cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oralinis seksas
Nekaltybės išsaugojimas
Homoseksualūs vyrai, kurių manymu oralinis aktas yra būdas nekaltybei išlaikyti, analinį seksą, kuomet įvyksta penetracija varpa į išangę, dažnai yra linkę laikyti nekaltybės praradimu, kiti į oralinį seksą žiūri kaip į pagrindinę lytinio aktyvumo formą. Tuo tarpu lesbiečių poros oralinį seksą ar fingeringą neretai vertina kaip nekaltybės praradimą.
Manuel Noriega
Manuelis Antonijus Noriega Morenas (Manuel Antonio Noriega Moreno, g. 1934 m. vasario 11 d. – 2017 m. gegužės 19 d.) – Panamos generolas ir karinis diktatorius, de facto valdęs šalį 1983–1989 m.
Gavo generolo-letenanto laipsnį. Dalyvavo politinių-kriminalinių grupuočių tarpusavio karuose. 1968 m. karinė chunta užėmė Panamos valdžią, o 1984 m. Noriega tapo jos lyderiu. Savo valdymo laikotarpiu rėmė dešiniuosius partizanus Salvadore ir Nikaragvoje, bendradarbiavo su JAV vyriausybe (nesyk asmeniškai susitiko su preizidentu Džordžu Bušu), buvo jos palaikomas. Noriega buvo įsitraukęs į narkomafiją, veikė su Kolumbijos narkotikų, ginklų prekybos karteliais.
Paaštrėjus santykiams su JAV dėl laivybos Panamos kanalu, bei JAV valdžiai bijantis to, kad Noriega žinojo apie amerikiečių slaptą veiklą keičiant valdžią Centrinės Amerikos valstybėse, 1989–1990 m. 26 tūkst. karių JAV pajėgos (vad. Kolino Pauelo) įsiveržė į Panamą ir nuvertė Noriegos diktatūrą. Pats generolas buvo suimtas ir išgabentas į JAV. 1992 m. nuteistas už kokaino kontrabandą, reketą ir pinigų plovimą, 40 (vėliau sumažinta iki 30) metų bausmei uždarytas į Majamio kalėjimą. Noriegos advokatams uždrausta minėti apie Noriegos ryšius su CŽV. 2010 m. pagal ekstradiciją perduotas Prancūzijai, o 2011 m. – Panamai.
Stasys Keinys
Stasys Keinys (g. 1936 m. rugsėjo 20 d. Pakalupyje, Viekšnių valsčius) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1959 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. 1968 m. filologijos mokslų kandidatas.
1966–1975 m. Vilniaus universiteto Kauno vakarinio fakulteto, vėliau dar ir Šiaulių pedagoginio instituto, Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, nuo 1975 m. docentas. Nuo 1974 m. dirba Lietuvių kalbos institute (iki 1990 m. Lietuvių kalbos ir literatūros institutas), 1987–1989 m. Dabartinės lietuvių literatūrinės kalbos, 1989–1991 m. Kalbos kultūros ir terminologijos skyriaus vadovas. Nuo 1991 m. dėsto ir Vilniaus pedagoginiame universitete, Lituanistikos fakultete.
Gauruotoji soja
Gauruotoji soja (Glycine max) – pupinių (Fabaceae) šeimos sojų (Glycine) genties augalų rūšis. Augalai vienmečiai, 90–120 cm aukščio, žydi 6–8 savaitę nuo sudygimo, o praėjus 10–14 dienų po žiedų pasirodymo susiformuoja ankštys (plokščios, 2,5–6 cm ilgio, turinčios trumpą kotelį). Ankštyje būna 1–4 apvalios sėklos (pupelės), vertinamos dėl savo maistinių savybių.
Sojos naudojamos maistui, pašarui, iš jų išgaunamos medžiagos pritaikomos įvairiose pramonės šakose. Manoma, kad sojos pupelės anksčiausiai pradėtos naudoti Rytų Azijoje (Kinijoje, Korėjoje, Japonijoje), kur rašytiniai šaltiniai jas mini jau I a. Sojos pupelių naudojimas Vakarų šalyse ir pasauliniu mastu išplito XX a., įvertinus sojų našumą bei atradus įvairesnių pritaikymo galimybių.
Maistinės savybės
Sojų sėklose yra aminorūgščių, apie 31-60 % baltymų, fermentų, fosforo druskų, daug kalio, 14-24 % riebalų, vitaminų A, B, D. Daiguose – vitamino C.
Maistui
Maistui daugiausiai naudojamos sunokusios sojos pupelės, tačiau gali būti valgomi ir sojų daigai bei nesunokusios pupelės.
Sunokusios pupelės valgomos virtos arba iš jų gaminami įvairūs produktai: fermentuojama sojų pasta, natto arba sojų padažas, sumalus vandenyje gaunamas sojų pienas bei jo pagrindu gaminama sojų varškė, sojų jogurtas, o išgryninus baltymus – sojų mėsa. Sojų miltai vartojami konditerijos pramonėje, naudojami kepiniuose. Rafinuotas sojų aliejus vartojamas kepimui, margarino gamybai. Iš nevalyto aliejaus išskiriamas lecitinas, kurio dedama į įvairius maisto produktus.
Svarbiausi sojų produktai yra šie:
Gyvulininkystėje
Sojų išspaudos, šienas, šiaudai, pelai vartojami melžiamų galvijų, arklių, kiaulių pašarui. Tinkama ir žaliajam pašarui.
Pramonėje
Sojos riebalai turi platų pritaikymą maisto, muilo, lako ir dažų pramonėje. Iš sojų išspaudų gaminamos kai kurios plastmasės, specialūs medžio klijai.
Produkcija
miniatiūra|250px|Gauruotosios sojos ankštis
Kalama
2011 m. šis miestas buvo įtrauktas į Dakaro ralio maršrutą.
Dinadžpuras
Dinadžpuras  – miestas Bangladešo šiaurės vakaruose, į rytus nuo Punarbhaba upės. 206,2 tūkst. gyventojų (2007). Senamiestis ir buvusio maharadžos rūmai. Išvystyta džiuto ir ryžių pramonė, yra šiluminė jėgainė. Keletas Radžšahio universiteto kolegijų. Miestas yra įsikūręs aliuvinėje lygumoje, apylinkėse daug upių, auginami ryžiai, kviečiai, džiutas, cukranendrės. Pala liekanos (IX amžius).
Tekapa
Tekapa  – kompleksinis ugnikalnis (stratovulkanas) centrinėje Salvadoro dalyje.
Šturmai (Pilkalnio apskritis)
Šturmai – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 20 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 7 km į rytus nuo Lazdynų, prie Būdupės, Vieškalnių girios properšoje.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Šturmų kaimo bendruomenė 1936 m. Pirmąkart minimi 1625 m., anksčiau vadinti Šturmeliais (Sturmehlen). Po 1709–1710 m. maro kaimas išliko lietuviškas: 1736 m. Šturmuose gyveno 4 lietuvių šeimos (1745 m. minimi valstiečiai Sturmaitis, Uschkurries, Kubbillus, Powillatis). 1785 m. Šturmai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 5 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 4 sodybų kaimas su 19 gyventojų. 1854 m. Šturmų kaime ir girininkijos sodyboje buvo 5 gyvenamieji pastatai ir 45 gyventojai. Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Vieškalnių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Šturmuose buvo 15 sodybų, 77 gyventojai, iš jų – 40 lietuvių (52 %).
