cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Irano revoliucija
Eiga
1970–1977 m. politinė įtampa Irane kaito – 1971 m. šachas Reza Pehlevis Persepolyje surengė 2500-ųjų persų metų šventę, kurios metu liejosi alkoholis, ruošti prabangūs valgiai svečių iš vakarų pamaloninimui, kai tauta skurdo. Islamo kalendorius pakeistas persiškuoju. 1970 m. kilęs naftos bumas dar labiau atvėrė prarają tarp turtingųjų ir skurstančiųjų.
1977 m. spalį prasidėjo pirmi ginkluoti susirėmimai tarp kariuomenės ir protestuotojų. 1978 m. buvo susidorota su studentų mitingu Kumo mieste. Jausdamas blogėjančią padėtį šachas kreipėsi pagalbos į JAV, bet amerikiečiai laikė padėtį Irane stabilia ir nesiruošė imtis papildomų priemonių.
Šachas paskyrė naują premjerą Džafarą Šarifą Imami, nurodė uždaryti kazino, grąžintas senas kalendorius, legalizuotos partijos. Tačiau tai protestuotojų nenumaldė. Šachas uždraudė bet kokias demonstracijas, tačiau nepaisant to, 1978 m. rugsėjo 8 d. minia protestuotojų susirinko Džalė aikštėje Teherane. Policija į demonstrantus atidengė ugnį, dešimtys žmonių žuvo (diena pavadinta Juodoju penktadieniu). Po šių įvykių, nuo šacho nusisuko ne tik dauguma iraniečių, bet ir jo sąjungininkai užsienyje. Spalį surengtas generalinis streikas. Šachas Reza Pehlevis pakeitė ministrą generolu Golam Reza Ažariu bei siekė susekti Irake besislapstantį Chomeinį. Irakas sutiko išduoti ajatolą, bet šis spėjo išvykti į Prancūziją.
1978 m. gruodžio 2 d. į Azadi aikštę Teherane susirinko 2 mln. iraniečių, reikalaujančių šacho atsistatydinimo ir Chomeinio grįžimo. Kitą savaitę visoje šalyje protestavo 6-9 mln. žmonių. Šachas Reza Pehlevis net nesugebėjo rasti norinčių dirbti premjeru, galiausiai juo tapo vienas liberalų opozicionierių Šapūras Bachtiaras.
Šachas vis didėjant spaudimui pradžioje sutiko atiduoti valdžią, bet likti šalyje, tačiau 1979 m. sausio 16 d. su savo princese pabėgo iš Irano. Minios džiaugsmingai šventė, naikino rojalistinę ir vakarietišką atributiką. Premjeras paleido politinius kalinius, išformavo slaptąją policiją, leido grįžti ajatolai Chomeiniui.
1979 m. vasario 1 d. ajatola Ruhola Chomeinis užsakytu Air France lėktuvu nusileido Teherane. Jį džiaugsmingai sutiko milijoninės minios žmonių, skanduodamos palaikymo šūkius. Chomeinis premjeru paskyrė Mehdi Bazaganą. Netrukus buvo nugalėti paskutiniai rojalistai, užimti šacho rūmai, televizijos bokštas. Laikotarpis nuo vasario 1 iki 11 d. Irane švenčiamas kaip Fadžro dekada.
Pasekmės
Po revoliucijos tęsėsi ilgas krizės laikotarpis, tačiau Irako-Irano karas konsolidavo šalį ir sutelkė valdžią religiniams lyderiams. Revoliucija buvo sveikinama daugelio šalių islamistų kaip didžiausia visų laikų Islamo revoliucija. Ji taip pat susilaukė palaikymo iš kairiųjų Lotynų Amerikos revoliucionierių. Po revoliucijos kardinaliai pasikeitė JAV ir Irano santykiai, Iranas tapo vienu svarbiausių JAV užsienio politikos kritikų. Po revoliucijos Irane palaipsniui kilo raštingumo, gimstamumo, gyvenimo trukmės rodikliai, pagerėjo ekonominė padėtis, grąžinta šariato teisė.
Žydaviškis
Žydaviškis – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Balbieriškio, prie kelio. Yra Balbieriškio girininkija (priklauso Prienų miškų urėdijai), kairiajame Nemuno krante atsiveria Balbieriškio atodanga.
Italija (Romos provincija)
Italija  – Romos imperijos administracinis vienetas, apėmęs visą Apeninų pusiasalį bei teritorijas į šiaurę nuo jo. Iš esmės sutapo su dabartinės Italijos teritorija, bet valdė ir gretimas teritorijas dabartinėje Kroatijoje (Istrija), vakarų Slovėnijoje.
Istorija
Iki 25 m. pr. m. e. Italija, kaip atskiras administracinis vienetas neegzistavo. Ją sudarė daug skirtingų tautelių ir miestų, kurie buvo palaipsniui įtraukiami į Romos politinę orbitą ir gaudavo vienokį ar kitokį statusą. Tradiciškai romėnai Italija laikė tik patį Apeninų pusiasalį nuo Kalabrijos pietuose iki Rubikono šiaurėje. Šiauriau, t. y. Po upės baseine, driekėsi keltų valdoma Cizalpinė Galija. Tačiau pamažu romanizuojant Cizalpinės Galijos gyventojus (keltus, ligūrus, venetus, retus ir kt.), jų teisės susilygino su kitų Italijos gyventojų teisėmis, todėl apie 7 m. pr. m. e. Oktavianas įjungė šią Galiją į Italijos sąvoką, suformuodamas vieną administracinį vienetą. Taip Italija prasiplėtė iki Alpių šiaurėje. thumb|left|Italijos regionai Skirtingai nei kiti Romos imperijos administraciniai vienetai, Italija buvo laikoma ne provincija, o išskirtiniu administraciniu vienetu, sudarytu iš 11 regionų. Šie regionai buvo:
Italija buvo centrinė ir labiausiai klestinti Romos imperijos dalis. Joje klestėjo amatai, žemės ūkis, buvo gabenami produktai į kitas imperijos provincijas, sparčiai augo gyventojų skaičius. Nors kultūriškai Italija buvo labai mišri, čia sparčiausiai vyko romanizacija, o vietos tautos italikai, venetai, etruskai, retai, keltai, ligūrai ir kt. iki pirmųjų mūsų eros amžių jau nebekalbėjo savo kalbomis, o naudojo lotynų kalbą.
212 m., piliečių teises suteikus visiems Imperijos gyventojams ir sulyginus jų teises, Italija ėmė netekti savo reikšmės. Ją ėmė lenkti rytinės provincijos. IV a. Diakletiano administracinių reformų metu Italija kaip administracinis vienetas buvo panaikinta. Šiaurinė jos dalis (VIII–XI regionai), kartu su Retija bei Kotijos Alpėmis sudarė Anonarinės Italijos dieceziją, o pietinė dalis (I–VII regionai kartu su Sicilija bei Korsika ir Sardinija) – Suburbikarinės Italijos dieceziją.
Škotijos futbolo varžybos 1910–1911 m.
Škotijos futbolo varžybos 1910–1911 m.
Willi Apel
Willi Apel (1893 m. spalio 10 d. Konitz, dab. Chojnice, Vokietija – 1988 m. kovo 14 d. Blumingtonas, Indiana, JAV) – JAV amerikiečių muzikologas.
Biografija
Willi Apel studijavo Berlyne fortepijono muziką ir muzikologiją. 1936 m. apgynė disertaciją („Accidentien und Tonalität in den Musikdenkmälern des 15. und 16. Jahrhunderts“), emigravo į JAV. Čia nuo 1936 m. iki 1943 m. dėstė „Longy School of Music“ mokykloje, nuo 1938 m. iki 1942 m. Harvardo universiteto bei Radcliffe College profesorius, nuo 1950 m. iki 1970 m. Indianos universiteto muzikologijas dėstytojas. Nuo 1963 m. emeritas.
