cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Issara Kachaiwong
I. Kačaivongas tapo profesionaliu angliškojo biliardo žaidėju 2006 metais. Tais metais jis dalyvavo Royal London Watches Grand Prix turnyre, kuris vyko Aberdine, Škotijoje. Atrankos grupėje jis laimėjo 4 iš 5 susitikimų, pralaimėdamas tik Džonui Higinsui rezultatu 1-3. Deja, jis nepateko į aštuntfinalį, vietoj jo į aštuntfinalį pateko Džonas Higinsas ir Alanas Makmanusas, kurie laimėjo daugiau partijų.
Voldemarininkai
Viešosios veiklos laikotarpis
1941 m. birželio 23 d., Lietuvių aktyvistų fronto Kauno štabas veikdamas vyriausios LAF vadovybės vardu per radiją paskelbė Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą ir Laikinosios Vyriausybės sudarymą.
Issara Kachaiwong
Isara Kačaivongas atstovavo Tailandui per Kolombe vykusį 2006 Azijos angliškojo biliardo čempionatą, kuriame finale nugalėjo Mohamedą Mustafą Šebabą iš JAE.
Voldemarininkai
Viešosios veiklos laikotarpis
1941 m. birželio 25 d., vokiečiams įžengus į Kauną, dvigubas agentas Richardas Schweizeris nuvedė nacių saugumo policijos vadą Walterį Stahleckerį pas savo viršininką  Joną Dainauską. Stahleckeris bandė Dainauską įtikinti, kad jis įsiveltų į žydų žudymą. Jis kategoriškai atsisakė. Tada per Schweizerį jis susitiko su majoru Jonu Pyragiumi. Jie, drauge su kitais voldemarininkais, organizavo grupę, kuri šaudė žydus liepos 3-4 d. VII forte.
Issara Kachaiwong
Šiuo metu Isara Kačaivongas yra 95-as profesionalių angliškojo biliardo žaidėjų reitinge. Jo didžiausia surinkta taškų suma – 142.
Voldemarininkai
Viešosios veiklos laikotarpis
1941 m. birželio 28 d. Lietuvių nacionalistų partija įregistruota viešais įstatais su centru Kaune ir skyriais provincijoje. Partijos vadu – ideologu buvo laikomas Augustinas Voldemaras (kol sugrįš iš tremties), vadovybę sudarė Jonas Karutis, Klemensas Brunius, Zenonas Blynas (generalinis sekretorius), Stasys Puodžius, Leonas Virbickas, Izidorius Taunys, Jonas Vokietaitis, Vytautas Stanevičius, Ignas Vylius (karinio padalinio Geležinis Vilkas vadas). Ieškojo sugyvenimo su naująja okupacine valdžia antikomunistinių ir antisovietinių pažiūrų, nacionalizmo ideologijos pagrindu, sutiko nekelti Lietuvos nepriklausomybės klausimo iki karo pabaigos. Dalyvavo lietuviškos savivaldos ir savisaugos batalionų, Lietuvos savitarpinės pagalbos organizavime. Viešoje veikloje išsiskyrė dvi nacionalistų kryptys. Mažuma (Jonas Pyragius, Juozas Narakas) pasisakė už besąlyginį bendradarbiavimą su vokiečiais, nacionalsocialistinės partijos kūrimą ( Pranas Germantas-Meškauskas). Dauguma talkininkavimą Vokietijai kare su SSRS siejo su Lietuvos nepriklausomybės atkūrimu, tautos interesų gynimu, rengė memorandumus okupacinei valdžiai.
Adolfo Hitlerio direktyva Vokietijos kariuomenei buvo nepalaikyti kontaktų su Lietuvos laikinąja vyriausybe, bet netrukdyti jai veikti. Ši kariuomenės pozicija labai nepatiko SS Sicherheitdienst. Ji organizavo pučą nuversti Laikinąją vyriausybę ir pastatyti savo žmones. 1941 m. liepos 23-24 d. pronacistiniai lietuviai, vykdydami vokiečių norus, nesėkmingai bandė ją nuversti. Jonas Pyragius, Klemensas Brunius, Kazys Šimkus, Izidorius Taunys, Antanas Žarskus ir kiti voldemarininkai pradėjo kelti riaušes prieš Vyriausybę ir taip pat prieš Kauno karo komendantą Jurgį Bobelį, esą jis „bolševikų pakalikas“ ir atsisako pasirašyti dėl žydų geto steigimo. Į Jurgio Bobelio namus atvažiavo Jonas Pyragius, Antanas Žarskus, Vytautas Stanevičius, Jonas Deksnys, Kazys Šimkus ir kiti jo suimti. Tačiau jam jau buvo pranešta, kad ruošiamas sukilimas prieš Vyriausybę ir komendantūrą, ir jis užsibarikadavo komendatūroje su apsaugos būriu. Jonas Pyragius nuvykęs ten su kitais grasino: „Mes čia veikiame gestapo vardu…“ Lietuvos saugumas, policija atsidūrė voldemarininkų rankose. Pulkininkas Vytautas Reivytis, lakūnas, šaulys ir džudžitsu ekspertas, atitinkantis voldemarininkų įvaizdį kaip „veiksmo žmogus“, per pučą tapo Lietuvos policijos viršininku.
Lietuvių nacionalistų partija kaupė techniką pogrindžio spaudai.
1941 m. gruodžio 17 d. Lietuvių nacionalistų partija uždrausta kaip nacistinei Vokietijai potenciali opozicija.
Rezistencinė veikla
Nutrūkus viešajai veiklai Lietuvių nacionalistų partijos nariai dalyvavo antinaciniame pasipriešinime, Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos organizavime ir veikloje, bendrosios rezistencijos vadovybės – Vyriausiojo Lietuvos (VLK), Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo (VLIK) komitetų – sudaryme. Komitetuose Lietuvių nacionalistų partija turėjo savo atstovą Klemensą Brunių. Leido slaptus leidinius Naujas žygis, Mūsų žemė,  Naujo žygio apžvalga. Vokiečių koncentracijos stovykloje žuvo Stasys Puodžius, Pranas Germantas-Meškauskas, Izidorius Kurklietis, Bronius Grigas, Vladas Čekauskas.
Antrosios sovietų okupacijos metu LNP nebeveikė, o buvę jos nariai dalyvavo bendrame antisovietiniame pasipriešinime, žuvo partizanų gretose, kankinti sovietų lageriuose. 1945–1946 m. suimti ir nužudyti Ignas Vylius, Jonas Vokietaitis, Zigmas Blynas, Juozas Matulevičius, Tauro partizanų apygardos organizatorius ir vadas Leonas Taunys (Kovas). Partizanų sąjūdyje žuvo Alfonsas Arlauskas (Geležinis Vilkas), Vytautas Gavėnas (Vampyras), Izidorius Pucevičius (Radvila).
Lietuvių nacionalistų partija, voldemarininkai buvo sovietinėje spaudoje kaltinami fašizmu bei bendradarbiavimu su naciais, tuo tikslu KGB parengtose brošiūrose (Nuo Baltojo žirgo iki svastikos, 1962 m.; Geležinis Vilkas, 1965 m.). 1976 m. inscenizuotoje autoavarijoje KGB nužudė buvusį politinį kalinį Klemensą Brunių.
