cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juozas Tallat-Kelpša
Tarpukaris
1919–1920 m. gilino teorines žinias pas prof. G. Šumaną Berlyno valstybinėje meno akademijoje. Lenkijai okupavus Vilnių, 1920 m. apsigyveno Kaune. Vadovavo Lietuvių meno kūrėjų draugijos muzikos sekcijai. 1920 m. paskirtas suvalstybintos Juozo Naujalio muzikos mokyklos direktoriumi. 1920–1923 m. vadovavo Kauno muzikos mokyklos operos klasei ir simfoniniam orkestrui. thumb|left|150px|Juozas Tallat-Kelpša Prisidėjo prie Operos vaidyklos įsteigimo, pirmasis jos dirigentas. 1920 m. gruodžio 31 d. dirigavo pirmąjį teatre pastatytą spektaklį – Džiuzepės Verdžio operą „Traviata“. 1923 m. Valstybės teatro direktorius, 1920–1944 m. vyr. dirigentas.
Sovietmetis
1940 m. liepos mėn. Liaudies Seimo rinkimų proga parašė pirmuosius propagandinio turinio darbus – chorines dainas ir solo su fortepijonu. 1944 m. Kauno valstybinio dramos teatro ir Kauno konservatorijos direktorius. 1944–1949 m. LSSR valstybinio operos ir baleto teatro vyriausiasis dirigentas. 1945 m. nusipelnęs meno veikėjas, 1948 m. Stalino premijos laureatas.
1948–1949 m. Vilniaus konservatorijos operinio parengimo katedros vedėjas ir operos studijos vadovas. 1948 m. profesorius. Jo pastangomis pastatyta Piotro Čaikovskio opera „Eugenijus Oneginas“. 1948–1949 m. pirmasis Lietuvos kompozitorių sąjungos valdybos pirmininkas. Mirė 1949 m. vasario 5 d. diriguodamas radijuje savo „Kantatą apie Staliną“. Palaidotas Rasų kapinėse.
Kūryba
J. Tallat-Kelpšos kūrybinis palikimas – tai solo ir choro dainos, „Kantata apie Staliną“ (1947 m.), simfoniniai ir kameriniai kūriniai. Jo dainos „Čiūto“, „Gale lauko toli“ ir „Meno daina“ skambėjo JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse, be jų neapsiėjo ir Lietuvos chorai, dainų šventės. Muzika, parašyta lietuviškiems vaidinimams Vilniuje, Peterburge ir Kaune, iki mūsų dienų neišliko. miniatiūra|150px|left|Atminimo lenta Kaune, Rotušės a. thumb|180px|Antkapinis paminklas Vilniaus Rasų kapinėse
Krasnagrūda
Per kaimą eina Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugijos rekomenduojamas
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 58 gyventojai, iš kurių 54 lenkai ir 4 lietuviai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Daunoriai (Akmenė)
Daunoriai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Klykolių.
Istorija
Susiformavo po 1924 m., skirstant žemę naujakuriams.
Klykolių apylinkės Daunorių kaimas 1984 m. liepos 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Pranciškus Ferdinandas Liubomirskis
Kunigaikštis Pranciškus Ferdinandas Liubomirskis (apie 1710–1774 m. sausio 29 d.) – ATR valsatybinis veikėjas, Karūnos didysis ginklininkas (1761–1771), Karūnos didysis vėliavininkas (1773–1774), Bečo seniūnas. Baltojo erelio ordino kavalierius (1762).
Biografija
Lenkijos kunigaikščių Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Šreniawa“ savininkas. Krokuvos vaivados, kunigaikščio Jurgio Dominyko Liubomirskio (apie 1664–1727), nuo antros santuokos su Magdalena Tarlaite (m. 1732) jaunesnysis sūnus. Vyresnysis brolis – Karūnos didysis ginklininkas, kunigaikštis Antonius Benediktas (.. 1761).
1761 metais po savo brolio Antonio Benedikto Pranciškaus Ferdinando Liubomirskio mirties gavo Karūnos didžiojo ginklininko titulą. 1773 metais buvo paskirtas Karūnos didžiuoju vėliavininku.
1762 metų rugpjūčio 3 d. Varšuvoje buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu. Buvo ATR psiuntiniu Sankt-Peterburge.
Paprastasis lazdynas
Paprastasis lazdynas, lazdynas (Corylus avellana) – beržinių (Betulaceae) šeimos, lazdynų (Corylus) genties, lapus metantis vienanamis augalas.
thumb|left|250px|Paprastojo lazdyno požymių iliustracija thumb|left|200px|Paprastojo lazdyno moteriškas (viršuje) ir vyriški žiedai dvejuose [[Žirginys|žirginėliuose (žemiau)]] thumb|left|200px|Lazdyno [[Piestelė|piesteliniai žiedai pasislėpę pumpuruose, iš kurių kyšo raudonos purkos]] thumb|left|200px|Lazdyno [[kuokelis|kuokeliniai žiedai sukraunami žirginiuose rudenį]] thumb|left|200px|Paprastojo lazdyno šakelė su [[Lapas|lapais]] thumb|left|200px|Paprastojo lazdyno šakelė su [[Lapas|lapais ir riešutais]] thumb|left|200px|Paprastojo lazdyno [[riešutai kekėse]] thumb|left|200px|Išdygęs paprastojo lazdyno [[Daigas|daigelis]] thumb|left|200px|Paprastojo lazdyno riešutas su tvirtu kevalu (kairėje) ir be jo (dešinėje) thumb|left|200px|Paprastojo lazdyno [[Kamienas|kamieno skersinis pjūvis]]
Paplitimas
Tai vietinis augalas Europoje ir vakarų Azijoje. Vakaruose savaime paplitęs nuo Britų salų, šiaurėje arealas nusidriekia iki centrinės Skandinavijos, rytuose iki vidurio Uralo kalnų, Europos pietuose arealas apima Iberijos pusiasalį, Apeninų pusiasalį, Graikiją, vakarų Azijoje arealas apima Mažąją Aziją, Kaukazą, Kipro salą ir šiaurės vakarų Iraną. Kaukaze pasitaiko augančių kalnuose 2100–2300 metrų aukščio altitudėse.
Paplitimas ir augavietės Lietuvoje
Tai vietinė, savaime auganti Lietuvos krūmedžių rūšis. Nors ir netolygiai, bet paplitę ir dažni visoje Lietuvoje. Vidutiniškai reiklus dirvožemiui. Auga įvairios mechaninės sudėties vidutinio derlingumo ir derlinguose vidutinio drėgnumo ir drėgnokuose dirvožemiuose, bet ypač mėgsta karbonatingus priemolius, juodžemį su daug organinių medžiagų. Paprastai aptinkami lapuočių ir mišriųjų medynų su egle trake, jų šlaituose. Gausiai išauga raguvose, kirtimuose, palaukėse. Vidutiniškai reiklus šviesai, nors tankiuose medynuose menkai dera ir neilgai išgyvena, taip pat menkai dera augdami smėlingame dirvožemyje. Neretai apšąla žiedai, o šaltomis žiemomis – ir šakos. Sausras pakenčia neblogai. Užterštam orui atsparus.
Lazdyno riešutas
Vaisius ovalios arba kiek pailgos, kiek suplotos formos – kietu sumedėjusiu, tvirtu kevalu riešutas 1,5–2,7 cm ilgio ir 1,1–2 cm skersmens, apgaubtas lapų gožele. Jie būna po 2–7 kekėse, kartais pavieniai. Riešutai prinoksta rugpjūčio arba rugsėjo mėn. ir iškrenta iš goželių. Prinokusių kevalas paruduoja su šviesesniu ar tamsesniu atspalviu. 1000 riešutų sveria apie 2 kg, rinktinių – apie 5 kg. Riešutai labai maistingi ir skanūs.
