cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Australijos darbininkų partija
Istorija
Nuo 1996 m. ALP vėl opozicijoje. 2004 m. gavo 16 vietų iš 61 Senate ir 60 iš 237 Atstovų rūmuose.
Struktūra
Partija organizuota pagal federalinę sistemą. Aukščiausias organas – kas dvejus metus šaukiama nacionalinė konferencija, į kurią kiekviena iš 6 valstijų siunčia po 7 delegatus. Konferencijos nutarimai privalomi vyriausybei. Joje sudaromas 17 narių Federalinis vykdomasis komitetas, kuriame atstovaujamos profsąjungos, moterų ir jaunimo organizacijos. Kiekvienoje valstijoje leidžiami savi partiniai laikraščiai, svarbiausias jų Labor Herald. Socialistų Internacionalo narė nuo 1951 m., turi 45 000 individualių narių.
Partijos pirmininkai
thumb|150px|Kimas Bizlis. Partijos pirmininkas [[1996–2001 ir nuo 2005.]]
Alsa (Šešuvis)
Alsa – kairysis Šešuvies intakas, įteka į ją 74,5 km nuo jos žiočių. Ištakos – Latakų kaime, šiauriau Viduklės. Teka pietų, pietvakarių kryptimi. Alsą kerta, , keliai. Ryškių žiočių nėra – ties jomis suformuotas Paalsio tvenkinys.
Intakai: kairysis – Švendra, dešinysis – Ruitinys. Švendros intakas – Vilpisis.
Upėvardžio etimologija nėra labai aiški. Pasak vienos hipotezių, susidarė iš šaknies als- (plg. alsa „nuovargis“, alsus „varginantis, tvankus“), kuri galėtų sietis su vandens lėtumu.
Prancūzų literatūra
miniatiūra|Garsiausi [[XIX a. prancūzų rašytojai]] Prancūzų literatūra bendrai laikoma literatūra, kurią kūrė Prancūzijos gyventojai prancūzų ar kitomis kalbomis. Prancūzų kalba sukurta literatūra už Prancūzijos ribų paprastai laikoma Frankofonijos literatūra.
Bendra apžvalga
Prancūzų kalba yra romanų dialektas, kilęs iš Latina Vulgaris ir patyręs stiprią keltų ir frankų kalbų įtaką. Pirmieji kūriniai šia kalba gimė XI amžiuje. Tai buvo vienas ankstyviausių bandymų rašyti šnekamąja kalba Vakarų Europoje. Po italų literatūros dominavimo XIV amžiuje, prancūzų rašytinė kūryba ėmė tapti vis įtakingesnė, kol galiausiai XVII – XVIII amžiais joks išsilavinęs europietis nebuvo įsivaizduojamas be gerų prancūzų kalbos žinių. XIX ir XX amžiais daug svarbių literatūrinių judėjimų gimė būtent Prancūzijoje. Pradedant realizmu ir natūralizmu (Stendhal, Honoré de Balzac, Gustave Flaubert, Emile Zola ir kt), simbolizmu (Charles Baudelaire, Arthur Rimbaud) ir baigiant modernistiniais sąjūdžiais tokiais kaip siurrealizmas, dadaizmas, egizistencializmas, absurdo teatras (Marcel Proust, Jean Cocteau, Jean-Paul Sartre, Albert Camus ir kt.).
Prancūzai, laimėję Nobelio literatūros premiją
Prancūzų rašytojai yra gavę daugiau Nobelio literatūros premijų nei kitų šalių atstovai. Čia prancūzai ar prancūzų kalba kūrę rašytojai:
Semeliškių dvaras
Semeliškių dvaras – dvaras Semeliškėse, Elektrėnų savivaldybėje.
Istorija
1578 m. dvarą ir valsčių valdė Trakų vaivada Steponas Zbaražskis.
1588–1590 m. dvarą valdė Merkelis Zaviša, nuo 1594 m. – Darata Zavišienė. Pastaroji dvaro sodyboje, prie Strėvos, pastatydino klojimus).
1603, 1610 ir 1613 m. Zigmantas Vaza privilegijas valdyti Semeliškes suteikė Trakų pakamariui Petrui Valavičiui. Tuo metu dvarvietė buvo dabartinio mokyklos stadiono teritorijoje, pastatai buvę mediniai, o kai kurie (greičiausiai gyvenamieji) galėję būti ir mūriniai – raudonų plytų.
XVII a. 7 dešimtmetyje Semeliškės atiteko Trakų pastalininkui Ferdinandui Rorui. Po jo mirties, 1676 m. seniūnu tapo artilerijos generolas Matas Riomeris. Dvaro valdytojai iki XVIII a. vidurio dažnai keitėsi (tarp jų Šimkus Kybartavičius, Mikalojus Narutavičius, Frydrichas Viercinskis Epimachas, Abrachamas Timirčičis, Albertas Goštautas, Petras Masalskis, Mikalojus Radvila, Steponas Zbaražskis, Merkelis Zaviša, našlė Darata Zavišienė, Petras Valavičius, našlė Valevičienė, Vladislovas Valavičius, sūnus Mykolas Valavičius, A.Valavičienė, Mykolas Vyšniaveckis, Mataušas Remeris, sūnūs Aleksandras Remeris ir Steponas Remeris, Kristupas Zaviša, Marcibelė Zavišienė, Leonardas Pociejus, našlė Marijona Pociejienė ir jos vyras Mykolas Granovskis).
1776–1801 m. Semeliškes valdė Granovskis. Po šio mirties 1801 m. Semeliškių seniūnija buvo atiduota valdyti grafui Nikolajui Tolstojui.
Nepriklausomybės metais Semeliškių dvarvietėje buvo pastatyta mokykla.
Islandijos futbolo varžybos 1979 m.
Islandijos futbolo varžybos 1979 m.
Gintautėlė Laimutė Baginskienė
Gintautėlė Laimutė Baginskienė (1940 m. liepos 22 d. Kėdainiuose – 2021 m. rugsėjo 10 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė vitražistė.
Biografija
1958–1964 m. studijavo Lietuvos dailės institute.
Sutuoktinis Tadas Baginskas, duktė Kamilė Baginskaitė.
Kūryba
Kūriniai monumentalūs, dekoratyvių formų, išryškinantys medžiagines mineralų, metalų savybes. Vitražai iš stiklo sąlygiškų formų, dekoratyvios kompozicijos, lakoniški, vėlesnieji – ekspresyvūs. Bespalvio ir spalvoto stiklo indų komplektai (1970–1971 m.) lakoniškų siluetų, nedekoruoti.
Sukūrė dekoratyvinių metalo dirbinių:
Vitražai iš mineralų plokštelių:
Boeing Yellowstone projektas
thumb|right|250px|Pirmasis Yellowstone projekto gaminys iš Y2 dalies – [[Boeing 787 Dreamliner.]] Boeing Yellowstone projektas – specialus projektas, kuriuo Boeing padalinys Boeing Commercial Airplanes siekia visiškai atnaujinti savo orlaivių parką. Šiuo projektu bus visiškai atnaujintos lėktuvų kompozicinės medžiagos, padidintas elektronikos valdymo sistemų skaičius, naudojami nauji turboventiliatoriniai varikliai. Yellowstone vadinamas visas projektas, o atskiri lėktuvai vadinami Y1, Y2 ir Y3.
Pirmasis šio projekto lėktuvų, kuris pasirodė 2011 m., buvo Boeing 787 Dreamliner – pirminis jo kodinis pavadinimas buvo Y2.