Išeivijoje
Nacionalizmo tradiciją tęsė 1948-04-11 m. Augsburgo suvažiavime vietoje Lietuvių nacionalistų partijos įsteigtas Lietuvos atgimimo sąjūdis, leidžiantis laikraštį „Laisvoji Lietuva“ (Kanadoje, vėliau Čikagoje, JAV).
Voldemarizmas
LNP vystyta ideologinė srovė pačių nacionalistų vadinta voldemarizmu. Jos pagrindinės nuostatos kilo iš Augustino Voldemaro politinių straipsnių, naujosios generacijos tautininkų idėjų, išreikštų 1937 m. Lietuvių nacionalistų partijos programoje, mokslinių Italijos fašizmo studijų (Zigmas Blynas), JAV politinės sistemos pavyzdžio. Skelbė tautinę demokratiją, tautinę valstybę su stipria vykdomąja valdžia, dalinį valstybės reguliavimą ūkinėje srityje (socialinę valstybę), nacionalinės kultūros ugdymą. Laikėsi laviravimo tarp didžiųjų tautų politikos, pasisakė prieš rasistines,  antisemitines nuostatas kaip kenksmingas mažos tautos nacionalizmui. Nuolatinis padidintas specialiųjų tarnybų (Lietuvos žvalgybos, nacių Gestapo ir  Abvero, sovietų MGB-KGB) dėmesys šiai slaptai sukarintai organizacijai bei jų agentų veikla pastūmėdavo kai kuriuos narius ekstremistiniams veiksmams. Dėl jų ir 50 metų trukusios sovietinės propagandos apie voldemarininkų srovę susidarė radikalaus, ekstremistinio lietuviško nacionalizmo, kraštutinės antikomunistinės dešinės įvaizdis.
Vertinimai
Augustinas Idzelis teigia, „Voldemarininkai iš esmės buvo lietuviai naciai. A. Voldemaras nebūtinai juos kontroliavo, jis tuo metu buvo bolševikų nelaisvėje Sovietų Sąjungoje. Tačiau šie žmonės buvo pasisavinę Voldemaro vardą. Nemanau, kad A.Voldemaras žinojo, kas darėsi Lietuvoje. Tačiau voldemarininkai labai artimai dirbo su vokiečiais, vėliau sudarė Lietuvių nacionalistų partijos pagrindą. Voldemarininkų vardu veikė grupė karininkų, visi buvo aviacijos kapitonai, leitenantai. Tai buvo branduolys kolaborantų, kurie dirbo išvien su SS. Jie dalyvavo batalionuose, kurie šaudė žydus ir kitus. Įdomu tai, kad žmonės, kurie studijuoja sukilimą ir pirmąsias karo dienas, nedaro jokio skirtumo tarp Laikinosios vyriausybės ir voldemarininkų. Voldemarininkai yra dingę iš apyvartos. Nors jie yra tikrieji nusikaltėliai.“
Jurgio Bobelio sūnus, ilgametis Vliko pirmininkas Kazys Bobelis tvirtino, „Juozas Ambrazevičius-Brazaitis padarė vieną klaidą. Jis, kaip humanitaras, be reikalo bandė ieškoti kompromiso su tais, su kuriais kompromiso nebuvo galima rasti. Tokie kaip J. Pyragius, K. Šimkus, S. Kviecinskas, P. Kubiliūnas veikė išvien su vokiečiais, buvo tikri išdavikai. Ir jie netrukus atvirai sukilo prieš Vyriausybę. Su jais buvo neįmanoma susitarti.“
Liudas Truska vertina, "Lietuvių nacionalistų partijos, į ją susibūrę 1941 metų vasarą voldemarininkai, labiausiai antisemitinė, radikaliausia Lietuvoje jėga, labiausiai pronaciška jėga, bei lietuvių nacionalistų partijos generalinis sekretorius  Blynas patarė Rokiškio apskrities viršininkui atidžiai žiūrėti, kad be reikalo nebūtų baudžiami  komjaunuoliai, suprask, lietuviai komjaunuoliai. Jis priminęs žydus, lenkus, rusus: „Patariau atsiminti, kad mūsų tėra 2 milijonai, tai patys nesiskerskim“. Jis, Blynas, taip rašo savo dienoraštyje. Tai štai būtent dėl tokios situacijos tas mitas ir sukurtas, kad kalti ne mes patys dėl gėdingos kapituliacijos, dėl kolaboravimo, o kalti žydai.“
Vytautas Kernagis prisimena „vienintelį labai didelį konfliktą“ su tėvais jaunystėje, kurio nesuprato to metu. Jis iškilo kai norėjo savo grupę pavadinti Geležiniu vilku. Tėvai griežtai neleido, bet nepaaiškino kodėl. Tik vėliau sužinojo, kad buvo tokia pogrindžio organizacija, o jo mama turėjo brolį, Zenoną Blyną, kuris buvo Geležinio vilko sekretorius.
Šaltiniai
Iron_Wolf_(organization)
Nanomokslai
Nuorodos
Nanoznanost
Meghna
Meghna  – upė Bangladeše, viena iš trijų pagrindinių Gangos-Brahmaputros deltą sudarančių upių. Meghna susidaro susiliejus Bharaibo, Surmos ir Kušijaros upėms, prasidedančioms kalnuose, Asamo valstijoje, šiaurės rytų Indijoje. Teka pietų kryptimi Bengalijos žemuma. Su Padmos upe suformuoja bendrą >100 km ilgio ir 60 km pločio estuariją, įsiliejančia į Bengalijos įlanką.
Upė vandeninga ištisus metus, neretai smarkiai ištvinsta. Laivuojama. Prie Meghnos įsikūręs Brahmanbarijos miestas.
Alesninkai
Alesninkai – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Vievio. Įkurta kaimo bendruomenė.
Gyventojai
thumb|left|245px|Kaimo gatvė
Mozelis (upė)
thumb|250px|Mozelio upės baseinas Mozelis (,, liuks. Musel, ) – upė Vakarų Europoje, Reino kairysis intakas.
Mozelis teka per Prancūziją, Vokietiją, Liuksemburgą. Upės vardu pavadinti du Prancūzijos departamentai: Mozelis bei Merta ir Mozelis.
Mozelis prasideda Vogėzų kalnų (Prancūzija) pietvakariniuose šlaituose. Vidurupio dalimi eina Vokietijos – Liuksemburgo siena; žemupys teka per Vokietiją.
Mozelis laivuojamas nuo aukštupio. Mozelį kerta Marnos – Reino kanalas; Rytinis kanalas jungia Mozelį su Sona. Prie upės yra pastatyta hidroelektrinių.
Pakrančių miestai prie Mozelio:
Šiaurės Korėjos ir Pietų Korėjos santykiai
thumb|220px|Šiaurės Korėja (oranžinė) ir Pietų Korėja (mėlyna) Šiaurės Korėjos ir Pietų Korėjos santykiai – politiniai, diplomatiniai, kariniai, ekonominiai ir kultūriniai Šiaurės Korėjos ir Pietų Korėjos ryšiai po Korėjos padalijimo iki šių dienų.
