cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sąjūdis Šiauliuose
Steigiamoji konferencija
Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Šiaulių miesto tarybos nariais tapo šie asmenys: disidentas pedagogas Kazimieras Alminas, dailininkas Povilas Anikinas, moksleivis V.Banys, žurnalistas Petras Balčiūnas, lituanistė Janina Barauskaitė, moksleivis A. Bekeris, inžinierius E. Buivis, medikas, miesto žydų organizacijos vadovas V. Cinavojus, aktorė Olita Dautartaitė, kunigas K. Gražulis, inžinierius Aloyzas Gečas, pedagogas Vytautas Greičiūnas, medikas Albertas Griganavičius, istorikai Arūnas Gumuliauskas ir Virginijus Jokšas, architektas Virgilijus Kačinskas, ekonomistas Henrikas Karpavičius, skulptorius Kazys Kasperavičius, inžinierius Jonas Keldušis, dėstytojas Kęstutis Kriščiūnas, pedagogė Aldona Koskienė, žurnalistas V. Mikalauskas, inžinierius Zigfridas Orentas, Dramos teatro režisierius Gytis Padegimas, šaltkalvis P. Petrauskas, aktorius Pranas Piaulokas, menotyrininkas Vytenis Rimkus, žurnalistas Juozas Sabaliauskas, medikė Palmira Sarnačinskaitė, inžinieriai Algimantas Sėjūnas, S. Sideravičius, dėstytojas Mindaugas Stakvilevičius, elektrikas Leonardas Staškevičius, ekonomistė Halina Staškevičiūtė, dailininkas Algimantas Vitolis Trušys, šaltkalvis Algirdas UIčinas, teisininkas Petras Urbonavičius, tautodailininkas Zigmas Vaišvila, inžinierius Vaclovas Vingras.
17 iš 40 Sąjūdžio Šiaulių miesto tarybos narių buvo komunistų partijos nariai.
Krivūlė
Metų pabaigoje pradėtas leisti Sąjūdžio Šiaulių tarybos biuletenis „Krivūlė“. Pavadinimo autorius – Vilius Puronas, dailininkas ir redaktorius – Virgilijus Kačinskas, jo žmona Regina – stilistė, mašininkė, spausdinusi tekstus specialiai įsigyta mašinėle „Olimpija“ ir montuotoja. Atspausdinti teksto lapeliai gumos klijais buvo tvirtinami prie vatmano lapų tarp tušu išbraižytų skiriamųjų linijų, po to Jonas Gečas tik jam žinomais keliais padarydavo dvigubai mažesnes spausdinimo klišes. Klišes Virgilijus Kačinskas dažniausiai traukiniu veždavo į Vilnių ir, susitaręs susitikti kur nors lauke, atiduodavo Petrui Vaitekūnui. Po kiek laiko atspausdintus laikraštėlius atsiimdavo ir – atgal į Šiaulius. Už spausdinimą reikėjo mokėti, todėl platinant „Krivūlę“ buvo renkamos aukos. Taip nelegaliai išleisti trys numeriai.
Nuo 1989 m. vasario 1 d., kai redaktoriumi tapo profesionalus žurnalistas Vladas Mikalauskas, laikraštį jau oficialiai spausdino „Titnagas“.
Veikla
1989 m. vasario 16 d. pašventinta ir ant vandentiekio bokšto – aukščiausioje ir matomiausioje miesto vietoje, Šiaulių sąjūdininkai iškėlė Trispalvę. 1989 m. vasarį kitas Sąjūdžio kandidatas Romualdas Ozolas rinkimuose į laisvą vietą sovietinėje Aukščiausioje Taryboje įveikė LKP atstovą Česlovą Juršėną. 1989 m. kovo 26 d. TSRS liaudies deputatų rinkimus Šiauliuose laimėjo Sąjūdžio remti kandidatai Kazimira Prunskienė ir Mindaugas Stakvilevičius.
1989 m. vasarą Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narys, vienas iš Šiaulių sąjūdininkų komunistų Mindaugas Stakvilevičius buvo išrinktas LKP miesto komiteto pirmuoju sekretoriumi. Tada, siekiant išvengti komunistų įtakos Sąjūdžio veiklai, buvo įdiegta vienintelė Lietuvoje organizacinė struktūra, Sąjūdžio valdyboje surinkusi partijų atstovus. Komunistų partijos deleguotas atstovas Donatas Morkūnas sėdėjo šalia atsikūrusių partijų (socialdemokratų, Laisvės lygos, Krikščionių demokratų ir kt.) delaguotų atstovų. Taip buvo išvengta, kad Šiaulių Sąjūdžio tarybos posėdžiai, vykdavę kiekvienos savaitės ketvirtadienį, netaptų „komunistų partijos komiteto išvažiuojamaisiais“ posėdžiais.
1989 m. birželio 1 d. Šiaulių sąjūdininkai ir „Žalieji“ surengė didžiulį protesto mitingą prie Zoknių aerodromo, kuriame veikė sovietų karinė oro bazė. 1989 m. birželio 14 d. pirmą kartą Šiauliuose paminėta Gedulo ir vilties diena, šv. Jurgio bažnyčios šventoriuje atidengtas tautodailininko, signataro bendravardžio ir bendrapavardžio - Zigmo Vaišvilos išdrožtas paminklas „Tautos kančia“, Kryžių kalne pastatytas tremtinių kryžius.
1989 m. liepos 21 d. mieste buvo „švenčiama“ laisvanoriško įstojimo į Sovietų Sąjungą diena. Tuomentinė valdžia (Vykdomojo Komiteto pirmininkas Povilas Morkūnas, komunistų sekretorius sąjūdininkas Mindaugas Stakvilevičius) greta raudonųjų sovietų vėliavų iškėlė jau valstybine tapusią trispalvę. Sąjūdžio miesto taryba organizavo pasmerkimo akcijas miesto valdžiai. Tiesioginį Vykdomojo komiteto pirmininko P. Morkūno telefono numerį Sąjūdžio sekretoriatas davė kiekvienam pasipiktinusiam miestiečiui. Pirmą kartą per visą sovietmetį tauta galėjo tiesiogiai bendrauti su valdžia. Neišlaikęs skambučių srauto, į Sąjūdžio būstinę atvyko P. Morkūnas. Jam pranešta, kad tuoj įvyks piketas prie Gamybinės butų ūkio valdybos (vadovas V. Nainys) – įstaigos, iškėlusios trispalvę greta okupacinės ir tuo „pagerbusios“ savo pačios pavergimo datą. Dar tebevykstant šiam piketui, po miestą ėmė važinėti sunkvežimiai, o minėtosios valdybos darbuotojai karštligiškai nurinkinėjo trispalves. Miesto valdžia trispalvę nuėmė priešpiet, o prie sąjūdininko M. Stakvilevičiaus vadovaujamo komunistų partijos komiteto trispalvė, nepaisant piketo, plevėsavo visą darbo dieną. Piketo metu Virgilijus Kačinskas ant vėliavos stovo prikabino ir pakėlė juodą kaspiną, taip labai papiktindamas komiteto darbuotojus, kurie vėliau Sąjūdžiui atsiuntė skundą dėl netinkamo sąjūdininko elgesio...
