cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sarmatizmas
Ideologijos ir gyvenimo būdo bruožai
Sarmatizmo ideologijai buvo būdingas tvirtinimas, kad Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos Respublikos politinė santvarka su tokiais reiškiniais, kaip liberum veto ar laisvas karaliaus rinkimas, yra tobuliausia pasaulyje. Ideologija tapo net mesianistinė: kunigas Wojciech Dębołęcki teigė, kad Adomas ir Ieva kalbėjo lenkiškai. Šlėkta ėmė manyt, neva Lenkija yra krikščionybės bastionas, o lenkai esą naujoji išrinktoji tauta.
Sarmatizmo ideologija buvo neatsiejama nuo puošnių ceremonijų. Ceremonijos vykdavo savitiksliškai, buvo sakomos iškilmingos prakalbos. Didelis dėmesys buvo kreipiamas į išvaizdą. Bajorų šarvai buvo puošiami povo plunksnomis. 1633 atvykęs į Romą Lenkijos karalystės kancleris Jerzy Ossoliński surengė puošniausią prisistatymą Romos istorijoje: žirgai prieš įjojant į miestą buvo pakaustyti auksinėmis pasagomis. Raiteliai mėtė auksines monetas į stebėtojų minią, procesiją lydėjo šimtai kupranugarių ir belaisviai iš egzotiškų rytų šalių.
Politika
Tvirtinimas apie bajorų sarmatišką kilmę skatino ekspansiją į rytus. Pasigirsdavo nuomonių apie Abiejų tautų Respublikos teises į žemes prie Okos, Volgos ir Dono upių, nes esą šlėkta yra sarmatų palikuonys, o šios žemės buvo apgyvendintos sarmatų genčių.
Menas
thumb|right|200px|Stanisław Woysza'os karstinis portretas. 1677. Tapyboje labai populiarūs tapo reprezentaciniai šlėktos portretai, vadinamasis sarmatiškas portetas (portet sarmatycki). Juose puošniame fone realistiškai pavaizduotas bajoras tapomas visu ūgiu, apsirengęs puošnia apranga, vieną rankos laikąs ant liemens, portreto viršuje, šone, kartuše arba be jo buvo įrašomos pareigos ir vardas. Kitas paveikslų tipas buvo vadinamasis karstinis portretas (portet trumienny): ant šešiakampio ar aštuonkampio švino arba alavo skardos lakšto buvo nutapomas mirusio portretas ir pritvirtinamas prie karsto.
Apranga
Sarmatiškoji apranga ėmė formuotis XVI amžiaus pabaigoje. Didelę įtaką turėjo vengro Stepono Batoro populiarumas. Sekdami jo vengrišką apsirengimą bajorai ėmė jį kopijuoti. Įtaką aprangai darė turkiški, totoriški, net persiški drabužiai. Drabužiai buvo teatrališki, ryškių spalvų. Pagrindinis drabužis - žiponas, ant viršaus dėvimas kontušas, kuris perrišamas kontušo juosta. Per ceremoniją iš paskos eidavo puošnų ginklą nešantis tarnas.
Literatūra
Žymiausi sarmatizmo epochos rašytojai ir kartu ideologai buvo: Hieronim Morsztyn (1581-1623?), Jerzy Ossoliński (1595-1650), Samuel Twardowski (1600-1661), Wacław Potocki (1621-1696), Jan Chryzostom Pasek (1636-1701), Wacław Potocki (1621-1696), Józef Baka (1707-1780). Darbų gausumu pasižymėjo Andrziej Fredro (1620-1679), paradoksaliai gyvenimo neigiamybes traktavęs kaip Respublikos nepriklausomybės ramsčius. Jų darbuose šlovinamas riteriškumas, aukso laisvė, liberum veto, jausmingumas, didvyriškumas. Grožinėje literatūroje paplito eiliuoti pasakojimai (gawęda). Literatūros istorikų manymu sarmatizmo epochos tradicijos lenkų literatūroje buvo tęsiamos ir po padalijimų, net iki šių dienų. 1953 m. Witold Gombrowicz romanas Trans-Atlantic buvo parašytas senoviniu gawęda stiliumi. Adomo Mickevičiaus Pan Tadeusz (1834) ar Henryk Sienkiewicz istorinė trilogija: (1905) turi tuos pačius sarmatizmo epochos bruožus: gėrimasi bajorų aukso laisve, net anarchizmu, idealizuojamas gyvenimas kaime, žavimasi bajorų drąsa.
Ąžuolija (Leliūnai)
Ąžuolija – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pakalnių, tarp kelio ir geležinkelio linijos Švenčionėliai–Utena. Yra Utenos geležinkelio stotis. Šiauriau kaimo telkšo Kigys.
miniatiūra|240px|left|Sodyba prie kelio miniatiūra|240px|left|Apleista stotis
Petras Ciunis
Petras Ciunis (1898 m. birželio 26 d. Perlojoje, Perlojos valsčius – 1979 m. Vilniuje) – karininkas, pedagogas, bibliotekininkas.
Šeima
Motina Agafija (Barnatavičaitė) Ciunienė buvo gimusi Paužalio kaime (Lydos apskritis), šeimininkavo namuose.
Sesuo Marija „Marytė“ Ciunytė vos sulaukusi pilnametystės 1914 m. išvyko į JAV, kur Niujorke gyveno iki mirties. Šeimos archyve saugomi išlikę tarybinės nomenklatūros cenzūruoti laiškai.
Sesuo Elena „Eliukas“ Ciunytė dingo be žinios II PK metais.
Žmona Teofilė (Čiburytė) Ciunienė.
Sūnus Laimutis Leonas Ciunis - teatro ir kino aktorius, režisierius.
Ankstyva jaunystė
1911–1915 m. P. Ciunis mokėsi Trakų miesto mokykloje.
1915–1918 m. Voronežo mokytojų seminarijoje (tuomet Tartu universiteto filialas), įgijo pradžios mokyklos mokytojo specialybę. Dalyvavo „Saulės“ draugijos, Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti veikloje. 1917 m. balandžio-gegužės mėn. lankėsi Sankt Peterburge, kur rinko aukas lietuvių reikalui.
1918 m. birželio-rugpjūčio mėn. tarnavo telefonistu Lugoje, buvusio Rusijos armijos Peterburgo srities pasienio apsaugos pulko štabe. thumb|Petras Ciunis ir nežinomas ~1915 m.|left
Tarpukaris
thumb|Petras Ciunis 1918 m., Alytus, Lietuva|left thumb|Petras Ciunis 1919 kovo 20 d., Alytus|left 1918 m. lapkričio mėn. pradėjo tarnybą Lietuvos kariuomenės I-ame pėstininkų pulke. 1918 m. gruodžio mėn. su pulku perkeltas į Alytų, nuo 1919 m. vasario mėn. dalyvavo kovose su bolševikais. Esant reikiamam ankstesniam išsilavinimui ir kovų patirčiai, 1919 m. birželio mėn. priimtas į Kauno karo mokyklą. Dėl karininkų trūkumo karo mokyklos kursas buvo sutrumpintas iki 6 mėn. Ją baigęs (II laida) pėstininkų leitenanto laipsniu paskirtas į I pėstininkų pulką būrio vadu.