Nuo padalijimo iki Korėjos karo pabaigos
Po Japonijos pasidavimo Antrajame Pasauliniame kare 1945 m. rugpjūčio 15 d., laimėjusios šalys turėjo nuspręsti tolimesnę Korėjos padėtį. Pagal 1943 m. gruodžio 1 d. Kairo deklaraciją, Korėja turėjo tapti nepriklausoma, tačiau tai turėjo būti daroma palaipsniui, su kitų šalių priežiūra. Jomis tapo JAV ir Sovietų Sąjunga, pasidalinusios Korėją nuo 38 lygiagretės atitinkamai į pietinę ir šiaurinę dalį. Rugpjūčio 24 d. sovietai įžengė į Pchenjaną ir įsteigė savo karinę valdžią, o už poros savaičių, rugsėjo 8 d., amerikiečiai įkūrė Jungtinių Valstijų karinę valdžią Seule. Nors šalyje vyko aktyvios diskusijos, kokia turėtų būti Korėja po nepriklausomybės atgavimo (kapitalistinė, korporatyvistinė, socialistinė ar komunistinė), veikiamos prasidedančio Šaltojo karo, abi pusės siekė, kad būsima valstybė atitiktų jų globalius strateginius tikslus, ir palaikė joms palankias šalies politines jėgas. Dėl to su Sovietų Sąjungos pagalba šiaurėje įsitvirtino stalinistinis-komunistinis vienpartinis režimas su Kim Ir Senu priešakyje, o pietuose – JAV palaikoma demokratinė santvarka, kurioje vyravo konservatyvūs dešinieji. Tokiu būdu iš pat pradžių tarp abiejų valstybių buvo įtvirtintas ideologinis nesutarimas ir formuojami skirtingi raidos modeliai.
Nors 1947 m. vyko derybos dėl abiejų Korėjų suvienijimo, jos nebuvo sėkmingos ir kiekvienoje pusėje vyko savarankiškų valstybių kūrimas. 1948 m. liepos 17 d. pietinėje dalyje įsigaliojo naujoji konstitucija ir rugpjūčio 15 d. buvo oficialiai įkurta Korėjos Respublika. Šiaurinėje dalyje konstitucija įsigaliojo rugsėjo 9 d. ir tą pačią dieną buvo paskelbtas Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos įkūrimas.
1948–1950 m. tarp Šiaurės ir Pietų vis stiprėjo konfrontacija, pasireikšdavusi tiek per retoriką, tiek ir per nedidelius konfliktus pasienyje. Sulaukusi Tarybų Sąjungos ir Kinijos palaikymo, 1950 m. birželio 25 d. Šiaurės Korėjos kariuomenė pradėjo Korėjos karą puldama Pietų Korėją ir greit užimdama beveik visą pusiasalį. Tačiau JTO Saugumo Tarybos sprendimu tarptautinės pajėgos (daugiausia JAV) sustabdė puolimą ir priartėjo prie Kinijos sienos. Į karą įsitraukus Kinijos armijai ir (neoficialiai) dalyvaujant TSRS instruktoriams, padėtis stabilizavosi. 1953 m. liepos 27 d. buvo pasirašytos paliaubos, Šiaurės ir Pietų teritorijos išliko tokios pačios, kaip ir prieš karą.
Šaltojo karo laikotarpis
Pak Čionghy valdymo laikotarpiu buvo pradėtas ryšių su Šiaurės Korėja atnaujinimas. 1972 m. liepos 4 d. po slaptų derybų pasirašytas abiejų valstybių komunikatas, skelbęs dialogą susivienijimo klausimu, tačiau padėtis pusiasalyje liko įtempta, nepaisant keleto aukšto lygio susitikimų. 1973 m. derybos sužlugo, Šiaurei reikalaujant Pietuose įvykdyti žymias politines permainas. 1974 m. atrasti slapti tuneliai po demilitarizuota zona tik pablogino santykius, sustiprėjo tarpusavio nepasitikėjimas.
1983 m. spalio 9 d. Šiaurės Korėjos spectarnyboms Jangone (Birma (dabar Mianmaras)) surengus išpuolį prieš prezidento Čion Duhano vadovaujamą Pietų Korėjos vyriausybinę delegaciją žuvo 17 delegacijos narių, įskaitant keturis ministerijų vadovus. Nepaisant šio įvykio, 1984 m. sausį Vašingtone buvo pradėtos trišalės Šiaurės, Pietų ir JAV derybos. Pagrindiniu klausimu tapo JAV ir Šiaurės Korėjos taikos sutartis, tačiau nepavykus susitarti dėl jos sąlygų, derybos kovo mėnesį žlugo. Iš jų pasitraukus Amerikai, dialogas tarp Šiaurės ir Pietų tęsėsi, buvo aptariami humanitariniai, ekonominiai, sporto klausimai. 1985-tieji žymėjo glaudžiausio bendradarbiavimo laikotarpį, kuomet šalys leido susitikti per karą išskirtoms šeimoms, vyko kultūriniai mainai. Spalio mėnesį Pietų pusė pasiūlė Korėjos viršūnių susitikimo idėją, tačiau Šiaurei reikalaujant atšaukti Pietų Korėjos ir JAV kasmetines karines pratybas, derybos vėl pasiekė aklavietę.
Artėjanti 1988 m. Seulo olimpinėms žaidynėms, Šiaurės Korėja įvairiais būdais stengėsi paveikti jų organizavimą. Siekiant sukelti sumaištį, 1987 m. lapkričio 29 d. jos agentai susprogdino Pietų Korėjos keleivinį lėktuvą virš Indijos vandenyno, žuvo 115 žmonių. Pietų Korėja galiausiai inicijavo slaptas derybas su Šiaure, kuriose pastaroji pasižadėjo nevykdyti išpuolių per olimpines žaidynes, jeigu Pietūs suteiks milijardo JAV dolerių vertės ekonominę pagalbą.
Kim Džong-ilo valdymas, Saulės Šviesos politika
Pradedant 1993 m. svarbiu klausimų abiejų valstybių santykiuose tapo branduolinės Šiaurės Korėjos ambicijos. Tais metais šalis neįsileido TATENA inspektorių ir pagrasino pasitrauksianti iš Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties, kurią ji buvo pasirašiusi 1985 m. 1993 m. gruodį CŽV paskelbė, kad Šiaurės Korėja tikriausiai turi bent vieną branduolinį užtaisą. Situaciją ėmėsi spręsti JAV, buvo pasirašyti susitarimai, jog Šiaurės Korėja atsisakys sodrinimo technologijų.
1998 m. naujai išrinktas Pietų Korėjos prezidentas Kim Dedžiunas inicijavo naujos bendravimo su Šiaurės Korėja strategijos kūrimą. Ji buvo pavadinta Saulės Šviesos politika ir rėmėsi bendradarbiavimo skatinimu. Tų pačių metų balandį abi šalys atnaujino derybas Pekine. Šiaurė siekė išsiderėti 200 000 tonų trąšų, tačiau nesutiko su Pietų pasiūlymu, kad už pagalbą maistu būtų surengtas išskirtų šeimų susitikimas. Derybos baigėsi neradus sutarimo. 1999 m. birželį jos buvo atnaujintos, tačiau nutrūko kai to paties mėnesio 15 d. įvyko abiejų valstybių jūros pajėgų konfliktas.