1989 m. rugpjūčio 23 d. mieste vyko teatralizuota akcija, skirta Molotovo-Ribentropo pakto metinėms. Šiaulių gatvėmis važinėjo persirengę „Stalinas“ ir „Hitleris“, vyko akcijos prie karinio komisariato, KGB pastato ir centrinėje aikštėje – prie monumento sovietiniam kareiviui. Po šio renginio autobusų kolona išvyko į „Baltijos kelią“. Prie dvyliktosios magistralės stovi keturi šiauliečių „Baltijos kelio“ paminklai, du sukūrė Gediminas Pyragas, vieną Juozas Šilenskis, vieną Gintautas Lukošaitis.
Partinis sąjūdis
1989 m. rugsėjo 25 – spalio 2 d. įvykusioje antrojoje Sąjūdžio konferencijoje buvo pakeisti įstatai. Pagal juos naujai išrinktoje Sąjūdžio taryboje buvo visų rėmimo grupių atstovai, Seimo nariai bei valdyba. Pastaroji buvo naujas struktūrinis darinys, vadovavęs Sąjūdžio veiklai tarp tarybos posėdžių. Valdyboje dirbo seniūnija: Tarybos pirmininkas Virgilijus Kačinskas, pavaduotojai Algirdas Urbanavičius ir Vytautas Vestartas bei atsakingoji sekretorė Irena Vasinauskaitė.
Visų mieste veikusių politinių partijų atstovai, deleguoti savo organizacijų, irgi tapo Sąjūdžio valdybos nariais. Taip buvo sumažintas komunistų skaičius Sąjūdžio valdyboje signatariškosios Aukščiausiosios Tarybos rinkimų išvakarėse bei išsklaidyti šios partijos „išvažiuojamieji“ posėdžiai Sąjūdžio būstinėje. Tokios Šiaulių sąjūdininkų reorganizacijos nepalaikė kitų miestų Sąjūdžio tarybos, situacijos aiškintis buvo atvykę Lietuvos Sąjūdžio Seimo tarybos nariai Romualdas Ozolas, Vytautas Radžvilas. Bet Antrosios Šiaulių Sąjūdžio konferencijos sprendimų niekas neužprotestavo, nes teisiniu požiūriu viskas buvo teisėta – tuometiniai Sąjūdžio įstatai tam neprieštaravo.
1989 m. spalio 16 d. pradėtas leisti Sąjūdžio savaitraštis „Savaitės krivūlė“.
Karijotas
Karijotas (g. po 1300 – m. apie 1365) – lietuvių kunigaikštis, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino šeštasis (?) sūnus, kunigaikščių Mantvydo, Narimanto, Algirdo, Jaunučio, Kęstučio ir Liubarto brolis. Apie 1330 m. Naugarduke apsikrikštijęs pagal stačiatikių apeigas gavo Michailo vardą. Karijotaičių giminės pradininkas.
Apie jo gyvenimo pirmąją pusę nieko tikra nežinoma (tiesa, netoli Trakų išlikęs Kariotiškių vietovardis tarsi leistų spėti Karijotą kurį laiką buvus Trakų valdytoju). Nuo ~1330 m. Karijotas visą likusį savo gyvenimą valdė Naugarduką ir Valkaviską, t. y. Naugarduko kunigaikštystę be Slanimo srities (pastaroji bent jau po Gedimino mirties buvo valdoma Mantvydo).
1349 m. Algirdas Karijotą, o kartu su juo − turbūt ir jo sūnus Eikšį, kuris, galimas daiktas, valdė Eišiškes, bei Semioną, kuris valdė Svisločių (dab. Gardino srityje) , pasiuntė pas Aukso Ordos chaną Džanibeką tartis dėl bendros kovos su Vokiečių ordinu ir Maskvos didžiąja kunigaikštyste; vos atvykęs į Aukso Ordą, Karijotas buvo suimtas ir išduotas maskvėnams (vėliau jo svainis, Maskvos didysis kunigaikštis Simeonas Išdidusis Algirdo reikalavimu Karijotą grąžino į Lietuvą).
1352 m. Karijotas dalyvavo sudarant LDK ir Lenkijos karalystės sutartį dėl Haličo ir Volynės žemių, 1358 m. jis vedė LDK derybas su Mazovija.
Karijoto sūnūs (Karijotaičiai) Konstantinas, Jurijus, Aleksandras ir Fiodoras mūšyje prie Mėlynųjų Vandenų (1363) padėjo Algirdui nugalėti Aukso Ordos kariuomenę ir už tai gavo iš jo valdyti Podolę.
Kabinda (provincija)
Kabinda (anksčiau vadinta Portugalijos Kongu) – provincija šiaurės Angoloje. Tai 7 283 km² dydžio eksklavas, kuriame 2007 m. apytiksliai gyveno apie 300 000 gyventojų. Provincijos administracinis centras – Kabinda.
Bakongų valstybės
Iki XVIII a. regioną kontroliavo vietinė Kongo imperija, valdoma valdovo manikongo, ir vėliau nuo jos atsiskyrusios smulkios valstybės Ngojas, Loangas, Kakongas.
Portugalų tyrinėtojai, misionieriai ir prekybininkai į Kongo žiotis atvyko XV a. viduryje, sudarę sutartį su Kongo karaliumi manikongu. Čia jie įkūrė Kabindos gyvenvietę, kuri ilgainiui tapo vergų prekybos centru. Nuo maždaug to laiko Kongo imperijos pajūrio teritorijos tapo vis stipresnės, kas leido joms įgyti nepriklausomybę nuo imperijos ir perimti pelningos vergų prekybos su portugalais kontrolę.
Laikui bėgant Kabindoje atsirado portugalų, olandų ir anglų prekybos postai, medkirčių stovyklos ir nedidelės palmių aliejaus apdirbimo gamyklėlės. Tačiau skirtingai nei piečiau buvusios Portugalijos kolonijos Luanda ir Bengela, Kabindos kolonija negalėjo plėsti savo teritorijos giliau į žemyną dėl ypač stipraus vietinių gyventojų pasipriešinimo. Paskutinis žymus pasipriešinimas buvo 1783 m., kuomet Ngojas ir Kakongas susivienijo bendroje kovoje prieš portugalus.
Portugalijos Kongas
1885 m. Simulambuko sutartimi trijų vietos karalysčių valdovai paprašė Portugalijos protekcijos, tapdami Portugalijos protektoratais, bendrai vadinamais Portugalijos Kongu. Tokiu būdu Kabindos teritorija susikūrė iš trijų atskirų valstybių. Sutartimi buvo patvirtintas teritorijos integralumas ir vietos kunigaikščių savivalda.
Iš pradžių Portugalijos Kongo teritorija pietuose ribojosi su Portugalijos Vakarų Afrika (t. y. dabartinės Angolos pagrindine dalimi), tačiau tais pačiais metais Berlyno konferencijos metu buvo nutarta dalį protektorato teritorijos (senosios Sojo karalystės žemes) atiduoti Belgijos Kongui, taip atskiriant Portugalijos Kongą nuo Vakarų Afrikos.
Per Portugalijos valdymą Kabinda vystė miškininkystę, žemės ūkį, o 1967 m. buvo atrasti naftos telkiniai. Tokiu būdu svarbiausi Kabindos eksporto produktai buvo mediena, kakava, nafta.
Po Angolos nepriklausomybės nuo Portugalijos
1974 m. kariųjų karinis perversmas pakeitė režimą Portugalijoje ir suteikė nepriklausomybę Portugalijos užjūrio provincijoms Afrikoje, daugelis portugalų kolonistų pasitraukė iš Kabindos. 1975 m. Alvoro sutartimi Kabinda buvo sujungta su Angola, tačiau Kabindos politinės organizacijos šiai sutarčiai nepritarė. Anot jų, Simulambuko sutartimi Kabinda tapo atskiru Portugalijos protektoratu, dėl to daug Kabindos nepriklausomybę remiančių grupių laiko Kabindos prijungimą prie Angolos neteisėtu.