Boeing Yellowstone projektai
Boeing Yellowstone projektas dalinamas į tris dalis:
Dalkitonys
Dalkitonys – buvęs kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Žėronių.
Istorija
1949 m. buvo apylinkės centras Rūdiškių valsčiuje.
Napier universitetas
Napier universitetas – universitetas Škotijoje. Universiteto statusas suteiktas 1992 m. 1964–1992 m. universitetas turėjo techninės kolegijos statusą.
2007 m. Times Good University Guide rinktame Jungtinės Karalystės universitetų sąraše užėmė 78 vietą.
Universitete dirba daugiau kaip 30 tyrimus atliekančių komandų.
Turkmėnijos futbolo varžybos 1993 m.
Turkmėnijos futbolo varžybos 1993 m.
Dalyviai
1993 m. Ýokary Liga dalyvių sąrašas:
Pavadinimų kaita
Prieš sezoną pasikeitė komandų pavadinimai:
I etapas
Šaltinis: RSSSF.COM duomenų bazė.
Linaresas
Linaresas – miestas Ispanijoje, Andalūzijoje, Chaeno provincijoje. Tai pagal dydį antras miestas provincijoje: pagal 2007 metų gyventojų surašymą jame gyveno 61 347 gyventojai. Jis yra 419 m virš jūros lygio ir užima 195,15 km² teritoriją. Išsidėstęs netoli nuo provincijos sostinės Chaeno – 51 km ir 120 km nuo autostrados Valensija–Kordoba (N-322). Miestas turi gerą susisiekimą geležinkeliu su likusia Ispanija. Šalia Linareso buvo senovinis Kastulo miestas, kuris buvo įkurtas dar antikos laikais.
Istorija
XIX a. viduryje, dėka šalia esančių švino kasyklų, tapo svarbiu kalnų pramonės centru: čia buvo lydomas švinas, gaminamos švininės plokštės ir vamzdžiai. Be to, kaip šalutinis produktas, iš švino rūdos buvo išgaunamas sidabras. Dėl to gyventojų skaičius išaugo nuo 6000 gyv. (1849 m.) iki 36000 gyv. (1877 m.). Atsižvelgiant į pramonės ir prekybos augimą, Linaresui 1875 m. buvo suteiktos miesto teisės.
Pramonė
Dar neseniai Linarese vietinė ekonomika buvo stipriai susijusi su kalnakasyba, švino lydimu, parako ir dinamito gamyba. Nuo 1991 m. kasyklos uždarytos, bet Linarese veikia kelios svarbios gamyklos: „Santa Motors“, gaminanti Ispanijos armijai visureigius automobilius Anibal, priemiestinių traukinių (CAF), vėjo turbinų („Grupo Daniel Alonso y Gamesa“) ir cukraus iš cukrinių runkelių („Azucareras Reunidas de Jaen S.A.“) (dabar gaminanti iš rapsų, palmių, sojų ir saulėgrąžų aliejaus biodizeliną) įmonės.
Švietimas
Iš mokslo įstaigų Linarese yra Technikos kolegija, nuo 1993 m. priklausanti Chaeno universitetui.
Kultūra
Mieste yra paminklas įžymiajam Ispanijos toreadorui Manolete (Manuel Rodríguez Sánchez), kuris žuvo Linareso koridoje.
Linarese yra gimęs gitaristas Andrés Segovia, dainininkas ir aktorius Rafaelis (Miguel Rafael Martos Sánchez), čia gyveno džiazo vokalistė Virginia Maestro.
Sportas
Nuo 1978 m. Linarese rengiamas prestižinis kasmetinis tarptautinis Linareso šachmatų turnyras, kuriame dalyvauja stipriausi pasaulio didmeistriai.
Mikalojus Nemiraitis
Mikalojus Nemiraitis (m. apie 1471 m.) – LDK didikas.
Biografija
1412 m. buvo įrašytas į Krokuvos universiteto studentų sąrašą. Lietuvoje pirmą kartą minimas per 1440 m. įvykius.
Tėvas – Jonas Nemira. Žmona – Elžbieta (kilmė neaiški). Vaikų greičiausiai neturėjo, nes po mirties jo valdos atiteko Teodoro Nemiraičio vaikams.
Save vadino Vseliubo tėvoniu. Taip pat jam priklausė Iškaldės dvaras ir kt. 1445 m. iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero gavo valdyti Nesvyžių.
Valstybės tarnyba
1463–1470 m. – Vitebsko vietininkas. 1467 m. – Smolensko vietininkas. 1467 m. – Liubicko ir Mcensko seniūnas. 1471 m. – valdovo maršalka.
1456 m. vyko pasiuntiniu į Lenkiją; 1471 m. – į Pskovą.1445 m. buvo vienas lietuvių kariuomenės vadų kare prieš Maskvą.
Šaltiniai
Rimvydas Petrauskas. Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje – XV a. – 236 psl.
Ivanyčiai
Ivanyčiai  – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srities pietvakariuose. Rajono administracinis centras. 7200 gyventojų. Miestas įkurtas 1540 m.
Gegužės 8
Gegužės 8 yra 128-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 129-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 237 dienos.
Vardadieniai
Audrė (Audra) – Džiugas – Mykolas – Stanislova – Stanislovas – Stasė – Stasys – Viktoras
Nendrinė rupūžė
Nendrinė rupūžė (Epidalea calamita) – beuodegių varliagyvių (Anura) būrio, rupūžių (Bufonidae) šeimos varliagyvių rūšis.
thumb|260px|right|Nendrinių rupūžių ‘girgždenimas’
Kūno ilgis 40-65 mm. Kūno viršus žalsvai rusvas. Išilgai nugaros eina balta ar šviesiai gelsva juostelė. Oda rauplėta. Nugara ir šonai išmarginti stambiomis žalsvai rudomis ir smulkiomis rusvomis su juodais apvadais dėmėmis. Pilvas šviesus su smulkiomis tamsiomis dėmelėmis. Jaunikliai šviesesni už suaugusius, jų kūno pigmentacija mažiau kontrastinga. Užpakalinių kojų pirštus jungianti plaukiojamoji plėvė niesiekia pusės IV (ilgojo) piršto
Gyvena smėlio kopose, pušynuose, smėlingose vietose.
Apie jos paplitimą Lietuvoje trūksta duomenų, reta, įrašyta į Lietuvos raudonosios knygos 5 (Rs) kategoriją.
Lapšiai (Širvintos)
Lapšiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Širvintų, šalia kelio. Išlikęs Lapšių dvaras.
Itališka virtuvė
Itališka virtuvė – populiari visame pasaulyje virtuvė. Tam įtakos turėjo gilios valgio ruošimo tradicijos, tinkamos klimato sąlygos ir sveikas maistas.
Produktai ir patiekalai
Italija – tai spagečių, picų, alyvuogių aliejaus, espreso bei kapučino kavos šalis. Mikelandželas rašė: ''Ko būtų verta Romos virtuvė be Parmezano sūrio. Kvapnus, tarkuotas, supjaustytas smulkiais gabaliukais jis yra neatskiriama itališkų patiekalų dalis. Jis sujungia visus patiekalo komponentus ir suteikia jiems savitą skonį.''
Itališka virtuvė įvairi ir skirtinga visoje Italijoje. Tai ne tik tradiciniai makaronai (it. pasta), bet ir gausybė daržovių, vaisių (čia auga daugybė pasaulio augalų kultūrų – citrusiniai vaisiai, persikai, riešutmedžiai, per 250 rūšių vynuogių), žuvies, sūrio patiekalų.
