cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuršių marios
Ekologija
Didžiausia Kuršių marių problema yra eutrofikacija, kurią sukelia organinės ir biogenetinės medžiagos, kurias atneša Nemunas ir kurios patenka iš pamario gyvenviečių bei Klaipėdos miesto. Ją sustiprina tokios marių hidrologinės savybės, kaip mažas gylis bei ribota vandens apykaita su Baltijos jūra.
Krantas
Kuršių marios ištįsusios iš šiaurės į pietus.; Pietuose plačiausios, į šiaurę tolydžiu siaurėja (forma panaši į trikampį) Šiaurėje Klaipėdos sąsiauriu jungiasi su Baltija; prie pat jūros sąsiauris yra 390 m pločio. Vakaruose marias nuo Baltijos skiria Kuršių nerija. Jos rytiniame (marių) krante yra kyšulių – ragų; didžiausi (iš šiaurės į pietus): Agilo, Bulvikio, Grobšto, Rasytės. Didžiausios įlankos Agilo, Pervalkos, Kervaičio, Didžioji ir mažoji Preilos, Brukio. Pietiniai marių krantai daugiausiai žemi, pelkėti. Prie jų vietomis, ypač vidurinėje dalyje, ties Pustų ragu, yra bangų abrazijos atsidentų ir nugludintų riedulių sankaupų. Į rytus nuo marių yra Nemuno deltos žemuma, kurios krantai žemi, pelkėti. Čia yra 2 dideli kyšuliai: virš vandens iškilęs moreninis akmeningas Ventės ragas, piečiau žemas samplovinis smėlingas Liekų ragas. Yra 2 didelės įlankos – Kniaupas ir Gaurinė, arba Karklė. Tarp Ventės rago ir Klaipėdos krantai vietomis kiek aukštesni. Kranto linijos ilgis 324 km.
Terminis ir cheminis režimas
Marių vandens terminiam režimui būdinga homotermija, nes vėjas gerai išmaišo visus vandens sluoksnius. Giedromis ramiomis vasaros dienomis pakraščiuose vanduo įšyla iki 25 °C. Labiausiai (iki 28 °C) buvo įšilęs ties Nida 1954 metų vasarą. Jūros vanduo, vasarą įsiveržęs į marių šiaurinę dalį vandenį keletu laipsnių atšaldo, o žiemą ir anksti pavasarį – sušildo. Vidutinė metinė vandens temperatūra einant iš pietų į šiaurę mažėja. Marios užšąla gruodžio antroje pusėje. 1911–1972 m. ledo danga vidutiniškai išsilaikė 110 dienų, trumpiausiai – 12 dienų, ilgiausiai – 169 dienų. Vandens skaidrumas pavasarį, tuoj po audrų ir vandens žydėjimo metu ~0,5 m. Ties upių žiotimis ir marių šiaurinėje dalyje, įsiveržus jūros vandeniui, skaidrumas žiemą ir rudenį gali būti >2 m. Vandens reakcija šarminė pH 7,65-8,6; mažiausia – žiemą, didžiausia vasarą. Vandens perteklius Klaipėdos sąsiauriu nuteka į Baltijos jūrą. Ypač daug jo į marias atplūsta per pavasario potvynius. Tada Klaipėdos sąsiauris virsta kone upe, kada į Baltijos jūrą tėkmės greitis būna 1-3 m/s.
Žuvys
Kuršių marios nuo seno garsėja kaip žuvingiausias Europos vandens telkinys. Jose yra apie 50 žuvų rūšių: 12 rūšių jūrinių (strimelės, menkės, Baltijos kilkės, otai, plekšnės), 11 rūšių praeivių (gyvena ir jūroje, ir mariose, o neršti plaukia į upes) – unguriai, žiobriai, stintos, sykai, ir 27 rūšys gėlavandenių žuvų.
XX a. dėl intensyvios žvejybos ir taršos Kuršių mariose žuvų rūšių sudėtis smarkiai keitėsi, žuvingumas mažėjo. Nuo 1955 metų nebepasitaiko eršketų. Lašišos įtrauktos į Lietuvos raudonąją knygą. 1991–2000 m. pagilinus Klaipėdos kanalą į marias ir Nemuno upyną pradėjo atplaukti gerokai daugiau žuvų. Į marias vis daugiau patenka išvalyto vandens. Padaugėjo lašišų, karšių, žiobrių.
Būdingiausios žuvų rūšys: kuoja, ešerys, raudė, plakis, karšis.
Augalija
Vandens ir priekrančių augalija nelabai įvairi – rasta 114 rūšių. Iš dumblių daugiausiai rasta titnagdumblių, vyraujančių pavasarį; gausu ir žaliadumblių bei melsvadumblių, kurių ypač padaugėja vasarą ir rudenį. Vandens žydėjimo metu, vasaros pabaigoje 1 litre marių vandens randama iki 4 mln. fitoplanktono individų.
Buriavimas
Kuršių mariose puikios sąlygos buriavimui, todėl Smiltynėje ir Nidoje yra įsikūrę jachtklubai, priimantys įvairaus dydžio jachtas, už kurių stovėjimą ima mokestį. Taip pat, farvateris tarp Smiltynės ir Nidos sužymėtas specialiais ženklais. Rengiamos ir pramoginės ekskursijos po Kuršių marias bei Ventės ragą. Be to, kasmet organizuojamos regatos, pritraukiančios dalyvių ir žiūrovų iš Lietuvos ir užsienio.
Žvejyba
1928–38 m. mariose per metus vidutiniškai būdavo sužvejojama 58,5 kg/ha žuvies. Po Antrojo pasaulinio karo daugiausiai sugauta 1954 m. (58,7 kg/ha). Daugiausiai sugaunama kuojų, karšių, stintų. Sumažėjo ungurių, žiobrių, lašišų, sykų ištekliai. Žvejojama buvo tik burinėmis valtimis (laivais), žūklė motorinėmis valtimis Kuršių nerijoje buvo draudžiama iš esmės siekiant apsaugoti išteklius.
John Carmack
thumb|John Carmack John Carmack (g. 1970 m. rugpjūčio 20 d.) – žinomas kompiuterinių žaidimų programuotojas ir vienas iš „id Software“ įkūrėjų.
Carmack buvo pagrindinis programuotojas sėkmingiausiems „id Software“ žaidimams: „Doom“, „Quake“, „Wolfenstein 3D“ bei jų tęsiniams. Jo revoliuciniai programavimo metodai kartu su John Romero žaidimų kūryba masiškai išpopuliarino pirmojo asmens šaudyklės žanrą.
Nors jis geriausiai žinomas kaip programuotojas, ypač išradimais 3D grafikos srity, Carmarck taip pat yra raketų entuziastas ir vienas iš „Armadillo Aerospace“ įkūrėjų bei pagrindinis inžinierius.
Daugpilio 13-oji vidurinė mokykla
1973 m. Mokykloje buvo pradėtas muzikos mokymas.
1994 m. gegužę su DPU Muzikos fakultetu ir pasirašė Bendradarbiavimo susitarimą dėl akademinio darbo ir mokymo turinio kūrimo.
Tomas
Tomas  – aramėjų kilmės vardas, reiškiantis „dvynys“. Mot. variantas Toma, Tomasina. Kiti vardo variantai – Tomis, Tomošius, Tamošius. Šis vardas turi 8 vardadienius metuose; vardadieniai: sausio 28 d., kovo 7 d., birželio 22 d., liepos 3 d., rugsėjo 22 d., lapkričio 21 d., gruodžio 21 d. ir 29 d. Vardas išpopuliarėjo XII amžiuje, kankinio Tomo Beketo (Thomas à Becket) dėka. Šiuo metu vardas nesiejamas su religine prasme.