Fonvjėjus
Fonvjėjų suprojektavo italų architektas Manfredis Nikoletis XX a. 8-10 dešitmetyje.
Šioje miesto dalyje yra įsikūręs Monako sraigtasparnių oro uostas. Sraigtasparniais vykdomas reguliarus susisiekiamas su Nicos (Prancūzija) tarptautiniu oro uostu.
Semipalatinsko branduolinis poligonas
Semipalatinsko branduolinis poligonas ( – buvęs TSRS branduolinių ginklų bandymo poligonas dabartiniame Kazachstane.
Narkozė
Poveikis
Per narkozę daugiausia slopinami įvairių galvos smegenų dalių (žievės, tinklinio darinio, požievio), mažiau – nugaros smegenų nervinių ląstelių sinapsiniai ryšiai. Ligonis netenka sąmonės, išnyksta visi jutimai, sumažėja raumenų tonusas, užslopinamos vegetacinės organizmo reakcijos.
Semipalatinsko branduolinis poligonas
Padėtis ir klimatas
Semipalatinsko branduolinių bandymų poligonas yra į pietvakarius nuo Semipalatinsko, Kazachijos stepėje 100–300 m virš jūros lygio su kalnų grandinėmis iki 1200 m aukščio. Dėl kontinentinio klimato vasaros ir žiemos temperatūros labai svyruoja (vasarą iki 45 °C, žiemą iki -50 °C), vidutiniai metiniai krituliai sudaro nuo 200 iki 300 mm.
Narkozė
Poveikis
Narkotiniai preparatai veikia centrinę nervų sistemą, t. y. visą organizmą. Narkozė sukeliama dviem ar daugiau medžiagų. Jos apsvaigina, mažina skausmą ir atpalaiduoja raumenis. Tinkamos narkotinės medžiagos (pvz., narkotinių dujų) poveikį galima lengvai valdyti – silpninti arba stiprinti. Alkoholis, morfijus svaigina ir mažina skausmą, tačiau netinka narkozei, nes jų veikimo neįmanoma kontroliuoti.
Semipalatinsko branduolinis poligonas
Poligono istorija
JAV dar prieš branduolinį Hirosimos ir Nagasakio bombardavimą jau 1945 m. atliko branduolinio ginklo bandymus Alamogardo poligone Naujosios Meksikos valstijoje. Sovietų Sąjunga analogiškus bandymus pradėjo po ketverių metų (1949 m.). Pagrindiniu bandymų poligonu tapo teritorija netoli Semipalatinsko. Tarp 1949 ir 1989 m. čia daugiausia kariniais tikslais atlikta 500 branduolinio ginklo bandymų.
Narkozė
Rūšys
Narkozė skirstoma į farmakologinę (sukeliamą narkotinių medžiagų), elektrinę (veikiant galvos smegenis elektros srove) ir hipnozinę (ją sukelia silpni monotoniški dirginimai ir hipnotizuotojo įtaiga).
Semipalatinsko branduolinis poligonas
Poligono istorija
Pasirinkta bandymų teritorija Kazachijos stepėje apie 800 km į šiaurę nuo Almatos buvo sunkiai prieinama ir laikyta paslaptyje.
Narkozė
Rūšys
Farmakologinė narkozė (būna inhaliacinė ir neinhaliacinė) daroma dažniausiai.
Semipalatinsko branduolinis poligonas
Poligono istorija
Iki 1962 m. šioje 18 000 km² teritorijoje vykdyti sprogdinimai atmosferoje, daugiausia šiaurinėje poligono dalyje. Nuo 1963 m. bandymai vykdyti gręžiniuose ir tuneliuose Balaplano vietovėje Degelio kalnuose.
Narkozė
Rūšys
Inhaliacinė narkozė sukeliama, ligoniui davus kvėpuoti lakių narkotinių medžiagų garų (eterio, florotano, pentrano) ar narkotinių dujų (azoto suboksido, arba linksminančiųjų dujų). Tai daroma įvairiomis kaukėmis, tokiomis kaip Esmarcho, Šimelbušo, ir narkozės aparatais.
Endotrachėjinė (intubacinė) narkozė daroma, suleidžiant narkotinę medžiagą į ligonio plaučius pro vamzdelį, įkištą į trachėją, aplenkiant išorinius kvėpavimo takus.
Semipalatinsko branduolinis poligonas
Poligono istorija
1991 m. Semipalatinsko branduolinis poligonas buvo uždarytas.
Gikonys (Anykščiai)
Gikonys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Skiemonių.
Narkozė
Rūšys
Inhaliacinė narkozė daroma per sudėtingas operacijas, pvz., pilvo organų, plaučių, širdies. Per neinhaliacinę narkozę narkotinių medžiagų tirpalai (heksenalis, tiopentalis, viadrilis) dažniausiai švirkščiami į veną (intraveninė narkozė), rečiau narkotinės medžiagos suleidžiamos į tiesiąją žarną (rektalinė narkozė), švirkščiamos į raumenis, geriamos. Ši narkozė taikoma per paprastesnes operacijas, skausmingas diagnostikos procedūras.
Gikonys (Anykščiai)
Istorija
Kaimas paminėtas 1765 m. Ukmergės apskrities seniūnijų inventoriuje. 1947 m. atidaryta pradinė mokykla, 1974 m. uždaryta.
Narkozė
Rūšys
XX a. antrojoje pusėje paplito kombinuotoji narkozė, kuriai sukelti naudojamos specifinio veikimo medžiagų (pvz., sukeliančių miegą narkotikų, skausmo jutimą mažinančių analgetikų, skersaruožius raumenis atpalaiduojančių miorelaksantų) kombinacijos.
Provas
Provas  – miestas JAV, Jutos valstijoje. Gyventojų 112 tūkst. (2010 m. duomenys).
Miestas išsidėstęs Jutos slėnyje, 1387 m aukštyje virš jūros lygio, tarp Oremo ir Springvilio miestų, apie 69 km į pietus nuo Solt Leik Sičio. 21 km į šiaurės rytus yra Sandanso slidinėjimo kurortas. Pro miestą teka Provo upė.
Veikia Brighamo Jango universitetas, viena didžiausių privačių aukštųjų mokyklų Jungtinėse Valstijose, taip pat oro uostas. Yra centrinė informacinių technologijų įmonės „Novell“ būstinė.
Istorija
Gyvenvietę pavadinimu Fort Juta (Fort Utah) 1849 m. įkūrė mormonai, kilę iš Solt Leik Sičio. 1850 m. gyvenvietė buvo pervadinta į Provą prancūzų-kanadienių traperio Étienne Provost, kuris į šį regioną atvyko 1825 m. 1850 m. apylinkėse vyko Fort Jutos mūšis. Tais pačiais metais suteiktas miestelio statusas.
Vidurio Darfūras
Vidurio Darfūro vilajetas  – Sudano vilajetas. Yra pietvakarinėje šalies dalyje, Darfūro regione. Administracinis centras – Zalingejus.
Vilajetas sudarytas 2012 m. iš Vakarų ir Pietų Darfūro dalių.
Pietų Matabelelandas
Pietų Matabelelando provincija  – provincija pietvakarių Zimbabvėje, ribojasi su Botsvana ir Pietų Afrikos Respublika. Administracinis centras – Gvanda.
Didelę dalį teritorijos užima retai gyvenamos pusdykumės. Vyraujanti tauta – ndebeliai.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|250px|Pietų Matabelelando rajonai
Pietų Matabelelandas padalintas į 6 rajonus:
Gruzdžiai (viensėdis)
Gruzdžiai – viensėdis Šiaulių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Gruzdžių miestelio.
