cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petras Vizbaras
Biografija
Gimė Antano ir Onos Vizbarų šeimoje. Baigęs keturias klases, dirbo Kamajuose krautuvininku. 1944 m. rudenį įstojo į Alfonso Paškevičiaus vadovaujamą ginkluotą partizanų būrį, veikusį Rokiškio ir Anykščių rajonuose. Vėliau priklausė Jono Černiaus partizanų būriui. 1952–1953 m. žiemą slapstėsi kartu su partizanu Jonu Masiuliu-Ponu. 1953 m. liepos 15 d. Rokiškio rajono Kurkliečių kaime buvo suimtas ir įkalintas Vilniuje, KGB vidaus kalėjime. Nusižudė iššokęs pro trečio aukšto langą.
Įvertinimas
2009 m. Vyčio kryžiaus 4 laipsnio ordinas
Andrius Algirdaitis
Andrius Algirdaitis (lietuviškas vardas Vingaudas, lenkiškai Vingoldas, krikšto vardas Andrius, 1325–1399 m. rugpjūčio 12 d.) – Pskovo (1342–1348 m.; valdė per vietininką) ir Polocko (1342–1387 m.) kunigaikštis.
Biografija
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo pirmosios žmonos, Vitebsko kunigaikštytės Marijos, vyriausiasis sūnus. Iki XIV a. aštuntojo dešimtmečio kovojo prieš Livonijos ordiną. 1377 m. mirus Algirdui pretendavo į didžiojo kunigaikščio sostą, kartu su Livonijos ordinu, Maskvos didžiąja kunigaikštyste ir Naugardo kunigaikštyste sudarė koaliciją prieš Jogailą. Andriaus įtikintas Maskvos didysis kunigaikštis Dmitrijus Donietis 1380 m. užėmė LDK valdas Starodubą ir Trubčevską. Kulikovo mūšyje 1380 m. Andrius vadovavo Maskvos kariuomenės daliniui. 1381 m. ir 1385 m. prieš Lietuvos didįjį kunigaikštį Jogailą sukėlė du maištus, motyvuodamas, jog katalikybę priėmęs Jogaila negali vadovauti pravoslavų žemėms. Nesutarimais pasinaudojo Maskva ir Livonijos ordinas. 1385 m. spalio 10 d. su Livonijos magistru sudarė vasalinę sutartį: mainais už gynybą Andrius Algirdaitis vokiečiams atidavė Polocko kunigaikštystę ir drauge pradėjo rytinių LDK žemių puldinėjimą. 1387 m. Skirgaila, padedamas lenkų, užėmė Polocką, Andrių paėmė į nelaisvę ir išsiuntė į Lenkiją, kur šis 7 metus kalėjo. 1394 m. Vytauto prašymu paleistas. 1399 m. žuvo Vorsklos mūšyje kovodamas prieš totorius.
Vismantai
Vismantai – kaimas pietinėje Pakruojo rajono savivaldybės dalyje, 6 km į vakarus nuo Medikonių. Stovi Vismantų koplyčia, statyta 1755 m.
Seniau kaime gyveno Vismantų latviai.
Alksnė
Alksnė – upelis Lietuvoje, Vilkaviškio rajone; Šešupės kairysis intakas. Prasideda Paežerių miške, 2 km į vakarus nuo Paežerių. Teka laukais į šiaurės vakarus, pačiame žemupyje pakrypsta į šiaurės rytus. Įteka į Šešupę 146,6 km nuo jos žiočių, ties Jurkšais II.
Intakas – Kiaulupė (kairysis).
Visa vaga ištiesinta. Kaimai prie Alksnės: Opšrūtai, Mažučiai, Stirnėnai, Alksnėnai.
Upės pavadinimas kilęs nuo medžio vardo alksnis.
Apaštėlė (reikšmės)
Apaštėlė gali reikšti:
Girolamo Savonarola
Džirolamas Savonarola (Girolamo Savonarola; 1452 m. rugsėjo 21 d. – 1498 m. gegužės 23 d.) – garsus italų humanistas, pamokslininkas, poetas, politinis veikėjas, bažnyčios reformatorius.
Gyvenimas
Džirolamas Savonarola gimė Feraroje. Nuo mažens savo senelio, žymaus gydytojo, šeimoje buvo auklėjimas humanizmo dvasia. Anksti pasireiškęs polinkis į asketizmą, domėjimasis viduramžių scholastine filosofija ir pagaliau nelaiminga meilė paskatino jį pabėgti iš namų į Boloniją ir įstoti į dominikonų vienuolyną. Tuo metu jis jau buvo parašęs knygą „Apie panieką pasauliui“. Vienuolyne Savonarola griežtai apribojo savo poreikius, atsisakė pinigų, kovojo prieš bet kokią prabangą. Kaip gabų pamokslininką, jį siuntinėjo pamokslauti į įvairius miestus.
Pagaliau jis apsistojo Florencijoje San Marco vienuolyne. Čia jo pamokslai turėjo nepaprastą pasisekimą. Juose jis smerkė dvasininkų ir turtuolių nedorovingumą, simpatizavo paprastiems žmonėms, pasisakė už demokratines valdymo formas, ragino bažnyčią atsisakyti turtų ir kėlė mintį apie esminį jos atnaujinimą, t. y. reformavimą. Išrinktas vienuolyno vyresniuoju, jis demokratizavo vienuolyno gyvenimą, privertė vienuolius dirbti. Florencijos pasaulietinė ir dvasinė valdžia ne kartą jam buvo uždraudusi pamokslauti, įsakiusi palikti Florenciją, o popiežius kvietė pasiaiškinti, tačiau Dž. Savonarola, remiamas savo klausytojų, nepaklusdavo. Popiežius, siekdamas patraukti jį į savo pusę, ne kartą siūlė jam Florencijoje arkivyskupo titulą, kardinolo kepuraitę, tačiau Dž. Savonarola nesutiko nutraukti savo kritinės veiklos.
UEFA čempionų taurė 1958–1959 m.
UEFA čempionų taurė 1958–1959 m. – ketvirtasis UEFA čempionų taurės turnyras, prasidėjęs 1958 m. rudenį. Jį ketvirtąkart laimėjo klubas, 1959 m. birželio 3 d. finale laimėjęs prieš.
Girolamo Savonarola
Gyvenimas
Žlugus Medičių diktatūrai, Dž. Savonarola tapo faktiniu Florencijos valdovu. Savo politinėmis pažiūromis būdamas respublikonas, jis įgyvendino kai kurias demokratinio pobūdžio politines ir ekonomines reformas. Jas palaikė varguomenė, tačiau joms priešinosi aristokratija. Socialinius pertvarkymus lydėjo dvasinio asketizmo formos: visi piliečiai buvo verčiami eiti į bažnyčią, gatvėse vietoje dainų skambėjo psalmės, viešai buvo deginamos pasaulietinio turinio knygos, muzikos instrumentai, meno kūriniai. Florencija tapo panaši į didžiulį vienuolyną. Popiežius kvietė Dž. Savonarola į Romą pasiaiškinti dėl savo veiklos, ne kartą įsakė jam atvykti iš Florencijos, tačiau jis nepaklusdavo. Buvo mėginama net nužudyti jį.
