės rungtyje.
Hibernians FC (moterys)
Istorija
2013–2014 m. sezone čempionėmis tapo tik po pergalės „auksinėse rungtynėse“, kuriose po pagrindinio laiko rezultatas buvo lygus 2:2. baudinių serijoje rezultatu 4:3 triumfavo Hibernians.
Gimnastika 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Varžybos
Daugiakovė susidėjo iš šešiolikos pratimų: du pratimai ant skersinio, du pratimai ant lygiagrečių, du pratimai ant kabančių žiedų, du pratimai ant atraminio buomo su rankenom, dveji laisvieji pratimai, atsispyrimo šuolis, kopimas virve, šuolis į tolį, šuolis su kartimi, šuolis į aukštį ir sunkumų kilnojimas.
Prancūzija užėmė visas tris prizines vietas.
Druskininkų I pasaulinio karo karių kapinės
Pirmojo pasaulinio karo Rusijos imperijos karių kapinės – neveikiančios karių kapinės Druskininkų vakariniame pakraštyje, 0,6 km į vakarus nuo Mizarų ir Kalno gatvių sankryžos, Nemuno dešiniajame krante. thumb|left|300px
Kapinės
Kapinės yra upės pakrantėje, miške. Teritorija stačiakampio plano, pailga rytų – vakarų kryptimi. Jos vakarinėje dalyje auga ąžuolas, o rytiniame pakraštyje įrengtas suolas. Centrinėje dalyje išbetonuotas stačiakampis postamentas, kurio viršutinėje plokštumoje yra reljefinis kryžius ir užrašas lenkų kalba: „S P / MODLCIE SIE ZA NAMI“, o po juo – data: „1914 / 1918“.
Už postamento, į vakarus nuo jo stūkso iš metalinių vamzdžių padarytas monumentalus kryžius. Jo stiebo nugarinėje pusėje yra įrašas: „Zr. IV/X. // r. 1933“.
Į pietus ir rytus nuo postamento yra 6 betoniniai antkapiai, žymintys kapus.
Teritorijos plotas – 0,02 ha.
1,8 km į pietryčius yra Sovietų armijos karių kapinės.
Istorija
Šioje vietoje palaidoti Rusijos imperijos kariuomenės kariai, žuvę 1915 m. kaizerinės Vokietijos kariuomenei užimant prie Nemuno įrengtas rusų gynybines pozicijas.
Manoma, kad žuvusieji kariai į carinės Rusijos kariuomenę Pirmojo pasaulinio karo pradžioje buvo mobilizuoti iš Rusijai priklausančių vakarinių gubernijų ir Lenkijos Kongreso karalystės.
Bernard Comrie
Bernardas Komris (, 1947 m. gegužės 23 d. Sanderlandas, Jungtinė Karalystė) – Amerikoje gyvenantis britų kilmės kalbininkas, ilgai dirbęs Vokietijoje; vienas iš svarbiausių ir įžymiausių šiuolaikinių tipologų, poliglotas, laisvai kalbantis daugybe Europos ir kitų kraštų kalbų.
Vienas iš Makso Planko evoliucinės antropologijos instituto Leipcige direktorių, pirmasis tarptautinės Lingvistinės tipologijos asociacijos pirmininkas (1995–1999 m.), Kalifornijos Santa Barbaros universiteto garbės profesorius (nuo 2002 m.), Britų akademijos narys korespondentas (nuo 1999 m.), Rusijos mokslų akademijos užsienio narys (nuo 2016 m.), daugybės kitų užsienio akademijų garbės narys ir ne vieno universiteto garbės daktaras.
Biografija
B. Komrio pradinis mokslinės veiklos periodas susijęs su Kembridžo universitetu, kurį jis baigė 1968 m. ir kur vėliau apgynė mokslų kandidato disertaciją (1972 m.), čia iki 1978 m. dėstė įvairius kursus, taip pat ir slavų kalbų tyrimų skyriuje. Nuo 1978 iki 1998 m. dirbo JAV, dėstė Los Andžele esančiame Pietų Kalifornijos universitete. 1997 m. Leipcige ėmė vadovauti Makso Planko evoliucinės antropologijos instituto kalbotyros skyriui, kuris jo vadovaujamas virto didžiausiu Europoje (ir vienu iš svarbiausių pasaulyje) lingvistinės tipologijos tyrimų centru. (2015 m. skyrius uždarytas, nes B. Komris išėjo į pensiją).
8-ojo dešimtmečio pabaigoje stažavo Sovietų Sąjungoje, tyrė Sovietų Sąjungos neslaviškas kalbas (o būtent Tolimosios Šiaurės ir Kaukazo kalbas); palaikė glaudžius asmeninius ryšius su daugybe Rusijos tipologų.
Žmona – Akiko Kumahira Komri, kalbininkė, 1988 m. JAV apgynusi disertaciją apie „paslankiuosius kvantorius“ japonų kalboje.
B. Komris 2007–2008 m. buvo Europos kalbotyros bendrijos prezidentas.
Jasonių gyvenvietės tvenkinys
Jasonių gyvenvietės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Utenos rajone, 5 km į vakarus nuo Utenos, Jasonių gyvenvietėje. Sudarytas užtvenkus Paupelių upelį (Utenaitės intakas, Vyžuonos baseinas) 6,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,16 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 142,3 m. Krantai žemi, vietomis apaugę medžiais. Šalia įsikūrusi buvusio Jasonių dvaro sodyba. Pietine pakrante eina kelias. Pasroviui už 0,67 km telkšo Jasonių sodų tvenkinys.
Pagrynių ąžuolas
Pagrynių ąžuolas – botaninis gamtos paveldo objektas. Auga Šilutės miesto pietiniame pakraštyje, netoli Stadiono gatvės, 300 m į šiaurės rytus nuo kelio Šilutė-Pagryniai. Medis auga miško apsuptoje laukymėje, aptvertas apsaugine tvorele, pastatyta informacinė lenta.
Ąžuolas paskelbtas valstybės saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2017 m. balandžio 10 d. įsakymu Nr. D1-288. miniatiūra|180px|left|Ąžuolo kamienas
Lėktuvnešinis kreiseris
[[Vaizdas:Novorossijsk Kiev-class 1986.jpg|thumb|250px|Sunkusis lėktuvnešinis kreiseris „Novorossijsk“:
denyje matyti sunkieji kreiserio ginklai (8 PLRK Bazalt (16 PLR P-500), 1х2 PPRK Vichr (16 PPVR), 2х2 ZRK Štorm (96 ZVR), 2х2 ZRK Osa-M (40 ZVR), 2х12 RBU-6000, 2х2 76 mm AK-726, 8х6 30 mm AK-630M, 2х5 TA 533 mm.)]] thumb|250px|Sunkusis lėktuvnešinis kreiseris „Admiral Kuznecov“ (12 PLRK Granit, 6х8 ZRK Kinžal (192 ZVR), 8 ZRPK Kortik, 2 RBU-12000 Udav, 6х6 30 mm AK-630M) Lėktuvnešinis kreiseris  – kreiseris, turintis pakilimo denį ir aviacijos grupę. Šie laivai dideliu greičiu ir galinga kreiseriška ginkluote skiriasi nuo lėktuvnešių. Tokius laivus vietoj lėktuvnešių statė TSRS ir D. Britanija.