Po jo mirties jo žmona įkūrė fondą senosios muzikos sudentams remti (Indianos universiteto Muzikos mokykloje, „School of Music“).
Truskolasi Lachai
Truskolasi Lachai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1345 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 15 namų ir 87 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 28 namai ir 179 gyventojai, iš kurių 91 vyras ir 88 moterys, 159 lenkai, 1 gudas ir 18 žydų.
Venetija ir Histrija
Iki inkorporavimo į Romos imperiją regione gyveno venetų tautos bei vėliau atsikėlę keltai. Administracinės reformos metu Oktavianas apie 7 m. pr. m. e. suformavo regioną, į jį įjungdamas Venetiją, Istriją bei dalį Cizalpinės Galijos. Svarbiausiu miestu tapo Akvilėja. Regionas priskirtas Italijai.
Kaip ir kiti Italijos regionai, Venetija ir Istrija turėjo specialų statusą kitų Imperijos provincijų atžvilgiu. Jos gyventojai buvo laikomi Romos piliečiais. Tačiau IV a. Diokletiano reformų metu sulyginus visas Imperijos gyventojų teises, Venetija ir Istrija tapo įprastine provincija. Ji priskirta Anonarinės Italijos diecezijai.
Nuo V a. pradžios provinciją nuolat siaubė barbarų tautos – vestgotai, hunai. 489 m. ji tapo Ostgotų karalystės dalimi (manoma, kad išlaikė savo administracines funkcijas). 568 m. čia įsikūrė langobardai, kurie panaikino provinciją. Vietoj jos susiformavo Friulio kunigaikštystė.
Kisiniai
Kisiniai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 10 km nuo Klaipėdos, prie Šernų girios. Yra sodų bendrija „Pušelė“, kapinės. Išlikusios etnografinės kapinės.
Etimologija
Vietovardis siejamas su Mažojoje Lietuvoje minimomis pavardėmis Maschwille Kyschenn (1511–1520 m.), Kisáitis, Kissatis, Kissuth. Galimas dalykas, kad Kisinių kaimo pradininkas galėjęs būti prūsiškos kilmės asmuo.
Istorija
Kaimas įkurtas prieš 1698 m. 1785 m. minimas kaip kupetinis kaimas ir keliolika mažesnių viensėdžių. XX a. pr. rytiniame pakraštyje ėjo siaurasis geležinkelis.
Baltajis Bilsas
Baltajis Bilsas arba Bilsas Baltajis – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 4 km į pietus nuo Leipalingio. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 2,16 km, plotis iki 0,31 km. Altitudė 106,6 m. Vidutinis gylis 4,8 m, didžiausias gylis siekia 7,9 m. Krantai statūs, gan aukšti, beveik ištisai apaugę medžiais, vakaruose miškingi. Šiaurinis ežero galas užpelkėjęs. Ežero dugnas padengtas karbonatingu dumblu ir dumblingu moliu. Atabrado plotis 3–5 m. Baltajo Bilso ežeru prateka Nemuno intakas Bilsinyčia. Piečiau už 70 m telkšo Bilso Juodajo ežeras.
Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Vilkanastrų kaimas, kolektyvinių sodų bendrija, kaimo turizmo sodyba, rytiniame – Didžiasalio kaimas, šiauriniame – Černiauskų kaimas.
Ežerėvardis Bilsas siejamas su baltumo, balsvumo reikšme (plg. balzganas, „balsvas“). Sąsaja su bildėjimu (*Bil(d)sas) mažai įtikima.
Stasys Zajančkauskas
Stasys Zajančkauskas (1911 m. gruodžio 2 d., senu stiliumi – lapkričio 19 d. Ukmergėje – 1947 m. kovo 8 d. Diržiuose, Ukmergės apskritis) – Lietuvos poetas, redaktorius.
Biografija
Vertėsi batsiuvyste, dirbo žemės ūkyje. Baigė Ukmergės gimnaziją. Nuo 1931 m. platino knygas Ukmergės apylinkėse. Nuo 1935 m. priklausė Raudonosios pagalbos organizacijai, bendradarbiavo su LKP.
Bromės kultūra
Bromės kultūra arba Bromės-Liungbiu kultūra – finalinio paleolito archeologinė kultūra. Pavadinta pagal Bromės ir Nore Liungbiu gyvenvietes (Danija).
Stasys Zajančkauskas
Biografija
1942 m. VKP(b) narys. 1942–1945 m. 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos karys. Baigė žurnalistikos kursus prie VKP(b) CK. 1945–1947 m. Ukmergės apskrities laikraščio „Tarybinis kelias“ redaktorius. Partizanų nušautas. Palaidotas Ukmergės Vaižganto kapinėse.
S. Zajančkausko poezija – mėgėjiški eiliavimai gamtos, tėvynės, socialinėmis temomis, sudurstyti iš klasikinės lietuvių poezijos (Prano Vaičaičio, Vinco Kudirkos, Maironio) motyvų.
Bromės kultūra
Arealas
thumb|left|130px|Bromės kultūros antgalis Bromės kultūra datuojama aleriodo viduriu – vėlyvojo driaso pradžios laikotarpiu (11500–10500 m. pr. m. e.), plito Šiaurės Europoje – nuo Pietų Skandinavijos ir Šiaurės Vokietijos vakaruose iki Volgos bei Dniepro aukštupių rytuose. Lietuvoje žinoma daugiau kaip 30 Bromės kultūros gyvenviečių – Margių Sala (Margių stovyklavietės ir gyvenvietės), Derežnyčios stovyklavietės, 8 Mergežerio stovyklavietės ir gyvenvietės, Vilniaus stovyklavietė ir kitos bei titnago gavybos ir apdirbimo vietų (Ežeryno titnago kasyklos, Titno ežero titnago kasimo ir apdirbimo vieta; Varėnos rajono savivaldybės teritorija).
Kultūra
Bromės kultūros genezė siejama su Federmeserio kultūra ir vėlyvąja Hamburgo kultūra. Skiriami du Bromės kultūros etapai: klasikinis ir vėlyvasis. Jai būdingas Liungbiu tipo kaplys (kirvis), gamintas iš šiaurinio elnio rago. Gyventojai vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko augalinį maistą. Naudojo titnaginius dirbinius – ruošiniai jų gamybai kieto skėlimo technika buvo nuskeliami nuo vienagalių skaldytinių – masyvius plačia ir stora įkote antgalius, galinius gremžtukus, įstrižai retušuotus ir dviem kryptimis nuskeltus rėžtukus, retušuotas skeltes bei nuoskalas. Bromės kultūrą pakeitė Arensburgo kultūra.
Vingio parkas
thumb|Žvelgiant iš [[Vilniaus televizijos bokštas|televizijos bokšto, kitame Neries krante Vingio parko panorama (2022 m. gegužė)]] thumb|Vingio parko takas
Vingio parkas − Vilniuje, Neries vingyje, esantis parkas, poilsio vieta. Plotas − 162 ha. Parko pietrytinėje dalyje, užakusio ežero vietoje, išlikusi maža pelkė. Vakarinėje dalyje įsikūrusi dalis Vilniaus universiteto botanikos sodo.
