cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikalojus Konstantinas Čiurlionis
Gyvenimas užsienyje
Gavęs M. Oginskio pritarimą ir tolesnę stipendiją, M. K. Čiurlionis įstojo į Leipcigo karališkąją konservatoriją, kur pas prof. C. Reineckę mokėsi kompozicijos, o pas S. Jadasoną – kontrapunkto. Nors vokiečių kalbos žinios buvo menkos, jis vis tiek užsirašė klausyti estetikos, istorijos, psichologijos paskaitas. Iš M. K. Čiurlionio laiškų matyti, kad gyvenimas Leipcige M. K. Čiurlioniui buvo labai vienišas ir jis troško grįžti į Druskininkus, nuolat rašė laiškus namiškiams ir E. Moravskiui.
Būdamas Leipcige klausėsi ir studijavo G. F. Hendelio, P. Čaikovskio, R. Vagnerio, F. Listo, H. Berliozo, R. Strauso kūrinius, sukūrė simfoninę uvertiūrą „Kęstutis“. Negalėdamas grįžti namo, atostogų metų piešė. Konservatorijos baigimą apsunkino netikėta M. Oginskio mirtis ir nutrūkusi finansinė parama, tačiau M. K. Čiurlioniui 1902 m. pavyko gauti Leipcigo konservatorijos mokytojo pažymėjimą.thumb|left|180px|Kartu su Sofija Kymantaite [[1908 metais]]
Susidomėjimas daile
1902 m. M. K. Čiurlionis grįžo į Varšuvą, kur įstojo į Varšuvos piešimo mokyklą: pas Janą Kauziką mokėsi piešimo. Gyvendamas Varšuvoje dirbo privačiu muzikos mokytoju, taip išlaikė ne tik save, bet ir čia studijuojančius brolius. Nusprendęs tapyti, atsisakė dėstyti Varšuvos muzikos institute. 1903 m. nutapė 7 paveikslų ciklą „Laidotuvių simfonija“, tačiau neužmiršo ir muzikos: pradėjo kurti simfoninę poemą „Jūra“.
Dailės studijas tęsė Varšuvos dailės mokykloje, kuriai vadovavo Kazimieras Stabrauskas. Mokykloje studijavo piešimą (dėstė Karolis Tichis, Konradas Krzyzanovskis), skulptūrą (dėstė Ksaveras Dunikovskis), tapybą (dėstė Ferdinandas Ruščicas), vykdavo į organizuojamus plenerus. 1904 m. 19 savo darbų (vitražų projektai, 6 paveikslų ciklas „Audra“, knygų viršeliai) parodė uždaroje mokyklos parodoje. 1905 m. buvo surengta M. K. Čiurlionio kūrinių paroda, kurioje parodytas 10 paveikslų ciklas „Fantazijos“, tais pačiais metais dalyvavo pirmojoje metinėje Varšuvos dailės mokyklos parodoje.
Dirbdamas privačiu muzikos mokytoju, susipažino su Volmanų šeima, kuri jam greitai tapo draugais. Ypač šiltas santykis siejo su Bronislava Volman, kuri rėmė M. K. Čiurlionio tapybą. Atsidėkodamas jai M. K. Čiurlionis padovanojo ne vieną paveikslą (tarp jų ir „Bičiulystė“ (1906/1907)). 1905 m. B. Volman pakvietė M. K. Čiurlionį su keliais draugais prie Juodosios jūros – į kurortinį miestelį Anapą. Čia M. K. Čiurlionis keliavo po Kaukazą, tapė, fotografavo, sėmėsi įkvėpimo.
FK Pionieriai Vilnius
Vilniaus „Pionieriai“ – mėgėjiškas Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.
Mikalojus Konstantinas Čiurlionis
Susidomėjimas daile
B. Volman skyrė M. K. Čiurlioniui pinigų kelionei po Europą: Prahą, Dresdeną, Niurnbergą, Miuncheną, Vieną, menininkas žavėjosi Van Dycko, Rembranto, Bocklino darbais. 1906 m. savo darbus parodė Varšuvos dailės mokyklos studentų darbų parodoje Sankt Peterburge (eksponuoti „Pasaulio sutvėrimas“, „Para“, „Audra“ ir kiti kūriniai). Atsirado straipsnių apie M. K. Čiurlionio kūrybą spaudoje, pirmasis – „Vilniaus žiniose“ (Nr. 123).
Airijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Airijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Mikalojus Konstantinas Čiurlionis
Pasišventimas Lietuvai
1906 m. M. K. Čiurlionis rašo broliui Povilui: „''Ar Tau žinomas lietuvių judėjimas? Aš pasiryžęs visus savo buvusius ir būsimus darbus skirti Lietuvai''“. Gavęs kvietimą dalyvauti Pirmojoje lietuvių dailės parodoje, siuntė ten savo darbus (eksponuoti 33 darbai), pats padėjo ją rengti.
1907 m. M. K. Čiurlionis persikėlė gyventi į Vilnių ir aktyviai įsitraukė į visuomeninį gyvenimą – buvo išrinktas į Lietuvių dailės draugijos valdybą, vadovavo „Vilniaus kanklių“ chorui. Dalyvaudamas G. Landsbergio-Žemkalnio dramos „Blinda“ generalinėje repeticijoje susipažino su rašytoja Sofija Kymantaite. Kartu su ja bei Lietuvių dailės draugija rengė Antrąją dailės parodą, diskutavo apie „Tautos rūmų“ kūrimą.
1908 m. kartu su Sofija (jau sužadėtine) vyko į Palangą, o 1909 m. sausio 1 d. jiedu susituokė Šateikių Šv. evangelisto Morkaus bažnyčioje, lankė Sofijos tėvus Kuliuose, Karklėnuose, dėdę Plungėje, viešėjo Druskininkuose.
Pripažinimo siekimas ir mirtis
Siekdamas tapti labiau žinomu, M. K. Čiurlionis paklausė draugų patarimų ir 1908 m. išvyko į Sankt Peterburgą. Čia susipažino su M. Dobužinskiu, kuris lietuvių menininką pristatė Rusų dailininkų sąjungoje. Kad galėtų išgyventi, jis vėl turėjo imtis privataus muzikos mokytojo darbo. Sankt Peterburge M. K. Čiurlionis nepamiršo Lietuvos – pasiūlė Lietuvių dailės draugijai įsteigti muzikos sekciją, siuntė harmonizuotas liaudies dainas „Vilniaus kanklių“ chorui, kartu su Sofija rašė muziką operai „Jūratė“.
1909 m. po vestuvių ir viešnagių pas tėvus į Sankt Peterburgą atvyko abu sutuoktiniai. Čia M. K. Čiurlionio darbai buvo eksponuoti „Salono“ parodoje, šeštoje Rusų dailininkų sąjungos parodoje, tarp jų ir naujausias darbas – „Rex“ (1909). Kelis paveikslus taip pat nusiuntė į Vilniaus dailininkų draugijos pirmąją pavasario parodą, Krokuvoje vykusią Tryliktąją Meno bičiulių draugijos „Sztuka“ parodą. 1909 m. kovą Čiurlioniai grįžo į Lietuvą, kur padėjo rengti Trečiąją dailės parodą, kartu tapė „Rūtos“ draugijos salės scenos uždangą, rašė kritinių apybraižų knygą „Lietuvoje“. Metų pabaigoje M. K. Čiurlionis vėl išvyko į Sankt Peterburgą.