Pirmuoju lėktuvnešiniu kreiseriu buvo D. Britanijos laivas HMS „Furious“.
Pirmuoju Tarybų Sąjungos lėktuvnešiniu kreiseriu galėjo būti priešpovandeninis sraigtasparninis kreiseris „Moskva“, kuris buvo pertvarkytas, kad jame galėtų bazuotis vertikalaus kilimo lėktuvai Jak-38M. Pirmas Jak-38M nuo šio laivo denio pakilo 1972 m. lapkričio 18 d. O 1972 m. gruodžio 26 d. buvo nuleistas pirmasis specialios statybos lėktuvnešinis kreiseris „Kijev“. .
Savotišku lėktuvnešinių kreiserių pirmtaku gali būti laikomas Rusijos kreiseris „Almaz“, kuris Pirmojo pasaulinio karo metais buvo papildomai apginkluotas hidrolėktuvu ir kartu išlaikė visą kreiserio ginkluotę. .
Lėktuvnešiniais kresieriais gali būti laikomi ir tarp Pirmojo ir Antrojo pasaulinių karų statyti sunkieji lėktuvnešiai. Jie buvo pradėti statyti kaip linijiniai kreiseriai bei linijiniai laivai, bet 1922 m. Vašingtono jūrų sutarčiai apribojus linijinių kreiserių ir linijinių laivų skaičių jie pasidarė pertekliniai. Pradėtus statyti laivus reikėjo arba atiduoti į metalo laužą, arba perstatyti.
Britai, perstatydami tokį laivą į lėktuvnešį, pašalino visą sunkiąją ginkluotę. Japonai paliko visą kreiserio ginkluotę, bet patrankas iš išmontuotų bokštų perkėlė į bortinius kazematus. Amerikiečiai, statydami USS „Lexington“, paliko 4 bokštus (viso 8 200 mm patrankos). Tiek USS „Lexington“, tiek japonų „Akagi“ (su 8 203 mm patrankomis) savo ginkluote atitiko sunkiuosius kreiserius. Vėliau USS „Lexington“ 200 mm patrankos buvo nuimtos. 1945 m. nuleistas lėktuvnešis USS „Midway“ (CV-41) turėjo net 18 127 mm patrankų.
Plaškių evangelikų liuteronų bažnyčia
miniatiūra|right|Bažnyčia 2018 m. kovą
Plaškių evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia, stovinti Plaškiuose, Stoniškių seniūnijoje, Pagėgių savivaldybėje, ant Gėgės upės dešiniojo kranto, 3 km į pietvakarius nuo kelio. Pastatyta 1900 m.
Istorija
Plaškių bažnytinės bendruomenė įkurta 1695 m. Plaškiai tuo laiku jau buvo svarbi ir tankiai apgyvendinta vietovė. Parapija įkurta, atskyrus Kaukėnų parapijos šiaurinę dalį iki Rusnės upės. Parapiją sudarė apie 40 kaimų ir dvarų. Ji priskirta Tilžės bažnytinei apskričiai. Anksčiau Plaškių tikintieji vykdavo į Tilžę arba Kaukėnų bažnyčią, plaukdami Gėge iki Rusnės upės ir persikeldami į kitą pusę.
1695–1697 m. pastatyta bažnyčia, kurios statybomis rūpinosi kantorius iš Tilžės Johanas Danielius Reimann. 1697 m. kunigu paskirtas kariuomenės kapelionas Johanas Ludovic, kunigavęs 7 metus. 1704 m. iš Kaukėnų atvyko diakonas Martinas Forstenau. 1711–1724 m. kunigavo Jakobas Sartorius, 1724–1726 m. - Plaškiuose gimęs Freidrich Rosenberg. Iki 1759 m. Plaškiuose dirbo iš Įsruties kilęs Wilhelm Mertins.
1735 m. bažnyčia sudegė dėl žaibo iškrovos. Valdžios įsakymu iš Kaukėnų į Plaškius perkelta antrojo kunigo sodyba su visais pastatais. 1736 m. iš netašytų lauko akmenų buvo sumūryta nauja bebokštė bažnyčia, 11x22 m dydžio. Varpinė buvo medinė, stovėjo atskirai. Buvo įrengtas puošnus altorius, pakabinti dailininkų piešti paveikslai. Dėl statybos broko bažnyčios pastatas greitai tapo avarinis. 1749 m. ji buvo remontuojama. Nuo 1745 m. Plaškiuose dirbo precentorius Kristijonas Lovynas iš Katyčių. Jis buvo baigęs Karaliaučiaus universitetą. Dirbdamas Plaškiuose rinko tautosaką, vietinių gyventojų kalboje vartojamus žodžius, iš vokiečių į lietuvių kalbą vertė bažnytinę literatūrą.
Plaškių bažnyčia nukentėjo, kai Rytų Prūsiją užėmė Rusijos imperijos kariuomenė – ją teko remontuoti.
1759–1799 m. kunigavo Georgas Fritz. 1779–1782 m. precentoriumi buvo ir mokytojavo Christian David Witich. 1799–1839 m. kunigavo Jurgis Masalskis. Jis buvo palaidotas Plaškių bažnyčioje priešais altorių po grindimis padarytoje kriptoje. Palaidojimo vietoje, grindyse buvo juodo marmuro lentelė su kunigo vardu ir pavarde. 1840–1857 m. kunigavo J.L.Fleischman, 1858–1860 m. – Ludwig Johannisson, 1860–1867 m. – Rudolf Hermann Gross, 1867–1884 m. – Abraham Friedrich Oton Hitzigrath, 1884–1886 m. – Gustavas Oto Viktoras Šulcas, 1887–1891 m. – būsimasis superintendentas Rudolf Dennukat.
1897 m. pradėta griauti senąją ir statyti naująją bažnyčią. Statybos truko trejus metus. Naujosios bažnyčios pamatai išmūryti, naudojant senos bažnyčios akmenis. Raudonos plytos buvo gabenamos laivais Gėgės upe. Naująją Plaškių bažnyčią 1900 m. liepos 3 d. pašventino kunigas Augustas Jusas. 1911–1921 m. Plaškiuose kunigavo Moritz Scheduikat. 1922 m. įsteigus atskirą Pagėgių bažnytinę apskritį, Plaškiuose įkurdinta superintendento rezidencija.
