cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jiezno kautynės
Rusijos puolimas
Raudonosios armijos vadovybė planavo puolimu iš šiaurės – per Kėdainius ir pietų apsupti bei užimti Kauną. Raudonosios armijos junginių pietinės grupuotės dalis (7-asis pulkas, daugiau kaip 600 žmonių) turėjo žygiuoti per Aukštadvarį, Jiezną, Birštoną, Prienus, kita dalis – per Alytų ir pulti Kauną iš pietų. Gavusi žvalgybos duomenų apie Raudonosios armijos planus ir pradėtą žygį, Lietuvos karinė vadovybė iš Kauno pasiuntė S. Zaskevičiaus vadovaujamą Antrojo pėstininkų pulko kuopą ir raitelių būrį, apie 30 karių, Jiezno link.
Kautynės
Vasario 9 d. Raudonosios armijos dalinys jau buvo užėmęs Jiezną ir susitelkęs gretimuose kaimuose. Gavę įsakymą užimti Jiezną, lietuvių pėstininkai, padalyti į dvi dalis, vasario 11 d. apie 12 val. 30 min. pradėjo puolimą iš vakarų ir iš pietų, o raitininkai – iš rytų. Priešo pajėgos buvo stipresnės; puolimas nepavyko iš dalies ir dėl 1-ojo būrio vado Četuchino išdavystės (pasidavė į nelaisvę). 18 sužeistų karių pateko į nelaisvę, vėliau jie buvo raudonarmiečių nužudyti. Kuopa pasitraukė į Birštoną. miniatiūra|Bolševikų 7-ojo pulko, dalyvavusio mūšyje dėl Jiezno, kariai. 1919 m. fotografija. Vasario 11 d. iš Alytaus į Prienus atvyko pastiprinimas: Pirmojo pėstininkų pulko kuopa ir saksų savanorių pėstininkų dvi kuopos su sunkiaisiais kulkosvaidžiais, artilerija. Iš šiaurės turėjo pulti saksų savanorių raitųjų žvalgų padalinys. Vasario 13 d. lietuvių kariai drauge su vokiečiais pagal kartu parengtą planą puolė Jiezną. Miestelis buvo apsuptas, Raudonosios armijos daliniai sumušti ir priversti trauktis. Lietuviams atiteko: 4 kulkosvaidžiai, apie 50 šautuvų, daug šovinių, Raudonosios armijos 7-ojo pulko vėliava. Raudonosios armijos vadovybės planas užimti Kauną puolimu iš pietų per Jiezną pradėjo žlugti, galutinai žlugo per 1919 m. vasario 12–15 d. Alytaus kautynes.
Štarnbergo ežeras
Štarnbergo ežeras  – ežeras Vokietijos pietuose, Bavarijoje, 30 km į pietvakarius nuo Miuncheno.
Šiauriniame ežero krante išsidėstęs Štarnbergo miestas. Štarnbergo ežero ilgis 20 km, o plotis − 5 km. Dėl savo didelio gylio tai yra pats didžiausias uždaras ežeras Vokietijoje (neskaitant Bodeno ežero, kuris yra trijose valstybėse: Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje).
Irako herbas
right|175px|Irako herbas
Irako herbe vaizduojami auksinis Saladino erelis, skydas, kuriame pavaizduota Irako vėliava ir arabiški žodžiai الجمهورية العراقية (al-Jumhuriya al-`Iraqiya; lietuviškai "Irako respublika").
Dabartinis Irako herbas patvirtintas 2009-aisiais. Herbas pakeistas dėl to, kad pasikeitė vėliava, kuri vaizduojama herbo viduryje.
Istorija
Pirmasis Irako herbas vaizdavo senovišką saulės disko simbolį. 1965-aisiais atsirado naujasis herbas, kuriame vaizduojamas Saladino erelis (sukurtas pagal Jungtinės arabų respublikos herbą). Teksto herbe pavaizduotoje vėliavoje nebuvo, vietoj jo buvo trys žvaigždės, o pati vėliava buvo vertikali. 1991-aisiais herbe buvo keli pakeitimai: vėliava tapo horizontali, o jos viduje buvo ne vien žvaigždės, nes buvo pakeista Irako vėliava. 2004-aisiais buvo atlikti dar keli pakeitimai: rankos buvo truputį labiau pritaikytos prie vėliavos, raštas buvo pakeistas į Kuficą. Dabartinėje Irako vėliavoje nebeliko žvaigždučių, tik Kufica užrašytas tekstas, todėl herbe irgi buvo atliktas šis pakeitimas.
