cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šmidto malūnas
Šmidto malūnas – XIX a. kepurinis, akmens mūro, 4 aukštų, siaurėjančio į viršų cilindro formos vėjo malūnas su technologine įranga Kupiškio centrinėje miesto dalyje. Nochemo Šmidto malūnas laikomas seniausiu iš mieste išlikusių malūnų.
Istorija
Malūnas pastatytas XIX a. II pusėje, apie 1880 m. Malūnas priklausė dvarininkui (?) Minkevičiui. Vėliau jį nusipirko žydas Chonelis Šmidtas, prasidėjo pastato rekonstrukcijos ir verslo plėtra. Pastačius garo variklį, atsisakyta vėjo: 1922 m. šis malūnas jau vadinamas garo malūnu. 1921–1923 m. Ch. Šmidtas jau turėjo lentpjūvę, milo vėlyklą ir elektros stotį, vilnų karšyklą.
Po Chonelio mirties verslą paveldėjo sūnus Nochamas Šmidtas (1929 m. jis jau nurodomas kaip savininkas). Kompleksas ir toliau vystytas (4 deš. pradžios šaltiniuose nebeminima lentpjūvė). Buvo atnaujintas pats malūnas: iš garo jis tapo „motoriniu“ – girnas pradėjo sukti vidaus degimo variklis (minimas nuo 1931 m.). Malūne naudota Anglijoje, Švedijoje ir Vokietijoje pagaminta įranga, per mėnesį būdavo sumalama 350–370 tonų grūdų, gamintos kruopos, įvairūs miltai. Norinčių susimalti būdavo eilės, tekdavo laukti ir per naktį, o darbininkai dirbę dvejomis pamainomis. Klientų patogumui prie malūno buvo įrengtos arklidės bei patalpos nakvynei. Įmonėse dirbo samdyti darbininkai: menami Bolna, Merkys, Tamašauskas ir kt. Darbininkai įsikūrė buvusiame name (dabar Malūnų g. 11).
1932 m. pradėti atnaujinimo darbai: elektrinei nupirkti trys dyzeliniai varikliai, seni elektros stulpai pakeisti naujais, pertempti laidai. Buvo apšviestos Kupiškio gatvės, elektra tiekta geležinkelio stočiai ir netoliese esančiam Račiupėnų kaimui. kairėje|miniatiūra|N. Šmidto malūnas 1936 m. Nochamas Šmidtas – buvo laikomas Kupiškio „šviesos ministeriu“ ir „milijonieriumi“. Jis pirmasis Kupiškyje įsigijo lengvąjį automobilį, buvo Lietuvos malūnų sąjungos narys. Šmidtas su šeima gyveno netoli malūno (dabar S. Dariaus ir S. Girėno g. 12). 1931 m. Kupiškio valsčiui jis įsipareigojo miestą (3 km spinduliu nuo elektrinės) nuo saulėlydžio iki 1 valandos nakties aprūpinti elektra. Elektra kainavusi nepigiai: 1931 m. – 1,5 lito už kWh, vėliau – 1,2. Nemaža dalis gyventojų elektra nesinaudojo, o tie, kurie naudojosi, kaip įmanydami ją taupė. 1935 m. Kupiškyje prasidėjo elektros boikotas, kuris privertė stoties savininką kainą sumažinti iki 1 lito už kWh.
Būdamas žydu Šmidtas dalyvavo ir lietuvių organizacijų veikloje – buvo Tautininkų sąjungos valdybos nariu. Taip pat buvo Kupiškio savanorių ugniagesių draugijos (įkurta 1925 m.), kurios veikloje dalyvavo lietuviai ir žydai, iždininku. Šmidtas jo darbininkų palikuonių apibūdinamas kaip rūpestingas šeimininkas, jis laiku, kas savaitę, mokėdavęs algas (apie 70 litų). Šmito vardu kupiškėnai buvo pavadinę ir gatvę.
Prasidėjus Antrajam pasauliniui karui, turtingiausiu Kupiškio žmogumi vadintas N. Šmidtas liko Lietuvoje. 1940 m. jo malūnas ir elektros stotis buvo nacionalizuoti, o 1941 m. jis pats, kaip ir didžiuma kitų Kupiškio žydų, – nužudytas.
1941–1944 m. malūno direktoriumi dirbo buvęs Nepriklausomos Lietuvos ministras pirmininkas, generolas Jonas Černius (1898–1977). Jis turėjo karinį-inžinerinį išsilavinimą, 1941 m., pasitraukęs iš sovietinės karo tarnybos, dirbo inžinieriumi Malūnų centre Kaune, po to likimas sugrąžino į Kupiškį (čia buvo ir gimęs). 1944 m. emigravo į Vakarus.
1949 m. malūnas nacionalizuotas. Sovietiniais metais jis priklausė buitiniam gyventojų aptarnavimo kombinatui, aptarnavo miestą ir apylinkes. Tiesioginės paskirties malūnas nebeatliko. Aplink malūną apstatyti papildomi pastatai. Vėliau įsikūrė paminklų dirbtuvės, garažai.
2018 m. parengtas malūno restauravimo projektas. Išlikę autentiško priestato fachverko stiliaus konstrukcijos sienos. 2018 m. įtrauktas į Kupiškio rajono lankytinų vietų sąrašą.
Objekto apsauga
1992 m. Paminklų restauravimo projektavimo institutas parengė paminklosaugines užduotis. 1994 m. Lietuvos kultūros paveldo centras nustatė malūno technologinės įrangos istorinę vertę. 1995 m. Šmito malūnas su technologine įranga įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 22035 ), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu.
Pšišas
Pšišas – upė Rusijoje, Krasnodaro krašte ir Adygėjoje; kairysis Kubanės intakas. Susidaro susiliejus Didžiojo ir Mažojo Pšišo upėms, prasidedančioms Didžiajame Kaukaze, Šesio masyve. Teka į šiaurę, šiaurės rytus giliu ir siauru slėniu, žemupyje išsilieja į lygumą. Pats Pšišo žemupys yra Adygėjoje. Įteka į Krasnodaro tvenkinį.
Didžiausi intakai: Gunaika, Cicė.
Upės mityba mišri, pagrindą sudaro lietaus vandenys. Vasarą būdingi poplūdžiai. Ledo dangos susidarymas nepastovus, kai kuriais metais neužšąla. Seniau Pšišas naudotas medienos plukdymui.
Prie Pšišo įsikūręs Chadyžensko miestas.
Do Gonbadanas
Do Gonbadanas arba Gačsaranas  – miestas pietų Irane, Kohgilujės ir Bojerahmedo provincijoje, vakarų Zagroso kalnuose, 80 km į pietvakarius nuo Jasudžo. Gačsarano šahrestano centras. Svarbus naftos ir gamtinių dujų gavybos centras. Šalia yra Gasčarano naftos ir gamtinių dujų telkinys – Persijos įlankos naftingojo baseino dalis. Gavyba vykdoma nuo 1941 m. Iškasenos slūgso 0,75–2,13 km gylyje. Taip pat verčiamasi žemės ūkiu, vaismedžių auginimu.
Šaltiniai
thumb|left|500px|Do Gonbadano reginys
Monmouth Town FC
Monmouth Town FC – Velso futbolo klubas iš Monmuto.
Istorija
Klubas įsikūrė 1930 m. Žaisdavo regioninėse pirmenybėse. Pastaruoju metu iškopė į antros pakopos pirmenybes.
Afipsas
Afipsas  – upė Rusijoje, Krasnodaro krašte ir Adygėjoje; kairysis Kubanės intakas. Prasideda Didžiajame Kaukaze, miškingose Didžiojo Afipso kalno pašlaitėse. Teka į šiaurės rytus giliu ir siauru slėniu, žemupyje išsilieja į lygumą, pasisuka į šiaurę. Pats Afipso žemupys yra Adygėjoje. Įteka į Šapsugo tvenkinį ties Afipsipo aūlu.
