cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šv. Elenos sala
Geografija
Rytinėje, šiaurinėje ir vakarinėje salos pusėse statmenos uolos iškilusios į 490-700 m aukštį. Į šiaurę nuo Smėlio įlankos esančių pusapvaliais kraštais kalnų pakraščiuose yra dvi aukščiausios salos vietos - 820 m aukščio Dianos viršūnė ir 800 m aukščio Aktiono (Actaeon) kalnas. Į pietus nuo kalnų išsibarstę vandens erozijos išraižyti siauri tarpekliai, kurie arti jūros virtę giliais slėniais. Saloje gausu šaltinių.
Vienintelė tinkama prieplauka laivams yra šiaurės vakarinėje salos pusėje esančioje Džeimso įlankoje, nuo kurios tęsiasi 2,4 km siauras slėnis į šalies gilumą. Šiame slėnyje įsikūrusi salos sostinė ir jūrų uostas - Džeimstaunas.
Klimatas
Nors sala randasi atogrąžų klimato juostoje, bet dėl vyraujančių pietų Atlante vėsių pasatų įtakos, joje vidutinių platumų juostos klimatas su šiltomis vasaromis ir tik šiek tiek vėsesniu žiemos sezonu. Metinis kritulių kiekis svyruoja - jūros lygyje nuo 200 mm, ir iki daugiau kaip 760 mm salos centre.
Gamta
Šventosios Elenos saloje iš viso užregistruotos 2 932 floros ir faunos rūšys, iš kurių:
Flora
Milijonus metų izoliuotai egzistavusią Šventosios Elenos salos vietinę florą ir fauną nuo XVI a. pradžios pradėjo niokoti čia atsikėlę žmonės, o vėliau jų įsivežtos svetimos augalų ir gyvūnų rūšys iki šiol daro žalą.
1843 m. saloje lankęsis britų botanikas Džozefas Daltonas Hukeris (Joseph Dalton Hooker) apie iškirstus miškus ir vietinę salos florą rašė taip: ''„1839 m. ir 1843 m. veltui ieškojau miško medžių ir krūmų, kurie dešimtimis tūkstančių augo ne prieš šimtmetį iki mano apsilankymo, o dar prieš dvidešimt metų egzistavo pavieniais individais. Vienur jų nemačiau nė pėdsako, kitur - tik suniokotus ir negyvus kamienus kybančius ant uolų neprieinamose vietose. Nuo pirmųjų ožkų įvežimo į salą iš Systema Naturæ tikriausiai išnyko 100 Šventosios Elenos augalų.“''
Dabar, Šventosios Elenos salos floroje vyrauja nevietiniai augalai, kurių daugelis yra invaziniai ir kenkia likusiai vietinei ir endeminei florai. Naujausiais paskaičiavimais, daugiau kaip 80 % induočių (Tracheophyta) atgabeno žmonės, o bendra jų biomasė saloje siekia iki 99 %. Nepaisant šito, dalis unikalių endeminių rūšių išliko, kuri yra vertinga bet trapi, todėl salos flora orientuota į daugybę konservavimo iniciatyvų.
Salą galima suskirstyti į tris augalijos zonas:
Tarp išlikusių endeminių augalų rūšių auga šios: Asplenium haughtonii, Bulbostylis lichtensteiniana, Carex dianae, Commidendrum robustum, Commidendrum rotundifolium, Commidendrum rugosum, Commidendrum spurium, aukštoji diksonija (Dicksonia arborescens), Eragrostis saxatilis, Frankenia portulacifolia, Lachanodes arborea, Lobelia scaevolifolia, Mellissia begoniifolia, Osteospermum sanctae-helenae, Petrobium arboreum, Phylica polifolia, Pladaroxylon leucadendron, Sium bracteatum, Sium burchellii, Wahlenbergia linifolia, Wahlenbergia roxburghii.
Fauna
Dabar saloje išlikę endeminiai gyvūnai yra maži, tarp jų - bestuburiai, pavyzdžiui, Succinea sanctaehelenae ir įvairūs vabzdžiai, taip pat Charadrius sanctaehelenae paukščių endeminė rūšis.
Šalia salos aptinkamos 138 žuvų rūšys, tarp kurių 12 yra endeminės: Ariosoma mellissii, Callionymus sanctaehelenae, Chromis sanctaehelenae, Holanthias fronticinctus, Physiuculus helenaensis, Pontinus nigropunctatus, Scartella springeri, Scorpaena mellissii, Stegastes sanctaehelenae, Thalassoma sanctaehelenae.
Išnykusios rūšys
Daugiau kaip penkiasdešimt metų saloje neaptinkamos 48 rūšys, tarp kurių 2014 m. Labidura herculeana rūšis paskelbta išnykusia. 2003 m. lapkrityje išnyko Nesiota elliptica. Tarptautinėje raudonojoje knygoje Sympetrum dilatatum paskelbta išnykusia rūšimi. Nuo 1967 m. neaptinkamas Aplothorax burchelli ir manoma kad išnyko. Aphanocrex podarces išnyko 16 amžiaus pradžioje ir dabar rūšis žinoma tik iš fosilijų.
Gamtosauga
Siekiant apsaugoti ir atkūrti vietinę salos florą ir fauną, 1996 m. kovo mėn., 81 hektarų plote buvo įkūrtas Dianos viršūnės nacionalinis parkas, kuris jau pateisino daugelio lūkesčius atkuriant prarastose buveinėse natūralias augalijos bendrijas. Dabar nacionalinio parko kraštovaizdyje dominuoja Melanodendron integrifolium ir aukštosios diksonijos (Dicksonia arborescens).
Istorija
Pavadinimas salai suteiktas pagal katalikų ir stačiatikių bažnyčių Šventosios Elenos vardą.
Istorinis kontekstas
Antroje XV a. pusėje Vakarų Europa įsigalėjo vandenynuose ir tapo pasaulinės prekybos centru. Pirmosios iškilo Portugalija ir Ispanija, sąlygojusios Anglijos ir Nyderlandų kilimą. Ispanijos Nyderlandai buvo susiskaldę: 1579 m. šiaurinės protestantiškos provincijos atsiskyrė ir įkūrė dabartinę Olandiją.
Atradimas
Iki pat atradimo žmonės saloje negyveno. 1502 m. gegužę, salą atrado Portugalijai tarnavęs ispanų jūrininkas Žuanas da Nova (Joao da Nova). Tiksli atradimo data tradiciškai nurodoma gegužės 21 d., kuri stačiatikių bažnyčioje yra Šventosios Elenos, Romos imperatorienės ir imperatoriaus Konstantino Didžiojo motinos, šventė. Tačiau kiti duomenys rodo, kad tai buvo gegužės 3 d., Romos katalikų Tikrojo kryžiaus šventė, kurio pradininke ir laikoma Šventoji Elena, pasižymėjusi dosnumu, bažnyčių statymu.
Apie salos egzistavimą ilgą laiką žinojo tik portugalai, kai grįždamas iš kelionės aplink pasaulį 1588 m. Šventosios Elenos salą aplankė anglų jūrininkas kapitonas Tomas Kavendišas (Thomas Cavendish). Netrukus sala tapo svarbiu uostu, į kurį užsukdavo laivai, plaukiantys tarp Europos ir Rytų Indijų (dabartinė Indonezija).
Salos šeimininkai
XVII a. Europos šalyse vykdant merkantilinę politiką buvo steigiamos kompanijos prekybai su tolimais kraštais. 1600 m. Anglijoje didžiausia bendrovė buvo Ost Indijos kompanija. Ji pradėjo reikšti pretenzijas į salą ir 1659 m. pagal Anglijos karaliaus Karolio II privilegiją ją kolonizavo.
