cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bedžai
Islamizacija
Nuo XVI a. bedžų teritorijos priklausė Osmanų imperijai, vėliau Egiptui. XIX a. kuriant Sudano valstybę, Bedžai buvo įjungti į jos sudėtį. Jų gyvenamos vietos tapo vienu skurdžiausių Sudano regionų. Kovodami su badu, ligomis ir marginalizacija 1960 m. bedžai įkūrė Bedžų kongresą, kuris nuo 1990 m. pradėjo karinius veiksmus prieš Sudano vyriausybę. Ši kova yra susivienijusi su kitais Sudano judėjimas, kaip, pvz., Darfūro krize. Konfliktą aštrina ir tai, kad per bedžų teritorijas eina naftotiekiai, kurie neretai yra uždaromi.
Vavras
Vavras (, val. Aufe, ) – miestas Belgijoje, Valonijos regione, Valonų Brabanto provincijos sostinė. Didžioji gyventojų dalis kalba prancūziškai ir laiko ją savo gimtąja kalba.
Damian Lillard
Deimianas Lilardas (g. 1990 m. liepos 15 d.) – JAV krepšininkas, rungtyniaujantis Portlando „Trail Blazers“ klube. 2012 metais NBA naujokų biržoje buvo pasirinktas 6 šaukimu.
Be krepšinio, Deimianas yra didelis hip-hopo, repo gerbėjas. Pats pradėjo repuoti nuo 14-likos metų ir sulaukė gan palankių įvertinimų už išsakytus prasmingus žodžius. 2015 m. liepos mėnesį išleido pirmąjį savo singlą „Soldier in the Game“.
Dzamamidžima
thumb|right|Furudzamamio paplūdimys Dzamamidžima – Japonijos sala Ramiajame vandenyne. Ji priklauso Keramos saloms, Šimadžirio apskrityje, Okinavos prefektūroje. Salos plotas siekia 6,66 km², pakrantės ilgis – 23 km, aukščiausias taškas virš jūros lygio – Takazuki kalnas (160,7 m). Gyventojų apie 645.
Damian Lillard
Asmeninis gyvenimas
Dėvi marškinėlius pažymėtus numeriu 0, nes tai žymi jo gyvenimo kelią iš Oklando į Ogdeną ir į Oregoną.
Turi brolį Hjustoną ir seserį Lanają.
Rusų melsvoji katė
thumb|Rusų melsvoji katė Rusų melsvoji katė – trumpaplaukių kačių veislė.
Istorija
Nors veislės pavadinimas byloja, jog šios katės kilo iš Rusijos, šis faktas nėra iki galo patikrintas. Pasakojama, kad prieš porą šimtų metų prie Archangelsko gyveno melsvo plauko katės. XIX a. viduryje anglų pirkliai atvežė jas į Britaniją. Šios katės gavo „Archangelsko melsvųjų“ pavadinimą.
XIX a. pabaigos kačių parodose visos melsvosios katės buvo eksponuojamos kartu, neišskiriant veislių. Rusų melsvosios čia smarkiai nusileido britų melsvosioms. Rusų melsvosios ėmė sparčiai nykti. 1912 m. užsienio kačių veislės buvo išskirtos į atskiras grupes. Po Spalio revoliucijos britai atsižadėjo visko, kas susiję su Rusija, todėl iki 1939 m. veislė vadinosi „užsienio melsvosios“.
Per Antrąjį pasaulinį karą rusų melsvosioms iškilo nauji pavojai. Karo pabaigoje buvo likę vos keletas grynaveislių kačių, jas pradėta mišrinti su kitų veislių katėmis. Visų pirma, su Siamo kate melsvomis žymėmis. Atkurtos veislės katės buvo daug liaunesnės nei jų pirmtakės, mažai skyrėsi nuo melsvų Rytų trumpaplaukių kačių.
XX a. septintajame dešimtmetyje kačių mylėtojai atkūrė tradicinį rusų melsvosios katės tipą.
Daugiausia šių kačių auginama Didžiojoje Britanijoje, Švedijoje ir JAV. Iš šių šalių jos paplito po visą pasaulį.
Charakteris
Paprastai ramios, mėgsta patogumus ir ilgą poilsį vienoje vietoje. Nemėgsta triukšmo, mažų vaikų draugijos. Bijo nepažįstamų žmonių, nuo jų slepiasi. Nesidrasko, tačiau gali demonstruoti nepasitenkinimą.
Gerai sutaria su kitomis katėmis, šunimis. Balsas tylus, malonus.
Fizinės savybės
Kūnas gana ilgas, grakštus, dailus. Kojos ilgos, kaulai smulkūs, letenos mažos ir ovalios. Uodega ilga, smaili, nestora.
Galva plati, trumpa. Kaukolė plokščia, žandikauliai stori.Ausys aukštai ant viršugalvio, plačios ties pagrindu, didelės ir smailios. Akys migdolo pavidalo, toli viena nuo kitos. Smakras tvirtas, ūsų pagalvėlės ryškios. Kaklas ilgas ir storas.
Kailis trumpas, labai minkštas, su poplaukiu, panašios į pliušą faktūros. Būna trijų skirtingų spalvų. Seniausia ir populiariausia spalva – melsvai pilka.
Priekulė (Latvija)
Priekulė – miestas pietvakarių Latvijoje, netoli Lietuvos sienos. 1943 gyventojai (2021 m.). Yra liuteronų bažnyčia (pastatyta 1684 m.), baptistų bažnyčia, Priekulės dvaras, apžvalgos bokštas, broliški kapai (apie 23 tūkst. II pasaulinio karo aukų).
Istorija
Priekulė minima kaip tvirtovė 1483 metais, bet kaip miestas ėmė augti tik po 1871 m., kai buvo nutiestas geležinkelis Liepoja-Romnai. 1915 m. nutiestas Bajorų–Priekulės geležinkelis. 1928 m. gavo miesto teises. 2009–2021 m. Priekulės savivaldybės centras.
Jurkšai II
Jurkšai II – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Stirnėnų.
Kralikauskas
Kralikauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Katašunis
Angliškas pavadinimas CatDog pažodžiui reiškia katė-šuo, tačiau lietuviškai pavadinta tiesiog KataŠuniu.
Kralikauskas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kralikauskienė (ištekėjusi moteris) ir Kralikauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Charamiljo suakmenėjusių miškų nacionalinis parkas
Parkas išsidėstęs Patagonijos plokščiakalnyje, stepėse, apie Laguna Grande ežerą. Klimatas vėsus, sausas. Kritulių iki 400 mm per metus. Pučia žvarbūs vakarų vėjai. Vasaros vėsios, trumpos, žiemos – šaltos.
Prieš 150 mln. metų, juros periode, dabartinėje parko vietoje vešėjo drėgnosios džiunglės. Jose augo araukarijoms giminingi medžiai. Kreidos periode prasidėjo vulkanizmo procesai ir dalis senovinio miško atsidūrė po lavos sluoksniu. Medžiai liko užkonservuoti ir po milijonų metų dėl erozijos iškilo į žemės paviršių.
Bosques Petrificados teritorijoje galima stebėti laukinę gyvūniją: guanakus, lapes, įvairius paukščius, nandu.
thumb|left|250px|Senovinio medžio kamienas
Žvaigždulis
Žvaigždulis (Geastrum) – žvaigždulinių šeimos grybų gentis. Kai kurioje literatūroje dar vadinamas žvaigždinu.