2000 m. balandį įvyko santykių atšilimas ir buvo susitarta dėl abiejų pusių lyderių susitikimo. Birželį Kim Dedžiunas nuvyko į Pchenjaną ir pasirašė penkių punktų susitarimą, liečiantį karinės įtampos mažinimą, taikos stiprinimą, išskirtų šeimų susitikimą ir ekonominių, socialinių bei kultūrinių ryšių plėtrą. Tuo pat metu įvyko ir išskirtų šeimų susitikimas. Tolimesnės derybos buvo lėtos, tačiau iki metų galo buvo susitarta dėl konkrečių humanitarinių ir saugumo klausimų. Tarp jų buvo sprendimas atnaujinti ir pradėti naudoti abi šalis jungiančias geležinkelio linijas; tęsti išskirtų šeimų susitikimus; 2001 m. surengti Kim Čen Iro vizitą į Seulą. Praktikoje daugelis šių ir kitų susitarimų buvo prastai įgyvendinami, Kim Čen Iro vizitas bei šeimų susitikimai taip ir neįvyko. 2001 m. santykiai vėl suprastėjo ir aktyvesnės derybos buvo atnaujintos 2002-taisiais. Tuometinis ministrų lygio susitikimas buvo nukreiptas į ekonominių ryšių stiprinimą, tačiau jas nutraukė žinia apie Šiaurės vykdomą atominę programą ir galimai kuriamą atominį ginklą.
Šiaurės vykdoma atominė programa greitai atšaldė dvišalius santykius. 2003 m. sausio 10 d. šalis pasitraukė iš Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties ir 2005 m. vasario 10 d. pasiskelbė turinti branduolinį ginklą. Siekiant išspręsti šią problemą, 2003 rugpjūtį buvo pradėtos Šešiašalės derybos, kuriose dalyvavo JAV, Rusija, Kinija, Japonija, Šiaurės ir Pietų Korėja. 2007 m. Šiaurės Korėja pasižadėjo uždaryti visas branduolines jėgaines mainais už ekonominę pagalbą, tačiau sulaukusi JT Saugumo Tarybos pasmerkimo dėl 2009 m. balandžio 5 d. įvykusio satelito paleidimo, iš derybų pasitraukė ir paskelbė apie branduolinės programos atnaujinimą. 2006 m. spalio 9 d. ir 2009 m. gegužės 25 d. šalis įvykdė atominio sprogimo bandymus.
Po Kim Dedžiuno prezidentavęs No Mu Hionas nesiėmė itin aktyvių veiksmų suartinti abi valstybės, tačiau nepaisant visų dvišalių nesutarimų išlaikė jau buvusius susitarimus.
2008 m. kovą, į valdžią Pietų Korėjoje atėjus griežtesnės politikos Šiaurės atžvilgiu šalininkui I Mjongbakui, buvo paskelbta, kad ekonominis bendradarbiavimas per Kesongo regioną vyks tik tada, kai bus išspręstas atominių ginklų klausimas. 2009-taisiais įvykus dar vienam Šiaurės atominiam bandymui santykiai dar labiau pablogėjo. Prie to prisidėjo ir įtarimai, jog Šiaurė 2010 m. kovą Geltonojoje jūroje nuskandino Pietų Korėjos karinį laivą Čonan (천안), dėl ko žūvo 46 įgulos nariai, o lapkritį įvyko Jonpjongo apšaudymas, kurį pradėjo šiaurinė pusė. Tą patį mėnesį Saulės Šviesos politika buvo galiausiai įvardinta kaip neefektyvi ir paskelbta apie jos pabaigą.
Po Jopjongo apšaudymo tarp Šiaurės ir Pietų kelis mėnesius išliko viena stipriausių įtampu nuo Korėjos karo laikų, tačiau 2011 m. sausį buvo pradėta kalbėtis apie aukšto lygio karines derybas ir dialogo tarp valstybių atnaujinimą.
Susitikimai
Šiaurės ir Pietų Korėjos lyderių susitikimai yra reti. Pirmasis jų įvyko 2000 metų vasarą, praėjus daugiau nei pusei amžiaus po valstybių įsikūrimo. Vėliau sekė santykių atšalimas ir antrasis susitikimas įvyko 2007 m. rudenį, o dar po vieno įtempto periodo susitikimai pradėti atnaujinti 2018 m. Lig šiol tik Pietų Korėjos prezidentai yra lankęsi Šiaurės Korėjos sostinėje Pchenjane, o Šiaurės Korėjos lyderis yra tik peržengęs į Pietų Korėjos pusę demilitarizuotoje zonoje.
Trakšeliškiai
Trakšeliškiais vadinami du kaimai Tauragės rajone:
Kapčiuškiai
Kapčiuškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Debeikių.
Laure Manaudou
Lora Manaudū (g. 1986 m. spalio 9 d. Vilerbane, Prancūzijoje) – buvusi Prancūzijos plaukikė. Daugkartinė šalies moterų plaukimo rekordininkė, pasaulio bei Europos rekordininkė. Olimpinė, pasaulio ir Europos čempionė.
Karjera
L. Manaudū pirmasis treneris buvo Philippe Lucas (2001–2007). Ji pasiekė visus pasaulio laisvojo stiliaus rekordus tarp 200 ir 1500 metrų. 2009 m. rugsėjo mėn. ji nutraukė savo sportinę veiklą, tačiau 2010 m. spalio mėn. ji pradėjo vėl treniruotis su Alabamos valstijos Auburno universiteto komanda „Tigers“. 2011 m. liepos mėn. ji pirmą kartą atstovavo Auburną varžybose Atense, kuriose ji pasiekė asmeninį 50 m laisvojo stiliaus rekordą.
Seiferto galaktika
thumb|200px|right|Seiferto [[galaktika ESO 97-G13.]] Seiferto galaktika – galaktika, kurios branduolio spektre stebimos stiprios emisijos linijos, rodančios, kad ten esama jonizuotų dujų. Galaktikų klasė pavadinta Karlo Seiferto vardu, kuris 1943 m. pirmasis jas pastebėjo. Seiferto galaktikos kartu su radijo ir kvazarinėmis priskiriamos aktyvių galaktikų tipui. Manoma, kad Seiferto galaktikų branduoliuose gali būti supermasyvios juodosios skylės.
Laure Manaudou
Karjera
L. Manaudū laimėjo tris medalius olimpinėse žaidynėse, šešis pasaulio medalius ir trylika Europos medalių.
Seiferto galaktika
Galaktikos požymiai
Šios galaktikos dažnai yra spiralinės, turinčios mažą ir šviesų branduolį. Branduolio spektre matomos stiprios ir plačios vandenilio, helio, azoto ir deguonies emisijos linijos, kurios rodo, kad iš Seiferto galaktikos branduolio karštos dujos sklinda kelių tūkstančių kilometrų per sekundę greičiu. Šis linijų profilio išplitimas vadinamas Doplerio išplitimu.
Seiferto galaktikos stipriai spinduliuoja ir kituose diapazonuose - radijo, infraraudonajame, ultravioletiniame, Rentgeno. Spėjama, kad emisija radijo diapazone atsiranda dėl sinchrotroninės spinduliuotės čiurkšlėse. Tačiau radijo spinduliuotė iš Seiferto galaktikų nėra tokia stipri, kaip infraraudonoji, kuri susidaro dulkėms, esančioms netoli branduolio, 'perspinduliavus' kitų diapazonų spinduliuotę. Didžiausios energijos- Rentgeno spindulių - fotonai sukuriami karštame vainike apie juodąją skylę.
Skiriami du Seiferto galaktikų poklasiai- Sy1 ir Sy2. Sy1 galaktikų spektre matomos ir plačios, ir vidutinio pločio emisijos linijos, o Sy2- tik vidutinio.
Stiklavarlės
Stiklavarlės (Centrolenidae) – beuodegių varliagyvių (Anura) šeima.