Proga pasitaikė, kai 1672 m. Anglija ir Olandija pradėjo karą. Olandams ne iš karto pavyko sėkmingai išsilaipinti saloje – nors anglai saloje turėjo mažas karines pajėgas, bet juos gynė gamtinė tvirtovė – sala apsupta stačių skardžių. Tačiau olandai sumušė mažą anglų įgulą, o jos gubernatorius su palyda pabėgo laivu į Braziliją. Iš ten plaukdamas į Europą įspėti tėvynainių apie salos netekimą, pakeliui sutiko anglų laivyną, vadovaujamą kapitono Richard Munden. Pastarasis nutarė tuojau pat atsiimti salą, nelaukdamas specialaus vyriausybės įsakymo. 1673 m. gegužės 15 d. anglai sutriuškino olandus ir perėmė valdymą. Dar viena Karolio II privilegija Anglijos Ost Indijos kompanijai dėl Šv. Elenos salos, patvirtino jos nuosavybės teises iki 1834 m., kol kompanija žlugo.
Imperatoriaus Napoleono I tremtis 1815–1821 m.
Šv. Elenos sala išgarsėjo 1815 m. spalį, kai Anglijos vyriausybė sumanė čia ištremti imperatorių Napoleoną Bonapartą. Vieta pasirinkta dėl patogios tremčiai padėties: toli nuo žemynų esanti sala, apjuosta stačių uolų – tarsi natūralus gamtos sukurtas kalėjimas. 1815 m. Spalio 15 d. Jungtinės Karalystės karo laivas „Northumberland“ atgabeno belaisvį su asmenine palyda. Saloje buvo įkurta didelė įgula, aplink ją patruliavo laivai, baiminantis, kad imperatorius bandys bėgti. Napoleonas Bonapartas dviem mėnesiams įkurdintas pas svetingą šeimą Briaruose (mažiau kaip mylia nuo salos sostinės Džeimstauno), kol jam ruošiamas namas Longvude. Pastaroji vietovė glūdi salos centre, namas buvo apjuostas tvora, aplink jį patruliavo Anglijos kariai. Ilgainiui imperatoriaus sveikata pašlijo ir 1821 m. gegužės 5 d. jis mirė. Vyrauja nuomonės, kad imperatorius Napoleonas I buvo nunuodytas, tačiau ne visi mokslininkai sutinka su šia prielaida.
Salos reikšmės mažėjimas
Anglijos Rytų Indijos kompanijos žlugimas 1834 m. lėmė neišvengiamą jos pasitraukimą ir iš salos. Šv. Elena tapo Britanijos kolonija. Dėl šių permainų salos klestėjimas sunyko. Gyventojai (apie 5000) sunkiai vertėsi: išsikėlė prekybininkai, sumažėjo darbo vietų, neturtingieji ir tapę laisvi vergai (vergovė panaikinta 1832 m.) buvo pigi darbo jėga. Pagrindinė prekė, nuo kurios priklausė salos gerbūvis – linas, iš jo buvo gaminamos virvės. Dar labiau salos padėtis pablogėjo po Sueco kanalo atidarymo 1869 m., dėl žymiai sumažėjusio atplaukiančių laivų skaičiaus. 1900–1902 m. į Šv. Elenos salą ištremta apie 6000 olandų kolonistų iš pietų Afrikos, kurie kovojo su Jungtinės Karalystės kariuomene dėl aukso kasyklų.
Nuo 1981 m.
1989 m. princo Andriaus dėka buvo pradėtas reguliarus krovinių ir keleivių keltas „RMS St Helena“ maršrutas tarp salos ir Keiptauno.
2009 m. pagal atnaujintą JK konstituciją Šv. Elenos salos gyventojai gavo lygias teises su visais britais, o pačios salos pavadintos Šv. Elenos, Dangun Žengimo ir Tristano da Kunjos salomis.
2016 m. atidarytas oro uostas, į kurį kartą per savaitę leidžiasi lėktuvai iš PAR.
Politinė sistema
Pagrindinis straipsnis: Šv. Elenos politinė sistema
Šv. Elenos koloniją sudaro Šv. Elenos sala, Tristano da Kunjos salos ir Dangun Žengimo sala.
Ekonomika
Pagrindinis straipsnis: Šv. Elenos ekonomika
Demografija
Pagrindinis straipsnis: Šv. Elenos demografija
2022 m. liepos mėn. pabaigoje saloje kartu su šventaheleniečiais ir užsieniečiais nuolatos gyveno 4 151 žmogus, nors bendras žmonių skaičius faktiškai buvo aukštesnis - gyveno 4 269 žmonės, iš visų šių skaičių, šventaheleniečių buvo 3 996.
Šventaheleniečiai rasiškai nevienalyčiai, nors Europos kilmės baltaodžiai Šventosios Elenos saloje sudaro apie 25 %, kinų kilmės sudaro apie 25 % ir gausiausi yra Afrikos vergų kilmės juodaodžiai, kurie sudaro apie 50 % salos gyventojų. Saloje kalbama anglų kalba. Dauguma gyventojų išpažysta anglikonų tikėjimą.
Kultūra
Pagrindinis straipsnis: Šv. Elenos kultūra
Burmos katė
thumb|280px|right|Burmos katė Burmos katė – trumpaplaukių kačių veislė. Labai populiari, gerai žinoma visame pasaulyje.
Istorija
Burmos kačių kilmę gaubia paslaptis. Senuose Tailando rankraščiuose minima kačių veislė, garsėjanti žvilgiu tamsiai rudu kailiuku. Greičiausiai būtent šios katės buvo Burmos kačių pirmtakės.
1930 m. iš Birmos į San Franciską buvo atgabenta ruda katytė. Amerikiečiai pamanė, jog tai tamsaus gymio Siamo katė, vėliau paaiškėjo, jog tai buvo Tonkino katė. Ji suporuota su Siamo katinu. Vadoje buvo tamsrudis katinėlis, vėliau suporuotas su motina. Šios vados kačiukai buvo įvairūs, vieni panašūs į Siamo, kiti į Tonkino, treti – į Burmos kates. Kačių augintojai nusprendė išvesti motinos katės tipo ir spalvos veislę.
Vėliau į JAV atvežtos dar kelios Burmos katės, kartais gyvulėliai buvo poruojami ir su Siamo katėmis. XX a. šeštajame dešimtmetyje Burmos katės atkeliavo į Didžiąją Britaniją, iš kur paplito po visą pasaulį.
Pirmosios Burmos katės buvo rudos, tačiau vėliau atsirado ir kitokių spalvų kačiukų. Paaiškėjo, jog šokolado ir neryškius spalvų genus katės atsivežė iš kilmės šalies.
Charakteris
Tai gero, meilaus būdo katės. Mėgsta būti su žmonėmis, Burmos katėms vienatvė – didelė kančia. Retai pjaunasi tarpusavyje, gerai sutaria su vaikais ir šunimis. Dažnai žaidžia, nenustygsta vienoje vietoje. Protingos, išmintingos, kartais – be galo reiklios ir atkaklios.
Fizinės savybės
Burmos katės – vidutinio dydžio. Katytės sveria apie 3,5 kg, patinai didesni ir sunkesni. Kūnas raumeningas, tvirtas, nugara tiesi, krūtinė plati. Kojos plonos, letenos ovalios. Smaili uodega poilgė, galas bukas.
