cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vystomasis bendradarbiavimas
Kritika
Prie didžiausių vystomojo bendradarbiavimo kritikų priskiriamas Kenijos ekonomistas Jamesas Shikwatis, kuris tvirtina, kad pagalba maistu ir drabužiais kenkia vietos rinkai, o parama pinigais – tik būdas praturtėti nedoriems vargstančių šalių asmenims. Jis pasisako už visišką paramos nutraukimą besivystančioms šalims".
2019 m. rinkimai į Europos Parlamentą Lietuvoje
2019 m. rinkimai į Europos Parlamentą Lietuvoje – gegužės 26 d. Lietuvoje vykusi 2019 m. Europos Parlamento rinkimų dalis, kurios metu buvo išrinkta 11 Lietuvos atstovų į Europos Parlamentą. Tai buvo ketvirti tokie rinkimai po Lietuvos įstojimo į Europos Sąjungą.
Kartu su rinkimais į Europos Parlamentą vyko ir antrasis Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimų turas.
Rinkimų sistema
Europos Parlamento narys Lietuvoje yra renkamas naudojant proporcinio atstovavimo sistemą pagal partijų sąrašus.
Europos Parlamento nariu gali būti renkamas Lietuvos Respublikos pilietis ar kitas nuolat gyvenantis Lietuvos Respublikoje Europos Sąjungos valstybės narės pilietis, kuris rinkimų dieną yra ne jaunesnis kaip 21 metų ir kuris nėra kandidatas į Europos Parlamentą kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje. Nuolat gyvenančiu Lietuvos Respublikoje laikomas Lietuvos Respublikos ar kitos Europos Sąjungos valstybės narės pilietis, kuris deklaravo gyvenamąją vietą Lietuvos Respublikoje ir kurio duomenys apie gyvenamąją vietą Lietuvos Respublikoje įrašyti į Lietuvos Respublikos gyventojų registrą iki nustatytosios dienos.
Kandidatai
Rinkimuose savo kandidatus iškėlė 10 politinių partijų, viena koalicija ir 5 visuomeniniai rinkimų komitetai. Iš viso rinkimuose iškeltas 301 kandidatas.
Alizėjas
Alizėjas (🇬🇷) – graikų mitologijos personažas, Ikarijaus ir Polikastės sūnus, Penelopės ir Leukadijaus brolis. Mirus tėvui, drauge su broliu viešpatavęs Akarnanijoje, sakoma, kad įkūręs Alizėjos miestą.
Nina Zaiceva
thumb|thumbtime=106|Nina Zaiceva vepsiškai pasakoja apie vepsų kalbą ir tekstyną „VepKar“. Nina Zaiceva (,, 1946 m. gegužės 25 d. Voilahtos k., Babajevo rajonas, Vologdos sritis, Rusija) – Rusijos mokslininkė kalbininkė, filologijos mokslų daktarė, nusipelniusi Karelijos Respublikos mokslo veikėja (1995), nuo 1997 m. – Karelijos mokslinio centro kalbos, literatūros ir istorijos instituto kalbotyros sektoriaus vedėja. Po Sovietų Sąjungos žlugimo N. Zaicevą galima laikyti pagrindine vepsų bendrinės kalbos kūrėja, normintoja, ji vadovavo bendrinės kalbos sudarymui.
Biografija
1969 m., su pagyrimu baigusi Vologdos pedagogikos instituto filologijos fakultetą, buvo paskirta dirbti į Petrozavodską, į Karelijos mokslinio centro kalbos, literatūros ir istorijos institutą. 1973 m. Petrozavodsko valstybiniame universitete baigė aspirantūrą, 1975 m. apgynė mokslų kandidato disertaciją, kurios tema – „Vepsų kalbos vardažodžių kaityba“. Nuo 1997 m. – Kalbos, literatūros ir istorijos instituto kalbotyros sektoriaus vedėja. 2002 m. apgynė mokslų daktaro disertaciją „Vepsų kalbos veiksmažodis. Lyginamasis-gretinamasis tyrimas“.
Keleto vepsų kalbos žodyno leidimų autorė, išvertė į vepsų kalbą epą „Kalevala“. „Biblijos vaikams“ (Stockholm-Helsinki, 1996) vertėja. Vepsų epo „Virantanaz“ („Viro žemė“, pagrindinis veikėjas – Viras) autorė.
N. Zaiceva į vepsų kalbą išvertė Naujojo Testamento pagrindus. Šį vertimą tikrino, svarstė ir tobulino daug vepsų rašytojų, poetų, vepsų kalbos mylėtojų ir žinovų, ypač: Alevtina Andrejeva, Svetlana Pliuchina, Jurijus Mugačiovas, Valentina Rogozina, Riurikas Loninas, Viktoras Eršovas, Olga Žukova, Marina Zarubalova, Vera Mednikova, Nadežda Kukojeva, Marina Ginijatulina, Anatolijus Petuchovas, Nikolajus Fominas, Nikolajus Abramovas.
Žurnalų „Carelia“, „Kipinä“ redkolegijos narė. Buvo pirmoji laikraščio vepsų kalba „Kodima“ redaktorė.
Suomių literatūros draugijos, „Kalevalos“ draugijos, Finougrų draugijos užsienio narė.
Halberstadt CL.IV
Halberstadt CL.IV – Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje sukurtas „lengvosios C“ – CL klasės orlaivis, antžeminės atakos ir pėstininkų paramos – šturmo lėktuvas, kurį gamino Vokietijos Imperijos aviacijos įmonė „Halberstädter Flugzeugwerke Gmbh“, po karo keletą metų naudotas ir Lietuvos karo aviacijoje.
Projektas ir gamyba
Modelį Halberstadt CL.IV 1918 m. pradžioje kaip pamainą Halberstadt CL.II suprojektavo „Halberstädter Flugzeugwerke, Gmbh“ vyriausiasis inžinierius Karlas Thiesas. CL.II užsirekomendavo kaip ypač efektyvi antžeminės paramos priemonė, todėl patobulintos versijos tikslas buvo sukurti specializuotą antžeminės atakos lėktuvą.
1918 m. balandžio mėn., atlikus bandymus, Vokietijos Karinės oro pajėgos užsakė „Halberstadt" įmonei pagaminti 450, o jo rangovui – „LFG (Roland)" – dar 250 orlaivių CL.IV.
1918 m. rugpjūčio mėn. Vokietijos kariuomenės fronto daliniuose buvo 136 vnt. CL.IV.
Eksploatacijos istorija
miniatiūra|Halberstadt CL.IV replika (1993 m., JAV, reg. Nr. N6175J) Halberstadt CL.IV buvo vienas efektyviausių Pirmojo pasaulinio karo antžeminio puolimo orlaivių. Puikus manevringumas jam padėdavo išvengti apšaudymo nuo žemės. Jis pasirodė Vakarų fronte, ypač 1918 m. vokiečių puolimų pabaigoje.
CL.IV buvo naudojamas pėstininkų paramos misijoms. Jas vykdė keturių-šešių orlaivių grupės, skrisdamos mažiau nei trisdešimt metrų aukštyje ir slopindamos priešo pėstininkų ir artilerijos ugnį prieš pat besiveržiančius Vokietijos pėstininkus. Pasibaigus Vokietijos kariuomenės puolimo operacijoms, Halberstadt CL.IV buvo naudojami sustabdyti sąjungininkų puolimui, atakuoti priešo kariuomenės susirinkimo vietas, naktiniams išpuoliams prieš sąjungininkų aerodromus. Lėktuvas nebuvo šarvuotas, todėl nuo antžeminės paramos operacijose patyrė daug nuostolių ir netrukus buvo perkelti į žvalgybines ir mokomąsias eskadriles.
