cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Almutė Gražulienė
Biografija
1960–1963 m. Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų baleto studijos Vilniuje, 1965–1968 m. dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ šokėja. 1973 m. baigusi Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos fakultetą jame(nuo 1975 m. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetai, nuo 1995 m. – Klaipėdos universitetas) dėsto; nuo 1994 m. docentė. Jos iniciatyva Klaipėdos universitete įkurtas Choreografijos metodinis kabinetas, Liaudies šokio laboratorija ir Choreografijos katedros muziejus.
1978–1980 m. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetų liaudies šokių kolektyvo „Vėtrungė“, 1993–1995 m. „Vėtrungėlė“ (jo įkūrėja), 1988–1989 m. Klaipėdos muzikos centro tautinių šokių ir dainų ansamblio „Žilvinas“ baletmeisterė, viena vadovių. Dėstė 1981 m. Rygos, 1982 m., 1988 m., 2000 m. Tartu, 1983 m. Minsko aukštosiose mokyklose. 1994 m., 1998 m. Pasaulio lietuvių dainų šventės Šokių dienos baletmeisterė.
Juozas Čižauskas
Juozas Čižauskas (1889 m. kovo 11 d. Kėdainiuose – 1955 m. spalio 21 d. Detroite, MI, JAV), kunigas, vargonininkas, chorvedys, dainininkas (tenoras), kompozitorius.
Biografija
Nuo 1915 m. buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, nuo 1926 m. daug kartų rinktas sąjungos dvasios tėvu, nuo 1937 m. garbės narys. Buvo uolus žurnalo „Muzikos žinios“ rėmėjas. Sukūrė daug dainų ir giesmių chorams bei kitokios muzikos. Išpopuliarėjo jo daina „Neprapuls mūsų Tėvynė“ ir giesmė „Saldžiausias Jėzau“. 1915 m. išleido giesmių rinkinį „Caecilia“ mišriajam chorui ir 1921 m. „16 lietuviškų dainelių“ chorui. Nemaža jo dainų ir giesmių išleista „Muzikos žinių" priede.
Vytautas Augustinas
Vytautas Augustinas (1912 m. liepos 25 d. Leliūnai, Utenos apskritis – 1999 m. spalio 22 d. Vilnius) – Lietuvos fotografas.
Biografija
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. persikėlęs į JAV dirbo spalvotosios fotografijos laboratorijoje Niujorke, aktyviai reiškėsi lietuvių spaudoje. 1996 m. grįžo į Lietuvą. Lietuvos nacionaliniam muziejui padovanojo 2492 fotonegatyvus.
Pradėjęs fotografuoti dar būdamas paaugliu, savo nuotraukose užfiksavo daug Lietuvos gamtos, miestų ir kaimų vaizdų, kariškių gyvenimo ir visuomeninių organizacijų veiklos momentų, Lietuvos kariuomenės žygį į Vilnių 1939 m., sovietines ir vokiečių okupacijos laikų įvykių, lietuvių karo pabėgėlių vargus.
Bibliografija
Išleido fotografijų albumus:
Iliustravo knygas:
Danijos karas
thumb|Karo veiksmų žemėlapis Danijos karas (Danijos-Prūsijos karas, Karas dėl Šlėzvigo, Karas dėl kunigaikštysčių; 1864) – karas tarp Danijos ir Prūsijos-Austrijos koalicijos dėl Šlėzvigo ir Holšteino paveldėjimo teisės. Šis karas buvo vienu iš pirmųjų įvykių, kurie sustiprino Prūsijos galią Vokietijoje.
Pretekstas karui kilo 1863 metais priėmus Danijos konstituciją, pagal kurią panaikinta personalinė unija su Šlėzvigu, o Šlėzvigas tapo Danijos dalimi. Austrija ir Prūsija okupavo Holšteiną ir Danijos Lauenbergą, o Danijai nesutinkant atšaukti konstitucijos 1864 m. vasario 1 d. prasidėjo karas.
Karo pabaiga
Danijai pralaimėjus, pagal Vienos taikos sutartį, kuri sudaryta spalio 30 d., ji neteko Šlėzvigo, Holšteino ir Lauenburgo. Šių kraštų valdymas atiteko Prūsijos karaliui ir Austrijos imperatoriui. Bendro prūsų ir austrų valdymo konfliktai buvo viena Austrijos-Prūsijos karo priežasčių, po šio karo Šlėzvigas ir Holšteinas tapo suvienytos Vokietijos dalimi.
1198 m.
1198 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Mieleiškampis
Mieleiškampis – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, pietiniame Šilavoto seniūnijos pakraštyje.
Kalmarsiundas
thumb|right|250px|Kalmarsiundas netoli Elando tilto Kalmarsiundas (SV Kalmarsund) – Baltijos jūros sąsiauris, esantis Švedijos vandenyse, skiriantis Elando salą nuo Skandinavijos pusiasalio. Sąsiaurio ilgis apie 130 km, o plotis nuo 5 iki 25 kilometrų.
Mieleiškampis
Rytine savo puse prisiglaudęs prie Prienų šilelio. Šiaurinę kaimo pusę riboja senasis iki XX a. 7-ojo dešimtmečio egzistavęs kelias Prienai-Pašlavantys-Kuišiai-Igliauka-Igliškėliai-Marijampolė. Vakaruose nuo Pašlavančio kaimo skiria pelkėta vietovė – Beržaraistis. Pietų pusėje kaimas ribojasi su Naujosios Ūtos seniūnijos Skuigės ir Mieleišupio kaimais.
Istorija
thumb|left|240px thumb|left|240px|prie senojo iki 1963 m veikusio Prienai – Marijampolė kelio pastatytas kryžius ir atminties akmuo su įrašu: Išsiilgęs gimtųjų namų, tu sugrįžk Kur laukia mielas kaimas, žmonės savi… Čia jų pėdos žemėje įmintos, Jų širdžių šiluma atminty pasiliko…
Kalmarsiundas
1972 m. pastatytas Elando tiltas, jungiantis salą su žemynu.
Mieleiškampis
Istorija
Iškirstų miškų vietoje 1744 m. įsikūrė Mikališkio ir Tartupio dvarai, Asiūklės, Mieleiškampio, Žemaitkiemio, Vartų kaimai. Išilgai kaimo ėjo kelias (Prienai-Marijampolė) jungiantis su kitu keliu (Prienai-Marijampolė per Naująją Ūtą) skerskelis. Melioracijos pasekmėje jis išnyko. Vakariniu kaimo pakraščiu praėjusio amžiaus 7 dešimtmetyje buvo nutiestas dabartinis, asfaltuotas kelias.
Kalmarsiundas
Ekologija
2007 m. Kristinebergo mokslinių tyrimų jūrinės stoties mokslininkai pasiūlė projektą, kuris turėtų pagerinti sąsiaurio vandens ekologijos būklę. Dideles azoto ir fosforo koncentracijas, kurias įtakoja Švedijos žemės ūkis, siūloma sumažinti dirbtinai užveisus midijas. Panašaus pobūdžio projektas buvo sėkmingai įgyvendintas vakarinėje Skandinavijos pakrantėje, kurioje midijos (kartu su kitais organizmais) į biomasę pavertė apie 39 tonas azoto per metus. Kristinebergo stoties specialistai ir Kalmaro biotechnikai pasiūlė valdžiai finansuoti analogišką projektą rytinėje Skandinavijos pusiasalio pakrantėje.