Galvos kontūrai apvalūs, apatinis žandikaulis bei smakras tvirti, platūs. Nosis su ryškiu įlinkiu. Ausys šiek tiek pakreiptos į priekį, toli viena nuo kitos, plačios prie pagrindo. Akys didelės, tarp jų didelis tarpas. Apatinis vokas apskritas, viršutinis tiesus.
Kailis tankus, glotnus, plaukas trumpas, plonas ir švelnus. Kailis nuostabiai švyti.
Pilvas visada šviesesnis už nugarą ir kojas, spalvų perėjimai gana subtilūs. Kačiukų iki šešių mėnesių kailiuke gali būti dryžių pėdsakų. Šiaip spalva galutinai susiformuoja sulaukus 1-2 metų amžiaus.
Spalvų būna pačių įvairiausių: ruda, melsva, šokolado, alyvų, rausva, kreminė, cinamono, sidabrinė ir kt.
Duobiškėliai
Duobiškėliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Girėnų, prie kelio.
Oniksas
Oniksas – oksidų klasės mineralas, chalcedono atmaina, kuris, savo ruožtu, yra kvarco kriptokristalinė atmaina. Cheminė formulė SiO2.
Kristalai trigoninės struktūros. Blizgesys stiklo. Kietumas 6,5–7. Tankis 2500–2640 kg/m³. Neskalus, lūžis kriauklėtas. Vertingiausias oniksas yra su baltos ir juodos spalvos persisluoksniavimais. Pasitaiko oniksų su rudos, juodos ir baltos spalvų persisluoksniavimais.
Birželės
Birželės (arba Birželiai) – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Sidabravo, pakeliui į Naujamiestį. Pietiniu pakraščiu prateka Kiršinas, vakaruose telkšo Sidabravo tvenkinys. Yra Birželių dvaras. Kelių ir  kryžkelė.
Gyventojai
miniatiūra|250px|left|Kaimo daugiabutis
Viekšnių gimnazija
miniatiūra|220px|right|Nuo aikštyno pusės
Viekšnių gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Mažeikių rajone, Viekšniuose, J. Basanavičiaus g. 1, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190448495. Iki 2007 m. vasario 1 d. Viekšnių vidurinė mokykla.
Istorija
1636 metais Viekšniuose įkuriama parapijinė mokykla, kuri po paskutiniojo Lietuvos – Lenkijos padalijimo uždaryta. 1865 m. Įstegta pradinė mokykla dėstomaja rusų kalba. 1911 m. Knabiko namuose (dab. Biržiškų g. Nr. 7) atidaroma keturklasė rusiškoji mokykla, 1916 m. joje pradeda mokyti lietuviškai. 1917 m. pamokinis darbas nutrūko. 1919 m. Lietuvai atgavus suverenumą, mokykla pradeda nenutrūkstamą pedagoginę veiklą dėstomąja lietuvių kalba. Veikė 4 klasės. 1922 m. greta provoslavų cerkvės iškirstas žemės sklypas tipinei keturklasei mokyklai statyti ir 1925 m. joje jau vyko pedagoginė veikla. Iki 1936 m. mokykla buvo vadinama Viekšnių vidurine mokykla, vėliau – Viekšnių valstybinė progimnazija. 1940 metais mokykla reorganizuojama į vidurinę, 1941 metais iš vidurinės mokykla tapo progimnazija, o jau po metų ji tampa gimnazija.
1950 metais Viekšnių gimnazija sujungiama su pradine mokykla ir pavadinama Viekšnių vidurinė mokykla. 2007 m. pradžioje Švietimo ir mokslo ministerijos vidurinio ugdymo programos akreditacijos komisija, dalyvaujant vertinimo komisijos pirmininkei R. Pocienei bei direktoriui R. Griciui nutarė Viekšnių vidurinės mokyklos programą akredituoti, t. y. pritarė, kad mokykla taptų gimnazija.
Gadamesas
Gadamesas  – miestas oazėje Libijoje, Alžyro ir Tuniso pasienyje. Apie 7 tūkst. gyventojų.
Iki 2007 m. buvo Gadamiso savivaldybės centras.
Istorija
thumb|left|240px|Gadameso namų vidus Oazė gyvenama berberų jau 7000 metų. Romėnų laikais vadintas Sidamu. VI a. Gadamese įkurta vyskupija. Nuo VII a. mieste įsigalėjo islamas. Iki XIX a. Gadamesas buvo svarbiu prekybiniu centru. XX a. septintajame dešimtmetyje miestas labai išaugo. Senoji miesto dalis apsupta siena. Gausu senovinės arabų architektūros paminklų.
1986 m. Gadamesas dėl kultūrinės istorinės reikšmės įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Ukmergės didžioji sinagoga
Ukmergės didžioji sinagoga – nebenaudojama sinagoga Ukmergėje, Vienuolyno g. 2. miniatiūra|160px|left|Atminimo lentose ant sinagogos sienos įamžinti: [[Moshe Leib Lilienblum, Chackelis Lemchenas ir Solomonas Levitas]]
Istorija
Ukmergėje sinagoga galėjo būti jau 1685 m. Pirmas konkretus sinagogos paminėjimas aptiktas 1721 m. Ukmergės klebono jurisdikos inventoriuje. 1773 m. dokumentuose jau randamas ir sinagogos buvimo vietos apibūdinimas. Pagal 1825 m. miesto surašymą ši sinagoga dar buvo vienintelė mieste. 1838 m. mieste jau buvo 6 kiti žydų religiniai pastatai. 1877 m. sinagoga sudegė per miesto gaisrą, bet buvo atstatyta nekeičiant išorės vaizdo. Tai buvo didelis mūrinis neobarokinio stiliaus pastatas. XIX a. pab. šalia sinagogos pradėjo steigtis kitos sinagogos, ješiva, „Talmud-Toros“ mokykla. Sinagoga veikė iki 1941 m. 1953 m. sinagogos pastatas buvo rekonstruotas į sporto mokyklą.
Maltos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Maltos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Collabro
Collabro – britų grupė, 2014 m. laimėjusi „Britain’s Got Talent“ talentų konkursą. Grupės atliekama muzika suderinta su vaidinimu, todėl grupė laikoma muzikinio teatro atstovais. 2014 m. rugpjūtį išleistas grupės debiutinis albumas „Stars“, kuris debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje.
2022 m. rugpjūtį grupė paskelbė apie išsiskyrimą, iš viso išleidusi septynis albumus.
Hovi Star
Hovi Sekulets, geriau žinomas sceniniu vardu Hovi Star (, g. 1986 m. lapkričio 19 d. Kirjat Atoje, Haifos apskritis) – Izraelio dainininkas.
2009 metais dalyvavo šalies muzikos projekte Kokhav Nolad, kur užėmė septintą vietą.
2016 metais po pergalės HaKokhav HaBa L’Eirovizion išrinktas Izraelio atstovu 2016 m. Eurovizijoje Stokholme, kur pasirodė su daina „Made of Stars“.
Rosochati Rugas
Rosochati Rugas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Phingkanas
thumb|right|300px|Phingkanas Phingkanas  – Tailando sala, Phang Nga įlankoje, į šiaurės rytus nuo Phuketo.
Apie 40 metrų nuo Phingkano yra Ko Tapu sala. Šios salos yra Ao Phang Nga nacionalinio parko dalis.
