cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martynas Alekna
Biografija
Gimė sportininkų šeimoje. Tėvas – Virgilijus Alekna, olimpinis disko metimo čempionas. Brolis – Mykolas Alekna, disko metikas, Europos čempionas. Sesuo – Gabrielė Aleknaitė, šuolininkė į tolį.
2023 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionate Alekna nusileido tik Europos čempionui Mykolui Aleknai ir iškovojo sidabro medalį.
Savo debiutiniame 2023 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate Martynas Alekna laimėjo kvalifikacijoje užfiksavo 62,57 m rezultatą ir galutinėje vietoje užėmė 21-ą vietą.
Vincenzo Scamozzi
right|thumb|200px| V. Skamocio portretas, apie 1585 m., aut. [[Paolas Veronezė]] Vinčencas Skamocis (, 1548–1616 m.) – italų vėlyvojo renesanso architektas, architektūros teoretikas, scenografas.
Biografija
Vinčencas Skamocis gimė 1548 m. rugsėjo 2 d. Vičencoje. Jis mokėsi pas tėvą Džiandomeniką Skamocį, kuris buvo statybų prižiūrėtoju, vadovu. Tėvas jam perdavė S. Serlio estetikos principus. 1572 m. jis mokėsi Venecijoje, susipažino su Vitruvijaus veikalu ir jo Danielės Barbaro ir Andrėjos Paladijo interpretacijomis. 1578−80 m. gyveno Romoje, studijavo vietos architektūrą ir antikinį palikimą. Po to grįžo į Vičencą, kur su tėvu statė rūmus ir užmiesčio vilas. Po A. Paladijo mirties jam buvo patikėtas Olimpiko teatro projekto Vičencoje įgyvendinimas. Teatre V. Skamocis daug prisidėjo sukuriant scenos dekoraciją (išlikusi originali iki šių laikų). Po to jis dirbo Venecijos respublikos teritorijoje, lankėsi Prahoje, Šveicarijoje, Vokietijoje. Paryžiuje studijavo prancūzų gotikinę architektūrą. Venecijoje jam teko užbaigti J. Sansovino Šv. Morkaus biblioteką, A. Paladijo Šv. Jurgio Didžiąją baziliką. Jis 1582 m. paruošė Venecijos Prokuratorių rūmų planus − šiuos vėliau užbaigė statyti B. Longena. V. Skamocio pagrindiniu teoretiniu veikalu buvo 1615 m. išleista šešiatomė „Universaliosios architektūros idėja“ (L’idea dell’architettura universale). V. Skamocis mirė 1616 m. rugpjūčio 7 d. Venecijoje. Jo architektūra per Inigą Džounsą paveikė Anglijos klasicistinę architektūrą bei architektus Šiaurės Italijoje ir kitur Europoje.
Alakurtis
Alakurtis  – kaimas Rusijoje, Murmansko srityje, Kandalakšos rajone, 115 km į vakarus nuo Kandalakšos, prie Tuntsajokio upės (netoli jos sąlajos į Tumčią). Apylinkėse telkšo Kutujarvio ir Achkiojarvio ežerai. Į gyvenvietę ateina geležinkelio atšaka iš Ručių (Ручьи; keleivinių traukinių eismas nuo 1997 m. nutrauktas), yra veikiantis karinis aerodromas bei sraigtasparnių tūpimo aikštelė. Į Kalndalakšą veda asfaltuotas kelias, o iki Suomijos sienos (Salos sienos perėjimo posto) – žvyrkelis. Miškų kirtimas ir medienos apdirbimo pramonė. Veikia karinis dalinys. Taip pat Alakurtyje yra vidurinė mokykla, ambulatorija, psichoneurologinis internatas, pašto skyrius, kultūros ir sporto centras.
Būdingi 2 ir 5 aukštų daugiabučiai. Pagrindinės gatvės – Tarybų (Советская), Žemutinė Krantinės (Нижняя Набережная) bei Miško skersgatvis (Лесной переулок). Pramoninė dalis yra gyvenvietės šiaurėje.
Istorija
Vietovardis kildinamas iš suomių kalbos – ala („žemuma“) ir kurtti („rupus, gruoblėtas“).
Šaltiniai
thumb|left|600px|Alakurčio reginys
Górnik Łęczna (moterys)
Lenčnos moterų futbolo komanda „Górnik“  – Lenkijos futbolo klubas iš Lenčnos.
Namų rungtynes žaidžia Stadion Górnika Łęczna, kuris talpina 7,2 tūkst. žiūrovų.
Istorija
2007 m. suburta moterų komanda. Nuo 2010–2011 m. sezono rungtyniauja stipriausioje lygoje Ekstraliga.
Du kartus tapo šalies čempionėmis ir vieną kartą taurės laimėtojomis.
UEFA moterų čempionų lyga 2015–2016 m. kvalifikacinėse rungtynėse ši komanda net 4-0 nugalėjo Šiaulių „Universitetą-Gintrą“.
Kučkuriškių popieriaus fabrikas
thumb|Buvęs administracinis pastatas Kučkuriškių popieriaus fabrikas – 1823–2001 m. Kučkuriškėse veikęs popieriaus fabrikas. Fabriko pastatai 2005 m. įrašyti į Kultūros vertybių registrą (unikalus kodas ).
Istorija
Popieriaus dirbtuvę Kučkuriškių dvaro valdose 1823 m. įkūrė dvarininkas ir pramonininkas Vaitiekus Puslovskis, dirbtuvės statybai ir administravimui vadovavo vokietis meistras Vilhelmas Langenbachas. Pastatytas vienaukštis akmeninis pagrindinis korpusas su kaminu bei 10 pagalbinių pastatų. Į gamybos korpusą atvesti du vandens kanalai iš užtvenktos Vilnios. 1844 m. fabrikas įsigijo popieriaus presus, malūną, balinimo indus bei pirmąją ruloninę popieriaus gamybos mašiną iš Anglijos. Palaipsniui nuo rankinės gamybos pereita prie mechanizuotos. Į pietryčius nuo fabriko pastatytas dviejų aukštų medinis pastatas su valgykla, ligonine, kepykla, virtuve bei butu raštininkui. 1915 m. pasiekta didžiausia išeiga: per metus buvo pagaminama 30,000 t celiuliozės, 10,000 t popieriaus, dirbo 185 darbininkai.
Pirmojo pasaulinio karo metu apgadintas fabrikas buvo atstatytas, tačiau veikti pradėjo tik 1925 m., per metus buvo pagaminama apie 2000 t popieriaus. 1940 m. dvaras buvo likviduotas, bet fabrikas savo veiklą tęsė ir 1957 m. tapo pirmąja specializuota kartoninės taros gamybos įmone. Fabrikas veiklą nutraukė 2001 m.
Baltkojų tvenkinys
Baltkojų tvenkinys – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šakių rajone, 8 km į vakarus nuo Šakių. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Siesarties intakas), pratekantį per išeksploatuotą molio karjerą, prie pat jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,45 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 43,1 m. Krantai žemi. Ties pietrytiniu krantu teka Siesarties upė. Aplink kitus krantus plyti dirbami laukai, įsikūręs Baltkojų kaimas.
San Antonio Palopo
San Antonio Palopo  – miestas Gvatemaloje, Sololos departamente, į pietryčius nuo Sololos, prie Atitlano ežero rytinio kranto. Savivaldybės centras. Verčiamasi turizmu, žemės ūkiu.
Dauguma gyventojų – kakčikeliai.
thumb|left|240px|Miestelis ir bažnyčia žvelgiant iš ežero
EL Lada
EL Lada – pirmasis rusiškas elektromobilis, kurį gamino Avto VAZ kompanija. Ant Lada Kalina platformos gamintas automobilis pirmą kartą parodytas 2011 m.