Archeologija
Kalmarsiundo apylinkėse randama įrodymų apie senovines neolito stovyklavietes ir bronzos amžiaus gyvenvietes, be to žinoma, kad su mezolitu siejamos tautos ledu persikėlė per sąsiaurį ankstyvuoju holoceno periodu, kai ledynas pradėjo trauktis iš Elando salos. Žmonės migravę per Kalmarsiundą, 6-ajame tūkstantmetyje pr. m. e., įkūrė vieną iš pirmųjų mezolito kaimų Šiaurės Europoje.
Mieleiškampis
Istorija
Iki XX a. 7-to dešimtmečio kaime buvo 26 sodybos. Melioracijos eigoje buvo nugriauta 10 sodybų. Kaimo centre pradėjo kurtis kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Naujus trobesius pasistatė, atsikėlę iš nugriautų šio ir gretimo kaimo sodybų, 5 naujakuriai. Dabar kaime yra 18 sodybų su 85 gyventojais. Yra lankytinas saugojamas kultūros paminklas – Antano Juočiūno sodyba, statyta XIX a. pabaigoje.
Andrejavas (Augustavo apskritis)
Andrejavas – eigulio namelis Lenkijos šiaurės rytuose, Štabino valsčiuje, Augustavo apskritis, Palenkės vaivadija.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Elymai
right|thumb|300px|Elymų žemės Sicilijoje right|thumb|300px|Elymų šventyklos Segestoje (Sicilija) likučiai Elymai  – senovinė tauta, gyvenusi Vakarų Sicilijoje bronzos amžiuje ir klasikinės antikos laikais.
Kilmė
Tiksli elymų kilmė nėra žinoma, nors spėjama (remiantis nesenais archeologiniais radiniais), kad jie į Siciliją gali būti atsikėlę iš Anatolijos. Jų kalba galėjo nepriklausyti anatolų kalboms, kadangi tais laikais vakarinėje Anatolijoje gyveno neindoeuropiečių gentys, jie galėjo priklausyti vadinamosioms „jūros tautoms“.
Graikai elymus laikė trojėnų palikuonimis – Tukididas rašė, kad elymų protėviai buvo bėgliai iš Trojos. Achajams sunaikinus Trojos miestą dalis trojėnų pabėgo ir po ilgos kelionės po Viduržemio jūrą išsilaipino Sicilijoje. Jiems susimaišius su vietiniais gyventojais atsirado nauja elymų tauta. Vergilijus rašė, kad trojėnus bėglius į Siciliją atvedė didvyris Akestas.
Atmetus mitologiją apie elymų kilmę bei kultūrą žinoma labai nedaug. Ankstyvojo geležies amžiaus (maždaug 1000–500 m. p.m.e) laikų archeologinių radinių požiūriu elymai nesiskyrė nuo savo kaimynų sikanų. Po to jie ėmė periminėti Sicilijoje gyvenusių graikų kolonistų kultūrą. Jie pastatė žinomą graikiško stiliaus šventyklą Segestoje, naudojo graikų abėcėlę. Elymų kalba iki šiol nėra iššifruota.
Balstogės Šv. Karalienės Jadvygos parapija
'''Balstogės Šv. Karalienės Jadvygos parapija'''  – parapija, įkurta 1984 m. vasario 7 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Starosielcės dekanatui. Parapija pavadinta Jadvygos garbei. 1985–1995 m. pastatyta mūrinė Balstogės Šv. Karalienės Jadvygos bažnyčia.
Elymai
Istorija
Elymai palaiko draugiškus ryšius su Kartagina, buvo jų sąjungininkai. O su vakarų Sicilijoje buvusiomis ekspansionistiškomis graikų kolonijomis, ypač Selinu (Selinus), dažnai konfliktavo. Po 580 m. pr. m. e. pasienio kivirčai su Selinu kelis kartus virto karo veiksmais. Pradžioje elymai sąjungą prieš Seliną sudarė su Atėnais, kas baigėsi katastrofiška 415–413 m. pr. m. e. ekspedicija į Siciliją. Po šios nesėkmės elymai suagitavo kartaginiečius atakuoti Seliną, ir 409 m. kartaginiečių antpuolis buvo sėkmingas – elymų varžovas Selinas buvo sunaikintas.
Elymai Romos valdymo laikais išnyko, manoma, kad jie susiliejo su likusiais Sicilijos gyventojais.
Elymų žemės
right|thumb|300px|Apytikslis elymų gyventas regionas su pagrindiniais jų miestais. Elymai gyveno vakarų Sicilijoje, kur be jų dar gyveno sikanai ir finikiečiai, o vėliau – ir graikai.
Žinomiausia elymų miestai buvo jų politinis centras Segesta (Segesta), religinis centras Eryksas (Eryx, dabar vadinasi Erice) ir Entela (Entella). Kiti miestai buvo Elima (Elima), Halycijė (Halyciae, ), Jatė (Iatae), Hypana (Hypana) ir Trapanis (Drepanon).
Ochrimai
Ochrimai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės vakarus nuo Narevkos, apie 17 km į šiaurės rytus nuo Hainuvkos ir apie 45 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Sausio 17
Sausio 17 yra 17-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių. Nuo šios dienos iki metų galo lieka 348 dienos (keliamaisiais metais – 349).
Valero sprigė
Valero sprigė (Impatiens walleriana) – spriginių (Balsaminaceae) šeimos, sprigių (Impatiens) genties daugiametė gėlė. Natūraliai paplitusi Tanzanijoje ir Mozambike.
Auginamos darželiuose, gėlynuose, vazonuose, kapinėse. Žiemoja šiltoje patalpoje.
thumb|left|240px|Baltos Valero sprigės
Kupriškiai (Kelmė)
Kupriškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Liolių, šalia kelio, prie pat Naukaimio ir Kaimalės kaimų. Prie kelio aptiktas Naukaimio arba Kupriškių kapinynas.
Duresio uostas
Duresio uostas – Albanijos dirbtinis uostas Duresyje. Didžiausias uostas šalyje.
Uostas pradėtas naudoti vietovėje dar gyvenant ilyrams. Dabartinis uostas yra valstybinis ir jame dirba virš 600 žmonių. 2009 m. Duresio uostas perkrovė 1,6 milijonų tonų krovinių. 2010 m. uostas perplukdė 1,162 milijono keleivių. Uostas svarbus ne tik Albanijos ekonomikai, bet į jį dažnai atkeliauja ir Makedonijos bei Kosovo kroviniai.
UEFA taurė 2006–2007 m./Grupės
2006-2007 m. UEFA taurės grupių turnyre dalyvavo 40 komandų, suskirstytų į 8 grupes. Klubai grupėse žaidė po vienerias rungtynes tarpusavyje – dvejas namų aikštėje, dvejas svečiuose. Į tolesnį etapą pateko pirmąsias tris vietas užėmusios komandos. Etapas gali būti prilyginamas 1/32 finalo.
A grupė
Galutinė lentelė:
B grupė
Galutinė lentelė:
C grupė
Galutinė lentelė:
D grupė
Galutinė lentelė:
E grupė
Galutinė lentelė:
F grupė
Galutinė lentelė:
G grupė
Galutinė lentelė:
H grupė
Galutinė lentelė:
Daumantas Pskoviškis
Daumantas (apie 1240 m. – 1299 m. gegužės mėn. Pskove) – iki 1265 ar 1266 m. − Nalšios, nuo 1266 m. − Pskovo kunigaikštis, stačiatikių šventasis.
