cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cheminio ginklo naudojimas I pasauliniame kare
1915 m.: mirtinesnės dujos
Šiame kare iš viso buvo pagaminta apie 36 600 tonų fosgeno. Tai buvo antras pagal kiekį cheminis ginklas I pasauliniame kare po chlorino (93 800 tonų). Iš viso kare pagaminta 190 000 tonų cheminio ginklo.
1917 m.: ipritas
thumb|right|250px|Iprito paveiktas karys Populiariausios ir efektyviausios I pasaulinio karo dujos buvo ipritas. Jas sukūrė vokiečiai 1917 m. Pirmą kartą jie ipritą išbandė liepos mėnesį Trečiajame Ypro mūšyje.
Nors ipritas nėra labai mirtinas (nors didesnės dozės galėdavo sukelti ir tokias pasekmes), jis puikiai tikdavo taip sužaloti priešininkų karį, jog jis negalėtų fiziškai priešintis. Iprito dujos buvo sunkesnės už orą, tad jos nusėsdavo ant žemės paviršiaus. Priklausomai nuo oro sąlygų ipritas veiklus išlikdavo dienų dienas, savaites ar net mėnesius.
Iprito aukų oda tapdavo pūslėta, akys žaizdodavo, jie vemdavo. Šios dujos sukeldavo vidinį ir išorinį kraujavimą. Mirtinai sužeistos aukos kentėdavo kelias savaites, kol mirdavo nuo iprito sužeidimų.
Šių dujų atakos dažniausiai buvo naudojamos kartu su kitomis priemonėmis, tad šie deriniai buvo labai veiksmingi.
Į karą įsijungus JAV, vokiečiai buvo aplenkti pagal cheminių ginklų gamybą.
Pokarinis naudojimas
Karui artėjant į pabaigą cheminiai ginklai buvo žymiai mažiau efektyvūs dėl gerų gynybos galimybių. Cheminiai užtaisai sudarė ketvirtadalį visų užtaisų, tačiau tik 3 procentai jų padarydavo nuostolių.
Vėliau cheminis ginklas buvo naudojamas tik atskiruose mūšiuose. 1919 m. britai naudojo adamsitą prieš rusus, o vėliau ipritą prieš irakiečius. Rusai 1920 m. naudojo nuodingas dujas Tambovo revoliucijai numalšinti. Ispanija pasinaudojo cheminiu ginklu Maroke 3-iajame XX amžiaus dešimtmetyje, o Italija kovojo iprito pagalba Libijoje ir Etiopijoje 1930 ir 1936 m.
Nors po I pasaulinio karo pabaigos cheminis ginklas buvo panaudotas ne vieną kartą, didžiausias tokio tipo karinis konfliktas įvyko 1980 m. Irano-Irako 8 metų kare. Naudojant ipritą ir kitas nervines dujas žuvo apie 20 000 karių (80 000 buvo sužeista). Tai sudarė apie ketvirtį aukų nuo cheminių atakų I pasauliniame kare.
Visagino paramos vaikui centras
Visagino paramos vaikui centras (Visagino PVC) – mišri (stacionari ir nestacionari) socialinių paslaugų įstaiga, skirta vaikams, likusiems be tėvų priežiūros (netekusiems tėvų globos), bei vaikams ir asmenims (iki 21 metų), turintiems negalią. Įstaigos kodas 190230824. Steigėjas Visagino savivaldybės taryba.
Istorija
Centro įsteigimo data 1986 m. liepos 1 d. Įstaiga – lopšelis-darželis Nr. 8 įsteigtas 1986 metais Ignalinos atominės elektrinės. 2000 m. rugsėjo 1 d. lopšelis-darželis reorganizuotas į Visagino specialiojo ugdymo ir socializacijos centrą „Vilties šaltinis“. Nuo 2008-05-01 d. pakeistas pavadinimas į Visagino paramos vaikui centrą.
Teodoras Bilevičius
Teodoras Bilevičius (apie 1655 m. Žemaitijoje – m. po 1697 m., greičiausiai ten pat) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės veikėjas, publicistas.
Biografija
Studijavo Vilniaus akademijoje. 1675 m. viešame dispute gynė 44 tezes „Tridalė - racionalioji, gamtos ir moralės filosofija“ (Triplex philosophia, rationalis, naturalis et moralis). 1674 m. pasirašė J. Sobieskio elekcijos aktą, 1697 m. dalyvavo Augusto II rinkimuose. Nuo 1674 m. Žemaičių stalininkas Didžiųjų Dirvėnų seniūnas, žemės teisėjas.
1677–1678 m. keliavo po Vakarų Europą, lenkų kalba parašė dviejų dalių kelionių dienoraštį: Diariusz Peregrinatij Niemieckiey Czeskiey y Włoskiey Ziemi Czyniony przezemnie Theodora Billewicza Stolnika Żmudzkiego („Mano, Teodoro Bilevičiaus, Žemaičių stalininko, rašytas kelionės vokiečių, čekų ir italų žeme dienoraštis“) ir Diariusz czyniony we Frantiey w Holandiey i w Angliey pokosię peregrinowało y mieszkało („Dienoraštis, rašytas Prancūzijoje, Nyderlanduose ir Anglijoje, ten keliaujant ir gyvenant“). Išlikę 3 jo rankraščiai saugomi Lenkijoje. Dienoraštyje fiksuojami kelionės įvykiai, svetimų kraštų gamtos vaizdai, buities ir papročių bei meno, ypač architektūros, detalės.
Rainuotasis vėžys
Rainuotasis vėžys (Orconectes limosus) – vėžiagyvių (Crustacea) klasės gyvūnas, priklausantis dešimtkojų vėžių (Decapoda) būriui.
Lietuvoje ir dalyje Europos tai invazinė, naikintina rūšis, kadangi jų natūralus paplitimo arealas yra Šiaurės Amerikos žemyno rytų pakrantė. Mažesni ir prastesnių skoninių savybių nei vietinės plačiažnyplių ir siauražnyplių vėžių rūšys, išstumia vietines rūšis.
Pakantesni užterštam vandeniui, aktyvūs visą parą, perneša vėžių marą, tačiau patys neserga.
Rainuotuosius ir dėmėtuosius (žymėtuosius) vėžius Lietuvoje galima gaudyti visus metus neribotais kiekiais.
Slovėnija olimpinėse žaidynėse
Slovėnija olimpinėse žaidynėse kaip nepriklausoma valstybė debiutavo 1992 m. 1993 m. įkurtas šalies olimpinis komitetas.
Horodnianai
Horodnianai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Juchnoveco valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Juchnovec Košcelnų ir apie 5 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Kaimas įkurtas apie 1400 metus. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1880 m. kaime pastatyti rūmai ir įkurtas parkas, kuris yra įtrauktas į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1922 m. kaimo rūmuose pradėjo veikti mokykla.
Pievinė meškutė
Pievinė meškutė (Diacrisia sannio) – meškučių (Arctiidae) šeimos drugys.
thumb|left|210px|Pievinė meškutė
Vinicų vepsų nacionalinis rajonas
Vinicų vepsų nacionalinis rajonas - nacionalinis rajonas Leningrado srityje (Rusija), egzistavęs 1931–1938 m.
Vinicų rajonas buvo įkurtas 1927 m. teritorijoje, kurioje gyveno daugiausia vepsai (jie sudarė apie 68 % visų rajono gyventojų). Rajono centras buvo kaimas Vinicai. 1931 m. rajonui suteiktas nacionalinio rajono statusas. Rajone buvo 11 kaimo tarybų, iš kurių 9 buvo vepsiškos.