Didžiausias intakas – Šebšas (dešinysis).
Pagrindinė gyvenvietė prie Afipso – Afipskis.
Austrijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
Austrijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
Pusfinaliai
Pasching nugalėjo 2:1 ir pateko į finalą.
Austria Wien nugalėjo 3:1 ir pateko į finalą.
Finalas
Pasching nugalėjo 1:0 ir tapo taurės savininkais.
Sočis (upė)
Prie Sočio yra Baranovkos, Plasunkos gyvenvietės (Sočio miesto apygarda).
Bernardinų gatvė
Bernardinų gatvė – nuo 1593 m. žinoma Vilniaus senamiesčio gatvė, jungianti šv. Onos ir Bernardinų bažnyčias su Pilies gatve.
Istorija
Namai gatvės pradžioje nuo Pilies gatvės pusės nuo seno priklausė Vilniaus katedros kapitulai. Nemaža dalis namų išsaugojo charakteringus XVII ir XVIII a. kiemus. Toje vietoje, kur gatvė daro lankstą, senovėje galėjo stovėti vartai.
Pirmuosius Bernardinų gatvės namus nuo Pilies gatvės pusės jungia olandiškų čerpių arka. Bernardinų g. 1 kampinis namas pradžioje buvo medinis, vėliau sumūrytas triaukštis. Remontuotas XIX a., kairėje įvažiavimo pusėje įrengta užeiga. Kieme buvo iškasti du šuliniai. XIX a. name buvo įsikūrusi vyskupijos kanceliarija, archyvas. patalpas nuomojo spaustuvininkas Juozapas Zavadskis, kuris čia buvo įrengęs knygyną.
Bernardinų g. 2 kampinis namas, sudarytas iš kelių korpusų, kurie supa kiemą. Korpusai šiek tiek išlenkti, Bernardinų gatvėje sienos aklinos. Namas triaukštis, pastogėje išlikęs renesanso karnizo fragmentas. Iš šiaurinės pusės toliau ėjo siaura mūro tvora, už jos stovėjo dviejų aukštų namas. Bernardinų g. 6 namas pastatytas su barokinio stiliaus vartais.
Bernardinų g. 3 namą XVII a. pasistatė kanaunininkas S.Voitovičius, kuris jį testamentu paliko katedros kapitulai. pastatas buvo dviaukštis, baroko formų. 1748 m. nukentėjo gaisro metu, vėliau atstatytas.
Bernardinų g. 4 namas sudarytas iš trijų korpusų, statytų XVIII a. 1820 m. namas priklausė Dluskiui, kuris jį remontavo, perstatė korpusus, įrengė vartus. Namas dviaukštis, turi vėlyvojo baroko bruožų.
Bernardinų g. 5 XVII – XIX a. statytas namas vadintas Prezidento Romanovičiaus rūmais. Jame gyveno Vilniaus miesto teismo teisėjas Romanovičius. Namo fasade yra anga arba įvažiavimas į kiemą. Statytas baroko epochoje, dviaukštis su mažais laiptinių priestatėliais, turi barokinius rūsius.
Kampinis Bernardinų/Šiltadaržio g. 6 namas supa pailgą, uždarą kiemą. Seniausioji namo dalis statyta XVI a. Pastatas dviaukštis, frontonas gotikinis. Namas, kaip ir visi kiti šios gatvės namai, priklausė katedros kapitulai. 1819 m. namą įsigijo vyskupas Dederka.
Bernardinų g. 7 namas turi bendrą fasadą su Bernardinų g. 9 namu. Antro aukšto langai su juostiniais sandrikais. Bernardinų g. 9 namas iš trijų pusių korpusais supa uždarą kiemą. Šiaurinis korpusas barokinis, pietinis statytas klasicizmo epochoje. Bernardinų g. 8 XVII a. antroje pusėje statytas vėlyvojo baroko stiliaus namas arba kompleksas vadinamas Lopacinskių rūmais dėl to, jog jį buvo įsigiję Lopacinskiai. Kompleksą sudaro rūmai, oficina, ūkinis pastatas ir tvoros su vartais. Apie 1750 m. architektas Jonas Kristupas Glaubicas šį namą rekonstravo į puošnius rūmus, kurio trapecinės formos kieme augo sodas. Vėliau šiame pastate apsigyveno Jonas Nepomukas Kosakovskis, kuris čia buvo įkūręs koplyčią, dar vėliau namas atiteko Olizarams, po jų Juozapui Zavadskiui ir jo spaustuvei, kuri čia veikė iki 1940 m. Rūmai dviaukščiai, darnios baroko ir klasicizmo kompozicijos, fasadai papuošti baltai tinkuotų elementų dariniais, vieni langai su apvadais, kiti - be. Oficina jungiasi su rūmais. Ūkinis pastatas buvo pastatytas sklypo gilumoje. 1975–1985 m. pastate veikė „Vakarinių naujienų“ redakcija.
Bernardinų g. 10 namas buvo architekto d’Abry nuosavybė. Už šio namo ėjo ilga ir aukšta tvora iki pat Vilnios tilto. 1939-1960 m. šiame name gyveno dailininkas Justinas Vienožinskis.
Bernardinų g. 11 dviejų aukštų name 1822 m. vasarą pas matematikos profesorių Tomą Žičkį gyveno Adomas Mickevičius. Būtent šiame name jis redagavo savo poemą „Gražina”. Apie tai liudija namo kambaryje įmūryta paminklinė lentelė su užrašu „Čia Adomas Mickevičius perrašinėjo Gražiną” (lenk). Gyvenamieji šio namo korpusai sudarė U raidės formą, namo viduje buvo kiemas, ūkiniai pastatai.
Dabartis
Bernardinų gatvėje stovi 11 namų. Gatvės grindinys išklotas trinkelėmis. Į gatvę, maždaug ties jos viduriu įsilieja Šiltadaržio gatvė. Gatvė pabaigoje išsišakoja į šv. Mykolo ir Maironio gatves.
Bernardinų gatvė tebeturi mūro sieną. Gatvė siaura, nuo vidurio turi posūkį. Ties gatvės viduriu namų sienose beveik nėra langų arba langeliai maži. Beveik visi šios gatvės namai turi vartus arba arkas į kiemus.
Virš Bernardinų g.6 namo vartų yra herbinis kartušas su dvigubu kryžiumi. Virš Bernardinų g. 10 namo kabo memorialinė lenta dailininkui Justinui Vienožinskiui. Bernardinų gatvėje stovinčiuose Lopacinskių rūmuose šiuo metu veikia viešbutis „Šekspyras“.
Bernardinų g. 11 komplekse įsikūręs Vilniaus universiteto bibliotekos Adomo Mickevičiaus memorialinis muziejus. Muziejus disponuoja Adomo Mickevičiaus krėslu, ant kurio poetas sėdėjo, kai rašė „Poną Tadą“, taip pat Cypriano Godebskio skulptūros pirmąja išlieja, kitais eksponatais. Muziejuje pateikiama daugiau kaip 200 eksponatų, jis turi nedidelę bibliotekėlę.
Bernardinų gatvėje vyksta tiriamieji pastatų ir sienų architektūrinio sluoksnio darbai.
Plaka (Milas)
Plaka  – miestas Graikijoje, Kikladų salyne, Milo saloje. Manoma, kad Plaka yra įsikūrusi senovės Milo akropolio vietoje, kurį tarp 1000 ir 800 m. pr. m. e. pastatė dorėnai. Vėliau miestą sugriovė atėniečiai bei dar vėliau apsigyveno romėnai. Plakoje yra Archeologijos muziejus, kurio kolekciją sudaro neolito radiniai, ypač obsidianas, Mikėnų periodo indai, spalvoti keramikos dirbiniai ir 3500 m. pr. m. e. terakotinės gyvūnų statulėlės, rastos senoviniame Filakopų mieste. Išlikę masyvūs Kiklopų sienų blokai, kurie 450 m. pr. m. e. sudarė miesto rytinius vartus, o 15 m į vakarus stūkso marmuro liekanos ir bizantiškos bazilikos krikštykla. Buvusiame romėnų amfiteatre ir šiais laikais vyksta spektakliai.
thumb|left|250px|right|Plakos cerkvė
Juozapas Balzukevičius
Juozapas Balzukevičius (1866 m. kovo 19 d. Vilniuje – 1915 m. vasario 11 d. Vilnius) – Lietuvos  dailininkas.