Pasak rusų istoriko V. Pašutos, šis Daumantas gali būti tapatus Ldk Daumantui, 1285 m. Olešnios valsčiuje patekusiam į Tverės vyskupo sąjungininkų nelaisvę. Šaltiniuose minimas nuo 1262 m.
~1255(?) – 1265 m. Daumantas valdė Nalšios dalinę kunigaikštystę ar jos dalį. Anot „rusėniškosios“ metraštinės versijos, Daumantas buvo vedęs Mindaugo žmonos seserį, kurią iš jo esą paveržė našliu tapęs Mindaugas; Bychovco kronikoje pateikta „lietuviškoji“ šio įvykio versija tarsi leistų manyti, kad Daumantas buvo vedęs ne Mindaugo, bet „Ldk Narimanto“ (= Vaišelgos?) žmonos seserį, kuriai mirus pats Daumantas trumpam pasigrobė Ldk žmoną.
Anot Volynės metraščio, 1263 m. Daumantas, neva keršydamas jo žmoną paveržusiam valdovui, prisijungė prie Žemaičių kunigaikščio Treniotos surengto sąmokslo ir asmeniškai nužudė Ldk Mindaugą; tiesa, Šiaurės Rytų Rusios metraštinė tradicija Mindaugo žudiku laiko didžiausią Daumanto priešą Lietuvoje − Polocko ir Nalšios kunigaikštį Gerdenį, taigi gali būti, kad Daumantas ne nužudė, o tik oficialiai „pakeitė“ Mindaugą Lietuvos valdovo soste, po savo giminaičio (ar netgi tėvo) žūties apsiskelbdamas nauju Ldk. thumb|left|Daumanto krikštas 1265 m. (tais metais Nalšią užėmė Vaišelgos ir Švarno iš tikrosios Lietuvos atvesta lietuvių bei volynėnų kariuomenė) ar 1266 m. Daumantas (galbūt išvytas 1266(?) m. Nalšioje įsitvirtinusio Gerdenio) kartu su 70 ar 300(?) savo kariauninkų ir kt. rėmėjų šeimų atbėgo į Pskovą, kur buvo pakrikštytas Timofiejumi, vedė Aleksandro Neviškio anūkę ir tapo Pskovo daliniu kunigaikščiu (1270 m. nuo šių pareigų nušalintas, po kelerių metų vėl grįžo į Pskovo kunigaikščio postą).
1266–1267 m. (tikriausiai ir ~1282 m.) Daumanto vadovaujama Pskovo ir kt. rusėnų žemių kariuomenė siaubė Gerdenio valdas, o 1268–1298 m. daugelį kartų susirėmė su Livonijos ordino riteriais ir jų sąjungininkais. Pskovo kunigaikštystė Daumanto valdymo laikotarpiu virto Pskovo respublika ir atsiskyrė nuo Naugardo respublikos).
Duonelaičiai
Duonelaičiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 3 km į šiaurę nuo Gražiškių, netoli Širvintos aukštupio, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
Batas (Anglija)
Batas  – miestas Somerseto grafystėje, Pietvakarių Anglijoje. Nutolęs 156 km į vakarus nuo Londono ir 21 km į pietryčius nuo Bristolio. 2001 m. duomenimis, mieste gyveno 83 992 gyventojai. Miestas yra turistų traukos objektas dėl išlikusių romėnų vonių, taip pat teatrų, muziejų ir kitų kultūros ir sporto pastatų, pritraukiantis 3,8 milijonus dieninių miesto svečių per metus, daugiau kaip milijonas turistų pasirenka pernakvoti viešbučiuose. Taip pat turi du universitetus, kelias mokyklas ir koledžus. Didelis paslaugų sektorius. Informacijos ir komunikacijos technologijų pramonė.
1987 m. Batas buvo įrašytas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. 2021 m. miestas dar kartą buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą kaip dalis objekto „Didžiosios Europos spa: Badenas prie Vienos; Spa, Františkovy Laznės, Karlovi Varai, Marianske Laznės, Viši, Bad Emsas, Baden Badenas, Bad Kisingenas, Montecatini Terme ir Batas“ (kartu su kitomis šešiomis valstybėmis).
Istorija
Miestas buvo įkurtas romėnų apie 60 m. (kai kurie šaltiniai nurodo ankstesnę datą ) kaip kurortas, lotynišku pavadinimu Aquae Sulis. Bato abatijoje 973 m. Edgaras Taikusis buvo karūnuotas Anglijos karaliumi.
Miesto statutas buvo suteiktas 1590 m. Elžbietos I. 1889 m. gavo administracinę nepriklausomybę nuo Somerseto.
Birutė Mackonytė
Birutė Mackonytė (1928 m. gegužės 28 d. Vilniuje – 2017 m. liepos 26 d.) – Lietuvos rašytoja ir žurnalistė. Žiniasklaidoje vadinta „lietuviškąja Agatha Christie“.
Biografija
Gimė lenkų okupuotame Vilniuje lietuvių inteligentų šeimoje.
1935–1940 m. mokėsi 41-oje visuomeninėje mokykloje, 1940–1946 m. – 2-oje vidurinėje mokykloje. 1946–1951 m. Vilniaus universitete studijavo anglų kalba ir literatūrą.
1946–1946 m. dirbo Valstybinės centrinės medicinos bibliotekos bibliotekininko padėjėja, 1947–1949 m. literatūrine darbuotoja „Komjaunimo tiesos“ redakcijoje. 1951–1957 m. buvo Radijo informacijos komitete dirbo Vaikų ir jaunimo redakcijos redaktore.
1967–1976 m. dirbo redaktore, skyriaus vedėja žurnalo „Tarybinė moteris“ redakcijoje, 1977–1983 m. – skyriaus vedėja „Literatūros ir meno“ savaitraščio redakcijoje. 1984–1986 m. buvo scenarinės – redakcinės kolegijos redaktorė Lietuvos kino studijoje.
Kūryba
Bibliografija:
Sergejus Kovaliovas
Biografija
Sergejus Kovaliovas gimė Seredinos-Budos miestelyje, Ukrainoje. 1932 m. jo šeima persikėlė į Polipki kaimą, esantį netoli Maskvos. 1954 m. jis baigė Maskvos valstybinį universitetą. Kaip biofizikas, Kovaliovas parašė daugiau kaip 60 mokslinių straipsnių. Nuo XX a. šeštojo dešimtmečio vidurio jis prieštaravo Trofimo Lysenko teorijoms, kurios buvo mėgstamos tuometinės valdančiosios Sovietų sąjungos Komunistų partijos.
1969 m. jis įkūrė pirmąją sovietinę žmogaus teisių asociaciją, Iniciatyvinę grupę Žmogaus teisėms TSRS ginti, ir vėliau tapo pagrindine disidentinio judėjimo Lietuvoje jungtimi. Kovaliovas aktyviai dalyvavo publikuojant periodinius leidinius samizdato, tokius kaip Dabartinių įvykių kronika ir Katalikų bažnyčios kronika Lietuvoje. Jis buvo suimtas 1974 m. gruodžio 8 d. ir teisiamas Vilniuje, kaltinamas „antisovietine agitacija ir propaganda“ (RSFSR baudžiamojo kodekso 70-asis straipsnis) ir įkalintas septyneriems metams Permės srityje ir Čistopolio kalėjime, vėliau trejus metus praleido Magadano srityje, vėliau Kalinine, dab. Tverė.