Nuo 1920 m. liepos mėn. dalyvavo mūšiuose su lenkais ties Varėna, Valkininkais, Lentvariu ir Trakais. Aktyviems karo veiksmams aprimus su daliniu saugojo Lietuvos demarkacinę liniją su Lenkija Musninkų-Širvintų-Giedraičių ruože. Nuo 1921 m. rugpjūčio 19 d. vedė užrašus, kurie tebesaugomi šeimos archyve. Juose lietuvių, lenkų, rusų, vokiečių ir lotynų kalbomis aprašomi įvairūs „svarbumynai“: apkasai, poezija, pasaulio sporto rekordai, filosofų mintys, moterys, patriotinės dainos ir kt. Tuo laikotarpiu jis priklausė I-o pulko „Žaliojo dobilo“ (nevedusių karininkų) draugijai.
1925 m. liepos 15 d. baigė Aukštųjų karininkų kursų bendrąjį skyrių (V laida). Ėjo ūkio kuopos, vėliau – mokomosios kuopos vado pareigas I pėstininkų pulke Ukmergėje.
1926 m. suteiktas kapitono laipsnis.
1931 m. Kaune baigė karininkų chemijos kursus.
1933 m. perkeltas į Šaulių sąjungą,
1939 m. perkeltas į II pėstininkų pulką. Sovietų Sąjungai okupuojant Lietuvą tarnavo II-ame pėstininkų pulke 2-os kuopos vadu.
Sovietmetis
Lietuvos politikams priėmus SSRS ultimatumą, 1940 m. Lietuvos kariuomenė pertvarkyta į „Liaudies kariuomenę“, vėliau į Raudonosios armijos (RA) 29-ąjį teritorinį šaulių korpusą. 1940 m. rugsėjo 7 d. P. Ciunis paskirtas RA 259-ojo šaulių pulko 1-ojo bataliono 2-osios kuopos vadu. 1940 m. gruodžio mėn. perkeltas į RA 184-ąjį šaulių divizijos 619-ąjį artilerijos pulką, paskirtas chemijos tarnybos viršininku, 1941 m. birželio mėn. – į RA 179-ąją šaulių diviziją chemijos tarnybos viršininku.
1941 m. birželio 22 d. prasidėjus SSRS-Vokietijos karui, su RA 29-ojo TŠK likučiais atsitraukė į Rusiją, dalyvavo mūšiuose ties Neveliu ir Velikije Luki. 1941 m. rugpjūčio mėn. išsiųstas į karininkų tobulinimosi kursus „Vystrel“ Solnečnogorske. Baigęs kursus 1941–1942 m. dėstė Omsko pėstininkų karo mokykloje. 1942 m. paskirtas 16-osios lietuviškosios divizijos štabo cheminės tarnybos viršininku. Karo mūšiuose dalyvavo nuo 1943 m. vasario 21 d., kai Lietuviškoji divizija stojo į kovą Aleksejevkoje, 50 km į šiaurės rytus nuo Oriolo.
1946 m. demobilizuotas, perkeltas į Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, paskirtas karinės katedros vyresniuoju dėstytoju.
Palaidotas Vilniaus Saulės kapinėse.
Pluto
Graikų mitologijoje Pluto – nimfa Dzeuso mylimoji, Tantalo motina. Ji buvo viena iš 3 tūkstančių okeanidžių, Okeano ir Tetijos duktė. Pluto dar minima, kaip Tmolo, vieno iš urėjų, kalnų personifikacijų, žmona.
Kitas graikų mitologijas personažas Pluto (dažniau vartojama vers. Plutas) – turtų dievas.
Slikiai
Slikiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Nociūnų. Kaime yra geležinkelio stotis. Per kaimą eina kelias Nociūnai–Šėta.
Pastatytas paminklas Slikių ir Akmenių kaimų Vyčio apygardos partizanų, žuvusių 1944–1955 m., atminimui. Atidengtas 1997 m. Autorius – V. Kundrotas. Yra senųjų Slikių kapinių vieta.
Istorija
2020 m. prijungta Slikių GS gyvenvietė.
Tantalas
Tantalas – 5-os grupės, 6-o periodo cheminis elementas. Atominis skaičius – 73, cheminis simbolis – Ta. Atominė masė: 180,9479, virimo temperatūra 5425 °C, lydymosi temperatūra 2996 °C. Blizgus, pilkas, lankstus metalas (panašus į platiną). Tantalą 1802 m. dviejuose cheminiuose elementuose atrado Švedijos chemikas A. G. Ekebergas. Dėl sudėtingo gavimo jis pavadintas senovės graikų mitologijos veikėjo Tantalo vardu.
Chentėjaus kalnai
miniatiūra|Tolumoje Chentėjaus kalnai Chentėjaus kalnai  – kalnynas šiaurės Mongolijoje, Tiobo ir Chentėjaus aimakuose, šiauriniai šlaitai pasiekia Rusijos teritoriją. Ilgis ~250 km. Aukštis iki 2800 m. Sudarytas daugiausia iš granito, būdingos plokščios viršūnės. Pietiniuose šlaituose vyrauja kalnų stepės, šiauriniuose – miškastepės ir taigos plotai.
Tantalas
Cheminės savybės
Iki 150 °C tantalas beveik su niekuo chemiškai nereaguoja, jį tik ėsdina hidrofluoridinė rūgštis, kitos rūgštys, turinčios fluoro jonų, ir sieros trioksidas. Su šarmais reaguoja labai lėtai. Aukštesnėje temperatūroje tantalas tampa labiau reaktyvus.
Chentėjaus kalnai
Dalis Chentėjaus kalnų įeina į Chano Chentėjaus rezervatą. Jame yra šventas mongolų kalnas Burchan Chaldunas, kur pasak legendos gimė Čingischanas.
Tantalas
Cheminės savybės
Šaltas tantalas lengvai apdirbamas mechaniškai. Jau apytiksliai 600 °C temperatūroje tantalas lengvai sugeria dujas, pvz., deguonį. Taip pat jis nepaprastai atsparus rūgščių poveikiui.
Pritaikymo sritys
Iš pradžių tantalas buvo naudojamas kaitinimo lempų siūlų gamybai, bet netrukus buvo pakeistas volframu. Dabar tantalas labai plačiai naudojimas chemijos pramonėje, kur plonais tantalo lapais padengiami prietaisai, kuriuos veikia įvairios chemiškai agresyvios medžiagos. Taip pat tantalas pakeitė platiną laboratorinių indų gamyboje.
Tantalo karbidų junginiai naudojami greitai pjaustančių instrumentų gamybai, plačiai naudojami aviacinėje pramonėje. Tantalas naudojamas chirurgijoje: iš jo gaminami siūlių sutvirtinimo priemonės – chirurginiai segtukai ir kabliukai, protezų gamyboje – kaulų sutvirtinimo viniai, varžtai, plokštelės.
Kai kurie fluoro bei tantalo junginiai nepakeičiami sintetinio kaučiuko gamyboje, o tantalo oksidas – neatskiriamas optinio stiklo gamybos komponentas.
Gamtoje
Tantalas gamtoje randamas kartu su niobiu – kolumbito, tantalito ir euksenito mineraluose. Tantalas ir niobis randamas Brazilijoje, Kanadoje, Afrikoje (ypač Kongo Demokratinėje Respublikoje), Australijoje ir Ispanijoje. Tantalas, sodrinant alavo mineralus, išgaunamas Malaizijoje ir Nigerijoje.
Naudojimas
Komercinis tantalo panaudojimas:
Tantalo poveikis žmogaus organizmui
Žmogaus organizmo audiniai puikiai adaptuoja tantalo implantus – vinis, vielą ir t. t., tačiau retkarčiais pasitaiko fibrozinė (skaidulinio audinio uždegimas) audinių reakcija tantalo implantams.
