cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prienų rajono savivaldybė
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Prienų apskrities 47 apylinkių ir Marijampolės apskrities 2 apylinkių. 1950–1953 m. priklausė Kauno sričiai. 1957 m. šiek tiek pakeistos rajono ribos. 1962 m. prijungtas Jiezno rajonas ir panaikinto Kazlų Rūdos rajono 4 apylinkės; 3 Prienų rajono apylinkės prijungtos prie Kaišiadorių rajono, 1 – Kapsuko rajono, 4 – Alytaus rajono, 2 – Trakų rajono. 1966 m. Birštonas iš miesto tipo gyvenvietės tapo respublikinio pavaldumo miestu, todėl buvo atskirtas nuo Prienų rajono. 1968 m. šiek tiek pakeistos ribos.
1995 m. įkurta Prienų rajono savivaldybė, pavaldi Kauno apskričiai. 1999 m. gruodžio 21 d. Birštono seniūnija (Birštono vienkiemio ir Nemajūnų kadastrinės vietovės) priskirtos naujai Birštono savivaldybei. 2008 m. gruodžio 22 d. savivaldybės tarybos nutarimu Nr. T3-316 nuo 2009 m. sausio 1 d. įsteigtos 65 seniūnaitijos.
Gyvenvietės
Savivaldybės teritorijoje yra:
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Architektūra ir kultūra
Prienuose išlikę daug kultūros paminklų. Vien tik archeologijos paminklų – piliakalnių, senkapių, pilkapių, mitologinių akmenų – suskaičiuojama 48. Iš 33 žinomų piliakalnių kai kurie apaugę miškais, sunkiai prieinami, kiti stūkso lygumose, pastebimi iš tolo. Labai įspūdingai atrodo Paverknių, Klebiškio, Pašlavančio, Lepelionių, Pieštuvėnų piliakalniai. Savo architektūra pasižymi Prienų katalikų bažnyčia, kurioje yra daug vertingų dailės kūrinių. Iš istorijos paminklų paminėtinos XVIII a. popieriaus dirbtuvės.
Administracija
Atstovaujamoji valdžia – Prienų rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Prienų rajono savivaldybės administracija.
Seniūnijos
thumb|300px|left|Savivaldybės seniūnijos
Savivaldybėje yra 9 seniūnijos (skliausteliuose – seniūno būstinė):
Partnerystės ryšiai
Miestai, su kuriais Prienų rajonas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Švietimas ir ugdymas
Prienų rajono savivaldybėje yra šios bendrojo lavinimo mokyklos:
Mohelis
Mohelis (dar žinomas kaip Mvalis) – vulkaninės kilmės sala, priklausanti Komorų Sąjungai, taip pat šios valstybės administracinis vienetas (autonominė sala). Sala susiformavusi Mozambiko sąsiauryje, Indijos vandenyne. 2006 m. saloje gyveno apie 38 000 žmonių. Jos sostinė – Fombonis. Salos plotas – 290 km².
Rosanas
Rosanas – Italijos miestas Kalabrijoje, Kozencos provincijoje. Miestas yra 3 km nuo Taranto įlankos, jį garsina marmuro karjerai.
Mohelis
Istorija
Pirmieji salos gyventojai buvo tyrinėtojai ir emigrantai iš Indonezijos ir Polinezijos. Į salą pradėjo vykti gyventojai (svahiliai) iš visų Indijos vandenyno pakrančių, atsinešdami islamišką kultūrą. Po to, kai svahilių prekybinius centrus sunaikino portugalai, XVI a. salą ėmė kontroliuoti gretimos salos Nzwani sultonatas.
Rosanas
Istorija
Miesto pavadinimas Romos imperijos laikais buvo Roscianum. Imperatorius Hadrianas II a. pastatė ar perstatė uostą, kuris galėjo priimti 300 laivų. Vėliau Rosanas minimas kaip galinga tvirtovė, kurios nesugebėjo užimti Alarikas I ir Totila.
Vietiniai buvo ištikimi Bizasntijai, čia buvo įsikūręs jos strategas. VI a. Rosano evangelijos turi didelę istorinę ir meninę vertę.
Mohelis
Istorija
1830 m. pabėgėlis iš Madagaskaro Ramanetaka įsitvirtino saloje ir paskelbė jos nepriklausomybę, įkurdamas Mwali sultonatą. Sala išbuvo nepriklausoma iki 1886 m., kol ją, kaip ir Andžuaną, okupavo Prancūzija, prijungdama prie savo protektorato. 1975 m. Mohelis tapo oficialia nepriklausomų Komorų dalimi.
Rosanas
Istorija
Saracėnai neužėmė miesto, o 982 m. imperatorius Otonas II trumpam atėmė Rosaną iš Bizantijos. Graikiškus bruožus miestas išsaugojo ilgai po normanų atvykimo, ką rodo Rosano polinkis į graikiškas, o ne lotyniškas bažnytines apeigas. Rosanas išsaugojo daug privilegijų valdant Štaufenams ir Angevinams, bet nusmuko po feodalizacijos 1417 m.
Mohelis
Istorija
1997 m. Mohelis ir gretimas Anžuanas paskelbė nepriklausomybę nuo Komorų. Tai šalyje pradėjo pilietinį karą. 2002 m. susitarimo būdu jis vėl prisijungė autonominės salos teisėmis.
Rosanas
Istorija
Rosanas atiteko Sforzoms ir Žygimantui Senajam, o 1558 m. Pilypas II Habsburgas jį prijungė prie Neapolio karūnos, nes nebuvo tikima Bonos Sforzos testamentu Giovanni Lorenzo Pappacoda naudai. Valdant Bonai ir jos motinai Izabelei Rozanas buvo literatūrinio gyvenimo centru. Valdant ispanams jis nusmuko.
Mohelis
Sultonai
thumb|left|250px|Mohelio pakrantės
Rosanas
Istorija
1612 m. karalius pardavė Rosaną Aldobrandini šeimai, kuri 1637 m. perdavė jį Borgezėms, valdžiusioms iki 1806 m. Miestas priklausė Neapolio respublikai 1799 m. Gyvenimo sąlygos nepagerėjo po Italijos suvienijimo, tad daug gyventojų emigravo.
Rosana gimė popiežiai Jonas VII ir Urbonas VII. Čia gimė ir Šv. Nilas Jaunesnysis, kuris įkūrė Grotaferatos abatiją ir kurio gyvenimo aprašymas duoda daug žinių apie X a. Pietų Italiją.
Gerdžiogala
Gerdžiogala – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Paramočio.
Etimologija
Manoma, kad kaimo pavadinimas yra asmenvardinis vietovardis (nuo pavardės Gerdžius), pridėjus galūnę -gala („kraštas, sritis, galas“).
Pietų vandenynas
thumb|270px|Pietų vandenynas Pietų vandenynas (kartais vadinamas: Pietų poliarinis vandenynas arba Antarktidos vandenynas) – ketvirtas pagal dydį vandenynas pasaulyje. Tai aplink Antarktidos žemyną esantys vandenys, neoficialiai įvardijami kaip penktasis vandenynas.
Ši teritorija, kaip atskira ekosistema, labai svarbi mokslinių tyrinėjimų atžvilgiu: vandenynų vandens judėjimas, visuotinio atšilimo tyrinėjimai bei kitais atžvilgiais.
Geografija
Plotas – 21 960 000 km². Beveik visame vandenyno plote vidutinis gylis – 4000–5000 m, giliausia vieta prie Pietų Sandvičo salų – 7434 metrai.
