cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gediminas Girdvainis
Biografija
Vaidyba temperamentinga, improvizacinė, ypač raiškūs komiški, tragikomiški vaidmenys.
Vaidmenys
Teatre:
Vaidmenys kine:
Eilė (duomenų struktūra)
Eilės plačiai naudojamos programavime, kai reikia buferizuoti duomenis arba tiesiog vykdyti asinchroninį duomenų apdirbimą (pvz., tinklo programose).
Įprastinė eilė vadinama garbinga, nes ji pirmiausia grąžina „aptarnauti“ ilgiausiai laukusį (seniausiai padėtą) elementą. Kartais naudojamos ir „negarbingos“ realizacijos, kur elementų grąžinimo tvarka nėra garantuota. Griežtą grąžinimo tvarką sunku užtikrinti konkurentinėse eilėse, kurių algoritmai turi būti neblokuojant vienu metu vykdomi keleto lygiagrečių gijų.
Eilė gali turėti maksimalią leistiną talpą. Jei naujai pridedamas elementas viršija šios talpos ribas, paprastos realizacijos tai gali iškart interpretuoti kaip klaidą, tačiau yra lygiagretaus programavimo algoritmai, kurie numatytą laiką laukia, jog galbūt tuo metu kita gija vieną eilės elementų pašalins, sukurdama vietos naujam.
Jei eilė tuščia, reikšmės paėmimo metodas gali grąžinti sutartą reikšmę „joks“ (null). Tačiau lygiagrečiam programavimui skirtos eilės gali turėti metodą, skirtą pristabdyti elemento klausiančią giją tol, kol kitos gijos eilės nepapildys vienu ar daugiau naujais elementais.
Įprastinė eilė paprastai gali veikti tik jei ja vienu metu manipuliuoja viena gija. Sinchronizuota eilė pati užtikrina, jog visomis esminėmis jos duomenų stuktūromis vienu metu manipuliuos tik viena gija (kol vienoje gijoje vykdomas tokios eilės metodas, kitos gijos, besikreipiančios į eilės metodus, pristabdomos). Konkurentinės eilės algoritmas yra toks, jog duomenų struktūromis gali vienu metu saugiai manipuliuoti ir daug gijų.
Subdukcija
Subdukcija – geologinis procesas, kai viena Žemės litosferos plokštė slenka po kita litosferos plokšte. Paprastai šis procesas stebimas okeaninės plokštės ir kontinentinės plokštės sandūroje. Okeaninė plokštė, būdama tankesnė, nes sudaryta iš tankesnių uolienų, palenda po kontinentine plokšte. Šioje sandūroje, vadinamoje subdukcijos zonoje, formuojasi giliavandenis lovys (dar vadinama įduba). Slinkdama gilyn į mantiją, okeaninė plokštė pradeda lydytis, o susidariusi magma kyla į Žemės paviršių. Tokiu būdu formuojasi arba kalnai su ugnikalniais, arba salų lankai. Subdukcijos zonose dažni žemės drebėjimai, cunamiai, ugnikalnių išsiveržimai.
Narvydžių paminklas partizanams
Narvydžių partizanų kapas ir paminklas yra šiaurinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Narvydžių kapinėse (Skuodo seniūnija), 60 m į rytus nuo pagrindinių vartų.
Kapas
Kapavietė stačiakampio plano, išklota betono plytelėmis. Joje įrengti 3 kapai, kuriuos ženklina stačiakampės, 120×60×8 cm dydžio, juodo šlifuoto akmens stačiakampės plokštės su iškaltais įrašais: kairėje plokštėje – „SKURVYDAS Silvestras 1923–1948 / LIUTIKAS Pranas 1918–1948 / LIUTIKAS Adolfas 1926–1948 / ZADAUSKAS Stanislovas 1925–1948 / KAUPAS Ignas 1920–1948“, vidurinėje – „JONUŠAITĖ Kazimiera 1923–1950“, dešinėje – „DARŽINSKAS Kazys 1918–1950 / BAUŽYS Augustas 1917–1950“. Kiekvienos plokštės viršuje iškalta po kryžių. Rytiniame kapavietės krašte stovi paminklas.
Teritorijos plotas – 10 m². thumb|300px|left|[[Paminklas žuvusiems 1945–1952 m. už Lietuvos nepriklausomybę (autorius – V. Orvidas, 1991 m.)]]
Paminklas
Paminklas trijų vertikalių tarpsnių, pastatytas ant stačiakampio rusvo granito pagrindo. Viduryje, rusvo granito sienelės fone, kyla juodo šlifuoto akmens kryžius. Jo pagrindo plokštumoje iškaltas užrašas „ŽUVUSIEMS UŽ LIETUVOS NEPRIKLAUSOMYBĘ 1945–1952“, prie kryžmos pritvirtinta lieto metalo Nukryžiuotojo skulptūrėlė, virš kurios iškalta lotyniška santrumpa „INRI“. Paminklo šonuose yra po stačiakampę juodo akmens plokštę su skydo fone iškaltu Vyčio kryžiumi, kurias kraštuose rėmina keturkampės rusvo granito kolonos.
Istorija
Kapinėse 1990 m. birželio 30 d. iškilmingai perlaidoti 1948 m. liepos 12 d. Erslos miške, Mosėdžio vls., Kretingos apskr., žuvusių ir palaidotų Žemaičių apygardos Alkos rinktinės vado pavaduotojo Prano Liutiko-Bizūno, kuopos (grupės) vado Igno Kaupo-Žaibo, partizanų Adolfo Liutiko-Plieno, Silvestro Skurvydo-Žvaigždės ir Stanislovo Žadausko-Perkūno, o 1990 m. spalio 26 d. – Rėvos k., Lenkimų vls., Kretingos apskr., 1950 m. gegužės 29 d. žuvusių ir Pečiulinės miškelyje palaidotų Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Tauragio kuopos vado pavaduotojo Augusto Baužio-Šuberto, partizano Kazio Daržinsko-Narūno ir ryšininkės Kazės Jonušaitės palaikai.
Paminklo autorius – akmens skulptorius Vilius Kazimieras Orvidas, 1991 m.
Simono Daukanto vidurinė mokykla
Simono Daukanto vidurinė mokykla - Simono Daukanto (1793–1864) vardo vidurinė mokykla Lietuvoje:
Žalgiriai (Skuodas)
Žalgiriai – kaimas pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės dalyje, 6 km į pietvakarius nuo Mosėdžio ir 3 km į pietus nuo Daukšių.
Istorija
Kaimas įkurtas XVI a. pab. – XVII a. pr. Pirmąkart paminėtas 1646 m. Pavadinimas rašomas, , , 🇬🇸,. XVII–XVIII a. priklausė Salantų dvarui.
1846 m. buvo 12 dūmų, 1923 m. – 28 ūkiai.
1944 m. pabaigoje Žalgirių apylinkės miškuose ėmė burtis pirmieji Mosėdžio valsčiaus partizanai, kurie sudarė Lietuvos Laisvės Armijos organizacijos kovotojų Zigmo Apulskio būrį, o ūkininko Leono Jablonskio (1911–1945) sodyboje buvo partizanų slėptuvė.
Žymūs žmonės
Gimė ir gyveno:
Aleksejus Žigalkovičius
Aleksejus Aleksandrovičius Žigalkovičius (,, g. 1996 m. balandžio 18 d. Minske) – Baltarusijos dainininkas, 2007 m. vaikų „Eurovizijos“ dainų konkurso nugalėtojas.
Ainažiai
Ainažiai  – miestas šiaurės Latvijoje, prie Estijos sienos. 717 gyventojų (2021 m.).
Ainažiuose buvo įkurta pirmoji Latvijoje jūreivystės mokykla, kurią Krišjanio Valdemaro siūlymu įkūrė kapitonas Kristianas Dalis.