Neapoliečiai iki šiol vertina valgius, kurie nuo senų laikų puošė stalą: aliči – svieste keptos sardinės, kalamiri – skridinėliais supjaustyti dešimtkojai su šviežiais prieskoniniais žalumynais, piza a lianapoletana – ant žarijų keptas auksiniai-geltonas raugintos tešlos pyragas. Šio neapolietiško pyrago įdarą kiekvienas neapolietis gamina pagal savo receptą. Gali būti su grybais, dešra, obuoliais, kiaušiniais ar tiesiog su sūriu.
Sriubą išrado ne italai, tačiau pavadinimas kilęs iš jų kalbos. Zupa itališkai – tai, kas geriama. XVI amžiuje vienas Romos virėjas pasakojo kaip jis gamino šį patiekalą, kurį pavadino sriuba: ''Į puodą aš dedu kumpio, jautienos, veršienos, viščiuką ir jauną balandį. Vandeniui užvirus, sumetu prieskonius, žalumynus ir daržoves.'' Šiandien sriuba puodelyje – mėgstamiausias italų valgis.
Italija garsi ir daržovių paruošimo menu. Daržovės ne verdamos, o troškinamos savo sultyse arba riebaluose. Išimtis nedaroma nei svogūnams, nei kitiems žalumynams.
Etiketas
Visas socialinis gyvenimas Italijoje vyksta prie valgiais nukrauto stalo, todėl italai valgo daug ir neskubėdami. Itališki patiekalai atrodo lengvi ir švieži, todėl italų virtuvė laikoma viena sveikiausių pasaulyje. Pietūs susideda iš 3–6 patiekalų.
Pradžioje patiekiami šalti užkandžiai ar salotos.
Vėliau – pirmasis patiekalas, dažniausiai tai būna makaronai, rizotas (risotto – karštas ryžių patiekalas su įvairiomis daržovėmis), sriuba (zupa, minestrone), košė (polenta – kukurūzų košė). Pasta gali būti makaronai arba spagečiai, lakštinių rūšis tagliateliai arba maži kukuliai gnociai. Pesce – žuvis, frito di pesce – svieste kepta žuvis. Piza – pyragėliai su įvairiu įdaru, kuriems tešla užminkoma su kiaušiniais.
Antrajam arba pagrindiniam patiekalui gali būti patiekiamos jūrų gėrybės, karšti mėsos, sūrio ar daržovių patiekalai. Kartu su pagrindiniu patiekalu patiekiamas garnyras iš karštų daržovių, salotų, ryžių ar makaronų.
Desertui patiekiami sūriai, vaisiai, espreso kava ir kiti gėrimai.
Istorija
thumb|200px|Tradicinė italų pica thumb|200px|Parmezano sūris thumb|200px|Kapučino kava thumb|right|100px|Alyvuogių aliejus
Italų virtuvės istorija siekia Senovės Graikijos ir Romos laikus. Jau tada žmonės sūdė žuvį, marinavo alyvuoges, džiovino figas.
Kasdienį eilinio žmogaus maisto racioną sudarė itin paprasti produktai: lęšiai, lubinai, avinžirniai, vėliau – pupos, įvairios daržovės, pienas, sūris. Iš grūdinių ir ankštinių augalų tenykščiai gyventojai dažniausiai virdavo košes, kepdavo duoną. Po sėkmingos žūklės ar medžioklės pasigardžiuodavo žuvimi, mėsa. Turtingieji sau leisdavo paragauti ir labai įmantrių patiekalų, pavyzdžiui, flamingų liežuvėlių, žvėrių kepenėlių arba labai retų paukščių mėsos.
Galvijus mėsai pradėta auginti Romos Imperijos laikais. Tada šiek tiek pasikeitė ir valgymo įpročiai, pradėta valgyti nebe du, o tris kartus per dieną. Pusryčiams italų protėviai valgydavo vyne mirkytą duoną, grūdų košę ar sūrį, saujelę vynuogių ar alyvuogių, vidurdienį užkąsdavo lengvo šalto maisto ir tik vakare prikirsdavo jautienos, ožkienos, kiaulienos, jūros gėrybių, žuvies patiekalų. Desertui skanauta saldumynų iš medaus, užgeriant aromatingu vynu.
Viduramžiais užkariautojai barbarai pakeitė kulinarines tradicijas. Šis procesas palietė net periferinius regionus. Sicilijos gyventojai pradėjo džiovinti makaronus, kurių atsargas buvo ypač patogu kaupti. Iš arabiškų šalių atvežti prieskoniai pradėti naudoti ne tik kulinariniais, bet ir medicininiais tikslais, maisto konservavimui. Aplink krikščioniškus vienuolynus telkėsi agrokultūriniai centrai, todėl būtent juose pradėti pirmieji kulinariniai eksperimentai. Pradėtas gaminti maistas, kuris lengviau virškinamas, skanesnis. Maisto racione atsirado daugiau šviežių vaisių ir daržovių. Nors viduramžiais vyravo asketiškas gyvenimo būdas, kurį propagavo Bažnyčia, teigusi, jog mėsa sužadina nuodėmingus kūno geidulius, tačiau privilegijuotieji rasdavo būdų to išvengti. Puotose garuodavo kepta mėsa, pagardinta česnakų, migdolų, prieskonių užpilais, desertui būdavo patiekiama sūrio arba vaisių.
XVII–XVIII amžiais, ypač Renesanso laikotarpiu, atsirado daug naujovių, išaugo maisto gaminimo būdų įvairovė. Pamėgtos sriubos, virta mėsa, įvairūs mėsos pyragėliai, daržovių ir salotų patiekalai, migdoliniai saldumynai. Medų pakeitė cukranendrės. Renesansinės puotos pasižymėjo įmantrumu ir smulkmenišku etiketu. Italų etiketo vadovas „Galateo“, kurį parašė Monsinjoras Della Casa, buvo išverstas į daugelį kalbų, o Prancūzijos karaliaus Henriko II žmona Katerina de Mediči specialiai iš Italijos atsivežė ir išpopuliarino saldumynų ir ledų receptus. Būtent šiuo laikotarpiu žmonės pagaliau pradėjo naudoti individualius stalo įrankius.
Nuo XIV amžiaus turtingas Toskanos regionas pradėjo garsėti ėriena, morkomis, saldintais migdolais, Prato pyragu, paskanintu medumi, prieskoniais, džiovintais vaisiais ir puikiu raudonuoju vynu. Pastaruoju mėgdavo papiktnaudžiauti ne tik kilmingi vyrai, bet ir išpuoselėtos damos. Džovanio Bokačo knygoje „Dekameronas“ taip pat aprašomi epizodai, kai personažai vaišinasi aristokratiškais užkandžiais – migdolais cukruje, mažyčiais pyragaičiais ir dideliais vyno kiekiais. Toskanoje pradėtos auginti iki šių laikų populiarios baltosios pupelės, iš kurių ruošiama gausybė patiekalų. Kitų Italijos regionų gyventojai toskaniečius pašaipiai vadina „pupelių valgytojais“.