Karolina Praniauskaitė
Biografija
Gimė Padurbinio dvarelyje (Telšių raj.), žemaičių bajorų šeimoje. Tėvas Teofilis Praniauskas mirė, kai Karolinai buvo septyneri, nuo to laiko motina Eleonora vertėsi sunkiai. Karolinos broliai priklausė už Lietuvos nepriklausomybę nuo Rusijos imperijos pasisakantiems Žemaitijos intelektualams. Nuo vaikystės Karolina sirgo džiova. Mokėsi savarankiškai, kalbėjo ir rašė lenkiškai ir lietuviškai, vertė iš lenkų kalbos, kurį laiką mokytojavo Telšiuose.
1855 m. per seserį Teklę susipažino su Antanu Baranausku, jaunu poetu, tuo metu dirbusiu raštinėje Sedoje. Jiedu susirašinėjo laiškais, keitėsi savo kūryba. Karolina įkvėpė Baranauskui meilę lietuvių kalbai ir literatūrai, skatino rašyti lietuviškai. Praniauskaitės brolis padėjo Baranauskui įstoti į kunigų seminariją Varniuose.
thumb|left|200px|Karolinos Praniauskaitės kapas Utenos kapinėse (tiksli palaidojimo vieta nežinoma) 1858 m. broliui Otonui perėmus Utenos parapiją, Karolina su motina persikėlė gyventi į Utenos kleboniją. Čia K. Praniauskaitė 1859 m. gegužės 26 d. mirė nuo džiovos, sulaukusi tik 31 metų. Jos laiškai ir dienoraščiai po mirties buvo sudeginti, neišliko ir jos fotografijų. Palaidota Utenos senosiose kapinėse, nors tikslus kapas nežinomas. Simbolinis stogastulpis pastatytas prie pagrindinio tako link kapinių koplyčios. Jos vardu pavadinta biblioteka Telšiuose.
Kūryba ir vertimai
Pirmuosius eilėraščius parašė septynerių metų amžiaus. Kūrybos leidybą finansavo brolis, dirbęs žemaičių vyskupo Motiejaus Valančiaus sekretoriate. Kaip poetė buvo žinoma ir Lenkijoje, ir Lietuvoje.
Kūryba siejama su romantinės literatūros tradicija. Literatūrinius interesus labiausiai formavo romantinė lenkų literatūra, susijusi su Lietuva, Vilniumi: A. Mickevičius, J. Kraševskis, V. Sirokomlė (Adomui Mickevičiui ji pati parašiusi mažiausiai vieną eilėraštį). Merginą žavėjo šių poetų kūriniuose poetizuojama Lietuva, jos mitologija, tautosaka, nes savo aplinkoje jautė kylančios, atgyjančios lietuvių dvasios įtaką. Eilėraščiuose jaučiamas trapus moteriškumas, subtili dvasios melancholija, ilgesys. Nuo K. Praniauskaitės lietuvių literatūroje pradeda formuotis moteriškumo kontūrai.
Samovičė
Samovičė  – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Terespolio, apie 34 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 120 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Karolina Praniauskaitė
Kūryba ir vertimai
Parašė poemą „Žemaičių Didžiosios Kalvarijos atlaidai“ (1856 m.) ir eilėraščių rinktinę „Dainelės“ (1858 m.).
K. Praniauskaitės vieta lietuvių poezijos istorijoje būtų buvusi problemiška (K. Praniauskaitė eilėraščius rašė lenkiškai), jei ne jos išversta J. Kraševskio poemos „Vitolio rauda“ (išspausdinta 1858 m.) dalis „Žalčio motė“. Tai pirmas šio žymaus lenkų romantiko, daugiausia gyvenusio Vilniuje ir savo kūryboje panaudojusio nemažai lietuvių folkloro bei mitologijos motyvų, vertimas į lietuvių kalbą.
Milda Valčiukaitė
250px|thumb|Milda Valčiukaitė (dešinėje) su savo porininke Donata Vištartaite 250px|thumb|Milda Valčiukaitė su savo tėčiu bei treneriu Tomu Valčiuku po laimėto 2012 m. pasaulio jaunių čempionato
Milda Valčiukaitė (g. 1994 m. gegužės 24 d. Vilnius) – Lietuvos irkluotoja, Europos bei pasaulio čempionė, Rio 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių bronzos medalio laimėtoja.
Biografija
Treniruoja Tomas Valčiukas. Dukart pasaulio jaunių čempionė irkluojant su Ieva Adomavičiūte. Nuo 2013 m. pradėjo irkluoti su Donata Vištartaite ir debiutinėse varžybose Europos čempionate pelnė aukso medalį. Pergalių seriją pratęsė tapdamos Universiados čempionėmis, o Pietų Korėjoje tapo pasaulio čempionėmis. 2014 m. Europos čempionate laimėta 2-oji vieta. 2014 m. pasaulio jaunimo iki 23 m. čempionate Varesėje irkluodama vienvietę valtį tapo pasaulio čempione.
Stažinka (reikšmės)
Stažinka vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Malynas
Malynas  – miestas Žytomyro srityje, Ukrainoje. Malyno rajono administracinis centras (neįeina į rajono sudėtį). Nutolęs 100 km į šiaurės vakarus nuo Kijevo. 26 941 gyventojas (2012 m. duomenys). Prie magistralės Кijevas – Kovelis – Varšuva. Mieste yra seisminė stebėjimo stotis.
Tychas (Mėnulio krateris)
thumb|right|[[Mėnulio užtemimas, šešėlis priartėjo prie Tycho kraterio]] thumb|right|Tycho krateris Tycho krateris – šviesiausias Mėnulio smūginis krateris, esantis Mėnulio pietuose. Kraterio skersmuo siekia 86 km, šlaitai masyvūs. Pavadintas danų astronomo Tycho Brahės vardu. Krateris jaunas, ~108 mln. m. Apsuptas senesnių, apirusių kraterių, išsiskiriantis didele spindulių sistema ir albedu, lengvai pastebimas plika akimi iš Žemės.
Ignalina (Zarasai)
Ignalina – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Daneikių.
Bareikiškės
Bareikiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio, 14 km nuo Vilniaus. Yra biblioteka.
miniatiūra|240px|left|Daugiabutis namas
Žymūs žmonės
Kaime išlikęs namas, kuriame gyveno poetas Vladislovas Sirokomlė (1823–1862). Jis čia atsikėlė su šeima 1853 m. po skaudžios nelaimės – mirus trims vaikams. Name įrengta memorialinė ekspozicija, kuri vaizduoja rašytojo gyvenimą ir kūrybą. Kieme ant nupjauto medžio kamieno užkeltas girnų akmuo – prie jo sėdėdamas poetas sukūrė poemą „Margiris“. Greta namo yra juodo granito stalelis, kurio paviršiuje iškalta lyra – savotiškas paminklas poetui, iškaltas 35 m. po jo mirties. Čia mėgdavo lankytis ir V. Sirokomlės draugas kompozitorius Stanislovas Moniuška (1819–1872).
Asparaginas
Asparaginas ( – šparagas, vaistinis smidras) – viena iš dvidešimties dažniausiai baltymuose sutinkamų aminorūgščių. Išskirta 1806 metais iš vaistinio smidro, tai buvo pirmoji atrasta aminorūgštis. Ją atrado prancūzų chemikai Louis Nicolas Vauquelin ir Pierre Jean Robiquet (tada dar tik jaunas asistentas).
Soter
Soter ( – Soteras) – religijos mokslo laikraštis, žurnalas, leistas 1924–1939 m. Kaune.