Mokslininkai nesutaria dėl plaučių audinių reakcijos į tantalo dulkes. Pvz., G. Shepers rašo, kad tantalo dulkės, kurias įkvėpdavo eksperimentinės jūros kiaulytės, nedarė jokios įtakos jų plaučių audiniams. Tas pats autorius tyrinėjo ir kitų tantalo junginių organizmui poveikį ir priėjo prie išvados, kad tantalo oksidai bei druskos yra inertiškos, netoksiškos gyvajam organizmui. Tačiau kai kurie mokslininkai, pvz., K. Cochren, L. Machlin ir kiti eksperimentuose su gyvūnais įrodė tam tikrų tantalo junginių toksiškumą. Toksiškiausiu pasirodė tantalo chloridas – po paranteralinio įvedimo 1900 mg/kg šio junginio žiurkėms, galima buvo stebėti tam tikrus patologinius pasikeitimus inkstuose, kepenyse bei kasoje, nors patys gyvūnai išlikdavo gyvi.
Piktžolė
Piktžolės – augalai, augantys tose pačiose dirvose su kultūriniais augalais ir konkuruojantys su jais. Piktžolės stelbia kultūrinius augalus, konkuruoja su jais dėl vandens, mineralinių medžiagų. Piktžolėtose dirvose kultūriniai augalai prastai auga ir gali visiškai išnykti. Dėl piktžolių poveikio mažėja derlius, prastėja jo kokybė, derlių užteršia piktžolių sėklos ir vegetatyvinės dalys.
Trumpaamžės piktžolės
thumb|250px|[[Baltoji balanda (Chenopodium album)]] Jos gyvena iki 2 metų. Per vystymosi ciklą subrandina sėklas, jas išbarsto, o vėliau sunyksta. Tokios piktžolės sudaro 2/3 visų Lietuvos pasėlių piktžolių. Pagal mitybos būdą trumpaamžės piktžolės skirstomos į tris gupes:
Neparazitinės piktžolės
Jos vykdo fotosintezę, pačios iš dirvos apsirūpina vandeniu ir mineralinėmis medžiagomis.
Žieminės ir dvimetės piktžolės savo vystymosi ciklu artimos žieminiams javams, todėl juos dažniausiai ir teršia.
Pusiau parazitinės piktžolės
Jų šaknys trumpos, turi čiulptukus, kuriais čiulpia maisto medžiagas iš gretimų augalų šaknų. Jei šalia nėra augalo, iš kurio galėtų siurbti medžiagas, pusiau parazitinės piktžolės pačios siurbia mineralines medžiagas iš dirvos ir vykdo fotosintezę, nes turi žalius lapus, stiebus ir šaknis. Pvz., didysis barškutis, raudonasis skėtukas.
Parazitinės piktžolės
Neturi žalių lapų ir šaknų, nevykdo fotosintezės. Stiebai besivyniojantys. Į parazituojamą augalą įaugina čiulptukus, kuriais siurbia jo pagamintas maisto medžiagas. Pvz., dobilinis brantas, lininis brantas.
Daugiametės piktžolės
thumb|250px|[[Paprastasis varputis (Elytrigia repens)]]
Lietuvoje apie 30 % iš visų piktžolių rūšių. Toje pačioje vietoje jos gali augti ir daugintis nuo kelių iki keliolikos metų. Žiemą jų antžeminės dalys sunyksta, o pavasarį iš požeminių organų vėl atželia.
Daugiametės piktžolės dauginasi sėklomis ir vegetatyviniu būdu. Pagal dauginimosi būdą jos skirstomos į sėklomis plintančias ir vegetatyviškai plintančias.
Johansono strėliukė
Johansono strėliukė (Coenagrion johanssoni) – strėliukių (Coenagrionidae) šeimos atstovas.
Paplitimas
Tai Šiaurės Eurazijos rūšis. Paplitusi Skandinavijoje, išskyrus Daniją, Š. Baltarusijoje, Latvijoje, Rusijoje, Sibire, Korėjoje. Lietuvoje rūšis aptikta Labanoro regioninio parko Girutiškio rezervate (Švenčionių r.).
Biologija ir ekologija
Rūšis gyvena nedideliuose distrofiniuose ežerėliuose, aukštapelkėse. Dėl rūgščios reakcijos tokių ežerėlių vanduo neturtingas mineralinių medžiagų. Dažniausiai individai aptinkami ant kiminų, kitų samanų, viksvų, plūdurlapių žiedinių augalų. Suaugėliai neskraido virš atviro vandens, skraido žemai tarp augalijos. Patelės kiaušinius deda į vandens augalų stiebus. Lervos vystosi 1- 2 metus. Skraido nuo birželio iki rugpjūčio vidurio.
Ieva Kačinskaitė-Urbonienė
Ieva Kačinskaitė-Urbonienė (g. 1990 m. rugpjūčio 25 d. Kėdainiai) – jauniausia Vilniaus miesto tarybos narė ir Lietuvos savivaldos politikė, buvusi Seimo Pirmininko patarėja, Darbo partijos pirmininko Valentino Mazuronio pavaduotoja, partijos atsakingoji sekretorė. Nuo 2020 m. yra LR Seimo narė.
Politinė veikla
2005 m. Ieva Kačinskaitė-Urbonienė įsitraukė į Jaunimo organizacijos DARBAS (JOD) Kėdainių skyriaus veiklą ir buvo išrinkta į IV Lietuvos mokinių parlamentą, kuriame atstovavo Kėdainių rajono jaunimui. 2006 m. įsitraukė į Kėdainių rajono mokinių tarybos bei Kėdainių rajono savivaldybės Jaunimo reikalų tarybos veiklą, tapo JOD Kėdainių skyriaus pirmininke, tuo pat metu buvo Kėdainių Šviesiosios gimnazijos prezidentė. 2007 m. trumpai dirbo Viktoro Fiodorovo padėjėja Kėdainiuose. Skaitė paskaitas jaunimo lyderiams apie darbą savivaldose ir organizacijose. JOD Politinio komiteto pirmininkė. Vedė JOD FM laidą „Politika“. Darbo partijos atstovės Europos Parlamente Justinos Vitkauskaitės-Bernard asistentė. Nuo 2013 m. iki 2015 m. rudens dirbo Seimo pirmininkės Loretos Graužinienės sekretoriato patarėja vidaus politikai. Vėliau buvo išrinkta Darbo partijos pirmininko Valentino Mazuronio pavaduotoja, pradėjo dirbti partijos atsakingąja sekretore, šiuo metu vadovauja partijos sekretoriatui ir taip pat yra europarlamentaro V. Mazuronio padėjėja.
2011-2015 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. Vilniaus miesto savivaldybės Gyvūnų globos ir apsaugos komisijos narė. I. Kačinskaitė-Urbonienė įsivėlė į incidentą, kai per svarbų balsavimą nebuvo Vilniaus miesto tarybos posėdžių salėje, nors elektroninė balsavimo sistema rodė ką kita. Ši techninė klaida galėjo pakenkti politikės įvaizdžiui, tačiau tyrimas labai greitai buvo nutrauktas, nes nebuvo įžvelgta jokių politikės veiksmų, pažeidžiančių Lietuvos Respublikos įstatymus ar savivaldybės tvarką.
2014 m. balandžio pabaigoje I. Kačinskaitė-Urbonienė Darbo partijai paaukojo 40 tūkst. litų, o gegužę – 4 tūkst. litų pervedė į buvusio kandidato į prezidentus Artūro Paulausko rinkimų sąskaitą. Tai buvo viešojoje erdvėje sukėlė diskusiją, tačiau Valstybinė mokesčių inspekcija išnagrinėjusi I. Kačinskaitės-Urbonienės pajamų ir turto deklaracijas, finansinę situaciją pažeidimų nerado.