Kūryba
Beveik visi žinomi Čiurlionio dailės darbai, rankraščiai ir kiti kūriniai saugomi ir eksponuojami Nacionaliniame M. K. Čiurlionio dailės muziejuje Kaune. Keli kūriniai yra Lietuvos nacionaliniame dailės muziejuje, Varšuvos nacionaliniame muziejuje ir Valstybiniame rusų muziejuje Sankt Peterburge. 1963 m. Druskininkuose atidarytas M. K. Čiurlionio memorialinis muziejus, buvusiame Čiurlionių šeimos name, 1965 m. duris atvėrė antrasis Čiurlionių namelis.
Muzika
M. K. Čiurlionis – lietuvių profesionaliosios muzikos pradininkas. Jo muzikinį palikimą sudaro dvi simfoninės poemos „Miške“ ir „Jūra“, simfoninė uvertiūra „Kęstutis“, Styginių kvartetas, kantata „De profundis“, fuga „Kyrie“, „Agnus dei“, „Sanctus“, „Neliūskime“, „Lapas pageltęs nukrinta“, apie 200 kūrinių fortepijonui (neskaičiuojant nebaigtų), apie 40 harmonizuotų lietuvių liaudies dainų ir kt.
1909 m. Varšuvoje išleistas jo harmonizuotų lietuvių liaudies dainų rinkinys „Vieversėlis“. M. K. Čiurlionio harmonizuotos liaudies dainos „Beauštanti aušrelė“, „Oi lekia, lekia“, „Šoks tėvelis suktinį“ ir „Taip toli žadėta“ skambėjo JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje ir Toronte. Retas choras ir Lietuvoje apsieina be M. K. Čiurlionio harmonizuotų liaudies dainų.
Kartu su K. Būga, A. Voldemaru, Č. Sasnausku, J. Tallat-Kelpša 1909 m. parengė lietuvišką muzikinės terminologijos žodynėlį „Mūsų muzikos terminologija“.
Dailės darbai
thumb|right|180px| „Jūros sonata. Finale“ (1908 m.)
Čiurlionis kaip dailininkas pradėjo formuotis vėlai. Nors žinoma, kad besimokydamas Plungėje apie 1893 m., jis piešdavo miesto apylinkes, tačiau profesionalaus dailininko kelią pradėjo būdamas tik 27 metų, įstojęs į Varšuvos piešimo mokyklą. Čiurlionis vėliau apie ją pasakys: „Nieko nemokė ten to, ko aš norėjau išmokti“. Jau pirmuosiuose Čiurlionio darbuose ėmė ryškėti dailininko polinkis į simbolizmą ir abstrakciją, mistikos ir paslapties šydą kūryboje. Tuo dailininkas įsiliejo į neoromantizmo dailės kryptį, kuri buvo paplitusi tarp Rytų ir Centrinės Europos, ypač Rusijos, dailininkų. Kaip sau priimtiniausią dailės techniką menininkas pasirinko senovinį tapybos tempera metodą. Kitas bruožas, rodantis Čiurlionio potraukį senovinės dailės išraiškai – ciklinės, diptiko, triptiko kompozicijos, būdingos viduramžių dailei.
1907–1909 m. laikotarpis – pats brandžiausias ir produktyviausias Čiurlionio, kaip dailininko, kūryboje. Tapybos darbų piešiniai įgyja aiškesnes, stilizuotas formas. Ypač brandūs jo 8 paveikslų ciklas „Žiema“ (1907) ir triptikas „Mano kelias“ (1907), esantys netoli abstrakcijos ribos. Kūryboje atsiranda labiau su muzikos kūrinių struktūra susijusių ciklų: tai 4 paveikslų ciklai, atkartojantys muzikinių sonatų struktūrą sudalimis kaip allegro, andante, scherzo ir finale. M. K. Čiurlionis nutapė 7 sonatas, kurių asociatyvūs pavadinimai atsirado jau po dailininko mirties: „Sonata I (Saulės sonata)“ (1907), „Sonata II (Pavasario sonata)“ (1907), „Sonata Nr. 3 (Žalčio sonata)“ (1908), „Sonata Nr. 4 (Vasaros sonata)“ (1908), „Sonata Nr. 5 (Jūros sonata)“ (1908), Sonata Nr. 6 (Žvaigždžių sonata)“ (1908), „Sonata Nr. 7 (Piramidžių sonata)“ (1909). Muzikiniais paveikslais taip pat galima laikyti diptikus „Preliudas ir Fuga“ (1908), „Preliudas. Fuga“ (1908) bei triptiko „Fantazija“ (1908) „Fugos“ dalį.
Vienu garsiausių M. K. Čiurlionio kūriniu įvardijamas paveikslas „Rex“, sukurtas 1909 m., kuriame susijungia K. Flamarijono knygų, Šv. Rašto, indoeuropiečių mitų tyrinėjimai ir dailininko sukaupta patirtis.
M. K. Čiurlionio tyrinėtojai
M. K. Čiurlionio asmenybė ir kūryba domina ne tik lietuvių, bet ir užsienio menotyrininkus. Lietuvoje vieni žymiausių tyrinėtojų yra jo seserys Jadvyga Čiurlionytė ir Valerija Čiurlionytė-Karužienė, Vytautas Landsbergis, Antanas Andrijauskas, Rasutė Andriušytė- Žukienė. Nuolat leidžiamos knygos ir straipsniai.
Knygos apie M. K. Čiurlionį:
Airijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
1980–1981 m. Lygos taurė
Airijos futbolo lygos taurė yra vienas pagrindinių taurės turnyrų Airijoje, jame dalyvauja dviejose stipriausiose lygose žaidžiantys klubai ir kai kurios žemesniųjų lygų komandos.
Mikalojus Konstantinas Čiurlionis
M. K. Čiurlionio tyrinėtojai
M. K. Čiurlionio kūrybai nagrinėti skirta kasmetinė konferencija „Sonatiniai M. K. Čiurlionio garsovaizdžiai“, vykstanti Druskininkuose. Daug su M. K. Čiurlioniu susijusių institucijų vienija pirmasis nacionalinis sertifikuotas kultūros kelias „M. K. Čiurlionio kelias“.
Svarbiausių dailės darbų antologija
Dauguma Čiurlionio dailės darbų saugoma Valstybiniame M. K. Čiurlionio muziejuje Kaune, keli Lietuvos dailės muziejuje Vilniuje, Valstybiniame rusų muziejuje Sankt Peterburge.
Čiurlionis dailės parodose
thumb|150px| 50 [[Litas|litų atminimo moneta (1995 m. aversas) su angelo iš paveikslo „Auka“ figūra]] thumb|150px| 50 [[Litas|litų atminimo moneta (1995 m. reversas) su Čiurlionio atvaizdu]]
Atminimo įamžinimas
thumb|right|240px|[[Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus|Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus]] thumb|right|240px|Čiurlionio namai Vilniuje
FK Pionieriai Vilnius
Istorija
Klubo užuomazgos siekia 2000 metus. Tada dabartinės komandos branduolys mėgėjiškai spardė kamuolį mokyklų salėse, vėliau buvo persikelta į „Sportimos“ maniežą. Tik 2006 m. komandai suteiktas pavadinimas. Pradėta intensyviai dalyvauti draugiškuose turnyruose: Bukiškėse, Kernavėje, Molėtuose. Vėliau nuspręsta išbandyti jėgas SFL žiemos turnyruose 7 × 7 („Umbro“, „Teamsport“ taurėse) – po 2 metų įsitvirtinta antrame (iš keturių, o vėliau sumažinus komandų skaičių - trijų) pagal pajėgumą pogrupyje.
