cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kazys Pakštas
Įvertinimas
1934 m. Švedijos Geografijos ir antropologijos draugijos Andree medalis, 1938 m. Latvijos Trijų žvaigždžių ordino komandoras, 1939 m. Jo Didenybės Švedijos Karaliaus Vazos ordino kavalierius.
Atminimo įamžinimas
thumb|Atminimo lenta Kaune Lietuvos geografų draugija savo įkūrėjui 1992 m. Užpaliuose pastatė paminklą, o buvusio Alinaukos vienkiemio vietoje – koplystulpį.
1989 m. atkurta Lietuvos geografų draugija įsteigė K. Pakšto medalį kuriuo apdovanojami asmenys, labiausiai nusipelnę geografijos mokslui (nuo 1998 m.).
Guillermo Coria
Giljermas Sebastianas Korija (g. 1982 m. sausio 13 d.) – buvęs profesionalus Argentinos tenisininkas. Aukščiausias Giljermo pasiekimas ATP reitinge buvo trečioji vieta. Per savo karjerą jis laimėjo 9 titulus. Korijos pravardė – El Mago (ispaniškai Burtininkas) ir El Chino (ispaniškai Kinas). Jis profesionalu tapo 2000 metais. Giljermas tapo žinomas po to kai 2004 metais pateko į French Open finalą, bet jame pirmaudamas dviem setais sugebėjo pralaimėti Gastonui Gaudijo. Korijai, Giljermo vardas buvo suteiktas tautiečio Giljermo Vilaso garbei. Per savo karjerą Sebastianas uždirbo 5 817 486 JAV dolerių.
Įranga
Korija naudojo Head kompanijos raketes, o rengėsi „Adidas“ apranga.
Tėvynės balsas (Filadelfija)
Istorija
Leido „Tautos“ bendrovė. Redaktorius kunigas Juozas Petraitis. Spausdintas P. Statkaus spaustuvėje.
Motiejus Pečiulionis
Biografija
Tėvui išvykus uždarbiauti į JAV, su motina apsigyveno pas dėdę, Rudaminos vargonininką J. Zubrį, kuris pramokė rašto, vėliau mokėsi Suvalkų gimnazijoje. 1908–1914 m. studijavo matematiką Peterburgo universitete. Nepriklausė jokiai politinei partijai, bet pažiūromis buvo artimas socialdemokratams, dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos veikloje.
Pirmas pasaulinis karas
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui savanoriu stojo į kariuomenę, tarnavo eiliniu. Dalyvavo kovose su vokiečiais ir austrais, kontūzytas. Už narsą ir sumanumą apdovanotas trimis ordinais ir Šv. Georgijaus medaliu. 1916 m. baigė artilerijos karo mokyklą.
Lietuvos nepriklausomybės kovos
1918 m. grįžo į Lietuvą, dirbo laikraščio „Darbo balsas“ redakcijoje Vilniuje. 1919 m. vasario 1 d. paskirtas Lietuvos kariuomenės I artilerijos baterijos vyr. karininku, 1919 m. birželio 2 d. Alytuje suformavo IV bateriją, kovojo bolševikų, lenkų, bermontininkų frontuose. 1919 m. suteiktas kapitono laipsnis.
Tarpukaris
1921 m. kovo 30 d. paskirtas 3-ojo artilerijos diviziono, o 1921 m. rugpjūčio 1 d. pulko vadu. 1922 m. pakeltas į majorus. 1922 m. vedė mokytoją Konstanciją Vaitiekūnaitę. Jiems gimė sūnus Tomas ir dukra Joana Eugenija.
1922–1924 m. mokėsi Fontenblo artilerijos mokykloje (École d’Artillerie de Fontainebleau). 1925 m. gegužės mėn. pulkininkas leitenantas. 1925 m. antrą kartą pasiųstas į Prancūziją tobulintis Paryžiaus aukštuosiuose artilerijos technikos kursuose. 1926 m. spalio 4 d. paskirtas Lietuvos kariuomenės Artilerijos tiekimo skyriaus viršininku. Iškart imasi iniciatyvos modernizuoti dar Nepriklausomybės kovų pradžioje Šančiuose įsteigtas Centrines kariuomenės dirbtuves, vėliau pavadintas Artilerijos dirbtuvėmis. 1929 m. lapkričio mėn. suteiktas artilerijos pulkininko laipsnis.
Nuo 1930 m. birželio 1 d. Generalinio štabo Ginklavimo valdybos viršininkas. Inicijavo modernios ginklų tyrimo laboratorijos Žaliakalnyje steigimą. 1935 m. gruodžio mėn. jo iniciatyva pradėta ginklų dirbtuvių statyba Linkaičiuose. Šios dirbtuvės buvo vienos moderniausių Europoje. 1940 m. jose dirbo 800 darbininkų, buvo gaminami šoviniai, pabūklų sviediniai, minos, granatos ir šaudmenų sprogstamoji medžiaga. Čia pagamintas sviedinys kainavo perpus pigiau, negu pirktas užsienyje.
1935 m. kovo 1 d. gavo brigados generolo laipsnį. Į atsargą išėjo 1936 m. sausio mėn., apsigyveno Kaune. Dirbo laikraščio „Lietuvos žinios“ redakcijoje, vėliau vadovavo Amerikos lietuvių prekybos bendrovės automobilių skyriui Kaune, 1938 m. stažavosi „Ford“ gamyklose Detroite.
1939 m. persikėlė į Vilnių, dirbo Valstybinio banko inspektoriumi.
Vokiečių okupacija
Vokiečių okupacijos metais buvo Vilniaus aliejaus gamyklos direktorius. Prasidėjus vokiečių represijoms prieš Lietuvos inteligentiją, uždarius universitetus ir pradėjus jų dėstytojus vežti į koncentracijos stovyklas, 1943 m. lapkričio 23 d. įkurtas Vyriausiasis Lietuvos išlaisvinimo komitetas (VLIK), kuris organizavo pasipriešinimą okupantams. M. Pečiulionis paskirtas VLIK’o Vilniaus karinės apygardos vadu.
Sovietinė okupacija
1944 m. liepos 7 d. Šiauliuose išleido direktyvą – Lietuvos karinėms pajėgoms tvarkingai trauktis su frontu, o jeigu rusų armijos nepavyktų sustabdyti – slėpti ginklus ir, perėjus į pogrindį, likti Lietuvoje. Pats Žemaitijoje vadovavo lietuvių daliniams, kovojusiems prieš bolševikus. Buvo vienintelis generolas, pokario metais nepasitraukęs iš Lietuvos, o tęsęs ginkluotą kovą su okupantais. 1944 m. išleido šeimą į Vakarus.
1944 m. rugpjūčio mėn. sudarytas Lietuvos gynimo komitetas, tačiau greitai daugelis jo narių buvo suimti. Gyveno turėdamas Jono Kaminsko dokumentus Kalvių kaime prie Veliuonos, vėliau – Valmantiškiuose, Tirmėnų kaime. 1945 m. lapkričio 30 d. suimtas ir žiauriai tardomas. 1946 m. NKVD karo tribunolas nuteisė 10-čiai metų lagerių ir penkeriems metams tremties, konfiskuojant turtą.
Išsekintas ilgų tardymo mėnesių po teismo įmestas į Lukiškių kalėjimą, kur buvo kalinamas su kriminaliniais nusikaltėliais. Vėliau buvo gydomas Macikų lagerio ligoninėje prie Šilutės. Po poros metų pasveikęs iš mirties lagerio vėl grąžinamas į Lukiškes. Iš ten per Maskvos Lubianką išvežtas į Komijos ir Mordovijos lagerius.