Šeimyniškių atodanga su konglomerato uola
left|200px|thumbŠeimyniškių atodanga su konglomerato uola – geologinis gamtos paveldo objektas, paskelbtas saugomu 2002 m. Buvusiame Šeimyniškių žvyro karjere netoli Užpalių miestelio Utenos raj. atidengti masyvūs luitai, sudaryti iš nuosėdinės uolienos - konglomerato. Juos galima apžiūrėti atvykus keliu Užpaliai–Dusetos.
Netoli atodangos stūkso Šeimyniškių piliakalnis. miniatiūra|385x385px
Mehedincio apskritis
Mehedincio apskritis  – apskritis pietvakarių Rumunijoje, Oltenijos ir Banato regionuose. Tai 30-a pagal plotą ir 39-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Drobeta-Turnu Severinas.
Geografija
Šiaurės vakaruose įsiterpia Pietų Karpatų dalis – Mehedincio kalnai. Vakaruose paviršius pereina į plynaukštę, rytuose – į Valakijos žemumą. Pietiniu pakraščiu teka Dunojus, o link jo – Žiu (su intaku Motru) ir Černa (ji žymi Oltenijos–Banato ribą).
Gyventojai
2011 m. tautinė sudėtis:
Administracinis suskirstymas
Apskritis suskirstyta į 2 savivaldybes, 3 miestelius ir 61 bendruomenę.
Helespontas (Dauguva)
Helespontas  – kunigaikštystė, paminėta VIII–IX a. prie Dauguvos upės dabartinės Latvijos teritorijoje. Helespontas minimas Sakso Gramatiko kronikoje „Danų istorijos“ (Gesta Danorum). Helespontas nežinomas kitiems epiniams šaltiniams, o pavadinimo kilmė neaiški. Saksas Gramatikas savo kronikose dažnai naudojo graikiškai skambančias formas: „Dian“ kaip „Diana“, „Vespasus“ kaip „Vespasian“ ir panašiai. Pagal populiarų aiškinimą, helespontiečių vardas Padauguvio gyventojams buvo taikomas todėl, kad Dauguva ėjo svarbus prekybinis kelias. Manoma, kad helespontiečiai galėjo būti žiemgaliai.
Černobylio rajonas
thumb|right|220px|Istorinis Černobylio rajono įvažiavimo ženklas kelyje tarp [[Ivankovas|Ivankovo ir Černobylio]] Černobylio rajonas  – administracinis Kijevo srities vienetas buvusioje Ukrainos TSR, naudotas iki 1988 m.
Rajono administracinis centras buvo Černobylis, didžiausias miestas – Pripetė, kurioje gyveno Černobylio AE aptarnaujantis personalas. Po Černobylio branduolinės jėgainės avarijos, įvykusios 1986 m., dauguma rajono gyvenviečių buvo evakuota (Pripetė – balandžio 27 d., evakuacija iš 30 km spindulio zonos buvo numatyta ir įvyko gegužės 4-5 d. ).
1988 m. Černobylio rajonas buvo panaikintas, o jo teritorija prijungta prie Ivankovo rajono. Dabar didžioji dalis teritorijos patenka į Černobylio zoną, kurioje pamainomis gyvena Černobylio AE aptarnaujantis personalas. Nuolat šioje zonoje gyvena apie 135 (2017 m. spalį) žmonių, dalis jų čia gyveno iki branduolinės jėgainės avarijos, kiti apsistojo vėliau.
Milaičiai (reikšmės)
Milaičiais vadinami kaimai:
Išnykimo taškas
Siužetas
Pagrindinis filmo veikėjas Kovalskis (Barry Newman) gauna užduotį pristatyti baltą 1970 metų Dodge Challenger automobilį iš Denverio, Kolorado į San Franciską, Kaliforniją. Jis yra vietnamo karo veteranas ir praeityje yra dirbęs policininku, bei lenktynininku, ką parodo filmo eigoje pasirodantys kadrai. Filme taip pat yra rodoma kaip per nelaimingą atsitikimą žuvo jo mergina.
Filmui prasidedant, Kovalskis artėjęs prie gaudynių scenos su Kalifornijos Greitkelio Patruliais pabaigos, kelio pabaigoje stovint dviem buldozeriams ir CBS žinių mikroautobusui. Pamatęs buldozerius jis apsuka savo automobilį ir važiuoja link jį besivejančių trijų patrulinių automobilių. Tuomet jis nuvažiuoja nuo kelio tam, kad galėtų pamąstyti, kiek pamąstęs jis apsuka automobilį ir grįžta atgal prie kelią užtvėrusių buldozerių. Tuo metu kai jo baltas Challenger'is prasilenkia su juodu Chrysler Imperial automobiliu, ekranas sustingsta ir Challengeris išnyksta į Sekmadienį 10:02, kol Imperial nuvažiuoja toliau.
Tada filmo veiksmas grįžta dviem dienomis atgal į Denverį, Koloradą, kur prasideda Kovalskio kelionė. Jis atvyksta į Denverį su juodu Chrysler Imperial automobiliu, kurį jis pristatė iš San Francisko. Jo prižiūrėtojas prašo, jog jis kiek pailsėtu, tačiau Kovalskis nesutinka ir ta pačia naktį išvyksta su baltu Dodge Challenger, kurį turi pristatyti į San Franciską. Iš pradžių jis sustoja prie baro, kad nusipirktų tablečių ir pasako savo draugui Džeikui (Lee Weaver), kad jis turi nuvykti į San Franciską iki rytojaus 3 valandos ryto (nors iš tiesų automobilį tereikia pristatyti tik iki pirmadienio). Jie susilažina ir Kovalskis dideliu greičiu išvyksta iš Denverio.
Kiek vėliau šeštadienio ryte netoli Glenvud Springso, Kolorado, du policininkai su motociklais pasirodo galiniame Kovalskio veidrodėlyje ir bando jį sustabdyti už greičio viršijimą. Jis nustūmęs viena iš jų nuo keliu sustoja ir pažiūrėjęs, jog pareigūnas nenukentėjo jis nuvažiuoja ir numuša antrąjį.
Policija Kovalski nusiveja per Kolorado, Jutos ir Nevados valstijas į Kaliforniją. Visą kelią Kovalskis klausosi KOW radijo stoties, kuri yra transluojama iš Goldfildo, Nevados. Aklas afroamerikietis DJ-us žinomas kaip Super Soul, klausosi policijos jų radijo dažniu ir padeda Kovalskiui jos išvengti.
Super Soul jį vadina "paskutiniu amerkikos didvyriu" (the last American hero) ir taip pritraukia publikos dėmesį. Baikeriai ir Hipiai prie radijo stoties būstinės siūlydama savo paramą. Kovalskiui padeda senukas, kuris dykumoje gaudo gyvates ir jam duoda kuro ir kiek vėliau važiuodamas jis pakelėje pamatęs ir sutinka pavežti du pakeleivius, kurio pasirodo esą plėšikai, tačiau Kovalskis jos išgrūda iš automobilio.
Šeštadienio popietė. policijos pareigūnas ir keli Ku Klux Klan nariai įsibrauna į KOW studija, bei sumuša Super Soul, bei jo pagalbininką. Prie Kalifornijos valstijos sienos Kovalskiui padeda baikeris ir jo naturistė mergina.
Ankstyvą sekmadienio rytą Kvalskis atvyksta į Ciską, Nevadą. Gaudynės sutampa su filmo pradžia, tik šį kartą Kovalskis trenkiasi į du buldozerius ir žūva.