Karo pabaigoje, šviesiomis, naktimis su mėnesiena, Vokietijos CL. IV eskadronai specializavosi perimti ir numušti iš misijų grįžtančius sąjungininkų bombonešius.
Po karo keletas išlikusių CL.IV buvo demilitarizuoti ir pritaikyti pašto pervežimui. Berlyno technikos muziejuje eksponuojamas I Pasaulinio karo aso P. Strahle įkurtos aviakompanijos „Luftverkehrsgesellschaft Strähle“ naudotas CL.IV.
Lietuvoje
miniatiūra| Halberstadt CL.IV su vokišku)(Lozenge) kamufliažu Smitsono oro ir kosmoso muziejuje ([[Vašingtonas, JAV)]] Pirmąjį Halberstadt CL.IV (Nr. 9432) Lietuvos kariuomenė iš Kaune dislokuoto Vokietijos karo aviacijos dalinio Nr. 425 (Flieger Abtelung 425) įsigijo 1919 m. birželio 10 d. Dar penki orlaiviai iki tų pačių metų pabaigos buvo įsigyti slapta. Daugelio lėktuvų numeriai neatitiko nurodytų dokumentuose  – taip Vokietija mėgino išvengti Antantės daudimo pardavinėti karinį turtą ir reikalavimo sunaikinti visus karo lėktuvus. Dar šeši CL.IV buvo tarp lėktuvų, kuriuos Antantės nurodymu Vokietija perdavė Lietuvai 1920 m. kovo 8 d. Iš viso Lietuvos karo aviacija naudojo 12 Halberstadt CL.IV (gamykliniai Nr. 9432, 5814, 5831, 5909, 5915, 5920, 5937, 6589, 8176, 8192, 9409, 9486).
Apie Halberstadt CL.IV dalyvavimą Nepriklausomybės kovų mūšiuose duomenų nėra.
1921 m. kovo 1 d. suformavus dvi kovines eskadriles, visi Halberstadt CL.IV buvo priskirti Pirmąjai (naikintuvų) eskadrilei. 1921 m. balandį buvo nurašyti 6 (Nr. 5814, 5909, 5915, 5920, 5937, 6589), 1922 m. – dar 5 (Nr. 5831, 8176, 8192, 9409, 9486). Dauguma jų buvo nauidojami su vokišku kamufliažu („Lozenge“, ant vokiškų kryžių uždažius Vyčius, vėliau – Vyčio kryžius. Lietuviškuose dokumentuose jo pavadinimas buvo trumpinamas į „Halb CL IV“.
Katastrofos ir avarijos
miniatiūra|L. Peseckas ir J. Pranckevičius prie avarijoje ką tik sudužusio Halberstadt CL.IV, 1925 m. Dėl gausių avarijų jie buvo praminti „skraidančiais karstais“. Dėl didleio manvringumo Halberstadt CL.IV reaguodavo net į mažiausias pilotavimo klaidas ir greitai patekdavo į slydimą ar į suktuką, tūpimo metu dėl trumpo liemes lėktuvas dažnai pašokdavo (darydavo vadinamąjį „ožį“), neretai tai baigdavosi virtimu į priekį (kapotavimas) arba ant sparno.
Aviakastrofos, kuriose sudužo Lietuvos karo aviacijos Halberstadt CL.IV ir žuvo lakūnai:
Naudotojai
miniatiūra|Vokietijos aviacijos pionieriui Paul Strähle priklausęs ir iki 1938 m. eksploatuotas Halberstadt CL.IV su Vokietijos [[Trečiasis Reichas|III Reicho civiline registracija. Militärhistorischen Museum der Bundeswehr – Flugplatz Berlin-Gatow]]
Parametrai
miniatiūra|Halberstadt CL IV schema
Ginkluotė
Bibliografija
1. (DE) Cohausz, Peter W. :. 5. Auflage. Aviatic Verlag, Oberhaching 2015, ISBN 978-3-942645-12-6, S. 48 ff.
2. (EN) Gerdessen, F. „Estonian Air Power 1918–1945“. Air Enthusiast No 18, April – July 1982. Pages 61–76. ISSN 0143-5450.
3. (EN), Gray, Peter and Thetford, Owen. German Aircraft of the First World War. London: Putnam, 1962.
4. (RU) Halberstadt CL.IV, airwar.ru/enc/fww1/cl4.html
5. (PL) Morgała, Andrzej (1997). Samoloty wojskowe w Polsce 1918–1924. Warsaw: Lampart. ISBN 83-86776-34-X
7. (LT) Pirmieji karo aviacijos lėktuvai 1919-23 m., Plieno sparnai.
Gillian Rubinstein
Džiliana Rubinštein (g. 1942 m. rugpjūčio 29 d.) – Anglijos rašytoja ir scenaristė.
Gimė Poten Ende, Berkhemstede, Hartfordšyre, Anglijoje. Vaikystę praleido Anglijoje ir Nigerijoje, 1973 m. persikėlė į Australiją. Ji parašė per 30 knygų, taip pat aštuonias pjeses, keletą apsakymų ir straipsnių. Jos debiutas 1986 m. su apdovanojimą pelniusia knyga „Space Demons“ pristatė brandos ir fantastikos pasaulių, kurie dažnai sutinkami ir kituose jos kūriniuose, temas. Tokios knygos, kaip „At Ardilla“, „Foxspell“ ir „Galax-Arena“ sulaukė teigiamų kritikų atsiliepimų ir daugybės apdovanojimų.
2001 m. rašytoja, pasivadinusi Lian Hearn pseudonimu, išleido „Giedančios grindys“ (Across the Nightingale Floor), pirmąją knygą iš bestseleriu tapusios penkių knygų serijos „Otorių sakmės“. Knygų serijos veiksmas vyksta fiktyvioje, saloje įsikūrusioje valstybėje, kuri primeną feodalinę Japoniją. Tai buvo jos pirmasis žingsnis suaugusiųjų auditorijos link.
Vardas Lian kilęs iš vaikystės pravardės, o Hearn, matyt, mini garnius, kurie yra pastebimi knygų serijos objektai. Taip pat teigta, kad pavardė tikriausiai bus pasiskolinta iš Lafcadio Hearn, vieno iš pirmųjų Vakarų rašytojų, išstudijavusių japonų mitologiją.
Džiliana Rubinštein šiuo metu gyvena Gulvoje, Pietų Australijoje.
Paula Strasberg
Pola Strasberg (, gimusi kaip Pearl Miller, 1909 m. kovo 8 d. Niujorkas, JAV – 1966 m. balandžio 29 d. Niujorkas, JAV)  – amerikiečių teatro aktorė. Ji tapo aktoriaus ir dėstytojo Ly Strasbergo antrąja žmona ir aktorių Džono Strasbergo bei Siuzanos Strasberg motina, taip pat ji buvo Merlinos Monro vaidybos dėstytoja ir patikėtinė.
Biografija
Gimė kaip Perl Miler (Pearl Miller) žydų šeimoje, Brodvėjuje debiutavo 1927 m. suvaidinusi pjesėje „Lopšinė“ („The Cradle Song“). Po dvejų metų ištekėjo už savo pirmojo vyro Hario Steino (Harry Stein), su juo išsituokė 1935 m., vaikų juodu neturėjo. Iki 1948 m. suvaidindama spektaklyje „Aš ir Molė“ („Me and Molly“), teatruose ji jau buvo atlikusi daugiau kaip 20 vaidmenų. Iki gyvos galvos būdama Aktorystės studijos narė, kitą dieną po pirmosios santuokos nutraukimo 1935 m. ji ištekėjo už Ly Strasbergo.
