cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liptovas
Istorija
Išlikę trijų pilių liekanos: Likavos, Liptovo ir Liptovsky Hradoko. Liptovas buvo vieta, kur XVII-XVIII a. sandūroje siautėjo legendinis Karpatų ir slovakų plėšikų vadas Jurajus Janošikas.
Life for Rent
Life for Rent – antrasis Dido albumas, išleistas 2003-ųjų rugsėjo 30 dieną. „White Flag" buvo pirmasis albumo singlas, išleistas tų pačių metų rugsėjo 1 dieną ir tapo vienu didžiausiu 2003 m. pasaulinių hitų. „White Flag“ vaizdo klipe vaidino serialų „Bafi, vampyrų žudikė“, „Angelas“, „Kaulai“ žvaigždė David Boreanaz. Po to pasirodė „Stoned“ singlas. Trečiam ir ketvirtam singlams „Life for Rent“ ir „Don‘t Leave Home“ topuose sekėsi gana neprastai, tačiau ne taip gerai kaip „White Flag“. „Life for Rent“ buvo nominuotas „Geriausiam Britanijos albumui“ 2004–ųjų BRIT Apdovanojimuose, kartu su Daniel Bedingfield – „Gotta Get Thru This“, Blur „Think Thank“ ir Coral – „Magic and Medicine“, tačiau apdovanojimą gavo The Darkness – „Permission to Land“. „White Flag“ 2004-aisias laimėjo „Ivoro Novelo apdovinojimą“ „Tarptautinio metų hito“ nominacijoje.
„Life for Rent“ laikėsi dešimt savaičių Jungtinės Karalystės albumų topo dešimtuke. Pasaulinis „Life for Rent“ turas įvyko 2004-ųjų vasarą. Australijoje albumas debiutavo pirmoje vietoje „ARIA“ topuose. „Life for Rent“ buvo vienas geriausiai parduodamų albumų 2003-aisias pasaulyje. Didžiojoje Britanijoje septynis kartus sertifikuotas platininiu. JK vien per pirmą savaitę parduotas virš 400 tūkstančių tiražu. „Life for Rent“ užėmė 7-ą vietą dešimtmečio geriausiai parduodamų albumų Didžiojoje Britanijoje sąraše.
Albumo buvo parduota daugiau nei 12 mln. visame pasaulyje. Bendrais pasauliniais pardavimais albumas nusileido Dido debiutiniam albumui „No Angel“ (16 mln. kopijų). Jis buvo 5 kartus sertifikuotas platininiu Europoje ir du kartus Amerikoje. „Life for Rent“ buvo apsaugotas „Copy Control“ sistema.
Liptovas
Nuorodos
Liptó
Druwi
2003 m. „Kuronas“ nuo „Romuvos“ atskilo dėl skirtingo narių požiūrio į teologiją, apeigų bei švenčių atkūrimą. „Druwi“ tikėjimo sekėjai kitaip negu romuviečiai mažiau kliaujasi etnografiniais šaltiniais ir folkloru. Šiai pagonių grupei mistinė, ezoterinė patirtis yra daug svarbesnė nei moksliniais tyrimais paremtos žinios. Teologijos išmanymui ir praktinių įgūdžių tobulinimui įkurta žynių mokykla „Kuronas“.
Gubiškės
Gubiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Bagdononių.
Arsenjevas
Arsenjevas  – miestas Rusijoje, Primorės krašte, 160 km į šiaurės rytus nuo Vladivostoko, prie Arsenjevkos upės, Sichote Alinio pašlaitėje. Pro miestą eina Transsibiro geležinkelio atšaka, Usurijsko–Rudnaja Pristanės plentas. Aviacijos ir mašinų gamybos, metalo apdirbimo, statybinių medžiagų gamybos, medienos apdirbimo, maisto (duonos, mėsos, pieno, vaisių, giros) pramonė. Yra technologijų institutas, cerkvė, keliautojo, etnografo Vladimiro Arsenjevo muziejus.
Istorija
Gyvenvietė sukurta 1902 m. ir pavadinta Semionovka (Семёновка). 1938 m. gavo miesto tipo gyvenvietės statusą, o 1952 m. – miesto statusą ir pervadinta keliautojo V. Arsenjevo garbei.
Kosraės kalba
Kosraės kalba šnekama Kosraės, Karolinų ir Nauru salose. Šia kalba šneka maždaug 8000 žmonių. Artimiausia jai yra ponapės kalba.
Reino Hesenas
Reino Hesenas  – dalis buvusios Heseno liaudies valstybės (o dar anksčiau Heseno didžiosios hercogystės, esanti į vakarus nuo Reino, dabar dalis Reino krašto-Pfalco. Tai kalvotos žemės, kurias daugiausia užima vynuogynai, todėl jas dažnai vadina „Tūkstančio kalvų kraštu“.
Didžiausi miestai yra Maincas, Vormsas, Bingenas prie Reino, Alcėjus, Nieder-Olm ir Ingelheimas prie Reino. Daug gyventojų važinėja dirbti į Maincą, Visbadeną, Frankfurtą prie Maino.
Istorija
Iki 1792 m. užimant revoliucinės Prancūzijos kariuomenei dabartinis Reino Hesenas buvo mišinys iš valdų, kurių valdytojai buvo katalikų Mainco kurfiurstystė, Vormso kurfiurstystė ir protestantų Pfalco kurfiurstystė.
1814-1815 m. Vienos kongrese Heseno didysis hercogas Liudvikas I turėjo atiduoti savo Vestfalijos žemes, bet mainais gavo Reino Heseno žemes kairiajame Reino krante. Ta proga jis patikslino savo titulą ir ėmė vadintis Heseno ir Reino didžiuoju hercogu.
Vynuogininkystė
Reino Hesenas yra didžiausias iš 13 regionų, gaminančių vokiškus vynus. Už Vokietijos ribų jis labiausiai žinomas kaip kraštas, kur gaminamas vynas Liebfraumilch. Daugelis krašto vynų gaminami iš baltųjų vynuogių atmainų, tokių kaip „Riesling“, „Silvaner“, „Müller-Thurgau“, „Kerner“ ir „Scheurebe“. Geriausia žinomas baltojo vyno rajonas yra Reino Terasa ties Openheimu ir Nyršteinu. Auginamos ir kelios raudonosios vynuogių atmainos, ypač apie Ingelheimą ir Gunderheimu, tai „Pinot noir“, „Blauer Portugieser“, „Dornfelder“ ir neseniai imtos auginti „Regent“.
Lietuvos Seimo pirmininkas
alt=15-ojo Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininkė Viktorija Čmilytė-Nielsen|miniatiūra|15-ojo [[Lietuvos Respublikos Seimas|Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininkė Viktorija Čmilytė-Nielsen]] Seimo Pirmininkas – Lietuvos Respublikos Seimo vadovas, renkamas pirmajame po rinkimų Seimo posėdyje slaptu balsavimu daugumos balsais Seimo kadencijos laikotarpiui. Pagal Lietuvos Respublikos Konstituciją - antrasis asmuo valstybėje (pirmasis - Respublikos Prezidentas, trečiasis - Ministras Pirmininkas).
Įgaliojimai
Seimo Pirmininkas, vadovaudamasis Lietuvos Respublikos Seimo Statuto 29 straipsniu:
Vykdydamas savo įgaliojimus, Seimo Pirmininkas leidžia potvarkius.
Pucko apskritis
Pucko apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Pamario vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Pucko mieste. Apskritis vakaruose ir pietvakariuose ribojasi su Veiherovo apskritimi, pietuose su Gdynės miestu. Taip pat apskritį iš šiaurės supa Baltijos jūra, o iš rytų – Pucko įlanka. Apskrityje yra 7 valsčiai.