Dugno reljefas
Dugną sudaro kelios dubumos, atskirtos povandeniniais kalnagūbriais. Antarktidos šelfas neįprastai gilus, nes visą Antarktidą slegia ledo masė, stumianti ją žemyn.
Vandenyno srovės
Srovių tekėjimas Pietų vandenyne yra sudėtingas. Ties Antarktida susidaro labai druskingas šaltas vanduo, kai po šelfiniais ledynais užšalus jūros vandeniui, iš jo išstumiamos druskos. Šis šaltas druskingas vanduo nugrimzta ir gelmėse teka į šiaurę.
Toliau nuo Antarktidos šaltas bet mažiau druskingas paviršinis vanduo teka šiaurės link. Šis galiausiai nusileidžia iki 2000-3000 m. gylio ir teka aplink visą Antarktidą tarp 50º p. platumos ir 60º p. platumos. Šalto vandens masės grimztančios ir tekančios šiaurės kryptimi, susilieja su antarktiniais vandenimis.
Didžiausią pasaulyje vandenynų srovių sistemą – Vakarų Vėjų srovę – sukelia vakarų vėjai, kurie nuolat stumia vandenį į rytus. Žiemą didžioji Pietų vandenyno dalis užšąla ir bendras jūrinio ledo plotas aplink Antarktidą padidėja 7-8 kartus.
Klimatas
Pietų vandenyne pučia stipriausi vidutiniai vėjai nei kitur Žemėje. Dėl smarkių vėjų, didelių bangų ir ledo čia pavojinga plaukioti laivams. Vandens temperatūra nuo -2 iki +10 °C.
Gyvūnija ir augalija
Apvelingo zonoje gausu planktono, kuris yra sudėtingos mitybos grandinės pagrindinė dalis. Svarbiausi planktoniniai organizmai yra krilis – vėžiagyviai, kurie minta fitoplanktonu bei jūrinio ledo dumbliais ir savo ruožtu teikia maistą žuvims, banginiams, ruoniams ir paukščiams.
Daugiausia yra gaudomi krilis ir dugne gyvenančios žuvys ilčiadančiai.
Lifosa
miniatiūra|2018 m.
„Lifosa” – Kėdainių fosfatinių trąšų gamykla.
Istorija
1963 m. sausio 18 d. atidaryta pirmoji sieros rūgšties gamybos linija (pajėgumas: 100 tūkst. tonų per metus). 1975‒1988 m. gamykla rekonstruota, modernizuota. Seni cechai uždaryti, pastatyti nauji.
1996 m. gamykla privatizuota.
1998 m. bendrovė rekonstravo amofoso cechą ir pradėjo gaminti vertingesnes trąšas ‒ diamonio fosfatą. Sieros rūgšties gamybos metu išsiskirianti technologinė šiluma pradėta naudoti Kėdainių miesto objektams apšildyti. 2000 m. rekonstruotas sieros rūgšties cechas, daugiau kaip 2 kartus padidinant jo našumą. Bendrovė tapo didžiausia Europoje sieros rūgšties gamintoja. 2001 m. pradėti gaminti pašariniai fosfatai. 2002 m. daugumą bendrovės akcijų įsigijo pagrindinis žaliavų tiekėjas, ruso Andrejaus Melničenkos įmonė „EuroChem".
2010 m. investavusi >90 mln. litų į statybas ir įrenginių įdiegimą, bendrovė padidino gamybą. Įrengta nauja, dvigubai galingesnė pašarinių fosfatų gamybos linija.
2013 m. bendrovė minėjo 50 m. sukaktį. Išleista svarbiausių įvykių knyga „Patirtis yra aukso vertės…“, pastatyta ir Kėdainių Kėdainių raj. savivaldybei padovanota Kėdainių areną (kaina ~6 mln. eurų).
2014 m. sieros rūgšties ceche pastatytas naujas kontaktinis aparatas. Tai leido padidinti SO2 konversijos (kontaktavimo) laipsnį nuo 99,7% iki 99,9%. 2017 m. paleistas tirpaus kristalinio monoamonio fosfato (MAP) gamybos cechas, kurio projektiniai gamybos pajėgumai 30 tūkst. tonų produkcijos per metus.
2021 m. sausį gamykloje atidaryta 1 MW saulės jėgainė.
2022 m. gegužės 23 d., bendrovės savininkui, rusui Andrejui Melničenkai pritaikius ES sankcijas, „Lifosai“ paskirtas laikinasis administratorius.
Veikla
Pagrindinė bendrovės perkė yra azoto-fosforo trąša – diamonio fosfatas (DAP).
Dar gamina tirpias kristalines monoamonio fosfato trąšas (MAP), aliuminio fluoridą (AlF3), monokalcio fosfatą (MCP), fosforo rūgštį ir techninę sieros rūgštį.
Pagrindinės gamybos cechai:
~93% produkcijos eksportuojama į ~50 šalių. Bendrovės produkcija pasiekė >100 šalių.
Ledlaužis
thumb|250px|Du [[JAV Pakrančių apsaugos ledlaužiai]]
Ledlaužis – laivas, kuris yra specialiai pritaikytas plaukti per užšalusią jūrą, tiek tam, kad pats galėtų paimti krovinį, tiek tam, kad padarytų kelią kitiems laivams.
Laivo priekis tokios formos, kad jis užšliaužia ant ledo ir laužia jį savo svoriu iš viršaus, ledas prasiskiria ir atveriamas kelias. Toks ledo laužimo būdas yra ekonomiškesnis, negu paprastas laužimas taranuojant ledą laivo nosimi. Ledlaužis turi sustiprintą korpusą (priekis sustiprintas, kad atlaikytų „darbinius sąlyčius“ su ledu, o visas korpusas – kad atlaikytų spaudimą iš šonų slenkant ledo laukams) ir galingesnius variklius.
Vienas pirmųjų laivų, kurių korpuso forma ir sutvirtinimas buvo tokie, kad atlaikytų šoninį ledų spaudimą buvo Fritjofo Nanseno ekspedicinis laivas „Framas“ (1893). Šoninis laivo sugniuždymas yra viena iš priežasčių, dėl ko skęsta ledo laukų užspausti laivai – ledo laukų spaudimas toks stiprus, kad pralaužia laivo šonus, ir laivas išsyk ar ledo spaudimui išnykus nuskęsta. „Framo“ dugnas buvo tokios formos, kad ledų iš šonų spaudžiamas laivas būdavo iškeliamas aukštyn virš ledo.
Atvirkštiniu principu (ledas užslenka ant viršaus ir lūžta nuo savo svorio) yra statomi atraminiai tiltų įtvirtinimai, kuriems gresia plaukiančio ledo (pvz., ledo lyčių) spaudimas.
Ledlaužių statyba yra itin brangi, tačiau dar brangesnė jų eksploatacija. Ledlaužiai varomi garo turbinomis, dizelinėmis – elektrinėmis jėgainėmis ar branduoline energija (plačiau – Atominis ledlaužis).
Istorija
Manoma, jog pirmasis garais varomas ledlaužis „Pilot“ pastatytas Kronštate (Rusija) 1864 m. XX amžiaus pradžioje kelios šalys pradėjo statyti pakrančių ledlaužius, tačiau vienintelė Rusija (o vėliau Tarybų Sąjunga) statė okeaninius ledlaužius, kurių vandentalpa siekė 10 000 tonų. 1871 m. panašų laivą Eisbrecher I pastatė Vokeitija.