2002 m. pasibaigus Angolos pilietiniam karui kovos Kabindoje tebesitęsia nepriklausomybės siekiančios grupės paskelbė Kabindos Respubliką su vyriausybe Paryžiuje.
Geografija
thumb|Kabindos žemėlapis Nuo likusios šalies dalies provinciją skiria 60 km pločio Kongo Demokratinės Respublikos ruožas palei Kongo upę, kuris yra vienintelis Kongo Demokratinės Respublikos priėjimas prie jūros. Kabinda ribojasi su Kongo Respublika šiaurėje ir šiaurės rytuose bei su Kongo Demokratine Respublika rytuose ir pietuose. Kabindos sienos istoriškai remiasi buvusių bakongų karalysčių Ngojo, Kakongo ir Loango ribomis ir buvo nustatytos 1885 m. Kongo konferencijoje Berlyne.
Didžiausias miestas ir uostas yra provincijos centras yra Kabindos miestas.
Ekonomika
Žemės ūkio eksporto pagrindą kava, kakava ir palmių aliejus. Kadangi Kabindos provincijoje daug tropinių miškų, todėl provincijoje gaminamas kietmedis ir gumos žaliava. Geriausiai žinomas provincijos produktas yra nafta, todėl kartais Kabinda dar vadinama „Afrikos Kuveitu“. Provincijos naftos gavyba iš jos telkinių vandenyne prie jos krantų jau dabar sudaro daugiau nei pusę visos Angolos naftos gavybos kiekio. Nafta palei Kabindos pakrantę buvo pradėta išgauti dar Portugalijos valdymo laikais, apie 1968 metus. Šiuo metu per parą išgaunama 700 000 tonų naftos.
Romualdas Kašuba
Romualdas Kašuba (g. 1931 m. kovo 23 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, daktaras, JAV lietuvių bendruomenės veikėjas.
Biografija
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1948 m. persikėlė į JAV. 1957 m. baigė Ilinojaus universitetą. 1962 m. daktaras. 1999 m. Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys.
1962–1968 m. Ohajo valstijos Klyvlendo „TRW“ korporacijos Kosmoso tyrinėjimo sistemų modeliavimo, medžiagų atsparumo ir dinamikos skyriaus vedėjas. 1964–1986 m. dėstė Klyvlendo universitete, 1978–1985 m. Mechaninės inžinerijos katedros vedėjas, 1985–1986 m. Inžinerijos doktorantūros programų direktorius, nuo 1972 m. profesorius. Nuo 1986 Šiaurės Ilinojaus universiteto Inžinerijos ir inžinerijos technologijų fakulteto įkūrėjas bei dekanas, jo garbei 2011 m. pavadinta viena iš universiteto auditorijų. 1989–1996 m. Vytauto Didžiojo universitete Atkuriamojo senato narys. Dalyvauja JAV lietuvių bendruomenės veikloje. 1998 m. suteiktas Kauno technologijos universiteto Garbės daktaro laipsnis.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – kosmosas, jėgos perdavimas, didžiųjų vėjo elektros generatorių tobulinimas, konstrukcijų projektavimo metodika. Skaitė paskaitas Japonijoje, Lietuvoje, Kinijoje, Australijoje, Vokietijoje.
Popiežiaus bulė
thumb|right|250px|Popiežiaus [[Urbonas VIII|Urbono VIII bulė su švininiu atspaudu (1637 m.)]] thumb|250px|[[Inocentas IV|Inocento IV bulė dėl Mindaugo krikšto, karūnavimo bei Šventojo Sosto globos]] Popiežiaus bulė ( – burbulas, antspaudas) – popiežiaus kanceliarijoje paruoštas ir antspauduotas, iškilmingos formos dokumentas, kuriuo fiksuojami svarbūs popiežiaus leidžiami teisės aktai.
Oficialus dokumento pavadinimas buvo „apaštališkasis laiškas“ (litterae apostolicae). Bulėmis šie dokumentai pavadinti pagal reljefinį švininį atspaudą (bulę), pritvirtinamą autentiškumui užtikrinti. Tokie antspaudai Viduramžiais ir Naujųjų laikų pradžioje nuolat naudoti popiežiaus dokumentams tvirtinti.
Istorija
Iš pradžių bulės rašytos ant papiruso, XI a. jį pakeičia pergamentas. Bulės naudotos Senovės Romoje, Bizantijoje. Papirusas nepatvarus, todėl senųjų bulių išliko nedaug. Seniausia visiškai išlikusi bulė parašyta 819 m. Seniausi išlikę švininiai atspaudai – iš VI a. XV a. popiežiui Eugenijui IV įvedus paprastesnę laiško formą, bulė pradėta vartoti vis rečiau, dabar naudojama tik iškilmingomis progomis. Bules pakeitė kiti dokumentai, pvz., enciklika (aplinkraštis vyskupams).
Forma
Bulė prasideda eilute, kurioje minimi trys dalykai – popiežiaus vardas, titulas episcopus servus servorum Dei (Vyskupas, dievo tarnų tarnas), ir frazė, pagal kurią ji pavadinama (incipitas). Baigiamojoje dalyje rašoma išleidimo vieta, diena, mėnuo, popiežiaus pontifikavimo metai ir parašai.
Bulę pasirašo Romos kurijos narys, paprastai Vatikano valstybės sekretorius, bet pačias iškilmingiausias bules popiežius pasirašo pats. Tokiu atveju naudojama formulė Ego (vardas) Catholicae Ecclesiae Episcopus (Aš, (vardas), katalikų bažnyčios vyskupas), po jos seka popiežiaus monograma ir liudininkų parašai (jei tokių yra).
Antspaudas
Bulė – apvalus, pakabinamas metalinis dvipusis antspaudas, paprastai gaminamas iš švino, labai iškilmingom progom – iš aukso. Jame buvo pavaizduota monograma SPSP žyminti apaštalus Petrą ir Povilą (Sanctus PAulus, Sanctus PEtrus). Reverse – popiežiaus vardas. Atspaudas pritvirtinamas prie laiško kanapine arba raudono ir geltono šilko virvute.
Jonas Jatkauskas
Jonas Jatkauskas (g. 1953 m. Kupriuose, Šiaulių raj.) – zooinžinierius.
Biografija
1976 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. Nuo 1977 m. – Gyvulininkystės instituto mokslinis bendradarbis, nuo 1981 m. – Pašarų technologijos sektoriaus vedėjas. 1981 m. apgynė žemės ukio mokslų kandidato disertaciją. 1984–1992 m. – Gyvulininkystės instituto direktoriaus pavaduotojas, 1992–2001 m. – direktorius.
Mokslinio darbo kryptys
Mokslinio darbo kryptys:
Ieties galas
Ieties galas  – 2006 m. drama, sukurta pagal tikrą istoriją. Jame pasakojama apie Ekvadoro indėnus vaoranius ir misionierių nesėkmingą bandymą juos evangelizuoti (operaciją „Aucas“).
Nors filme vaizduojamas Ekvadoras, tikroji filmavimo vieta yra Panama, o dauguma indėnų aktorių yra emberai.
Siužetas
Indėnai vaoraniai užpuolami kaimyninės genties. Minkajanio ir Dajumos tėvas miršta. Be prieglobsčio likę vaikai sutinka baltuosius, kurie pagrobia Dajumą.