Michailo Gorbačiovo inicijuotos perestroikos metu, Kovaliovas galėjo sugrįžti į Maskvą ir tęsti savo veiklą. Tuo metu Kovaliovas dalyvavo įkuriant šias humanitarines ir iniciatyvines organizacijas:
1989 metais Andrėjus Saharovas rekomendavo jį kaip Iniciatyvinės grupės Žmonių teisių gynimui (vėliau pervadintos Rusų – amerikiečių Žmogaus teisių grupe) vadovą.
Po Sovietų Sąjungos žlugimo, Kovaliovos pasuko į oficialiąją politiką. 1991 m. sausį jis perkūrė Rusijos Žmogaus ir civilinių teisių deklaraciją ir buvo pagrindinis Rusijos federacijos Konstitucijos Antro straipsnio (Žmogaus ir piliečio laisvės ir teisės) autorius. 1990–1993 jis buvo išrinktas Rusijos Federacijos Žmonių deputatu, buvo Rusijos Federacijos Aukščiausiosios tarybos Prezidiumo narys ir buvo Prezidento Žmogaus teisių komisijos vadovu, bei Rusijos parlamento, valstybinės Dūmos, Žmogaus teisių Komisijos narys. 1993 – 2003 m. jis buvo Rusijos Valstybės Dūmos narys. 1996-aisiais Kovaliovas buvo Europos Sąjungos Parlamento Rusijos delegacijos narys.
1993 m. jis įkūrė judėjimą, o vėliau politinę partiją – Rusijos Pasirinkimas (Выбор России). Partija buvo panaikinta 2001 m.
Kovaliovas buvo atviras autoritarinių požymių Boriso Jelcino ir Vladimiro Putino administracijoje kritikas. 1996 m. jis paskirtas Jelcino prezidentinės Žmonių teisės komisijos vadovu.
Apdovanojimai
Sergejus Kovaliovas yra daugybės apdovanojimų ir premijų gavėjas. 1995 ir 1996 m. Sergejus Kovaliovas buvo nominuotas Nobelio taikos premijai. 2011 m. apdovanotas Laisvės premija.
Raudonsultė šalmabudė
Lapuočių, dažniausiai juodalksnio ar baltalksnio papuvusi mediena. Vasara, ruduo. Vaisiakūniai stangrūs, tamprūs, purpuriškai rudi.
Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 1–3 cm skersmens, varpeliška, sena - paplokščiai iškili, su gūbreliu, kūgiška, pakraščiai vagoti, blakstienoti, purpuriškai ruda, rusvai ruda. Lakšteliai reti, balti, priaugtiniai, perlaužus išsisunkia rausvai rudo skysčio lašeliai, jiems išdžiūvus, lieka ruda juosta. Kotas 3–8×0,2–0,4 cm, kepurėlės spalvos, prie lakštelių balsvai šerkšnotas, pamatinė dalis ruškiai plaukuota, šeriuota, perlaužus išsiskiria raudonai rudas skystis. Trama plona, rusva, pelėsių kvapo, aštroko skonio. Sporos 7–10×5–6 μm.
Būdingi požymiai: kepurėlę ar kotą perlaužus išsiskiria raudonai rudo skysčio lašeliai.
Auga kuokštais, grupėmis, ant išvirtusių alksnių, retai kitų lapuočių šakų, stobrių. Dažna. Medienos saprotrofas. Nevalgoma.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 182 psl.
Vladislovas Brantas
Vladislovas Brantas (1836 m. Švenčionių apskritis – 1912 m. Galicija) – Lietuvos 1863 m. sukilimo veikėjas.
Biografija
Rusijos imperijos kariuomenės karininkas. 1863 m. kovo mėn. pasitraukė iš savo karinio dalinio Balstogėje ir Belovežo girioje įstojo į O. Duchinskio sukilėlių būrį. Nuo 1863 m. balandžio mėn. būrio vadas. Gegužės 21 d. kovėsi prie Kadišo (Suvalkų vaivadija), birželio 20 d. – prie Alytaus, birželio 21 d. – prie Straigiškės, birželio 28 d. – prie Gruškų (Suvalkų vaivadija), 1863 m. pab. su savo būriu perėjo į Rytų Prūsiją, iš ten 1864 m. kovo mėn. nesėkmingai bandė įsiveržti į Lietuvą. Paskui būrį paleido, iki 1880 m. gyveno Paryžiuje, vėliau – Galicijoje.
Baltarusijos TSR
Baltarusijos TSR (piln. Baltarusijos Tarybų Socialistinė Respublika) (Беларуская Савецкая Сацыялістычная Рэспубліка (БССР)) – viena iš Tarybų Sąjungos respublikų, gyvavusi nuo 1919 iki 1991 metų. Nuo 1991 m. gruodžio 8 d. gyvuoja nepriklausoma Baltarusijos Respublika. Buvo anksčiausiai „įstojusi“ tarybinė respublika.
Ipolitas Dailidėnas
Ipolitas Dailidėnas (1920 m. kovo 21 d. Šapio k., Anykščių r. – 2008 m. rugpjūčio 9 d. Plungėje), muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
1927-1931 m. mokėsi Levaniškių (Anykščių r.) pradžios mokykloje, 1931-1937 m. baigė Raguvos progimnaziją. Mokydamasis Raguvoje I. Dailidėnas pirmąsias muzikos žinias gavo iš J. Naujalio mokinio vargonininko B. Žilinsko ir kurį laiką vargonininkavo Užgiryje bei Pagiriuose. 1946–1950 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. N. Martinonis). Mokyklą baigė su pagyrimu.
1950–1956 m. Ukmergės pedagoginės mokyklos muzikos dėstytojas ir moksleivių choro vadovas. Chorą parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei ir varžyboms – laimėjo pirmąją vietą. Dėstytojų ir moksleivių jėgomis pastatė J. Offenbacho operetę „Perikola". 1956–1976 m. Ukmergės 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovas. Chorai (dalyvavo iki 260 moksleivių) pirmąsias vietas pelnydavo rajono ir zonos meno mėgėjų apžiūrose, dalyvaudavo dainų šventėse. Vaikų choras parengtas 1964 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms, o mišrusis 1964 ir 1969 m. respublikinėms moksleivių dainų šventėms. 1976–1980 m. mokytojavo ir vadovavo chorams Ukmergės pagalbinėję mokykloje – internate. Taip pat dirbo ir Ukmergės vaikų muzikos mokykloje.
Nuo 1956 m. vadovavo Ukmergės rajono švietimo darbuotojų profsąjungos, nuo 1958 m. rajono mokytojų mišriesiems chorams, vėliau Ukmergės rajkoopsąjungos vyrų ir moterų chorams – vyrų chorą parengė 1963 m. I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui, o moterų 1965 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms.
Nuo 1958 m. kurį laiką vadovavo Deltuvos kaimo kultūros namų mišriajam chorui – rajono meno mėgėjų apžiūroje pelnė pirmąją vietą, dalyvavo televizijos laidoje.
Palaidotas Ukmergės Dukstynos kapinėse.
