cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Činų dinastija
Santvarka
Čin imperijoje buvo įdiegta Čin valstybės legistinė centralizuota biurokratinė valdymo sistema. Centralizacija buvo stiprinama standartizuojant įstatymų kodeksus bei biurokratines procedūras, suvienodinant raštą bei pinigus. Suvienodintas net ratų ašies ilgis. Tiesiami ir taisomi keliai, kad būtų lengviau keliauti po šalį. Įvykdyta žemės reforma: visa teritorija padalinta į 36 valdas, iškeldinėjamos įtakingos šeimos. Šitaip buvo siekiama apsaugoti imperatorių nuo galimų koalicijų. Tuo tikslu taip pat konfiskuoti ginklai, sugriautos sienos, skyrusios anstesnes šešias valstybėles. Įvesta privalomoji metų trukmės karinė tarnyba vyrams nuo septyniolikos iki šešiasdešimties metų.
Legistiniai metodai buvo žiaurūs: vėlesnės dinastijos ypač kritikavo Čin už Ši Huangdi ministro Li Si inicijuotą apie 400 konfucianistų nužudymą (juos užkasė gyvus) bei knygų deginimą (buvo deginami konfucianistiniai kanonai, išskyrus kai kuriuos, pvz., susijusius su būrimu ar žemdirbyste).
Coventry City FC
Istorija
1967–2001 m. žaidė šalies čempionate, tačiau aukščiau nei 6-oji vieta nepakildavo. Didžiausias klubo laimėjimas – 1987 m. Anglijos futbolo taurė.
Činų dinastija
Santvarka
Čin Ši Huangdi valdymas neretai siejamas su Didžiosios kinų sienos pradžia: jo įsakymu įvairūs šiaurėje anksčiau statyti įtvirtinimai bei sienos sujungti į viena. Ming dinastija vėliau šią sieną pavers Didžiąja. Pirmojo imperatoriaus valdymo metais taip pat kasti kanalai, statyti tiltai. Didelius imperatoriaus užmojus atspindi ir jo kapavietė: joje stovi didžiulė terakotinė armija.
210 m. pr. m. e. Čin Ši Huangdi netikėtai mirė. Antrasis pagal amžių jo sūnus Huhai (胡亥), priverstas ministro Li Si bei eunucho Džao Gao (Zhao Gao; 趙高), suklastojo imperatoriaus testamentą. Vyriausiasis sūnus ir paveldėtojas Fusu turėjo nusižudyti, ir Huhai tapo imperatoriumi. Už jo nugaros stovėjo ir juo manipuliavo Džao Gao.
thumb|left|Garsieji terakotiniai kareivėliai saugo pirmojo Kinijos imperatoriaus kapą.
Čin dinastijos žlugimas
Praėjus trejiems metams po Čin Ši Huangdi mirties, visoje valstybėje kilo valstiečių, kalinių, karių bei buvusių šešių kariaujančių valstybių aristokratijos sukilimai. 207 m. pr. m. e. Džao Gao privertė Huhai nusižudyti ir į sostą pasodino Fusu sūnų Dzi-ing (Ziying). Dzi-ing buvo vadinamas „Čin valdovu“, o nebe imperatoriumi – tai atspindėjo faktą, kad Čin jau nebekontroliavo visos Kinijos. Sumaištis valstybėje tęsėsi: Dzi-ingas nužudė Džao Gao, bet 207 m. pr. m. e. pasidavė vienam iš sukilimų vadų Liu Bangui. Liu Bangas buvo priverstas atiduoti sostinę Sianyangą su visu Dzi-ingu kitam sukilimo vadui. Šis 206 m. pr. m. e. pradžioje nužudė Dzi-ingą ir sudegino rūmus. Tai reiškė visišką Čin dinastijos žlugimą. Galima sakyti, kad pagrindinės žlugimo priežastys buvo legistinės valdymo sistemos žiaurumai bei bandymas ardyti aristokratijos instituciją, ignoruojant tradicijas.
Nors Čin dinastija valdė trumpai, jos legistinė sistema padarė didelę įtaką vėlesnėms Kinijos dinastijoms. Čin dinastijoje sukurta imperinė sistema tapo pagrindu tolesniam Kinijos imperijos vystymuisi.
Lieknoji plukė
Lieknoji plukė (Anemone sylvestris) – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos, plukių (Anemone) genties augalas. kairėje|miniatiūra|Lieknosios plukės žiedas Daugiametis žolinis augalas. Šakniastiebis trumpas, rudai juodas, vertikalus arba įstrižas, su gausiomis kuokštinėmis šaknimis. Stiebas 15-20 cm aukščio, su vienu, retai 2 žiedais. Apatiniai lapai ilgakočiai, plastakiškai įskelti į 3-5 dalis, plaukuoti. Stiebo lapai trys, maždaug stiebo viduryje sudaro menturį; lapkočiai trumpi, suskaldyti į 3 nusmailėjusiomis viršūnėmis dalis. Žiedai statūs, 3,5-7 cn pločio, ant ilgų žiedkočių. Apyžiedžio lapeliai 5 (rečiau 7-8), elipsiški, balti, išorinė pusė švelniai violetinė. Kuokelių daug, jie trumpesni už apyžiedį. Piestelių daug. Sutelktinis vaislapynas pailgai rutuliškas. Vaisiai – smulkūs, iki 3 mm ilgio, apaugę baltais minkštais plaukeliais, trumpais snapeliais riešutėliai.
Žydi gegužės – birželio mėn. Lietuvos šiaurinėje dalyje reta, į pietus dažnesnė, o vakarinėje dalyje visai neaptinkama. Auga sausesnėse vietose, pamiškėse, upių bei ežerų šlaituose, retuose pušynuose ir miško aikštelėse, aptinkama tik kalkinguose, lengvos sudėties dirvožemiuose. Augalas dekoratyvus, lapai turi daug askorbo rūgšties.
Gudkalnis
thumb|250px|right
Gudkalnis – kalva Kelmės rajono Užvenčio seniūnijos pietinėje dalyje. Kalno papėdėje yra Pabutkalnio kaimo pietinė dalis.
Variakojiškiai
Variakojiškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Papilio, Biržų girios pietvakarinėje dalyje.
Istorija
Variakojiškiai paminėti 1671 m. Papilio dvaro inventorių dokumentuose. 1923 m. buvo 15 ūkių. 1960-1992 m. Kraštų tarybinio ūkio kaimas.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Miešukai
Miešukai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Vyškų, apie 14 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 31 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pabutkalnis
Pabutkalnis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, Užvenčio seniūnijos pietinėje dalyje, 8 km į pietus nuo Užvenčio, prie kelio. Kaimas išsidėstęs gan kalvotoje dalyje, pietinė kaimo dalis yra ant Gudkalnio kalvos papėdės.
Istorija
1954 metais Pabutkalnis buvo tapęs Užvenčio rajono Junkilų apylinkės centru ir čia centras buvo iki 1963 metų, kai panaikinta Junkilų apylinkė, ir taip Pabutkalnis buvo prijungtas prie Kelmės rajono savivaldybės Užvenčio apylinkės. Nuo tada Pabutkalnis ir šalia jo esantys Meškuičių, Gudų ir Pabutkalniuko kaimai priklausė „Naujo Kelio“ kolūkiui, o po nepriklausomybės atgavimo – ŽŪB „Junkilai“. Netoli šio kaimo auga Pabutkalnio ąžuolas kitaip dar vadinamas Jungirio ąžuolu.