Grybų vaisiakūniai dažniausiai auga po žemėmis, bet kartais randami ir žemės paviršiuje. Vaisiakūnio viduje yra maišelis su sporomis, apgaubtas storu mėsingu sluoksniu. Kai grybas augdamas iškyla į žemės paviršių, jo viršutinė dalis sutrūkinėja į žvaigždiškas skiltelės, kurių būna 5-12, bet dažniausiai 8. Subrendusių vaisiakūnių maišelis pratrūksta ir iš jo išbyra sporos.
Grybas auga eglynuose, VII-VIII mėn. Lietuvoje aptinkama 13 žvaigždulio rūšių, tačiau visi grybai nevalgomi.
thumb|none|250px|Tuščiaviduris žvaigždulis
Vusteris (reikšmės)
Vusteris (Worcester, Wooster) gali reikšti:
Butrimonių vidurinė mokykla
Butrimonių vidurinė mokykla:
Leighton Baines
Leitonas Beinsas (g. 1984 m. gruodžio 11 d.) – karjerą baigęs Anglijos futbolininkas (gynėjas), didelę karjeros dalį žaidęs Liverpulio „Everton“ klube. Yra žaidęs Anglijos nacionalinėje rinktinėje. Taip pat yra žaidęs Anglijos jaunimo iki 21 metų rinktinėje, kurioje per 16 rungtynių įmušė vieną įvartį.
Vilkupis
Vilkupis – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Tubelių.
Argentinos dubuma
Argentinos dubuma  – povandeninė dubuma Atlanto vandenyno pietvakariuose, tarp Pietų Amerikos žemyno šlaito ir Pietų Atlanto kalnagūbrio. Vyraujantis gylis 5000-5500 m. Giliausia vieta – 6681 m (siauroje gelmėje pietuose). Dubumos plotas ~1,8 mln. km².
John Stuart Mill
John Stuart Mill (g. 1806 m. gegužės 20 d. Londone – m. 1873 m. gegužės 8 d.) buvo britų filosofas, politikos ekonomistas ir parlamento narys, įtakingas XIX a. liberalizmo bei utilitarizmo teoretikas ir propaguotojas.
Biografija
Jis gimė Londone 1806 m. Nuo trejų metų tėvas mokė jį graikų kalbos, matematikos, istorijos. Dar neturėdamas nė aštuonerių, Mill perskaitė visą Herodoto "Istoriją" graikų kalba.
Tėvas buvo itin griežtas mokytojas, ypač jei sūnui prastai sekdavosi. Berniukas neturėjo beveik jokių ryšių su išoriniu pasauliu, bendravo tiktai su savo šeima, tačiau jam buvo leidžiama pasikalbėti su tėvo draugais, tarp kurių buvo filosofų, politikų, ekonomistų. Vienas iš jų – Londone gyvenęs filosofas Džeremis Bentamas.
Argentinos jūra
miniatiūra|Argentinos jūros vaizdas iš kosmoso Argentinos jūra  – Atlanto vandenyno sektorius ties Argentinos krantais. Driekiasi nuo 35° p. pl. šiaurėje iki 56°30' p. pl. pietuose. Jūra išsidėsčiusi ant Pietų Amerikos žemyno šelfo. Gylis iki 200 m. Plotas apie 1 mln. km². Nuo Buenos Airių iki Malvinų salų jūros pakrantėse gausu labai žuvingų įlankų ir bankų. Svarbiausios įlankos: Blankos, San Matiaso, San Chorchės, Baja Grandė ir kt. Jūros dugne yra povandeninių kanjonų – senovinių upių slėnių liekanų – susidariusių pakilus vandens lygiui. Argentinos jūra rytuose pereina į gilią Argentinos dubumą. Paviršiumi teka šaltosios Brazilijos ir Malvinų srovės. Argentinos jūra svarbi Argentinos ekonomikai. Gausu žuvų, planktono, vėžiagyvių, banginių, dumblių.
Didžiuliai (Punskas)
Didžiuliai – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietryčius nuo Punsko, apie 13 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 123 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Visi kaimo gyventojai – lietuviai. Didžiulio upelis. Valsčiaus kelias Taurusiškė-Seivai (buvusio senovinio kelio iš Lazdijų į pietinę Prūsą dalis).
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo 1642 m. Didžíuliai minimi Seivų dvaro inventoriuose. Spaudos draudimo metais veikė slapta lietuviška mokyklėlė. Po 1905 m. lietuvių kultūrinis gyvenimas Didžiuliuose suaktyvėjo. 1920 m. kaime įvyko mūšis tarp Lietuvos ir Lenkijos kariuomenių. Lenkams laimėjus įsitvirtino jų valdžia. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 87 gyventojai, iš kurių 51 lenkas ir 36 lietuviai. 1930 m. įsteigtas Šv. Kazimiero draugijos skyrius, lietuvių saviveiklos būrelis parengė apie 20 kultūrinių renginių. Vytauto Didžiojo 500-osioms gimimo metinių proga Šv. Kazimiero draugija 1930 m. pastatė paminklą – kryžių. Antrojo pasaulinio karo metais 18 šeimų didžiuliškių buvo priversti išsikelti į Lietuvą. Jos apgyvendintos į Vokietiją pasitraukusių vokiečių ūkiuose, šiems per vokiečių okupaciją grįžus turėjo apleisti ūkius, atgal grįžo penkios šeimos. Po Antrojo pasaulinio karo dalis kaimo gyventojų deportuota į Lenkijos vakarines žemes. Nuo 1956 m. kurį laiką veikė lietuviška mokykla, biblioteka (uždaryta 1996 m.), choras, rengti vaidinimai. 1959 m. lapkričio 3 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos skyrius. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Sionizmas
Sionizmas (pagal Siono kalną Jeruzalėje) – žydų tautinis judėjimas, siekiantis suvienyti žydų tautą jų istorinėje tėvynėje Erec-Izraelyje (Izraelio žemėje), teritorijoje tarp Jordano upės ir Viduržemio jūros krantų.
Sionizmo atsiradimas
Idėja sukurti nepriklausomą žydų valstybę atsirado XIX a. gale Europos žydų tarpe. Pirmą kartą planai sukurti žydų valstybę buvo išdėstyti 1862 m. Mozės Heso (Moses Hess) knygoje „Roma ir Jeruzalė“. Pagrindinius sionizmo principus XIX a. suformulavo Teodoras Herclis (Theodor Herzl). Šis judėjimas apjungė keliolika kongresų, kuriuose buvo diskutuota apie galimybę sukurti „juridiškai apsaugotas žydų tautos gyvenvietes“. 1896 m. Teodoras Herclis savo darbe „Žydų valstybė“ („Judenstaat“) pateikė koncepciją, pagal kurią žydai ne tik etninė – religinė kategorija, taip pat ir tautinė. Sionizmas buvo atsakas į augančias antisemitines nuotaikas, Europoje kuriantis tautinėms valstybėms. Žydai ne tik prarasdavo savo išskirtinės privilegijas, bet net nesugebėdavo tapti lygiateisiais valstybių nariais, daugiausiai dėl jų religijos ir kultūros. XX a. viduryje sionizmas paskatino žydų valstybės, Izraelio, sukūrimą.
Sionizmo ideologija
Pagal sionizmo ideologiją istorinėje žydų tėvynėje būtina sukurti „tautines gyvenvietes“ (vėliau – valstybę), kur žydai iš viso pasaulio galėtų repatrijuotis – pervažiuoti amžinai gyventi į savo istorinę tėvynę. Valstybine Izraelio kalba turėjo tapti ivritas, kuriuo žydai kalbėjo senovėje. Arabai, gyvenę Palestinoje, priklausę įvairioms religinėms ir etninėms grupėms, dažnai konfliktavusiomis tarpusavyje, pagal sionizmo ideologiją turėjo gauti visas pilietines ir politines teises ir tapti nacionaline mažuma.