Automobilis
250px|right|thumb|Kovalskį vijasi sraigtasparnis Automobilis kurį turėjo pristatyti Kovalskis buvo baltas 1970 metų Dodge Challenger R/T hardtopas su Kolorado valstijos numeriais OA-5599. Jis turėjo 4-pavarų mechaninę transmisiją su 4-barelių/440 kubinių colių "Magnum" V8 varikliu. Iš viso filmavimui buvo skirti penki 1970 metų modelio automobiliai, keturi iš jų buvo su 4-pavarų, 440 varikliais, o penktasis turėjo 383 varilį ir automatinę transmisiją. (2005 metais išleistame filmo DVD, režisierius komentuoja, kad iš viso buvo naudojami devyni automobiliai, tačiau 1986 metų kovą pasirodžiusiame Musclecar Review žunalo straipsnyje pagrindinis filmo aktorius ir kaskadininkas teigė jų buvo tik penki). Po filmavimo sveikas liko tik vienas iš automoblių.
Petras Ruseckas
Petras Ruseckas (1883 m. liepos 20 d. Baubliškių vienkiemyje, Panemunėlio valsčius, Rokiškio apskritis – 1945 m. gruodžio 8 d. Prostornensko lageryje, Džezkazgano sritis, Kazachstanas) – Lietuvos knygnešys, visuomenės veikėjas, Nepriklausomybės kovų dalyvis.
Pankalpinangas
Pankalpinangas  – miestas Indonezijoje, didžiausias Bankos saloje. Bankos-Belitungo provincijos administracinis centras. 134,1 tūkst. gyventojų (2005 m.). Dauguma gyventojų malajai, bet yra didelė kinų imigrantų bendruomenė, kalbanti haka kalba.
Petras Ruseckas
Biografija
1896 m. su tėvais apsigyveno Maladečine, 1897 m. persikėlė į Rygą. 1898–1901 m. jūrininkas Odesoje. Gabeno draudžiamą spaudą, dalyvavo lietuvių „Rūtos“ draugijos veikloje. 1904 m. pašauktas į kariuomenę, 1905 m. dezertyravo ir slapstėsi. 1905 m. revoliucijos ir Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis.
Drauge su E. Galvanausku ir J. Gabriu įsteigė Lietuvos valstiečių sąjungą, rengė jos įstatus. 1906 m. sausio 5 d. suimtas netoli Kauno, pusę metų kalintas Kalvarijos kalėjime. 1908 m. bandė stoti į Peterburgo universitetą, bet vėl areštuotas, 1908–1911 m. kalintas Peterburgo ir Naugardo kalėjimuose. 1911 m. Vilniuje dirbo laikraščio „Lietuvos ūkininkas“ redakcijoje.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui pašauktas į kariuomenę. 1915 m. liepos 1 d. pateko į vokiečių nelaisvę. Joje buvo iki 1918 m. spalio 2 d. 1918 m. pabaigoje grįžo į Lietuvą ir tapo Lietuvos kariuomenės savanoriu, Krašto apsaugos ministerijoje suorganizavo literatūros skyrių, jo viršininkas.
Pankalpinangas
Jūrų uostas prie Javos jūros. Eksportuojams alavas, juodieji pipirai, kopra, žuvis. Žvejyba. Tekstilės, maisto pramonė. Yra oro uostas.
Petras Ruseckas
Biografija
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai.
Nasdaq
Nasdaq, Inc. – didžiausia biržų operatorė pasaulyje. Įkurta 1971 m. Organizuoja prekybą finansinėmis priemonėmis, teikia technologijas biržoms bei siūlo įvairias paslaugas akcinėms bendrovėms 6 žemynuose. Prekybos sąrašuose – daugiau nei 3 500 bendrovių. „Nasdaq“ pirmauja visame pasaulyje pagal listinguojamų bendrovių skaičių.
Petras Ruseckas
Biografija
1922 m. pabaigoje grįžo į kariuomenę. 1922 m. vienas iš Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjungos steigėjų. 1922–1925 m. žurnalo „Karys“ redaktorius. 1925 m. išėjo į atsargą. 1933 m. Kauno miesto savivaldybės socialinės apsaugos skyriaus vedėjas ir miesto tarybos narys. Dalyvavo įvairių organizacijų veikloje. 1940 m. gegužę apsigyveno Vilniuje.
Nasdaq
„Nasdaq“ siūlo įvairius kapitalo pritraukimo būdus visame pasaulyje, naudojantis jos reguliuojamomis rinkomis JAV, Šiaurės Europos bei Baltijos šalyse, alternatyviąja vertybinių popierių rinka „First North“. Grupė siūlo prekybą įvairiomis finansinėmis priemonėmis, įskaitant akcijas, išvestines finansines priemones, skolos vertybinius popierius, prekių sandorius, struktūrizuotus produktus bei indeksų fondus. „Nasdaq“ teikia technologinius sprendimus daugiau kaip 70 biržų, centrinių vertybinių popierių depozitoriumų bei kliringo institucijų daugiau kaip 50 šalių.
„Nasdaq“ vertybinių popierių biržos veikia Europoje (Islandijoje, Kopenhagoje, Stokholme, Helsinkyje, Taline, Rygoje, Vilniuje). 2020 m. „Nasdaq“ Šiaurės šalių ir Pabaltijo biržų dienos apyvarta siekė 3,723 mlrd. eurų.
Petras Ruseckas
Biografija
Periodinėje spaudoje pradėjo bendradarbiauti 1903 m. Bendradarbiavo leidiniuose „Mūsų žinynas“, „Lietuvos ūkininkas“, „Jaunimas“, „Vilniaus žinios“, „Viltis“, „Kardas“. Rašė lietuvių ir lenkų kalba.
Nasdaq
Nasdaq Baltic
Nasdaq Baltic platforma apjungia prekybinių popierių biržas Vilniuje, Rygoje, Taline. Prekyba visose trijose biržose vyksta tomis pačiomis salygomis ir rodomi bendri Baltijos šalių kompanijų sąrašai.
Petras Ruseckas
Įvertinimas
Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.
Nasdaq
Nasdaq Baltic
First North rinka yra skirta mažesnėms kompanijos, dar vadinama „augimo“ rinka. Jose listinguojamom kompanijom nėra taikomi reguliuojamos rinkos teisiniai reikalavimai. Šiuo metu Baltijos šalių First North segmente listinguojasi 9 kompanijos.
Nasdaq Baltic oficialusis prekybos laikas: 10:00-16:00.
Savaitės krivūlė
thumb|Pirmasis „Savaitės krivūlės“ numeris thumb|Naujas laikraščio dizainas (išėjo 4 numeriai) Savaitės krivūlė – savaitinis Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio laikraštis, leistas nuo 1989 m. spalio 16 d. iki 1990 m. gruodžio 25 d. Šiauliuose. Leidėjas – Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Šiaulių taryba.
Istorija
„Savaitės krivūlė“ pradėta leisti vietoje vieną-dukart per mėnesį leistos „Krivūlės“, iškilus būtinybei dažniau ir operatyviau informuoti LPS rėmimo grupes bei miesto gyventojus apie Šiaulių ir Lietuvos įvykius, nes komunistų valdomas laikraštis „Raudonoji vėliava“ (vėliau „Šiaulių naujienos“) daugelį įvykių ir problemų ignoruodavo. Laikraščio kaina, nepaisant kylančių popieriaus ir spausdinimo darbų kainų išliko 15 kapeikų. 1989 m. išėjo 11 numerių, apimtis – 4 psl., tiražas – 5000 egz. 1990 m. išėjo 48 numeriai, kovo 13 d. Nr. 9-10, kovo 20 d. Nr. 11-12 ir kovo 27 d. Nr. 13-14 dvigubi, 0,5 spaudos lanko, 8 psl., Nr. 15-16 ir Nr. 30 išleisti tokios apimties nedvigubinant numerių. Tiražas Nr. 1-15 – 5000 egz., Nr. 16 ir Nr. 30 – 4000, Nr. 17-29 ir Nr. 31-37 – 3000, Nr. 38-40 – 2500, Nr. 41-43 – 2000, Nr. 44-48 – 1000 egz.