Istorija
Pucko apskritis įkurta 1999 m. sausio 1 d., po Lenkijos vietos savivaldos reformos, priimtos 1998 m.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 7 valsčiai:
Samoa, džiunglių karalienė
Turinys
Nuotykių ieškotojas Klintas lydi per Borneo džiungles grupę geologų, ieškančių deimantų kasyklos. Vidury laukinių miškų jie sutinka jauną moterį, vardu Samoa. Geologams radus deimantus, paaiškėja, kad šie akmenys yra šventi vietiniams čiabuviams ir šie juos saugo. Samoa, įsimylėjusi Klintą, padeda jiems pasprukti su deimantais, tačiau grupė, persekiojama čiabuvių, pradeda dėl grobio kovoti tarpusavyje...
Nusikalstamumas
Nusikalstamumas – visuomeninis (socialinis) reiškinys, procesas, kurį sudaro visuma baudžiamų veikų (nusikaltimų), padarytų tam tikroje teritorijoje per tam tikrą laikotarpį. Baudžiamasis įstatymas yra pagrindinis kriterijus, kuris leidžia atskirti nusikalstamas veikas nuo nenusikalstamų. Nusikalstamumui būdingi tam tikri dėsningumai. Nusikalstamo elgesio rūšys ir standartai nėra atskirų nusikaltėlių auka.
Nusikalstamumas yra diferencijuotos visuomenės problema – ekonominės, politinės, teisinės ir kitų jos sistemų (posistemių) vidinių ir tarpusavio prieštaravimų padarinys. Kuo ryškesni šie prieštaravimai, tuo didesnė tikimybė nusikalstamumui plisti. Valstybės ekonominės ir socialinės situacijos stabilizavimas, valstybinių institucijų stiprėjimas gali sulėtinti nusikalstamumo augimą. Kita vertus, nusikalstamumas, kaip antrinis reiškinys, yra atsistatanti sistema, todėl jam būdingas tęstinumas, nusikalstamų tradicijų perimamumas. Be to, nusikalstamumą gali skatinti atsiradę nauji prieštaravimai, socialinės problemos.
Nusikalstamumo „kontrolė“
Suvokiant nusikalstamumą kaip objektyvų ir permanentišką socialinį reiškinį, akcentas nuo nepasiteisinusios sąvokos (ir praktikos) „kovoti" su nusikalstamumu perkeliamas į sąvoką (ir praktiką) „kontroliuoti„, t. y. valdyti. Terminas „nusikalstamumo kontrolė“ (paplitęs demokratinių valstybių kriminologijoje ir praktikoje) geriau išreiškia šio proceso esmę ir orientuoja ne tiek arba ne vien į teisinės prievartos mechanizmą (nors apima ir jį), bet pirmiausia į racionalų socialinio reiškinio valdymą, jo priežasčių šalinimą.
Struktūra
Nusikalstamumas susideda iš dalių, elementų, kuriems būdinga tam tikra tarpusavio priklausomybė. Jis yra polistruktūrinis (turi daug struktūrų):
Rūšys
Nusikalstamumas skirstomas į registruotą (žinomą) ir latentinį (nefiksuojamą, nematomą, paslėptą). Registruotasis nusikalstamumas – toks, kurį fiksuoja kriminalinė statistika.
Priežastys:
Nepranešimas apie nusikaltimą ar duomenų klastojimas baudžiamas pagal įstatymą.
Nusikalstamumas Lietuvoje
Latentinio nusikalstamumo tyrimai Lietuvoje pradėti 1965 m. Išsamiau tirtas turtinių nusikaltimų latentiškumas. Sovietmečius didžiausias latentinių nusikaltimų skaičius fiksuotas vadinamųjų socialistinio turto grobimo atvejais. Atkūrus Lietuvos valstybingumą, nustatyta, kad didžiausias latentinių nusikaltimų skaičius buvo vykdant vagystes, mažiausias – nužudymų atvejais.
Janka Kupala
thumb|Jankos Kupalos gimtinė Janka Kupala (, tikroji pavardė Ivan Lucevič, Іва́н Даміні́кавіч Луцэ́віч, 1882 m. liepos 7 d. Viazynka, Minsko sritis – 1942 m. birželio 28 d. Maskva) – baltarusių rašytojas, dramaturgas, žurnalistas, redaktorius. Naujosios baltarusių literatūros ir literatūrinės kalbos vienas pradininkų.
Biografija
1909–1913 m. mokėsi švietimo kursuose Sankt Peterburge, 1915 m. – A. Šaniavskio liaudies universitete Maskvoje. 1908–1909 m. ir 1913–1915 m. gyveno Vilniuje, bendradarbiavo laikraštyje „Naša Niva“, 1914–1915 m. jo redaktorius. Nuo 1919 m. gyveno Minske, aktyviai dalyvavo kultūriniame ir visuomeniniame gyvenime. Per Antrąjį pasaulinį karą gyveno Maskvoje, tragiškai žuvo.
Baltarusijos (1928 m.) ir Ukrainos (1929 m.) mokslų akademijos narys.
Kūryba
Ankstyvajai lyrikai (rink. „Dūdelė“, 1908 m., „Guslininkas“, 1910 m., „Gyvenimo keliui“, 1913 m., „Palikimas“, 1922 m.) būdinga dramatinė įtampa, dideli išgyvenimai, tautosakos motyvai, muzikalumas, emocionalumas, tikėjimas baltarusių tautos kūrybine galia. Parašė tragišką poemą „Amžių daina“ (1910 m.). Poemose („Pilkapis“, 1912 m., „Bandarouna“, „Jinai ir aš“, abi 1913 m.) keliama liaudies kūrybos nemirtingumo, kovos už laisvę idėja, apdainuojamas valstiečio suvokiamas laimingas gyvenimas, kurį suteikia laisvas darbas ir meilė. Poema „Sapnas ant pilkapio“ (1912 m.) skirta maištininko romantiko, žmonių gynėjo ir kaimo bendruomenės santykiams. Asmenybės ir liaudies ryšys atskleidžiamas poemoje „Liūto kapas“ (1920 m.). XX a. ketvirto dešimtmečio poezija (rink. „Daina statybai“, 1936 m., „Iš širdies“, 1940 m.) reportažinė, tarybinės ideologijos.
Svarus jo indėlis kuriant baltarusių nacionalinę dramaturgiją. Komedijoje „Paulinka“ (1913 m.) išjuokiama smulkių bajorų gyvenimo būdas, pasipūtimas ir dvasinė menkystė. Dramoje „Išdraskytas lizdas“ (1919 m.) vaizduojamas sunkus bežemių valstiečių likimas. Geriausioje satyrinėje komedijoje „Čionykščiai“ (1924 m.) pirmasis atskleidė aktualią politinę problemą – Baltarusijos rytinių ir vakarinių kaimynų požiūrį į baltarusių tautinį atgimimą.
Kūryba į lietuvių kalbą pradėta versti XX a. pradžioje. 1913 m. Vilniuje pastatyta komedija „Paulinka“. Eilėraščių išspausdinta antologijose „Iš baltarusių poezijos“ (1952 m.), „Atplaukia Nemunu daina“ (1958 m.).
Pavandenė (Molėtai)
Pavandenė – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3,5 km į šiaurės rytus nuo Joniškio, prie Pravalo ežero. Stūkso Pavandenės piliakalnis.
Istorija
1686 m. priklausė Dubingių kunigaikštystės Baranavos valsčiui.
Inesa Jurevičiūtė
Inesa Jurevičiūtė (g. 1985 m. kovo 19 d. Kaune) – buvusi Lietuvos dailiojo čiuožimo šokėja.