Iki 50 proc. riešutų svorio sudaro branduoliai; juose yra iki 70 proc. riebalų, 16 proc. baltymų, 3,5 proc. cukrų (daugiausia sacharozės), 30–50 mgproc. askorbo rūgšties, vitaminų B1, E ir kt.
Riešutai valgomi švieži ar kiek pakepinti, iš jų spaudžiamas aliejus, kuris vartojams konditerijoje, kosmetikoje, lakų, dažų gamyboje, o iš išspaudų gaminama chalva. Lazdynų riešutai – labai vertingas maisto produktas. Nuo seno riešutų dedama į duoną, pyragus, saldumynus. Lazdynų riešutais maitinasi ir įvairūs gyvūnai, tai pirmiausia paprastosios voverės, įvairios miegapelės ir Lietuvos gamtoje gyvenantys kai kurie peliniai graužikai. Tik ką sunokusius riešutus renka ir po mišką išslapsto kėkštai, riešutinės.
Produkcija:
Matmenys
Auga sparčiai. Išauga kaip didelis 5–7 m, kartais iki 10 m aukščio krūmas, dažnai su keletu stiebų, ir labai retai išauga kaip medis. Nors ir labai retai, bet pasitaiko dar aukštesnių, iki 14 m aukščio krūmų.
Žydėjimas
Tai anksčiausiai pražystantis savaiminės Lietuvoje dendrofloros krūmedis. Pagal paprastojo lazdyno žydėjimo pradžios laiką, yra sprendžiama ankstyvojo pavasario pradžia. Paprastai Lietuvoje gali pradėti žydėti įvairių pavasario laikotarpiu – dažniausiai kovo ar balandžio mėn., prieš sprogstant lapams, bet vidutinė žydėjimo pradžios data apie kovo 23 dieną. Nors ir retai, bet kartais sužydi ir vasario mėnesį.
Dauginimasis ir plitimas
Dažniausiai dauginamas ar dauginasi sėklomis, jo riešutus išnešioja paukščiai ir žvėreliai. Taip pat plinta kelmų ataugomis ir negausiai atlankomis. Šaknų atžalos išauga retai ir galbūt tik pažeidus šaknis arba nukirtus krūmą.
Marijampolės futbolo arena
Marijampolės futbolo arena, o 2011–2019 m. buvo vadinta ARVI futbolo arena gali reikšti:
Paprastasis lazdynas
Dauginimasis ir plitimas
Palyginus tai trumpaamžiai augalai. Iš sėklos kilęs lazdynas išgyvena apie 60–100 metų. Derėti pradeda 5–10 augimo metais, kartais nuo 4 metų, o gausus derlius pasitaiko kas 3–5 m.
Veislės
Populiaresnės veislės:
Ligos
Pavojingiausias paprastiesiems lazdynams kenkėjas – riešutinis vaisiastraublis (Curculio nucum). Lazdynui mezgant, jie į vaisius padeda kiaušinėlius, iš kurių išsiritusios lervos suryja branduolį. Riešutinis vaisiastraublis naikinamas purškiant šį krūmą specialiais chemikalais balandžio mėnesį, taip pat būtina surinkti ir sudeginti pažeistus riešutus, kurie prasčiau laikosi ir nukrenta papurtant krūmą. Taip pat lapus ir ūglius naikina sidabražvynis lapinukas (Phyllobius argentatus). Jie naikinami purškiamaisiais fungicidais. Daug riešutų prarandama ir dėl grybelio vadinamo pilkoju pelėsiu (Botrytis cinerea). Tada purškiama pavasarį bordo mišiniu, vėliau – fungicidais ir šalinami pažeisti jo vaisiai bei lapai.
Ekologinė reikšmė
Lazdynas reguliuoja drėgmę, lapais gerina dirvožemį. Tinka šlaitams sustiprinti, apsauginėms juostoms įrengti.
Auginimo istorija
Kultūrinės veislės yra kilusios iš šios rūšies ir sukryžminus šią rūšį su kitomis lazdyno rūšimis. Dabar auginamos lazdyno formos su geltonais, raudonais bei karpytais lapais, yra nemažai kultūrinių atmainų.
Panaudojimas
Mediena tinka lenktiems baldams, lankams gaminti. Jauni, ilgi ir tiesūs lazdyno stiebai tinkami meškerykočiams ir naudojami pynimui. Šie krūmedžiai auginamas sodybose, parkuose.
Gydomosios savybės ir liaudies medicina
Gydomoji medžiaga – tai jo lapai, stiebų žievė, pats riešuto branduolys, žirginys. Paprastojo lazdyno lapuose daug glikozidų, eterinių aliejų, sacharozės, palmitino rūgšties. Jo žievėje tanidų, lignocerilinio alkoholio, betulino ir kitokių medžiagų.
Paprastojo lazdyno riešutai kaip ir migdolai bei graikiniai riešutai, rekomenduojami sergantiesiems diabetu. Be to, jie skatina lytinį bei protinį aktyvumą, stiprina žarnyną. Septyni – aštuoni riešutai kartu su medumi padeda įveikti ir įsisenėjusį kosulį.
Pavadinimas
Mokslinio, lotynų kalba rūšies pavadinimo autorius Karlas Linėjus, gyvenęs 1707–1778 metais. Paprastojo lazdyno lotyniško junginio dalis Corylus yra kilęs iš graikiško žodžio corys, reiškiančio šalmą, kuris puikiai apibūdina riešutą.
Mitologija
Paprastasis lazdynas labai svarbus senos Europos gyventojų mitologijoje. Jis simbolizuoja gyvenimą, meilę, vaisingumą, nemirtingumą. Pagonys ir vėliau krikščionys mirusiems dėdavo į kapą paprastojo lazdyno šakeles.
Rytis Leliūga
Rytis Leliūga (g. 1987 m. sausio 4 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
Biografija
Karjerą pradėjo FK Mažeikiai klube, vėliau išvyko žaisti į užsienį. 2011 m. sausio 30 d. FK Šiauliai pasirašė vienerių metų sutartį su žaidėju, tačiau gegužės mėnesį jis buvo atleistas. 2012 metų balandžio mėnesį prisijungė prie Gjøvik FF ekipos, bet ten žaidė tik iki liepos mėnesio. Tą patį liepos mėnesį jis jau pasirašė kontraktą su Liepājas Metalurgs komanda. Metų gale jis perėjo į Vilniaus Žalgirį. Po 2014 m. sezono žaidėjas paliko "Žalgirio" ekipą.
Pasiekimai
VMFD Žalgiris Vilnius
Jurgis I (Graikija)
thumb|left|80px|Jurgio I monograma Jurgis I (1845 m. gruodžio 24 d. Kopenhaga – 1913 m. kovo 18 d. Salonikai) – Graikijos karalius (1863–1913).
Biografija
thumb|left|150px|Jurgio I žmona Olga Konstantinovna Danijos karaliaus Kristijono IX antrasis sūnus. Graikijoje 1862 m. nuvertus karalių Otoną I, D. Britanijos siūlymu Graikijos Nacionalinio susirinkimo 1863 m. kovo 30 d. išrinktas karaliumi. Už Jurgio I išrinkimą D. Britanija 1864 m. perdavė Graikijai Jonijos salas, nuo 1815 m. buvusias jos protektoratu. Jurgiui I valdant 1864 m. Nacionalinis susirinkimas priėmė Graikijos konstituciją. Nužudytas makedonų teroristų.