Asparaginas
Asparaginas įprastai yra pakeičiama aminorūgštis, kurią žmogaus organizmas gali sintetinti pats. Visgi, trūkstant gliutamino, asparginas tampa nepakeičiama rūgštimi, būtina ląstelių dalijimuisi ar net ir išlikimui.
Soter
Istorija
Leido Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakulteto teologijos skyrius. Ėjo vieną – du, nuo 1931 m. – du kartus per metus. Spausdino Spindulio spaustuvė, vėliau Šviesos spaustuvė, Vilties spaustuvė Kaune. Išėjo 28 numeriai.
Spausdino straipsnius, monografijas religijos, istorijos klausimais, nagrinėjo teologijos mokslo problemas.
Bendradarbiavo Teodoras Brazys, Ignas Česaitis, Blažiejus Česnys, Juozas Eretas, Jonas Grinius, Aleksandras Grigaitis, Zenonas Ivinskis, Adomas Jakštas, Henrikas Klovas, Ignas Končius, Steponas Kolupaila, Mečislovas Reinys, Juozapas Jonas Skvireckas, Petras Smilgys, Stasys Šalkauskis ir kt.
Redagavo Pranas Dovydaitis, Petras Malakauskis.
Stažinka (Liublino vaivadija)
Stažinka  – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Malio transportas
thumb|250px|Perkėla Nigerio upėje Malio transportas – transporto infrastruktūra ir priemonės Afrikos valstybėje Malyje.
Geležinkeliai
Malyje yra viena geležinkelio linija (1000 mm pločio, ilgis šalies teritorijoje 729 km). Ji driekiasi nuo Kulikoro uosto prie Nigerio upės, per Bamaką, Kajesą, į Senegalą (Dakarą). Tiesa, šios linijos funkcionavimas ribotas – ji vietomis techniškai netvarkinga, todėl liūčių laikotarpiu ja eismas nutrūksta.
Keliai
thumb|240px|Kelias tarp Kajeso ir Bamako
2000 m. Malio kelių tinklą sudarė 18 563 km kelių, iš kurių 4450 km buvo grįsti. Svarbiausi keliai eina iš Bamako į Abidžaną, Kankaną, Timbuktu, Dakarą (per Kajesą). Sacharos dykumą kerta provėžų ruožas iš Gao į Tamanrasetą.
Šalies automobilių parkas senas, techniškai netvarkingas. Dėl to ir dėl blogos kelių būklės dažni autoįvykiai. Naktimis kelionės pavojingos dėl užpuolimų (ypač šiaurėje).
Vandens transportas
Malis neturi priėjimo prie jūros, todėl naudojasi Abidžano uostu (Dramblio Kaulo Krantas). Nigerio upė yra laivuojama, svarbiausias uostamiestis prie jos yra Kulikoras. Iš šio miesto į Gao kursuoja keltas. Vietomis laivybai tinkama Senegalo upė (plaukiojama nuo Kajeso į Sen Lui). Visas vidaus vandens kelių ilgis yra 1815 km.
Oro transportas
2007 m. šalyje buvo 29 oro uostai, iš jų 8 su tvirta danga. Svarbiausias yra Bamako Senu tarptautinis uostas, iš kurio lėktuvai skrenda į įvairius Afrikos šalių didmiesčius (Abidžaną, Dakarą, Uagadugu, Alžyrą, Konakrį, Nairobį ir kt.) bei kelis Europos miestus (Paryžių, Lisaboną). Pagrindinė šalies oro kompanija – Air Mali. Oro uostai yra ir kituose didesniuose miestuose – Timbuktu, Kajese, Sikase, Moptyje. Į juos vyksta skrydžiai iš Bamako, tiesa, dėl finansinių aplinkybių ir karinių konfliktų jie dažnai nutraukiami.
Iešnalis
left|120px
Iešnalis – ežeras vakarų Lietuvoje, Plungės rajone, 7 km į pietryčius nuo Platelių, Žemaitijos nacionaliniame parke. Ilgis šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 0,6 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 147,6 m. Ežero dubuo termokarstinės kilmės. Krantai neaukšti, iš šiaurės ir rytų ežerą supa Plokštinės miškas. Pietuose išteka Babrungo intakas Iešnalis.
Pietvakariniame Iešnalio krante įsikūręs Endriuškaičių kaimas, kaimo turizmo sodyba. Ežeras įeina į Plokštinės gamtinį rezervatą. Pietine pakrante eina kelias.
Agadiro tarptautinis oro uostas
Agadiro oro uostas arba Al Massira tarptautinis oro uostas (IATA: AGA, ICAO: GMAD) – oro uostas 25 km į pietus nuo Agadiro, Maroke. Didžiąją keleivių srauto dalį sudaro turistai. Į Agadiro oro uostą užsakomuosius skrydžius atlieka ir Lietuvos oro kompanijos, skraidinančios turistus į Maroką iš Lietuvos.
Pralaidumas
Šaltinis:
Silvija
Silvija, Silvana („miškinė“) – lotynų kilmės vardas. Vyr. variantas Silvijus, Silvanas. Vardadieniai kovo 10 ir lapkričio 3 d.
Bernardo Houssay
Bernardas Albertas Husajus (, g. 1887 m. balandžio 10 d. – m. 1971 m. rugsėjo 10 d.) – prancūzų kilmės Argentinos psichologas. 1947 m. apdovanotas Nobelio medicinos premija (kartu su Carl Ferdinand Cori ir Gerty Cori) už tyrimus nustatant hipofizės įtaką reguliuojant gliukozės kiekį.
Biografija
Bernardo Houssay gimė emigrantų iš Prancūzijos šeimoje. Dar paaugystėje giliai domėjosi farmacija, 14 metų buvo priimtas į Buenos Airių universiteto Medicinos mokyklą, o 17 metų įstojo į to pat universiteto Medicinos fakultetą, kurį 1910 m. baigė. Vėliau pakeitė studijų kryptį į psichologiją ir 1911 m. įgijo medicinos daktaro laipsnį. 1913 m. tapo Alvearo ligoninės vyriausiuoju gydytoju. Nuo 1919 m. iki 1943 m. vadovavo Buenos Airių universiteto Medicinos fakulteto psichologijos institutui. 1943 m. Argentinoje įvykus Ch. Perono vadovautam kariniam perversmui, B. Houssay dėl liberalių pažiūrų buvo pašalintas iš universitete užimamų pareigų. 1944 m. įkūrė ir iki 1946 m. vadovavo Buenos Airių Biologijos ir eksperimentinės medicinos institutui. Atliko medicininius tyrimus, kurių metu nustatė, jog priekinės hipofizės dalies pašalinimas pagerina sergančiųjų diabetu būklę. Įrodė hipofizės gaminamų hormonų svarbą, reguliuojant gliukozės kiekį kraujyje. Už šį atradimą 1947 m. buvo apdovanotas Nobelio medicinos premija. 1955 m. įvykus revoliucijai Argentinoje, buvo grąžintas į pareigas universitete, kuriame dirbo iki mirties. Medicinos temomis parašė kelias specializuotas knygas ir kelis šimtus mokslinių straipsnių.
Burliokas
thumb|right|250px|Volgos burliokai I. Repino paveiksle (1873 m.) thumb|right|250px|Burliokės prie Volgos, 1900 m. thumb|right|250px|Tempiantys arkliai prie [[Erio kanalas|Erio kanalo, JAV, 1905 m.]] thumb|right|250px|Burlaivio tempimas Vokietijoje, 1852 m. Burliokas  – senovėje Rusijos (iki XX a. pradžios) darbininkas, lynais upėje traukdavęs baržą ar laivą prieš srovę, irkluotojas.