Usmos ežeras
Usmos ežeras  – didelis ežeras Latvijoje, Ventspilio savivaldybėje, ribojasi su Kuldygos ir Talsų savivaldybėmis. Pagal plotą tai šeštas didžiausias ežeras Latvijoje, pagal vandens tūrį – antras.
1912 m. buvo įkurtas pirmasis Latvijoje rezervatas – Moricsalos rezervatas, apimantis ir dalį ežero. Yra gamtos draustinis „Viskūžių sala“ (2004). Populiari buriavimo vieta, šalia ežero daug poilsio bazių.
Futa Džalonas (istorinė valstybė)
Futa Džalonas (fulbių kalba: Fuuta Jallon) – istorinė Afrikos valstybė, 1725-1896 m. egzistavusi dab. Gvinėjos ir Senegalo teritorijoje, to paties pavadinimo Futa Džalono aukštumose.
Ją sukūrė fubių tauta, ir tai buvo viena fulbių džihado valstybių. thumb|350px|left|Fulbių imperijos džihado metu. Futa Džalono branduolys pažymėtas rudai.
Istorija
Fulbiai šiose vietose gyveno nuo XIII a. XVI a. jų tradicinę kultūrą stipriai paveikė islamas, dėl ko susiformavo dabartinės fulbių vertybės ir kultūra.
Nuo XVII a. teritorijoje vyko nesutarimai tarp islamizuotų ir tradicinį gyvenimo būdą išpažįstančių fulbių. Tai pamažėle peraugo į fulbių džihadą musulmonų tarpe. 1725 m. musulmonai galutinai paėmė valdžią, sukurdami pirmąją teokratinę fulbių valstybę Sahelyje, tapusią pavyzdžiu kitoms fulbių džihado valstybėms, tokioms kaip Futa Toro ir Sokoto kalifatas. Pirmuoju dvasiniu lyderiu almaami tapo Alfa Ibrahimas.
Po pirmojo almaami mirties prasidėjo kova tarp dviejų klanų, Alfaja ir Sorija. Nesutarimai buvo dalinai panaikinti įvedus dvivaldystę, kuomet vienu metu valdydavo du almaami, besidalinantys valdžia.
Valstybė egzistavo iki XIX a. pabaigos, kol jos 1896 m. nenukariavo prancūzai, plečiantys savo kolonijas Vakarų Afrikoje.
Valdymas, ekonomika, kultūra
Futa Džalonas buvo stipri daugiatautė fulbių musulmonų dominuojama valstybė su sostine Timbo (netoli Mamu). JI turėjo stiprią ir grėsmingą armiją. Valstybė buvo padalinta į gana autonomiškus administracinius vienetus dive, kurių stipriausias buvo Labe.
Svarbiausias valstybės turto šaltinis buvo prekyba su vakarų šalimis, kuria fulbiai tiekė pakrantės kolonijoms vergus, grūdus, galvijus.
Klestinčios ekonimokos dėka valstybėje suklestėjo islamiška kultūra ir menas. Vienas svarbiausių kultūrinių centrų buvo šventasis Fukumbos miestas.
Platkepuriai
Platkepuriai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 2,5 km nuo Baltrušaičių.
Vepsų vėliava
thumb|right|300px|Vepsų etninė vėliava Vepsų vėliava – vepsų etnoso vėliava: žaliame stačiakampiame fone mėlynas skandinaviškas kryžius paryškintas geltonomis fimbromis (plona juostelė, aprėminanti figūrą).
Vėliavą patvirtino 1992 m. birželio mėn. vepsai, susirinkę į Vepsų vasaros festivalį vepsų nacionaliniame kaime Kalajokyje prie Onegos ežero (Karelija). Spalvos simbolizuoja miškus, upes ir javų laukus.
Vėliavą sukūrė dailininkas V. Dobryninas 1992 m.
495 m. pr. m. e.
'''495 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Şüvəlan FK
Istorija
Klubas įkurtas 1996 m. Tuo metu vadinosi AMMK. 2005 m. pervadintas į „Olimpik“. Nuo 2009 m. vadintas „Olimpik-Şüvəlan“, o 2010 m. tapo AZAL.
2017 m. gegužės 12 d. dar kartą buvo pakeistas klubo pavadinimas. Pervadintas į FK Šuvalan (Şüvəlan Futbol Klubu). Pakito klubo spalvinė gama.
Rytų lyguma
Rytų lyguma – poledinė lyguma Rytų Antarktidos pietrytinėje dalyje, tarp poledinių kalnagūbrių Šekltono ir Diufeko krantuose bei poledinių Gamburcevo kalnų. Didžioji paviršiaus dalis yra žemiau jūros lygio. Ledo storis – 3000–3500 m.
Rytų lyguma atrasta 1959–1961 m. TSRS antarktinės ekspedicijos metu.
Šv. Patriko sala
thumb|right|Šv. Patriko sala ir Pylo įlanka, vaizdas nuo Pylo kalvos. thumb|Pylimas, jungiantis Šv. Patriko salą su Pylu. '''Šv. Patriko sala'''  – maža sala Airijos jūroje prie Meno salos kranto. Salos krantai statūs ir uolėti, gerai tinka gynybai. Buvo sakoma, kad šv. Patrikas pirmą kartą į Meno salą įžengė būtent čia, dėl ko sala ir pavadinta Šv. Patriko sala.
Šioje saloje stovi Pylo pilis, kurios pastatai smarkiai apgriuvę, bet gerai išsilaikę: tai Šv. Patriko bažnyčia, apvalus airiškas bokštas, Šv. Džermeno katedra, gerokai naujesnė Meno salos lordo rezidencija. Senovinė katedra XVIII a. buvo palikta be priežiūros ir niekada neatstatyta.
Dabar salos dalis pilies sienų viduje yra turistų zona. Yra takas apie pilies sienas salos pakrantėje. Kita salos dalis yra paukščių draustinis.
Salą su Pylo miestu Meno saloje per Fenelos paplūdimį (Fenella Beach) jungia pylimas su keliu. Paplūdimys pavadintas Valterio Skoto romano „Piko Peverilas“ (Peveril of the Peak) herojės vardu.
Senasis Šv. Patriko salos pavadinimas yra.
Fosgenas
Fosgenas – cheminis junginys, kurio formulė COCl2. Tai yra bespalvės, nuodingos dujos, ypač populiariai naudotos kaip cheminis ginklas I pasauliniame kare. Mažomis koncentracijomis, dujų kvapas primena šviežiai nupjautą šieną ar žolę.
Junginio pavadinimas kildinamas iš graikų kalbos žodžių phos (šviesa) ir genesis  (gimimas). Pavadinimas gali klaidinti; šios dujos nesusijusios su fosforu.
Jagomasto spaustuvė
Jagomasto spaustuvė – Mažosios Lietuvos spaustuvė, poligrafinė įmonė ir leidykla, 1896–1941 m. veikusi Tilžėje.
Istorija
thumb|220px|Tapytojo [[Antanas Žmuidzinavičius|Antano Žmuidzinavičiaus portretas // Iš leidykloje „Lituania“ 1916 m. išleistos Vydūno knygos „Litauen in Vergangenheit und Gegenwart“.]]