Šilagėlė
Šilagėlė (Pulsatilla) – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos daugiamečių augalų gentis. Tai gražiai žydintys pavasariniai augalai, turintys liemenines šaknis ir nešakotą stiebą, ant kurio auga suskaldyti į daugelį skilčių lapai. Auga Šiaurės Amerikos prerijose ir Eurazijoje.
Lietuvoje auga 5 rūšys:
Legendiniai valdovai (Kinija)
Kinijos Legendiniai valdovai – kinų mitologijos personažai, kultūriniai herojai, valdę šalį priešistoriniais laikais.
Kilmė
Legendinių valdovų kilmė yra palyginus vėlyva. Manoma, kad jų mitologija aiškius bruožus įgijo tik Pavasarių ir rudenų laikotarpyje (722 – 465 m. pr. m. e.), tačiau jai pagrindą sudarė seni mitai apie valdančių Kinijos genčių ir giminių protėvius. Svarbiausios tarp tų giminių – genčių buvo Dži (姬 Ji, tapatinama su džou tauta), Si (姒 Si, tapatinama su Sia dinastija), I (伊 Yi), Dziang (姜 Jiang), Mi (芈), Miao (苗), Ying (嬴) ir kt.
Tokiu būdu atsirado didelė legendinių valdovų aibė, kurie dar vėlesniu laikotarpiu sujungti į mitologinę sistemą, istorinę seką. Iš visų legendinių valdovų buvo išrinkti tik kai kurie, kuriems suteikti specifiniai titulai. Taip susiformavo Sanhuang Vudi bei Erdi Sanwang grupavimas.
Sanhuang
San huang (三皇) buvo dievai – valdovai arba pusdieviai. Jie laikomi išskirtinai dorybingais, todėl buvę ilgaamžiai, o jų valdymo periodai buvę taikingi.
Fusi laikomas rašymo, žvejybos, muzikos, kalendoriaus išradėjais. Jo žmona Niuva nulipdė žmones. Šennongas – žemdirbystės bei tradicinės kinų medicinos pradininkas.
Etnografija
thumb|220px|[[Rumšiškės|Rumšiškių etnografinis muziejus po atviru dangumi]]
Legendiniai valdovai (Kinija)
Wudi
Po jų valdęs Yu (Ju) laikomas Sia dinastijos įkūrėju.
Etnografija
Etnografija ( – tauta + graphō – rašau) – tautų, etninių bendrijų materialinės ir dvasinės kultūros faktų rinkimas, aprašymas, kaupimas. Istoriškai pradėtas naudoti apibūdinant literatūrinius kūrinius apie primityvias, kolonizuotas tautas. Dėl to etnografija gali būti laikoma literatūriniu žanru, nebūtinai susijusiu su moksliniu visuomenių pažinimu. Nepaisant to etnografiniai aprašymai buvo etnologijos mokslo pradžia. Dėl to etnografijos sąvoka taip pat dažnai naudojama kaip etnologijos sinonimas.
Legendiniai valdovai (Kinija)
Wudi
Huangdi laikomas visų han (etninių kinų) protėviu. Jo ženklas buvo drakonas, jam priskiriamas kompaso išradimas. Jao ir Šun taip pat laikomi kultūriniais herojais.
Etnografija
Etnografija taip pat yra ir vienas iš kokybinių etnologijos metodų, kai tyrinėtojas praleidžia tam tikrą laiką konkrečios kultūros atstovų tarpe ir aprašo visuomenę kaip stebėtojas bei dalyvis. Etnografija yra holistinis metodas, besiremiantis idėja, kad sistemos savybės negali būti suprantamos atsietai viena nuo kitos. Etnografinio metodo esmė yra tame, kad svetima kultūra ir socialinė struktūra bandoma suprasti iš tos pačios kultūros atstovų požiūrio taško. Tokiu būdu gali būti tiriamos ne tik tautos, bet ir smulkesnės, dažnai net multikultūrinės grupės, pvz., tam tikro miesto rajono gyventojai. Etnografiją kaip tinkamą tyrimo metodą pripažįsta keletas akademinių tradicijų, įskaitant konstruktyvizmą ir reliatyvizmą.
Legendiniai valdovai (Kinija)
Wudi
Pirmasis istorinis Kinijos imperatorius Čin Ši Huangdi naują titulą susikūrė sujungęs „huang“ ir „di“ titulus, iki tol vartotus legendiniams valdovams.
Etnografija
Kultūrinė antropologija
Iš etnografinių tyrinėjimų išsivystė kultūrinė antropologija. Pagrindiniai jos tekstai daugiausia yra etnografinio pobūdžio, pvz., Bronislaw Malinowski Argonauts of the Western Pacific, E. E. Evans-Pritchard The Nuer, Margaret Mead Coming of Age in Samoa, Gregory Bateson Naven. Šių laikų kultūrinėje antropologijoje etnografiniai tyrimai taip pat labai vertinami ir vien tik etnologija (komparatyvinė etnografinės informacijos sintezė) retai kada tampa pakankamu pagrindu karjerai šioje srityje.
Legendiniai valdovai (Kinija)
Erdi Sanwang
Erdi Sanwang (二帝三王) – Dviejų imperatorių ir Trijų karalių grupė – tai vėlyvųjų Kinijos valdovų grupė. Kai kurie pripažįstami kaip istorinės asmenybės. Tai yra:
Etnografija
Etnografija Lietuvoje
Lietuvoje pagal susiformavusią tradiciją etnografija yra mokslinės istorijos pagalbininkės, kraštotyros dalis, kartu su tautosaka tirianti materialųjį ir intelektualųjį tautos kultūros paveldą. Etninė kultūra – tai kaimo, miestelio, miesto ar regiono gyventojų iš kartos į kartą perduodamų kultūros vertybių visuma – su tautos istorija susijusi istorinė atmintis, tradicijų, papročių, tautosakos, muzikos, šokių, kalbos etninio savitumo – tarmių, etninių vietovardžių gerbimas ir išsaugojimas ateities kartoms.
Etnografijos tyrimų objektai yra kraštovaizdis, urbanistikos paveldas, dvarai, sakralinė architektūra, mažoji architektūra, etninė architektūra, statinių puošyba, technikos vertybės, tautinis kostiumas, audinių raštai, vestuviniai sodai, margučių raštai, Užgavėnių kaukės, žemdirbystės padargai, namų apyvokos daiktai, amatininkų darbo įrankiai, muzikos instrumentai, šventės, tradicijos, tautinių mažumų kultūros paveldas, memorialinės laidojimo vietos, o ypač iš kitų tautų Lietuvą dar išskiria metalinės kryžių viršūnės ir sakralinė medžio skulptūra.
Pirmieji etnografai Lietuvoje buvo Simonas Daukantas, Dionizas Poška, Eustachijus Tiškevičius.
Dargvainiai
Dargvainiai – kaimas centrinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 15 km į pietvakarius nuo Ubiškės.
Teisinis ginčas
Teisinis ginčas – ginčas dėl teisės; socialinis konfliktas.
Sprendimas
Ginčas gali būti sprendžiamas teismo proceso tvarka bendrosios kompetencijos arba specializuotuose teismuose (t. y. nagrinėjant bylą).
Civiliniai ginčai gali būti sprendžiami teismo (pagal LR CPK) arba ne teismo tvarka – taikinamasis tarpininkavimas (mediacija), derybos ir kt. (kai naudojami alternatyvūs ginčų sprendimo būdai, ).
Kolumbitas
thumb|250px|Kolumbitas iš Pietų Dakotos
Kolumbitas, dar vadinamas niobitu – juodas mineralas, susidaręs iš niobio ir tantalo, įsiterpusio į geležį arba manganą. Cheminė formulė (Fe, Mn)(Nb, Ta)2O6. Kietumas Moso skalėje 6,0.
