cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dvigubas standartas
Priimtini dvigubai standartai
Kai kuriomis aplinkybėmis, dvigubo standarto taikymas visuomenėje laikomas teisingu. Pvz., daugelyje valstybių įstatymais draudžiama vaikams ir jauniems žmonėms pirkti bei vartoti alkoholį ar tabako produktus, tuo tarpu suaugusiems tai leidžiama. Tokiu atveju taikomas dvigubas standartas, tačiau jis yra visuomeniškai priimtinas, darant prielaidą, kad jaunesni asmenys mažiau linkę priimti brandžius sprendimus dėl tokių produktų vartojimo.
Pavyzdžiai
Šiuo atveju programai A taikomas standartas „jokia klaida neleistina“.
Tačiau jei panagrinėjus programos B istoriją paaiškėja, jog ten netolimoje praeityje klaidų taip pat būta, galima teigti, jog sau asmuo taiko švelnesnį standartą: Klaida – nieko tokio, jei mes ją laiku pastebėjome ir patys ištaisėme.
Bet kuri iš programų A ar B gali būti geresnė, arba tos programos gali būti lygiavertės, tačiau minėti tvirtinimai apie programas neįrodo nei vienos pusės pranašumo.
Šiuo atveju lyginamas oponuojančios pusės vidurkis ir ginamos pusės maksimali reikšmė. Metodas gali būti naudojamas, tačiau jo pranašumą įmanoma įrodyti tik atitinkamais statistiniais metodais. Nepakanka vien teigimo. Jis suponuoja jį paremiančio argumento būtinumą.
Visuose šiuos pavyzdžiuose metodą naudojantis oponentas nepasako (arba nežino) informacijos, kuri padėtų susiorientuoti. Norint atremti argumentus, kai kada tenka pačiam susirinkti trūkstamą informaciją (pateiktais atvejais, programų A ir B istoriją, bičių šeimos struktūrą, statistikos pagrindus ir realias galimybes pastatyti tiltą).
Vėjo pyktis
Vėjo pyktis  – italų ir ispanų 1970 metais sukurta drama, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko Terensas Hilas. Šis filmas vienintelis aktoriaus karjeroje, kuriame jo herojus miršta.
Pagrindiniai aktoriai
left|thumb|150px|Maria Grazia Bucella ir [[Terence Hill]]
Santrauka
Veiksmas vyksta nedideliame Ispanijos mietelyje, kuriame savo tvarką palaiko keli dvarininkai, išnaudojantys kitus miestelio gyventojus savo ūkiuose. Tarp žmonių vis auga nepasitenkinimas, kurį kursto vietos kalvis bei mokytojas, o šių nepaklusnumas grasina turtingiesiems dideliais nuostoliais
Norėdami jų išvengi, donas Lukas pasamdo du žudikus, tačiau kitas dvarininkas, nepritardamas tokiam planui, nuo jo atsiriboja ir imasi padėti paprastiems žmonėms.
Du žudikai – broliai Markas ir Džeikobas – atvyksta į miestelį. Jaunėlis Džeikobas įsilieja į dono Luko sūnų vadovaujamą būrį ir nužudo miestelio mokytoją.
Tuo metu Markas apsistoja viešbutyje, kuriam vadovauja gražuolė Solidada. Jis įsimyli ir ketina atsisakyti užduoties nužudyti dono Luko konkurentą. Broliai susipyksta ir Džeikobas imasi vienas įgyvendinti planą. Užduotis įvykdoma, tačiau dono Luko sūnūs susidoroja su Džeikobu.
Sužinojęs apie brolio mirtį, Markas imasi keršyti.
Leonas Lagauskas
Leonas Lagauskas (1928 m. vasario 4 d. Kaune – 2010 m. vasario 12 d. Vilniuje) – Lietuvos grafikas, pedagogas.
Biografija
Mokėsi Kauno vidurinėje dailės mokykloje. 1949–1952 m. LSSR dailės instituto Tapybos ir Grafikos fakultetuose studijavo tapybą, grafiką, 1958 m. Leningrade baigė Iljos Repino tapybos, skulptūros ir architektūros institutą.
Žarėnų Minijos pagrindinė mokykla
Telšių rajono Žarėnų „Minijos“ pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Žarėnuose (Telšių raj.), Mokyklos g. 7, vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190581969. Dabar tai Telšių Atžalyno progimnazijos skyrius.
Leonas Lagauskas
Biografija
Nuo 1961 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. 1962–2000 m. dėstė LSSR dailės institute (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija), 1980 m. docentas, 1992 m. profesorius. Jo mokiniai: Giedrė Bulotaitė-Jurkūnienė, Elvyra Kriaučiūnaitė, Virginija Kalinauskaitė, Aistė Ramūnaitė, Edita Suchockytė, Dovilė Tomkutė, Roberta Vaigeltaitė, Ramunė Vėliuvienė, Matas Dūda, Arūnas Gelūnas, Šarūnas ir Gediminas Leonavičiai, Vladas Liatukas, Romas Orantas, Petras Repšys ir kt. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Kūryba
Oforto, litografijos, minkštojo lako technika sukurtuose estampuose vyrauja džiugūs, optimistiški vaizdai, kuriuose susipynusi istorija ir dabartis, gilaus susimąstymo, lyrinės nuotaikos. Kūriniams būdinga savita klasikinių tradicijų tąsa, štricho ritmika, detaliai modeliuota forma, raiškus subtilių linijų piešinys. Kuria siužetines kompozicijas, peizažus, portretus. Vilniaus tema plėtojama kompozicijose „Poetas ir Vilnius“, „Dirbtuvėje“ (abu 1977 m.), „Senamiesčio muzikantai“ (1978 m.). Žymiausias peizažų ciklas – „Senojo Vilniaus panoramos“ (15 estampų, 1971–1979 m.), vyrauja horizontalios daugiaplanių vaizdų kompozicijos, žvilgsnis iš viršaus, preciziškas piešinys. Išraižė daug portretų („Jurijus Gagarinas – XX a. Kolumbas“ 1968 m., „Prosenis Rastenis iš Kirdeikių“ 1977 m., „Du rektoriai. Petras Skarga ir Jonas Kubilius“ 1979 m., „Liaudies menininkas A. Puškorius“ 1987 m.). Nuo 1958 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Rusija, Čekija, Lenkija, Vokietija ir kt). Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Žarėnų Minijos pagrindinė mokykla
Istorija
miniatiūra|250px|Nuo stadiono pusės|kairėje
Nuo 1805 m. minima parapijinė mokykla, 1865 m. įsteigta valdinė mokykla. 1885 m. veikė slapta lietuviška mokykla. Iki 1946 m. veikė pradinė mokykla, 1946–1949 m. – progimnazija, 1949–1953 m. – septynmetė mokykla, nuo 1953 m. – vidurinė mokykla. 1962 m. atidaryta naujoji Žarėnų vidurinė mokykla. 2015 m. tapo pagrindine mokykla, 2019 m. – Telšių Atžalyno progimnazijos skyriumi.
TRNR
thumb|right|250px|tRNR struktūra tRNR (transportinė RNR) – transportinė ribonukleino rūgštis, kurios svarbiausia funkcija yra dalyvavimas baltymų sintezėje (mRNR transliacijoje). tRNR turi specifinę trijų nukleotidų seką, atitinkančią genetinio kodo nukleotido tripletą. Gali būti kelios tą patį tripletą atpažįstančios tRNR, taip pat ta pati tRNR gali atpažinti kelis tripletus. Kai kurios tRNR stipriai sąveikauja tik su pirmaisiais dviem koduojančio tripleto nukleotidais. Pavyzdžiui, izoleucino kodonus AUC ir AUU atpažįsta ta pati tRNR. tRNR erdvinė forma yra „L“ raidės pavidalo.