1896 m. spaustuvę įsteigė Rytų Prūsijos lietuvių publicistas, knygų leidėjas Enzys Jagomastas. XX a. pradžioje jos materialinė padėtis labai pablogėjo. 1911 m. spaustuvė pavadinta „Lituania“ (vadinta Lituania 2). Suklestėjo po 1918 m., ėmus leisti knygas Didžiajai Lietuvai. 1913 m. turėjo 12 mašinų ir 14 darbininkų, 1925 m. – 17 mašinų ir 22 darbininkus. 1920–1922 m. kasmet išleido po 30 knygų. 1933 m. hitlerininkams ėmus smarkiai slopinti Mažosios Lietuvos lietuvių kultūrinę veiklą, darbas sumenko. 1941 m. kovo mėn. Vokietijos valdžios uždaryta.
Veikla
1896–1941 m. išleista apie 370 lietuviškų knygų, tarp jų ir Didžiosios Lietuvos leidėjų užsakymu, kurias parašė Antanas Baranauskas, Vilius Gaigalaitis, Vincas Krėvė, Vincas Kudirka, Maironis, Stasys Matulaitis, Pranas Mašiotas, Vincas Mykolaitis-Putinas ir kiti.
Jagomasto spaustuvė leido apie 20 periodinių leidinių, spausdino lietuviškus laikraščius:
Lusailas
Lusailas (‎‎) – Kataro miestas, išsidėstęs už 15 km į šiaurę nuo Dohos centro, šiaurinėje pakrantėje, Daajino savivaldybėje. Sudaro daugiausia gyvenamieji namai, prabangios vilos, sporto ir pramogų kompleksai. Yra Lusailo Iconic stadionas (2022 m.).
Eljero Elia
Endšedės „Twente“
Nusprendęs palikti ADO, E. Elia susilaukė ne vien „Twente“ susidomėjimo, juo labai domėjosi ir Amsterdamo „Ajax“, susidomėjimą rodė ir Eindhoveno PSV. Arčiausiai sandorio buvo Amsterdamo klubas, tačiau jis siūlė po sutarties pasirašymo dar metus laiko nuomos pagrindais žaisti ADO komandoje, kuri dar kaip tik iškrito į žemesnį divizioną. E. Elia nenorėjo žaisti žemesniame lygyje ir pasirinko „Twente“ klubą. Pasirinkimas buvo teisingas – per du Endšedėje praleistus sezonus E. Elia tapo tikra Nyderlandų futbolo žvaigžde ir 2009 m. buvo pripažintas geriausiu jaunuoju (iki 21 m.) Nyderlandų futbolininku.
Lusailas
Istorija
XX a. pr. Lusaile buvo šeicho Džasimo bin Muhamado al Tanio namai, o pats Lusailas buvo žvejų kaimas. Dabartinis miestas pradėtas statyti ir plėtoti 2005–2018 m.
Mora IK
Mora IK – Švedijos ledo ritulio klubas, įkurtas 1935 m. Moroje. Klubo komanda žaidžia pirmojoje Švedijos HockeyAllsvenskan lygoje.
2009-2011 m. komandoje žaidė vartininkas Mantas Armalis.
Alksnupiai
Alksnupiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Miegėnų, prie Trakupio upelio, Sosių miško pakraštyje, netoli kelio.
thumb|left|250px|Alksnupiams priskirta ferma netoli Miegėnų
Istorija
Iki XX a. pr. šioje vietoje buvo Novomyslio palivarkas.
2020 m. spalio 14 d. Alksnupių viensėdis pervadintas kaimu.
Eljero Elia
Hamburgo SV
2009 m. liepos 5 d. E. Elia už 8,5 mln. eurų persikėlė į Hamburgo SV klubą ir rugpjūčio 8 debiutavo Bundesliga pirmenybėse. 2009–2010 m. sezono pradžioje E. Elia demonstravo puikų žaidimą, tačiau vėliau jį pristabdė traumos, iš viso pirmajame sezone Vokietijoje olandas pelnė 5 įvarčius ir atliko 7 rezultatyvius perdavimus.
Juventus FC
2011 m. rugpjūčio 31 d. pasirašė ketverių metų kontraktą su Juventus FC klubu.
Karjera nacionalinėje rinktinėje
2005 m. E. Elia pradėjo žaisti Nyderlandų U–19 rinktinėje, o vos po metų, 2006 m., jau buvo pakviestas ir į šalies U–21 rinktinę. Jo debiutas nacionalinėje Nyderlandų rinktinėje įvyko 2009 m. rugsėjo 5 d. draugiškose rungtynėse su Japonijos rinktine. E. Elia per ilgąją pertrauką pakeitė Arjeną Robbeną ir per antrąjį kėlinį spėjo atlikti du rezultatyvius perdavimus olandų pergale 3:0 pasibaigusiose rungtynėse. 2009 m. rugsėjo 9 d. 2010 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos rungtynėse su Škotija E. Elia įmušė savo pirmąjį (ir kol kas vienintelį) įvartį atstovaudamas Nyderlandų rinktinei.
Žaidėjas pateko į rinktinę ir jos sudėtyje dalyvavo 2010 m. pasaulio futbolo čempionate Pietų Afrikoje. E. Elia nežaidė pagrindinėje sudėtyje, tačiau būdavo leidžiamas į aikštę, kuomet reikėdavo pagyvinti žaidimą antrajame kėlinyje. Pasaulio čempionate jis pasirodė aikštėje 6 rungtynėse, visus kartus po keitimo, ir su komandos draugais pasiekė turnyro finalą (finalinėse rungtynėse E. Elia taip pat pasirodė aikštėje), kur olandai nusileido Ispanijai ir tapo pasaulio vicečempionais.
Leliokiškė
Leliokiškė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Griškabūdžio, prie kelio.
Šv. Stanislovas
thumb|Šv. Stanislovo konfesija Krokuvoje Šventasis vyskupas Stanislovas (apie 1030 m. Ščepanuvas, Lenkija – 1079 m. balandžio 11 d. Krokuva) – Lenkijos katalikų dvasininkas, Krokuvos vyskupas, kankinys, Katalikų bažnyčios šventasis, vienas iš pagrindinių Lenkijos globėjų.
Biografija
Yra manoma, kad šio vyskupo tarnystė Piastų karalystės laikotarpiu buvo geriausia. Būtent jis pakvietė Popiežiaus legatus, iš naujo organizavo Gniezno metropoliją, ėmėsi veiksmų, kuriais siekta 1075 m. karūnuoti Boleslovą Drąsųjį. Stanislovui sustiprinus Gniezno metropoliją, Magdeburgas nustojo reikšti pretenzijas į Lenkijos vyskupijas. Šventajam rūpėjo krikščionybės skleidimas tuometinėje Lenkijoje, todėl jis rėmė benediktinų vienuolynų, svarbių evangelizacijos centrų, kūrimąsi ir plėtrą.
Parašytose 30 metų po Stanislovo mirties Kronikose Galas Anonimas teigia, kad vyskupas išdavė karalių Boleslavą II Drąsųjį, už kurį šventasis turėjo būti nuteistas galūnių nukirsdinimu. Nėra žinomos tikslios ginčo priežastys, jos taip pat nebuvo aprašytos Kronikose, nors manoma, kad pats Galas galėjo apie tas priežastis žinoti. Šis kronikininko aprašymas tebėra vienintelis rašytinis šaltinis, kuriame šis ginčas yra pavaizduotas. Galas Anonimas neigiamai vertina tiek vyskupo, tiek karaliaus elgesį.