Biografija
Pradėjo tapyti besimokydamas Vilniaus piešimo mokykloje, vadovaujamoje Ivano Trutnevo. Baigęs piešimo mokyklą, Balzukevičius 1887–1893 m. mokėsi Sankt Peterburgo dailės akademijoje. Baigęs akademiją, dirbo dailės mokytoju Čerepoveso gimnazijoje, Rusijoje.
1897 m. grįžo į Vilnių, dirbo Juozapo Montvilos įsteigtoje mokykloje. Vienas iš aktyviausių Lietuvių dailės draugijos narių, buvo vienas draugijos ir dailės būrelio steigėjų.
Juozapas Balzukevičius dalyvavo Vilniaus dailės draugijos surengtose parodose (1910, 1912, 1914 m.).
Kūryba
Juozapas Balzukevičius 1898 m. naujai atstatytai Senųjų Trakų bažnyčiai atnaujino altorių paveikslus. Tais pačiais metais Vilniuje Vilniaus Šv. Rapolo bažnyčioje pertapė Simono Čechavičiaus paveikslus. 1905 m. Vilniaus Pranciškonų bažnyčios koplyčioje restauravo Švč. Mergelės Marijos skulptūrą.
Gižigos įlanka
thumb|200px|Gižigos įlankos padėtis
Gižigos įlanka  – Ochotsko jūros šiaurinė dalis, vidinė Šelichovo įlankos dalis, Taigonoso pusiasalio atskirta nuo Penžinos įlankos. Ilgis 148 km, plotis ties išėjimu 260 km (šiaurėje 30–40 km), gylis iki 88 m. Įlanką didžiąją metų dalį dengia ledas. Potvynis kyla kartą per parą, aukštis iki 9,6 m. Į Gižigos įlanką įteka Gižiga.
Prie Gižigos įlankos yra Gižigos kaimas (Magadano sritis), seniau netoliese būta Gižiginsko miesto.
Užblenkių ežeras
Užblenkių ežeras (,, , vėliau ) – ežeras Lenkijos Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrityje ir Rusijos Kaliningrado srities Oziorsko rajone.
Ežero plotas 0,24 km²; šiaurinė jo dalis yra Rusijos Krasnojarskojės kaimo gyvenvietėje, o pietinė (maždaug penktadalis) – Lenkijos Benkaimio valsčiuje. Į ežerą neįteka ir iš jo neišteka joks upelis, vandens paviršiaus altitudė 109 m virš jūros lygio. Pietinėje apylinkėje iškilusi 140 m aukščio kalva, nuo kurios gerai matosi ne tik Užblenkių vandens telkinys, bet ir pietryčiuose telkšantis Jagėlų ežeras ir pietvakariuose buvęs (dabar išdžiuvęs) Žabynų ežeras. Užblenkių ežeras yra ledyninės kilmės (luistinis), priklauso Priegliaus vandens baseinui. Šiauriniame jo krante stovi Braso kaimas, o pietiniame – Senieji Žabynai.
Vandenvardžio kilmė neaiški, greičiausiai tai perdirbinys iš vietovardžių Užuplankiai arba Užpalankiai.
Indinis marabu
Išvaizda
Stambesnis už baltąjį gandrą. Kūno aukštis 120–152 cm, ilgis apie 136 cm, atstumas tarp sparnugalių – 250 cm. Patinai ir patelės vienodos išvaizdos. Pilvas, pauodegys, „apykaklė“ ir plasnojamosios plunksnos baltos arba šviesiai pilkos. Nugara ir sparnai tamsiai pilkos spalvos. Ant sprando yra raudonos odos plotas. Galva plika, išskyrus labai retas į šerius panašias plunksnas, purvinai rožinės spalvos. Priekinėje kaklo pusėje kabo gerklės maišas. Šį maišą paukštis geba išpūsti, nes jis susijungęs su šnervėmis. Kojos pilkos, dažnai aplipusios šlapimo rūgštimi. Gelsvas snapas yra masyvus, pleišto formos.
Veisimosi metu gerklės maišas ir kaklas tampa ryškiai oranžinės, o šlaunys rausvos spalvos.
Jauniklių viršutinė kūno dalis, sparnai tamsūs, snapai siauresni. Taip pat aplink kaklą turi daugiau plunksnų.
Biologija
Pavieniai arba nedidelėmis grupėmis laikosi šalia žuvingų ežerų, pelkėse, upių vagose, ryžių laukuose, stovinčio vandens telkiniuose, sąvartynuose. Nuo karščio saugosi laikydami išskleistus sparnus. Norėdamas pakilti į aukštį naudojasi šilto oro srovėmis. Skrenda įtraukęs kaklą. Balso raumuo nėra išvystytas. Gali šnirpšti, šnypšti ir kalenti snapu.
Minta paukščiais, smulkiais žinduoliais, žuvimi, vabzdžiais, vėžiagyviais ir maita. Maisto ieško pavieniai arba nedidelėmis grupėmis. Jei maisto ieško vandenyje, pražiotą snapą merkia į vandenį ir tyko grobio. Kartu su kitų rūšių paukščiais maisto ieško sąvartynuose. Maitindamiesi maita suryja net stambius kaulus.
Monogamai. Veisiasi nedidelėse kolonijose, kartu su kitais vandens paukščiais. Tuoktuvės prasideda sausuoju metų laiku (nuo spalio iki birželio). Vietą lizdavietei parenka patinas. Lizdą krauna aukštuose medžiuose ar bambukų plantacijose. Lizdą krauna abu partneriai iš medžių šakų, bambukų stiebų, iškloja žole ir lapais. Dėtyje 2 – 3 balti kiaušiniai. Inkubacija 28 – 30 dienų, peri abu tėvai. Jauniklius maitina abu tėvai. Nuo karščio jauniklius saugu išskleisdami sparnus ir sudarydami jiems šešėlį ir vėsindami juos vandeniu. Po 5 mėnesių jaunikliai tampa savarankiški.
Apsauga
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis indinis marabu yra nykstanti rūšis. Populiacijoje yra 800–1200 suaugusių individų. Rūšies išlikimui kelia grėsmę:
Rūšies apsaugos priemonės:
Dzogčenas
Mokymas
Dzogčeno mokymas, priešingai nei kitos budistinės doktrinos, pabrėžia ne laipsnišką tobulėjimą, o vaiskios, tobulos pirmapradės sąmonės būsenos atpažinimą savyje. Teigiama, kad protas yra visa ko pagrindas, iš jo kyla viskas – tiek samsara, tiek nirvana; pati proto esmė, tikroji prigimtis, laikoma pirmapradiškai tyra, tačiau tyrą protą temdo nesuvokimo (ma rigpa) teršalai, neleidžiantys patirti to pirmapradžio tyrumo. Dėl to kyla karminių priežasčių grandinė, kančia, asmuo prisiriša prie iliuzinio pasaulio ir poelgių. Dzogčeno mokyme teigiama, kad už nuosavo proto ribų nėra jokios akinančios šviesos, galinčios atsklisti ir pažadinti. Dvasinė praktika remiasi proto budros palaikymu, proto sutelkimu į pirmapradiškai vaiskų visų reiškinių būvį. Sugebant išlaikyti suvokimą apie proto tyrumą, laikini jį temdantys teršalai išnyksta. Tuomet pasireiškia neatsiejama pirmapradės būsenos savybė – didysis pirminis vaiskumas ir, ją suvokus, ji įvaldoma kaip gyvas patyrimas. Autentiškos pirminės būklės tikrojo pažinimo patyrimas, arba tikrasis būsenos suvokimas, yra nirvana.