2014 m. nuspręsta šiuos automobilius pardavinėti beveik už savikainą ir tik juridiniams asmenims.
Guarino Guarini
Gvarinas Gvarinis (, 1624–1683 m.) – XVII a. italų baroko architektas, architektūros teoretikas, matematikas.
Lorenco nacionalinis parkas
Lorenco nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis Indonezijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Papua provincijoje. Tai didžiausias nacionalinis parkas Pietryčių Azijoje. Įsteigtas 1997 m., nors dar 1919 m. olandai čia įsteigė rezervatą, kuris 1978 m. buvo gerokai išplėstas (nuo 3000 km² iki 21 500 km²).
San Chuan La Laguna
Dauguma gyventojų – cutuchiliai.
Lorenco nacionalinis parkas
Parkas pasižymi itin turtinga gamtine įvairove – čia sutinkama daug retų, endeminių rūšių, randama vis naujų. Suskaičiuota ~630 paukščių ir 123 žinduolių rūšys. Gausu įvairių balandžių, tulžių, kakadu, nektarinų rūšių, gyvena 2 kazuarų rūšys, taip pat echidnos, kuskusai, valabės, dėmėtosios sterbliakiaunės, medlaipės kengūros.
Parko teritorijoje gyvena čiabuvių papuasų tautos – asmatai, daniai, sempanai, ndugai, emugiai.
Parkas pavadintas šias vietas 1910–1911 m. tyrinėjusio olandų keliautojo Henriko Alberto Lorenco garbei. 1999 m. Lorenco nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
KF Bashkimi 1941 Gjilan
Gnilanės KF „Bashkimi 1941 Gjilan“ – Kosovo futbolo klubas iš Gnilanės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1941 m. Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas rungtyniavo šalies futbolo čempionayuose.
Ryan Crouser
Rajanas Krauzeris (Ryan Crouser, g. 1992 m. gruodžio 18 d. Portlande) – JAV lengvaatletis, kuris specializuojasi rutulio stūmime, daugkartinis olimpinis ir pasaulio čempionas, pasaulio rekordininkas.
Biografija
Savo debiutinėse 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis iškovojo aukso medalį. 2020 m. vasaros olimpiadoje Crouser laimėjo antrą olimpinį aukso medalį.
2021 m. birželio 18 d. sportininkas pirmą kartą pagerino pasaulio rekordą. 2023 m. Crouser pagerino savo pačio pasaulio rekordą – 23,56 m.
2023 m. pasaulio lengvosios atletikos čempionate amerikietis rutulio stūmimo rungtyje pasiekė naują čempionatų rekordą (23,51 m) ir tapo pasaulio čempionu.
Nyderlandų futbolo varžybos 2006–2007 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 2006–2007 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis: RSSSF duomenų bazė.
Rezultatai
Legenda:
San Pedro La Laguna
Dauguma gyventojų – cutuchiliai.
RTP Unia Racibórz (moterys)
right|thumb|250px|Unia Racibórz – [[VfL Wolfsburg (moterys)|Wolfsburg (1–5)]] Racibužo moterų futbolo komanda „Unia“  – buvusi komanda, priklausiusi to paties pavadinimo klubui iš Racibužo.
Istorija
2002 m. suburta moterų komanda. Nuo 2007/08 m. sezono žaidė Ekstraliga.
5 kartus tapo šalies čempionėmis ir 3 kartus taurės laimėtojomis. Žaidė Europos turnyruose.
2013 m. komanda buvo išformuota.
Santa Katarina Palopo
Santa Katarina Palopo  – miestas Gvatemaloje, Sololos departamente, į pietryčius nuo Sololos, prie Atitlano ežero rytinio kranto. Savivaldybės centras. Verčiamasi turizmu, žemės ūkiu.
Dauguma gyventojų – kakčikeliai.
Pajūrio Aidos
Istorija
KU mišrų chorą įkūrė Klaipėdoje 2007 m. Įkūrėjas, meno vadovas ir dirigentas docentas Algirdas Šumskis.
2013 m. KU mišriam chorui suteiktas „Pajūrio aidos“ pavadinimas. Pavadinimo „Pajūrio aidos“ reikšmė: Klaipėdos universitetas prie jūros, o žodis „aidos“ – ženklas, atspindintis Mažosios Lietuvos krašto kultūros paveldą, chorinės tradicijas, senąsias tarmes. Lietuviška žodžio „aidos“ prasmė yra aidas, atsikartojantis skambesys, gausmas, šauksmas, semantinė reikšmė – dainos, giesmės. Šių prasmių lydinys suteikia žodžiui gylį, suriša jį su sena, Lietuvoje puoselėjama dainavimo ir giedojimo tradicija.
Šaltiniai
Klaipėda University Mixed Choir "Pajūrio aidos"
Santjago Atitlanas
Dauguma gyventojų – cutuchiliai. Veikia tradicinės majų tekstilės muziejus.
Magne Hoseth
Magnė Hosetas (g. 1980 m. spalio 13 d.) – buvęs Norvegijos futbolininkas, saugas. Kitados atstovavo Norvegijos jaunimo rinktinėms, o vėliau kviestas į nacionalinę rinktinę. Baigęs profesionalaus sportininko karjerą ėmėsi trenerio veiklos.
Žaidėjo karjera
Futbolininko karjerą pradėjo IL Averøykameratene.
1998–2004 m. priklausė Molde FK. Atstovaudamas klubui sužaidė daugiau nei šimtą lygos rungtynių.
2004–2005 m. rungtyniavo FC København (Danija).
2005–2006 m. žaidė Norvgijoje, atstovavo Vålerenga IF.
2006 m. vasarą grįžo į Molde FK. Atstovaudamas klubui 2006–2014 m. sužaidė 167 lygos rungtynes.
2014 m. perėjo į Stabæk IF. Vėliau rungtyniavo Viking. 2015 m. atstovavo Ålesunds FK.
2016–2017 m. priklausė Notodden FK. 2017 m. perėjo į Kristiansund BK.
2018 m. sausio mėn. Twitter paskyroje sportininkas paskelbė, kad baigia profesionalo karjerą. Tuo metu jam buvo 37–eri.
Rinktinė
Kitados atstovavo įvairaus amžiaus Norvegijos jaunimo rinktinėms. Kviestas į U-15, o vėliau į U-16, U-18, U-19, U-20 ir U-21 rinktines.
2001 m. balandžio 25 d. debiutavo nacionalinėje rinktinėje draugiškose rungtynėse prieš Bulgariją. Norvegai nugalėjo bulgarus rezultatu 2-1.
2004 m. sausio 25 d. pelnė įvartį draugiškose rungtynėse prieš Hondūrą. Norvegai nugalėjo varžovus rezultatu 3-1.
Detlikonas
Detlikonas  – miestelis šiaurės Šveicarijoje, Ciuricho kantone, į pietus nuo Ciuricho ežero.
Istorija
1241 m. pirmą kartą paminėtas rašytiniuose šaltiniuose.
Brazilijos moterų tinklinio rinktinė
Brazilijos moterų tinklinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Brazilijai tarptautinėse moterų varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Brazilijos tinklinio konfederacija.
Christianus Cornelius Uhlenbeck
Kristianas Kornelijus Ulenbekas (, 1866 m. rugsėjo 18 d. Borbiurge, Nyderlanduose – 1951 m. rugpjūčio 12 d. Lugane, Šveicarijoje) – olandų kalbininkas. 1888 m. baigė Leideno universitetą. Amsterdamo (1892–1899) ir Leideno (1899–1926) universitetuose buvo profesorius, Amsterdame dirbo sanskrito ir lyginamosios kalbotyros katedroje, Leidene – germanų kalbų katedroje. 1904 m. tapo Nyderlandų Karališkosios menų ir mokslo akademijos nariu.