Renginiai
thumb|left|Vingio parko scena Parko estrada pritaikyta įvairaus pobūdžio renginiams ir koncertams. Nuo 1960 m. čia kas ketverius metus vyksta Dainų švenčių Dainų dienos, Moksleivių dainų šventės. Čia taip pat savo koncertus surengė tokios pasaulinio garso žvaigždės, kaip Rammstein, Lady Gaga, Andrea Bocelli, Elton John, Bjork, Sting, Robbie Williams, Rod Stewart, „Depeche Mode“, taip pat legendinės Lietuvos grupės „Foje“, „Antis“. Koncertų metu estradoje susirenka virš 60 tūkst. žmonių. Toks rekordas pasiektas 1997 m. gegužės 17 d. paskutinio grupės „Foje“ koncerto metu.
Istorija
XVI a. pradžioje Lukiškių šile (Vingyje, tuomet vadintame Radvilų Lukiškėmis) stovėjo Vilniaus vaivados Mikalojaus Radvilos Juodojo dvaras, greičiausiai medinis. Apie 1550 m., šiuose rūmuose Radvila Juodasis priglaudė Vilniuje pasirodžiusius protestantus, jiems išskyrė didelę salę koplyčiai. Kalvinistai šioje vietoje veikė 1553−1561 m., vėliau persikėlė į patalpas miesto centre.
Radvilos Juodojo sūnus Stanislovas Radvila II, Žemaitijos seniūnas, perėjęs į katalikybę XVI a. pabaigoje Lukiškių dvarą su visais buvusiais pastatais, sodais ir laukais padovanojo jėzuitams jų vasarvietei įrengti.
thumb|left|Jėzuitų rūmai Vingyje, 1836 m., [[Marcelis Januškevičius]] thumb|left|Neris ties Vingio parku
Jėzuitai šią teritoriją, tuomet vadintą Jėzuitų Lukiškėmis, valdė iki pat ordino panaikinimo. Už pajamas, gautas pardavinėjant tabaką ir saldžiąją degtinę (likerį) Akademijos vaistinėje, jėzuitai medinio dvarelio vietoje pagal architekto J. K. Glaubico projektą pasistatė didingus trijų aukštų rūmus su mansardomis. Rūmai sudarė pasagos formos pastatų ansamblį, kurio vidinį kiemą iš trijų pusių supo trys vienodo dydžio korpusai. Į šiaurę nuo rūmų plytėjo daržai, stovėjo ūkiniai pastatai.
Po vyskupo mirties 1794 m. Jėzuitų Lukiškes paveldėjo Potockiai, kurie jas pardavė grafui Zubovui, o pastarasis − Vilniaus generalgubernatoriui L. Benigsenui. 1812 m. Vingio rūmuose ištisą mėnesį viešėjo caras Aleksandras I su savo generaliniu štabu. Įsigeidęs čia turėti nuolatinę vasarvietę Aleksandras I už 12000 dukatų iš Benigseno įsigijo visą Vingio teritoriją su rūmais.
1812 m. birželio 24 d. caro Aleksandro I garbei rengiant pokylį, paaiškėjo, jog visi svečiai rūmuose netilps. Vilniaus universiteto architektūros profesorius Mykolas Angelas Šulcas šiam tikslui pastatė dailią pavėsinę, kurioje turėjo vakarieniauti caras su aukštuomene. Porai valandų likus iki vakarienės netikėtai nuvirto pavėsinės stogas, nuolaužomis užberdamas parketą. Išsigandęs, kad bus apkaltintas pasikėsinimu, architektas nusiskandino. Nepaisant šio tragiško incidento puota vyko toliau. Stogo nuolaužos buvo surinktos, parketas nuvalytas. Puotos pabaigoje gauta žinia, jog Napoleono kariuomenė persikėlė per Nemuną ir artėja prie Vilniaus.
Į Vilnių įžengę prancūzai 1812 m. rūmuose įrengė karo ligoninę, kuri vėliau kartu su sužeistaisiais sudegė.
Po karo caro administracija rūmų remontu nesirūpino. Jie palaipsniui nyko ir 1855 m. buvo nugriauti. Parko teritorijoje buvo įrengtas karinio inžinerijos dalinio mokymų laukas ir artilerijos poligonas. Ant vaizdingo Neries kranto, 1857 m. Vilniaus karinio gubernatoriaus Vladimiro Nazimovo iniciatyva buvo įrengtas vasaros kurhauzas. Čia buvo pastatytas medinis paviljonas, ūkiniai pastatai, įveistas gana didelis parkas, dvarvietės šlaite pasodinta liepų alėja, buvo rengiami šokių vakarai, vaidinimai, sutraukdavę minias gyventojų.
1920 m. Vingyje pradėti sodinti Stepono Batoro universiteto botanikos sodo sodinukai, buvo suformuotas gausus augalų parkas, vėliau − 1975 m. dalis jų perkelta į naująjį Vilniaus universiteto botanikos sodą, įkurtą Kairėnuose.
1930 m. pastatyti Lenkijos kariuomenės sandėliai, nutiestas siaurasis geležinkelis. Siaurasis geležinkelis išardytas 1986 m.
1965 m. Vingio parkas rekonstruotas, pritaikytas masiniams renginiams ir poilsiui. Didžiojoje laukymėje pastatyta Vingio parko estrada, įrengta 2 ha ploto aikštė. Rytinėje parko dalyje, prie M. K. Čiurlionio gatvės, vadinamose Jėzuitų kapinėse buvo laidojamos 1710 m. maro aukos. Čia 1796 m. specialiai tam pastatytoje koplyčioje buvo palaidota pirmojo Vilniaus karinio gubernatoriaus Nikolajaus Repnino žmona. Vėliau šios kapinės atiduotos stačiatikiams. Pirmojo pasaulinio karo metu čia buvo palaidoti žuvę vokiečių kariai. Po Antrojo pasaulinio karo kapinės buvo sulygintos su žeme, jų vietoje įrengti atrakcionai. Šiuo metu vokiečių karių kapai yra atstatyti.
XX a. aštuntajame dešimtmetyje rytinėje parko dalyje buvo nutiesta Tarybų gatvė.
1988 m. rugpjūčio 23 d. Vingio parke įvyko didysis Sąjūdžio mitingas, kuriame dalyvavo virš 250 tūkst. žmonių.
1993 m. parke lankėsi popiežius Jonas Paulius II, į kurio laikomas šv. mišias susirinko apie 100 tūkst. žmonių.
thumb|Pagrindinių parko takų ir objektų žemėlapis
Gamtos vertybės
Parke yra saugomų gamtos paveldo objektų:
Sportas
Vingio stadione įrengti šie sporto statiniai:
Dikė
Dikė ( 'teisingumas') – graikų mitologijoje teisybės, sąžiningo teismo sprendimo ir teisių pagal papročius ir įstatymų deivė. Ji yra viena iš trijų horų. Jos seserys tvarkos deivė Eunomija ir taikos deivė Eirenė. Jos duktė – ramybės deivė Heskihija. Artimai siejama su Dzeusu ir minima kaip jo duktė.
Dikė artimai identifikuota su Dikajosine (teisingumas), Astraja (Mergelės žvaigždynas) ir su Praksidike (Teisingumo kvietėja). Dikei priešinga – neteisybės deivė Adikija.
Grakščioji guboja
Grakščioji guboja (Gypsophila elegans) – gvazdikinių (Caryophyllaceae) šeimos dekoratyvinių augalų rūšis. Natūraliai paplitusi Mažojoje Azijoje ir Kaukaze.
Amatitlania
Amatitlania – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvų gentis.