Tradiciškai yra teigiama, kad karaliaus ir vyskupo konflikto priežastimi tapo Stanislovo dažni perspėjimai dėl Boleslavo amoralaus, neteisingo ir žiauraus elgesio su savo pavaldiniais. Vincentas Kadlubekas Lenkijos kronikose rašo, kad Stanislovas iš pradžių grasina jam [Boleslovui] karalystės sunaikinimu, o vėliau ištraukia prieš jį prakeiksmo kardą. Tačiau nėra aišku, ar tai buvo tik grasinimas, ar ekskomunikos įvykdymas, tačiau visgi manoma, kad greičiausiai buvo apsistota ties pirmąja versija. Vėliau Stanislovas atsisakė stoti prieš karališkąjį teismą, kadangi jam tas buvo pagal kanonų teisę neleidžiama. Būtent tada karalius neteisėtai nuteisė jį mirties bausme.
Kitą įvykių versiją pristato Kadlubekas, kuris rašo, kad vyskupas Stanislovas užstojo neištikimas išvykusiems į karą riteriams žmonas. Nors vyrai joms atleido, karalius vis tiek liepė žmonas žiauriai nubausti. Boleslovas liepė savo tarnams nužudyti vyskupą, kai šis aukos mišias bažnyčioje Skalkoje, o kai šie atsisakė, pats jį nužudė. Tačiau ši versija, dėl savo moralizuojančio pobūdžio, taip pat fakto, kad pats kronikininkas buvo vyskupu, rašiusiu kunigaikščio Vladislovo Hermano, palikuonių valdymo laikais, yra mažai tikėtina.
Yra dvi šventojo Stanislovo gyvenimo aprašymo versijos: trumpesnė Vita minor (šv. Stanislovo legenda) ir ilgesnė Vita major (šv. Stanislovo gyvenimas), kurias parašė Vincentas iš Kelcų. Tuo tarpu Galas Anonimas kūrinyje Švento Stanislovo gyvenimas aprašo stebuklus, įvykusius po vyskupo mirties.
thumb|right|Piotrovino prikėlimas iš numirusiųjų
Legenda apie Piotroviną
Vincentas iš Kelcų aprašo, kad Krokuvos vyskupas Stanislovas iš Ščepanuvo nupirko vyskupijai žemės iš Petro Stšemenčiko iš Janiševo, vadinamu Piotrovinu. Po Piotrovino mirties jo paveldėtojai pareikalavo žemę grąžinti. Prieš teismą šv. Stanislovas paaiškino, kokiu būdu įgijo žemę, tačiau juo niekas nepatikėjo. Tada vyskupas įėjo į bažnyčią Piotravine, liepė atidaryti karstą ir prikėlė Piotroviną, kad šis galėtų paliudyti teisme.
Istoriografija
Spekuliatyvios Vojcechovskio tezės buvo kritikuojamos ypač dėl pabrėžiamo tariamo čekų ir vokiečių poveikio jaunai Lenkijos valstybei, nors istoriniai šaltiniai to nepatvirtina. Romanas Grodeckis teigia, kad alternatyvus pasirinkimas „šventasis arba išdavikas“ gali būti labai apgaulingas, kadangi šiuo metu neįmanoma sužinoti, ar vyskupo elgesys buvo iki galo taurus ir etiškas.
Tuo tarpu Tadeušo Gdzudzinsko teigimu, konflikto priežastimi buvo bažnytinė reforma, kurią popiežiaus legatai įvykdė 1075 m. Tuo metu buvo įsteigta Plocko vyskupija (tuo pačiu sumažinant Stanislovo Krokuvos diecezijas), atnaujinta Gniezno arkivyskupija (ir pašalinant šv. Stanislovą iš metropolito pareigų). Tuo pat metu didelės privilegijos buvo skirtos dvasininkijai, o ne kilmingiems. Atskleidęs kilmingųjų ir šv. Stanislovo sąmokslą, karalius savarankiškai paskelbė nuosprendį, tačiau mirtiną bausmę prie šv. Mykolo bažnyčios atliko budelis.
Garbinimas
thumb|Šv. Stanislovas, Lenkijos karalystės globėjas Šventas Stanislovas pradėtas garbinti nuo 1088 m., kai dar esant gyvam karaliaus broliui Vladislovui Hermanui jo relikvijos buvo perkeltos į Krokuvos katedrą. Vėliau kilo legenda, kad būtent dėl šio šventvagiško vyskupo nužudymo Lenkija buvo nubausta susiskaldymu – šalis išsibarstė kaip šventojo ketvirčiuotos galūnės. Tačiau buvo tikima, kad šv. Stanislovo užtarimu karalystė vėl susivienys.
Kai kurių tyrėjų teigimu, pirmieji šv. Stanislovo kulto pėdsakai Silezijoje atsirado dar prieš 1163 m. (šv. Stanislovo kankinio mirties barelfejas Olbino Šv. Vincento bažnyčioje). Taip pat Švedijoje, Tryde bažnyčioje yra baptisterija, vaizduojanti vyskupo kankinystę. Tačiau šių senovės paminklų ryšys su šv. Stanislovu yra abejotinas.
Šventojo užtarimo prieš Žalgirio mūšį prašė Jogaila, juo globėju pasirinko Žygimantas Senasis.
1669 m. gegužės 2 d. Krokuvos kapitula pas Gdansko auksakalį Petrą von der Reneną užsakė relikvijorių. Jo pagaminimo data nėra žinoma (atsiskaitymas su našle įvyko jau po meistro mirties 1671 m.). Sarkofagas, papuoštas 12 scenų iš šventojo gyvenimo, šiuo metu yra Vavelio katedroje.
1765 m. Stanislavas Augustas Poniatovskis įsteigė Šventojo Stanislovo ordiną.
Kanonizavimas
Pastangos pradėti kanonizavimo procesą buvo pradėtos sužinojus apie analogišką istoriją Anglijoje (Tomas Beketas).
Šventė
thumb|right|Procesijos metu nešamas šv. Stanislovo relikvijorius Tradiciškai Katalikų bažnyčia mini Stanislovą balandžio 11 d. (mirties diena), tačiau Lenkijos ir Lietuvos bažnyčiose jis minimas gegužės 8 d. Tai liturginė šventė. Lietuvoje ši diena vadinama Stanislavinėmis arba Cibuliniu.
Šventojo Stanislovo procesija
Pirmąjį sekmadienį po šv. Stanislovo dienos (gegužės 8 d.) Krokuvoje vyksta procesija, kurios metu šv. Stanislovo relikvijos yra parnešamos iš Vavelio katedros į Šv. Arkangelo Mykolo bažnyčią bei Šv. Stanislovo bažnyčią Skalkoje. Joje dalyvauja Lenkijos vyskupai, dvasininkijos, vienuolijų atstovai bei tikintieji. Procesija maldomis prasideda Vavelio katedroje, vėliau šventųjų relikvijos (procesijoje nešamos ir kitų šventųjų, susijusių su Krokuvos miestu, relikvijos) yra nešamos į Skalką. Ten yra laikomos Šv. Mišios, po kurių visi vėl grįžta į Vavelį. Pirmoji tokia procesija įvyko jau 1253 m. Procesijos vyko nepertraukiamai iki 1940 m., kai nacistinė Vokietija uždraudė masines gegužės mėn. procesijas. Nuo 1946 m. tradicija vėl buvo atnaujinta. Komunistinė valdžia tam oficialiai neprieštaravo, tačiau bandė visais būdais apsunkinti šventės organizavimą ir persekiojo jos dalyvius.