Aleksejus Žigalkovičius
Būdamas penkerių metų pradėjo dainuoti, o devynerių ir rašyti dainas. Aleksejus yra įvairių tarptautinių muzikinių konkursų Baltarusijoje, Italijoje ir Bulgarijoje dalyvis bei prizininkas. 2005 metais Italijos dainų konkurse Zecchino d’Oro su daina „Lo zio Bé (Дзе каза рогам)“ pelnė Zecchino d’Argento prizą už geriausią ne italų kalba skambėjusią dainą. 2006 m. „Slavianski Bazaar“ vaikų konkurse Vitebske užėmė antrą vietą.
2007 metais Aleksejus su daina „S druzjami“, tik 1 tašku aplenkęs Armėnijos atstovus, nugalėjo vaikų „Eurovizijos“ dainų konkurse Roterdame. Jis surinko 137 taškus, iš trijų šalių pelnė aukščiausius – 12 balų įvertinimus (iš Portugalijos, Maltos ir Lietuvos). Tai yra jau antra Baltarusijos pergalė vaikų „Eurovizijoje“, pirmą kartą šalis laimėjo 2005 metais.
Laisvalaikiu mėgsta klausytis muzikos, skaityti knygas, žaidžia futbolą ir biliardą.
Sarmatai
Sarmatai (🇬🇷, ) – klajoklių rytų iranėnų tauta, ankstyvojo geležies amžiaus pabaigoje (VI–IV a, pr. m. e.) sudariusi genčių sąjungą, kuri užėmė Ponto stepės plotą, gyveno nuo Tisos ir Dunojaus vandenskyros iki Aralo jūros, Uralo kalnų (dabartinėse Ukrainos, Rusijos ir Kazachstano teritorijose). Mokslininkų manymu, sarmatus „sauromatų” pavadinimu pirmasis paminėjo Herodotas. Jis rašė: „Persikėlus per Tanaiso (dab. Donas) upę, ten jau ne skitų žemė, o sauromatų.” N. Lysenkos manymu, nuo tada, kai Markas Vipsanijus Agripa sudarė pasaulio žemėlapį, tautovardžiai „sauromatai” ir „sarmatai” buvo vartojami kaip sinonimai.
Antikos autoriai sarmatams priskirdavo: aorsus, jazygus, sirakus, alanus, roksolanus, sajus. Asajai (🇬🇷) – sarmatų gentis, iki keltų galatų antpuolių gyvenusi prie Juodosios jūros. Žinomiausias iš sajų – karalius Saitafarnas.
Tiesioginiai sarmatų (alanų) palikuonys – osetinai.
XVI–XVII amžių sandūroje tarp Abiejų Tautų Respublikos šlėktos paplito sarmatizmo idėjos, t. y. teiginys, esą šlėkta (bajorija) kilusi iš senovės sarmatų. Šiais laikais dažnos baltų ir slavų, kaip sarmatų tautos dalies, pseudomokslinės teorijos, kurios neretai susijusios su tam tikrais XVI – XVIII a. sarmatizmo šalininkų įsivaizdavimais.
Bendroji apžvalga
thumb|300px|Apytikslė Skitijos teritorija I tūks. pr. m. e. su išskirta sarmatų žeme. Anot Diodoro ir Plinijaus, sarmatai į šias žemes atsikėlė iš Medijos. Ponto stepėje sarmatai priklausė kurganų archeologinei kultūrai, kuri buvo naujesnysis vietinės kurganų kultūros antsluoksnis. Herodotas pateikia gana fantastinę jų kilmę iš amazonių ir skitų palikuonių. Jie kalbėjo skitų tarme. Darijaus I karo žygio į Skitiją metu, sarmatai palaikė skitus. V–IV a. pr. m. e. sarmatai ir skitai gyveno taikiai, nevaržomai keliavo per vieni kitų teritorijas, vienydavosi prieš užpuolikus, dalis sarmatų tarnavo skitų karaliams ir apgyvendino europinį Skitijos ruožą. Tačiau jau III a. pr. m. e. sarmatai, kitiems užpuolikams braunantis, patys prisidėjo prie Skitijos nukariavimo, ir skitai buvo priversti trauktis į šiaurinį Juodosios jūros pakraštį.
III amžiuje germanai gotai įsiveržė į Ponto stepę, ir sarmatai čia jau nebebuvo vienvaldžiai. 320–350 m. sarmatai puolė gotų susilpnintą Romos imperiją, persikėlė per Dunojų ir įsiveržė į Retiją. Netrukus po to čionai kariauti atvykę hunai sarmatų gentis arba įtraukė į savo kariuomenes, arba sarmatai prisijungė prie germanų (vandalų) karinių junginių, vėliau išsklido po Vakarų Europą ir ištirpo vietinėse tautose.
Visi šie karai prisidėjo prie Didžiojo tautų kraustymosi. Išskyrus Šiaurės Kaukaze gyvenančius alanų palikuonis osetinus, daug likusių sarmatų galiausiai įėjo į besiformuojantį slavų etnosą, o slavai, savo ruožtu, plito į pietų, rytų ir šiaurės rytų Europą. Toks slavų formavimasis neprieštarauja vienai iš teorijų, pagal kurią praslavų kalba (ir praslavų tauta) sietinos su baltų tautų dialektais, kontaktavusiais su iranėnų kalbomis ir tautomis plačiame pasienio žiede piečiau Pripetės (žr. Baltų prokalbė), o šie kontaktai prasidėjo žymiai seniau negu iškilo sarmatų genčių sąjunga.
Sarmatai „europiečiai”
thumb|300px| Sunkiai šarvuoti sarmatų raiteliai [[Trajanas|Trajano kare su dakais. Trajano kolonos bareljefas. ]] thumb|left|EVROPÆ TABVLA VIII – SARMATIA EVROPÆA. [[Klaudijus Ptolemėjus (87–150) savo veikale „Geografija“ pateikė Europos dalių kartografinius vaizdus, šiame lape Sarmatija vaizduojama kaip Rytų Europos teritorija tarp Baltijos, Adrijos ir Juodosios jūros – žr. „Sarmatizmas: Ideologijos atsiradimas“.]] Vakarų sarmatų gentys jazygai ir roksolanai apie 115 m. pr. m. e. buvo sukūrę didelę, bet netvirtą imperiją. Ši sąjunga gana greitai skilo: tarp Dono ir Dniepro klajojo roksolanai, o į vakarus nuo jų, tarp Dniepro ir Dunojaus, gyveno jazygai. I amžiaus viduryje jazygai patraukė į vakarus ir pasiekė Tisą, Vidurio Dunojaus žemumą (dalis dabartinių Vengrijos ir Serbijos). Kiek vėliau roksolanai atvyko į Dunojaus žemupį (dabartinę Rumuniją, tuo metu – Dakiją). Sarmatai čia daugiausia plėšikavo, prekiavo arba samdėsi kariauti. Antrojoje I a. pusėje šios vakarų sarmatų grupės stojo Dakijos karaliaus Decebalo pusėn, dalyvavo kare su Romos imperatoriumi Trajanu. Su Decebalu sarmatai laimėjo daugybę kovų, kol 106 m. romėnai juos sumušė. Bet ryčiau gyvenę roksolanai 117–119 m. tiek alino Dunojaus provincijas, kad romėnai roksolanų ir jazygų karaliui Rasparaganui vėl ėmė mokėti duoklę. Karai ir nesantaika truko ilgai, kol 179 m. Romos imperatorius Markas Aurelijus su šiais sarmatais sudarė taikos sutartį. Sarmatai jam grąžino tūkstantinius belaisvių būrius, buvo nustatyta sarmatų judėjimo Romos imperijoje tvarka. Romėnai pasisamdė 8 000 sarmatų raitelių kariuomenę, dalis jų išvyko į Britaniją. Spėjama, kad taip galėjo atsirasti legenda apie karalių Artūrą ir apvaliojo stalo riterius.