Vėliau dėl narystės JAV komunistų partijoje ji buvo įtraukta į juodąjį sąrašą, bet jos vyras šios partijos narys nebuvo ir nesklandumų savo karjeroje nepatyrė. Iki pat Merlinos Monro mirties 1962 m. Pola Strasberg, pakeitusi Natašą Laites, buvo tapusi Merlinos Monro vaidybos dėstytoja ir patikėtine.
Polos Strasberg vaikai, Siuzana Strasberg (1938–1999) ir Džonas Strasbergas (g. 1941 m.), irgi buvo aktoriai. Siuzana savo mamą apibūdino kaip „skanėstų [gamintojos], vaistininkės ir žydės motinos derinį“.
Sulaukusi 57-erių metų, P. Strasberg nuo kaulų čiulpų vėžio mirė 1966 m. balandžio 29 d. Bet Izraelio ligoninėje Manhatane. Palaidota Vestčesterio kalvų kapinėse Heistingso prie Hadsono kaime, Niujorko valstijoje. Liko vyras, du jųdviejų vaikai ir jaunesnioji sesuo Beatrisė (Beatrice).
Nidžionys
Nidžionys arba Nidžiūnai  – viensėdis Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Varnionių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 18 km į šiaurę nuo Astravo, 7 km į šiaurės vakarus nuo Varnionių, Vilijos kairiajame krante, prie Siankankos upelio žiočių. Į šį gatvinį kaimą ateina keliukas iš Varonos.
Vurenas
Vurenas – Belgijos Flandrijos regiono Limburgo provincijos komuna. Jis yra Flandrijos eksklavas, šiaurėje besiribojantis su Nyderlandais, o pietuose – su Valonijos Lježo provincija. Vurenas yra geografiškai atskirtas nuo likusios Flandrijos teritorijos, todėl laikomas Flandrijos eksklavu Belgijos teritorijoje.
Geografija
Vurenas yra viena iš Tongereno apskrities (Arrondissement Tongeren) komunų. Užima 50,63 km² plotą, turi 4,1 tūkst. gyventojų (2017). Vurenas savo pavadinimą kildina nuo Maso upės dešiniojo intako Vuro (Voer), pratekančio per komuną.
Vurene yra 6 kaimai: miniatiūra|220px|left|Vorenas atskirtas nuo [[Limburgo provincija (Belgija)|Limburgo provincijos]]
Kalbinė padėtis
Apie 25 % komunos gyventojų sudaro užsienio piliečiai, visų pirma – olandai, per paskutinius 20 metų persikėlę į aukštesnes teritorijas. Oficialiai Vurenas laikomas flamandišku, tačiau kalbinių lengvatų turi didelė prancūziškai kalbančių žmonių bendruomenė. Dauguma vietos gyventojų vartoja limburgiečių kalbą, giminingą olandų bei vokiečių kalboms. Taip pat čia įprastos olandų ir prancūzų kalbos.
Pietų Sudano prezidentas
Pietų Sudano prezidentas vadovauja 2011 m. liepos 9 dieną nepriklausoma valstybe tapusiam Pietų Sudanui. Iki tol oficialiai veikė Pietų Sudano vyriausybė, tad joms vadovaudavo vyriausybės vadovai.
Vurenas
Kalbinė padėtis
Remiantis 1947 m. gyventojų surašymo rezultatais, su kuriais nesutiko flamandų politikai, paaiškėjo, kad daugelyje gyvenviečių vyravo frankofonai. Regionas tapo oficialiai prancūziškai kalbančiu ir 1954 m. perduotas prancūziškajai Lježo provincijai. Tačiau 1963 m. jis perduotas valdyti flamandų Limburgui, nors nėra bendros sienos su Vurenu (pietuose jis ribojasi su Lježo provincija, šiaurėje su Nyderlandais). Savo ruožtu Valonija gavo Comin-Varneton komuną, kuri taip pat neturi bendros sienos (nuo šiaurės šis anklavas yra supamas Flandrijos, pietuose - Prancūzijos) ir kuriame buvo suteikta kalbos lengvatų flamandams.
Pietų Sudano prezidentas
Pirmuoju Pietų Sudano prezidentu 2011 m. liepos 9 dieną tapo Salva Kiir Mayardit.
Vurenas
Etninė sudėtis
Etninė sudėtis Belgijoje yra komplikuota, todėl sunku teisingai nurodyti gyventojų skaičių pagal kalbinę priklausomybę. Dėl šios priežasties po 1947 m. regionuose atliekant gyventojų surašymus, neberenkami duomenys apie vartojamas kalbas.
Siberija (Marijampolė)
Siberija – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 2 km nuo Vidgirių.
Sibirka
Sibirka vadinami kaimai:
He-no
He-no (Hé-no) – griaustinio dvasia irokėzų ir senekų mitologijoje. Dar vadinamas Heno, Hino, Hinu arba Hinun.
Įsivaizduota, kad He-no gyvena debesyje toli vakaruose, jo žmona – vaivorykštė, He-no lydi ereliai Keneu ir Ošadagea. Keneu yra kilnusis erelis, o Ošadagea ant nugaros gabenasi rasos ežerą. Šis ežeras iškrisiąs lietumi, kuomet kraštą užpuls ugnies dvasios. He-no ginkluotas lanku ir strėlėmis, nešinas maišeliu su žaibais. Keliaudamas padangėmis He-no ant nugaros gabenasi ir krepšį su silicio skalūno rieduliais, kuriuos sviedžia į piktąsias dvasias. Jei He-no nepataiko, rieduliai nukrinta žemėn kaip žaibai. Kad apsisaugotų nuo blogio, ant rankos He-no dėvi stebuklingąją plunksną. Jis turi du pagalbininkus, kurie, kad galėtų paslapčia tarnauti He-no, yra bevardžiai.
He-no apibūdinamas kaip taikus ir geravalis, jis esąs kerėtojų ir blogų žmonių priešas, kukurūzų, pupų, moliūgų draugas. He-no buvo siejamas ne tik su griaustiniu – tikėta, kad jis sudarąs debesis ir duodąs žemei vandenį.
Pasak irokėzų mitų, He-no dukart nužengęs žemėn. Pirmąjį kartą taip nutikę, kai Gunodojakui, jaunam didvyriui, tarnavusiam He-no ir apdovanotam griaustinio dvasia, buvo įsakyta nugalabyti žmonių priešę Didžiąją vandenų gyvatę, gyvenusią Didžiuosiose ežeruose. Visgi Gunodojakui nepavykę – gyvatė prarijusi jį patį. Tuomet He-no užmušęs gyvatę Ontarijo ežere, iš dangaus iššaudamas liepsnojančias strėles, perrėžęs jos pilvą ir prikėlęs Gunodojaką. Tada šis buvęs paimtas į dangų. Nugalabijus gyvatę, jos kūnas suiręs į nedidelius gabalėlius, iš kurių atsiradusios Didžiųjų ežerų salos. Čiabuviai tikėjo, kad šėlstančios Ontarijo ežero bangos – tai iš keršto siautėjanti gyvatė. Antrąjį kartą He-no savuosius žmones išgelbėjo, užmušdamas vakarų akmens milžinus. Sutrupinti jų kūnai virtę akmenukais. Taip pat pasakojama, jog He-no žemėn kasmet pasiunčiąs tris perkūnsvaidžius, kad šie sunaikintų blogį.
Mahiša
thumb|150px|Mahišos skulptūra [[Maisūras|Maisūre]] Mahiša arba Mahišasura  – indų mitologijoje taip vadinamas demonas (asura), įgijęs buivolo pavidalą (nors gali apsireikšti ir kitais pavidalais).