Vakuuminis vamzdis
thumb|110px|„Tungsram“ firmos [[pentodas]] Vakuuminis vamzdis arba elektroninė lempa – elektrovakuuminis prietaisas, dažniausiai sudarytas iš stiklinės, metalinės ar keraminės kolbos (indo), kuriame yra labai gilus vakuumas ir įmontuoti elektrodai, iš kurių vienas (katodas) dažniausiai būna kaitinamas. Šis įtaisas skirtas lyginti srovei, stiprinti, generuoti signalams. Taip pat gali būti naudojamas signalų maišymui, detektavimui.
Karosinis ežeras
Karosinis ežeras – ežeras, kurio žuvų bendrijoje vyraujanti žuvų rūšis yra paprastasis karosas.
Tai seklūs ir labai seklūs (0,5-3,0 m gylio) ežerai, eutrofiniai ar hipertrofiniai. Vandens skaidrumas mažesnis nei 1,0-1,5 m, kartais - tik 0,3-0,5 m.
Būdinga ryški aukštųjų helofitų juosta. Limneidų zonos gali nebūti.
Žiemomis deguonies kiekis vandenyje gali sumažėti iki 0,3-0,5 mg/l. Po dusimo žiemą hidrobiontų (tiek žuvų, tiek kitų) kiekis labai sumažėja. Tokiuose ežeruose gyvena tik žuvys, atsparios deguonies stygiui - paprastieji karosai, lynai, ešeriai, kuojos. Išgyvena įžuvinti sidabriniai karosai. Po dusimo vyraujančia žuvų rūšimi dažnai tampa saulažuvė.
Tokių ežerų plotas paprastai siekia nuo 0,5-1,0 ha iki keliasdešimties hektarų, nors yra keletas ežerų, didesnių kaip 50 ha - Giedrys, Kemešys, Petriošiškis.
Totoriškių akmuo
miniatiūra|250px|right|Totoriškių akmuo 2013 m. Totoriškių akmuo – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas. Riedulys stūkso prie Totoriškių kaimo Kaišiadorių rajone, šalia kelio. Paskelbtas saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 1999 m. lapkričio 3 d. įsakymu Nr. 345, siekiant išsaugoti išskirtinių matmenų geologinį objektą.
miniatiūra|250px|left|Akmens kaimynystėje – kaimo kryžius Akmuo surastas melioruojant aplinkinius laukus ir atvilktas į pakelę. Tai vienas ilgiausių Kaišiadorių rajono akmenų. Jo ilgis yra 4,1 m, plotis – 2,8 m, aukštis – 2,6 m, tūris – apie 3,7 kub. m. Šalia pastatyta informacinė lenta.
Buižiai
Buižiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Plokščių. Yra Plokščių girininkija (Šakių miškų urėdija).
Kauan
Kauan – Rusijos doom metalo muzikos projektas, sukurtas 2005 m. Pavadinimas suomių kalba reiškia „ilgas, tolimas“, dauguma dainų atliekama suomiškai.
Projektą pradėjo Antonas Belovas ir Aleksandras Borovychas. Vėliau prie jų prisijungė smuikininkė Liubov Mušnikova. Prie Kauan projekto prisideda įvairūs kviestiniai atlikėjai – vokalistai, klavišininkai, saksofonistai ir kt. Kauan sukūrė su albumus – „Lumikuuro“ ir „Tietäjän Laulu“.
Būdinga melancholiška, ilgesinga muzika, yra etninės, klasikinės muzikos motyvų.
Islandijos futbolo varžybos 1980 m.
Islandijos futbolo varžybos 1980 m.
Sunkus smėlis (TV serialas)
Sunkus smėlis – rusų televizijos serialas pagal to paties pavadinimo Anatolijaus Rybakovo romaną.
Serialas – dramatiška žydų šeimos saga, pasakojantis apie Rachilės ir Jakovo Ivanovskių šeimos istoriją, apimančią 1909 – 1942 m. Šios epochos fone prabėga Pirmasis pasaulinis karas, revoliucija, pilietinis karas, industrializacija, Antrasis pasaulinis karas.
Premjera įvyko 2008 m. gegužės 22 d. Izraelyje, o televizijos ekranuose – spalio 6 d.
Aktoriai
ir kt.
Siužetas
1 serija XX a. pradžia. Nerūpestingą Ukrainos kurortinio miestelio Snovskas gyvenimą sudrumsčia kūdikio verksmas. Abraamo Rachlenkos šeimoje gimė ilgai laukta mergaitė – dukrelė Rachilė. Jos mama gimdydama miršta ir tėvas ją auklėja vienas. Rachelė išauga savarankiška ir labai graži...
2 serija Provincijos miestelio geležinkelio stotis vietos jaunimui – pagrindinė susirinkimų vieta. Čia jie ateina žvilgsniu palydėti traukinių ir kiekvienas tikisi čia sutikti savo meilę. Ir štai vieną kartą į Snovską atvyksta įžymus Šveicarijos gydytojas Leonas Ivanovskis, ir ne vienas, o su gražuoliu sūnumi Jakovu...
3 serija Tarp žydų mergaitės Rachilės ir vokiečių jaunuolio Jakovo įsižiebia karšta meilė. Niekas negali šiai meilei sutrukdyti: nei nepatenkinti tėvai, nei religijos skirtumai, nei juos skiriantys tūkstančiai kilometrų ...
4 serija Prabėga metai. Snovske mažai liko tikinčių, kad gražuolis iš Šveicarijos sugrįš pas Rachilę. Bet tuo tiki pati Rachilė. Ir neklysta. Jakovas su tėvais atvyksta pasipiršti jai. Rachelė laiminga: priešakyje vestuvės, persikraustymas į vyro namus Bazelyje ir visiškai naujas europietiškas gyvenimas...
5 serija Rachilės gyvenimas bėga ramiai ir laimingai. Neseniai jiems gimė sūnus Levas. Šalia mylimas ir mylintis vyras, bet jos sielą nuolat kažkas drasko. Prabangus europietiškas gyvenimas jai svetimas. Pirmojo pasaulinio karo išvakarėse Rachilė grįžta į Snovską...
6 serija Jakovas Ivanovskis palieka Šveicarijos medicinos universitetą ir atvyksta į mažą Snovską pas mylimą žmoną. Dabar jis čia mokosi naujos profesijos. Batsiuvystė sunkiai sekasi. Jakovas bando save komercijoje, prekiauja mėsos krautuvėje, o Rachilė labai pavydi jo vietos gražuolėms. Jis ieško naujo darbo, o Rachilė vėl laukiasi...
7 serija Jakovas ir Rachilė persikrausto į naują namą. Vaikai auga ir padeda mamai prižiūrėti jaunėlę Diną. Vyriausias Rachilės brolis Josifas - užkietėjęs viengungis, pagaliau veda, o brolis Griša iki ausų įsimyli atvykusią aktorę Sonią Višnevskąją...
8 serija Nerūpestingą Snovsko gyvenimą sudrumsčia neįtikėtinas įvykis – įžymaus smuikininko Grinbergo koncertas. Praėjus daug metų jis nusprendė aplankyti gimtąjį miestą. Kartu su muzikantu atvyksta jo žmona - Italijos operos žvaigždė ir jų draugas dailininkas gruzinas Kote. Kažkas magiško ir nepaaiškinama įsižiebia tarp Rachilės ir Kote... Tuo tarpu vyriausias Ivanovskių sūnus Levas išvažiuoją į Černigovą ir tikisi ten padaryti partinę karjerą...