Sarmatai „azijiečiai”
Rytiniai sarmatai – aorsai ir sirakai. Sirakai užėmė stepes į šiaurę nuo Kubanės, Šiaurės Kaukazo lygumą, kalnuotą ir lygumų ruožą prie Kaukazo. Aorsai klajojo nuo Dono iki Kaspijos jūros, Volgos žemupyje, palei Rytų Kaukazą, už Volgos pasiekdavo Uralo prieigas ir Vidurinės Azijos stepes. Ir aorsai, ir sirakai iš dalies vertėsi žemdirbyste. thumb|left|Tabula Asiae II (Sarmatia Asiatica). [[Klaudijus Ptolemėjus|Klaudijaus Ptolėmėjaus (87–150) veikale „Geografija“ parodyta „Sarmatia Asiatica“ teritorija.]]Tačiau sirakai buvo pažangesni: vakarų Kaukaze prisijungė žemdirbius meotus, suformavo valstybę ir netoli Aralo jūros, rytinėje pusėje, įkūrė sostinę Uspą. Į vakarus ir šiaurę nuo Kaspijos jūros, Ponto stepėje ir prie Kaukazo, viešpatavo vadinamieji aukštutiniai aorsai. Jie praturtėjo kontroliuodami prekybos kelius tarp Kinijos ir Europos. I a. pr. m. e. sirakai ir aorsai buvo sąjungininkai, rėmė Bosporo karalių Farnaką. Bet I amžiaus viduryje vieni palaikė vieną brolį į Bosporo sostą, antri – kitą. Jungtinės romėnų, bosporiečių ir aorsų pajėgos užėmė sirakų sostinę Uspą, pralaimėjusysis kandidatas į sostą Mitridatas VIII pasidavė aorsų karaliui Eunonui. I amžiaus viduryje atsirado žinių apie karingą aorsams pavaldžią gentį alanus. Jie minimi gyvenę Dunojaus žemupyje, šiaurinėse Juodosios jūros žemėse ir prie Kaukazo. II amžiuje jau kalbėta apie šalį Alaniją, o Tereko upė pervadinta Alonta. Kinai III a. viduryje žemes tarp Aralo ir Kaspijos jūrų ima vadinti Alanja. Ilgainiui apie kitas sarmatų ar skitų gentis nieko nebegirdėta: šiose teritorijose įsiviešpatavo alanai. 134 m. jie siaubė Kaukazo Albaniją, Atropateną, nuniokojo Kapadokiją. Alanai buvo sudarę sąjungą su kai kuriomis Kaukazo kalniečių gentimis, turėjo didelę įtaką Bosporo karalystėje, o romėnai, perėmę alanų raitelių kovos metodus, sudarė specialų kovos su alanais būrį.
Daug sirakų žuvo karuose su aorsais ir bosporiečiais, dalis suhelenėjo arba susiliejo su meotais ir alanais. Pasak P. Autlevo ir N. Anfimovo, dėl šių priežasčių osetinų, alanų palikuonių, „Nartų epe” atsirado herojus nartas Sausyrykas, kas reiškė „nusaulintas (įrudęs) sirakas”.
Yellow Submarine
„Yellow Submarine“ – dešimtas studijinis britų roko grupės „The Beatles“ albumas, pirmiausia išleistas 1969 m. sausio 13 d. Jungtinėse Amerikos Valstijose, po to 1969 m. sausio 17 d. Jungtinėje Karalystėje.
Albumą sudaro šešios „The Beatles“ grupės dainos. Iš esmės šis albumas yra bitlų animacinio filmo „Yellow Submarine“ garso takelis, kurio premjera pasirodė 1968 m. liepą, Londone. Keturios iš šešių dainų yra naujos, o kitos dvi yra jau prieš tai išleistos „Yellow Submarine“ bei „All You Need Is Love“. Kai kurios dainos buvo parašytos specialiai filmui, o kai kurios buvo tiesiog neužbaigti darbai iš senesnių projektų. Albumas buvo išleistas du mėnesiai po „The Beatles“ (kitaip „Baltojo albumo“) išleidimo, tačiau nebuvo palankiai vertinamas ir nesusilaukė ypatingo dėmesio. Jungtinėje Karalystėje bei Jungtinėse Valstijose šis albumas pateko į top 5 ir buvo kelis kartus platintas kompaktinio disko formatu.
Aknysta
Aknysta – miestas Latvijos pietryčiuose, Jekabpilio savivaldybėje, prie Susėjos upės, netoli Lietuvos sienos, apie 10 km į šiaurės rytus nuo Juodupės. 1036 gyventojai (2021 m.). Plentai į Daugpilį, Jekabpilį, Rygą.
Istorija
thumb|left|200px|Miestelio mokykla Istoriniuose šaltiniuose pirmąkart paminėta 1298 m. XVII a. pabaigoje įtraukta į Abiejų Tautų Respublikos sudėtį. 1795 m. po Trečiojo ATR padalijimo įtraukta į Rusijos sudėtį, priklausė Kauno gubernijai.
1921 m., pagal Lietuvos-Latvijos sienos sutartį, Alūkstos apskričiai priklausiusios etninės lietuvių žemės iki Susėjos upės atiduotos Latvijai, mainais į Šventosios pajūrį. Nuo 1950 m. miesto tipo gyvenvietė, 1950-1956 m. buvo rajono centras. 1991 m. suteiktos miesto teisės. 2009–2021 m. buvo Aknystos savivaldybės centras.
Lietuviai
Aknystoje ir valsčiuje iš seno gyventa lietuvių. 1925 m. valsčiuje buvo 408 lietuviai, veikė keturių klasių lietuvių mokykla. XX a. pab. Aknystoje ir jos apylinkėse (Liuobų, Riūkų, Skardupio kaimuose) lietuviai sudarė apie 10 % gyventojų. Nuo 1993 m. Aknystos mokykloje 2-11 klasių mokiniams lietuvių kalba dėstoma fakultatyviai. 1998 m. įkurta Aknystos lietuvių kultūros draugija, veikia moterų folkloro ansamblis „Sutartinė“. Aknystos Šv. Ignaco Lojolos bažnyčioje du kartus per metus būna lietuviškos pamaldos.
Atžalyno vidurinė mokykla
Atžalyno vidurinė mokykla:
Vulka (Suvalkai)
Vulka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bakalariavos valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietryčius nuo Bakalariavos, apie 14 km į vakarus nuo Suvalkų ir 107 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1919-1954 m. kaimas priklausė Vulkos valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vlodavka
Istorija
Nuo 1387 m. iki 1795 m. per upę ėjo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Lenkijos karalystės siena, o nuo 1566 m. tuo pačiu ir siena tarp Bresto vaivadijos ir Chelmo žemės.
Savičiūnai (Zarasai)
Savičiūnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Degučių. Vietovė kalvota ir miškinga, yra Salinio (2,2 ha) ir Žiežulinio (3,1 ha) ežerai, kapinės, Krakynės miško holokausto vieta.
Gyventojai
thumb|left|240px|Senosios Savičiūnų kapinės
Žymūs žmonės
Kaime gimė ir augo:
Viktoras Biržiška
Biografija
Kilęs iš žemaičių bajorų Biržiškų giminės. Tėvas Antanas Biržiška, broliai Mykolas Biržiška ir Vaclovas Biržiška.