Kolumbitas randamas Urale, Grenlandijoje, Skandinavijoje, Brazilijoje, Bolivijoje, JAV (Konektikutas, Teksasas ir kt.), Australijoje, Mozambike, Konge.
Bielsk Podlasko geležinkelio stotis
Bielsk Podlasko geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Bielsko mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Bielsko apskrityje. Per stotį eina Čeremcha-Balstogė geležinkelio linija. Nuo stoties iki Levkų geležinkelio stoties yra 3,6 km ir iki Raisko geležinkelio stotelės yra 8,1 km.
Virtuvės šefas
miniatiūra|250px|right|[[Sušis|Sušį ruošiantis šefas]] Virtuvės šefas – virėjas, pasiekęs aukšto profesinio meistriškumo lygį, paprastai atsakantis už visą maisto gamybos procesą virtuvėje, vadovaujantis virėjų kolektyvui. Išradingas, norintis eksperimentuoti ir improvizuoti virtuvėje šefas gali parašyti sukurtų kulinarinių receptų knygą, atidaryti savo kulinarinę mokyklą skleisti profesinėms žinioms. Pasaulyje žinomos prestižinės „Le Cordon Bleu“ mokyklos.
Europoje didelėse virtuvėse priimta, kad virėjų komandos nariai dirba jiems priskirtus darbus pagal vadinamąją brigadinę sistemą, kurios autoriumi laikomas Georges Auguste Escoffier (1846–1935), populiarinęs prancūzišką virtuvę, kėlęs aukštosios virtuvės idėją. Paprastai virtuvės šefas (Chef de Cuisine) gali būti atsakingas ne tik už savo virtuvę, bet ir už savininko kelių restoranų virtuves. Jis turi padėjėją (Sous-chef de Cuisine), vadovauja virėjų (Chef de Partie) darbui. Atskiri virėjai, ruošiantys konkrečius patiekalus, taip pat turi savo vardus: Sauté Chef (padažai ir patiekalai su jais), Poissonier (žuvies patiekalai), Rotisseur (mėsos patiekalai), Pâtissier (kepiniai) ir t. t.
Cemianka
Cemianka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į rytus nuo Kolno ir apie 74 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Asmens dokumentas
Asmens dokumentas – blankas su įrašyta arba išgraviruota asmens nuotrauka ir asmens duomenimis, kurie visiškai atitinka asmens duomenis, saugomus Gyventojų registro duomenų centrinėje bazėje, ir duomenis kituose registruose, kuriais remiantis yra padaryti įrašai asmens dokumente.
Lietuvoje išduodami asmens dokumentai
Pagrindiniai:
Bristolio įlanka
thumb|250px|Bristolio įlanka iš palydovo
Rauda
Rauda – apeiginės tautosakos žanras, kuriame reiškiamas sielvartas netekus artimo žmogaus ar kuriuo kitu tragišku, skausmingu gyvenimo momentu (per laidotuves, vestuves, ėmimą į rekrutus, sudegus namams). Raudas paprastai atlieka moterys.
Bristolio įlanka
Bristolio įlanka, Bristolio kanalas  – didelė Atlanto vandenyno (Keltų jūros) įlanka Didžiosios Britanijos pietvakariuose, įsiterpia tarp Velso ir Kornvalio. Einant į rytus pereina į piltuvo formos Severno upės estuariją. Ilgis 230 km, plotis iki 126 km, gylis iki 50 m. Dėl piltuvo formos Bristolio įlankoje kyla dideli potvyniai (iki 14,5 m), sukeliantys borą (priešinę bangą) Severno upėje.
Didžiausi uostai: Bristolis, Niuportas, Kardifas, Svonsis.
Rauda
Lietuvių laidotuvių raudos
Lietuviai raudodavo įvairiomis progomis, tačiau gausiausia – laidotuvių raudų grupė. Kadaise laidotuvių raudos buvo svarbi laidojimo apeigų dalis. Apeiginė laidotuvių raudų funkcija – padėti velioniui persikelti į kitą pasaulį (buvo manoma, kad neapraudojus mirusiojo jam bus „užrakinta žemė” – velionis vaidensis, neturės ramybės). Apraudama visa laidotuvių seka: mirties ženklai, mirtis, prausimas, guldymas „ant lentos”, giminių atvykimas, „namelių statymas” (karsto ruošimas), perkėlimas į karstą prieš lydint į kapines, atsisveikinimas su namais, lydėjimas, laidojimas. Išlikę raudų motyvai, kuriais kreipiamasi į mirusįjį ir prašoma nunešti žinią seniau mirusiems giminaičiams, jų prašoma tinkamai priimti ateinantį. Raudama ne tik per laidotuves, bet ir minint mirusiuosius devintą ir keturiasdešimtą dieną po laidotuvių bei lankant kapus per Vėlines ir kitomis progomis. Su laidotuvių raudomis artimai susijęs ir išvykstančiųjų į karą (t. y. iš sėslaus, ramaus, uždaro kaimo bendruomenės gyvenimo į nežinią ir galbūt žūtį) apraudojimas.
Lietuvių raudos minimos jau XIII a. istoriniuose šaltiniuose. Raudojimą prie mirusiojo mini Henrikas Latvis ir Eiliuotoji Livonijos kronika (XIII a.) Iš dokumento „Recessus generalis“ (XVII a.) sužinome, kad lietuviai mirusiuosius pavesdavo apraudoti elgetoms arba žyniams, kuriems atsilygindavo javais, duona, mėsa, drabužiais ir kt. Šį paprotį, kaip pagonišką, Katalikų bažnyčia naikino, o neklausančius baudė kaip nusikaltėlius. Tačiau raudos prie mirusiojo išliko ir XX a. pirmais dešimtmečiais. Dzūkijoje raudos išsilaikė ilgiausiai, kai kur net iki mūsų dienų. Šiandien jos ir yra išlikusios tik pietryčių Lietuvoje ir lietuvių gyvenamose vietose Baltarusijoje.
Ginčų komisija
Ginčų komisija:
Rauda
Lietuvių laidotuvių raudos
Rauda ne tik apgailimas mirusysis ir atsisveikinama su juo, bet ir tikimasi paveikti velionio likimą po mirties, jo santykius su gyvaisiais. XIX a. antrosios pusės raudose išliko lietuvių pagoniško nekrokulto pėdsakų, pomirtinės šalies supratimo vaizdinių ir kt. Žmona, raudodama vyro, į savo mirusius tėvus kreipiasi šitaip: „O priimkite savo žentėlį, mano vyrelį, už baltų rankelių, o užstokite ant vėlių durelių, o atidarykit vėlių dureles. Tik jūs pirmesni, tik jūs kytresni, o atidarykite vėlių dureles, o pasodinkite į vėlių suolelį.“
Jau seniausiose užrašytose raudose kartojamas retorinis kreipinys į velionį, pvz.: „Ar tu neturėjai duonos, kviečių, ko tu numirei?“, „U-le – le – le! Ko numirei! Ar negeri buvo bendrai, ar nebuvo geri pasekėjai?“ Išskaičiuodavo, ką mirusysis veikė. Raudos neturi pastovaus teksto, kiekvieną kartą kuriama tartum iš naujo, nors ir naudojamasi tradiciniais vaizdais. Kiekvienas raudotojas atsižvelgia į konkretų atvejį ir išsako savo patirtį.
Liaudies Seimas
Liaudies Seimas – marionetinis sovietinis vadinamosios aukščiausios Lietuvos valdžios organas, veikęs 1940 m. liepos 21 d. – 1940 m. rugpjūčio 25 d. pagal Lietuvos Respubliką okupavusios SSRS vadovybės parengtą politinį scenarijų. Paskelbė Lietuvos Sovietų Socialistinę Respubliką, priėmė deklaraciją dėl Lietuvos įstojimo į SSRS.