2010 m. klubas pirmą kartą dalyvavo didžiojo futbolo varžybose SFL. Žemiausiame D2 divizione užimta bronzinė 3 vieta. Tai leidžia dalyvauti pereinamosiose varžybose dėl patekimo į aukštesnį divizioną. Sėkmingai įveiktas ir šis barjeras ir nuo 2011 metų komanda dalyvauja 3 pagal pajėgumą SFL C divizione. 2011 m. vasario 28 d. įkurta asociacija „Laisvalaikio ir sporto klubas 'Pionieriai'“, kuri taip pat gauna paramos gavėjo statusą.
2012 m. komandos vadovybė nusprendžia dalyvauti LFF Taurės turnyre, kur I etapo rungtynėse namuose 3:2 įveikta Rokiškio FK ekipa (Utenos AFF III lyga). Sekančiame etape išvykoje nusleista Marijampolės "Ipukio" ekipai 3:0.
Korėjietiška virtuvė
Korėjietiška virtuvė – viena iš Tolimųjų Rytų virtuvių, kurios tradicijos paplitę Korėjos pusiasalyje.
Virtuvės išskirtinumai
Šiaip ar taip, aštrūs raudonieji pipirai (kor. gochu garu) yra neatskiriama Korėjiečių virtuvės dalis. Jie vartojami ne tik patys (džiovinti ir smulkinti), bet ir dedami į gausybę tradicinių pagardų, tarp kurių garsiausi: Kiti labai svarbūs pagardai yra sezamas ir kkaenip, kurių vartojamos ne tik sėklos (pastarųjų ir lapai), bet ir kvapus aliejus.
Dar vienas korėjiečių virtuvės bruožas yra ypač gausiai vartojami laukiniai, vaistiniai augalai. Čia jaučiamas ypatingai glaudus ryšys su tradicine korėjiečių medicina. Tradicinė korėjiečių vaistažolė ženšenis (kor. insam) naudojamas ne tik kaip vaistas, bet ir kaip prieskonis.
Korėjiečiai, kaip ir japonai, vartoja daug jūros produktų: žuvų bei jūržolių, tarp kurių garsiausios kim, miyeok , dashima. Kaip ir japonai, jie vartoja žalią žuvį – hoe (회).
Pagrindiniai patiekalai
thumb|right|250px|Korėjietiškas stalas
Ryžiai ir makaronai
Ryžiai arba makaronai yra pagrindinis maistas, be kurio neapsieina joks valgis. Ryžiai gali būti patiekiami tiesiog virti, tačiau labai paplitęs valgis yra bibimbap (비빔밥). Tai – dažniausiai akmeniniame įkaitintame inde patiekiami ryžiai, su ant viršaus sudėtais priedais: mėsa, daržovėmis, prieskoniais, žaliu kiaušiniu, kimči. Šis patiekalas valgomas gerai išsimaišius šaukštu, kad visi ingredientai sušiltų.
Iš makaronų korėjiečiai, skirtingai nei japonai, nėra išradę naujų rūšių, o naudoja Kinijoje paplitusius makaronus: lamian, dòumiàn ir kitus. Tačiau iš makaronų pagaminti patiekalai pasižymi aštrumu (pvz., ramyeon – korėjietiškai pagaminti lamian). Tarp makaronų patiekalų paplitę yra jajangmyeon (자장면), japchae (잡채) (gaminami iš ryžių makaronų dòumiàn, naengmyeon (냉면) (šaltai paruošti makaronai).
Bančan
thumb|right|250px|Korėjiečių virtuvė pasižymi daugybe bančan rūšių Labai svarbiu maisto elementu yra bančan – aštrūs šalti užkandžiai, patiekiami mažuose indeliuose, kuriais užsiskaninami ryžiai ir pagrindiniai patiekalai. Jų rūšių gausumas pasako apie stalo turtingumą. Žinoma, pats pagrindinis ir dažniausias bančan yra kimči, tačiau žinoma daugybė kitų rūšių.
Dar vienas svarbus bančan ingredientas yra nokdumuk (녹두묵) – želė iš pupelių Vigna radiata, dažniausiai patiekiama su sojų padažu ir actu. Jos variantai yra geltonoji hwangpomuk (황포묵), gilių dotorimuk (도토리묵) ir grikinė memilmuk (메밀묵).
Mėsos patiekalai
Kepta mėsa yra vienas svarbesnių korėjiečių virtuvės patiekalų. Dėl to restoranuose labai paplitęs mėsos kepimas ant grotelių, po kuriomis kūrenasi ugnis. Ši tradicija buvo perduota ir į kitas šalis. Japonijoje toks maistas vadinamas yakiniku ir yra labai populiarus.
Skirtingai nei šašlikas, korėjietiška kepta mėsa pjaustoma labai plonais gabaliukais, šiek tiek pamarinuojama sojų padažo, sezamų aliejaus, česnako ir kitų prieskonių mišinyje. Ją kiekvienas kepasi pats, vartydamas lazdelėmis. Apkepusi mėsa merkiama į aštrų padažą ir valgoma su ryžiais, arba daromas ssam – ji drauge su ssamjiang padažu ir daržovėmis vyniojama į salotos lapą.
Sriubos
Žinomiausia sriubų rūšis yra jjigae (찌개)(čigė) – tai skystis, į kurį dedami įvairūs produktai. Savo sudėtimi jie panašūs į japonų nabe, bet yra gerokai aštresni. Tarp jjigae yra žinomi: Dar yra troškiniai-sriubos, kurios baigiasi galūne tang. Tarp jų žinomos: Iš sriubų dar žinoma haejangguk (해장국) (su kiaulienos kaulais, kopūstu, kraujo kubeliais ir daržovėmis), jeongol (su jūros gėrybėmis ir daržovėmis).
Nealkoholiniai gėrimai
Praktiškai visi nealkoholiniai gėrimai Korėjoje gali būti vadinami arbatomis. Korėjoje plačiai geriama žalioji arbata ir įvairūs jos porūšiai.
Vienas Korėjos išskirtinumas šioje srityje gausus žolelių ir grūdų arbatų naudojimas. Tai parodo ypač gajas senovines tradicijas, nes tokios arbatos buvo geriamos prieš introdukuojant į Korėją arbatmedį. Žymiausios tradicinės korėjiečių arbatos yra:
Alkoholiniai gėrimai
Korėjos alkoholiniai gėrimai, vadinami 주 ju, yra gana panašūs į kitus Tolimuosiose Rytuose gaminamus gėrimus. Čia irgi išskiriami fermentuoti (geltonieji gėrimai, Korėjoje vadinami 약주 yakju) ir distiliuoti (baltieji gėrimai, kurių garsiausias – 소주 soju).
Tačiau Korėja turi ir savo secifiką, kuri vėlgi susijusi su giliomis tradicijomis. Korėjietiškų gėrimų rūšis 탁주 takju, kaip spėjama, yra viena seniausių rūšių šalyje, gaminta dar prieš Kinų kultūros įtaką. Šie gėrimai gaminami iš fermentuotų ryžių ir nėra filtruojami, pasižymi žemu alkoholio laipsniu. Taigi, jie yra tirštoki, dažniausiai pieninės konsistencijos. Garsiausias šios rūšies gėrimas yra 막걸리 makgeolli (6.5-7 % stiprumo). Visai silpnas yra 식혜 sikhye, gaminamas iš priskrudusių puode ryžių, kurie fermentuojami keletą dienų.
Desertai
Kaip ir japonų virtuvėje, pagrindiniai ingredientai saldumynams yra gličiųjų ryžių tešla ir saldi raudonųjų pupelių masė. Dar naudojama žaliųjų pupelių masė, sezamas, medus.
Maisto etiketas
Kaip ir japonų virtuvėje, valgoma prie žemų staliukų. Čia naudojami stalo įrankiai sujeo, kuriuos sudaro šaukštas ir lazdelės. Išskirtinis korėjiečių stalo etiketas yra dažnas šaukšto sutgarak vartojimas. Šaukštu valgomi ir ryžiai, ir pagrindiniai patiekalai, kai lazdelės jeotgarak naudojamos daugiausia valgyti užkandžiams banchan.