1957 m. Tarybų Sąjungoje į vandenį nuleistas pirmasis pasaulyje atominis ledlaužis „Leninas“. 1989 m. buvo sustabdyta šio laivo eksploatacija.
1993 m. pagamintas „NS 50 Let Pobedy“ ledlaužis yra didžiausias pasaulyje.
Jungtinės Amerikos Valstijos
Nacionalinis mokslo fondas (National Science Foundation)
Jungtinių Valstijų pakranių apsauga
Sunkieji ledlaužiai: thumb|250px|JAV ledlaužis [[USCGC Healy (WAGB-20)|USCGC Healy (WAGB-20).]] Ledlaužiai:
Kanada
Kanados pakrančių apsauga
Sunkieji ledlaužiai:
Ledlaužiai:
Lengvieji ledlaužiai:
Atlanto laivynas (Marine Atlantic)
Ontario Hydro
FedNav
Voisey's Bay Nickel Company
Kiti
Rusija
thumb|right|250px|Rusijos atominis ledlaužis Yamal
Suomija
Suomijos laivybos administracija (Finnish Maritime Administration)
Komerciniai
Suomijos jūrų muziejis (Maritime Museum of Finland)
Balandiškės (Elektrėnai)
Balandiškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Ubiškių, pelkėtuose miškeliuose šalia Juodžio šiaurinio kranto. Apylinkėse stūkso Balandiškių piliakalnis.
371 m.
371 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mulao
Mulao (lietuvių kalba: mulao, kinų kalba: 仫佬族;) – tai viena iš 56 Kinijos Liaudies Respublikoje esančių tautų.
Istorija
Paprastai kildinami nuo senųjų ling ir liao genčių, istvirtinusių Dzin dinastijos laikotarpyje. Juan dinastijos metu mulao gyveno feodalinėje bendruomenėje ir mokėjo mokesčius imperatoriui du kartus per metus. Čing dinastija dinastijos valdymo metu (1644–1911) jų teritorija nukentėjo nuo administracinio suskirstymo. Jų teritorija buvo suskirstyta į teritorinius dongus, o tai sudarė maždaug 10 namų. Kiekvienas dongas turėjo savo vadovą, kuris buvo atsakingas už mokesčių surinkimą, beje, kiekvienas šis teritorinis suskirstymas buvo siejamas vienos šeimos (pagal tą pačią pavardę).
Kalba
Mulam kalba priklauso tajų-kadajų kalbų šeimai. Tai kalba paremta tonais, kurių turi net 10, o pats žodynas panašus su džuangų ir dongų, apie 65 procentai sutampa žodžių. Nuo Ming dinastijos laikų mulam kalba uždrausta rašyti ir kalbėti, tad dauguma kalba kinų (mandarinų kalba) bei džuangų ir dongų kalbomis.
Kultūra
Tradiciškai mulao tautoje santuoka būdavo sudaroma tėvų susitarimu, o naujoji žmona negyvendavo kartu su vyru iki tol, kol gims pirmas sūnus.
Tradiciniai jų namai statomi iš plytų ir molio. Namas būna trijų kambarių. Svarbu, kad gyvūnų buvo laikomi toli nuo namų. Tradiciškai mulao buvo animistai, šiuo metu religija nebeužima svarbios vietos jų gyvenime. Kiekvieną mėnesį jie švęsdavo įvairias šventes. Vieni svarbiausių jiems buvo Yifan ir Dragon boat (Pinyin: lóngzhōu;龙舟), kurį švęsdavo penktą dieną, penktą mėnesį pagal mėnulio kalendorių. Šios šventės metu šamanai atlikdavo apeigas, kurios turėjo užtikrinti gausius pasėlius, bei apsaugoti nuo kenksmingų vabzdžių.
Tradiciniai rūbai
Tradiciniai vyrų rūbai buvo švarkai su didelėmis sagomis, nešiodavo plačias kelnes bei mūvėjo sandalus. Vienišos moterys iki vedybų nešiodavo plaukus surištos kasoje, o po vedybų juos sukeldavo į kuodą. Moterų pagrindiniai papuošalai buvo auskarai ir apyrankės. Dominuojanti rūbų spalva – tamsiai mėlyna.
Norulių apylinkė
Norulių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Merkinės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Druskininkų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Rodukos apylinkės.
Briedės pienas
thumb|right|250px|Melžėja ir pieninė briedė [[Kostromos briedžių ferma|Kostromos briedžių fermoje (Rusija)]] thumb|right|250px|Mechanizuotas briedės melžimas Briedės pienas  – briedžių patelių organizme gaminamas pienas, kuriuo maitinasi briedžių jaunikliai. Tačiau Rusijoje ir Švedijoje egzistuoja ir komercinė briedžių pieno gamyba.
Briedės pieno savybės
Briedžių laktacija vyksta nuo birželio iki rugpjūčio. Kokybiškais pašarais mintančių briedžių piene maistinių medžiagų kiekis didėja iki 25-osios laktacijos dienos, kada maisto medžiagų kiekis (taip pat ir riebalų bei mineralinių druskų) būna didžiausias, o po to iki laktacijos pabaigos mažėja.
Palyginti su karvės pienu, briedžių pienas turi daugiau aliuminio, geležies, seleno ir cinko.
Gruzijos futbolo varžybos 2010–2011 m.
Gruzijos futbolo varžybos 2010–2011 m.
Briedės pienas
Briedininkystė
Pieninė briedininkystė egzistuoja Rusijoje. Ivano Susanino sanatorija į savo pacientų davinį įtraukė briedžių pieną, nes manoma, kad briedžių pienas skatina spartesnį atsigavimą po ligų, pagerina chroniškomis ligomis sergančių ligonių būklę.
Kai kurie Rusijos tyrėjai teigia, kad briedžių pieno, turinčio daug lizocimo, gėrimas mažina vaikų šansus susirgti gastroenterologinėmis ligomis.
Manoma, kad Älgens Hus ('Briedžių namai') ūkis Bjurholme (Švedija), priklausantis Christeriui ir Ulai Johansonams (Christer and Ulla Johansson), yra vienintelis briedžių sūrio gamintojas pasaulyje. Ūkis cituojamo straipsnio parašymo metu turėjo tris melžiamas briedes, iš kurių pieno per metus pagamindavo apie 300 kilogramų sūrio. Sūris buvo parduodamas už maždaug 1000 JAV dolerių už kilogramą. Sutrikdytos briedės pieno išsiskyrimas sustoja, tokiais atvejais 2 litrų pieno išmelžimas tyloje gali trukti iki 2 valandų.
Rusijos briedžių tyrėjas Aleksandras Minajevas yra bandęs gaminti briedžių sūrį ir teigia, kad dėl didelio baltymų kiekio briedžių sūris pernelyg greitai kietėja.
Podorabiai
Podorabiai  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Čeremchos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Leobeno sutartis
Leobeno sutartis – slapta taikos sutartis tarp austrų ir prancūzų (Napoleono Bonaparto) pasirašyta 1797 balandžio 17 d. Pagal ją Austrija neteko Belgijos ir Lombardijos, tačiau jai atiteko Venecijos respublikos teritorijos, Istrija ir Dalmatija.
Sean Connery
Šonas Koneris (, piln. Seras Tomas Šonas Koneris, ; 1930 m. rugpjūčio 25 d. Edinburge, Škotijoje, JK – 2020 m. spalio 31 d. Nasau, Bahamose ) – škotų aktorius, prodiuseris. Š. Koneris pelnė vieną „Oskarą“, du BAFTA ir tris „Auksinio gaublio“ apdovanojimus. 2000 m. liepos mėn. karalienės Elžbietos II įšventintas į riterius. Žymiausias jo vaidmuo kine – agentas 007 Džeimsas Bondas. Iš viso aktorius Džeimso Bondo vaidmenį atliko septyniuose filmuose.