2020 m. išrinkta į LR Seimą daugiamandatėje apygardoje.
Marcel Reich-Ranicki
Marselis Reich-Ranickis (1920 m. birželio 2 d. Vloclaveke, Lenkija – 2013 m. rugsėjo 18 d. Frankfurte prie Maino) – vokiečių publicistas ir įtakingiausias vokiškos literatūros kritikas.
Ieva Kačinskaitė-Urbonienė
Šeima
Ištekėjusi. Vyras Simonas Urbonas, kuria reklaminius klipus, dirbo laidoje „Makaliaus kelionės“, projekte „Užkariauti pasaulį per 100 dienų“, turi savo įmonę UAB"Legal Guns".
Marcel Reich-Ranicki
Vloclaveke (1920–29)
Reich-Ranickis, asimiliavusių Lenkijos žydų trečias vaikas, 1927 m. pradėjo lankyti vokišką mokyklą. Ypatingai gerai skaitantis buvo iš karto priimtas į antrą klasę. Tėvui, mažo statybinių medžiagų fabriko savininkui, subankrutavus, šeima 1929 m. persikėlė į Berlyną pas turtingą dėdę.
Berlyne (1929–38)
Nuo 1930 m. Marselis lankė Vernerio fon Zymenso ir Fichtės gimnazijas. A. Hitleriui atėjus į valdžią (1933), vis labiau antisemitine tampančioje aplinkoje berniukui buvo uždrausta dalyvauti papildomuose mokyklos renginiuose. Nuo bendraamžių izoliuotas Tomo Mano garbintojas gausiai skaitydavo (V. Šekspyro, G. E. Lesingo, F. Šilerio, H. fon Kleisto dramas, L. Tolstojaus, F. Dostojevskio, O. de Balzako, Stendalio, L. Foichtvangerio, J. Vasermano, H. Hesės romanus bei A. Šniclerio noveles ir kitokius kūrinius), lankydavo teatrus, klasikinės muzikos koncertus ir operą.
Dar tų pačių metų spalio 28 d. įvyko deportacija į Lenkiją.
Varšuvoje (1938–44)
Ištremtasis apsistojo jau atvykusio brolio bute ir susipažino su savo būsima žmona Teofila Langnas (1920–2011).
Varšuvos gete (nuo 1940 m. lapkričio) Reich-Ranickis buvo vertėjas, rašė koncertų recenzijas ir dirbo istoriko Emanuelio Ringelblumo įsteigtame slaptame archyve. Dėl kalbinių sugebėjimų reikalingas geto likvidavimo pradžios dieną (1942 m. liepos 22. d.) susituokė su Teofila, tam kad ir jos išlikimo galimybes padidinti.
Apie du mėnesius prieš geto sukilimą, papirkus sargybą bei lenkų policiją porai pavyko pabėgti (1943 m. vasario 3. d.) ir pasislėpti priemiestyje pas bedarbį lenkų rinkėją Boleką Gaviną (iki 1944 rugsėjo). Materialiai ir psichologiškai ekstremalioje situacijoje alkstantys turėdavo reguliariai iš naujo įsitikinti globėjo užuojautos. Todėl šeimos vaikams atlikdavo namų darbus ir padėdavo gaminti cigaretes juodajai rinkai. Reich-Ranickis linksmindavo atpasakojant svarbius vokiečių bei Europos literatūros veikalus.
Pokario metu (1944–58)
Susikūrus Lenkijos jungtinei darbininkų partijai (PZPR), 1948), stalinistinės, antisionistinės kampanijos metu karjera slaptoje tarnyboje baigėsi. Žvalgas turėjo grįžti atgal į Varšuvą (1949), kur buvo atleistas iš visų pareigų (1950). Dėl „ideologinio susvetimėjimo“ iš partijos išmestasis buvo įkalintas dvi savaites.
Iš kalėjimo išleistas pradėjo domėtis savo vaikystės aistra – grožine literatūra. Tačiau vokiškų knygų leidyklos lektorius bei laisvas rašytojas (nuo 1951), valstybinio radijo darbuotojas (1955) ir žurnalistas turėdavo kovoti prieš nesuprantamus publikacijos uždraudimus.
Reich-Ranickis nusprendė pabėgti su šeima į Vakarų Vokietiją.
Vokietijoje (nuo 1958)
Stažuotės metu (1958 m. liepą) Reich-Ranickis liko Frankfurte prie Maino. Heinrichas Bėlis, su kuriuo buvo susipažinęs Varšuvoje 1956 m., suteikė financinę paramą. Atvykėlis pradėjo dirbti knygų kritiku „Frankfurter Allgemeine Zeitung“ (FAZ) laikraštyje (1958 m. rugpjūtį) ir naudoti dvigubą pavardę Reich-Ranicki. Literatūrinės Grupės 47 nariui (1958-67) rašytojai Zigfridas Lencas ir Volfgangas Kiopenas padėjo profesiškai įsitvirtinti leisdami recenzuoti savo knygas.
Hamburge (nuo 1959), savaitraščiui „Die Zeit“ bedirbantis (1960–73) turėdavo rašyti namie ir nebūdavo kviečiamas į redakcijos konferencijas. Draugo, „FAZ“ redaktoriaus Joachimo Festo dėka pats tapo laikraščio literatūros skyriaus vedėju (1973–88); šiose pareigose 1974 m. įsteigė vokiečių lyrikos projektą „Frankfurter Anthologie“, kuriame germanistai, žurnalistai ir poetai iki šiol interpretuoja išspausdintus eilėraščius; su kitais 1977 m. inicijavo Ingeborgos Bachman konkursą – vieną iš svarbiausių vokiškos literatūros renginių (žiuri pirmininkas nuo 1977 iki 1986 m.).
Reich-Ranickio kritikinio darbo intencija – padaryti literatūrą „suvokiama plačiai publikai“. „Kovingi“, dėl „nepakartojamo būdo kalbėti, gestikuliuoti ir grimasuoti“ „aukštos pramoginės vertės“ pasirodymai savo televizinėse laidose (Das Literarische Quartett, 1988–2001; Reich-Ranicki Solo, 2002) padarė kritiką „įžymesniu už daugelį rašytojų, kurių knygas jis aptaria“.
Autobiografija „Mein Leben“ (1999) parduota Vokietijoje 1,2 milijonų kartų, išversta į 17 kalbų.
Vokiškos literatūros kanonas (Der Kanon. Die deutsche Literatur, 2002–2006) yra paskutinis „literatūros popiežiaus“ darbas.
Nuo 2010 m. liepos Marburgo universitetas archyvuoja visus Reich-Ranickio publikuotus laikraščių straipsnius bei įgijo asmeninės bibliotekos paveldėjimo teises.
Šeima
Tėvai Davidas ir Helene Reich buvo nužudyti Treblinkos naikinimo stovyklos dujų kamerose (1942). Brolis, dantų gydytojas Aleksandras Herbertas Reich – nušautas karo belaisvių ir priverstinio darbo stovykloje Poniatovoje prie Lublino (1943).
Seseriai Gerdai pavyko 1939 m. pabėgti į Londoną, kur 2006 m. mirė sulaukus 99 metų. Sūnus Andrew (g. 1948) yra Edinburgo universiteto matematikos profesorius. Dailininkas Frankas Auerbachas – Reich-Ranickio pusbrolis.
Apdovanojimai ir garbės
{|
Bibliografija
{|
Riba (filmas)
Riba  – 1997 m. JAV draminis filmas. Režisierius – Lee Tamahori. Filme pasakojama apie du žmones, aršius priešus netikėtai atsidūrusius laukinėse sąlygose. Jie turi veikti drauge, kad išgyventų.