Į laisvę išėjo 1955 m. rudenį, iškalėjęs visą skirtą laiką, tačiau grįžti į tėvynę jam neleista. Iš tremties paleistas 1956 m. rugpjūčio mėn. Valdžia leido apsigyventi Statkiškių (Švenčionėlių rajonas) kaime. Praradęs sveikatą negalėjo dirbti sunkaus darbo, įdarbintas sargu. Pensija kaip buvusiam Lietuvos kariuomenės karininkui nebuvo mokama. Mirė Ilguvos invalidų prieglaudoje, palaidotas Kauno Panemunės kapinėse.
Laisvai kalbėjo lietuvių, rusų, lenkų, prancūzų kalbomis, skaitė dar ir anglų, vokiečių, latvių kalbomis.
Geochemija
Geochemija yra mokslas, tiriantis Žemės medžiaginę sudėtį ir cheminių elementų bei jų izotopų pasiskirstymą Žemėje. Geochemija sujungia geologiją ir chemiją į vieną discipliną.
Tarp geochemijos tyrimo objektų yra:
Su geochemija glaudžia susijusios tokios disciplinos kaip planetologija ir kosmochemija.
Geocheminiais tyrimais Lietuvoje užsiima Geologijos ir geografijos institutas.
Garso bangos
Garso bangos, dar vadinamos akustinėmis bangomis, yra išilginės bangos. Jas sukuria dalelės, svyruojančios išilgai bangų sklidimo krypties ir sudarančios didelio bei mažo slėgio sritis (sutankėjimus ir praretėjimus). Jos sklinda kietaisiais kūnais, skysčiais bei dujomis ir užima platų dažnio diapazoną. Kietuose kūnuose gali sklisti ir skersinės garso bangos. Bangas, kurių dažnis yra nuo 20 iki 20 000 Hz (garsinio dažnio diapazonas), junta žmogaus ausis. Jos paprastai vadinamos garsu (žr. Garsas). Kitos aukštesnio ir žemesnio dažnio bangos vadinamos ultragarsu ir infragarsu. Garso bangas tiriantis mokslas vadinamas akustika.
Garso bangų greitis
Garso bangos sklidimo greitis priklauso nuo terpės, kuria sklinda garsas, rūšies ir temperatūros. 0 °C temperatūros sausu oru sklindančių garso bangų greitis yra 331 m/s. Pakilus oro temperatūrai, jis padidėja.
Ikigarsinis greitis
Greitis, mažesnis už garso greitį toje pačioje terpėje ir tomis pačiomis sąlygomis. Įprastiniai lėktuvai skraido ikigarsiniais greičiais.
Viršgarsinis greitis
Greitis, didesnis už garso greitį toje pačioje terpėje ir tomis pačiomis sąlygomis. Viršgarsiniu greičiu skraido tokie lėktuvai kaip „Konkordas“. Dėl viršyto garso greičio susidaro stiprus trenksmas (Garsinis smūgis), kurį sukuria skrendančio lėktuvo smūginė banga.
Pietinės Mažosios Lenkijos medinės bažnyčios
Pietinės Mažosios Lenkijos medinės bažnyčios – grupė senovinių medinių katalikų bažnyčių Lenkijos pietuose, pietinėje Mažosios Lenkijos ir Pakarpatės vaivadijų dalyje, Karpatų pašlaitėse. Bažnyčios XIV–XVI a., medinės, plačiais stogų šlaitais, su medinėmis varpinėmis, prijungtomis prie pastato. Būdingas gotikos ir baroko stilius, tačiau ryški liaudies architektūros įtaka.
Šios bažnyčios turi daug bendrų bruožų su kitomis Karpatų regiono bažnyčiomis (tiek katalikų, tiek stačiatikių). 6 iš pietinės Mažosios Lenkijos medinių bažnyčių 2003 m. įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, tačiau regione gausu ir kitų senovinių medinių bažnyčių ir cerkvių. Hačiuvo bažnyčia yra seniausia medinė bažnyčia Lenkijoje ir seniausia gotikinė medinė bažnyčia Europoje.
Širvano chanatas
thumb|270px|Azerbaidžano chanatai
Širvano chanatas arba Šemachos chanatas – 1748–1804 m. dabartiniame Azerbaidžane, Širvano regione, gyvavusi valstybė. Sostinė – Šemachos miestas.
Istorija
Chanatas susidarė 1748 m. žlugus Nadiršacho valstybei. Širvano chanatas buvo pats galingiausias tiek karinėmis, tiek ekonominėmis galiomis visame Azerbaidžane. Verstasi žemdirbyste, šilko, audinių gamyba, prekyba, amatais.
Gilles Augustin Binya
Žilis Augustinas Binja (g. 1984 m. rugpjūčio 29 d.) – buvęs futbolininkas, Kamerūno rinktinės saugas.
Širvano chanatas
Istorija
1795 m. rusai iš Baku pasiekė Šamachą, tačiau greitai atsitraukė. 1805 m. chanatas prijungtas prie Rusijos imperijos (1813 m. patvirtinta Giulistano taikos sutartimi). Rusų administracija vietinius chanus pakeitė tik 1820 m. Iš buvusio chanato suformuota Širvano provincija, kuri nuo 1840 m. įėjo į Kaspijos sritį.
Gilles Augustin Binya
Karjera
Karjerą pradėjo gimtinėje, o vėliau rungtyniavo Prancūzijoje, Portugalijoje, Šveicarijoje ir Gaziantepspor (Turkija).
Rinktinė
rungtyniavo nuo 2007 m.
Su rinktine dalyvavo 2008 ir 2010 m. Afrikos Tautų taurėse.
Tėvynė šaukia
Tėvynė šaukia – Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios divizijos laikraštis, ėjęs 1942 m. balandžio 5 d. – 1956 m. gegužės 20 d.
Šačių herbas
Šačių herbas – Šačių kaimo ir seniūnijos (Skuodo rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Tėvynė šaukia
Istorija
Leido divizijos politinis skyrius 2-3 kartus per savaitę. Išėjo 1952 numeriai. 1942 m. gegužės mėn. leistas literatūrinis priedas „Pergalė“, pasirodė 2 numeriai.
Vilma (reikšmės)
Vilma gali reikšti:
Tėvynė šaukia
Istorija
Laikraštyje dirbo Valys Drazdauskas, Judelis Kacenbergas, Jonas Marcinkevičius.
Šačių herbas
Istorija
Herbą patvirtino 2011 m. gegužės 17 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-694.
Geografija
thumb|333px|Fizinis pasaulio žemėlapis (vidutinio mastelio) Geografija (🇬🇷, žodis kilęs iš 'žemė' ir γράφω = graphō 'rašau') – mokslas, kuris tiria Žemės fizinę erdvę ir paviršiaus vystymąsi, taip pat jos fizines savybes bei erdvę ir vietą, kurioje gyvena ir prekiauja žmonės. Nors geografijos tyrimų objektas yra išskirtinai Žemės planeta, daug sąvokų gali būti pritaikomos platesniame kontekste kalbant apie kitus dangaus kūnus (planetologija).
Geografijos istorija
Graikai yra pirmoji žinoma civilizacija, aktyviai besidomėjusi geografija kaip mokslu ir filosofija. Pagrindinės asmenybės, prisidėjusios prie geografijos plėtros buvo: Talis iš Mileto, Herodotas, Eratostenas, Hiparchas, Aristotelis, Strabonas ir Ptolemėjas. Pirmąkart terminą γεωγραφία pavartojo III a. pr. m. e. gyvenęs graikų mokslininkas Eratostenas savo knygos pavadinime. Romėnų sudarinėjami naujai atrastų šalių žemėlapiai papildė geografijos žinias naujais metodais.