Biografija
K. Ulenbekas vaikystę praleido Harleme, kur mokėsi pradinėje mokykloje, o tada – gimnazijoje. Jaunystėje Ulenbekas rašė eiles: dar iki baigdamas gimnaziją, 1885 m. liepą jis išleido romantinių eilėraščių rinkinį „Mintys ir svajos“ (Gedachten en droomen). Tais pačiais metais jis įstojo į Leideno universitetą. Puikiais įvertinimais baigęs universitetą, jaunasis K. Ulenbekas 1888–1889 m. Leuvardeno gimnazijoje dirbo mokytoju. Vėliau jis dirbo Amsterdamo universitete. Vadovybės nurodymu, 1890 K. Ulenbekas vyko į Rusijos imperiją studijuoti Nyderlandų istorijai svarbių archyvų. Jis lankėsi Sankt-Peterburge, Tartu ir Maskvoje, kur pramoko rusų kalbos. 1892 m. tapo Amsterdamo universiteto docentu, čia jis pradėjo dėstyti sanskritą. 1899 m., savo seno vadovo pakviestas, K. Ulenbekas atvyko dirbti į Leideno universitetą. 1911 m. daktaras K. Ulenbekas Montanos indėnų rezervate aplankė juodakojų gentį, kur jį lydėjo žmona Vilhelmina, o žmonos dienoraštis vėliau buvo įtrauktas į knygą apie šią ekspediciją. Kaip mokslininkas, K. Ulenbekas aktyviausiai darbavosi 1900–1930 metais. Po 1926 m. K. Ulenbekas dėl sveikatos išėjo į pensiją. Jis persikėlė gyventi į Šveicariją, ir toliau publikavo darbus, tęsė mokslinę veiklą. Mirė 1951 m. rugpjūčio 12 d. Šveicarijoje, Lugane.
Mokslinė veikla
K. Ulenbekas tyrinėjo baltų-slavų kalbas, genetinius baskų kalbos ryšius, taip pat – eskimų-aleutų ir Šiaurės Amerikos indėnų kalbų (ypač – Blekfuto kalbos) klasifikavimo problemas. Indoeuropeistikos srityje, sudarė sanskrito ir gotų kalbos etimologinius žodynus. Iškėlė hipotezę, kad indoeuropiečių kalbų gramatinė sandara yra „sukryžminto“ pobūdžio. Tyrė ergatyvumo tipologiją ir pateikė prielaidą indoeuropiečių prokalbę buvus ergatyvinės sandaros. 1894 m. suformulavo daugumai sateminių kalbų, tad – ir baltų, svarbų ruki dėsnį.
KF Kamenica
KF „Kamenica“ – Kosovo futbolo klubas iš Kosovska Kamenicos.
Istorija
Įkurtas ? m. Klubas dalyvavo Antros futbolo lygos pirmenybėse.
2014/2015 m. B grupėje užėmė antrą vietą ir dalyvavo pereinamosiose rungtynėse dėl patekimo į Pirmą lygą. Tas rungtynes pralaimėjo.
Pasiekimai
Negali pasigirti pasiekimais. Dalyvavo Antroje lygoje ir šalies futbolo taurės turnyruose.
Totonikapano departamentas
Totonikapano departamentas  – departamentas Gvatemalos vakarinėje dalyje. Administracinis centras – Totonikapanas.
Regioninės kalbos: ispanų ir kičių.
Geografija
Visas departamento paviršius kalnuotas, išraižytas Siera Madrės ir nuo jos atsišakojančių kalnagūbrių. Svarbiausia upė – Samala. Būdingi drėgnieji subtropiniai miškai.
Administracinis suskirstymas
Departamentas padalintas į 8 savivaldybes:
Nacistinis pasveikinimas
Nacistinis pasveikinimas – Vokietijos nacionalsocialistų partijos naudotas gestas, kuriuo būdavo pagerbiamas fiureris Adolfas Hitleris. Tai tiesiai ištiesta ir kiek į viršų pakelta dešinė ranka. Paprastai šitokį pasveikinimą lydėjo šūksniai Heil Hitler! („Šlovė Hitleriui!“), Heil, mein Führer! („Šlovė, mano fiureri!“) arba Sieg Heil! („Šventa pergalė!“). Tokį pasveikinimą kaip privalomą XX a. 4-ajame įvedė Vokietijoje absoliučią valdžią įgijusi nacionalsocialistų partija. Nacistinis pasveikinimas buvo privalomas civiliams, o karinis personalas paprastai sveikindavosi karišku pasveikinimu (ranka prie smilkinio).
Istorija
Nacistinį pasveikinimą nacionalsocialistai sukūrė remdamiesi romėnišku pasveikinimu. Tiesa, toks sveikinimas nėra vaizduojamas jokiame antikiniame meno kūrinyje, taip pat nėra aprašytas. Jo šaltinis – prancūzų dailininko Žako Lui Davido paveikslas „Horacijų priesaika“ (1784 m.). Vėliau XIX–XX a. pr. šitoks pasveikinimo būdas pradėtas vaizduoti kituose, su senovės Roma susijusiuose kūriniuose. 1919 m. pasveikinimą aukštyn ištiesus ranką kaip atgaivintą romėnišką paprotį perėmė Italijos fašistų partija. 1923 m. tokiu būdu kai kurie Vokietijos nacionalsocialistų partijos nariai ėmė sveikinti Hitlerį, kuris atsakydavo panašiu gestu (aukštyn ištiesta, bet per alkūnę sulenkta ranka ir aukštyn atverstu delnu). 1926 m. partija įvedė tokį pasveikinimo būdą kaip privalomą. 1933 m. toks pasveikinimas tapo privalomas visiems Trečiojo Reicho gyventojams, tokio gesto nerodymas grėsė įkalinimu koncentracijos stovykloje. Tokį pasveikinimą buvo privalu duoti per viešas procesijas, skambant valstybiniam himnui, tačiau netrukus jis įsigalėjo kaip kasdienis gestas, įvestas vaikams prieš pamokas.
Labai panašų gestą turėję amerikiečiai (vad. Belamio pasveikinimas) jį atšaukė 1942 m. dėl panašumo su nacistiniu pasveikinimu.
Po Antrojo pasaulinio karo gestas dešine ištiesta pakelta ranka galutinai sutapatintas su nacizmu ir daugelyje šalių uždraustas viešai demonstruoti.
Laikysena (psichologija)
miniatiūra|350px|right|[[Izraelis|Izraelio premjeras Ehudas Olmertas (kairėje) su vizitu pas Džordžą Bušą. Bušo laikysena atvira ir savimi pasitikinti. Jo ilgas mostas, plati kojų pozicija, liemens posvyris į kamerą, besišypsantis veidas išreiškia ir užuojautą. Bušas užima daug daugiau vietos nei Olmertas, o tai rodo, kad jis jaučiasi labiau pasitikintis savimi. Kairė plaštaka padėta ant kelio. Laisva nugara ir didelės erdvės užėmimas sukuria pasitikinčio ir kartu malonaus žmogaus aurą. Kėdžių išdėstymas pasmerkia Olmertą uždarai laikysenai ir pasilenkimui link Bušo. Tai sudaro įspūdį, kad jis mažiau atviras ir paklusniai prisitaikantis prie pašnekovo. Jo kūnui reikia mažiau vietos, o tai rodo ir žemesnes pozicijas socialinėje hierarchijoje. Olmerto galimybes išreikšti nuolankumą stebėtojų atžvilgiu riboja imobilizuota ranka, todėl nepaisant šypsenos ir geros kojų pozicijos jis yra suvokiamos kaip uždaresnis. Galiausiai Bušas suprantamas kaip padėties šeimininkas.]]