Grakščioji guboja
Keras viršūnėje gausiai šakotas, 50 cm aukščio. Stiebai švelnūs, ploni lapuoti. Lapai bekočiai, nedideli, lancetiški. Žiedai nedideli – 0,6 – 1,0 cm skersmens, balti, rožiniai, alyviniai, sutelkti į purią šluotelę. Žydėti pradeda birželio mėnesį, žydi 30 – 35 dienas. Kad ilgiau žydėtų, grakščiosios gubojos sėjamos įvairiu laiku. Grakščiosios gubojos dauginamos sėklomis, kurios sėjamos į inspektus arba į nuolatinę vietą. Persodinimo nemėgsta. 800–100 sėklų sveria 1 g. 1000 daigų išauginti reikia 2,5 – 3 g sėklų. Daigai retinami kas 20-25 cm. Sėklos daigios būna 2 – 3 metus. Sudygsta greitai – per 8-12 dienų. Užsisėja pačios.
Mėgsta saulėtas vietas, lengvesnes priesmėlio kalkingas dirvas. Šalnoms atsparios. Gubojos tinka lysvaitėms, grupėms sudaryti ir skynimui. Gubojas pažeidžia pilkieji puviniai, rūdys, gumbiniai nematodai.
Bergmano rudasis lokys
Bergmano rudasis lokys (Ursus arctos piscator). Lokiai paskutinį kartą matyti 1936 m.
S. Bergmanas porūšį aprašė ištyrinėjęs:
Pagal Bergmano aprašymą šių lokių kailis labiau trumpaplaukis, negu kitų Kamčiatkos lokių, labai tamsus.
Kai kas mano, kad Šaltasis karas padėjo šių lokių populiacijai atsigauti, nes jų arealas buvo tapęs uždara teritorija, skirta kariniams reikalams.
Susidomėjimas šia lokių rūšimi atgijo XX a. 7-tą dešimtmetį. Medžiotojas Rodionas Sivolobovas pranešė apie vietinių Kamčiatkos gyventojų matytus neįprastai didelius lokius, kurie jie vadina Irkuiem (apytiksliai 'nusmuktkelniai') dėl jų užpakalinių kojų išvaizdos (pagal vietinius koriakus ir čiukčius priekinės kojos atrodo ilgesnės negu užpakalinės, nes tarp šių yra kabantis riebalinio audinio telkinys ) arba Kainyn-Kutho ('dievo lokys') dėl jų dydžio.
Remdamasis Sivolobovo aprašymu biologas N. Vereščiaginas iškėlė idėją, kad „dievo lokys“ gali būti reliktinis Arctodus simus – masyvus išnykęs lokys. Mokslinė bendruomenė šį pasiūlymą priėmė šaltai, nes Arctodus niekada nebuvo aptiktas ne Amerikose, be to, jis priklauso pošeimiui Tremarctinae, kurio atstovai savo išvaizda ryškiai skiriasi nuo tipiškų lokių Ursinae. Arctodus genties lokiai turėjo santykinai ilgas ir plonas kojas, kas neatitinka minėto „nusmuktkelniškumo“.
Ida
Ida gali reikšti:
Garbinimas hinduizme
thumb|left|180px|ritualai Hinduistų, kaip ir kitų religijų praktika apima kasdieninius ritualus, gyvenimo ciklo įvykius ir religines apeigas šventovėse. Praktikuojantys hinduistai ryte ir vakare atlieka sandhja ritualą, į kurį įeina apsiplovimas, malda, šventos formulės – mantros (ypač Gajatri-mantra, iš Rigvedos), simbolinė auka (gėlės, vanduo) dievams.
Svarbiausi gyvenimo ciklo įvykiai yra pašventimas, vestuvės, laidotuvės. Pašventimas (upanajana) atliekamas 8-12 metų trijų aukštųjų varnų berniukams. Šventojo siūlo perrišimas per kairįjį petį simbolizuoja antrąjį gimimą, todėl šių varnų nariai vadinami dukart gimusiais. Ceremoniją atlieka brahmanas tardamas Gajatri ir kitas mantras. Pastaraisiais dešimtmečiais ritualą imituoja ir žemesnių kastų nariai, ir dėl šios priežasties neretai įvyksta konfliktai su aukštųjų kastų atstovais.
Vestuvių ceremonija labai įvairi, priklausoma nuo regiono, kastos ir socialinio statuso. Vestuvių data nustatoma astrologo, kruopščiai išnagrinėjus jaunikio ir nuotakos horoskopus. Svarbiausias simbolinis momentas yra jaunųjų ėjimas aplink ugnį.
Hinduistai praktikuoja mirusiųjų kremaciją. Tai atliekama vadovaujant brahmanui. Pelenus rekomenduotina išmesti šventoje vietoje, geriausia – į Gangą.
Indų šventovės skirtos konkretiems dievams, kurių statulos statomos gilumoje, specialioje celėje. Švenčių metu atliekama šventovės dievo garbinimo ceremonija (pudža) atnašaujant simbolines aukas: gėles, vaisius, smilkalus. Apeigų metų giedamos giesmės, groja tradicinė muzika (kuklesnėse šventovėse pasitenkinama įrašais).
Vienas specifinių hinduizmo bruožų yra piligrimystės į šventas vietas: prie šventovių kalnuose, upių (ypač jų santakų). Dauguma pilgrimystės objektų vietinės reikšmės, kiti – regioninės, kai kurie sutraukia piligrimus iš visos šalies: šventasis miestas Varanasis Gangos ir Jamunos (Džamnos) santakoje, Ajodhja (laikoma Ramos rezidencija), Haridvaras („Dievo vartai“) Himalajų priekalnėse prie Gango posūkio į lygumą, Mathura (Krišnos vaikystės ir jaunystės miestas) ir kt. Piligrimystės tikslas – apsiplovimas šventos upės vandenyje. Kiekviena šventa vietovė lankoma tam tikru laiku kasmet ar rečiau (Kumbha mela kas 12 metų skirtingose vietovėse).
Petras Abelkis
Petras Abelkis (g. 1933 m. sausio 10 d. Pabriedumės km., Mažeikių rajonas) – imtyininkas, imtynių treneris ir teisėjas, Lietuvos imtynių federacijos prezidentas.
Biografija
1949-1957 m. su šeima ištremtas į Irkutsko sritį (Rusija). 1955 m. baigė Irkutsko kūno kultūros technikumą. 1959 m. baigė Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą.
Nuo 1957 m. Klaipėdos m. graikų – romėnų imtynių treneris, 1979-1984 m. Klaipėdos specializuotos olimpinio rezervo imtynių sporto mokyklos įkūrėjas, direktorius. Nuo 1979 m. tarptautinės kategorijos teisėjas. 1980 m. olimpinių žaidynių Maskvoje teisėjas, 1974 m. tarptautinio I. Podubno turnyro turnyro Vilniuje vyr. teisėjas, daugelio sąjunginių pirmenybių vyr. teisėjas, finalinių kovų arbitras.
Paruošė 29 sporto meistrus, Lietuvos čempionus: A. Limantą – Lietuvos jaunių, jaunimo ir suaugusiųjų čempioną, SSRS jaunių prizininką (2 vieta), SSRS jaunių ir jaunimo rinktinės narį, SSRS ginkluotų pajėgų, SSRS profsąjungų čempioną) ir A. Šiukšterį (SSRS SD „Dinamo“ jaunimo varžybų nugalėtoją, SSRS jaunimo pirmenybių 4 vietos laimėtoją).
1971-1989 m. Lietuvos imtynių federacijos prezidentas.
Kemerovo sritis
thumb|right|240px|Kuznecko tvirtovė thumb|right|240px|Kuznecko Alatau kalnai Kemerovo sritis (rus. Кемеровская область) – sritis Rusijoje, pietvakarių Sibire, Sibiro federalinėje apygardoje.