Viduramžiais graikų ir romėnų žinias palaikė ir gilino arabų mokslininkai Idrisis, Ibn Batuta ir Ibn Chaldūnas.
Po Marko Polo kelionių susidomėjimas geografija Europoje išaugo. Dar labiau geografijos žinių ir teorinių pagrindų prisireikė Renesanso epochoje iki pat XVII a. vykstant didiesiems geografiniams atradimams.
XVIII a. geografija buvo pripažinta atskira disciplina ir tapo tipinės universitetinės programos dalimi.
Fizinė geografija
Fizinė geografija gilinasi į Žemės mokslus.
Visuomeninė geografija
Taip pat vadinama žmogaus geografija, antropogeografija. Jos tyrimų objektas – žmoniją formuojantys procesai ir modeliai.
Vienos naujausių visuomeninės geografijos tarpdisciplininių mokslo šakų:
Techninė geografija
Techninė geografija tyrinėja statistinius metodus, įrankius ir techniką erdvinės informacijos surinkimui, analizei, naudojimui ir suvokimui. Tai palyginti nauja geografijos mokslo šaka, dėl to jos išskyrimas kartais yra ginčijamas.
Lietuvoje
Lietuvoje geografijos mokslo užuomazgų būta 1580 m., kai Vilniaus universitete kaip pagalbinė istorijos disciplina buvo pradėta dėstyti geografija, tačiau pirmasis geografinis leidinys LDK išleistas vėliau – 1613 m. (K. M. Radvilos ir Tomašo Makovskio Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemėlapis su nedidele geografijos apybraiža). Kita vertus, aprašomosios geografijos žinių apie Lietuvos teritoriją turėjo dar senovės graikai, o viduramžiais žinias apie Lietuvos geografiją platino su baltais kariaujantys Europos riteriai. Dar vėliau geografijos žinių apie Lietuvą pagausėjo įvairių keliautojų aprašymuose.
Technika
Geografiniai tyrimams ir analizei pagrindą suteikia klausimai „kur“ ir „kodėl ten“. Atsakydami į tai geografai remiasi fundamentalia prielaida, pagrįsta Toblerio pirmuoji geografijos dėsniu, anot kurio „visa yra susiję su viskuo, bet artimi dalykai yra labiau susiję nei tolimi“. Vienas dėsnio pritaikymo pavyzdžių – hipotezė, kad Kauno ir Klaipėdos miestai turėtų vaidinti santykinai svarbesnį vaidmenį atitinkamai vidurio ir vakarų Lietuvos regionuose, tuo tarpu Vilnius turėtų būti svarbiausiu traukos centru rytų Lietuvoje ir savivaldybėse. Žemėlapiai vaidina esminį vaidmenį nustatant erdvinius ryšius. Pastaraisiais metais geografinėje analizėje klasikinę kartografiją pakeitė geografinė informacinė sistema (GIS).
Organizacijos
Pasaulio geografus vienija Tarptautinė geografų sąjunga. Seniausios geografų draugijos – Prancūzijos (įkurta 1821 m.), Vokietijos (įkurta 1828 m.), Didžiosios Britanijos (įkurta 1830 m.), Rusijos geografų draugija (įkurta 1845 m.), Amerikos geografų draugija (įkurta 1851 m.) Lietuvoje Lietuvos geografų draugija įsteigta 1934 m. Europos geografus vienija 1987 m. įkurta Europos geografų asociacija.
Kiškiažvėriai
Kiškiažvėriai (Lagomorpha) – žinduolių būrys. Turi dvi poras viršutinių kandžių, kurie išsidėstę dviem eilėmis: priekyje viena pora didelių graužiamųjų kandžių, už jų – antra pora mažyčių. Didieji kandžiai kalto formos, jų priekis padengtas storu emalio sluoksniu, o šonai – plonu. Ilčių nėra. Maistą trina judindami apatinį žandą į šonus. Tuo skiriasi nuo graužikų, kurie apatinį žandą ne tik judina į šonus, bet gali stumdyti į priekį ir atgal. Skrandis paprastas. Akloji žarna didelė.
Paplitę visuose žemynuose (išskyrus Antarktidą). Vislūs, per metus atveda keletą jauniklių vadų. Lytiškai subręsta po metų.
Būryje 2 šeimos, apie 80 rūšių. Lietuvoje 2 rūšys: pilkasis kiškis (Lepus europaeus) ir baltasis kiškis (Lepus timidus):
Išorinės nuorodos
Kiškiai, kiškėnai ir triušiai
Graužikai
Graužikai (Rodentia) – gausiausias rūšių skaičiumi žinduolių būrys. Galūnės penkiapirštės, griaučiuose visada yra raktikauliai, kurie skirtingų graužikų grupių išsivystę nevienodai. Priekiniai dantys dideli, lenkti, kalto formos, gelsvų atspalvių, neturintys šaknų. Stambūs 2 viršutiniai ir apatiniai kandžiai, iltinių dantų nėra, todėl tarp kandžių ir skruostinių dantų yra tarpas (diastema). Dantys auga visą gyvenimą. Visaėdžių graužikų skruostiniai dantys gumburiuoti, o augalėdžių iš tų gumburų būna susidariusios kietos skersinės emalio raukšlės. Judindamas apatinį žandą pirmyn ir atgal, gyvūnas pertrina šiurkštų augalinį maistą. Iš viso turi iki 22 dantų, pieniniai dantys redukuoti.
Sistematika
Pasaulyje yra apie 1700 rūšių. Lietuvoje – 21. Graužikų sistematika nenusistovėjusi. Vieni teriologai juos pagal žando raumenis skirsto į 3 pobūrius: voveriniai graužikai (Sciuromorpha), peliniai graužikai (Myomorpha) ir kaviomorfinai graužikai (Caviomorpha). Kiti skirsto į du pobūrius (Sciurognathi ir Hystricognathi):
Jotija (Šakiai)
Jotija – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Plokščių, prie Jotijos ištakų.
Piemarė
Piemarė – iki XIII a. vid. viena pagrindinių kuršių žemių, kurios centras buvo Ezertuvės (Seeburg). Buvo išsidėsčiusi tarp Bandavos šiaurės rytuose ir rytuose, Duvzarės pietuose bei Baltijos jūros vakaruose. Piemarės teritorija maždaug sutampa su dabartiniu Latvijos Liepojos rajonu.
Seniausias žinomas dokumentas, kuriame Piemarės žemė pirmą kartą paminėta, buvo 1230 m. gruodžio 28 d. memorandumas tarp Lamekino (Ezertuvės valdovas) ir popiežiaus Grigaliaus IX vicelegato Baudouin iš vienuolių cistersų Aulne abatijos (dab. Belgija).
1253 m. Kuršo vyskupijos ir Livonijos ordino atribojimo sutartyje buvo išvardinti toponimai. Piemarės teritorijoje buvo tokios gyvenvietės: Vārtaja, Tadaiķi, Ūsaiķi, Ilga, Līpa, Gavieze, Vārve, Padone, Peke, Okte, Ģelži, Lindale, Troista, Ievade, Dzēre, Boja, Droga, Krote, Apriķi, Ilmede, Diždupļi, Mazdupļi, Grobiņa, Neres, Stroķi, Tāši, Aistere, Vērgale, Rīva, Medze, Līva, Razge, Perkone, Dunalka, Prūši, Karkele, Dzintere, Saliena and Saka.
Šakių evangelikų liuteronų bažnyčia
Šakių evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia, esanti Šakiuose, V. Kudirkos g. 15.