Istorija
Pagal Njingmos mokyklos tradiciją, dzogčeno pradininku laikomas Garab Dordžė, gyvenęs Udijanoje. Jo sekėjai Padmasambhava ir Vimalamitra, atvykę į Tibetą, pirmieji išvertę senuosius dzogčeno tekstus iš sanskrito į tibetiečių kalbą. Vėliau Njingmos mokyklos tertonai atskleidę dzogčeno mokymą per termas.
Bono tradicijos sekėjai dzogčeno mokymo pradininku laiko Tonpą Šenrabą. Dzogčenas buvo veikiamas mahajanos sūtrų (pvz., „Lankavataros“) bei budistinės tantros mokymų apie tuštumą ir vaiskiąją šviesą. Dzogčeno pavadinimas galėjęs kilti iš „Guhjagarbhatantros“, kurioje aprašomas dievybės įvaizdinimo praktikos. Kaip atskiras mokymas, dzogčenas išsigrynino ~XI a.
Nors dzogčenas yra visų pirma Njingmos mokyklos praktika, jį yra įvaldę ir dalis Kagju bei Gelug mokyklos lamų. Tiesa, konservatyvesni Gelug mokyklos atstovai į dzogčeną žiūri priešiškai.
Lapuočių miškai
Charakteristika
Šio tipo miškai yra aukšti, 25–40 m, juos daugiausiai reprezentuoja du medžių ardai, krūmų ardas ir žolinių augalų danga, kurioje galima matyti dar du ar tris lygius pagal žolių aukštį. Būdingas lapuočių miško bruožas yra tai, kad žolių rūšių įvairovė vyrauja, palyginti su medžių įvairove. Lapuočių miško medžiai pasižymi dideliu šakotumu, sudarydami tankią lają. Medžių lapų lakštai paprastai būna ištisiniai, skiautėti ar iškarpyti, kartais sudėtiniai. Šie lapai palyginti ploni ir nepritaikyti atlaikyti stiprias sausras ar šalčius, todėl prasidėjus nepalankiam laikotarpiui, jie numetami.
Skiriami visžaliai lapuočiai, kurių lapai krinta ne vienu metu, keičiasi nepastebimai, ir vasaržaliai lapuočiai, numetantys lapus vienu metu. Pagal medžių lapų charakteristikas (dydį), skiriami plačialapių miškai, kuriuose viršutinio ardo medžiai turi didelius ir vidutinio dydžio lapus, jie išsiskiria dideliu atsparumu šešėliui ir reiklumu dirvožemiui, yra šviesomėgiai. Tai ąžuolas, klevas, liepa, uosis, guoba. Plačialapiai miškai labiausiai paplitę ir auga palyginti švelnaus, ne kontinentinio klimato zonoje. Plačialapiai lapuočiai ir spygliuočiai medžiai sudaro mišriuosius miškus. Mažalapiuose miškuose vyraujančios medžių rūšys turi mažus lapus. Tai beržų, drebulių ir alksnių miškai. Šie miškai yra labiau šviesomėgiai ir mažiau reiklūs dirvožemio derlingumui, jie taip pat yra atsparesni šalčiui.
Latvijos rusai
thumb|250px|XIX a. Rėzeknės apskrities rusų valstiečių namai [[Latvijos Etnografinis buities muziejus po atviru dangumi|Latvijos Etnografiniame buities muziejuje]]
Lapuočių miškai
Lietuvoje
Lietuvos lapuočių miškai užima 40,8 % bendro miškų ploto. Jų sudėtis nuo viso miškų ploto:
Latvijos rusai
Latvijos rusai – didžiausia tautinė mažuma Latvijoje, sudaranti 26,9 % šalies gyventojų (2011 m.). Remiantis 2017 m. duomenimis iš 557 618 jų 351 900 (63,1 %) turi Latvijos pilietybę, 159 069 (28,5 %) – ne. Dauguma jų gyvena didesniuose miestuose: Rygoje (42,3 % miesto gyventojų), Daugpilyje (53,5 %). Taip pat Latvijos Rytuose, pasienyje su Rusija.
Žmonės atvykę į Latviją sovietinės okupacijos metu ir jų palikuonys gimę iki 1991 m. rugpjūčio 21 d. norint gauti Latvijos pilietybę turi pereiti natūralizacijos procesą. Vaikai gimę po nepriklausomybės atkūrimo automatiškai gauna Latvijos pilietybę. Tačiau jeigu abudu tėvai yra nepiliečiai jie turi teisę pasirinkti ar duoti vaikui Latvijos pilietybę ar ne.
Po Sovietų Sąjungos iširimo pagrindinė sąlyga keliama gaunant pilietybę buvo latvių kalbos, jos istorijos ir konstitucijos egzaminų išlaikymas. 2019–2022 m. Latvijos vidurinio ugdymo mokyklos ir gimnazijos, kolegijos, valstybiniai bei privatūs universitetai pereina į dėstymą tik latvių kalba, nes Europos Sąjungoje leidžiama dėstyti tik kitų ES šalių oficialiomis kalbomis išimtiniais atvejais, pavyzdžiui, užsienio studentams.
Istorija
1660 m. Daugpilyje buvo įkurta rusų sentikių bendruomenė. 1789 m. Rygoje buvo įkurta pirmoji Rygoje rusų mokykla (veikė iki 1915 m.). 1897 m. rusai sudarė 12% Latvijos gyventojų, o Rygoje 15,75 %. 1918 m. paskelbus nepriklausomybę, visi Latvijos gyventojai įgijo jos pilietybę. Latvijoje 1935 m. rusai sudarė 10,6 %. Dauguma jų gyveno Rygoje ir Latgaloje. 52 % Latvijos rusų išpažino stačiatikybę, o 45 % sentikybę. Iki 1934 m. valstybės perversmo rusai turėjo kultūrinę autonomiją. Buvo 85 sentikių ir 79 stačiatikių parapijos, turėjo savo mokyklas ir rusų k. leidžiamą spaudą.
Rusai daugiausiai į Latviją atvyko tarybinės okupacijos metu (1940–1990 m.). Tuo metu rusų gyventojų dalis padidėjo iki 34 %. Sovietų okupacijos metu atvykusiems gyventojams ir jų vaikams atkūrus nepriklausomybę buvo suteiktas nepiliečių statusas. Latvijos piliečiais tapo tik tie, kurie gimė Latvijoje iki 1940 m. arba buvo tiesioginiai jų palikuonys. Dalis rusų nustojus galioti Sovietų Sąjungos pilietybei, atsisakė laikyti latvių ar rusų kalbos egzaminą ir liko be jokių šalių pilietybių. Taip apie 14 % gyventojų liko be pilietybės. Žlugus SSRS dalis rusų grįžo į Rusiją.
Cwmbran Celtic FC
Istorija
Klubas įsikūrė 1925 m. Žaisdavo regioninėse pirmenybėse. Pastaruoju metu iškopė į antros pakopos pirmenybes.
Erslos šv. Aloyzo koplyčia
'''Erslos šv. Aloyzo koplyčia''' – katalikų koplyčia, stovinti Skuodo rajone, Šačių seniūnijoje, Erslos kaimo senosiose neveikiančiose kapinėse, vadinamuosiuose „Kapeliuose“, 7 km į šiaurės rytus nuo Mosėdžio, 4 km į pietus nuo Apuolės, netoli kelio.
Pavadinta Šv. Aloyzo vardu, šalia stovi šio šventojo garbei išdrožtas ąžuolinis koplytstulpis. Erslos senosios kapinės aptvertos tvora iš laisvai sudėtų apsamanojusių lauko riedulių, pažymėtos mediniu ženklu su įrašu „Erslos kapeliai“. Koplyčia žinoma dėl čia birželio mėn. viduryje rengiamų atlaidų. Koplyčią aptarnauja Mosėdžio šv. arkangelo Mykolo parapija.