Biografija
Gimė 1985 m. kovo 19 d. Kaune. 1998 m. kartu su Mariumi Janeliausku Lietuvos dailiojo čiuožimo čempionate iškovojo sidabrą. 2000 m. tapo Lietuvos dailiojo čiuožimo čempione, 2001 m. liko trečia. Vėliau dalyvavo su Mariumi Janeliausku šokio ant ledo televizijos projektuose.
Mamertas Indriliūnas
Mamertas Indriliūnas (1920 m. sausio 28 d. Gataučiai, Vabalninko valsčius – 1945 m. vasario 21 d. Leliškiai, ant Biržų ir Pasvalio rajonų ribos) – kritikas, vertėjas, publicistas; partizanas.
Biografija
1938 m. baigęs Biržų gimnaziją studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultete, 1941–1944 m. Vilniaus universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. Priklausė „Šatrijos“ meno draugijai. Buvo išlaikęs visus reikiamus egzaminus, bet nespėjo parašyti diplominio darbo. Artėjant antrajai sovietinei okupacijai, grįžo į tėviškę, 1944 m. pabaigoje įsijungė į pasipriešinimo judėjimą, priklausė Vytauto Šato partizanų būriui, kuris veikė Vabalninko ir Krinčino valsčių teritorijoje. Žuvo su broliu Jonu ir kt. partizanais po poros mėnesių per susidūrimą su NKVD daliniu. Kūnas užkastas Gerkiškių žvyryne prie Pabiržės. 2000 m. pripažintas kario savanorio statusas.
Kūryba
Bendradarbiavo „Ateityje“, „Studentų dienose“, „Židinyje“, „Naujojoje Romuvoje“, „Kūryboje“. Dalis tekstų pasirašyti K. Ramojaus slapyvardžiu. Vienas įžvalgiausių žemininkų kartos literatūros kritikų. Straipsnis „Vinco Mykolaičio-Putino lyrikos kelias“ (1944) – prof. Vandos Zaborskaitės nuomone, vienas giliausių Putino poezijos nušvietimų; akcentuojami ir Putinui, ir bręstančiai žemininkų kartai bendri momentai: individualybės herojinis mostas, kūrybos kaip aukščiausios žmogaus būties formos suvokimas. Kūrybos prigimties, meno paskirties temos nagrinėjamos ir kituose straipsniuose. Recenzavo originaliosios poezijos ir prozos knygas (Bernardo Brazdžionio, Antano Vaičiulaičio ir kt.), taip pat verstines (Fiodoro Dostojevskio, Ernesto Hello ir kt.). Publicistiniuose rašiniuose svarstė žmogaus santykio su krikščionybe, jaunuomenės ir kaimo ir kt. klausimus. Iš prancūzų, anglų, vokiečių kalbų išvertė Francis Jammes’o, W.B. Yeatso, Rainerio Marios Rilkės, Oskaro Milašiaus eilėraščių.
Bibliografija
Mamerto Indriliūno raštai, parengė Virginijus Gasiliūnas, Vilnius: Kriventa, 2019.
Asuka laikotarpis
Asuka laikotarpis (飛鳥時代 asuka jidai) – Japonijos istorijos periodas 538–710 m. e. m., kai sostinė buvo Asuka lygumoje, netoli Naros. Jis truko nuo VI a. vidurio iki VIII a. pradžios, nors iš dalies dengia ankstesnį Kofun laikotarpį. Šis laikotarpis yra išskiriamas, nes jo metu šalis pakeitė pavadinimą iš Wa (倭) į Nippon (日本). Vardas duotas pagal Asukos regioną, esantį šiuolaikinės Naros prefektūros centre, kur tuo laikotarpiu išdygo daugybė laikinų sostinių.
Per Asuka laikotarpį Japonija smarkiai pasikeitė. Budizmo atėjimas sukėlė žymių pasikeitimų visuomenėje, taip pat paveikė Jamato vyriausybę. Asuka laikotarpis taip pat žinomas dėl žymių meno, socialinių ir politinių pasikeitimų, kurių priežastys slypi vėlyvajame Kofun laikotarpyje.
Mene pavadinimas Tori stilius dažnai nusako Asuka laikotarpio meną. Šis terminas kilo iš garsaus skulptoriaus Kuratsukuri Tori, kinų imigranto Shiba Tatto anūko vardo. Tori stilius pagrįstas šiaurės Wei stilium iš Kinijos.
Pavadinimas
Terminas „Asuka laikotarpis“ atsirado periodo Japonijos architektūros istorijoje apibūdinimui. Jis buvo pasiūlytas Sekino Tadasu (関野貞) ir Okakura Kakuzo (岡倉覚三) apie 1900 metus. Sekino nurodė, kad Asuka laikotarpis baigėsi su Taika reforma 646 metais, bet Okakura teigė, kad jis baigiasi kai sostinė perkeliama į Heidžio (Heijo) rūmus – Narą. Nors istorikai sutinka su Okakuros nurodyta data, meno ir architektūros tyrinėtojai naudojasi Sekino data ir po to atėjusį laikotarpį vadina Hakuho periodu (白鳳時代 hakuhō jidai).
Jamato valstybė
Jamato valstybė, atsiradusi vėlyvajame V a., pasižymėjo galingais klanais. Kiekvienam klanui vadovavo patriarchas, atliekantis šventus klano kami (神) ritualus tam, kad užtikrintų ilgalaikę klano gerovę. Klano nariai buvo aristokratai ir karališkoji linija, kontroliuojanti Jamato rūmus, esančius piramidės viršūnėje. Ši vietinė valdžia iškilo iki imperijos dinastijos Asuka laikotarpio pradžioje.
Faktinė Jamato valdymo pradžia diskutuotina. Japonijoje manoma, jog tao Kofun laikotarpio pabaiga arba Asuka laikotarpio pradžia.
Asuka laikotarpis, kaip Jamato laikotarpio(大和時代 Yamato - jidai) dalis, yra pirmasis Japonijos istorijos laikotarpis, kai japonų imperijos rūmai valdė santykinai neginčytinai iki šių dienų Naros prefektūros, tada žinomos kaip Jamato žemė.
Jamato rūmai, susitelkę Asukos regione, savo valdžia darė didžiulę įtaką Kiošio ir Hošio klanams, suteikdami klanų lyderiams paveldimuosius titulus. Jamato vardas tapo visos Japonijos sinonimu, kai jo vadovai užvaldė klanus ir įgijo derlingas žemes. Pagal Kinijos modelį (įskaitant kinų rašytinės kalbos pasisavinimą) jie išvystė centrinę administraciją, o imperatoriškaisiais rūmais rūpinosi klanų vadai, nors sostinės tuomet dar nebuvo. VII a. vidury derlingos žemės išaugo į žymią valstybinę valdą, subjektą centrinei valdžiai. Pagrindinis administracinės Gokishichidō (五畿七道) sistemos vienetas buvo 道 do. Visuomenė buvo organizuota į grupes pagal profesiją. Dauguma žmonių tapo žemdirbiais, kiti - žvejais, audėjais, puodžiais, menininkais, ginklakaliais, ritualų atlikėjais.
Jamato rūmai palaikė nuolatinį ryšį su Gajos konfederacija iš Korėjos pusiasalio (japoniškai vadinams Mimana 任那). Kofun kapuose rasta archeologinių įrodymų, vaizduojančių nupieštų kilmingųjų panašumą pagal formą mene ir aprangoje. Antras šaltinis yra Nihon Shoki. Tam tikrą laiką, daugelis Japonijos istorikų manė, kad Gaja buvo Jamato valstybės kolonija, bet dabar ši teorija atmetama. Tikėtina, kad tam tikrą laiką visos Korėjos valstybės ir Japonija mokėjo duoklę Kinijos Sui ir Tangų dinastijoms.