Globėjas
1963 m. popiežius Jonas XXIII šv. Stanislovą, kartu su Šventuoju Adalbertu ir Švenčiausiąja Mergele Marija Lenkijos Karaliene, paskyrė Lenkijos pagrindiniais globėjais. Tai taip pat Gniezno (kartu su šv. Adalbertu) ir Krokuvos (su šv. Florijonu) globėjas ; Krokuvos, Liublino, Poznanės, Varšuvos arkivyskupijų bei Kelcų, Plocko, Sandomiežo ir Tarnuvo vyskupijų globėjas.
Jonas Paulius II Stanislovą pavadino „krikščioniškos moralinės tvarkos globėju“. 1979 m. 900-ųjų vyskupo kankinystės metinėms pažymėti popiežius paskelbė laišką Rutilas Agmen.
Ikonografija
Ikonografijoje šis šventasis dažniausiai yra vaizduojamas su vyskupo rūbais. Jo atributai – erelis, pastoralas, kartais jis taip pat vaizduojamas su mirusiu Piotrovinu. Seniausias ikonografinis ciklas vaizduojantis šventojo gyvenimą yra iki šiol išlikęs 1333 m. Anžu legendariume. Šv. Stanislovo atvaizdavimų padaugėja XV amžiuje, jis vis dažniau vaizduojamas su Piotrovinu, kuris ikonografijoje su laiku mažėja (dažniausiai tai maža, besimeldžianti figūra, rečiau – skeletas). Ikonografiniuose cikluose buvo vaizuojami šie susiję su legenda gyvenimo įvykiai: šventasis nusiperka Piotravino kaimą; šventasis prikelia Piotroviną iš mirusiųjų; Piotrovinas liudija priešais karalių; Stanislovo nužudymas; palaikų ketvirčiavimas; keturi ereliai saugoja šventojo kūną; laidotuvės.
Šv. Stanislovas mene
thumb|Jonas Mateika, Žalgirio mūšis (fragmentas) Janas Mateika šv. Stanislovą vaizduoja savo paveiksluose Žalgirio mūšis (kur jis, pagal Janą Dlugošą, pasirodė debesyse) ir Šventojo Stanislovo nužudymas. Šventąjį tai pat 1799 m. nutapė klasicizmo dailininkas Pranciškus Smuglevičius. Šis paveikslas šiuo metu yra Vilniaus arkikatedroje.
Šventajam buvo paskirti du dideli muzikiniai kūriniai. Pirmasis – Vincento iš Kelcų oficiumas Historia gloriosissimi Stanislai, parašytas kanonizavimo ceremonijos proga 1253 m. (viena iš dalių – tai žinomas himnas Gaude, mater Polonia), kitas – kompozitoriaus Henriko Gureckio Beatus Vir, kurį 1978 m. užsakė (vis dar) kardinolas Karolis Vojtyla. Kūrinys buvo pirmą kartą atliktas 1979 m. jau Jono Pauliaus II garbei. Paskutinius 12 gyvenimo metų oratoriją ''Šv. Stanislovas'' rašė Ferencas Listas, tačiau šio kūrinio nebaigė. Prieš kelerius metus Paul Munson surinko fragmentus ir sukomplektavo dvi scenas (I ir IV); tai leido atlikinėti kūrinį koncertinėse salėse ir išleisti CD.
Šventasis Stanislovas taip pat yra aprašomas knygose, kaip antai Juozapo Ignoto Kraševskio romane Boleščicai ir Teodoro Parnickio Naujojoje pasakoje.
Bažnyčios Lietuvoje
thumb|300px|Vilniaus arkikatedros altoriaus paveikslas
Ispanijos istorija
Tradiciškai laikoma, kad Ispanijos istorija prasideda nuo Vestgotų karalystės sukūrimo arba Aragono ir Kastilijos karalystės susikūrimo XV a. Taip pat Ispanijos istorijos pradžia galima laikyti priešistorinius laikus, kai šis regionas buvo apgyvendintas, vėliau užkariautas kartaginiečių ir romėnų.
Ankstyvoji istorija
Pagrindinis straipsnis: Ispanijos priešistorė
Seniausi žmonių pėdsakai Ispanijoje (Atapuerkoje) yra 1,1 mln. metų senumo. Žmonių kaulai priskiriami Homo antecessor.
Gibraltaro uolų oloje 1848 m. rasta kaukolė, kuri vėliau identifikuota kaip neandertaliečio ir datuojama kaip 60 000 senumo. Maždaug 4 metų amžiaus neadartalietės mergaitės kaukolė ten rasta ir 1926 m. Šiuolaikinio Homo sapiens olų piešiniai rasti Altamiros oloje prie Santillana del Mar Kantabrijoje. Šioje oloje yra daugiau nei 150 sienų piešinių atliktų 16000 – 14000 m. pr. m. e. Kiti, iki 20 000 amžiaus, olų piešiniai rasti La Piletos oloje netoli Rondos ir oloje netoli Nerchos (abi dabartinėje Malagos provincijoje, Andalūzijoje).
Diskutuotina, ar Pirėnų pusiasalis buvo priešistorinės Europos dalis. Prieš tai, kai jį užėmė Romos imperija, Pirėnų pusiasalis nebuvo politiškai vieningas, nors ten gyveno apibrėžtos teritorijos neturėjusios keltų gentys ir graikų kolonistai, taip pat keletas kartaginiečių bendruomenių, išsidėsčiusių Viduržemio jūros pakrantėse.
Romėniškoji Ispanija
thumb|200px|Romėnų provincijos Pirėnų pusiasalyje
Vėlyvuoju Romos respublikos laikotarpiu Pirėnų pusiasalyje buvo dvi provincijos su Ispanijos pavadinimu: Tolimoji Ispanija (Hispania Ulterior) ir Artimoji Ispanija (Hispania Citerior). Romos imperijos valdymo laikotarpiu buvo provincijos Hispania Taraconensis (šiaurėje), Hispania Baetica (pietuose) ir Lusitania (pietvakariuose; šioje teritorijoje dabar yra Portugalija).
Vestogų karalystė (V–VIII a.)
Po Romos imperijos nuosmukio, į valstybę ėmė veržtis germanų gentys. Užgrobtos teritorijos būdavo nusiaubiamos, o dar po poros antpuolių germanai ten įkurdavo savo karalystes. Pirėnų pusiasalis buvo užgrobtas vestgotų apie 410 m.
Karalystėje buvo kuriamas feodalizmas, o apsikrikštiję vestgotai stiprino Katalikų Bažnyčios autoritetą ir galią. Vis dėlto, Ispanija nepasiekė tokių kultūrinių ir ekonominių laimėjimų kaip Prancūzija ar Anglija, be to nuo VII a. pabaigos valstybė intensyviai kariavo su arabais.
Vestgotų valdovai mažai dėmesio skyrė infrastruktūrai, ekonomikai ir žmonių interesams, todėl valstybė palengva ėmė smukti. Tas procesas tęsėsi iki tol, kol VIII a. šalies neužkariavo arabai.