10 serija Atsitinka ir neįtikėtinų dalykų... Advokatas Tereščenko – tas pats, kuris jaunystėje buvo įsimylėjęs Rachilę, laimi Jakovo Ivanovskio bylą! Jam pavyksta įrodyti ginamojo nekaltumą ir Rachelė su Jakovu vėl kartu. Chaimas Jagudinas švenčia savo jubiliejų...
11 serija Levas Ivanovskis ir jo žmona Elena Moisejevna vengdami arešto nusižudo. Levo podukra Olečka lieka Rachilės šeimoje. Kartu su Henriku Ivanovskiu į Snovską atvyksta lakūnas, TSRS didvyris, Sokolovas ir jaunoji Dina sužino kas yra meilė iš pirmo žvilgsnio...
12 serija 1941 metai. Rachilė ir Jakovas švenčia savo bendro gyvenimo 30-metį. Jie laimingi, apsupti vaikų ir anūkų. Lakūnas Sokolovas pasižada Dinai po metų sugrįžti. Geležinkelio stotyje jie atsisveikina birželio 22 d. rytą...
14 serija Mažosios Olečkos likimas vėl kabo ant plauko. Jos akyse įvykdoma mirties bausmė Anai Jegorovnai – rusų auklei, kuri savo gyvybe išgelbėjo Olečką. Senas draugas ir Ivanovskių kaimynas Ivanas Karlovičius laiduoja vokiečiams už Jakovą ir šis pradeda dirbti geležinkelio depo sandėlininku. Atsiranda maža vilties kibirkštėlė, kad pavyks išgelbėti šeimą...
15 serija Vokiečių armijos veiksmai pereina į ryžtingus veiksmus. Partizanai tampa masinių žudynių kaimyniniame kaime liudininkais. Akivaizdu, kad sekančios aukos bus Snovsko gyventojai. Josifas Rachlenko grasina išduoti dukterėčią Diną ir ši nušauna jį... Partizanai vagia ginklus iš vokiečių sandėlių.
16 serija Bandydamas išvengti nekaltų žmonių masinio sušaudymo, Jakovas Ivanovskis prisipažįsta Kurtui, kad jis įleido partizanus į depą. Rachilė, praradusi dukrą ir vyrą, geto gyventojus kviečia sukilti...
Įdomūs faktai
Serialas pradėtas filmuoti 2003 m. Buvo nutarta filmuoti ten pat, kur vyko romano veiksmas – Černigovo srities miestelyje Ščorse, kuris anksčiau vadinosi Snovskas. Buvo pastatytos keturios gatvės su 22 namais. Kai kurie seni namai buvo išpirkti iš vietos gyventojų, išrinkti, pervežti į naują vietą ir vėl surinkti iš naujo. Buvo siekta kuo daugiau tikroviškumo. Vaikščiojo po namus rinko įvairius senus daiktus, staltieses, šeimyninius albumus, paveikslus, indus. Kalbėjosi su senbuviais, prisiminė istorinius faktus. Vietos dailidės, mūrininkai, šaltkalviai kartu su studijos darbuotojais iš naujo kūrė Snovską, koks jis buvo XX a. pradžioje.
Pastatė ir... filmavimas buvo įšaldytas. Beveik penkerius metus dekoracijos buvo be šeimininko. Viskas apaugo piktžolėmis, dilgėlėmis. Ščorso gyventojai filmavimo aikštelę vadino Holivudu, augino ten agurkus, svogūnus, cukinijas, laikė vištas ir kiaules. Bet nieko nesulaužė ir neišnešiojo. Priešingai, saugojo namus ir visus daiktus. Kai filmavimo grupė sugrįžo, Snovskas, truputi apžėlęs ir apleistas, laukė jų sveikas ir išsilaikęs.
Seriale „Sunkus smėlis“ 250 personažų, 30 pagrindinių vaidmenų, viso filmavime dalyvavo apie 3000 žmonių. Buvo pasiūta 800 kostiumų ir panaudota apie 2000 rekvizito daiktų. Vietoje, kur karo metu buvo sušaudyti vietos gyventojai, filmavimo trupė pastatė atminimo obeliską.
Mindaugas Milieška
Mindaugas Milieška (g. 1957 m. gegužės 11 d. Alkiškiuose, Akmenės rajonas) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1981 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką, 1986 m. – žurnalistikos studijas Leningrado aukštojoje partinėje mokykloje.
1975–1979 m. Akmenės rajono laikraščio „Vienybė“ redakcijos korektorius, korespondentas, 1979–1981 m. laikraščio „Tiesa“ kurjeris, išleidėjas, užsienio skyriaus korespondentas. 1981–1988 m. – Šiaulių rajono laikraščio „Leninietis“ redaktoriaus pavaduotojas, redaktorius. 1988–1990 m. LKP CK spaudos sektoriaus instruktorius ir konsultantas, 1990–1996 m. savaitraščio „Bičiulystė“ redaktoriaus pavaduotojas. 1991 m. taip pat ir Rusijos agentūros „Interfax“ korespondentas Lietuvoje, 1993–1995 m. savaitraščio „Europos lietuvis“ redaktorius. 1996–1998 m. žurnalo „Aljansas“ skyriaus redaktorius. Rašė politinio gyvenimo, ekonomikos, verslo temomis. Nuo 1999 m. Lietuvos banko atstovas spaudai.
Karalienės Margaritos universitetas
Karalienės Margaritos universitetas – universitetas Škotijoje. Universitetas įkurtas 1875 m., kaip institucija, kuri skirta mokytis vien tik merginoms. Dabar šiame universitete mokosi ir vaikinai, tačiau merginų mokosi kelis kartus daugiau, nei vaikinų.
Universitetas turi tris studentų miestelius: Musselburgh Campus, Corstorphine Campus, Leith Campus.
Aleksandras Spruogis
Aleksandras Spruogis (buv. Prochorovas; naują pavardę perėmė iš žmonos Spruogytės ) (g. 1963 m. liepos 15 d.) – politinis veikėjas.
Biografija
1985 m. Vilniaus inžinerinio statybos institute baigė pramonės ir civilinės inžinerijos studijas, 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete – aplinkos inžinerijos studijas.
1997–2003 m. buvo Seimo Aplinkos apsaugos komiteto vyriausiasis patarėjas, Patarėjų kolegijos pirmininkas.
2003–2009 m. Lietuvos Respublikos aplinkos ministerijos sekretorius. 2009 m. aplinkos ministro vyriausiasis patarėjas.
2009–2012 m. aplinkos viceministras, 2013–2016 m. energetikos viceministras.
Lyguminė viskaša
Lyguminė viskaša (Lagostomus maximus) – šinšilinių (Chinchillidae) šeimos graužikas. Sveria iki 7 kg. Būdinga Argentinos pampai. Gyvena kolonijomis, rausia sudėtingus urvus.
Varlaukio Švč. Trejybės bažnyčia
'''Varlaukio Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Varlaukio kaime, 7 km į šiaurę nuo Eržvilko, prie kelio. Šešuvies dešiniajame krante.
Istorija
Varlaukyje 1764 m. pastatyta medinė koplyčia. Ji 1830 m. perstatyta. 1860 m. pastatyta bažnyčia. 1862 m. paskirtas kunigas. 1879 m. bažnyčia sudegė.
1881 m. leista statyti naują medinę bažnyčią (pastatyta 1883 m.). 1921 m. įkurta parapija. 1923 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.
Parapija garsėja Dievo apvaizdos atlaidais.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su bokšteliu. Joje įrengti 3 altoriai. Vidų puošė savamokslis meistras Jonas Balsaitis-Drugelis iš Užakmenių kaimo. Stovi medinė varpinė.