Soga klanas ir Šotoku Taiši
Soga klanas (蘇我氏 Soga - shi) susigiminiavo su imperatoriška šeima ir 587 metais Umako Soga, Soga klano vadas, buvo pakankamai galingas paskirti sūnėną imperatoriumi, vėliau nužudyti ir pakeisti imperatore Suiko (valdė 593-628 m.). Ši, pirma iš aštuonių vienvaldžių moterų imperatorių, buvo nominali valdovė Umako ir princo regento Šiotoku Taiši (574-622 m.) rankose. Šiotoku, pripažįstamas kaip žymus reformų laikotarpio intelektualas, buvo pasišventęs budistas ir gerai skaitė kinų literatūrą. Tam įtakos turėjo Konfucijaus principai, įskaitant Dangaus mandatą, kuris tvirtino, kad vienvaldis valdovas valdo su aukštesnių jėgų valia. Šiotoku pastangomis Konfucijaus rangų ir etiketo sistema buvo įtvirtinta, kaip ir jo septyniolikos straipsnių konstitucija (憲法十七条 Kenpō jushichijō) nurodanti būdus kaip suteikti harmoniją chaotiškai visuomenei. Be to jis pasisavino kinų kalendorių, išplėtojo prekybos kelių tinklą (anksčiau minėtas Gokishichidō), pastatė daugybę budizmo šventyklų, surinko rūmų kronikas, siuntė studentus į Kiniją mokytis Budizmo ir Konfucionizmo ir nusiuntė Imoko Ono į Kiniją kaip pasiuntinį.
Kitas skirtumas nuo V a. penkių Wa karalių buvo pagarba ir pripažinimas, kurio Asukos periodo metu Jamato valstybė reikalavo iš Kinijos. Šiotoku labai įžeidė kinus, siekdamas lygybės su kinu imperatoriumi, kai pasirašė oficialią korenspondenciją „Nuo Dangaus Sūnaus Kylančios Saulės Šalyje Dangaus Sūnui Besileidžiančios Saulės Šalyje“. Kai kurie įrodinėja, kad drąsus Šiotoku žingsnis sukėlė precedentą: Japonija niekada vėliau nebepripažino žemesnės padėties santykiuose su Kinija. Bet yra istorinių įrašų neigiančių tokią nuomonę. Tokių santykių pasekmė: to laikotarpio Jamato valstybė negavo iš Kinijos dinastijų jokio titulo, nors mokėjo duoklę (有貢無封 yūkō-mufū). Kinų požiūriu, Japonijos pozicija buvo nužeminta lyginant su ankstesniais laikotarpiais, kai Japonija gaudavo titulus. Iš kitos pusės, Japonija susilpnino politinius santykius su Kinija ir todėl sukūrė išskirtinius kultūrinius ir intelektualinius santykius.
Taika Reforma ir ricurio sistema
Taika reforma
Praėjus maždaug dvidešimčiai metų po Šiotoku Taiši (622 m.), Umako Soga (626 m.) ir imperatorės Suiko (628 m.) mirčių, rūmų intrigos dėl valdžios sutelkė rūmus į kovą prieš Soga klano vienvaldystę 645 m. Maištui vadovavo princas Oe Naka (中大兄皇子 Naka no Ōe no Ōji) ir Kamatari Nakatomi (中臣鎌足) (vėliau vadinamas Kamatari Fujiwara), kurie atėmė iš Soga klano rūmų kontrolę ir įvedė Taika reformą (大化の改新 Taika no Kaishin). Laikotarpis trukęs 645-649 metais, pavadintas Taika, kas reiškia „didieji pokyčiai“. Maištas Taika reformos pradžioje dažnai vadinamas Iši incidentu (乙巳の変 Isshi no hen) pagal kinų zodiako metus, kuriais įvyko maištas.
Nors neturėdama legalaus pagrindo, Taika reforma sukėlė daugybė pasikeitimų įtvirtinusių socialinę, iždo ir administracinę sistemą, buvusią nuo VII iki X a. ir vadinamą ricurio (ritsuryō 律令) systema. Ritsu (律) buvo baudžiamosios teisės kodeksas, o ryō (令) – administracinis kodeksas. Kartu šie terminai apibūdina paveldimos valdžios sistemą, pagrįsta sudėtinga teisine sistema, atsiradusia po Taika reformos.
Taika reforma, įtakota kinų praktikos, prasidėjo žemės perskirstymų, siekiant padaryti galą galingiems klanams ir jų įtakai visuomenei. Kas buvo vadinama „privačiomis žemėm ir privačiais žmonėmis“, tavo „viešomis žemėm ir viešais žmonėmis“, kai rūmai siekė įtvirtinti valdžią visoje Japonijoje ir padaryti visus žmones tiesioginiais sosto subjektais. Žemė tapo nebepaveldima, bet grįždavo valstybei po savininko mirties. Mokesčiai buvo renkami už derlių, šilką, medvilnę, siūlius ir kitus produktus. Įvestas darbo mokestis kariuomenei išlaikyti ir viešiesiems darbams atlikti. Paveldimi klanų vadų titulai buvo panaikinti ir paskirti trys ministrai patarti sostui:
Šalis buvo padalintą į provincijas, valdomas rūmų paskirtų gubernatorių. Provincijos buvo smulkiau padalintos į rajonus ir kaimus.
Oe Naka įgijo kronprinco titulą, o Kamatari gavo naują šeimos vardą Fudživara (藤原), pripažįstantį jo nuopelnus imperatoriškajai šeimai. Kamatari Fudživara tapo pirmuoju imperatoriumi iš ilgos rūmų aristokratų linijos. Kitas ilgai trukęs pasikeitimas buvo Nihon (日本) ar kartais Dai Nippon („Didžioji Japonija“) pavadinimo vartojimas diplomatiniuose dokumentuose ir kronikose. 662 metais, po Oe Nakos dėdės ir motinos valdymo, į sostą žengė kaip imperatorius Tendžis, pasiimdamas papildomą Japonijos Imperatoriaus titulą (天皇 Tennō). Naujas titulas turėjo pagerinti Jamato klanų įvaizdį ir pabrėžti dieviškas imperatoriškosios šeimos šaknis viltį iškelti jį virš politinių rietenų, tokių kaip sukeltųjų Soga klano. Tačiau kova tarp imperatoriaus sūnaus ir brolio šeimos viduje išliko. Brolis, valdęs vėliau kaip imperatorius Temu, įtvirtino Tendži reformas ir valstybės galią imperatoriaus rūmuose.
Keletas moterų imperatorių valdė nuo V iki VII a., bet nuo 770 metų paveldėti sostą galėjo tik vyrai, paprastai tėvas jį užleisdavo sūnui, bet pasitaikydavo, kad sostas atitekdavo dėdei ar broliui.
Ricurio sistema
Ricurio sistema buvo sudaryta per kelias pakopas. Omi kodeksas, pavadintas pagal imperatoriaus Tendži rūmų vietą provincijoje, buvo baigtas 668 metais. Po to imperatorė Džito paskelbė Asuka Kijomihara kodeksą, pavadintą pagal imperatoriaus Temmu vėlyvųjų rūmų vietą. Ricurio sistema buvo dar labiau įtvirtinta 701 metais paskelbus Taiho kodeksą, kuris neskaitant kelių pakeitimų ir pažeminimo iki ceremoninių funkcijų, galiojo iki 1868 metų. Nors Ritsu buvo paimtas iš kinų sistemos, Ryo yra vietinės kilmės. Taiho kodeksas suteikė Konfucijaus modelio bausmių nuostatą ("geriau švelnios bausmės nei griežtos") ir kinišką centralizuotą administraciją per Ceremonijų departamentą, Jingi - kan (神祇官), skirtą Šinto ir rūmų apeigoms, ir Valstybės departamentą, Daijō-kan (太政官), su aštuoniomis ministerijomis (centrinės administracijos, ceremonijų, vidaus reikalų, imperatoriškojo namų ūkio, teisingumo, karo reikalų, žmonių reikalų ir iždo). Nors kiniška viešų pareigų egzaminų sistema nebuvo įteisinta, universiteto biuras (大学寮 Daigaku-Ryō) buvo įkurtas apmokyti būsimus biurokratus pagal Konfucijaus kanoną. Tačiau tradicijos apėjo sistemą ir aristokratiška kilmė liko pagrindine sąlyga gauti aukštą postą ir titulai greitai vėl tapo paveldimi. Taiho kodeksas neleido valdovo rinkimų. Fuhito Fudživara, Kamatari Fudživaros sūnus, buvo vienas iš Taiho kodekso kūrėjų.