Motinos parengtas, 1895 m. įstojo į Šiaulių gimnazijos parengiamąją klasę. 1903 m. dalyvavo slaptame moksleivių būrelyje, kurį lietuvių kalbos mokė į Šiaulius išsiųstas Jonas Jablonskis. 1904 m. Šiaulių gimnaziją baigė aukso medaliu, kurį pardavė Peterburge, įstojęs į universiteto Matematikos ir gamtos fakultetą. Išlaikęs konkursinius egzaminus, universitete liko laisvu klausytoju, o studijavo Peterburgo technologijos institute.
Maksimaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Maksimaitienė (ištekėjusi moteris) ir Maksimaitytė (mergautinė pavardė).
Viktoras Biržiška
Biografija
Dalyvavo slaptos lietuvių studentų draugijos veikloje, kurį laiką buvo jos iždininkas. Dalyvavo kultūrinėje veikloje, dainavo chore ir šoko Miko Petrausko operetėje „Kaminkrėtys ir malūnininkas“. 1906 m. lapkričio mėn. po kratos bute buvo sulaikytas, bet, neįrodžius kaltės, paleistas. 1905–1906 m. užsidarius universitetams, dirbo Šiauliuose, vadovavo vietinei Lietuvos socialdemokratų partijos organizacijai, savo bute laikė ginklų sandėlį ir spaustuvę, kuria spausdino atsišaukimus.
Maksimaitis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Viktoras Biržiška
Biografija
Grįžęs į Peterburgą vertėsi matematikos pamokomis, dirbo Peterburgo gimnazijoje, elektros stotyje, vadovavo tramvajaus tilto statybos darbams, dirbo meistru A. Baranovskio patrankų šaudmenų įmonėje. 1914 m. baigė Peterburgo technologijos institutą. Prasidėjus karui mobilizuotas, bet paliktas įmonės direktoriumi. 1917–1918 m. apie 50 kartų kratytas, kelis kartus čekistų areštuotas ir, tik įmonės darbininkams reikalaujant, paleidžiamas.
1920 m. rugsėjo 30 d. grįžo į Lietuvą kaip įkaitas, iškeistas į bolševiką iš Panevėžio kalėjimo. Vilniuje dirbo lietuvių gimnazijos mokytoju, dėstė Lietuvos mokslų draugijos aukštuosiuose kursuose, bendradarbiavo spaudoje. 1920 m. išrinktas Vilniaus lietuvių komiteto nariu. 1920 m. lapkričio 23 d. lenkų suimtas, kai pabėgo lietuviai kareiviai belaisviai. 1921 m. suimtas dėl straipsnio laikraštyje „Glos Litwy“, bet 1921 m. rugpjūčio 23 d. amnestuotas. 1922 m. sausio 20 d. kartu su broliu Mykolu lenkų apkaltintas tėvynės išdavimu ir, tik Tautų Sąjungai pareikalavus, vasario 6 d. su kitais 32 lietuviais ir gudais išvežtas į Nepriklausomą Lietuvą.
1922 m. kovo mėn. paskirtas Krašto apsaugos ministerijos artilerijos tiekimo viršininko pavaduotoju, 1922–1926 m. šios tarnybos viršininkas. Kartu 1922–1924 m. „Aušros“ gimnazijos, 1923 m. Suaugusių gimnazijos, 1923–1925 m. Aukštųjų karininkų kursų dėstytojas, 1922–1939 m. Vytauto Didžiojo universiteto docentas, 1928 m. profesorius. Dėstė 15 aukštosios matematikos disciplinų. 1931–1939 m. Matematinės analizės katedros vedėjas. 1940–1944 m. Vilniaus universiteto profesorius. 1934–1944 m. redagavo Lietuviškosios enciklopedijos matematikos skyrių, parašė ~300 straipsnių.
1944 m. liepos mėn. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1949 m. Pabaltijo universiteto Hamburge ir Pineberge profesorius, Matematikos ir gamtos fakulteto prodekanas. 1950 m. emigravo į JAV.
Pabaltijo gubernijos
miniatiūra|Pabaltijos gubernijų žemėlapis 1914 m.
Pabaltijos gubernijos, Pabaltijo kraštas arba Ostzės kraštas - Rusijos imperijos pasienio teritorija XVIII-XIX a., kurią sudarė trys gubernijos - Estijos gubernija, Vidžemės gubernija ir Kuršo gubernija.
XX a. pradžioje krašte daugiausia gyveno latviai ir estai (apie 85 proc.), Baltijos vokiečiai (6%) ir rusai (5%). Nors 1876 m. kraštas neįėjo į vieną administracinį vienetą (generalgubernatoriją), tačiau daugeliu atžvilgių šios trys gubernijos turėjo daug bendro tarpusavyje ir skyrėsi nuo Rusijos. Dėl istorinių priežasčių buvo ryškūs kultūriniai skirtumai nuo Rusijos, Dorpate veikė vokiškas universitetas, buvo ypatinga luominė padėtis, skirtingos žemėvaldos ir civilinės teisės formos. Lifliandijoje ir Estliandijoje buvo anksčiau nei likusioje imperijos dalyje panaikinta baudžiava (1817 m.).
Vilius Tarasovas
Vilius Tarasovas (g. 1979 m. gegužės 17 d. Klaipėdoje) – Lietuvos dainininkas, buvęs pop grupės B'Avarija narys, 2007 m. pradėjęs solo karjerą.
Biografija
Baigė Stasio Šimkaus konservatoriją bei studijavo Klaipėdos universiteto menų fakulteto džiazo katedroje.
2009 m. su kūriniu „Aš tik tavim tikiu“ dalyvavo nacionalinėje atrankoje į Euroviziją „Dainų daina“ (pusfinalyje užėmė 10-ą vietą).
2010 m. sausio – gegužės mėn. kartu su dainininkės Onos Valiukevičiūtės dukra Giedre Balutyte dalyvavo LNK muzikiniame projekte „Žvaigždžių duetai 4“ ir iškovojo 4-ą vietą.
Žmona – dainininkė Violeta Riaubiškytė-Tarasovienė, dukra Gabrielė (g. 2008 m. kovo mėn).
Vaisių likeris
thumb|100px|Blue Curaçao Vaisių likeris – likeris, gaminamas vaisių ir uogų ar jų produktų pagrindu.
Voravabaliai
Voravabaliai, lietuviškoje entomologinėje literatūroje dar kitaip vadinami apsimetėliais (Ptininae) – skaptukų (Anobiidae) pošeimis, kuriam priklauso smulkūs vabalai su ilgomis siūliškomis ar kiek pjūkliškomis 11-narėmis antenomis, kurios priesegtos tarp akių. Priešnugarėlė žymiai siauresnė už antsparnius. Kūnas išgaubtas, šiek tiek priemena vorą. Pabaidyti vabalai pritraukia kojas ir sustingsta, apsimesdami negyvi.
Lervos gyvena sausoje medienoje, auglinės ir gyvūninės kilmės produktuose. Vabalai aptinkami sandėliuose, svirnuose, gadina maisto produktus.
Pasaulyje yra apie 600 rūšių. Lietuvoje yra apie 12 rūšių.
Vilhelmas I Užkariautojas
thumb|left|150px|Anglija 1087 metais Vilhelmas I Užkariautojas (apie 1027 m. – 1087 m. rugsėjo 9 d.) – Anglijos karalius ir Normandijos kunigaikštis. Vienas pačių žymiausių Anglijos valdovų, nors ir prancūziškos kilmės. Anglijos valdovu tapo po Heistingso mūšio 1066 metais.
EN
EN gali reikšti:
Vilhelmas I Užkariautojas
Po Vilhelmo įsigalėjimo į anglų kalbą pradėjo plūsti daug lotyniškos ir prancūziškos kilmės žodžių ir ėmė paprastėti gramatika, tuomet buvusi panašaus sudėtingumo kaip dabartinėse olandų ar vokiečių kalbose.