Visuomeninė veikla
1961 m. Ukmergės meno mėgėjų jėgomis pastatė I. Dunajevskio operetę „Laisvasis vėjas“, o 1964 m. F. Schuberto operetę „Trijų mergelių namai". Daug metų buvo Ukmergės rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas. 1966 m. jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Gencijonas
Gencijonas (Gentiana) – gencijoninių (Gentianaceae) šeimos žolinių daugiamečių augalų gentis. Auga daugelyje pasaulio vietų, būna tiek vienmečiai, tiek dvimečiai, tiek daugiamečiai. Dalis rūšių yra visžalės.
Turi dekoratyvių, vaistinių, prieskoninių savybių.
Rūšys
Pasaulyje auga ~400 gencijono rūšių, Lietuvoje auga (bet reti) melsvasis gencijonas (Gentiana cruciata) ir siauralapis gencijonas (Gentiana pneumonanthe).
Kitos rūšys:
Vliorės uostas
thumb|300px|Vliorės uosto vaizdas Vliorės uostas – Albanijos jūrų uostas Vliorėje. Antras pagal dydį uostas šalyje. Daugiausiai naudojamas keltams, tarpvalstybiniam susisiekimui. Dažniausia laivyba vyksta su Italijos uostais.
Uoste planuojama įrengti ir konteinerių prieplauką bei laisvąją ekonominę zoną.
Kupriškis
Kupriškis – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Vaškų.
Olchuvka
Olchuvka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės rytus nuo Narevkos, apie 23 km į šiaurės rytus nuo Hainuvkos ir apie 53 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Dauguma kaimo gyventojų yra gudai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
1199 m.
1199 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Alina Boguševičiūtė
Alina Boguševičiūtė (1931 m. balandžio 7 d. Kaunas) – Lietuvos botanikė, biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1955 m. baigė Vilniaus universitetą. 1971 m. universitete apgynė disertaciją „Laipiojančių rožių biologinės ypatybės ir auginimo galimybės Lietuvoje“, 1972 m. biologijos mokslų kandidatė.
1957–1959 m. dirbo Biologijos, 1959–1986 m. – Botanikos institute (Kauno botanikos sodas).
Kaligula
Kaligula (Gajus Julijus Cezaris Germanikas, 12 m. rugpjūčio 31 d. – 41 m. sausio 24 d.) – Romos imperatorius iš Julijų–Klaudijų dinastijos 37–41 m.
Biografija
thumb|left|Moneta su Kaligulos veidu Gimė Ancijuje. Germaniko ir jo antros eilės pusseserės iš motinos pusės Agripinos Vyresniosios sūnus. Nerono, Druzo, Agripinos Jaunesniosios, Julijos Druzilos ir Julijos Livilos brolis. Klaudijaus sūnėnas.
Nuo ankstyvos vaikystės lydėjo tėvą Germanijos kampanijose. Gajus vilkėdavo specialiai jam pritaikytą kario aprangą ir avėjo sumažintus kariškus sandalus, vadintus kaligomis, todėl kareivių buvo pramintas mažybine šio daiktavardžio forma Caligula. Seneka rašo, jog pačiam Gajui ši pravardė buvo tapusi keiksmažodžiu.
Po tėvo mirties Gajus gyveno su motina, kol Tiberijus, seniai nutaręs Agripinos atsikratyti, 29 m. apkaltino ją sąmokslu ir ištrėmė. Paauglys Gajus patikėtas savo prosenelės Livijos Augustos, o šiai mirus – senelės Antonijos globai. 31 m., būdamas devyniolikos, Kaligula apsigyveno pas Tiberijų Kaprio saloje ir praleido ten šešerius metus, visaip skatinamas išreikšti nepasitenkinimą už išnaikintą šeimą. Tačiau Kaligula buvo prisitaikėlis ir jausdamas pavojų, sugebėdavo nuslėpti savo apmaudą. Ir Tacitas, ir Svetonijus mini šiuos apie Kaligulą pasakytus žodžius: „Nebuvo geresnio vergo ir prastesnio valdovo“. Svetonijus rašo, jog jau tuomet Kaligula pasižymėjo žiaurumu ir ištvirkimu.
33 m. Tiberijus suteikė Kaligulai kvestūrą. Neilgai trukus Kaligula vedė Juniją Klaudilę, Marko Silano dukrą, kuri kitais metais gimdydama kūdikį mirė. Tada Kaligula suvedžiojo pretorionų vado Makrono žmoną Eniją Neviją, kuri, tikėdama jo pažadu ją vesti, kai taps imperatoriumi, įteigė savo vyrui palankumą jo atžvilgiu.
Tiberijaus testamente, surašytame 35 m., likus dvejiems metams iki jo mirties, Kaligula įrašytas pusės jo turto paveldėtoju, kartu su anūku Tiberijumi Gemelu. Jie abu paskirti jo įpėdiniais, turėję valdyti pakaitomis.
Tiberijus mirė 37 m. kovo 16 d. Tacitas rašo, jog tą dieną Tiberijui praradus kvėpavimą, jis netikėtai atsigavo, tačiau pretorionų vadas Nevijus Makronas liepė jį uždusinti. Remiantis Svetonijumi, įgavęs Makrono pasitikėjimą Kaligula jau anksčiau bandė Tiberijų nunuodyti, o jo mirties dieną pats savo rankomis jį uždusino. Tačiau Tiberijaus amžininkai Seneka Vyresnysis ir Filonas Aleksandrietis, taip pat Juozapas Flavijus kalba apie natūralią Tiberijaus mirtį. Makrono palaikomas Kaligula pasiekė, kad Tiberijaus paskutinė valia būtų panaikinta, remiantis tuo, jog tik nesveiko proto žmogus galėjęs paskirti įpėdiniu drauge su Gajumi berniuką, kuris dar netinkamo amžiaus net posėdžiauti Senate. Tuo pačiu perėmė ir anūkui skirtą Tiberijaus palikimo dalį.
Valdymas
Kaligula siekė neribotos valdžios ir iš pavaldinių reikalavo, kad jį garbintų kaip dievą. Leido daug valstybinių lėšų teatrui, triumfams, statyboms. Tuštėjantį valstybės iždą pildė didindamas mokesčius, konfiskuodamas brangenybes (ypač iš senatorių). Tironiškas Kaligulos valdymas sukėlė Senato ir pretorionų vadų nepasitenkinimą.
Kaligulą nužudė pretorianų karo tribūnas Kasijus Herėja.
Kaligulą – kaip maištaujantį žmogų – savo dramoje „Kaligula“ pavaizdavo prancūzų rašytojas egzistencialistas Alberas Kamiu.
Statybos
Kaligula užbaigė Augusto šventyklos ir Pompėjaus teatro statybas ir pradėjo statyti naują amfiteatrą netoli Septų. Jo įsakymu iš Egipto buvo parplukdytas ir būsimajame Nerono cirke įtaisytas milžiniškas obeliskas, šiandien stovintis Šv. Petro aikštės centre.
Ketino atstatyti Polikrato rūmus Samo saloje, užbaigti Didimo šventyklą Milete, įkurti miestą Alpių viršukalnėse ir perkasti Achajoje Istmo sąsmauką. 39 m. sumanė nutiesti daugiau kaip pusantro kilometro ilgio laikiną pontoninį tiltą iš laivų per sąsmauką tarp Bajų ir Puteolų. Tokiu būdu Kaligula pamėgdžiojo persų karalių Kserksą, 480 m. pr. m. e. savo kariuomenei pastačiusį panašų 1,3 km ilgio tiltą per Helespontą. Svetonijus mini ir kitas priežastis. Pirmąją dieną pasidabinęs Aleksandro Didžiojo šarvais Kaligula perjojo tiltą ant mėgstamo žirgo. Taip buvo paneigta astrologo Trazilo Tiberijui išsakyta pranašystė, esą „Gajus veikiau per Bajų įlanką raitas prašuoliuos, nei taps imperatoriumi“.