Amerikiečių krikščionių misionierius Netas Saintas savo lėktuvėliu nuolat skraido virš džiunglių, tikėdamasis atrasi vaoranius. Vienos išvykos metu jam tai pavyksta. Vėliau jis reguliariai skraido virš jų kaimo, siunčia indėnams dovanas. Jis atranda lygų pakrantės ruožą (jį pavadino „Palmių paplūdimiu“), kuriame tikisi nusileisti. 1956 m. Netas ir dar 4 misionieriai nusileidžia Kurarajaus pakrantėje. Pradžioje vaoraniai atvykėlius sutinka draugiškai, Netas juos filmuoja. Indėnas Nanikivis net paskraidinamas lėktuvu. Tačiau vėliau moterys ima klausinėti apie baltųjų pagrobtą Dajumą. Nė vienas iš misionierių nesupranta vaoranių kalbos, todėl nežino, kas vyksta. Tačiau vėliau Nankivis, grįžęs pas savuosius, vedinas savų paskatų, pameluoja, kad baltieji juos užpuolė. Vienas iš genties narių Gikita, ne kartą susidūręs su baltųjų antpuoliais, ragina juos nužudyti. Vaoraniai užpuolė misionierius, savo ietimis nužudė, įmetė kūnus į vandenį, o lėktuvą sunaikino.
Nepaisant šio įvykio, Neto sesuo Reičel Saint kartu su Dajuma įkūrė misiją tarp vaoranių, nors Minkajanis tam nepritarė. Į misiją atvyko ir žuvusio misionieriaus sūnus Styvas Saintas.
Vėliau Styvas suauga, išvyksta į JAV. Tačiau po daug metų jis vėl grįžta į džiungles dalyvauti tetos Reičel laidotuvėse. Vaoraniai jį kalbina pasilikti misijoje. Minkajanis su Styvu pasiekia tą vietą, kur buvo nužudyti misionieriai, randa lėktuvo liekanas, nuotrauką. Tada Minkajanis prisipažįsta Styvui, nužudęs jo tėvą. Styvui kyla noras nužudyti indėną, bet jis jam atleidžia.
Filmo pabaigoje rodomi tikrasis Styvas ir Minkajanis, vaizduojami indėno įspūdžiai, kuriuos jis patyrė JAV.
Vertinimas
Dalis krikščioniškų organizacijų sukritikavo filmą, kad jame praktiškai neskirta dėmesio Evangelijos žiniai, taip pat užkliuvo tai, kad pagrindinį vaidmenį atlikęs aktorius Chad Allen yra homoseksualus.
Vaišvila
Vaišvila − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vaišvilienė (ištekėjusi moteris) ir Vaišvilaitė (mergautinė pavardė).
Bernotai (Raseiniai)
Bernotai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Dubysos regioniniame parke, šalia kelio. Šiauriniu pakraščiu teka Luknė.
Vaišvila
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Bernotai (Raseiniai)
Žymūs žmonės
miniatiūra|250px|left|Etnografinė Maironių troba
Kabinda
Kabinda gali reikšti:
Eidintiškiai
Eidintiškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Karklėnų.
Mažino linija
Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui, 1922 m. buvo įkurta Sienų gynybos komisija. Ji parengė pirmuosius gynybinės linijos planus. 1927 m. ją pakeitė Įtvirtintų rajonų organizavimo komisija (, sutrumpintai CORF). 1928 m. prasidėjo statyba. 1930 m. sausio 14 d. Prancūzijos senatas, paragintas Andre Mažino, patvirtino projektui finansavimą (274 balsais prieš 26). 1936 m. sausio 1 d. CORF baigė darbą, bet įvairių įtvirtinimų statybos tęsėsi iki pat Mūšio dėl Prancūzijos.
Arvida
thumb|250px|Arvidos aliuminio kombinatas
Arvida  – gyvenvietė Kanadoje, Kvebeke, 240 km į šiaurę nuo Kvebeko miesto, tarp Šikutimio ir Žonkijė, prie Sagenės upės; įeina į Sagenės miesto teritoriją. ~12 tūkst. gyventojų. Veikia svarbus aliuminio metalurgijos kombinatas, Šipšo hidroelektrinė.
Istorija
Miestas pradėjo kurtis 1925 m., pastačius hidroelektrinę. Pavadinimas kilo nuo miesto įkūrėjo Arthur Vining Davis akronimo. Po II pasaulinio karo Arvida buvo svarbiausia aliuminio gamintoja Vakarų šalyse. 1975 m. Arvida prijungta prie Žonkijė, o 2002 m. kartu su juo sujungta į naują Sagenės miestą.
Muromas
Muromas – miestas vakarų Rusijoje, prie Okos upės, 137 km į pietryčius nuo Vladimiro; rajono centras. Geležinkelio mazgas, uostas. Išvystyta mašinų, medienos, maisto, lengvoji, statybų pramonė. Daug architektūros paminklų.
Gruzijos tarptautiniai santykiai
Gruzijos prezidentas Micheilas Saakašvilis Gruzijos užsienio politikos prioritetus rikiuoja tokia tvarka:
Santykiai su Rusija
Po prezidento M. Saakašvilio atėjimo į valdžią santykiai su Rusija nebėra Gruzijos užsienio politikos prioritetas. 2005 m. gegužės 12 d. Gruzijos parlamentas priėmė rezoliuciją, kuria pareikalavo pradėti derybas dėl Rusijos karinių pajėgų išvedimo iš šalies. Šiuo metu Rusija Gruzijoje turi dvi karines bazes – Achalkalakyje ir Batumyje.
Pagal pirminius reikalavimus Rusijos pajėgos turėjo būti išvestos iki 2006 m. sausio mėnesio, priešingu atveju grasinta šias bazes blokuoti. Gruzijos vyriausybė ir parlamentas taip pat kelia reikalavimus atlyginti Rusijos karinių bazių padarytą žalą gamtai.
Rusijos karinių bazių išvedimas numatytas dar 1999 m. ESBO susitikime. Rusijos vyriausybė teigia, kad Gruzijos reikalaujami kariuomenės išvedimo terminai yra per greiti. Gruzijos parlamento rezoliuciją Rusijos užsienio reikalų ministras Sergejus Lavrovas pavadino „šantažu“.
Santykiai su JAV
Santykiai su JAV yra pagrindinis Gruzijos užsienio politikos prioritetas. Šių santykių svarbą JAV pademonstravo JAV prezidento Dž. Bušo ir valstybės sekretorės Kondolizos Rais (Condoleezza Rice) vizitais 2005 m. gegužės 8-9 d., iškart po vizito Rusijoje.
Stasys Povilaitis (1943)
thumb|250px|right|Stasys Povilaitis jaunesnysis Stasys Povilaitis (jaunesnysis, g. 1943 m. gruodžio 11 d. Juniškių kaime, Šakių raj.) – dailininkas (grafikas, karikatūristas, portretistas), fantastas, pirmasis Lietuvos dailininkas, ėmęsis mokslinės fantastikos.
Biografija
S. Povilaitis gimė stambių ūkininkų šeimoje. 1943 m. S. Povilaičio tėvas Vladas buvo apkaltintas pokario partizanų rėmimų ir įkalintas lageryje Vorkutoje (Rusija). 1948 m. į tremiamųjų į Sibirą sąrašus, kartu su motina Antose bei broliu Algimantu, pateko ir S. Povilaitis. Trėmimo išvakarėse Povilaičių šeima pabėgo ir vėliau slapstėsi Šakių bei Kauno rajonų kaimuose.