Bažnyčioje yra nežinomo meistro sumontuoti istoriniai vargonai. Vargonų struktūra keturbokštė, su trimituojančiu angelu. Autentiškas išlikęs tik vargonų prospektas. Virš jo esantis angelas anksčiau mechaniškai judindavo ranką su trimitu.
Elžbieta Laucevičiūtė
Elžbieta Laucevičiūtė-Chadaravičienė (g. 1949 m. spalio 25 d. Šiauliuose) – lietuvių aktorė.
Biografija
Baigusi aktorystės studijas LTSR valstybinėje konservatorijoje, buvo Valstybinio jaunimo teatro aktorė, vėliau – fondų saugotoja Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejuje.
Buvo aktoriaus A.Chadaravičiaus (1935–2008) žmona.
Skemų apylinkė
Skemų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Manevyčiai
Manevičiai  – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srities rytuose. Rajono administracinis centras. 13 200 gyventojų. Įkurtas 1892 m.
Miestai partneriai
Manevičiai yra užmezgę partnerystės ryšius su:
Antazavės Juozo Gruodžio gimnazija
Zarasų rajono Antazavės Juozo Gruodžio gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Antazavėje (Zarasų raj.), Dvaro g. 4, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190205194. Steigėjas Zarasų rajono savivaldybės taryba.
Filialas: Antazavės Juozo Gruodžio vidurinės mokyklos Imbrado pradinio ugdymo skyrius
Lapšius
Lapšius – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Seirijų, prie kelio.
Gyventojai
thumb|left|245px|Kaimo kryžius
Antazavės Juozo Gruodžio gimnazija
Istorija
1934–1936 m. pastatytas senasis mokyklos pastatas (dabar nugriautas). 1944 m. rudenį atidaryta progimnazija su I–III klasėmis. 1947 m. progimnazija perorganizuota į septynmetę mokyklą, nuo 1954 m. Antazavės vidurinė mokykla. 1961 m. buvo sujungta su Antazavės internatine mokykla. 1962 m. mokyklos išskirtos į savarankiškas mokyklas. 1986 m. mokykla tapo dvylikmete (1-12 kl.).
2014 m. gimnazijos statusas.
Kelnės
thumb|100px|Kelnės Kelnės – ant juosmens ir kojų dėvimas drabužis.
Būna trumpos ir ilgos, viršutinės ir apatinės, vyriškos ir moteriškos, jaunuoliškos ir vaikiškos.
Istorija
Šiaurės ir Vidurio Europoje kelnes germanai dėvėjo jau nuo bronzos amžiaus, pietryčių Europoje – skitų raitininkai. Apie III a. iš germanų perėmė ir romėnai. thumb|left|150px|Jūrininkai su [[uniforma|uniforminėmis kelnėmis (1854 m.)]] Ankstyvaisiais viduramžiais kelnės tapo vyrų aprangos dalimi. Trumpas kelnes su siūtomis iš audinio kojinėmis dėvėjo kartu su tunika. Sutrumpėjus vyriškiems apdarams, buvo siuvamos pėdkelnės. Jos išpopuliarėjo XV a. Nuo XVI a. vėl dėvėtos trumpos, dažniausiai pūstos kelnės, XVII a. – dengiančios kelius, o nuo XIX a. paplito ilgos kelnės.
Moterys kelnes nuo seno dėvėjo Rytų šalyse. Europoje ėmė dėvėti po Pirmojo pasaulinio karo. Iš pradžių kelnės buvo sportinės arba buitinės moterų aprangos dalis. Apie XX a. 7-ąjį dešimtmetį išpopuliarėjo.
Lietuvoje
Iki XX a. pradžios dėvėjo tik vyrai. XVII a. minima, kad Tilžės ir Ragainės apylinkėse valstiečiai mūvėjo trumpas su keliaraiščiais (manoma, kad pagal vokiečių madą) kelnes, Įsručio apylinkėse – siauras ir ilgas.
XIX a. pab. – XX a. pr. iš vilnonės, pusvilnonės ar lininės medžiagos buvo siuvamos neplačios, ilgos su juosmeniu kelnės. Vasarinės kelnės siūtos be liemens, perrišamos virvele. Žieminės kelnės dažniausiai siūtos iš pilko milo, vasarinės – iš baltosios ar mėlynmargės drobės. Darbinės kasdieninės kelnės buvo pašukinės ar pakulinės, Dzūkijoje – net storos kanapinės. Žiemos metu buvo dėvimos dvejos, o vasarą daugiausia tik vienos apatinės kelnės. Kadangi baltos kelnės greitai susitepdavo, dažnai jas dažydavo pilkšvai, mirkydami pelkių rūdos vandenyje.
Po Pirmojo pasaulinio karo paplito kariško kirpimo bridžų ir galifė tipo kelnės.
Kūdra
thumb|250px|Kūdra Rusijoje ([[Jaroslavlio sritis)]]
Kūdra – nedidelis dirbtinis vandens telkinys. Gali būti sudaryta iškasus daubą ir ją užpildžius vandeniu. Kūdros vanduo naudojamas drėkinimui, žuvivaisai, gyvulių girdymui, buitinėms reikmėms, kaip kraštovaizdį pagyvinantis elementas, kaip rekreacijos vieta. Kūdros seniau kastos prie kaimų, šalia kurių nebuvo didesnių upių ar ežerų.
Balstogės Piaskoverio sinagoga
Balstogės Piaskoverio sinagoga  – sinagoga, esanti Balstogės mieste ''ul. Piękna 3'' gatvėje. Sinagoga buvo pastatyta 1893 m. vietoje buvusios Senosios Piaskoverio sinagogos. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo nusiaubta. Po karo sinagoga buvo restauruota ir čia 1948–1968 m. veikė žydų kultūros centras. 1989 m. kilo gaisras, po gaisro buvo restauruota ir čia įsikūrė biurai ir L. Zamenhofo labdaros centras.
Bujutiškė
Bujutiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Ceikinių.
Go go
miniatiūra|250px|right|Go go šokėjai Go go – šiuolaikinis šokių stilius, kuriam būdinga improvizacija, jį šokant pateikiamas savitas individualus šokio stilius. Šio stiliaus ypatybė - mokėjimas šokti pagal įvairią muziką. Šokdamas šį stilių šokėjas turi sugebėti ir bendrauti su publika. Besitreniruodamas šokėjas panaudoja hip hop, house, streetdance stiliių motyvus, taip kraudamas judesių bagažą bei įgaudamas muzikos jutimo įgūdžius. Mokantis šokti go go, sustiprinami kūno raumenys, išmokstama interpretuoti judesius, kurti individualias šokių kombinacijas, stengiamasi sužavėti publiką.
Istorija
Go go šokiai prasidėjo apie 1960 m., klestint džiazui ir rokenrolui. Šiso stilius gimė, kai merginos Niujorko klube „Peppermint Lounge“ pradėjo lipti ant stalų ir šokti tvistą. Vyresniąją to meto kartą erzino per daug seksualus ir atviras tvistas ir jo atmainos, senųjų dviejų partnerių šokio tradicijų atsisakymas. Jaunimui tai buvo nesvarbu. Naujasis šokis populiarėjo Europoje ir Amerikoje. Judesių įvairovę pildė vis kitų stilių motyvai. Ilgainiui susikūrė laisvas klubinės scenos šokis, šiandien vadinamas go go. Ši sąvoka siejama su amerikietiška fraze „go man go!“ („varyk, žmogau, varyk!“). Nuo to laiko go go šokiai yra neatsiejama jaunimo pasilinksminimo dalis.