Žodžio „burliokas“ kilmė aiškinama totorišku žodžiu bujdak, reiškusiu „benamį“. Kitu atveju jo kilmė siejama su senosios vidurio vokiečių kalbos žodžiu bûrlach, apibūdinančiu „darbininkų grupę, artelę“.
Istorija
Pirmieji burliokai Rusijoje atsirado XVI a. pabaigoje. Burliokas buvo samdomu darbuotoju. Jo darbas buvo einant upės krantu vilkti lynų, virvių pagalba prieš srovę laivus, baržas, valtis. Tai buvo sezoninis darbas, trukęs nuo pavasario iki rudens, daugiausiai dirbamas esant pakilusiam vandeniui, per sezoninius potvynius. Žiemą burliokai likdavo be darbo. Atlyginimai jiems paparastai būdavo sumokami rudenį, po visų atliktų darbų. Upių ar laivybinių kanalų krantuose buvo įrengiami bečevnikai – sausumos gruntiniai ar grįsti keliai (ypač miestuose), kuriais galėtų judėti burliokai. Burliokams jų sunkiame darbe pagelbėdavo ir tempiantys arkliai. Pakrančių žemių savininkai privalėjo jomis laisvai praleisti laivų tempėjus, netrukdyti jų sustojimui prie kranto, krovimo darbams.
Maršrutai
Plečiantis prekių mainams, pirkliai siųsdavo daugiau krovinių, todėl burliokų skaičius didėjo. Rusijos imperijoje „burliokų sostine“ nuo XIX a. pradžios buvo laikomas Rybinskas, miestas prie didžiosios rusų upės Volgos ir kelių upių santakos. Vasaros navigacijos metu pro Rybinską buvo pravelkama su burliokų pagalba ketvirtadalis visos Rusijos burliokų tempiamų laivų. Daugiausiai laivų burliokai vilkdavo Volgoje tarp Astrachanės ir Maskvos, Belomoro kanale (Archangelsko maršrutas), Dniepru Ukrainoje. Prie šių vandens kelių dirbo gyvenę neturtingi ir bežemiai vietos valstiečiai, daugiausiai iš Simbirsko, Saratovo, Samaros, Kostromos, Vladimiro, Riazanės, Tambovo ir Penzos.
Darbo pobūdis
Burliokų darbas buvo ypatingai sunkus, monotoniškas, didelio fizinio krūvio reikalavęs užsiėmimas. Burliokai pasižymėjo didele jėga, stipriais raumenimis. Didelę reikšmę velkamo krūvio greičiui turėjo ne tik upės srovės greitis, bet ir palankaus ar priešinio vėjo kryptis, jo stiprumas. Pavėjui buvo iškeliamos burės, kurios paspartindavo darbą. Darbams atlikti pagal išankstinius laivų bei krovinių savininkų užsakymus buvo vienijamasi į burliokų arteles. Tokiose brigadose galėjo būti ne tik vyrai, bet ir moterys. Jose buvo priskaičiuojama nuo 4-6 žmonių iki kelių dešimčių.
Iki pasirodant garlaiviams Rusijoje didžiosiose upėse, Kaspijos jūroje dažniausiai plaukiojo rasšivos – plokščiadugniai buriniai laivai. Jų ilgis buvo 32-53 m (15-25 sieksniai), plotis – apie 6-11 m (3-5 sieksniai). Į jas galima buvo pakrauti 400–480 t (25–30 tūkst. pūdų) krovinių. Burliokai prieš srovę rasšivas vilkdavo 10-12 varstų per parą greičiu. Esant palankiam vėjui ir su iškeltomis burėmis galima buvo upe įveikti didesnį kelią.
Profesijos išnykimas
Burliokų darbas praktiškai išnyko vos atsiradus ir paplitus garlaiviams. Dar kurį laiką vietoje tiesioginio laivų vilkimo burliokai naudojo ir tokį transportavimo būdą, kaip laivo inkaro nuplukdymą valtyje prieš srovę ir įtvirtinimą upės krante prie 400–600 sieksnių (800–1200 m) ilgio lyno. Panaudojant laivo gervę ar kabestaną su arkline ar garinio variklio trauka, buvo galima tempti laivą link inkaro.
Vystantis pramonei ir technikos pažangai burliokų mažėjo. XIX a. pradžioje prie Volgos ir Okos dirbo 600 tūkst., o XIX a. viduryje čia beliko 150 tūkst. burliokų, kurie praktiškai išnyko XX a. pradžioje. TSRS burliokų darbą upių transporte Liaudies susisiekimo kelių komisariatas (НКПС) oficialiai uždraudė 1929 m. Tačiau Didžiojo Tėvynės karo (1941-1945 m.) laikotarpiu trūkstant upių buksyrų, burliokai vėl dirbo prie daugelio mažesnių upių. Vakarų Europoje, ypač Belgijoje, Olandijoje ir Prancūzijoje, upėse ir kanaluose laivų vilkimas arklių ar kitų gyvulių pagalba išnyko iki 1930 m., Vokietijoje – XIX a. antrojoje pusėje.
Liaudies kūryboje ir mene
thumb|right|250px|F. Šaliapino atliekama burliokų daina „Ei, uchnem!“ Palaikyti darbo tempą burliokams padėdavo jų pačių sukurtos dainos. Viena iš tokių senų, tapusių liaudies daina, buvo „Ei, uchnem!“ (pirmą kartą publikuota 1889 m.). Ją sutartinai dainuojant, artelei buvo lengviau koordinuoti savo veiksmus sunkiausiais darbo momentais: išjudinant laivą iš vietos, nutempiant jį nuo seklumos ir pan. Šiai dainai platų žinomumą suteikė tai, kad ją atliko (arba aranžavo) žinomiausi atlikėjai – Fiodoras Šaliapinas, Gleno Milerio džiazo orkestras.
Labiausiai pasižymėjo mene vaizduodami burliokų darbą didieji rusų tapytojai Ilja Repinas, Vasilijus Vereščaginas. Žinomiausias yra I. Repino 1873 m. paveikslas „Burliokai prie Volgos“, kuriame nutapytas burliokų, tempiančių burinį laivą (rasšivą) darbas. Taip buvo pavaizduoti paprastų žmonių vargai ir socialinė neteisybė carinėje Rusijoje, kurioje buvo atsilikusi techninė pažanga.
The Hope Six Demolition Project
The Hope Six Demolition Project – devintasis studijinis britų atlikėjos ir dainų autorės PJ Harvey albumas, išleistas 2016 m. balandžio 15 d. Tai – pirmasis atlikėjos albumas per penkerius metus, nuo 2011 m. išleisto „Mercury Prize“ apdovanojimą laimėjusio „Let England Shake“. „The Hope Six Demolition Project“ sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju atlikėjos įrašu, pasiekusiu šią viršūnę..
2017 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumas nominuotas geriausio alternatyviosios muzikos albumo kategorijoje.
Cnoris
Cnoris  – miestas Gruzijos rytinėje dalyje, Kachečio regione, apie 25 km į pietryčius nuo Gurdžaanio, Alazanio slėnyje. Maisto pramonė.
Istorija
Miesto statusą gavo 1965 m.
Urzičenis
Urzičenis – miestas pietryčių Rumunijoje, 60 km į šiaurės rytus nuo Bukarešto, prie Jalomicos upės. Geležinkelio mazgas.
Istorija
Minimas nuo 1596 m. 1716–1833 m. buvo Jalomicos apskrities centras. 1895 m. suteiktos miesto teisės.
Pavadinimo kilmė
Miesto vardas kilęs nuo žodžio urzică – „dilgėlė“.