Laikysena dažniausiai suprantama kaip individuali, įprastinė individo kūno poza (stovint, sėdint, judant). Šia sąvoka taip pat apibrėžiamas vienas iš svarbių informacijos šaltinių nežodinio bendravimo srityje, nes kūno poza yra gera vaizdinė priemonė, papildanti žodinę informaciją.
Psichologų studijos įrodo kūno laikysenos įtaką emocijoms. Šie ieškojimai matyti Čarlzo Darvino atliktuose žmonių ir gyvūnų emocijų ir judėjimo tyrimuose. Šiuo metu daugelis tyrimų parodė, kad tam tikri kūno judesių modeliai rodo konkrečias emocijas. Tyrėjai ištyrė gestų kalbą ir nustatė, kad net ne gestų kalbos vartotojai emocijas gali nustatyti vien iš rankų judesių. Kitas pavyzdys yra tai, kad pykčiui būdingas viso kūno judesys į priekį. Šios srities tyrimų pagrindinės teorijos yra savęs įteisinimo, arba suvokimo, teorija (dalyvio laikysena daro didelę įtaką jo emocijų įsivertinimui) ir įkūnytų emocijų teorija (psichinius pokyčius gali vaizduoti kūno būsenos).
Teikiama informacija
Individo laikysena yra viena iš komunikacijos priemonių kartu su veido išraiška, proksimika, gestais ir kūno judesiais. Laikysena turi įtakos susidaryti pirmajam įspūdžiui. Pavyzdžiui, susikūprinęs asmuo atrodys pervargęs, nekeliantis pasitikėjimo. Jei demonstruojama taisyklinga laikysena, asmuo atrodo pasiruošęs imtis darbo, nori užmegzti pokalbį, bendrauti. Laikysena perteikia informaciją apie:
Sébastien Chabal
Sebastienas Šabalas (g. 1977 m. gruodžio 8 d.) – Prancūzijos regbio žaidėjas. Jis gimė Prancūzijos mieste Valanse. Jis pradėjo žaisti regbį Dromo departamente Prancūzijoje. Jis žaidžia aštuntoje pozicijoje. S. Šabalas žaidė keliuose profesionaliuose klubuose. Jis pradėjo žaisti klube „Bourgoin“. Tada jis nuvyko į Anglijos klubą „Sale Sharks“. Jis grįžo į Prancūziją 2008 m. ir žaidė klube „Racing metro“. Jis dabar žaidžia „Liono“ klube. Jis Prancūzijos rinktinėje pasirodė 62 kartus.
Šabalas yra populiariausias regbio žaidėjas Prancūzijoje, ir žurnalistai rašo apie „Chabalmania“. S. Šabalas žinomas dėl ilgos barzdos, ilgus, juodus plaukus ir jo grubios išvaizdos. Prancūzijoje jo pravardė yra „l’Homme des Cavernes“ (urvų žmogus). Su šia išvaizda jis pasirodo skelbimuose. 2009 m. jis tapo daugiausiai uždirbančiu prancūzu regbio žaidėju. S. Šabalas sustabdė savo karjerą po 2014 m. sezono pabaigos.
KS AZS Wrocław (moterys)
Vroclavo moterų futbolo komanda AZS  – buvusi moterų futbolo komanda. Priklausė to paties pavadinimo sporto klubui iš Vroclavo.
Istorija
1997 m. suburta moterų komanda. Žaidė Ekstraliga.
8 kartus tapo šalies čempionės ir 4 kartus taurės laimėtojomis.
2020 m. gegužės 13 d. tapo WKS Śląsk Wrocław (moterys) dalimi.
Piotras Ašastinas
Piotras Ašastinas (1913–1993 m.) – tarybinis architektas, traukinių stočių projektuotojas.
Biografija
Gimė 1913 m., brolis Vladimiras Ašastinas – taip pat architektas. Baigė Leningrado aukštąjį menų ir technikos institutą (ЛВХТИ), 1933–1936 m. mokėsi Visos Rusijos menų akademijos Architektūros fakultete.
Ambrozijus Kazimieras Kosciuška
Ambrozijus Kazimieras Kosciuška (g. 1667 m., m. apie 1720 m.) – vienas iš keturių Aleksandro Jano Kosciuškos sūnų, Tado Kosciuškos senelis. Bžesko žemės raštininkas ir Bžesko miesto teisėjas, Sapiegų šalininkas.
thumb|left|150px|Ambrozijaus Kazimiero Kosciuškos žmona Barbora Gleuska
Sučitepekeso departamentas
Sučitepekeso departamentas  – departamentas Gvatemalos vakarinėje dalyje. Administracinis centras – Masatenangas.
Regioninės kalbos: ispanų, kakčikelių ir kičių.
Geografija
Beveik visą departamentą užima pakrantės lyguma, tik šiaurinį pakraštį – Čiapaso Siera Madrės pašlaitės. Svarbiausios upės – Nauhualatė, Samala, Kojolatė ir Madre Vjecha. Būdingi sausieji subtropikų krūmynai, tačiau beveik visi kraštovaizdžiai sukultūrinti.
Administracinis suskirstymas
Departamentas padalintas į 20 savivaldybių:
Ilio sultonatas
Ilio sultonatas arba Kuldžos sultonatas – uigūrų feodalinė valstybė, gyvavusi nuo 1864 iki 1881 metų. Buvusio chanato teritorija apima regionus dabartiniame Sindziango-uigūrų autonominiame regione (Kinijoje) bei Almatos srityje (Kazachstanas). Valstybės sostine ir svarbiausiu miestu buvo Kuldža, kuris yra dabartinėje Kinijoje. Nuo 1871 iki 1881 m. sultonato teritorija buvo okupuota Rusijos imperijos.
Istorija
Nuo 1635 m. šiose žemėse gyvavo Džiungarijos chanatas. Džiungarai nuolatos kovojo su savo kaimynais, virė kovos su kazachais, kinais, mongolais, kirgizais ir kitais kaimynais. 1755 m. Kinija surengė žygį į Džiungariją ir po aršių mūšių ją užėmė. Patį Džiungarų chanatą sunaikino. Vietiniai gyventojai buvo nepatenkinti svetimųjų valdžia ir nuolat bruzdėdavo. Galiausiai 1864 m. prasidėjo uigūrų ir dunganų sukilimas prieš Čingų imperiją.
Sultonato įkūrimas
1864 metais sukilėliai valdė Kuldžos miestą ir apylinkes. Dunganai ir uigūrai apjungė pajėgas, išlaikydami kiekvienos bendruomenės savarankiškumą. Dunganams vadovavo Adži-achunas, o uigūrų vadu tapo buvęs chakimas (gubernatorius) Mazamzat-bekas. Būtent jis buvo paskelbtas sultonu. Kovotojai užiminėjo tvirtoves ir išstūmė kinus iš savo krašto. 1866 m. kovo mėnesį sukilėlių rankose buvo Naujosios Kuldžos tvirtovė, Bajandajaus, Sujduno ir Kuros gyvenvietės.
1866 m. vasarą Ilio kraštą užvaldė sukilėliai. Tačiau tuo metu prasidėjo nesutarimai tarp uigūrų ir dunganų. 1867 m. netoli Senosios Kuldžos įvyko susirėmimai tarp buvusių sąjungininkų. Dunganai patyrė pralaimėjimą, o jų vadas Adži-achunas žuvo mūšyje. Uigūrai ir jų vadas Alachanas šventė pergalę. Dunganai išsirinko naują vadą. Juo tapo Chivas, kuris iš Urumčio gavo pastiprinimą ir dunganai vėl stojo į mūšį. Tačiau ir mūšyje prie Bajandajaus buvo nugalėti uigūrų vadų Alachano ir Sadyr Palvano. Galutinai nugalėję dunganus, Alachano bendražygiai nuvertė nuo sosto Mula Šavkat-achuną, kuris į sultono sostą sėdo po serijos perversmų ir sąmokslų. Vyresniųjų taryboje Alichanas buvo išrinktas Ilio sultonu ir tapo pilnateisiu valdovu.