Pagaliau 1497 m. Dž. Savonarola buvo atskirtas nuo bažnyčios. Tačiau jis nepripažino to atskyrimo ir reikalavo sušaukti visuotinį bažnyčios susirinkimą ir nušalinti popiežių. Tuo reikalu jis „Laišku valdovams“ kreipėsi į Prancūzijos karalių Karolį VII. Bet laiškas pateko į popiežiaus rankas. Pirmiausia jo priešai mėgino surengti jam vadinamąjį dievo teismą – išmėginimą ugnimi (Dž. Savonarola turėjo pereiti per laužus ir tuo įrodyti savo mokymo ir veiklos teisingumą), – bet teismas neįvyko, Dž. Savonarola buvo inkvizicijos suimtas ir po mėnesio žiaurių kankinimų pakartas, o kūnas sudegintas.
Kūryba
„Apie pranašysčių tiesą“, 1497 m;
„Kryžiaus triumfas“, 1497 m;
„Kristaus sužadėtinės verksmas“, 1497 m;
„Apie septynias šv. Bonaventūro dvasinio gyvenimo pakopas“, 1497 m;
Naceliškiai I
Naceliškiai I – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pabaisko.
Groteskas
Groteskas – meninio vaizdavimo tipas, pagrįstas fantastika, komizmu, deriniais to, kas gražu ir bjauru, juokinga ir baisu, tikroviška ir neįmanoma.
Renesanso mene dekoratyvinis ornamentas (augalų motyvai suraizgyti su žvėrių ir muzikos instrumentų piešiniais), romantizmo literatūroje – komiško prado junginys su šiurpumo, mįslingumo ir tragiškumo elementais – metafizinės pasaulio netvarkos ir būties iracionalumo išraiška, disonansiškų dermių, paradoksų, alegorinio dviplaniškumo meninė struktūra, kurioje vyrauja tragiškai jaučiančio ir filosofiškai mąstančio žmogaus niūrus humoras.
Grotesko principais grindžiamas absurdo teatras: nėra ribos tarp komizmo ir tragizmo, veiksmą motyvuoja alogiškos jungtys, individuali būtis, netekusi bet kokios reikšmės, yra valdoma nepakeičiamų kvailystės, valdžios, bjaurasties modelių (S. Becketto, E. Ionesco, F.Dürrenmatto kūriniai).
Groteskas lietuvių literatūroje
Karo absurdiškumo modelis, nepaliekantis personažams jokios pasirinkimo teisės, iškilo kaip pagrindinis kūrinio struktūros principas Kazio Binkio dramoje „Generalinė repeticija“. Mirties siaubo ir piktos ironijos derinys nuspalvino Balio Sruogos „Dievų miško“ stilistiką, svyruojančią tarp memuarų ir tragikomedijos. Metafizinis nerimas kaip alternatyva vartotojiškos visuomenės gyvenimo būdui diktavo šaržišką ironiją Algirdo Landsbergio dramoje „Meilės mokykla“. Egzistencinių būties akligatvių nuojauta, paradoksų sankirtomis, veikėjų metaforiškumu laikosi Kosto Ostrausko vienaveiksmės pjesės „Žaliojoj lankelėj“, „Gyveno kartą senelis ir senelė“, artimos absurdo teatrui.
Sovietų okupuotoje Lietuvoje groteskas plito kaip ironiško santykio su esama santvarka išraiška. Kazys Saja kūrė parabolės tipo pjeses (Maniakas, Oratorius, Pranašas Jona, Mamutų medžioklė, 1968–69), išryškindamas komiškomis hiperbolėmis totalitarizmo užguitų žmogelių kvailumą ir bejėgiškumą. Sauliaus Šaltenio pjesė „Giljotina“ makabriškoje neišvengiamumo atmosferoje sarkastiškai plėtojo mitą apie prievartos ir žudymo amžinumą. Siautėjantis chaosas, naikinantis epochos protą ir sąžinę, Juozo Glinskio dramoje „Grasos namai“ lokalizuojamas beprotnamyje. Juozo Grušo pjesės „Pijus nebuvo protingas“ veiksmas taip pat vyksta beprotnamyje, pripildytame sovietinės buities realijų. Beprotystė – charakteringas grotesko leitmotyvas. Ironiškai atverdama būties prieštaravimų neišsprendžiamumą, grotesko poetika ardė socialistinio realizmo didaktizmą bei patosą, įteisino sąlygiškumo erdvę, išplėtojusi tikroviškumo logiką ad absurdum.
Paris Saint-Germain FC
Paryžiaus „Saint-Germain“, dažnai vadinamas PSG arba Paris SG – profesionalus Prancūzijos futbolo klubas iš Paryžiaus. Klubas žaidžia Ligue 1, aukščiausiame Prancūzijos futbolo divizione. Namų stadionas – Parc des Princes.
Istorija
Tik įkurtas klubas žaidė antrojoje Prancūzijos lygoje, tapo lygos čempionais ir 1971 metais perėjo žaisti į aukščiausią lygą. 1972 metais klubas padalintas į dvi dalis – profesionalų dalis prijungta prie CA Montreuil klubo ir liko aukščiausioje lygoje, o mėgėjų dalis Paris Saint-Germain perkelta į trečiąją lygą, kur užėmė pirmąją vietą ir vėl perėjo į antrąją lygą bei susigrąžino profesionalų statusą. Kitą sezoną užėmę antrąją vietą lygoje, iškovojo teisę atkrentamosiose varžybose kovoti dėl pakilimo į aukštesnę lygą ir įveikę šį barjerą vėl pateko į Ligue 1. Klubas sėkmingai išsilaikė aukščiausioje lygoje, 1986 ir 1994 metais laimėjo čempionatą, 1996 metais klubas iškovojo Taurių laimėtojų taurę, o 2001 m. – Intertoto taurę.
2011 m. klubą įsigijo kompanija „Qatar Sports Investments“, kuri pasišovė suburti komandą, kuri laimėtų Čempionų lygą. „Qatar Sports Investments“ valdoma Kataro emyro Tamimo bin Hamado al Tanio, todėl PSG yra bene vienintelė valstybinė komanda, esanti kitoje šalyje. Be to, tai vienas turtingiausių klubų pasaulyje. Buvo supirktos tokios žvaigždės kaip Neimaras, Zlatanas Ibrahimovičius, Kilianas Mbapė, Lionelis Mesis, Edinsonas Kavanis, Anchelis di Marija, komanda ėmė dominuoti Prancūzijos lygoje, tačiau Čempionų lygos laimėti taip ir nesugebėta (didžiausias pasiekimas – antra vieta 2020 m., pralaimėjus Miuncheno „Bayern“).
Kostas Jagminas
Kostas Jagminas (1868 m. vasario 13 d. Balčiai prie Vainuto – 1896 m. gegužės 13 d. Merkinė) – Lietuvos kunigas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas. miniatiūra|140px|left|Lenta Merkinėje
Biografija
Kilęs iš bajorų. Baigė Vilniaus kunigų seminariją, 1889 m. kunigas. 1889–1890 m. Vilniaus katedros vikaras, 1890–1894 m. Merkinės vikaras, vėliau klebonas. Merkinės bažnyčioje ėmė giedoti ir sakyti pamokslus lietuvių kalba. Organizavo draudžiamosios lietuvių spaudos gabenimą iš Prūsijos ir platinimą. Manoma, spaudos parūpindavo ir persiųsdavo į Merkinę jo sesuo, Valerija Jagminaitė (Jokubauskienė), gyvenusi tėviškėje Balčiuose, prie pat Prūsijos sienos, atgabendavo knygnešys Juozas Kancleris. Sutelkė apylinkių spaudos platintojus ir daraktorius, jų padedamas iš žmonių rinko lenkiškas maldaknyges, keitė jas lietuviškomis. Už lietuvišką veiklą Merkinės klebono buvo skundžiamas bažnytinei vadovybei ir policijai. Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.