Grandukas
Grandukas – titnaginis akmens amžiaus darbo įrankis. Naudotas medžiui arba kaului apdoroti.
Grandukas yra titnago gabalas, kurio kraštai – įgaubti arba tiesūs, stori ašmenys – retušuoti. Lietuvoje naudotas nuo paleolito pabaigos; ypač būdingas mezolito pabaigai ir neolito pradžiai. Labiausiai buvo paplitę grandukai, derinti su kitais įrankiais (gremžtukas, rėžtukas). Grandukų rasta neolito gyvenvietėse, priskiriamose Narvos kultūrai, Nemuno kultūrai ir Pamarių kultūrai.
The Ark
The Ark − švedų glamroko grupė. Suburta 1991 m. Ola Salo, Mikael Jepson, Lasse Ljungberg-Leari, kai Ola Salo ir Leari buvo tik keturolikos metų.
Sakuočių kapinynas
Sakuočių kapinynas (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 12264; senas registro kodas – A29) – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Sakuočių kaime (Kartenos seniūnija), apie 5 km į šiaurę-šiaurės rytus nuo Kartenos, Minijos kairiajame krante.
Kapinynas
Įrengtas apie 200 m ilgio ir iki 50 m pločio Minijos slėnio terasoje, pailgoje šiaurės-pietų kryptimi. Šiaurinė pakilumos dalis nukasta, dirvonuoja, centrinėje – įrengtos XVI-XVIII a. kaimo kapinės, pietinė – iškasinėta bulviarūsių duobių, apaugusi medžiais. Teritorija – 0,69 ha.
Tyrimai
1898 m. kapinyną išaiškino ir žvalgė Juozapas Žiogas, kuris rado vytinių antkaklių dalių, apyrankių ir kitų X–XIII a. kapams būdingų radinių.
The Ark
„The Ark“ dainų žodžiai kartais būna prieštaringi. Pavyzdžiui, 2002 singlas „Father of a Son“ yra apie homoseksualų teises turėti vaikų.
Sakuočių kapinynas
Tyrimai
1992 m. žvalgė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas).
1994 m. archeologas Aurelijus Škimelis ištyrė 6,5 m² plotą, kuriame rado 2 griautinius IV a. antros pusės – V a. pradžios vyro ir mergaitės kapus su akmenų vainikų liekanomis. Mirusieji palaidoti nesudeginti, netaisyklingo ovalo pavidalo duobėse. Mergaitė gulėjo paguldyta ant šono, miego pozoje, galva į pietus. Ją puošė žalvarinis smeigtukas susuktu galu, gintaro karoliukas, 2 pailgi mėlyno stiklo karoliukai, 2 žalvarinės apyrankės (įvijinė ir išplotais bei užkeistais galais), įvijinis žiedas ir žalvarinė įvija. Kapo duobė pailga šiaurės-pietų kryptimi, 1,4 m ilgio ir 75 cm gylio. Vyro kapo duobė orientuota šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi, 2,1 m ilgio ir iki 70 cm gylio. Mirusysis gulėjo ant nugaros, galva atsuktas į šiaurės vakarus. Kape rasta geležinio ietigalio plunksna, žalvarinė antkaklė su rakto skylutės formos kilpele, gintaro karoliukas, geležinis smeigtukas, 2 žalvariniai žiedai (vienas įvijinis, su išplota vidurine vija). Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
The Ark
2006 spalio mėnesį grupė ir Ola Salo buvo sukritikuoti JAV spaudos dėl ginčytino komentaro užsimenant apie rugsėjo 11. Nors tai buvo akivaizdus geraširdiškas pajuokavimas tarp dainų, kai grupė pasirodė naujos Švedijos Ambasados JAV atidarymo renginyje. Deja dėl to teko atšaukti visą JAV koncertinį turą.
„The Ark“ atstovavo Švedijai 2007 metų Eurovizijos dainų konkurse su daina „The Worrying Kind“. Šią dainą (kaip ir daugumą kitų grupės dainų) parašė Ola Salo. Ši daina įtraukta į 2007 balandžio mėnėsį išleistą albumą „Prayer for the Weekend“. Pirmasis šio albumo singlas „Absolutely No Decorum“ pasirodė jau 2007 sausio mėnesį.
The Ark bendradarbiavo su tokiomis grupėmis kaip „The Darkness“ ir „The Cardigans“.
Diskografija
Išleisti albumai:
Taip pat išleistas ir vienas EP’as:
Nijolė Jasaitė-Karpavičienė
Nijolė Jasaitė-Karpavičienė (g. 1954 m. birželio 30 d. Raseiniuose) – Lietuvos muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Baigusi Panevėžio J. Balčikonio vidurinę mokyklą, 1972–1976 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio Jono Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. Elena Jakštienė). Besimokydama 1975–1976 m. dirbo Ramygalos kultūros namų meno vadove, suorganizavo mišrųjį chorą ir parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei. 1976–1981 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (e. prof, pareigas Klemenso Griauzdės klasė).
Nuo 1976 m. rudens Panevėžio Jono Švedo pedagoginės muzikos mokyklos koncertmeisterė ir vaikų muzikos mokyklos choro vadovė. Vaikų chorą parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei (konkurse pelnė antrąją vietą) ir 1981 m. tarprespublikinės jaunimo spartakiados atidarymo iškilmėms Vilniuje. Choras dalyvavo Panevėžio miesto ir zonos dainų šventėse.
Nuo 1979 m. Panevėžio Jono Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, išugdė 20 muzikos mokytojų-chorvedžių.
Estijos juodmargiai galvijai
Estijos juodmargiai – pieninių galvijų veislė išvesta  daugiau kaip prieš 100 metų, kai Estijos vietiniai galvijai buvo sukryžminti su Olandijos bei kitų Europos šalių juodmargiais. Veislė iki 1951 metų buvo vadinama Estijos Holšteinų – fryzų veisle. 1975 m. ji buvo gerinama JAV Holšteinų veislės galvijais. Labai pagerėjo pieno produktyvumas, kai 1980 m. buvo panaudotas Kanados Holšteinų bulių kraujas.
Estijos juodmargiai (Holšteinai) pasižymi stambiu, kompaktišku kūno sudėjimu, yra tvirto skeleto. Karvių aukštis ties ketera – 140 cm, bulių – 158 cm, karvių svoris 600 kg, bulių – 1100 kg. Vidutinis šios veislės karvių pieno riebumas – 4,19 %, o baltymingumas – 3,28 %. Galvijų skaičius 2007 m. birželio 1 d. Lietuvoje – 14.
Rokiškio sūris
Rokiškio sūris – didžiausia pieno perdirbimo įmonių grupė Baltijos šalyse; holdingo bendrovė
„Rokiškio sūrio“ grupei priklauso „Utenos pienas“, „Ukmergės pieninė“ ir Latvijos įmonė SIA „Jekabpils piena kombinats“. Rokiškio įmonėje gaminami fermentiniai sūriai ir pieno cukrus (laktozė), Utenoje – švieži pieno produktai, sviestas ir sausi pieno produktai (išrūgų baltymų koncentratas „WPC“ ir išrūgų baltymų izoliatas „WPI“), Ukmergėje – varškė ir varškės sūriai. miniatiūra|264x264px „Rokiškio sūrį“ kontroliuoja įmonės vadovų įsteigta investicijų bendrovė „Pieno pramonės investicijų valdymas“, pieno perdirbimo įmonės vadovas Antanas Trumpa ir SIA „RSU Holding“, kartu valdantys 75,06 proc. akcijų. 10 proc. Naujosios Zelandijos įmonei, didžiausiai pieno produktų eksportuotojai pasaulyje „Fonterra (Europe) Coöperatie U.A.“, 5,44 proc. UAB „INVL Asset Management“.