Pagal istorinę knygą Šioku Nihongi (續日本紀), du iš devyniolikos Taiho sudarytojų buvo kinų dvasininkai(Šoku-Šugen ir Satsu-Koukaku). Jie dalyvavo kaip lingvistai ir du kartus gavo apdovanojimą iš imperatorės Džito.
Mainai su Azijos žemynu
Nuo VII a. Jamato valstybė siuntė pasiuntinius tiesiai į Kinijos imperatoriaus rūmus, iš kurių gavo socialinę ir filosofinę struktūrą. Be to buvo perimtas kinų kalendorius ir daugelis Kinijos religinių praktikų, įskaitant konfucianizmą ir daoizmą. Princas Šotoku paskelbė naują konstituciją remdamasis Kinijos modeliu. Kofun laikotarpiu Japonijos požiūris į Kinijos kultūrą ir imigrantus iš jos buvo teigiamas. Bet Asukos laikotarpyje jis radikaliai pasikeitė - Japonija tapo nacionaline valstybe su savo kultūra ir gyventojais. Ankstesnės imigrantų bangos buvo asimiliuotos.
Torai-džin
Korėjos ir Kinijos imigrantai, natūralizuoti Japonijoje, buvo vadinami torais - džin(渡来人?). Jie perdavė Japonijai didžiąją dalį savo kultūros, kalbos, papročių bei bruožų. Su torais - džin buvo elgiamasi švelniai, nes valstybė vertino jų žinias ir kultūrą. Pagal Šinsen - šiōdžiroku (新撰姓氏録), aristokratų vardų sąrašą, Jamato imperatoriškųjų rūmų, sudarytą 815 m., trečdalis sąraše minimų kilmingų šeimų yra kilusios iš Kinijos ir Korėjos pusiasalio. 163 iš 1182 šeimų buvo iš Kinijos, ir daugiau nei 240 šeimų iš Korėjos pusiasalio (104 iš Baekje, 41 Goguryeo ir 9 iš Silos). Budizmas ir konfucianizmas turėjo didelę įtaką Japonijos filosofijai. Japonija taip pat pasisavino daugybę Kinijos technologijos ir kultūros elementų, įskaitant raštą, architektūrą ir plieno gamybos metodus. Dauguma kinų mokslininkų buvo komitetuose, kurie sukūrė kodeksus, tai turėjo didelę įtaką kuriant Japonijos teisės sistemą. Bet šie imigrantai laikomi žemesne klase Kabane sistemoje, kuri klasifikuoja įvairius rūmų klanų narius. Jie vadinami „Atai“, „Miyatsuko“, ar „Fubito“, kai valdančių klanų, tokių kaip Soga, Mononobe ir Nakatomi, nariai vadinami „Omi“ ar „Muradži“.
Budizmo atėjimas į Japoniją
538 metais Baekje karalius Seong Japonijai pristatė budizmą Japonijai. Soga klanas, kuris iškilo su imperatoriaus Kimei atėjimu į valdžią apie 531 metus, skatino budizmo įsigalėjimą ir kinų konfucianizmu paremtą valstybės modelį. Tačiau kai kurie Jamato rūmų nariai (pvz.: Nakatomi šeima, atsakinga už šintoizmo ritualų atlikimą rūmuose ir Mononobe, karių klanas) priešinosi didėjančiai budizmo įtakai. Soga klanas įvedė Kinijos modeliu paremtą iždo politiką, įkūrė pirmą nacionalinį iždą ir Korėjos pusiasalio karalystes labiau laikė prekybos partneriais nei užpuolimo objektu. Nesutarimas tarp Soga ir Nakatomi bei Mononobe klanų tęsėsi ilgiau nei šimtą metų, kuomet Soga klanas laikinai dominavo. Per Taika reformą buvo paskelbtas Laidojimo Supaprastinimo Ediktas ir didieji kofun (pilkapiai) buvo uždrausti. Ediktas taip pat nurodė kofun dydį ir formą pagal klases. Todėl vėlyvesnieji kofun, nors it mažesni, buvo puošiami įmantriomis freskomis. Kofun tapimas ir puošimas rodė didėjantį budizmo ir daoizmo išplitimą tuo laikotarpiu. Takamatsuzuka Kofun ir Kitora Kofun yra labiausiai žinomi dėl sienų tapybos. Asukos laikotarpio pradžioje imperatoriškoji šeima ir šalies elitas nebesinaudojo puošniais kofun dėl įsivyravusio budizmo, kuris itin pabrėžė gyvenimo laikinumą. Paprasti žmonės ir provincijų elitas jį naudojo iki VII a. pabaigos. Paprasti, bet saviti kapai, buvo naudojami ir vėlyvesniu laikotarpiu.
Karakalpakų kalba
Karakalpakų kalba – tiurkų kalbų grupės kalba. Vartojama Karakalpakijos AT gyvenančių karakalpakų, iš dalies kitose Uzbekistano vietose, Turkmėnijoje, Kazachijoje, taip pat Afganistane. Kalbančiųjų – 412 000 (1993 m. duomenimis). Skiriamos šiaurės rytų (ja remiasi bendrinė karakalpakų kalba) ir pietvakarių tarmės. Žodžio pradžioje turi š, vietoj kitų tiurkų kalbų č, s vietoj š. Iki 1928 m. buvo vartojami arabų, 1928–1939 m. lotynų, nuo 1939 m. vartojami rusų rašmenys. Nuo 1994 m. (su 2016 metų pataisymais) kartu su uzbekų kalba buvo pereita prie lotyniškos abėcėlės.
left|thumb|270px|Žemėlapis rodantis karakalpakų kalbos vartojimą
Burgundijos imperinė apygarda
Burgundijos imperinė apygarda − Šventosios Romos imperijos administracinis vienetas (vienas iš 10), egzistavęs 1512−1790 m. Jis apėmė teritorijas, kur dabar yra Nyderlandai, Belgija, Liuksemburgas ir Prancūzijos Franš Kontės regionas.
Raida
Prielaidas sukurti Burgundijos apygardą sudarė tai, kad šias teritorijas XV a. į dinastinę imperiją apjungė Burgundų Valua dinastija, kilusi iš Burgundijos kunigaikštystės. 1477 m., kuomet pastaroji buvo prijungta prie Prancūzijos, likusias teritorijas paveldėjo Habsburgai. Pirmasis jų buvo Maksimilianas, o vėliau sostą paveldėjo Karolis V. Jo valdymo metais, antrosios administracinės imperijos reformos metu 1512 m., buvo suformuota Burgundijos apygarda. Iki 1548 m. ji stipriai išsiplėtė, ir tuomet ją sudarė 19 feodalinių valstybių. 17 iš jų buvo vadinamos Septyniolika provincijų, o likusios buvo Burgundijos grafystė ir laisvasis miestas Bezansonas.