Ilgalaukis (Kupiškis)
Ilgalaukis – buvęs kaimas Kupiškio rajone, 0,5 km į pietryčius nuo Subačiaus. Ribojosi su Vigodka, Valakais.
Istorija
XIX a. kaimo vietovė buvo Senojo Subačiaus žemė. Kaimas susiformavo, kai 1873 m. buvo nutiestas geležinkelis ir liko atskirta dalis Dvariškių žemės. Šuo metu kaip atskira vietovė nebeminima – susiliejo su Subačium.
Stasys Povilaitis (1943)
Kūryba
Stasys Povilaitis – vienas iš nedaugelio Lietuvos dailininkų, plėtojusių mokslinės fantastikos tematiką dailėje. S. Povilaitis laikomas dailininku optimistu, savo darbuose išlaikančiu romantinę kryptį. Stasio Povilaičio grafikos darbai atspausti iškilaus cinko, arba autocinkografijos, jo paties sukurta „Povista“ technika.
S. Povilaitis dalyvavo daugelyje tautodailininkų ir dailininkų fantastų parodų Europoje, Azijoje, JAV, surengė apie 30 asmeninių parodų („Kauno“ ir „Santakos“ kino teatruose bei Kauno oro uoste, Šakių kultūros namuose, Tauragės liaudies meno klube „Versmė“, Alytaus kino teatre, Utenos kraštotyros muziejuje, Vilniaus planetariume ir kitur). Geriausius savo grafikos darbus Stasys Povilaitis buvo pateikęs į 3 tarptautinius mokslinės fantastinės dailės konkursus, už kuriuos 2 kartus buvo premijuotas. 1976 m. S. Povilaitis tapo vieninteliu lietuviu, surengusiu parodą TSRS kosmonautų ruošimo centre Žvaigždžių miestelyje.
Be dailės darbų, S. Povilaitis rašo į Lietuvos spaudą dailės, psichologijos, kultūros mokslo, sveikos gyvensenos, kelionių, sporto, religijotyros, etnologijos ir kitomis temomis, kuria eilėraščius.
Teniarinchozė
thumb|250px|Jautinis kaspinuotis Teniarinchozė – parazitinė virškinimo sistemos liga. Sukėlėjas - jautinis kaspinuotis (Taenia saginata). Paplitusi visur, kur auginami galvijai.
Liga pasireiškia virškinimo sistemos sutrikimu, mažakraujyste, bendru silpnumu.
Diagnozuojama mikroskopu ištiriant išmatas, ieškoma kiaušinėlių ir narelių (proglotidų).
Asmeninė profilaktika – nevartoti žalios, nepatikrintos mėsos; jei šeimoje yra sergančių teniarinchoze – gerai plauti rankas pasinaudojus tualetu, prieš valgį. Visuomeninė profilaktika – sanitarinis švietimas, sanitarinė skerdyklų, tvartų, fermų priežiūra, žmonių, dirbančių skerdyklose, fermose sveikatos tikrinimas, privaloma veterinarinė mėsos kontrolė.
Gintaras Deksnys
Gintaras Deksnys (g. 1963 m. gegužės 7 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, TV laidų redaktorius ir vedėjas, filmų garsintojas, lektorius.
Ruandos demografija
Ruanda – viena tankiausiai gyvenamų ir mažiausiai urbanizuotų (tik apie 6 % gyventojų gyvena miestuose) Afrikos šalių. Gyventojai šalies teritorijoje pasiskirstę pakankamai tolygiai, tačiau didesnės koncentracijos yra netoli miestų. Gyventojai skirstomi (bent jau iki 2004 m.) į hutus (85 %) – bantų kilmės žemdirbius – ir tutsius (14 %), kurie atvyko į Ruandą XV a. Be to, dar gyvena apie 1 % tva genties pigmėjų. Daugiau nei pusė suaugusiųjų moka skaityti ir rašyti, bet tik 5 % turi bent vidurinį išsilavinimą. 1994–1995 m. pasibaigus pilietiniam karui atidarytos vidurinės mokyklos, Butarės universitetas. Gyventojų išsilavinimas – vienas pagrindinių Ruandos vyriausybės prioritetų. Dėl AIDS, skurdo, ligų, karo padarinių ruandiečių vidutinė gyvenimo trukmė palyginti labai trumpa (47,3 m.).
Gintaras Deksnys
Biografija
1970–1974 m. mokėsi Vilniaus 27-ojoje vidurinėje mokykloje, o 1974–1981 m. – Vilniaus 41-ojoje vidurinėje mokykloje. 1986 m. baigė Kauno Antano Sniečkaus politechnikos institutą – elektroninės technikos inžinierius. 1988 m. laimėjęs radijo ir televizijos diktorių konkursą, tais pačiais metais stažavosi Valstybinėje televizijoje ir radijuje Maskvoje. 1994, 1996 m. - Žurnalistikos institute Fredrikstade, Norvegijoje, 1999 m. – „Baltic Media Center“ Svanekėje, Danijoje.
Ruandos demografija
thumb|center|500px|Gyventojų skaičiaus kitimas Ruandoje Populiacija: 8 648 248 (2006 m. apskaičiavimai)
Gimstamumas: 40,37 gimusiųjų/1000 gyv.
Mirtingumas: 16,09 mirusiųjų/1000 gyv. thumb|right|250px|Ruandiečiai prie kelio į [[Ruhengeris|Ruhengerį.]] Migracija: 0 migrantų/1000 gyv.
Kūdikių mirtingumas: 89,61 mirusiųjų/1000 gyv.
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vaisingumo rodiklis: 5,43 vaiko/1 moteriai
Bukiškis
Bukiškis (arba Bukiškės) – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, 10 km į šiaurės vakarų nuo Vilniaus, prie šiaurės vakarinio miesto pakraščio, prie automobilių magistralės. 2 seniūnaitijos. Veikia Vilniaus automechanikos ir verslo mokykla, Bukiškio progimnazija, stovi Bukiškių Dievo Motinos Globėjos cerkvė.
Ruandos demografija
Tautybė: ruandiečiai
Etninės grupės: hutu 85 %, tutsi 14 %, tva 1 %
Bukiškis
miniatiūra|left|[[Bukiškio progimnazija]]
Meironiškiai
Meironiškiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Krakių, prie Josvainių–Krakių kelio. Seniūnaitijos centras. Yra medicinos punktas, bendruomenės namai, Krakių gimnazijos skyrius, valstybės saugomi Meironiškių akmenys. Į rytus nuo kaimo teka Smilgaitis.
Ruandos demografija
Religijos: Romos katalikai 56,5 %, protestantai 26 %, adventistai 11,1 %, musulmonai 4,6 %, vietiniai tikėjimai 0,1 %, laisvamaniai 1,7 %
Lietuvos farmaceutas
Lietuvos farmaceutas – Lietuvos farmaceutų tarnautojų sąjungos mėnesinis žurnalas, leistas 1933 m. Kaune.
Bukiškis
Etimologija
Pavadinimas Bukiškis (Bukiškės) greičiausiai yra asmenvardinis vietovardis, kadangi yra tokios pavardės kaip Bukas, Bukauskas, Bukis, Bukys, Bukevičius ir pan.