Alkupis (Nevėžis)
Alkupis – upelis Kėdainių rajone, Vilainių seniūnijoje; Nevėžio kairysis intakas. Prasideda Lančiūnavos-Šventybrasčio miškų vakariniame pakraštyje, Laivelių miške. Teka į pietus miško pakraščiu, lygiagrečiai su toliau vakaruose tekančiu Žalesiu. Žemupyje pasuka į pietvakarius, sudaro gilų slėnį. Kerta Vilainių-Krekenavos kelią ir įteka į Nevėžį šiek tiek į vakarus nuo Apytalaukio.
Suteka keletas griovių iš Lančiūnavos miškų ir laukų. Žemupyje prie Alkupio įsikūręs Apytalaukio kaimas, pakrantėje stovi Apytalaukio bažnyčia.
thumb|left|200px|Alkupis greta [[Apytalaukio dvaras|Apytalaukio dvaro]]
Homo heidelbergensis
Homo heidelbergensis (Heidelbergo žmogus, rūšis pavadinta pagal Heidelbergo universitetą) – išnykusi žmonių genties rūšis, kuri galėjo būti tiesioginis neandertaliečių ir šiuolaikinių žmonių protėvis. Daugiausia su šiais homininais susijusių radinių datuojama laikotarpiu prieš 600 000–400 000 metų. Homo heidelbergensis akmens įrankių apdirbimas labai panašus į Ašelio kultūros įrankių, naudotų Homo erectus.
Fizinės savybės
Europoje gyvenusių H. heidelbergensis kūnai buvo kresni, o tai rodo prisitaikymą gyventi šaltesniame klimate. Vidutinis vyrų ūgis siekė 175 cm, svoris – 62 kg. Moterų ūgis buvo 157 cm, o svoris – 51 kg. Vidutinis kaukolės tūris 10 % mažesnis nei Homo sapiens – 1200 cm³. H. heidelbergensis galvos forma žymiai skyrėsi nuo šiuolaikinio žmogaus. Būdingas ryškus antakių lankas bei žema kakta, kaukolė labiau ištęsta nei H. sapiens, neturėjo ryškaus smakro. Skirtingų regionų populiacijų atstovų išvaizda šiek tiek skyrėsi.
Kiti bruožai ir interpretacijos
Kai kurie ekspertai laikosi nuomonės, kad H. heidelbergensis, kaip ir iš jo kilę neandertaliečiai, vartojo primityvią kalbos formą. Jokių su šia rūšimi siejamų meno formų ar kitokių sudėtingesnių dirbinių, išskyrus akmeninius įrankius, nebuvo aptikta, tačiau vykdant kasinėjimus Terra Amata archeologinėje vietovėje (pietinė Prancūzija) rasta raudonosios ochros. Iš šio mineralo gali būti pagamintas raudonos spalvos pigmentas.
Iš išorinės bei vidinės ausies morfologijos galima spręsti, kad šių homininų klausos jautrumas nedaug tesiskyrė nuo šiuolaikinių žmonių ir buvo visai kitoks nei šimpanzių. Greičiausiai H. heidelbergensis galėjo atskirti daug įvairių garsų. Dantų susidėvėjimo analizė verčia manyti, kad šios rūšies atstovai turėjo tokią pat tikimybę būti dešiniarankiai, kaip ir šiuolaikiniai žmonės.
H. heidelbergensis buvo artimai giminingas Homo ergaster, galbūt tiesioginis šios rūšies palikuonis. Manoma, kad Homo ergaster buvo pirmasis artikuliuoti gebėjęs homininas, todėl tai turėjo būti būdinga ir iš jo kilusiam H. heidelbergensis.
Šiaurinėje Vokietijoje, Šeningene, buvo atrasta keletas 400 000 metų senumo svaidomųjų iečių, o tai vienas pirmųjų radinių, liudijančių apie žmonių medžioklę. Kaip manoma, jas pagamino Homo erectus arba Homo heidelbergensis. Paprastai svaidomieji ginklai labiau siejami su šiuolaikiniais žmonėmis.
Divergentinė evoliucija
H. heidelbergensis į Europą migravo iš Afrikos. Ledynmečių laikotarpiais Afrikos ir Europos populiacijos buvo iš esmės izoliuotos. Neandertaliečiai atsiskyrė nuo H. heidelbergensis maždaug prieš 300 000 metų Europoje, o Homo sapiens – prieš 200 000–100 000 metų Afrikoje. Apie šias dvi evoliucijos medžio šakas liudija kaukolės, rastos Atapuerkoje ir Kabvėje.
Neandertaliečiai išlaikė daugelį H. heidelbergensis būdingų bruožų. Nors ir žemesnio ūgio, neandertaliečiai buvo stambesni, turėjo ryškius antakių lankus, veidai truputį atsikišę į priekį, be ryškaus smakro. Tuo tarpu šiuolaikinio žmogaus antakių lankas dažniausiai mažai žymus, kakta aukštesnė nei visų kitų homininų, veidas plokščias, ryškus smakras.
Atradimas
Maueryje darbininkas Daniel Hartmann 1907 m. spalio 21 d. smėlio duobėje aptiko žandikaulį. Jis buvo geros būklės, trūko tik kaplių ir dviejų kairiųjų krūminių dantų. Darbininkas atidavė žandikaulį profesoriui Otto Schoetensack iš Heidelbergo universiteto. Mokslininkas žandikaulį identifikavo ir suteikė pavadinimą.
Vytautas Barzdaitis
Vytautas Barzdaitis (g. 1946 m. gegužės 1 d. Liucinavas, Liudvinavo valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
Nuo 1969 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas), nuo 1989 m. jo įkurtos Mechatronikos mokslo laboratorijos mokslinis vadovas, 1993–1994 m. Taikomosios mechanikos katedros vedėjas. Nuo 1991 m. profesorius. Nuo 1994 m. Tarptautinės mašinų ir mechanizmų teorijos federacijos Mechanikos komiteto narys.
Mokslinė veikla
Pirmasis Lietuvoje panaudojo grafų teorijos metodus integruotosioms sistemoms automatizuoti ir modeliuoti. 25 išradimų iš mechatroninių ir diagnostikos sistemų autorius.
Keidži Kaimoto
Nacionalinėje komandoje žaidė 2000 m., su ja dalyvavo 2000 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Kazimieras Rževuskis
Kazimieras Rževuskis (1750 m. – 1820 m. liepos 7 d., Lvovas) – ATR valstybinis veikėjas, Karūnos lauko raštininkas (1774–1792 m.), Karūnos 5-to pėstininkų pulko vadas (1792 m.), Židačiovo, Užeduvsko ir Terebovalsko seniūnas. Žinomas Lenkijos masonas ir Maltos ordino riteris.
Lietuvos sporto universiteto biblioteka
Lietuvos sporto universiteto biblioteka – Lietuvos aukštosios mokyklos, Lietuvos sporto universiteto biblioteka.
Kazimieras Rževuskis
Biografija
Lenkijos magnatų Rževuskių giminės atstovas, herbo „Kšivda“ savininkas. Palenkės ir Podolės vaivados Mykolo Juozapo Rževuskio (1699–1769) jaunesnysis sūnus nuo antros santuokos su Pranciška Cetneryte.