TSRS ultimatumas Lietuvai
1940 m. birželio 14 d. Vokietijos kariuomenei užėmus Paryžių, Sovietų Sąjunga pasinaudojo šia aplinkybe, ir įteikė ultimatumą Lietuvai. Ultimatume buvo pareikalauta nuteisti vidaus reikalų ministrą K. Skučą, Saugumo departamento direktorių A. Povilaitį, sudaryti naują, sovietams priimtiną vyriausybę ir užtikrinti papildomo bei neriboto Raudonosios armijos kontingento įsileidimą į Lietuvą. Ultimatumo reikalavimas atsakyti į jį per 10 valandų pažeidė tarptautinę praktiką. Ultimatumo įteikimas taip pat buvo tik formalus žingsnis, nes TSRS jau buvo numačiusi okupuoti Lietuvą. V. Molotovas įteikdamas jį sakė: „Kad ir koks būtų jūsų atsakymas, kariuomenė rytoj vis tiek žengia į Lietuvą”.
Įteikdama ultimatumą Sovietų Sąjunga sulaužė visas sutartis su Lietuva: 1920 m. pasirašytą Lietuvos ir Sovietų Rusijos taikos sutartį, 1926 m. Nepuolimo sutartį, kuri 1934 m. buvo pratęsta ir galiojo iki 1944 m., ir 1939 m. sudarytą Savitarpio pagalbos sutartį.
Okupacija
1940 m. birželio 15 d. naktį Lietuvos vyriausybė nutarė priimti ultimatumą ir ryte atsakymas buvo praneštas V. Molotovui. 1940 m. birželio 15 d. SSRS kariuomenė įžengė ir netrukus okupavo Lietuvą. Netrukus į Kauną atvyko SSRS užsienio reikalų liaudies komisaro pavaduotojas Vladimiras Dekanozovas ir didelė grupė NKVD darbuotojų. Jie pradėjo formuoti Maskvai ištikimą vyriausybę.
Naujoji vyriausybė
Ministras pirmininkas ir, pasitraukus Antanui Smetonai, laikinasis prezidentas Antanas Merkys buvo priverstas perduoti valdžią Justui Paleckiui, kuris, konsultuodamasis su Vladimiru Dekanozovu ir Nikolajumi Pozdniakovu, 1940 m. birželio 17 d. sudarė naują vyriausybę. Ji susidėjo iš dviejų priešingų grupių – iš tautiškai nusistačiusių žmonių, kurie Maskvai buvo reikalingi tik todėl, kad naujoji vyriausybė turėtų pasitikėjimą Lietuvos visuomenėje, ir komunistų. Pirmajai grupei priklausė ministeris prof. Vincas Krėvė-Mickevičius, finansų ministeris inžinierius Ernestas Galvanauskas ir krašto apsaugos ministeris divizijos generolas Vincas Vitkauskas. Daugeliu atvejų juos palaikė žemės ūkio ministeris Matas Mickis ir švietimo ministeris Antanas Venclova. Antrai grupei priklausė teisingumo ministeris Povilas Pakarklis, vidaus reikalų ministeris Mečys Gedvilas ir sveikatos apsaugos ministeris dr. Moisiejus Leonas Koganas.
Pasirengimas rinkimams
Įstatyme nustatytas rinkiminių apygardų skaičius ir kandidatų skaičius jose:
Rinkimai
thumb|Rinkimai į Liaudies Seimą [[Kaunas|Kaune]] Rinkimai buvo numatyti 1940 m. liepos 14 d., Vyriausiosios rinkimų komisijos pirmininkas – Vladas Niunka. Rinkiminės ir balsų skaičiavimo komisijos buvo sudarytos iš komunistų ir kitų rūpestingai parinktų asmenų. Kandidatai taip pat buvo parinkti pagal kvotas – kiekvienoje apygardoje turėjo būti atitinkamas skaičius darbininkų, valstiečių, meno sričių atstovų ir partinių veikėjų.
Nors buvo sukeltas didžiulis rinkiminis triukšmas ir rinkimų propagandai išleista daug šimtų tūkstančių litų, balsavusiųjų skaičius buvo mažas, todėl rinkimai buvo pratęsti dar vienai – liepos 15 dienai. Per naktį į balsavimo urnas buvo primesta kai kur net daugiau biuletenių, negu buvo rinkėjų. Išrinkti buvo visi 79 iškelti kandidatai.
Veikla
thumb|[[Lietuvos liaudies kariuomenės delegacija dalyvauja Liaudies Seimo posėdyje 1940 m.]] Liepos 21 d. Liaudies Seimo pirmąjį posėdį atidarė einantis prezidento pareigas Justas Paleckis. Išrinktas seimo prezidiumas: Liudas Adomauskas – pirmininkas, Mečys Gedvilas – pavaduotojas, Juozas Grigalavičius – antrasis pavaduotojas, Petras Cvirka ir Antanas Vencova – sekretoriais. Šie penki prezidiumo nariai pasirašinėjo visas seimo deklaracijas.
Seimas priėmė Deklaraciją apie valstybės santvarką, kuria įvesta sovietų santvarka, o Lietuva paskelbta socialistine sovietų respublika. Taip pat priimta Lietuvos stojimo į Sovietų Socialistinių Respublikų Sąjungos sudėtį deklaracija, kurioje, neva klausydamas liaudies valios, seimas nutarė prašyti SSRS Aukščiausiosios Tarybos priimti Lietuvos SSR į Sovietų Sąjungos sudėtį „sąjungine respublika tais pačiais pagrindais, kuriais įeina į SSRS Ukrainos, Baltarusijos ir kitos sąjunginės respublikos“.
thumb|Liaudies Seimo įgaliotiosios komisijos nariai, atvykę į [[Maskva|Maskvą, kurie atgabeno deklaraciją ir paprašė prijungti Lietuvą prie Sovietų Sąjungos]] 1940 m. liepos 23 d. seimas išrinko 11 narių konstitucinę komisiją ir pavedė jai parengti konstitucijos projektą. Taip pat išrinkti 20 įgaliotinių, kuriems patikėta misija – perduoti SSRS Aukščiausiajai Tarybai Deklaraciją dėl Lietuvos į stojimo į Sovietų Sąjungos sudėtį: Lietuvos prezidentas Justas Paleckis, vidaus reikalų ministras Mečys Gedvilas, buvęs kunigas, vyriausias kontrolierius Liudas Adomauskas, žemės ūkio ministras Matas Mickis, švietimo ministras Antanas Venclova, rašytojas Liudas Gira, krašto apsaugos ministras ir kariuomenės vadas Vincas Vitkauskas, profsąjungų pirmininkas Motiejus Šumauskas, Karolis Didžiulis-Grosmanas, Petras Cvirka, poetė Salomėja Nėris, Kazimieras Petrauskas, Pranas Zibertas, Stasė Vaineikienė, Icikas Meskupas-Adomas, Viktoras Ditkevičius , Pranas Petrauskas, Juozas Demskis, Marija Kutraitė, Birutė Abdulskaitė. 1940 m. liepos 30 d. ši delegacija traukiniu išvažiavo į Maskvą ir rugpjūčio 3 d. SSRS Aukščiausios Tarybos posėdyje įteikė prašymą dėl Lietuvos įstojimo į SSRS. Lietuvos „prašymas“ buvo patenkintas ir tuo buvo įteisinta Lietuvos inkorporacija į SSRS sudėtį.