Joje yra šios gentys ir rūšys:
Laure Manaudou
Asmeninis gyvenimas
L. Manadū tėvas prancūzas, o motina olandė. Jos brolis Florent Manaudou yra laimėjęs aukso medalį 2012 m. olimpinių žaidynių plaukimo sporto šakoje. Ji su draugu susilaukė pirmojo vaiko 2010 m. Ji taip pat vaidino Olivier Doran filme „Le Coach“ (2008 m.).
Gailiškiai (Pagėgiai)
Gailiškiai – viensėdis Pagėgių savivaldybėje, 6 km nuo Natkiškių.
Marija Šerienė
Marija Šerienė (g. 1955 m. birželio 25 d. Šiluose Panevėžio raj.) – Lietuvos ir Pakruojo rajono politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1970 m. baigė Šilų aštuonmetę, 1973 m. baigė Raguvos vidurinę mokyklą. 1977 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo buhalterės ekonomistės specialybę. Kartu baigė Visuomeninių profesijų fakultetą ir gavo Dramos režisierės diplomą.
1977–1979 m. Pasvalio „Žemūktechnikos“ susivienijimo, 1979–1980 m. Pasvalio rajono Sabonių kolūkio buhalterė, 1980–1992 m. Pakruojo rajono Karolio Požėlos kolūkio vyriausioji buhalterė. 1992–1995 m. Lietuvos Respublikos Valstybės kontrolės departamento kontrolierė, 1995–1996 m. Pakruojo rajono savivaldybės merė. 1996–2000 m. Seimo narė. Nuo 2004 m. Seimo Audito komiteto patarėja, Vyriausioji vidaus auditorė.
1995–1997 m. ir 1997 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narė.
Lietuvos valstybės tarnautojų profesinės sąjungos Moterų komiteto pirmininkė. Lietuvos mokesčių mokėtojų asociacijos įkūrėja ir narė, visuomeninės organizacijos „Moterys prieš alkoholizmą ir narkomaniją“ pirmininkė, Pakruojo rajono Katalikių moterų draugijos pirmininkė. Laisvalaikio pomėgiai – poezija, važinėjimas dviračiu ir stalo tenisas.
Vyras Anicetas veterinarijos gydytojas, sūnūs Povilas ir Viktoras.
Viduriniai Rytai
Viduriniai Rytai – politinis ir kultūrinis regionas Azijos pietvakariuose. Regiono pagrindą sudaro teritorija tarp Viduržemio jūros ir Persijos įlankos, taip pat Anatolijos, Arabijos ir Sinajaus pusiasaliai.
Senovėje Viduriniuose Rytuose iškilo pirmieji pasaulio miestai ir gimė viena iš didžiųjų religijų – islamas. Dauguma gyventojų musulmonai, labiausiai paplitusi kalba – arabų. Pastarąjį dešimtmetį regione nesibaigia alinantys karai ir konfliktai. XX a. viduryje palei Persijos įlanką buvo atrasti naftos telkiniai. Šiuo metu daugeliui regiono šalių nafta yra pagrindinis pajamų šaltinis.
Naftos gavyba
Daugiau kaip 65 % pasaulio naftos priklauso Viduriniams rytams; regione išsiurbiama trečdalis naftos, per dieną išgaunamos pasaulyje. Prieš tai atsilikę Viduriniai rytai iš naftos suklestėjo, išaugo tarptautinis regiono vaidmuo ir jo įtaka pasaulio reikalams.
Naftos gavyba Viduriniuose Rytuose:
Geografija
Išskyrus derlingus plotus Tigro ir Eufrato slėniuose, pajūryje ir retose oazėse, kone visi Viduriniai Rytai – tai įkaitusios akmenų arba smėlio dykros, tarp jų ir plati Ar Rub al Chali smėlynų dykuma. Dalį Vidurinių Rytų užima akmeningos plynės: didžiulis karštis, sausvėjai ir retkarčiais užeinančios liūtys su audra paliko plikas uolienas. Dauguma dykumų plotų negyvenami dėl vandens stygiaus.
250px|thumb|Viduriniuose Rytuose didelę teritorijos dalį užima dykumos. Viduriniai Rytai turi sparčiausiai pasaulyje augančių didmiesčių. Taip yra dėl milžiniškų turtų, kuriuos atnešė nafta, ir gyventojų skaičiaus didėjimo. Miestai statomi Vakarų pavyzdžiu: juose pilna gyvenamųjų ir firmų dangoraižių iš stiklo, plieno ir betono.
Karai
Pastarąjį dešimtmetį Viduriniuose Rytuose per nesibaigiančius karus žuvo tūkstančiai žmonių. 1980 m. užsitęsę sienos konfliktai ir konkurencija tarp Irano ir Irako prasiveržė karu, kuris baigėsi 1988 m. 1990 m. prasidėjo Persijos įlankos karas: Irakas užpuolė Kuveitą; turėjo įsikišti tarptautinės pajėgos, vadovaujamos JAV. Daugelis Vidurinių Rytų šalių palyginti jaunos, susikūrusios XX a., regioną pasidalijus Vakarų valdovams. Dėl šio dirbtinio padalijimo, dažnai napakankamai apibrėžto, kilo daugybė konfliktų, ypač tarp tarp Irako ir jo kaimynų.
Islamas
Islamas kilo Viduriniuose Rytuose VI a. ir tebėra vyraujanti regiono religija. musulmonai, islamo išpažinėjai, tiki vieną Dievą, Alachą, ir jo pranašą Mahometą. Mahometas gimė Mekoje, kuri yra dabartinėje Saudo Arabijoje.
Pakempiniai
Pakempiniai – kaimas šiaurės rytinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 7 km į pietvakarius nuo Naujosios Akmenės.
Istorija
XIX a. pradžioje kaimas priklausė Akmenės bažnyčiai.
Helen & Joseph
220px|miniatiūra|„Helen & Joseph“ 1972 m.
„Helen & Joseph“ buvo trumpai gyvavęs muzikinis duetas iš Maltos, kurį sudarė Helen Micallef ir Joseph Cutajar.
1992 metais dueto narė Helen kaip solo dainininkė su kūriniu „Mat-Tnehid Tal-Mewg“ dalyvavo Maltos „Eurovizijos“ atrankoje, tačiau ten pergalės nepasiekė.
Floridos sąsiauris
thumb|250px|Floridos sąsiauris. Floridos sąsiauris − sąsiauris, jungiantis Meksikos įlanką ir Atlanto vandenyną. Jis yra tarp Floridos salų ir Kubos.
Floridos sąsiaurio ilgis − 650 km, plotis − 80 km, vidutinis gylis − 150 metrų, tačiau kai kur vandenyno dugnas siekia 1500 metrų gylį. Per sąsiaurį teka Golfo srovė.
Floridos sąsiauris yra Bermudų trikampio ribose.
Magnetinis polius
Magnetinis polius – magneto taškas, kuriame magnetinio lauko linijų tankis yra didžiausias. Pagal analogiją su Žemės magnetinio lauko poliais magnetai turi 2 polius, vadinamus šiauriniu ir pietiniu. Iš šiaurinio poliaus, vadinamo teigiamuoju, magnetinio lauko jėgų linijos išeina, į pietinį, vadinamą neigiamuoju, sueina. Žemė turi geomagnetinius polius; šiuo metu pietinis polius yra Šiaurės pusrutulyje, o šiaurinis – Pietų pusrutulyje.