Biografija
1938 m. šeima susilaukė antrojo vaiko, Neilo.
„Šonu“ Koneris imtas vadinti gerokai iki tampant aktoriumi, nes vaikystėje turėjo draugą Séamus, su kuriuo praleisdavo daug laiko.
Tarnyboje Šonas ilgai neužtruko ir buvo atleistas dėl dvylikapirštės žarnos opos, kuri buvo paveldima jo giminėje.
Grįžęs į civilinį gyvenimą jis kurį laiką dirbo sunkvežimio vairuotoju, apsauginiu „Portobello“ baseinuose ir modeliu Edinburgo menų mokykloje, pakviestas buvusio „Misteris Škotija“ konkurso laimėtojo Archie Brennano.
Būdamas aštuoniolikos, Šonas susidomėjo kultūrizmu ir išmėgino jėgas „Mr. Universe“ varžybose, tačiau nieko ypatingo nepasiekė. Nors oficiali svetainė teigia, kad jis užėmė 3 vietą 1950 m. konkurse, kiti šaltiniai nurodo 1953 m., kuriais jis užėmė 3 vietą jaunimo klasėje.
Vėliau jis išmėgino save sporte ir žaidė futbolą už „Bonnyrigg Rose“ klubą, tačiau supratęs, kad ši karjera trumpa, nutarė tapti aktoriumi.
1950-ieji
Konerio aktorinė karjera prasidėjo dalyvavimu masinėse scenose „King’s Theatre“.
1954 m., gavęs choristo vietą miuzikle „South Pacific“, Koneris susipažino su Maiklu Keinu, su kuriuo tapo draugais. Tais pačiais metais, miuziklą rodant Mančesterio operoje, jis susipažino su amerikiečių aktoriumi ir režisieriumi Robertu Hendersonu, kuris ėmė kalbinti Šoną imti dikcijos pamokas ir padėjo gauti darbą „Maida Vale“ teatre Londone. Tais pačiais metais Šonas debiutavo kine, miuzikle „Lilacs in the Spring“.
Vėliau Koneris vaidino „Q“ ir „Oxford“ teatruose, kol 1957 m. pavasarį nusamdė agentą Ričardą Hatoną (Richard Hatton). Šis sprendimas netrukus davė vaisių ir Šonas buvo atrinktas gangsterio vaidmeniui filme „No Road Back“. Tais pačiais metais jis atliko nedidelius vaidmenis juostose „Hell Drivers“, „Action of the Tiger“ ir „Time Lock“.
1958 m. Šonas gavo pagrindinį vaidmenį melodramoje „Another Time, Another Place“ kartu su to meto žvaigždėmis Lana Turner ir Barry Sullivan, o 1959 m. atliko pagrindinį vaidmenį Volto Disnėjaus filme „Darby O’Gill and the Little People“ pagal Roberto Stivensono romaną.
Bondas 1962–71, 1983
left|thumb|185px|Koneris filme „[[Daktaras Ne“]] 1962 m. Šonas Koneris laimėjo atranką Didžiosios Britanijos slaptosios tarnybos agento 007 Džeimso Bondo vaidmeniui, visam laikui pakeitusiu jo karjerą. Pradžioje aktorius nenorėjo įsipareigoti filmų serijai, tačiau suprato, kad jei ši bus sėkminga, tai bus teigiamas postūmis jo karjerai. Už šį vaidmenį jis daugiausia turi būti dėkingas Danai Broccoli, prodiuserio „Cubby“ Broccoli žmonai, įtikinusiai vyrą vaidmeniui pasirinkti būtent Konerį.
Pirmojo filmo „Daktaras Ne“ režisieriumi buvo pasirinktas Terence Young, su kuriuo Koneris kartu dirbo kuriant juostą „Action of the Tiger“. Teigiama, kad būtent režisieriaus dėka jo vaidyba naujajame filme buvo įtikinama, o pati juosta, nors ir būdama mažo biudžeto (vos 1 mln. dolerių), tapo itin populiari bei padėjo išgarsėti pačiam Koneriui.
Vaidinant visuose Bondo filmuose Koneriui reikėjo peruko, nes jau sulaukęs 21 jis pradėjo plikti, o tai nesiderino su superagento įvaizdžiu.
Pagal sutartį su „EON productions“ Koneris vaidino 5 filmuose apie apie Bondą: „Daktaras Ne“ (1962 m.), „Iš Rusijos su meile“ (1963 m.), „Auksapirštis“ (1964 m.), „Kamuolinis žaibas“ (1965 m.) ir „Gyvenk du kartus“ (1967 m.). Visos šios juostos buvo finansiškai pelningos ir atnešė aktoriui pasaulinę šlovę ir pripažinimą.
Netrukus Bondo personažas tapo jo paties sinonimu ir ėmė neigiamai veikti patį aktorių. Ieškodamas naujų idėjų, Koneris nusifilmavo Alfredo Hičkoko filme „Marnie“ (1964 m.) bei „The Hill“ (1965 m.).
1967 m., dar besifilmuodamas 5 Bondo dalyje „Gyvenk du kartus“, Koneris pareiškė, kad daugiau nebevaidins slaptojo agento. Prodiuseriai dar mėgino jį perkalbėti, tačiau nepavykus pasirašė sutartį su George Lazenby.
Pasitraukęs iš Bondo serijos, Koneris sukūrė įsimintinus vaidmenis vesterne „Shalako“ (1968 m.) kartu su Brigitte Bardot, bendrame Italijos ir TSRS filme „Raudona palapinė“ bei istorinėje dramoje „The Molly Maguires“ (1970 m.), kol 1971 m. į jį vėl kreipėsi Džeimso Bondo serijos prodiuseriai, nusprendę atsisakyti George Lazenby paslaugų. Koneris pareikalavo tuo metu astronominio honoraro – 1,2 milijono svarų sterlingų – ir gavo teigiamą atsakymą.
Nors juosta „Deimantai amžiams“ vėl buvo komerciškai sėkminga, aktorius kategoriškai atsisakė toliau vaidinti jam pabodusį personažą.
1983 m., po 12 metų pertraukos 52 sulaukęs Koneris paskutinį kartą sutiko vaidinti agentą 007 filme „Niekada nesakyk niekada“, už kurį jam buvo sumokėtas 3 mln dolerių honoraras ir tam tikra pelno dalis. Šis filmas nepriklauso oficialiai Džeimso Bondo filmų serijai, nes ją kūrė vieno iš Iano Flemingo scenarijaus bendraautorių autorinių teisių turėtojai, šią teisę išsikovoję teismų pagalba.
Nors juosta ir uždirbo 160 mln dolerių, tai buvo mažiau nei tais pačiais metais pasirodęs oficialus Bondo filmas „Aštuonkojė“ su Rodžeriu Mūru pagrindiniame vaidmenyje.
Vaidmenys po Džeimso Bondo serijos
thumb|left|185px|Š. Koneris 1988 m. right|thumb|200px|Koneris 1980 m. Pasitraukęs iš agento 007 filmų serijos, Koneris vaidino kriminaliniuose filmuose „The Offence“ (1972 m.), „The Terrorists“ (1974 m.), Agatos Kristi romano „Žmogžudystė Rytų eksprese“ (1974 m.) ekranizacijoje bei fantastinėje juostoje „Zardoz“ (1974 m.). 1975 m. jis kartu su Maiklu Keinu vaidino nuotykių filme „The Man Who Would Be King“.