Praslenas
Koordinatės: -4.31667°N, 55.73333°W
Salos pamatas kristalinis (sudarytas iš granito). Centrinę Prasleno dalį dengia tropiniai miškai. Jiems būdinga endeminė gyvūnija ir augalija. Tik čia sutinkamas Hypsipetes crassirostris paukštis ir juodoji papūga. Salos centre yra Valee de Mai gamtos rezervatas. Čia auga Lodoicea maldivica ir orchidėjos.
Praslene yra oro uostas, iš kurio vyksta skrydžiai į kitas salyno salas. Yra kelios prieplaukos. Praslene išvystytas turizmas, pakrantėse yra viešbučių.
Praslenas ilgą laiką buvo piratų ir arabų pirklių sustojimo punktas. 1744 m. Lazare Picault salą pavadino „Palmių sala“. 1768 m. pervadinta César Gabriel de Choiseul, duc de Praslin garbei.
Docentas
Docentas ( – kuris moko) – aukštosios mokyklos dėstytojo, turinčio mokslo laipsnį, pedagoginis vardas.
Lietuvoje docento vardą suteikia aukštosios mokyklos senatas mokslininkams arba pripažintiems menininkams, visą kadenciją (5 m.) ėjusiems docento pareigas. Reikalaujama, kad per kadenciją būtų paskelbtas bent vienas mokslinis straipsnis leidinyje, įtrauktame į tarptautinių mokslo leidinių sąrašą. Taip pat turi būti parengta mokslinė monografija ar vadovėlis aukštajai mokyklai arba keletas metodologinių priemonių.
Šaltiniai
, 44 psl.
Hamiltonas (Naujoji Zelandija)
Hamiltonas  – miestas N. Zelandijoje, Šiaurinės salos šiaurinėje dalyje, Vaikato regione. 152,6 tūkst. gyventojų (2007). Išsidėstęs 130 km nuo Vaikato upės žiočių. Vienas didžiausių miestų šalyje, kuris nesusisiekia su jūra, nuo Oklando nutolęs 113 km, o nuo Velingtono – 552 km. Tarptautinis oro uostas. Išvystyta medienos, maisto, žemės ūkio, trikotažo pramonė. Po miestu eina dujotiekiai iš Kapuni ir Maui laukų.
Mieste yra Vaikato universitetas (nuo 1964 m.), anglikonų katedra, Vaikato muziejus, Hamiltono sodai (botanikos sodas, dailės meno objektai, švietimo programos ir kt.).
Istorija
Įkurtas kaip karinis postas maorių kaimo vietoje. 1945 m. gavo miesto teises, buvo pavadintas kapitono John Hamilton (britų kariškio, išžudžiusio daug maorių) garbei.
Aleksandras Lebedevas (1893)
Aleksandras Lebedevas (1893 m. lapkričio 27 d. Panevėžyje, Rusijos imperija – 1969 m. kovo 15 d. Leningrade, TSRS) – fizikas, elektroninės optikos specialistas, TSRS mokslų akademijos narys, TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Socialistinio darbo didvyris (1957), 5 kartus apdovanotas Lenino ordinu (1945, 1953, 1953, 1957, 1959), 3 kartus Darbo raudonosios vėliavos ordinu (1943, 1951, 1957), Garbės ženklo ordinu (1939), Lenino premija (1959) ir Stalino premija (1947, 1949).
Kuršių nerija
thumb|230px|Kuršių nerijos politinis padalinimas thumb|230px|Kuršių nerijos ir [[Kuršių marios|Kuršių marių nuotrauka daryta iš „Terra“ palydovo, 2006 m. liepos 25 d. ]]
Kur̃šių nerijà – pusiasalis su smėlio kopomis, skiriantis Kuršių marias nuo Baltijos jūros. Kuršių nerija 2000 m. įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Šiaurinė nerijos pusė priklauso Lietuvos Respublikai (šiaurinis pakraštys – Klaipėdos miesto, o likusi dalis – Neringos miesto savivaldybėms). Kita dalis, kurioje yra Pilkopa, Rasytė, Šarkuva ir kai kurios kitos mažesnės gyvenvietės, priklauso Rusijos Federacijos Kaliningrado sričiai. Išilgai Nerijos nutiestas vienintelis pusiasalio krašto kelias.
Kuršių nerija – saugoma teritorija, joje įkurti Kuršių nerijos nacionaliniai parkas Lietuvos dalyje ir Kuršių nerijos nacionalinis parkas (Национальный парк Куршская коса) Kaliningrado srityje.
Etimologija
Manoma, kad žodis nerija yra prūsiškos kilmės. Iš pradžių nerijos terminas buvo naudotas tik prie Aistmarių esančiam ilgam pusiasaliui, bet vėliau prigijo ir prie Kuršmarių esančiam pusiasaliui. Šis žodis giminingas lietuviškajam nerija – „siaura ilga smėlio sekluma jūroje išilgai kranto“, nors toks žodis labiau žinomas iš raštų, negu iš šnekamosios kalbos. Žodžio šaknis ner- gali būti susijusi su žodžiu nerti – „staigiai lįsti į vandenį, grimzti, plaukti po vandeniu“... .
Anksčiau nerija vadinta dar ir „Kopomis“, „Randavomis“, „Pajūriais“, o Žemaitijoje ji daugiausia buvo žinoma kaip „Užmaris“.
Istorija
Pirmą kartą Kuršių nerija “Nestland” vardu paminėta Kryžiuočių ordino metraščiuose 1258 m. Nuo XIII a. vid. ši teritorija priklausė Kryžiuočių ordinui. Per Kuršių neriją ėjo ordino kelias, jungęs Marienburgo, Karaliaučiaus ir Memelio pilis. Vėliau Kuršių nerija priklausė Prūsijos kunigaikštystei, Prūsijos karalystei, o nuo 1871 m. Vokietijai. Pagal 1919 m. birželio 28 d. Versalio taikos sutartį Kuršių nerijos šiaurinė dalis, kaip Klaipėdos krašto dalis, nuo 1920 m. perduota Antantės valdymui. Antantės vardu jį valdė Prancūzija. Po 1923 m. sausio 10–15 d. Klaipėdos sukilimo, Antantės valdoma dalis (52 kilometrų ilgio teritorija) prijungta prie Lietuvos. 1939 m. kovo 22 d. Kuršių neriją, kartu su Klaipėdos kraštu perėmė Vokietija. Nacistinei Vokietijai pralaimėjus Antrąjį pasaulinį karą, šiaurinė Rytprūsių dalis (dabartinė Kaliningrado sritis) Potsdamo susitarimu atiteko Sovietų Sąjungai ir šiaurinė Kuršių nerijos dalis buvo prijungta prie Lietuvos SSR, o pietinė – prie Rusijos Kaliningrado srities. Po SSRS suirimo, 1990 m. kovo 11 d. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, šiaurinė Kuršių nerijos teritorija tapo Lietuvos Respublikos dalimi.
Geografija
thumb|right|230px|Smėlio kopos thumb|right|230px|67,2 m [[Vecekrugo kopa|Vecekrugo (Senosios smuklės) kalnas – aukščiausia Kuršių nerijos vieta]] thumb|right|230px|[[Nida]]
Nerijos pietinis pakraštys yra Kaliningrado srityje šiauriau nuo Kranto (Zelenogradsko), o šiaurinis baigiasi Kopgalyje. Nerijos plotas – 180 km², ilgis – apie 98 km (52 km priklauso Lietuvai, 46 km valdo Rusija), paplūdimio plotis – apie 10–50 metrų. Plačiausia vieta yra ties Bulvikio ragu (4 kilometrai į šiaurės rytus nuo Nidos) – 3,8 km. Siauriausia vieta yra ties Šarkuvos gyvenviete, Karaliaučiaus srityje – 380 metrų. Nerijoje iš viso yra apie 2 km³ smėlio.