Istorija
Ersla iki 1772 m. priklausė jėzuitams. Erslos sąsają su jėzuitais rodo kapinėse stūksanti šv. Aloyzo koplyčia. Nurodoma jos pastatymo data – XIX a. Šventadieniais žmonės rinkdavosi prie šv. Aloyzo altoriaus. Sekmadieniais į šią koplyčią laikyti pamaldų atvykdavo kunigas iš Mosėdžio.
1989 m. begriūvanti koplyčia buvo kapitališkai suremontuota vietinių ir kraštiečių entuziastų jėgomis, padedant Rukuose įsikūrusiam kolūkiui. Tuomet prie koplyčios iškilo išraiškinga, tautodailininko iš Barstyčių Juozo Jankausko iš ąžuolo išdrožta šv. Aloyzo skulptūra. Sutvarkyta koplyčia ir skulptūra pašventintos 1989 m. liepos 23 d.
Kultūros vertybių registre minimas Erslos koplyčioje buvęs XIX a. paveikslas „Nukryžiuotasis“ (kultūros paveldo objekto apsauga panaikinta).
Iki šių dienų išliko šv. Aloyzo atlaidų šventimo tradicija. Šventė pradedama šv. Mišiomis Erslos koplyčioje. Kaimo žmonės pasidžiaugia nuveiktais darbais, sveikina Aloyzus, vyksta koncertinė programa, vakaronė-gegužinė, kuriamas tradicinis laužas.
Dietrich Buxtehude
thumb|right|265px| „Muzikos vakarėlis“, aut. Johannes Voorhou, 1674 m. Manoma, kad kairėje su violončele pavaizduotas D. Bukstehudė
Dytrichas Bukstehudė (, apie 1637–1707 m.) – XVII a. baroko kompozitorius ir vargonininkas, priskiriamas tiek danų, tiek vokiečių mokykloms. Vokietijoje jis laikomas reikšmingiausiu kompozitoriumi tarp Heinricho Šiuco ir J. S. Bacho.
Biografija
Dytricho Bukstehudės gimimo vieta ir data nežinomi. Jis tikriausiai gimė apie 1637 m. Bad Oldeslo (Vokietija, iš ten jo tėvas atvyko į Daniją) arba Helsingborge (Danija). Jo brolis Pėteris 1645 m. buvo pakrikštytas Helsingiore (Danija), kuris irgi gali būti tikėtina Dytricho gimimo vieta. Muzikos Dytrichas pramoko iš tėvo, kuris dirbo vargonininku Helsingborge. 1658 m. D. Bukstehudė paminėtas vargonininku Šv. Marijos bažnyčioje Helsingborge ir 1660 m. − Šv. Marijos bažnyčioje Helsingiore. 1660 m. užfiksuotas jo vizitas Kopehagoje. 1668 m. kitas vargonininkas paskirtas Šv. Marijos bažnyčioje Helsingiore. Tais pačiais metai D. Bukstehudė dokumentuotas krikštynose Liubeke, užėmė vargonininko postą vietos Šv. Marijos bažnyčioje (iki mirties) ir tapo miesto piliečiu. 1668 m. rugpjūčio 3 d. jis vedė Aną Margaretą Tunder. Poros pirmagimis vaikas Helena gimė 1669 m. ir tais pačiais metais mirė kūdikystėje. Viso pora susilaukė septynerių dukterų. 1674 m. Liubeko Šv. Marijos bažnyčioje palaidotas D. Bukstehudės tėvas Johanas. D. Bukstehudė nebepaliko Liubeko, kuriame mirė 1707 m. gegužės 9 d. Palaidotas Šv. Marijos bažnyčioje.
D. Bukstehudė garsėjo savo vargonų muzika (tokatos, preliudai, fugos, čakonos), skirta vestuvėms, laidotuvėms ir vietos koncertams (Abendmusiken). Jo kompozitoriaus ir muzikos mokytojo autoritetas augo. 1699 m. Johanas Pachelbelis jam dedikavo Hexachordum Apollinis. 1703 m. jį aplankė ir pas jį mokėsi Georgas Frydrichas Hendelis, 1705 m. − Johanas Sebastianas Bachas. Abu kompozitoriai tikėjosi tapti D. Bukstehudės įpėdiniais Liubeke, kuris dėl jo muzikinio autoriteto buvo virtęs žymiu vokiečių muzikos centru, tačiau D. Bukstehudė buvo iškėlęs sąlygą jiems vesti kurią nors iš savo dukterų, ko jie nepriėmė. D. Bukstehudė geriausiai žinomas savo muzika vargonams. Jis buvo parašęs vokalinių (išliko daugiau nei 100 kantatų) ir instrumentinių kūrinių, kurių daugelis aptikti tik XX a. ir, manoma, didžioji dalis per laiką pražuvo. D. Bukstehudė save laikė kilusiu iš Danijos, nors jo giminė neabejotinai buvo vokiečių. Garsiu jo kūriniu minima kančia Membra Jesu Nostri.
Lešnas
Lešnas – miestas-apskritis Lenkijos vakarinėje dalyje, Didžiosios Lenkijos vaivadijoje, į pietus nuo Poznanės. 63 600 gyventojų (2007 m.). Per Lešną eina geležinkelis ir plentas Poznanė–Vroclavas, geležinkelis Glogovas–Krotošynas.
Ekonomika
Išplėtota mašinų, metalo gaminių (spynų, statybinių apkaustų, baldų furnitūros, svarstyklių ir kt.) gamyba, elektrotechnikos, maisto, siuvimo, statybinių medžiagų, chemijos (plastiko gaminių), baldų pramonė; fermentų fabrikas.
Kultūra, švietimas
Yra specialioji (profesinė) aukštoji mokykla, užsienio kalbų mokytojų kolegija, rinkodaros ir administravimo aukštoji mokykla. Krašto muziejus su judaikos skyriumi. Lešnas – aviacijos ir motociklų sporto centras; yra sportinis aerodromas, daug kitų sporto objektų; vyksta tarptautiniai sporto renginiai. Zoologijos sodas. Dailieji amatai.
Undy Athletic AFC
Undy Athletic AFC – Velso futbolo klubas iš Andžio.
Liga II
Rumunijos Liga II arba kitaip Liga 2 – antros pakopos futbolo pirmenybės Rumunijoje, antra pagal rangą lyga šalyje po Liga I.
Undy Athletic AFC
Istorija
Klubas įkurtas 1947 m. Žaidė žemesniuose divizionuose. pastaruoju metu iškopė į Antros pakopos pirmenybes.
Liga II
Istorija
2006 m. vasarą buvo pavadinta Liga II, kitaip Liga 2.
Iki 2012–2013 m. sezono buvo du pogrupiai po 16 komandų, iš viso 32 komandos. Vėliau komandų skaičius mažėjo.
Nuo 2016–2017 m. sezono Liga 2 tapo vientisa su 20 dalyvių.
2019–20 m. sezone žinoma kaip Liga 2 Casa Pariurilor.
Ideali šeima
Ideali šeima – 2012 m. sukurta komedija.
Turinys
Kalėdoms užmiesčio name susirenka gausi šeima kartu praleisti šventės. Tačiau iš tiesų jie nėra tuo, kuo dedasi – tai aktorių trupė, kuriai vyras moka, kad šie vaidintų jo šeimą: žmoną, motiną, vaikus. Nors yra iš anksto aptartas scenarijus, Leonė mėgsta improvizuoti, tuo pačiu ir kitus versdamas elgtis spontaniškai. Be to, Leonės žmoną vaidinanti Karmen yra kito aktoriaus ir trupės vadovo Fortūnato žmona, o Solė – šio meilužė. Galiausiai tikri ir dirbtiniai aktorių santykiai visiškai susipina...