Siužetas
Čiarlis – arogantiškas ir arisokratiškas turtuolis, Robertas – ambicingas fotografas, neslepiantis noro užkariauti Čiarlio žmonos, fotomodelio Mickey širdį. Čiarlis, Robertas ir pilotas ir kitas fotografas Stefanas nedideliu sraigtasparniu skrenda virš bekraščių Aliaskos miškų. Netikėtai jie patiria avariją ir priversti nusileisti ant ežero. Pilotas avarijos metu žūva, kiti vyrai išsigelbėja. Nors jie išvengia didelių sužeidimų, tačiau dabar turi priimti gamtos iššūkį. Žmonės neturi maisto, šiltų drabužių, orientavimosi priemonių. Tačiau Čiarlio patirtis ir išmintis gelbėja juos beviltiškoje situacijoje. Negano to, kad žmonės išalkę, išsekę, juos pradeda persekioti grizlis žmogėdra. Viena naktį jis klastingai užpuola ir nužudo Stefaną. Išlikę Čiarlis su Robertu kartu rengia planą kaip nužudyti juos tebepersekiojantį lokį. Vyrai savo krauju privilioja lokį ir pasmegia ant pagalio. Nors lokys žuva, tačiau Čiarlis susižeidžia. Laimei, jie netrukus atranda medžiotojų trobelę, kurioje yra ginklų, maisto, drabužių, kanoja. Čia Robertas sumano atsikratyti savo varžovo ir bando jį nušauti, tačiau įkrenta į lokių spąstus. Čiarlis sunkiai sužeistą Robertą gabena kanoja link civilizacijos. Jie sustoja išgirdę sraigtsparnio garsą, tačiau kol Čiarlis bando atkreipti sraigtasparnio dėmesį, Robertas miršta. Grįžęs į civilizaciją Čiarlis paskelbia, jog kiti žuvo gelbėdami jo gyvybę.
Petras Ilgūnas (1919)
Petras Ilgūnas (1918 m. gruodžio 2 d. Bebrininkuose, Paežerių valsčiuje – 2016 m. birželio 25 d. Šiauliuose) – agronomas, Šiaulių miesto Garbės pilietis.
Biografija
Mokėsi Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijoje, tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1943 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją Dotnuvoje.
1944 m. Vilkaviškio apskrities agronomo įstaigos agronomas, 1946–1948 m. Žemės ūkio liaudies komisariato, vėliau ministerijos tarnautojas. 1948–1954 m. dirbo cukraus pramonės įmonėse Panevėžyje ir Pavenčiuose. 1954 m. persikėlė gyventi į Šiaulius, 1954–1988 m. Šiaulių melioracijos statybos valdybos agronomas, darbų vykdytojas.
1965–2001 m. vadovavo Šiaulių sodininkams, rūpinosi, kad būtų sukurtos mėgėjiškų sodų valdybos, sodininkai aprūpinti sodinukais, trąšomis, reikalingomis priemonėmis. Rengė paskaitas, seminarus, parodas, muges, apžiūras – konkursus, ruošė sodininkus dalyvauti respublikiniuose renginiuose.
Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2001 m. rugsėjo 12 d. sprendimu Nr. 272 suteiktas Garbės piliečio vardas.
Ūmėdinė guotė
Ūmėdinė guotė – – tai guoteninių šeimos valgomas grybas, turintis vidutiniškas maistines savybes. Ši rūšis įtraukta į Lietuvos raudonąją knygą.
Išvaizda
thumb|left|200px|Ūmėdinės guotės vaizdas iš apačios. Kepurėlė 5-15 cm skersmens, mėsinga, iškili, senesnių vaisiakūnių paplokščia, kai kuriais atvejais net įdubusi. Dažniausiai netaisyklingos formos, gleivėta, smulkiai žvynuota, rausva arba įvairių šviesesnių ir tamsesnių raudonų atspalvių, kraštai šviesesni – balsvi ar gelsvi, plaušuoti. Lakšteliai balti, senesnių grybų gelsvi, su rausvomis dėmėmis, kartais visiškai paraudonuoja, platūs, priaugtiniai arba truputį nuaugę kotu žemyn. Ūmėdinės guotės trama balta rausvo atspalvio, perlaužus ar paspaudus parausvėja, koto gelsva, kompaktiškos konsistencijos. Kotas 6 – 12 cm ilgio, iki 2,5 cm storio, balsvas, rožinio atspalvio, su rausvomis dėmėmis, viršutinė dalis baltai taškuota, paspaudus parausvėja. Sporos 6-8 x 3-5μ elipsės formos, lygios, baltos spalvos. Neturi jokio ypatingo kvapo ir yra kartoko skonio.
Augavietė
Šis grybas labiausiai mėgsta lapuočių miškus, ypač ąžuolų ir bukų kaiminystę.
Sezonas: liepa – spalis.
LRT.lt
LRT.lt – LRT naujienų svetainė bei LRT televizijos bei radijo mediatekos portalas. LRT mediatekoje yra sukaupta daugiau nei 30000 nemokamai prieinamų garso ir vaizdo įrašų, galima tiesiogiai stebėti ir klausyti visų LRT transliuojamų programų.
Naujienų portalas LRT per mėnesį pasiekia daugiau nei milijoną unikalių lankytojų. Internetinių rinkos tyrimų bendrovės „Gemius Baltic“ duomenimis 2022 m. lapkričio mėnesį portale LRT.lt apsilankė daugiau nei 1,26 mln. realių vartotojų ir buvo antroje vietoje tarp populiariausių Lietuvos naujienų portalų.
Istorija
Nuo 1998 m. sausio 21 d. iki 2001 m. antros pusės veikė lrtv.lt, LRT svetainė.
2000 m. paleista LRT interneto svetainė – lrt.lt. 2002 ir 2004 m. atnaujinta. 2006 m. tapo naujienų portalu. 2007 m. atnaujintas internetinis radijo ir televizijos laidų archyvas, pradėtos transliuoti garso ir vaizdo naujienos.
2007 m. svetainė tapo pirma Lietuvoje žiniasklaidos priemone, teikianti nemokamą radijo ir televizijos laidų prenumeratą (tinklalaidė).
2008 m. vasarą ES struktūrinių fondų pinigais internete publikuoti pirmieji suskaitmeninti LRT aukso fondai.
2012 m. birželį portalas atnaujintas. Keičiant LRT prekės ženklą, pakeistas tinklavietės logotipas. 2013 m. balandžio 19 d. laimėjo LOGIN 2013 apdovanojimą geriausio tinklalapio kategorijoje.
2018 m. LRT vadove tapo ilgametė portalo DELFI vyr.redaktorė Mo­ni­ka Gar­ba­čiaus­kai­tė-Bud­rie­nė. Ji ėmėsi pertvarkyti naujienų portalą, iš portalo direktoriaus pareigų pasitraukė Mindaugas Raguotis. Jį pakeitė ilgametinis portalo lrytas.lt vadovas Ričardas Baltaduonis, tapęs LRT Interneto departamento vadovu. 2019 m. kovo 4 d. paleista naujoji portalo versija. Pakeistas dizainas, portalo struktūra, patobulinta LRT mediateka, be to, sustiprinta žurnalistų komanda.
Algis Čuplinskas
Algis Čuplinskas (1929 m. vasario 24 d. Žvirbliniai, Vaškų valsčius – 1998 m. rugpjūčio 8 d. Vilnius) – Lietuvos inžinierius elektrotechnikas, vienas Lietuvos radioelektronikos ir kompiuterijos pramonės pradininkų.