Miškai užima 6852 ha (70 % sausumos). Ariamą žemę sudaro 5 ha, ganyklos, pievos – 17 ha, vidaus vandenys – 1 ha, keliai – 232 ha, smėlynai – 2485 ha, užstatyti plotai – 152 ha, pelkės – 28 ha, sodai – 2 ha.
Aukščiausias pusiasalio taškas yra 67,2 m aukščio Vecekrugo arba Senosios smuklės kopa, esanti 1,5 km piečiau Preilos. Po Pilos kopos Prancūzijoje (110 m), tai antra aukščiausia kopa Europoje.
1961 m. lietuviškosios dalies pagrindinės Kuršių nerijos gyvenvietės – Alksnynė, Juodkrantė, Pervalka, Preila, Nida – sujungtos į Neringos miestą. Pačiame šiauriniame gale esantis Kopgalis ir Smiltynė administraciškai yra prijungti prie Klaipėdos miesto.
Gamta
Kuršių nerija susiformavo prieš 3–5 tūkstančius metų prieš mūsų erą. Pusiasalis iki XVII a. buvo apaugęs miškais, tačiau 1674–1679 m. vykusio Septynmečio karo metu miškai masiškai iškirsti karo reikmėms. XIX a. pr. miškai nerijoje teužėmė 10% teritorijos. Išnykus miškams, ėmė slinkti kopos, kurios užpustė daug kaimų. Iš viso nuo XVI a. Kuršių nerijoje užpustyta 14 kaimų: Nagliai, Agila, Kuncai (1569 m.), Senasis Latmiškis (1749 m.), Naujasis Latmiškis (1760 m.), Priedynas (1711 m.), Karvaičiai (1786 m., čia 1776 sausio 9 d. gimė Liudvikas Rėza) ir kiti. Smėlio audrų aukomis tapo Senoji Nida (1678 m., 1732 m.), Preidynė (1695 m.), Senieji Nagliai, arba Agila (1728 m.), Lotmiškis (1762 m.), Karvaičiai (1797 m.), Senoji Kunca (1825 m.), Gausutė (1830 m.), Nagliai (1846 m.), Naujieji Nagliai (1854 m.), Senoji Pilkopė (1588 m.), Pilkopė (1897 m.), Šarkuva, Smiltynė.
Dėl pustomo smėlio Nidos ir Pilkopos gyventojai tris kartus kėlėsi iš vienos vietos į kitą. Savo vietas taip pat keitė Juodkrantė, Smiltynė, Šarkuva. 1825 m. Georgas Dovydas Kuvertas su savo tėvu Gotlybu ėmėsi miškų atsodinimo. Kuvertų ir Vilhelmo Franco Efos pastangų dėka miškai buvo atsodinti ir dabar sudaro 75%, o kopos – 12% Kuršių nerijos ploto.
Kuršių nerijos nacionalinio parko augmenija gausi įvairiausių rūšių, tarp kurių 31 įrašyta į Lietuvos Raudonąją knygą. Čia aptinkamos 46 žinduolių rūšys, tarp kurių briedžiai, elniai, stirnos, šernai, pilkieji kiškiai, paprastosios voverės, europiniai opšrūs, rudosios lapės, miškinės kiaunės, ūdros, upiniai bebrai, pilkieji ruoniai. Kadangi per Kuršių neriją eina senas Baltosios–Baltijos jūrų paukščių migracijos kelias, tad iš šiaurinių kraštų per Kuršių nerija praskrenda daug paukščių. Viso čia aptiktos 262 paukščių rūšys, iš kurių čia peri apie 102 paukščių rūšys. Tarp perinčių geniai, strazdai, vieversiai, musinukės, pilkieji garniai, paprastieji jūriniai ereliai, gulbės nebylės, didieji kormoranai ir kiti.
2006 m. gegužės 4 d. į šiaurę nuo Alksnynės kilo miško gaisras, trukęs penkias dienas ir nusiaubęs 235 ha miško.
Gyventojai
Kaip rodo XIX a. ir 1973–1978 m. atlikti archeologiniai tyrimai Nidoje, pirmosios žmonių gyvenvietės Kuršių nerijoje atsirado neolito laikotarpiu. Neolito gyventojai vertėsi žemdirbyste, medžiokle ir žvejyba. Tuo metu Kuršių nerija dar nebuvo vientisas pusiasalis.
X–XI a. nerijoje buvo vikingų gyvenviečių, ką įrodo 1865–1940 m. daryti vokiečių archeologų bei 2005–2009 m. rusų-vokiečių bendrų archeologinių ekspedicijų radiniai. Tarpukariu vokiečiai ties Mochovoje kaimu (liet. Viskiautai) rado apie 300 vikingų kapaviečių, rusų tyrėjai rado apie 30, o paskutinioji kapavietė rasta 2008 m. ties Rybačij (liet. Rasytė).
Viduramžiais Kuršių nerijos pusiasalio pietinėje dalyje gyveno prūsų sembų gentys, o pusiasalio šiaurinę dalį apgyvendino XIV–XVII a. iš Latvijos atsikėlę kuršininkai. XIX a. Kuršių nerijos gyventojų surašymo duomenimis daugumą sudarė kuršininkai (4000 gyv.), tarp kurių pietinėje dalyje gyveno ir žymi Rytprūsių vokiečių mažuma, o šiaurinėje dalyje neskaitlinga lietuvininkų mažuma. Iki 1940 m. kuršininkai praktiškai asimiliavosi su etniniais vokiečiais.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, 1945 m. artėjant fronto linijai, dalis nerijos gyventojų pasitraukė į Vokietiją, o karui pasibaigus, išlikę buvo priversti palikti gimtinę ir išvykti į Vokietiją. Pokariu Kuršių nerija liko beveik be gyventojų, į pietinę dalį atkelti daugiausia rusų kolonistai, o šiaurinė nerijos dalis, atitekusi Lietuvai, buvo apgyvendinta lietuviais.
Mitologija
Pasakojama, kad gilioje senovėje Karvaičio dukra Neringa užaugo didelė didelė, tikra milžinė. Ji buvo geros širdies ir daug padėdavo žmonėms – per audras brisdavo į jūrą ir parplukdydavo į krantą pasiklydusius laivus. Bet kartą Bangpūtys užsirūstino, sukėlė audras, kurios nesiliovė. Žmonių ginti stojo Neringa. Ji sėmė į prijuostę smėlį, nešė į jūrą ir pylė į vandenį. Tol nešė, kol neriją supylė. Ta nerija nuo jūros atitvėrė marias. Žmonės iš dėkingumo tą smėlio juostą ir pavadino Neringa.
Sviteris
thumb|right|200px|Sviteris Sviteris (iš 'megztinis', iš to sweat 'prakaituoti') - per galvą užsivelkamas ilgarankovis megztinis, paprastai storas ir šiltas, su aukšta apykakle, dažnai atverčiama dviem ar trim sluoksniais. Apykaklė gali būti prigludusi prie kaklo arba priekyje gali būti laisva, nulinkusi pirmyn.
Sviteriai mezgami virbalais ar vąšeliu (kartais - mezgimo mašina) iš storų ar vidutinio storio vilnonių ar pusvilnonių siūlų. Apykaklė ir rankogaliai mezgami tampriu mezgimu. Priekinė pusė paprastai raštuota.
Istorija
Sviterio fasonas susiformavo XIX a. viduryje iš tradicinių Šiaurės Europos kasdienių drabužių. Pradžioje, XIX a. pabaigoje, vilnoniai megzti sviteriai paplito kaip drabužiai svoriui mesti. Gydytojai rekomenduodavo mankštintis vilkint sviterius, kurie stiprino prakaitavimą ( 'prakaitas').