Karo bei pokario metais pasitraukus didžiajai daliai vietos gyventojų, parapija sumenko. Per karą didinga bažnyčia beveik nenukentėjo. Daug metų bažnyčios pastatas buvo tuščias ir nenaudojamas. Vėliau jis paverstas sandėliu pašarams ir inventoriui laikyti. Bažnyčios varpai buvo nukelti, vargonai sunaikinti. 1969 m. per audrą nuvirto bažnyčios bokšto smailė su 3 m aukščio kryžiumi. Galiausiai buvo nuardytas čerpinis bažnyčios stogas, pradingo vitražiniai langai. Beveik nieko nebeliko iš kapinių tvoros ir antkapinių paminklų prie bažnyčios. Kunigo namas (XVIII a.) išliko kaip seniausias pastatas Plaškiuose.
1995 m. bažnyčia grąžinta Rukų evangelikų liuteronų parapijai, tačiau jos atstatymui ar konservavimui neskirta lėšų. Parapija neatsikūrė dėl tikinčiųjų stygiaus. Istorinė Plaškių bažnyčia nebuvo įtraukta į paminklų sąrašus.
Architektūra
Plaškių bažnyčia – romaniško stiliaus statinys. Bokštas buvo beveik 50 m aukščio. Įėjimas į bažnyčią įrengtas per bokštą. Bažnyčios pastatas orientuotas rytų–vakarų kryptimi. Jo rytiniame gale įrengtas aukštas altorius su krucifiksu, kurio antroje pusėje padarytas įrašas: „Dowana nu Grytos Tarrutenes iß Plaschkiu 1828“. Pietrytiniame bažnyčios gale įrengtas priestatas kunigams ir aptarnaujančiam personalui. Šiaurės vakarų kampe – priestatas pagalbinės patalpos inventoriui. Bažnyčios lubos – trapecinės formos. Nuo jų leidosi aštuoni puošnūs šviestuvai. Palei sienas įrengti talpūs balkonai. Bažnyčia garsėjo galingais vargonais ir varpais, kurių vienas – su 1899 m. data. Didesnysis varpas svėrė 600 kg, kitas - 500 kg. Ant mažojo išlietas užrašas: „Ein’ feste Burg ist unser Got“.
Bažnyčios teritorija buvo aptverta medinių statinių tvora su raudonų plytų mūriniais stulpais. Tvoroje buvo įrengti puošnūs metaliniai vartai.
Bažnyčios būklė
Bažnyčios būklė – avarinė. Jos konservavimui ir atstatymui 2017 m. pavasarį sukurta Plaškių bažnyčios atkūrimo bendrija, kurios pagrindinis tikslas yra atnaujinti maldos namus ir pritaikyti juos visuomenės poreikiams. Be tradicinės bažnyčios paskirties, ketinama čia rengti kaimo bendruomenės renginius, įkurti ekspoziciją apie tragišką šio krašto likimą.
Gustave Sandras
Gustave Sandras (1872 m. vasario 24 d. – 1951 m. birželio 21 d.) – Prancūzijos gimnastas, olimpinis čempionas.
Biografija
Paryžiuje vykusiose antrosiose moderniose 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse prancūzas dalyvavo gimnastikos varžybose. Pirmą kartą vykusiose daugiakovės įskaitoje prancūzas aplenkė 137-is sportininkas ir tapo pirmuoju šios rungties olimpiniu čempionu istorijoje.
Wang Zongyuan
Vang Dzongjuanas (, g. 2001 m. spalio 24 d., Huangange) – Kinijos šuolių į vandenį sportininkas, 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių čempionas.
Biografija
2018 m. dalyvavo pasaulio jaunimo čempionate. Vaikinų šuoliuose nuo 3 m tramplino Kinijos atstovas liko 5-as, o vaikinų šuoliuose nuo 1 m tramplino iškovotas aukso medalis.
2019 m. pasaulio vandens sporto čempionate tapo pasaulio čempionu nuo 1 m tramplino.
Baal Šem Tovas
Baal Šem Tovas (, tikras vardas Izraelis ben Eliezeras, 1698 m. – 1760 m.) – Ukrainoje gimęs rabinas, mistikas, žydų dvasinis lyderis ir chasidizmo pradininkas. Pažiūros artimos XVI a. žydų mesianizmui.
Baal Šem Tovo gyvenimo faktai neretai susipynę su įvairiomis legendomis. Gimė Podolės kaime. 1703 m. tapo našlaičiu. 1710 m. baigė žydų mokyklą hederį ir pradėjo dirbti melamedu. 1716 m. vedė, tačiau netrukus tapo našliu ir ėmė klajoti po Galicijos miestelius. 1727 m. vedė antrą kartą. Nuo 1734 m. tapo žinomas kaip cadikas (chasidų bendruomenės vadovas). Cadiką Baal Šem Tovas laikė dvasiniu žmonių mokytoju, Kūrėjo ir žmogaus tarpininku, siekiančiu pažinti aukščiausią būties prasmę. Apie 1740 m. apsigyveno Medžybižos mieste, kur iki gyvenimo pabaigos gyveno kaip pamokslininkas. Ten ir buvo palaidotas.
Buvo kabalisto Lurijos Icchako ben Šlomo pasekėjas. Nepripažino dažnų pasninkavimų, barimų per pamokslą ir tvirtino, kad žmogui svarbiausia mylėti Dievą, Izraelio tautą ir Torą, o dvasiškai priartėti prie Dievo chasidas gali tik religinėje ekstazėje. Nepaliko raštų. Po Baal Šem Tovo mirties mokinys rabinas Jakovas Jozefas Kohenas išleido knygą, kurioje atpasakojo Baal Šem Tovo pokalbius, aforizmus, pasakėčias ir mįsles.
Kuršėnų pietinis tvenkinys
Kuršėnų pietinis tvenkinys – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, Kuršėnų rytiniame pakraštyje. Vietinių gyventojų dar vadinamas Transformatorinės tvenkiniu, kadangi rytiniame krante yra elektros transformatorinė pastotė. Sudarytas išeksploatavus molio išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis – 0,48 km, plotis – iki 0,36 km. Siauri sausumos ruožai tvenkinį dalija į keletą dalių. Pietuose atiteka upelis iš už 0,12 km esančio Daugėlių šiaurinio tvenkinio, šiaurėje išteka bevardis upelis (Ringuvos baseinas). Vakariniame krante įsikūrę kolektyviniai sodai, į šiaurę už 50 m telkšo Kuršėnų vidurinis tvenkinys.
Žizdra (Kaluga)
Istorija
XVI a. Žizdra buvo Maskvos valstybės pasienio gyvenvietė. 1777 m. suteiktas miesto statusas. XIX a. vid. veikė 3 cerkvės, plėtota pramonė. 1890 m. miestą nusiaubė gaisras. Vėliau miestas atsikūrė, bet Antrojo pasaulinio karo metais (1943 m.) visiškai sunaikintas Vermachto.