Pasak legendų, Mahiša pradėjęs karą prieš dievus, ir Indros vedina dievų kariauna pralaimėjusi, nes joks vyras negalėjęs šio demono nugalėti. Tada dievai sukaupę asketinį įkarštį (tapasą) ir perdavę jį Deivei. Ši įgijusi Durgos pavidalą ir nugalėjusi Mahišasurą. Šis Durgos žygdarbis šlovinamas tekste „Devymahatmja“. Tradicinėje ikonografijoje Durga paprastai vaizduojama pamynusi arba nusmeigusi Mahišą. Dėl šio žygdarbio Deivė buvusi įtraukta į brahmaniškąjį dievybių panteoną. Teigiama, kad šiame mite Mahiša įkūnija chaosą ir neišmanymą.
Galšios valsčius
Galšios valsčius (arba Alšėnų valsčius;, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Galšia.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1920 m. priskirta Vidurio Lietuvai.
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Amarintas
Amarintas (🇬🇷) – Artemidės medžiotojas graikų mitologijoje. Iš jo kildintas Amarinto gyvenvietės, buvusios Eubojoje, pavadinimas (pasak Stepono Bizantiečio, pati Euboja). Iš šio veikėjo vardo ar veikiau vietovės pavadinimo kilęs Artemidės epitetas Amarintija arba Amarizija, kuriuo ji čia garbinta. Be to, šiuo epitetu deivė garbinta Atikoje.
Girona FC
Girona FC – Ispanijos futbolo klubas iš Cheronos (Žironos) miesto, kuris yra Ispanijos šiaurės rytuose, Katalonijoje.
Kominas-Varnetonas
Kominas-Varnetonas – miestas ir komuna Belgijoje, Valonijos Heno provincijoje.
Girona FC
Istorija
Klubas įkurtas 1930 m. vasarą. Rungtyniavo Segunda División, trečioje pakopoje, buvo nukritę net į penktą. Nuo 2008–2009 m. sezono rungtyniavo Segunda División.
Kominas-Varnetonas
Geografija
miniatiūra|220px|left|Kominas-Varnetonas atskirtas nuo pagrindinės [[Heno provincija|Heno provincijos teritorijos]] Prancūzakalbis Kominas-Varnetonas yra Heno provincijos eksklavas, įsiterpęs tarp Belgijos Flandrijos ir Prancūzijos. Išsidėstęs Liso upės šiauriniame krante.
Girona FC
Istorija
2016–2017 m. sezone rungtyniavo Segunda División užėmė antrą vietą ir pateko į La Liga.
Kominas-Varnetonas
Geografija
Kominas-Varnetonas yra viena iš Mukrono apskrities (Arrondissement de Mouscron) komunų. Užima 61,09 km² plotą, turi 18,1 tūkst. gyventojų (2017). Į jos sudėtį patenkančios gyvenvietės: Jų visų administracinė priklausomybė iš Ypro apskrities (Arrondissement d'Ypres) olandiškai kalbančioje Vakarų Flandrijos provincijoje 1963 m. buvo perleista naujai sukurtai Mukrono apskričiai prancūzakalbėje Heno provincijoje. 1977 m. sukurta Komino-Varnetono komuna. Nuo tada ji tapo Heno provincijos ir Valonijos eksklavu, kurį supa Vakarų Flandrija ir Prancūzijos Šiaurės departamentas, ir jis nėra sujungtas su likusiu Belgijos prancūzakalbiu regionu.
Girona FC
Istorija
Aukščiausioje lygoje rungtyniavo du sezonus. 2107–2018 m. sezone buvo dešimti La Liga, o 2018–2019 m. liko 18 vietoje ir po sezono perkelti į Segunda División.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Segunda División. Jame užėmė šeštą vietą. Dalyvavo atkrintamųjų rungtynių cikle dėl patekimo į La Liga. Tapo šio ciklo nugalėtojais ir buvo perkelti į aukštesnį divizioną.
2022–2023 m. sezone vėl rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Organizacijos misija
Organizacijos misija gali būti vienas iš organizacijos tikslų, bet ne visada. Organizacijos misija gali tapti vienu iš organizacijos tikslų, kai to siekia kas nors, turintis daug įtakos organizacijoje. Ji gali tapti vienu iš organizacijos tikslų, kai organizacija turi kelias skirtingas ir sunkiai derinamas misijas. Ji taip pat gali tapti vienu iš organizacijos tikslų, kai organizacijoje dominuoja vykdytojai arba organizacijos ideologija.
Jurijus Borisovas
Jurijus Borisovas (g. 1956 m. gegužės 17 d. Primorės krašte ) – rusų verslininkas.
Biografija
1962 m. kartu su tėvais apsigyveno Lietuvos SSR. Tarnavo sovietinėje armijoje iki 1991 m. Iki 1991 m. Kauno aviacijos gamyklos vyr. inžinierius. 1991–1997 m. įmonės „Aviabaltika“ darbuotojas, nuo 1997 m. – įmonės direktorius.
2002–2004 m. Lietuvos liberalų demokratų partijos narys.
Singapūro futbolo varžybos 2019 m.
Singapūro futbolo varžybos 2019 m.
Finalo rungtynės
--
Salva Kiir Mayardit
Biografija
Kiir priklauso dinkų tautai. XX a. šeštame dešimtmetyje prisijungė prie pietų sudaniečių suformuotos armijos pirmame sudaniečių civiliniame kare. 1983 m. su kitais armijos lyderiais prisijungė prie sudaniečių išsilaisivinimo judėjimo ir dalyvavo antrame sudaniečių civiliniame kare. Vėliau pradėjo eiti karines vadovaujančias pareigas. thumb|left|Salva Kiras Majarditas su karine uniforma
2004 m. bandant nuversti Kiir nuo vadovaujamo posto judėjimas skilo. 2005 m. sausio mėnesį Sudano vyriausybė ir sudaniečių išsilaisvinimo judėjimas pasirašė taikos susitarimą ir oficialiai baigė karą. Po šio susitarimo Salva Kiir Mayardit buvo paskirtas Pietų Sudano vyriausybės viceprezidentu. 2005 m. liepos mėnesį po tuometinio Pietų Sudano vyriausybės vadovo John Garang žūties sraigtasparnio avarijoje, buvo paskirtas tapti jo įpėdiniu. 2010 m. Pietų Sudano vyriausybės vadovo rinkimuose gavo 93% rinkėjų balsų.
2011 m. sausio 9-15 dienomis referendume dėl Pietų Sudano nepriklausomybės 98.83% rinkėjų pasisakė už tokį pasirinkimą. 2011 m. liepos 9 dieną oficialiai buvo paskelbta, kad Pietų Sudanas tampa nepriklausoma respublika. Tą dieną jos pirmuoju prezidentu paskirtas Salva Kiir Mayardit.
Rusijos–Ukrainos karas
Rusijos–Ukrainos karas – besitęsiantis karas tarp Rusijos (kartu su prorusiškų separatistų pajėgomis) ir Ukrainos. Karo pradžia – 2014 m. vasarį Ukrainoje įvykusi Orumo revoliucija. Pirmieji aštuoneri konflikto metai apėmė Rusijos įvykdytą Krymo aneksiją (2014 m.) ir karą Donbase (2014 m. iki dabar) tarp Ukrainos ir Rusijos remiamų separatistų, taip pat incidentus laivyne, kibernetinį karą ir politinę įtampą. 2021 m. pabaigoje Rusijos ir Ukrainos pasienyje Rusija ėmė telkti didelius kariuomenės dalinius. Konfliktas labiausiai išsiplėtė Rusijai 2022 m. vasario 24 d. pradėjus visapusišką invaziją į Ukrainą.