Biografija
1952 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1952–1957 m. Vilniaus radijo matavimo prietaisų gamyklos inžinierius, cecho viršininkas, vyriausiasis energetikas. 1957–1958 m. Vilniaus elektros matavimo technikos gamyklos direktorius. 1958–1965 m. LTSR Liaudies ūkio tarybos Prietaisų gamybos valdybos viršininkas. 1965–1971 m. gamybinio susivienijimo „Sigma“ viršininkas, 1971–1990 m. generalinis direktorius.
1985–1990 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Raseinių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
Parapijos teritorijoje yra Švč. Mergelės Marijos Lurdo ir kapinių koplyčios. Parapijoje švenčiami šv. Jono Krikštytojo atlaidai (birželio 24 d., bet keliami į artimiausią sekmadienį), šv. Onos (liepos 26 d., bet keliami į artimiausią sekmadienį) ir Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų atlaidai (rugpjūčio 15 d.). miniatiūra|left|240|Bažnyčios vidus
Istorija
Pirmoji bažnyčia Raseiniuose pastatyta 1416–1421 m. (viena pirmųjų Žemaitijoje). Žemaičių vyskupas Jurgis Tiškevičius leido prie bažnyčios įsikurti dominikonų vienuoliams. Jiems 1642 m. atiteko apie 300 valakų žemės. Dominikonai 1663 m. pastatė mūrinę bažnyčią, 1682 m. – dviaukštį mūrinį vienuolyną. 1729 m. bažnyčia ir vienuolynas apdegė. Vienuolyno viršininko Klemenso Šatranavičiaus iniciatyva bažnyčia atstatyta.
Raseiniuose 1720 m. įkurtas karmelitų vienuolynas. Jis buvo medinis ir 1780 m. nukentėjo nuo gaisro. 1760–1768 m. perstatytas vienuolynas. Bažnyčią 1776–1783 m. suremontavo vienuolyno viršininkas kunigas Liudvikas Grincevičius. XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla. Vienuolyno bibliotekoje 1827 m. buvo 402 knygos. Dominikonams 1832 m. priklausė Alėjų palivarkas su Alėjų, Plauginių kaimais ir Skirbų dvaras su Arškainių, Baraičių, Girdaičių, Meištų kaimais. 1794 m. sudegė bažnyčia ir vienuolynas.
1795 m. pastatyti laikini. Iki 1827 m. pradėta statyti mūrinė bažnyčia. Ji neužbaigta, vienuolynas uždarytas; 1853 m. perduotas evangelikų liuteronų bendruomenei. Raseinių pijorams 1743 m. dovanotas Dūkštų palivarkas prie Neries. Jis 1768 m. išnuomotas Vilniaus pijorams. Raseinių pijorai 1766 m. pastatė bažnyčią: 1786 m. – vienuolyną, 1787 m. – mokyklą (visi mediniai). 1832 m. uždarius vienuolyną jo bibliotekoje rasta 1112 knygų lenkų, lotynų ir rusų kalbomis.
miniatiūra|Bažnyčia ir vienuolynas, 1916 m.
1863 m. pastatyta nauja zakristija, 1864 m. bažnyčia, koplyčia ir bokštai uždengti cinkuota skarda, sudėtos naujos grindys. 1886 m. uždarytas vienuolynas, o bažnyčia perduota kunigams pasauliečiams. 1904 m. vienuolynos pastatai taip pat perduoti kunigams pasauliečiams.
Dominikonai į Raseinius vėl atvyko 1932 m. Raseiniai 1935 m. tapo Lietuvos dominikonų provincijos centru. Vienuoliai suremontavo bažnyčią ir vienuolyną, įrengė vargšų valgyklą, Lurdo kopyčią (pagal inžinieriaus Antano Adomėno projektą). Po Antrojo pasaulinio karo vienuolyne įkurdinta biblioteka. Antrojo pasaulinio karo metu bažnyčia stipriai nukentėjo. Pokariu bažnyčios atstatymą pradėjo salezietis vienuolis Boleslovas Lukošius, nuo 1947 m. tęsė klebonas Rapolas Pūkis, o užbaigė klebonas Juozapas Meidus. Bažnyčios vidus remontuotas 1956 m. ir naujai dekoruotas apie 1980 m. Po 1956 m. centriniame altoriuje buvusios keturių dominikonų skulptūros buvo išvežtos į Alėjų bažnyčią.
1955-1957 m. Raseiniuose kaip altarista tarnavo iš Sibiro grįžęs Juozapas Matulaitis-Labukas - būsimasis Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos apaštališkasis administratorius. 1985-1987 m. vikaru Raseiniuose dirbo kun. Jonas Ivanauskas - būsimasis Kaišiadorių vyskupas ordinaras. 1959-1962 m. Kaišiadorių vyskupiją valdė kan. Juozas Meidus, kuris 1950-1959 m. ėjo Raseinių parapijos klebono pareigas.
1978 m. gegužės 5-6 d. bažnyčia buvo apiplėšta.
2008 m. sutvarkytas bažnyčios vidus, perdažyti sienos ir suolai, stogas. Pagal Reginos Žukauskienės projektą pagamintas naujas altorius, pulpitas.
Nuo XX a. pradžios parapijoje dirbę klebonai
Nuo XX a. pradžios Raseinių parapijoje klebonais dirbo šie dvasininkai :
Architektūra
Bažnyčia barokinė, turi renesanso bruožų, lotyniško kryžiaus plano, bazilikinė. Šonuose yra du žemi bokštai. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais, yra 5 altoriai. Šventoriaus tvora aukšta, iš akmenų ir plytų mūro. Į jį veda platūs laiptai.
Bažnyčioje esantis 5 altorių ansamblis sukurtas XIX a. II pusėje. Didžiajame altoriuje dominuoja aukštas pirmas tarpsnis. Antrasis altoriaus tarpsnis imituoja pirmąjį. Altoriaus dekorą viršuje užbaigia ant postamentų sėdintys du angeliukai, žvelgiantys į Apvaizdos skulptūrinį dekorą.
Kairėje pusėje esančio Marijos Rožančinės vardo altoriaus pirmajame tarpsnyje yra XVII a. I pusės stebuklingas Švč. Mergelės Marijos su Vaikeliu aptaisais puoštas paveikslas. Šio altoriaus antrajame tarpsnyje – šv. Rožės Limietės portretinis vaizdas. Dešinėje bažnyčios pusėje yra identiškas šoninis Jėzaus Nazariečio vardo altorius su XX a. vidurio Švč. Jėzaus Širdies paveikslu pirmajame tarpsnyje ir šv. Dominyko portretiniu vaizdu antrajame tarpsnyje. Likę du šoniniai altoriai – paprastesni ir lakoniškesnių architektūrinių formų. Kairėje pusėje yra altorius su šv. Onos paveikslu, o dešinėje – altorius su Čenstakavos paveikslo kopija.
Lijundra
Lijundra – kritulių rūšis, kuomet lyja lietus, bet patekęs ant paviršiaus užšąla. Susidaro užėjus šiltam frontui šaltoje vietovėje. Debesyse temperatūra teigiama, todėl susidaro lietus, tačiau žemės paviršius šaltas ir vanduo užšąla. Šalto oro sluoksnis turi būti pakankamai plonas, kad lietus, krentantis per jį, neturėtų laiko visiškai užšalti, prieš pasiekdamas žemės paviršių. Jeigu šalto oro sluoksnis formuojasi pakankamai storas, lietaus lašai sušąla ir formuojasi ledo granulės. Lijundra sukelia plikledį, kartais neišlaikę ledo svorio lūžta medžiai, nutrūksta elektros laidai. Ledu pasidengę keliai tampa itin slidūs, todėl padaugėja eismo įvykių ir traumų.