1976 m. jis įkūnijo Robiną Hudą filme „Robin and Marian“, o 1977 m. vaidino 3 BAFTA apdovanojimus pelniusioje karinėje dramoje „A Bridge Too Far“. Įdomu tai, kad vėliau jo sūnus Džeisonas taip pat vaidino Robino Hudo personažą TV seriale.
Po 1984 m. pasirodžiusio nesėkmingo filmo „Sword of the Valiant: The Legend of Sir Gawain and the Green Knight“ Koneris nusprendė padaryti 2 metų pertrauką ir į ekranus grįžo 1986 m. su drama „The Name of Rose“, pelnydamas BAFTA apdovanojimą, o po metų buvo nominuotas Oskarui už antraplanį vaidmenį filme „The Untouchables“.
Vėliau sekė Konerio vaidmenys labiau komerciniuose filmuose: „Kalnietis“ (1986 m.) ir „Kalnietis II“ (1991 m.), „Indiana Džounsas ir Paskutinis kyžiaus žygis“ (1989 m.). 1990 m. filme „Raudonojo spalio medžioklė“ jis vaidino povandeninio laivo kapitoną Marko Ramius, kuris yra 1961 m. į JAV pabėgusio lietuvio Jono Pleškio prototipas.
Paskutinieji vaidmenys
Koneriui buvo pasiūlytas Gandalfo vaidmuo trilogijoje „Žiedų valdovas“, tačiau aktorius atsisakė pasiūlymo, aiškindamas, kad „scenarijus yra nesuprantamas“. Skaičiuojama, kad už šį vaidmenį jis būtų uždirbęs daugiau kaip 400 mln. dolerių, nes kontrakte buvo siūloma iki 15 proc. juostos pajamų.
Po to, kai „Žiedų valdovas“ tapo labai populiarus, Koneris sutiko vaidinti pagrindinį vaidmenį juostoje „Ekstraordinarių džentelmenų lyga“, nors šio scenarijaus taip pat nesuprato. 2005 m. liepą jis oficialiai paskelbė apie tai, kad daugiau nebesifilmuos ir nori daugiau dėmesio skirti rašomai autobiografijai.
2007 m. jis atmetė pasiūlymą filmuotis ketvirtame filme apie Indianą Džounsą, o nuo 2011 m. balandžio nustojo rodytis viešumoje. 2010 m. Taline buvo atidengtas Šono Konerio bronzinis biustas.
Asmeninis gyvenimas
right|thumb|200px|Diane Cilento 1962–1973 m. Koneris buvo vedęs australų teatro ir kino aktorę Diane Cilento, kuriai tai buvo antroji santuoka. Jie susilaukė sūnaus Džeisono Konerio.
1975 m. jis vedė metais vyresnę maroko-prancūzų kilmės dailininkę Micheline Roquebrune, su kuria gyveno iki mirties.
Būdamas didelis golfo mėgėjas, Koneris 1979 m. įsigijo 108 ha plotą pietų Prancūzijoje, „Domaine de Terre Blanche“, kur ketino įrengti savo golfo klubą, tačiau 1999 m. pardavė vokiečių investuotojui Dietmarui Hoppui.
Praėjusio amžiaus 7 dešimtmetyje Koneris rėmė Glazgo „Celtic FC“ futbolo klubą, bet 1990 m. viduryje tapo jų pagrindinių varžovų „Rangers FC“ rėmėju. „Visada remiu komandą, kuri žaidžia geriausią futbolą… religiniai motyvai man neturi įtakos“.
2000 m. liepą Koneris buvo įšventintas į riterius.
Aktorius priklausė Škotijos nacionalinei partijai (SNP), kovojančiai už Škotijos nepriklausomybę ir buvo vienas jos finansinių rėmėjų.
Konstantinas Kukevičius
Konstantinas Benediktas Antanas Kukevičius (, 1818 m. gegužės 21 d. Vilnius – 1840 m. kovo 3 d. Verkiai) – Lietuvos tapytojas, grafikas.
Biografija
Studijavo tapybą Vilniaus universitete pas J. Rustemą, 1835-1839 m. – Peterburgo dailės akademijoje pas Aleksandrą Zauerveidą.
Kūryba
Nutapė 32 buitinio žanro paveikslus iš karių gyvenimo („Kareiviai miške prie laužo“ 1836 m., „Husaras ant žirgo“ 1837 m.), paprastų žmonių („Žydai kontrabandininkai, poilsiaujantys Vilniaus apylinkėse“ 1839 m.) gyvenimo, Verkių rūmų interjerų ir eksterjerų. Sukūrė litografijų, kuriose vaizdavo vargingų miestelėnų, amatininkų, smulkių pirklių buitį, gatvės gyvenimą („Knygų pardavėjas“, „Senų drabužių pardavėjas“, „Kepurių pardavėjas“, „Malkų pjovėjai“; visos išspausdintos albume „Vilnius 1840-aisiais metais“), piešinių („Muštynės smuklėje“, „Senis lietuvis“, „Didžioji gatvė Vilniuje“, „Poeto Juozo Kristalevičiaus portretas“ 1839 m.). Kūriniai realistinės plastikos, nesudėtingos kompozicijos ir kolorito, eskizinio piešinio. Piešiniams būdinga taikli personažų charakteristika, satyros bruožai.
Lenkaičiai
Lenkaičiai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Medingėnų.
Komariškiai
Komariškiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Baisogalos, prie kelio ir geležinkelio Vilnius–Klaipėda linija. Pro kaimą teka Dotnuvėlė. Veikia Baisogalos girininkija (Radviliškio miškų urėdija).
Žmogaus evoliucija
Žmogaus evoliucija – žmogaus evoliucinis (filogenezinis) vystymasis iki šių laikų.
Žmogaus evoliuciją nagrinėja dalis evoliucijos teorijos, aiškinanti, kaip žmogus išsivystė kaip atskira rūšis. Žmogaus evoliucijos tyrimai apima daugelį mokslinių disciplinų, tarp jų fizinę antropologiją, evoliucinę biologiją ir genetiką. Nors kalbant apie žmogaus evoliuciją žmonės suprantami kaip žmonės–gentis (Homo), tačiau žmogaus evoliucijos tyrimai apima ir kitus hominidus, pvz., australopitekus.
Paleoantropologijos istorija
Šiuolaikinė paleoantropologijos disciplina savo vystymąsi pradėjo XIX amžiuje atradus „Neandertalio žmogų“ (taip pavadintas 1856 m. rastas skeletas, tačiau neandertaliečiai buvo randami kitur jau nuo 1830 m.) ir atsiradus vadinamųjų „urvinių žmonių“ egzistavimo įrodymams.
Tai, kad žmonės yra panašūs į kai kurias didžiųjų beždžionių rūšis, buvo akivaizdu nuo seno, tačiau tik nuo Charles Darwin 1859 m. išleistos On the Origin of Species knygos paplito idėja apie biologinę rūšių evoliuciją. Nors pirmojoje Darvino knygoje apie evoliuciją žmogaus evoliucijos klausimas nebuvo tiesiogiai liečiamas, evoliucijos teorijos reikšmė šiuo klausimu to laikotarpio skaitytojams buvo akivaizdi.
Thomas Huxley ir Richard Owen debatų esmė buvo žmogaus evoliucijos idėja. Huxley įtikinamai pademonstravo daugelį žmogaus ir beždžionių panašumų ir skirtumų savo 1863 m. išleistoje knygoje Evidence as to Man's Place in Nature.