1897 m. rugpjūtį I Pasauliniame sionistų kongrese Bazelyje (Šveicarijoje) buvo sukurta Pasaulinė Sionistinė organizacija.
Sionistai revizionistai peržiūrėjo sionistų – socialistų ideologiją. Vladimiro Žabotinskio (1880 m. – 1940 m.) nuomone, Izraelis turėjo remtis rinkos ekonomika. Iki XX a. vidurio ši partija buvo antraeilė, bet toliau jos reikšmė ženkliai didėjo – nacionalistinė partija „Kilud“ ilgą laiką buvo vadovaujanti Izraelio partija. thumb|right|[[Teodoras Herclis]] Religinį sionizmą suformulavo rabinas Avramas Ichakas Kukas (1865 m. – 1935 m.). Jis pamėgino ortodoksinį judaizmą suderinti su sionizmo idėjomis. Jis teigė, kad tikintys judėjai kartu gali būti ir sionizmo idėjų šalininkai. Dabar šių idėjų skelbėja yra nacionalinė – religinė partija „Mafdal“.
Izraelio valstybės kūrimasis
Nuo XIX a. pabaigos į Palestiną pradėjo plaukti žydų emigrantų bangos, finansuojamos daugiausiai sionistinių organizacijų ir privačių asmenų (Rotšildų šeima). 1922 m. žydai sudarė apie 1/10 Palestinos gyventojų, o Izraelio valstybės sukūrimo išvakarėse žydai sudarė jau 1/3 gyventojų.
1947 m. JTO Generalinė asamblėja priėmė 181 rezoliuciją, kurioje numatė sukurti Palestinos teritorijoje dvi valstybes, žydų ir arabų, taip pasiekiant pagrindinius sionizmo tikslus.
1975 m. JTO organizacija, daugiausia TSRS ir arabų valstybių pastangomis priėmė rezoliuciją Nr. 3379, kuria sionizmas priskirtas rasizmo formoms. Rezoliucijai pasipriešino JAV. 1991 m. gruodžio 16 d., pareikalavus JAV ir Izraeliui (sąlyga buvo dalyvavimas 1991 metų Mastrichto konferencijoje) nuostata buvo atšaukta JTO Generalinės asamblėjos 4686 rezoliucija (Už – 111, prieš – 25, susilaikė – 13).
Kitų valstybių požiūris į sionizmą
TSRS požiūris į sionizmą labai keitėsi. Kuriantis Izraeliui TSRS tarpininkavo jo pripažinimui, dalyvavo 181 JTO rezoliucijos kūrime. Buvo planuojama, kad Izraelyje į valdžią ateis socialistinės ir komunistinės partijos. 1948 m. įsiplieskus konfliktui su supančiomis valstybėmis, TSRS Izraeliui padėjo ginklais, taip pat ir tankais. Šalyje laimėjus proamerikietiškoms partijoms, TSRS požiūris į Izraelį labai pasikeitė. Susidūrus su tarybinių žydų pozityviu požiūriu į sionizmą ir Izraelį, TSRS buvo surengta kampanija prieš kosmopolitizmą.
Galiausiai TSRS sionizmas buvo įvardintas kaip šovinistinis, rasistinis, antikomunistinis ir antitarybinis buržuazinių jėgų judėjimas, jam taikyti kiti negatyvūs politiniai epitetai. 1983 m. balandžio 21 d. buvo įkurtas Tarybinės liaudies antisionistinis komitetas.
Formulės 1 padangos
thumb|right|250px|Slick tipo Formulės 1 padangos Formulės 1 padangos užima svarbią vietą dabartinėje Formulėje 1. Per visą čempionato istoriją keitėsi padangų gamyba, tiekėjai ir jų skaičius. Nuo 2011 m. vienintelė padangų gamintoja čempionate yra Italijos kompanija Pirelli.
Formulės 1 padangos smarkiai skiriasi nuo įprastų automobilių naudojamų padangų. Formulės 1 padangos specialiai sukuriamos taip, kad galėtų būtų naudojamos tik vieną lenktynių distanciją. Padangos naudojimo laikas priklauso nuo jos mišinio (minkščiausios padangos išlaiko trumpiau už kietos sudėties padangas).
2005 m. sezone padangų keitimas lenktynių metu buvo uždraustas, tad jos turėjo išlaikyti pilną lenktynių distanciją (virš 300 km.). Tuo tarpu po šio sezono padangas vėl buvo leista keisti lenktynių metu, tad įprastai vienas komplektas naudojamos trumpiau nei visa distancija.
Nuo 2009 m. į čempionatą po 10 metų pertraukos buvo sugrąžintos padangos be griovelių (slick tipo). Tuo tarpu per lietų naudojamos gilaus rašto padangos.
Po 2010 m. sezono iš Formulės 1 pasitraukus iki tol vienintelei padangų tiekėjai Bridgestone, jos vietą užėmė italų Pirelli, pasirašydama 3 metų sutartį.
Pagal naujas taisykles sausu oru vykstančiose lenktynėse kiekvienas lenktynininkas privalo išnaudoti abiejų tipų (minkštos ir kietos sudėties) padangas. Kitu atveju jis diskvalifikuojamas iš lenktynių. Jei lenktynėse naudojamos šlapiai trasai skirtos padangos, ankstesnė taisyklė nėra taikoma.
Tiekėjai
Nuo 2011 m. vienintele padangų tiekėja yra Pirelli.
Iki tol Formulės 1 padangų tiekėjais buvo šie gamintojai:
GNU Octave
GNU Octave – GNU projektui priklausanti programa ir programavimo kalba, skirta atlikti skaičiavimams naudojant skaitinius metodus. Kurta siekiant dalinio suderinamumo su Matlab. Pagrindinis kūrėjas – John W. Eaton, nors esama ir kitų.
GNU Octave (tada dar Octave) pradėta kurti apie 1988 m. kaip programa, pridedama prie chemijos vadovėlio. 1997 m. gegužę Octave įtraukta į GNU projektą ir pakeitė pavadinimą į GNU Octave.
Valdas Dopolskas
Valdas Dopolskas (g. 1992 m. balandžio 30 d.) – Lietuvos lengvaatletis, stajeris.
Biografija
Triskart Lietuvos čempionas pusės maratono bėgime (2014 m. - 2016 m.)
Algimantas Jankauskas
Algimantas Jankauskas (g. 1959 m. liepos 24 d. Papilyje, Biržų raj.) – Lietuvos politologas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1982 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1994 m. socialinių mokslų daktaras.
Nuo 1989 m. dirba Vilniaus universitete, nuo 1993 m. Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto dėstytojas, nuo 1996 m. instituto direktoriaus pavaduotojas; 1996 m. docentas. 1991 m. stažavo Oslo, 1994 m. – Briuselio laisvajame, 1995 m. – Hulio universitete.
1995–2001 m. Lietuvos politologų asociacijos atsakingasis sekretorius, 2001–2003 m. prezidentas. Europos politikos mokslo asociacijos narys. Žurnalų „Lithuanian Foreign Policy Review“, „Lithuanian Political Science Yearbook“ redaktorius, žurnalo „Politologija“ redkolegijos narys.
Mokslinių tyrimų sritis – demokratizacijos procesai Vidurio ir Rytų Europos šalyse.