Lijundra yra viena iš apledėjimo formų. Apledėjimu vadinamas įvairios struktūros ledo sluoksnis ant pastatų paviršiaus, medžių šakų, laidų, kelių dangos. Apledėti gali ir lėktuvai bei jūrų laivai.
Lijundros ledo sluoksnio storis gali pasiekti net kelis centimetrus ir ant laidų susidaryti didžiulis papildomas svoris 150–500 g/m ir daugiau. Pučiant vėjui, ši apkrova laidams dar labiau padidėja ir gali siekti 1–2 kg/m. Lijundros sluoksnis paprastai storėja 5–8 valandas, bet išsilaikyti gali ilgiau kaip 12 valandų.
Apledėjimo formos būna įvairios, todėl susidarantis ledo sluoksnis skiriasi savo struktūra, tankiu, adhezija (ledo sukibimu su paviršiais dėl dalelės sąveikos), storiu ir augimo greičiu.
Lijundros susidarymas
Lijundra gali susidaryti vienos oro masės viduje – vidujinė lijundra, arba šilto tipo atmosferos frontuose – frontinė lijundra.
Vidujinė lijundra
Vidujinė lijundra – labiausiai tikėtina nejudrių ciklonų vakarinėse ir šiaurinėse periferijose, stacionarių ciklonų rytinėse ir pietinėse dalyse bei judrių ciklonų šaltajame sektoriuje. Panašios yra ir grūdėto šerkšno susidarymo sąlygos.
Frontinė lijundra
Frontinė lijundra – dažniausiai pasitaiko šiltuosiuose ir šilto tipo okliuzijos frontuose, kai jie juda lėtai (15 – 30 km / val. greičiu) ir kai yra labai dideli temperatūros kontrastai tarp šalto ir šilto oro (>10 °C / 500 km). Būtina sąlyga lijundrai susidaryti – oro temperatūros priežeminė arba pakilioji inversija, kai prie žemės paviršiaus temperatūra neigiama (pavyzdžiui, -1, …, -4 °C), o pusantro kilometro aukštyje šilčiau, temperatūra teigiama, apie 0 – 4 °C. Tuomet krintantys dulksnos arba lietaus lašeliai, kartais gali būti ir šlapias sniegas, žemės paviršių pasiekia skysto peršalusio būvio: turi neigiamą temperatūrą, ir, susilietę su neigiamos temperatūros daiktais akimirksniu pavirsta ledu.
Lijundra Lietuvoje
Apledėjimų sezonas Lietuvoje trunka nuo spalio iki balandžio, bet dažniausiai lijundra susiformuoja gruodį ir sausį. Dažniausiai lijundra formuojasi aukštumose, šiaurės bei rytų Lietuvoje, tuo tarpu rečiausiai – pajūryje. Per metus būna 9 – 21 diena su lijundra. Kai kuriais metais dienų su lijundra gali būti net 30. Dar 15-20 dienų pasitaiko šerkšnotų. Kitos apledėjimo formos Lietuvoje susiformuoja ne kiekvienais metais. Per metus visų formų apledėjimai iš viso vidutiniškai trunka 200–500 valandų (trumpiausiai – pajūryje, ilgiausiai – priešvėjiniuose pietvakariniuose aukštumų šlaituose).
Ekstremalios lijundros atvejai Lietuvoje
1968 m. gruodžio 12 d. Laukuvoje susidarė 79 mm skersmens apšalas ant laidų.
Lijundros stebėjimai meteorologijos stotyse
Meteorologijos stotyse lijundros apšalas matuojamas lijundros stovu su įmontuotais keturiais laidais: nustatomas apšalo susidarymo ir irimo greitis, storis, skersmuo. Stichinis reiškinys – smarki lijundra Lietuvoje susiformuoja tuomet, kai apšalo storis (skersmuo) ant standartinio lijundros stovo laidų būna lygus arba didesnis už 20 mm.
Konstanco susirinkimas
thumb|250px|Vyskupai diskutuoja su popiežiumi Konstanco susirinkime Konstanco susirinkimas – šešioliktasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, vykęs 1414–1418 m. Konstance (Vokietijoje).
Tikslas ir eiga
Šio susirinkimo pagrindinis tikslas buvo panaikinti Vakarų bažnyčios schizmą, apsvarstyti Bažnyčios reformos ir tikėjimo klausimus.
Susirinkimą sušaukė antipopiežius Jonas XXII imperatoriaus Zigmanto I paliepimu. Iš viso įvyko 45 posėdžiai, kuriuose, be imperatoriaus, dalyvavo 29 kardinolai, 3 patriarchai, 33 arkivyskupai, apie 300 vyskupų, 28 valstybių vadovai ar jų pasiuntiniai. Siekiant išvengti daugumą turėjusių italų nuomonės, buvo sudarytos sąlyginės skirtingų tautų grupės (taip pat ir Lietuvos bei Žemaitijos).
Sprendimai
Šio susirinkimo metu buvo panaikinta Vakarų bažnyčios schizma – buvo paskelbta Visuotinio bažnyčios susirinkimo viršenybė popiežiaus atžvilgiu. Atsižvelgiant į šį sprendimą, buvo atstatydinti popiežius Grigalius XII, antipopiežiai Jonas XXII ir Benediktas XIII. 1417 m. buvo išrinktas naujas popiežius Martynas V.
thumb|left|220px|Nuosprendis Janui Husui ([[Václav Brožík paveikslas, 1883 m.)]] 1415 m. Konstanco susirinkimo sprendimu buvo apkaltintas erezija, pasmerktas ir vėliau ant laužo sudegintas Janas Husas. Kartu su juo sudegintas jo pasekėjas Jeronimas Prahiškis. Jo sudeginimas davė pradžią husitų judėjimui.
Tais pačiais metais buvo paskelbti penki reformos dekretai, ribojantys popiežių valdžią, bet popiežiai jų nepatvirtino.
Konfliktas dėl Žemaitijos
Susirinkimo išvakarėse LDK ir Lenkija nutraukė su Vokiečių ordinu vykusį ginkluotą konfliktą dėl Žemaitijos priklausomybės ir jos christianizacijos bei paprašė Konstanco susirinkimo išspręsti šį klausimą. Susirinkime dalyvavę LDK ir Lenkijos atstovai priklausė vokiečių grupei. Iš viso į susirinkimą 1415 m. lapkričio 28 d. atvyko 60 krikštą priėmusių Žemaitijos bajorų delegacija. Susirinkimas Žemaitiją paliko politiškai pavaldžią Vokiečių ordinui, tačiau teisę ją krikštyti suteikė Vytautui ir Jogailai. 1417 m. Konstanco susirinkimo sprendimu buvo įsteigta Žemaičių vyskupija. thumb|Gediminaičių stulpai Konstanco susirinkimo herbyne, 1416 m.
Zainiči
Pats terminas „Zainiči“ yra taikytinas visiems korėjiečiams, apsigyvenusiems ir nuolatos gyvenantiems Japonijoje nuo tarpukario bei jų palikuoniams. Dėl tos priežasties, priklausomai nuo situacijos, reikia vartoti patikslintus terminus. Kalbant apie Zainiči, kurie save sieja su Pietų Korėja, terminas yra 在日韓国人 (Zainichi Kankoku Jin). Atitinkamai siejantys save su Šiaurės Korėja, vadinami 在日朝鮮人 (Zainichi Chōsen Jin). Kaip apibendrinantis terminas abiejų šalių gyventojams gali būti naudojamas ir 在日外国人 (Zainichi Gaikoku Jin).