Al – Andalusija (VIII–XV a.)
thumb|200px|Musulmoniški emyratai Pirėnuose XI a. viduryje Pagrindinis straipsnis Al-Andalusija
711 m. arabai ir berberai atsivertė į islamą, religiją, sukurtą VII a. pranašo Mahometo ir ši religija VIII a. jau dominavo visoje Šiaurės Afrikoje. Užpuolikiškas musulmonų būrys, vadovaujamas Tariq ibn-Ziyad buvo pasiųstas įvykdyti intervencijai į pilietinį karą kovojusią Vestgotų karalystę. Peržengusi Gibraltaro sąsiaurį, armija laimėjo lemiamą mūšį 711 m., kuomet vestgotų karalius Roderikas buvo nugalėtas ir nužudytas (Guadaleto mūšis). Tariq’o armijos vadas Musa Bin Nusairas su didžiuliu arabų pastiprinimu žygiavo tolyn į Europą, bet buvo sustabdytas frankų vado Karolio Martelio Torso mūšyje 732 m.
Al-Andalusijos vadovai buvo apdovanoti ir gavo emyrų laipsnį iš kalifo Damaske. Po Umajadų dinastijos žlugimo Abd-Ar Rahmanas I paskelbė Kordobą nepriklausomu emyratu. Al Andalusijai teko išgyventi kovas dėl valdžios tarp barberų, Abasidų ir vestgotų krikščionių.
X a. sukurtas Kordobos kalifatas, paskelbtas Abd-Ar Rahmano III.
Dėl nesantaikos viduje ir augančios krikščionių įtakos, arabų įtaka regione ėmė silpnėti ir XIV a. viduryje Granada liko vienintelė nepriklausoma arabų valstybe, kuri buvo užimta krikščionių 1492 m.
Rekonkista (VIII–XV a.)
Pagrindinis straipsnis: Rekonkista
Tuo tarpu Pirėnų pusiasalio rytuose frankų imperatoriai įsteigė Ispanijos marką (Marca Hispanica) per Pirėnus toje vietoje, kur dabar yra Katalonija, atkariavo iš arabų Gironą (785) ir Barseloną (801). Taip sukurta atraminė zona prieš islamą.
Rekonkistos idėja formavosi kelių amžių bėgyje. Krikščionių karalystės šiaurėje kovojo tarpusavyje labiau nei prieš musulmonus. Senovinė Asturijos karalystė laikėsi plačiuose šiaurės vakarų kalnuose su sostine Oviedu, kol baskai ir navarai išlaikė suverenitetą per visą musulmonų valdymo laikotarpį. Umajadų karybos lygio smukimas sudarė sąlygas 913 m. susikurti Leono karalystei.
Sančo mirtis 1072 m. reiškė, kad Alfonsas vėl turėjo aukščiausias teises ir susigrąžino savo galią ir vadovavo visoms Ferdinando I dominijoms. Alfonsas buvo ryškus valdovas ir padarė daug savo karalystei, kad ji taptų viena iš pirmaujančių krikščioniškosios Europos monarchijų. Jam valdant Sidas, XI a. Ispanijos poemų didvyris buvo ištremtas ir rado prieglobstį pas Saragosos musulmonų karalių. Su Kordobos kalifato žlugimu, Al- Andalusija suskilo į daugybę besivaidijančių dominijų, kas padėjo Alfonso ekspansijai plisti į pietus, o užkariavimų kulminacija buvo Toledo miesto užėmimas 1085 m. Po Almoravidų invazijos, užkariavimai sustabdyti.
Po Alfonso VII mirties Leonas ir Kastilija buvo vėl išskirti, nors tai truko neilgai: Alfonso IX sūnus Ferdinandas su Berengela Kastiliete vėl sujungė abi karalystes 1230 m. Vadintas šventuoju, Ferdinandas kariavo daugiausia prieš Maurus pietuose. Ispanijos rekonkista buvo paskelbta kryžiaus žygiumi XIII a., kada buvo paimta Kordoba (1236) ir Sevilija (1248). Ferdinando valdymo metu Ispanija priimta į Europos krikščioniškų karalysčių šeimą, baigėsi diplomatinė izoliacija, suartėta su popiežiumi. Salamankos universitetas – vienas seniausių Europoje – pastatytas Ferdinando valdymo laikotarpiu, imtos steigti krikščioniškos mokyklos. Ferdinando įpėdinis Alfonsas X padėjo Europai susigrąžinti klasikinius kūrinius iš musulmonų bibliotekų ir universitetų rinkinių. Kiti įpėdiniai sudarė aljansą su Aragono karalyste, 1309 m. užėmė Gibraltarą. Despotiškasis valdovas Pedras Žiaurusius sudarė sąlygas jį išvaryti. Pedro karai su Aragonu susilpnino Kastilijos galią.
Ispanijos suvienijimas ir aukso amžius (XV–XVI a.)
Izabelė ir Ferdinandas sukūrė pamatus Ispanijai, vieningai tiek ekonomiškai, tiek politiškai, tiek religiškai. Jų pastangomis musulmonų valdymas Pirėnų pusiasalyje ėjo į pabaigą ir visi musulmonai, nepriėmę krikšto buvo išvaromi iš šalies. 1499 m. kardinolas Kisneresas privertė pasikrikštyti apie 50 000 maurų. Po sukilimo, žinomo kaip Pirmasis Apucharų maištas, žmonės privalėjo pasirinkti – krikštytis ar būti išsiųstiems į Šiaurės Afriką, kur jie buvo nuosekliai naikinami. Po to buvo surinkti į vieną krūvą maurai, žydai ir čigonai, gyvenę Granadoje ir masiškai išvaryti iš savo miestų ir kaimų bei kitų gyvenviečių. 1500 m. Kisneresas paskelbė, kad „jau nebėra nei vieno miesto ar kaimo, kuriame gyventų ne krikščionys ir visos mečetės jau tapo bažnyčiomis“.
Ispanijos kolonijinė imperija
Aragono karalystė buvo jau labai svarbi jūrinė jėga visoje Viduržemio jūros pakrantėje ir konkuravo su Portugalija dėl dominavimo Atlanto vandenyne. O po paskutinės musulmonų tvirtovės paėmimo 1492 m. Ispanija pradėjo rengti ir finansuoti jūrines keliones. Vienos jų metu genujietis Kristupas Kolumbas atrado Naująjį pasaulį ir Ispanija pasiuntė ten savo konkistadorus, kurie pajungė actekų, majų ir inkų imperijas. Tuo pat metu žydams buvo įsakyta pasikrikštyti arba jie būtų išvaryti iš šalies. Dėl aljansų su kitomis Europos monarchijomis ir užkariavimų Pietų Amerikoje ir Vest-Indijoje, Ispanija pasiskelbė imperija. Tordesilijo sutartimi, sudaryta tarp Ispanijos ir Portugalijos tarpininkaujant popiežiui Aleksandrui VI, abi šalys pasidalijo įtakos sferas už Europos ribų ir ten steigė savas kolonijas. Didelis aukso ir sidabro kiekis buvo gabenamas į Ispaniją iš Pietų Amerikos kasyklų. Vis dėlto, šis gabenimas labiau pridarė Ispanijos ekonomikai nuostolių, negu padėjo jai. Didžiuliai aukso ir sidabro kiekiai privertė pakilti Ispanijos infliaciją. Ispanija tapo priklausoma nuo mokesčių, surenkamų jos kolonijose, ir kuomet Jungtinės Provincijos ėmė užgrobinėti Ispanijos valdas Naujajame pasaulyje, ekonomika ėmė labai smukti. Šie procesai, prie kurių dar prisidėjo ekonomiškai stipriausių bendruomenių (musulmonų ir žydų) išvarymas iš šalies, sukėlė ekonominį nuosmukį ir XVII a. užbaigė Ispanijos aukso amžių.