Po Euromaidano protestų ir revoliucijos, kurios metu 2014 m. vasario mėn. buvo nušalintas prorusiškas prezidentas Viktoras Janukovyčius, kai kuriose Ukrainos teritorijose kilo prorusiško pobūdžio neramumai. Tuomet Rusijos kariai be skiriamųjų ženklų perėmė strateginių pozicijų ir infrastruktūros kontrolę Ukrainos Krymo teritorijoje bei užėmė Krymo parlamentą. Tai padariusi Rusija surengė tarptautinei teisei prieštaraujantį referendumą, kurio rezultatas buvo Krymo prisijungimas prie Rusijos. Tai lėmė Krymo aneksiją. 2014 metų balandį prorusiškų grupuočių demonstracijos Donbase peraugo į karą tarp Ukrainos ginkluotųjų pajėgų ir Rusijos remiamų separatistinių Donecko ir Luhansko respublikų.
2014 metų rugpjūtį nežymėtos Rusijos karinės mašinos kirto sieną į Donecko Liaudies Respubliką. Prasidėjo nepaskelbtas karas tarp Ukrainos pajėgų iš vienos pusės ir separatistų su Rusijos kariuomene iš kitos, nors Rusija neigė savo dalyvavimą. Karas peraugo į pozicinį karą su pakartotiniais nesėkmingais bandymais nutraukti ugnį. 2015 metais Rusija ir Ukraina pasirašė antruosius Minsko susitarimus, tačiau ginčai sutrukdė juos visiškai įgyvendinti. Iki 2019 m. 7 % Ukrainos ploto Ukrainos vyriausybė priskyrė laikinai okupuotoms teritorijoms.
2021 ir 2022 m. pradžioje prie Ukrainos sienų buvo sutelkta didelis skaičius Rusijos kariuomenės dalinių. NATO apkaltino Rusiją planuojant invaziją. Rusijos prezidentas Vladimiras Putinas apkaltino NATO plėtrą keliant grėsmę jo šaliai ir reikalavo, kad Ukraina niekada negalėtų prisijungti prie šio karinio aljanso. Jis taip pat išreiškė iredentistines nuotaikas, suabejojo Ukrainos teise egzistuoti ir klaidingai pareiškė, kad Ukrainą įkūrė Vladimiras Leninas. 2022 m. vasario 21 d. Rusija oficialiai pripažino dvi separatistines prorusiškas valstybes Donbase ir atvirai pasiuntė į šias teritorijas karius. Po trijų dienų Rusija įsiveržė į Ukrainą. Didelė tarptautinės bendruomenės dalis pasmerkė Rusiją už jos veiksmus Ukrainoje, kaltindama ją tarptautinės teisės ir Ukrainos suvereniteto pažeidimais. Daugelis šalių paskelbė ekonomines sankcijas Rusijai, Rusijos asmenims ar įmonėms, ypač po 2022 m. invazijos.
Posovietinis kontekstas ir Oranžinė revoliucija
1991 metais žlugus Sovietų Sąjungai (SSRS), Ukraina ir Rusija palaikė glaudžius ryšius. 1994 metais Ukraina sutiko prisijungti prie Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties kaip nebranduolinio ginklo neturinti valstybė. Ukrainoje buvę sovietų branduoliniai ginklai buvo pašalinti ir išmontuoti. Mainais Rusija, Jungtinė Karalystė ir JAV susitarė palaikyti Ukrainos teritorinį vientisumą ir politinę nepriklausomybę Budapešto memorandumu dėl saugumo garantijų. 1999 m. Rusija buvo viena iš pasirašiusių Europos saugumo chartiją, kuri „dar kartą patvirtino kiekvienos dalyvaujančios valstybės prigimtinę teisę laisvai pasirinkti arba keisti savo saugumo susitarimus, įskaitant aljanso sutartis, kai jos vystosi“. Praėjus keleriems metams po SSRS žlugimo, kelios buvusios Rytų bloko šalys įstojo į NATO, iš dalies reaguodamos į regionines grėsmes saugumui, apimančias Rusiją, pavyzdžiui, 1993 m. Rusijos konstitucinę krizę, karą Abchazijoje (1992–1993) ir pirmąjį Čečėnijos karą (1994–1996). Rusijos lyderiai šią plėtrą apibūdino kaip Vakarų valstybių neformalių garantijų, užtikrinančių, kad NATO nesiplės į rytus, pažeidimą.
2004 m. Ukrainos prezidento rinkimai buvo prieštaringi. Per rinkimų kampaniją opozicijos kandidatas Viktoras Juščenka buvo apnuodytas TCDD dioksinu; vėliau jis kaltino Rusiją. Lapkritį premjeras Viktoras Janukovyčius buvo paskelbtas nugalėtoju, nepaisant rinkimų stebėtojų kaltinimų dėl balsų klastojimo. Per dviejų mėnesių laikotarpį, kuris tapo žinomas kaip Oranžinė revoliucija, plataus masto taikūs protestai sėkmingai užginčijo rezultatą. Ukrainos Aukščiausiajam Teismui anuliavus pradinį rezultatą dėl plačiai paplitusio sukčiavimo rinkimuose, buvo surengtas antrasis pakartotinis rinkimų turas, per kurį V. Juščenka tapo prezidentu, o Julija Tymošenko – ministre pirmininke. V. Janukovyčius liko opozicijoje. Oranžinė revoliucija dažnai grupuojama kartu su kitais XXI amžiaus pradžios protesto judėjimais, ypač buvusioje SSRS, žinomais kaip spalvotosios revoliucijos. Pasak Antonio Kordesmano, Rusijos karininkai tokias „spalvotas revoliucijas“ vertino kaip JAV ir Europos valstybių bandymą destabilizuoti kaimynines šalis ir pakenkti Rusijos nacionaliniam saugumui. Rusijos prezidentas Vladimiras Putinas pareiškė, jog 2011–2013 m. protestų Rusijoje organizatoriai yra buvę V. Juščenkos patarėjai ir apibūdino protestus kaip bandymą perkelti Oranžinę revoliuciją į Rusiją.
2008 m. Bukarešto viršūnių susitikime Ukraina ir Gruzija siekė prisijungti prie NATO. Aljanso narių reakcijos skyrėsi: Vakarų Europos šalys priešinosi narystės veiksmų planų (MAP) siūlymui, kad būtų išvengta nesutarimo su Rusija, o JAV prezidentas Džordžas V. Bušas ragino juos priimti. NATO galiausiai atsisakė pasiūlyti Ukrainai ir Gruzijai MAP, bet taip pat paskelbė pareiškimą, kuriame patvirtino, kad „šios šalys taps NATO narėmis“. Putinas griežtai nepritarė Gruzijos ir Ukrainos narystės NATO siekiams.
Euromaidanas, Orumo revoliucija ir neramumai
2010 metais prezidento rinkimus laimėjo Viktoras Janukovyčius. 2013 m. lapkritį kilo didelių protestų banga, reaguojant į staigų Janukovyčiaus sprendimą nepasirašyti ES ir Ukrainos asociacijos susitarimo, užuot pasirinkus glaudesnius ryšius su Rusija ir Eurazijos ekonomine sąjunga. Ukrainos parlamentas didžiule balsų dauguma pritarė susitarimo su ES užbaigimui, o Rusija darė spaudimą Ukrainai jį atmesti.
Po kelis mėnesius trukusių Euromaidano protestų, 2014 m. vasario 21 d. Janukovičius ir parlamentinės opozicijos lyderiai pasirašė susitarimą dėl susitarimo dėl susitarimo, kuriame buvo reikalaujama surengti pirmalaikius rinkimus. Kitą dieną V. Janukovyčius pabėgo iš sostinės prieš balsavimą dėl apkaltos, atėmusio iš jo prezidento galias. Vasario 23 d. Ukrainos parlamentas priėmė įstatymo projektą, kuriuo siekta panaikinti 2012 m. įstatymą, suteikusį rusų kalbai oficialų statusą. Įstatymo projektas nebuvo priimtas, tačiau pasiūlymas sukėlė neigiamų reakcijų rusakalbiuose Ukrainos regionuose, suintensyvėjo Rusijos žiniasklaidos, sakydama, kad etniniams rusams gresia neišvengiamas pavojus.