Karas su Rusijos imperija
Tuo metu Rusijos imperija plėtė savo teritorijas ir kariavo su Kokando chanatu. Kai rusai nugalėjo kokandiečius, jų žvilgsniai nukrypo į Ilio slėnį. Oficialia priežastimi tapo iliečių atsisakymas išduoti į Kuldžą atklydusius klajoklius.
Pamario geležinkelio stotelė
Pamario geležinkelio stotelė – buvusi geležinkelio stotelė į pietvakarius nuo Palemono geležinkelio mazgo, prie Kauno marių.
FM Ateitis Vilnius
Vilniaus futbolo mokykla "Ateitis", o trumpai Vilniaus "Ateitis" bei FM "Ateitis"– Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.
Ilio sultonatas
Nepriklausomybės praradimas
thumb|right|Ilio kraštas 1871 m. Rusijos diplomatai davė suprasti Kinijai, kad šis teritorijos užėmimas bus laikinas.
Pamario geležinkelio stotelė
Istorija
Pamario stotelė įkurta 1965 m. geležinkelio aplinkkelio per Rokus į Jiesią atsiskyrimo vietoje. Dabar iešmynas priklauso Palemono stočiai. Peronų nebuvo, sustodavo kai kurie traukiniai Kaunas–Jonava. Vėlyvuoju sovietmečiu stotelė nebeaptinkama.
Ilio sultonatas
Nepriklausomybės praradimas
1879 m. rusai ir kinai susitarė, kad bus išvesta rusų kariuomenė, o Ilio provincija bus atiduota Kinijai.
1881 m. pagal susitarimą Ilio kraštas perleistas Kinijai. Kinai atkūrė krašte savo tvarką, o sultonatas buvo likviduotas.
FM Ateitis Vilnius
Istorija
2000 metais buvo įkurtas futbolo klubas, o nuo 2007 metų klubui suteiktas "Ateities" pavadinimas.
2013 metais dalyvavo II lygos pirmenybėse ir liko paskutiniai, trylikti. 2014 m. keturiolikos komandų pirmenybėse liko priešpaskutiniai, trylikti. 2015 m. devynių komandų pirmenybėse liko paskutiniai, devinti. 2016 m. aštuonių komandų turnyre ir vėl liko paskutiniai, aštunti. Rugsėjo mėnesį pasitraukė iš Antros lygos ir 2017 m. II lygos varžybose nedalyvavo.
2018 m. grįžo į Antros lygos (Pietų zona) pirmenybes. 2019 m. toliau rungtyniavo Antroje lygoje, tarp 13 dalyvių liko septinti. 2020 m. rungtyniavo Antroje lygoje, galutinėje komandų rikuotėje užėmė dešimtą vietą. 2022 m. rungtyniavo 2022 m. Antroje lygoje, užėmė 16-ą vietą tarp 18 komandų.
Pasiekimai
Futbolo mokykla „Ateitis“ nuo 2009 metų pradėjo rengti pripažinimo sulaukusį turnyrą „Ateitis CUP“, į kurį susirenka iki 3000 jaunųjų futbolininkų iš Ispanijos, Ukrainos, Rusijos, Baltarusijos, Latvijos ir, žinoma, Lietuvos. „Ateitis CUP 2013“ turnyrą įvertino ir miesto savivaldybė, šį reiškinį pripažinusi „svarbiausiu 2013 metų Vilniaus sporto įvykiu“.
2013/2014 metų sezonas buvo geriausias tiek mokyklos istorijoje, tiek tarp visų Lietuvos jaunių ir jaunimo čempionate dalyvavusių komandų. Net trys iš keturių 11×11 komandos iškovojo medalius. 1996/97 metų gimimo karta liko trečia, 1999 m. – taip pat, o 2000 – ųjų karta iškovojo vicečempiono titulą. Matas Gudaitis (2000 m.) ir Matas Radžiukynas (1999 m.) tapo rezultatyviausi savo amžiaus grupių Lietuvos futbolininkai.
2014/15 metų sezone startavo „Elitinė lyga“, kurioje žaidė ir „Ateities U-16“ komanda. Debiutinis sezonas pažymėtas iškovotas sidabriniais apdovanojimais.
Totonikapanas
Totonikapanas  – miestas Gvatemaloje, į šiaurės rytus nuo Kecaltenango. Departamento centras. Pro miestą eina kelio Gvatemala-Kecatenangas atšaka. Verčiamasi žemdirbyste (kukurūzai, pupelės), baldų, statybinių medžiagų gamyba, keramika.
Miesto pavadinimas kilo iš nahuatlių kalbos žodžių totl ir nicapan reiškiančių „paukščių kalva“. Kičiai miestą vadina Chwi meq’ina („virš karšto vandens“).
Remigijus Lapinskas (1968)
Remigijus Lapinskas (g. 1968 m. sausio 29 d. Jonavoje) – Žaliosios politikos instituto vadovas, Lietuvos žaliųjų partijos pirmininkės pavaduotojas, Pasaulio biomasės energetikos asociacijos valdybos narys, Nacionalinio neliečiamojo miško paramos fondo įkūrėjas, investuotojas, aktyvus visuomenininkas.
Biografija
1986 m. su aukso medaliu baigė Kauno rajono Garliavos 2-ąją vidurinę mokyklą; mokydamasis mokykloje aktyviai sportavo, lankė Kauno rajono Vaikų ir jaunimo sporto mokyklą, buvo rankinio komandos narys.
1993 m. baigęs Vilniaus universiteto Teisės fakultetą įgijo teisininko kvalifikaciją.
Būdamas studentas, pradėjo dirbti ir su kurso draugais įkūrė tarptautinių pervežimų konsultacijas teikiančią įmonę „Rubikon“, vėliau išaugusią į įvairia veikla užsiimančių įmonių grupę. 2010 m. sausio mėn. likvidavo visas investicijas šioje įmonių grupėje ir nuo to laiko investuoja į įmones atsinaujinančios energetikos, nekilnojamojo turto ir pramogų verslo srityse. Tuo pat metu aktyviai dalyvauja visuomeniniame gyvenime.
Visuomeninė veikla
Nuo 1998 m. aktyviai dalyvauja Vilniaus Rotary klubo veikloje. 2007–2008 m. ėjo klubo prezidento pareigas.
2003 m. buvo vienas iš Vilniaus universiteto Teisės fakulteto Alumni draugijos steigėjų, yra jos valdybos narys ir tarybos pirmininkas.
2004 m. dalyvavo kuriant Lietuvos biomasės energetikos asociaciją „Litbioma“; 11 metų buvo jos prezidentas, šiuo metu eina valdybos nario pareigas. Nuo pat sukūrimo pradžios asociacija „Litbioma“ siekia pakeisti importuojamą iškastinį kurą vietiniais atsinaujinančios energijos ištekliais. Dvi kadencijas (2006–2010 m.) buvo išrinktas Europos biomasės asociacijos (AEBIOM) valdybos nariu.
2016 m. išrinktas Pasaulio biomasės energetikos asociacijos prezidentu (pareigas ėjo dvi kadencijas). Pasaulio biomasės energetikos asociacija (World Bioenergy Association – WBA) įkurta 2008 m., dirba, spręsdama klausimus, susijusius su klimato kaitos mažinimu, biomasės energetikos rinkos plėtra, biomasės sertifikavimu, standartizacija. Šiuo metu organizacija vienija apie 200 nacionalinių ir regioninių biomasės energetikos asociacijų, tarptautinių kompanijų ir atsinaujinančios energetikos tyrėjų, ekspertų bei visuomenininkų.