Netrukus šį drabužį, kuriam nereikėjo šaliko, įvertino jūrininkai. XX a. pradžioje sviteris paplito kaip žiemos sporto šakų (slidinėjimo, čiuožimo) sportinė apranga. XX a. 3–8-tą dešimtmečius sviteriai daugelyje šalių tapo karinės aprangos (lakūnų, jūrininkų, povandeninių laivų įgulų narių) dalimi.
XX a. 4-tą dešimtmetį Koko Šanel sviterį įvedė į aukštosios mados pasaulį - ji išpopuliarino moteriškus sviterius. Tačiau sviteriai „moteriškėjo“ gana lėtai, kol 6-7-tą dešimtmečius juos sparčiai išpopuliarino Merlin Monro, Holivudo režisierius Edas Vudas (Ed Wood) ir Hju Hefnerio (Hugh Marston Hefner) „Playboy“ imperija. Tuo metu anglų kalboje net atsirado nauja sąvoka - 'mergina su gražia krūtine'.
XX a. 8-tą dešimtmetį ėmus plisti sintetiniams audiniams sviterių iš natūralios vilnos populiarumas ėmė smukti. Bet tuo metu pasirodė iki šiol populiarūs akriliniai sviteriai. Nauja susidomėjimo sviteriais banga 9-tą dešimtmetį atsklido iš Rytų Europos, kur mezgimas buvo labai populiarus, buvo leidžiama daug mezgimo žurnalų ir buvo galima nusipirkti mezgimo mašinų. Tarybų Sąjungoje nuo 8-to dešimtmečio pabaigos sviterių mezgimas irgi buvo labai populiarus, tai buvo būdas įsigyti originalų, individualų drabužį.
Sviteriai dabar
Sviteriai populiarūs iki šiol. Jie patrauklūs reljefiniais ar spalviniais raštais, šiltumu, jaukumu, apykaklė išryškina kaklą. Visa tai traukia drabužių dizainerius.
Sviteriai paprastai nešiojami su džinsais, storo audeklo sijonais. Pailgintas sviterio modelis yra sviteris suknelė. Vilkint sviterį vėsiu oru galima vaikščioti atsisagsčius striukę ar paltą.
Nuorodos
Свитер
Dievdirbys
thumb|200px|[[Rūpintojėlis medyje]]
Dievdirbys yra tautodailininkas, kuriantis religine tematika.
Dievdirbiai drožia rūpintojėlius, kryžius, šventųjų skultūras ir figūrėles, daro koplystulpius. Anksčiau dažnai keliaudavo po kaimus, kuriuose gyventojų užsakymu kurdavo ir kaimui padovanodavo naują savo kūrinį – atitinkamai kryžių, rūpintojėlį ar kt.
Asparto rūgštis
Ši rūgštis taip pat yra nepakeičiamųjų aminorūgščių: metionino, treonino ir lizino, pirminis junginys augaluose ir mikroorganizmuose.
Neopsichodelika
Neopsichodelika – muzikos žanras, pasižymintis bandymu atkurti XX a. septintojo dešimtmečio psichodelinės muzikos skambesį. Žanras atsirado XX a. aštuntojo dešimtmečio pabaigoje bei devintojo pradžioje, įvairiose post-punk žanrą atliekančiose grupėse. Žanras išlieka populiarus ir šiomis dienomis.
Žanras pasiskolino daugybę elementų iš skirtingų psichodelikos žanrų. Vienos grupės siekė atkurti psichodelinio pop skambesį, kuris buvo ryškus „The Beatles“ ir ankstyvojoje „Pink Floyd“ kūryboje, kitos grupės perėmė triukšmingų gitarų skambesį iš tokių folkroko grupių kaip „The Byrds“ arba daug gitaros efektų naudojančius acid rock įkvėptus garsus. Dainų žodžiai pasižymi dažniausiai siurrealistėmis arba politinėmis temomis, taip pat pasitaiko ir apie narkotikų sukeltus pojūčius.
Čeičiai
Čeičiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje.
Leonard Boyarsky
Leonard Boyarsky taip pat dirbo „Blizzard Entertainment“ prie „Diablo 3“ žaidimo, kaip vyriausiasis žaidimo pasaulio kūrėjas (lead world designer). Kelerius metus jis tik teigė tebedirbąs kompiuterinių žaidimų industrijoje, tačiau atsisakydavo įvardinti kur.
Čeičiai
Istorija
Tarpukariu kaimo vardas rašytas Tšeitšiai.
Sovetskaja Litva (almanachas)
Sovetskaja Litva  – LTSR rašytojų sąjungos almanachas metraštis, ėjęs 1954–1965 m. Vilniuje rusų kalba.
Istorija
Spausdino lietuvių ir Lietuvos rusų rašytojų kūrybą, literatūros kritikos ir publicistinius straipsnius. Išėjo 11 knygų. Tiražas 600-3000 egz.
Savivaldybės administracija
Savivaldybės administracija – savivaldybės biurokratinis aparatas, vykdantis savivaldybės politinės struktūros – savivaldybės tarybos suformuluotus uždavinius ir priimtus sprendimus bei įgyvendinantis savo parengtas savivaldybės teritorijos plėtros ir viešojo administravimo programas.
Sektorinis savivaldos tipas
Savivaldybės administracinę struktūrą daug kuo lemia pasirinktas savivaldos tipas. Jeigu pasirenkamas sektorinis savivaldos tipas, reikalingas didesnis, labiau specializuotas ir daugiau įvairių sričių specialistų turintis biurokratinis aparatas su skėtine struktūra: Tokiai struktūrai kontroliuoti reikalingas ir didesnis žinybinis kontrolės aparatas, ir atitinkanti administracijos struktūrą bei ją kontroliuojanti politinių savivaldybės tarybos komitetų struktūra. Kuo daugiau sprendžiančių ir vykdančių grandžių, tuo didesnė turi būti kanceliarija, daugiau patalpų reikia tokiam aparatui susodinti, daugiau aptarnaujančių darbuotojų, daugiau pinigų visam mechanizmui išlaikyti.
Teritorinis savivaldos tipas
Ne mažesnė administracinė struktūra reikalinga ir kai pasirenkamas teritorinis savivaldos tipas, nes kiekvieno kaimo ar miesto mikrorajono seniūnas, būdamas teritorijoje vienintelis rinktas bendruomenės atstovas, taip pat turi apsistatyti atskirų sričių specialistais, patarėjais ir paslaugų organizatoriais. Reikalinga ir centrinė administracija su savo specialistais bei organizatoriais, kuruojančiais centriniam lygmeniui priskirtas funkcijas.
Funkcinis savivaldos tipas
Žymiai mažesnė administracija reikalinga, jeigu pasirenkamas funkcinis savivaldos tipas. Politinius sprendimus politikai rengia savose – partijų ar savivaldybės tarybos struktūrose. Jie taip pat samdo paslaugas teikiančias įmones ir organizacijas bei šių paslaugų kokybę kontroliuojančias įstaigas. Dirbant pagal šį tipą net ir savivaldybės taisyklėms bei kitiems teisės aktams rengti specialistų komandas galima pasamdyti konkurso būdu.
Kai paslaugų bendruomenei organizavimu užsiima patys politikai, administracijai lieka tik paslaugų gyventojams organizavimas ir vykdymas, gyventojų konsultavimas ir eilinių sprendimų projektų rengimas. Daugelį tarpininkavimo gyventojams funkcijų gali atlikti nedidelė, „vieno langelio” principu dirbanti komanda. Paslaugas įmonėms gali teikti „One Stop Shop“, – savivaldybės struktūrinis padalinys, arba „One Stop Agency“ – konkurse samdoma ūkinės veiklos skatinimo bendrovė, turinti teisę naudotis visais savivaldybės duomenų bankais. Daugelį savivaldybės funkcijų pavedus vykdyti privačioms arba viešosioms įstaigoms, galima labai sumažinti blogąjį biurokratizmą, pagreitinti darbų atlikimą, pagerinti paslaugų kokybę.