1940 m. rugpjūčio 25–26 d. įvyko ypatingoji Liaudies Seimo sesija, kurioje priimta Lietuvos SSR konstitucija. Liaudies Seimas buvo pervadintas Lietuvos SSR Aukščiausiąja Taryba. Aukščiausios tarybos pirmininku išrinktas Balys Baranauskas, Aukščiausios tarybos prezidiumo pirmininku – Justas Paleckis, jo pavaduotojais – Karolis Didžiulis ir Domas Rocius, sekretoriumi – Stasys Pupeikis.
Buvo sudaryta Respublikos vyriausybė – Liaudies komisarų taryba. Liaudies komisarų tarybos pirmininku išrinktas Mečys Gedvilas. Jo pavaduotojais patvirtinti Stasys Brašiškis ir Pijus Glovackas (kartu ir plano komiteto pirmininkas), vietinės pramonės komisaras – Motiejus Šumauskas, maisto pramonės – Jonas Laurinaitis, sveikatos apsaugos – Vytautas Girdzijauskas, žemės ūkio – Matas Mickis, prekybos – Marijonas Gregorauskas, vidaus reikalų – Aleksandras Gudaitis-Guzevičius, teisingumo – Povilas Pakarklis, švietimo – Antanas Vencova, komunalinio ūkio – Valerijonas Knyva, darbo – Mykolas Junčas-Kučinskas, finansų – Juozas Vaišnoras, valstybės kontrolieriumi – Liudas Adomauskas.
Aenima
„Aenima“ – Portugalijos gotikinio roko ir ethereal muzikos grupė iš Lisabonos priemiesčio Almados. Įkurta 1997 m. Kūrybai būdinga melancholiška, ambientinė melodija, gilus, švarus vokalas.
Grupę sukūrė iš Almados kilusi atlikėja Carmen Susana Simões ir iš Anglijos kilęs gitaristas bei prodiuseris Rune. Netrukus prie grupės prisidėjo bosistas Paulo, gitaristas Nor ir būgnininkas Hugo. Eiles dainoms daugiausia kūrė Carmen.
1999 m. grupė išleido pirmąjį albumą Revolutions, tačiau didžiausio dėmesio susilaukė 2002 m. išleistas albumas Never Fragile. Po 2003 m. išleisto albumą Sentient grupę paliko ir į Ava Inferi perėjo Carmen. Ji buvo pakeista vokaliste iš Lisabonos konservatorijos Susana.
Itapė
Itapė – miestelis pietryčių Paragvajuje, Gvairos departamente, į pietvakarius nuo Viljarikos, Tebikuari Mi upės dešiniajame krante. Keliai į Viljariką, Koronel Martinesą, Borchą.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1672 m. brolio Buenaventura de Villasboa. Vietovės pavadinimas gvaranių kalba reiškia „lygus akmuo“.
Fejėras
Fejėras  – medė vidutinėje Vengrijoje pietuose. Įeina į Vidurio Uždunojės regioną. Administracinis centras – Sėkešfehėrvaras.
Geografija
Dalis medės yra Didžiojoje Vengrijos lygumoje, tačiau yra ir aukštumų masyvų (Bakonis, Vertešas, Gerečė). Telkšo Velenco ežeras, vakaruose siekia Balatono ežerą. Rytiniu pakraščiu teka Dunojus.
thumb|left|240px|Velenco ežeras
Kristmemelis
thumb|180px|Kristmemelio sutarties (1431 m.) tekstas Kristmemelis arba Kirsmemelis – Vokiečių ordino pilis, pastatyta 1313 m. pavasarį Nemuno dešiniajame krante, greičiausiai apie 1,5 km į pietryčių nuo dab. Skirsnemunės bažnyčios, prie Talkoto upelio žiočių (pagal vokiečių istoriką J. Foigtą, apie 50 km nuo Ragainės).
Istorija
Pilis turėjo apie 400 vyrų įgulą. 1315 m. rudenį įvyko Kristmemelio mūšis, kai pilį apgulė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė, buvo panaudotos apgulties mašinos ir slavų lankininkai-samdiniai. Kovos vyko apie 3 savaites, buvo sunaikintas priešpilis, tačiau apgultis nepavyko ir buvo nutraukta dieną prieš atvykstant kryžiuočių pastiprinimui.
Atstatyta pilis vėl buvo puolama. 1324 m. liepą apie 400 lietuvių bandė netikėtai užpulti tvirtovę, tačiau vietos gyventojas įspėjo įgulą. Lietuviai buvo įvilioti į spąstus ir nugalėti, žuvo jų vadas ir jiems teko atsitraukti. Vokiečių metraštininkas Petras Dusburgietis užfiksavo pagoniškos ištikimybės aktą: kai lietuviai grįžo į pilį atsiimti savo vado lavono, juos pasitiko kryžiuočių strėlių salvės, tačiau nepaisant didelių nuostolių, pagonys sugebėjo išnešti kūną. Prūsijos kronikų žiniomis, 1328 m. tvirtovę apgadino „drebanti žemė“, kurią galbūt sukėlė erozija arba purvo nuošliauža. Kryžiuočių įgula pilį sunaikino ir persikėlė į Klaipėdą. Pilies vietoje buvusias dviejų kalvelių liekanas 1946 m. per pavasario potvynius nuplovė Nemunas.
Kartais, ypač senesnėje istorijos literatūroje, ji tapatinama su Panemunės pilimi arba manoma, kad ji stovėjusi ant Mastaičių piliakalnio Nemuno kairiajame krante.
Kazys Misius
Kazys Misius (g. 1942 m. gruodžio 5 d. Paymėžyje) – Lietuvos inžinierius, kraštotyrininkas.
Biografija
1961 m. baigė Kvėdarnos vidurinę mokyklą, 1967 m. – Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą. Dirbo Kultūros paveldo centre ir Vilniaus dailės akademijoje.
Mokslinė veikla
Tyrinėja lietuviškosios spaudos draudimą, XIX a. pab. kultūrinį ir ekonominį Lietuvos gyvenimą, miestelių ir kaimų istoriją.
Kvedlinburgas
Kvedlinburgas – miestas Vokietijoje Harco kalnų masyvo papėdėje, prie Bodės upės (Zalės intakas), Saksonijos-Anhalto žemėje, į pietvakarius nuo Magdeburgo. 1994 m. Kvedlinburgas buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Pirmą kartą Kvedlinburgo vardas minimas 922 m. karaliaus Henriko I pasirašytame akte. Po Henriko I mirties jo žmona Matilda 936 m. įkūrė Šv. Servacijaus moterų vienuolyną, kuriame 1008-1030 m. buvo surašyti Kvedlinburgo analai. Juose pirmą kartą paminėtas Lietuvos vardas. Aplink vienuolyną išsiplėtė gyvenvietė. 994 m. karalius Otonas III Kvedlinburgui suteikė miesto teises. X a. – XI a. Kvedlinburgas buvo svarbus kultūrinis centras, 1384 įstojo į Žemutinės Saksonijos miestų sąjungą, 1426-1477 m. buvo Hanzos narys. 1539 m. miesto gyventojai priėmė liuteronybę.
Architektūra
thumb|left|Kvedlinburgo pilis, kurioje surašyti [[Kvedlinburgo analai]] Išliko viduramžių miesto sienų ir medinių namų fragmentų. Bažnyčios: Kiti pastatai:
Pramonė
Mieste išplėtota farmacijos, metalo ir medienos apdirbimo, popieriaus gamybos pramonė. Veikia kelios statybos įmonės, kurios atlieka ir pastatų konservavimo bei restauravimo darbus.
Palenkės gubernija
Palenkės gubernija buvo Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės administracinis-teritorinis vienetas 1837–1844 metais. Centras – Sedlcos.