Palma Sorjanas
Palma Sorjanas  – miestas pietryčių Kuboje, Kubos Santjago provincijoje, į šiaurės rytus nuo Kubos Santjago, abipus Kauto upės aukštupio. Pro miestą eina Kubos Santjago–Bajamo geležinkelis ir Centrinis Kubos plentas. Vystoma maisto (cukraus, kavos, gaiviųjų gėrimų), baldų, statybinių medžiagų pramonė. Palma Sorjano apylinkėse auginamos cukranendrės, kava, kakava, vaismedžiai. Mieste veikia istorijos muziejus, Švč. Rožinio Dievo Motinos bažnyčia, teatras, yra Chosė Marti parkas (anksčiau čia buvo jo kapas).
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis 1775 m. Pavadinta žemvaldžio Santjago Soriano garbei. Miestu Palma Sorjanas tapo 1825 m.
Milivoje Novaković
(g. 1979 m. gegužės 18 d.) – Slovėnijos futbolininkas, rungtyniavęs Slovėnijos rinktinėje.
Karjera
Karjerą pradėjo Slovėnijos klubuose. Vėliau rungtyniavo Austrijoje, Bulgarijoje, Japonijoje, Vokietijoje.
Rinktinė
Nacionalinėje komandoje žaidė 2006–2017 m.
Debiutavo rinktinėje 2006 m. vasario 28 d. draugiškose rungtynėse prieš Kiprą.
2014 m. spalio 12 d. rungtynėse prieš Lietuvą pelnė du įvarčius ir Slovėnija nugalėjo rezultatu 2:0.
Atstovaudamas Slovėnijai sužaidė 80 rungtynių ir pelnė 32 įvarčius.
Dauderių piliakalnis
Dauderių piliakalnis (arba Baisogalos piliakalnis; registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A622, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1656) – piliakalnis Radviliškio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Dauderių kaimo, Baisogalos seniūnija. Pasiekiamas plentu Biliūnų kaime pasukus į dešinę šiaurės rytų link Augmėnų, pavažiavus 750 m, už Serbentynės (Kiršinas) upelio pasukus į dešinę šiaurės kryptimi, 450 m keliuku, į pabaigą - laukais, yra dešinėje, tvenkinio vakariniame krante.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Serbentynės upelio kairiajame krante – dabar tvenkinys. Šlaitai statūs, 10 m aukščio. Aikštelė trapecinė, pailga šiaurės pietų kryptimi, 40 m ilgio, 25 m pločio pietiniame krašte, 16 m - šiauriniame. Aikštelės šiauriniame krašte supiltas 2 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio šiaurinis šlaitas leidžiasi į 8 m pločio, 0,3 m gylio griovį. Aikštelės pietiniame ir vakariniame šonuose yra 1,5 m aukščio, 12 m pločio pylimas.
Tyrimai
Piliakalnį 1903 m. žvalgė Liudvikas Kšivickis, 1962 m. žvalgomuosius archeologinius tyrimus atliko Lietuvos istorijos institutas. XX a. pradžioje piliakalnio aikštelė dar buvo 50x25 m dydžio, jos pietiniame gale nuo lengviau prieinamos pusės buvęs pylimas, sunaikintas prieš Pirmąjį pasaulinį karą kasant žvyrą. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.
Žakuipė
Žakuipė  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Bahijos valstijoje; Paragvasu kairysis intakas. Prasideda Šapada Diamantinos masyve, 1070 m aukštyje, Moro do Šapeu apylinkėse. Teka plokščiakalniu į rytus, toliau į pietryčius. Įteka į Paragvasu (Pedra do Kavalo tvenkinį) netoli Konseisaun da Feiros.
Didžiausias intakas – Sakrainas (dešinysis). Žakuipė keliose vietose patvenkta. Miestai prie upės: Moro do Šapeu, San Žoze do Žakuipė, Riašaun do Žakuipė, Feira de Santana.
Upės pavadinimas tupių kalba reiškia „penelopių (toks paukštis – îaku) upėje“ (îaku-y-pe).
Potu-Tano kalbos
Potu-Tano kalbos (Potou-Tano) – svarbiausia Kva kalbų atšaka, kuriai priklausančiomis kalbomis kalbama Afrikos Gvinėjos miškų zonoje dabartinėje pietų Ganoje ir pietryčių Dramblio Kaulo Krante. Žinomiausia ir daugiausia vartojama yra akanų kalba.
Klasifikacija
Paprastai išskiriami šie Potu-Tano kalbų grupės pogrupiai:
Aleksandruvka (Krynkos)
Aleksandruvka – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Krynkų valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės vakarus nuo Krinkų, apie 21 km į šiaurės rytus nuo Sokulkos ir 44 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Kintų pagrindinė mokykla
Šilutės rajono Kintų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šilutės raj., Kintuose, vykdanti ikimokyklinio, priešmokyklinio, pradinio ir pagrindinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 190697016. Kartu su mokykla veikia ir Šilutės Pirmosios gimnazijos Kintų skyrius, vykdantis vidurinio ugdymo programą.
Istorija
Senosios Kintų mokyklos istorija.
Kintų mokykla įkurta 1705 m. kaip bažnytinė centrinė mokykla. 1736 m. vyko Prūsijos švietimo reforma. Buvo susirūpinta liaudies švietimu. Mokyklos 7-14 metų vaikams tapo privalomos, mokiniai privalėjo mokytis ne tik tikybos dalykų, bet ir skaičiuoti, rašyti, skaityti. Kur lietuvių buvo dauguma, ten iki 1872 m. buvo dėstoma lietuvių kalba. Mokyklas privalėjo išlaikyti patys parapijonys. 1736 m. Kintų parapijos mokyklų statybai buvo skirti 6 taleriai iš valstybės iždo. Jie atiteko 1736 m. įkurtoms Minijos, Kiškių, Stankiškių, Mockių mokykloms, priklausančioms Kintų mokyklai. 1774–1775 m. Kintų mokyklos pastatas galėjo būti perstatytas ar pastatytas naujas. 1778 m. Kintuose kilus gaisrui sudegė klebonija ir, galbūt, klebonijos žemėje esanti mokykla. 1886 m. įsteigus antrą klasę, mokomoji dalis pristatyta rytų kryptimi. 1887 m., įsteigus trečią klasę, prie rytinio fasado pristatomas priestatas, virš jo įrengta patalpa trečiajam klasės mokytojui. Nors klasės buvo ir trys, bet vienoje klasėje mokslas truko kelerius metus. Mokyklos pagrindinės gyvenamosios dalies planas išliko nepakitęs nuo XVIII a. pabaigos. Tai visa vakarinė pirmo aukšto pastato dalis nuo įėjimo į verandą. Dabartinis šalia esantis ūkinis pastatas pastatytas 1910–1912 m.
Dabartinės Kintų mokyklos istorija. Priešmokyklinis (6 m. vaikai) ugdymas vykdomas nuo 1981 m., ikimokyklinis ugdymas (1-5 m. vaikai) teikiamas nuo 2003 m.