Lietuvos moterų tinklinio rinktinė
Lietuvos moterų tinklinio rinktinė – nacionalinė šalies rinktinė, Lietuvai atstovaujanti tinklinio tarptautinėse varžybose. Rinktinės veiklą koordinuoja Lietuvos tinklinio federacija.
2013 m. Lietuvos moterų tinklinio rinktinė atkurta po ilgos pertraukos.
Albertas Juozapas Petronis
Albertas Juozapas Petronis (g. 1936 m. sausio 2 d. Sviliuose, Biržų rajone) – Lietuvos ir Pasvalio rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys.
2000–2007 m. Pasvalio rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. Pasvalio rajono savivaldybės meras, nuo 2003 Etikos ir teisės komiteto pirmininkas.
Luís Fabiano
Luišas Fabianas Klementas (g. 1980 m. lapkričio 8 d.) – Brazilijos futbolininkas, buvęs Brazilijos rinktinės puolėjas.
Su Brazilijos rinktine laimėjo 2004 m. Copa America čempionatą.
Marijampolės futbolo arena (maniežas)
Marijampolės futbolo arena – futbolo standartinių matmenų aikštės maniežas su dirbtine danga.
Dėl rėmimo sutarčių nuo 2011 iki 2019 m. gruodžio mėn. vadinosi ARVI arena. 2020–2022 m. trejus sezonus vadintas „Hikvision“ arena.
Istorija
2011 m. „Sūduvos“ klubas pasirašė rėmimo sutartį su ARVI grupe ir maniežas buvo pavadintas ARVI pavadinimu.
2019 m. gruodžio 11 d. pasirodė pranešimai, kad ARVI grupė neberems „Sūduvos“ klubo. Stadionas buvo laikinai pervadinta į Marijampolės futbolo maniežą.
2020 m. sausio mėn. kinų kompanija Hikvision tapo FK Sūduva generaliniu rėmėju. Tuo pačiu vardas buvo perteiktas ir maniežui, oficialus pavadinimas tapo Hikvision arena (arba, Hikvision arena (maniežas), kad atskirti nuo stadiono).
2023 m. vasario mėn. tapo aišku, kad „Hikvision“ neberems klubo, o stadionai nebenaudos šios firmos žymens.
Statyba
Maniežo statybą finansavo ES, LR vyriausybė, Marijampolės miesto savivaldybė, privatūs rėmėjai, ir futbolo klubas „Sūduva“.
Reichskancleris
140px|thumb|right|O. von Bismarkas Reichskancleris (, imperijos kancleris) – kaizerinės Vokietijos ir Veimaro respublikos laikų vyriausybės vadovas (ministras pirmininkas).
Pirmuoju reichskancleriu 1867–1871 m. buvo Otas von Bismarkas. Iki 1918 m. reichskanclerį skyrė kaizeris, vėliau – reichsprezidentas. Veimaro respublikoje rinkimuose į reichstagą laimėjusių partijų deputatai galėjo paskelbti nepasitikėjimą reichskancleriu, todėl paskyrimas dažniausiai atspindėdavo rinkimų rezultatus. thumb|150px|left|L. Šverinas-Krozigas 1933 m. reichskancleriu tapo nacių vadovas Adolfas Hitleris, kuriam vadovaujant Veimaro respublika virto Trečiuoju Reichu. Reichsprezidento postas panaikintas 1934 m.
Po Hitlerio savižudybės reichskancleriu vieną dieną (1945 m. balandžio 30 – gegužės 1 d.) buvo J. Gebelsas. Vėliau Karlas Denicas vadinamosios Flensburgo vyriausybės vadovu paskyrė L. Šveriną-Krozigą, kuris buvo paskutiniu istorijoje reichskancleriu (iki suėmimo 1945 m. gegužės 23 d.).
Taip pat skaitykite
Chancellor of the German Empire
Kapėnai (Akmenė)
Kapėnai – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kairiškių.
Šviridai
Šviridai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bransko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Bransko, apie 23 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 41 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Darkiemio apskritis
thumb|Darkiemio rotušė Darkiemio apskritis nuo 1938 m. Angerapės apskritis (Kreis Angerapp), nuo 1939 m. Landkreis Angerapp) – 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos administracinis teritorinis vienetas Mažojoje Lietuvoje. Sudaryta po Vienos kongreso per 1815–1818 m. vykdytą reformą smulkinant Rytų Prūsijos apskritis, nuo Unguros apskrities šiaurinės dalies atskyrus dalį valsčių. Centras – Darkiemis.
Istorija
Darkiemio apskrities teritorijoje rasta seniausių vakarų baltų žmonių būstų: Menturio durpyne (2 km į šiaurės vakarus nuo Darkiemio) iš mezolito, Žiedmario (Cedmaro gyvenvietė) – iš neolito laikotarpio.
Darkiemio apskritis apėmė Mažosios Lietuvos pietinę dalį Unguros vidupio baseine. Apskrities plotas 1819 m. buvo 782 km², buvo 9 parapijos.
Darkiemio apskrityje buvo šie valsčiai:
1874–1945 m. žemės ūkio bendruomenės, dvarai ir girininkijos buvo sujungtos į 33 valsčius. 1939 m. apskrities plotas buvo 759,5 km², gyveno 31 550 gyventojų. 1945 m. sausio 1 d. apskrityje buvo Darkiemio miestas, 162 savivaldybės, 2 valstybiniai ūkiai, 279 kaimai.
1945 m. diduma Darkiemio apskrities teritorijos atiteko TSRS, sudarytas Kaliningrado srities Oziorsko rajonas, pietinė dalis priskirta Lenkijai, nuo 1999 m. įeina į Varmės–Mozūrų vaivadiją
Gyventojai
Palyginti su kitomis Mažosios Lietuvos apskritimis Darkiemio apskrityje buvo daug vokiečių bajorų dvarų. Darkiemio apskrities teritorijoje iki 1709–1711 m. didžiojo maro ir bado ir po jo sekusios didžiosios Prūsijos kolonizacijos beveik visi gyventojai buvo lietuvininkai. Per marą apie pusei gyventojų išmirus atkelta vokiečių kolonistų.
Gyventojų surašymo duomenimis, įskaitant 1885 m. dislokuoto Pirmojo armijos korpuso kariškius, Darkiemio apskrityje gyveno:
Gyventojai pagal tikėjimą
Lietuviai
1736 m. po masinės kolonizacijos, lietuvininkai dar sudarė daugumą Gudvalių (67,7 %), Jurgaičių (65,6 %) ir kituose valsčiuose. Daugelyje Darkiemio apskrities evangelikų liuteronų bažnyčių pamaldos lietuvių kalba vykdavo iki XIX a. vidurio. Paskutinės Baletuose ir Darkiemyje leikytos 1890 m. Oficialios statistikos duomenimis, per 1825 m. gyventojų surašymą iš 23 850 Darkiemio apskrities gyventojų lietuvių kalbą gimtąja laikė apie 3000 žmonių (apie 12,5 %), 1910 m. iš 31 485 tik 22 (-0,1 %).
Jerome David Salinger
Džeromas Deividas Selindžeris (Jerome David Salinger; 1919 m. sausio 1 d. Manhatane, Niujorke – 2010 m. sausio 27 d. Korniše) – amerikiečių rašytojas, labiausiai žinomas kaip 1951 m. romano „Rugiuose prie bedugnės“ (The Catcher in the Rye) autorius. Jo paskutinis originalus kūrinys buvo publikuotas 1965 m., o paskutinis iš jo imtas interviu buvo 1980 m.