Bendrovės akcijos kotiruojamos Vilniaus vertybinių popierių biržos Oficialiajame prekybos sąraše.
Leukipas
Leukipas (🇬🇷; apie 500–440 m. pr. m. e.) – senovės graikų filosofas materialistas.
Biografija
Dėl jo kilmės vietos esama įvairių nuomonių. Kaip galimos kilmės vietos minimos Miletas, Elėja, Abderai. Biografinių duomenų išlikę nedaug: yra žinoma, kad Leukipas buvo atomizmo sistemos kūrėjo Demokrito mokytojas. Jo amžininkai – Parmenidas, Zenonas Elėjietis, Empedoklis ir Anaksagoras.
Filosofija
Leukipo veikalų nėra išlikę. Leukipui priskiriami veikalai „Didysis diakosmas“ ir „Apie protą“. IV a. pr. m. e. Leukipo ir Demokrito tekstai buvo sujungti, todėl sunku atskirti šių filosofų teorijų elementus.
Leukipo atomistinė teorija netiesiogiai susijusi su Elėjos filosofine tradicija. Žinoma, kad Leukipas klausė aporijų kūrėjo Zenono Elėjiečio paskaitų, bet jo sekėju netapo. Išeities iš šio filosofo atskleistų paradoksų, nesiekdamas jų išspręsti logiškai, bandė ieškoti Jonijos filosofinėje tradicijoje.
Leukipas teigė, kad egzistuoja begalinis nuolat judančių elementų rūšių skaičius ir begalinė šių elementų formų įvairovė. Prieštaraudamas elėjiečiams, kurie neigė nebūties realumą, Leukipas teigė, kad nebūtis, visiška tuštuma, yra tiek pat reali, kaip ir būtis bei kūnai. Siekdamas išvengti su begaliniu dalumu susijusių paradoksų jis postulavo nedalių dalelių – atomų ( – neperpjaunamas) – egzistavimą. Neigė būties nekintamumą ir tapatumą sau, bet kokį jusliškai patiriamų daiktų kitimą aiškino juos sudarančių atomų persigrupavimu į kitas konfigūracijas. Tokiam atomų judėjimui užtikrinti postulavo absoliučiai tuščią atomų judėjimo terpę – tuštumą. Manoma, Leukipo atomizmo ištakos yra grynai loginės, ne empirinės (kaip šiuolaikinės atomo fizikos), nors ši teorija vėlesnių antikos mąstytojų taikyta empiriškai stebimiems daiktų pokyčiams aiškinti.
Nuo Jonijos filosofų Leukipo mokymas skyrėsi tuo, kad postulavo ne vieną tikrovės pradą, o begalinę daugybę elementų. Šiuo požiūriu jo atomistinė teorija artima Empedoklio ir Anaksagoro teorijoms. Leukipo filosofija padarė didelę įtaką Demokritui ir su atomistinė tradicija nesusijusiems mąstytojams Melisui, Diogenui Apoloniečiui, Ekfantui ir kitiems.
Būtį laikė susidedančia iš begalės elementų (atomų), nuolat judančių tuštumoje. Šie elemetai skiriasi dydžiu ir forma, judėjimu, bet yra nedalūs. Judėjimas – savaime būdinga atomų savybė. Leukipas neigė Parmenido tuščios erdvės nebuvimo koncepciją. Žmogaus elgesys, anot jo, tiesiogiai priklausantis nuo to, iš ko jis sudarytas.
Manoma, jog Leukipas nustatė priežastingumo ir pakankamo pagrindo principus.
Mažasporė
Mažasporė – šalmabudinių (Mycenaceae) šeimos grybų gentis.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Argumentas iš kartojimo
Kartojimo argumentas – retorikos klaida, kada kažkuo įtikinti bandoma labai dažnai ir ilgai tai kartojant. Ad nauseam reiškia jog diskutuota jau iki pykinimo, arba tol, kol visiems diskusija tiek įkyri, jog norisi vien kuo greičiau ją užbaigti. . Jozefas Gebelsas, fašistinės Vokietijos propagandos ministras, yra pasakęs: daug kartų pakartotas melas tampa tiesa.
Paprastai tokią retorikos formą naudoja politikai, religiniai (ypač sektų) lyderiai. Ekstremali kartojimo argumento forma yra laikoma smegenų plovimu. Šiuo metodu remiasi ir propaganda.
Teisinėje praktikoje kartojimo argumentas dažnai naudojamas savęs įtikinimui. Pavyzdžiui, kartu su advokatu aptartą ir pakoreguotą matyto įvykio versiją liudininkas prieš teismą verčiamas kartoti labai daug sykių, kol ne tik viską tobulai išmoksta, bet ir pradeda pats sunkiai atskirti nuo tikrosios versijos.
Rimantas Kasputis
Biografija
1972 baigė vidurinę mokyklą ir East Detroit Conservatory of Music. Vėliau muzikos studijas tęsė Oaklando universitete Rochesteryje, MI, kur 1978 įgijo bakalauro laipsnį ir teisę dėstyti muziką bei biologiją. 1977 vasarą muzikos žinias gilino pas trimito mokytoją Carminą Caruso Niujorke. 1973–1976 lituanistinėje mokykloje Detroite dėstė dainavimą, vėliau dirbo vokalinės ir instrumentinės muzikos mokytoju kitose mokyklose. 1972–1974 vadovavo Detroito vyrų oktetui, apie trejus metus vargonininkavo Šv. Antano bažnyčioje. Keletą metų vadovavo pramoginės muzikos orkestrui „Romantika“. 1981–1988 choro vadovas Dievo Apvaizdos lietuvių parapijoje Southfielde, MI. Apie devynerius metus buvo tautinių šokių grupių „Šilainė“ ir „Audinys“ akordeonistas. Išleido lengvosios muzikos plokštelę „Tarp tostų ir dainų".
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Julianas
Flavijus Klaudijus Julianas (Flavius Claudius Iulianus; 331 m. lapkričio 17 d. – 363 m. birželio 26 d.) – Romos imperatorius iš Konstantinų dinastijos 361–363 m. Paskutinis Romos imperijos valdovas išpažinęs antikinę religiją, krikščionių autorių dar vadinamas Julianu Atskalūnu.
Biografija
Gimė 331 m. lapkričio 6 d. Konstantinopolyje. Krikščionių Julijaus Konstancijaus ir Bazilinos sūnus, Konstantinų dinastijos pradininko Konstancijaus I Chloro anūkas. Jo motina kilusi iš Mažosios Azijos graikų. Kovotojai dėl sosto nužudė Juliano tėvą Konstancijų, o patį Julianą su netikru broliu Galu ištrėmė į Kapadokiją.
Būdamas tremtyje, Flavijus Klaudijus Julianas pradėjo studijuoti filosofiją, vėliau Pergame mokėsi pas Jamblicho mokinius Aidesiją ir Chrisantiją. Sužinojęs apie stebuklais garsėjantį Maksimą Efesietį, išvyko mokytis pas jį į Efesą. 355 m. Atėnuose studijavo retoriką pas Prohairesiją. 361 m. Julianas atvirai išsižadėjo krikščionybės, nors vėlesniame laiške rašė, kad šį žingsnį padaręs dar prieš vykdamas į Pergamą.
Įgijęs purpurą, Julianas pradėjo valstybės religinę pertvarką, kuria buvo ketinama atkurti prarastą Romos stiprybę. Jis palaikė helenistinio politeizmo kaip valstybinės religijos atkūrimą.