Istorija
Bažnyčia pastatyta 1842 m. Jos fundatorius buvo baronas Gustavas Henrichas fon Koidelis. Sudarydamas sąlygas stabiliam parapijos gyvavimui jis padovanojo bažnyčią, kleboniją, kantoriaus ir zakristijono namus, parke esantį vaismedžių sodą, ūkinius pastatus, žemės sklypą. Pradžioje bažnyčia buvo bebokštė, bokštas jai pristatytas 1877 m.
Sovietmečiu bažnyčia uždaryta, joje įkurdintas kino teatras, vėliau sporto salė. 2000 m. bažnyčia atstatyta ir grąžinta tikintiesiems.
Brigadininko rango kapitonas
Brigadininko rango kapitonas  – 1764–1798 m. egzistavęs Rusijos imperijos karinio laivyno vyresniojo karininko karinis laipsnis, atitikęs brigadininką armijoje arba maždaug kapitoną komandorą kitais laikais. Žemesnis laipsnis buvo pirmo rango kapitonas.
Šis laipsnis įvestas 1764 m. kovo 2 d. caro įsaku, pakeitė iki tol laivyne naudotą kapitono komandoro laipsnį. Kapitono komandoro laipsnis buvo laikomas jauniausiu aukščiausiųjų laivyno karininkų laipsniu, o brigadininko rango kapitono laipsnis tapo aukščiausiu vyresniųjų laivyno karininkų laipsniu, t. y., jo statusas smuktelėjo. Rangų lentelėje priskirtas V klasei. Už jį aukštesnis buvo IV klasei priskirtas generolo majoro rango kapitono laipsnis.
Šį laipsnį turintys karininkai paprastai vadovavo patiems didžiausiems linijiniams laivams, galėjo vadovauti nedideliems fregatų ar korvečių būriams.
Į brigadininko rango kapitonus kreipdavosi „Ваше высокородие“ arba „Ваше высокоблагородие“.
1798 m. sausio 1 d. buvo įvestos naujos laivyno pareigybės, kartu buvo pakeisti ir laipsniai. Vietoj brigadininko rango kapitono vėl buvo įvestas kapitono komandoro laipsnis, vėl priskirtas admirolų (aukščiausiųjų karininkų) laipsnių grupei.
Vilkakiemis
Vilkakiemis (arba Valkakiemis) – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Žaslių, šalia Gamantos upelio ir kelio.
Terminas (reikšmės)
Terminas ( – riba, siena) gali būti suprantamas šiomis reikšmėmis:
Pakasas
left|120px
Vamzdžiadantis
Vamzdžiadantis (Orycteropus afer) – žinduolių rūšis, priklausanti monotipiniam Tubulidentata būriui. Paplitusi Subsacharinėje Afrikoje.
Pakasas
Pãkasas – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 13,5 km į šiaurės vakarus nuo Ignalinos, piečiau Stripeikių. Įeina į Aukštaitijos nacionalinį parką. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 3,3 km, plotis iki 1,2 km. Altitudė 138,5 m. Gylis siekia 17 m. Ežeras rininės kilmės. Rytinis krantas status, aukštas, vakarinis ir pietinis žemesni. Aplink ežerą daug kur plyti miškai (Šiliniškės, Linkmenų miškai), tik vakarinėje pakrantėje plyti dirbami laukai ir pievos. Yra 0,11 ha plotą užimanti miškinga sala.
Vamzdžiadantis
Jam būdingi nefunkcionuojantys kolonos pavidalo skruostiniai dantys, ilgas snukis, didelės ausys, į kiaulės panašus kūnas ir stiprios kojos bei semtuvo formos nagai kasti. Turi primityvias smegenis ir prastai mato, tačiau jo uoslė puiki. Ji padeda susirasti skruzdėlių ir termitų, kurie surenkami ilgu, lipniu liežuviu. Sveria 38-64 kg.
Pakasas
Į Pakasą suteka keletas upelių (tarp jų šiaurėje Tauragna – iš Tauragno ežero), pietryčiuose išteka upelis į Ūkojo ežerą (Žeimenos upės baseinas). Ežero pratakumas 250 % per metus.
Vamzdžiadantis
Aktyvūs naktį, dieną slapstosi pačių iškastuose urvuose. Urvą greitai gali iškasti savo stipriomis naguotomis priekinėmis kojomis. Iškastą žemę nustumia užpakalinėmis kojomis. Vieni jo urvai sudaro platų tunelių tinklą, kiti – trumpesni ir teikia laikiną prieglobstį. Iš urvo jis visada išlenda galva į priekį.
Pakasas
Šiaurinėje pakrantėje išlikęs Pakaso (Valiuko) vandens malūnas. Greta ežero yra Kirdeikių, Paukojės, Gineitiškio gyvenvietės. Veikia 3 kaimo turizmo sodybos. Pietinėje pakrantėje yra stovyklavietė. Vakariniu krantu eina riba su Utenos rajonu.
Ežerėvardis kildinamas nuo žodžio pakasas („pasikasimas, urvas, požeminis kelias“).
Šaltiniai
thumb|left|250px|Ežeras ties Kirdeikiais
Ežerų pabaisa
Ežerų pabaisa – spėjamai egzistuojanti megafaunos būtybė, žinoma mituose, ganduose ar vietiniame folklore, kurios egzistavimas nėra moksliškai įrodytas. Gerai žinomas pavyzdys – Lochneso pabaisa. Ežerų pabaisų aprašymai dažnai labai panašūs į kai kurias jūrų pabaisas. Ežerų pabaisas dažniausiai tyrinėja kriptozoologijos šalininkai.
Paaiškinimai
Daugelis skeptikų ežerų pabaisas laiko paprasčiausiais žinomų gamtos dalykų perdėtais atvejais ar klaidingomis interpretacijomis, arba klastotėmis ir apgaule. Daugelis ežerų pabaisų neturi jokių įrodymų, išskyrus tai, kad juos kažkas matė, ar prastos kokybės nuotraukų. Didelė dalis ežerų pabaisų, zoologų ir kitų biologų akimis, tiesiog negali egzistuoti.
Dalis ežerų pabaisų matymo atvejų paaiškinami kaip klaidingai atpažinti ruoniai, ūdros, elniai, nardantys jūriniai paukščiai, didžiosios žuvys (didieji eršketai, stambūs paprastieji šamai), plūduriuojantys rąstai, stovinčios bangos, susikertančios motorinių valčių bangos ir pan.
Švedų gamtininkas ir rašytojas Bengt Sjögren teigė (1980), kad šiandieninis tikėjimas ežerų pabaisomis asocijuojasi su legendomis apie kelpius. Sjögren’as pareiškė, kad pasakojimai apie ežerų pabaisas einant laikui pasikeitė. Senuosiuose aprašuose ežerų pabaisos arkliškos išvaizdos, o artėjant į šiuos laikus pabaisos darosi vis labiau ropliškos ir dinozauriškos. Sjögren’as daro išvadą, kad legendos apie kelpius ėmė virsti į šiuolaikines legendas apie ežerų pabaisas, kur pabaisos, bendrojoje kultūroje vis plačiau plintant žinioms apie dinozaurus ir didžiuosius vandeninius roplius, iš arkliškų ėmė virsti dinozauriškai ropliškomis, dažnai – pleziozauriškomis.
Kitos plačiai paplitusios šalininkų hipotezės teigia, kad ežerų pabaisos yra nežinomų rūšių gigantiški gėlavandeniai unguriai, išgyvenę vandeniniai priešistoriniai ropliai (pvz., pleziozaurai). Viena hipotezė teigia, kad stebėtos pabaisos yra atsitiktinai suaugę individai gigantinių varliagyvių rūšių, kurios visą gyvenimą nugyvena kaip juvenilinės formos, panašiai kaip aksolotlis.