Ankstyvasis gyvenimas
Motina Marie Jillich buvo vokiečių, škotų ir airių kilmės. Jo tėvas Sol Salinger buvo lietuvių kilmės žydas, dirbęs mėsos importuotoju. Kai jie susituokė, Salingerio motina pakeitė vardą į žydišką Miriam vardą. Autorius nežinojo, kad jo motina nebuvo žydė. Jis turėjo vieną seserį Doris (g. 1911 m.). Jerome Salingeris lankė nemokamas valstybines mokyklas vakariniame Manhatane. Devintoje ir dešimtoje klasėje buvo perkeltas į privačią McBurney mokyklą. Jis vaidino keliuose spektakliuose, kuriuose pasireiškė talentas dramai, tačiau Jerome tėvas prieštaravo tam, kad sūnus siektų aktoriaus karjeros. Deividas džiaugėsi, ištrūkęs iš savo rūpestingos motinos globos ir įstojęs į Slėnio Kalvės Karo akademiją Pensilvanijoje.
Oklinai
Oklinai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vižainio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietvakarius nuo Vižainio, apie 28 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 137 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo yra Maudos ežeras ir Ančios ežeras iš kurio išteka Juodosios Ančios upė. Vietiniai gyventojai siūlo kaimo turizmo paslaugas.
Jerome David Salinger
Ankstyvasis gyvenimas
1936 m. pradėjo lankyti Niujorko universitetą. Dėstytojai pabrėžė jo ypatingus gabumus, tačiau Deividas greitai nutraukė studijas. Nutrūkus studijoms, jo tėvas primygtinai siūlė mokytis mėsos importo verslo ir nusiuntė sūnų dirbti į kompaniją Vienoje (Austrija). Deividas išvyko iš Austrijos likus mėnesiui iki 1938 m. kovo 12 d. Hitlerio organizuoto Austrijos anšliuso. Deividas tik vieną semestrą lankė Ursinus kolegiją Pensilvanijoje. 1939 m. D. Salingeris lankė Kolumbijos universiteto vakarinius kūrybinio rašymo kursus, kur jam dėstė Whit Burnett, seno istorijos žurnalo redaktorius. Anot W. Burnett, Salingeris nesimokė iki antrojo semestro galo, tačiau vėliau netikėtai parašė tris kūrinius.
Oklinai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Jerome David Salinger
Antrasis pasaulinis karas
Per kampaniją iš Normandijos į Vokietiją Salingeris susitarė susitikti su rašytoju Ernest Hemingway, dirbusiu kariniu korespondentu Paryžiuje. Deividas padarė įspūdį Hemingvėjui savo draugiškumu ir kuklumu. Jie pradėjo susirašinėti. Vėliau Salingerį paskyrė į kontržvalgybos skyrių, kur jis panaudojo prancūzų ir vokiečių kalbos žinias, tardydamas karo belaisvius. Jis buvo tarp pirmųjų kareivių, įžengusių į išlaisvintas koncentracijos stovyklas. Patirtis kare Deividą labai paveikė emociškai.
Kūryba
1948 m. D. Salingeris publikavo kritikų pripažintą kūrinį „Puiki diena bananžuvėms gaudyti“. 1951 m. D. Salingeris išleido pirmąjį romaną „Rugiuose prie bedugnės“ ir sulaukė nepaprastai didelės sėkmės. Jo aprašomas paaugliško susvetimėjimo ir pagrindinio veikėjo Holdeno Caulfieldo nekaltybės praradimas padarė didelę įtaką ypač skaitytojams paaugliams. Romanas tapo populiariu; buvo parduota apie 250 000 egzempliorių per metus. Romane vaizduojamas jauno žmogaus intuityvus pažinimas, priešinamas suaugusiųjų pragmatizmui ir netikroms, miesčioniškoms vertybėms.
„Rugiuose prie bedugnės“ pasisekimas sužadino didžiulį visuomenės dėmesį, o rašytojas išgarsėjo pasaulyje. Tačiau dėl tariamo kūrinyje amerikietiškų vertybių paniekinimo ir esą vulgarios romano šnekamosios kalbos bei nusivylęs sensacijų beieškančia žiniasklaida ir leidybos veikėjais, D. Salingeris atsiskyrė nuo pasaulio ir vis rečiau publikavo naujus kūrinius.
Be „Rugiuose prie bedugnės“, parašyti dar trys novelių rinkiniai: „Nine Stories“ (1953 m.), „Franny and Zooey“ (1961 m.), „Carpenters and Seymour: An Introduction“ (1963 m.). Jo paskutinis publikuotas darbas novelė „Hapworth 16, 1924“ pasirodė 1965 m. Kūryboje akcentuojami jautrūs vienišo žmogaus išgyvenimai, dvasinis praregėjimas, užsisklendimas. Tokiu būdu kūrinių herojai protestuoja prieš atšiaurų išorės pasaulį.
Nanotechnologija
Nanotechnologijos – tarpdisciplininė taikomojo mokslo ir technologijų šaka, apimanti darbą su mažomis medžiagų dalelėmis – nanodalelėmis, matuojamomis nanometrais (viena milijardinė metro dalis) bei jų pritaikymą technologijose. Nanotechnologijos apima medžiagas ir objektus ne didesnius nei apytiksliai 100 nm.
Nanotechnologijos remiasi taikomosios fizikos, medžiagų mokslo, koloidų mokslų, įrangos fizikos, supramolekulinės chemijos, šiek tiek mechanikos ir elektrotechnikos disciplinomis.
2007 m. mokslininkai iš Techniono universiteto visą hebrajų kalba parašytą Senojo Testamento tekstą sugebėjo patalpinti ant 0,5 kvadratinio milimetro pločio auksu padengtos titnago plokštės.
Saigonas (upė)
Saigonas − upė pietų Vietname.
Saigonas atlieka svarbią transporto funkciją, nes šalia upės įsikūręs Hošimino miestas, kurio krovinių apimtis siekia 35 mln. tonų.
Gaznis
Gaznis – miestas Afganistano pietryčiuose; provincijos centras. Gyventojų dauguma – puštūnai. Pagrindinis gyventojų verslas – amatai. Senamiestyje, ant aukštos kalvos išlikusi citadelė. Miesto apylinkėse yra XII a. memorialiniai bokštai (žvaigždėto plano, išmargintomis plytomis).
thumb|left|180px|Senas minaretas Gaznyje
Istorija
X a. buvo islamo sultonato sostinė. Iš Gaznio miesto sultonas Babūras ir kiti valdovai rengė išpuolius prieš kaimynines valstybes.