Santuoka ir vaikai
thumb|left|300px|Anglijos karaliai - Normandų dinastija ir pirmieji Plantagenetai Žmonа: nuo 1053 Matilda Flandrė (apie 1031–1083), Flandrijos grafo Balduino V duktė:
EN
en gali reikšti:
Altolamprologus calvus
Altolamprologus calvus – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvis.
Frederik de Wit
Frederikas de Vitas (gimė 1629 ar 1630 m. Gaudoje – mirė 1706 m. Amsterdame) – Nyderlandų leidėjas ir kartografas.
Žemėlapiai
Pirmuosius žemėlapius išleido 1654 m. Per visą gyvenimą išleido bent 158 šalių žemėlapius ir 43 atskirus lapus. Kai kuriuos F. de Vito žemėlapius apie 1690 m. pakartotinai išleido Van der Hageno atlasas.
Po mirties 1706 m. dalį jo žemėlapių ėmė publikuoti Pieter Mortier. Vienas žymiausių yra „Livonijos ir Kuršo žemėlapis“, 41×49 cm formato. Panašų žemėlapį apie 1700 m. išleido ir Gerard Valck.
Staicelė
Staicelė  – miestas šiaurės Latvijoje, netoli Estijos sienos, prie Salacos upės, į vakarus nuo Mazsalacos, Limbažių savivaldybėje. 883 gyventojai (2021 m.).
Miesto teisės nuo 1992 m.
Zėja
Zėja  – upė Rusijoje, Tolimuosiuse Rytuose, Amūro srityje; Amūro kairysis intakas. Prasideda Stano kalnyne, Tokijsko stanovniko kalnagūbryje. Teka į pietus, pietvakarius Zėjos aukštupio lyguma. Prasiveržia pro Tukuringros ir Soktachano kalnų masyvus, sudarydama kalnų tarpeklį – Zėjos vartus. Čia upė patvenkta hidroelektrinės tvenkiniu. Toliau pasuka į pietryčius, nuo santakos su Selemdža – pietvakarius per Zėjos-Burėjos lygumą. Įteka į Amūrą Blagoveščenske.
Jablonskis
Jablonskis – lietuviška pavardė.
Žeminė
thumb|250px|right|Atstatyta pokario partizanų žeminė
Žeminė – gyvenamasis statinys, kurio didžioji dalis yra žemiau žemės paviršiaus; inžinierinis fortifikacinis įrenginys, naudojamas karinių dalinių vadavietėms fronte ir partizanų slėptuvėms okupuotoje teritorijoje, vadinamas ir bunkeriu. Jas plačiai naudojo Lietuvos partizanai, dažniausiai įrengę žemines miškuose ir ūkininkų sodybose – namuose, tvartuose, prie šulinių.
Jablonskis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jablonskienė (ištekėjusi moteris) ir Jablonskytė (mergautinė pavardė).
Enipėjas
Graikų mitologijoje Enipėjas – potamas, Okeano ir Tetijos sūnus.
Jablonskis
Pavardė kilusi iš slaviškų pavardžių:, , ukr., < jabłoń, яблоня ('obelis').
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Jablonskytė:
Enipėjas
Enipėją mylėjo mirtinga moteris vardu Tiro, kuri buvo ištekėjusi už mirtingojo vyro Kretėjaus. Ji persekiojo Enipėją, kuris vis ją atstumdavo. Vieną dieną, Poseidonas, užsimaskavęs kaip Enipėjas, suviliojo Tiro, iš jų sąjungos gimė broliai dvyniai, Pelėjas ir Nelėjas.
Enipėjo upė yra Tesilijoje bei buvo svarbus faktorius Farsalo mūšyje.
Žalgiris (Elektrėnai)
Žalgiris – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 10 km nuo Balceriškių.
Zėja
Didžiausi intakai: Depas, Selemdža, Tomė (kairieji), Tokas, Brianta, Unacha, Giliujus, Urkanas (dešinieji).
Upė užšąla lapkričio – gegužės laikotarpiui, aukštupyje peršąla iki dugno. Laivuojama Zėjos tvenkinyje ir žemiau jo. Prie upės įsikūrę miestai: Zėja, Svobodnas, Blagoveščenskas.
Vilfredo Pareto
Vilfredo Federico Pareto (gimimo metu Wilfried Fritz Pareto, 1848 m. liepos 15 d. – 1923 m. rugpjūčio 19 d.) – italų inžinierius, ekonomistas ir sociologas.
V. Pareto geriausiai žinomas kaip pirmasis panaudojęs sąvoką elite („elitas“) apibūdinti keletui asmenų, kurie valdo daugelį. Jis ženkliai prisidėjo prie socialinių sistemų teorijos vystymo.
Kaimelė (reikšmės)
Kaimele vadinama:
Viktoras Prapras
Viktoras Prapras – vienas iš grupės „Hiperbolė“ įkūrėjų, vokalistas (baritonas), klavišininkas, 1974–1977 m. grupės vadovas.
Biografija
Muzikinę veiklą pradėjo berniukų chore „Ąžuoliukas“, kuriame susipažino su kitu „Hiperbolės“ vokalistu – Michailu Garberiu, kurį pats vėliau ir pakvietė į grupę. 1979 m. baigė Pramonės-civilinės statybos fakultetą. Grupės gyvavimo pradžioje taip pat grojo ritmine gitara, kaip ir kiti grupės nariai kūrė dainas („Tu grok“, „Daktarai“, „Porcelianas“, „Lapų likimas“ ir kt.), ypač rūpinosi dikcija ir balso tembru.
Molex (jungtis)
120px|thumb|Molex kištukas 120px|thumb|Molex lizdas
Molex (jungtis) – plačiai žinomos firmos Molex® pasiūlytas paplitęs maitinimo kabelio jungties standartas. Ši plastikinė jungtis turi keturis kontaktus, į kuriuos veda standartizuotos spalvos laidai: du įžeminimo (juodi), vienas 12 voltų (geltonas) ir vienas 5 voltų (raudonas). Kai kuriuose senuose įrenginiuose spalvos gali būti ir kitokios. Jungtis, žiūrint iš galo, turi trapecijos pavidalą, todėl jos negalima įstatyti atvirkščiai. Iš maitinimo bloko vedantis laidas gale turi kištuką. Maitinami įrenginiai savo korpuse turi jį atitinkantį lizdą.
Ši jungtis labai dažnai naudojama ventiliatoriams, kietiesiems diskams, kompaktinių diskų skaitymo įrenginiams, 5,25“ (ne 3,5“) lanksčiųjų diskelių įrenginiams, kai kurioms grafinėms plokštėms ir kitiems vidiniams kompiuterio įtaisams maitinti.
Pagrindinis jungties trūkumas – prireikus sunku atjungti (reikia palyginus daug jėgos). Taip yra todėl, jog ją sujungtą laiko tik trintis – nėra jokio kito fiksatoriaus. Iš kitos pusės, tai retai būna problema, nes jungtis neskirta dažnam junginėjimui.
Nuorodos
Molex
Pieter Mortier
Pjeras Mortjė (, ; gimė 1661 m. Leidene – mirė 1711 m. Amsterdame) – Nyderlandų geografas ir leidėjas.
Biografija
Gyveno ir vertėsi Amsterdame. 1690 m. įgijo teisę Olandijoje publikuoti Prancūzijos leidėjų žemėlapius ir atlasus. 1706 m. mirus Frederik de Wit, perėmė dalį jo sukurtų žemėlapių ir juos išleido. Po P. Mortjė mirties leidykla pervadinta „Covens & Mortier“.
Dirgalonys
Dirgalonys – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Liutonių.
Vulkos Palivarkas
Vulkos Palivarkas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bakalariavos valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Ilgutis (Vilniaus r.)