Šeima
1867 metais Jurgis vedė Olgą Konstantinovn (1851–1926), didžiojo kunigaikščio Konstantino Nikolajevičiaus dukterį. Vaikai:
Šcionai
Šcionai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bransko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurę nuo Bransko, apie 27 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 40 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Butkūnai (Joniškis)
Butkūnai – buvęs kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kriukų.
Led Zeppelin
„Led Zeppelin“ – 1968 m. Londone susikūrusi anglų roko grupė. Grupę sudarė vokalistas Robertas Plantas, gitaristas Džimis Peidžas, bosistas/klavišininkas Džonas Polis Džaunsas ir būgnininkas Džonas Bonemas. „Led Zeppelin“ yra minima kaip viena iš sunkiojo roko pradininkių, nors jų stilius buvo stipriai įtakotas bliuzo ir liaudies muzikos.
Pakeitę savo vardą iš „New Yardbirds“, „Led Zeppelin“ pasirašė sutartį su Atlantic Records, kuri suteikė jiems nemažą meninę laisvę. Nors iš pradžių grupė nebuvo populiari kritikų atžvilgiu, jie sulaukė didelės komercinės sėkmės ir per dvylika metų išleido aštuonis studijinius albumus nuo „Led Zeppelin“ (1969) iki „In Through the Out Door“ (1979). Jų bevardis ketvirtasis studijinis albumas, paprastai žinomas kaip „Led Zeppelin IV“ (1971) yra vienas populiariausių ir įtakingiausių roko muzikos albumų, šis albumas grupei užsitikrinti populiarumą.
Peidžas parašė didžiąją dalį „Led Zeppelin“ muzikos, o Plantas dažniausiai kūrė dainų tekstus. Antroje jų karjeros pusėje buvo surengtos rekordinės gastrolės, per kurias grupė išvaistė daugybę pinigų. Nors jie išliko komerciškai ir kritiškai sėkmingi, aštuntojo dešimtmečio pabaigoje jų populiarumas šiek tiek sumažėjo. Grupė 1980 m. išsiskirstė po Bonemo mirties nuo alkoholio sukeltos asfiksijos. Ateinančiais dešimtmečiais likę nariai bendradarbiavo ir kelis kartus sudalyvavo koncertuose. Sėkmingiausias iš jų buvo 2007 m. koncertas Londone, skirtas pagerbti Ahmetą Erteguną. Džono Bonemo vietą prie būgnų ūžėmė jo sūnus, Džeisonas Bonemas.
Daugelis kritikų „Led Zeppelin“ laiko viena sėkmingiausių, novatoriškiausių ir įtakingiausių roko grupių istorijoje. Jie yra vieni perkamiausių muzikantų istorijoje; įvairūs šaltiniai vertina, kad grupės rekordiniai pardavimai siekia nuo 200 iki 300 milijonų vienetų visame pasaulyje (trečia perkamiausia grupė istorijoje). Kiekvienas iš devynių studijinių albumų pateko į „Billboard“ geriausių albumų dešimtuką ir šeši iš jų užėmė pirmąją vietą. Žurnalas „Rolling Stone“ apibūdino juos kaip „didžiausią visų laikų grupę“. 1995 m. jie buvo įtraukti į Rokenrolo šlovės muziejų; muziejuje paskelbtos grupės biografijoje teigiama, kad aštuntajame dešimtmetyje jie buvo „tokie pat įtakingi“, kaip septintajame dešimtmetyje buvo grupė „The Beatles“.
Susiformavimas
alt=The name Led Zeppelin in irregular capitals in black and white|miniatiūra|Grupės logotipas, naudotas nuo 1973 m.|kairėje1966 m. bosistas Džimis Peidžas prisijungė prie roko grupės „Yardbirds“, kad pakeistų bosistą Polą Semvelą-Smitą. Netrukus „Yardbirds“ pradėjo irti. Peidžas netrukus perėjo prie elektrinės gitaros ir nusprendė sukurti grupę kartu su kitu gitaristu – Džefu Beku, Keitu Mūnu (būgnai) ir Džonu Envistlu (bosinė gitara). Buvo netgi surengta vokalisto atranka, kurioje sudalyvavo jau žinomi to meto muzikantai – Styvas Vinvudas ir Styvas Meriotas. Grupė niekada nesusikūrė, nors 1966 m. kartu įrašė dainą „Beck’s Bolero“. Įrašant šią dainą taip pat dalyvavo bosistas–klavišininkas, būsimas „Led Zeppelin“ narys, Džonas Polis Džounsas.
„Yardbirds“ paskutinįjį savo koncertą surengė 1968 m. liepos mėn. Lutono technologijos koledže. Kadangi grupė buvo suplanavusi koncertus Skandinavijoje, būgnininkas Džimas Makartis ir vokalistas Keitas Relfas leido kitiems grupės nariams naudoti „Yardbirds“ vardą grupės įsipareigojimams vykdyti. Galiausiai Peidžas ir Drecha pradėjo kurti naują sudėtį. Pirmasis pagrindinio vokalisto pasirinkimas buvo Teri Reidas, tačiau Reidas atmetė pasiūlymą ir pasiūlė Robertą Plantą, grupių „Joy“ ir „Hobbstweedle“ dainininką. Plantas sutiko, kartu su juo į grupę buvo priimtas buvęs „Band of Joy“ būgnininkas Džonas Bonemas. Drechai pasitraukė iš projekto, Džonas Polis Džaunsas pasiteiravo apie laisvą bosinio gitaristo vietą. Peidžas pažinojo Džaunsą ir leido jam prisijungti kaip galutiniam grupės nariui. alt=A black and white photograph of an airship near a mooring mast exploding at its stern.|miniatiūra|Dirižablio „Hindenburg“ katastrofa ([[1937 m.|1937 m.), ši nuotrauka yra panaudota grupės albumo „Led Zeppelin“ viršelyje]] Grupei baigus turą po Skandinaviją kaip „New Yardbirds“, pirmą kartą jie kartu koncertavo 1968 m. rugsėjo 7 d. Vėliau jie pradėjo įrašinėti savo pirmąjį albumą, kurį sudarė jų gyvai atliekamų dainų rinkinys. Albumas buvo įrašytas per devynias dienas, Peidžas padengė išlaidas. Po albumo pasirodymo grupė buvo priversta pakeisti grupės pavadinimą, kadangi Drecha pareiškė, jog Peidžui buvo leista naudoti „New Yardbirds“ pavadinimą tik turui po Skandinaviją. Viena istorija apie grupės pavadinimo atsiradimą tapo kone legenda: būsimas grupės The Who būgnininkas Mūnas pasakė, jog grupė kris žemyn kaip „švininis cepelinas“ (tai terminas, kurį naudojo Entvistlas nepasisekusiam pasirodymui apibūdinti ). Manoma, jog būtent tokia yra pavadinimo kilmė, tik iš žodžio „lead“ buvo sąmoningai išmesta raidė „a“.
Grupė vėliau pasisamdė vadybininką Piterį Grantą. Grantas iš „Atlantic Records“ parūpino grupei 143 tūkst. JAV dolerių avansinį kontraktą (atsižvelgiant į infliaciją, apie 1 mln.) – tuo metu tai buvo didžiausias tokio pobūdžio sandoris debiutuojančiai grupei. „Atlantic Records“ dažniausiai pasirašinėjo kontraktus su bliuzo, soulo ir džiazo muzikantas, tačiau 7–ojo dešimtmečio pabaigoje pradėjo domėtis britų roko atlikėjais. „Atlantic Records“ vadovai pasirašė „Led Zeppelin“ kontraktą niekada jų nesutikę. Pagal sutarties sąlygas, grupės nariai patys turėjo galimybę spręsti, kada išleis albumus ir rengts turus bei galėjo nuspręsti kiekvieno albumo turinį ir dizainą. „Led Zeppelin“ įkūrė savo bendrovę „Superhype“, kuriai buvo paskirta valdyti visas jų leidybos teises.