Krasauskienė
Krasauskienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Krasauskaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Krasauskas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Puriklis
Puriklis  – cheminė ar biologinė medžiaga, naudojama ruošiant tešlą, kuri kildinimo ar kepimo metu sudaro dujų burbuliukus, kurie minkština gatavą kepinį ir mažina jo tankį. Purinamąjį puriklio veikimą sukelia tešlos vanduo, rūgštinės medžiagos, šiluma. Burbulus sudaro išsiskiriantis anglies dioksidas, kartais – etanolis. Maišant tešlą miltų krakmolas maišosi su vandeniu ir brinkdamas sudaro matricą, kurią sutvirtina glitimas ar tokie polisacharidai kaip pentozanai ar ksantano sakai, po to želatinizuojasi ir sutvirtėja, o matricoje buvę burbuliukai tampa ruošinio, po to – kepinio poromis.
Biologiniai purikliai
Biologiniai purikliai yra medžiagos (mikrobiologinės kultūros, ankstesnio rauginimo tešla ir kt.), kuriose yra mikroorganizmų, gebančių gyventi tešloje ir gyvybinės veiklos metu išskirti dujų, purinančių tešlą. Dažniausiai naudojamas purinimo mikroorganizmas yra mielės Saccharomyces, paprastai – alaus mieliagrybis (Saccharomyces cerevisiae). Kartais naudojamos tam tinkamos bakterijos. Mielių gyvybinės veiklos produktai (etanolis, jų irimo produktai) suteikia būdingą mielinio kepinio gardį. Rūgščios tešlos kepiniams gardį suteikia ir pienarūgščio rūgimo bakterijos Lactobacillus bei Acetobacter.
Kildinant mielėmis tešloje vyksta fermentacija, tešlos cheminė sudėtis keičiasi. Biologinis purinimas trunka ilgiau negu cheminis, nes mielių tešloje turi prisidauginti, ir tik tada pasireiškia purinamasis jų poveikis. O cheminiai purikliai paprastai ima veikti išsyk, kai ima reaguoti tešlos vandenyje ištirpusios rūgštys ir bazinės medžiagos.
Tipiški biologiniai purikliai:
Cheminiai purikliai
Cheminiai purikliai yra cheminės medžiagos ar jų mišiniai, kurie išskiria anglies dioksidą ar kitas dujas, kai sąveikauja su vandeniu ar kai kaitinami. Paprastai pagrindinė jų veiklioji medžiaga yra rūgščių (paprastai – mažamolekulių organinių rūgščių) ir bazinių medžiagų mišinys. Jam sureagavus paprastai lieka cheminė druska. Cheminiai purikliai naudojami kepant biskvitus, pyragaičius, sausainius ir panašius kepinius, kuriems nereikalingas mielinis ar kitoks biologinis kildinimas.
Sumaišyti cheminį puriklį mišinį, kad jam suveikus neliktų nepageidaujamo mišinio ingredientų skonio, reikia chemiko patirties, todėl tokius mišinius paprastai pardavinėja paprastai jau iš anksto sumaišytus reikiama proporcija. Tokie cheminiai purikliai dažnai vadinami kepimo milteliais.
Cheminių puriklių pavyzdžiai:
Tamsusis tilvikas
Tamsusis tilvikas (Tringa erythropus) – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos paukštis su tamsiai raudonomis kojomis. Visas tamsus, juosvas. Nugaroje, kūno šonuose ir ant pilvo su baltais taškeliais. Antuodegis baltas. Uodega su skersiniais juodai baltais dryžiais. Snapas ilgas, tiesus, juodas.
Šv. Joakimo bažnyčia
'''Šv. Joakimo bažnyčia''' yra 2 Lietuvos bažnyčių titulas. Šį titulą turi šios bažnyčios:
Tamsusis tilvikas
Lietuvoje retas, aptinkamas traukimo metu.
thumb|250px|left|Tamsusis tilvikas
Šv. Joakimo bažnyčia
Taip pat yra 1 Šv. Joakimo ir Onos bažnyčia:
Jurkštai
Jurkštai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šimonių, prie kelio. Šalia kaimo auga Butkūnų miškas.
Šaltiniai
thumb|left|180px|Kryžius Jurkštuose
Laimutis Pinkevičius
Laimutis Pinkevičius (g. 1960 m. rugpjūčio 1 d. Alytuje) – Lietuvos vadybininkas, verslininkas.
Biografija
1978 m. baigė Alytaus 5-ąją vidurinę mokyklą. 1979–1984 m. studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute. 1984–1988 m. tresto „Vilniaus statyba“ 17-osios SMV meistras, darbų vykdytojas, vyr. darbų vykdytojas. 1988–1990 m. eksperimentinio projektavimo ir statybos susivienijimo „Monolitas“ vyr. inžinierius, monolitinės statybos ūkiskaitinio baro viršininko pavaduotojas.
1990–1991 m. firmos „Ranga“ direktorius. 1991–2003 m. UAB „Ranga IV“ gen. direktorius, nuo 2003 m. UAB „Ranga IV“ prezidentas ir UAB „Ranga IV investicijos“ gen. direktorius. Nuo 2005 m. UAB „Ranga Group“ direktorius, nuo 2006 m. prezidentas.
Išsiskyręs, buvusi žmona Asta Valentaitė-Pinkevičienė. Vaikai: sūnus Darius, dukra Ieva Antanina.
Vilja Urkisa
Vilja Urkisa – kvartalas, esantis šiaurinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Kvartalas apribotas Constituyentes, La Pampa, Doctor Rómulo S. Naón, Franklin Delano Roosevelt, Tronador, San Francisco de Asís gatvių. Kvartalą kerta Mitrė geležinkelis. Tai svarbus komercinis kvartalas. Yra keletas parkų. Kvartalas pavadintas prezidento Justo José de Urquiza garbei.
Kraucevičius
Kraucevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kraucevičienė (ištekėjusi moteris) ir Kraucevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Nemenčinės miškų urėdija
Urėdijos miškai išsidėstę Vilniaus, Švenčionių ir Molėtų rajonuose, dalis miškų patenka į Vilniaus miesto teritoriją. Urėdijos miškai suskirstyti į 10 girininkijų. Dauguma medynų dalis – pušynai, gerokai mažiau eglynų, beržynų, dar yra juodalksnynų, uosynų, drebulynų, baltalksnynų ir žaliuoja 138 ha ąžuolynų. Joje 69 mažesni ir didesni ežerai, prateka 15 upelių ir upių. Gausu čia taip pat istorijos ir gamtos paminklų. Tai Baliulių, Prienų, Abejučių, Nemenčinės, Sužionių, Bernotų piliakalniai, 16 pilkapių ir pilkapynų, „Verkianti uola“, seni ąžuolai netoli Nemenčinės, ir daug kitų objektų. Urėdijos miškuose gyvena ir retų gyvūnų rūšių, tai baltieji kiškiai, kukučiai, žaliosios meletos, jūriniai ereliai, lututės, kurtiniai.
Nemenčinės miškų urėdas − Eligijus Ryškus.
Šventosios Dvasios bažnyčia
Šventosios Dvasios bažnyčia yra 7 Lietuvos bažnyčių titulas. Šį titulą turi šios bažnyčios:
Nemenčinės miškų urėdija
Nemenčinės miškų urėdijos teritorijoje yra įsteigti: Asvejos regioninis parkas, Labanoro regioninis parkas, Europos centro kraštovaizdžio draustinis, Taurijos ornitologinis draustinis, Algirdėnų telmologinis draustinis, Baltasamanės telmologinis draustinis, Eituniškės telmologinis draustinis, Perūno telmologinis draustinis, Butvydžių hidrografinis draustinis, Maldžiūnų kraštovaizdžio draustinis, Žeimenos ichtiologinis draustinis, Žeimenos kraštovaizdžio draustinis, Skersabalių geomorfologinis draustinis, Verdeikių geomorfologinis draustinis, Dvarčionių geomorfologinis draustinis, Aukštagirio geomorfologinis draustinis, Tapelių kraštovaizdžio draustinis, Veržuvos hidrografinis draustinis, Pravalo botaninis draustinis.