Žarėnų Minijos pagrindinė mokykla
Mokyklos himnas
Priedainis: Šauks mus Minijos kloniai
TRNR
Prie tRNR prijungiama jai specifinė aminorūgštis. Ribosomoje, tRNR prikibus prie ją atitinkančio mRNR tripleto, ši aminorūgštis perkeliama į naujai sintetinamą baltymo grandinę.
Žarėnų Minijos pagrindinė mokykla
Mokyklos himnas
Ir gimtųjų laukų žaluma.
Neš į saulėtą tolį,
FK Merkinė
Merkinės jaunimo futbolo klubas Merkinė – Lietuvos futbolo klubas iš Merkinės.
Žarėnų Minijos pagrindinė mokykla
Mokyklos himnas
Švies ir šildys mokyklos dvasia.
FK Merkinė
Istorija
Klubas įsteigtas 2006 m. Merkinėje. Aktyviai dalyvauja įvairiose varžybose. Organizuoja futbolo renginius, treniruotes. Rūpinasi inventoriaus atnaujinimu. Kelerius metus iš eilės kartu su rėmėjais organizavo Liepos 6 d. futbolo turnyrą karaliaus Mindaugo dienos paminėjimui. 2013 m. Varėnos r. futbolo pirmenybėse užėmė I vietą. 2013 m. įgyvendino stadiono atnaujinimo projektą. Vienas iš veiklos akcentų - vietiniai klubo derbiai tarp "Mūro" ir "Internacionalo" komandų.
Žarėnų Minijos pagrindinė mokykla
Mokyklos himnas
Ir gimtųjų laukų žaluma,
FK Merkinė
Istorija
Dalyvauta: SFL Vilnius (žiemos sezonas), Kernavės taurė, Turnyras Elektrėnuose, Varėnos taurė, Varėnos r. pirmenybės, Alytaus SFL, Turnyras Matuizose (aikštyno atidarymo šventėje), Euro 2008 m. ir kiti turnyrai Merkinėje. vaikams organizuoti turnyrai: "Futboliukas", Liepos 6 d. minėjimo turnyrai Merkinėje, "Kalėdinės barzdos" turnyras, dalyvauta "Ežiogolo" pirmenybėse, turnyruose Alytuje.
Futbolas Merkinėje žaistas dar tarpukariu. Kalbama, kad tarpusavyje runkdavosi lietuvių ir žydų komandos (sporto klubas Maccabi). Merkinės komanda stipri buvusi ir sovietmečiu, dalyvauta Varėnos r. pirmenybėse, ne kartą užimtos prizinės vietos. Mokytojo Alberto Švilpos iniciatyva daug kartų Merkinės mokyklos salėje organizuoti Vasario 16 d. paminėjimo turnyrai, skirtingais metais dalyvaudavo net iki 8 komandų.
Polibas
Galenas teigė, kad jis buvo Hipokrato studentas ir žentas.
Graikų mitologijoje buvo keturi žmonės vardu Polibas:
64-oji Oskarų teikimo ceremonija
64-oji Oskarų teikimo ceremonija vyko 1992 m. kovo 30 d. „Dorothy Chandler“ paviljone Los Andžele. Renginį trečią kartą iš eilės vedė amerikiečių aktorius Bilis Kristalas.
Filmas „Avinėlių tylėjimas“ buvo nominuotas septyniose kategorijose ir laimėjo penkiose jų. Tai tik trečiasis filmas po filmų „Vieną nuostabią naktį“ (1934 m.) ir „Skrydis virš gegutės lizdo“ laimėjęs „Didįjį Oskarų penketą“ (geriausias filmas, režisierius, aktorius, aktorė ir scenarijus).
Šioje ceremonijoje pirmą kartą geriausio filmo kategorijoje buvo nominuotas animacinis filmas („Gražuolė ir pabaisa“). „Gražuolė ir pabaisa“ laimėjo dvi iš šešių nominacijų už geriausią muziką bei dainą. Kitą kartą animacinis filmas geriausio filmo kategorijoje buvo nominuotas tik 82-ojoje Oskarų teikimo ceremonijoje.
Džonas Singltonas tapo pirmuoju afroamerikiečiu, nominuotu geriausio režisieriaus kategorijoje.
Oskarų nominantai ir laimėtojai
Oskarų laureatai lentelėje yra paryškinti.
Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų
Šie filmai buvo nominuoti daugiau nei vieną kartą:
Šie filmai laimėjo daugiau negu vieną Oskarą:
Raimondas Katinas
Raimondas Katinas (1953 m. gegužės 2 d. Vilniuje), choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
1968–1971 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (prof. K. Kavecko klasė), 1971–1979 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Jurgučio, vyr. dėst. P. Gylio ir doc. V. Četkausko klasės). 1981 kvalifikaciją kėlė Maskvos Didžiajame operos ir baleto teatre.
1973–1974 kartu su J. Kubiliumi vadovavo Vilniaus 7-osios vidurinės mokyklos vyresniųjų klasių mergaičių chorui. 1974–1976 Vilniaus karinės įgulos dainų ir šokių ansamblio meno vadovas ir dirigentas. 1977–1979 Vilniaus miesto moterų choro „Eglė“ chormeisteris (koncertavo Italijoje ir Vokietijoje), 1979–1983 Vilniaus kamerinio vyrų choro „Vilma“ chormeisteris – dirigentas (koncertavo Bulgarijoje ir Vengrijoje). 1979–1982 Lietuvos valstybinio operos ir baleto teatro chormeisteris, nuo 1982 Lietuvos radijo ir televizijos valstybinio choro vyr. chormeisteris, 1984–1991 dirigentas. Lietuvos radijui choras padarė per 100 įvairių kūrinių fondinių įrašų, koncertavo Rusijoje, Ukrainoje, Gruzijoje, Armėnijoje ir Azerbaidžane. 1982–1985 kartu su J. Jurgaičiu vadovavo Elektrėnų vyrų chorui „Energetikas", išmokė nemaža naujų kūrinių, koncertavo su juo Lietuvoje, Ukrainoje ir Moldavijoje, dalyvavo 1985 respublikinės dainų šventės konkurse.
Nuo 1983 R. Katinas Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinės meno mokyklos (menų gimnazijos) choro dirigavimo dėstytojas; išugdė būrį jaunųjų dirigentų.
Nuo 1996 Vilniaus miesto kultūros rūmų moterų choro „Eglė“ meno vadovas ir dirigentas. 1997 iš muzikalesnių chorisčių sudarė kamerinį „Eglės“ chorą ir aktyviai įsitraukė į kultūrinį gyvenimą – choras koncertavo Vilniuje ir kitur, Lietuvos radijui padarė fondinių įrašų, 1997 XI tarptautiniame Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje pelnė pirmąją vietą ir specialų prizą už vertingiausią programą ir už geriausiai interpretuotą privalomąjį kūrinį. 1998 m. kovo 21 d. „Eglė“ koncertu pažymėjo savo 40-metį, dalyvavo 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje; chorų konkurse savo kategorijoje laimėjo trečiąją vietą. 1998 rudenį dirigentas pradėjo vadovauti ir Vilniaus miesto vyrų chorui „Vytis".