362 m. vasario 4 d. Julianas paskelbė įsaką užtikrinti religijos laisvę. Įsakas skelbė, kad visos religijos yra lygios prieš įstatymą ir kad Romos imperija turi grįžti į savo pradinę religinę eklektiką, pagal kurią Romos valstybė nerėmė jokios religijos savo provincijose.
Savo Tolerancijos įsaku 362 m. Julianas paskelbė apie ikikrikščioniškų šventyklų atnaujinimą, konfiskuotų šventyklos nuosavybių restituciją ir grąžinimą iš tremties disidentų krikščionių vyskupų. Pastarasis buvo tolerancijos įvairiems religiniams požiūriams pavyzdys. Jis ėmėsi globoti žydus, ketino atstatyti Jeruzalės šventyklą. Julianas uždraudė krikščionims dėstyti nekrikščioniškus tekstus (Homerą, graikų filosofus).
363 m. išsiruošė žygiui į Persijos sostinę Ktesifoną, kur siekė sumušti šachą Šapūrą, tačiau mūšio Frigijoje metu buvo sužeistas ir mirė.
Filosofija ir teologija
Imperatoriaus Juliano vienintelis veikalas Kronia (Saturnalia) (361 m.) neišliko, tačiau liko daug laiškų, filosofinių himnų (karaliui Helijui ir Dievų Motinai), panegirikų ir traktato „Prieš galilėjiečius“ fragmentai. Juliano himnams būdinga Chaldėjų orakulams artima metafizika. Visata dalijama į 3 sluoksnius, turinčius savo valdytojus: Empirėją valdo Amžinybė (Ajonas), eterinę sritį – Saulė, medžiaginę sritį – Mėnulis. Kosmosas valdomas Vienio, kuriame tarpstančios Idėjos vadinamos noetiniais dievais. Amžinybė jam yra noetinės srities viršūnė, Helijas – noerinės. Julianas dievus laikė skirtingomis to paties principo hipostazėmis (Helijas = Mitra, Dzeusas, Hadas, Okeanas, Serapis). Deivę Kibelę aukštino kaip noerinių dievų versmę, o Atis jungia medžiaginį kosmosą su nemedžiagine priežastimi.
Dėl savo neoplatoniško išsilavinimo Julianas pripažino žmonijos sukūrimą, kaip aprašyta Platono Timajuje.
Krikščionių istorikas Sokratas Scholastikas buvo tos nuomonės, kad Julianas tikėjo esąs Aleksandras Didysis „kitame kūne“ dėka sielų transmigracijos", pagal Pitagoro ir Platono mokymą".
Prieš galilėjiečius
thumb|Ioulianou autokratoros ta sozomena, 1696
Kūrinys neišlikęs, rankraštis buvęs graikų kalba. Jį savo paneigime „Prieš Julianą Apostatą“ komentuodamas Juliano žodžius ištisai pacitavo Aleksandrijos patriarchas šv. Kirilas. Šio paneigimo yra išlikę dešimt knygų, kuriose atpasakota trečdalis viso Juliano kūrinio. Taip pat išlikę nemažai antros ir trečios knygos fragmentų. Juliano veikalas laikomas vienu svarbiausių prieš krikščionybę nukreiptų kūrinių.
Ilja Kabakovas
thumb|Ilja Kabakovas. Instaliacija thumb|Ilja Kabakovas. Skulptūra Ilja Josifovičius Kabakovas (, 1933 m. rugsėjo 30 d. – 2023 m. gegužės 27 d. ) – rusų ir JAV grafikas, tapytojas konceptualistas, instaliacijų kūrėjas.
Biografija
1957 m. baigė V. Surikovo dailės institutą Maskvoje. Dirbo knygų, vaikiškų žurnalų iliustratoriumi, nuo aštuntojo dešimtmečio įsitraukė į avangardinį „socarto“ judėjimą, kuriam būdinga sovietinės dailės stereotipinių vaizdinių parodijavimas. 1965 m. jo darbai buvo eksponuoti Italijos komunistų partijos lyderio surengtoje parodoje Akiloje, Abrucai. Bet tada baigėsi ir chruščiovinis „atšilimas“. Jis tapo nepageidaitinas tarybinėje visuomenėje. 1988 m. emigravo iš TSRS, nuo 1992 m. gyvena Niujorke. Nuo devintojo dešimtmečio pradžios daugiausia kuria instaliacijas, jose reprezentuojama sovietinė gyvenimo realybė, gausu autobiografinių nuorodų („Raudonasis paviljonas“, „Įvykis muziejuje, arba Vandens muzika“, abi su V. Tarasovu, 1993 m.). Kūriniams būdinga ironija, yra poparto elementų. Iki 1989 m. dirbo su žmona Emilija. 1992 m. dalyvavo parodoje „Documenta 9“, 1988 ir 1993 m. – Venecijos bienalėje.
Ekspozicijos
I. Kabakovo darbai „Žuk“ ($5,8 mln., 2008) ir „Nomer liuks“ ($4,1 mln., 2006) – brangiausiai parduoti šiuolaikinio rusų meno kūriniai (abu – „Phillips de Pury“ aukcione, Londonas).
Pašarinis motiejukas
Pašarinis motiejukas (Phleum pratense) – miglinių (Poaceae) šeimos, motiejukų (Phleum) genties žolinis augalas. Paplitęs Europoje, vidutinių platumų klimato srityje, taip pat introdukuotas JAV.
Aukštis 50-150 cm, lapai iki 45 cm ilgumo ir iki 1 cm pločio. Žiedynas – 7-12 cm ilgio varpa. Auga pievose, ganyklose, paupiuose. Svarbus pašarinis augalas.
Pašarinio motiejuko žiedadulkės sergantiems šienlige gali sukelti alergiją.
Zrenianinas
Zrenianinas – miestas šiaurės Serbijoje, Voivodinos krašte, Banato regione, uostas prie Begėjaus upės. Centrinio Banato apygardos centras. Mašinų gamybos, elektronikos, laivų statybos, tekstilės, maisto, farmacijos pramonė.
Vilniaus diena
thumb|300px|"Vilniaus dienos" logotipas thumb|220px|"Vilniaus dienos" [[2011 m. liepos 19 d. numeris]] „Vilniaus diena“ – savaitraštis Vilniaus miesto gyventojams bei jo svečiams.
Zrenianinas
Istorija
Zrenianinas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1326 m.
Vilniaus diena
„Vilniaus diena“ daugiau nei 60-yje puslapių talpina koncentruotą informaciją apie Vilniaus savaitės įvykius ir aktualijas, Lietuvos ir pasaulio naujienų santrauką bei kultūros ir laisvalaikio dalį – renginių gidą, Vilniaus kultūros ir pramogų apžvalgas bei laisvalaikio skaitinius.
Zrenianinas
Sportas
Iki 2006 m. mieste žaidė FK Proleter Zrenjanin, tačiau dėl finansinių sunkumų buvo priverstas jungtis prie „Buducnost“ komandos iš Banato Dvoro, kuri persikėlė į Zrenianiną ir tapo FK Banat Zrenjanin komanda.
Vilniaus diena
2018-ųjų rugpjūtį į Vilnių sugrįžęs savaitraštis leidžiamas kiekvieną pirmadienį ir 25 000 tiražu platinamas lankomiausiose Vilniaus vietose, bei yra vienas iš penkių skaitomiausių periodinių leidinių Vilniuje*.