Mapuera
Mapuera  – upė šiaurinėje Brazilijoje, Paros valstijoje; dešinysis Trombetaso (Amazonės baseinas) intakas. Prasideda Gvianos plokščiakalnio prieigose, 300 m aukštyje, netoli Gajanos sienos. Teka į pietus, aukštupio vaga slenkstėta, gausu krioklių (Trempės, San Fransisko, Garsos). Vidurupyje pasuka į pietryčius. Įteka į Trombetasą ties Kašoiera Porteira.
Didžiausias intakas – Tauinis (dešinysis).
Mapueros baseinas gyvenamas labai retai (hiškarjanų, katueanjanų, vaivajų bei kelių izoliuotų tautų bendruomenės). Aplink upę yra Trombetaso–Mapueros bei Njamundos–Mapueros indėnų teritorijos.
Eurocopter EC120
Eurocopter EC 120 – universalus lengvasis penkiavietis sraigtasparnis.
Sraigtasparnio kūrimas buvo vykdomas XX a. 90-ųjų pradžioje Eurocopter konsorciumo (61%) kartu su Harbin Aviation Production Corporation HAMC (24%), atstovaujamu Kinijos nacionalinės aviacijos importo ir eksporto korporacijos CATIC ir Singapore Technology Aerospatials SA (15%). Gamintas Eurocopter France gamykloje Marinjano (prac. Marignane) mieste, surinkimas taip pat vyko ir Australijoje. Sraigtasparnių surinkimas 2004 m. taip pat pradėtas Charbino mieste, Harbin Aircraft Manufacturing Corporation įmonėje, kur surinkti orlaiviai gavo indeksą HC120.
Pirmasis skrydis buvo atliktas 1995 m. liepos 9 d. Iki 2015 m. gruodžio mėn. buvo pagaminta daugiau nei 700 sraigtasparnių, kurie buvo eksploatuojami 50-yje valstybių. Gamyba nutraukta 2017 m.
Lietuvoje
Lietuvoje Eurocopter EC120 nuo 2008 m. naudoja Valstybės sienos apsaugos tarnyba (2 vnt.)
Černiai
Černiais vadinamos gyvenvietės:
FC Séquence
FC „Séquence“ arba tiesiog „Séquence“ – Gvinėjos futbolo klubas iš Diksino, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje. Pilnu pavadinimu žinomas kaip Football Club Séquence de Dixinn. Namų rungtynes žaidžia Diksino stadione, talpinančiame 2 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Kitados rungtyniavo aukščiausioje lygoje, bet titulų neiškovojo. 2010, 2011 ir 2012 m. pateko į Gvinėjos futbolo taurės turnyro finalus, bei iškovojo taurę.
Žinoma, kad 2008–2009 m. sezone rungtyniavo Ligue Régionale (3. League), o po sezono buvo perkelti į Antrą lygą.
2009–2010 m. sezone runtgyniavo Antroje lygoje, o po sezono pateko į stipriausią divizioną.
2010–2011 m. sezone debiutavo Ligue 1 Pro, tačiau tarp dvylikos dalyvių užėmė paskutinę vietą ir iškrito į žemesnį divizioną.
2011–2012 m. sezoną praleido Antroje lygoje ir vėl pateko į stipriausią divizioną.
Nuo 2013 m. rungtyniavo Antroje lygoje, bet ilgam joje įsitvirtinti nepavyko. 2013–2014 m. užėmė trečią vietą, o2014–2015 m. sezone liko dvyliktoje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Nuo 2015–2016 m. sezono rungtyniavo Antroje lygoje. 2020–2021 m. užėmė trečią vietą ir pateko į stipriausią šalies lygą.
2022–2023 m. rungtyniavo Ligue 1 Pro ir užėmė dvyliktą vietą iš keturiolikos dalyvių.
Milho ežeras
Milho ežeras (kitaip žinomas kaip Druskos jūra arba Razaro ežeras) - seklus ežeras Irake, į pietvakarius nuo Bagdado. Ežeras yra žemumoje, todėl į jį surenkami pertekliniai Eufrato upės vandenys, atitekantys kanalu. Ežeras yra labai druskingas. Jo druskingumas ir vandens lygis keičiasi sezonais. Dėl ežero druskingumo ir kintančio vandens lygio, šalia yra keletas pramogų vietų.
Mikalojus Sapiega (1843)
Mikalojus Sapiega  (1779–1843 m. lapkričio 23 d., Tomašpolis) – Lenkijos kariškis, masonas.
Biografija
Lenkijos-Lietuvos kunigaikščių Sapiegų giminės atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Pasktinio Smolensko vaivados, kunigaikščio Pranciškaus Ksavero Sapiegos (1741/1746–1806/1808) ir Terezės Sufčinskos (1744–1827) antrasis sūnus.