Tošusajus Šaraku
thumb|225px|dešinėje|Sakata Hangoras III vaidina blogietį Fudžikavą Mizuemoną Tošusajus Šaraku buvo japonų ukijo-e medžio graviūrų bei atspaudų dizaineris, klestėjęs 1794–1795 m. bei žinomas dėl išraiškingų kabuki teatro aktorių portretų. Jo tikrasis vardas yra Saito Džiūrobėjus (, 1763–1820), tačiau gimimo ir mirties datos yra nežinomos. Nors šio medžio graviūrų menininko aktyvi karjera truko tik 10 mėnesių, jo darbai yra laikomi vieni iš geriausių ukijo-e stiliaus meno kūrinių. Deja jo produktyvus darbas nebuvo priimtas visuomenės ir jo produkcija užsibaigė lygiai taip pat greitai bei paslaptingai, kaip ir prasidėjo.
Svarbiausi yra kabuki aktorių portretai. Šaraku kompozicijos akcentuoja dinamiškumo ir energijos pozas bei parodo realizmą, kuris buvo visiškai neįprastas to meto atspaudams. Jo bendraamžiai, tokie kaip Utamaras, atvaizdavo savo objektus su idealizuotu grožiu, o Šaraku nesigėdijo ir nebijojo parodyti negražų ar nedailų žmogų. Publikai nepatiko tokia idėja, todėl intensyvi menininko produkcija sustojo 1795 m. pradžioje. Kadangi toks meistras neturėjo nei vieno pameistrio, tai kėlė daug spekuliacijų ir tyrinėtojai ilgai stengėsi sužinoti jo tikrąją tapatybę – kai kurie teigė, kad jis buvo nežymus poetas, kiti manė, kad jis buvo no teatro aktorius ar netgi pats ukijo-e meistras Hokusajus.
Šaraku nebuvo labai populiarus menininkas. Tik po to, kai jo darbai buvo įvertinti vakariečių, jis buvo pilnai pripažintas pačių japonų. Šaraku naudojo žėručio žemę ir miltelius, kurie suteikė jo portretams juodą žvilgesį, iki tol, kol toks praktikavimas buvo uždraustas vyriausybės įsakymu.
Keturi laikotarpiai
Jeigu Šaraku atspaudai būtų suskirstyti pagal taikymo būdus, jie gali būti suskirstyti į keturis laikotarpius. Kūriniai, priklausantys kiekvienam periodui, išsiskiria savo stiliumi ir dydžiu bei parodo laipsnišką Šaraku meniškumo tobulėjimą. Šie kūriniai buvo trijų dydžių: aiban (23x33cm), hosoban (15x33cm) ir oban (25x36cm).
Vienas ir labiausiai išsiskiriančių šio autoriaus bruožų yra tai, kad pirmųjų dviejų laikotarpių kūriniai buvo pasirašyti Tošusajus Šaraku (東洲斎写楽), o vėlesni du tiesiog Šaraku (写楽). Nors atspaudų dydžiai palaipsniui darėsi vis mažesni, tačiau dėmesys pasikreipė nuo biusto iki viso ūgio portretų. Vaizdavimas pasidaro mažiau ekspresyvus ir labiau tradicinis. Autoriai stengėsi perkelti visko grožį į vieno specifinio bruožo grožį, nuo interpretacijos prie paprasto išdėstymo. O Šaraku darė visiškai atvirkščiai. Visi 28 pirmojo laikotarpio kūriniai, aktorių biustai, yra jo patys geriausi darbai. Vėliau jo įgūdžiai paslaptingai palaipsniui dingo.
Du kalendoriai su paveikslais siekiantys 1789 m. ir trys dekoruotos vėduoklės siekiančios 1803 m. buvo paskirtos Šaraku, tačiau dar nėra pilnai priimtos, kaip autentiški Šaraku darbai. Šaraku reputacija labiausiai remiasi ankstesniais jo atspaudais iš 1794 m. vienuolikto mėnesio, o vėlesni yra laikomi meniškai prastesniais. Taip pat yra dar žinoma 18 Šaraku sukurtų arba jam priskirtų paveikslų: 10 dvigubų sumo imtynininkų portretų (9 prarasti per 1923 m. Kanto žemės drebėjimą, 1 išlikęs buvusioje Henrio Veverio kolekcijoje), ir 8 aktorių paveikslai iš 1794 m. aštunto mėnesio (šie buvo iš nesuvaidintų pasirodymų).
Meno kūriniai
Tošusajus Šaraku per tokį trumpą laiką sugebėjo sukurti apie 150 meno kūrinių – didžioji jų dalis yra aktorių portretai arba epizodai iš trijų kabuki teatro scenų Edo mieste – Mijako-za, Kiri-za ir Kavarazaki-za; ir beveik visa likusi dalis yra sumo imtynininkų arba karių portretai ir kovos scenos. Energija ir dinamiškumas yra pats pagrindinis Šaraku portretų bruožas, ne taip, kaip tipiniai ukijo-e idealizuoto grožio portretai. Šaraku pabrėžia negražius ir nemalonius akiai bruožus, tokius, kaip didelė nosis arba senstančių aktorių raukšlės. Aktorių portretuose Šaraku dažniausiai vaizduoja vieną figūrą ir sutelkia visą dėmesį į jo veido išraišką. Munešige Narazakiui (宗重楢崎, Muneshige Narazaki) Šaraku sugebėjo „pavaizduoti, viename kūrinyje, du ar tris charakterio lygius, atskleistus vienintelėje veiksmo akimirkoje, formuojančioje scenos arba pasirodymo klimaksą“. Kartais pasitaiko ir dvi figūros, atskleidžiančios skirtingų tipų kontrastą, skirtingas veido išraiškas, arba lyginant gražų veidą su neišvaizdžiu veidu.
Onagata
Galbūt labiausiai išsiskiriantys Šaraku portretai yra pasenusių ir susiraukšlėjusių aktorių, kurie vaidina jaunas moteris. Tokie aktoriai yra vadinami onagata (jap. 女形, onnagata). Tokiuose darbuose galima pamatyti tokius dalykus, kaip moteriškas jautrumas arba vyresnio vyro neabejotina kūniška tikrovė. Šių dviejų paprastų aspektų sugretinimas Šaraku rankose tapo neginčijamai geriausiais ukijo-e portretais.
Šaraku tapatybė
Istorikas Saito Gešinas 1844 m. papildė savo knygą „Išplėsta sklandančio pasaulio atspaudų istorija“ įrašu, kad Šaraku tikrasis vardas buvo Saito Džiūrobėjus ir kad jis gyveno Hačobori, Edo mieste, viešėdamas kaip no teatro aktorius Avos Valdovo trupėje. Iš tiesų, no aktorius, vardu Saito Džiūrobėjus, yra minimas vėlesnėje no teatro 1815 metų programoje. Taigi, yra žinoma, kad toks aktorius egzistavo. Taip pat Avos Valdovo trupė į Edo atvyko 1793 m. balandžio 6 d., tačiau vėliau buvo neaktyvi nuo 1794 m. balandžio 21 d. iki 1796 m. balandžio 2 d. – sprendžiant iš to, galima manyti, kad, jeigu Šaraku (tuo metu no aktorius Džiūrobėjus) nelydėjo savo valdovo, jis galėjo laisvai tyrinėti savo grafiką tuomet, kai pasirodė Šaraku atspaudai.
1864 m., praėjus 75 metams po Šaraku pasirodymo, Tacuta Šašukinas taip pat teigė lygiai tokią pačią informaciją apie Šaraku, kaip ir Saito Gešinas. Iš kur tokia vienoda informacija galėjo pasklisti yra nežinoma, tačiau manoma, jog |Šašukinas ją sužinojo iš Gešino išplėstos knygos. Būtent dėl to, kad buvo praėję 75 metai, šie faktai negalėjo būti vadinami informacija iš pirmų rankų ir negalėjo galutinai patvirtinti jo tapatybės. Tačiau visa sužinota informacija davė peno tęsti tyrimus apie Šaraku tapatybę ir galiausiai šio menininkas vardas iškilo į viešumą.