1556 m. Karolis V Burgundijos apygardoje valdžią perdavė savo sūnui Pilypui II. 1568 m. šiauriausios apygardos valstybėlės pradėjo sukilimą, po kurio 1581 m. nuo Imperijos ir nuo apygardos atsiskyrė Septynios jungtinės provincijos: Groningenas, Fryzija, Overeiselis, Gelderso kunigaikštystė ir Zutfeno grafystė, Utrechto vyskupija, Olandijos grafystė, Zelandijos grafystė.
1648 m. šios provincijos prisijungė dar ir dalį kitų kunigaikštysčių šiaurėje. 1659 m. Prancūzija prisijungė Artua, o 1678 m. − Burgundijos kunigaikštystes (kartu su Bezansonu). Apygardos likučiai (7 valstybėlės) buvo žinomos kaip Ispanijos Nyderlandai. Apygarda galutinai panaikinta, kuomet Ispanijos Nyderlandai 1790 m. buvo aneksuoti Prancūzijos.
Eugenija Pleškytė
Eugenija Pleškytė (1938 m. sausio 6 d. Giliogiryje, Rietavo valsčius – 2012 m. lapkričio 3 d. Klaipėdoje) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.
Biografija
Jono Pleškio (1935–1993) sesuo.
1961 m. baigė LSSR konservatoriją. 1961–1963 m. dirbo Kauno dramos teatre, 1963–1967 m. LSSR dramos teatro, nuo 1967 m. Jaunimo teatro aktorė.
1995–2008 m. gyveno San Francisko (JAV) priemiestyje Tiburone. 2009 m. kino ir televizijos filmų apdovanojimuose „Sidabrinė gervė“ apdovanota Padėkos prizu – „Auksine gerve“ už nuopelnus nacionaliniam kinui. 2012 m. Birutė Vyšniauskaitė ir Valdas Babaliauskas apie E. Pleškytę sukūrė dokumentinį LRT filmą „Savi keliai“.
VII pasaulio futbolo čempionato atranka
VII pasaulio futbolo čempionato atrankos varžybos vyko nuo 1960 m. rugpjūčio 21 iki 1961 m. gruodžio 16 dienos. Užsiregistravo 56 rinktinės.
1 grupė
Papildomos rungtynės:
2 grupė
Papildomos rungtynės:
A pogrupis
Italija laimėjo be kovos, pasitraukus Rumunijai.
B pogrupis
Pirmasis etapas:
Antrasis etapas:
8 grupė
Papildomos rungtynės:
9 grupė
Ispanija gavo teisę žaisti tarpžemynines rungtynes prieš Afrikos komandą.
10 grupė
Jugoslavija gavo teisę žaisti tarpžemynines rungtynes prieš Azijos komandą.
A pogrupis
Kanada atsisakė žaisti.
B pogrupis
Papildomos rungtynės:
Finalas
Meksika gavo teisę žaisti tarpžemynines rungtynes prieš Paragvajų.
A pogrupis
Sudanas ir Egiptas atsisakė žaisti.
16 grupė
Indonezija pasitraukė be kovos.
Nerijus Varnelis
Nerijus Varnelis (g. 1978 m. balandžio 13 d., Alytuje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis sunkiojo krašto puolėjo pozicijoje. Šiuo metu atstovauja Alytaus „Dzūkija“ klubui.
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjęs Alytaus Alitoje, joje atliko epizodinį vaidmenį, todėl po sezono persikėlė į Panevėžio Lietkabelį. Ten praleidęs metus, grįžo į Alytaus klubą. 1999–2000 metais atstovavo Mažeikių Naftai, su kuria tapo LKAL čempionu. Naują sezoną pradėjo Alytuje būdamas vienu iš pagrindinių ekipos žaidėjų. Su Alytaus Alita LKL pirmenybėse kartą iškovojo 4 vietą ir dukart pasidabino bronzos medaliu. 2003–2004 metais Nerijus Varnelis pradėjo legionieriaus karjerą, pasirašydamas sutartį su Rusijos Superlygos debiutante Novosibirsko Lokomotiv. Sezonui įpusėjus krepšininkas buvo atleistas ir persikėlė į Ukrainą prisijungdamas prie Južno Chimik klubo. Iškart po šio sezono sutartis buvo pratęsta metams. 2005–2006 metų sezoną krepšininkas baigė rungtyniaudamas Kauno Atleto komandoje. Prasidėjus naujam sezonui, Nerijus Varnelis sudarė 2 mėnesių sutartį su Panevėžio Panevėžio komanda, o jam pasibaigus vėl išvyko į Ukrainą, rungtyniavo MBC Odessa ekipoje. Sezono pabaigoje jis paliko klubą kontroversiškomis aplinkybėmis.
Alytaus Alytui patekus į LKL, Nerijus Varnelis prisijungė prie gimto miesto ekipos, su kuria iškovojo IV vietą. 2008–2009 metų sezone jis taip pat atstovavo Alytaus klubui ir tapo naudingiausiu LKL čempionato žaidėju, nors komanda nepateko į atkrintamas varžybas. Kitą sezoną krepšininkas dar kartą išvyko į užsienį, rungtyniavo Novyj Jicin Mlekarna Miltra klube. Visgi sezono ten nebaigė, vasario mėnesį grįžo į Lietuvą ir apsivilko Marijampolės Sūduvos marškinėlius. 2010–2011 metų sezone nei LKL, nei užsienio ekipos nesikvietė Nerijaus Varnelio į savo gretas, todėl jis rungtyniavo Pasvalio Pieno žvaigždžių komandoje NKL pirmenybėse. Vasario mėnesį krepšininkas nutarė prisidėti gelbėjant bankrutuojančią Alytaus Alytus komandą, tiek aikštėje tiek tapdamas jos direktoriumi, tačiau paleidžiamojo rašto iš Pasvalio klubo negavo, todėl į aikštelę įžengti negalėjo. Pasibaigus sezonui Alytaus klubas bankrutavo. Jau prasidėjus 2011–2012 metų sezonui Nerijus Varnelis išvyko rungtyniauti į Vilniaus Š.Marčiulionio krepšinio akademijos komandą, kurioje ir baigė sezoną. 2012 metų vasarą jis pasirašė sutartį su Utenos Juventus.
2013 m. rugsėjo 18 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Molėtų „Ežerūno-kario“ klubu.
Ubiškė (kaimas)
Ubiškė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Upynos, greta Ubiškės miestelio.
Hasus TSU FC
„Hasus TSU Football Club“, o trumpiau „Hasus“– Taivano futbolo klubas iš Taičungo.
Istorija
Klubas įkurtas prie Taivano Sporto Universiteto ir atstovavo TSU šalies aukščiausiame futbolo divizione.
Jonas Bonaventūras Krasinskis
Jonas Bonaventūras Krasinskis (1639 m. birželio 10 d., m. 1717 m. liepos 21 d.) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas.
Biografija
thumb|left|Krasinskių rūmai thumb|left|Jono Bonaventūros Krasinskio kapas Buvo Jono Kazimiero Krasinskio ir Uršulės Gžybovskos sūnus. Jaunystėje studijavo Olandijoje ir Prancūzijoje. 1665 metais gavo pulkininko laipsnį. Taip pat buvo Varšuvos, Lomžos, Novokorčino, Pšasnyšo, Štumo, Opinogorsko seniūnas bei Karūnos didysis referentas.
1669 metais buvo Mykolo Kaributo Višnioveckio elektorius nuo Varšuvos žemės. 1688 metais tapo Plocko vaivada. Susijęs su Jono Sobieskio rūmais. Dalyvavo Vendeno mūšyje 1683 metais.
Jono Sobieskio elektorius nuo Varšuvos žemės 1674 metais. Buvo Augusto Stipriojo elektorius 1697 metais.