Habsburgų Ispanija
thumb|Imperatoriaus Karolio V valdos Pagrindinis straipsnis: Habsburgų Ispanija
Galinga pasaulinė Ispanijos imperija XVI ir XVII a. pasiekė savo didžiausią plotą ir smuko valdant Habsburgams. Ispanijos imperija pasiekė savo didžiausią plotą valdant Karoliui I, kuris buvo ir Šventosios Romos imperijos imperatorius (žinomas kaip Karolis V).
Karolis I tapo tapo karaliumi 1516 m. Jo valdymo laikotarpiu Ispanijos ekonomika buvo drastiškai perorientuota pradedant gauti pajamas iš užkariautos Amerikos kasyklose išgautų metalų. Karalius dažnai nebūdavo Ispanijoje. Baigdamas savo gyvenimą, jis nusprendė Habsburgų giminystės liniją padalyti į dvi dalis: viena dalis turėjo valdyti Ispaniją, jos užjūrio kolonijas ir Viduržemio jūros regioną, o kitai palikta Šventoji Romos imperija. Habsburgai, valdę Nyderlandus prisijungė prie Ispanijos šakos.
Dėl šių priežasčių buvo sunku iškilti Karolio I įpėdiniui Pilypui II, kuris tapo valdovu Karoliui I atsisakius valdžios 1556 m. Ispanija labiausiai išvengė religinių karų, tuo metu vykusių Europoje ir išsaugojo Romos Katalikų Bažnyčios valdžią. Pilypas įsivaizdavo save esant „katalikybės čempionu“, kariavusiu prieš turkus ir eretikus. 1560 metų planuose buvo nurodyta sustiprinti Nyderlandų kontrolę dėl neramumų, kurie palaipsniui išaugo į kalvinistų vadovaujamą revoliuciją ir Aštuoniasdešimties metų karą dėl nepriklausomybės nuo Ispanijos. Konfliktas Ispanijai atsiėjo daugybę išlaidų ir buvo nuspręsta pabandyti užkariauti atsargią olandų sąjungininkę Angliją, tačiau anglų laivynas sunaikino Nenugalimąją Armadą, vieną pirmųjų Anglijos-Ispanijos karo (1585–1604), vėliau šalis įsitraukė į karą su Prancūzija (1590–1598).
Nepaisant šių problemų, didžiulės Amerikos aukso įplaukos, gera karinė reputacija, netgi greitas atsigavimas po armados žlugimo, pavertė Ispaniją vadovaujančia Europos jėga. Pirėnų Sąjunga su Portugalija 1580 m. ne tik suvienijo pusiasalį, bet ir prijungė tos šalies pasaulinius resursus Ispanijai. Tačiau ekonominės ir administracinės problemos kartojosi ir silpna vietinė ekonomika privedė prie akivaizdaus smukimo. Dėl pakilusios infliacijos, žydų ir musulmonų išvarymo, priklausomybės nuo kolonijose išgaunamo aukso ir sidabro atsinaujino šalies ekonominė krizė.
Burbonų Ispanija
Prancūzų kilmės karalius Pilypas V, 1715 m. pasirašė Decreto de Nueva Planta, naująjį įstatymą, kuris panaikino sudėtinių Ispanijos Karalystės karalysčių (vicekaralysčių) privilegijas ir sulygino jų įstatymus su Kastilijos įstatymais. Ispanija ėmė kultūriškai ir politiškai sekti absoliutiškai valdoma Prancūzija. Tolesni Burbonų dinastijos karaliai buvo Ferdinandas VI ir Karolis III.
Valdant Karoliui III ir jo ministrams, Leopoldui de Gregorijui, Eskilio markizui bei Chose Moninijui, Floridablankos grafui, Ispanija įžengė į Švietimo amžių, kuris XVIII a. viduryje atkūrė Ispanijos gerovę ir klestėjimą. Nors ir kariaudama Septynerių metų kare Prancūzijos pusėje Ispanija pralaimėjo, bet atgavo didžiumą Amerikos Revoliucijos metais prarastų užjūrio teritorijų. Karolio III įkvėpta reformų dvasia buvo pristabdyta jo įpėdinio Karolio IV, apsunkinusio padėtį. Vadovaujamas savo žmonos meilužio, Manuelio de Godojos, jis paskelbė, kad panaikina daugelį Karolio III reformų.
Napoleono karai
Ispanija dalyvavo Pirmosios koalicijos kare prieš revoliucinę Prancūziją. Ispanijos armija buvo greitai sutriuškinta ir Karolis IV nusprendė tapti prancūzų sąjungininku. Ispaniją užblokavo britai, o jos kolonijos, pirmąkart atskirtos nuo Ispanijos, nepriklausomai prekiavo su Didžiąja Britanija. Britų nesėkmingi įsiveržimai į Pietų Ameriką padrąsino nepriklausomybės siekius. Nutrūkstantys ekonominiai ir politiniai saitai su kolonijomis Amerikoje sukėlė ten Nepriklausomybės revoliucijų bangą ir sužlugdė pasaulinę Ispanijos imperiją.
Ispanijos Nepriklausomybės karas (1808–1814)
thumb|right|200px|"[[1808 m. kovo 3 d. " Francisco Goya paveikslas, vaizduojantis kaip Napoleono kariai žudo ispanų sukilėlius.]] Trafalgaro mūšyje buvo sunaikintas ispanų-prancūzų laivynas ir Ispanijos karalius pradėjo svarstyti ar jam apsimoka sąjunga su Napoleonu. Po sukilimo prieš prancūzus Madride 1808 m. kovo mėn. į Ispaniją įsiveržė 100 000 prancūzų kariuomenė. Burbonų karalius buvo nuverstas, o jo vietą užėmė Napoleono brolis Žozefas Bonapartas. Tam labai pasipriešino ispanai ir visoj šaly susidarė Karolio sūnaus Ferdinando vardu veikiančios juntas. Iš pradžių juntos parėmė Ferdinandą, nes iš Madrido tikėjosi didesnės autonomijos pagal jų suprojektuotą liberalesnę konstituciją. Generaliniai rūmai (Cortes Generales) pabėgo į Kadizą. Ten buvo sukurta pirma šiuolaikinė Ispanijos konstitucija (formaliai vadinama La Pepa). Britai į prancūzų veiksmus atsakė 1808 m. rudenį pasiųsdami į Portugalija savo ekspedicines pajėgas, vadovaujamas sero John Moore.
Prasidėjo Pusiasalio karas, kuriame britai kariavo su Žozefu Bonapartu, kuris buvo Ispanijos karaliumi. Šis karas buvo vienas pirmųjų partizaninių karų Vakarų istorijoje: prancūzų tiekimo linijas nuolat puldinėjo ispanų partizanai. Karas Iberijoje buvo ilgas. Britai kelerius metus praleido įsitvirtinę Portugalijoje ir kartais įsiverždami į Ispaniją. Prancūzai buvo nugalėti lemiamame Vitorijos mūšyje ir Ferdinandas kitais metais vėl tapo Ispanijos karaliumi. Karolis IV, svyruodamas, ar likti prancūzų sąjungininku, išprovokavo Napoleoną Bonapartą, Prancūzijos imperatorių pradėti invaziją į Ispaniją 1808 m. ir pradėti Pirėnų pusiasalio karą.