Istorija
Gubernija sudaryta 1837 m. kovo 7 d. iš 1816 m. perorganizuotos Palenkės vaivadijos. 1844 m. rugpjūčio 21 d. gubernija panaikinta, jos žemės prijungtos prie Liublino gubernijos. 1867 m. gubernija atkurta, bet jau vadinta Sedlcų gubernija.
Šiluminis spinduliavimas
Šiluminis spinduliavimas – bet kokio kūno, priklausomai nuo jo temperatūros, išskiriama energija.
Kūnų sugebėjimą sugerti spinduliuotės energiją nusako sugerties faktorius, lygus sugertosios ir krintančios spinduliuočių ar šviesos srautų santykiui: = s / kr
Labai gerai sugeria spinduliuotę juodos spalvos kūnai, o blogai – balti ir veidrodžiai. Kūnas, kuris visiškai sugeria visų dažnių spinduliuotę, vadinamas absoliučiai juodu kūnu. Jo sugerties faktorius lygus 1. Tokių kūnų gamtoje iš tikro nėra, ši sąvoka yra tik abstrakcija. Kartais žmogaus kūnas laikomas pilku, o jo sugerties koeficientas 0,9 infraraudonajai spektro sričiai.
Žmogaus kūnas turi tam tikrą pastovią temperatūrą termoreguliacijos dėka, kurios pagrindinę dalį sudaro organizmo šilumos mainai su supančia jį aplinka. Šilumos mainai vyksta šilumos laidumo, konvekcijos, garavimo ir spinduliavimo (sugerties) būdais.
Semionas Alapinas
Semionas Alapinas (1856 m. lapkričio 7 d. Sankt Peterburge, kitais duomenimis Vilniuje – 1923 m. liepos 15 d. Heidelberge) – iš Lietuvos kilęs žydų kilmės Rusijos šachmatininkas.
Mokėsi Heidelberge. Po to dirbo eksporto firmos atstovu Berlyne ir Paryžiuje. Nuo XIX a. aštuntojo dešimtmečio atsidėjo tik šachmatams. 1879 m. pasidalijo pirmąją ir antrąją vietas su Čigorinu nacionaliniame Rusijos turnyre (po to pralaimėjo mačą dėl pirmosios vietos). 1890 m. pralaimėjo mačą preš Čigoriną (+3-7=0). 1893 m. laimėjo mačą su fon Bardelėbenu (+3-1=1). 1899 m. sužaidė mačą su Šlechteriu, kuris baigėsi lygiosiomis (+1-1=4).
1899 m. užėmė ketvirtąją vietą turnyre Vienoje. Taip pat užėmė antrąją vietą turnyre Vienoje 1901 m., penktąją vietą turnyre Monte Karle 1901 m., 1906 m. laimėjo turnyrą Sankt Peterburge, 1908 m. užėmė antrąją vietą turnyre Lodzėje, 1909 m. – antrąją vietą turnyre Miunchene, 1911 m. ten pat – pirmąją vietą.
1911 m. Miunchene pralaimėjo mačą su Špilmanu (+3-6=1).
Alapino vardu yra pavadinta keletas debiutinių sistemų, pavyzdžiui, Alapino variantas siciliškojoje gynyboje (1.e4 c5 2.c3) ar Alapino debiutas (1. e4 e5 2. Že2).
Kai kuriais duomenimis maždaug 1902 m. liepą Alapinas buvo aštuntasis pagal pajėgumą žaidėjas pasaulyje.
Alazėjos plokščiakalnis
Alazėjos plokščiakalnis  – plokščiakalnis Rusijoje, Jakutijoje, šiaurės vakarų Sibire, Indigirkos, Kolymos, Alazėjos ir Ožoginos tarpupyje. Aukštis iki 954 m. Sudarytas daugiausia iš gneisų, perdengtų vulkanogeninėmis nuosėdinėmis bei tufinėmis uolienomis, granitu.
Šlaituose auga supelkėję maumedžių retmiškiai, aukščiau 450 m – žemųjų pušų sąžalynai ir kalnų tundra.
Gramatinis centras
Gramatinis centras – veiksnys ir tarinys.
Sakinyje gramatiniai centrai gali būti 2, 3, ir daugiau. Jeigu sakinyje yra tik vienas gramatinis centras - sakinys yra vientisinis, o jei daugiau – sudėtinis. Jeigu sakinyje yra tik veiksnys ir tarinys, jis neišplėstinis, o jei yra ir antrininkių sakinio dalių, sakinys yra išplėstinis.
Miliškiai (Biržai)
Miliškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Papilio, prie kelio. Šalia kaimo auga Užukalnio miškas.
Grabarka (reikšmės)
Grabarka Lenkijoje vadinama:
Henri Camara
Anri Kamara (g. 1977 m. gegužės 10 d.) – futbolininkas, Senegalo rinktinės puolėjas ir šiuo metu žaidžiantis Graikijos „Panetolikos“ klube.
žaidžia nuo 1999 m. Su rinktine dalyvavo ir įmušė 2 įvarčius į Švedijos rinktinės vartus.
Paklaida
Paklaida – nedidelė klaida, apsirikimas. Terminas paklaida gali reikšti:
Marilù Tolo
Marilu Tolo (tikrasis vardas –  Marilù Tolo ; g. 1944 m. sausio 16 d. Roma) – italų aktorė, 1960-85 m. kine sukūrusi daugiau kaip 60 vaidmenų.
Ji taip pat dirbo dizainerio Valentino modeliu.
Dombrova (Grabovo valsčius)
Dombrova  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Saliamonas Vaintraubas
Saliamonas Vaintraubas (1922 m. rugpjūčio 14 d. Kaunas – 2002 m. balandžio 18 d. Vilnius) – Lietuvos sporto žurnalistas, publicistas.
Biografija
1940 m. baigė Kauno Aušros berniukų gimnaziją, 1954 m. – Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultetą, įgydamas žurnalisto specialybę.
1940–1941 m. dirbo laikraščių „Liaudies balsas“ bei „Tiesa“ redakcijose. 1942–1943 m. Raudonosios armijos karys, dirbo laikraščių „Už Tarybų Lietuvą“, „Tarybų vėliava“, „Raudonasis karys“ redakcijose. 1946–1954 m. laikraščio „Tiesa“ skyriaus vedėjas, 1954–1962 m. – Lietuvos radijo ir televizijos komiteto korespondentas, laikraščio „Sportas“ redakcijos darbuotojas. 1962–1972 m. dirbo laikraščio „Vakarinės naujienos“ redakcijoje, nuo 1972 m. Lietuvos telegramų agentūros ELTA darbuotojas.
Aidovščina
Aidovščina – miestas vakarų Slovėnijoje; savivaldybės centras. Geležinkelio stotis. Išvystyta tekstilės, statybų, maisto, baldų pramonė. Stovi Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia.
Šermukšnis
Šermukšnis (Sorbus) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos obelinių (Maloideae) pošeimio augalų gentis.
Genties pavadinimas iš  – siurbti, valgyti.
Augalų morfologija
Vasaržaliai krūmai arba medžiai, išaugantys iki 3-20 m aukščio. Žievė lygi.
Žiedai sukrauti skėtiškose kekėse. Žydi gegužės – birželio mėn.
Lietuvos šermukšniai
Lietuvoje auga viena savaiminė ir kelios introdukuotos rūšys:
Sudėtis
Vaisių sudėtyje yra 4,6 % cukraus, 2,5 % rūgščių, mineralinių druskų ir vitaminų.
Mityba
Iš šermukšnių vaisių gaminamas vynas.