Po savo tėvo mirties 1808 m. Mikalojus Sapiega paveldėjo Krasilovo (Voluinėje) dvaro žemes.
Nuo 1802 m. gegužės – Maltos ordino riteris. Varšuvos kunigaikštystės armijoje pakilo iki papulkininkio laipsnio. Užėmė Lenkijos generolo Jano Henriko Dombovskio adjutanto pareigas. 1809 m. rugsėjį buvo apdovanotas Virtuti Militari ordino auksiniu kryžiumi.
Šeima ir vaikai
1806 m. Vieoje vedė Idaliją Potocką (1792 m. gegužės 20 d. – 1859 m. liepos 11 d.), Rusios vaivados, grafo Stanislovo Felikso Potockio (1752–1805) jaunesniąją dukterį nuo antros santuokos su Amelija Mnišek (1752–1798). Santuokoje gimė trys dukterys:
Černiai (Brestas)
Čèrniai – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 9 km į šiaurės rytus nuo Bresto. Apylinkės centras.
Nilotai
Nilotai – tautų grupė, gyvenanti Rytų Afrikoje, dabartiniame Pietų Sudane, Ugandoje, Kenijoje, Tanzanijoje. Kalba giminingomis nilotų kalbomis, kurios priklauso Rytų Sudano kalboms, ir turi bendrą kultūrinę tapatybę. Pavadinimas yra egzonimas, kilęs nuo Nilo upės, kadangi būtent Baltojo Nilo aukštupyje koncentruojasi didelė dalis Nilotų.
Černiai (Brestas)
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras Brastos apskrities Kosičų valsčiuje.
Nilotai
Didžiausios Nilotų etninės grupės yra dinkai, luo, šilukai, nuerai, masajai, ačioliai ir daugybė kitų.
Migracijos
thumb|left|Nilotų kalbų žemėlapis Manoma, kad nilotai nuo kitų Rytų Sudano tautų atsiskyrė apie 3000 m. pr. m. e., ir tai įvyko tikriausiai pietiniame Kordofane. Nilotai sudarė piečiausią šios kalbinės šeimos dalį, ir lėtai migravo į pietus, apgyvendindami Pietų Sudano teritorijas, kur iki šiol yra didžiausia nilotų kalbų įvairovė. Nuo XIV a. vyko žymi nilotų ekspansija į pietus, kurios metu išsiskyrė trys nilotų grupės, migravusios skirtingomis kryptimis. Nėra visiškai aišku, kodėl šios migracijos prasidėjo, tačiau jų pradžia siejama su arabų ekspansija į pietus, staigiu gyventojų skaičiaus pagausėjimu ir kitomis priežastimis.
Vakariniai nilotai (luo)
thumb|200px|ačiolių kariai XIX a. pab.
Prancūzijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Nilotai
Vakariniai nilotai (luo)
Vakarinių nilotų istorija prasideda XV a., kuomet dalis jų Pietų Sudano teritorijoje sukūrė gentinę Šilukų valstybę. Jos ekspansija privertė privertė dalį šilukams giminingų nilotų (luo) migruoti į šiaurę ir į pietus. Migravusieji į šiaurę pateko į Butanos lygumas, kur tuo metu klestėjo krikščioniška Alodijos valstybė. XVI a. pradžioje jie nukariavo Alodiją, įkūrė Senaro sultonatą ir tapo žinomi kaip fundžai. Ilgainiui dėl nuolatinių ryšių su musulmoniškomis šalimis šiaurėje fundžai priėmė islamą ir arabizavosi, t. y. ėmė kalbėti arabiškai.
Migravusieji į pietus luo pateko į derlingas teritorijas aplink Viktorijos ežerą dabartinės Ugandos, Ruandos, Burundžio ir Kenijos teritorijoje. Šios migracijos bangos metu luo sunaikino čia klestėjusią aukštos kultūros Kitaros imperiją, įtvirtino čia savo dinastijas, tačiau dauguma jų ilgainiui kalbiškai asimiliavosi su seniau čia apsigyvenusiais bantais. Nepaisant lingvistinės asimiliacijos, Viktorijos ežero valstybėse po nilotų migracijos nusistovėjo dviguba visuomenės sistema: senąjį bantų substratą atstovauja žemdirbiai hutu, o nilotiškąjį – gyvulių augintojai tutsi. Kai kurie vakariniai nilotai išlaikė savo kalbą (alurai, džonamai, ačioliai, adholai ir kt.), o kai kurie sukūrė nilotų valstybes (pvz., džoluo).