Jasvilaičiai
Jasvilaičiai – kaimas pietinėje Pakruojo rajono savivaldybės dalyje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Medikonių.
Korys
thumb|Bičių korys Koriai – bičių iš vaško suręsti šešiakampiai statiniai, kuriuose bitės laiko medaus ir bičių duonos atsargas bei augina palikuonis. Bičių koriai skirstomi į kelius tipus: bičių perams auginti ir maistui saugoti bei tranams auginti. Korius gamina jaunos bitės darbininkės. Koriai tvirtinami prie avilio rėmelio, o jų akučių dydis priklauso nuo paskirties (traninio korio didesnės). Gali kiek tai priklausyti ir nuo bičių veislės. Gamtoje bitės korius tvirtina prie lizdo lubų, drevėse – prie jų skliautų. Koriai statomi vienu metu iš abiejų pusių, jų akelės būna keliais laipsniais pasvirę į viršų. Vos pagaminti koriai būna šviesūs, o vėliau nuo paliekamų perų kokonų ima tamsėti ir po kelerių metų tampa netinkami perams augti. Vieno korio sulipdymui bitės vidutiniškai sunaudoja apie 140–150 gramų vaško.
Lančiūnavos dvaras
Lančiūnavos dvaras – dvaras, esantis Lančiūnavoje. Išlikęs parkas (užveistas XIX a.), dvaro svirnas su laikrodžio bokštu.
Istorija
Dvaras minimas nuo XVI a. pabaigos. Ldk Žygimantas Augustas už karinius nuopelnus padovanojo šias žemes P. Kognovickiui (italų kilmės dvarininkas). Jo sūnus Kazimieras vedė kaimynų dukrą Volovičaitę ir sujungė dvi valdas. Nuo lenkiško žodžio łączenie („jungimas, jungtuvės“) ir kilo vietovės pavadinimas.
Iki XIX a. Lančiūnavos valdos buvo sudarytos iš trijų dvarelių, nes turėjo tris savininkus. Dvaro rūmai statyti XIX a. pabaigoje - XX a. pradžioje. Jie neoklasicistinio stiliaus (respublikinės reikšmės architektūros paminklas). Rūmus pastatė Kognovickiai. Jie susideda iš centrinės dviaukštės dalies ir dviejų šoninių vienaaukščių sparnų. Centrinę dalį akcentuoja įgilintas portikas su dviem kolonomis. Dvarą supa geometrinio tipo parkas, liepų alėja veda į buv. dvaro palivarką. Kurį laiką veikė dvaro mokykla. 1940 m. dvaras buvo nacionalizuotas, rūmuose įsteigta dvimetė žemės ūkio mokykla. 1958 m. ši mokykla pertvarkyta į technikumą, o 1990 m. – vėl į žemės ūkio mokyklą.
Sabina Gecevičiūtė
Sabina Gecevičiūtė (1912 m. lapkričio 2 d. Kybartuose – 2001 m. kovo 13 d. Vilniuje) – Lietuvos zoologė, biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1938 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1954 m. biologijos mokslų kandidatė.
1945–1947 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1947–1952 m. – Klaipėdos mokytojų instituto dėstytoja, 1947–1951 m. Gamtos mokslų skyriaus dekanė, biologijos ir geografijos katedros vedėja. 1953–1985 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytoja, 1954–1961 m. Zoologijos katedros vedėja; nuo 1958 m. docentė.
Mokslinė veikla
Nustatė žuvų parazitų faunos rūšinę sudėtį (131 rūšis), išskyrė pavojingiausias rūšis, ištyrė Kuršių marių žuvų parazitus.
Kasablankos Mahometo V tarptautinis oro uostas
Mahometo V tarptautinis oro uostas (IATA: CMN, ICAO: GMMN) – oro uostas 30 km į pietus nuo Kasablankos, Maroke, Nouasseur priemestyje. Oro uostui suteiktas karaliaus Mahometo V-jo vardas. Šis oro uostas yra pagrindinė Maroko karališkųjų oro linijų (Royal Air Maroc) bazė.
Istorija
Anksčiau šioje vietoje buvo JAV oro pajėgų karinė bazė (Nouasseur Air Base). Šaltojo karo metu šioje karo bazėje buvo dislokuoti JAV strateginiai bombonešiai su branduoliniu ginklu. 1956 m. Marokui atgavus nepriklausomybę ir ypač po 1958 m. JAV invazijos į Libaną, Mahometo V vyriausybė reikalavo uždaryti šią JAV karinę oro bazę. 1963 m. bazę paliko paskutinis JAV kareivis.
Geležinkelis
Iš Kasablankos į oro uostą, nuo 6.50 val. iki 22.50 val. kas valandą, vyksta traukinys. Traukinių stotis yra 1-o terminalo -0 aukšte. Kelionės trukmė – pusė valandos.
Tarptautinės teisės komisija
Tarptautinės teisės komisija (, ILC) - JT nuolatinis pagalbinis organas. 1947 m. sukūrė JT Generalinė Asamblėja – Tarptautinės teisės komisiją. Veiklos tikslas - tarptautinės teisės kodifikavimas ir pažangi plėtra (nustato Komisijos statutas). Komisijos sudėtis formuojama taip, kad būtų atstovaujamos „didžiosios pasaulio civilizacijos formos ir pagrindinės teisinės sistemos". 34 nariai. Tai tarptautinės teisės specialistai.
Kasablankos Mahometo V tarptautinis oro uostas
Taksi
Taksi sustojimas yra prie oro uosto atvykimo salės. Kelionė į Kasablanką kainuoja apie 200,00 MAD (apie 70,00 LT).
Viešbutis
Kasablankos oro uostas turi du viešbučius. Viešbutis „Atlas“ – trijų žvaigždučių ir viešbutis tranzito keleiviams – dviejų žvaigždučių.
Pralaidumas 2007 m.
Šaltinis: thumb|right|150px|JAV strateginių oro pajėgų emblema
Vladimiras Obručevas
Mokėsi Vilniuje, 1881 m. pratęsė Peterburgo kalnakasybos institute. 1886 m. dalyvavo ekspedicijoje į Vidurinę Aziją. Atrado keletą Nanšanio kalnyno kalnagūbrių, tyrinėjo Beišanio kalnyną. Sibire atrado Borščiovo ir Daūrijos kalnagūbrius. 1892–1894 m. dalyvavo Grigorijaus Potanino ekspedicijoje po Centrinę Aziją. Paskutiniame XIX a. dešimtmetyje dalyvavo Transsibiro ir Užkaspijo geležinkelių projektavimo darbuose.
1901–1912 m. dirbo Tomsko technologijų institute, 1918–1919 m. buvo Taurijos universiteto Simferopolyje profesoriumi, 1921–1929 m. – Maskvos kalnakasybos akademijos profesoriumi. Nuo 1930 m. atsidėjo amžinojo įšalo tyrimams.
Mokslininko garbei pavadintas Obručevo kalnagūbris Tuvoje, Obručevo viršukalnė Altajuje, ledynas Urale, kalnas Chamar Dabano kalnagūbryje bei mineralas obručevitas.
Žiūrytis
Žiūrytis – žiūrytinių (Tremellaceae) šeimos grybų gentis.