Aurelijus Kazys Zuoza
Biografija
1982 m. baigė Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą, 1986 m. – LVKKI aspirantūrą.
Nuo 1982 m. dirba Lietuvos kūno kultūros akademijoje: krepšinio, tinklinio, teniso katedros dėstytojas, 1990–1991 m. šios katedros vedėjas, nuo 1996 m. docentas, nuo 2008 m. sportinių žaidimų katedros vedėjas.
2005–2006 m. Lietuvos žemės ūkio universiteto Kūno kultūros katedros docentas. LKKA moterų tinklinio ir paplūdimio tinklinio komandos „Atletas“ (1982–2009), Lietuvos moterų paplūdimio tinklinio rinktinės, Europos (1997, 2003) ir pasaulio (1998) čempionatų dalyvės, treneris. Lietuvos moterų paplūdimio tinklinio lygos prezidentas (nuo 1996).
Nuo 2019 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Ilona Judita, vaikai Andrius, Ieva.
Atinji
Attigny – vietovė Prancūzijoje, Ardėnų departamente, kairiajame Enos krante. 1200 gyventojų (1999 m.), 1400 gyv. (1930 m.). Attianiacum rūmų, kuriuose gyveno Merovingai ir Karolingai, liekanos (650 m.).
Miežvin Malai
Miežvin Malai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietvakarius nuo Vyškų, apie 20 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 39 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Alfreda Tamoševičienė
Alfreda Tamoševičienė (g. 1949 m. balandžio 28 d. Telšiuose) – Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1971 m. baigė Vilniaus konservatorijos smuiko specialybę, 1976 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją, muzikos mokytoja, 2005 m. baigė Žemaitijos kolegijos Muzikos pedagogikos fakulteto neakivaizdines intensyvias studijas, muzikos mokytoja.
1972–1973 m. Telšių vaikų muzikos mokyklos smuiko mokytoja, 1973–1992 m. muzikos mokyklos direktoriaus pavaduotoja, 1992–1995 m. muzikos mokyklos smuiko mokytoja, 1995–1997 m. Telšių rajono savivaldybės mero pavaduotoja, 1997 m. merė, 1997–2000 m. Telšių rajono savivaldybės mero patarėja kultūrai, nuo 2000 m. Telšių muzikos mokyklos smuiko specialybės vyr. mokytoja.
Sausio 13-osios brolijos, Tremtinių, politinių kalinių bendrijos, „Caritas“ organizacijos, mokyklos profsąjungos ir mokyklos tarybos, Telšių kultūros centro tarybos narė. Našlė, vaikai Rokas, Eglė.
Galmenai
Galmenai – buvęs kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Tauragės ir Norkaičių. Kaimo teritorijoje yra nebeksploatuojamas žvyro karjeras.
Osinkai (reikšmės)
Osinkais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Krekenavos regioninis parkas
left|150px|
Krekenavos regioninis parkas įsteigtas Panevėžio (didžioji dalis) ir Kėdainių rajonuose 1992 m. rugsėjo 24 d., siekiant išsaugoti Nevėžio vidurupio paslėnio kraštovaizdį, jo gamtinę ekosistemą bei kultūros paveldo vertybes, jas tvarkyti ir racionaliai naudoti. Bendras regioninio parko plotas 11 968 ha. Regioninį parką valdo biudžetinė įstaiga – Krekenavos regioninio parko direkcija, priklausanti Valstybinei saugomų teritorijų tarnybai prie Aplinkos ministerijos ir įsikūrusi Krekenavoje.
Teritorija
thumb|250px|Įvažiavimas į parką šiauriau Surviliškio
Parkas driekiasi abipus Nevėžio slėnio, aprėpia dalį Krekenavos, Upytės, Naujamiesčio ir Ramygalos seniūnijų Panevėžio rajone bei dalį Surviliškio seniūnijos Kėdainių rajone. Parke vyrauja būdingas Vidurio Lietuvos žemumai kraštovaizdis, čia išlikęs raiškus Nevėžio senslėnis su daugybe intakų, senvagės liekanų, vešlios slėnio pievos, vaizdingi Liaudės, Linkavos, Upytės žemupiai, jų slėniai. Miškuose gausu augalų ir gyvūnų, nemažai jų – retų rūšių. Išlikę senų ąžuolynų. Įspūdinga liepų alėja Daniliškio parke. Žvejai ir poilsiautojai pamėgę Nevėžio pakrantes. Plyti moreninės lygumos, vietomis paįvairintos aliuvinės kilmės banguotu ir kauburiuotu paviršiumi. Parke vyrauja drėgni, daugiausia mišrūs medynai, vietomis yra ąžuolynų bei uosynų.
Žemėnauda
Miškai užima 43 %, vandens telkiniai – 16 %, pelkės – 3 %, žemės ūkio naudmenos – 33 %, gyvenvietės – 3 % regioninio parko ploto.
Kraštovaizdžio ir biologinė įvairovė
thumb|250px|Nevėžis ties [[Burveliais]] thumb|250px|[[Daniliškis (Krekenava)|Daniliškio liepų alėja]]
Gamtos vertybės
Nevėžio senslėnis – didžiausia Lietuvos vidurio žemumos kraštovaizdžio vertybė. Tai lyg atversta upės istorijos knyga. Upė čia išraito įvairias kilpas. Daugybė pasagos pavidalo senvagės liekanų atsirado ilgainiui keičiantis upės vagai. Nevėžis turi keistą savybę – teka priešinga paviršiaus nuolydžiui linkme į pietus, tuo tarpu Vidurio Lietuva žemėja į šiaurę. Plaukiant upe galima stebėti kaip vis labiau aukštėja upės šlaitai, o vaga tarsi pamažu grimzta gilyn. potvynių metu Nevėžis plačiai išsilieja ir apsemtų pakrančių pievose palieka daug dumblo bei suformuoja daugybę netaisyklingos formos ežerokšnių, kūdrų. Mažai žmogaus pertvarkytas Nevėžio senslėnio kraštovaizdis – poledynmečio laikų palikimas.
Beveik pusė parko teritorijos užimančiuose miškuose gausu ąžuolų, uosių, miškapievių. Tokios sąlygos palankios stambiems kanopiniams žvėrims ir daugeliui paukščių.
Augalija
Seni ąžuolynai, užmirkę, pelkėti medynai, net maži gojeliai dirbamų laukų apsuptyje – tai daugybės augalų ir gyvūnų buveinės. Miškuose tarpsta tuklės, atgiriai, plačialapės klumpaitės. Nevėžio slėnyje bei jo intakų – upelių slėniuose yra išlikusių natūralių pievų bendrijų. Tai labai svarbios, visur sparčiai nykstančios, itin saugotinos buveinės. Čia auga retos augalų rūšys – boloninis katilėlis, raudonžiedis bėrutis, tuščiaviduris rūtenis, šalmuotoji gegužraibė, karališkoji glindė, rudoji viksvuolė ir kt. Gamtos ir kraštovaizdžio vertybių apsaugai įsteigtas Nevėžio vidurupio kraštovaizdžio draustinis.
Gyvūnija
thumb|250px|Stumbrai [[Pašilių stumbrynas|Pašilių stumbryne]]
Sutinkami reti vabzdžiai: juodasis apolonas, pietinė hesperija, niūriaspalvis auksavabalis, elniavabalis, ūsuotis dailidė; varliagyviai: skiauterėtasis tritonas, nendrinė rupūžė; paukščiai: vapsvaėdžiai, pilkosios meletos, švygždos ir kt. Peri juodieji gandrai, ereliai rėksniai.