2011 m. kartu su žalias idėjas palaikančiais kolegomis įkūrė VšĮ „Žaliosios politikos institutas“.
2020 m. įkūrė Nacionalinį neliečiamojo miško paramos fondą, kurio tikslas – sodinti mišką, kuris nebūtų kertamas jokiais komerciniais tikslais.
Politika
2016 m. išrinktas Lietuvos žaliųjų partijos pirmininku. 2020 m. eiliniuose partijos pirmininko rinkimuose nusprendė savo kandidatūros nekelti ir buvo išrinktas partijos pirmininkės pavaduotoju. Yra vienas iš partijos steigėjų, ėjo Tarybos pirmininko ir valdybos nario pareigas.
Okopai (Borščivo rajonas)
Okopai arba (pasen.) Okopi Sviatoj Trijci ( arba (pasen.), ) – kaimas Vakarų Ukrainoje: Ternopolio srities Borščivo rajone.
Geografija
Okopai nutolę 127 km į pietus nuo srities centro Ternopolio ir 40 km į pietus nuo rajono centro Borščivo. Per gyvenvietę eina teritorinės reikšmės kelias Т 2002 Borščivas – Žvanecas (Chmelnyckio sritis). Veikia pradinė mokykla, klubas su biblioteka, felčerių akušerių punktas, vaistinė ir trys prekybos įmonės. Šv. Trejybės bažnyčia (1693 m.), Šv. Juro cerkvė (1780 m.), dvi koplyčios (2002 m. ir 2004 m.). Atstatytas 1848 m. baudžiavos panaikinimo kryžius.
Apylinkės tinkamos ilgalaikiui poilsiui, priklauso regioniniam kraštovaizdžio parkui „Dniestro kanjonas“. Netoli nuo kaimo yra valstybės saugomas gamtos paminklas – paleozojaus eros silūro periodo nuosėdų atodangos. Prie Okopų kertasi Ternopolio, Chmelnyckio ir Černivcų sričių administracinės sienos, 2002 m. iškilo ženklas, primenantis apie šią sankirtą. Nuo XX a. pr. auginamos vynuogės, bet pramoninio pobūdžio šis verslas neįgavo.
Istorija
260px|right|thumb|Bažnyčios vaizdas 2005 m. 260px|right|thumb|Išlikusi polichrominė tapyba Šv. Trejybės bažnyčioje vaizduoja Lietuvos ir Lenkijos valstybių herbus 1692 m. karūnos didysis etmonas Stanislavas Janas Jablonovskis pastatė pilį, ją sudarė: dveji akmens mūro įvažiavimo vartai, sujungti grunto pylimais ir žvalgybos bokštas. Fortifikaciją papildė gilūs grioviai–apkasai (iš čia kaimo pavadinimas Okopi – ). Gynybinė pilis turėjo apsaugoti pietinę ATR dalį nuo galimo turkų puolimo iš jų užimtos Podolės Kameneco tvirtovės. Projekto autorius buvo Tylmanas Gamerietis, komendantu paskirtas Michalas Brandtas. Pilį savo kūryboje apdainavo žinomas lenkų poetas Zygmuntas Krasinskis.
Pasirašius Karlovicų sutartį, turkai turėjo Podolę apleisti ir Okopų pilis prarado savo strateginę reikšmę. Ji vėl buvo prisiminta 1711 m., kai ATR grėsė priešo kariuomenių puolimas iš Valakijos pusės. Paplauti pylimai buvo atstatyti, apkasai pagilinti, o garnizonas padidintas iki 1500 žmonių.
1772 m. Okopai, kaip ir visas kraštas, įėjo į Austrijos–Vengrijos sudėtį iki pat 1914 m. per kaimą ėjo jos tarpvalstybinė siena su Rusijos imperija. Valdymo metu austrų–vengrų administracija liepė dalį pylimų nukasti, apkasus užpilti. Po 1921 m. kraštas atiteko Lenkijai, kaime įsikūrė šios valstybės pasieniečiai. Zbručės upė tapo siena tarp TSRS ir Lenkijos, o Dniestras – tarp Rumunijos ir Lenkijos.
Vėliau Okopai įėjo į Ukrainos TSR Ternopolio sritį, nuo 1991 m. – nepriklausomos Ukrainos sudėtyje.
Katalikų bažnyčia
Žygio prieš turkus metu ATR valdovas Jonas Sobieskis 1693 m. kaime fundavo Šv. Trejybės bažnyčios statybą. Rusijos caro kariuomenė 1769 m. šturmavo šventovėje užsibarikadavusius Kazimiero Pulaskio vadovaujamus Baro konfederatus, nepanorusius būti išstumtais už Dniestro. Pastatas buvo sugriautas ir tik 1903 m. atstatytas, 1945 m. jis degė. Pokaryje jame buvo įrengtas šieno sandėlis, vėliau kurį laiką stovėjo be stogo. 2013 m., padedant geranoriams iš Lenkijos, bažnyčia buvo atstatyta. Istorines šventovės datas primena užrašas virš įėjimo durų: 1693–1769–1903–2013.
Pilis
Tebestovi dveji įvažiavimo vartai (Kameneco ir Lvovo), atstumas tarp jų 480 m. Abu dviejų tarpsnių, sumūryti iš akmenų. Kameneco vartų bokšto išmatavimai: ilgis – 12, 3 m; plotis – 8,0 m. Lvovo vartų bokšto duomenys: ilgis – 10,4 m; plotis – 8,5 m. Abiejų įvažiavimo vartų bokštų aukštis siekia 7,5 m; stogai neišliko. Žvalgybos bokšto prie Zbručės upės liekanos, apkasų ir pylimų pėdsakai.
Vullnetari i UÇK-se
Ferizajaus KF „Vullnetari i UÇK-se“ – Kosovo futbolo klubas iš Ferizajaus.
Istorija
Klubas įkurtas 1975 m. Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas dalyvavo šalies futbolo pirmenybėse.
2008/2009 m. debiutavo Pirmoje lygoje. Užimta septintoji vieta. 2009/2010 m. liko paskutinėje vietoje ir iškrito iš Pirmos lygos.
Alfred Sisley
Alfredas Sislėjus (, 1839 m. spalio 30 – 1899 m. sausio 29 d.) – anglų kilmės XIX a. antros pusės Prancūzijos tapytojas impresionistas.
Jonas Čepulis (1987)
Jonas Čepulis (1987 m. rugpjūčio 14 d. Anykščiuose – 2023 m. rugpjūčio 18 d.) – Lietuvos teatro aktorius.
Alfred Sisley
Biografija
Alfredas Sislėjus gimė 1839 m. spalio 30 d. Paryžiuje. Jo tėvai buvo anglai. Tėvas Viljamas užsiėmė egzotiškų gėlių eksporto verslu į Lotynų Ameriką. Motina Felicija domėjosi muzika ir menu. 18 metų Alfredas buvo nusiųstas į Londoną mokytis tapti verslininku. Londone Alfredas ketverius metus mokėsi rinkų verslo, lankėsi muziejuose. 1862 m. grįžęs Alfredas įtikino tėvus, kad jam leistų pasirinkti dailininko kelią. Jis įstojo į Charles Gleyre studiją, su kuria tuo metu buvo susiję Klodas Monė, Ogiustas Renuaras ir Frederikas Bazilis. Taip Sislėjus su jais susipažino ir prisijungė prie impresionistų judėjimo. Sislėjaus darbai buvo priimti eksponuoti į 1866 m., 1868 m. ir 1870 m. Paryžiaus Salonus.