Ilgutis, anksčiau taip pat buvo žinomas kaip Lygainių ežeras – ežeras pietryčių Lietuvoje, Vilniaus rajone, apie 7 km į vakarus nuo Keturiasdešimt Totorių. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 1,8 km, plotis iki 0,64 km, plotas – 76,3 ha. Altitudė 146 m. Gylis siekia 8,1 m, vandens tūris apie 2,5 mln. m³. Krantai mažai vingiuoti, žemi, pelkėti, tik pietinis sausas. Atabradas daugiausia siauras, dumblėtas, rytuose platesnis, padengtas gėlavandene klintimi. Dugną dengia sapropelingas dumblas. Ilgutį iš vakarų ir šiaurės supa žemapelkės. Šiaurinėje pakrantėje stūkso miškelis, kitose pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurėje išteka upelis (Asdrės intakas).
Klintinės Alpės
thumb|Perėja Pietinėse Klintinėse Alpėse ([[Dolomitai)]] Klintinės Alpės – dvi maždaug 600 km ilgio kalnų grandinės, kurios iš šiaurės ir pietų juosia centrinę rytų Alpių grandinę (Šiaurinės Klintinės Alpės ir Pietinės Klintinės Alpės).
Jei Centrinės Alpės sudarytos daugiausia iš kristalinių uolienų (granitas, gneisas), tai Klintinės Alpės sudarytos iš šviesesnių ir porėtesnių uolienų. Be klinties tai gali būti dolomitas, mergelis, smiltainis ir panašios uolienos.
Semiotika
Semiotika dažnai nagrinėjama, kaip išvystyta semantikos rūšis, tirianti ne tik žodžių, bet ir kompleksų prasmes ir reikšmes. Semiotikos požiūriu, pavienio žodžio prasmė ir netgi reikšmė yra gana menkai apibrėžta ir pagrindines savybes įgyja kontekste, kuriam aprašyti žodžiai yra vartojami. Itin gerai šį dalyką demonstruoja analitinėms kalboms aktuali Noam Chomsky generatyvinė gramatika, demonstruojanti žodžio prasmės ir reikšmės priklausomybes nuo pozicijos sakinyje. Akivaizdi teksto giluminės prasmės iliustracija – tai galimybė tą pačią prasmę perteikti ne tik skirtingais žodžių, bet ir sakinių kompleksais. Pastarasis dalykas itin būdingas liaudies kūrybai (mitologijai, pasakoms). Taigi, akivaizdu, kad tekstuose egzistuoja ir tam tikros prasmę perteikiančios sistemos, kurias nusako ne žodžiai, o tekstų struktūros. Šios kontekstualinės prasmės ir reikšmės gali būti atrandamos ir analizuojamos, taip sužinant giluminę tekstų prasmę. Galimas ir atvirkščias atvejis – sukūrus tam tikrą struktūrą, ji gali būti padengiama tekstu (žr. Umberto Eco kūrybą).
Zypliai
Zypliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Veršių ir 5 km į šiaurės rytus nuo Sintautų. Pro kaimą teka Penta II, Pentutė, šiauriau teka Aukspirta, per kaimą eina rajoniniai keliai ir. Zyplių dvaras yra Lukšių miestelyje apie 10 km į šiaurės rytus nuo Zyplių.
Istorija
XVIII–XIX a. minimas Zyplių valsčius.
Šaltiniai
thumb|left|Zyplių dvare
Vaclovas Biržiška
Vaclovas Biržiška (1884 m. gruodžio 2 d. Viekšniuose, Rusijos imperija – 1956 m. sausio 3 d. Voterberyje, JAV) – kultūros istorikas, politinis veikėjas, teisininkas, teisėtyrininkas administratyvistas, enciklopedininkas, Lietuvos universiteto profesorius, Teisės fakulteto dekanas, Administracinės teisės katedros vedėjas.
Biografija
Kilęs iš žemaičių bajorų Biržiškų giminės. Tėvas Antanas Biržiška, broliai Mykolas Biržiška ir Viktoras Biržiška. Motinos parengtas namuose, 1895 m. įstojo į Šiaulių gimnaziją, besimokydamas 1897 m. dalyvavo moksleivių „maište“ prieš privalomas pravoslavų pamaldas. 1901 m. išrinktas vadovėlių bibliotekininku, buvo atsakingas už draudžiamos spaudos bibliotekos, laikytos Vladimiro Zubovo rūmuose, tvarkymą ir knygų pristatymą moksleiviams bei jų surinkimą. Dalyvavo slapto lietuvių kalbos mokymosi būrelyje.
thumb|left|Viktoras, Mykolas ir Vaclovas Biržiškos thumb|left|Vaclovui Biržiškai skirtas Lietuvos pašto ženklas
1903 m. baigęs gimnaziją, įstojo į Peterburgo universiteto Gamtos fakultetą, bet 1904 m. perėjo į Teisės fakultetą, kartu lankydamas ir istorijos bei etnografijos paskaitas. Universitete priklausė slaptai studentų draugijai, 1907–1908 m. buvo jos pirmininkas.
1905 m. rudenį, dėl streikų užsidarius universitetams, Vilniuje dirbo Lietuvos socialdemokratų partijos spaustuvėje Antakalnyje, 1906 m. jos vedėjas, laikraščių „Naujoji Gadynė“, „Skardas“, „Žarija“, „Echo“, „Topor“, 1910–1911 m. – žurnalo „Visuomenė“ leidėjas. Žandarams spaustuvę susekus, V. Biržiškai pavyko ją išgelbėti.
Dalyvavo „Kanklių“ chore, vaidino pirmame viešame lietuviškame spektaklyje Vilniuje „Pilėnų kunigaikštis“. Grįžęs į Petrapilį, dirbo LSDP vietinėje organizacijoje. 1909 m. baigė Petrapilio universiteto Teisės fakultetą.
1910–1911 m. dirbo advokato padėjėju Vilniuje, „Rūtos“ draugijos bibliotekininku, tvarkė Lietuvos mokslo draugijos biblioteką. 1911–1912 m. tarnavo Rusijos kariuomenėje, į atsargą išėjo praporščiku. 1912–1914 m. – advokatas Šiauliuose, organizavo slaptą moksleivių ratelį, kurio veikloje dalyvavo Julius Janonis, Stasys Brašiškis ir kiti būsimi kairiųjų veikėjai. Frenkelio fabriko darbininkus suagitavo kovoti už ligonių kasos įsteigimą. 1914 m. vėl mobilizuotas į Rusijos kariuomenę, tarnavo bataliono adjutantu, 101-ojo pulko jaunesniuoju karininku, 20-ojo Turkestano šaulių pulko adjutantu.
Po 1917 m. Vasario revoliucijos išrinktas 11-osios, vėliau – 4-osios armijos komiteto nariu. Po bolševikų perversmo buvo areštuotas Rumunijoje, bet pabėgo į Maskvą, kur Jurgis Smolskis jį įdarbino Lietuvių reikalų komisariate. Kartu tyrinėjo Vilniaus gubernijos žandarmerijos archyvus, sudarė slaptosios policijos šnipų sąrašą, bet jis nebuvo paskelbtas.
1918 m. bolševikų areštuotas kartu su kitais 30 000 buvusių karininkų. Sušaudymo išvengė, 1919 m. sutikęs Vinco Kapsuko vyriausybėje Vilniuje būti švietimo komisaru. Kartu dirbo Jonas Basanavičius, Juozas Tumas-Vaižgantas, Antanas Kriščiukaitis, Pranas Mašiotas ir kt. Vilnių užėmus lenkams, 1919 m. balandžio 15 d. suimtas, mėnesį laikytas Lukiškėse, bet paleistas, užsistojus buvusiems pavaldiniams komisariate.