1774–1792 metais Kazimieras Rževuskis užėmė Karūnos lauko raštininko pareigybę. 1776 metais buvo konfederacijos narys vadovaujant seimo maršalkai Adžejui Mokronovskiui. Tais pačiais metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Chelmo žemės. Taip pat buvo Židačiovo, Užeduvsko ir Terebovalsko seniūnas. 1782–1784 metais – Rastovios Tarybos narys. 1790 metais gavo generolo-leitenanto laipsnį.
Lietuvos sporto universiteto biblioteka
Istorija
1945 m. įkurta Lietuvos kūno kultūros instituto biblioteka, nuo 1999 m. vadinama dabartiniu pavadinimu. Pradinį fondą sudarė 1250 egz. spaudinių. Veikia dvi skaityklos. Nuo 2002 m. Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijos narė.
Fondai
Lietuvos kūno kultūros akademijos biblioteka daugiausia kaupia ir saugo sporto ir medicinos mokslo sričių literatūrą. Fondus sudaro 160 070 egz., 39 220 pavadinimų knygų, iš jų 155 250 knygų ir serijinių leidinių, 4715 rankraščių, 60 garso ir vaizdo, 15 elektroninių ir kitokių dokumentų (2007 m.). Turi G. Vokietaitytės-Amonas ir A. Vokietaičio knygų kolekciją apie šiuolaikinio šokio mokyklas ir istoriją, A. Vakselio Šiaurės Amerikos lietuvių laikraščio „Sportas“ kolekciją, A. Vietrinio lengvosios atletikos periodinių leidinių ir knygų, K. Labanausko sporto medicinos knygų kolekcijas.
Kazimieras Rževuskis
Biografija
Buvo išrinktas pasiuntiniu (deputatu) nuo Podolės vaivadijos į Ketverių metų seimą (1788–1792), 1792 metais buvo paskirtas Karūnos 5-to pėstininkų pulko vadu. 1817 metais buvo išrinktas Haličo seimo komisaru.
Šv. Stanislovo (1775) ir Baltojo erelio ordinų kavalierius.
Šeima
1775 metais vedė Liudviką Pelageją Potockytę (apie 1758–1783), Voluinės ir Kijevo vaivados Pranciškaus Salezijaus Potockio (apie 1720–1772) ir Anos Potockos (m. 1772) dukterį. Vaikai:
Čarnistokas
Čarnistokas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jasionuvkos valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietryčius nuo Jasionuvkos 19 km į rytus nuo Monkų ir 31 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Džesoras
Džesoras – miestas pietvakarių Bangladeše, prie Bhairab upės. 244,0 tūkst. gyventojų (2007). Išlikę senos musulmonų šventyklos Bahram Shah ir Gharib Shah, yra stadionas, biblioteka, keturios Radžšahio universiteto kolegijos. Miestas įkurtas 1864 m.
Apylinkės yra Gango deltos viduryje, tarp Hooghly (Indija) ir Meghna žiočių. Tai aliuvinės lygumos, išvagotos upių ir upelių, o pietuose pereinančios į dideles pelkes. Čia auginami ryžiai, cukranendrės, datulės.
Eduard Loch
Eduard Loch (1868 m. balandžio 30 d. Klaipėdoje – 1945 m. rugsėjo 30 d. Mainingene) – filologas, istorikas, mokytojas.
Biografija
Gimė 1868 m. balandžio 30 d. Klaipėdoje, mokytojo ir filologo Johann Eduard Loch šeimoje. Lankė mokyklą Barštyne. Vėliau Karaliaučiaus universitete ir Berlyno Humboldtų universitete studijavo filologiją, istoriją, geografiją ir prancūzų kalbą. 1890 m. tapo mokslų daktaru. 1891-1894 m. dirbo mokytoju Karaliaučiuje, 1895-1897 m. Piliavoje. 1897-1913 m. vėl dirbo mokytoju Karaliaučiuje. 1913-1932 m. buvo Karaliaučiaus Karalienės Luizės gimnazijos direktorius. Tyrinėjo Sembos, Kuršių Nerijos ir Mozūrijos istoriją, parašė kelias knygas apie Rytų Prūsijos istoriją. 1945 m. iš Karaliaučiaus pasitraukė į vakarus, kur ir mirė 1945 m. rugsėjo 30 d. Mainingene.
Tampos Bėjaus Lightning
Tampos Bėjaus „Lightning“ - NHL Rytų konferencijos, Pietryčių pogrupio ledo ritulio komanda iš Tampos, Floridos, JAV.
Istorija
1990 m. NHL legenda Phil Esposito suorganizavo parodomąsias varžybas tarp Pitsburgo „Penguins“ ir Los Andželo „Kings“ komandų. 1992 m. NHL vadovybė paskelbė suteikianti galimybę įkurti komandą Tampos mieste.
Sezonai
thumb|165px|2007-2011
Gikonys (Biržai)
Gikonys – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, Latvijos pasienyje, tarp Nemunėlio ir Neretos, Kvetkų šiauriniame pakraštyje.
Paminėti 1667 m. Ukmergės pavieto Roviškių dvaro inventoriuje. Tarpukariu priklausė Rokiškio apskrities Panemunio valsčiui. 1923 m. buvo 22 ūkiai. Netoli Latvijos sienos, ant šimtamečiais medžiais apaugusio kalno, kadaise stovėjęs dvaras, kurį valdė Kamarauskai.
Plačialapis gyslotis
Plačialapis gyslotis (Plantago major) – gyslotinių (Plantaginaceae) šeimos gysločių (Plan) augalų rūšis.
Aukštis 10-30 cm. Lapai auga skrotele. Jų lapalakštis kiaušininiškas, 2-10 cm ilgio ir 1,5-7 cm pločio. Žiedynas – cilindriška tanki varpa. Žiedai gelsvai žalsvi, neišsiskiriantys. Žydi birželio-rugsėjo mėn. Vaisius – 8 sėklų dėžutė.
Lietuvoje dažna rūšis. Auga pievose, pakelėse, pagrioviuose, daržuose.
thumb|left|210px|Plačialapis gyslotis Liaudiški gysločio pavadinimai:
Sudėtis
Lapai turi rauginių medžiagų (iki 10 %), gleivių (iki 5 %), saponinų, flavanoidų, fitoncidų, fenolkarboninių rūgščių, dlikozido aukubino, vitamino C ir vitamino K.
Vaistinės augalo savybės
Gyslotis gydymui naudojamas nuo neatmenamų laikų. Jo lapai pasižymi bakteriocidiniu, priešuždegiminiu poveikiu, naudojami žaizdoms, sumušimams gydyti, sustabdyti kraujavimui.
Jie naudojami preparatų kosulio gydymui gamybai. Dedama į atsikosėjimą lengvinančius mišinius.
Lapų arbata gerina apetitą, stabdo viduriavimą, mažina kraujo spaudimą, palengvina kosulį.
Iš šviežių lapų galima spausti ir sultis. Jomis gydomas anacidinis gastritas, opaligės. Sulčių kompresus galima dėti ant sumušimų, žaizdų.
Gysločio sulčių negalima vartoti esant padidėjusiam skrandžio rūgštingumui.
Vaistinės žaliavos rinkimas
Lapai (taip pat ir siauralapio gysločio) renkami nuo birželio mėnesio žydėjimo metu, pakartotinai – iki rudens šalnų. Lapai skinami su ne ilgesnėmis kaip 5 cm lapkočių liekanomis ir tuoj pat džiovinami paskleidus plonu sluoksniu perpučiamose pastogėse pavėsyje. Džiovinant, lapai dažnai pavartomi. Išdžiuvę lapai, kai lapkotis pasidaro trapus, lengvai lūžta. Iš 4,5 kg šviežių lapų gaunama 1 kg sausos žaliavos.