Paracommando brigada
ParaCommando brigada – elitinis kovinis Belgijos ginkluotųjų pajėgų sausumos komponento dalinys, egzistavęs 1991-2003 m. 1952-1991 m. egzistavo kaip ParaCommando pulkas. 2003 m. performuotas į Greitojo reagavimo grupę, kuri panaikinta 2010 metais, o daliniai prijungti prie Lengvosios brigados.
ParaCommando brigadą sudarė:
ParaCommando batalionai vadinasi parašiutininkų arba komandosų, tačiau visi jie apmokyti vienodai, o pavadinimai skiriasi dėl skirtingos dalinių istorijos. Skiriasi ne tik pavadinimai, bet ir beretės:
Istorija
1942 m. Belgijos parašiutininkų ir komandosų daliniai buvo suformuoti D. Britanijoje. 1952 m. šie parašiutininkų ir komandosų daliniai buvo sujungti į ParaCommando pulką. Vėliau buvo pridėti prieštankinė kuopa, lauko artilerijos baterija, žvalgybos eskadronas. 1991 m. lapkritį pulkas buvo papildytas keliais naujais paramos padaliniais ir performuotas į ParaCommando brigadą.
ParaCommando batalionai veikia bendradarbiaudami su Belgijos oro pajėgų 15-uoju transportiniu sparnu, naudojančiu C-130 transportinius lėktuvus.
Jurkupiai
Jurkupiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Panemunėlio kaimo.
Admirolas (laipsnis)
Admirolas (, kilęs iš, amīr al-baḥr, 'jūrų valdovas', taip pat susijęs su ) – karinis laipsnis, suteikiamas aukščiausio rango karininkams, tarnaujantiems karo laivyne.
Britų Sandraugos šalyse ir JAV admirolo laipsnis atitinka generolą kariuomenėje. NATO admirolai turi rango kodą OF-9 ir skiriamąjį ženklą – keturias žvaigždes. Admirolo laipsnis yra viršesnis už viceadmirolą (trijų žvaigždžių admirolą) ir žemesnis už laivyno admirolą.
Nepriklausomoje Lietuvoje suteikiamas aukščiausias flotilės admirolo laipsnis (R. S. Baltuška, K. Macijauskas).
Istorija
Admirolo laipsnis taip pat buvo skirstomas į įvairius lygius, iš kurių keletas yra istoriškai išnykę, o dauguma kitų dabartiniuose karo laivynuose lieka naudojami. Karališkasis laivynas iki 1864 m. admirolų rangui atskirti naudojo spalvas (raudonos, baltos ir mėlynos spalvos, mažėjančia tvarka). Pavyzdžiui, Horacijaus Nelsono turėtas aukščiausias laipsnis buvo „baltos spalvos“ viceadmirolas. Kariuomenės generolo laipsnius atitinkantį karo laivyno rangą turintis karininkas vadinamas flagmanu. Kai kurios jūrų pajėgos taip pat naudojo kariuomenėje priimtus pavadinimus, pvz., Kromvelio laikų „generolas jūroje“.
Skiriamieji ženklai
Admirolo laipsnio skiriamieji ženklai dažnai apima keturias žvaigždes ar panašius į jas ženklus ir/arba 3 siauras juosteles šalia plačios. Tačiau daugelio šalių admirolų žvaigždes antpečiuose, rankovių antsiuvuose ar kitose uniformų dalyse atstoja kitokie simboliai.
Vilniškės
Vilniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Visalaukės.
Petras III
thumb|left|100px|Petro III monograma Petras III (, 1728 m. vasario 21 d. Kylyje – 1762 m. liepos 17 d. Ropšoje, prie Sankt Peterburgo) – Rusijos imperatorius 1761–1762 m., pirmasis Šlezvigo-Holnšteino Romanovų šeimos atstovas Rusijos soste. Nuo 1745 m. – Holšteino hercogas.
Biografija
Petro I anūkas, carienės Anos Petrovnos ir Holšteino hercogo Karlo Frydricho sūnus. Tėvo linija buvo švedų karaliaus Karolio XII antros kartos sūnėnas ir vaikystėje buvo auklėjamas kaip Švedijos sosto įpėdinis.
Mažoji Rusija
Mažoji Rusija arba Mažoji Rusia  – regionas Rusijos imperijoje iki XX a. pradžios, apėmęs dalį dabartinės Ukrainos teritorijos. Carinėje Rusijoje oficialiuose dokumentuose, istoriniuose šaltiniuose taip buvo vadinama Ukraina. Terminas skirtingais laikotarpiais apėmė skirtingus regionus.
Švino baltasis
thumb|Švino baltasis Švino baltasis, švino baltalas – baltas mineralinis pigmentas, kuris yra bazinis (šarminis) švino karbonatas, 2PbCO3·Pb(OH)2. Šis pigmentas pasižymi skaisčiai balta spalva, naudojamas daugiausiai dailėje, nuodingas. Laikui bėgant virsta švino acetatu, pasižyminčiu saldžiu skoniu.
Kthulhu
thumb|right|200px|Ktulhu Cthulhu, Kthulhu – Ktulas, išgalvota dievybė, snaudžianti Ramiojo vandenyno dugne, tačiau gebanti veikti žmogaus protą, iš H. P. Lavkrafto kūrinių, bendrai žinomų kaip „Ktulo mitai“.
Mažoji Rusija
XIV a.: Galicija
thumb|left|Mažosios Rusios teritorijos samprata XIV a. vid.
Ankstyviausias Mažosios Rusios paminėjimas yra 1303 m. graikiškas dokumentas, kuriame buvo įkuriama provoslaviška Galicijos metropolija. Ji apėmė 6 eparchijas ir buvo ten, kur dabar yra Vakarų Ukraina (istorinės Galicijos, Voluinės ir Chelmo žemės) bei pietų Baltarusija (Turovo-Pinsko žemė). Ši metropolija dar buvo vadinama Mažaja Rusia, kad atskirti nuo svarbiausios provoslavų metropolijos su centru Kijeve, kurią dar įvardindavo kaip Didžiąją Rusią. 1361 m. šis Rusios atskyrimas į dvi dalis (didžiąją ir mažąją) buvo galutinai įteisintas per šias dvi metropolijas. Toks vieno etnoso žemių dalinimas į Didžiąją ir Mažąją viduramžių slavų kraštuose buvo paplitęs. Pvz. lenkų žemės irgi skirstėsi į Didžiąją ir Mažąją.
Kthulhu
Istorija
Pirmą kartą Ktulas paminėtas 1928 m. H. P. Lavkrafto apsakyme „Ktulo šauksmas“, išspausdintame žurnale Weird Tales.
Švino baltasis
Kartu su švino baltuoju keblu naudoti daugelį kitų pigmentų, nes jie chemiškai reaguoja, bet su spalvotais švino pigmentais dažnai galima naudoti tik švino baltąjį. Kai įmanoma, vietoje švino baltojo neretai naudojamas cinko baltojo mišinys su titano baltuoju.