Tuo metu, kai Darvinas išleido savo knygą šia tema, Descent of Man, tai jau buvo plačiai žinoma jo evoliucijos teorijos interpretacija, dėl ko daug kas į visą evoliucijos teoriją žiūrėjo priešiškai. Net daugeliui Darvino šalininkų (pvz., Alfred Russel Wallace ir Charles Lyell) idėja, kad žmonių protiniai sugebėjimai ir moralė galėjo atsirasti dėl natūraliosios atrankos, atrodė per drąsi.
Rūšių sąrašas
Išvardinta chronologine eile, pagal gentis.
Homo dar skirstomi į senovinius ir šiuolaikinius žmones.
Laiko juosta
Skalė tūkstančiais metų Rūšių, pažymėtų *, amžius yra numanomas. - Vertikalios linijos simbolizuoja galimą kilmę („skilimo“ hipotezė) Šaltiniai : -  - -
Baltieji gaubtagalviai
'''Baltieji gaubtagalviai, sin. Baltosios kandelės' (Opostegidae) – drugių (Lepidoptera) šeima, priklausanti gaubtagalvinių (Nepticuloidea'') antšeimiui.
Morfologija
Baltųjų gaubtagalvių kūno dangos spalva dažniausiai balta. Pakaušio srityje, žemiau priekinio kuokšto, yra masyvus, į galą platėjantis plačių žvynelių darinys, vadinamas apykaklėle. Neįprastai stipriai išsivysčiusi apykaklėlė (kartu su labai išplatėjusiu akių gaubtuvėliais – scapus) yra vienas iš svarbiausių diagnostinių požymių, padedančių atskirti baltuosius gaubtagalvius nuo kitų mažųjų drugių, įskaitant ir giminiškiausią (seserinę) grupę – Nepticulidae, kur apykaklėlė yra maža ir porinė arba sudaryta iš retų siūliškų žvynelių.
Vienas būdingiausių ir svarbiausių baltųjų gaubtagalvių morfologinių požymių – šukiški priedai (pectinifer) ant patino genitalijų valvų (valvae) viršūnių. Skirtingai nuo Nepticulidae (kai kurios jų rūšys taip pat gali turėti, matyt, homologiškas struktūras), Opostegidae šukiški priedai yra išsidėstę ant atskiros plokštelės (angl. – cucullar lobe), o šioji susijungia su valvos pagrindine plokštele per stiebelį (pedicellum); stiebelis labai pailgėjęs, kartais raukšlėtas. Kopuliacinis vamzdelis (aedeagus) menkai išsivystęs (matyt, stipriai redukuotas), būdingas penkioms gentims iš septynių, šiuo metu aprašytų, ir visiškai nebūdingas Opostega bei Pseudopostega. Tačiau šios gentys, neturinčios aedeagus, sujungia didžiąją dalį visų Opostegidae rūšių.
Gyvenimo būdas ir trofiniai ryšiai
Skirtingai nei apie kitas didesnes drugių šeimas, apie baltųjų gaubtagalvių gyvenimo būdą ir trofinius ryšius labai mažai žinoma. Baltųjų gaubtagalvių vikšrai gyvena augalų audiniuose (pvz., žievėje), todėl yra retai pastebimi ir aptinkami.
Taksonomija
Iki 1985 m. Opostegidae buvo laikoma monotipine šeima, t. y. šeima, turinčia vienintelę gentį (Opostega Zeller, 1839). Šiuo metu visuotinai yra pripažįstamos 8 gentys.
Paplitimas
Baltieji gaubtagalviai paplitę visuose Žemės biogeografiniuose regionuose, bet daugiausia jų rūšių (apie 88 proc.) žinoma iš atogrąžinių kraštų (pvz., Centrinės ir Pietų Amerikos, Pietryčių Azijos ir kt.). Šiuo metu pasaulyje yra aprašyta apie 202 rūšis, iš jų trys gyvena ir Lietuvoje:
Hama
Hama  – miestas vakarų Sirijoje, Oronto upės slėnyje, į šiaurę nuo Damasko; muhafazos centras. Pro miestą eina svarbus geležinkelis ir plentas Damaskas – Alepas. Hama yra ketvirtas pagal dydį Sirijos miestas, nusileidžiantis Damaskui, Alepui ir Homsui.
Verčiamasi odos, tekstilės, siuvimo, cemento, maisto pramone. Vystomi įvairūs amatai (šilko dirbinių gamyba). Turizmas.
Paveldas
Hama pasižymi turtinga, senovine architektūra. Mieste yra 150 mečečių, tarp jų: Didžioji (perstatyta iš krikščionių bazilikos) su minaretu (XI a.), an Nuri (XII a. vid.), Abu ai Fida (XIII a., su mauzoliejumi). Veikia muziejus, įkurtas XVIII a. osmanų valdžios būstinėje – Azemo rūmuose. Muziejuje saugoma netoli Hamos rasta IV a. romėnų mozaikos liekana. Oronto pakrantėse nuo romėnų laikų yra išlikę Sirijai būdingi vandens kėlimo ratai – norijos. Yra bizantiško stiliaus graikų ortodoksų bažnyčia, XVII-XVIII a. gyvenamieji namai.
Istorija
Hamos apylinkės gyvenamos nuo ankstyvojo neolito. Gyvenvietė žinoma nuo IV tūkstantmečio pr. m. e. Vietovę kolonizavo amoritai, ir jau tada ji buvo vadinama Hamatu. X a. pr. m. e. pradžioje – VIII a. pr. m. e. pabaigoje Hamatas buvo siro-hetitų (aramėjų) valstybės sostinė. 738 m. pr. m. e. miestą nukariavo Asirijos karalius Tiglat-Pileseras III, o po 720 m. pr. m. e. sukilimo jį sudegino Sargonas II. Helenizmo laikais, po IV a. pr. m. e., vėl atsigavo kaip Epifanėja, priklausė Seleukidams. VII a. Hamą užėmė ir sugriovė arabai. Miestas vėl atstatytas Omejadų laikais. 1982 m. vasario mėn. Sirijos kariuomenei malšinant islamistų maištą gerokai nukentėjo, žudynių metu žuvo 17-40 tūkst. žmonių.
Dvitaškė skydblakė
Dvitaškė skydblakė (Aelia rostrata) – skydblakių šeimos rūšis.
Iš žiemos miego pabunda 2-oje balandžio pusėje. Po pabudimo maitinasi daugiametėmis varpinių šeimos žolėmis, vėliau, 2-oje gegužės pusėje „persikrausto“ į žiemkenčių laukus. Po poravimosi, patelės deda kiaušinėlius grupelėmis po 12 kiaušinėlių vienoje. Vidutiniškai viena patelė padeda 50-100 kiaušinėlių. Kiaušinėlių dėjimo periodas ilgas, gali tęstis iki 50-60 dienų. Kiaušinėlio stadija tęsiasi 6-8 dienas, o nimfos stadija – 50-60 dienų. Po javapjūtės, šios skydblakės vėl persikrausto į daugiamečių žolių laukus, kuriuose ir žiemoja.
Paplitimas: Europa, Šiaurės Afrika, Azija, gyvena ir Lietuvoje.