Kriptozoologas Bernardas Heuvelmansas (Bernard Heuvelmans) visą gyvenimą manė, kad matytos pleziozauriškos išvaizdos būtybės iš tikrųjų yra nežinomos rūšies ilgakakliai ruoniai.
Daugelyje regionų, ypač Loch Neso, Šampleino ežero ir Okanagano slėnyje, ežerų pabaisos buvo tapę svarbiais turistų traukos veiksniais.
Dombrova Michalkai
Dombrova Michalkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIX a. pabaigos kaimas priklausė Dombrovos bajorkaimiui, Šepetovo valsčiui, Dombrova Vielkos parapijai. 1827 m. kaime buvo 21 namas ir 125 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 39 namai ir 235 gyventojai, iš kurių 113 vyrai ir 122 moterys. 234 gyventojai buvo lenkai ir 1 gudas.
Belgijos futbolo varžybos 1955–1956 m.
Belgijos futbolo varžybos 1955–1956 m.
1955–1956 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Polipeptidas
120px|thumb|Pirminė, antrinė, tretinė ir ketvirtinė (nuo viršaus į apačią) polipeptido struktūra Polipeptidas – nuoseklus daugiau nei 20 alfa - aminorūgščių junginys (jei aminorūgščių grandinėlė trumpesnė – ji vadinama oligopeptidu).
Polipeptidai būna sintetiniai ir natūralūs, tačiau abi polipeptidų rūšys privalo būti sudarytos iš gamtoje natūraliai sutinkamų aminorūgščių, pvz., glicino, alanino, aspartato ir kt. Polipeptido aminorūgščių grandinė vadinama jo pirmine struktūra.
Natūralūs polipeptidai (paprastai vadinami baltymais) gamtoje sintetinami dalyvaujant ribosomoms. Trumpiausi natūralūs polipeptidai yra ~30 a. r. ilgio, ilgiausi – 3000 a. r. Dėl savo ilgos linijinės ir nesišakojančios struktūros polipeptido molekulės yra labai ilgi ir ploni siūlai, kuriems būdingas lankstymasis. Tokiu būdu polipeptidų išskirtinumas ir yra įvairiausių susilankstymų įvairovė. Visų pirma, aminorūgščių grandinė formuoja vadinamąją antrinę struktūrą, paprastai arba susisukdama spirale (alfa forma), arba išdėstydama dvi polipeptidines grandines lygiagrečiai (beta forma).
thumb|Negrįžtama kiaušinio baltymų denatūracija jį kepant|100px|left Spiralės ir beta fragmentai savo ruožtu įvairiai susilanksto, apspręsdami dažniausiai jau vien tik tam baltymui būdingą tretinę struktūrą. Jeigu keli polipeptidai kuriuo nors būdu sukimba į kompleksą, sakoma, jog šis kompleksas – tai ketvirtinė struktūra. Polipeptido antrinės, tretinės ir ketvirtinės struktūros nustatymas remiantis jo aminorūgščių seka yra svarbi tiek bioinformatikos (jei tai daroma modeliuojant sistemą kompiuterio pagalba), tiek ir eksperimentinės biologijos (jei naudojami kiti metodai) kryptis.
Tik į „teisingą“ tretinę (neretai ir ketvirtinę, jei tokia yra) struktūrą susilankstęs polipeptidas įgauna biologinį aktyvumą, pvz., fermentai. Pakaitinus ar kitaip stipriau paveikus, tretinė ir ketvirtinė struktūra suyra (denatūruoja). Denatūracija gali būti grįžtama arba negrįžtama. Grįžtamoji denatūracija vadinama renatūracija.
Ginučiai (reikšmės)
Žodis Ginučiai reiškia:
Geležė (Šventoji)
Geležė – upė Jonavos ir Ukmegės rajone; Šventosios dešinysis intakas.
Upės ištakos Paąžuolynės durpyne (Jonavos r.). Teka į šiaurės rytus pro Pageležių raistą, toliau, įtekėjus Riešei, pietryčių kryptimi Veprių link. Ties Veprių dvaru pratekėjusi Veprių ežerą, įteka į Šventąją 21,9 km nuo jos žiočių. Dažnai Geležė žemupyje nuo santakos su panašaus pločio Rieše vadinama jos vardu, o žemupys – Cedronu (biblijinio upelio vardu). Ilgis 9,2 km, baseino plotas 56,2 km².
Intakai: Riešė, Ūdroklis (kairieji). Prie upės įsikūrę Pageležiai, Ruginiai, Vepriai. Upės aukštupys patenka į Paąžuolynės botaninį-zoologinį draustinį.
Pavadinimas siejamas su žodžiu „geležis“.
Marijos meilužiai
Marijos meilužiai – 1984 m. rusų kilmės režisieriaus Andrejaus Končialovskio sukurta drama, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko aktorė Nastassja Kinski. Už šį filmą režisierius buvo nominuotas Auksiniam liūtui Venecijos kino festivalyje bei Cezario apdovanojimui.
Siužetas
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, į mažą miestelį Pensilvanijoje, kuriame gyvena serbų emigrantų bendruomenė, grįžta iš japonų nelaisvės išvaduotas Ivanas Babičius. Netrukus jo ryšys su buvusia mergina Marija atsinaujina ir jiedu susituokia, nors Ivano tėvas įsitikinęs, kad mergina per gera, kad būtų sūnaus žmona.
Ivano džiaugsmas grįžus į normalų gyvenimą ir vedus savo vaikystės draugę netrukus aptemdomas seksualinių problemų: būdamas su žmona, jis tampa impotentu, tačiau tokių problemų nepatiria su kitomis moterimis. Šeimyninis gyvenimas nuolat temdomas kivirčų, kol galiausiai Ivanas palieka žmoną ir išvyksta į kitą miestą. Marija, visą laiką saugojusi savo nekaltybę, susipažįsta su keliaujančiu muzikantu Klarensu. Po vienos nakties nuotykio ji išvaro naująjį meilužį, tačiau netrukus supranta esanti nėščia. Ji vyksta pas Ivaną, tačiau šis vėl ją atstumia.
Praėjus kuriam laikui, Ivanui su draugais besilinksminant su draugais, į barą užklysta Klarensas. Iš jo pasakojimo Ivanas atpažįsta istoriją apie Mariją ir nusprendžia grįžti namo. Ši, viena auginanti sūnų, priima jį pas save, o Ivaną nustoja kankinti impotencija žmonai...
Riestainis
Pagal dydį, o kartu ir kepimo būdą riestainiai būna:
Vidutiniai riestainiai
Lietuvoje riestainiais (atitinka, neteikt. ) vadinami nedideli apvalaus arba pailgo žiedo formos pyrago kepiniai iš kvietinių miltų. Riestainių drėgnis nuo 13 % iki 20 %; jiems būdingas blizgus paviršius, gaunamas suformuotą kepinio ruošinį prieš kepimą apdorojant vandens garais.
Nuo didriestainių paprastai skiriasi tuo, kad būna plonesni, jų skylė didesnė, o pats riestainis tankesnis ir sunkiau kramtomas. Dėl kietumo sausi riestainiai Rusijoje valgomi su arbata. Lietuvoje riestainiai taip pat neretai valgomi su pienu: riestainis sulaužomas į gabalėlius, šie įmetami į puodelį ar dubenėlį su pienu. Palaukiama kelias sekundes, o tada atmirkę ir suminkštėję riestainių gabalėliai valgomi šaukšteliu.