Ruandos demografija
Kalbos: kinjaruanda (oficiali, tautinė kalba – bantų kalbų mišinys), anglų (oficiali), prancūzų (oficiali), suahilių (plačiai vartojama)
Lietuvos farmaceutas
istorija
Bendradarbiavo Kazimieras Grybauskas, K. Regelis, M. Veineris, Pranas Vismantas. Spausdino akcinė bendrovė „Varpas“ Kaune. Tiražas 1000 egz. Nors skelbta, kad tai vienkartinis leidinys, bet pasirodė trys numeriai. Kaina 2 Lt.
Meironiškiai
Istorija
thumb|left|240px|Bendruomenės namai thumb|left|240px|[[Meironiškių akmenys]]
Meironiškiai tarybiniais metais priklausė Pajieslio apylinkei, buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
2020 m. prijungtas Trakų kaimas.
Bukiškis
Istorija
Bukiškių dvaras priklausė Radvilų šeimai. Po 1863 m. sukilimo Bukiškės buvo atimtos iš Radvilų ir atiduotos rusų-turkų karo dalyviui, rusų generolui Aleksandrui Božerianui, kilusiam iš Naugardo gubernijos dvarininkų, kuris malšino šį sukilimą. Jis čia pastatė geltonų plytų Dievo Motinos cerkvę, kad galėtų katalikus atversti į pravoslavų tikėjimą.
Kardinolo Stefano Višinskio universitetas
Kardinolo Stefano Višinskio universitetas – valstybinis universitetas Varšuvoje, Lenkijoje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinge jis užima 34 vietą, tuo tarpu pasaulyje – 1874 vietą (pagal pasaulinį Webometrics Ranking of World Universities reitingą).
Bukiškis
Istorija
1944 m. įkurta Žemės ūkio mechanizavimo mokykla, nuo 1964 m. kaimo profesinė technikos mokykla, 1977–1984 m. kaimo profesinė technikos mokykla, 1984–1989 m. vidurinė profesinė technikos mokykla. Nuo 2022 m. Bukiškio progimnazija.
Kardinolo Stefano Višinskio universitetas
Fakultetai
Visais fakultetais rūpinasi Lenkijos Respublikos Aukštojo mokslo ministras, o keturis (Teologijos, Kanonų teisės, Krikščioniškosios filosofijos ir Šeimos mokslų) papildomai prižiūri Bažnyčios valdžia.
Bukiškis
Sportas
Bukiškių stadione žaidžia F1C Vilnius ir FK Olandai futbolo komandos.
Ruandos demografija
Raštingumas:
Žuvys
Žuvys – šaltakraujai gėlame ir jūros vandenyje gyvenantys stuburiniai gyvūnai, turintys žiaunas, neporinius (nugaros, pauodegio ir uodegos) ir porinius (krūtinės ir pilvo) pelekus. Žemės gėluose ir sūriuose vandenyse, priklausomai nuo klasifikacijos kriterijų, mokslui žinoma nuo maždaug 28 100 iki 32 500 žuvų rūšių.
Klasifikacija
Senesnėje literatūroje žuvys buvo laikomos klase arba antklasiu Pisces. Tobulėjant biologinei sistematikai ir genetinių tyrimų tikslumui, paaiškėjo, kad žuvys į ją nepatenka, tai yra, bet kokia klada, kuri apimtų visus gyvūnus populiariai laikomus žuvimis, turi kartu apimti ir ne žuvis. Kitu atveju į ją nepatektų ir dalis žuvų. Šiuo metu biologinėje sistematikoje klados žuvys nebėra visai.
Lietuvos žuvys
Įskaitant gėlavandenes ir jūrines žuvis, Lietuvoje aptinkamos apie 85 jų rūšys.
Jautrumas skausmui
Visuomenėje paplitusi nuomonė, kad žuvys nejaučia skausmo. Mokslininkų atlikti tyrimai leidžia daryti prielaidą, kad žuvys skausmą jaučia, nes tirtos rūšys turi skausmo receptorius bei veikiamos žalingų stimulų, išgyvena fiziologinius bei elgesio pokyčius, atitinkančius gyvūno skausmo charakteristikas. Tačiau nepaisant įvairių tyrimų, nėra prieita vieningos nuomonės.
Simbolika
Žuvis (Ichthys) yra vienas iš krikščionybės simbolių.
Argentina 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Argentinos sportininkai dalyvauja 2008 m. Vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine.
Eidminiškiai
Eidminiškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km į rytus nuo Obelių.
IV Internacionalas
thumb|4-tojo internacionalo emblema Ketvirtasis internacionalas (Tarptautinė darbininkų lyga) – tarptautinė komunistinė organizacija, oponuojanti kapitalizmui ir stalinizmui.
Prancūzijoje 1938 m. Levas Trockis su savo šalininkais nusprendė, kad Kominternas tapo per daug priklausomas nuo Stalino, ir įkūrė savo, „Ketvirtąjį internacionalą“. Ketvirtąjį internacionalą nuolat stebėjo Tarybų Sąjungos agentai ir represavo tokios kapitalistinės šalys kaip Prancūzija ar JAV, jo nepripažino Tarybų Sąjungos idealoginiai sekėjai, o vėliau – ir maoistai.
Mališuvkos Kolonija
Mališuvkos Kolonija – anksčiau kaimas, dabar Dambravos miesto gyvenvietė, Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Svingas (džiazas)
Svingas – tam tikra džiazo rūšis išsivysčiusi ketvirto dešimtmečio pradžioje ir susiformavo, kaip atskiras stilius 1935 metais Jungtinėse Amerikos Valstijose. Svingui būdinga stipri pulsuojančio ritmo dalis, sustiprinanti vedančiąją dalį, kurią dažniausiai atlieka pučiamieji instrumentai, trimitas, trombonas, saksofonas ir klarnetas arba styginiai instrumentai, tokie kaip kontrabosas ir gitara; nuo vidutinio iki greito tempo; ir supuojančio swing time ritmo. Svingo grupėms paprastai būdinga solinė improvizacija. Šokių svingas buvo dominuojanti Amerikos populiariosios muzikos forma nuo 1935 iki 1945 m.
Neftekamskas
Neftekamskas  – miestas vakarinėje Rusijoje, prie Uralo kalnų, 8 km nuo Kamos upės ir 250 km į šiaurės vakarus nuo Ufos. Geležinkelio stotis, oro uostas. Išvystyta naftos, medienos, automobilų, geležies, maisto pramonė. Yra kraštotyros muziejus.
Istorija
1956 m. prie Касево aptikta nafta. 1957 m. ją pradėjus išgauti įkurta darbininkų gyvenvietė, kuriai 1963 m. suteiktos miesto teisės.
Bajorų piliakalnis
Bajorų piliakalnis su gyvenviete, Leoniškės piliakalnis, Černagurka, Dobra Nadzieja – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 16349; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1693; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1436KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24556) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, Leoniškės kaime, Kazitiškio seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Naujasalis – Pagurbė, pervažiavus geležinkelį miške pirmu keliuku pasukus į dešinę pietuosna, pavažiavus ir paėjus 950 m miško keliuku laikantis dešinės iki užželiančios miško palaukės, prieš sodybos liekanas dešinėje – yra 70 m į dešinę vakarų kryptimi nuo keliuko.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas raistų juosiamoje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 57x36 m dydžio, 1,5 m aukštesniu vakariniu šonu. Šiauriniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 6 m ilgio, 10 m pločio terasa, per 1 m žemėjanti į šiaurę. Šlaitai vidutinio statumo, 10–15 m aukščio. Piliakalnis apardytas arimų, dabar apaugęs tankiu mišriu mišku.