Vasario 27 d. buvo sudaryta laikinoji vyriausybė ir numatyti pirmalaikiai prezidento rinkimai. Kitą dieną V. Janukovyčius spaudos konferencijoje Rusijoje pareiškė ir toliau laikinai einantis Ukrainos prezidento pareigas. Rusakalbių rytinių Ukrainos regionų lyderiai pareiškė esantys ištikimi V. Janukovyčiui,  Ukrainoje prasidėjo prorusiškos riaušės.
Lazavai (Varnionys)
Lazavai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Varnionių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 11 km į šiaurę nuo Astravo, 3 km į vakarus nuo Varnionių. Gatvinis.
Rusijos–Ukrainos karas
Specialiosios karinės operacijos paskelbimas
Ukrainą užpuolusi Rusija oficialiai karo nepaskelbė. Vietoje to Rusijos invazijos į Ukrainą metu Kremlius pareiškė pradėsiąs „specialią karinę operaciją“, taip apeidamas karo paskelbimą. Tačiau Ukrainos vyriausybė šį pareiškimą laikė karo paskelbimu, apie karo paskelbimą pranešė daugelis tarptautinių naujienų šaltinių. Nors Ukrainos parlamentas Rusiją pripažino „teroristine valstybe“ dėl jos karinių veiksmų Ukrainoje, oficialaus karo prieš Rusiją nepaskelbė.
Sibirka (Anykščiai)
Sibirka – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Kavarsko.
Mahatma
XIX a. teosofų mokyme mahatmomis vadinti didieji mokytojai, kurie esą gyvena Azijoje ir veda teosofus žmonijos tobulėjimo, dvasinio pažinimo keliu. Jie istorijos eigoje, pasak teosofų, buvo apsireiškę įvairių dvasinių mokytojų (religinių lyderių, filosofų, mistikų) pavidalais. Dieviškosios Šviesos misijoje (1960 m. Kalkutoje įkurtas religinis judėjimas) mahatmomis vadinti judėjimo dvasiniai mokytojai.
Bulgarų tautinis atgimimas
miniatiūra|250px|rigt|Bulgarų tautinis atgimimas
Epochos charakteristika
1876 m. vykęs Balandžio sukilimas – reikšmingas ginkluoto pasipriešinimo Osmanų valdžiai įvykis, kuris galiausiai paskatino 1877–1978 m. vykusį Rusijos ir Turkijos išlaisvinimo karą. Reikšmingi pokyčiai Bulgarijos visuomenėje, ekonominės iniciatyvos ir religinio pasirinkimo laisvė paskatino bulgarų tautos susiformavimą jos etninėse žemėse ir bendroje teritorijoje, apimančioje Meziją (įskaitant Dobrudžą), Trakiją ir Makedoniją.
Bulgarų tautinis atgimimas tradiciškai skirstomas į tris laikotarpius: ankstyvąjį nuo XVIII iki XIX a. pradžios, vidurinįjį nuo 1820-ųjų Osmanų reformų pradžios iki 1850-ųjų (Krymo karas) ir vėlyvąjį nuo Krymo karo dėl Bulgarijos išlaisvinimo 1878 m. Taip susiformavo tik autonominė Bulgarijos kunigaikštystė (1878–1908), nes Rytų Rumelijoje ir Makedonijoje atgimimo procesai tęsėsi ir toliau. Nors pagal San Stefano taikos sutartį 1878 m. buvo numatyta didelė (nuo Dunojaus iki Egėjo jūros) nepriklausoma Bulgarijos valstybė, tačiau Berlyno kongrese pakeistu sprendimu virto maža, Turkijai formaliai pavaldžia autonomine kunigaikštyste. Rytų Rumelija (pietinė Bulgarijos dalis) tapo Turkijos autonomine provincija (prie Bulgarijos prijungta 1885 m.), Makedonija liko Turkijos sudėtyje. 1908 m. Bulgarija pasiskelbė nepriklausoma karalyste.
Atgimimo epocha pasižymėjo nacionalizmo pakilimu, susidomėjimo savo istorine praeitimi padidėjimu, šiuolaikinės literatūrinės bulgarų kalbos formavimusi. Kūrėsi naujos kultūrinės veiklos formos – pasaulietinės mokyklos, skaityklos, mėgėjų teatrai. Pasirodė pirmieji bulgariški vadovėliai, laikraščiai ir žurnalai bulgarų kalba. Iš pradžių jie buvo spausdinami Rumunijoje ir Austrijoje-Vengrijoje, o vėliau ir Osmanų imperijoje.
Šiam laikotarpiui būdinga savita architektūra, kurią vis dar galima pastebėti senuosiuose Bulgarijos miestuose, tokiuose kaip Triavna, Koprivštica ir Veliko Tirnovas. Turtingą literatūros paveldą atstovauja tokie autoriai kaip Ivanas Vazovas ir Christas Botevas, įkvėpę bulgarus kovai už nepriklausomybę ir autonominę bažnyčią. Svarbi tautinio atgimimo dalis buvo kova dėl bažnytinės-administracinės autonomijos įtvirtinimo bulgariškose (pagal vyraujančių gyventojų sudėtį) vyskupijose, kurios buvo Konstantinopolio ekumeninio patriarchato jurisdikcijoje.
Plungės Visų Šventųjų koplyčia
Plungės Visų Šventųjų koplyčia (arba Zubovų koplyčia) – katalikų koplyčia, stovinti Plungės miesto senosiose kapinėse, Birutės g. 24, už 0,6 km į šiaurės vakarus nuo Plungės šv. Jono Krikštytojo bažnyčios. Koplyčia stūkso kapinių aukščiausioje dalyje, teritorijos tolimajame (šiauriniame) kampe. Nuo kapinių vartų iki koplyčios veda takas. Kapinių teritorija apima 1,7 ha.
Kitoje Babrungo upės pusėje, už tilto, 300 m į pietvakarius, įrengta lurdo grota. Prie koplyčios galinio kampo yra knygnešės Magdalenos Bankaitės (Bonkutės) kapas, paženklintas mediniu koplytstulpiu. Už kapinių tvoros, šiaurės pusėje, dunkso Plungės piliakalnis.
Koplyčia lš dalies renovuota, joje retsykiais vyksta gedulingos pamaldos, kurias aptarnauja Plungės šv. Jono Krikštytojo parapijos klebonas. Mūrinė romantinio klasicizmo stiliaus koplyčia pastatyta 1858 m. grafo Zubovo ir parapijiečių lėšomis. Savo formomis primena nedidelę vienabokštę bažnyčią, kurioje įrengti trys altoriai, sakykla, choro balkonas, presbiterija. Yra Zubovų giminės laidojimo rūsiai. 1997 m. įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Istorija
Koplyčia Plungės senosiose kapinėse sumūryta vietinių meistrų. Grafas Zubovas buvo išsiuntęs mūrininką, skardininką ir dailidę į Prūsiją pasimokyti šių amatų. Koplyčioje buvo laidojami ne tik Zubovų šeimos nariai, bet ir apylinkių bajorai.