Kemerovo sritis sudaryta 1943 m. sausio 26 d. Šiaurėje ribojasi su Tomsko, vakaruose – su Novosibirsko sritimis, pietvakariuose – su Altajaus kraštu, pietuose – su Altajaus respublika, pietryčiuose – su Chakasija, rytuose – su Krasnojarsko kraštu.
Administracinis suskirtymas
Administracinis centras – Kemerovas.
Sritis suskirstyta į 19 rajonų:
Geografija
Didžioji dalis srities teritorijos yra Kuznecko dubumoje, apribotoje Kuznecko Alatau (aukštis iki 2178 m) ir Salairo kalvagūbriu bei Gornaja Šorija masyvu. Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -17 °C – -22 °C; liepos – 17 °C – 20 °C. Per metus iškrinta nuo 300–500 mm kritulių lygumose iki 900 mm – kalnuose. Dauguma srities upių priklauso Obės baseinui: Tomė, Inja, Jaja, Kija. Būdingi dirvožemiai – juodžemiai ir miškų pilkžemiai. Spygliuočių (eglės, kedrai, balteglės) ir lapuočių (beržai, alksniai) miškai pietų link pereina į miškastepes ir stepes.
Ekonomika
Kemerovo sritis įeina į Vakarų Sibiro ekonominį regioną. Čia yra vienas svarbiausių Rusijoje akmens anglių telkinių – Kuzbasas. Be to, išgaunama geležies rūda, polimetalų rūda, auksas, rusvosios anglys. Juodosios ir spalvotosios metalurgijos, chemijos, mašinų gamybos, maisto, lengvoji, medienos apdirbimo pramonė. Yra 4 šiluminės elektrinės. Miestų apylinkėse auginamos daržovės ir vystoma gyvulininkystė. Šiauriniuose rajonuose auginami kviečiai, miežiai, avižos. Bitininkystė. Kailinių žvėrelių auginimas.
Srities teritoriją kerta Transsibiro ir Pietų Kuzbaso geležinkeliai, Čeliabinsko – Čitos kelias. Kemerovo ir Novokuznecko oro uostai. Laivyba Tomės upe.
Gyventojai
Tautinė sudėtis (2010 m.): rusai – 91,8 %, totoriai – 1,4 %, vokiečiai – 0,8 %, ukrainiečiai – 0,8 %, šorai – 0,4 %, armėnai – 0,4 %.
Didžiausi miestai:
Idrijca
Idrijca  – upė vakarų Slovėnijoje; Sočos kairysis intakas. Prasideda prie Voisko kaimo, Idrijos savivaldybėje. Teka tarpukalnių slėniu (tarp Cerkno ir Idrijos aukštumų) daugiausia į šiaurės vakarus, prateka karstines vietoves. Įteka į Sočą ties Mostu prie Sočos.
Didžiausi intakai: Belca, Zala, Cerknica, Bača (dešinieji), Nikomlja, Kanošica, Trebušica (kairieji).
Prie Idrijcos įsikūrę Idrijos, Spodnia Idrijos, Cerkno, Mosto prie Sočos miestai.
Žydeikiškės
Žydeikiškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Kruonio.
Fderikas
Fderikas  – miestas šiaurės Mauritanijoje, Tiris Zemuro vilajoje, netoli Vakarų Sacharos sienos, 30 km į vakarus nuo Zuerato. Įsikūręs Sacharos dykumoje, Kediet Idžilio kalno vakarinėje papėdėje. Geležies rūdos gavybos centras. Rūda geležinkeliu išgabenama į Nuadibu.
Istorija
Miestas pradėjo kurtis XX a. vid., aplink prancūzų fortą Fort Žuro (Fort Gouraud).
Sauliapaukštis
Sauliapaukštis (Eurypyga helias) – vienintelė sauliapaukščių (Eurypygidae) šeimos ir genties paukščių rūšis.
Kūnas 46-53 cm, svoris 180-200 g. Kūno viršutinės dalies plunksnos margos, su žaliai geltonu, baltu ir juodu atspalviu. Galva nedidelė, po akim ir virš jų su horizontaliomis juostelėmis. Snapas vidutinio dydžio, su tamsiu antsnapiu ir oranžiniu posnapiu. Akių rainelė rubino spalvos. Kaklas plonas ir ilgas, ties gerkle baltas. Sparnai platūs, suapvalinti. Uodega su dviem plačiomis horizontaliomis tamsiai rudomis ir juodomis juostomis. Kojos ilgos, oranžinės. Lytinis dimorfizmas neišreikštas.
Paplitęs Centrinės ir Pietų Amerikos tropikuose – Amazonės ir Orinoko baseiniuose. Arealo šiaurinė riba yra ties Karibų jūros pakraščiu Gvatemaloje, o pietinė – Centrinėje Brazilijoje ir Paragvajuje.
Olga
Olga (gimė – apie 894 m.; mirė – 969 m.) – Kijevo didžioji kunigaikštienė (nuo 945).
Šaltiniai
Istorijos žodynas. 2003 m. 306 psl.
Šilutės evangelikų baptistų bažnyčia
Šilutės evangelikų baptistų bažnyčia – baptistų bažnyčia Šilutėje, Stoties g. 7.
Juodajis Bilsas
Juodajis Bilsas arba Bilsas Juodajis – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 5 km į pietus nuo Leipalingio. Išsidriekęs šiaurės – pietų kryptimi 1,85 km, plotis iki 0,25 km. Per vidurį susmauktas. Altitudė 106,5 m. Gylis iki 16,6 m. Ežeras telkšo rininės kilmės duburyje. Krantai vietomis aukštoki, vietomis nuolaidūs, apaugę siauru medžių ruožu. Šiaurinėje pakrantėje auga miškelis, iš pietų prieina Leipalingio giria (Dulgininkų miškas). Šiauriau Juodojo Bilso už 70 m telkšo Baltajis Bilsas. Suteka du upeliai, pietuose išteka Nemuno kairysis intakas Bilsinyčia.
Pietiniame ir rytiniame ežero krantuose įsikūręs Didžiasalio kaimas, šiaurvakariniame – Vilkanastrų kaimas.
TSRS sporto meistras
TSRS sporto meistras (, МС) – sovietinis sporto vardas, kurį 1935 metais įsteigė Fizinės kultūros aukščiausioji taryba prie TSRS CIK (šachmatų srityje TSRS šachmatų sporto meistro vardas buvo įsteigtas anksčiau). TSRS sporto meistro vardas buvo suteikiamas Tarybų Sąjungos sportininkams; nuo 1937 metų, įvedus Vieningąją visasąjunginę sportinę klasifikaciją – įvykdžius nustatytus normatyvus. 1992 metais vardo suteikimas baigtas.
Truskolasi Niviskas
Truskolasi Niviskas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1345 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 7 namai ir 69 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 14 namų ir 83 gyventojai, iš kurių 42 vyrai ir 41 moteris.
KV
Santrumpa KV gali reikšti:
Sebuanų kalba
Sebuanų kalba (sav. Sugboanon, Cebuano) – viena iš malajų polineziečių kalbų, vartojama Filipinuose, daugiausia Visajų salose ir Mindanao saloje. Pavadinimas kilo nuo Sebu salos. Naudoja lotynų rašto sistemą.