Daugiau informacijos apie mokyklos istoriją ir jos išleistas laidas.
Mokytojai
Žinomi tokie istoriniai Kintų precentoriai ir mokytojai:
Italinė pušis
Italinė pušis (Pinus pinea) arba pinija – pušinių šeimai (Pinaceae) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi Viduržemio jūros regione. Kilmės vieta – Pirėnų pusiasalis, bet jau ankstyvoje senovėje dėl savo riešutų išplatinta po visą regioną. Taip pat introdukuota Pietų Afrikoje, JAV, Australijoje.
Kvedariškio Švč. Dievo Motinos ėmimo į dangų sentikių cerkvė
miniatiūra|250px|right|Sentikių maldos namai 2014 m.
Italinė pušis
Aukštis apie 12–25 m (kartais iki 35 m), kamienas trumpas, kreivas. Laja išskirtinė – plati, kupolo formos. Žievė stora, giliai sueižėjusi plokštelėmis. Spygliai 10–18 cm ilgio, 1,5 mm storio. Kankorėžiai platūs, kiaušiniški, 8–12 cm ilgio, 5–11 cm pločio, tamsiai rudos spalvos. Jų žvyneliai stori, platūs, kieti. Sėklos rudos 15–20 mm ilgio, su 3–8 mm ilgio skristuku. Jas natūraliai platina žydrasparnės šarkos, o pastaraisiais tūkstantmečiais – ir žmogus.
Kvedariškio Švč. Dievo Motinos ėmimo į dangų sentikių cerkvė
Kvedariškio sentikių cerkvė – veikiantys sentikių Fiodoriškio bendruomenės (Федоришкская община) maldos namai Kvedariškyje, Papilio seniūnioje, Biržų rajone, 0.4 km į pietus nuo kelio. Kvedariškis – rusų sentikių bendruomenės kaimas, kažkada vadintas Fiodoriškiu.
Istorija
Dar caro Petro I laikais bėgdami nuo persekiotojų į Lietuvą sentikiai su savimi atsivežė vertingų ikonų. Deja, prieš keliasdešimt metų, kilus religinio meno vagysčių bangai, vertingųjų kelių šimtų metų senumo ikonų Kvedariškio sentikiai neišsaugojo. Jų cerkvė buvo ne kartą plėšta. Tačiau papročius sentikių bendruomenė, nors ir nuolat mažėjanti, saugo iki šiol. Negausioje kaimo sentikių bendruomenėje tik keli žmonės griežtai laikosi protėvių papročių.
Čitlukas
Čitlukas – miestas Hercegovinoje, netoli Adrijos jūros, kalnuotoje vietovėje. Gyventojų dauguma kroatai. Yra mokykla, išvystyta boksito gavybos pramonė.
Kvedariškio Švč. Dievo Motinos ėmimo į dangų sentikių cerkvė
Istorija
1935–1940 aktyviai veikė Fiodoriškio kaimo sentikių dvasinis choras. Jo nariai buvo vietos maldų namų, skaičiuojančių savo istoriją nuo 1902 m., giedotojai. Koncertinėse kelionėse Biržų ir Rokiškio kraštuose turėjo didelį pasisekimą ne tik tarp rusų, bet ir lietuvių tarpe. Prieš pasirodymus buvo priimta rusiškai sugiedoti Lietuvos himną.
Čitlukas
Į pietus nuo Čitluko yra žymi piligrimų vieta Medžiugorjė.
Sportas
Општина Читлук
Jasonių sodų tvenkinys
Jasonių sodų tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Utenos rajone, 4 km į vakarus nuo Utenos. Sudarytas užtvenkus Paupelių upelį (Utenaitės intakas) 5 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę - 0,37 km, plotis - iki 0,07 km. Altitudė 132,3 m. Krantai neaukšti. Tvenkinį iš visų pusių supa kolektyvinių sodų bendrijos gyvenvietė. Priešsroviui už 0,67 km telkšo Jasonių gyvenvietės tvenkinys.
Sakišima salos
Sakišima salos (, okinav. Sachishima) – salų grandinė, piečiausias Japonijos salyno galas. Sakišima salos priklauso Riūkiū saloms, o jas sudaro Mijako, Jaejama ir Senkaku salos. Salos priklauso Okinavos prefektūrai, Japonija. Bendras salų plotas 818,45 km².
Skirstymas
Sakišima salos skirstomos į:
Melagienos
Melagienos  – naujienos, kuriomis paprastai siekiama sugriauti fizinio ar juridinio asmens reputaciją, kartais siekiama iš to pasipelnyti. Melagienų, terminas atsirado XIX a. pabaigoje. Tačiau dar ankstesnio tos pačios reikšmės termino naudojimas siekia XVI a. Nepatikimos naujienos masiškai platintos išradus Gutenbergo spausdinimo presą, vėliau prie to prisidėjo sensacingoji bulvarinė spauda. Ilgainiui jos reikšmė nyko, jos vietą užėmė objektyvioji žurnalistika. XXI a. internetas sudarė prielaidas netikrų istorijų plitimui.
Netikros naujienos, kuriomis buvo siekiama paveikti visuomenę, tarpusavio santykius ar užimti tam tikrą postą, ėmė plisti dar antikos laikais. Pirmieji atvejai, kai melagingos informacijos paskleidimas lėmė vienokią ar kitokią politikos sėkmę, pastebimi antikinės Romos laikais. Vienas geriausiai žinomų atvejų – istorija, kaip Oktavianas paskleidė gandus apie Marką Antonijų, poste įsitvirtindamas keliems dešimtmečiams: tvirtino, esą šis negerbiąs tradicinių romėnų vertybių (ištikimybės bei pagarbos), netinkąs pareigoms, nes nuolat esąs girtas.
Viduramžiais buvo įprasti ritualinės žmogžudystės mitai. Panašaus pobūdžio siužetai pirmą kartą buvo užrašyti XI–XII a. Anglijoje, o vėliau jie sklido po visą Europą. Kiekviena šalis šį mitą papasakodavo savaip, ką nors pridėdama. Ypač toks mitas, skleidžiamas krikščionių dvasininkų, buvo pražūtingas žydams, nuo XII a. kėlęs antisemitizmo bangas.
Antrojo pasaulinio karo metais nacistai pasiremdami arijų mitologija pradėjo naikinti žydus. Komunistai SSRS trėmė žmones į Rusijos gilumą prisidengdami politiniais interesais. Siekdama palaužti pasipriešinimą sovietų okupacinė valdžia 1940–1953 m. masiškai trėmė okupuotų Baltijos valstybių, Vakarų Ukrainos ir Baltarusijos, Moldovos gyventojus į Tolimosios šiaurės, Vidurinės Azijos ir Sibiro teritorijas. Apkaltinus tariamu bendradarbiavimu su naciais.