Tradiciškai riestainius pardavinėdavo suvertus virtinėmis ant virvučių. Taip juos būdavo patogu gabenti, pakabinti ties prekystaliais jie aiškiai matydavosi ir pritraukdavo pirkėjus. Dabar paprastai pakuojami į plastikinius maišelius.
Tėvynės balsas (Tilžė)
miniatiūra|Pirmojo „Tėvynės balso“ numerio viršelis (1907 m.) Tėvynės balsas – mėnesinis laikraštis, skirtas Lietuvos ūkininkams. Leistas 1907 m. Tilžėje gotikiniu šriftu.
Istorija
Leidėjas ir redaktorius Jonas Elijošaitis (1886–1915). Spausdino E. Jagomasto spaustuvė. Išleisti du numeriai (sausio ir vasario mėn.).
Ginučiai (agrastų veislė)
Ginučiai – vidutinio ankstyvumo agrastų veislė. Iš krūmo vidutiniškai priskinama po 3-5 kg oranžinių ar šviesiai raudonos spalvos uogų. Atsparūs grybinėms ligoms (miltligei ir deguliams). Krūmai mažai dygiuoti. Neigiamų savybių nepastebėta. Veislė Lietuvos sortimente nuo 1992 metų.
Vakarų Sacharos istorija
thumb|360px|Vakarų Sacharos žemėlapis Vakarų Sacharos istorija – Vakarų Sacharos istorija nuo seniausių laikų iki šių dienų.
Priešistorė
Iki šių dienų yra mažai žinoma apie Vakarų Sacharos priešistorę. Tačiau yra manoma, kad šalies pietuose gyveno žmonės, kurie užsiiminėjo medžiokle ir gyvulių ganymu. Tai buvo negroidų ir berberų gentys. Be to, kai kuriose vietose gyveno berberai, užsiimantys žemdirbyste. Apie 2500 m. pr. m. e. prasidėjo laipsniškas dykumėjimo procesas, kuris privertė žemdirbius palikti savo žemės plotus.
Apie IV amžių pr. m. e. tarp Vakarų Sacharos ir Europos vyko prekyba. Be to, romėnai irgi palaikė tam tikrus ryšius su Sacharos tautomis.
Ikikolonijinis laikotarpis
Arabų gentys atvyko į Magribą 647 m. ir pasiekė Atlanto vandenyną 680-aisias m. 681 m. arabų gentys pasiekė Draa upės slėnį. Šios gentys pradėjo karines ekspedicijas prieš berberų tautas ir paversdavo berberus savo vergais. Jų karinės pergalės užtikrino arabų prekybininkams judėjimo laisvę Vakarų Sacharoje.
Visgi berberų tautos sudarė stiprią opoziciją arabų gentims ir dėl to arabų lyderiai nutarė užmegzti prekybos ir kultūros ryšius su vietiniais gyventojais. Šiuo būdu arabams pavyko pagerinti santykius su berberais ir išpopuliarinti savo religiją. Jau VIII amžiuje didelė dalis berberų priėmė islamą.
Arabų genčių (beduinų) atvykimas į Vakarų Sacharą reiškė jos arabizaciją. Arabai aktyviai skleidė savo religiją ir susimaišė su Sacharoje gyvenančiomis tautomis. Tai reiškė, kad greitai po arabų genčių atvykimo, visa šiaurės Afrika pradėjo išpažinti islamą. Be to, atvykusios gentys perėmė teritorijos valdymą.
Almoravidų imperija
thumb|200px|[[Almoravidai|Almoravidų imperijos užkariavimai]] XI amžiuje Vakarų Magribe buvo įkurta Almoravidų imperija, kurios žemės apėmė ir dabartinę Vakarų Sacharos teritoriją. Almoravidų dinastijos pradžią davė sanhadži ir lemtuna, dvi galingos berberų gentys.
Tuo metu Šiaurės ir Vakarų Sacharoje vyko aktyvi prekyba ir per Sacharą keliavo karavanai, kuriuose buvo vežamos tokios prekės kaip druska, auksas ir vergai. Prekybos maršrutų kontrolė tapo valdžios simboliu ir tapo kovos tarp įvairių genčių priežastimi. Berberų gentys, suvienytos religinio lyderio, pasipriešino esamai valdžiai ir įsteigė naują, Almoravidų, dinastiją.
Iš pradžių sanhadži gentis pakvietė garsų religinį mokytoją, Abdalahą ibn Jasiną tam, kad mokytų vietinius žmones apie islamą. 1036 m. buvo nutarta, kad visa sanhadži gentis priims islamą. Vėliau islamo teologas Abdalahas ibn Jasinas nuvyko pas lemtunų gentį, kur surinko daug pasekėjų. Labai greitai teologas tapo karinio aljanso lyderiu ir tai davė pradžią Vakarų Magribo užkariavimui. Jau 1059 m. Almoravidai pasiekė Atlanto vandenyno pakrantę, o vėliau ir Atlaso kalnus. Jusufas ibn Tašminas užkariavo daug žemių, kurios šiandien yra žinomos kaip Marokas, Vakarų Sachara ir Mauritanija. 1062 m. jis įkūrė Marakešo miestą, kuris tapo Almoravidų imperijos sostine. 1082 m. Almoravidai užėmė Alžyrą, o 1094 m. didelę dalį šiandieninės Ispanijos. Tačiau nepaisant pergalingų mūšių, Almoravidai prarado galią ir 1147 m. po Almochadų lydimo sukilimo imperija nustojo egzistuoti.
XIII–XIV amžius
Almoravidų imperijos laikais profesionalūs kariai pradėjo vienytis ir formuoti savo gentis. Kai XIII ir XIV amžiuje, makilų arabų gentys atvyko į Vakarų ir Šiaurės Afriką, šie kariai buvo labiausiai linkę į arabizaciją. Šios arabizuotos berberų gentys kontroliavo pagrindines oazių gyvenvietes Sacharoje ir suvaidino svarbų vaidmenį Sacharos vergų prekyboje. Jie nustatydavo didelį mokestį už prekių pervežimą per jų žemes, aprūpindami karavanų saugumą bei pristatydami reikiamas prekes ir kupranugarius.
Makilų arabų gentys, atvykusios XIII amžiuje, susimaišė su vietinėmis berberų gentimis, formuojant naują etninę grupę, sahravius.
Kolonijinis laikotarpis
thumb|300px|Žemėlapis, kuriame nurodytos pretenzijos į [[Afrika|Afriką 1913 m., Ispanijai priklausanti Vakarų Sachara pažymėta violetine spalva]] Europiečiai atvyko į Kanarų salas 1309 m., tačiau dėl vietinių gyventojų pasipriešinimo galėjo jas užimti tik 1401 m. ispanai beveik visiškai sunaikino vietinius Kanarų salų gyventojus. Todėl jau greitai, dėl nepakankamos darbo jėgos jie pradėjo ekspedicijas į Sacharos pakrantę, kur ėmė medžioti vergus. Pirma tokia ekspedicija įvyko 1405 m. ir į Kanarų salas buvo atgabenta daug sahravių. Apie šias vergų medžiokles nebuvo viešai paskelbta ir vyko po krikščioniškųjų misijų priedanga.
Portugalai buvo pirmieji europiečiai, kurie įkūrė savo kolonijas Vakarų Afrikoje. Jie pradėjo nuo miesto Seuta, kuris šiandien priklauso Ispanijai, ir pasiekė Vakarų Sacharos Budžadūro miestą. Portugalai vežė iš Sacharos auksą ir juodaodžius vergus, kuriuos galėjo nupirkti iš klajoklių už kviečius ir audinius.