R. Katinas parašė muzikinių straipsnių ir koncertų recenzijų, dalyvavo chorų apžiūrų ir konkursų vertinimo komisijose, konsultavo įvairius meno mėgėjų kolektyvus. Taip pat R. Katinas vadovauja jo, ir jo žmonos suburtam chorui "Viva Voce" kuris seniau buvo žinomas kaip Didysis choras. 2009 m. lapkričio mėnesį R. Katino choras tarptautiniame chorų konkurse Antalijoje užėmė pirmają vietą ir tapo laureatais.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kačaičių II senosios kapinės
Kačaičių, Gudgalio senosios kapinės, vad. Kapeliais, Senkapiais buvo pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kačaičių kaime (Žalgirio seniūnija), 0,72 km į pietvakarius nuo kelio Kretinga–Budriai ir 0,51 m į šiaurę nuo Kačaičių senųjų kapinių, vad. Markapiais, Kartenalės I upelio dešiniajame krante.
Vieta
Dirvonuojantis, buvusios ariamos aukštumos pakraštys. Laidojimo žymių nesimato, mažosios memorialinės architektūros statinių nėra.
Apytikris teritorijos plotas – 0,2 ha.
0,51 km į pietus yra Kačaičių senosios kapinės, vad. Markapiais.
Istorija
Manoma, kad XVI–XVIII a. čia veikė Gudgalio kaimo kapinės, įrengtos pagoniško kapinyno pakraštyje. Kaimą XIX a. panaikinus, žemės sklypą su kapinėmis įsigijo Petras Jonauskas. Vėliau jos pateko į ūkininko Kumpono žemės sklypą.
XX a. 6–8 dešimtmečiais iš kapinių kalvelės buvo kasamas žvyras. Duobėse darbininkai rasdavo žmonių griaučių, kurie buvę palaidoti tvarkingai, eilėmis viena greta kitos iškastose duobėse. Prie kai kurių griaučių rastą monetų, peilių, papuošalų.
1956 m. žvalgė kraštotyrininkas Vladas Šaulys, 1959 m. – Juozas Mickevičius, 1991 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė). Kultūros vertybių registre kapinės neregistruotos.
Peštera
Peštera  – miestas Pazardžiko srityje, pietų Bulgarijoje. Pešteros savivaldybės administracinis centras. 20 441 gyventojas (2014 m. duomenys). Netoli miesto yra Pešteros hidroelektrinė. Miestas nutolęs 38 km nuo Plovdivo ir 125 km nuo Sofijos. 461 m aukštyje virš jūros lygio. Vidutinė metinė temperatūra – +12,6 °C.
Istorija
Miesto teritorijoje žmonės gyvena nuo neolito. Regione gyveno trakai. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1479 m. osmanų raštuose. Bulgarų tautinio atgimimo metu buvo pastatyta daug bažnyčių, tiltų, fontanų, mokyklų bei gyvenamųjų namų.
Brazgiai
Istorija
1923 m. kaime buvo 16 sodybų. 1938 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius, tada turėjo 134 ha žemės. Brazgių kaime buvo Matikonių dvaras (išparceliuotas 1938 m.).
MAC
MAC, Mac arba mac be taškų arba su taškais gali reikšti:
Gigliola Cinquetti
thumb|200px|Gigliola Cinquetti 1966 m. thumb|200px|Gigliola Cinquetti ir [[Toto Cutugno – 1991 m. Eurovizijos vedėjai]]
Gigliola Cinquetti (g. 1947 m. gruodžio 20 d. Veronoje) – italų dainininkė.
1964 m. su daina Non ho l'età Gigliola Cinquetti laimėjo San-Remo festivalyje ir greitai po to Eurovizijos dainų konkurse. 1966 m. ji vėl triumfavo San Reme su daina Dio come ti amo. 1974 m. Gigliola Cinquetti vėl dalyvauja Eurovizijos dainų konkurse. Šį sykį daina su Sì užima antrą vietą. Nugalėtojais tais metais tapo Švedijos atstovai – grupė ABBA su kūriniu „Waterloo“. 1991 m. atlikėja drauge su Toto Cutugno vedė Eurovizijos dainų konkursą, vykusį Romoje.
Owen D. Young
thumb|200px|Owen D. Young
Ovenas D. Jangas (,  – ) – Amerikos pramonininkas, verslininkas, teisininkas ir diplomatas.
Biografija
Per 1932 metų rinkimus Jangas buvo demokratų kandidatu į prezidentus ir metė iššūkį Franklinui Ruzveltui. Dalyvavo antrojoje reparacijų konferencijoje (SRC), kuri vyko 1929 metais. Ten jis buvo pakviestas, kaip Tarptautinės Vokietijos reparacijų komisijos narys.
Rūta Žirgulytė
Rūta Žirgulytė (g. 1956 m. liepos 6 d. Šlapaberžėje, Kėdainių rajonas) – Lietuvos bibliotekininkė.
Biografija
1974–1979 m. studijavo Vilniaus universitete. Nuo 1979 m. Šiaulių viešosios bibliotekos (dabar Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka) bibliotekininkė, 1979–1984 m. buvo mokslinė sekretorė, nuo 1984 m. direktoriaus pavaduotoja mokslo reikalams, nuo 2006 m. bibliotekos direktorė.
Stažavosi Austrijos, Danijos, Didžiosios Britanijos, Norvegijos, Suomijos, Švedijos viešosiose bibliotekose. Šiaulių apskrities Kultūros ir meno tarybos narė. Dalyvavo bibliotekų asociacijos konferencijose Vengrijoje, Škotijoje. Paskelbė straipsnių profesinėje bei miesto spaudoje.
Lietuvos bibliotekininkų draugijos narė, iki 2007 m. šios draugijos Šiaulių skyriaus pirmininkė.
Povilas Bagdonavičius
Povilas Bagdonavičius (1841 m. liepos 19 d. Pušynės dvaras, Linkuvos valsčius – 1863 m. gruodžio 28 d. Šiauliai) – Lietuvos 1863 m. sukilimo veikėjas.
Biografija
Mokėsi Polocko kadetų korpuse, Sankt Peterburgo artilerijos karo mokykloje.
1863 m. kovo mėn. įstojo į B. Dluskio sukilėlių būrį, veikusį prie Kėdainių. Vėliau sukilėlių būrio vadas Šiaulių apskrityje. Šiaulių ir Telšių apskrityse suorganizavo 4 sukilėlių būrius. 1863 m. balandžio kovėsi prie Lenkaičių, birželio 2 d. – prie Užvenčio, birželio 6 d. – prie Tytuvėnų, birželio 26 d. – prie Varnių. Jo būrys užpuolė Pakruojo ir Linkuvos valsčių valdybas, sunaikino jų dokumentus, iš kasos paėmė pinigus. 1863 m. rugsėjo mėn. paleido būrį, rengėsi emigruoti. Suimtas ir sušaudytas.
Šarūnas Marčiulionis
Raimondas Šarūnas Marčiulionis (g. 1964 m. birželio 13 d. Kaune) – vienas geriausių visų laikų Lietuvos krepšininkų, pirmasis iš buvusios TSRS ir vienas iš pirmųjų europiečių, pradėjusių žaisti NBA. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino I, III ir IV laipsnio ordinų bei Garbės ženklo ordino kavalierius.