2020 m. dėl COVID-19 pandemijos plačiai pradėjo plisti vakcinų kontroversijos. 2021 m. D. Trumpo skleidžiamos melagienos sukėlė Kapitolijaus riaušes. Pats D. Trump dažnai apibūdino JAV žiniasklaidą kaip melagienų šaltinį, nors pats dažniausiai jas ir skleisdavo savo „Twitter“ paskyroje, kol galiausiai po riaušių, sukeltų dėl neva suklastotų rinkimų, buvo užblokuotas. 2022 m. Vladimiras Putinas pasirašė įstatymą dėl „melagienų“ apie Rusijos veiksmus užsienyje, vykdo propogandą Rusijoje ir plataus masto karinę operaciją Ukrainoje prisidengdamas denacifikacija.
Moa (Kuba)
Moa  – miestas rytų Kuboje, Holgino provincijoje, į šiaurės rytus nuo Kubos Santjago, Atlanto vandenyno pakrantėje. Vystoma metalurgija, apylinkėse plėtojama kalnakasyba (nikelio, kobalto, chromo rūdos). Netoliese yra Aleksandro fon Humbolto nacionalinis parkas. Yra muziejus, kultūros namai.
Istorija
Moa miestas įkurtas 1939 m., pradėjus kalnakasybos pramonę.
Daugėlių šiaurinis tvenkinys
Daugėlių šiaurinis tvenkinys – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, Kuršėnų miesto pietinės dalies Daugėlių rytiniame pakraštyje. Vietinių gyventojų dar vadinamas Smalinės tvenkiniu, kadangi rytinėje pakrantėje yra asfaltbetonio gamykla. Sudarytas išeksploatavus molio išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,33 km, plotis – iki 0,29 km. Altitudė 97 m. Krantai žemi, vietomis apaugę medžiais ir krūmais. Aplinkui daugiausia plyti pievos ir krūmynai. Šiaurėje išteka upelis į už 0,12 km telkšantį Kuršėnų pietinį tvenkinį (Ventos baseinas). Į pietus už 15 m telkšo Daugėlių pietinis tvenkinys.
Sėlpilio piliakalnis
Sėlpilio piliakalnis – piliakalnis Žiemgaloje, Salos savivaldybės teritorijoje, Sėlpilio valsčius, Latvija. Pasiekiamas keliu Jėkabpilis – Sėrenė, nuo Sėlijos pasukus šiaurės kryptimi, yra sala Dauguvos upėje (Pliavinių hidroelektrinės tvenkinyje) už Sėlpilio liuteronų bažnyčios. Buvęs vienas didžiausių Latvijos piliakalnių.
Istorija
1208 m. Livonijos ordinas apsupo medinę pilį ir po ilgos blokados privertė sėlius pasiduoti bei apsikrikštyti. Nuo to laiko daugiau neturima žinių apie atskirą sėlių pasipriešinimą ordinui. Kai kurie istorikai (J.G. Arntas) manė, kad vokiečiai savo pilį prie sėlių pilies pasistatė dar 1193 m., kiti (J.K. Stenderis) – kad vokiečių pilis pastatyta tuoj po 1208 m. Tačiau Hermano Vartbergės kronika rašo, kad ordino Sėlpilio pilis pastatyta tik 1373 m. Vokiečių ordino pilis 1600–1629 m. Lenkijos-Švedijos karų metu kelis kartus degė. Šiaurės karo metų pilį užėmė švedai.
XIX a. pilies griuvėsius buvo pamėgę tapyti dailininkai.
Tyrimai
1963-1965 m. piliakalnį tyrė E. Šnorė ir A. Zarinia. Nustatyta, kad jame sėliai gyveno VI – XIII a. Rastos senųjų statinių ir įtvirtinimų liekanos. XIII – XVII a. buvusiame priešpilyje pastatytas keturkampis bokštas su požeminiu įėjimu. XVI a. Vokiečių ordino pilis perstatyta, pastatyti nauji gyvenamieji namai. Nuo XVIII a. pilyje nebegyventa. Pilies gruvėsiai ypač nukentėjo per Pirmąjį pasaulinį karą, kai ties ja ėjo pirmoji fronto linija.
Paminklas saugomas valstybės, VKPAI Nr. 940.
Jonas Norkaitis (1892)
thumb|250px|Prie [[Lietuvos oro linijos|Lietuvos oro linijų lėktuvo Percival Q 6 stovi vyriausybinė delegacija, 1939 m. spalio 7 d. skrendanti į Maskvą pasirašyti Lietuvos–TSRS savitarpio pagalbos sutartį. Iš kairės: Jonas Norkaitis, Stasys Raštikis, Juozas Urbšys ir Kazys Bizauskas.]] Jonas Norkaitis (1892 m. lapkričio 25 d. Pervazninkuose, Kidulių valsčiuje – 1983 m. kovo 22 d. Bad Mergentheime, Badene-Viurtemberge, Vakarų Vokietijoje) – Lietuvos ekonomistas ir diplomatas, Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje, kurią baigė 1912 m. Po to Sankt Peterburgo universitete studijavo fiziką ir matematiką. Dar studijų metais pradėjo dirbti Sankt Peterburgo pašto tarnyboje. Vėliau grįžo į Nepriklausomybę paskelbusią Lietuvą ir 1919–1923 m. buvo Jurbarko muitinės, o 1920–1923 m. – kartu ir Virbalio muitinės viršininku.
1923 m. paskirtas Klaipėdos muitinės viršininku ir Lietuvos Respublikos finansų ministerijos įgaliotiniu Klaipėdos kraštui. 1925 m. persikėlė į Kauną (arch. Arno Funko suprojektuotas Jono Norkaičio gyvenamasis namas K. Būgos g. 41 / V. Mykolaičio-Putino g. 8 yra pripažintas architektūros paminklu). Dešimt metų tarnavo Lietuvos Respublikos finansų ministerijos Prekybos departamento direktoriumi, o 1935–1940 m. – Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos Ekonominio departamento direktoriumi.
Dalyvavo steigiant Lietuvos cukraus AB, 1931–1940 m. renkamas jos pirmininku. Priklausė Lietuvos energijos komiteto ekonominei komisijai. Nuo 1936 m. buvo skiriamas skaitlingų ekonominių derybų su užsienio valstybėmis delegacijų vadovu. 1939 m. buvo tarptautinių derybų su TSRS dalyvis, po kurių buvo pasirašyta Lietuvos–TSRS savitarpio pagalbos sutartis.
1940 m. J. Norkaitis su šeima pasitraukė į Vokietiją. 1942 m. grįžo į Lietuvą, okupacinės vokiečių vadovybės buvo paskirtas Daukšiagirės valstybinių ūkių administratoriumi. Artėjant Antrojo pasaulinio karo frontui, 1944 m. išvyko į Vokietiją. Po kiek laiko įsikūrė Bad Mergentheime, kur iki mirties gyveno.