Pašilaičiai
Pašilaičiai – Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurės vakarus nuo miesto centro. Seniūnijos centras. Ribojasi rytuose su Fabijoniškėmis (skiria Ukmergės gatvė ), pietuose – su Šeškine, pietvakariuose su Justiniškėmis, vakaruose – su Gineitiškėmis ir Zujūnais (skiria Vilniaus vakarinis aplinkkelis), šiaurėje – su Pavilionimis. Gyvenvietės dalis Vilniaus rajone yra Pašilaičių kaimas.
Yra paštas, Vilniaus rajono centrinė poliklinika, Pašilaičių šeimos medicinos centras, gimnazija, vidurinės, pagrindinės ir pradinės mokyklos, keli vaikų lopšeliai‑darželiai, darželis-mokykla, bendruomenės santalka (įkurta 2003 m.). Vyrauja daugiabučiai 5, 9 ir 16 aukštų gyvenamieji namai.
left|miniatiūra left|thumb
Istorija
Pašilaičiai – buvęs kaimas netoli Vilniaus. Istoriniuose šaltiniuose minimas nuo XVIII a. XIX a. pabaigoje čia gyveno 89 gyventojai, 1953 m. – virš 200. XIX a. pab. Pašilaičiai pateko į Riešės valsčių, Bukiškio apylinkę, buvo Gineitiškių dvaro valda. Tarybiniais laikais įėjo į Avižienių apylinkę. Plečiantis miestui, 1987 m. pastatytas mikrorajonas, pavadintas tuo pačiu vardu. Projekto autorius – architektas K. Balėnas. Rajoną sudaro kelios pagrindinės gatvės – Žemynos, Medeinos, Gabijos ir Pašilaičių. Gatvių planas sudaro 3 žiedus, kurių viduryje – ramios, automobilių nepasiekiamos pėsčiųjų erdvės.
Pašilaičių vieta kalvota, namai pastatyti netankiai, daug žalumos. Vietomis išlikusi buvusio seno kelio medžių alėja, senųjų kaimo sodybų sodų medžiai. Pašilaičiuose veikia kelios parduotuvės, kavinės, paštas. Rajono viduryje 1987 m. pastatytas tam laikui labai modernus pagrindinis prekybos centras „Pašilaičiai“ (architektas St. Garuckas). Rytinėje Laisvės prospekto pusėje įsikūrusios komercinės įmonės. Pašilaičiuose yra dvi lietuvių mokyklos – Žemynos progimazija, Gabijos gimnazija, pradinė Medeinos mokykla ir A. Puškino gimnazija, penki vaikų darželiai. Šiuo metu rajonas sparčiai plečiasi Ukmergės kryptimi. 2006 m. Pašilaičiai, kartu su Verkiais, buvo išrinkti švariausia Vilniaus miesto seniūnija.
Susisiekimas
Susisiekimas su kitomis Vilniaus miesto dalimis labai geras – kursuoja 5 troleibusai, 5 paprasti bei 2 greitieji autobusų maršrutai. Iš Pašilaičių galima tiesiogiai nuvykti į Santariškes, Jeruzalę, Žvėryną, Antakalnį, Šnipiškes, Žirmūnus, Zujūnus, Lazdynus, Karoliniškes, Naujamiestį, Šeškinę, Viršuliškes, Žemuosius Panerius bei stotį.
Pagrindinės stotelės: Pašilaičių žiedas, Skalvių žiedas, Medeinos st., Jurgio Baltrušaičio st., Deivių st., Žemynos st., Vilniaus rajono poliklinika.
Ažytėnai
Ažytėnai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 9 km į šiaurės vakarus nuo Krakių. Per kaimą teka Ažytė (Šušvės intakas) ir Ažytėlė. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias Mantviliškis–Vosiliškis.
Veikia Krakių gimnazijos skyrius, biblioteka (nuo 1953 m.), Ažytėnų žemės ūkio bendrovė, medicinos punktas, bendruomenės namai. Greta yra kaimo turizmo sodyba „Senas malūnas“ (Barkūniškio dvaro vandens malūne).
thumb|left|240px|M. Katkaus namas-muziejus
Istorija
1863 m. balandžio 1 d. tarp Ažytėnų ir Lenčių vyko mūšis tarp Rusijos imperijos kariuomenės ir apie 600 sukilėlių būrių, kuriems vadovavo Boleslovas Kajetonas Koliška, K. Ciškevičius ir Boleslovas Dluskis. 1910 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla. 1919 m. Mikalojus Katkus įsteigė pradžios mokyklą. Tarpukariu M. Katkus įkūrė laisvamanių kapines. 1953 m. įkurta biblioteka, kultūros namai.
Tarybiniais metais Ažytėnai buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Gyventojai
1923 m. buvo 54 ūkiai.
Žymūs žmonės
Ažytėnuose gimė ir gyveno švietėjas, „Balanos gadynės“ autorius Mikalojus Katkus (1852–1944), savo ūkyje Ažytėnuose gyveno nuo 1885 metų (su pertraukomis), memuariniame pasakojime atspindi Ažytėnų valstiečių buitį. Palaidotas gretimame Lenčių kaime. Veikia memorialinis muziejus, įsteigtas 1965 m. Ekspozicija pasakoja apie rašytoją, liaudies švietėją Mikalojų Katkų, XX a. pradžios kaimo buitį. Rengiamos ekskursijos.
Rudauka (Seinų apskritis)
Rudauka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Krasnapolio, apie 14 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 119 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 83 žmonės, iš kurių 81 lenkas ir 2 lietuviai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Raudondantės raguotės
Raudondantės raguotės (Odonus) - raguotinių (Balistidae) šeimos žuvų gentis.
Duobužėlė
Duobužėlė – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Videniškių.
Luaras ir Šeras
Luara ir Šeras  – Prancūzijos departamentas šalies centrinėje dalyje, Centro regione, vadinamas Luaros ir Šero upių vardu. Administracinis centras – Blua (Blois).
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Turo ir Orleano provincijų dalyje.
Korycino valsčius
Korycino valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Sokulkos apskrityje. Valsčiaus centras – Korycinas. Ribojasi su Balstogės Čarnos, Januvo, Jasionuvkos, Jasvilų ir Suchovolios valsčiais.
Luaras ir Šeras
Klimatas
Klimatas kontinentinis, švelnus. Vasaros vidutinė temperatūra 20 °C, maksimali 35 °C. Žiemą temperatūra žemesnė, sausio mėnesio vidutinė siekia +3, minimali -1 °C.
Korycino valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo.
1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Luaras ir Šeras
Turizmas
thumb|300|Šomono prie Luaros pilis Departamento svarbiausios įžimybės – Luaros slėnio pilys. svarbiausios iš jų:
Politika
Luaros ir Šero departamentui Prancūzijos senate atstovauja Pjeras Fošonas ir Žaklina Guro, Atstovų rūmuose – Morisas Lerua, Patrisas Marten-Lalandas ir Nikola Periušo. Generalinę tarybą sudaro 30 narių, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Korycino valsčius
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 117,32 km², iš kurių:
Gyventojai
Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1326,91 zlotai.