Fašistinės Italijos laikais iš Nemio ežero dugno buvo ištraukti du Kaligulai sukonstruoti laivai. Mažesniajame buvo Dianos šventykla, didžiajame – plaukiojantys rūmai su marmuro grindimis ir kanalizacija. Laivai buvo sunaikinti per Antrąjį pasaulinį karą.
Sąmokslas ir mirtis
thumb|300px|Augusto mauzoliejus Sąmokslas prieš Kaligulą brendo pamažu. Akstinu tam tapo jo sprendimas išžudžius įtakingiausius Senato ir raitelių luomo atstovus visam laikui palikti Romą ir išvykti į Egiptą, kur tikėjosi būti garbinamas kaip dievas. Sąmokslininkai suprato, jog jam pasitraukus iš Italijos bus beveik neįmanoma apsisaugoti nuo jo savivalės. Po kelių nesėkmingų bandymų pašalinti Kaligulą, tai padaryti pavyko pretorionų vadui Kasijui Cherėjai kartu su karo tribūnu Kornelijumi Sabinu. 41 m. sausio 22 d. sąmokslininkai užpuolė Kaligulą besikalbantį su aktoriais Palatino požemiuose. Kaligula žuvo nuo Kasijaus Cherėjos rankos.
Po Kaligulos mirties Senatas ketino atkurti Respubliką. Anot Svetonijaus, būta raginimų „išdildyti iš atminties visus Cezarius ir sugriauti jų šventyklas“. Tuo tarpu susirinkusi minia Kaligulos žudikams reikalavo mirties. Sąmokslininkai nužudė paskutinę Kaligulos žmoną Cezoniją ir jo dukrą Juliją Druzilą. Apie susidorojimą sužinojęs Klaudijus jau buvo išvykęs iš miesto. Užsitikrinęs pretorionų paramą ir tapęs naujuoju imperatoriumi, jis pasmerkė myriop Cherėją ir visus žinomus sąmokslininkus.
Kaligulos kūnas buvo nugabentas į Lamijos sodus, pusiau sudegintas ir užklotas velėna. Grįžusios iš tremties jo seserys kūną atkasė, sudegino ir palaidojo Augusto mauzoliejuje. 410 m. barbarams apiplėšus Romą kapavietė buvo išplėšta, o pelenai išbarstyti.
Asmuo
thumb|300px|Kairėje – marmurinis Kaligulos biustas, dešinėje – ant dirbtinio marmuro atkurtos biusto spalvos (Naujoji Karlsbergo gliptoteka. [[Kopenhaga, Danija).]]
Kaligulos išvaizdos aprašymą pateikia vienintelis Svetonijus. Pagal jį Kaligula buvo aukšto, stambaus neproporcingo kūno, plono kaklo ir blauzdų, blyškios odos, įdubusių akių, plačia, raukšlėta kakta, viršugalvyje praplikęs, o visas kūnas apžėlęs plaukais. Be nuomario vaikystėje, suaugus Kaligulą vargino nemiga ir haliucinacijos. Jo apranga buvo pretenzinga ir iššaukianti, anot Svetonijaus, nepritinkanti „nei romėnui, nei piliečiui, net vyrui, pagaliau žmogui“. Nuolatos dėvėjo triumfo togą, dažnai margaspalvius apsiaustus, kartais – šilkinius rūbus ir moteriškas kikladas, mūvėjo apyrankes. Avėdavo sandalus, koturnus, kareiviškus batus, retkarčiais – moteriškus batelius.
Kaligula buvo piktas, žiaurus ir neteisingas žmogus, nepaisęs jokių taisyklių ir draudimų. Mėgstamiausias jo posakis buvo „Tegu nekenčia, kad tik bijotų“ Pavydėdamas gražiems, garbanotiems vyrams nuskusdavo pakaušius. Tvirtai sudėtą centuriono sūnų Ezinijų Prokulą nepasirengusį privertė kautis su gladiatoriais, o kai šis laimėjo visas kovas, įsakė perpjauti gerklę. Stebėdamas bausmes ir kankinimus, kartodavo: „Mušk taip, kad pasijustų mirštąs!“ Kaligulos atveju perdėtas pasitikėjimas savimi kaitaliojosi su bailumu. Taip jam būnant Germanijoje ir išgirdus apie sukilimą, Kaligula paknopstomis išvyko, naiviai manydamas pasitraukti į provincijas, jei germanai užimtų Alpes ar net Romą.
Kaligula mokėjo bet kokia proga sklandžiai ir įtaigiai kalbėti. Labai mėgo teatrą, šokį ir dainavimą, pats varžėsi su gladiatoriais, dalyvaudavo cirko lenktynėse, tačiau nemokėjo plaukti. Gabūs menininkai buvo vieninteliai, pelnydavę Kaligulos nuoširdumą ir atsidavimą. Mylėjo arklius. Savo lenktynių žirgui, vardu Incitatas, pastatė marmuro arklides ir paskyrė atskirus rūmus su patarnautojais. Tą patį žirgą Kaligula padarė savo šventyklos vyriausiuoju žyniu ir numatė jam konsulo vietą.
Balbieriškio atodanga
left|120px Balbieriškio atodanga – geologinis gamtos paveldo objektas. 1974 m. paskelbtas gamtos paminklu. Atodanga yra Prienų rajone, Balbieriškio seniūnijoje, Žydaviškio kaime, kairiajame Nemuno krante. Atodanga patenka į Nemuno kilpų regioninio parko teritoriją. Nuo atodangos atsiveria puikus vaizdas į Nemuno upės vingį ir jo slėnį su pievomis bei šilais.
Apie atodangą
Balbieriškio atodangos aukštis – apie 40 m (viršaus absoliutinis aukštis – apie 87 m), šlaitų statumas - apie 50 laipsnių, bet yra vietų, kur jie vertikalūs, ilgis palei Nemuno upę – apie 1,7 km. Balbieriškio atodanga yra vieta, kur galima pamatyti (fragmentiškai) pleistoceno pabaigoje buvusiame Simno–Stakliškių prieledyniniame baseine susiklosčiusių limnoglacialinių nuosėdų storymės visą pjūvį. Limnoglacialinių nuosėdų didžiumą čia sudaro juostuotas molis (vadinamas dar ir varviniu), koks Lietuvoje naudojamas kaip pagrindinė žaliava plytoms, čerpėms, kokliams, drenažo vamzdžiams ir kitokiems keramikiniams dirbiniams gaminti. Balbieriškio atodangų šlaitai ne visai stabilūs, juose pasitaiko nuošliaužų, griūčių, yra ir veiklių griovų ar jų užuomazgų.
Einant iš viršaus į apačią, vieną iš atodangų (arčiau Balbieriškio miestelio) sudaro tokios uolienos:
Skritulio kvadratūra
right|thumb|250px|Vienas iš uždavinio sprendėjų pasiekimų, pasiūlytas [[Hipokratas|Hipokrato: patamsintos figūros plotas lygus trikampio ABC plotui. Tai nėra galutinis uždavinio sprendimas, nes galutinis sprendimas neįmanomas.]] Skritulio kvadratūra – klasikinis geometrijos uždavinys, kurio tikslas duotajam skrituliui nubraižyti lygiaplotį kvadratą. Vienur rašoma, jog uždavinį pirmąkart iškėlė senovės graikai, kitur – jog jį dar prieš du tūkstančius metų žinojo senovės egiptiečiai.