Valdant Bonapartų dinastijai, Ispanijoje nekilo vad. pramonės perversmas, nesusipažinta su merkantilizmo idėjomis. Taip pat neįsisavintos Švietimo epochos idėjos, palietusios didžiumą to meto Europos valstybių. Šios praleistos galimybės, ekonominės bei politinės klaidos, padarytos XVII a., leido Vokietijai, Prancūzijai ir Didžiajai Britanijai nustumti Ispaniją į antraeilių Europos valstybių tarpą.
Ispanija 1814–1873 m.
thumb|200px|left|Ferdinandas VII, Ispanijos karalius. Nor juntos išvijo prancūzus dėl liberalios 1812 m. konstitucijos, Ferdinandas VII manė, kad ji per liberali Ispanijai ir atsisakė jai prisiekti. Jis valdė autokratiniais metodais kaip jo protėviai.
Nors Ispanija susitaikė su konstitucijos atmetimu, jos kolonijos Amerikoje – ne. Prasidėjo revoliucija ir Ispanija, beveik bankrutavusi dėl karo ir šalies atstatymo, negalėjo sumokėti savo kariams. 1820 m. ekspedicija, numatyta į Pietų Ameriką, sukilo Kadise. Kai kariai visoj šalyje pareiškė palaikantys sukilėlius, vadovaujamus Rafael del Riego, Ferdinandas buvo priverstas pripažinti 1812 m. konstituciją. Ferdinandui buvo paskirtas namų areštas viso liberalaus eksperimento metu.
Liberalaus valdymo metu vyko Ispanijos pilietinis karas (1820–1823 m.). Liberali Ispanijos valdžia Europos politikams per daug priminė Prancūzijos revoliuciją, tad 1822 m. Veronos kongresas į ją žiūrėjo priešiškai ir leido Prancūzijai įsikišti. Prancūzija sutriuškino liberalią valdžią ir Ferdinandas vėl tapo absoliučiu monarchu. Tačiau kolonijos buvo prarastos: 1824 m. paskutinė ispanų armija Pietų Amerikos žemyne buvo sumušta Ayacucho mūšyje pietinėj Peru daly.
Kitą dešimtmetį Ispanijoje buvo nerami taika. Ferdinandui gimė tik mergaitės, tad paaiškėjo, jog sostą paveldės jo brolis Karlosas, Molinos grafas. Nors Ferdinandas buvo susivienijęs su konservatoriais, kurie bijojo neramumų šalyje, jo brolis reakcingą politiką nelaikė būtina. Ferdinandas, prieš brolio valią, paskelbė 1830 m. Pragmatinę Sankciją, kuri leido jo dukrai Izabelei tapti karaliene. Karlosas pabėgo į Portugaliją.
Ferdinandas mirė 1833 m. ir Izabelė tapo karalienė trejų metų, tad kilo Pirmasis karlistų karas. Ferdinandas įsiveržė į Ispaniją ir užsitikrino reakcionierių ir konservatorių paramą, o Marija Kristina Burbonė tapo regentė. thumb|right|200px|Baldomero Espartero, Ispanijos regentas. Atrodė, kad maištas karo pabaigoje numalšintas. Marijos Kristinos kariai, vadinami „Cristino“ pajėgom, išvijo karlistus iš Baskijos. Tada Karlosas paskyrė baską Tomás de Zumalacárregui vyriausiu kariuomenės vadu. Zumalacárregui atgaivino karlistų viltis ir iki 1835 m. nuvijo „Cristino“ pajėgas iki Ebro upės, o iš demoralizuotos karlistų gaujos padarė 30 tūkst karių profesionalią armiją, pranašesnę už vyriausybės.
Zumalacárregui mirtis 1835 m. sužlugdė karlistų viltis. Marija Kristina rado gerą generolą Baldomero Espartero, kurio pergalė Luchanos mūšyje 1836 m. pakeitė karo kryptį, o Vergaros konvencija 1839 m. užbaigė maištą.
Espartero, naudodamasis savo karo didvyrio populiarumu ir pravarde „Ispanijos ramintojas“, pareikalavo iš Marijos Kristinos liberalių reformų. Marija Kristina nusprendė atsistatydinti ir Espartero tapo regentu. Espartero reformoms pasipriešino nuosaikieji, nes jo griežtumas visoj šaly sukėlė neramumus, kurie buvo numalšinti jėga. Nuosaikus Ramón María Narváez jį nuvertė 1843 m., bet pats Narvaez buvo laikomas per daug reakcingu. 1846 m. Katalonijoje kilo Antrasis karlistų karas, bet jis buvo prastai organizuotas ir maištas žlugo 1849 m.
Izabelė II daugiau veikė valdžioje, kai tapo pilnametė, bet ji buvo labai nepopuliari. Buvo manoma, kad ji maloni tiems, kurie šalia jos rūmuose ir kai nerūpi Ispanijos liaudis. thumb|left|200px|Izabelė II,Ispanijos karalienė.1856 m. ji bandė sudaryti plačią koaliciją, Union Liberal, kuriai vadovautų Leopoldo O'Donnell, tais metais žygiavęs į Madridą ir nuvertęs antrą Espartero valdymą. Jos planas žlugo, jos prestižas ir populiarumas krito.
1860 m. Izabelė pradėjo sėkmingą karą Maroke, kuriam vadovavo generolai O’Donnell ir Juan Prim, ir jos populiarumas stabilizavosi. Bet kampanija užkariauti Peru ir Čilę per Chincha salų karą buvo nesėkminga.
1866 m. Juan Prim sukilimas buvo numalšintas, bet tapo aišku, kad ispanai visiškai nepatenkinti karalienės valdymu. 1868 m. „Garbingos revoliucijos“ (La Gloriosa) metu progresista generolai Francisco Serrano ir Juan Prim sukilo ir nugalėjo moderado generolus Alkolėjos mūšyje. Izabelė pabėgo į Paryžių.
Per kitus dvejus metus šaly vyravo revoliucija ir anarchija. Tik 1870 m. Ispanijos parlamentas paskelbė, kad šalis vėl turės karalių. Paaiškėjo, kad šis įvykis turėjo didelę įtaką Europos istorijoje, nes vokiečių princo kandidatūra ir Prancūzijos pasipriešinimas jai buvo pretekstas Prancūzijos-Prūsijos kare. Amadėjus Savojietis buvo išrinktas ir kitais metais karūnuotas Ispanijos karaliumi.
Amadėjus buvo liberalas ir jam iškilo sunkus uždavinys suvienyti susiskaldžiusią Ispaniją: pjautynės vyko ne tik tarp į kompromisus nelinkstančių partijų, bet ir pačiose partijose.
Pirmoji Ispanijos Respublika (1873–1874)
thumb|right|Pirmosios Ispanų Respublikos alegorija. Žurnalas Pagrindinis straipsnis: Pirmoji Ispanijos Respublika (1873-1874)
Po Hidalgo aferos, karalius Amadėjus Savojietis pareiškė, kad Ispanijos žmonės yra nesuvaldomi ir paliko šalį. Tuo pasinaudoję Vyriausybės radikalai ir respublikonai, paskelbė Ispanijos respubliką.
Greit Respublika buvo apsupta priešininkų iš visų keturių pusių – Karlistai greit buvo išduoti, nes per 1872 m. rinkimus labai prastai pasižymėjo. Būta siūlymų sukelti ir socialistinę revoliuciją, pasikliaunant Internacionalu. Kilo neramumai ir nepriklausomybės revoliucijos Navaroje bei Katalonijoje – kraštuose, siekusiuose atsiskirti nuo respublikos. Galop respublikos idėjai priešinosi ir Romos Katalikų Bažnyčia, dariusi jai didelį spaudimą.