Biografija
Šarūnas Marčiulionis mokyklą pradėjo lankyti šešerių metų, kaip ir teniso treniruotes. 1974 m. pradėjo lankyti krepšinio treniruotes, pirmasis krepšinio treneris – J.Fiodorovas. Po pusantrų metų tęsė treniruotes O.Butautienės grupėje. Nuo 1981 m. rungtyniavo Vilniaus „Statybos“ komandoje, buvo jos kapitonas. Buvusios TSRS aukščiausioje lygoje debiutavo 1982 m., o nuo 1983 m. – TSRS rinktinės kandidatas. 1989–1997 m. žaidė NBA. 1992 m. vasarą žaidė Lietuvos nacionalinėje rinktinėje Barselonos olimpinėse žaidynėse, 1995 m. – Europos čempionate, 1996 m. vasarą – Atlantos olimpiadoje.
Tarptautinį pripažinimą Š.Marčiulionis pelnė 1987 m. puikiai sužaidęs su SSRS rinktine Graikijoje Europos čempionate. Būtent Marčiulionis tapo SSRS rinktinės lyderiu, įmesdamas po 19,3 tšk. per rungtynes, jis taip pat buvo įtrauktas į geriausią čempionato žaidėjų penketuką. NBA skautus iš karto sudomino veržlus ir atletiškas Šarūno žaidimo stilius.
1988 m. vasario 15 d. "pasipiktinimo" mitinge Katedros aikštėje Vilniuje Marčiulionis nuo pakylos skaitė tekstą agituojantį prieš Lietuvos nepriklausomybę, kas vėliau tapo dažnai cituojamu kontroversišku biografijos faktu. Marčiulionis teigė, kad tekstas jam buvo paruoštas, o perskaityti jį spaudė KGB: buvo grasinta, kad jo neišleis į varžybas užsienyje dėl nedeklaruoto fakto apie į Sibirą ištremtus gimines.
1987 m. Š. Marčiulionį šeštajame NBA naujokų biržos rate pakvietė Golden State „Warriors“ komanda, į kurią jis išvyko 1989 m.
1996 m. birželio viduryje buvo iškeistas į Denverio „Nuggets“ klubą už Mahmoud Abdul-Rauf ir antrojo rato šaukimą.
Š. Marčiulionis pirmasis Lietuvoje atidarė privačią krepšinio mokyklą, ilgą laiką buvo LKL prezidentas, FIBA Europe valdybos narys, NEBL komisaras.
2019 m. gegužės 26 d. dalyvavo Europos Parlamento rinkimuose Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos sąraše įrašytas antruoju numeriu. LVŽ sąjungai gavus du mandatus, Marčiulionis (surinkęs 33124 pirmumo balsus) pateko į Europos Parlamentą ir iškart savo laimėto mandato atsisakė.
Karjera
Žaidė šiuose klubuose:
Anglijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Anglijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
FK Rožynas
Panevėžio jaunimo futbolo klubas „Rožynas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Panevėžio.
Nyderlandų Vakarų Indijos
Nyderlandų Vakarų Indijos - neoficialus Nyderlandų kolonijų grupės Karibų jūros regione pavadinimas. Tai yra viena iš keleto Vakarų Indijomis vadintų kolonijinių valdų.
Augimas
Būsimosios Nyderlandų kolonijos teritorijos nuo XVI a. oficialiai priklausė Ispanijai, (kaip Ispanijos Vakarų Indijos) nors ispanai teritorijas kontroliavo gana menkai. Nyderlanduose buvo įkurta Nyderlandų Vakarų Indijų bendrovė, kurios tikslas buvo atimti iš ispanų ir portugalų dalį klestinčios cukraus ir vergų prekybos.
Siekiant išvengti Ispanijos puldinėjimų per Nyderlandų nepriklausomybės nuo Ispanijos karą bei išnaudoti medienos ir druskos išteklius buvo užimtos ir įtvirtintos keletas salų. Salų kolonizacija vyko intensyviai kovojant su konkurentais Britų Imperija ir Prancūzijos kolonijine imperija. Per XVII a. I pusę Nyderlandams pavyko paimti šias teritorijas Karibuose ir Pietų Amerikos pakrantėse:
Svarbiausios netektys
Be kai kurių teritorijų, kurios nuolat ėjo iš rankų į rankas, po 1650 m. Nyderlandų Vakarų Indijos patyrė mažėjimo tendencijas. Svarbiausi praradimai buvo šie:
Nyderlandų Vakarų Indijos klestėjo iš cukraus ir druskos prekybos. Visą produkciją gamino atvežami Afrikos vergai. XIX a. uždraudus vergų prekybą, juos keitė iš Nyderlandų Rytų Indijų atvežami kinai, indai.
Dabartis
1975 m. iš Nyderlandų išsilaisvino Surinamas (buvusi Nyderlandų Gajana). Likusių teritorijų dekolonizacija nepalietė, ir jos išliko Nyderlandų užjūrio valda. 1953 metais Nyderlandų Vakarų Indijų dauguma salų sujungtos į vientisą politinį darinį - Nyderlandų Antilus, kurie turėjo autonomijos statusą Nyderlandų Karalystėje. Juos sudarė 6 didelės salos.
1986 m. nuo Nyderlandų antilų atskirta Aruba, kuriai suteikta autonomija. Vėliau, nuo 2000 m. birželio iki 2005 m. balandžio mėnesio likusiose 5 salose vyko referendumai dėl salų ateities. Jo rezultate, Sint Maarten ir Curaçao balsavo už autonomiją; Saba ir Bonaire siekė palaikyti glaudesnius ryšius su Nyderlandais, o Sint Eustatius pageidavo likti Nyderlandų Antiluose. Remiantis balsavimais, 2010 m. spalio 10 d. Nyderlandų Antilai buvo panaikinti.
Tokiu būdu šiuo metu Nyderlandų Vakarų Indijas sudaro šie 6 administraciniai vienetai: Bonairė, Saba ir Sint Estatijus (specialiosios Nyderlandų provincijos), Aruba, Kiurasao ir Sint Martenas (autonominės valstybės Nyderlandų Karalystės sudėtyje).
Justinas Lagunavičius
Justinas Lagunavičius (1924 m. rugsėjo 4 d. Kaune – 1997 m. liepos 15 d. ten pat) – Lietuvos krepšininkas, treneris, pedagogas.
Biografija
1948 m. baigęs Lietuvos kūno kultūros institutą iki 1997 m. jame dėstė, 1967–1989 m. Pedagogikos fakulteto dekanas; nuo 1968 m. docentas. 1957–1959 m. dirbo Šanchajuje. 1956 m. Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės, 1960–1966 m. Kauno „Žalgirio“, „Kauno Drobės“ komandų treneris.
Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčia
Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčia – evangelikų reformatų maldos namai, įsikūrę Kėdainių senamiestyje, Senosios ir Didžiosios gatvių sankryžoje.
XVII amžiaus renesanso stiliaus Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčią 1652 m. pastatė Kristupas Radvila, ir jo sūnus Jonušas Radvila. Joje išlikusi renesansinė ąžuolinė sakykla, gausiai ornamentuota sudėtingais drožiniais, šoninėse nišose – ąžuolo paneliai. Bažnyčios rūsyje yra kunigaikščių Radvilų šeimos mauzoliejus. Kriptoje puošniuose renesanso ir baroko stiliaus sarkofaguose ilsisi Vilniaus vaivados, Lietuvos didieji etmonai Kristupas Radvila Perkūnas ir Jonušas Radvila bei jų šeimos nariai. Tai vienintelė sutvarkyta aukščiausio rango didikų kapavietė Lietuvoje. Dėl unikalios akustikos bažnyčioje vyksta koncertai ir kiti renginiai. Šioje Bažnyčioje meldžiasi ir Kėdainiuose gyvenantys evangelikai reformatai.