Klaipėdos lietuvių draugijos „Aukuras“ narys. Po Antrojo pasaulinio karo priklausė VLIK'ui, buvo išrinktas šios organizacijos Kontrolės komisijos pirmininku. Karo pabėgėliai tautiečiai jį buvo išrinkę ir Lietuvos Raudonojo Kryžiaus organizacijos pirmininku Europai.
Sūnus Jonas Norkaitis – Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėjas ir mecenatas.
Florida (Kuba)
Florida  – miestas vidurio Kuboje, Kamagvėjaus provincijoje, apie 40 km į šiaurės vakarus nuo Kamagvėjaus. Per miestą eina Kubos centrinis plentas, Havanos–Kubos Santjago geležinkelis. Vysto maisto (cukraus, pieno), odos, avalynės, statybinių medžiagų pramonė. Apylinkėse auginamos cukranendrės, apelsinai, veisiami galvijai. Veikia muziejus, kultūros namai.
Istorija
Florida įkurta 1907 m. Savivaldą gavo 1971 m.
Žirnovskas
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis XVIII a. vid. Naftos gavyba pradėta 1949 m. Žirnojės gyvenvietė ėmė sparčiai augti – 1950 m. tapo miesto tipo gyvenviete, 1958 m. Žirnovsko miestu.
Papahanaumokuakea
Papahanaumokuakea jūrinis nacionalinis paminklas  – Jungtinių Amerikos Valstijų nacionalinis paminklas ir UNESCO pasaulio paveldo objektas (nuo 2010 m.), esantis Ramiajame vandenyne, aplink Havajų Pavėjines salas. Priklauso JAV Havajų valstijai ir neinkorporuotam Midvėjaus atolui. Saugoma teritorija aprėpia 1,51 mln. km² ir yra viena didžiausių pasaulyje. Jūrinis nacionalinis paminklas įsteigtas 2006 m. ir pradžioje apėmė 360 tūkst. km², bet 2016 m. išplėstas iki dabartinio ploto. 2011 m. teritorijoje uždrausta prekybinė žvejyba.
Papahanaumokuakea teritorijoje saugoma būdinga jūrinė biologinė įvairovė: į jos plotą patenka tiek koraliniai rifai, tiek atolai, uolingos salos, tiek vandenyno gelmės. Čia sutinkami reti jūriniai vėžliai bisos, žalieji vėžliai, havajiniai ruoniai vienuoliai, Telespiza cantans ir Telespiza ultima Havajų gėlinukės, Leisano antys, Leisano albatrosai, dėl žvejybos smarkiai nunykusi omarų populiacija.
Papahanaumokuakea havajiečių pasaulėvaizdyje – dvasių gimimo ir pomirtinio gyvenimo vieta. Nihoa ir Nekerio salose rasta ikikolonijinio laikotarpio archeologinių radinių.
Domenico Scarlatti
Domenikas Skarlatis (, 1685 m. spalio 26 − 1757 m. liepos 23 d.) – XVIII a. italų baroko kompozitorius. Vertinamas vienu iškiliausių XVIII a. muzikos klavyrui autoriumi.
Biografija
Domenikas Skarlatis gimė 1685 m. spalio 26 d. Neapolyje. Pirmasis jo vardas buvo Džiuzepė, tačiau Skarlatis niekuomet jo nenaudojo, tikriausiai, kad nebūtų painiojamas su to paties vardo pusbroliu. Jo tėvas buvo žymus kompozitorius Alesandras Skarlatis, motina – Antonija Anzaloni. Domenikas buvo šeštasis šeimos vaikas. Muzikos mokėsi pas tėvą, kuris buvo tuo metu karališkosios kapelos kapelmeisteriu. Prie jo mokslų galėjo prisidėti kiti šeimos muzikantai: dėdė Frančeskas ar vyresnis brolis Pjetras. Būdamas apie 15 m. amžiaus Domenikas jau buvo puikiu muzikantu. Tėvas įdarbino jį vargonininku karališkoje kapeloje. 1702 m. Alesandras vežėsi Domeniką į Florenciją, tikriausiai norėdamas atkreipti hercogo Ferdinando Medičio dėmesį tiek į save, tiek į sūnų. Ši kelionė nebuvo sėkminga ir Domenikas vienas grįžo į Neapolį, kur pratęsė darbą vargonininku iki 1704 m., kai išvyko pas tėvą į Romą. 1705 m. Alesandras išsiuntė sūnų mokytis į Veneciją, vėl rekomendavo laišku Ferdinandui Medičiui ir vėl nesėkmingai. Venecijoje Domenikas tikriausiai studijavo klavyrą pas Frančeską Gasparinį. 1707 m, į Veneciją atvyko tėvas Alesandras, kuris joje sukūrė dvi nesėkmingas operas.
Grįžęs į Romą D. Skarlatis tapo tuo metu Romoje apsistojusios ištremtos Lenkijos karalienės Marijos Kazimieros kapelmeisteriu, kūrė operas ir serenatas. Tuo beveik pakartojo tėvo Alesandro ankstesnę karjerą pas Romoje viešėjusią Švedijos karalienę Kristiną. Pasakojama, kad Domenikas puikiai išmoko groti klavikordu ir kartą buvo suorganizuotos jo grojimo varžytinės su bendraamžiu Hendeliu, kuris tuomet buvo Romoje. 1713 m. D. Skarlatis tapo Džulijos kapelos (Capella Giulia) Šv. Petro bazilikoje kapelmeisterio padėjėju. Kapelmeisteriui Tomasso Bai mirus 1714 m. gruodžio 14 d., D. Skarlatis perėmė jo postą. Tai buvo sėkmė Domenikui, nes karalienė Marija Kazimiera kaip tik išvyko į Prancūziją. Maždaug tuo metu prasidėjo kompozitoriaus ryšiai su Portugalijos karaliaus dvaru. Jis Portugalijos ambasadoriui markizui De Fontes sukūrė kūrinį tik ką gimusio Portugalijos karaliaus vaiko garbei. 1719 m. rugsėjo 3 d. D. Skarlatis paliko postą Džulijos kapeloje ir išvyko į Angliją, kur buvo jo dėdė Frančeskas. Detalesnės trumpos jo viešnagės Anglijoje aplinkybės nežinomos. Labai gali būti, kad jis net ir nebuvo ten nuvykęs, o iškart patraukė į Portugaliją. Buvo paskirtas Portugalijos karaliaus dvare kapelmeisteriu ir muzikos mokytoju. Jo mokiniu buvo princesė Marija Barbara, kuri vėliau rėmė D. Skarlatį visą likusį jo gyvenimą. D. Skarlatis buvo pažįstamas su būsimu portugalų kompozitoriumi Karlušu Seišusu, kurį įtakojo. Darbų Portugalijoje metu D. Skarlatis dažnai viešėjo Italijoje: 1720–1727 m. laikotarpiu 5 kartus. 1728 m. gegužės 15 d. D. Skarlatis vedė 16-metę Mariją Kataliną Džentili Romoje. Po vedybų D. Skarlatis persikraustė į Ispaniją paskui princesę Mariją Barbarą, kuri anksčiau, 1728 m. sausio 11 d., ištekėjo už Ispanijos įpėdinio Ferdinando. Kompozitorius dar gaudavo užmokestį kaip Portugalijos dvaro kapelmeisteris. Ispanijoje jis buvo muzikantas, atsakingas už Marijos Barbaros ir jos vyro Ferdinando muzikinių renginių organizavimą. 1729–1733 m. D. Skarlatis gyveno Sevilijoje, vėliau – Madride. Madride jis dirbo kartu su legendiniu dainininku, kastratu Farineliu, kurį į Ispaniją priviliojo Karaliaus Pilypo V žmona Elizabeta Farnezė. Keletas D. Skarlačio kantatų tikriausiai parašytos Farinelio atlikimui. Ispanijoje D. Skarlačio muzika buvo praturtinta ispanų folkloro, maurų, o vėliau ir čigonų, muzikos motyvais.