Istorija
Zainiči korėjiečių ištakos siekia XX a. pradžią, kada iš užimtos Korėjos (nuo 1910 m. ) ėmė migruoti siekiantys didesnio uždarbio bei geresnio išsimokslinimo. Iki 1940 m. migracija į Japonijos salas buvo savanoriška, tačiau prasidėjus Antrajam pasauliniam karui migracija buvo forsuojama Japonijos valdžios, išnaudojant korėjiečius karo pramonės priverstiniuose darbuose. Po karo dauguma korėjiečių grįžo į Korėjos pusiasalį, o Japonijoje pasiliko apie 600 000 korėjiečių. Suirus Japonijos imperijai, buvusių okupuotų teritorijų gyventojai nebeturėjo teisinio statuso kaip imperijos piliečiai – „imperatoriaus vaikai“, todėl nuo 1947 m., kartu su Užsieniečių Registracijos Įstatymu, Japonijoje likę korėjiečiai buvo pradėti laikyti svetimšaliais. 1950 m. birželio 25 d. – 1953 m. liepos 27 d. vykęs Korėjos karas galutinai padalino 1948 m. suskilusią ikiokupacinę Korėją į dvi naujas valstybes – Šiaurės ir Pietų Korėjas. Tokia situacija pavertė korėjiečius Japonijoje žmonėmis be pilietybės. Po santykių normalizavimo 1965 m., didelė dalis zainiči korėjiečių priėmė Pietų Korėjos pilietybę, nes iki tol nebuvo diplomatinių santykių tarp abiejų šalių. Dėl to, net jei zainiči korėjiečiai ir būtų pasirinkę Pietų Korėjos pilietybę, ji nebūtų pripažįstama. Tokia situacija yra dar šiuo metu su zainiči, kurie save tapatina su Šiaurės Korėja, nes diplomatiniai santykiai tarp Japonijos ir Šiaurės Korėjos nėra užmegzti.
Iki šių dienų Zainiči korėjiečių Japonijoje skaičius mažai pakito. Didžiausios bendruomenės susitelkusios miestuose, kur vysto smulkiuosius, dažniausiai šeimos, verslus.
Kultūra
200px|thumb|dešinėje|Kimči iš Pekino kopūsto Zainiči, kaip korėjiečių tautinė mažuma, savo etninį paveldą Japonijoje puoselėja keliais skirtingais būdais. Labiausiai pastebimas zainiči kultūros bruožas yra korėjiečių virtuvės propagavimas. Kimči – tradicinis korėjiečių patiekalas; tai ypatingu būdu marinuotos daržovės. Kimči yra populiarus patiekalas ne tik tarp zainiči, bet ir tarp japonų. Būtent kimči ilgai išliko kaip korėjietiškumo akivaizdus pavyzdys, tačiau dėl kultūrinės asimiliacijos šio patiekalo vartojimas nebėra siejamas išimtinai su zainiči.
Svarbi Japonijos popkultūros dalis yra pačinko (pachinko) žaidimų automatai. Nors tai yra itin populiaru visuose Japonijos gyventojų sluoksniuose, jų monopolija priklauso zainiči korėjiečiams, konkrečiau – Čongrejon organizacijai.
Visuomeninė struktūra
Terminas „Zainiči korėjiečiai“ apibrėžia visus etninius Korėjos pusiasalio gyventojus, persikėlusius į Japonijos salyną ir ten apsigyvenusius. Dėl tos priežasties būtina skirti korėjiečius, kurie save tapatina su Pietų arba su Šiaurės Korėja. Lengvesniam bendradarbiavimui ir bendravimui buvo sukurtos dvi organizacijos – Mindan ir Chongreyon arba Chosen Soren, atstovaujančios atitinkamai Pietų ir Šiaurės korėjiečių Japonijoje interesus. Tačiau dėl skirtingos atitinkamų valstybių politikos abi organizacijos taip pat propaguoja skirtingas vertybes. Tuo būdu Zainiči korėjiečiai, nors etniškumo prasme ir yra vienos kilmės, Japonijoje yra susiskirstę politiniu, ne tautiniu principu.
Mindan
Mindan organizacija (įsikūrimo data laikoma 1946 m.) vienija zainiči korėjiečius, kurie save tapatina su Pietų Korėja. Kadangi tai yra nevyriausybinė organizacija, įtaka politiniam šalies gyvenimui nėra aiški, tačiau svarbesnis yra socialinis aspektas. Mindan organizacijos prioritetai yra korėjiečių gerovės puoselėjimas, žmogaus teisių laikymosi priežiūra, Korėjų susivienijimo palaikymas, kultūrinio bei ekonominio vystymosi puoselėjimas, darnaus sugyvenimo su japonais akcentavimas. Mindan kuruoja keletą mažesnių organizacijų – Jaunimo, Moterų, Veteranų, Atletikos asociacijas ir Prekybos Rūmus.
Čongrejon
Šiaurės Korėjos finansuojama ir kuruojama nevyriausybinė organizacija Čongrejon iš esmės atstovauja tuos zainiči, kurie sieja save su Šiaurės Korėja. Organizacija, įkurta 1955 m. gegužės 25 d., yra laikoma pusiau slapta, kurios pagrindinis tikslas yra rinkti informaciją bei lėšas iš zainiči korėjiečių ir siųsti jas į Šiaurės Korėją. Kadangi Japonija ir Šiaurės Korėja nėra užmezgusios diplomatinių santykių, Čongrejon būstinė, esanti Tokijuje, tuo pačiu atlieka ir Šiaurės Korėjos faktinės ambasados funkciją.
Švietimas
Mindan ir Čongrejon organizacijos prižiūri zainiči mokyklų veiklą. Zainiči korėjiečiai gali laisvai pasirinkti, į kokias mokyklas vesti vaikus, tačiau valstybinės mokyklos nėra orientuotos į mažumos poreikius, tokius kaip korėjiečių kalbos mokymas, kiti specialūs mokomieji dalykai, susiję su kultūra, istorija, literatūra. Dėl to zainiči vaikai dažniausiai vedami į specialias zainiči mokyklas. Mokyklų išlaikymas priklauso nuo mokinių skaičiaus, nes mokslas jose yra mokamas. Finansiškai prisideda ir abi Korėjos, tačiau propagandos sumetimais didesnis palaikymas yra iš Šiaurės Korėjos Čongrejon mokykloms. Todėl absoliuti dauguma jų priklauso Čongrejon organizacijai – daugiau nei 120 mokyklų ir viena aukštoji mokykla. Jose mokomoji kalba yra griežtai korėjiečių ir dėl šios priežasties mokyklos neatitinka Japonijos įstatymų. Mokiniai, baigę daugumą Čongrejon priklausančių mokyklų, gauna atestatus, oficialiai nepripažįstamus Japonijoje. Mindan situacija paprastesnė – savo dispozicijoje organizacija turi žymiai mažiau mokyklų, tačiau dėl atitikimo įstatymų keliamiems reikalavimams, mokyklos yra legalios.
Pastaruoju metu Čongrejon mokyklos išgyvena nuosmukio laiką. Dėl daugumoje atvejų nepripažįstamo diplomo, dėl Šiaurės Korėjos blogo vardo Japonijoje dažniausiai pasirenkamas ne etniškumo puoselėjimas, o priimtinesnės sąlygos bei geresnės galimybės baigus mokyklą.