2001 m. pradžioje restauruoti kunigaikščių Radvilų likusių šeimos narių: Mikalojaus (1610–1611), Jurgio (1616–1617), Elžbietos (1622–1626) ir Stepono (1624–1624) sarkofagai. Sovietmečiu bažnyčia buvo paversta sporto sale.
Turija (Ukraina)
Turija, – upė Voluinės srityje, Ukrainoje; Pripetės dešinysis intakas. Prasideda Voluinės aukštumoje, netoli Voluinės Volodymyro miesto. Teka į šiaurės rytus Volynės aukštumomis. Prie upės išsidėstę Kovelio ir Turijsko miestai (Ukraina).
thumb|left|250px|Volynes upės žemėlapyje
Igarka
Igarka  – miestas Rusijos šiaurėje, Jenisiejaus dešiniajame krante, apie 670 km nuo jo žiočių, už Šiaurinio poliaračio, Turuchansko rajone, Krasnojarsko krašte.
Istorija
Igarka įkurta 1929 m. Pastatyta Gulago lagerių kalinių ir tremtinių. Pirmąją lentpjūvę ir barakus 1929 m. pastatė išbuožinti rusų ūkininkai. Naudojant nemokamą ar menkai mokamą politinių kalinių ir tremtinių darbo jėgą Igarka buvo sparčiai plečiama. Greitai virto viso Jenisiejaus baseino medienos pirminio perdirbimo (pjovimo ir kita) centru; dalį medienos ruošdavo eksportui. 1931 m. suteiktos miesto teisės. Iki 1956 m. Igarka buvo vienas stambių SSRS tremties ir įkalinimo centrų.
Ekonomika
Igarka – upių uostas, į kurį įplaukia jūrų laivai. Yra oro uostas. Išplėtota miško ruošos, maisto (žuvų) pramonė. Jūrų laivyno hidrografijos bazė. 1930 m. įkurta Rusijos mokslų akademijos Sibiro skyriaus daugiamečio įšalo mokslinių tyrimų stotis; 1965 m. joje įkurtas daugiamečio įšalo muziejus. Yra Eksperimentinės medicinos (skorbuto tyrimų) instituto filialas, Šiaurės tautų pedagoginė mokykla, Šiaurės įsisavinimo istorijos muziejus.
Lietuviai
1948 m. birželio-liepos mėn. į Igarką iš sovietų okupuotos Lietuvos atgabenti 3 ešelonai tremtinių, apie 6-8 tūkst. žmonių; kitais duomenimis – 4 ešelonai, 8-10 tūkst. žmonių. Kelionėje vienas ešelonas patyrė avariją; per ją keli šimtai tremtinių žuvo arba buvo sužaloti. Vėliau daugiau lietuvių į Igarką atkelta iš kitų Krasnojarsko krašto tremties vietų. Igarkoje kaip tremtiniai gyveno iš Norilsko ir kitų lagerių paleisti buvę politiniai kaliniai.
Dauguma lietuvių dirbo miško pramonės kombinate: rąstų ir lentų sandėliuose, lentpjūvėse, stalių dirbtuvėse, garažuose, prieplaukoje. Kartu su kitų tautybių tremtiniais (beveik visi Igarkos gyventojai tuomet buvo tremtiniai) ardė sielius, traukė iš Jenisiejaus ir krovė rąstus, pjovė lentas, krovė jas į rietuves, baržas, laivus. Dirbo 2-3 pamainomis, visą parą, dažnai be poilsio dienų, dirbo ir vaikai, pvz., apie 100 lietuvių paauglių laivų statykloje. Dalis žmonių dirbo statybose, miesto įmonėse, daugiausia pagalbinius darbus, tiesė geležinkelį Igarka-Salechardas (nebaigtas tiesti).
Tremties sąlygos buvo nepaprastai sunkios: klimatas poliarinis, žiema trunka beveik 9 mėn., šaltis iki –60 °C, nuolat pučia stiprūs vėjai; daugiametis įšalas. Pirmaisiais metais nuo bado, šalčio, ligų mirė 1000–1500, kitais duomenimis – apie 3000 lietuvių, daugiausia vaikai ir seneliai; daug jų žuvo, susižalojo darbe. Už bandymą bėgti, lietuviškų dainų dainavimą, antisovietines kalbas daug tremtinių suimta ir įkalinta lageriuose. Igarkos vaikų namuose gyveno kelios dešimtys lietuvių vaikų.
Iš pradžių tremtiniai gyveno barakuose, 1949 m. spalio mėn. šeimos persikėlė į 52 namelius (vad. Litovskij gorodok; dabar sunykęs), kitos šeimos vėliau gavo po atskirą kambarį barakuose. 1951–1956 m. lietuviai turėjo chorą (vadovai Stasys Valaikis, Balys Dūda), tautinių šokių būrelį (vadovė Regina Eimontaitė) ir pučiamųjų orkestrą. Repeticijas, kurios vyko miesto kultūros namuose, lankė apie trisdešimt žmonių. Saviveiklininkai patys pasisiuvo tautinius drabužius. 1953 m. birželio mėn. ir 1954 m. lietuvių kolektyvai dalyvavo miesto dainų šventėse.
Igarkoje buvo 3 lietuvių kapinės, vienose jų – apie 1000 lietuvių kapų – tai vienos didžiausių lietuvių tremtinių kapinių buvusios SSRS teritorijoje. 1956–1961 m. dauguma lietuvių grįžo į Lietuvą.
Justin Gatlin
Justin Gatlin (g. 1982 m. vasario 10 d.) yra amerikiečių lengvosios atletikos sprinteris. Jis buvo laikomas greičiausiu žmogumi pasaulyje, nuo tada kai pasiekė pasaulio rekordą 100 metrų bėgimo distancijoje ją įveikęs per 9,76 sekundės, bet šis rezultatas vėliau buvo neįskaitytas. Dėl neleistinų preparatų vartojimo bėgikas nuo 2006 m. iki 2010 m. buvo diskvalifikuotas.
Igarka
Lietuviai
1989–1990 m. į Igarką iš Lietuvos buvo nuvykusios kelios palaikų parvežimo ekspedicijos. 1989 m. Igarkoje tebegyveno apie 270 lietuvių ir lietuvių kilmės žmonių. 1990 m. Igarkos lietuvių krepšinio komanda „Žalgiris“ (vadovas A. Daugnora) buvo atvykusi į Lietuvą. Po 1990 m. daug lietuvių grįžo į Lietuvą. 1992 m. įkurta Igarkos lietuvių sąjunga (1993 m. turėjo apie 50 narių).
Justin Gatlin
Biografija
Justin Gatlin gimė Brukline, Niujorke. Jis lankė Vudhamo aukštąją mokyklą Pensakoloje, Floridoje.
Igarka
Lietuviai
Igarkoje kalėjo:
2016 m. Igarkoje lankėsi projekto Misija Sibiras ekspedicija.
Justin Gatlin
Biografija
Gatlinas šiuo metu gyvena ir treniruojasi Šiaurės Karolinoje, JAV.
Huankavelikos departamentas
Huankavelikos departamentas  – departamentas Peru centro pietinėje dalyje. Ribojasi su Chunino departamentu šiaurėje, su Ajakučo departamentu rytuose, su Ikos departamentu pietuose ir su Limos departamentu vakaruose. Administracinis centras – Huankavelika.