Ankstyvieji metai (1968–1970 m.)
Grupė pirmąjį turą po Didžiąją Britaniją pradėjo 1968 m. spalio 4 d., vis dar kaip „New Yardbirds“. Pirmasis pasirodymas kaip „Led Zeppelin“ buvo surengtas Sario universitete spalio 25 d. Turo po JAV metu, 1969 m. sausio 12 d., buvo išleistas jų debiutinis albumas „Led Zeppelin“ buvo išleistas per JAV turą, kuris „Billboard“ sąraše pasiekė 10-ąją vietą. Anot Styvo Erlevaino, įsimenami gitaros rifai, psichodeliniai ritmai, psichodelinio bliuzo, grūvo ir anglų liaudies muzikos atgarsiai albumą pavertė „reikšmingu posūkiu sunkiojo roko ir metalo istorijoje“.thumb|[[Bron-Yr-Aur kotedžas Velse]]
Tolesniais metais „Led Zeppelin“ baigė keturis turus po JAV ir JK, išleido savo antrąjį albumą „Led Zeppelin II“. Šis albumas buvo įrašytas įvairiose Šiaurės Amerikos studijose. Albumas buvo komerciškai sėkmingesnis už pirmąjį ir pasiekė pirmąją vietą JAV ir JK topuose. „Led Zeppelin II“ toliau plėtojo bliuzroko stilių, kaip ir debiutiniame albume. Grupė savo albumus laikė nedalomais, nemėgino atskirų dainų išleisti kaip singlų, vis dėl to 1969 m. JAV buvo išleistas singlas „Whole Lotta Love“, 1970 m. sausio mėn. jis pasiekė ketvirtą vietą „Billboard“ sąraše, buvo parduotas už daugiau nei milijoną egzempliorių ir padėjo grupei išpopuliarėti. Grupė vis labiau pradėjo vengti pasirodymų televizijoje. Išleidus antrąjį albumą, „Led Zeppelin“ užbaigė kelis turus JAV.
Kai kurie „Led Zeppelin“ koncertai truko daugiau nei keturias valandas su išplėstomis ir improvizuotomis dainų versijomis. Vėliau Peidžas su Plantu pasitraukė į Bron-Yr-Aur, atokų Velso kotedžą, kur pradėjo dirbti prie trečiojo grupės albumo „Led Zeppelin III“. Šis albumas pasižymmėjo akustiniu stiliumi, jaučiama liaudies ir keltų muzikos įtaka. Albumas iš pradžių sulaukė nevienareikšmių įvertinimų, kritikai ir gerbėjai buvo nustebinti muzikos stiliaus pokyčiu nuo pirmųjų albumų. Albumas pasiekė pirmąją vietą JK ir JAV topuose, tačiau jame užsibuvo trumpiausiai iš pirmųjų penkių albumų. „Immigrant Song“ buvo išleistas kaip singlas ir pateko į Billboard Top 20 sąrašą.
Šlovės viršūnė (1971–1975 m.)
alt=Four symbols representing the four members of Led Zeppelin in a horizontal row|miniatiūra|Keturi simboliai ant „[[Led Zeppelin IV“ viršelio, reprezentuojantys (iš kairės į dešinę) Peidžą, Džounsą, Bonemą ir Plantą]] Ketvirtasis grupės albumas buvo išleistas 1971 m. lapkričio 8 d. Jis neturėjo pavadinimo, ant viršelio buvo atspausdinti keturi simboliai: 60x60px. Albume nebuvo jokios užuominos apie šiuos simbolius. Toks albumo apipavidalinimas buvo būdas įrodyti žurnalistams, kad jie gali parduoti albumus nenaudodami grupės pavadinimo, t. y. muzika gali pati parduoti save. „Atlantic Records“ kataloge buvo naudojami pavadinimai „Keturi simboliai“ ir „Ketvirtasis albumas“. Kiti pavadinimo variantai yra „IV“ ir „Zoso“, oficialiai albumas taip ir nebuvo pavadintas, tačiau dažniausiai vadinamas „Led Zeppelin IV“. Duodamas interviu žurnalui „Rolling Stone“, Plantas teigė, kad albumo pavadinimas tiesiog „Ketvirtasis albumas“. Šis albumas JAV buvo parduotas 23 milijonais egzempliorių. kairėje|miniatiūra|„Led Zeppelin“ Čikagos stadione, 1975 m. Albumas sujungė akustinę liaudies muziką su sunkiojo metalo ir bliuzo elementais. Jame skambėjo sunkiojo roko dainos, tokios kaip „Black Dog“, ir akustinės, tokios kaip „Going to California“. Daina „Stairway to Heaven“, nors ir niekada neišleista kaip singlas, vis dar yra laikoma geidžiamiausia ir labiausiai radijuje grojama roko daina. 2005 m. žurnalas „Guitar World“ atliko apklausą, kurioje „Stairway to Heaven“ gitaros solo partija buvo pripažinta geriausia visų laikų solo partija.
Kitas albumas „Houses of the Holy“ buvo išleistas 1973 m. Daina „Houses of the Holy“ buvo įtraukta į albumą „Physical Graffiti“ (po dvejų metų), nepaisant to, kad buvo įrašyta tuo pačiu metu kaip ir tuo pačiu pavadinimu pavadintas albumas. Albumas „Houses of the Holy“ išpopuliarėjo, o vėlesni turai po JAV taip pat buvo labai sėkmingi. Apie 57 tūkst. žmonių atvyko į „Led Zeppelin“ koncertą Floridoje ir pagerino 1965 m. „The Beatles“ rekordą. 1974 m. „Led Zeppelin“ padarė pertrauką nuo gastrolių ir įkūrė savo įrašų kompaniją „Swan Song“, pavadintą dar neišleistos dainos vardu. Logotipe pavaizduota sparnuota žmogaus figūra dažnai interpretuojama kaip Apolonas arba Ikaras. miniatiūra|Plantas ir Peidžas koncerte [[Hamburgas|Hamburge 1973 m.]] 1975 m. „Led Zeppelin“ dvigubas albumas „Physical Graffiti“ buvo pirmasis, išleistas „Swan Song“ įrašų kompanijos. Jį sudarė penkiolika dainų, iš kurių aštuonios buvo įrašytos „Headley Grange“ studijoje 1974 m., kitos septynios dainos buvo įrašytos anksčiau. Apžvalgoje „Rolling Stone“ žurnale priduriama, kad vienintelės grupės, kurios su „Led Zeppelin“ galėjo konkuruoti dėl geriausios pasaulio roko grupės titulo buvo „Rolling Stones“ ir „Who“. Albumas buvo gerai įvertintas kritikų ir komerciškai sėkmingas. Po „Physical Graffiti“ pasirodymo, visi ankstesni „Led Zeppelin“ vėl pateko į geriausiųjų sąrašus. Vėliau grupė pradėjo turą po Šiaurės Ameriką, kuriame pradėjo naudoti naujoviškas garso ir apšvietimo sistemas.
Pertrauka ir sugrįžimas (1975–1977 m.)
miniatiūra|Plantas ir Peidžas [[Čikagos stadionas|Čikagos stadione, 1977 m. balandžio 10 d., per paskutinį „Led Zeppelin“ turą po Šiaurės Ameriką]] 1975 m. „Led Zeppelin“ leidosi atostogų ir suplanavo rudens turą po Ameriką. 1975 m. rugpjūtį Plantas ir jo žmona Mauryn pateko į autoavariją atostogaudami Rode, Graikijoje. Plantui lūžo kulkšnis, Mauryn buvo sunkiai sužeista, jos gyvybę išgelbėjo tik kraujo perpylimas. Negalėdamas tęsti turo, jis išvyko į Džersį, kur su Bonemu ir Peidžu praleido rugpjūtį ir rugsėjį. Grupė susitiko Malibu mieste, Kalifornijoje. Per šią priverstinę pertrauką buvo parašyta didelė dalis kito albumo „Presence“.