Šie šokiai dažniausiai šokami naktiniuose klubuose, audringuose vakarėliuose, karnavaluose, televizijos šou programose. Atlikėjai savo šokius demonstruoja ir ant podiumų per jaunimo madų pristatymus, dalyvauja reklamos akcijose, siaučia šokių maratonuose ar tiesiog drebina diskotekų sales. Šis šokio stilius labiausiai atspindi improvizaciją, čia nėra tikslių junginių, kurios reikia išmokti, tereikia jausti muziką ir mokėti prisitaikyti prie įvairiausių jos stilių, judėti muzikos ritmu, skleisti geras emocijas. Šokant ypač svarbu išskirtinumas, asmenybę atskleidžiantis individualus stilius. Go go programoje matyti streetdance motyvai, pramoginių šokių žingsneliai, lankstusis modernas. Go go šokėjai elegantiški, pasitempę, mokantys bendrauti ir užvesti vakarėlio publiką. Norint gerai šokti šį stilių nereikia išmokti tikslių junginių, tereikia jausti muziką, mokėti pritaikyti išmoktus judesius ir perdaryti juos savaip.
Atlikėjai pasirenka laisvą apsirengimo stilių, kai kurios go go šokėjos mėgsta pasipuošti tapyba ant kūno.
AC Lumezzane
F.C. Lumezzane V.G.Z. A.S.D. – Italijos futbolo klubas iš Lumedzano miesto, šiaurės Italijoje. Klubas žaidžia Serie D lygoje.
2005 m. savo profesionalaus futbolininko karjerą šiame klube pradėjo Mario Balotelli. Čia jis sužaidė dvejas rungtynes.
Nuo 2020 m. liepos komandai vadovavo lietuvis Marius Stankevičius.
Detumescencija
Detumescencija ( – atslūgti, nustoti didėjus) – erekcijos silpnėjimas po ejakuliacijos ir orgazmo. Fiziologinė priešybė – tumescencija.
Vyro detumescencija
Vyro erekcija ima slūgti praėjus kelioms sekundėms po orgazmo, varpa suminkštėja ir vyras pamažu netenka gebėjimo tęsti sueitį. Kai kuriems, ypač jauniems, vyrams detumescencija prasideda gerokai vėliau ir jie gali tęsti sueitį iki kito orgazmo.
Moters detumescencija
Moterims detumescencija trunka daug ilgiau – apie 10–20 minučių, o jeigu nebuvo pasiektas orgazmas – iki 30–60 minučių ir ilgiau. Detumescencija gali atsirasti bet kada sueities metu, jeigu atsiranda pašalinių trikdžių.
Žaibolaidis
thumb|right|250px|"Machina meteorologica" išrasta [[Václav Prokop Diviš, veikusi kaip žaibolaidis.]] Žaibolaidis, perkūnsargis – įrenginys, saugantis statinius, elektrinius įrenginius nuo žaibo smūgių. Žaibolaidis turi ploną metalinį strypą su smailiu galu (strypinis žaibolaidis) arba lyną (lyninis žaibolaidis), kurie įrengti virš arba šalia saugomo statinio, ir įžeminimo įrenginį, kurio varža ne didesnė kaip 10–40 Ω. Žaibo nutiesiamajam keliui artėjant prie žemės, atsakomoji žaibo išlydžio gija iš žaibolaidžio iššoka lengviau nei iš saugomo objekto, nes žaibolaidis yra aukščiau saugomo objekto ir žaibolaidžio elektrinė varža mažesnė nei saugomo objekto. Strypinio žaibolaidžio apsaugos zona yra maždaug kūgio, kurio viršūnės kampas 45°, formos, lyninio – trikampės prizmės, kurios viena briauna sutampa su lynu, formos.
JAV žaibolaidį 1749 m. išrado Benžaminas Franklinas, Europoje – Václav Prokop Diviš 1750-1754 m.
Tomas Moras
Minimas birželio 22 d; kankinystė – liepos 6 d.
Biografija
Tomas Moras gimė teisėjo Džono Moro šeimoje. Vaikystėje mokėsi Šv. Antonijaus mokykloje, tuo metu tai buvo viena geriausių Londono mokyklų. Būdamas 12-kos metų berniukas, jau tarnavo kaip pažas aukštų Anglijos kanclerio bei arkivyskupo namuose. Nuo 1492 m., įstojęs su minėto arkivyskupo pagalba, Oksfordo universitete studijavo teisę, mokėsi graikų kalbos, paskui pasirinko teisę ir buvo advokatas bei teisėjas.
1529 m. jis buvo paskirtas Anglijos kancleriu. Buvo pirmas pasaulietis pakviestas būti Anglijos didžiuoju kancleriu lordu. Draugavo su Erazmu Roterdamiečiu, studijavo šv. Augustino raštus ir parašė atnešusią jam šlovę „Utopiją“. Tomas buvo labai artimas pačiam karaliui. Jis lengvai kalbėjo ir rašė tiek anglų, tiek lotynų kalba; darė vertimus iš graikų kalbos. 1505 metais vedė, susilaukė 3 dukterų ir vieno sūnaus, nors prieš tai kurį laiką rimtai svarstė, tarp pasaulietinio ir vienuolio gyvenimo pasirinkimo. Teigiama, kad link pasaulietinio gyvenimo Morą palenkė ambicijos ir siūlomos aukštos pareigos.
Kai Anglijon pradėjo veržtis protestantizmas, Tomas savo raštais smerkė jų mintis, savo veikaluose kritikavo Liuterį, kalbėjo apie galutinius dalykus – mirtį, Dievo teismą, pragarą ir rojų.
Tuo metu karalius Henrikas VIII sugalvojo atsiskirti nuo savo teisėtos žmonos ir vesti diplomato Tomo Boleino dukterį. Kancleris tam nepritarė ir užsitraukė karaliaus nemalonę. Savinantis karaliui bažnytinę jurisdikciją ir skelbiantis vyriausia bažnyčios galva, Tomas pasitraukė iš užimamų pareigų ir viešojo gyvenimo, pažadėdamas karaliui daugiau viešai nekalbėti nei apie jo žmoną, nei apie Anglijos Bažnyčią, nors ir toliau slapčia lankė ištremtąją karalienę, skatino kitus ją remti, ir net parašė kelis protestantizmą kritikuojančius veikalus. Tomas Moras atsisakė pasirašyti priesaiką, kurioje Henrikas VIII vadinamas aukščiausia Bažnyčios galva Anglijoje ir, nepaisant jo padėties, didžiulio visuomenės palaikymo bei didelių nuopelnų, buvo įkalintas Londono Taueryje.
Karaliaus skirti teisėjai, nors ir bandė įkalbėti užsispyrusį Morą, apkaltino jį išdavyste šaliai ir pasmerkė mirti nukirsdinant. Katalikai Anglijoje tuo metu būdavo kariami ir ketvirčiuojami, tačiau Morui teismas suteikę malonę – jis buvo nukirsdintas. Sėdėdamas kalėjime, parašė „Paguodą vargdieniams“, „Traktatą apie Kristaus kančią“ ir „Pamaldžius apmąstymus“.