Istorija
Teritorija nuo seno klestėjo įvairios kultūros – Čavino, Vario, Čankų. Čia buvo išgaunamas gyvsidabris. Inkai užkariavo Huankaveliką valdant Tupakui Jupankiui ir Pačakutekui. Ispanų valdymo laikais šis kraštas buvo svarbus kalnakasybos centras, garsėjęs cinoberio, gyvsidabrio, aukso telkiniais, tačiau XVIII a. Huankavelika nuskurdo. 1822 m. sudarytas Huankavelikos departamentas. 1926 m. šį kraštą pasiekė geležinkelis.
Sparčiai didėjanti seka
Sparčiai didėjanti seka – teigiamų realiųjų skaičių seka, kurios kiekvienas sekantis elementas yra didesnis už visų prieš jį esančių sekos elementų sumą.
Huankavelikos departamentas
Geografija
thumb|left|240px|Huankavelikos miesto apylinkės
Sparčiai didėjanti seka
Sparčiai didėjančių skaičių seka matematiškai užrašoma taip:
Huankavelikos departamentas
Geografija
Visa departamento teritorija yra Andų kalnuose. Aukščiausi gūbriai iškilę pietvakariuose, likusioje dalyje plyti plokščiakalniai. Svarbiausios viršūnės: Huamanrasas (5298 m), Chahinija (5288 m), Altaras (5268 m) ir kt.
Ekonomika
Verčiamasi daugiausia kalnakasyba – kasamas varis, švinas, sidabras, kiti mineralai. Auginamos bulvės, kukurūzai, kviečiai, veisiamos lamos, alpakos, kiaulės, galvijai. Veikia dvi hidroelektrinės.
Gyventojai
thumb|240px|Pampaso miesto panorama
Dauguma (~65 %) departamento gyventojų yra indėnai (daugiausia kečujai, yra šiek tiek aimarų). Likusieji – ispanakalbiai metisai ar baltieji.
Administracinis skirstymas
Huankavelikos departamentas administraciškai padalintas į 7 provincijas (skliaustuose – administracinis centras).
Palestinos herbas
Palestinos valstybės ir autonomijos herbas
Emblema, naudojama Palestinos valstybės ir naudota Palestinos autonomijos, sudaryta iš panarabiškų spalvų, esančių Palestinos vėliavoje, pavaizduotų ant skydo, kurį laiko Saladino erelis. Apačioje arabiškas užrašas „فلسطين“, (Palestina). Palestinos autonomijos atveju naudotas užrašas „السلطة الفلسطينية“; (Palestinos autonomija). Šios versijos naudojimas buvo nutrauktas po to, kai kai Palestinos valstybė gavo ne narės šalies statusą Jungtinėse Tautose 2012 m. lapkričio 29 d., o Palestinos autonomijos pavadinimas prezidento dekretu buvo pakeistas į „Palestinos valstybė“ 2013 m. sausio mėn.
Palestinos išsivadavimo organizacijos herbas
Palestinos išsivadavimo organizacijos herbą sudaro Palestinos vėliava virš Palestinos mandato (dabartinė Izraelio, Vakarų Kranto ir Gazos teritorija).
Pieter Aertsen
Piteris Artsenas (ol. Pieter Aertsen, 1508 – 1575 m. birželio 3 d.) – Nyderlandų renesanso dailininkas, laikomas vienu natiurmorto ir interjero scenų žanrų pradininkų Europos dailėje.
Biografija
Piteris Artsenas gimė 1508 m. Amsterdame. 1535 m. įstojo į Antverpeno Šv. Luko dailininkų gildiją. Tikriausiai į miestą atvyko keletą metų anksčiau. Buvo pramintas Ilguoju Piru (Lange Pier). 1542 m. vedė Kathelijne Bueckelaer, kuri buvo Artseno mokinio Joachim teta. Artsenas buvo svarbi jungtis tarp flamandų ir olandų dailės mokyklų. Kurį laiką jis gyveno pas Jeronimo Boscho pasekėją Jan Mandyn. Karjeros pradžioje Artsenas tapė tradiciškai religines scenas vietos bažnyčioms. Vėliau išgarsėjo kaimo valstiečių ir turgaus bei virtuvės scenų vaizdavimu. Tapė vaisius, daržoves, žuvis, duoną ir pan. Šiuos elementus įtraukdavo net į religinius paveikslus („Kristus Mortos ir Marijos namuose“). Jo paveikslai rodo manieristinio vaizdavimo bruožus. 1556 m. Artsenas grįžo į Amsterdamą. Daugelis jame tapytų altorinių paveikslų vėliau pražuvo Šiaurės Nyderlandams persivertus iš katalikybės į protestantizmą. Piteris Artsenas mirė 1575 m. birželio 3 d. Amsterdame. Jo sūnūs Pieter, Aert ir Dirck tapo žinomais dailininkais. Jo mokinys Joachim Bueckelaer toliau tesė Artseno dailės tematiką.
Neprarask Vilties (albumas)
„Neprarask Vilties“ – 3-asis operos dainininko (baritono), Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro bei Kauno muzikinio teatro solisto, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos profesoriaus bei Vilniaus kolegijos docento Vytauto Juozapaičio albumas, išleistas 2008 m. vasario mėnesį. Šis albumas įrašytas studijoje „Mama Studios“ 2007–2008 m.
Su dauguma iš pristatyme dalyvavusių atlikėjų visus 2008 m. tęsėsi albumo koncertinis turas, kurio metu Vytautas Juozapaitis koncertavo didžiuosius Lietuvos miestuose.
Albumo eilių autoriai – Vytautas Juozapaitis, Bernardas Brazdžionis, John Lennon, Violeta Palčinskaitė, Algimantas Baltakis bei kt., albumo muzikos autoriai – Gediminas Zujus, Polas Makartnis, Eric Clapton, Džiuzepė Verdis, Francas Šubertas, Vytautas Klova, Gintautas Abarius bei kt.
Dainos
Bendra trukmė – 50 min. 29 sek.
Dodge Caliber
Dodge Caliber yra kompaktinės klasės automobilis, kurį gamina Dodge. Caliber pakeitė Dodge Neon kaip kompaktinės kalsės Dodge automobilį. Automobilis pasirodė prekyboje 2006 metų pavasarį kaip 2007 metų modelis. Caliber yra vienas iš pimūjų moderniųjų Dodge automobilių, parduodamų Europos rinkoje. Automobilis skirtas konkuruoti su Chevrolet HHR, Mazda3 ir Toyota Matrix/Pontiac Vibe.
Beringija
thumb|220px| Beringija – sausumos ruožas, geologinėje istorijoje jungęs Čiukčiją su Aliaska. Ši kontinentinio šelfo dalis periodiškai iškildavo ir nugrimzdavo į jūros dugną ir sudarydavo iki 2000 km pločio sausumos juostą tarp Azijos ir Šiaurės Amerikos. Nuosėdų tyrimai jūros dugne ir abiejose Beringo sąsiaurio pusėse rodo, kad per paskutinius 3 mln. metų Beringija iškilo ir vėl nugrimzdo po vandeniu mažiausiai šešis kartus. Kaskart susijungus žemynams iš Senojo pasaulio į Naująjį ir atgal migravo gyvūnai. Paskutinį kartą Beringija nugrimzdo prieš 10-11 tūkstančių metų. Iki tol sausumos tiltas tarp žemynų egzistavo prieš 15-18 tūkstančių metų.