Standartai
Savivaldybės administravimas mažai kuo skiriasi nuo bet kurios įmonės ar organizacijos valdymo. Todėl XX a. pabaigoje ir savivaldoje buvo pradėti taikyti bendrieji vadybos standartai. 1997 m. Europos Komisija pasiūlė savivaldybėms pasinaudoti Tarptautinės standartizavimo organizacijos (ISO) parengtais vadybos standartais ISO 9000, ISO 14001 ir kitais, o Aplinkosauginės vadybos ir audito schema EMAS pripažinta aukščiausiu savivaldybių valdymo standartu, pavyzdžiui, ISO 14001 gali būti tik kaip tarpinė grandis diegiant EMAS.
City and town halls 시청 Câmara municipal 社區中心
Dūkšteliai (Vilnius)
Dūkšteliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 12 km nuo Avižienių. Greta yra Dūkštelio ežeras, netoliese išteka Dūkštos upė. Sovietmečiu Dūkšteliuose buvo įrengtos kolūkio fermos. Greta jų, ant kadaise buvusio ežero kranto, yra akmens – bronzos amžiaus gyvenvietė, kuri buvo 2012–2014 m. tyrinėta archeologų.
Nacionalinė dailės galerija
miniatiūra|NDG kompleksas Vilniuje (2020 m.)
Nacionalinė dailės galerija – Lietuvos dailės muziejaus padalinys, daugiafunkcis meno ir kultūros centras, pristatantis XX–XXI amžiaus modernųjį ir šiuolaikinį meną. Nuo 1993 iki 1999 – Nacionalinė galerija, nuo 2009 – Nacionalinė dailės galerija.
Struktūra
thumb|Nuo [[Neris|Neries pusės]]
Istorija
Lietuvos dailės muziejaus padalinys – Nacionalinė galerija – atidaryta 1993 m. buvusio Revoliucijos muziejaus pastate. Iki 1999 metų čia veikė lietuvių liaudies meno ir Vytauto Kašubos dovanotų kūrinių ekspozicijos. Dėl blogos techninės būklės pastatas 1999 m. uždaromas rekonstrukcijai. 2002 m. rugsėjo 10 dieną LR Vyriausybė patvirtino Nacionalinės dailės galerijos koncepciją, kurioje buvo numatyta esamo pastato rekonstrukcija ir išplėtimas. 2003 metais surengtą architektūrinį konkursą laimėjo architektų Audriaus Bučo, Dariaus Čaplinsko ir Gintaro Kuginio projektas. 2005 metais prasidėjo pastato rekonstrukcija, kuri pagal planą turėjo trukti dvejus metus, tačiau dėl blogesnės nei buvo tikėtasi pastato būklės užtruko 4 metus. 2009 m. birželio 19 d. galerija buvo atidaryta visuomenei. Atidarymo proga galerijoje buvo pristatoma nuolatinė XX a. lietuvių dailės ekspozicija ir tarptautinė paroda „Spalvų ir garsų dialogai. M.K.Čiurlionio ir amžininkų kūryba“.
Kolekcija
LDM XX–XXI a. Lietuvos dailės rinkinyje yra per 46 000 eksponatų: tapyba, skulptūra, grafika, fotografija, objektai, instaliacijos, video menas.
Ekspozicija
Nuolatinės ekspozicijos skyriai:
Nuolatinėje ekspozicijoje pristatoma 180 autorių ir 450 dailės kūrinių.
Veikla
Parodos
2009
2010
2011
Literatūra
Krantai. 2000 (2), Vilnius
Daegu FC
„Daegu FC“ – Pietų Korėjos futbolo klubas iš Tegu.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2002 m. Pirmasis šio klubo trofėjus buvo 2018 m. iškovota šalies futbolo taurė.
Sezonai
Šaltiniai:
Spalvinė gama
Mėlyna spalva.
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 12 d.
Rekolekcijos
Rekolekcijos – dvasinės pratybos, intensyvūs maldos, susikaupimo renginiai.
Rekolekcijose dalyvauja grupelėmis arba po vieną. Kartu skaitomas ir analizuojamas Šventas Raštas, meldžiamasi, giedama, klausoma keleto pamokslų, skaitomi skaitiniai.
Rekolekcijos itin paplito Ispanijoje; "Ejercicios espirituales. Vienas pradininkų šventasis Ignacas Lojola.
Rekolekcijos Lietuvoje
Lietuvoje rekolekcijos vyksta keliuose vienuolynuose:
Zastavekas
Zastavekas  – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Terespolio, apie 31 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 110 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaime yra totorių kapinės.
Prancūziškoji gynyba
Prancūziškoji gynyba - vienas seniausių šachmatų debiutų, priskiriamas pusiau atvirųjų debiutų grupei. Debiuto ėjimai:
1. e4 e6
Pagrindinis debiuto trūkumas juodiesiems - baltalaukį rikį nelengva išvesti. Aukšto lygio žaidime baltieji visada atsako ėjimu '''2. d4, po kurio dažniausiai seka 2…d5'''. Tačiau vietoj 2.d4, dauguma mėgėjų atsako 2.Žf3 (Atviroje partijoje 1. e4 e5 ėjimas 2.Žf3 turi didesnę reikšmę: užpuolamas pėstininkas e5) arba Žc3. Taip pat žaidžiamas Čigorino variantas 2.Ve2. Alternatyvos ėjimui 2…d5 yra 2…c5 (Franco-Benoni gynyba), 2…f5?! (Kingstono gynyba) ir 2…Žf6 (Viduržemio gynyba). Vis dėlto 90 % partijų šiame debiute pasitaiko '''2. d4 d5'''
Pagrindinis variantas (3.Žc3)
Maždaug 40 % partijų šiame debiute prasideda ėjimais '''1. e4 e6 2. d4 d5 3. Žc3, todėl ėjimas 3.Žc3''' laikomas pagrindiniu variantu. Dažniausi atsakymai į šį ėjimą yra klasikinis variantas (3…Žf6), Rubinšteino variantas (3…de) bei Vinaverio variantas (3…Rb4).
Klasikinis variantas (3…Žf6)
Dažniausiai pasitaikantis tęsinys po 3.Žc3 yra 3…Žf6. Baltieji gali tęsti 4.e5 (Šteinico variantas), tačiau po 4…Žbd7 juodieji ruošiasi kontraatakai c7-c5, o baltieji negali atremti spaudimo paeidami c2-c3, nes šiame langelyje stovi žirgas. Taigi geriau 4.Rg5, ruošiant ėjimą e4-e5 ir taip užpuolant surištą žirgą. Dažnas tęsinys po 4.Rg5 yra 4…de (Burno variantas, pavadinta Amos Burn vardu.), po neretai kurio seka 5.Žxe4 Re7 6.Rxf6 Rxf6 7.Žf3 Žd7 (arba 7…0-0). Taip dažnai pat pasitaiko 4…Re7 bei 4…Rb4.
Rubinšteino variantas (3…de)
Variantas pavadintas Akibos Rubinšteino vardu. Beveik visada po to seka ėjimas 4.Žxe4, todėl vietoj 3.Žc3 galima žaisti 3.Žd2 (Tarašo variantas). Baltieji turi puikų išsivystymą ir daug erdvės centre, kurį juodieji stengiasi išardyti žaisdami c7-c5.