Lead paint
Kthulhu
Personažas
Ši baisi fantastinė būtybė įkalinta nuskendusiame R’lyeh mieste. Ji atskiromis savo kūno dalimis panaši į aštuonkojį, drakoną, žmogų: žvynais dengtas humanoido kūnas, galva su daugybe čiuptuvų, pora rudimentinių sparnų. Gyvo Ktulo pažaliavęs, drebučius menantis kūnas juda žliugsėdamas, pasruvęs gleivėmis, neįtikėtinai greitai regeneruodamas. Jo ūgis nėra tiksliai nurodomas, bet primena judantį kalną, didesnį už legendinį ciklopą. Ktulas plaukia ar eina dugnu tarsi okeaninis demono galeonas, skrodžiantis nešvarią bangą. Pasąmonės lygmenyje Ktulas akivaizdžai yra žmonijos nenumaldomo nerimo šaltinis.
Mažoji Rusija
XIV a.: Galicija
XIV a. pabaigoje kunigaikštystei nustojus egzistuoti, nunyko ir Mažosios Rusios terminas. Nuo XV a. panašiai teritorijai įvardinti buvo pradėtas naudoti kitas terminas – Raudonoji Rusia.
XVII a.: ATR rytų slavų žemės
thumb|230px|Mažosios Rusios, kaip ATR valdomos teritorijos, samprata XVII a. pab.
Kuomet XV–XVI a. nusistovėjo istorinės Rusios (ir rytų slavų) žemių padalinimas tarp dviejų valstybių, LDK bei Abiejų Tautų Respublikos vakaruose ir Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės rytuose, Mažosios-Didžiosios Rusios perskyra vėl pradėtas vartoti. Šiuo atveju Mažąja Rusia buvo įvardijamos rytų slavų žemės, valdomos ATR, tuo tarpu Didžiąja – Maskvos valdomosios.
Kraujelis
Kraujelis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Mažoji Rusija
XVII a.: ATR rytų slavų žemės
Todėl Mažoji Rusia pagal šią sampratą apėmė šiaurinę pusę dabartinės Ukrainos (buvusios Lenkijos karalystėje), ir visą dabartinę Baltarusiją bei aplinkines teritorijas Rusijoje bei Lietuvoje. Visos šios žemės buvo administruojamos Kijevo metropolijos. Ši samprata pirmiausia gimė ATR teritorijos slavų tarpe, ją neretai naudojo Kijevo metropolitai, siekdami konsoliduoti provoslavus tarpusavyje, prieš katalikų valdžią.
Frank Lloyd Wright
Frank Lloyd Wright (g. 1867 m. birželio 8 d. – m. 1959 m. balandžio 9 d.) – žymus amerikiečių (JAV) architektas, padaręs ypatingai didelę įtaką moderniosios architektūros raidai. thumb|left|Frank Lloyd Wrighto namas ir studija [[Ouk Parkas (Ilinojus)|Ouk Parke, Ilinoje]]
Mažoji Rusija
XVII a.: ATR rytų slavų žemės
Lenkų ir lietuvių tarpe tam pačiam regionui įvardinti buvo naudojamas lotyniškas terminas Ruthenia. Jo gyventojai – rytų slavų kalba kalbantys provoslavai, buvo įvardijami Rutheni. Lietuviškoje istoriografijoje šiam bendram ukrainiečių-baltarusių etnosui įvardinti buvo pasiūlytas terminas rusėnai. Dėl ilgalaikės politinės izoliacijos nuo kitų rytų slavų žemių, šis etnosas gerokai skyrėsi nuo likusios dalies tiek savo kultūra, papročiais, tiek kalba.
XVII–XIX a.: Ukraina
thumb|230px|right|Mažoji Rusija 1799 m. 1648 m. Chmelnickio sukilimo metu susikūrė pirmoji de facto nepriklausoma rusėnų valstybė, kuri apėmė Kijevo žemę ir Zaporožę. Tai buvo Kazokų etmonatas. Jos gyventojai savo teritoriją vadino Mažąja Rusija (Малороссия ar Малая Россия), o save laikė „mažarusiais“ (малороссы). 1654 m. Perejeslavo sutartimi Rusija perėmė Etmonatą savo globon, ir nuo to laiko Rusijos caras titulavosi „visos Didžiosios ir Mažosios Rusijos“ (Всея Великія и Малыя Россіи) valdovu. Tokiu būdu Mažąja Rusija pradėtos iš esmės vadinti tik pietinės, Rusijos globojamos, rusėnų žemės. Šiaurinis rusėnų arealas pradėtas vadinti Baltąja Rusija.
Kadangi Mažosios Rusijos terminas buvo grynai politinis (t. y. apibrėžiamas kaip Rusijos globojamos rusėnų žemės), jos teritorija keitėsi dėl tarptautinių sutarčių. Iš pradžių apėmusi visą Etmonatą, vėliau buvo taikoma tik Kairiakrantei Ukrainai (kuri galutinai liko Rusijai 1667 m. Andrusovo sutartimi). Į jos sąvoką ilgainiui įtraukta ir ukrainiečių kolonizuota Slobožanščina. XVIII a. pabaigoje per ATR padalinimus Rusija įgijo likusias pietines rusėnų žemes, ir jas visas traktavo kaip Mažąją Rusiją. Čia suformuotos gubernijos buvo šios: Šiose gubernijose formavosi mažarusių tapatybė. Gyventojų surašymuose mažarusiai buvo įvardijami kaip atskiras nuo baltarusių ir didžiarusių (t. y. rusų) etnosas.
XX a. I pusėje Mažosios Rusijos terminas buvo išstumtas iš vartosenos, ir jį visiškai pakeitė „Ukraina“. Tiesa, į Ukrainos terminą tuo metu įtrauktos ir kitos teritorijos, kur ukrainiečiai (mažarusiai) sudarė daugumą (pirmiausia Naujoji Rusija).
Kita vartosena
Mažąja Rusija neoficialiai gali būti pavadinama:
Kthulhu
Kultas
Taip pat tai yra objektas, garbinamas blogųjų kultistų tam tikrose pasaulio dalyse (Arabijoje, Naujojoje Zelandijoje, Grenlandijoje) bei kitų H. P. Lavkrafto monstrų – Giliavandenių (Deep Ones) ir Migo (Mi-Go). Pagal apsakymą, Ktulas, nors laikinai ir įkalintas, bet tikrai sugrįšiantis žvaigždėms tinkamai išsidėsčius, garbinamas kartojant mantrą „Ph’nglui mglw’nafh Cthulhu R’lyeh wgah’nagl fhtagn“ („Savo namuose R’lyeh negyvas Ktulas laukia sapnuodamas“), kultistams aukojant ir pasiutusiai šokant.
Kraujelis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kraujelienė (ištekėjusi moteris) ir Kraujelytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kthulhu
Įamžinimas
Ktulas yra centrinė figūra daugelyje H.P. Lavkrafto kūrinių. Priešingai, nei daugelis kitų „Ktulo mitų“ panteono personažų, ši būtybė yra ganėtinai žinoma ir populiari: interneto memas, įvairiausi žaidimai, animaciniai filmai, muzika ir t. t.
Nuorodos
Cthulhu-Mythos
Tintoretas
Jakopas Kominas, paprastai žinomas pravarde Tintoretas (, tikr. Jacopo Comin, jaunystėje Jacopo Robusti, 1518 m. rugsėjo 29 d. – 1594 m. gegužės 31 d.) – XVI a. italų vėlyvojo renesanso dailininkas-manieristas, priklausęs Venecijos dailės mokyklai.
Tradiciškai Tintoretas laikomas paskutiniu didžiuoju italų renesanso dailės meistru. Svarbiausi dailininko darbai yra tapybos ciklai Venecijos Scuola Grande di San Marco (dabar muziejuose), Scuola Grande di San Rocco ir Dožų rūmuose. Dailininkas buvo labai produktyvus ir paliko aibę portretų, religinių, mitologinių paveikslų bei kitų dailės kūrinių.