Šeima
Jo žmonos buvo: Teresė Chodkevič (1645-1672) Lietuvos didžiojo žirgininko Jono Kazimiero Chodkevičiaus duktė, Jadvyga Teresė Jablonovska (apie 1659-1892) Karūnos didžiojo etmono Stanislovo Jono Jablonovskio duktė.
Kirdeikiai
Kirdeikiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, prie kelio Linkmenys – Klykiai, 7 km į šiaurę nuo Linkmenų, 14 km į vakarus nuo Ignalinos. Seniūnaitijos ir parapijos centras. Yra paštas (LT-28015). Kirdeikiai įsikūrę Pakaso ežero pietvakariniame krante. Dalis kaimo priklauso Aukštaitijos nacionaliniam parkui.
thumb|left|240px|Tradicinis statinys Kirdeikiuose.
Motiejus Brundza
Motiejus Brundza (1824 m. sausio 12 d. Talkiškėse, Marijampolės raj. – 1869 m. kovo 10 d. Plutiškėse, Marijampolės raj.) – Romos katalikų kunigas, švietėjas, religinių raštų rengėjas.
White Flag
„White Flag“ yra Dido singlas iš jos albumo „Life for Rent“. Šiam singlui topuose sekėsi puikiai, jis užėmė pirmąsias vietas Australijos ir Vokietijos topuose, antrąją vietą Jungtinės Karalystės tope, penktąją Prancūzijos ir tapo antruoju Dido singlu patekusiu į Amerikos dvidešimtuką, kuriame jis startavo 18 vietoje. „White Flag“ yra pats komerciškai sėkmingiausias Dido singlas. Jis labai padėjo išpopuliarėti jos albumui „Life for Rent“, kurio buvo nupirkta virš 12 milijonų vienetų. Ši daina buvo nominuota Grammy apdovanojimui „Geriausio moteriško pop vokalo“ nominacijai, tačiau pralaimėjo Christinai Aguilerai ir jos dainai „Beautiful“. 2004 m. Brit Awards laimėjo „Geriausio britų singlo“ nominacijoje. Vaizdo klipe kartu su Dido pasirodė aktorius Deividas Boreanez.
Kirdeikiai
Istorija
Į pietus nuo kaimo yra Staniuliškių piliakalnis. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Kirdeikių kaimas paminėtas 1554 m. Linkmenų dvaro inventoriuje. 1927 m. pastatyta Kirdeikių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, 1933–1959 m. veikė parapijos namai, vėliau kultūros namai, 1934 m. įsteigta biblioteka.
Motiejus Brundza
Biografija
Baigė Seinų kunigų seminariją. Įšventintas kunigu 1853 m. vikaravo Griškabūdyje, Vilkaviškyje, Pilviškiuose, Prienuose, nuo 1864 m. Plutiškių Šv. Juozapo bažnyčios klebonas. Aukštaičių vakariečių tarme parengė ir išleido elementorių Lamentorius lietuviškas dėl mažų vaikų (1859 m.) ir katekizmą Rymo mokslas, arba gražiausia diena gyvenime žmogaus (1862 m.). Nors Vincas Kudirka kritikavo Lamentorių dėl scholastikos ir perdėm religinės dvasios, bet Užnemunėje jis buvo labai populiarus. Abu leidiniai spaudos draudimo metais buvo daug kartų išleisti pakartotinai.
Kirdeikiai
Istorija
1897 m. įkurta pradžios mokykla, 1945–1958 m. septynmetė, 1958–1993 m. vidurinė, 1993–1998 m. pagrindinė, nuo 1998 m. Saldutiškio mokyklos skyrius.
1950–1963 m. apylinkės centras, 1953–1993 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Veikia krašto muziejus, medicinos punktas, 1 parduotuvė.
Gyventojai
thumb|235px| Kirdeikiai nuo Tauragnų pusės thumb|235px|Kirdeikių reginys thumb|235px|Senoji architektūra
1732 m. kaime buvo 10 kiemų, 1765 m. – 20, 1866 m. – 34 kiemai.
Legalizavimas
Legalizavimas:
Šiaurės Portugalija
Šiaurės Portugalija arba Šiaurės regionas  – vienas iš Portugalijos regionų, apima šalies šiaurinę dalį, įsiterpęs tarp Vidurio Portugalijos pietuose ir Ispanijos šiaurėje bei rytuose. Sostinė – Portas.
Geografija
Šiaurės Portugalija pasižymi vėsesniu klimatu, vešlesne žaluma, didesne upių gausa nei likusi Portugalijos dalis. Šiaurinė regiono dalis vadinama Costa Verde („žaliasis krantas“). Šiaurės rytuose yra Mirandos kraštas, kuriame kalbama mirandiečių kalba. Pagrindinės upės – Dueras, Minjas, Saboras, Tenega, Kavadas, Lima.
Svarbiausi miestai: Portas, Braga, Bragansa, Viana do Kastelas, Gimarainsas, Vila Realas, Vila Nova de Gaja, Matozinjosas, Penafjelis.
Administracinis suskirstymas
Šiaurės Portugalija padalinta į 8 subregionus:
Runeikiai
Runeikiai – kaimas rytinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 4 km į pietvakarius nuo Pagirių miestelio. Įsikūręs prie Šėtos–Pagirių kelio, toliau rytuose teka Obelis ir Rudekšna. Vakaruose, Runeikių miške įsteigtas Runeikių miško telmologinis draustinis.
Istorija
XIX a. pab. Runeikių kaimas buvo Kelpšų valda.
LTSR laikais aplink Runeikius driekėsi Pagirių vaismedžių sodai, bet dabar jie sunaikinti.
Gučiavietė
Gučiavietė – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 12 km nuo Leliūnų.
Garo katilas
Garo katilas – įrenginys, gaminantis garą, kurio slėgis didesnis už atmosferinį.
Klasifikacija
Dažniausiai garas gaminamas iš vandens naudojant kūrykloje deginamo kuro šilumą, kartais – elektros energiją (elektriniai garo katilai). Kuru kūrenami garo katilai skirstomi:
Dūmų vamzdžių katilas turi cilindrinį būgną, kurio viduje yra daug vandens apsemtų mažo skersmens vamzdžių; jais leidžiami kūrykloje deginamo kuro deginiai. Vandens vamzdžių katiluose dūmai šildo vamzdžių sistemą, kuria teka vanduo ar vandens ir garo mišinys. Cirkuliacija būna:
Natūraliosios ir priverstinės daugkartinės cirkuliacijos garo katilas gali būti būgninis, kai garas išsiskiria iš vandens ir garo mišinio būgne. Tiesiasroviai garo katilai būgnų neturi; juose vanduo ir garas juda vamzdžiais tol, kol išgaruoja visas vanduo ir kol perkaitinamas garas.
Pagal paskirtį garo katilai skirstomi į stacionariuosius ir transportinius. Stacionarieji, dažniausiai vandens vamzdžių, garo katilai skirstomi:
Istorija
Garo katilą 1680 m. išrado D. Papinas (Prancūzija).
Šaltiniai
Kazan (Basınçlı Kaplar)
Oristanas
Oristanas – miestas Italijoje, Sardinijoje, Oristano provincijos sostinė. Miesto ekonomikos pagrindas žvejyba, žemės ūkis ir iš dalies turizmas.
Istorija
Oristaną įkūrė bizantiečiai kaip Aristanis šalia finikiečių gyvenvietės Othoca (dabar Santa Giusta). Jis įgijo svarbą 1070 m., kai vyskupas Torkotorijas padarė miestą vyskupystės centru vietoj greta esančio Taro. Manoma, kad taip jis pasielgė dėl saracėnų atakų. Oristanas taip pat tapo Arborėjos judikato sostine. Buvo numatyti įtvirtinimai, bet jų statyba užtruko iki Marianui II tampant judiku.