KV
Santrumpa kv.:
Čypiškiai
Istorija
Kaimo apylinkės minimos nuo XVIII a., XIX a. priklausė Civinskių valdomam Mituvos dvarui, vadintas palivarku arba užsieniu. Pirmasis valdė Upytės miesto regentas Justinas Civinskis, o po jo mirties 1824 m. atiteko sūnui Jeronimui Mykolui. Jis dalyvavo 1831 m. sukilime, o pralaimėjus pasitraukė į Prancūziją. Valdžia palivarką konfiskavo ir vėliau įkūrė Čypiškių valstybinį dvarą. Į vienkiemius pradėtas skirstyti 1937 m.
Čypiškiai sunyko vykstant melioracijai.
Dievo iliuzija
Dievo iliuzija – ateistinė knyga, parašyta britų etologo, Oksfordo universiteto profesoriaus Ričardo Dokinso.
Knygoje teigiama jog žmogaus moraliam elgesiui tikėjimas nebūtinas, jog moralė gali būti paaiškinta ir nereliginiais terminais ir kad religiniai tekstai tampa tinkamais moraliam pasekimui vien selektyviai juos iterpretuojant pagal laikmečio reikalavimus (vienur tiesiogiai, kitur perkeltine prasme, kai ką apskritai nutylint)
A Wild Romance
A Wild Romance – 3-asis vokiečių elektroninės muzikos grupės The Twins albumas, išleistas 1983 m. ir, kaip įprasta grupei, pavadintas pagal titulinę jo dainą.
Singlai
Iš albumo išleisti singlai: „Not The Loving Kind“, „Ballet Dancer“ ir „Love System“.
Papildoma informacija
Šis albumas išėjo grupės populiarumo viršūnės laikotarpiu, jis laikomas pačiu geriausiu ir sėkmingiausiu. Būtent iš šio albumo išleista daugiausiai singlų, kurie pakilo į daugelio šalių topų viršūnes.
Muzikologija
Muzikologija (muzika + logos) – mokslas apie muziką; humanitarinių mokslų (menotyra) sritis; meno studijų sritis. Muzikos žinovai, jos istorikai, kritikai, tyrinėtojai vadinami muzikologais.
Sritys
Muzikos teorija (muzikos teorinės sistemos, muzikos kritikos teorija, šiuolaikinės muzikologijos teorijos), bendroji ir specialioji muzikologija, muzikos psichologija ir kt.
Muzikologija Lietuvoje
Lietuvos muzikos ir teatro akademija – pagrindinė muzikologijos mokslų įstaiga. Leidžia humanitarinių mokslų srities, menotyros krypties (muzikologija) periodinį mokslo žurnalą „Lietuvos muzikologija“ (išeina nuo 2000 m., leidžiamas 1 kartą per metus; apimtis 25–26 p.).
Muzikologo specialybę šiuo metu galima įgyti tik Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje Vilniuje.
Ransom E. Olds
170px|thumb|right|Ransom E. Olds Ransom Eli Olds (1864 m. birželio 3 d. Ženevoje, Ohajuje – 1950 m. rugpjūčio 26 d.) buvo vienas iš amerikiečių automobilių industrijos pradininkų, Oldsmobile ir Reo markių įkurėjas. Jis tvirtino pagaminęs savo pirmajį garo automobilį 1894 metais, o savo pirmą benzininį automobilį 1896 metais.
Oldsmobile
1897 m. rugpjūčio 21 d. jis įkūrė Olds Motor Vehicle Company. 1899 metais kompaniją nupirko Samuel L. Smith ir pervadino į Olds Motor Works. Naujoji kompanija persikėlė iš Lansingo į Detroitą. Smith tapo kompanijos prezidentu, o Olds tapo viceprezidentu.
1901 metais Olds sukūrė Oldsmobile Curved Dash modelį, kuris buvo parduodamas už $ 650.00. Nors tais pačiais metais gamykla sudegė per gaisrą, buvo parduota daugiau kaip 600 automobilių. 1904 metais pardavimai siekė 5 000 automobilių.
Olds ir Smith konfliktavo, kol Smith pašalino Olds iš kompanijos viceprezidento posto ir 1904 metais jis paliko kompaniją. Jis suformavo R. E. Olds Motor Car Company, kuri buvo greitai pervadinta į Reo Motor Company, kad išvengtų ieškinių nuo Olds Motor Works. Olds buvo kompanijos prezidentu iki 1925 metų, vėliau ėjo pirmininko pareigas.
1908 metais Olds Motor Works nupirko General Motors. Po 107 gamybos metų 2004 metais markė buvo panaikinta.
Isločė
Isločė  – upė Baltarusijoje, Minsko ir Gardino srityse; Beržūnos (Nemuno baseinas) dešinysis intakas. Prasideda Minsko aukštumoje, prie Dzeržinskio kalno. Iš pradžių teka į šiaurę, vėliau pasuka į vakarus, prateka Rakovą. Žemupyje teka Nalibokų giria, įteka į Beržūną ties Bokšto gyvenviete.
Slėnis gilus, 0,3-0,5 km pločio. Vagos plotis 10–40 m. Isločėje gyvena margieji upėtakiai. Upe driekiasi turistiniai maršrutai.
thumb|left|240px thumb|left|140px
Marso laukas (Paryžius)
thumb|right|250px|Marso laukas nuo Eifelio bokšto Marso laukas  – parkas Paryžiuje, šalia Eifelio bokšto. Parkui pavadinimas duotas nuo Romoje buvusio lauko kariams tuo pačiu pavadinimu. Taip pat šioje vietoje įvairias pratybas vykdydavo ir Prancūzijos kariuomenė.
Seniau parko vieta buvo skirta žmonėms, norintiems pardavinėti savo užaugintus vaisius, daržoves, gėles, kitas sodo gėrybes. 1750 m. čia pastačius kariuomenės mokyklą (École Militaire) ši vieta įgavo dabartinio parko vaizdą.
1783 m. rugpjūčio 27 d. broliai Robertsai iš šio lauko pakilo pirmuoju pasaulyje vandenilio oro balionu.
1867, 1878, 1889, 1900 ir 1937 m. šioje vietoje vyko Pasaulinės parodos.
2012 m. Marso lauke buvo pademonstruota United Buddy Bears ekspozicija. Daugiau nei 140 dvimetrinių meškiukų čia stovi ir dabar.
Šiame lauke vyksta viena iš filmo apie Džeimsą Bondą „Žvilgsnis į žmogžudystę“ scenų.
Truskolasi Olšina
Truskolasi Olšina  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1345 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 26 namai ir 137 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 29 namai ir 162 gyventojai, iš kurių 73 vyrai ir 89 moterys.
Idrija
Idrija  – miestas Slovėnijoje, Pajūrio krašte, įsikūręs Idrijcos upės slėnyje, Idrijos aukštumų papėdėje. Savivaldybės centras. Vystomas turizmas. Miestas buvo tradicinis gyvsidabrio gavybos centras. Dabar čia išlikę kalnakasių gyvenamieji namai, kasykla, teatras, 4 bažnyčios.
Istorija
Gyvsidabris Idrijoje atrastas 1497 m., o pramoninė jo gavyba pradėta 1580 m. Metalas buvo randamas tiek skystu pavidalu, tiek kaip cinoberis. 1832 m. čia atrastas mineralas pagal miestą pavadintas idrialitu.
2012 m. Idrija, drauge su kitu gyvsidabrio kasybos miestu Almadenu (Ispanija), įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Žideikonys
Žideikonys – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Jiezno. Netoliese, ties Nemuno ir Verknės santaka, Verknės šlaite atsiveria konglomeratas „Ožkų pečius“.
Dongbakas
thumb|right|220px|Dongbako vieta Vietname thumb|right|Kaobango provincija Dongbake Dongbakas ( „Šiaurės rytai“) – regionas šiaurės Vietname, į šiaurę nuo Hongha deltos. Dongbakas yra vienas iš trijų Šiaurės Vietnamo regionų (kiti yra Taibakas ir Hongha delta). Regione gyvena apie 10 mln. žmonių.