Visose piliakalnio papėdėse yra 1 ha ploto papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos, lygios ir grublėtos keramikos, trinamosios girnos.
Tyrimai
1958 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1976 m. ir 1985 m. – Mokslinė metodinė taryba. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. antrąja puse - I tūkstantmečio viduriu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr. 612. Paminklo teritorijos plotas 31 000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1 098 000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
VSF Breslau
Vroclavo VSF – buvęs Vokietijos futbolo klubas iš Vroclavo. 1933 m. su SC Breslau komanda susijungė į Breslauer SpVg 02 klubą.
Penkių mėnulių aikštė
Penkių mėnulių aikštė – 2003 m. sukurtas politinis trileris apie Italijos politiko ir buvusio premjero Aldo Moro pagrobimą ir nužudymą.
Turinys
Teisėjas Rozarijus Saračinis niekada nebuvo įžymus ir netyrė garsių bylų. Tą dieną, kai išėjo į pensiją, prie namų jį užpuolė nepažįstamas vyras ir įdavė paketą. Jame teisėjas rado unikalią filmuota medžiagą, kurioje matyti kaip prieš du dešimtmečius, 1978 m. buvo pagrobtas žymus politikas Aldo Moro, vėliau rastas nužudytas. Juostą perdavęs vyras vėliau paskambina telefonu ir patvirtina esąs vienas iš užpuolikų bei paskatina teisėją pasidomėti šia istorija, nes jam pačiam dėl ligos liko nedaug laiko.
Saračinis pasitelkia į pagalbą savo buvusių kolegę Fernandą ir buvusį asmens sargybinį Branko. Žingsnis po žingsnio jie narplioja įvykius, vis labiau įsitikindami, kad jeigu pagrobimą iš tiesų ir įvykdė teroristinė organizacija “Raudonosios brigados”, tai už jų greičiausiai dar veikė ir užsienio slaptosios tarnybos. Kuo arčiau tiesa, tuo labiau praeities jėgos pradeda trukdyti neofcialiam tyrimui: nužudomas juostą perdavęs vyras, inscenizuotoje avarijoje žūna Frederikos vyras, o Saračinį ir Branko bando nunuodyti dujomis. Net jei jiems ir pavyks įminti didžiausią šalies istorijoje mįslę, nepakaks įrodymų kažką pakeisti…
Stakų pilkapynas
Stakų pilkapynas priskiriamas lietuvių gentims. 9 jo pilkapius 1952 m. tyrinėjo Adolfo Tautavičiaus vadovaujami archeologai. Radiniai saugomi Lietuvos nacionaliniame muziejuje.
Fatboy Slim
thumb|200px|right|Fatboy Slim thumb|200px|right|The Big Beach Botique II, 2002 liepa Fatboy Slim (tikroji pavardė yra Quentin Leo Cook, jis taip pat yra žinomas kaip Norman Cook, kadangi dar mokykloje pradėjo naudoti šį vardą vietoje Quentin, g. 1963 m. liepos 31 d.) – britų elektroninės muzikos atlikėjas ir DJ. Jo stilius apibūdinamas kaip big beat – hip hopo, roko, trance, house, rhythm and blues mišinys.
Kartu su The Prodigy, The Chemical Brothers ir The Crystal Method jis laikomas big beat žanro pradininku.
Atlikėjas taip pat yra žinomas keliais nemokamais koncertais, surengtais Braiton Byče – The Big Beach Boutique ir The Big Beach Boutique II. Antrajame susirinko virš 250 000 žiūrovų.
Targonie Kritulai
Targonie Kritulai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zavadų valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Vaistinė melisa
Vaistinė melisa (Melissa officinalis) - notrelinių (Lamiaceae) šeimos, melisos (Melissa) genties augalų rūšis.
Daugiametis, 30-120 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas status, šakotas, apaugęs plaukeliais. Lapai priešiniai, plaukuoti. Lapuose ir stiebuose yra malonaus citrinos kvapo eterinio aliejaus. Žiedai susitelkę po 3-12. Vainikėlis balsvas, rožinis arba šviesiai rausvas. Vaisiai – tamsiai rudi riešutėliai. Šakniastiebis šakotas.
Vienintelė Lietuvos daržuose ir soduose auginama genties rūšis. Savaime auga pievose. Tai medingas vaistinis augalas.
Sudėtis
Turi daug eterinių aliejų, kartumynų, organinių rūgščių, rauginių ir kitų medžiagų. Lapuose yra vitamino C, todėl jie naudojami vaistams.
Pritaikymas
Dėl malonaus eterinio aliejaus aromato vaistinė melisa naudojama parfumerijos, likerių gamyboje. Dėl vaistinių savybių - medicinoje.
Vaistinės augalo savybės
Vaistinė žaliava – lapai, renkami žydėjimo laikotarpiu birželio-rugsėjo mėnesiais.
Vartojama kaip raminanti, prieštraukulinė, nuskausminanti priemonė. Gerai veikia širdies kraujagyslių sistemą. Reguliuoja virškinamojo trakto veiklą. Išoriškai vartojama sergant odos ir gleivinių ligomis. Ja galima skalauti burną, nes panaikina blogą kvapą. Taip pat skatina prakaitavimą, malšina krūtinės skausmus.
Kinetinės energijos regeneravimo sistema
thumb|250px|right|Kinetinės energijos regeneravimo sistema thumb|250px|right|KERS smagratis KERS – sistema, kuri sukaupia stabdymo metu išsiskleidžiančią energiją, o ši vėliau gali būti panaudota padidinti bolido variklio galią. Energija gali būti kaupiama kaip mechaninė energija (naudojant smagračius) arba kaip elektros energija (naudojant baterijas ar didelės talpos kondensatorius). Šiuo metu ši sistema yra naudojama Formulės 1 boliduose, o vėliau tikimasi, kad ji bus panaudota tobulinant ir įprastus miesto automobilius.
Sistemos pirmtaką sugalvojo JAV nobelio premijos laureatas fizikas Richard Feynmanas XX a. šeštame dešimtmetyje.
Formulė 1
Šiuo metu Formulėje 1 naudojama 60 kW galios KERS sistema, o vieno rato metu sunaudota energija negali viršyti 400 kJ, o naudojimo trukmė negali viršyti 6,6 sekundžių.
Ekipos bandymus su KERS pradėjo po 2008 m. sezono, o privalomai šią sistemą naudoja nuo 2010 m. sezono.
Nuo 2014 m. sezono KERS sistemos galingumas bus padidintas iki 120 kW. Tai bus padaryta dėl naujų variklių formato – 1.6 litrų V6.
Šaltiniai
Freno regenerativo
Ona Jogailaitė (1476-1503)
thumb|Paminklas Boguslavui ir Onai Ščecine thumb|Memorialinė lenta Eldeno vienuolyno sienoje Ona Jogailaitė,, (1476 m. kovo 12 d. Nešavoje – 1503 m. rugpjūčio 12 d. Ikermiundėje) –  Lietuvos kunigaikštytė ir Lenkijos karalaitė, Pomeranijos ir Kašubijos hercogienė..
Kilmė
Gimė Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero Jogailaičio ir Elžbietos Habsburgaitės šeimoje. Seneliu ir senele iš motinos pusės buvo Vokietijos, Vengrijos ir Čekijos karalius Albrechtas II ir Šventosios Romos imperijos princesė Elžbieta Liuksemburgietė.