Sudžiūvę lapai yra žalios spalvos, susisukę spirale, turi silpną kvapą, kiek kartoki.
Stanislovas Tiškevičius Logoiskis II
Stanislovas Tiškevičius (, g. apie 1790 m.) – Lietuvos bajoras, didikas, Leliva herbo grafas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Jonas (Jonušas) Tiškevičius. Motina Eufrozina Eleonora Tiškevičių-Skuminų šakos. Seserys – Ona Koscialkovska ir Sofija Pšeciševska.
Apie 1815 m. vedė Kazimierą Gorskytę Žukauskienę (, g. apie 1790 m.), Lietuvos iždo raštininko ir husarų brigados pulkininko Stanislovo Augusto Gorskio dukterį, kuriai buvo antrasis vyras.
Vaikai:
Kuodžiai
Kuodžiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Dituvos, 3 km į šiaurę nuo Priekulės, prie vakarinio Minijos kranto, geležinkelio Klaipėda–Tilžė ir senojo Priekulės kelio. Išlikusios dvejos liuteronų kapinės.
Istorija
Po 1950 m. kaimas kurį laiką buvo Dituvos apylinkėje (Priekulės rajonas).
Stano kalnynas
miniatiūra|250px|Stano kalnynas. Šiaurės Mujos kalnagūbris
Šlaituose auga maumedžių taiga, aukščiau 1200 mm – retmiškiai ir kalnų tundra. Duburiuose – pelkėtos pievos, jų šlaituose – pušų ir maumedžių miškai.
BFC Dynamo
Berlyno „Dynamo“ – Vokietijos futbolo klubas iš Berlyno.
Pakajaus paslas
thumb|„Pakajaus paslas“ Pakajaus paslas – evangelikų liuteronų savaitraštis, leistas 1881–1939 m. Klaipėdoje, Šilutėje. Skelbėsi Lietuvos broliams bei seserims Dievo žodį ir surinkimus apsakąs.
Istorija
Leistas lietuvių ir vokiečių kalbomis gotišku šriftu. Leido Frydrichas Vilhelmas Zybertas. Spausdino Zyberto spaustuvė.
Spausdino religinius tekstus, informavo apie religinės bendruomenės veiklą. Ėjo analogiškas „Friedens-Bote“ tik vokiečių kalba.
Redagavo A. Dobaitis, D. Kelneraitis, Kristupas Kukaitis, Ferdinandas Šilokas.
Kuršių vėtrungė
thumb|right|250px|Nidos vėtrungė Kuršių (Kurėnų) vėtrungė  – istorinės vėtrungės, kuriomis buvo žymimi ir puošiami Kuršių marių pakrančių gyvenviečių žvejų laivai – kurėnai.
Istorija
Žvejyba Baltijos jūroje buvo laisva ir niekaip nereglamentuojama beveik iki pat XX amžiaus. Tačiau žuvingose Kuršių mariose, aplink pamažu kuriantis žvejų gyvenvietėms, gana anksti imtasi žvejybos priežiūros. Jau XIV a. pabaigoje minimi žvejybos prižiūrėtojai, galiojo draudimai žvejoti neršto metu ir ypač žuvis naikinančiais padargais. Tačiau, kai netoliese nesimatydavo žvejybos prižiūrėtojo, taisyklių reikalavimų dažnai būdavo nepaisoma.
thumb|right|250px|Neringos gyvenviečių vėtrungės Nidoje Per vasarą saulė beveik visai išblukindavo spalvas, todėl vėtrunges reikėdavo nuolat perdažyti ir taisyti. Pačios pirmosios vėtrungės nebuvo spalvinamos, o tik nutepamos dervos sluoksniu, kad būtų atsparesnės lietui ir šalčiui. Jau nuo XIX a. pabaigos, žvejai, pajutę žmonių antplūdį į Kuršių neriją, netruko tuo pasinaudoti – ėmė gabenti keleivius. Tuomet vėtrungės ir buvo pradėtos spalvinti. Kadangi vėtrungės buvo savitas, individualus žvejo kūrinys, spalvos būdavo parenkamos pagal galimybes, skonį ir supratimą. Pamario žmonės patys mokėdavo pasigaminti ryškiai mėlynus aliejinius dažus, naudotus buityje. Šiuos dažus gamindavosi iš mariose išplaunamo mėlyno dumblo. Jį išdžiovindavo, sutrindavo, maišydavo su žuvų taukais ir taip gaudavo dažus, kuriais dažydavo vėjalentes ir vėtrunges. Individualus spalvinis sprendimas ypač buvo būdingas Pervalkos ir Preilos žvejams. Kartą pasirinkto ir išdailinto spalvų derinio ankstyvieji vėtrungių gamintojai nekeisdavo – vėtrungės buvo tarsi jų herbas. Žvejybos sezono pradžioje, nuleidžiant burvaltę į marias, ant stiebų būdavo iškeliamos naujos arba naujai nudažytos vėtrungės. Tai tapo savotiškomis lenktynėmis – kuri vėtrungė gražesnė.
XIX a. pabaigoje žvejybos prižiūrėtojai bandė uždrausti tokią vėtrungių puošybą, nes būdavo sunku įžiūrėti vietovės ženklą. Tačiau žvejai nepakluso. Naujoji tradicija tvirtai įsišaknijo. Vis dėlto nuo 1877 m. Kuršmarėse buvo įvestas papildomas žvejų burvalčių žymėjimas. Ant kiekvienos burvaltės bortų privalėjo būti užrašytos trys pirmosios laivo savininko gyvenamosios vietos pavadinimo raidės ir žvejybos leidimo numeris. Negana to, taip turėjo būti ženklinamos ir valčių burės. Ilgainiui naujasis ženklinimas tapo pagrindiniu, o ženklai stiebų vėtrungėse praranda savo reikšmę žvejybos priežiūrai, jie kurį laiką išliko tik dėl žvejybos tradicijos. Panašiausios į lietuvių vėtrunges valčių ženklinimui buvo naudojamos Venecijoje. Tačiau ten jos buvo vertikalios ir žymėjo krantinę, prie kurios laivelis švartuodavosi. Jas naudoti pradėta, kai buvo nutarta, kad visos valtys turi būti juodos. Anot jo, laivus ženklino ir kinai, tik šie simboliai nurodydavo, kuriame ežere tas laivas galėdavo plaukioti.
Šivalikas
thumb|250px|Šivalikas [[Čandigarchas|Čandigarcho apylinkėse]] Šivalikas, Šivaliko kalvos arba Himalajų priekalnės – aukštumų, nedidelių kalnų sritis Pietų Azijoje, žemiausia, toliausiai į pietus nutolusi Himalajų dalis.
Būdingas aukštis 700–1200 m virš jūros lygio, ilgis ~1700 km, plotis 8-50 km. Šivalikui taip pat priskiriami geologiniai dariniai Himalajų priekalnėse Asame. Šivaliko kalnagūbris skiria Mažuosius Himalajus ir Indo-Gango lygumą.
Šivalikas tęsiasi nuo Tistos upės slėnio, per Nepalą, Utarakhando, Himačal Pradešo valstijas iki šiaurės Pakistano. Šiaurės vakarinis Šivalikas įeina į ginčytiną Kašmyro teritoriją.