Privataus kapitalo fondas
Privataus kapitalo fondas – investicinis fondas, turimas lėšas (privatų kapitalą) investuojanti į nelistinguojamų (nesančių biržoje) įmonių akcijas. Privataus kapitalo fondai yra alternatyvių investicinių produktų sektoriaus segmentas. Privataus kapitalo fondai įsigytas įmones valdo nuo 2 iki 5 m. Vėliau pelningai parduoda arba siekia, kad akcijos būtų kotiruojamos biržoje (žr. IPO). Investicijos į privataus kapitalo fondus yra labai rizikingos, tačiau fondai dažnai siūlo ir aukštas palūkanas. Privataus kapitalo fondai dažniausiai investuoja į įvairius gerus sandorius, nors ir čia yra tam tikrų sričių, į kurias privataus kapitalo fondai itin taikosi – nekilnojamasis turtas, telekomunikacijų bendrovės, IT sektorius.
Privataus kapitalo investicijos daromos reliatyviai trumpam laikotarpiui – planuojant „išėjimą“ iš įmonės po 3–8 metų. Dėl tokio savo pobūdžio privataus kapitalo fondai suaktyvina įmonių įsigijimų ir pardavimų rinką. Dažniausiai bendrovę įsigiję privataus kapitalo fondai ją restruktūrizuoja, pertvarko – parduoda nereikalingą turtą, atskiria nepagrindinius verslus, o gautas lėšas panaudoja įmonei įsigyti pasiskolintoms lėšoms grąžinti. Dažnai privataus kapitalo fondai kartu atsiveda samdytus specialistus, kurie prisideda prie įsigytos įmonės valdymo ir veiklos vystymo.
Viena iš svarbiausių privataus kapitalo fondų veiklos ypatybių ta, kad jie paprastai siekia realizuoti investicijas po kelerių metų. Pagrindiniai tokio bendrovės pardavimo būdai yra:
Anksčiau privataus kapitalo fondai buvo prieinami tik labai turtingiems investuotojams. Tačiau padėtis pradėjo keistis atsiradus privataus kapitalo fondų fondams.
Danijos futbolo varžybos 1933–1934 m.
Danijos futbolo varžybos 1933–1934 m.
Tukosmera
Tukosmera – ugnikalnis Tanos (Vanuatu) saloje, aukščiausias salos taškas. Aukštis – 1 084 m. Stūkso salos šiaurės vakarinėje dalyje. Ugnikalnis turi religinę reikšmę Džono Frumo sektos pasekėjams. Jų teigimu, Tukosmera yra kalnas, nuo kurio atėjo dievai.
Paskutinis išsiveržimas buvo pleistoceno epochoje. Šiaurės vakaruose stūkso aktyvus ugnikalnis – Jasūras.
Atsitiktinė imtis
Atsitiktinė imtis – tai imtis, sudaryta taip, kad visi individai (objektai) turi tam tikrą tikimybę, nelygią nuliui, patekti į šią imtį.
Azagis
Azagis – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 4 km į pietus nuo Leipalingio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,52 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 111,2 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę krūmynais ir medžiais. Aplinkui plyti pievos. Pelkės vakariniu pakraščiu prateka J.B.-1 upelis link Juodajo Bilso ežero (Bilsinyčios baseinas). Šalia įsikūręs Vilkanastrų kaimas.
Dešiniosios rankos taisyklė
miniatiūra Dešiniosios rankos taisyklė – taisyklė, pagal kurią galima nustatyti indukuotosios elektros srovės kryptį.
Balandiškės (Kalesninkai)
Balandiškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kalesninkų.
Patagonijos plokščiakalnis
thumb|250px|Plokščiakalnis ir [[Neukenas (upė)|Neukeno upė]] Patagonijos plokščiakalnis – plokščiakalnis Pietų Amerikos pietuose, Patagonijoje, tarp Patagonijos Andų kalnų ir Atlanto vandenyno. Šiaurinė riba eina Kolorado upe. Šiauriau pereina į La Platos žemumą. Užima apie 650 tūkst. km² teritoriją.
Plokščiakalnio paviršius plokščias, terasomis leidžiasi link vandenyno. Paviršius giliai išraižytas upių slėnių. Daug kur iškyla pavienės plynaukštės. Upės slenkstėtos, sudaro krioklius. Svarbiausios: Negras, Čiubutas, Čikas, Deseadas.
373 m.
373 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Patyris (Medingėnai)
Patyris – kaimas Rietavo savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Medingėnų. Seniūnaitijos centras.
Konceptas
Konceptu vadinami kaimai:
Patyris (Medingėnai)
Etimologija
Kaimas pavadintas pagal durpyną esantį greta – Tyrą.
Komisaruvka
Komisaruvka – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Simno. Eina vieškelis Mergalaukis–Gluosninkai.
Balandis
Balandis – ketvirtas metų mėnuo pagal Grigaliaus kalendorių, jį sudaro 30 dienų.
Lotyniškas mėnesio pavadinimas Aprīlis kildinamas arba iš žodžio aperire ('atidaryti', turbūt dėl pradedančių augti augalų), arba iš etruskų žodžio Apru, reiškiančio 'Afroditė'.
Lietuviški pavadinimai – Žiedų, Karvelio, Sultekis, Mildvinis.
Lietuvos klimatas
thumb|250px|Sužaliavusi gamta balandžio pabaigoje
Balandį vidutiniškai iškrenta 38–48 mm kritulių, iš kurių (Vilniuje) 65 % sudaro lietus, 33 % mišrūs krituliai ir 2 % sniegas. Šaltais metais paskutinis sniegas ištirpsta balandžio antrojoje pusėje. Vėjuotų dienų, kurių metu vėjo greitis viršija 8 m/s vidutiniškai būna 5-8, pajūryje 11. Dienų su rūku nuo 2 (Ukmergėje) iki 7 (Klaipėdoje). Vidutinė rūko trukmė 22-36 h. Balandį vidutiniškai būna viena diena su perkūnija. Pirmoje mėnesio pusėje kartais dar būna pūgų. Balandžio mėnesį atgimsta gamta: suželia žiemkenčiai, pievose pradeda žaliuoti žolė, medžiai. Žydi ankstyvieji augalai snieguolės, scylės, šalpusniai, medžiai ir krūmai – blindės, klevai.
Astronomija
Saulė balandį pereina per Žuvų (kovo 12 – balandžio 18) ir Avino (balandžio 19 – gegužės 13) žvaigždynus.
Zodiakas
Balandžio zodiako ženklai:
Ryliškių apylinkė
Ryliškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Raitininkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Druskininkų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Savilionių apylinkės.
Pohulianka (Hainuvka)
Pohulanka  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Čeremchos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Viliukų–Karpių miškai
thumb|250px|Viliukų miškas netoli [[Viliukai|Viliukų]]
Viliukų–Karpių miškai – miškai Ukmergės rajone, Deltuvos seniūnijoje, Viliukų, Jakutiškių, Bardiškių, Kačėniškių, Pramislavos kaimų apsuptyje. Jo bei gretimo Jakutiškių miškų masyvo dalį apima Viliukų miško biosferos poligonas, įsteigtas 2012 m. Plotas 777,22 ha. Priklauso Ukmergės miškų urėdijai, Viliukų girininkijai. Pietiniu pakraščiu eina kelias.
Paviršius lygus, kai kur supelkėjęs. Dirvožemiai – velėniniai glėjiški nujaurėję priesmėliai ir priemoliai. Patenka į Armonos baseiną.
Medynai:
Biosferos poligonas įsteigtas siekiant išsaugoti vertingą Viliukų miško ekosistemą, ypač siekiant išlaikyti teritorijoje randamas saugomas augalų, gyvūnų ir grybų rūšis, Europos Bendrijos svarbos natūralias buveines. Nuo 2005 m. Viliukų miškas yra žinomas kaip Europos ekologinio tinklo Natura 2000 buveinių apsaugai svarbi teritorija, kurioje saugotinos retos europinės svarbos drugelių rūšys – baltamargė šaškytė (Hypodryas maturna) ir didysis auksinukas (Lycaena dispar).