Užlipęs ant ešafoto, juokavo, prašė už jį melstis ir paliudyti, kad mirė būdamas ištikimas karaliui, bet dar ištikimesnis Dievui. Paskui sukalbėjo „Miserere“, guosdamas budelį pajuokavo, pats užsirišo akis ir padėjo galvą ant trinkos. Tai buvo 1535 m. liepos 6 d. Nukirsta jo galva išgulėjo ant ešafoto ištisą mėnesį ir turėjo būti įmesta į Temzę, bet dukra Margaret ją išpirko ir palaidojo.
Tomas Moras mirė kankiniu už Bažnyčią, už tikėjimą. Popiežius paskelbė jį šventuoju kankiniu, o 2000 m. spalio 31 d. Jonas Paulius II – politikų globėju.
Portrete Tomas Moras vaizduojamas kaip to meto bajoras, ramaus giedro veido, su kanclerio drabužiais ir ordino grandine ant kaklo.
Islandijos futbolo varžybos 1981 m.
Islandijos futbolo varžybos 1981 m.
Nemėžio seniūnija
Nemėžio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie pietinės Vilniaus miesto ribos.
Nemėžio seniūnijoje yra 23 kaimai, 10 400 gyventojų. Kadangi Vilnius arti, o susisiekimas geras, gyventojų skaičius Nemėžio seniūnijoje gana greitai auga, gyvenvietėje vyksta daug statybų. Čia veikia didelė lenkų-lietuvių-rusų mokykla, taip pat vaikų darželis-mokykla, kurioje yra pradinės klasės. Kelis dešimtmečius gyvenvietėje veikia turtinga biblioteka, kultūros namai, sveikatos centras. Už 3 km nuo Nemėžio ir 11 km nuo Vilniaus esančiose Skaidiškėse (didžiausiame seniūnijos kaime) veikia pradinė mokykla, sveikatos centras.
Ir Skaidiškėse, ir Nemėžyje yra privačių kavinių, parduotuvių, degalinių. Seniūnijos teritorijoje yra gamybos, paslaugų ir prekybos įmonių. Nemėžio seniūnija garsėja daržininkyste. Vienas iš kaimų taip ir vadinasi – Daržininkai.
Geografija
Seniūnija yra šalia Minsko plento, 8 km į pietryčius nuo Vilniaus, ribojasi su Rudaminos, Rukainių, Šatrininkų seniūnijomis ir Vilniaus miestu. Nemėžio seniūnijos plotas siekia 3958 ha. Būdingas lygus ar banguotas paviršius. Dauguma kraštovaizdžių sukultūrinta, smarkiai urbanizuota, išvagota plentų. Pagrindinė upė – Nemėža, ant jos sudarytas Nemėžių tvenkinys.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 23 seniūnaitijos:
Paveldas
Iš senovės paminklų yra išlikusi ir sena Nemėžio totorių mečetė, o Skaidiškėse senoji koplyčia, kuri prieš pora metų buvo atstatyta ir pavadinta Šv. Faustinos koplyčia. Nemėžyje pastatyta nauja Šv. Rapolo Kalinausko bažnyčia, kurios norėjo vietos katalikai, išlikęs Nemėžio dvaras. Paliepiukuose yra Struvės dienovidinio lanko geodezinis punktas.
Gyventojai
Tautinė sudėtis (2011 m.):
Dominika
Istorija
Priešistoriniais laikais į Dominiką ne kartą kėlėsi vis nauji atsikėlėliai iš Pietų Amerikos žemyno. Seniausiais gyventojais čia laikomi Ortiroidai, kuriuos vėliau išstūmė indėnai aravakai. XIII a. į Mažasias Antilų salas migravo karibai, kurie išnaikino vietos gyventojus ir buvo apgyvendinę salą iki europiečių pasirodymo. Jie salą vadino Wai‘tu kubuli, kas reiškė „Jos kūnas aukštas“.
1493 m. ištyrinėta Kolumbo. Kadangi Kolumbas pasiekė salą sekmadienį, sala buvo pervardinta, ir ilgainiui tapo Dominika. Formaliai sala priklausė Ispanijos Vakarų Indijoms, tačiau ispanai krašto nekolonizavo. Todėl XVII a. pretenzijas į Dominikos teritoriją pareiškė Britų imperija bei Prancūzija. 1660 m. jos sutarė, kad Dominika ir St. Vincentas turėtų likti nekolonizuoti, t. y. karibams. Nepaisant to, nepriklausomi kolonistai rengė žygius į salą, o 1715 m. į ją atsikėlė pabėgėliai iš netolimos Martinikos, kurie įkūrė čia pirmąją europiečių gyvenvietę. 1727 m. prancūzas le Grand formaliai paskelbė salą Prancūzijos kolonija, ir ji ėmė priklausyti Prancūzijos Vakarų Indijoms.
thumb|left|230px|Dominikos turgus XVIII a. 1763 m., po pralaimėto karo, Dominika atiteko Didžiajai Britanijai, t. y. Britų Vakarų Indijoms. 1778 m. prancūzai susigrąžino salą, tačiau buvo priversti atiduoti ją Didžiajai Britanijai po penkerių metų, t. y. 1783 m. Vėlesni prancūzų bandymai atsiimti Dominiką baigėsi nesėkme. Britai iš pradžių teises suteikė tik baltiesiems salos gyventojams, bet 1831 m. leista politikoje dalyvauti ir nebaltiesiems. 1838 m. panaikinta vergovė, ir Dominika tapo vienintele kolonija, XIX a. turėjusia juodaodžius valdžioje.
Perorganizuojant britų kolonijas Karibų jūroje, 1833 m. Dominika priskirta Britų Pavėjinėms saloms, nuo 1940 m. – Britų Priešvėjinėms saloms. 1958 m. ji priskirta Vakarų Indijų Federacijai. 1962 m. federacijai suirus, Dominika liko asociacijoje su Jungtine karalyste, o 1978 m. gavo pilną nepriklausomybę. Nuo 1974 m. priklauso CARICOM.
1997 m. Dominika tapo pirmąja Karibų valstybe, dalyvaujančia „Green Globe“ programoje ir nori tapti ekoturizmo valstybe. Nepaisant to, kad Dominika yra viena iš skurdžiausių šalių Karibuose, ji turi mažą nusikalstamumo lygį ir neturi tokių didelių skirtumų tarp nepasiturinčių ir turtingųjų.
Parlamento rinkimuose 2005 m. ministro pirmininko Ruzvelto Skerito Dominikos darbo partija laimėjo 12 iš 21 vietų parlamente.
Politinė sistema
Valdymo forma – parlamentinė demokratinė respublika. Dabartinė valstybės konstitucija priimta 1978 m. lapkričio 3 d.
Valstybės vadovas yra prezidentas (dabar – Nicholas Liverpool), vykdomoji valdžia priklauso ministrų kabinetui, kurio vadovas – ministras pirmininkas (dabar – Roosevelt Skerrit). Vienerių rūmų parlamentą sudaro 30 asamblėjos narių, iš kurių 21 yra tiesiogiai išrinkti, o likusieji 9 – senatoriai, kurie gali būti paskirti prezidento ar išrinkti kitų asamblėjos narių.
Dominika yra Tautų Sandraugos, Frankofonijos, Karibų sandraugos, Rytų Karibų valstybių organizacijos, Tarptautinio baudžiamojo teismo ir Bolivarinio Amerikos aljanso narė.
Administracinis suskirstymas
Dominika suskirstyta į 10 parapijų:
Geografija
thumb|240px|Rytinė salos pakrantė