Kalnagūbris išraižytas siaurų ir gilių upių slėnių. Šlaitai apaugę tropiniais miškais, o iškirstuose plotuose išplitusi erozija. Rytinėje pusėje kritulių kiekis gerokai viršija vakarinėje. Papėdėje auga pelkėtos džiunglės – terajai. Nepale tarp Šivaliko ir Mažųjų Himalajų plyti vidiniai terajai – karšti ir drėgni slėniai, dažnai supelkėję, su gausia bioįvairove. Šivalike yra seniausias Indijoje Džimo Korbeto nacionalinis parkas.
Vijokliniai
Vijokliniai (Convolvulaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso vienmečiai ir daugiamečiai žoliniai augalai stačiais ir vijokliniais stiebais. Lapai pražanginiai. Žiedai pavieniai arba susitelkę į dvistypius ir beveik galviškus žiedynus. Žiedai kvapūs, gamina nektarą, todėl gausiai lankomi vabzdžių. Atogrąžų šalyse žiedus apdulkina ir paukščiai. Daugelio rūšių lapuose ir stiebuose yra pieno sulčių. Vainikėlis – piltuviškas arba varpiškas. Vaisius – dėžutė.
Šeimoje yra 55 gentys ir apie 1600 rūšių, tarp jų yra dekoratyvinių, vaistinių, maistinių, piktžolių. Lietuvoje auga šių genčių augalai:
Amontiljadas
right|thumb
Amontiljadas – spirituotas ispaniškas vynas. Pusiau išlaikytas riešutinis cheresas. Pavadinimas kilo iš Ispanijos provincijos Montillo.
Gaminamas sausas ir pussausis. Gintaro spalvos, tamsesnis už Fino, bet šviesesnis už Olorosso. Pastiprintas alkoholiu iki 18–25 %.
Amontiljadas naudojamas kaip aperityvas su alyvuogėmis, sūriu, migdolais, taip pat su vištiena ar triušiena. Tiekiamas šiek tiek atšaldytas.
Stano kalnagūbris
thumb|Stano kalnagūbris ties Jakutijos ir Amūro srities riba Stano kalnagūbris  – kalnų grandinė Rusijos Tolimųjų Rytų pietuose, Tęsiasi 700 km nuo Oliokmos vidurupio iki Učiūro ištakų. Vakaruose susilieja su Stano kalnynu, rytuose – su Džugdžuru. Sudaro Ramiojo ir Arkties vandenynų vandenskyrą. Aukštis iki 2412 m.
thumb|left|Kalnagūbrio lokalizacija Stano kalnagūbris sudarytas iš skalūnų, gneisų ir granito intruzų. Aukso, retųjų metalų, geležies rūdos telkiniai. Būdingi vidutinkalniai plokščiomis viršūnėmis, atskirti plačių slėnių. Visoje teritorijoje išplitęs amžinasis įšalas. Šlaituose auga maumedžių taiga, aukščiau 1200 m – kedrų giraitės ir kalnų tundra.
Kristijonas X
thumb|left|60px|Kristijono X monograma
Kristijonas X (, 1870 m. rugsėjo 26 d. Šarlotenlundas, dab. Kopenhagos dalis – 1947 m. balandžio 20 d. Kopenhaga) – 1912–1947 m. Danijos ir 1918–1944 m. Islandijos karalius.
Biografija
thumb|left|150px|Kristijonas X su žmona ir sūnumi Kilęs iš Gliuksburgų dinastijos, Tėvas Frederikas VIII, brolis Norvegijos karalius Hokonas VII, sūnus Frederikas IX.
Valdymas
Per Pirmąjį pasaulinį karą buvo Danijos neutralumo šalininkas. 1915 m. patvirtino demokratinę konstituciją, kuria įvesta visuotinė rinkimų teisė ir moterims. Vokietijai 1940 m. balandžio mėn. užpuolus Daniją, kartu su vyriausybe priėmė sprendimą nesipriešinti ginklu. Iš Danijos nepasitraukė, 1943–1945 m. gyveno namų arešte Amalienborgo pilyje. Už narsią laikyseną vokiečių atžvilgiu – stengėsi pabrėžti nepalankumą vokiečių okupacinei valdžiai, tapo danų pasipriešinimo okupantams simboliu.
Pakalbėkime atvirai
Istorija
Leido UAB „Martina Legitur“. Skirtas šeimai, seksologijos klausimams. Tiražas 1994 m. ir 1995 m. – 20 000 egz.
Kristijonas X
Valdymas
Jam valdant 1920 m. Danijai atiteko Šiaurės Šlėzvigas, Islandija 1918 m. iš provincijos tapo karalyste unijoje su Danija, o 1944 m. – respublika.
Pakalbėkime atvirai
Istorija
Redaktorė L. Ramanauskienė.
Kristijonas X
Valdymas
Palaidotas Roskildės katedroje.
Santuoka ir vaikai
1898 balandžio 12 Kanuose jis vedė Aleksandriną Meklenburg, Meklenburg-Šverino hercogę (1879–1952). Jie turėjo du vaikus:
Paviršinis efektas
Paviršinis efektas arba skinefektas – kintamos elektros srovės susitelkimas ties laidininko paviršiumi.
Įvadas
thumb|150px|right|Paviršinis efektas Laidininkui tekant kintamajai srovei, jo viduje kinta magnetinis laukas, kuris kuria (indukuoja) sūkurinį elektrinį lauką. Prie laidininko paviršiaus indukcinis elektrinis laukas nukreiptas srovės tekėjimo kryptimi ir ją sustiprina, o laidininko viduje – atvirkščiai ir srovę silpnina. Kuo aukštesnio dažnio kintama srovė, tuo plonesniu laidininko paviršiaus sluoksniu ji teka.
Matematika
Srovės tankis einant laidininku gilyn nuo jo paviršiaus:
Gvanda
Gvanda  – miestas pietų Zimbabvėje, į pietus nuo Bulavajo, prie Mtšabezio upės; Pietų Matabelelando administracinis centras. Pro miestą eina Bulavajo–Beitbridžo plentas ir geležinkelis. Yra regioninė ligoninė, aukštoji mokykla, keli bankų skyriai.
Paviršinis efektas
Matematika
kur
Gvanda
Istorija
Gvanda įkurta XX a. pr.
Paviršinis efektas
Matematika
Parametras d išreiškiamas formule:
Vakarų Darfūras
Vakarų Darfūro vilajetas  – Sudano vilajetas. Yra pietvakarinėje šalies dalyje, Darfūro regione. Administracinis centras – Geneina.
2012 m. iš dalies Vakarų Darfūro sudarytas Vidurio Darfūras.
Administracinis suskirstymas
Vilajetas padalintas į 4 rajonus:
Dobžiniuvka (Monkų apskritis)
Dobžiniuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jasionuvkos valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 19 km į rytus nuo Monkų ir apie 28 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kazys Žvirblis
Kazys Žvirblis (1935 m. kovo 4 d. Krivinskuose, Anykščių raj. – 1999 m. lapkričio 25 d. Šiauliuose) – inžinierius, Šiaulių miesto ūkio, politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
AB „ELGA“ generalinis direktorius. Šiaulių pramonininkų asociacijos prezidentas.
1993 m. Lietuvos centro sąjungos narys. 1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas, 1997–1999 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. Žmona Danguolė, dukros Nomera, Loreta. Palaidotas Donelaičio kapinėse.