Šiuolaikiniai tyrimai rodo, kad per šį laikotarpį kelias iš Azijos į Ameriką buvo atviras ne visą laiką. Praėjusius dviem tūkstančiams metų po paskutinės Beringijos iškilimo, Aliaskoje susijungė du milžiniški ledynai, kurie sudarė neįveikiamą kliūtį tarp žemynų. Kartais daroma prielaida, kad pirmykščiai žmonės, kurie spėjo pereiti iš Azijos į Ameriką, tapo kai kurių dabartinių Amerikoje gyvenančių tautų protėviais, pvz., tlinkitų.
Prieš Beringijai išnykstant paskutinį kartą, pasauliniai klimato pokyčiai sudarė sąlygas per Beringiją į Ameriką patekti dabartinių indėnų protėviams. Po to Beringijos vietoje susidarė dabartinis Beringo sąsiauris, o Amerikos gyventojai ilgam tapo izoliuoti. Amerikos apgyvendinimas vyko ir vėliau, bet jau jūros keliu arba ledu (eskimai, aleutai).
Virginija Čiurlionytė-Katinienė
Virginija Katinienė-Čiurlionytė (1958 m. rugsėjo 22 d. Merkinėje, Varėnos r.) – muzikos mokytoja ir choro dirigentė.
Biografija
Mokėsi Varėnos vidurinėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje (mokyt. A. Bernatavičiaus akordeono klasė). Baigusi vidurinę mokyklą, 1976–1980 muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė S. Jautakis).
1980–1982 Varėnos 3-osios ir 1-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja, vaikų ir merginų chorų vadovė. Taip pat buvo Panočių vidurinės mokyklos muzikos mokytoja ir vaikų choro vadovė. Vadovavo ir vokaliniams ansambliams, juos parengdavo „Dainų dainelės" konkursams.
Nuo 1980 rudens Varėnos vaikų muzikos mokyklos mokytoja, chorinio dainavimo skyriaus, o 1984–1994 įvairių specialybių jaunių choro vadovė. Chorą parengė 1985 ir 1987 respublikinėms dainų šventėms, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Choras dalyvavo 1987 respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse, Varėnos rajono dainų šventėse, festivaliuose Alytuje, Lazdijuose ir Vilniuje, koncertavo savo mieste bei rajone, Marijampolėje.
1984–1989 Varėnos rajoninių kultūros namų mišriojo choro chormeisterė, vadovavo ir Varėnos melioracijos statybos valdybos, Centrinės ligoninės, Perlojos eksperimentinio ūkio moterų vokaliniams ansambliams. 1989 suorganizavo Varėnos miesto švietimo darbuotojų mišrųjį chorą, bet jo veikla buvo trumpalaikė.
Nuo 1993 Vilniaus B. Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos choro dirigavimo mokytoja ir vyresniųjų klasių moksleivių choro chormeisterė, nuo 1998 rudens vadovė. 1996–1997 Lietuvos radijo ir televizijos vaikų choro jaunučių grupės vadovė, nuo 1996 Vilniaus miesto kultūros rūmų moterų choro „Eglė" chormeisterė, nuo 1997 Vilniaus M. K. Čiurlionio menų gimnazijos pradinių klasių choro vadovė.
V. Katinienė buvo Varėnos rajono chorvedžių tarybos pirmininkė, meno mėgėjų apžiūrų žiuri narė, dainų švenčių dirigentė ir vyr. dirigentė. 1987 apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1994 jai suteikta muzikos mokytojos ekspertės kvalifikacijos kategorija. Dabar ji kartu su vyru Raimundu Katinu vadovauja chorui „Viva Voce“.2009 metais šis choras konkurse Turkijoje užemė pirmają vietą ir tapo laureatais
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Skapiškio šv. Lauryno Kankinio bažnyčia
'''Skapiškio šv. Lauryno kankinio bažnyčia''' – buvusi pirmoji bažnyčia Skapiškio miestelyje, dabar nugriauta. Bažnyčios vietoje prie kelio stovi atstatyta bažnyčios varpinė.
Istorija
Pirmoji bažnyčia minima 1519 metais, Gardino seniūno Jurgio Radvilos bajorės Elenos Baltramejienės-Tartilavičienės skundas prieš Stanislavo Skapo raštininką Jurgį rodo, kad tuo laiku tikrai buvo Mituvos miestelis ir čia stovėjo bažnyčia. Ji galėjo būti pastatyta apie 1500 metus, bažnyčią fundavo didikų Skapų giminė.
XVI a. viduryje Skapiškio parapija buvo viena skurdžiausių ir teturėjo tik porą valstiečių kiemų.
1555 m. Stanislovas Skopas dovanojo daugiau kaip 22 valakus žemės su Biliūnų ir Kreipšių kaimais. Vėlesniuose dokumentuose nurodoma, kad pastatyta mūrinė bažnyčia. 1669 m. minima tik Skapiškio koplyčia, 1674–1677 m. Vilniaus vyskupijos Kupiškio dekanato bažnyčių vizitacijos aktuose Skapiškio bažnyčios nėra.
Apie 1684 m. bažnyčiai grąžintas Kreipšų kaimas. Kreipšų palivarke tuomet gyveno bažnyčios klebonai. 1694 metais Skapiškio klebonas J. K. Šrubovskis nurodė tikslias parapijos ribas. Jos apėmė kaimus aplink Skapiškį, patį miestelį, klebonijos jurzdiką apie bažnyčią už tilto.
1720-1740 m. Skapiškyje klebonavo ir lietuviškai pamokslus sakė Vilniaus kanauninkas Juozapas Dominykas Puzinas. Netrukus jis tapo Livonijos vyskupu ir su broliu Mykolu 1750 m. Skapiškyje įkurdino domininkonus. 1752 m. pastatytas vienuolynas, jam buvo dovanota 137 valakai žemės. O netrukus domininkonai pasistatė naują bažnyčią, ją 1858 m. pašventinus Skapiškio šv. Hiacinto (Jackaus) bažnyčia tapo parapine. Į naująją, pašventintą domininkonų bažnyčią buvo perneštas visas senųjų Dievo namų inventorius, senojoje parapinėje šv. Lauryno kankinio bažnyčioje pamaldos daugiau nebuvo laikomos.
1900 m. konsistorijoje iškelto klausimo dėl bažnyčios nugriovimo parapijiečiai nepalaikė, tačiau ir nesurado pinigų bažnyčios remontui.
Per Pirmąjį pasaulinį karą vokiečių okupacinės valdžios nurodymu šv. Lauryno kankinio bažnyčią nugriovė, jos plytomis ir akmenimis išgrindė miestelio gatves. Bažnyčios vietoje likusi didelė duobė užlyginta 1936 m. Liko stovėti tiktai bažnyčios varpinė.
Architektūra
1841 m. šalia bažnyčios pastatyta akmens ir plytų mūro dviejų tarpsnių varpinė.
Bažnyčios varpinė
1841 m. klebono Motiejaus Klimavičiaus rūpesčiu sumūryta dviejų aukštų parapijos bažnyčios varpinė.
Padavimą apie šeštąjį, patį didžiausią varpą, nuskendusį ežere, apdainavo ir Maironis eilėraštyje „Skapiškio varpas“.
1951 m. sovietai varpus nukabino ir išvežė į Rusiją. Dabartinis Skapiškio bažnyčios varpas yra vienas iš tų išvežtųjų. Jį grąžino Skapiškio krašto šviesuolis Lionginas Indreika.
Tauragės dvaras
Tauragės dvaras – dvaras, stovėjęs į pietus nuo tuometinės Tauragės, prie Beržės ir Jūros upių. 2020 m. dvarvietėje įkurtas atskiras naujas kaimas – Tauragės Dvaras.