Genčiai priklauso rūšys:
Bžostovskiai
Bžostovskiai  – bajorų giminė (nuo 1798 grafai) (Strzemię). XVI–XIX amžiuose vaidino svarbų vaidmenį valstybiniame, religiniame ir visuomeniniame Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės gyvenime.
1998 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1998 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 65-asis Lietuvos vyrų ir 51-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
65-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko 1998 m. gegužės 5–15 dienomis Vilniuje.
Vyrų čempionato dalyviai
Čempionate žaidė 12 dalyvių: devyni vilniečiai, du kauniečiai ir vienas iš Radviliškio. Dalyvavo visi 1997 m. Lietuvos čempionato prizininkai. Dalyvių tarpe – keturi tarptautiniai didmeistriai (DM) ir keturi tarptautiniai meistrai (TM). Tai buvo VIII FIDE kategorijos turnyras, jame buvo tiek tarptautinio didmeistrio (TD), tiek tarptautinio meistro balų normos. Iš 60 sužaistų partijų, 29 baigėsi rezultatyviai, o 31 – lygiosiomis.
Vyrų čempionato rezultatai
Čempionatui pasibaigus du dalyviai buvo surinkę po 7 taškus iš 10 galimų. Pagal papildomus rodiklius pirmąją vietą užėmė vilnietis TD Vidmantas Mališauskas, antrą – kaunietis TD Šarūnas Šulskis. Toliau sekė du dalyviai, surinkę po 6 taškus. Jų vietas irgi lėmė papildomi rodikliai: trečioji – atiteko TD Dariui Ruželei, o 4-oji – TD Aloyzui Kveiniui. V. Sakalauskas įvykdė TM balą. Tai buvo trečiasis jo balas po kurio suteikiamas TM titulas.
Lentelė
Pastaba. Čempionato nebaigęs Gediminas Rastenis į lentelę neįtrauktas.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
51-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko 1998 m. balandžio 11–19 dienomis Vilniuje.
Rezultatai
Kiek netikėtai, bet pelnytai, nugalėjo, tarp dalyvių turėjusi tik septintą reitingą, Vilniaus universiteto psichologijos specialybės antrojo kurso studentė 19-metė Živilė Čiukšytė. Ji surinko 7, 5 taško iš 9 galimų ir padidino savo reitingą net 30 taškų. Ji vienintelė įveikė pustaškiu atsilikusią 14-metę MFM šiaulietę Viktoriją Čmilytę. Trečioje vietoje kita sostinės atstovė 20- metė MFM Lina Stasiūnaitė – 6 taškai. Ketvirta – Laima Domarkaitė (5,5 tšk.), o 5-oje – 12-metė Salomėja Zaksaitė (5 tšk.). Trys prizininkės ir moterų tarptautinė meistrė (MTM) Dagnė Čiukšytė pateko į šalies rinktinę, vyksiančią į pasaulio moterų šachmatų olimpiadą
Malkų metodas
Šios plokštės savo konstrukcija ir gamybos būdu panašios į naudojamas spausdintose schemose. Galimi taip pat variantai, kuomet detalėms sujungti naudojamas vielos vyniojimas. Taip sumontuoti elementai panašūs į sukrautas malkas.
Iki atsirandant mikroschemoms tai buvo didžiausią galimą elementų tankį pasiekiantis metodas. Taip buvo montuojama raketų vidinė elektronika, taip pat ir kai kurie kompiuteriai. Didelis tankis, trumpi sujungimai padidina veikimo greitį. Tačiau prireikus sunku pakeisti jau sumontuotas detales.
Šiuo metu metodas mažai naudojamas, nes didelį elementų tankį dabar galima pasiekti lengviau realizuojamais būdais (tokiais kaip paviršinis montavimas).
Šaltiniai
Printed circuit board
Trasa Clermont-Ferrand
Trasa Clermont-Ferrand (dar žinoma kaip Charade Circuit arba Circuit Louis Rosier) – Formulės 1 trasa, šalia Clermont-Ferrand miesto, Prancūzijoje. Joje vyko Formulė 1 Prancūzijos Grand Prix lenktynės. Trasa yra Auvergne kalnuose.
Istorija
Pastatyta 1958, apjungiant kalnų vietovėje esančius keliukus, dėl ko yra panaši į senąją Nürburgring trasą. Trasa buvo laikoma pavojinga, tačiau didelių avarijų čia nebuvo. Po 1972 Prancūzijos GP persikėlė į Paul Ricard trasą, nes nebeatitiko tuometinių saugumo ir kelio dangos reikalavimų.
Adresas
3 Rue Nicolas Joseph Cugnot
F-63100 Clemont-Ferrand
France
Skuodo rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Skuodo rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Skuodo rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.
Veikla
Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Stasys Vainoras. Mero pavaduotoja paskirta Levutė Staniuvienė, administracijos direktoriumi – Bronislovas Stasiulis.
Antas
miniatiūra|Palydovinė Anto atolo nuotrauka Antas – mažas atolas vakarinėje Ponapės pakrantėje Mikronezijos Federacinėse Valstijose. Kartu su gretimu Pakino atolu šios salos sudaro Seniavino salas.
Antas yra populiarus tarp turistų dėl nardymo ir kelių jūros paukščių, daugiausia juodųjų nodžių, kolonijų. Atolas būna apgyvendintas tik sezoniškai.
Tobuloji konkurencija
thumb|350px|Tobulosios konkurencijos atveju paklausos kreivė (horizontali) kerta vidutinės savikainos kreivę (raudona parabolė, AC) žemiausiame taške. Paklausos kreivė yra horizontali, nes kiekvienai konkrečiai kainai ji yra pastovi ir nepriklauso nuo už tą kainą parduodamų prekių kiekio. Vidutinė savikaina, priešingai, nuo kiekio priklauso, todėl matoma kaip parabolė. Kreivė MC yra AC išvestinė, ji dar vadinama ribine kaina
Tobulos konkurencijos atveju gamintojas negali ilgą laiką pardavinėti savo produkcijos didesne kaina, nei būtinos sanaudos šiai prekei pagaminti. Jei trumpą laiką susiklosto tokia padėtis, tai yra signalas ateiti į rinką konkuruojantiems gamintojams, kurie, siekdami įsitvirtinti, pamažu sumažina kainą iki minimalios.
Realioje rinkoje šis teorinis modelis niekada nebūna visiškai teisingas, tačiau kai kuriais atvejais teoretikai teigia, jog stebimi skirtumai pernelyg menki kad įtakotų teorinės laisvosios rinkos procesų analizės išvadas. Žymiai šių sąlygų netenkinanti padėtis vadinama iškreipta konkurencija. Iškreiptai konkurencijai tobulos konkurencijos modelis nebetinka.
Daugiavariantinė pusiausvyra
Pagrindinis straipsnis – Daugiavariantinė pusiausvyra
Egzistuoja teorijos, teigiančios, jog greta optimalios, racionalios kainų bei paklausos pusiausvyros (Pareto pasiskirstymo) yra galimos ir kitos, ekonomiškai mažiau racionalios, tačiau laikinai arba ir ilgesnį laiką stabilios rinkos būsenos.
Stirninės antilopės
Stirninės antilopės (Peleinae) – dykaraginių (Bovidae) žinduolių pošeimis, kuriame vienintelė rūšis – stirninė antilopė (Pelea capreolus).
Aprašymas
Stirninė antilopė yra vidutinio dydžio antilopė. Sveria 19-30 kg. Turi ilgą kaklą ir siauras ausis. Patinai turi tiesius aštrius ragus, kurie yra žieduoti apačioje, jų ilgis apie 15-25 cm. Kailis trumpas ir tankus, turintis pilkos spalvos atspalvių.