Iki to laiko „Led Zeppelin“ buvo laikoma populiariausia roko grupe pasaulyje, pagal pardavimus aplenkusią daugumą kitų grupių, įskaitant „The Rolling Stones“. „Presence“ buvo išleistas 1976 m. kovo mėn. Šis albumas pažymėjo „Led Zeppelin“ stiliaus pasikeitimą nukrypstant nuo akustinių baladių ir painių aranžuočių, kaip ankstesniuose albumuose. Nors albumas tapo platininis, „Presence“ sulaukė nevienareikšmiškų gerbėjų ir kritikų atsiliepimų, kai kurie kritikai teigė, kad grupės kūrybai galėjo neigiamai atsiliepti jų populiarumas. Įrašinėdamas albumą, Peidžas pradėjo vartoti heroiną – nors tai galėjo paveikti vėlesnius grupės gyvus pasirodymus ir įrašus studijoje, pats Peidžas tai neigė.
Dėl Planto traumos „Led Zeppelin“ 1976 m. nevyko po turus, vietoj to, grupė nufilmavo koncertinį filmą „The Song Remains the Same“ ir pridėjo garso takelio albumą. Filmo premjera įvyko 1976 m. spalio 20 d., Niujorke. Filmą kritikai ir gerbėjai priėmė gana prastai. Filmas buvo ypač nesėkmingas Jungtinėje Karalystėje. kairėje|miniatiūra|„The Pontiac [[Silverdome“, Mičiganas. Čia „Led Zeppelin“ pasiekė rekordinį po arenos stogu susirinkusių žmonių skaičių – 76 229]]
1977 m. „Led Zeppelin“ pradėjo dar vieną didelį koncertinį turą po Šiaurės Ameriką. Grupė pasiekė dar vieną lankomumo rekordą – balandžio 30 d. koncerte „Silverdome“ arenoje dalyvavo 76 229 klausytojai. Remiantis Gineso rekordų knyga, tai buvo didžiausias vienos datos pasirodymų lankomumas tą dieną. Nors turas buvo finansiškai pelningas, kilo kitų problemų. Balandžio 19 d. buvo areštuota daugiau kaip 70 žmonių, nes maždaug tūkstantis gerbėjų bandė uždaryti „Cincinnati Riverfront Coliseum“ dėl dviejų išparduotų koncertų, o kiti mėgino patekti vidun, mėtydami akmenis ir butelius pro stiklines duris. Birželio 3 d., nepaisant bilietų, nurodančių, kad galima laukti neblogo oro, koncertas „Tampos“ stadione buvo trumpas dėl smarkios perkūnijos. Kilo riaušės, žmonės buvo areštuojami.
Kitos dienos „Oakland“ koncertas buvo paskutinis grupės pasirodymas Jungtinėse Valstijose. Po dviejų dienų, kai jie buvo apsistoję viešbutyje Prancūzijoje, Plantas sužinojo, kad jo penkerių metų sūnus Karachas mirė nuo skrandžio viruso. Likęs turas buvo nedelsiant atšauktas, pradėtos spėlionės dėl „Led Zeppelin“ ateities.
Bonemo mirtis ir išsiskyrimas (1978–1980 m.)
miniatiūra|Nuotraukoje pavaizduotas Džonas Bonemas. Po jo mirties, 1980 m., grupė nusprendė nutraukti veiklą 1978 m. lapkričio mėn. grupė „Polar Studios“ Stokholme, Švedijoje įrašė naują albumą – „In Through the Out Door“. Šis albumas buvo akustinis ir vėl sulaukė nevienareikšmių kritikų atsiliepimų. Nepaisant to, albumas JK ir JAV pasiekė pirmąją vietą antrą savaitę po jo išleidimo. Išleidus šį albumą, visi „Led Zeppelin“ albumai grįžo į „Billboard Top 200“.
1979 m. rugpjūčio mėn., po dviejų pasirodymų Kopenhagoje, „Led Zeppelin“ surengė du koncertus Knebvorto muzikos festivalyje, pirmąją naktį grupė koncertavo apie 104 tūkst. žmonių. 1980 m. birželio ir liepos mėn. buvo surengtas trumpas turas po Europą, patys koncertai buvo sutrumpinti. Birželio 27 d., pasirodymo metu Niurnberge, Vokietijoje, koncertas buvo sustabdytas trečiosios dainos viduryje, kai Bonemas apalpo scenoje ir buvo skubiai nugabentas į ligoninę. Spauda rašė, jog jo sveikatos pablogėjimą lėmė per didelis alkoholio ir narkotikų vartojimas, tačiau grupė teigė, kad jis tiesiog persivalgė.
Po vidurnakčio Bonemas buvo paguldytas į lovą. Kitą dieną 13.45 val. Bendžis Lefevras („Led Zeppelin“ vadovas) ir Džounsas rado Bonemą negyvą. Mirties priežastis buvo asfiksija (uždusimas) nuo vėmimo; tai buvo atsitiktinė mirtis. Skrodimo metu Bonemo kūne nerasta jokių vaistų. Nors jis neseniai buvo pradėjęs vartoti Motival (antidepresantus), neaišku, ar ši medžiaga sąveikavo su alkoholiu. Bonemo palaikai buvo kremuoti, o pelenai išbarstyti Vusteršyre.
Suplanuotas Šiaurės Amerikos turas buvo atšauktas ir, nepaisant gandų, kad Cozis Pauelas, Karminas Episas, Barimoras Barlau, Saimonas Kirkas ar Bevas Bevanas pakeis Bonemą, likę nariai nusprendė grupę išformuoti. 1980 m. gruodžio 4 d. pranešime spaudai buvo teigiama: „Mūsų brangaus draugo netektis ir gilus nedalomos harmonijos jausmas, kurį pajutome mes ir mūsų vadovas, paskatino mus nuspręsti, jog nebegalime tęsti taip, kaip anksčiau“.
Nariai
Gyvų pasirodymų svečiai
Lepelis
Lèpelis  – miestas šiaurės Baltarusijoje, Vitebsko srityje, 110 km į pietvakarius nuo Vitebsko, Lepelio ežero pakrantėje. Lepelio rajono centras. Pro miestą teka Ūlos ir Esos upės. Išvystyta lengvoji ir maisto pramonė.
Istorija
Lepelio sritis IX–XII amžiais priklausė Polocko kunigaikštystei, XIII–XIV a. pradžioje – Vitebsko kunigaikštystei, o nuo XIV a. 1-osios pusės pateko į Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės sudėtį.