Jonas Čepulis (1987)
Biografija
Augo pedagogų Kęstučio ir Virginijos Čepulių šeimoje. 1994-2001 m. mokėsi Burbiškio pagrindinėje mokykloje (Anykščių raj.), 2001–2006 m. baigė Anykščių Antano Vienuolio vidurinę mokyklą. Kaip vienas geriausių abiturientų, dalyvavęs vaidybos mėgėjų, skaitovų veikloje, 2006 m. gavo Antano Bulotos premiją. 2006–2010 m. studijavo Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje, baigė vaidybos studijų programą ir įgijo aktoriaus išsilavinimą. 2010–2022 m. dirbo Panevėžyje, Juozo Miltinio dramos teatro aktoriumi.
Alfred Sisley
Biografija
1866 m. A. Sislėjus vedė Eugènie Lescouezec, su kuria susilaukė dviejų vaikų, Pjero ir Žanos. 1870–1871 m. Prancūzijos-Prūsijos karas sužlugdė Sislėjaus tėvų verslą, tėvas mirė 1871 m. Trumpu laikotarpiu Alfredas buvo pasitraukęs nuo karo į Londoną. Per K. Monė ir K. Pisaro Sislėjus Londone susitiko su paveikslų dileriu Poliu Diuran-Riueliu. Tuo metu nusprendė galutinai tapti tapytoju. Didesnę likusio gyvenimo dalį Alfredas Sislėjus praleido nuolatiniame skurde. Sislėjus labiau specializavosi peizažo žanre. Kaip ir daugelį kitų impresionistų-peizažistų, jį paveikė Kamilio Koro ir „Barbizono mokyklos“ tapytojų dailė.
Jonas Čepulis (1987)
Kūryba
Didžiąją karjeros dalį praleidęs Panevėžio scenoje, J. Čepulis vaidino įvairaus žanro spektakliuose, sukūrė apie 30 vaidmenų. 2017 m. Valdovų rūmų šiuolaikinio teatro spektaklyje atliko vieną įsimintiniausių, pagrindinį Mindaugo vaidmenį pagal Justino Marcinkevičiaus dramą „Mindaugas“. Kiti žymesni vaidmenys:
Japonijos vyrų vandensvydžio rinktinė
Japonijos vyrų vandensvydžio rinktinė – nacionalinė komanda, kuri atstovauja Japonijai oficialiose vandensvydžio varžybose.
Jelizovas
Jelizovas  – miestas Rusijoje, Kamčiatkos krašte, 32 km į vakarus nuo Petropavlovsko, prie Avačos upės; rajono centras. Yra tarptautinis oro uostas, praeina plentas Kamčiatkos Petropavlovskas–Ust Kamčiatskas. Verčiamasi žuvies perdirbimu, medienos apdirbimu, statybinių medžiagų gamyba, turizmu (30 km į pietus – Paratunkos kurortas). Veikia krašto, gamtos muziejai.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1848 m. ir vadinta Staroostrožnojė (Староострожное). 1897–1923 m. vadinta Zavoika (Завойко, Kamčiatkos gubernatoriaus Vasilijaus Zavoikos garbei). 1923 m. pervadintas į Jelizovą (pagal tarybinį revoliucionierių Georgijų Jelizovą).
Miesto statusas suteiktas 1975 m.
San Andres Šekulis
San Andres Šekulis  – miestas Gvatemaloje, Totonikapano departamente, į šiaurės rytus nuo Kecaltenango, į vakarus nuo San Kristobal Totonikapano.
Miestelio įžymybė – spalvingai dekoruota kolonijinio stiliaus bažnyčia.
Švitrinis popierius
Švitrinis popierius arba šlifavimo popierius – lanksti abrazyvinė medžiaga, kurią sudaro audinio arba popieriaus pagrindas, padengtas abrazyviniais grūdeliais (milteliais). Jis skirtas įvairių medžiagų (metalo, medžio, stiklo, plastiko) paviršių apdorojimui rankiniu būdu arba su elektrinių įrankių pagalba: senų dažų pašalinimui, dažytų paviršių šlifavimui, paviršių paruošimui prieš gruntavimą ir dažymą ir kt.
Švitrinio popieriaus pagrindui gaminti naudojama nebalinta spygliuočių medžių plaušiena. Abrazyviniai grūdeliai gaminami skirtingo dydžio, iš aliuminio oksido (korundo) ar silicio karbido. Grūdelių rišamoji medžiaga yra iš sintetinių dervų, apsauganti popierių nuo jų išbyrėjimo.
Istorija
Pirmą kartą švitrinis popierius paminėtas XIII a. Kinijoje. Jam gaminti naudotos sumaltos kriauklės, sėklos ir smėlis, natūraliais klijais pritvirtinti prie pergamento. Kai kurios tautos šlifavimui naudojo šiurkščią ryklių odą. Šiuolaikiniu švitrinio popieriaus išradėju laikomas anglas John Oakey (1813–1887). Dirbdamas pameistriu muzikos instrumentų dirbtuvėse, jis pradėjo gaminti pirmą švitrinį popierių, ant popieriaus klijuodamas smėlį ir susmulkintą stiklą. Ilgainiui jis atidarė įvairių šlifavimo priemonių fabriką.
Popieriaus šiurkštumas
Kuo šlifavimo grūdeliai stambesni, tuo popierius šiurkštesnis. Šiurkščiausias popierius žymimas skaičiais nuo 40 iki 60, švelniausias – nuo 220 ir daugiau. Kuo skaičius mažesnis, tuo popierius šiurkštesnis. Pagal šlifavimo grūdelių dydį švitrinis popierius skirstomas:
Šlifavimo technika
Šlifuoti paviršiams naudojama šlapia ir sausa technika. Vandeniui atsparų popierių galima plauti, šlapiai šlifuojant nebūna dulkių, todėl popierius beveik neužsikemša, ilgiau tarnauja. Minkšti paviršiai, paviršiai su sakais, dervomis, dažais ir kitais teršalais gali greitai užkimšti švitrinį popierių. Švitrinį popierių galima naudoti bet kokiam šlifavimui, šlapiam ir sausam šveitimui bei poliravimui.
Šlifavimo darbams atlikti su elektriniais įrankiais naudojamos įvairios priemonės iš švitrinio popieriaus:
Mūrinės Vokės kartono fabrikas
Mūrinės Vokės kartono fabrikas – 1887–1964 m. Mūrinėje Vokėje veikęs kartono fabrikas. Fabriko pastatai 2003 m. įrašyti į Kultūros vertybių registrą (unikalus kodas ).
Istorija
1887 m. Mūrinės Vokės savininkas J. Tiškevičius dvaro malūną prie Vokės upės perdarė į popieriaus fabriką. 1912 m. J. Tiškevičius fabrikui modernizuoti pakvietė inžinierių mechaniką, hidrotechniką Grigą Kurecą, dirbusį Kapėnuose. G. Kurecas įrengė šešių metrų aukščio betoninę užtvanką, pastatė mūrinius pastatus, naujus fabriko įrengimus. Gretima gyvenvietė ir pati įmonė imtos vadinti Mūrine Voke. Po rekonstrukcijos G. Kurecas tapo Mūrinės Vokės valdytoju, vėliau – nuomininku. 1923 m. G. Kurecas Grigiškėse (vietovė pavadinimą gavo nuo inžinieriaus vardo) įkūrė didesnį Grigo Kureco kartono fabriką. Mūrinės Vokės fabrikas veikė iki 1964 m.
Filippo Juvarra
right|thumb|200px| F. Juvaros portretas, apie 1735 m., aut. Agostino Masucci Filipas Juvara (, 1678–1736 m.) – XVIII a. pr. italų baroko architektas, scenografas.