1919–1920 m. – Vilniaus lietuvių gimnazijos, Mašiotienės mergaičių gimnazijos, „Ryto“ draugijos mokytojų seminarijos mokytojas, Lietuvos mokslo draugijos aukštųjų kursų dėstytojas. 1920 m. – Vilniaus universiteto bibliotekos vedėjas. Vilnių vėl užėmus lenkams, pėsčias pasiekė Kauną. Dalyvavo komisijoje Lietuvos ir Latvijos sienai nustatyti.
1920–1923 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje (pulkininkas leitenantas), iki 1925 m. Aukštųjų karininkų kursų ir Kauno karo mokyklos dėstytojas, kartu dar ir Valstybinio centrinio knygyno vedėjo E. Volterio padėjėjas, Valstybinės archeologijos komisijos narys, nuo 1921 m. – Mokytojų profesinės sąjungos suaugusių gimnazijos organizatorius ir pirmasis direktorius. Organizavo Vinco Kudirkos liaudies universitetą ir iki 1926 m. jam vadovavo.
thumb|200px|right|Vaclovas Biržiška. [[Viekšniai|Viekšniuose pastatyto paminklo Biržiškoms atminti fragmentas, 2005 m.]] Nuo 1922 m. rugsėjo – Lietuvos universiteto Teisės fakulteto Administracinės teisės docentas, nuo 1930 m. – ordinarinis profesorius. Humanitarinių mokslų fakultete dėstė bibliografiją ir lietuviškų knygų istoriją. 1922–1930 m. – fakulteto sekretorius, 1933–1935 m. – dekanas. 1923–1944 m. Kauno, o 1940–1941 m. dar ir Vilniaus universiteto bibliotekos direktorius bei Teisės fakulteto dekanas. Nuo 1939 m. filologijos habilituotas daktaras. 1941 m. bolševikų iš Vilniaus universiteto pašalintas, Kaune dėstė Filosofijos fakultete, įkūrė bibliotekininkystės skyrių.
1931–1944 m. Lietuvos bibliotekininkų draugijos pirmininkas. 1933–1944 m. „Lietuviškosios enciklopedijos“ redaktorius.
1944 m. liepos mėn. pasitraukė į Vokietiją, 1946–1949 m. – Pabaltijo universiteto Hamburge ir Pineberge profesorius. Nuo 1946 m. – Lietuvių rašytojų draugijos garbės narys. 1949 m. emigravo į JAV, 1951–1953 m. dirbo JAV Kongreso bibliotekos Vašingtone konsultantu.
„Aleksandrynas“ – 3 tomų lietuvių rašytojų, rašiusių nuo 1475 iki 1865 m. bibliografijos, išleistos 1960 m., 1963 m. ir 1965 m. Čikagoje, autorius.
Christas Stoičkovas
Christas Stoičkovas (g. 1966 m. vasario 8 d. Plovdive) – Bulgarijos futbolininkas, puolėjas, vienas žymiausių šalies istorijoje.
Biografija
Profesionalo karjerą pradėjo 1984 m. CSKA Sofia komandoje, 1990 m. persikėlė į FC Barcelona, kur iškovojo daugiausia titulų, tarp jų ir UEFA čempionų taurę. 1994 m. su šalies rinktine pasaulio pirmenybėse iškovojo 4-ąją vietą, įmušė 6 įvarčius ir kartu su O. Salenka tapo rezultatyviausiu čempionato žaidėju. Nuo 2004 m. dirba treneriu.
Arvydas Šnaras
Arvydas Šnaras – nuo 1975 m. grupės Hiperbolė narys, būgnininkas. Kaip ir daugelis šios grupės narių muzikinį kelią pradėjo chore Ąžuoliukas, tad pasižymėjo neblogais vokaliniais sugebėjimais, baigė autotransporto specialybę, studijavo žurnalistiką, ypač domėjosi radioelektronika.
Etiketas
Etiketas ( – etiketė, užrašas; sąvoka žinoma nuo Liudviko XIV laikų) – visuotinai priimtos (gero) elgesio viešumoje (pvz., bendravimo) taisyklės (vad. „geras tonas“ ir pan.). Etiškas elgesys – formalių taisyklių, sąlygotų daugelio žmonių kartų patirties, taikymas iš anksto numatytose situacijose.
Etiketo atsiradimas siejamas su Anglija ir Prancūzija. Kaip normos etiketo taisyklės yra priskiriamos etikai. Etiketas dažnai naudojamas kaip protokolo sinonimas, tačiau pastarasis grindžiamas griežtais reikalavimais, o etiketas yra labiau patariamojo pobūdžio.
Frankenšteinas (knyga)
Parašymo aplinkybės
thumb|left|180px|Vienas iš kultinių Frankenšteino sukurto monstro atvaizdų, 1935 m. thumb|left|250px|Pirmoji romano ekranizacija 1910 m. Romaną, davusį pradžią fantastikos žanrui, M. Shelley parašė būdama devyniolikos metų, 1817 m. gegužės mėn. Jį Londone anonimiškai išleido 1818 m. Autorės vardas atsirado tik ant vėlesnių leidimų. Trečiasis leidimas autorės buvo išplėstas, be to, visuomenė siekė, kad jis būtų labiau „konservatyvus“. Šio leidimo knyga atspausdinta 1831 m.
Mary Shelley buvo kilusi iš garsios šeimos. Autorės motina – rašytoja, filosofė Mary Wollstonecraft – mirė dėl sepsio praėjus 10 dienų nuo Mary gimimo, tėvas Williamas Godwinas garsėjo kaip anarchistas. Sukurti romaną paskatino, pačios autorės teigimu, susapnuotas ir ją vėliau apsėdęs košmaras, besilankant pas šeimos draugą poetą Lordą Baironą prie Ženevos ežero. Didelę įtaką padarė ir ten skaityta vokiečių siaubo pasakų antologijos „Vaiduoklių knyga“ („Das Gespensterbuch“). Be to, vakaro šeimininkas Lordas Baironas pasiūlė visiems dalyvaujantiems, tarp kurių buvo Mary vyras poetas Percy Bysshe Shelley (po to tapęs vienu iš vampyrų temos pradininkų), parašyti po siaubo istoriją.
Turinys
Romano pavadinimas siejamas su personažo, jauno mokslininko, pavarde. Jis išmoko sukurti didesnį ir galingesnį žmogų. Šis antžmogis neturėjo vardo, kūrėjo tiesiog vadintas „Būtybe“ („The Creature“), monstru, demonu ir pan. Romane pasakojama apie Viktoro Frankenšteino gyvenimą ir sukurtus darbus.
Frankenšteinas įmena gyvybės paslaptį ir pasirodo sugebantis prikelti gyvybę negyvame žmogaus kūne, surinktame iš atskirų kitų lavonų dalių. Daugelį mėnesių plušęs labaratorijoje, su entuziasmu Frankenšteinas pasiekia savo tikslą - sutveria gyvą padarą. Tačiau juo pasišlykšti ir atstumia, pamatęs, kad jo kūrinys tapo keista būtybe, monstru. Mokslininką kamuoja baimė sutikti savo rankomis sukurtą pabaisą, prisiminus ją vis ima šleikštulys. Tuo tarpu pabaisa taip pat jaučiasi nepavydėtinai, sulaukdama iš žmonių vien abejingumo, pasišlykštėjimo, neapykantos. Nelaimingas ir vienišas, jis pats ima nebeapkęsti žmonijos. Viktoras fon Frankenštinas palieka miestą, kuriame jis gyveno ir dirbo. Baisus antžmogis, nekenčiamas žmonių dėl savo išvaizdos ima persekioti savo kūrėją. Susiradęs savo kūrėją, jis prašo sukurti dar vieną panašų padarą, kuris galėtų išsklaidyti vienatvę, mainais į tai žadėdamas pasitraukti tolyn nuo žmonių visiems laikams. Mokslininkas to padaryti nesiryžta, bijodamas, kad pabaisos susilauks palikuonių ir taip palaipsniui pražudys žmoniją. Kompromisas nerastas, todėl Frankenšteino kūrinys ima keršyti. Norėdamas perteikti savo nenumaldomą skausmą, jis ima žudyti mokslininko Frankenšteino artimuosius. Išžudęs juos ir galutinai palaužęs savo kūrėją, padaras nužudo ir jį. Kerštas nenuramina būtybės dvasios, nusižudo ir ji pati...