Paplitimas
Gyvena Pietų Afrikoje – Svazilande, Lesote ir Zimbabvėje. Aptinkami kalnų arba kalvų saugomose teritorijose. Jų buveinė – žolinė savana.
Serveras Džeparovas
Serveras Džeparovas (Сервер Джепаров; g. 1982 m. spalio 3 d.) – Uzbekistano futbolininkas, rugtyniaujantis saugo pozicijoje. Jis yra Uzbekistano nacionalinės rinktinės ir Kataro klubo „Al-Shabab“ žaidėjas.
2010 m. liepos 27 d. buvo šešiems mėnesiams paskolintas P. Korėjos „FC Seoul“ klubui. 2011 m. vasario 8 d. pasirašė trejų metų sutartį su P. Korėjos klubu. 2011 m. liepos 10 d. pasirašė trejų metų sutartį su Kataro „Al-Shabab“ klubu.
Džeparovas yra daugkartinis Uzbekistano čempionas su FC Bunyodkor ir FC Pakhtakor klubais bei vienas Uzbekistano rinktinės lyderių. 2008 m. su 19 įvarčių jis tapo rezultatyviausiu lygos žaidėju, padėjo FC Bunyodkor klubui pirmą kartą laimėti šalies čempionatą ir išrinktas Azijos metų futbolininku.
Pakinas
Pakinas – mažas atolas šiaurės vakarinėje Ponapės pakrantėje Mikronezijos Federacinėse Valstijose. Kartu su gretimu Anto atolu šios salos sudaro Seniavino salas.
Negyvenamas atolas, Pakinas populiarus tarp turistų dėl nardymo.
Kirilas Genikas
thumb|upright| Kirilas Genikas (1857–1925)
Kirilas Genikas (1857 m. Bereziv Nižnij, Galicija – 1925 m. vasario 12 d., Vinipegas, Kanada) buvo Ukrainos kanadiečių imigracijos agentas.
Biografija
Kirilas Genikas gimė 1857 metais Bereziv Nižnij, Galicijoje, tėvas Ivanas Genikas, kaimo meras, mama Ana Pertsovič (Анни Перцович). Genikas pradėjo studijuoti Kolomijoje, prieš išvykdamas į dabar vadinamą Ivano Frankovską tęsti pedagogikos mokslų. Jis įgijo bakalauro laipsnį Lvove ir 1879 m. buvo paskirtas mokytoju į Nadvirnos apskritį. 1882 m. Genikas grįžo į savo gimtąjį kaimą ir ten įkūrė mokyklą. Per 1880-osius metus jis įsteigė malimo verslą ir gamintojų kooperatyvą, kurį pavadino „Karpatų krautuvė“. 1890 metais jis buvo išrinktas į Kolomijos miesto tarybą, to paties miesto, kuriame jis pradėjo savo studijas.
Kažkuriuo metu Genikas sutiko Jozefą Oleskivą (Олеськів Йосип), žmogų, kuris skatino ukrainiečių imigraciją į Kanadą. Oleskivas paklausė Geniką, ar jis galėtų palydėti ir vadovauti jo antrai ukrainiečių grupei, plaukiančiai į Kanadą, ir padėti jiems ten įsikurti. Genikas su žmona ir keturiais vaikais prisijungė prie 64 ukrainiečių, kurie 1896 m. birželio 22 d. išsilaipino Kvebeko mieste. Genikas nugabeno savo grupę pirmiausia į Vinipegą, o paskui – į vietovę, kurioje buvo įkurtas Stuartburnas, Manitoba, kuri dabar laikoma pirmąja Ukrainos kanadiečių bendruomene Vakarų Kanadoje. Rugpjūčio mėnesį Genikas paprašė naujakurio sklypo Stuartburne, bet greitai pakeitė savo nuomonę ir persikėlė į Vinipegą. Tą patį mėnesį Oleskivas rekomendavo Geniką Kanados Vidaus reikalų departamentui kaip imigracijos agentą. Rugsėjo mėnesį Genikas tapo Departamento darbuotoju vyriausybės vertimams žodžiu ir raštu, kai to reikėdavo. Dirbdamas imigrantų agentu, Genikas Kvebeke susitikdavo su naujais Ukrainos kanadiečiais imigrantais, skatindavo juos vartoti anglų kalbą, nesivaržyti tradicinių papročių, ir, kai tik reikėdavo, būdavo jų patarėju. Jo darbo krūvis stulbinančiai išaugo, stipriai padidėjus ukrainiečių imigracijai į Kanadą – taip išaugo, kad 1898 m. Genikas tapo Kanados vyriausybės algą gaunantis ir visu etatu dirbantis žmogus. Jis tapo pirmuoju ukrainiečiu Kanados vyriausybės tarnautoju, dirbančiu visą darbo dienos laiką.
1899 metais Genikas savo namuose įsteigė Taraso Ševčenkos (Шевченко Тарас) skaityklą, o 1903 metais – pirmąjį laikraštį Kanadoje ukrainiečių kalba „Kanados ūkininkas“ (Kanadskyi farmer). Nors pats nebuvo religingas, Genikas manė, kad krikščionybė turi egzistuoti nepriklausomai nuo graikų stačiatikių ar rusų stačiatikių normų ir kartu su Vinipego presbiterionų dvasininkais 1903–1904 m. įkūrė „Nepriklausomą graikų bažnyčią“. 1911 metais po vyriausybės rinkimų, kuriuos Geniko didžiausią palankumą turinti Liberalų partija pralaimėjo ir turėjo trauktis iš vyriausybės, Genikas neteko darbo ir savo gyvenimą baigė dirbdamas viešojoje sferoje. Kurį laiką jis gyveno Jungtinėse Valstijose, bet vėliau grįžo į Vinipegą, kur 1925 m. vasario 12 d. mirė.
Iki mirties Genikas labai išgarsėjo ir Ukrainos kanadiečių bendruomenėje buvo taip gerai žinomas, kad imtas vadinti „Kanados caru”.
Rešketėnai
Rešketėnai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Tverų, dešinėje kelio pusėje (kitapus – Pupžiubiai). Seniūnaitijos centras. Kaimą supa Pareškečio miškai, šiauriau teka Rešketa, gausu pelkių. Pakelėje stovi dvi koplytėlės. Šalia vienos sodybos auga senas ąžuolas.
Gyventojai
thumb|left|160px|Pakelės koplytėlė
Pragaištingasis morimas
Pragaištingasis morimas (Morimus funereus) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas, aptinkamas Europos pietinėje dalyje.
Išvaizda
20 – 38 mm ilgio. Juodas, tačiau apaugęs trumpais šviesiais plaukeliais, dėl ko vabalas atrodo kaip šviesiai pilkos spalvos. Ant antsparnių po dvi dideles juodas dėmes. Antenos iš 11 narelių, ilgos. Patinų antenos viršija kūno ilgį, patelių antenos siekia kūno ilgį arba trumpesnės.
Biologija
Lerva vystosi senų medžių, pagrinde buko, medienoje. Generacijos trukmė nuo 2 iki 4 metų.
Apsauga
1986 m. buvo įrašytas į Tarptautinę raudoną knygą kaip grėsmingai nykstanti (Endangered) rūšis. 1996 m. statusas pakeistas į pažeidžiamus (Vulnerable).