Istorija
Atsirado XV a., XVI a. pradžioje priklausė Kražių valsčiui, Vilniaus vaivadai Bartosiui (Bartošiui), o nuo 1550 m. – žemaičių pilininkui Melchiorui Šemetai. 1571 m. sudarytame dvaro inventoriuje rašoma, kad Šemeta padalino savo žemes trims įpėdiniams. Vieną dalį gavo Kristina Šemetaitė, du trečdaliai atiteko Vaclovui ir Jonui Šemetoms. Visa dvaro valda 1587 m. apėmė 300 valakų žemės, pievų ir miškų.
1581 m. Vaclovas savo dalį perleido broliui Jonui Šemetai, kuris buvo ir Batakių seniūnas. Jonas prasiskolino ir buvo priverstas savo dalį parduoti. Pirmiausia Tauragę pasiūlė pirkti Brandenburgo–Ansbacho markgrafui Jurgiui Frydrichui. Atsiųsta komisija apžiūrėjo pirkinį, 1589 m. gegužės 5 d. savo pranešime įvertino, kad Tauragės žemės esančios geros, derlius puikus, pievos vešlios. Tuomet J. Šemetai priklausė 17 kaimų, trys ketvirtadaliai miesto, neveikiantis malūnas, miškai. Už viską jis norėjo 15 000 guldenų. Tik 1601 m. Jurgis Frydrichas, 1577–1604 m. buvęs Prūsijos regentas, nupirko iš Šemetos dvarą su miestu už 21 000 guldenų.
1603 m. dvarą paveldėjo Prūsijos hercogas Albertas Frydrichas, kuriam, 1607 m. mirus J. Šemetai, jo vaikai Vaclovas, Stanislovas ir Elžbieta iškėlė bylą, ieškodami savo palikimo. Kai Raseinių teismas atsakė neigiamai, jie kreipėsi į Vilniaus teismą, bet ir ten nelaimėję, todėl Tauragė liko markgrafui.
1616 m. kurfiurstas Jonas Zigmantas, Alberto Frydricho įpėdinis, nupirko ir buvusią Šemetaitės-Bielevičienės Tauragės dvaro dalį. Taip Brandenburgo–Prūsijos valdovo žinioje Tauragė su dvaru išbuvo ketverius metus. 1621 m. spalio 23 d. kurfiurstas Jurgis Vilhelmas atidavė ją valdyti ir naudotis savo rūmų tarnautojui Povilui Domarackiui. Šis 1639 m. sausio 17 d. nupirko Tauragę už 11000 dukatų. Domarackis sumokėjo tik pusę sumos, teisindamasis, kad Žemaičių vyskupas Jurgis Tiškevičius (vyskupavo 1633–1649 m.) iškėlęs jam bylą, norėdamas atgauti 3 dvaro kaimus, kurie anksčiau jam buvo dovanoti. Domarackis valdė Tauragę iki 1649 m., vėliau dvaras atiteko jo palikuoniams, iš jų Tauragę nupirko Jonas Mikalojus Stankevičius. Jis 1653 m. pardavė dvarą Lietuvos lauko etmonui Jonušui Radvilai (1612–1655 m.). Tauragė virto Radvilų nuosavybe.
Gotfridas fon Budolenbrockis 1672 m. savo teises perleido Trakų tėvūnui Rossachackiui. 1669 m. mirus Boguslavui Radvilai (1620–1669 m.), jo turtu paveldėjo nepilnametė (dvejų metų) Liudvika Karolina Radvilaitė (1667–1695 m.). Kai ji sulaukė brandos amžiaus, karalius Jonas Sobieskis, turėdamas galvoje jos didelius turtus, sumanė ištekinti ją už savo sūnaus Jokūbo. Bet Brandenburgo kurfiurstas ir Prūsijos hercogas Frydrichas Vilhelmas (1640–1688 m.), sužinojęs apie jo planus, paskubomis, vos Karolinai sulaukus 14 metų, ištekino ją už savo sūnaus markgrafo Liudviko, tuo stengėsi, kad Tauragė grįžtų Brandenburgo markgrafo žinion. Į Tauragę pretenzijas reiškė ir Sapiegos. Bet galiausiai, 1688 m. Tauragė priteisiama Brandenburgo kurfiurstui, 1691 m. tai patvirtina Vilniaus tribunolas. Tokiu būdu dvaras ir miestas ilgam laikui atitenka Prūsijos valdovams.
Tauragei patekus Prūsijos valdžion, kaip ir anksčiau, buvo įvesta vokiška administracija. Kurfiuristai skirdavo Tauragės valdytojus. Nuo 1688 iki 1793 m. Tauragės valdytojai buvo:
Politiškai Tauragė priklausė Lietuvos-Lenkijos valstybei. Prūsijos valdovas, kaip Tauragės savininkas, buvo lygus Lietuvos didikams ir privalėjo atlikti valstybei įprastas prievoles ir mokėti mokesčius. XVIII a. Tauragės dvare buvo įsteigtas didelis žirgynas, buvo laikoma pagerintų galvijų banda, žymiai iškilo Tauragės valdos ūkis.
1793 m. rugsėjo 29 d. Gardino sutartimi Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas II (1744–1797 m.) atsisakė Tauragės ir Seirijų dvarų, už tai gaudamas Lenkijos žemės plotą prie pietų Prūsijos.
1794 m. rugpjūčio 3 d. Tauragę savo žinion perėmė Raseinių apskrities viršininkas Aramavičius. 1795 m. Tauragė su visa Lietuva pateko Rusijos valdžion. Jekaterina II dovanojo Tauragę savo gydytojui Kruse, o šis perleido ją savo posūniui Albrechtui. Jis 1805 m. Tauragės dvarą perdavė grafui Platonui Zubovui.
1805–1807 m., susidarius Europos valstybių koalicijoms, kuriose dalyvavo ir Rusija, Tauragės dvaras buvo paverstas rusų caro būstine ir carinės Rusijos kariuomenės vyriausia tvirtove. Į dvarą dažnai atvažiuodavo ir apsigyvendavo caras Aleksandras I. Pas jį atvažiuodavo Prūsijos karalius. 1807 m. Napoleonui nugalėjus rusus prie Frydlendo, rusų kariuomenė pasitraukė į dešiniąją Nemuno pusę. Rusijos caras tų pačių metų birželio 22 d. Tauragės dvare pasirašė su prancūzais sutartį, kuri iš esmės buvo 1807 m. Tilžės taikos prototipas. 300px|thumb|Lietuvos Respublikos Prezidentas [[Tauragės dvaras|Tauragės dvare III dragūnų Geležinio vilko pulkui 1937 m. rugpjūčio 15 d. įteikė vėliavą. Iš kairės: Vidaus reikalų ministras Julius Čaplikas, Kariuomenės vadas Stasys Raštikis, Krašto apsaugos ministras Stasys Dirmantas, Antanas Smetona, brigados generolas Kazys Tallat-Kelpša.]] 1841 m. dvaras perėjo valstybės iždo žinion, o 1846 m. caras Nikolajus I (1796–1855 m.) padovanojo kunigaikščiui Hilarijui Vasilčikovui. Jis čia sudarė atskirą ordinaciją, sutvarkė dvarą, įruošė spirito varyklą. 1910 m. dvaro centre stovėjo 8 mūriniai ir 26 mediniai pastatai, į rytus nuo dvaro, Jūros upės slėnyje buvo didžiulis su alėjomis parkas ir sodas. Vėliau, pertvarkant parką, jis sujungtas su Jūros upės kranto ir šlaito reljefu, įgavo peizažinio parko elementų.