Nevėžyje gausu žuvies: lydekų, karšių, starkių. Parke gyvena stumbrai (Bison bonasus). Dalis jų veisiami Pašilių stumbryne, kiti vaikšto laisvėje (apie 30 gyvūnų banda). Miškuose itin paplitę taurieji elniai, šernai, stirnos, danieliai. Nevėžyje ir jo intakuose gyvena slapukės ūdros, gausu bebrų.
Dirbamų laukų platybėse naktimis galima išgirsti putpelių ir griežlių balsus. Senų dvarų parkuose, kaimuose bei gyvenvietėse vakarėjant galima išvysti plevenant daugybę šikšnosparnių – tai paslaptingi, reti bei saugomi gyvūnai, besikuriantys įvairiose palėpėse, senų medžių drevėse.
Saugomos rūšys ir bendrijos
Bendras augalų rūšių skaičius 1013, iš jų 1 saugoma Europos Bendrijos, 31 įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Bendras gyvūnų rūšių skaičius 844:
Kraštovaizdyje išsiskiria Linkavos hidrografinis ir Upytės geomorfologinis draustiniai. Miškų ir pelkėtų vietų gamtos vertybės saugomos Gringalių botaniniame – zoologiniame ir Ramygalos telmologiniame draustiniuose.
Gamtos objektai
thumb|right|240px|Gringalių miškas
Kultūriniai draustiniai
thumb|left|130px|Krekenavos bažnyčia
Kultūros paveldui išsaugoti skirti du draustiniai:
Istorijos vertybės
thumb|right|240px|Vaizdas nuo Bakainių piliakalnio thumb|240px|Kelias Krekenava–Naujamiestis netoli [[Vadaktai (Panevėžys)|Vadaktų]]
Regioniniame parke nemažai unikalių kultūros vertybių. Yra išlikę žymaus dievdirbio Vinco Svirskio (1835–1916) kūrinių. Tai kryžius Iciūnų kaime, kryžiaus fragmentas Mučiūnų kaime, šventųjų skulptūros Vadaktėlių bažnyčioje bei vienas kryžius, saugomas Krekenavos bažnyčioje.
Laisvalaikis ir pramogos
Žvejybai tinka Nevėžis. Čia plėtojamas vandens turizmas: galima plaukioti baidarėmis, parko direkcija yra parengusi poilsinį-pažintinį maršrutą „Kelionė Nevėžiu ir jo pakrantėmis“. Ši kelionė vandeniu tęsiasi apie 30 km. Čia patogu atvykti ir keliauti automobiliais – dauguma parko teritorijos svarbių kelių yra asfaltuoti. Sudaryti maršrutai žygiams dviračiais. Čia siūloma pakeliauti ir pėstiesiems, pabūti regioninio parko gamtoje. Parke švenčiami Žolinės atlaidai (Krekenava), vyksta „Lino žiedo“ poezijos konkursas, rudeninės paukščių palydos.
Pažintinio turizmo maršrutai
Stumbryno gamtos takas, skirtas miške augančių augalų ir čia gyvenančių gyvūnų pažinimui. Jo ilgis 2 km. Aplankę 11 stotelių, pamatysite stumbryno namelį, senąją pušį „Mariją“, stumbrų aptvarus, inkilą šikšnosparniams, mišrų medyną su ąžuolais, drėgną pelkiagirį, mėlynšilį, inkilą miegapelėms, miško aikštelę pušyne, senąją laisvųjų stumbrų šėryklą, juodalksnyną. Stumbrynas, įkurtas 1969 m. Pašilių miške ties Girelės viensėdžiu, įrengus 50 ha ploto aptvarus. Iš Rusijos Prioksko rezervato buvo atvežta stumbrų pora. Šiuo metu aptvaruose gyvena 19 stumbrų. Apie 40 žvėrių vaikšto laisvėje, iki 30-40 km nutoldami nuo stumbryno. Stumbrynas, įkurtas kaip šių žvėrių veislynas, pastaruoju metu labiau domina ir vilioja Krekenavos regioninio parko lankytojus iš visos Lietuvos bei daugelio pasaulio kraštų.
Girinio takas įrengtas Krekenavos girininkijos Varnakalnio miške. Tai pusės kilometro ilgio takas, skirtas susipažinti su labiausiai Lietuvos miškuose paplitusiomis medžių rūšimis, miško ardais, pagrindiniais miško priežiūros ir apsaugos darbais, pagrindinėmis miškininkystės sąvokomis. Visa informacija pateikta penkiose stotelėse. Miško lankytojus pasitinka Girinio tako vartai. Tako pabaigoje esančiame Girinio namelyje – pavėsinėje eksponuojama miško žvėrių ir paukščių nuotraukos, jaunųjų miško lankytojų piešiniai, kūrybiniai darbai. Iš bokštelio atsiveria vaizdingas Linkavos upelio slėnis ir skardis.
Čornohora
thumb|250px|Šiaurinė Čornohoros kalnagūbrio dalis su [[Hoverla|Hoverlos kalnu]] Čornohora  – aukščiausias Ukrainos Karpatų kalnagūbris, esantis rytinėje Poloninos Beskidų dalyje.
Geografija
Pagrindinis kalnagūbris į ilgį driekiasi 40 km tarp Juodosios Tisos vakaruose ir Juodojo Čeremošo rytuose. Dalimi Čornohoros eina vandenskyra tarp Pruto ir Tisos. Vakarinė kalnagūbrio dalis su viršūne Petrosu (2020 m) yra Užkarpatėje. Šias dvi Čornohoros dalis skiria gili perėja (aukštis 1550 m). Vakarinė dalis gana raižyta (aukščių skirtumas apie 300 m), o rytų Čornohora – monolitiškas vientisas masyvas, kurio viršūnės virš 1900 m aukščio, dalis siekia ir 2000 m (Hoverla – 2061 m, Špicai – 1997 m, Guten Tomnatekas – 2018 m, Pop Ivanas – 2022 m), visos perėjos ne žemiau 1750 m.
Nuo pagrindinio kalnagūbrio į šonus eina šoniniai kalnagūbriai. Čornohoros šlaitai suraižyti siaurų iki 1000 m aukščio slėnių, kurie vietomis ir aukštesni. Čornohoros, skirtingai nei likusių Karpatų dalių, išvaizdą labiau paveikė ledynmetis. Tuo metu amžino sniego linija buvo 1300–1400 m aukštyje, ir vandens srautų ištakose buvo susidarę trumpi ledynai. Pruto slėnyje ledynas buvo apie 1000 m aukščio ir 6,5 km ilgio. Buvusio apledėjimo žymėmis yra:
Augalija
Čornohoros šlaitai apaugę miškais. Šiauriniuose šlaituose paprastai auga bukai (iki 1300 m aukščio), aukščiau – eglės (iki 1600 m aukščio). Pietiniame šlaite irgi auga bukai, kurie ir sudaro miškų ribą. Aukščiau (iki 1800 m) yra poloninų (alpinių pievų) ir žolynų juosta, virš 1800 m – grynos poloninos, kurios siekia aukščiausias viršūnes, kai kur – akmenų laukai. Augalų tarpe daug endeminių rūšių.
Gyventojai ir ekonomika
Vietiniai gyventojai yra huculai, daugiausia besiverčiantys gyvulininkyste (sezonas – 5 mėn.). Išvystytas turizmas.
Dirbama žemė užima apie 0,5% visos teritorijos, miškai – apie 70 %, šienaujamos pievos – 5 %, alpinės pievos ir ganyklos – 22 %.
Gamtos apsaugai po Pirmojo pasaulinio karo buvo įsteigta keletas draustinių.
KS Pogradeci
Istorija
Klubo ištakos siekia 1932 m.