Zrenianinas
Miestų partnerystė
Zrenianino miestai-partneriai:
Vilniaus diena
Istorija
"Vilniaus diena" nuo 2007 m. yra leidžiama žiniasklaidos kompanijos "Diena Media News". Nuo 2007 m. spalio 20 d. iki 2013 m. sausio 3 d. buvo leidžiamas kaip dienraštis. Keičiantis įmonės akcininkams, 2013 m. tapo savaitraščiu, leidžiamu kiekvieną ketvirtadienį, o 2014 m. leidyba buvo nutraukta.
2018 m. rugpjūtį „Vilniaus diena“ sugrįžo ir yra platinama lankomiausiose Vilniaus vietose.
Įmonei priklauso dienraščiai „Kauno diena“ ir „Klaipėda“, savaitraštis „Vilniaus diena“, žurnalai „Sveikata“, „37O“ ir kt. bei naujienų portalai diena.lt, kauno.diena.lt, klaipeda.diena.lt.
Ýokary Liga
Turkmėnijos Ýokary Liga (Ýokary Liga) – Turkmėnijos profesionalų futbolo lyga, įkurta 1992 metais. Lygos varžybas organizuoja Turkmėnijos futbolo federacija. Sezonas tęsiasi nuo balandžio mėnesio iki lapkričio.
Istorija
Nuo 2014 m. sezono, kai Altyn Asyr FK tapo čempionais pirmą kartą, jie ne kartą apgynė čempionų titulus ir tapo šalies rekordininkais pagal iškovotų titulų skaičių.
2020 m. dalyvavo aštuonios komandos. Ankstesniais metais būta devynių ir dešimties dalyvių.
Žiemgalos žemuma
Žiemgalos žemuma  – žemuma šiaurės Lietuvoje ir pietų Latvijoje, istoriniame Žiemgalos regione. Lietuvoje esanti dalis priskiriama Vidurio Lietuvos žemumai, o Latvijoje – Vidurio Latvijos žemumai. Pietinę ribą žymi Linkuvos kalvagūbris, vakaruose ribojasi su Kuršo aukštuma. Lygumos paviršių sukūrė iš šiaurės, nuo Rygos įlankos atslinkusi ledyno plaštaka. Ant nuardyto viršutinio devono laikotarpio uolienų sluoksnio susidarė 2–5 m storio pleistoceno nuogulų danga. Būdinga plokščia ar lėkštai banguota lyguma, apskalauta prieledyninių vandenų. Būdingas aukštis 40–50 m. Dirvožemiai vėlėniniai glėjiški ir vėlėniniai karbonatiniai priemoliai ir moliai. Žiemgalos žemuma įeina į Lielupės baseiną, svarbiausios upės – Lielupė, Mūša, Nemunėlis, Švėtė, Yslykis ir kt. Ežerų nėra, pelkių nedaug. Miškų mažai.
Girdvainių apylinkė
Girdvainių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Pupšių apylinkės ir dalies Vitkelių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Bubėnų apylinkės.
Volkušeko šliuzas
Volkušeko šliuzas  – šešioliktasis Augustavo kanalo šliuzas (nuo Bebro upės). Šliuzas yra Baltarusijoje, apie 1,6 km nuo Lenkijos ir Baltarusijos valstybės sienos. Pastatytas 1829 m. Statyboms vadovavo inžinierius Vojcechas Korčakovskis (Wojciech Korczakowski). 2005–2006 m. rekonstruotas.
Lotkos–Volteros lygtys
thumb|200px|Gamtoje stebėti kiškio ([[Lepus americanus) ir lūšies (Lynx canadensis) populiacijų dydžio svyravimai]] thumb|200px|Lotka-Volterra lygties sprendinio pavyzdys (mėlyna ištisinė linija – auka, oranžinė punktyrinė – plėšrūnas Lotkos–Volteros lygtys (dar žinomos kaip plėšrūno–aukos lygtys) – pirmos eilės netiesinių diferencialinių lygčių sistema, sudaryta iš dviejų lygčių, vaizduojanti biologines sistemas, kuriose sąveikauja dvi rūšys: plėšrūnas ir auka. Lygtys įtraukia ir laiką:
kur
Prielaidos
Lotkos–Volteros modelis padaro keletą prielaidų apie plėšrūno ir aukos aplinką ir evoliuciją:
Cenzorius (Roma)
miniatiūra|Cenzorių susirašymas Cenzorius Senovės Romoje buvo aukšto rango magistratas, prižiūrėjęs viešąją moralę ir kai kuriuos valstybės finansų aspektus.
GAZ-24
GAZ-24 „Volga“ – vidutinės klasės lengvasis automobilis, su sedano ar universalo kėbulu, gamintas nuo 1970 iki 1985 m. Gorkio automobilių gamykloje.
Modifikacijos
thumb|200px|left|Rytų Vokietijos policijos automobilis Taip pat buvo ir tokios modifikacijos kaip 4 durų paradinis kabrioletas ir pikapas (furgonas). Šie modeliai yra ne GAZ produkcija. Kabrioletus, skirtus kariniams paradams, gamino labai mažais kiekiais. Tuo užsiėmė „Bronickio karinė automobilių remonto gamykla“. Pikapus gamino kitos gamyklos, iš atgyvenusių sedanų bei universalų.
Istorija
Nuo 1956 m. GAZ pradėjo gaminti automobilius GAZ-21 „Volga“ ir jos modifikacijas. Tais laikais GAZ-21 buvo gana šiuolaikiškas automobilis ir skyrėsi originaliais konstrukciniais ir dizaino sprendimais. Bet 1960 m. pradžioje jis pradėjo rimtai senti, o ypač iš dizaino pusės.
Vėliau teko atsisakyti šešių cilindrų variklio ir automatinės pavarų dėžės. Galiausiai automobilių gamybai buvo naudojami du skirtingi varikliai: 2445 cm³ I4 arba 5530 cm³ V8 su automatine pavarų dėže. Tiesa buvo pagaminti keli egzemplioriai su importiniu šešių cilindrų varikliu. Dyzeliniai varikliai buvo montuojami į nedideles, eksportui skirtas serijas.
Nuo 1962 iki 1965 metų buvo sukurti šeši maketai, stipriai besiskiriantys savo išore. Iki 1965 m. automobilio išorės dizainas ir techninė dalys buvo baigtos. 1966 m. pasirodė pimasis važiuojantis prototipas, pavadintas „M-24“ (ankstesnis gamyklos modelis GAZ-23 ant GAZ-21 bazės). Buvo gaminami du prototipai su skirtingais priekinės dalies dizainais – dviejų ir keturių žibintų. Gamyboje pasirodė automobilis su dviem žibintais.
1967 m. buvo paskelbta apie naujojo tarybinio automobilio gamybą. 1968 m. buvo surinkti 32 automobiliai, kitais metais surinkta dar 215 mašinų, o metų pabaigoje buvo paleistas konvejeris. 1970 m. liepos 15 d. baigėsi GAZ-21 gamyba. Nuo tada vienintelis gamyklos gaminamas modelis – GAZ-24.
GAZ-24 kartos
1968–1977 m. gamybos, GAZ-24 galima išskirti kaip pirmosios kartos automobilį. Automobilis pastoviai buvo tobulinamas. Pirmaisiais gamybos metais (1970–1975 m.) buvo daromi įvairūs pakeitimai ir taisymai: veidrodžiai ant priekinių sparnų pirmuose modeliuose pasirodė nepatogūs eksploatuojant automobilį, todėl dešinįjį veidrodį panaikino, o kairįjį perkėlė ant durų, įdėjo patikimesnę bagažinės dangčio spynelę, naujas linges su kitokiu lakštų profiliu, užvedimo spynelę suvienodino su automobilių VAZ, originalios konstrukcijos spidometrą (juostelinis) pakeitė tradiciniu rodykliniu, todėl, kad juostelinio spidometro parodymus buvo sunku vertinti, dėl juostelės drebėjimo jam veikiant; ant galinio stogo rėmo buvo pritvirtintos gabaritinės šviesos, užsidegančios išlipant kelaiviams ir t. t. thumb|200px|Antrosios kartos GAZ-24 1977–1978 m. buvo daroma pirma, rimta modernizacija ir taip atsirado antroji automobilio karta. Automobilyje atsirado „iltys“ ant bamperio, saugos diržai, rūko žibintai, najas prietaisų skydelis ir daug kitų smulkių pakeitimų.