Biografija
Filipas Juvara gimė 1678 m. kovo 27 d. Mesinoje. Jo tėvas buvo metalo apdirbėjas ir graveris. F. Juvara mokėsi Mesinoje ir jo anksčiausios architektūrinės idėjos buvo realizuotos Šv. Grigaliaus bažnyčios interjere (neišliko). 1703 m. jis priėmė dvasininko įžadus ir persikėlė į Romą, kur studijavo vadovaujamas K. Fontanos. Dirbo scenografu kardinolui Pjetrui Otoboniui, sukūrė scenos dekoracijas Lenkijos karalienei Marijai Kazimirai jos Cukario rūmuose Romoje bei kitas dekoracijas operai Austrijos imperatoriui Juozapui I. 1714 m. jis tapo Sicilijos karaliaus Viktoro Amadėjaus II architektu ir persikėlė į Turiną dirbti Savojiečių dinastijai. Jis dalyvavo trečiajame Turino miesto praplėtime ir sukūrė svarbiausius savo pastatus: medžioklės rūmus – palaciną Stupinidžyje (pradėta 1728 m.) ir Karmelitų bažnyčią (1732 m.). Iki 1731 m. pastatyta Superga bazilika. Portugalijos karaliui Jonui V jis 1719−20 m. dirbo ties Mafros rūmų projektais. Filipas Juvara buvo vienu garsiausių vėlyvojo baroko architektų, ypač įtakotas F. Borominio. Teikė pirmenybę formų paprastumui ir siekė integruoti pastatą į urbanistinę aplinką. Filipas Juvara mirė 1736 m. sausio 31 d. Madride, kur paruošė Madrido karališkųjų rūmų projektą Pilypo V užsakymu. Jo architektūra pranašavo rokoką.
Norvilo ežerėlis
Norvilo ežerėlis – ežeras Lietuvoje, rytinėje Plungės miesto dalyje. Ežeras beveik apvalus, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,13 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 117,8 m. Šiaurinis krantas aukštas, kiti žemi. Pietinis krantas apaugęs medžiais. Vakaruose išteka upelis link Babrungo. Šiaurrytinėje pakrantėje įkurtos Plungės miesto kapinės, kitose pakrantėse pastatyti individualūs gyvenamieji namai.
Kosivas
Kosivas  – miestas Ukrainoje, Ivano Frankivsko srityje, 70 km į pietryčius nuo Ivano Frankivsko, Karpatų pašlaitėje, prie Rybnycios upės. Rajono centras. Keliai į Kolomyją, Vyžnycią, Kryvorivnią, Sniatyną. Garsėja savo tradiciniais keramikos, medžio dirbiniais. Klimatinis kurortas. Veikia Huculščinos krašto muziejus. Yra medinė Šv. Bazilijaus Didžiojo cerkvė (2009 m. sudegė, 2011 m. atstatyta), arboretumas.
Istorija
Kosivas (Kosovas) minimas nuo 1424 m., kai kunigaikštis Švitrigaila jį padovanojo Maksimui Vladui Dragusinovičiui. Išaugo XVI a., kai ATR laikais čia atidarytos druskos kasyklos. 1579 m. minimas Kosivo (Kosovo) miestelis (Koszow, oppidum). 1621 ir 1624 m. Kosivą nusiaubė osmanai ir totoriai. Iš druskų gavybos praturtėjusią gyvenvietę XVIII a. pab. – XIX a. pr. puldinėjo vietos sukilėliai opriškai. Austrų, vėliau lenkų valdymo metais plėtoti dailieji amatai.
Piktežeris
left|120px
Piktežeris – ežeras Lietuvoje, Plungės rajone, pietvakarinėje Platelių ežero pakrantės pelkėje (Piktežerio pelkė). Ežeras beveik apvalus, ilgis ir plotis maždaug vienodi – 0,19 km. Altitudė 146,3 m. Krantai žemi, užpelkėję, apaugę retais medžiais. Rytuose ir pietuose jungiasi siauromis protakėlėmis su netoliese esančiomis Platelių ežero įlankomis. Į pietryčius prasideda Auksalės pusiasalis. Kiek atokiau į vakarus įsikūręs Beržoro kaimas ir telkšo Beržoro ežeras.
Balkšvasis gandrėnas
miniatiūra|Balkšvųjų gandrėnų paplitimas Balkšvasis gandrėnas (Mycteria cinerea) – tropinis gandrinių (Ciconiidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Šiek tiek mažesnis už baltąjį gandrą. Kūno aukštis 95 – 100 cm, sparnų ilgis 44 – 50 cm, uodegos ilgis 15 – 17 cm, snapo ilgis 19 – 27 cm. Kūnas baltos spalvos, tik plasnojamosios ir uodegos plunksnos yra juodos spalvos. Veido oda plika, ryškiai raudonos spalvos. Akys rudos, aplink akis raudonai oranžinis žiedelis. Snapas masyvus, ryškai geltonas ar geltonai oranžinis. Kojos ir letenos raudonos.
Biologija
Biotopas – jūros užliejamos dumblėtos seklumos, druskingi ežerai, ryžių laukai, pelkės. Lizdus krauna mangrovėse ir pelkėtose miškuose. Vidiniai migrantai. Kambodžoje sausuoju metų laiku traukia į drėgnesnes vietas. Nėra triukšmingi, garsas primena šnypštimą, tuoktuvių metu kalena snapu. Jaunikliai prašo maisto garsu, panašiu į kvarkimą. Kartos trukmė 8,4 metai.
Maisto ieško kartu su kitais braidančiais paukščiais. Minta dumbliašokliais, kita smulkia žuvimi, taip pat medžioja gyvates, varles, vėžiagyvius, vandeninius vabzdžius. Ieškodamas grobio lėtai vaikšto arba stovi vietoje, snapą merkdamas į vandenį, dumblą. Grobį išbaido koja sujudindami dumblą ar vandens paviršių. Kartais vandens paviršių sujudina sparnu. Snapu palietęs grobį, jį griebia ir iškėlęs į paviršių praryja.
Veisiasi kolonijose nuo kelių šimtų iki 10 – 20 porų. Lizdai kraunami 6 – 12 m aukštyje medžiuose. Lizdą krauna iš šakų, iškloja šakelėmis su žaliais lapais, lizdas 50 cm skersmens. Dėtyje 1 – 4 kiaušiniai. Peri abu tėvai 27 – 30 dienų. Jauniklius maitina abu tėvai. Jaunikliai skraidyti pradeda būdami 8 savaičių.
Apsauga
Populiacijos mažėjimo priežastys:
Laranas
Laranas – karo dievas etruskų mitologijoje. Mene vaizduotas kaip nuogas jaunuolis su šalmu, laikantis ietį. Bronziniame veidrodyje, datuojamame V a. pr. m. e., vaizduojamas kovojantis su milžinu. Buvo laikomas atsakingu ir už taikos palaikymą. Larano porininkė – Turanė, meilės ir vaisingumo deivė, prilyginta Venerai. Atitikmuo graikų mitologijoje – Arėjas, romėnų mitologijoje – Marsas. Anksčiau romėnų Marsas buvo klaidingai siejamas su kita etruskų dievybe – Mariu.
Udžaras
Udžaras – miestas vidurio Azerbaidžane. Udžaro rajono administracinis centras. Nutolęs 250 km į pietus nuo Baku. Per miestą eina tarptautinė Baku–Tbilisis geležinkelio linija. 17 100 gyventojų (2013 m. duomenys). Pagrindinė pramonės šaka yra maisto gamyba (konservų fabrikas) bei statybinių medžiagų gamyba (betono fabrikas). Veikia medvilnės fabrikas.
Istorija
1941 m. suteiktos miesto teisės. 1959 m. surašymo duomenimis, mieste gyveno 7760 žmonių. 1979 m. – 12 090, 1989 m. – 14 273 gyventojai. Iki 1991 m. buvo žinomas kaip Udžarai.