Žagarių apylinkė (Alytus)
Žagarių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alytaus valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Alytaus rajonui. 1954 m. prijungta dalis Kružiūnų apylinkės, o dalis Žagarių apylinkės prijungta prie Padvariškių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Žagarių apylinkė prijungta prie Punios apylinkės.
Naceliškiai II
Naceliškiai II – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pabaisko.
Raupsuotųjų kolonija
thumb|right|[[Spinalonga (Kretos saloje, Graikijoje – viena iš paskutinių raupsuotųjų kolonijų Europoje, uždaryta 1957 m.]] Raupsuotųjų kolonija, leprozoriumas (iš  'raupsuotasis') – sergančiųjų raupsais karantino vieta. Raupsuotųjų kolonijos išpopuliarėjo viduramžiais, dažniausiai jas prižiūrėdavo vienuoliai. Krikščionių prižiūrimos kolonijos dar kartais vadinamos lazaretais, pagal biblinį veikėją Lozorių.
Raupsų buvo bijoma, nes jie subjaurodavo žmogų, buvo nepagydomi ir buvo manoma, kad jie labai užkrečiami. Kolonijos dažnai buvo įkuriamos salose ar kitose atokiose vietose. Išeinantys iš apgyvendintose vietose esančios kolonijos sergantieji dažnai privalėjo dėvėti barškučius, iš tolo perspėjančius aplinkinius, kad artinasi raupsuotasis. Dėl visuotinės raupsų baimės nukentėdavo ir niekuo dėti žmonės, sergantys odos ligomis, išoriškai panašiomis į raupsus.
XX a. kai kurios kolonijos taip pat buvo ir ligos tyrimų centrai. Sukūrus vaistus nuo raupsų ir suvokus, kad tai nėra lengvai plintanti liga (~95 % žmonių turi įgimtą imunitetą), kolonijos pradėjo nykti.
Klaipėdos leprozoriumas
Pirmieji pacientai, žvejo Jurgio Maslos šeima iš Melnragės, į koloniją buvo priimti 1899 m. liepos 22 d. 1937 m. kolonijos knygoje buvo registruotas pacientas nr. 117, iš įregistruotųjų knygoje 105 jau buvo mirę.
Apaštėlė (dešinysis)
Apaštėlė – upelis Lietuvoje, Rokiškio rajone; Apaščios dešinysis intakas. Išteka iš Vidugirio miško, 5 km į rytus nuo Pandėlio. Teka laukais ir miškeliais į šiaurės vakarus, visa vaga ištiesinta. Įteka į Apaščią 73,1 km nuo jos žiočių, ties Raikėnais.
Žymesnių intakų neturi.
Pavadinimas padarytas nuo Apaščios. Prie upelio įsikūrę Stenionys, Dauniūnai, Girsteikiškiai.
Jonas Žemaitis-Vytautas
thumb|250px|Jono Žemaičio paminklas prie Krašto apsaugos ministerijos miniatiūra|180px|left|Atminimo lenta Kėdainiuose, Didžiojoje g. miniatiūra|180px|left|Atminimo lenta Šiluvoje thumb|250px|1997 m. Lietuvos pašto ženklas, skirtas Jonui Žemaičiui-Vytautui thumb|Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos vėliava
Lietuvos partizanų ginkluotųjų pajėgų vadas bei organizatorius, pasipriešinimo Lietuvos okupacijai koordinatorius.
Biografija
Gimė Palangoje, Jono ir Petronėlės Žemaičių šeimoje. Tėvas buvo laisvamanis, draugavo su Jonu Šliūpu. 1910 m. Žemaičių šeima persikraustė į Lomžą, kur dėdė A. Daukša turėjo stambią nuosavą pieninę. Tėvai dirbo įmonėje, o Jonas mieste lankė pradinę mokyklą. 1917 m. šeima apsigyveno Raseiniuose, kur J. Žemaitis baigė progimnaziją. Seneliai gyveno Kiaulininkų kaime (Šiluvos valsčiuje), todėl jis dažnai būdavo pas senelius.
1926 m., baigęs šešias Raseinių gimnazijos klases, įstojo į Kauno karo mokyklą. 1929 m. baigė mokyklą, gavo leitenanto laipsnį, ėmė tarnauti 2-ajame artilerijos pulke kuopos vadu. 1936–1938 m. studijavo Prancūzijos Fontenblo artilerijos mokykloje (École d’Artillerie de Fontainebleau). Baigęs stažuotę ir gavęs kapitono laipsnį, vadovavo Lietuvos kariuomenės 1-ojo, vėliau 4-ojo artilerijos pulko mokomajai baterijai.
1940 m. SSRS aneksavus Lietuvą, tęsė karinę tarnybą 184-osios šaulių divizijos 617-ajame artilerijos pulke, buvo pulko mokyklos viršininkas. Karo pradžia jį užklupo Varėnos poligone. Gavęs įsakymą trauktis į Rytus, Jonas Žemaitis su grupe karininkų sąmoningai atsiliko ir pasidavė į vokiečių nelaisvę. Nepanorėjęs tarnauti vokiečiams, išėjo į atsargą ir apsigyveno Kaune, kur įsidarbino Energetikos valdyboje durpių gavybos techniku. 1941 m. gruodžio mėn. gimus sūnui Laimučiui, 1942 m. birželio mėn. su šeima persikėlė į Kiaulininkų kaimą ir iki 1944 m. kovo mėn. dirbo Šiluvos žemės ūkio kooperatyvo vedėju.
Vokiečių okupacijos metais įsijungė į rezistencinę veiklą: platino antinacinę spaudą, 1944 m. Šiluvos ir Tytuvėnų valsčiuose suorganizavo apie 150 vyrų į generolo Povilo Plechavičiaus vietinę rinktinę. 1944 m. kovo mėn. buvo paskirtas Vietinės rinktinės 310-ojo bataliono vadu Seredžiuje. Gegužės mėnesį, vokiečiams sunaikinus rinktinės štabą, pasitraukė iš tarnybos ir grįžo į Kiaulininkus. Vokiečiams išformavus rinktinę, kurį laiką slapstėsi.
Raudonajai armijai užėmus Lietuvą, kurį laiką slapstėsi. 1945 m. kovo mėn. jis susisiekė su Lietuvos laisvės armijos atstovais ir, davęs priesaiką, birželio mėn. įsijungė į Juozo Čeponio vadovaujamą partizanų Žebenkšties rinktinę Raseinių rajone. J. Žemaitis tapo šios rinktinės štabo viršininku.
1945 m. liepos 22 d. Virtukų miško kautynėse gavo pirmąjį kovos krikštą. Prasidėjo aktyvi Jono Žemaičio rezistencinė veikla. 1945 m. jis tapo Žebenkšties rinktinės štabo viršininku, 1946 m. rugpjūčio 20 d. – tos pačios rinktinės, pervadintos Šerno rinktine, vadu. 1947 m. gegužę buvo išrinktas Kęstučio apygardos vadu. 1948 m. gegužės mėnesį įkūrė Jūros (Vakarų Lietuvos) partizanų sritį, tapo jos vadu.
1949 m. vasarį vykusiame Lietuvos partizanų vadų suvažiavime J. Žemaitis išrinktas LLKS tarybos prezidiumo pirmininku, taip pat laikinai ėjo gynybos pajėgų vado pareigas. Jam suteiktas partizanų generolo laipsnis. 1951 m. gruodį ištikus insultui atsisakė pareigų (jas vėl pradėjo eiti 1953 m. pavasarį) ir gulėjo paralyžiuotas Vyriausiosios vadavietės bunkeryje Šimkaičių miške (Jurbarko raj.). 1953 m. gegužės 30 d. bunkeris buvo išduotas, J. Žemaitis suimtas gyvas. 1954 m. lapkričio 26 d. sušaudytas Maskvos Butyrkų kalėjime. Kapas nežinomas.