Palikimas
Romanas iškart susilaukė sėkmės ir iki šiol neprarado populiarumo. Jo pagrindu pastatyta daug pjesių, sukurta filmų, parašyta kitų įvairaus žanro kūrinių.
Limos departamentas
Limos departamentas  – departamentas vakarinėje Peru, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Šiaurėje ribojasi su Ankašo departamentu, rytuose – su Huanuko, Pasko ir Chunino departamentais, pietuose – su Huankavelikos ir Ikos departamentais. Limos miestas sudaro Limos provinciją ir į departamento sudėtį neįeina. Administracinis centras – Huačas.
Istorija
Departamento teritorija gyvenama nuo gilios senovės. Čia klestėjo Limos, Čankajaus, Marangos kultūros. Iš tų laikų išlikusios religinio centro Pačakamako liekanos. Taip pat randama pirmadžių, gyvenviečių liekanų, geoglifų. Vėliau regionas tapo Inkų imperijos periferija.
Teritorijos reikšmė išaugo, kai Fransisko Pisaro vadovaujami konkistadorai išsilaipino Kostoje. Rimako žiotyse jie įkūrė Limos miestą, kuris užkariavus Peru tapo vicekaralystės sostine.
Geografija
thumb|250px|Andų šlaitai thumb|250px|[[Ukira|Ukiros archeologinė vietovė]]
Didesnioji departamento dalis yra sausringoje pakrantės srityje, vadinama Kosta. Už 20-30 km į rytus nuo jūros prasideda Andų kalnai. Vietomis kalnų grandinės pasiekia jūrą ir suformuoja stačius skardžius. Aukščiausia departamento vieta – Huakšašo kalnas (5654 m).
Nuo Andų link vandenyno teka keletas nedidelių, tačiau svarbius žemdirbystės slėnius sudarančių upių. Tai Pativilka, Uarmėjas, Čiljonas, Rimakas, Kanjetė. Sausrų metu daugelis upių išdžiūsta, o po liūčių sukelia smarkius potvynius.
Klimatas subtropinis, karštas. Pakrantėje nuo gegužės iki gruodžio pastoviai tvyro debesys, oro drėgnumas pakyla virš 80 %, susidaro dulksna, tuo tarpu kalnų vietovėse būna pakankamai saulėta ir karšta. Žiemą temperatūra vyrauja ~14 °C. Vasarą debesys prasisklaido, oras atšyla vidutiniškai iki 25 °C.
Pakrantėse būdingos skurdžios pusdykumės, o Andų šlaituose drėgnieji miškai ir krūmynai – junga.
Ekonomika
Limos departamentas – svarbiausias ekonominis ir finansinis šalies centras. Taip pat svarbią ekonomikos dalį užima žemės ūkis: auginama medvilnė, cukranendrės, vaisiai, soja. Pramoninė žvejyba, jūros gerybių gaudymas. Gyvulininkystė. Pramonė: žuvies miltų, aliejaus, gamyba, metalurgijos, naftos rafinavimo, tekstilės pramonė. Įrengta keletas vandens ir šiluminių jėgainių.
Administracinis skirstymas
Limos departamentas administraciškai padalintas į 10 provincijų (skliaustuose – administracinis centras).
Pievavabaliai
Pievavabaliai (Melyridae) – vabalų (Coleoptera) šeima, kuriai priklauso smulkūs ir vidutinio dydžio vabalai. Kūnas minkštas, ryškiaspalvis, viršutinė pusė taškuota.
Aptinkami pievose, aikštelėse, miško pakraščiuose. Tupia ant įvairių augalų žiedų. Lervos grobuoniškos, minta kenkėjiškų vabalų lervomis.
Pasaulyje yra apie 1600 rūšių. Lietuvoje randama apie 12 rūšių.
Gūžinis kopūstas
Gūžinis kopūstas (Brassica oleracea var. capitata) – bastutinių (Brassicaceae) šeimai priklausanti daržovė.
Augalas dvimetis. Stiebas trumpas, lapai trumpakočiai, stambūs (50-60 cm pločio), mėsingi, kieti, įgaubti. Jie sudaro kietą, 0,3-16 kg svorio gūžę. Paprastai baltos spalvos, nors būna ir violetinių. Yra įvairaus ankstyvumo veislių.
Ankstyvųjų kopūstų gūžės užauga per 50-60 d., vidutinio ankstyvumo – per 90-120 d., vėlyvųjų – per 130–140 d. Kopūstas, paliktas dirvoje antriems metams, išaugina stiebą su geltonu žiedynu.
Maistui naudojamos gūžės. Iš jų ruošiamos salotos, sriubos, naudojamos įvairių patiekalų (pvz., balandėlių) gamyboje. Žiemai kopūstai rauginami. Maistingosios medžiagos susikaupusios lapuose; čia yra vitaminų A, B1, B2, C, riebalų, angliavandenių ir kt.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Purpurinio kopūsto gūžė
Piltenė
Piltenė – miestas vakarų Latvijoje, Ventspilio savivaldybėje, Ventos dešiniajame krante. Piltenės valsčiaus centras. 856 gyventojai (2022 m.). Veikia vidurinė mokykla, muzikos ir sporto mokyklos, biblioteka, kultūros rūmai. Architektūros paminklai: Piltenės pilies griuvėsiai (XIV a. pr.), evangelikų liuteronų bažnyčia (1709–1719 m.).
Pradėjo kurtis po 1253 m. 1309 m. pirmąkart minima Piltenės pilis (castrum Pilten). 1330 m. Piltenę puolė lietuviai, tačiau pilies neužėmė. Nuo XIII a. pab. iki 1583 m. Piltenė buvo Kuršo vyskupijos centras. 1557 m. suteiktos miesto teisės.
Žaliablėkiai
Žaliablėkiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Griškabūdžio.
NKVD trejetas
NKVD trejetas, troika  – NKVD greitoji baudžiamoji grupė (kitaip vadinta ). NKVD trejetai buvo sukurti nuosprendžiams pagreitintai priiminėti. :
Tai buvo pripažįstama jog trys žmonės yra minimalus būtinas skaičius balsavimui, būtinam neva „demokratinio proceso“ elementui. Pirmininkas dažniausiai būdavo tos teritorijos skyriaus NKVD vadovas, antrasis narys – respublikos, srities ar krašto prokuroras, trečiasis – atitinkamo krašto ar regioninio lygio komunistų partijos sekretorius. Jie perduodavo savo nuosprendžius šiuos vykdančiai operatyvinei grupei. Nuosprendžių vykdymo vieta ir laikas buvo slapti. Buvo dvi nuosprendžių kategorijos, pirmoji – sušaudyti, antroji – ištremti į darbo stovyklas. Abiems nuosprendžiams galiojo kvota (limitas). Pavyzdžiui, Baltarusijai limitas buvo 2000 sušaudymų ir 10000 ištrėmimų. Be N. Ježovo leidimo kvotos nebuvo galima viršyti, tačiau gauti šį leidimą buvo nesunku. Reikalavimai įrodymams buvo menki: galėjo pakakti žinutės iš anoniminio informuotojo. Šeimos nariai, įskaitant vaikus, buvo automatiškai teisiami kartu. Troikos nuosprendis buvo neapskundžiamas.