XV a. Lepelis priklausė Lietuvos didiesiems kunigaikščiams. 1439 m. Mykolas Žygimantaitis Lepelio žemes padovanojo Vitebsko Romos katalikų bažnyčiai. Tai pirmasis šios vietovės paminėjimas rašytiniuose šaltiniuose. Žygimantas Senasis 1541 m., gavęs popiežiaus sutikimą, Lepelio valdas padovanojo Vilniaus katedrai (kapitulai). Vykstant Livonijos karui Vilniaus vyskupijos dvasininkija, suprasdama, kad nesugebės apginti šių valdų nuo Maskvos Didžiosios kunigaikštystės karinių išpuolių, 1563 m. Lepelį grąžino Žygimantui Augustui. Pastarasis 1568 m. Lepelį atidavė valdyti aktyviam Livonijos karo dalyviui, Smolensko kaštelionui Jurijui Zenovičiui, iki jo gyvenimo pabaigos. Vėliau Lepelis buvo atiduotas Polocko vaivadai Mikalojui Dorohostaiskiui. Steponas Batoras apie 1582 m. iš M. Dorohostaiskio Lepelį susigrąžino ir vėl padovanojo Vilniaus katedrai, kuri 1586 m. už 1200 kapų grašių jį pardavė Leonui Sapiegai. Didikas XVI a. pabaigoje į kitą Ūlos krantą perkėlė gynybinę pilį, katalikų ir ortodoksų bažnyčias, taigi į naujoje ir dabar esančioje vietoje įkūrė Naująjį Lepelį. 1604 m. fundavo Romos katalikų šv. Kazimiero bažnyčią. 1609 m. L. Sapiegą Naująjį ir Senąjį Lepelį užrašė Vilniaus bernardinių (klarisių) vienuolynui, veikusiam prie šv. arkangelo Mykolo bažnyčios, kurią jis fundavo kaip savo šeimos mauzoliejų. Dėl pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo metu iš LDK atimtų ir prie Rusijos imperijos prijungtų rytinių LDK teritorijų 1772–1776 m. Lepelis buvo Polocko vaivadijos centru ir čia posėdžiaudavo žemės ir pilies teismai.
Per 1793 m. Antrąjį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą Lepelis pateko į Rusijos imperijos sudėtį. 1805 m. balandžio 5 d. Lepeliui suteiktos miesto teisės. XIX a. jis buvo Vitebsko gubernijos Lepelio apskrities centras.
Sovietmečiu buvo linų ir maisto pramonės centras.
Linas Klimavičius
Linas Klimavičius (g. 1989 m. balandžio 10 d. Panevėžyje) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas.
Biografija
Tėvas Albertas Klimavičius ir brolis Arūnas Klimavičius taip pat futbolininkai.
FK Sūduva
„Sūduvoje“ žaidė 2007 m. antroje pusėje sezono.
Ukraina
Vėliau išvyko į Ukrainą. Žaidė „Dnipro“ ir „Kryvbas“ klubuose.
Latvija
Vėliau persikėlė į latvių Rygos „Daugava“.
FK Žalgiris
Nuo 2015 m. gruodžio pabaigos atstovavo Vilniaus „Žalgirio“ klubui.
Rumunija
Rumunijoje 2019 m. atstovavo Bukarešto „Dinamo“, o 2020 m. persikėlė į Jasų „Politehnica“.
FK Sūduva
2020 m. rugsėjo 10 d. pranešta, kad atstovaus Marijampolės „Sūduvai“. Jau sekančią dieną (rugsėjo 11 d.) žaidė Lietuvos futbolo taurės turnyro rungtynėse prieš Vilniaus Vytį ir pačioje rungtynių pabaigoje (93 min.) pelnė trečiąjį rungtynių įvartį, bei padėjo įtvirtinti marijampoliečių pergalę. (Galutinis rezultatas 3-0.) A lygoje debiutavo 2020 m. rugsėjo 27 d. prieš FK Riteriai, kurias sūduviečiai laimėjo triuškinamu rezultatu 7:1. 2020 m. A lyga sužaidė ketverias rungtynes ir iškovojo sidabro medalius.
DFK Dainava
2021 m. žaidė DFK Dainava ekipoje buvo vienas iš ekipos lyderių. Spalio mėn. rungtynėse žaidėjui lūžo skruostikaulis, bet tęsė rungtynes.
FK Panevėžys
2022 m. sausio mėn. pasirašyta sutartis su „Panevėžio“ klubu pagal formulę vienas plius vienas.
2022 m. kovo 6 d. oficialiai debiutavo A lygos rungtynėse prieš „Riterių“ klubą.
Kvidzynas
Kvidzynas (, kaš. Kwidzëno,, ) – miestas šiaurės Lenkijoje, Pamario vaivadijoje, prie Livos upės, nuo 1336 m. turintis miesto savivaldos teises.
Centrinis masyvas
thumb|Centrinio Masyvo vieta, parodyta [[Prancūzijos departamentai|Prancūzijos departamentų žemėlapyje]] thumb|Centrinio Masyvo fragmentas thumb|Marijos viršukalnė žiemą Centrinis Masyvas – didžiausias senų kalnų masyvas Prancūzijos pietuose, susidedantis iš kalnų ir plokščiakalnių. Centrinį Masyvą sudaro kristalinės uolienos, stūkso užgesusių ugnikalnių kūgiai. Nuo Alpių Centrinį Masyvą skiria gilus Ronos slėnis. Aukštis iki 1464 m, Pju de Domo (Puy-de-Dôme) k. Iš kalnų išteka daug upių, todėl Centrinis Masyvas dažnai vadinamas Prancūzijos vandens saugykla. Kai kurių upių slėniai labai gilūs, siauri, per juos nutiesti tiltai. Centrinio Masyvo gelmėse laikosi labai aukšta temperatūra, todėl daugelyje vietų iš žemės trykšta karštosios versmės, yra mineralinių šaltinių. Tokiose vietose įkurta gydomųjų kurortų.
Kvidzynas
Istorija
Vakarų prūsų gyvenvietė Quedin, Queden minima nuo XI a. Vokiečių ordinas 1232 m. užkariautose žemėse įkūrė Ordensburgo pilį, kuri po metų gavo Kulmo miesto statusą, bet 1243 m. buvo sugriauta prūsų. Kryžiuočiai pilį atstatė, joje 1285-1587 m. buvo Pamario (Pomezanijos) vyskupų rezidencija. Nuo 1336 m. miestas oficialiai vadintas Marienverderiu. 1330 m. pilyje užmuštas Vokiečių ordino magistras Verneris fon Orselnas, kuris ir buvo palaidotas pilies Jono Evangelisto katedros kriptoje. 2007 m. gegužės mėn. atidengus trijų Kvydzino katedroje palaidotų didžiųjų magistrų kapus, antropologinis tyrimas nustatė, kad vienas iš palaidotųjų yra Verneris fon Orselnas.
1440 m. Kvidzyne susikūrė Prūsijos sąjunga. Po Trylikos metų karo 1466 m. miestas tapo Lenkijos karalystės lenu, po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1772 m. jame įsikūrė Vakarų Prūsijos departamentas. 1920 m. įvykusiame plebiscite miestelėnai panorėjo likti Vokietijos sudėtyje. 1945 m. sausio mėnesį gyventojų paliktą miestą be kovos užėmusi Raudonoji armija sudegino senamiestį kartu su rotuše. 1945 m. miestas atiteko Lenkijai, į jį buvo perkelti persikėlėliai iš Gardino. Sudeginti senamiesčio pastatai buvo nugriauti, jų plytos panaudotos atstatyti vokiečių susprogdintai Varšuvai. 1975-1998 m. Kvidzynas priklausė Elbingo vaivadijai, nuo 1999 m. apskrities (pavieto) teises turintis miestas. 2007 m. rugsėjo 23 d. sudegė miesto valdybos pastatas.
Linas Klimavičius
FK Panevėžys
2023 m. kovo 12 d. rungtynėse prieš FK Riteriai pasižymėjo pelnydamas įvartį ir svariai prisidėjo prie triuškinačios panevėžiečių pergalės rezultatu 4:0.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Aisėnai (Klaipėda)
Aisėnai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Veiviržėnų, 16 km į pietus nuo Gargždų. Vakariniu pakraščiu teka upelis Aisė. Eina keliai: Gargždai – Švėkšna, Priekulė-Veiviržėnai. Iš šiaurės prieina Padumblės, iš rytų – Aisėnų, iš pietų – Piliakalnio miškai. Vakariniu pakraščiu ribojasi su Pėžaičių kaimu.