2010–2011 m. Viliukų miške buvo atliktų biologinės įvairovės tyrimų metu aptiktos saugomo drugelio – akiuotojo satyro (Lopinga achine), vabalo – purpurinio plokščiavabalio (Cucujus cinnaberinus) populiacijos, saugomos augalų rūšys – stačioji dirvuolė (Agrimonia pilosa), aukštoji gegūnė (Dactylorhiza fuchsii), žalsvažiedė blandis (Platanthera chlorantha), miškinė dirsuolė (Bromopsis benekenii), plūduriuojantysis sklenduonis (Ricciocarpos natans), paprastasis kardelis (Gladiolus imbricatus), plunksninė pliusnė (Neckera pennata), statusis atgiris (Huperzia selago), retažiedė miglė (Poa remota). Taip pat rasta reta, seniems plačialapių miškams būdinga kerpių rūšis – plačioji platužė (Lobaria pulmonaria).
Taip pat aptiktos ir išskirtos dviejų tipų Europos bendrijos svarbos buveinės: plačialapių ir mišrūs miškai ir pelkėti lapuočių miškai.
Miškuose gyvena lapės, usūriniai šunys, šernai, briedžiai, stirnos, taurieji elniai, kiaunės, kiškiai, voverės, bebrai, ondatros.
Mandžiūrai
Mandžiūrai (savivardis: mančžu; kinų kalba: 满族 : Mǎn Zú) – antroji didžiausia tautinė mažuma Kinijoje po džuangų (džuangai) (壮族 : Zhuàng Zú). Didžiausia mandžiūrų populiacija yra Mandžiūrijoje – Šiaurės rytų Kinijos teritorijoje.
Istorija
Mandžiūrų tautos istorija siekia apytiksliai du tūkstančius metų. Manoma, kad mandžiūrų protėviai buvo tauta, kuri kinų šaltiniuose skirtingais laikotarpiais vadinama skirtingais vardais:
Mandžiūrai yra tiesioginiai džurdžėnų palikuonys. 1635 metais, Huang Taiji (黃台吉) (1592–1643) pasirinko Manju vardą, vietoje iki tol buvusio Jurchen, savo tautai pavadinti. O 1664 metais užėmęs imperatoriaus sostą (iki tol priklausiusį Mingų dinastijai) tapo pirmuoju Qing (清朝) dinastijos imperatoriumi. Huang Taiji pradėjo kitų tautų užkariavimus ir suvienijo Kiniją. Taip prasidėjo, beveik tris šimtus metų trukęs mandžiūrų valdymas visoje šalyje. Qing dinastijos valdymo laikotarpiu Kinijos teritorija tapo didžiausia per visą istoriją. Qing dinastija buvo paskutinioji feodalinė dinastija Kinijos istorijoje, kurią 1911 metais pakeitė Kinijos Respublika.
Naujaisiais amžiais Mandžiūrija ir jos žmonės išgyveno sunkius laikus. 1850 m. Mandžiūrijoje gyveno maždaug trys milijonai gyventojų. Kinijos valdžia, baimindamasi, kad Japonija neužkariautų Mandžiūrijos, aktyviai gausino Mandžiūrijos gyventojų skaičių. Todėl Mandžiūrijos gyventojų skaičius per penkiasdešimt metų išaugo iki devynių milijonų. Vis dėlto, 1931 metais, Japonija užėmė Mandžiūriją. 1932 metais japonai pakeitė Mandžiūrijos pavadinimą į Manchukuo 'Mandžiūrų žemė'. Manchukuo buvo valdoma Japonijos iki pat 1945 metų, kai į šalį įžengė Tarybų Sąjunga. Vėliau, šalies valdymas buvo atiduotas kinams, kurie prijungė Mandžiūrijos teritoriją prie Kinijos.
Kalba
Mandžiūrų kalba priklauso Altajaus kalbų šeimai, mandžiūrų-tungusų šakai. Mandžiūrų abėcėlę 1599 m. įteisino mandžiūrų lyderis Nurhaci (1559–1626), mandžiūrų valstybės įkūrėjas. Raštas buvo paremtas klasikiniais mongolų rašmenimis, to fonetika paremta Jurjenų rašmenimis. Alfabetas buvo nežymiai pakoreguotas 1632 metais. 1644 metais prasidėjo Qing dinastijos valdymo laikotarpis Kinijoje. Pirmuosius 200 metų mandžiūrų kalba buvo pagrindinė Kinijos valstybinė kalba. XIX amžiaus viduryje daugelis mandžiūrų jau kalbėjo kinų kalba kaip savo pagrindine kalba. Šiandien mandžiūrų kalba praktiškai nenaudojama net pačių mandžiūrų. Daugiausia yra vartojama kinų kalba ir kiniški rašmenys.
Identitetas
Būdama viena iš 56 etninių grupių Kinijoje, mandžiūrų tauta yra unikali keliomis prasmėmis.
Pirmiausia, dauguma mandžiūrų kalba kinų mandarinų kalba, kaip ir didžioji Han tautos dalis. Bet tik keli tūkstančiai mandžiūrų moka kalbėti ir rašyti savąja kalba.
Antra, mandžiūrai 1644 m. sukūrė Qing dinastiją – paskutinią feodalinę dinastiją Kinijos istorijoje.
Trečia, 1931 metais, Japonijos kariuomenė įsiveržė į šiaurės rytų Kiniją ir 1932 m. įkūrė marionetinę Manjukuo valstybę. Pu Yi – paskutinis Manjiu Qing dinastijos imperatorius Kinijoje valdė kaip Manjukuo regentas ir imperatorius. 13 metų Mandžiūrija buvo atskirta nuo Kinijos.
Šie faktai yra labai svarbūs mandžiūrų tapatybės raidaii. Dėl savo klajokliškos gyvensenos mandžiūrų tauta iki Qing dinastijos pradžios neturėjo aiškios kultūrinės tapatybės. Tik užkariavę hanius ir pradėję gyventi sėsliau mandžiūrai ėmė sinizuotis – palaipsniui perėmė kinų kultūrą, kalbą ir rašmenis. Dabar mandžiūrus sunku atskirti nuo kinų, nes jie nei fiziškai, nei kultūriškai beveik nesiskiria.
Kultūra
thumb|right|Manju Šamanas su pagalbininku|250px
Mandžiūrai panteistai garbindavo varnas, gulbes ir šunis, kuriuos valgyti jiems vis dar yra tabu. Šamanizmas buvo pagrindinis jų tikėjimas. Qing dinastijos valdymo laikotarpiu mandžiūrai kultūriškai suvienodėjo su haniais. Šis procesas buvo gana greitas, nes mandžiūrai neturėjo aiškios ir stiprios tautinės ar kultūrinės tapatybės. Kartu su kinų filosofija bei gyvensena jie perėmė ir kinų kultūrą. Tiesa, mandžiūrai mėgino įvesti savo tradinių kaselių nešiojimą: vyrai buvo verčiami skustis galvas, pasilikdami kaseles. Daug hanių vyrų buvo išžudyti, nes jie nesutiko nešioti kaselių. Ši mandžiūrų tradicija paliko pėdsaką kinų istorijoje. Dar ir dabar senovės kinai yra vaizduojami su kaselėmis.