Augo tarp kitų dešimties brolių ir seserų, vėliau tapusiais žinomomis asmenybėmis: Kazimieras – katalikų šventasis, Aleksandras, Jonas Albrechtas ir Zigmantas – Lietuvos ir Lenkijos valdovai, Vladislovas – Čekijos ir Vengrijos karalius; Jadvyga – Bavarijos kunigaikštienė; Barbora – Saksonijos kunigaikštienė; Fridrikas – Romos katalikų bažnyčios Lenkijos ir Lietuvos primas; Elžbieta – Legnicos ir Bžego kunigaikštienė; Zofija – Brandenburgo–Kulmbacho ir Brandenburgo–Ansbacho markgrafienė.
Biografija
Naujagimė mergaitė vardą gavo savo motinos sesers Onos Liuksemburgietės garbei. Ona Jogailaitė nuo 1479 metų lapkričio iki 1485 metų rudens gyveno su šeima Lietuvoje, apie jos įgytą išsilavinimą neišliko jokių liudijimų.
Mergaitės tėvas tikėjosi ištekinti Oną už vokiečių princo Maksimilijono I, imperatoriaus Fydricho III sūnaus. 1486 metų pavasarį Lenkijos pasiuntiniai atvyko į Kelną. Jie turėjo prie savęs mergaitės portretą, kad parodyti busimam jaunikiui, bet Habsburgai atsisakė tokio pasiūlymo.
1489 m. ir 1490 m. sandūroje Kulmo vyskupas ir diplomatas Mikalojus Koscielskis pradėjo derybas su Pomeranijos hercogu Boguslavu X, kuris tuo metu buvo našlys – žmona buvo mirusi 1489 m., o palikonių nebuvo. 1490 m. kovo 7 d. Gardine buvo pasirašyta vedybinė sutartis tarp jaunavedžių atstovų. Jaunajai tuo metu sukako tik keturiolika, o jaunasis buvo dvidešimt dvejais metais vyresnis. Ši santuoka turėjo sustiprinti Lietuvos-Lenkijos ir Pomeranijos tarpvalstybinius ryšius. Jaunoji šeima apsigyveno Ščecine, kur Boguslavas išplėtė ir atnaujino vietinę pilį. Jiems gimė:
1496 m. gruodžio 16 d. Boguslavas išvyko į pagalbą Šventosios Romos imperijos imperatoriui Maksimilijonui I, pastarojo kare su Prancūzijos karaliumi Karoliu VIII. Vėliau jis iškeliavo piligrimiškon kelionėn į Šventąją žemę ir namo grįžo tik 1498 metų balandžio 12 d. Jam nesant valdas prižiūrėjo Kamenio vyskupas Benediktas Valenšteinas ir kancleris Jurgis Kleistas, o hercogienė Ona turėjo galimybę tik prisijungti prie kai kurių dokumentų leidimo.
1502 metų rudenį sukilo Ščecino miestelėnai. Hercogas su šeima persikėlė į Garcą, iš kur vėliau Boguslavas išsiuntė šeimą į pilį Ikermiundėje (ten Ona pagimdė jaunausią sūnų Otoną).
Kaip liudija vokiečių metraštininkas Tomas Kantcovas : vienų nuomone, hercogienė susirgo dėl skuboto išvykimo, kiti – dėl to, kad per anksti įėjo į ką tik išbaltintus kalkėmis kambarius. Bet kuriuo atveju, 1503 m. rugpjūčio 12 d. Ona mirė būdama vos dvidešimt septynerių metų. Šiuolaikiniai mokslininkai, remdamiesi metraštininko Joakimo Vedlio parodymais, mano, kad jos mirties priežastis buvo pneumonija arba tuberkuliozė. Palaidota Eldeno vienuolyne Greifsvalde, apie ką primena memorialinė lenta.
Vyras pergyveno Oną dvidešimčia metų ir mirė 1523 metų spalio 5 d. Ščecine.
GMC Typhoon
GMC Typhoon buvo sportinė GMC Jimmy versija. Visureigis buvo gaminamas tarp 1992 ir 1993 metų, pagal 1991 metų Jimmy modelį.
The Music Won't Stop
The Music Won't Stop yra trečiasis lietuvių grupės Amberlife albumas išleistas 2007 m. Visų dainų autoriai yra pati grupė, o leidyba rūpinosi „Melodija“. Šiame albume grupė pirmą kartą atlieką lietuvišką dainą – „Be tavęs“.
Nočnyje Snaipery
„Nočnyje Snaipery“ – Rusijos roko grupė, įkurta 1993 metais. Žinomiausios grupės dainos – „31 vesna“ („31 весна“), „Ty darila mne rozy“ („Ты дарила мне розы“), „Rubež“ („Рубеж“), „Stolica“ („Столица“), „Asfalt“ („Асфальт“), „Aktrisa“ („Актриса“).
Al Kaponė
Alfonsas Gabrielis Kaponė, arba Alas Kaponė (, 1899 m. sausio 17 d. Brukline, Niujorke – 1947 m. sausio 21 d. Čikagoje) – garsus JAV gangsteris, oficialiai – prekiautojas naudotais baldais.
Alas Kaponė nebuvo nei tarp stambiausių mafijos gangsterių, nei turėjo didelę reikšmę Cosa Nostra pasaulyje. Kai kurie jo amžininkai šį legendinį mafijozą laikė net buku. Kaponė išgarsėjo dėl vienintelės priežasties – nevengė bendrauti su žiniasklaida, ir ši iš jo padarė žvaigždę.
Kaponės nuopelnu galima laikyti ir tai, kad Čikaga tituluojama nusikaltėlių pasaulio sostine, nors tai ir nėra teisinga. Nepalyginamai didesnės ir įtakingesnės mafijos šeimos veikė Niujorke („Penkios šeimos“).
Ankstyvasis gyvenimas
Populiarus mitas, kad Alfonsas gimė Italijoje, yra visiškai neteisingas.
1918 m. Alas Kaponė vedė airę Mae Coughlin ir susilaukė sūnaus Alberto „Sonny“ Fransiso Kaponės. Šeima metus gyveno Brukline, o Alfonsas tebedirbo Frankie Yale'iui, Five Points Gang vadui. Manoma, kad iki 1919 m. jis įvykdė bent dvi žmogžudystes, tačiau tai neįrodyta. 1919 m. Kaponė susivaidijo su priešiška gangsterių grupuote, ir norėdamas apsaugoti, Yale išsiuntė jį į Čikagą.
Čikagos periodas
miniatiūra|250px|right|Alo Kaponės kalėjimo kamera Kaponių šeima Čikagoje apsigyveno mažame, niekuo neišsiskiriančiame name, adresu 7244 South Prairie Avenue. Alas Kaponė pradėjo dirbti Džonio Torio koviniame būryje paprastu kareiviu, tačiau netrukus senasis Torio pastebėjo Kaponės sugebėjimus ir nuo 1922 m. jis jau buvo antrasis pagal rangą, atsakingas už Čikagos azartinius lošimus, alkoholį ir prostituciją.
Po kelerių metų Torio šeimos priešai pasikėsino į jo gyvybę. Sužeistas bosas grįžo į Italiją, palikdamas Čikagos grupuotę Alui Kaponei. Prohibicijos laikotarpiu gangsteris liūdnai pagarsėjo nuožmiomis kovomis su priešiškomis grupuotėmis, kaip kad Bagsiu Moranu ir Himiu Veisu. Iš nelegalių lošimų, prostitucijos ir alkoholio verslo uždirbdavo milžiniškas pinigų sumas.