Jei reikalaujama naudotis tik „klasikiniais“ geometrijos įrankiais (skriestuvu ir nesugraduota liniuote), šio uždavinio sprendimas neegzistuoja. Uždavinį galima apytikriai (tačiau bet kuriuo norimu tikslumu) išspręsti naudojant sugraduotą liniuotę (idealią).
Uždavinys reikalauja nubrėžti dvi atkarpas, kurių ilgių santykis būtų \sqrt{\pi}. 1882 m. Ferdinand von Lindemann įrodė, jog skriestuvu ir liniuote šito padaryti neįmanoma, nes {\pi} yra transcendentinis skaičius.
Rašytojai kartais šį terminą naudoja kaip metaforą nusakyti užduočiai, kuri, nors iš pažiūros neatrodo neišsprendžiama, visgi tokia yra.
Senesnėje lietuvių kalba išleistoje literatūroje šis uždavinys vadinamas apskritimo kvadratūra. Pavadinimas yra klaidinantis, kadangi apskritimas neturi ploto.
Vitória SC
Gimarainso „Vitória“ – Portugalijos futbolo klubas iš Gimarainso. Dažnai vadinamas Vitória de Guimarães, siekiant atskirti nuo Vitória FC (Vitória de Setúbal).
Istorija
1968–1969, 1986–1987, 1997–1998, 2007–2008 m. sezonuose užėmė trečią vietą.
Ribinės sąnaudos
200px|thumb|Augant gamybai papildomo produkto vieneto ribinės sąnaudos mažėja, bet paskui pradeda didėti. Ribinės sąnaudos (angl. Marginal costs) – gamybos sąnaudų padidėjimas, atsiradęs gaminant papildomą prekės vienetą. Formulėse dažnai žymimi raidėmis „MC“.
Gamindamas vienodą produkcijos kiekį, gamintojas patiria vienodas sąnaudas. Jeigu gamintojas padidins gamybą nors vienu vienetu, iš karto visos išlaidos padidės. Skirtumas tarp sąnaudų, kokias patyrė gamintojas prieš ir po produkcijos gaminimo padidinimo vadinamas ribinėmis sąnaudomis. Tai yra papildomo produkcijos vieneto pagaminimo sąnaudos.
Ribinės sąnaudos taip pat suprantamos kaip vartotojo papildomo produkto įsigijimo sąnaudos. Žinoma, dažniausiai eiliniai produktai kainuoja vienodai, bet gali būti ir išimčių.
Matematinis skaičiavimas
Matematiniu skaičiavimu ribinės sąnaudos yra funkcijos išvestinė produkcijos gamybos kiekio atžvilgiu.
kur:
Ribinės sąnaudos parodo visų sąnaudų priklausomybę nuo produkcijos kiekio.
Reikšmė ekonomikoje
Ribinės sąnaudos yra svarbus mikroekonominis rodiklis. Jų atsiradimą sąlygojo pastebėjimas, kad gamintojas, gamindamas skirtingus produkcijos kiekius, patiria nevienodas sąnaudas vienam produkcijos vienetui pagaminti. Pastebėta, kad tipiniuose ūkiniuose procesuose gaminant daugiau produkcijos, jos ribinės sąnaudos mažėja iki tam tikro lygio, bet paskui vėl pradeda didėti.
Pagal ekonomikos teoriją ribinės sąnaudos negali būti neigiamos, todėl papildomo gaminio vieneto pagaminimas visų išlaidų nesumažina.
Kyzylkolis
Kyzylkolis – ežeras Kazachstane. Ežero pavadinimas išvertus iš kazachų kalbos reiškia raudonasis ežeras.
Ežere apsistoja nemažai paukščių, tarp jų vandens paukščių.
Jahvė
Jahvė arba Jehova (, 🇬🇷 žr. tetragramatonas) judaizme – neištartinas Dievo vardas. Pasak Senojo Testamento, jis buvo atskleistas teofanijos ant Horebo kalno metu Mozei. Kai Mozė, kuriam dievas reiškėsi degančiu krūmu, jo klausia „koks jo vardas“, dievas jam atsako „Aš esmi [esąs]“. Tada dievas Mozei byloja: „apsireiškiau Abraomui, Izaokui ir Jokūbui kaip Dievas visagalis“ (el sadday), o savo vardu 'Dievas' (Jahvė, YHWH) jiems neatsiskleidžiau„; tokiu atžvilgiu šis dievo poelgis suprantamas kaip išskirtinio atvirumo Mozei aktas. Dievoraiškos ant Sinajaus kalno metu, kaip ir pažadėjo Mozei, jis susitvenkė į debesį ir pasiliko ten greta jo, ir ištarė Jahvės vardą.
Dėl Dekaloge įtvirtinto draudimo tarti Dievo vardą be reikalo, pagal judėjų įstatymus vardas Jahvė užrašomas keturiomis hebrajiškomis priebalsėmis (tetragramatonu). Pasakojama, kad Jahvės vardą kartą per metus (Apsivalymo dieną) ištardavo bet taip, kad aplinkiniai negirdėtų, vyriausiasis šventikas. Tuo tarpu Dievo vardo skambesio paslaptis būdavo perduodama vyriausiojo šventiko giminėje. Nuo III a. pr. m. e. vardas Jahvė buvo paverstas visišku tabu, o jo vietoje skaitant šventraščius būdavo tariamas žodis Adonai (“Viešpats"). Dėl to, kai VII a. mazoretai atliko Biblijos teksto įbalsinimą (balsių įterpimą į tik priebalsėmis žymėtą tekstą), radę žodį YHWH (o jis visoje Biblijoje sutinkamas >7000 kartų), jam pridėdavo žodžio Adonai balses. Todėl viduramžių krikščioniškoje tradicijoje atsirado Dievo vardo skaitymas kaip „Jehova“.
Dievo vardas gali būti suprastas keleriopai: arba „Jis esti“ (t. y., jis iš tiesų egzistuoja), arba „Jis esti gyvas [dievas]“, arba „Jis esti gyvenimas“ (vietoje „gyvenimas“ taip pat gali būti suprantama „būtis“, „esamybė“, „sutverėjas“, „kūrėjas“). Be to, būta bandymų aiškinti žodį Jahvė siejant jį su alsavimo, dvelkimo, nuolatinio kūrimo reikšmėmis, griausmavaldyste, vaisingumu, kalbėjimu.
Vardas Jahvė kilęs iš itin senų laikų. Seniausias vardo paminėjimas yra Biblijoje siejamas su „prieštvaninių“ patriarchų laikmečiu (tada pradėjo šauktis vardo Jahvė). Dievo vardu Jahvė kultas senovėje gyvavo tarp įvairių vakarų semitų genčių (žr. Jevo). Įvairių tyrinėtojų nuomone, dievas vardu Jahvė pradžioje kaip dievas garbintas tik vienos senovės izraelitų genties judėjų. Vėliau jis tapęs vyriausiuoju genties dievu, o paskui – senovės Izraelio genčių sąjungos sergėtoju.