Atminimas
1995 m. Lietuvos televizija pagal Eugenijaus Ignatavičiaus ir Juozo Saboliaus scenarijų sukūrė dokumentinį filmą „Ketvirtasis Prezidentas“ (filmo režisierius Juozas Sabolius).
1996 m. Šiluvoje, J. Žemaičio tėviškėje, pastatytas koplytstulpis (tautodailininkas Adolfas Teresius).
1997 m. vasario 14 d. LR Prezidento dekretu apdovanotas Vyčio Kryžiaus 1-ojo laipsnio ordinu (po mirties).
1998 m. sausio 26 d. LR Prezidento dekretu suteiktas Dimisijos brigados generolo laipsnis. 1998 m. lapkričio 20 d. Lietuvos karo akademijai suteiktas generolo Jono Žemaičio vardas.
1999 m. vasario 16 d. prie Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos atidengtas paminklas generolui Jonui Žemaičiui (skulptorius Gintautas Lukošaitis, architektas Mindaugas Mačiulis).
2004 m. lapkričio 28 d. Palangoje atidengtas paminklas Jonui Žemaičiui (skulptorius Jonas Jagėla). 2009 m. kovo 15 d. Jonui Žemaičiui suteiktas Palangos miesto garbės piliečio vardas.
2009 m. kovo 11 d. Kaune, Karo muziejaus sodelyje, atidengtas paminklas generolui Jonui Žemaičiui (skulptorius Juozas Šlivinskas). 2009 m. kovo 12 d. Lietuvos Respublikos Seimas priėmė deklaraciją, kurioje pripažino, kad nuo 1949 m. vasario 16 d. Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio tarybos deklaracijos priėmimo iki mirties 1954 m. lapkričio 26 d. Jonas Žemaitis buvo kovojančios prieš okupaciją Lietuvos valstybės vadovas, faktiškai vykdęs Respublikos Prezidento pareigas. 2009 m. kovo 13 d. ant generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos Ramuvos sienos Vilniuje atidengtas jam skirtas bareljefas. 2009 m. rugpjūčio 12 d. Raseinių Žemaičio gimnazija pervadinta Prezidento Jono Žemaičio gimnazija.
Vidmantas Valiušaitis
Vidmantas Valiušaitis (g. 1956 m. rugsėjo 18 d. Kaune) – Lietuvos filologas, žurnalistas, publicistas, politikos ir kultūros apžvalgininkas, redaktorius, visuomenės veikėjas.
Biografija
1974 m. baigė Kauno 5-ąją vidurinę mokyklą. 1979 m. Kauno politechnikos institute įgijo inžinieriaus, 1987 m. Vilniaus universiteto Kauno humanitariniame fakultete – filologo profesijas.
Nuo 1979 m. Kauno politechnikumo teorinės mechanikos dėstytojas, Kauno menininkų namų kultūros ir meno renginių organizatorius, 1982–1984 m. Lietuvos radijo korespondentas Kaune, 1987–1988 m. – žurnalo „Nemunas“ meno skyriaus redaktorius.
1987 m. įstojęs į aspirantūrą Mokslų akademijoje, už dalyvavimą 1987 m. rugpjūčio 23 d. Molotovo-Ribentropo pakto minėjime prie A. Mickevičiaus paminklo iš doktorantūros studijų buvo pašalintas. 1988 m. birželio 10 d. išrinktas Sąjūdžio Kauno iniciatyvinės grupės nariu. Iki 1990 m. kovo mėn. buvo Sąjūdžio Kauno tarybos, Sąjūdžio seimo narys.
1988 m. įsteigė ir 1988–1989 m. redagavo pirmąjį Sąjūdžio laikraštį Kaune „Kauno aidas“, kuris buvo leidžiamas lietuvių (10-20 tūkst. egz.) ir rusų (iki 4 tūkst. egz.) kalbomis. 1990–1991 m. laikraščio „Atgimimas“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1990–1999 m. Laisvosios Europos radijo korespondentas Lietuvoje. 1994–1997 m. laikraščio „Kauno laikas“, 1995–1996 m. – „Garsas“ vyriausiasis redaktorius. 2000–2003 m. Seimo deleguotas Lietuvos radijo ir televizijos tarybos narys, 2005–2007 m. mėnesinio žurnalo „Baltijos miškai ir mediena“ vyr. redaktorius.
Vėliau Kauno miesto savivaldybės sekretorius, Vytauto Didžiojo ir Klaipėdos universitetuose skaitė žurnalisto profesinės etikos ir reporterio darbo pagrindų kursus, VšĮ Lietuvos verslo paramos agentūros atstovas ryšiams su visuomene, interneto portalų Delfi.lt, lrytas.lt, Balsas.lt, dienraščio „Lietuvos žinios“ apžvalgininkas, Verslo žinių priedo „Savaitgalis“ autorius, „Žinių radijo“ laidos „Žiniasklaidos anatomija“ vedėjas 2010–2012 m.
2013–2016 m. radijo stoties „Laisvoji banga“ direktorius ir vyriausiasis redaktorius. Nuo 2017 m. Lietuvos nacionalinės Martyno Mažvydo bibliotekos Dokumentinio paveldo tyrimų departamento vyriausiasis metodininkas-tyrėjas. 2020–2021 m. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro direktoriaus patarėjas.
Istra Pula
Istra Pula vadinasi du kroatų futbolo klubai:
Mstislavskiai
Mstislavskiai, Mstislaviškiai  – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikų ir XVI–XVII a. pirmosios pusės Maskvos Didžiosios kunigaikštystės ir Rusijos carystės kunigaikščių ir bojarinų giminė.
Infrabūrys
Infrabūrys – viena iš klasifikacijos pakopų. Žemesnė už pobūrį, aukštesnė už antšeimį.
Mstislavskiai
Giminė
Gediminaičiai, giminės pradininku laikomas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikštis Mykolas Zaslavskis (rusų istoriografijoje Michailas Ivanovičius Zaslavskis, m. apie 1536 m.) iš Zaslavskių, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jaunučio palikuonių, giminės. Jis 1499 m. vedė Julijoną, vieną paskutinio Lengvenaičių giminės nario Jono dukterų, iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Aleksandro kaip jos kraitį ir paveldą gavo dalį Mstislavlio kunigaikštystės ir teisę vadintis Mstislaviškiu. Lietuvių istorinėje literatūroje pasitaikantys teiginiai, kildinantys Mstislavskius iš kunigaikščio Lengvenio, neatitinka tiesos – LDK galiojo patrilinijinė giminystė.
Teodoro sūnus:
Ivano sūnus:
Palenos provincija
Palenos provincija  – viena iš keturių Los Lagoso regiono, esančio Čilės pietinėje dalyje, provincijų. Administracinis centras – Čaitenas.
Geografija
Provincija ribojasi su Ljankihuės provincija šiaurėje, Argentina rytuose, Aiseno provincija (Aiseno regionas) pietuose. Iš vakarų skalauja Korkovado įlanka, skirianti nuo Čilojės provincijos.