Aisėnų kaime yra trejos senosios kaimo kapinės (trečiosios kapinės 2014 m. įtrauktos į Kultūros vertybių registrą), buvęs muitinės pastatas.
Istorija
VIII-XIII a. Aisėnų kaimo teritorija priklausė Lamatos žemei. Po Melno taikos ji liko LDK pakraštyje, prie valstybinės sienos su Kryžiuočių ordinu. Priklausė Rietavo valsčiui bei Rietavo valstybiniam dvarui, Rietavo parapijai. XIX-XX a. Aisėnų kaime buvo Rusijos valstybės sienos perėjimo punktas ir muitinė. Pro kaimą ėjo prekybos, knygnešių bei kontrabandos keliai. 1922 m. Aisėnuose buvo 219 gyventojų. 1941 m. birželio 22 d. ryte, Vokietijai užpuolus Sovietų Sąjungą, kaimo apylinkėse žuvo dauguma Aisėnų užkardos sovietų pasieniečių. Sovietmečiu Aisėnų kaimas buvo 1949 m. įkurto „Pionieriaus“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
Pokaryje Aisėnų apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Butigeidžio rinktinės Dariaus rajono partizanai. Aisėnų miške buvo partizanų štabo bunkeris, sovietų karių ir stribų užpultas ir sunaikintas 1950 m. vasario 16 d. Užpuolimo metu žuvo būrio vadas ir Dariaus tėvūnijos (rajono) štabo darbuotojas Pranas Auškalnis-Laisvė (g. 1923), partizanai Konstantinas Butkevičius – Lyra (g. 1912), Eduardas Gavrilčikas – Aidas (Vytenis) (g. 1914), Bronislava Žemgulytė – Lietuvaitė (g. 1925). Buvusio bunkerio vietoje pastatytas atminimo paminklas.
Skėtis
thumb|Skėtis
Skėtis – išskečiamas prietaisas nuo lietaus arba saulės spindulių apsisaugoti (ką nors pridengti, apsidengti). Skėtis sukonstruojamas, užtempiant medžiagą ant metalinio rėmo. Rankiniai skėčiai paprastai naudojami saugantis nuo lietaus, nors istoriškai buvo sukurti kaip apsauga nuo saulės.
Skėčiai, saugantys nuo saulės, vadinami parasoliais.
Seniausiais laikais
Senoviniai piešiniai liudija, kad skėčiai buvo naudojami jau daugiau nei prieš keturis tūkstančius metų: Egipte, Asirijoje (pvz., Ninevijos mieste), Graikijoje, Kinijoje, Japonijoje. Skėčiai vaizduojami egiptiečių piešiniuose ir net skulptūrose.
Istorikai nustatė, kad senovės graikai jau V a. pr. m. e. turėjo skėčius. Vergai lydėdavo turtingus graikus ir nešdavo virš jų galvų išskleistus skėčius. Antikinėje Graikijoje skėčiai buvo naudojami kaip religinių ceremonijų dekoracinė dalis. Ant graikiškų vazų, sukurtų dar prieš Kristaus gimimą, jie irgi yra pavaizduoti. Teigiama, kad graikų dievas Bakchas irgi mėgo „nešioti“ skėtį. Senuosiuose meno kūriniuose skėčiai parodomi ir išskleisti ir „nedarbinėje padėtyje“. Senovės Romoje tokiais prietaisais naudojosi tik moterys.
Žvelgiant istoriškai pirmieji skėčiai bei parasoliai buvo sukurti apsisaugoti tik nuo saulės spindulių. Kinai buvo pirmieji, kurie skėčius panaudojo apsisaugoti būtent nuo lietaus. Jie vaškuodavo bei lakuodavo popierinius lietsargius ir saugiai vaikščiodavo lyjant.
Viduramžiais
Viduramžiais skėčio atsisakyta, kaip ir daugelio kitų aksesuarų. Jį pakeitė gobtuvas. Įdomų gobtuvo, skėčio ir apsiausto derinį nešiojo renesanso, vėliau ir baroko epochų moterys.
Naujaisiais laikais
Skėčius po ilgesnės pertraukos vėl ėmė gaminti XVI a. Italijoje, bet populiarumą jie įgijo tik lietingose Vakarų ir Šiaurės Europos valstybėse. Manoma, kad pirmasis skėtį 1608 metais pagamino italas Thomas Coryat, bet išradėjo darbai kituose kraštuose nepaplito. Itališkas lietsargis brangiai kainavo, todėl buvo juokaujama, kad jis saugo ne nuo saulės, o saugo saulę nuo ministrų.
Vėliau buvo kuriami skėčiai pačių įvairiausių formų: mažyčiai išskleidžiami, milžiniški daugiaviečiai, kūgio ir net kvadrato formos. Rankena montuota ne tik skėčio centre. Skėčiai buvo gaminami iš šilko, o vėliau iš odos, kuriais dažniausiai naudojosi moterys jojikės (kad išskleistų saulėtu metu).
XVII a. paplito net „kiniški“ skėčiai, pagaminti iš popieriaus. Vis tik popierinių prietaisų buvo atsisakyta. Renesanso epochos skėčiams būdingos raižytos medinės rankenos, kontrastingos sodrios spalvos, siuvinėti stogeliai. Šis „išradimas“ greitai paplito Ispanijoje bei Portugalijoje, iš kur nukeliavo į Naująjį žemyną.
Paskirtis ir naudojimas
Iš pradžių skėtis buvo tik aksesuaru moterims ir pagal tiesioginę paskirtį jo beveik nenaudojo. XVII amžiuje skėčiams buvo ieškoma lengvesnių, patvaresnių medžiagų. Buvo bandyta pritaikyti kupolinio sijono formų idėjos. Anglas Benas Džonsonas prietaisą, panašų į skėtį, mini 1616 metais parašytame eilėraštyje.
1708 m. išleistame angliškame žodyne pirmąkart paaiškinamas terminas „skėtis“ – prietaisas, kuriuo moterys apsisaugo nuo lietaus. Angliškas (bei daugelio kitų Europos kalbų) lietsargio pavadinimas „umbrella“ kilo iš lotyniško žodžio „umbra“, reiškiančio šešėlį.
Daugiausia problemų dėl skėčio dekoravimo iškilo XVII amžiaus dabitoms. Paryžiuje gyvenęs kardinolas D. Mazarini, susirūpinęs tuštėjančiu valstybės iždu, išleido įstatymą, draudžiantį siuvinėti audinius (t. y. ir skėčių stogelius) aukso ir sidabro siūlais bei puošti brangakmeniais.
Skėčiai tuo metu buvo puošiami nėriniais, batisto, tiulio ir šilko raukiniais, tinkleliais, kutais, karoliukais. Rokoko laikotarpyje skėčių audinio dekore vyravo gėlių motyvai, o klasicizmo epochoje dryžiai. XIX a. rankenas ėmė gaminti iš dramblio kaulo ir inkrustuodavo koralais.
Skėčių naudojimo plitimas
Kai anglų kilmės Persijos keliautojas ir rašytojas Džonas Hanvėjus pirmasis ėmė viešai nešioti lietsargį, jis populiarumą įgijo ir tarp vyrų. Tai atsitiko apie 1750 metus. Anglų džentelmenai dar ilgai šį prietaisą vadinu „hanvėjumi“. Neretai skėtis atstojo ir lazdelę. Tuomet rankena įgavo lenktą formą.
To laikmečio damos nepasitenkino primityvia skėčių konstrukcija, o tai vertė išradėjus ją tobulinti. Dar XVIII amžiuje buvo išrastas sulenkiamas stiebas, dėl kurio ne tik sutrumpėjo kotas, bet ir atsirado galimybė valdyti skėčio stogelį. Nuo XIX amžiaus pradžios jį buvo galima judinti tarsi vėduoklę.