Jaunystė ir mokytojai
Jakopas Robustis gimė 1518 m. Venecijoje. Dailininko tėvas Giovanni Battista buvo audinių, šilko ir kt., pasiturintis dažytojas, nuo kurio Jakopas gavo savo pravardę (it. tintore - dažytojas, tintoretto - mažasis dažytojas, dažytojo dirbtuvių mokinukas). Robusti yra irgi pravardė nuo tėvo pravardės, tikroji pavardė Comin nustatyta tik po 2000-ųjų.
Tintoretas buvo vyriausiasis sūnus 21 vaiko šeimoje, kuri kildinama iš Brešijos. Vaikystėje tėvo dirbtuvėse Tintoretui niekada nepritrūkdavo dažų, kuriais jis piešdavo ant dirbtuvės sienų. Tėvas, pamatęs sūnaus talentą, nuvedė jį į garsiausio Venecijos dailininko Ticiano dirbtuves. Tai atsitiko apie 1533 m. Anot legendos, ar tikrų faktų, Tintoretas Ticiano dirbtuvėse išbuvo 9 ar 10 dienų. Esą Ticianas, grįžęs iš po kelionės į dirbtuves ir pamatęs Tintoreto piešinių, atliktų tokia maniera, kad pasikvietė vieną pameistrių ir liepė jam pašalinti berniuką iš dirbtuvių netgi jo nematęs. Biografas Ridolfi tikina, kad Ticianą esą apėmęs pavydas dėl jaunojo Tintoreto talento, tačiau šiuo metu linkstama manyti, kad Ticianas greičiausiai jau tuo metu pamatė visiškai priešingą Tintoreto dailės charakterį ir nusprendė, kad negali suteikti berniukui jo vertų mokslų. Tikėtina, kad Tintoretas mokslus baigė kitose dirbtuvėse (tikriausiai pas Bonifacijų de Pitati) ir 1539 m. pasirašė „meistru“, kas rodo, kad tuo metu dailininkas jau dirbo savarankiškai. thumb|left|260px| „Stebuklingas Šv. Morkaus vergo išlaisvinimas“ (1548, [[Akademijos galerija (Venecija)|Akademijos galerija, Venecija)]] Tai nesukliudė Tintoretui laikyti Ticianą vienu savo įkvėpėjų. Tintoretas susipažino su Ticiano mokiniu Andrea Schiavone iš kurio sugebėjo išgauti kai kurias Ticiano dailės technikos „paslaptis“. Mainais Tintoretas padėdėdavo Schiavone šiojo darbuose. Kitas įkvėpimo šaltinis buvo Mikelandželo ir antikinės skulptūros. Nors dailininkas Venecijoje nedaug turėjo galimybių jų pamatyti, tačiau esą per kitas kopijas ir graviūrų vaizdus lipdydavo savuosius modelius ir po to tapydavo šešėlius nuo jų. Tintoretas taip kurdavo ir naktinius eskizus pagal skulptūras – pomėgis pasireiškęs vėliau jo paveiksluose. Skirtingai nuo kitų manieristų, Tintoretas Mikelandžele greičiausiai matė ne tiek aukščiausio meno pavyzdį, kuriuo reikia sekti, kiek pavyzdį, kaip reikia sekti savo paties asmenybės meniniais polinkiais.
Pirmieji darbai ir išgarsėjimas
Apie 1539 m. Tintoretas jau buvo susiformavęs dailininkas. Pirmuosius darbus eksponavo viešai pradedantiesiems dailininkams skirtoje vietoje netoli pagrindinės Venecijos Šv. Morkaus aikštės. Čia jis publikai pasiūlė savo autoportretą ir kitą portretą, numanoma, grojančio brolio (abu dingę). Darbai sukėlė publikos ir susižavėjimą, ir nesupratimą. Tačiau tuo metu dailininkui buvo sunku gauti kokių reikšmingų užsakymų Venecijoje, kurioje dominavo Ticiano ir jo dirbtuvių dailė. Pirmuosius užsakymus Tintoretas siūlėsi atlikinėti veltui. Šią savo taktiką išlaikė iki gyvenimo pabaigos (kai kurie biografai tai priskiria dailininko nesavanaudiškumui). 1545 m. literatas Pjetras Aretinas dedikavo padėką Tintoretui už du paveikslus jo namų lubose.
Pirmą reikšmingesnį užsakymą dailininkas išsikovojo Madonna dell'Orto bažnyčioje. Vienuolyno, kuriam priklausė bažnyčia, priorui Tintoretas pasiūlė ištapyti ją naujai, tačiau prioras paaiškino, kad neturi tam pinigų. Galų gale Tintoretas susitarė su prioru, kad vienuolynas apmokės tik darbo medžiagas. Tapyba buvo įvertinta 100 dukatų ir Tintoretas atliko ją su tokiu užsidegimu, kad buvo pramintas Il Furioso (pasiutėlis, patrakėlis). Šie pirmieji 3 paveikslai (dabar pažeisti, pertapyti) atskleidė Tintoreto darbų giliai religinį charakterį, artimą labiau ankstyvesniems Fra Andželiko ir Fra Bartolomeo darbams, labai skirtingą nuo Tintoreto jaunesnio draugo ir konkurento Paolo Veronezės. thumb|right|240px| „Šv. Morkaus kūno radimas“ (1562, [[Breros pinakoteka, Milanas)]]
Po šių darbų Tintoretas pradėjo gauti smulkių užsakymų, 1547 m. nutapė paveikslą „Paskutinė vakarienė“ Scuola del Sacramento įstaigos užsakymu San Marcuola bažnyčiai. 1548 m. gavo užsakymą Scuola Grande di San Marco − vienai iš labdaros ir paramos įstaigų Venecijoje. Šis užsakymas rodo dailininko augantį pripažinimą Venecijoje. Juo sukurtas paveikslas „Stebuklingas Šv. Morkaus vergo išlaisvinimas“ dabar laikomas pirmuoju neginčytinu Tintoreto šedevru. Netikėti kompoziciniai rakursai ir aštrūs spalvų kontrastai sukėlė diskusijų vienuolių tarpe, tad Tintoretas vieną dieną pasiėmė ir parsinešė darbą į namus, pakol nebuvo įprašytas vienuolių jį grąžinti atgal. Po to Tintoretas įstaigai sukūrė dar tris šedevrus, iš kurių garsiausias „Šv. Morkaus kūno radimas“. Šie darbai užtvirtino Tintoretą kaip vieną didžiausių Venecijos dailininkų. Tačiau sukėlė konkurencinį pavydą. Rašytojas Pjetras Aretinas, kuris buvo didelis Ticiano dailės gerbėjas, pradėjo rašyti pamfletus apie Tintoretą. Tintoretas esą įsiprašė Pjetrą nutapyti šiam jo portretą ir Pjetrui atėjus pozuoti į dirbtuvę, išsitraukęs stiletą pradėjo matuoti atstumą tarp modelio ir paveikslo, tuo išgąsdindamas rašytoją.
1550 m. Tintoretas vedė vietos kilmingųjų šeimos dukterį Faustina de Vescovi, kurios tėvas buvo vienas iš Scuola di San Marco rėmėjų. Su ja Tintoretas susilaukė, manoma, 8 vaikų. Sūnūs Domenikas, Markas ir duktė Marieta padėjo tėvui jo dirbtuvėse ir vėliau tapo pažymėtinais dailininkais. 1550 m. dailininkas oficialiu užsakymu tapė Venecijos prokuratorių portretus, 1552−53 m. dirbo Iždininkų rūmuose (Palazzo dei Camerlenghi), bei prisidėjo prie tapybos Dožų rūmų Didžiojoje tarybos salėje. Nuo 1550-ųjų vidurio dailininkas dirbo Madonna dell'Orto bažnyčioje, kuri, sakoma, buvo Tintoreto mėgstamiausia. Tikriausiai geriausiai žinomi Tintoreto darbai joje yra „Šv. Agnietės stebuklas“ ir „Paskutinis teismas“. Tintoreto darbų Venecijoje yra Santa Maria della Salute, San Cassiano, San Marco ir kt. bažnyčiose.