Paviršius daugiausia kalnuotas, iškilę Patagonijos Andai. Stūkso veikiantis Čaiteno ugnikalnis. Gausu upių (Palena, Futaleufu, Jelčas, Voduadahujė) ir ežerų (Jelčas, Palena, Espolonas, Trebolis). Įsteigti Hornopireno ir Korkovado nacionaliniai parkai, privatus Pumalino parkas.
Administracinis suskirstymas
Provinciją sudaro 4 komunos:
Panemunio pagrindinė mokykla
Rokiškio rajono Panemunio pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Rokiškio raj., Panemunyje, Nemunėlio g. 19A, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190246771. Steigėjas Rokiškio rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Pirmoji mokykla Panemunyje įsteigta 1777 m. Vėliau, 1865 m. įsteigta valstybinė mokykla, 1945 m. – progimnazija, 1949 m. – septynmetė, 1960 m. – aštuonmetė (veikė iki 1983 m.), 2006 – pradinė mokykla. 2007 m. rugsėjo 1 d. prijungta prie Pandėlio gimnazijos kaip skyrius, vėliau uždaryta.
Jankai
miniatiūra|250px|left|Seniūnija
Istorija
Kaimas minimas 1701 m. 1701–1830 m. kaimas minimas kaip Slabotka, nuo 1830 m. – Janki. XIX a. pabaigoje Jankai – kaimas Naumiesčio apskrities Tamošbūdžio valsčiuje, priklausęs Višakio Rūdos parapijai.
1918 m. įkurtas Jankų valsčius. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Infraklasė
Infraklasė – viena iš klasifikacijos pakopų. Žemesnė už Poklasę, aukštesnė už antbūrį.
Budzenas (reikšmės)
Žodžio Budzenas (Buzen) reikšmės:
Laukinis triušis
Paplitęs Centrinėje ir Pietų Europoje, Šiaurės Afrikoje, introdukuotas Australijoje, Naujojoje Zelandijoje.
Laukinis triušis gyvena urvuose, kuriuos išsikasa šalia vienas kito ir kuriuose praleidžia didžiąją dalį laiko (kai nesimaitina). Labiausiai paplitę sausose, smėlingose (kad būtų lengviau išsikasti urvus) jūros lygio vietovėse. Labiau mėgsta žolėmis ir krūmais apaugusias plokštumas, tačiau taip pat gyvena ir miškuose. Nors ir vadinami kenkėjais, tačiau kuriasi atokiau nuo dirbamų plotų, nes žemės ūkio technika suardo jų urvus. Šiandieniniai triušiai prisitaikė prie žmonių ir jų galima sutikti net miestų parkuose, vejose netoli kapinių, soduose. Žmogaus veikla, ypač žemės ūkio plitimas, padėjo triušiams kolonizuoti naujas teritorijas. Kolonijoje gali gyventi iki poros šimtų triušių. Pagrindinis jų maistas yra varpinės žolės ir kiti augalai, tačiau jie ėda ir grūdus, taip pat gali apgraužti jaunus medelius. Patelės per metus atsiveda kelias jauniklių vadas.
Kilmė
Triušių tėvyne yra laikoma Vidurio ir Pietų Europa. Manoma, kad laukiniai triušiai buvo prijaukinti Pirėnų pusiasalyje, akmens ir bronzos amžių sandūroje (2500–1800 m. pr. m. e.). Archeologiniai radiniai rodo, kad laukinius triušius prijaukinti baigė romėnai ir prancūzai (nuo II a. pr. m. e. iki mūsų amžiaus pradžios), triušius auginę specialiuose draustiniuose.
Viduramžiais triušiai paplito po visą Europą, vėliau ir tuose kraštuose, kur jie anksčiau niekada negyveno: Amerikoje, Australijoje, Naujojoje Zelandijoje ir kt. Dabar laukinių ir naminių triušių yra beveik visame pasaulyje.
Gyvenimo būdas
Triušiai yra maži, pilkai rudos spalvos žinduoliai. Mėgsta sausas, kalvotas saulėtas vietas ir ten kasasi urvus. Gyvena kolonijomis. Veisiasi ištisus metus. Lytiškai subręsta 90-110 dienų. Patelių kiaušinėlių ovuliacija vyksta poruojantis. Triušingumas trunka 28-31 dienų, patelės atveda nuo 1 iki 18 triušiukų. Triušiukai sveria 40-65 g, 6-tą gyvenimo dieną jie sveria jau 2 kartus, o po 1 mėnesio jau 10 kartų daugiau.
Triušių gerai išsivystę klausos ir lytėjimo, tačiau silpni regos organai. Triušiai išskiria kietas ir minkštas išmatas. Minkštąsias išmatas suėda patys (šis reiškinys vadinamas kaprofagija).
Po smakru yra liaukos, kurių išskiriamas sekretas naudojamas teritorijos žymėjimui.
Triušių kojų vamzdiniai kaulai yra ploni ir silpni kaip ir stuburas (triušiai turi 46 stuburo slankstelius). Netikėtai išgąsdinti (arba laikomi netinkamuose garduose) gyvūnėliai (ypač patelės) gali puldinėdamos nusilaužti kojas ar susižeisti stuburą.
Triušiai gyvena iki 6-8 metų, tačiau ūkiniam naudojimui laikomu iki 1-3 metų.
Triušių vislumas ūkiuose priklauso nuo kelių veiksnių.
Triušių elgesys natūralioje aplinkoje
Triušiai yra visuomeniški, socialiniai gyvūnai, gyvenantys vidutinio dydžio kolonijose. Aktyviausi triušiai būna nusileidus saulei, tačiau taip pat juos galima pastebėti aktyvius ir dieną. Triušiai iš esmės yra mišriaėdžiai, tačiau pagrindinis jų maistas – žolė.
Tarpusavyje triušiai bendrauja kvapų ir lytėjimo pagalba, paprastai bendrauja tyliai, bet išgąsdinti ar sužeisti gali pradėti garsiai klykti.
Laukinėje aplinkoje triušiai gali būti labai agresyvūs. Kovos dėl dominavimo tarp patinų gana dažnai baigiasi sunkiais sužalojimais ar net mirtimi. Grumtynėse triušiai kaip ginklus naudoja savo galingas užpakalines kojas, smūgiuoja į priešininką iš apačios. Taip pat jie kandžioja oponentą, braižo priekinių kojų nagais.
Santykis su žmogumi
Laukinis triušis sėkmingai prisitaikė visose teritorijose, kuriose jis buvo apgyvendintas žmogaus, ir tose srityse jis dažnai yra laikomas vienu didžiausių žemės ūkio kenkėjų. Triušiai taip pat daro didelę žalą ekosistemai, nes minta žmonių auginamomis kutūromis ir tuo pačiu konkuruoja dėl maisto su kitais ekosistemos gyvūnais. Australija, Naujoji Zelandija ir kitos nuo triušių kenčiančios šalys kasmet išleidžia miijonus dolerių siekdamos izoliuoti ar tiesiog išžudyti šiuos gyvūnus.
Kailis
Triušių kailis sudarytas iš trijų rūšių plaukų: storų (40-50 mikrometrų storumo) – akuotinių, plonesnių – pereinamųjų arba tarpinių ir ploniausių (12-15 mikrometrų storumo) – pūkinių. Kailio kokybė priklauso nuo dengiamųjų, pereinamųjų ir pūkinių plaukų kiekio, jų ilgumo ir plonumo. Dėl šių savybių triušių kailis yra vertinamas ir triušiai auginami atskirose fermose.
Bartkūnai
Bartkūnais vadinami kaimai:
Budzeno žemė
thumb|300px|Budzeno žemė Japonijos žemėlapyje