Tokios išvaizdos automobilis buvo gaminamas iki 1985 m., kol vėl buvo modernizuotas, tik šį kartą radikaliau. Trečiosios kartos „Volga“ vadinosi GAZ-24-10. Anksčiau, 1982 m. į gamybą buvo paleistas automobilis GAZ-3102, skirtas viešųjų institucijų aptarnavimui, kuriame buvo naudojami modifikuoti kėbulai, varikliai ir pavarų dėžės nuo GAZ-24.
Iki 1992 m. buvo pagaminta 1 481 561 automobilis GAZ-24 – masiškiausiai gamintas modelis gamyklos istorijoje.
Eksterjeras
Dizainu „Volga“ primena amerikietiškus 7 dešimtmečio vidurio automobilius. Tuo metu kai pasirodė masinėje gamyboje, GAZ-24 nebuvo pasenęs dizaino atžvigiu, lyginant su automobiliais gamintais Šiaurės Amerikoje iki 8 dešimtmečio pabaigos.
Presuotos kėbulo detalės buvo paprastos ir technologiškos. Priekinis ir galinis stiklai labai mažai išlenkti, siekiant supaprastinti gamybą, tuo pačiu atitiko tų laikų madą. Durų stiklai labai nežymiai lenkti. Presuoti durų stiklų rėmeliai masyvūs ir gana grubūs, kad užtikrintų maksimalų tvirtumą ir kartu gamybos paprastumą. thumb|170px|right|Galinis žibintas Kėbulas buvo dažomas paprastomis spalvomis, atsižvelgiant į išlikusius automobilius dažniausiai buvo dažoma balta arba purvinai pilka spalva. Iš viso buvo apie 20 melamido-alkidinės emalės spalvų variantų (tuo tarpu pirmaujantys pasaulio automobilių gamintojai galėjo pasiūlyti iki 50 spalvų).
Vidaus rinkoje automobiliai nebuvo dažomi „metallic“ ar dviejų spalvų dažais (taip kartais GAZ prekybos agentai dažydavo eksportuojamus automobilius). Vinilo stogas taip pat nebuvo dedamas, visi modeliai su apklijuotu stogu – savininkų arba prekybos agentų darbas. Eksportui skirtos mašinos buvo dažomos kitokiomis, net „metallic“ spalvomis. Ankstesnių „Volgų“ spalvų gama buvo platesnė nei vėlesniųjų.
Grynai GAZ elementu galima pavadinti stogo rėmą puošiančias, chromuotas salono ventiliacijos groteles. 1974 m. ant jų atsiranda gabaritinės šviesos, kurias vairuotojas įjungdavo įlipant kelaiviams. GAZ-24-10 modelyje šio elemento jau nebėra.
Gale labiausiai charakteringa detalė – vertikalūs galiniai žibintai, kurių forma primena ištemptą šešiakampį. Vėlesniuose modeliuose į galinius žibintus buvo sudėti reflektoriai, supaprastinant jų konstrukciją. Nuo pat pradžių buvo naudojami europinio tipo žibintai.
Galinio numerio vieta buvo labai siaura, į ją tilpdavo tik beveik kvadratinis numeris. Nuo 1981 m. ji pritaikyta šiuolaikiniams standartams.
Antros kartos volgoje (nuo 1977 m.) priekiniuose sparnuose atsirado apvalūs posūkio signalai.
Durų rankenėlės turi tipinę 7 dešimtmečio formą, durys atsidarydavo paspaudus didelį mygtuką. Iki 1975 m. Buvo montuojamos rankenėles su storu mygtuku, o vėlesniuose su plonu.
Naujesnėse „Volgose“ rankenėlės su mygtukais pakeitė originalios, bet labai nepatogios, pilnai į duris įleistos rankenėlės. thumb|200px|left|Užrašas ant sparno Ant priekinių sparnų, viršutiniame priekiniame kampe buvo užrašai “Волга”. Labai retai išliekantis dėl dažno sparnų keitimo. Galinėje kėbulo dalyje taip pat buvo užrašas “Волга”, tik kitokiu šriftu.
Pirmos kartos automobilio bamperiai buvo labai paprastos formos, be „ilčių“, bet su gumine juosta išilgai, esant silpnam susidūrimui ji apsaugojo chromuotą paviršių. Ant antros kartos automobilio bamperio atsirado „iltys“, bet 1985 m. jos vėl buvo nuimtos.
Gamykloje buvo montuojami veidrodėliai (ankstesnuiose modeliuose ant sparnų, o vėlesniuose tik ant vairuotojo durų) ir antena (dešiniajame sparne).
Interjeras
150px|right|thumb|Durų apdaila su vertikaliomis siūlėmis 150px|thumb|right|Durų apdaila su horizontaliomis siūlėmis Prietaisų panelė labai paprastos formos, plokščia ir simetriška. Prietaisų mažai (nėra net tachometro), visi jie stačiakampio formos, patalpinti po stiklu. Ankstesniuose modeliuose (iki 1975 m.) buvo montuojamas juostelinio tipo spidometras, kuriame greitį rodė ne rodyklė, o raudona juostelė, slinkdama iš kairės į dešinę. Vėlesniuose spidometras buvo pakeistas į rodyklinį. thumb|left|210px|„Volgos“ priekinė panelė Priekinė panelės dalis daugumoje modelių buvo apklijuota medžio imitacija, ankstesniuose automobiliuose buvo naudojamas matinis, reljefinis chromas. Pirmosios kartos panelės buvo aptraukiamos vinilu. Antrojoje kartoje prietaisų panelės viršus ir apačia buvo padengti minkšta, juoda sintetine medžiaga su gana nelygia tekstūra. Plonas vairas ir visos rankenėlės buvo pagamintos iš kieto, juodo plastiko. Durų palangių apdaila buvo pagaminta iš metalo ir apvilkta ta pačia medžiaga kaip ir panelė.
Vairas gana patogus, o jo skersmuo kompensuoja vairo stiprintuvo trūkumą.
Automobiliuose gamintuose iki 1977 m. priekyje buvo sofa, trečiosios (vidurinės) vietos atlošas atsilenkdavo ir virsdavo patogiu porankiu. 1977 m. buvo įdėti saugos diržai, todėl šis patogumas buvo išimtas.
Sėdynių apmušalų spalva buvo derinama su durų apdailos spalva. Iki 1977 m. apdaila buvo kombinuota – vinilas ir gobelenas. Taksi automobiliuose ir dalyje universalų visa apdaila buvo iš vinilo, tai leido sėdynes plauti šlapiuoju būdu.
Durelių apdaila galėjo būti skirtingų spalvų. Pirmosios kartos GAZ-24 apdaila buvo trijų spalvų – raudonos, rudos ir švieisiai pilkos. Spalvos buvo universalios, todėl jas naudojo įvairių spalvų automobiliams. Tokių spalvų buvo ir sėdynių apvalkalai. Pereinant į antrą kartą (tiksliau 1976 m. pabaigoje) atsirado naujų spalvų – salotinė, tamsiai žalia, juoda, mėlyna, bėžinė, o pilka ir ne itin estetiška ruda dingo.