Kadangi ukijo-e menininkų ratas, japonų studentai ir meno mėgėjai teikė Šaraku tokią mažą savigarbą, viskas buvo palikta užsieniečiui, vokiečiui Juliui Kurtui, kuris buvo pirmasis pripažinęs Šaraku, kaip meistrą menų pasaulyje. Po Kurto, Šaraku tyrinėjimai pagavo pagreitį ir 1925 m. birželį Dr. Riuzo Toris atrado tai, kuo jis laikė Šaraku antkapiu su įrašu. Pasak šio naujo atradimo, Šaraku buvo ne Saito Džiūrobėjus, bet Haruto Džizaemonas (jap. 春藤次左衛門, Harutō Jizaemon), no teatro aktorius iš Haruto mokyklos. Tačiau, vėliau Tokušimos miesto laikraštyje buvo pranešta, jog įrašai, išlaikyti Toko šventykloje, parodė, kad Šaraku iš tiesų buvo pats Haruto Matazaemonas (jap. 春藤又左衛門, Harutō Matazaemon), kuris mirė 1844 m. rugsėjo 11 d. Edo mieste. Bet vėlgi, Dr. Toris vėliau rado Saito Džiūrobėjaus vardą no teatro vaidinimo programoje Edo mieste, kuri nebuvo atliekama vėliau nei 1825 m., kas paneigia ankstesnę teoriją. Galiausiai buvo nutarta, kad tikrasis vardas buvo Saito Džiūrobėjus – ne Haruto Džizaemonas ar Haruto Matazaemonas. Tačiau vėlgi yra manoma, kad tai tik bandymas susieti faktus su nepagrįstais Šašukino teiginiais bei nežinomu informacijos šaltiniu.
Palikimas ir suvokimas
Ant Džipenšos Ikku knygoje „Shotōzan Tenarai Hōjō“ (1796 m.) iliustruoto apdailinto aitvaro pasirodo Šaraku kabuki aktoriaus Ičikavos Ebizo IV (市川海老蔵, Ichikawa Ebizō) paveikslas. Šalia esantis tekstas yra pilnas žodžių žaismo, žargonų, dviprasmybių. Tai pritraukė interpretaciją, apie Šaraku vėlesnių darbų ir įvykių nuosmukį, supantį jo išvykimą iš ukijo-e pasaulio, kartu su spekuliacijomis, kad jis buvo areštuotas ir įkalintas. Dž. Ikku išleido šią knygą vedant Šaraku leidėjo Cutaja Džiūzaburo (蔦屋重三郎, Tsutaya Jūzaburō) iš 1794 m. pabaigos, ir šioje knygoje yra pirmą kartą paminėtas Šaraku. „Sklandančio pasaulio atspaudų istorijoje“ seniausias išlikęs ukijo-e darbas turi seniausią tikslų komentarą apie Šaraku darbus:
„Šaraku sukūrė kabuki aktorių portretus, tačiau dėl to, kad jis juos pavaizdavo per daug teisingai, jo atspaudai neatitiko priimtų idėjų, ir jo karjera buvo trumpa, pasibaigianti maždaug po metų.“
„Sklandančio pasaulio atspaudų istorija“ buvo ne išleista knyga, bet rankraštis, kuris daugelio kartų buvo perrašomas ranka, su sumaniomis variacijomis, esančiomis kontekste, iš kurių kelios sukėlė spekuliacijas apie Šaraku tapatybę. Įskaitant ir versiją, kuri Šaraku vadina Hokusajumi II. Šikitei Sanba 1802 m. rašė apie ukijo-e menininkus ir įtraukė aktyvių ir neaktyvių menininkų iliustracijas ir jų mokyklas, kaip žemėlapius. Šaraku pasirodo kaip neaktyvus menininkas, pavaizduotas kaip vieniša sala be gėlių. Apybraižininkas Kato Eibianas (加藤曳尾庵, Katō Eibian) ankstyvame XIX amžiuje parašė, kad Šaraku „turėtų būti garbinamas už jo elegantiškumą ir linijų tvirtumą“.
Šaraku darbai buvo populiarūs tarp Europiečių kolekcininkų, bet retai sulaukdavo raštiško paminėjimo iki tol, kol 1910 m. Miunchene pasirodė vokiečių kolekcininko Juliaus Kurto knyga „Šaraku“. J. Kurtas savo knygoje pavadino Šaraku pasaulinio lygio portretų menininku, reitinguojančiu šalia Rembranto ir Velaskeso, ir tvirtino, kad Šaraku buvo No teatro aktorius Saito Džiūrobėjus. Knyga užkūrė tarptautinį susidomėjimą menininku, kas lėmė naują įvertinimą, kuris pastatė Šaraku tarp geriausių ukijo-e meistrų. Pirmasis nuodugnus tyrimas apie Šaraku buvo Haroldo Gouldo Hendersono ir Louiso Vernono Ledoukso 1939 m. išleista knyga „Išlikę Šaraku darbai“.
Sovietų režisierius Sergėjus Eizenšteinas tikėjo, kad objektyvus realizmas buvo ne vienintelė išraiškos priemonė. Jis matė Šaraku kaip „nepriimantį normalumo“ ir nutolusį nuo tikslaus realizmo ir anatominių proporcijų, kad pasiektų išraiškingus ir emocionalius efektus.
1983 metais pasirodė Akiko Sugimoto (杉本章子, Sugimoto Akiko) romanas „Fantomas Šaraku“, kurio pagrindinis veikėjas yra Cutaja – ir Kacuhiko Takahašio knyga „Šaraku žmogžudysčių byla“. 1995 m. Masahiro Šinoda surežisavo beletristinį filmą apie Šaraku karjerą – „Šaraku“.
Manga
Kaip bebūtų keista, apie Toshūsajų Šaraku galima paskaityti ne tik knygose, bet ir komiksuose. Vienas toks pavyzdys yra manga pavadinimu Šaraku (写・らく, sha-raku). Tai yra istorinės fantastikos, seinen žanro komiksas. Tokio žanro komiksai yra skirti paaugusiems vaikinams ir pakankamai suaugusiems vyrams, kad šie suprastų japoniškus kandži rašmenis. Komikso herojus yra Tošusajus Šaraku, tiesiog vadinamas Šaraku, yra japoniškų medžio graviūrų spausdintojas. Šis išskirtinis vienos dalies leidinys neįtraukia 34 puslapių specialios dalies „Naniwa – Konjo no Koi“ (「浪速」艦上の恋), kuri buvo išleista „Weekly Morning #2-3“ žurnale 2002 m. Pagrindinė šio komikso herojė yra reporterė, kuri stebi pasikeitimus tarp Edo laikotarpio pabaigos ir Meidži laikotarpio pradžios.
Muzika
1968 m. Toru Tamura parašė dainą, pavadinimu „Tošusajus Šaraku“. Kadangi Šaraku atspaudai nupasakojo žmogaus išraiškas su konspektyviomis linijomis, autorius nusprendė perkelti šias linijas dvejomis melodijomis dvejiems instrumentams. Ši kompozicija susideda iš 6 trumpų dalių, kurių pavadinimai yra:
Filmai
1995 m. Masahiro Šinoda surežisavo biografinę, istorinė dramą pavadinimu „Šaraku“, kuri yra apie pačią Šaraku karjerą. Šis filmas buvo patekęs į 1995 m. Kanų kino festivalį. Veiksmas vyksta Edo mieste, Japonijoje. Luošas kabuki teatro aktorius, Tošusajus Šaraku, yra priimamas į keliaujančių aktorių kompaniją. Įtakingas leidėjas pastebi Šaraku nuoširdumą, jo neišvaizdžius piešinius ir priglaudžia jį, nepaisant persekiojimų ir išdavysčių. Bandoma nupasakoti, kaip žmogus atsisako save padaryti galios ir pinigų vergu, ir daro tai, ką mėgsta, nepaisant esamos situacijos.