Pirmoji lietsargių parduotuvė buvo pavadinta „Džeimsas Smitas ir jo sūnūs“. Ji buvo atidaryta 1830 metais ir įsikūrė Londono mieste. Pirmieji europietiški skėčiai buvo gaminami iš medienos ir banginio ūsų, aptempiami alpakos kailiu arba alyvoje impregnuotu brezentu. Puošnios lenktos rankenos buvo gaminamos iš kietos medienos ar kaulo ir labai patiko pirkėjams.
1852 metais Samuelis Foksas sukuria skėčio metalinį karkasą. Jis įkuria „Anglijos plieno kompaniją“ ir užpatentuoja lietsargyje naudojamas metalines atotampas (jas pritaikė ir moterų drabužiuose, pvz., korsetuose). Anglijoje labiausiai skėčius mėgo nešiotis pagyvenusios moterys. Reta turtingesnė moteris sekmadienį, eidama į bažnyčia, nepasiimdavo ir lietsargio.
Šiuolaikinio skėčio išradimas
Afrikoje bei JAV gyvenęs išradėjas Viljamas K. Karteris užpatentavo savo konstrukcijos lietsargį 1885 metų rugpjūčio 8 d. Jį galima laikyti šiuolaikinio lietsargio išradėju.
Tiesa, Amerikos vyrai ilgokai gėdijosi nešiotis šį „moterišką“ prietaisą. XX a. trečiajame dešimtmetyje konstruktorius H. Hauptas išrado patogią sustumiamą rankeną. Nuo tada vyrai nešioja tamsius, vienspalvius, o moterys – spalvingus, margus skėčius.
Vėliau lietsargyje atsirado ir daugiau modernių technologinių naujovių.
Gaušiai
Gaušiai – kaimas šiaurės rytinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 1 km į pietvakarius nuo Naujosios Akmenės.
Lužitėnų kultūra
thumb|250px|Lužitėnų kultūros arealas thumb|250px|Lužitėnų kultūros keramika iš Bielsko
Kultūra
Lužitėnų kultūrai būdingi dideli kapinynai, vadinamieji laidojimo laukai: Laskoje (Lenkija) rasta 1800, Čekijos ir Moravijos kapinynuose – nuo 200 iki 300 kapų. Mirusieji laidoti sudeginti, jų palaikai supilti į urnas arba duobutes, apstatyti puodais; kai kurios urnos apdėtos akmenimis.
Lužitėnų kultūros žmonės gyveno sėsliai, gyvenvietes kūrė aukštumose, netoli upių, salose (Biskupinas). Vėlyvajame bronzos amžiuje gyvenvietės pradėtos įtvirtinti pylimais, grioviais. Namai statyti stulpinės konstrukcijos, keturkampiai, kelių patalpų, vienoje jų buvo židinys.
Dauguma mokslininkų Lužitėnų kultūrą priskiria slavų protėviams. Archeologai pastebi, kad Lužitėnų kultūra nebuvo vienalytė ir vokiečių kalbininkas H.Schallis ir kiti mano, kad seniausi hidronimai tarp Oderio ir Elbės priklauso baltams.
Ariogalos seniūnija
Ariogalos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Raseinių rajono savivaldybės pietryčiuose, išsidėsčiusi aplink Ariogalą.
Thomas William Rhys Davids
Thomas W. Rhys Davids (Tomas Rys Deividsas; 1843 m. gegužės 12 d. – 1922 m. gruodžio 27 d.) – britų budologas, archeologas ir Pali kalbos tyrimų Vakaruose pradininkas.
Ariogalos seniūnija
Geografija
Šiaurės rytuose dunkso Lapkalnio–Paliepių miškai, nemažai mažų miškelių. Dubysos slėnis patenka į Dubysos regioninį parką.
Istorija
Senoji Ariogalos seniūnija minima XVI a. pabaigoje. Dabartinė seniūnija sudaryta iš Ariogalos apylinkės.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Thomas William Rhys Davids
Jo žmona Caroline Foley Davids taip pat buvo žymi budologė.
Ariogalos seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 9 Ariogalos seniūnijos seniūnaitijos:
Katarina Witt
Karjera
left|225px|thumb|Katarina Vit, 1986 m. Ženevoje 1984 m. pelnė pirmą aukso medalį žiemos olimpinėse žaidynėse Sarajeve ir 1988 m. pelnė antrą aukso medalį žiemos olimpinėse žaidynėse Kalgaryje, atstovaudama savo gimtinei Vokietijos demokratinei respublikai.
Jadvyga Čiurlionytė
Jadvyga Čiurlionytė (1898 m. balandžio 13 d. Druskininkai – 1992 m. balandžio 1 d. Vilnius) – Lietuvos etnomuzikologė, menotyros daktarė, profesorė, visuomenės veikėja.
Biografija
Broliai Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, Jonas Čiurlionis, Stasys Čiurlionis, Povilas Čiurlionis, seserys Marija Čiurlionytė, Juzė Čiurlionytė-Stulgaitienė, Valerija Čiurlionytė-Karužienė. 1925 m. Berlyne baigusi J. Šterno konservatorijos R. M. Breithaupto klasę, dirbo pedagoginį darbą Klaipėdoje, Kaune, Marijampolėje. 1937–1941 m. Lietuvių tautosakos archyvo ir Lituanistikos instituto, 1941–1951 m. Lietuvos mokslų akademijos Etnologijos ir Lietuvos istorijos institutų mokslinė bendradarbė.
1944–1946 m. Vilniaus universiteto dėstytoja. Nuo 1945 m. Vilniaus konservatorijos, nuo 1949 m. Lietuvos konservatorijos dėstytoja, nuo 1969 m. menotyros daktarė, profesorė. 1948–1958 m. vadovavo konservatorijoje savo įsteigtam Liaudies muzikos kabinetui.
Veikla
Parengė spaudai M. K. Čiurlionio kūrinių. Paskelbė muzikos kritikos straipsnių. Sukūrė mokomųjų pjesių fortepijonui, dainų.
Mokiniai: muzikologai Genovaitė Četkauskaitė, Laima Burkšaitienė, Rimantas Gučas, Jūratė Landsbergytė, Adeodatas Tauragis, Audronė Žiūraitytė, Rimantas Astrauskas, Rimantas Sliužinskas.
Alaviniškiai
Alaviniškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Viduklės.
Hidras
Hidras graikų mitologijoje – vienas iš pirmapradžių dievų, gėlo vandens personifikacija. Jo mylimoji Tesidė (Tezidė), pirmapradė kūrimo deivė. Kai kuriose teogonijose Hidras minimas kūrimo pradžioje. Identifikuojamas su Okeanu, gėlo vandens upę, juosiančia Žemę, o jo žmona su Tesidė su Tetija.
Vaikai:
Minimas:
Dzelzavos dvaras
Dzelzavos dvaras (latv. Dzelzavas muiža) – dvaras Latvijoje, Maduonos savivaldybės Dzelzavos valsčiaus centre Dzelzavoje.
Istorija
Dvaras pradėjo formuotis XVIII a. viduryje. Baroko stiliaus dvaro rūmai pastatyti 1767 m., perstatyti XIX a. pab.–XX a. pr., kai, vadovaujant architektui V. Bokslafui, buvo atkurti po gaisro 1905 m. revoliucijos metu. Dzelzavos dvaras XIX ir XX a. sandūroje priklausė baronų Tranzė-Ruozenekų giminei. Nuo 1940 m. rūmuose veikia Dzelzavos pradinė mokykla.