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba
thumb|Rūmai, naudoti [[1947–1981 m., dabar čia įsikūręs Vilniaus senasis teatras.]] thumb|300px|Dešimtojo šaukimo (1980 m.) LTSR AT deputatės (Kristinos Ambrozienės) pažymėjimas ir ženklelis LTSR Aukščiausioji Taryba – sovietinės valstybinės valdžios institucija okupuotoje Lietuvoje, veikusi nuo 1940 m. rugpjūčio mėn., kai susirinko Liaudies Seimas, iki 1941 m. birželio 21 d. ir nuo 1947 m. vasario mėn. iki 1990 m. kovo 11 d.
Įgaliojimai
Pagal LTSR Konstituciją tai turėjo būti aukščiausia atstovaujamoji valstybinės valdžios institucija, bet faktiškai ji vykdė sovietinės okupacinės valdžios nurodymus.
Priimdavo ir keisdavo LTSR konstituciją, įstatymus, nutarimus ir kt. teisės aktus, tvirtino ekonominės ir socialinės raidos planus, valstybės biudžetą, rinko Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumą, LTSR Aukščiausiąjį Teismą, sudarė Ministrų Tarybą, Liaudies kontrolės komitetą, nuolatines komisijas.
Aukščiausiąją Tarybą 1967 m. sudarė 290 deputatų, 1971 m. – 300 deputatų, 1975 m. – 320 deputatų, 1980–1990 m. – 350 deputatų, renkamų vienmandatėse apygardose. 1947–1971 m. deputatai rinkti 4 metų kadencijoms, 1975–1990 m. – 5 metų kadencijoms.
Pirmininkai:
Prezidiumas
Pirmininkai:
European Model United Nations
Europos Jungtinių Tautų Organizacijos modelis (EuroMUN) – kasmetinė studentams skirta JTO ir kitų pasirinktų pasaulio politikos forumų simuliacija, vykstanti Mastrichte, Nyderlanduose. Ji vyksta kasmet gegužę Mastrichto parodų ir kongresų centre, ją organizuoja Jungtinių Tautų Mastrichto studentų asociacija.
Istorija
Nuo pirmosios tarptautinių studentų grupės organizuotos konferencijos 2008-aisiais, EuroMUN išaugo į antrą didžiausią universitetinio lygio JTO modelio simuliaciją Europoje. EuroMUN organizuojama Mastrichto universiteto studentų iš skirtingų  akademinių sričių. 2011-aisiais EuroMUN dalyvavo daugiau nei 550 dalyvių: atstovaujančiu 53 tautybėms, iš daugiau nei 110 pasaulio universitetų ir aukštųjų mokyklų.
Lygistopterus sanguineus
Vabalų gausu pavėsinguose, drėgnuose miškų pakraščiuose.
1200 m.
1200 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
We Are the World
„We Are the World“ yra 1985 metais Maiklo Džeksono ir Lionelio Ričio parašyta, prodiuserio Kvinsis Džounsas prodiusuota ir populiariausių muzikantų atlikta daina, kuria buvo renkami pinigai organizacijai „USA for Africa“. Labdaros singlu buvo siekiama surinkti pinigų ir padėti vargstantiems nuo bado Etiopijoje, kai šalį 1984–1985 m. užklupo netipinės sausros.
Istorija
Idėją rinkti pinigus iniciavo Haris Belafonte. Jo vadybininkas Kenas Kragenas buvo įkvėptas britų supergrupės „Band Aid“ ir jų 1984 m. sėkmės su labdaros daina „Do They Know It‘s Christmas“ ir pasiūlė, kad dainą atliktų muzikantų kolektyvas.
Atlikėjai susirinko „A&M Recording Studios“ Holivude, Kalifornijoje 1985 m. sausio 28 d. Kragenas parinko „Amerikos muzikos apdovanojimų“ naktį tam, kad kiek įmanoma daugiau dainininkų būtų vienoje vietoje. Rašytiniuose kvietimuose jiems buvo patarta „palikti savo ego už durų“. Iš viso įraše 45 dalyvavo dainininkai, taip pat ir Bobas Geldofas – jis Didžiojoje Britanijoje subūrė „Band Aid“. Vedantieji vokalai teko 21 atlikėjui: Lionel Richie, Stevie Wonder, Paul Simon, Kenny Rogers, James Ingram, Michael Jackson, Diana Ross, Tina Turner, Billy Joel, Willie Nelson, Dionne Warwick, Steve Perry, Bruce Springsteen, Al Jarreau, Huey Lewis, Cyndi Lauper, Bob Dylan, Kim Carnes ir Ray Charles.
Įrašų kompanija „Columbia Records“ apmokėjo singlo gamybos ir platinimo išlaidas. „We Are the World“ parduotuves pasiekė antradienį, 1985 m. kovo 5 d. . Visos 800 000 singlo kopijų buvo išparduotos iki savaitgalio pabaigos. „We Are the World“ debiutavo „Billboard Hot 100“ sąraše 21 numeriu. Balandžio 5 daugiau kaip 5 000 radijo stočių tuo pačiu metu grojo šią dainą. JAV „We Are the World“ tapo singlu numeris 1 ir šioje pozicijoje išsilaikė keturias savaites.
1986 m. daina laimėjo 4 „Grammy“ apdovanojimus: „Metų daina“, „Metų įrašas“, „Geriausias dueto ar grupės pasirodymas“, „Geriausias muzikinis klipas“.
Iš viso singlas buvo parduotas virš 20 milijonų kopijų tiražu ir vienas tarp pačių populiariausių singlų muzikos istorijoje.
Įskaitant pajamas iš singlų, albumo, muzikinio klipo ir su singlu susijusių prekių pardavimo, „We Are the World“ iš viso kenčiantiems nuo bado Etiopijoje surinko 63 milijonus JAV dolerių.
Osovė
Osovė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės rytus nuo Narevkos, apie 24 km į šiaurės rytus nuo Hainuvkos ir apie 50 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Algimantas Dabašinskas (1947)
Algimantas Dabašinskas (g. 1947 m. gruodžio 25 d. Opšrūtų k., Marijampolės r.) – pedagogas ir chorvedys.
Biografija
1967 m. baigęs Igliaukos vidurinę mokyklą (muzikos mokėsi pas K. Balicką), iki 1969 m. pabaigos tarnavo sovietų armijoje. 1970–1974 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (chorvedybos mokėsi pas A. Jozėną ir B. Razauskienę).
Nuo 1974 m. rudens Miroslavo vidurinės mokyklos (Alytaus r.) muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių merginų bei mišriojo choro vadovas. Pastarąjį parengė 1979 ir 1983 m. mokyklinių chorų zoninėms varžyboms, o jaunučių 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei. Su moksleiviais 1990 m. koncertavo Punsko, o 1997 m. – Jurbarko vidurinėse mokyklose.
Nuo 1995 m. Pivašiūnų parapijos bažnyčioje pradėjo rengti mokyklinio jaunimo religinės muzikos festivalius.
Nuo 1979 m. Alytaus rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkas.
1996 m. chorvedžiui suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.
Be pedagoginio darbo, A. Dabašinskas 1976–1992 m. su pertraukomis dirbo Miroslavo, Kumečių, Vankiškių ir Pupsodžio kultūros namuose, kur vadovavo įvairiems meno mėgėjų būreliams. 1984–1992 m. buvo Alytaus miesto mišriojo choro „Putinas" chormeisteris, konkursuose ir koncertuose pasireiškė ir kaip choro solistas tenoras.