Mi­ni­ma, kad 1862 m. koplyčioje pir­mą­sias šv. Mi­šias au­ko­jo vys­ku­pas Motiejus Valančius. Šioje koplyčioje buvo varpas, nulietas 1863 m. Pirmojo pasaulinio karo metais šis varpas buvo paslėptas, kad nebūtų išlydytas ginklams, vėliau perkeltas į Plungės bažnyčios varpinę, tačiau kur jis dabar nėra žinoma. Pasakojama, kad ant to varpo buvęs užrašas: „1863 Michail Uzniewicz“.
miniatiūra|240px|left|1910 m. miniatiūra|240px|left|2018 m. Vaizdas nuo [[Plungės Lurdas|Plungės Lurdo pusės]]
Paskutinės kulto apeigos vyko 1934 m., vėliau koplyčia nebeveikė (jau stovėjo Plungės bažnyčia) ir pamažu buvo apleista. 1938 m. laikraštyje išspausdintame straips­nyje „Praei­ties še­šė­liai Plun­gė­je“ buvo rašoma apie kop­ly­čios po­že­mius, pilnus karstų:
Be to, buvo minima, kad tai buvo vie­nin­te­lis Lie­tu­vo­je šven­to­vės po­že­mis, ku­ria­me – apie 130 kars­tų.
Nuo jos pastatymo iki XX a. pabaigos koplyčioje nedaryta jokių remontų. Sovietmečiu ilgą laiką koplyčia buvo neprižiūrima ir nesaugoma. Kapinių vandalai išplėšė koplyčios rūsį, išniekino ten palaidotų žmonių palaikus, išvartė akmenines paminklines lentas.
Šiuo metu koplyčioje esantys trys altoriai 1996 m. buvo parvežti iš Pakutuvėnų bažnyčios. Jie priklausė Plungės bažnyčiai, tačiau 1943 m. buvo paskolinti baigiamai statyti Pakutuvėnų bažnyčiai.
2008 m. Plungės savivaldybė skyrė lėšų kapinių koplyčiai remontuoti. Buvo restauruojamas stogas, bokštai, lietaus vandens nutekėjimo sistema. Bet prasidėjus ekonominei krizei, restauravimo darbai sustojo, koplyčia buvo užkonservuota.
Architektūra
Koplyčios vidaus erdvė halinė, vienanavė su chorų emporomis, kurias laiko du masyvūs stulpai su arkomis, prienavį suskirstydami į tris dalis, perdengtas kryžminiais skliautais. Apsidę nuo navos skiria plati arka. Navą dengia atvira medinės perdangos konstrukcija iš sijų ir gegnių.
Statinys išsiskiria retu, koplyčių kompozicijai nebūdingu elementu – bokštu. Šios koplyčios tūrio ir vidaus erdvės vaizdas daugiau būdingi bažnyčių sandarai. Virš koplyčios iškylantis varpinės bokštas dviejų tarpsnių. Apatinis tarpsnis yra kvadratinio plano su akustinėmis angomis, viršutinis – aštuonkampio plano, užsibaigiantis piramidiniu stogeliu ir kryžiumi. Šiaurinėje stogo dalyje, prie apsidės, iškyla mažesnis, kvadratinio plano „signaturkos“ bokštelis su kryžiumi.
Pagrindiniame (iš pietų pusės) fasade dominuoja arkinis portalas su dvivėrėmis durimis, pusapskričiais langais iš abiejų pusių. Virš portalo yra balkonas su ažūrine metaline tvorele. Abipus balkono yra pusapskritės nišos (galbūt numatytos pastatyti skulptūroms). Trapeciniame frontone įrengtas pusapskritis langas. Šoninius fasadus horizontaliai į dvi dalis skaido palangių trauka. Viršutinę, aukštesnę dalį skaido piliastrai ir pusapskričiai langai. Apatinėje dalyje išsiskiria platesnės mentės, arba piliastrų pjedestalai. Langai apjuosti lygiais apvadais. Piliastrai remia antablementą, kurio architravas trijų traukų, karnizas nesudėtingas, o frizą puošia nedidelių dekoratyvinių arkų eilė.
Agapenoras
Agapenoras (🇬🇷) – graikų mitologijos personažas, Ankėjo sūnus, Likurgo anūkas, arkadų karalius. Iš Agamemnono jis gavęs 60 laivų ir juose vedęs arkadus į Troją. Be to, Agapenoras minimas kaip vienas iš Helenės jaunikių ir vienas iš vyrų, buvusių Trojos arklyje.
Grįžtant iš Trojos, audra Agapenorą išmetusi į Kipro salos krantą. Čia jis įkūręs Pafo miestą su žymiąja Afroditės šventykla. Agapenoras taip pat figūruoja pasakojime apie Alkmajoną: būtent jam Arsinojė (Alfesiboja), Alkmajono žmona, buvusi parduota pačios brolių.
Organizacijos ideologija
Organizacijos ideologija – visuma įsitikinimų apie organizaciją, kurie išskiria ją iš kitų organizacijų.
Henrio Mintsbergo teigimu, organizacijos ideologija paprastai vystosi trim etapais. Iš pradžių ideologija susikuria iš palankumo organizacijos misijai. Ji toliau vystosi atsirandant tradicijoms ir pasakojimams, istorijoms („sagoms“). Galiausiai nauji organizacijos nariai yra veikiami ideologijos, su ja susitapatina.
Aleksanoras
Aleksanoras (🇬🇷) – graikų mitologijos personažas, Machaono sūnus, dievo Asklepijo anūkas. Titanėje (Sikione) seneliui jis pastatydinęs šventyklą. Aplink ją būta buveinių, skirtų atvykusiems prašyti dievo pagalbos. Čia garbintas ir pats Aleksanoras, jam aukota, tačiau tik po saulėlydžio.
Organizacijos ideologija
Mintsbergas išskiria kelis pagrindinius susitapatinimo su ideologija tipus:
Stipri organizacijos ideologija mažina formalios biurokratinės kontrolės bei ją projektuojančios technostruktūros būtinumą. Dėl to technostruktūra yra linkusi priešintis organizacijos ideologijos vystymuisi bei palaikymui.
Umberto Boccioni
Umbertas Bočonis (Bočionis,, 1882 m. spalio 19 d., Kalabrijos Redžas – 1916 m. rugpjūčio 16 d., Verona) – XX a. pr. italų dailininkas. Vienas reikšmingiausių futurizmo, modernistinės meno srovės, atstovų ir teoretikų.
Biografija
Umbertas Bočonis gimė 1882 m. spalio 19 d., Redžio di Kalabrijoje. 1901 m. jis persikėlė į Romą, kur mokėsi privačiai ir lankė užsiėmimus Laisvojoje nuogo kūno mokykloje prie Dailės akademijos. Jis ir Džinas Severinis išmoko puantilistinės tapybos technikos iš Džakomo Balos. 1902 m. U. Bočonis buvo Paryžiuje, kur susipažino su impresionistų ir postimpresionistų tapyba. Jis 1905 m. eksponavo Mostra dei rifiutati ir 1906 m. − Esposizione di belle arti parodose Romoje.
1906 m. Umbertas Bočonis lankėsi Rusijoje, aplankė Padują ir 1906–07 m. žiemą praleido Venecijoje lankydamas piešimo iš natūros pamokas Dailės akademijoje. 1907 m. apsigyveno Milane. 1909–10 m. buvo susijęs su Milano menininkų bendruomene Famiglia Artistica. U. Bočonis susipažino su dailininkais Carlo Carrà ir Luigi Russolo, poetu Filippo Tommaso Marinetti. Pastarasis 1909 m. vasarį publikavo pirmąjį „Futuristų manifestą“. Futuristai žavėjosi moderniųjų technologijų dinamizmu. U. Bočonis prisijungė prie futuristų judėjimo ir 1910 m. prisidėjo prie dviejų manifestų: „Tapytojų futuristų manifestas“ ir „Tapytojų futuristų technikos manifestas“, parašymo. Jis, Carrà, Russolo ir Severini pasirašė pirmąjį, ties antruoju dar pasirašė Džakomas Bala. 1909 m. U. Bočonis nutapė pirmąjį futuristinį paveikslą „Riaušės galerijoje“, kuris dar turėjo puantilizmo bruožų. 1910–11 m. sukurtas „Miesto prabudimas“ jau buvo pilnai futuristinis kūrinys. 1910 m. įvyko pirmoji personalinė U. Bočonio paroda Ca’ Pesaro galerijoje Venecijoje.