Tacuhiko Kubo
(g. 1976 m. birželio 18 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1998–2006 m., su ja dalyvavo 2000 m. AFC Azijos taurės ir 2001 m. FIFA konfederacijų taurės turnyruose.
Voveriškiai
Voveriškiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Šiaulių miesto. Seniūnaitijos centras. Yra Voveriškių pagrindinė mokykla, biblioteka, žirgynas. Voveriškių geležinkelio stotelė yra už 2 km į šiaurės rytus, Toliočiuose. Kaimas matomas už laukų nuo Šiaulių miesto Dainų mikrorajono Architektų gatvės daugiabučių.
Gyventojai
thumb|left|Voveriškiai
Išminuotojų būrys (filmas)
Išminuotojų būrys  – 2008 m. JAV režisierės Ketrin Bigelou karinė drama, pasakojanti apie elitinį amerikiečių išminuotojų būrį Irake.
Filmo premjera įvyko 2008 m. rugsėjo 4 d. Venecijos filmų festivalyje.
Siužetas
Elitinis išminuotojų būrys tarnauja Irake. Iki kontrakto pabaigos likus mažiau keturiasdešimt dienų, būrys atsiduria viename mieste, kuriame kiekvienas sutiktas – potencialus priešas ir šachidas, kiekvienas daiktas gali būti užmaskuota bomba…
Povilas Kuzminskis
Povilas Kuzminskis (1881 m. sausio 3 d. Degučiai, Rietavo valsčius, Telšių apskritis, Rusijos imperija – po 1941 m. Laukuva) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas IV (Telšių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos ir LVS frakcijų blokui. Aktyviai dalyvavo Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos veikloje, jos Centro komiteto narys. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo ir 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas. Bendradarbiavo leidiniuose „Ūkininkas“ ir „Lietuvos žinios“. Po 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmo nusišalino nuo partijos reikalų, atsisakė ir 1932 m. dalyvauti bandymuose atgaivinti partijos veiklą. Ūkininkavo.
Kužiai (Šalčininkai)
Kužiai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Butrimonių, Šalčykščios dešiniajame krante, Baltarusijos pasienyje, priešais Kužius (Kuželius) Varanavo rajone. Eina kelias.
Istorija
Iki XX a. vid. Kužius sudarė kaimas (Didžieji Kužiai, dab. Lietuvoje) ir palivarkas (Mažieji Kužiai, Kuželiai) Lydos apskrities Aleksandravo valsčiuje.
Dvižiedis pievagrybis
Dvižiedis pievagrybis (Agaricus bitorquis) – pievagrybinių (Agaricaceae) šeimos, pievagrybių (Agaricus) genties grybų rūšis.
skverai, parkai, sodai, rečiau miškai (lapuočių). Vasara, ruduo. Kotas su dvigubu žiedu, vaisiakūniai pilkšvi, gelsvi, rusvi.
Kepurėlė 5–10 (15) cm skersmens, mėsinga, pusiau apvali, vėlaiu – paplokščia, kartais centrinėje dalyje įdubusi, smulkiai žvynuota, balta, pilkšvai balta, sena – ochriškai ruda. Lakšteliai šviesiai rožiniai, seni – purpuriškai juodi. Kotas 4–7×2–4 cm, kartais ties viduriu sustorėjęs, pamate nusmailėjęs, su dvigubu baltu žiedu. Trama balsva, įpjauta pamažu rausvėjanti, iki 2,5 cm storio, malonaus kvapo ir skonio. Sporos elipsiškos, 4,5–6,5×4,5–5,5 μm.
Būdingi požymiai: dažniausiai auga panamėse, skveruose, parkuose, sugeba prasisprausti per asfalto ar betono suaižėjusį sluoksnį.
Auga pavieniui ar grupelėmis. Arti judrios gatvės, skveruose ar panamėse rinkti nepatartina, nes grybai gali būti sukaupę automobilių išmetamų teršalų.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 214 psl.
Defenders FC
Defenders Football Club, o iki 2018 m. žinomas kaip „Sri Lanka Army Sports Club“  – Šri Lankos futbolo klubas iš Ratnapuros miesto.
Istorija
Rungtyniavo Premjer lygoje. 2008–2009 m. sezone Army SC tapo čempionais.
2018 m. pasikeitė pavadinimą ir tapo Defenders Football Club.
2018–2019 m. Defenders FC tapo šalies čempionais.
Bliūdsukiai
Bliūdsukiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Gardamo, 8 km į pietryčius nuo Švėkšnos; prie kelio Švėkšna-Šyliai; per kaimą teka Žvelesys (Ašvos kair. intakas), iš vakarų prieina Meiželių, iš pietryčių Būdviečių, iš šiaurės – Šiaudėnų miškai. Bliūdsukiai ribojasi su Pempiškių, Būdviečių, Ūtos, Pūzraviečių kaimais (visi Gardamo seniūnijoje). Seniūnaitijos centras. Bliūdsukiuose yra veikli kaimo bendruomenė, Šiaudėnų girininkija, senosios kaimo kapinės, koplytėlė prie medžio su Marijos Maloningosios skulptūra (1913 m.), kryžius, žymintis partizano Prano Juknio žuvimo vietą, nenaudojamas smėlio karjeras (plotas 0,4 ha).
Istorija
Bliūdsukiai minimi 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno viena Jurgio Birbilo šeima. 1695 m. – 5 drevininkų šeimos. 1820–1861 m. priklausė Vilkėno dvarui, 1861–1950 m. – Švėkšnos valsčiui, 1950–1959 m. – Būdviečių apylinkei, 1959–1995 m. – Gardamo apylinkei, nuo 1995 m. – Gardamo seniūnijai.
1880–1882 m. vyko kaimo ir dvaro žemių atribojimas, kuriuo metu būta konfliktų su matininkais. Draudžiamosios Lietuviškos spaudos metu (1864–1904 m.) kaimo šviesuoliai K. Ignotas, K. Būdvytis buvo pakliuvę carinei valdžiai, kur pastarasis tik už vieną surastą lietuvišką maldaknygę gavo net 7 dienas arešto.
Prieš II pasaulinį karą kaime buvo pradžios mokykla (1934 m. atkelta iš Pempiškių kaimo), malūnas (vėliau perdirbtas į lentpjūvę), pora krautuvėlių, amatininkų.
Pokario laikais, 1953 m. kovo 5 d. kaime nužudyti Kęstučio apygardos, Butigeidžio partizanų rinktinės partizanai: Pranas Juknius–Švyturys, Šlajus Vaclovas-Svajūnas, Tarvydas Pranas-Sakalas ir kt., ištremti į Sibirą A. Akumbakas, J. Beineris, V. Rupainis, Kurmių šeima ir kt. Sovietmečiu Bliūdsukiuose buvo pradinė mokykla (1944–1959 m. – pradinė, 1959–1961 m. septynmetė, 1961–1969 m. aštuonmetė, nuo 1969 m. – vėl pradinė), Šiaudėnų meistrystė. 1959 m. mokyklai pastatytas medinis, 1963 m. – dviejų aukštų mūrinis pastatas. Bliūdsukių gyventojai daugiausia dirbo Šylių kolūkyje (vėliau tarybiniame ūkyje) ir miško ūkyje.
2004 m. Bliūdsukiuose dėl mažo mokinių skaičiaus uždaryta pradinė mokykla.