Viduramžiais Oristanas siekė valdyti visą salą, tad kariavo su kitais judikatais. Šie planai pasiekė kulminaciją valdant Marianui IV (1347–1375 m.) ir jo dukrai Eleanorai (1375–1404 m.). Arborėjos judikatas buvo paskutinė Sardinijos karalystė užimta Aragono karalystės po Makomero mūšio 1478 m. Po to Oristano istorija neatsiejama nuo Sardinijos istorijos.
Sa Sartiglia
thumb|left|Sa Sartiglia thumb|left|Raitelis bando nukirsti žvaigždę per Sa Sartiglia 2006 m. Sa Sartiglia yra riterių turnyras rengiamas pastaruosius 500 metų Oristane per Karnavalo sekmadienį ir Mardi Gras. Sekmadienio turnyrą rengia žemdirbių susivienijimas (Gremio), o Mardi Gras atitinkamas dailidžių susivienijimas. Manoma, kad šis renginys kilęs iš Katalonijos tradicijų. Žodis Sartiglia kilo iš Sortija, kuris atsirado iš lotyniško Sorticola, kuris yra Sors, reiškiančio likimą, laimę, žiedą, vedinys.
Žiedas yra užuomina į skardines žvaigždes su skyle centre, kurios kabo ant kaspinų raitelių galvų aukštyje gatvėje šalia katedros ir į kurias kaukėti raiteliai taikosi su kardais jodami dideliu greičiu, kai apie jų atvykimą paskelbia būgnai ir trimitai. Raiteliai joja smėliu pažymėtu keliu per miesto centrą. Pagautų žvaigždžių skaičius yra klestėjimo, kurį gaus rengiantys susivienijimai, simbolis.
Šventės pabaiga vadinama La Pariglia. Tuomet kaukėti raiteliai iki saulėlydžio kitoje senamiesčio vietoje demonstruoja akrobatinius triukus ir jojimo meną.
Juchnoveco Dievo Motinos Šeimos Karalienės šventovė
Juchnovec Košcelnų Dievo Motinos Šeimos Karalienės sanktuariumas  – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Juchnoveco Košcelnių valsčiuje, Juchnovec Košcelnų kaime. Bažnyčia priklauso Juchnovec Košcelnų Šv. Trejybės parapijai.
Istorija
1764 m. klebonas Jozafat Wołłosowicz inicijavo naujos mūrinės bažnyčios statybas vietoje anksčiau 1547 m. pastatytos medinės bažnyčios. 1788 m. statybos buvo užbaigtos. 1906 m. prie bažnyčios buvo pastatytas bokštas. Kai parapija priklausė Vilniaus arkivyskupijai tai ši bažnyčia buvo viena iš trijų Dievo Motinos kulto vietų, kitos dvi šventovės yra Aušros vartai Vilniuje ir Ružanistoko Mergelės Marijos sanktuariumas Ružanistoke.
The B-52s
The B-52’s (arba The B-52s, 1994 m. dar vadinosi kaip The BC-52’s) – JAV roko muzikos grupė, kuri susikūrė 1976 m. Grupė iškart išgarsėjo 1979 m. debiutiniu albumu „The B-52’s“, tačiau po to sekė beveik dešimtmetis kūrybinio sąstingio, pažymėtas gitaristo Ricky Wilson mirtimi 1985 m. 1989 m. grupė sugrįžo su komerciškai sėkmingu albumu „Cosmic Thing“. Iki pat šių dienų grupė intensyviai koncertuoja, 2008 m. pasirodė paskutinis studijinis darbas – albumas „Funplex“.
Plačiajai publikai The B-52’s asocijuojasi su išsiskiriančiais vokalais: Fred Schneider kalbėjimo manieros dainavimu ir Kate Pierson aukštu falcetu, bei savotiška grojimo maniera, primenančia neįpareigojantį vakarėlių roką. Žymiausios grupės dainos – „Rock Lobster“ (1978) ir „Love Shack“ (1989).
TV kanalo VH1 žiūrovai 2001 m. įtraukė albumą „The B-52’s“ 99 -oje vietoje geriausių albumų sąraše, o 2003 m JAV žurnalas The Rolling Stone jam skyrė 151 -ą vietą „500 Greatest Albums of All Time“ (500 Šauniausių visų laikų albumų) sąraše, bei 2004 m. analoginiame dainų sąraše paminėjo „Rock Lobster“ (146) ir „Love Shack“ (243). Dainos „Love Shack“ videoklipas laikomas vienu geresnių visoje popmuzikos istorijoje.
Biografija
The B-52’s susikūrė 1976 m. akademiniame Atėnų mieste JAV Džordžijos valstijoje. Grupės pradžia buvo vakarėlis viename kinų restorane, kur būsimi grupės nariai pabandė improvizuodami pagroti. Grupę sudarė sesuo ir brolis vokalistė Cindy (g. 1957) ir gitaristas Ricky (g. 1953) Wilson, vokalistas Fred Schneider (g. 1951), vokalistė Kate Pierson (g. 1948) ir būgnininkas Keith Strickland (g. 1953). Grupės nariai iki tol beveik neturėjo muzikinės patirties. Pirmuosiuose pasirodymuose tebuvo naudojama gitara ir įvairūs perkusiniai instrumentai. Nuo pat susikūrimo grupė išvystė būdingą dainavimo stilių – Fred Schneider vyriską ir jam atliepiantį moteriškus Kate Pierson ir Cindy Wilson vokalus. Grupės pavadinimas kilęs nuo Cindy ir Kate šukuosenų tipo pavadinimo vietiniu žargonu, asocijuoto su JAV bombonešiais.
Pirmasis singlas „Rock Lobster“ pasirodė 1978 m., buvo išleistas ne tik JAV, bet ir Kanadoje, bei Didžiojoje Britanijoje. Grupė pasirašė kontraktą su Warner Bros. ir 1979 m. paruošė debiutinį albumą „The B-52’s“, be „Rock Lobster“ turėjusį dainas kaip „Planet Claire“ ir „52 Girls“. Sekantis 1980 -ųjų metų albumas „Wild Planet“ pasiekė JAV topų dvidešimtuką su daina kaip „Private Idaho“. 1981 m. grupė išleido pirmųjų albumų dainų perdirbinių albumą „Party Mix!“.
1990 m. Cindy Wilson pasitraukė iš grupės pailsėti. 1991 m. Fred Schneider išleido solinį albumą, o Kate Pierson bendradarbiavo, iš to paties miesto kaip ir The B-52’s, kilusiais R.E.M.. Kate Pierson galima girdėti pagarsėjusioje R.E.M. dainoje „Shiny Happy People“, taip pat Iggy Pop dainoje „Candy“. 1992 m. trijulė įrašė albumą „Good Stuff“ (JK – 8 vieta, JAV – 16). 1994 m. dalyvavo muzikinio takelio įrašuose filmui The Flinstones, pasivadinę kaip The BC-52’s. Tai davė didžiausią grupės hitą Europoje. Daina „Meet The Flinstones“ pakilo iki JK top3.
Nariai
300px|right|thumb| The B-52’s pasirodymo metu [[2007 m. Iš kairės: Keith Strickland, Cindy Wilson, Fred Schneider, Kate Pierson ]]
Julius Indrišiūnas
Julius Indrišiūnas (1901 m. rugpjūčio 6 d. Peluodžiai, Pašvitinio valsčius – 1945 m. sausio 4 d. Kirovas) – Lietuvos teisininkas, politikas, buvęs finansų ministras.
Biografija
1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, tarnavo iki 1923 m. 1927 m. baigė Lietuvos universitetą.