Geografija
Per regioną teka šios upės: Hongha, Chajas, Lo, Gamas, Kau, Tėngas, Luknamas, Bangas, Bakgiangas, Kytsungas.
Dongbakui priklauso du trečdaliai visų Vietnamo salų, tarp jų ginčytinos priklausomybės Spratlio salos ir Paraselio salos.
Žiotinis greitis
Žiotinis greitis, laibgalio greitis  – sviedinio (kulkos ir pan.) greitis išlėkimo iš vamzdžio metu. Tai sviedinio ar kulkos greitis vamzdžio atžvilgiu. Žiotinis greitis yra 1–2% mažesnis už pradinį greitį.
Įvairių šaunamųjų ginklų žiotinis greitis labai įvairus: Šratasvydžio ginklų žiotinis greitis nuo 50 iki 150 m/s.
Sviediniui ar kulkai lekiant toliau jo greitis vis mažėja dėl oro pasipriešinimo, kartu mažėja ir jo kinetinė energija.
Didėjant kulkos (sviedinio) greičiui didėja kulkos nuskriejamas nuotolis, didėja tiesiojo šūvio nuotolis, kulkos kaunamoji geba ir pramušamoji geba, taip pat mažėja aplinkos veiksnių įtaka.
Įprastiniuose šaunamuosiuose ginkluose žiotinį greitį lemia: Jei parakas dega lėtai, reikia ilgesnio vamzdžio, kad parakas spėtų sudegti, tačiau galima naudoti sunkesnį sviedinį (kulką). Toks pat greičiau degančio parako kiekis gali lengvesnį sviedinį pagreitinti iki didesnio greičio. Parakiniame ginkle parako degimo metu susidarančių dujų slėgis riboja sviedinio greitį.
Optimalus ginklo veiksmingumas pasiekiamas suderinant parako kiekį ir kokybę, sviedinio masę ir vamzdžio ilgį.
Ilgesniame vamzdyje besiplečiančių dujų sukuriama jėga turi daugiau laiko greitinti kulką. Todėl vienodomis sąlygomis ilgavamzdžių ginklų kulkų greitis būna didesnis. Kulkai judant vamzdžiu už jos besiplečiančių dujų slėgis nuolat mažėja. Labai ilgame vamzdyje galima rasti tašką, kuriame kulkos trinties į vamzdžio sieneles ir oro pasipriešinimo jėga pasidaro lygi kulką varančių dujų jėgai. Toliau nuo to taško vamzdžiu lekiančios kulkos greitis tik mažėja.
Stambiųjų laivyno patrankų vamzdžių ilgis būna 38-50 kalibrų. Toks vamzdžių ilgis užtikrina maksimalų sviedinių greitį.
Kuriama laivyno artilerija, naudojanti elektromagnetinį sviedinių greitinimą. Tai bėginės patrankos, kurioms aukščiau minėti veiksniai netrukdo. Jose sviedinys greitinamas vienodu pagreičiu, kol sviedinys juda bėgiais, todėl sviedinio greitis būna žymiai didesnis. Tokiems ginklams sviedinio varymui nereikia parako ar panašių sprogstamųjų medžiagų, sviedinys gali neturėti sprogstamojo užtaiso, nes ir pilnaviduris sviedinys be sprogstamosios medžiagos dėl didžiulio greičio daro didelę žalą.
2006 m.
2006 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių. Tai taip pat:
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Zita Zokaitytė
Zita Zokaitytė (1950 m. lapkričio 18 d. Pilviškiuose, Vilkaviškio raj.) – Lietuvos žurnalistė, literatė, Kėdainių politinė ir visuomenės veikėja.
Kūryba
Lietuvos žurnalistų sąjungos narė. Poezijos ir kitus kūrinius pradėjo spausdinti respublikinėje ir rajoninėje spaudoje, vėliau – įvairiuose almanachuose bei atskiruose rinkiniuose („Ošia atžalynas“ (1970 m.), „Ten, sidabro vingy“ ir kt.). Tarptautinių festivalių „Poezijos pavasaris“ dalyvė.
Hinduizmo šventės
Dasera
Dasera švenčiama spalio pradžioje, kai atsibunda dievai, o žmonės vėl gali užsiimti žemės ūkio ir kariniais reikalais. Šventės metu garbinami padargai ir ginklai, todėl ji turi ryškiai išreikštą militarinį pobūdį. Beveik visoje Indijoje ji siejama su deivės Durgos kova su nelabaisiais, kai kuriuose regionuose šventės metu garbinamas Rama kaip idealus valdovas ir jo pergalė prieš demoną Ravaną. Ta proga sudeginamos milžiniškos nelabųjų iškamšos, miestuose sunaudojama labai daug pirotechnikos.
Voverė skraiduolė
Voverė skraiduolė (Pteromys volans) – voverinių (Sciuridae) šeimos graužikas. Mėgsta gyventi brandaus amžiaus mišriuosiuose miškuose. Voverės skraiduolės aktyvios naktį, nors patelės su jaunikliais maitinasi ir dieną. Tai baikštūs gyvūnai, juos sunku pamatyti. Žiemą nemiega.
Paplitimas
Gyvena šiaurinės Eurazijos miškuose.
Paplitimas Lietuvoje
Anksčiau jos gyveno Lietuvos miškuose, tačiau dabar neaptinkamos, tad manoma jau išnykusios. XIX a. voverės skraiduolės buvo stebėtos Kurše. O Latvijos Latgalos Balvų rajone dar 2001 m. gyvenusi negausi populiacija, kaip manoma galbūt taip pat jau išnyko.
XXI a. antrame dešimtmetyje artimiausi nuo Lietuvos jų gyvenami arealai dabar yra šiaurės rytų Estijoje ir šiaurės rytų Baltarusijoje.
Kadangi Rytų Baltijos regionas yra vakarinis voverių skraiduolių paplitimo arealo pakraštys, čia jos nuo seno nebuvo dažnos.
Išvaizda
225px|thumb|left Patelės nežymiai stambesnės už patinėlius. Kūnas 13,5–20,5 cm ilgio, su 9–14 cm ilgio uodega. Svoris 95–170 g. Kailis pilkas, papilvėje šviesesnis. Akys didelės, juodos. Tarp priekinių ir užpakalinių galūnių yra odos klostė, kurios pagalba gyvūnas gali nusklęsti apie 100 metrų.
Panašios į ją formos gyvena šiaurėje ir tropikuose.
Mityba
Voveres skraiduoles medžioja kiaunės, pelėdos, katės.
Dauginimasis
Poruojasi anksti pavasarį. Nėštumas trunka 5 savaites. Vadoje 2–3 jaunikliai. Voverės skraiduolės lizdus įsirengia dažniausiai genių drevėse, bet gali gyventi ir inkiluose, jei tinkamas angos dydis. Lizdą daro iš minkštų medžiagų, dažniausiai samanų. Gyvenimo trukmė maždaug 5 metai.
KamAZ-53229
KamAZ-53229 – bazinio sunkvežimio važiuoklė gaminama Kamos automobilių gamykloje (KamAZ) Tatarstane (Rusija).
Gelgaudiškio herbas
Gelgaudiškio herbas – vienas iš Gelgaudiškio heraldikos atributų.
Kompasas
thumb|200px|Kompasas Kompasas – navigacinis prietaisas orientuotis pasaulio šalių atžvilgiu.