XV a. pabaigoje Portugalija ir Ispanija pasirašė sutartį, pagal kurią žemės nuo Bužadūro iki Messos buvo įtrauktos į Ispanų įtakos zoną. Tačiau ispanai nerizikavo vykti giliau į Sacharą ir tiktai Vakarų Sacharos pakrantėje pastatė savo tvirtovę. thumb|left|150px|Pašto ženklas, [[1924 m.]] Ispanija nesugebėjo apginti savo imperijos ir ja buvo galima lengvai manipuliuoti. XIX a. antroje pusėje galingos Europos valstybės norėjo įsigyti kolonijų Afrikoje. Šalia jų, Ispanija pasirodė silpna, pasenusi bei negalinti apginti savo interesų.
Ispanijos Sachara
thumb|200px|right|[[Ispanijos Sachara bei kitos Ispanijos ir Prancūzijos kolonijos Afrikoje]] 1884–1885 m. Vokietija pakvietė 14 šalių dalyvauti Berlyno konferencijoje bei susitarti dėl Afrikos teritorijų padalijimo. Nepaisant Maroko sultono Hassano I prieštaravimų, buvo nutarta, kad Vakarų Sachara atiteks Ispanijai.
1884 m. Ispanija nustatė savo protektoratą virš Vakarų Sacharos pakrantės nuo Bužadūro iki Nuadibu kyšulio. Nuo to laiko Vakarų Sachara buvo vadinama Ispanijos Sachara. Ispanai pradėjo plėtoti prekybos ryšius ir dislokavo Ispanijos Sacharoje savo karines pajėgas.
Kol nebuvo pasirašyta sutartis tarp Ispanijos ir Prancūzijos XX a. pradžioje, teritorijų ribos nebuvo aiškiai apibrėžtos. Vėliau, 1924 m. Ispanija išplėtė savo kontroliuojamą teritoriją ir prijungė Sagiją el Hamrą (šiaurėje) ir Rio de Orą (pietuose) prie Ispanijos Sacharos.
Vietinių Vakarų Sacharos gyventojų, sahravių, maištai trukdė Ispanijos pajėgoms kontroliuoti savo provincijos teritoriją. 1956–1958 m. įvykęs sukilimas buvo vienas reikšmingiausių Ispanijos Sacharos įvykių. Sukilimą inicijavo Maroko remiama Išsilaisvinimo armija. Tačiau po intensyvios kovos Ispanai, Prancūzijos pajėgų padedami, atgavo provincijos kontrolę.
Kelias į nepriklausomybę
Palaipsniui regione augo nacionalinės ir antikolonialinės nuotaikos, kurios nulėmė partizanų karo pradžią. 1970-aisiais metais vietiniai Sacharos gyventojai, sahraviai, klajoklių tauta, pradėjo aktyvų pasipriešinimą prieš Ispanus. 1973 m. gegužės 10 d. buvo įsteigtas Polisario frontas, kuris įsitvirtino kaip vienintelis Sacharos tautos atstovas.
1975 m. spalio mėn. Tarptautinis Teisingumo Teismas atmetė Maroko ir Mauritanijos teritorinius reikalavimams į Vakarų Sacharą ir pripažino Sacharos gyventojų teisę į apsisprendimą. Ispanija sutiko surengti referendumą, kad Sacharos gyventojai galėtų patys nuspręsti dėl savo likimo.
Madrido sutartis
thumb|260px|[[Vakarų Sachara|Vakarų Sacharos žemėlapis, kuriame raudona linija nurodo Maroko sieną, dalijančią Vakarų Sacharą į dvi dalis: Maroko ir Polisario kontroliuojamas teritorijas]] Tačiau jau lapkričio mėn. Marokas pradėjo 300 000 marokiečių Žaliąjį maršą į Vakarų Sacharą. Po šių įvykių Ispanija pradėjo derybas su Maroku ir Mauritanija dėl naujo Vakarų Sacharos statuso. 1975 m. lapkričio 14 d. buvo pasirašyta Madrido sutartis, kuri padalijo Vakarų Sacharą į dvi dalis. Marokui atiteko du trečdaliai regiono, o Mauritanijai vienas trečdalis. Madrido sutartis baigė Ispanijos kolonijinę valdžią Vakarų Sacharoje.
XIV amžius
Keturioliktas mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1301 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1400 metų gruodžio 31 dieną.
Vakarų Sacharos istorija
Madrido sutartis
1978 m. rugpjūčio mėn. Mauritanijoje įvyko valstybės perversmas ir nauja vyriausybė pasirašė taikos sutartį su Polisario ir atsisakė visų teritorinių pretenzijų į Vakarų Sacharą. Tačiau Marokas su tuo nesutiko ir užėmė Mauritanijai pagal Madrido sutartį skirtą sritį Vakarų Sacharoje.
XIV amžius
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Vakarų Sacharos istorija
Madrido sutartis
1980-aisiais metais Maroko armija iš smėlio pastatė Maroko sieną, kuri tęsėsi 2700 km ir padalijo Vakarų Sacharos teritoriją į Maroko kontroliuojamus plotus, įskaitant Al Ajuną ir į Polisario kontroliuojamą teritoriją. Marokiečių kontroliuojama teritorija yra daug didesnė, be to jų teritorijoje yra didelė fosfatų kasykla ir žuvingi Atlanto vandenyno vandenys.
XIV amžius
Amžiai: XIII amžius – XIV amžius – XV amžius
Vakarų Sacharos istorija
Madrido sutartis
Alžyras, kuris nenorėjo Maroko sustiprėjimo, leido pabėgėliams iš Vakarų Sacharos įsikurti savo pietinėje šalies dalyje, mieste Tindouf. Iki šiandien Tindoufe yra įsikūrusi pagrindinė Polisario būstinė.
XIV amžius
Dešimtmečiai: 1-as 2-as 3-as 4-as 5-as 6-as 7-as 8-as 9-as 10-as
Chronologija
thumb|240ppx| [[Avinjono Popiežių rūmai]] thumb|240ppx| [[Puatjė mūšis (1356 m.)|Puatjė mūšis (XV a. miniatiūra)]]
XIV a. architektūra
thumb|240ppx| [[Kinkakudžis (atstatytas po gaisro XX a.)]]
Vakarų Sacharos istorija
Referendumas
Taikos plane buvo numatytas pereinamasis laikotarpis, po kurio 1992 m. sausio mėn. turėjo įvykti referendumas. Vakarų Sacharos gyventojai turėjo pasirinkti tarp nepriklausomybės ir integracijos su Maroku. Tačiau pereinamasis laikotarpis taip ir nebuvo baigtas, nes sunku buvo nustatyti, kas iš tikrųjų priklausė sahraviams ir turėjo teisę balsuoti.
Po 1975 m. Maroko vyriausybė skatino marokiečius įsikurti Vakarų Sacharos teritorijoje, nes norėjo, kad jie gautų teisę į balsavimą referendume dėl Vakarų Sacharos teritorijos ateities. Tačiau Polisario nenorėjo pripažinti marokiečių, kurie apsigyveno Vakarų Sacharoje po Žaliojo maršo, teisę į balsavimą.