Mosėdžio šv. Roko koplyčia
'''Mosėdžio kapinių Šv. Roko koplyčia''' – katalikų koplyčia, stovinti Skuodo rajone, Mosėdžio miestelio šiauriniame pakraštyje įsikūrusiose kapinėse. Koplyčia stūkso tolimajame kapinių kampe, jų šiaurės vakarinėje dalyje. miniatiūra|240px|left|Koplyčios interjeras. Už tekintų baliustrų tvorelės – Šv. Roko altorius
Pavadinta Šv. Roko vardu. Šio šventojo atlaidai kapinių koplyčioje vyksta rugpjūčio mėn. Koplyčia patenka į Mosėdžio Šv. arkangelo Mykolo parapijos teritoriją. Ji yra Žemaičių kraštui būdingas XIX a. vidurio mūrinės sakralinės architektūros statinys. Nuo 2005 m. koplyčia įrašyta Kultūros vertybių registre.
Istorija
Pastatyta 1845 m. parapijiečių lėšomis, konsekruota Šv. Roko titulu. Koplyčioje buvo šarvojami mirusieji, o prie Šv. Roko altoriaus – atliekamos Vėlinių šv. Mišios.
Architektūra
Koplyčia mūrinė, renesansinio stiliaus, vienaukštė, pailgo stačiakampio plano, su užapvalinta apside, priekiniu fasadu orientuota į pietryčius, pagrindinių kapinių vartų pusę. Koplyčios ilgis – 8 m, plotis – 5 m. Virš jos apsidės yra puskūgio formos dvišlaičio stogo dalis, statinio stačiakampė dalis dengta dvišlaičiu stogu. Nedidelis įmantrios formos bokštelis įtaisytas virš pagrindinio fasado, apkaustytas skarda, vainikuojamas ant profiliuotos smailės įtvirtintu metaliniu kryželiu. Apsidės puskūgio formos stogo dalis viršuje užbaigta ažūriniu metaliniu kryželiu - saulute. Pamatai ir sienos sumūryti iš lauko akmenų, su tinkuotais ir kalkėmis baltintais raudonų plytų mūro apvadais. Langai įstatyti į arkines angas, jie su plačiais tinkuoto mūro apvadais. Išsikišęs į priekį frontonas remiasi į keturias apvalias medines kolonas. Vidus - vienos patalpos, lubos - plokštuminės, apkaltos lentomis, šviesiai dažytos.
HD 92788 b
HD 92788 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 3,76 Jupiterio masės, o spindulys – apytikriai 1,16 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 325,8 paros, jos orbitos spindulys – 0,97 av, o ekscentricitetas – 0,35. HD 92788 b pusiausvyros temperatūra – 246 K.
Apie HD 92788 b atradimą pranešta 2000 m. Planeta aptikta radialinių greičių metodu. Be HD 92788 b, šioje sistemoje dar aptikta HD 92788 c planeta (taip pat dujinė milžinė).
Mzymta
Mzymta (, Мдзымтэ) – upė Rusijoje, Krasnodaro krašto pietuose. Prasideda pietvakariniuose Didžiojo Kaukazo šlaituose, vaizdingame Kardyvačo ežere. Teka į pietvakarius giliu miškingu slėniu, prateka Acchu, Achštyrio tarpeklius, srūva per Sočio miesto teritoriją. Įteka į Juodąją jūrą ties Adleriu. thumb|260px|right|Mzymta prie [[Roza Chutoras|Rozo Chutoro (Роза Хутор)]]
Intakai: Psluchas, Pudziko, Čvižepsė, Laura, Ticha.
Myzmtos tėkmė srauni, vaga slenkstėta. Ant upės įrengta Krasnoje Polianos hidroelektrinė.
Mzymta yra ilgiausia Rusijos upė, kuri tiesiogiai įteka į Juodąją jūrą.
Austrijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Austrijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
2013–2014 m. Austrijos 1 lyga
⚠️ PASTABA:
Pusfinalio rungtynės
Red Bull Salzburg nugalėjo 7:0 ir pateko į finalą.
Finalas
Red Bull Salzburg nugalėjo 4:2 ir iškovojo šalies taurę.
Taff's Well AFC
Taff's Well AFC – Velso futbolo klubas iš Tafsvelo, netoli Kardifo.
Istorija
Klubas įkurtas 1946 m. Žaidė žemesniuose divizionuose. Pastaruoju metu iškopė į Antros pakopos pirmenybes.
Itališkos lenktynės
Turinys
Žurnalistė Marija po 15 metų atvyksta iš Berlyno į Brešą, iš kurios yra kilusi, kad parašytų reportažą apie senovinių automobilių lenktynes „1000 mylių“. Po savo automobilio gedimo ji susipažįsta su mechaniku Fabio, kuriam pasiūlo kartu dalyvauti lenktynėse: jis būsiąs pilotas, o ji – šturmanė. Šia idėja visai nesižavi Marijos motina, mat šios tėvas kažkada taip pat dalyvavo šiose lenktynėse, tačiau po vienų jų staiga liovėsi ir nuo visų užsisklendė. Nors motina ir prieštarauja, Marija pradeda domėtis šeimos praeitimi ir sužino, kad senelis buvo apkaltintas neleistinai patobulinęs automobilį, kad laimėtų lenktynes, tačiau buvo išaiškintas ir pasitraukė iš sporto. Greta pasiruošimo lenktynėms, Marija vis labiau domisi savo seneliu ir jo praeitimi, nujausdama, kad šioje istorijoje yra ir daugiau paslapčių...
AFC Chindia Târgoviște
Tirgovištės „Chindia“ arba AFC Chindia Târgoviște – Rumunijos futbolo klubas iš Tirgovištės. Pavadinimas kilo nuo Kidniejos (Kidnėjaus) bokšto, kuris yra Rumunijos paveldo objektas. Pagal legendas, šį bokštą pastatė Vlado Drakulos valdymo metu.
Sudėtis
Atnaujinta: 2020 m. rugsėjo 19 d.
FK Mogila
FK „Mogila“ – Makedonijos futbolo klubas iš Mogilos kaimo, netoli Bitolos miesto.
Istorija
Klubas įkurtas 2009 m. Žaidė mėgėjiškai. Pateko į Trečią lygą. 2016/2017 m. užėmė 9 vietą Trečioje lygoje (Pietvakarių regiono pirmenybėse).
2017/2018 m. sužaidė 13 turų ir pasitraukė iš pirmenybių po pirmojo rato.
Treneriu buvo Kire Gruevski.
Spalvinė gama
Juoda ir balta spalvos.
Letisijos konfliktas
Letisijos konfliktas – 1932–1934 m. Kolumbijos ir Peru karinis konfliktas dėl Kolumbijos Letisijos srities (apie 10 000 km², Amazonės upės aukštupio rajonas).
Istorija
Nesutarimai dėl šios Letisijos srities prasidėjo XIX a. pradžioje. 1922 m. sutartimi ji buvo pripažinta Kolumbijai. 1932 m. rugsėjo mėn., Kolumbijai nesutikus peržiūrėti šios sutarties, Peru kariuomenė užėmė Letisijos miestą; prasidėjo Kolumbijos–Peru karas. Per Letisijos konfliktą Didžioji Britanija parėmė Peru, JAV – Kolumbiją. Nė viena pusė neįgijo persvaros ir 1933 m. lapkričio mėn. kariniai veiksmai buvo nutraukti.
1934 m. gegužės 24 d. tarpininkaujant Tautų sąjungai buvo sudaryta taikos sutartis, ratifikuota 1935 m.; Letisija liko Kolumbijai.
Stare Juchų akmuo
thumb|Akmens vaizdas Stare Juchų akmuo  – jotvingių kultinis riedulys Šiaurės Lenkijoje. Stūkso Starė Juchy kaime, administraciškai priklausančiam Varmijos Mozūrų vaivadijos Lyko apskrities Stare Juchų valsčiuje.