Atahualpa
thumb|180px|Atahualpa thumb|250px|[[Išpirkos kambarys Kachamarkoje, kuriame kalėjo Atahualpa]]
Atahualpa (Atahualpa, Atawallpa; 1497 m. – 1533 m. rugpjūčio 29 d.) – paskutinis iš tikro valdęs Inkų imperijos valdovas (Sapa Inka).
Po tėvo, imperatoriaus Huaina Kapako mirties apie 1525 m. Atahualpa gavo teisę valdyti imperijos šiaurinę dalį, su jos sostine Kitu. Tuo pat metu valstybėje prasidėjo raupų epidemija, pražudžiusi vyriausiąjį Atahualpos brolį Ninan Kujočį, o imperatoriaus sostą paveldėjo Huaskaras ir valdė pietinę imperijos dalį su sostine Kusku. Dėl nežinomų priežasčių tarp brolių kilo karas. Apie 1531 m. Atahualpa įveikė Huaskaro armiją Čimboraso mūšyje. Huaskaro generolas Atokas buvo paimtas į nelaisvę, o Atahulapa toliau veržėsi į pietus, užėmė Tumebambą ir kitus miestus. Galutinis mūšis įvyko 1532 m. Kipaipane. Huaskaras buvo nugalėtas ir suimtas, o Atahualpa apsistojo Kachamarkoje ir su 80 000 karių armija ruošėsi traukti į Kuską.
Dar vykstant pilietiniam karui, 1531 m. sausį Fransisko Pisaro vadovaujama ispanų ekspedicija išsilaipino dabartiniame Ekvadore ir pradėjo imperijos užkariavimą. Dar būdamas Kachamarkoje Atahualpa išgirdo apie atvykėlius, tačiau neįvertinęs jų negausios armijos pajėgumo, pasikvietė susitikti Kachamarkoje. 1532 m. lapkričio 15 d. Pisaras atvyko į Kachamarką ir užėmė dalį ištuštėjusio miesto. Jis nusiuntė Hernandą de Sotą pas imperatorių, kad praneštų apie atvykimą ir pakviestų susitikti. Tuo tarpu ispanai įsitvirtino mieste ir paruošė spąstus Atahualpai. Kitos dienos popiete Atahualpa su karių, žynių palyda atvyko į miesto aikštę. Tačiau ispanai nepasitiko imperatoriaus, o išsiuntė kečujų kalbą mokėjusį dominikoną Vinsentę de Valverdę. Pasak labiausiai paplitusių pasakojimų, Valverdė pakvietė imperatorių pavakarieniauti su ispanais viduje, šiam nesutikus, pradėjo aiškinti apie krikščionių tikėjimą, davė Atahualpai liturginę knygą. Šiam ją metus žemėn ispanai puolė iš pasalos ir išžudė daug netikėtumo priblokštų ir supanikavusių inkų karių. Atahualpa buvo sulaikytas.
Ispanai užpuolė imperatoriaus stovyklą, ten rado daug aukso, sidabro ir smaragdų. Atahualpa pamatęs kaip atvykėliai trokšta turtų, pažadėjo per du mėnesius jiems sukrauti pilną kambarį (6,7 m ilgio, 5,17 m pločio ir 2,45 aukščio) brangenybių, kad jį paliktų gyvą. Tačiau nors metalai ir buvo sunešti, ispanai, baimindamiesi inkų generolo Ruminjahvio atakos, nusprendė nužudyti Atahualpą. Jis buvo nuteistas už sukilimą prieš Ispanijos imperiją, stabmeldystę ir brolio Huaskaro nužudymą. Pradžioje paskirta bausmė buvo sudeginimas, tačiau Inka išsigando, kad neturėdamas kūno nepateks į mirusiųjų pasaulį, todėl priėmė krikščionybę ir buvo pakartas (su garote). Atahualpos brolis Tupakas Hualpa buvo paskelbtas Sapa Inka, tačiau tas postas jau buvo grynai marionetinis.
Tušemlios kultūra
Kultūra
Bancerovo-Tušemlios kultūra susiformavo Abidnios tipo (vėlyvoji Zarubincų kultūros grupė) kultūros gyventojams atsikėlus į Dniepro-Dauguvos ir brūkšniuotosios keramikos kultūrų teritoriją. Bancerovo-Tušemlios kultūrai būdingos neįtvirtintos gyvenvietės, aptinkamos upių salpose ir pirmosios terasos kyšuliuose.
Piliakalniai – slėptuvės su pusiau žeminės tipo ir antžeminiais pastatais. Pusiau žeminės nedidelės, nuo 7-9 iki 18–20 m², su įgilintomis (0,2-0,8 m) rentininės konstrukcijos sienomis bei apvalia krūsnine krosnimi kampe, kartais – atviru židiniu centre. Antžeminiai pastatai stulpinės konstrukcijos, ilgi, su keliomis gyvenamosiomis patalpomis, šildomomis atvirais židiniais. Piliakalniuose (Tušemlia, Gorodokas, Prudkai) rasta apskrito plano šventyklų liekanų.
Ūkis
Gyventojų pagrindiniai verslai žemdirbystė ir gyvulininkystė. Naudojo lipdytinę, šiek tiek profiliuotą, lygiu paviršiumi keramiką. Išplėtota kalvystė, daugelyje gyvenviečių randami geležies gavybos ir lydymo įrenginiai.
Mirusiuosius laidojo sudegintus (degino už pilkapyno) apvaliuose, pailguose ar ilguose pilkapiuose, pilkapių sampiluose arba pagilintose duobėse po sampilu, kartais urnose. Įkapės skurdžios, randama daugiausia puodų arba jų fragmentų.
Dauguma tyrėjų (A. Mitrofanovas, V. Sedovas, E. Šmidtas) Bancerovo-Tušemlios kultūrą priskiria baltų gentims. Kultūra sunyko dėl intensyvaus slavų veržimosi į šiaurę.
Duogiai
Duogiais vadinami kaimai:
Ryžių sėlenų aliejus
thumb|right|200px|Ryžių [[sėlenos]] Ryžių sėlenų aliejus – augalinis aliejus, spaudžiamas iš ryžių gemalų ir luobelių. Aliejus pasižymi savitu, švelniu skoniu bei aukšta smilkimo temperatūra (232 °C), todėl yra tinkamas naudoti maisto gaminimui aukštoje temperatūroje, kaip kad skrudinant ar gruzdinant. Ryžių sėlenų aliejus plačiai naudojamas maisto gamyboje daugelyje Azijos šalių, įskaitant Japoniją ir Kiniją.
Sudėtis
Ryžių sėlenų aliejaus sudėtis panaši į žemės riešutų aliejaus sudėtį; 38 % aliejaus sudaro mononesočiosios, 37 % – polinesočiosios ir 25 % – sočiosios riebalų rūgštys. Į riebalų rūgščių sudėtį įeina:
Panaudojimas
Iš ryžių sėlenų aliejaus gaminamas ryžių sėlenų vaškas, kuris kaip karnaubo vaško pakaitalas naudojamas kosmetikoje, konditerijoje, taip pat batų kremų ir poliravimo mišinių gamyboje. Kaip maistinis aliejus, jis naudojamas augalinio ghi sviesto gamyboje.
Nauda sveikatai
Medicininiu požiūriu reikšminga ryžių sėlenų aliejaus sudedamoji dalis yra antioksidantas y-orizanolis, kuris sudaro 2 % nerafinuoto aliejaus. Taip pat yra nemažai tokoferolių ir tokotrienolių dalelių bei vitamino E. Ryžių sėlenų aliejuje taip pat gausu kitų fitosterolių, kurie gali suteikti naudos sveikatai.