Bakero planas
Deryboms tarp Polisario ir Maroko vadovavo Jungtinių Tautų specialusis pasiuntinys Jamesas Bakeris. Jos vyko Londone, Lisabonoje ir Hiustone (1997 m.) ir vėl Londone (2000 m.). Derybų metu buvo susitarta dėl karo belaisvių paleidimo, elgesio kodo referendumo metu bei buvo pripažintas Jungtinių Tautų autoritetas pereinamojo laikotarpio laiku. Tačiau nebuvo nustatyta, kas galės balsuoti referendume. Vėliau derybos vyko Berlyne ir Ženevoje (2000 m.), tačiau kompromiso surasti nepavyko. 2001 m. Jamesas Bakeris pasiūlė „Preliminarų susitarimą“, žinoma kaip Trečią kelią. Šis planas numatė sahravių autonomiją Maroko sudėtyje, referendumą po ketverių metų pereinamojo laikotarpio ir balsavimo teisių užtikrinimą marokiečių naujakuriams gyvenantiems Vakarų Sacharoje daugiau nei metus.
Tokį pasiūlymą atmetė Polisario ir Alžyras. Tada, 2003 m. liepos mėn. Jungtinės Tautos pasiūlė kitą kompromisinį sprendimą, kad Vakarų Sachara taps pusiau autonominiu regionu Maroko sudėtyje, o pereinamasis laikotarpis truks penkerius metus. Po pereinamojo laikotarpio įvyks referendumas, kuriame bus balsuojama dėl Vakarų Sacharos nepriklausomybės, pusiau autonomijos arba susivienijimo su Maroku. Polisario pranešė apie savo pasirengimą priimti šį pasiūlymą, tačiau Marokas jį atmetė, remdamasis saugumo klausimu. Derybos tarp Polisario ir Maroko buvo atnaujintos 2008 m. kovo mėn. Niujorke. Jose taip pat dalyvavo Mauritanija ir Alžyras, tačiau derybos nepasiekė jokios pažangos.
2009 m. sausio mėn. Jungtinių Tautų generalinis sekretorius Ban Ki Munas paskyrė JAV diplomatą Christopherį Rossą kaip naują specialųjį Jungtinių Tautų pasiuntinį Vakarų Sacharos klausimą spręsti.
Pivašiūnai
Pivašiūnai garsūs savo Šv. Mergelės Marijos atlaidais per Žolinę, kai ten atvyksta daug tikinčiųjų. Gyvenvietės pagrindinis objektas – ant kalno pastatyta Pivašiūnų bažnyčia; nakties metu apšviesta, ji yra matoma apylinkėse beveik 5 km spinduliu, o šviesos pašvaistės siekia beveik 10 km atstumu nutolusias vietoves. Dievo Motinos paveikslas išliko per miestelio gaisrus. Paveikslas papuoštas sidabro vainiku ir pavaizduotas miestelio herbe.
Etimologija
Kaimo vardas – asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio Pivašiūnas (lenk. Piwosz).
Geografija
thumb|left|Prie bažnyčios
Istorija
Kaimelis pirmą kartą paminėtas 1608 m. žemių ribų dokumentuose, kuriame užsimenama apie kelią einantį iš Dusmenų. 1639 m. dvarininkas Jonas Klockis Pivašiūnų žemes padovanojo Senųjų Trakų benediktinų vienuolynui. 1648 m. Medilo seniūnas pastatydino bažnyčią, tapusią Trakų bažnyčios filija. Fundatorius pavedė bažnyčią Trakų vienuoliams benediktinams, kurie čia gyveno iki 1831 m. sukilimo. Dvi pirmosios Pivašiūnų bažnyčios stovėjo įkalnėje, bet sudegė.
1825 m. parapijos klebonas Celestinas Soroka ant kalvos (aukščiausia miestelio vieta) pastatė naują klasicizmo stiliaus bažnyčią mūrinėmis kolonomis. XIX a. Pivašiūnai buvo kaimas ir dvaras, seniūnijos centras Trakų apskrities Butrimonių valsčiuje.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2006 m. patvirtintas Pivašiūnų herbas. Kaimą smarkiai nusiaubė 2010 m. rugpjūčio 8 d. škvalas – nukentėjo šventorius, gatvės, Pivašiūnų piliakalnis.
Tėvynės balsas (JAV)
Tėvynės balsas – JAV lietuvių dukart-savaitinis laikraštis, ėjęs 1921–1924 m. Vilkes Bare, 55 W.Market steet.
Istorija
Leido Lietuvių industrijos bendrovė.
Henrikas Jablonskis
Henrikas Janas Jablonskis (, 1909 m. gruodžio 27 d. Stary Vališev – 2003 m. sausio 27 d. Varšuvoje) – Lenkijos politinis veikėjas, istorikas. Lenkijos mokslų akademijos narys (1956), buvęs LLR Valstybės tarybos pirmininkas.
Biografija
Baigė istorijos mokslus Varšuvos universitete. Antrojo pasaulinio karo metais dalyvavo antinacinėje veikloje okupuotoje Lenkijoje, vėliau – Norvegijoje (Narviko mūšyje) bei Prancūzijoje.
1947–1989 m. buvo Lenkijos Seimo deputatas. 1947–1953 m. buvo Švietimo ministro pavaduotojas, 1965–1972 m. – LLR švietimo ir aukštojo mokslo ministras. 1955–1965 m. – Mokslų akademijos mokslinis sekretorius, o 1966–1971 m. – akademijos viceprezidentas.
1972 m. kovo 28 d. – 1985 m. lapkričio 6 d. – LLR Valstybės tarybos pirmininkas (formalus šalies vadovas).
Nuo 1931 m. buvo Lenkijos socialistų partijos, vėliau – LJDP nariu. 1948–1981 m. buvo LJDP CK narys, 1970–1981 m. – Politinio biuro narys.
Papildoma informacija
thumb|left|150px|Henriko Jablonskio kapas
Ignas Gaška
Ignas Gaška (1891 m. spalio 2 d. Diržiuose, Šiaulių apskritis – 1973 m. balandžio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos komunistinis veikėjas.
Biografija
1909–1912 m. mokėsi privačiai Mintaujoje, baigė gimnazijos 4 klases. 1915–1918 m. mokytojavo Biržų, Šiaulių apskričių pradžios mokyklose. 1918–1940 m. spalio mėn. priklausė LKP, vėliau SSKP narys. 1919 m. vadovavo ginkluotam komunistų būriui, kovojusiam prieš kuriamą Lietuvos valdžią. Stojo į Raudonąją armiją, jos politinis darbuotojas, su ja pasitraukė iš Lietuvos.
1920 m. balandžio mėn. atsiųstas į Lietuvą nelegalią komunistinę veiklą plėtojo Kaune, Šiauliuose. Kuopininkas. 1923–1927 m. ir 1930–1933 m. už antivalstybinę veiklą kalintas. 1926–1927 m. vadovavo LKP Mažeikių, Panevėžio organizacijoms. 1928–1930 m. studijavo Maskvos partinėje mokykloje. Kurį laiką buvo LKP CK, CK sekretoriato ir politinio biuro narys. Periodinių leidinių 1921–1922 m. „Darbininkų atstovas“, 1930 m. „Tiesa“ redaktorius. 1935–1936 m. užsienio darbininkų leidyklos Maskvoje lietuvių sekcijos vedėjas.
Sovietams okupavus Lietuvą 1941 m. kovo-birželio mėn. Kaune, 1942 m. liepos – 1944 m. lapkričio mėn. Maskvoje – LSSR valstybinės leidyklos direktorius. 1944–1949 m. LSSR Leidyklų ir poligrafijos pramonės valdybos prie LSSR MT viršininkas. 1949–1959 m. LSSR užsienio reikalų ministras. 1949–1960 m. LKP CK narys. 1947–1963 m. LSSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Kirdeikių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Kirdeikių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kirdeikių kaime, Pakaso ežero pietvakariniame krante. Klebonas kunigas Jurgis Kazlauskas.