Gelgaudiškio herbas
Aprašas
Herbo skydo žaliame lauke, virš dygliuota linija atskirtos sidabrinės papėdės, auksinis dvigubas kryžius, sudarytas iš centre mažu skrituliu sujungtų siaurų heroldinio ir įžambiojo kryžių.
KBP
KBP  – viena stambiausių Rusijos karinės technikos gamybos įmonių, esanti Tuloje.
Gelgaudiškio herbas
Istorija
Gelgaudiškio miestelis – Šakių rajono savivaldybės seniūnijos centras, įsikūręs dešiniajame Nemuno krante. Iki XX a. pradžios privati valda. 1504 m. minimas dvaras, tuomet vadintas Gedigaudiškiu. 1579 m. jau buvo miestelis, 1635 m. jis gavo turgaus privilegiją. XVIII a. pabaigoje, kai Užnemunę užėmė Prūsija, Gelgaudiškį įsigijo vokiečių Koidelių giminė. XIX a. viduryje, jau šeimininkaujant rusams, ant Nemuno šlaito jie pasistatė neoklasicistinius rūmus, amžiaus pabaigoje pertvarkė dvaro sodybos parką. Jo centre atsirado aikštė, į kurią sueinančios 8 alėjos priminė taisyklingą žvaigždę. Šiuo metu parkas saugomas valstybės.
KBP
Įmonė įkurta 1927 m. spalio 1 d. Pilnas pavadinimas – federalinė vieningoji valstybinė įmonė „Prietaisų gamybos konstravimo biuras“ (Федеральное унитарное государственное предприятие «Конструкторское бюро приборостроения»). Įmonei apie 40 metų (nuo 1963 m. iki 2006 m.) vadovavo Arkadijus Šipunovas. 2006 m. kompanijos vadovu paskirtas Aleksandras Rybas (Александр Леонидович Рыбас), buvęs Federalinės pramonės agentūros (Федеральное агентство по промышленности) viršininko pavaduotojas, o dar anksčiau – buvęs premjero Michailo Fradkovo patarėjas karinio pramoninio komplekso klausimais.
Gelgaudiškio herbas
Istorija
Kuriant naują herbą, nutarta žaliame lauke pavaizduoti Gelgaudiškio regione labai retą parko kompoziciją, o siekiant parodyti, jog Gelgaudiškis yra prie Nemuno, skydo sidabrinė papėdė atskirta dygliuota linija. Gelgaudiškio herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas dekretu Nr. 302 patvirtino 2003 m. gruodžio 1 d. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
KBP
Veikla
Įmonė užsiima sparčiašaudžių patrankų, valdomų raketų sausumos kariuomenei ir priešlėktuvinei gynybai konstravimu ir gamyba.
KBP sukūrė ir gamina: ir kt.
Šiuo metu vienu pagrindinių gaminių yra zenitinis raketų kompleksas Pancir, plačiai parduodamas įvairioms pasaulio šalims.
KBP filialai:
KBP istorija
1927 m. spalio 1 d. Tulos ginklų gamykloje buvo sukurtas Šaulių ginklų projektavimo ir konstravimo biuras, kurio pagrindinė užduotis buvo kurti aviacinius kulkosvaidžius. Šiame biure konstruktoriai B. Špitalnis ir I. Komarickis sukūrė 7,62 mm sparčiašaudį kulkosvaidį ŠKAS, kuris maždaug 15 metų tapo pagrindiniu tarybinės aviacijos kulkosvaidžiu, o F. Tokarevas – pistoletą TT.
1935 m. konstravimo biuras buvo atskirtas nuo ginklų gamyklos ir imtas vadinti Centriniu šaulių ginklų konstravimo biuru, о 1936 m. pervadintas į 14-ąjį Centrinį konstravimo biurą. Prieš antrąjį pasaulinį karą ir jo metu biure buvo sukurti M. Berezino konstrukcijos 12,7 mm kulkosvaidis UB ir 20 mm patranka B-20, A. Volkovo ir S. Jarcevo 23 mm patranka VJa.
Po antrojo pasaulinio karo biure buvo konstruojami aviaciniai kulkosvaidžiai ir aviacinės patrankos, zenitinės automatinės patrankos, taip pat sukonstruoti 9 mm pistoletai – Makarovo pistoletas ir Stečkino pistoletas.
1960 m. balandžio mėn. vyriausybės įsakymu dalis darbuotojų ir užduočių buvo perkelti į Tulos Centrinį sportinių ir medžioklinių ginklų konstravimo ir tyrimų biurą, о CKB-14 gavo užduotį konstruoti valdomas kovines raketas. Pirmoji užduotis – prieštankiniai raketų kompleksai Fagot ir Konkurs. 1966 m. biuras pervadintas į KBP.
Biuras ir toliau specializavosi aviacinių patrankų kūrime. Jame sukūrė:
8-ąjį dešimtmetį buvo sukurtas prieštankinis raketinis kompleksas Metis, 9-ąjį dešimtmetį – prieštankiniai kompleksai su lazeriniu nutaikymu Vichr ir Kornet. KBP buvo pagrindiniu valdomų artilerijos sviedinių kūrėju – sukurti sviediniai Krasnopol ir Kitolov. KBP sukurti tankų valdomų raketų kompleksai Bastion, Šeksna, Refleks, Svir.
Nuo biuro įkūrimo 1927 m. biuras sukūrė daugiau kaip 150 karinės technikos modelių, kurie buvo ar dabar yra gaminami.
Po 1991 m. sumažėjus kariniam finansavimui KBP padėtis labai pablogėjo. KBP padėtis buvo geresnė nei kitų karinės pramonės įmonių, kadangi KBP tuo metu turėjo palyginti nedaug gamybinių pajėgumų, kurių išlaikymas kritus gamybai būtų brangiai kainavęs. KBP išsilaikė, nes gamino nemažai pigios ginkluotės (pėstininkų ir prieštankiniai ginklai), kurios daug parduodavo užsienio šalims. 1996 m. KBP buvo gavusi teisę savarankiškai eksportuoti kai kurių tipų ginklus į užsienį. Likusią karinę produkciją turėjo eksportuoti per valstybinę kompaniją „Rosvooruženije“
Dabartinė padėtis
KBP serijinę gamybą paprastai perduoda gamykloms: 2001 m. KBP įkūrė dukterinę AB „Ščeglovskij Val“
KBP pajamas gauna daugiausia iš prekybos su užsieniu. Iš Rusijos valstybinių užsakymų 2005 m. KBP uždirbo tik 10 % pajamų. 40 % pelno KBP panaudoja tiriamiesiems ir projektavimo darbams. Per paskutinius 10 metų KBP įvykdė daugiau kaip 100 kontraktų su 25 pasaulio šalimis. Artimiausiais metais KBP tikisi daugiausiai pelno už zenitinį raketų ir patrankų kompleksą Pancir-S1. Pagal pajamas KBP yra antras ginklų eksportuotojas Rusijoje po „Rosoboroneksport“.
KBP turi apie 7000 darbuotojų, iš kurių apie 4000 yra inžinieriai ir technikai.
Šaulių ginklai
KBP pistoletai – kulkosvaidžiai ir automatai Rusijoje turi tik nedidelę paklausą, daugiausia VRM, FSB ir panašiose organizacijos. Juos daugiau perka kitų šalių kariuomenės ir spectarnybos. Didesnį pasisekimą turi snaiperiniai šautuvai.
Valdomi artilerijos sviediniai
Visi jie naudoja lazerinę pusiau aktyvią nutaikymo sistemą. Šiuos sviedinius naudojančios artilerijos ugnies valdymui sukurta portatyvi automatizuota ugnies valdymo sistema Malachit.