1911 m. pabaigoje U. Bočonis nuvyko į Paryžių, kur per Džiną Severinį susipažino su P. Pikasu ir G. Apolineru. Jo kūriniai buvo eksponuoti pirmojoje futuristų parodoje 1912 m. Paryžiuje, Bernheimo Jaunesniojo galerijoje. Ši paroda vėliau buvo pristatyta Londone, Berlyne ir Briuselyje. 1912 m. U. Bočonis pradėjo daugiau užsiimti skulptūra ir publikavo „Futuristinės skulptūros technikos manifestą“. 1912−1914 m. jis bendradarbiavo Italijos futuristų leidinyje Lacerba. 1913 m. jo personalinėje parodoje Boétie galerijoje Paryžiuje buvo ir skulptūros, ir tapybos kūrinių. Jo skulptūros buvo įtrauktos į Nuolatinės futuristų galerijos Romoje ekspoziciją. 1914 m. buvo publikuotas U. Bočonio veikalas „Futuristinė tapyba ir skulptūra (plastinis dinamizmas)“. Pirmojo pasaulinio karo metu 1915 m. U. Bočonis buvo pašauktas į kariuomenę ir susižeidė kavalerijos pratybų metu netoli Veronos, kur mirė 1916 m. rugpjūčio 17 d. Palaidotas Veronoje. Netoli tos vietos, kur U. Bočonis susižeidė, Kjeve pastatytas memorialinis monumentas dailiniinko atminimui. U. Bočonio žymiausiu kūriniu minima skulptūra „Erdvės tęstinumo unikalios formos“ (1913). Ši skulptūra pavaizduota Italijos 20 euro centų monetos averse.
Jurčiūnai (Astravas)
Jurčiūnai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Varnionių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 13 km į šiaurę nuo Astravo, 4 km į šiaurės vakarus nuo Varnionių, prie Siankankos upelio. Praeina Varnionių–Griškaičių keliukas.
Sibirka (Trakai)
Sibirka – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Babriškių.
Birutė Jakštienė
Birutė Jakštienė (g. 1959 m. spalio 15 d. Pentiškiuose) – Tapytoja, tautodailininkė, restauratorė.
1977 m. Maskvoje vykusiame tapybos darbų konkurse „Šlovė darbui" apdovano­ta II laipsnio diplomu. 1998 m. – respublikinio tapybos konkurso, skirto Česlovo Ku­dabos atminimui, nugalėtoja. 1999 m. – respublikinio tapybos konkurso A. Varno premijai laimeti laureatė. Dalyvavo respublikinėse ir tarptautinėse parodose (Lenkijoje, Vokietijoje).
1984 m. tapybos kūrinį „Žydinti obelis" įsigijo Nacionalinis M.K. Čiurlionio dai­lės muziejus.
Organizacijos
Nuo 1981 m. – Lietuvos tautodailininkų sajungos narė. Nuo 2006 m. – Lietuvos tautodailininkų sajungos kūrėjų asociacijos narė.
Pietų Sudano vyrų futbolo rinktinė
Pietų Sudano vyrų futbolo rinktinė atstovauja Pietų Sudano respublikai visose nacionalinėse vyrų futbolo rungtynėse. Rinktinė priklauso Pietų Sudano futbolo asociacijai. Rinktinė buvo suburta 2011 m. gegužės 25 dieną, o pirmosios rungtynės vyko 2011 m. liepos 10 d. su Kenijos futbolo klubu Tusker F.C. šalies sostinės Džubos stadione. Rezultatu 3-1 nugalėjo svečiai. Pirmosios oficialios varžybos įvyko 2012 m. liepos 10 d. lygiosiomis su Uganda.
2014 m. gegužės 25 d. Budapešte vykusiame 62-ame FIFA kongrese Pietų Sudanas buvo priimtas į FIFA nares. Šalis tapo 209 šios organizacijos nare.
Džubos stadionas
Džubos stadionas (angl. Juba Stadium) – nacionalinis Pietų Sudano stadionas šalies sostinėje Džuboje. Savo namų rungtynes čia žais Pietų Sudano vyrų futbolo rinktinė. Pirmosios rungtynės vyks 2011 m. liepos 10 d. su Kenijos klubu Tusker F.C..
Joel Embiid
Džoelis Hansas Embidas (, g. ) – Kamerūno krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Filadelfijos „76ers“ komandoje.
2014 m. NBA naujokų biržoje jį trečiuoju šaukimu pasirinko Filadelfijos „76ers“. Dėl daugybės pėdos ir kelio traumų jo debiutas buvo atidėtas dviem sezonams iki 2016–2017 m., kai jis buvo įtrauktas į pirmąją NBA naujokų komandą, nors sužaidė tik 31 rungtynes. 2021–2022 m. sezone Embidas buvo NBA lyderis pagal pelnamus taškus ir tapo pirmuoju centru po Mozės Malouno (1982 m.), vidutiniškai pelnančiu daugiau nei 30 taškų per rungtynes, ir pirmuoju užsieniečiu, tapusiu NBA lyderiu pagal pelnamus taškus.
2023 m. Embidas pirmą kartą laimėjo NBA naudingiausio žaidėjo apdovanojimą.
Ankstyvasis gyvenimas
D. Embidas gimė Jaundėje, Kamerūne, kariškio Tomaso Embido ir jo žmonos Kristinos šeimoje. Vaikystėje žaidė tinklinį ir futbolą, iš pradžių planavo profesionaliai žaisti tinklinį Europoje, bet būdamas 15 metų pradėjo žaisti krepšinį, kurdamas savo žaidimą pagal NBA Krepšinio šlovės muziejaus centro Akymo Olaidžuvono pavyzdį. Embidą krepšinio stovykloje atrado iš Jaundės kilęs ir NBA žaidžiantis Luc Mbah a Moute. Būdamas 16 metų Embidas persikėlė į Jungtines Amerikos Valstijas ir tapo profesionaliu krepšininku.
Karjera koledže
Embidas vienerius metus mokėsi Kanzaso universitete. 2014 m. vasario 13 d. jis buvo pripažintas vienu iš 30 finalininkų, pretenduojančių į Neismito metų koledžo žaidėjo apdovanojimą. 2013–2014 m. jis sužaidė 28 rungtynes, per kurias vidutiniškai pelnė 11,2 taško, atkovojo 8,1 kamuolio, atliko 1,4 rezultatyvaus perdavimo ir blokavo 2,6 kamuolio per 23,1 minutes.
NBA reguliarusis sezonas
miniatiūra|294x294px|Embidas su Kanzaso „Jayhawks“ 2014 m.
Asmeninis gyvenimas
Jaunesnysis Embido brolis Arturas žuvo 2014 m. spalio 16 d. Kamerūne per automobilio avariją. Jis taip pat turi jaunesnę seserį. Embidas laisvai kalba ne tik angliškai, bet ir prancūziškai bei basų kalba.
Embidas yra aistringas Madrido „Real“ sirgalius, dažnai rašantis „Twitter“ per komandos rungtynes.
Filantropija
2021 m. kovo mėn. Embidas paaukojo 100 000 JAV dolerių, savo 2021 m. NBA Visų žvaigždžių rungtynių laimėjimą, kovai su benamyste Filadelfijoje.