Žymūs žmonės
Bliūdsukiuose gimė:
Stabartynė
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Stabartynės (Doristalio) kaimo bendruomenė 1934–1936 m. Gyvenvietė įkurta XVIII a. antroje pusėje, įsisavinant Didžiosios Plynės pelkės pakraščių nusausintas žemes. 1785 m. buvo laisvai paveldimas dvaras su 6 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1821 m. – dvaras su 39 gyventojais. 1846 m. dvare buvo 3 gyvenamieji pastatai ir 55 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Stabartynės (Doristalio) valsčiui, buvo valsčiaus centras. Tikintieji priklausė Širvintos evangelikų liuteronų parapijai. 1906 m. iki Stabartynės nutiestas siaurasis geležinkelis, įrengta stotis. 1928 m. sujungtas su Mažojo Kėnigsbrucho dvaro apygarda, sudaryta nauja, Stabartynės (Doristalio) kaimo bendruomenė. Bendruomenėje buvo Stabartynės ir Mažojo Kėnigsbrucho dvarai, Fylemiūhės (Vielemühe, 53 gyventojai 1910 m.) ir Šionbrucho (Schönbruch, 24 gyventojai 1910 m.) palivarkai, dalis Didžiosios Plynės pelkės, buvo kasamos durpės. Mažajame Kėnigsbruche veikė mokykla, paštas. Stabartynės dvaras priklausė Brėmerių giminei. 1932 m. dvaras turėjo 792 ha žemės, iš jų, 319 ha ariamos, 142 ha pievų ir ganyklų, 20 ha miško ir 300 ha pelkių.
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. dvaro teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Petras Klimas
thumb|260px|[[Peliksas Bugailiškis, Kazimieras Bizauskas, Kazimieras Šaulys, Justinas Staugaitis, Jonas Basanavičius, Steponas Kairys, Antanas Smetona, Jonas Vileišis, Povilas Dogelis, Juozas Paknys, Jurgis Šaulys, Mykolas Biržiška, Juozas Stankevičius, Petras Klimas Vilniaus konferencijoje]] thumb|260px|Vasario 16-osios akto signatarai. Petras Klimas – antroje eilėje ketvirtas iš dešinės thumb|260px|Lietuvos atstovybės Paryžiuje darbuotojai. Petras Klimas sėdi centre, 1930 m. Petras Klimas (1891 m. vasario 23 d. Kušliškiuose, Kalvarijos valsčius – 1969 m. sausio 16 d. Kaune) – Lietuvos teisininkas, istorikas, publicistas, redaktorius, diplomatas, užsienio reikalų ministras, Vasario 16-osios akto signataras.
Biografija
Gimė stambaus ūkininko šeimoje. Mokėsi Liudvinavo pradžios mokykloje, Marijampolės gimnazijoje, dalyvavo tautiniame išsivadavimo judėjime. 1908 m. leido slaptą mokinių laikraštėlį, kurį susekė žandarai ir iškėlė politinę bylą. Su keturiais draugais iš gimnazijos pašalintas, bet Suvalkų Aukštieji teismo rūmai, Valstybės Dūmos atstovui Andriui Bulotai ginant visus teisiamuosius, išteisino. Grąžintas į gimnaziją, ją baigė 1910 m.
1914 m. baigė Maskvos universiteto Teisės fakultetą ir liko jame dirbti. Aktyviai bendradarbiavo liberaliame „Aušrinės“ laikraštyje, pasirašinėdamas straipsnius Vabalėlio slapyvardžiu.
1915 m. atvyko į Vilnių. Pirmojo pasaulinio karo metais tapo Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti centro komiteto nariu. Rusams pasitraukus liko Vilniuje, 1916 m. lapkričio mėn. vokiečių suimtas tėviškėje, kaltintas kurstymu rengti ginkluotą sukilimą ir proklamacijų dėl Lietuvos nepriklausomybės platinimu; tris mėnesius kalintas.
Ištrūkęs vėl pasinėrė į politinę veiklą. 1917 m. rugsėjo 18-22 d. vykusioje Lietuvių konferencijoje išrinktas į Lietuvos Tarybą, tapo jos sekretoriumi, vėliau generaliniu sekretoriumi. „Lietuvos aido“ pirmasis redaktorius. Redagavo 1917 m. gruodžio 11 d. ir 1918 m. vasario 16 d. pareiškimus, parodė diplomatinius sugebėjimus taikydamas 1918 m. vasario 16 d. išvakarėse suskilusią Lietuvos Tarybą. 1918 m. gruodžio mėn. su Augustino Voldemaro vadovaujama Lietuvos delegacija dalyvavo Paryžiaus taikos konferencijoje vykusiose derybose.
Nuo 1919 m. gyveno Kaune, pradėjo dirbti Užsienio reikalų ministerijoje, Užsienio reikalų ministerijos viceministras, ministras. 1920 m. taikos derybose su Sovietų Rusija atliko sekretoriaus pareigas, o 1921 m., tarpininkaujant Tautų Sąjungai, kartu su kitais lietuvių delegacijos nariais derėjosi su Lenkija. 1922 m. vasario mėn. buvo Lietuvos vyriausybės delegacijos, dalyvavusios Genujos konferencijoje, narys, rengė dokumentus dėl rytinės Lietuvos sienos.
1923 m. rugsėjo 15 d. tapo nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru Italijoje. 1925 m. gegužės 20 d. paskirtas nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru Prancūzijoje. Čia jis dirbo su lietuvių kilmės poetu Oskaru Milašiumi. 1925 m. liepos 17 d. įgaliotasis ministras įteikė kredencialus, t. y. akreditavimo arba įgaliojamuosius raštus, kaip pirmasis Lietuvos pasiuntinys Prancūzijoje. P. Klimas taip pat buvo akredituotas ir Belgijoje, Liuksemburge, Ispanijoje bei Portugalijoje.
1939 m. spalio 5 ir 11 d. Paryžiuje dalyvavo Lietuvos, Latvijos ir Estijos pasiuntinių posėdžiuose dėl SSRS politikos siekių Baltijos valstybėse. 1939 m. lapkričio 2 d. Paryžiuje susitiko su Broniumi Balučiu bei Stasiu Lozoraičiu ir sudarė slaptą memorandumą užsienio reikalų ministrui Juozui Urbšiui, kuriame svarstė Lietuvos vyriausybės pasitraukimo į užsienį galimybes. Diplomatą giliai sukrėtė pranešimai apie 1940 m. birželio 14 d. ultimatumą ir birželio 15 d. Raudonosios armijos įvedimą į Lietuvą.
Vokiečių kariuomenei artėjant prie Paryžiaus, kartu su Prancūzijos vyriausybe pasitraukė į Bordo, vėliau į Vichy miestelį. Visa didžiulė, Paryžiuje esanti jo biblioteka, baldai, rūbai, indai buvo išgrobstyti.
Baltijos šalis įjungus į Sovietų Sąjungą, P. Klimas 1940 m. rugpjūčio 4 d. įteikė notą Prancūzijos užsienio reikalų ministrui, kurioje prašė nepripažinti Lietuvos okupacijos.
1941 m. pavasarį Klimų šeima apsigyveno Grase, Pietų Prancūzijoje. 1943 m. rugsėjo 18 d. gestapas suėmė P. Klimą. Kelis mėnesius buvo kalinamas Prancūzijos, Belgijos, Vokietijos ir Lenkijos kalėjimuose, vežiojamas vagonuose ir marinamas badu. 1944 m. kovo 19 d., išsekintas bado, atvežtas į Kauno kalėjimą ir paleistas.