Kitos potencialios ryžių sėlenų aliejaus savybės yra hipofizės sekrecijos moduliacija, skrandžio rūgšties sekrecijos slopinimas, antioksidantų poveikis, trombocitų kaupimosi slopinimas, kraujo spaudimo mažinimas ir cholesterolio kiekio reguliavimas.
100 g ryžių sėlenų aliejaus energetinė vertė – 3700 kJ (880 kcal).
Deividas Česnauskis
Deividas Česnauskis (g. 1981 m. birželio 30 d.) – Lietuvos futbolininkas, atstovavęs šalies nacionalinei rinktinei, žaidęs saugo pozicijoje. Seniau žaidė Panevėžio Ekrane, Rusijos klubuose bei atstovavo Lietuvos jaunimo iki 21 m. rinktinę. Deividas Česnauskis dažniausiai yra pagrindinės sudėties žaidėjas tiek savo klube, tiek rinktinėje.
2018 m. lapkričio viduryje tapo Vilniaus „Žalgirio“ klubo sporto direktoriumi. Netrukus paliko Žalgirį ir tapo žaidėjų agentu.
Rinktinėje debiutavo 2001 m. liepą, mače prieš Estiją.
2008 m. birželį Klaipėdoje susituokė su 2002 m. Mis Lietuva Vaida Grikšaite.
Jaučio kraujo ordinas
Jaučio kraujo ordinas  – sena Rutgerio universiteto brolija. Įkurta 1834 m., turi nemažai bendro su „Kaukolė ir kaulai“ draugija. Ji kasmet atrenka 12 jaunuolių, kuriuos pakviečia prisijungti prie draugijos ateinančiais metais. Tada naujieji nariai yra skatinami įrodyti savo ištikimybę, vykdant įvairiausias sudėtingas šunybes didžiausiam aukštosios mokyklos konkurentui – Prinstono universitetui.
Vienas iš labiausiai paminėjimo vertų pokštų – 1875 m. iš Prinstono pavogta patranka. „Jaučio kraujo ordino“ gretose yra pasireiškęs dabartinis NBA komisaras David Stern, Nobelio premijos laureatas Miltonas Frydmanas, buvęs FTB direktorius Louis Freeh.
„Jaučio kraujo ordinas“ yra seniausia dar veikianti slapta draugija Rutgerio universitete.
Šuolių su slidėmis tramplinas Zarasuose
250px|thumb|right|Šuolių su slidėmis tramplinas Zarasuose Šuolių su slidėmis tramplinas – Zarasuose veikęs šuolių su slidėmis tramplinas.
Istorija
Paskutiniaisiais prieškario metais Zarasuose ėmė formuotis slidinėjimo centras. 1937 m. iškilo savivaldybei priklausanti žiemos sporto stotis – vila „Užuovėja“. 5–7 ha ploto priemiestiniame Magučių miške, pavadintame Sėlių šileliu, tų metų vasarą veikė jaunimo darbo ir poilsio stovykla. Vietos sporto klubo „Gediminas“ pakviesti, pusšimtis vyresniųjų gimnazistų iš Rokiškio, Biržų ir Panevėžio apskričių ruošė miško medžiagą, betonavo pamatus ir montavo rąstus. Apskrities valdyba talkininkus nemokamai maitino, taip pat pasamdė kelis patyrusius statybų meistrus darbams vadovauti.
Ant 170 metrų virš jūros lygio iškilusios kalvos buvo pastatytas 40 m aukščio medinių konstrukcijų šuolininkams su slidėmis skirtas tramplinas. Nuo jo dengtos viršūnės buvo matomi ne tik gretimi Zaraso, Zarasaičio, Griežtos ir Balto ežerai, bet ir tolimesnių valsčių bažnyčių bokštai.
1938 m. sausio 29–30 d. Zarasuose įvyko Baltijos šalių studentų SELL žiemos olimpiada (organizatorius Lietuvos Akademinio Jaunimo Sporto Sąjunga – LAJSS), kitos varžybos. Prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas sporto plėtrą Zarasuose sustabdė, atsitraukdami vokiečių kariškiai 1944 m. slidininkų trampliną susprogdino.
Maltos futbolo varžybos 1960–1961 m.
Maltos futbolo varžybos 1960–1961 m.
1649 m.
1649 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Bint Džbeilas
Bint Džbeilas – antras pagal dydį miestas Nabatijos muchafazoje, pietų Libane.
Mieste gyvena apytiksliai 30 000 gyventojų. Tikslus skaičius nežinomas, nes Libanas neatliko gyventojų surašymo nuo 1932.
Vritra
Vritra  – indų mitologinė būtybė, minima Vedose; tai asura (demonas), milžiniška gyvatė, griausmavaldžio dievo Indros priešas.
Rigvedoje minima, kad pasaulio pradžioje Vritra laikė pagrobęs visus pasaulio vandenis. Tvaštaro namuose Indra išgėrė somos, gavo žaibą (vadžrą) ir nukovė Vritrą, taip išlaisvindamas pasaulio vandenis. Vritros motina buvo asura Danu – ją taip pat nukovė Indra.
Vėlesniuose, puraniškuose tekstuose minima kitokia Indros–Vritros mūšio versija: Vritra prarijęs Indrą, bet dievai jį privertę Indrą išvemti. Indra mūšį pralaimėjo ir pasižadėjo Višnui, kad nekariaus prieš Vritrą nei dieną, nei naktį, nei metalo, medžio ar akmens dirbiniu, nei sausu, nei šlapiu daiktu. Tačiau Indra pergudravęs dievą ir priešaušriu nugalėjęs Vritrą jūros puta. Kitur pasakojama, kad Vritra buvęs Asurų valdovu, brahmanas, atsisakęs dharmos ir darantis blogį. Dievai, išsigandę Vritros blogio, pasiuntę Indrą jį nukauti. Višnus papasakojęs, kad Vritros negalima nukauti paprastu būdu, tik durklu iš išminčiaus kaulų. Rišis Dadhičhis sutikęs paaukoti savo kūną, kad Vritra būtų įveiktas. Po 360 dienų trukusio mūšio Indra nugalėjęs demoną Vritrą.
Kuskusas
Kuskusas (berberų k.: seksu, ar: كسكس) – kvietinis produktas ir patiekalas, plačiai naudojamas Magrebo virtuvėje, svarbiausias angliavandenių šaltinis šiose šalyse. Dėl to Magrebe kartais vadinamas tiesiog taam (طعام), t. y. „maistas“.
2020 m. ši svarbi kulinarinė tradicija buvo paskelbta UNESCO nematerialiuoju pasaulio paveldu.
Sudėtis
thumb|200px|left|Kuskuso kruopos, palyginus su ryžiais Kuskusas tradiciškai gaminamas iš manų kruopų (gerokai rečiau – iš rupiai maltų miežių ar sorų). Kruopos specialiame negiliame inde gsaa yra šlakstomos vandeniu ir tarp delnų trinamos, gaminant smulkius rutuliukus. Jie sijojami per rėtį ghorbal ir džiovinami saulėje. Tai – labai sunkus darbas, kurį moterys dirba keletą kartų per metus, pagamindamos ir išdžiovindamos didelius kiekius kuskuso.
Šiuo metu kuskuso gamyba yra labai mechanizuota. Jis gali būti gaminamas ir parduodamas dideliais kiekiais.