1738 m. išleista D. Skarlačio pratimų klavyrui knyga „Essercizi“ su 30 sonatų. Ši knyga išpopuliarino D. Skarlačio vardą Europoje. Portugalijos karalius Jonas V suteikė jam Santjago ordino kavalieriaus titulą (pakėlė į riterius). 1739 m. gegužės 6 d. mirė žmona Marija Katalina, pagimdžiusi kompozitoriui 6 vaikus. D. Skarlatis tais pačiais metais vedė antrą kartą, Anastasiją Chimenes iš Kadiso, su kuria susilaukė dar 4 vaikų. Paskutinius 5 metus D. Skarlatis praleido užrašinėdamas savo klavyro muziką rinkiniais po 30 sonatų. Karalienė Marija tikėjosi su jo ir Farinelio pagalba puoselėti Madride operą, tačiau D. Skarlatis operų nerašė. Domenikas Skarlatis mirė 1757 m. liepos 23 d. Madride. Buvo palaidotas šiuo metu nebeegzistuojančiame San Norberto vienuolyne ir kapo vieta nebežinoma. Jo vokaliniai kūriniai greitai buvo visiškai užmiršti ir istorijoje jis žinomas dėl 555 sonatų klavikordui. Anot legendos, D. Skarlatis buvo įsitraukęs į lošimus ir paprašė karalienės Marijos Barbaros apmokėti jo skolas. Karalienė apmokėjo, bet už tai kompozitorius turėjo jai paruošti improvizuotų kūrinių klavikordui rinkinį. D. Skarlatis paliko 14 operų, kūrė mišias, kantatas, 12 koncertų, 17 simfonijų, vargonų fugas. Be sonatų, garsiausiais D. Skarlačio kūriniais minimi sakralinės muzikos „Stabat Mater“ (10 balsų, priskiriama ankstyvajai kūrybai apie 1710 m.) ir „Salve Regina“ (sukurta apie 1754 m. Madride). D. Skarlačio įtaka apsiribojo tik keletu to meto ispanų ir portugalų kompozitorių.
Didysis Egipto muziejus
Didysis Egipto muziejus (kitaip Gizos muziejus) − statomas muziejus šalia Gizos. Į jį bus perkeltos Kairo Egipto muziejaus kolekcijos. Muziejų planuojama atidaryti 2018 m.
Istorija
Muziejaus pradžia siejama su 1830 m. Žano Fransua Šampoljono laišku Egipto valdytojui Muhamedui Ali Pašai, kuriame prašoma pastatyti pastatą Senovės Egipto artefaktų saugojimui. 1835 m. rugpjūčio 5 d. dekretu Muhamedas Ali nurodė, kad visi surinkti faraonų karalystės laikotarpio Egipto objektai būtų kolekcionuojami ir siunčiami į Kairą. 1848 m. jie buvo laikomi kalbos mokyklos sandėlyje prie Azbakijos sodų, iš kur jų daugelis buvo išvogti. Abaso I valdymo metu 1851 m. kolekcija perkelta į Kairo citadelę, kur buvo saugi, ir 1855 m. didelė dalis artefaktų buvo padovanoti Austrijos erchercogui Maksimilijonui bei perkelti į Vienos Meno istorijos muziejų. 1858 m. chedivas Saidas Egipto Senienų Tarnybos vadovu paskyrė prancūzų archeologą Ogiustą Marjetą, kuris buvo dirbęs Luvre ir turėjo muziejininko darbo patirties. O. Marjetas rastus artefaktus sandėliavo Nilo laivininkystės kompanijos pastate Bulako upės uoste. Ilgainiui pastatas buvo praplėstas ir 1863 m. chedivas Izmailas Paša inauguravo Bulako muziejų.
Bulako muziejus buvo nesaugioje nuo Nilo potvynių vietoje ir 1878 m. buvo rimtai vieno iš jų apgadintas. Be to, nuolat atrandant naujų artefaktų muziejaus pastatas tapo per mažu. Po O. Marjeto mirties 1881 m. Tarnybos ir muziejaus vadovu paskirtas Gastonas Maspero. 1883 m. jis publikavo muziejaus gidą. 1887 m. kolekcija buvo laikinai perkelta į Izmailo Pašos rūmus Gizoje. 1890 m. chedivas Taufikas Paša atidarė dalį muziejaus salių lankytojams ir 1891 m. inauguruotos likusios salės. 1893−1895 m. laikotarpiu buvo surengtas tarptautinis konkursas naujo muziejaus pastato projektui. Buvo pateikti 87 projektai, laimėtoju tapo prancūzo Marselio Diurjono projektas. Statyboms pasamdyta italų „Garozzo-Zaffarani“ firma. 1897 m. balandžio 1 d. patiestas pamatinis akmuo, statybos baigtos ir muziejus atidarytas 1902 m. lapkričio 15 d. pačiame Kairo centre, kur dabar yra Tahriro aikštė. Pirmojo Tarnybos vadovo Ogiusto Marjeto kapas įrengtas muziejaus sode. Jį supa kitų žymių pasaulio egiptologų biustai.
1992 m. Egipto valdžia paskelbė apie planus dėl naujo Egipto muziejaus statybų šalia Gizos piramidžių. Šis muziejus turėtų užimti 117 akrų plotą ir jame būtų galima eksponuoti 100 000 objektų. Muziejaus kaina planuota 550 mln. JAV dolerių, kuri 2012 m. paskelbta išaugusi iki 700 mln. JAV dolerių. 2003 m. Egipto valdžia surengė konkursą naujo muziejaus prie Gizos projektui. Konkursas sulaukė 1557 projektų iš 83 šalių, jį laimėjo Airijoje įsikūrusios „Heneghan Peng Architects“ firmos projektas. Muziejaus statybas sutrukdė 2012 m. arabų revoliucijos. Šį muziejų planuojama užbaigti statyti 2018 m. ir į jį bus perkeltos Kairo muziejaus kolekcijos.