Turmantas
Turmantas – miestelis Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Lietuvos ir Latvijos valstybės sienos, 15 km į rytus nuo Zarasų, prie Turmanto ežerėlio. Turmanto geležinkelio stotis (Vilniaus–Daugpilio geležinkelis). Seniūnijos centras, Turmanto seniūnaitija. Miestelio aikštė trikampė. Yra medinė Turmanto Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (pastatyta 1928 m.), Turmanto sentikių cerkvė (pastatyta 1930–1933 m.; senovės pravoslavų pamario cerkvės sentikių religinė bendruomenė), Turmanto pagrindinė mokykla, ikimokyklinio ugdymo skyrius, ambulatorija (nuo 1945 m.), vaistinė, paštas (LT-32004), kultūros namai, biblioteka (nuo 1947 m.), pieno supirkimo punktas, miestelio kapinės, sovietų karių kapinės. Turmante veikia jaunimo klubas „Jaunimas be sienų“, šeštadieninė lenkų mokykla „Usmiech“.
miniatiūra|left|Tilžės gatvė miniatiūra|left|[[Turmanto geležinkelio stotis]]
Etimologija
Turmanto vardas sunkiai paaiškinamas. Kai kurie kalbininkai kelia prielaidą, kad tai galėjo būti asmenvardinis vietovardis, nuo vardo Turmantas, nors jis dabar nėra aptinkamas (kad galėjo egzistuoti toks vardas, leidžia manyti priesaga -mant-, pvz., kaip yra Daumantas, Irmantas ir kiti vardai). Gali būti, kad vardas kilęs nuo dvarininkų Tūrų (pirmieji Turmanto dvaro savininkai) pavardės, nors neatmestina, kad vietovardis buvo pirminis, o dvarininkų pavardė kilo nuo vietovės.
Istorija
miniatiūra|left|[[Koplytstulpis „Turmantui 220 metų“]]
1789 m. minimas Turmanto dvaras ir kaimas. Manoma, kad vietovės pavadinimas kilęs nuo dvaro savininko Tūro pavardės. Turmanto apylinkėse apsigyveno sentikiai. 1862 m. nutiestas geležinkelis Sankt Peterburgas–Varšuva, įrengta stotelė, gyvenvietė ėmė augti. Nuo 1872 m. Turmanto dvaro savininku kurį laiką buvo žymus Rusijos dailininkas peizažistas, Peterburgo meno akademijos profesorius Sokratas Vorobjovas. XIX a. Turmantas kaimas ir dvaras Zarasų apskrityje.
1920–1939 m. Turmantas priklausė Lenkijai. 1928 m. pastatyta Turmanto bažnyčia, 1933 m. – Turmanto sentikių cerkvė. 1936 m. įkurta pradinė mokykla.
Ametistinė lakabudė
Ametistinė lakabudė (Laccaria amethystina) – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, lakabudžių (Laccaria) genties grybų rūšis.
Turmantas
Istorija
Sovietmečiu buvo „Lenino atminimo“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė buitinio aptarnavimo paviljonas, ryšių skyrius, ambulatorija, vaistinė, rusų vidurinė mokykla (iki 1951 m. pradinė, 1951–1956 m. septynmetė). 1958 m. gegužės 15 d. suteiktos miesto tipo gyvenvietės teisės, po 1990 m. tapo miestu, o 1999 m. sausio 6 d. Turmantas – miesteliu.
2015 m. liepos 16 d. patvirtintas Turmanto herbas.
Ametistinė lakabudė
Vaisiakūniai smulkūs, nedideli. Kepurėlė užauga iki 5–6 cm skersmens, dažniausiai 3–4 cm. Paplokščiai išgaubta, matinė, smulkiai žvyneliuota, pilkai mėlyna, violetinio atspalvio. Lakšteliai stori, reti, violetiniai, mėlynai violetiniai, priaugtiniai ar pusiau nuaugtiniai. Kotas iki 10 cm ilgio ir 1 cm storio, kepurėlės spalvos, ties pamatu viletiškai plaušuotas. Trama blyškiai violetinė, plona, grybų kvapo ir skonio. Sporos 8,5–9,5×9,5–8,5 μm.
Būdingi požymiai: pilkai mėlyni, violetinio atspalvio grybai.
Auga grupelėmis, kartais po keliasdešimt vaisiakūnių, mėgsta samanotas, žolėtas vietas. Valgoma. Nedažna.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 109 psl.
Poplinas
Poplinas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vižainio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietus nuo Vižainio, apie 27 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 135 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Taršino šventyklos
Taršinas  – Taršino mieste esantis megalito ansamblis, milžiniška neolito amžiaus konstrukcija, viena Maltos megalito šventyklų. 1992 m. įtrauktos į Jungtinių Tautų švietimo, mokslo ir kultūros organizacijos (UNESCO) pasaulio paveldo sąrašą. thumb|left| Storos damos skulptūra
Istorija
1914 m. ariantys lauką ūkininkai aptiko šios senovinės šventyklos liekanas.
Lietuvos moterų akmenslydžio rinktinė
Lietuvos moterų akmenslydžio rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Lietuvai atstovaujanti akmenslydžio tarptautinėse varžybose. Rinktinės veiklą koordinuoja Lietuvos kerlingo asociacija.
Alšininkai
Alšininkai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Jiezno.
Per Alšininkų gyvenvietę teka Alšia ir jos dešinysis intakas Virkius, eina Kruonio−Stakliškių kelias. Iš vakarų pusės prie gyvenvietės prieina Sundakų miškas, iš pietų − Pieštuvėnų ežeras.
Istorija
thumb|left|250px|Kaimo kryžius
Šakutė
thumb|220px|Įvairios paskirties šakutės Šakutė – stalo įrankis, skirtas pasmeigti, prilaikyti ne skystą maistą. Šakutę sudaro rankenėlė ir kitame gale esantys sujungti 2-4 smailūs dantys. Labiausiai paplitusios Vakarų pasaulyje ir jo kultūrinės įtakos sferoje esančiose šalyse, Rytų Azijoje vietoje šakučių dažnai naudojamos valgymo lazdelės. Maistas šakute gali būti persmeigiamas arba kabinamas plokštuma. Tam, kad būtų patogiau šakute kabinti maistą panašiai kaip šaukštu, smaigaliai šiek tiek palenkiami į viršų.
Gaminama iš metalo (neretai iš sidabro), plastiko.
Istorija
Pirmaisiais šakučių prototipais galima laikyti dvišakus pagalius skirtus kepti mėsai virš ugnies. Mažesnio dydžio jos vėliau buvo naudojamos ir virtuvėse maisto gaminimui, tačiau kaip stalo įrankiai nenaudotos.
Iki atsirandant šakutėms europiečiai naudojosi tik peiliais ir šaukštais, paprastai maistą imdavo rankomis, kartais naudodavosi dviem peiliais. Pirmą kartą šakutė rašytiniuose šaltiniuose minima IX a. Pradžioje turėjo tik du smaigalius. Nedidelės tridantės šakutės atsirado Artimuosiuose Rytuose, pirmiausia Bizantijoje, iš kur per vedybas tarp monarchų dinastijų pateko į vėlyvojo Renesanso Italiją. Europoje šakutės ilgai negalėjo įsitvirtinti, nes pasirodžius pirmosioms šakutėms XI a. jos buvo bažnyčios uždraustos. Tai buvo grindžiama tuo, kad Dievo duotas maistas turi būti valgomas Dievo duotais pirštais. Italijoje šakutės išpopuliarėjo XIV a., o iki XVII a. tapo privalomu stalo įrankiu aukštuomenėje ir tarp miestiečių.
Šiaurės Europoje šakutė pasirodė žymiai vėliau. Pirmą kartą anglų kalba aprašė Thomas Coryat savo knygoje apie kelionę po Italiją 1611 m., tačiau Anglijoje šakutė plačiau paplito tik XVIII a. Šakutė su išlenktais smaigaliais pasirodė Vokietijoje XVIII a. XIX a. pradžioje įprastos šakutės buvo keturiais smaigaliais.