Brandos metai
1560 m. Tintoretas nutapė oficialų Venecijos respublikos dožo Džirolamo Priuli portretą ir vėliau tris dešimtmečius nuolat gaudavo oficialių respublikos užsakymų. Apie 1560 m. kitos paramos įstaigos Scuola Grande di San Rocco vienuoliai, matyt iš pavydo, kad konkuruojanti Šv. Morkaus Scuola taip pagarsėjo, nusprendė irgi užsakyti dailės darbų. Jie paskelbė konkursą, į kurį pakvietė geriausius Venecijos dailininkus, tarp jų Tintoreto draugus Paolą Veronezę ir Andrea Schiavone. Pasakojama, kad pakol kiti dailininkai piešė eskizus ir rengė projektus, Tintoretas nutapė patį darbą ir vieną rytą pakabino vietoje. Atėję komisijos nariai prikišo Tintoretui, kad jie prašė projekto, o ne gatavo darbo. Į tai Tintoretas atsakęs, kad tai yra jo projektas, nes kitaip jis nemoka dirbti. Kilus diskusijoms, Tintoretas pareiškė, kad šį darbą skiria Šv. Rokui ir dovanoja jį vienuolynui. Kadangi tokios dovanos nebuvo galima atsisakyti, tai ji buvo priimta ir Tintoretui patikėti kiti darbai. Kitus dailininkus Tintoretas pribloškė savo tapybos greičiu ir sukėlė pavydą, bei nepasitenkinimą. thumb|left|360px| „Nukryžiavimas“ (1565, Scuola Grande di San Rocco, [[Venecija)]]
Scuola Grande di San Rocco Tintoretas atliko didžiausią ir garsiausią savo darbų ciklą. 1564−67 m. laikotarpyje − 27 darbus, 1576−81 m. − 25 darbus, 1582−87 m. − 8 darbus ir 1588 m. − altorinį paveikslą. Visi šie darbai (išskyrus porą pražuvusių) dabar yra originalioje jų vietoje Scuola Grande di San Rocco Venecijoje. Tintoretas buvo sudaręs kasmetinę sutartį darbams su vienuoliais, kurią nutraukė tik paties dailininko mirtis. Tintoretas taip pat atliko darbų gretimoje San Rocco bažnyčioje. Iš visų šių darbų tikriausiai garsiausias yra „Nukryžiavimas“, vienintelis iš darbų Scuola Grande di San Rocco, kurį Tintoretas pasirašė. Kiti žymūs darbai: „Geroji naujiena“, „Kūdikių žudynės“, „Išminčių pagarbinimas“.
1566 m. Tintoretas buvo priimtas į Florencijos akademijos narius. Maždaug 1566 m. didelį dailininko įvertinimą parodė valstybinis užsakymas Dožų rūmuose. Iš pradžių jis atliko tris darbus, iš kurių išliko tik dožo Džirolamo Priuli portretas. Po to Tintoretas atliko juose daugiau darbų, tačiau didžiausia jų dalis sudegė 1574 ir 1577 m. gaisruose. Kartu su Paolu Veroneze Tintoretas buvo pakviestas iš naujo pertapyti Dožų rūmus. Vienas Tintoretas jau nebepajėgė šių darbų beatlikti, dauguma buvo patikėta dirbtuvių mokiniams pagal meistro nurodymus, tačiau keliolika yra Tintoreto tapyti paties. Daugelis šių darbų dar buvo taisomi vėlesniais metais, dėl ko jų meninė vertė smuko. Apie 1577 m. Tintoretas gavo užsakymų iš kitų valstybių dvarų: Mantujos hercogo Giuljelmo Gonzagos ir imperatoriaus Rudolfo II. 1580 m. Tintoretas lankėsi Mantujoje prižiūrėti paveikslų iškabinimą Valdovų rūmuose − tai vienintelė dokumentuota dailininko kelionė už Venecijos ribų. 1583 m. jis buvo užsakytas sukurti „Šv. Nakties“ paveikslą Ispanijos karaliaus Pilypo II užsakymu.
Dožų rūmuose, vietoj mirusio Paolo Veronezės, Tintoretui buvo patikėta sukurti „Rojaus“ paveikslą, kurį dailininkas pradėjo 1588 m. Šis kūrinys, 22,6 x 9,1 m matmenų, laikomas didžiausiu kada nors nutapytu aliejiniu paveikslu. Grandioziniame paveiksle pavaizduota apie 600 figūrų. Pribloškiantis atidengimo metu, vėliau jis buvo gerokai nuvertintas ir apibūdintas dailininko nesėkme, tačiau tai išgelbėjo darbą nuo vėlesnių taisymų. Tintoreto pasakymu, pats Dievas leido nutapyti šį paveikslą, kuris buvo patikėtas Paolui Veronezei, kuris betgi mirė dar jo nepradėjęs. Anot Tintoreto, jis norėjo pavaizduoti rojų žemėje, nes Danguje į jį gal nepateks. Tradiciškai Tintoretas kuklinosi paprašytas senato įvertinti užmokestį už jį, net pareiškė, kad jis pasiryžęs dovanoti jį valstybei.
thumb|right|300px|„Paskutinė vakarienė“ (1592-94, [[San Giorgio Maggiore bazilika, Venecija)]]
Iš pačių vėliausių Tintoreto darbų pažymėtini darbai San Giorgio Maggiore bažnyčioje, tarp kurių išsiskiria tragiškos ir dramatiškos nuojautos „Paskutinė vakarienė“. Jakopas Tintoretas mirė 1594 m. gegužės 31 d. Palaidotas šalia duktės Marietos (kuri mirė 1590 m.) Madonna dell'Orto bažnyčioje. 1866 m. abiejų palaikai buvo perlaidoti tos pačios bažnyčios vienoje koplyčių.
Kūryba
Tintoretas pasižymėjo kaip neįtikėtinos aistros dailininkas. Jo paveikslams būdingos dramatiškos spalvos ir šešėliai. Savo dirbtuvėje Tintoretas buvo ant sienos pasirašęs devizą: „Mikelandželo dizainas ir Ticiano spalvos“, tačiau nei su vienu, nei su kitu Tintoreto dailė iš tikro neturi daug bendro. Tintoretas mėgo monochromatinę tapybą. Tai jam padėjo išgauti gilesnį chiaroscuro efektą savo darbuose. Kaip dailininkas jis padarė įtakos amžininkui Jacopo Bassano, buvo vienas iš Karačių mokyklos Bolonijoje idealų.
Dailininkas dirbo neįtikėtina sparta. Sebastiano del Piombo pasakys, kad Tintoretas nutapo per 2 dienas, kiek jis per 2 metus. Tai reiškė, kad dalis jo darbų nebuvo pačios aukščiausios kokybės. Anot Annibale Carracci, Tintoretas vietomis prilygo Ticianui, vietomis buvo prastesnis už Tintoretą. Dailininko darbuose vyrauja dinamiškos scenos, bei XVI a. pabaigoje atgimusios religinės egzaltacijos apraiškos, kaip reakcija į reformacijos judėjimą Europoje.