Rytiniai ir pietiniai nilotai
thumb|left|samburu Rytiniai ir pietiniai Nilotai migravo XVI–XVII a. iš dabartinės pietvakarių Etiopijos teritorijos. Ši teritorija, buvusi į šiaurę nuo Turkanų ežero, tradiciškai vadinama Ararat. Dar prieš migraciją šie nilotai perėmė daug kultūrinių ypatybių iš greta gyvenusių kušitų tautų: jų kalbos yra įtakotos kušitiško substrato, paplitęs apipjaustymas, amžiaus grupėmis pagrįsta visuomenė ir pan.
Manoma, kad apie 1600 m. jie išsiskyrė į dvi grupes. Dalis jų migravo palyginus nederlingu ir retai gyvenamu Didžiuoju riftiniu slėniu, į dabartinės Kenijos teritoriją, kur tapo žinomi kaip kalendžinai, samburu ir masajai. Jiems priklauso piečiausiai nutolusi nilotų grupė datogai, gyvenanti dab. Tanzanijoje. thumb|Turkanų ceremonija Kita rytinių nilotų dalis, migravo į pietvakarius. Dalis jų liko gyventi prie ežero, ir tapo žinomi kaip turkanai. Iš čia toliau į šiaurę migravę gentys apsigyveno dab. Pietų Sudane ir tapo toposais, o į vakarus migravusieji (dab. šiaurės rytų Ugandoje) – dodotais, galiausiai į pietus migravusieji – džie (Jie). Nuo pietinės grupės toliau atsiskyrė dalis nilotų, kurie migravo dar toliau į pietus, ir yra žinomi kaip karamodžongai. Kita dalis migravo į vakarus (šiaurinėje Ugandoje), kur susiformavo tesai, kumamai, langai. Pastarieji buvo toliausiai į pietvakarius nutolusi rytinių nilotų grupė, kuri čia susidūrė su vakarinių nilotų (luo) gentimis (pirmiausia ačioliais).
Migracijų metu visi rytiniai nilotai išsaugojo tradicinį gyvulių augintojų gyvenimo būdą ir savų valstybinių junginių nesukūrė. Pagal gyvenimo būdą jie yra skirstomi į lygumų nilotus (masajai, samburu, turkanai ir kt.) ir aukštumų nilotus (bendrai vadinamus kalendžinais).
XIX a. nilotų teritorijos tapo svarbiu vergų šaltiniu tiek suahilių pirkliams, gyvenusiems į rytus, tiek Nubijos arabų pirkliams, gyvenusiems į šiaurę. Per tą laikotarpį nilotų populiacija sumažėjo. XIX–XX a. sandūroje beveik visos nilotų gyvenamos teritorijos atiteko Britų imperijai, o vėliau padalintos tarp post-kolonijinių valstybių.
Rasiniai ypatumai
thumb|Masajai Nilotai priklauso negroidinei rasei ir daugumai jų etninių grupių būdingas specifinis fizinis tipas – aukštas ūgis, ilgos kojos, liesas sudėjimas. Todėl nilotų atstovai neretai garsėja kaip geri bėgikai.
Kai kurios etninės grupės yra laikomos aukščiausiomis pasaulyje. Pvz., Pietų Sudano šilukų vidutinis ūgis 182,6 cm, o dinkų – 181,9 cm. Piečiau gyvenantys nilotai yra žemesnio vidutinio ūgio, ką tikriausiai nulėmė maišymasis su kitomis etninėmis grupėmis, pirmiausia bantu.
Įvairovė
Visi nilotai yra lingvistiškai dalinami į tris grupes.
Dzialingas
Dzialingas arba Dzialingdziangas  – upė vidurio Kinijoje; Jangdzės kairysis intakas. Prasideda Dzinlino kalnagūbryje, susiliejus Bailongo ir Sihanšujo upėms. Teka į pietus Sičuano įduba. Prateka Šaansi ir Sičuano provincijas bei Čongčingo miesto teritoriją.
Didžiausi intakai – Fudziangas (dešinysis), Kudziangas (kairysis).
Vasarą kyla smarkus poplūdis. Upės vanduo naudojamas drėkinimui, laivyba vyksta iki Nančongo. Miestai prie Dzialingo: Guananas, Langžongas, Nančongas, Hečuanas, Čongčingas.
Kurua
Kurua ( – tokia ananasų rūšis):
Mažieji Radvaničai
Mažieji Radvaničai – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 32 km į pietryčius nuo Bresto, prie Rytos upės. Kitame upės krante įsikūrę Didieji Radvaničai.
Istorija
XIX a. buvo Užupio Radvaničų kaimas ir palivarkas, priklausę Brastos apskrities Radvaničų valsčiui.
Barbitūratai
thumb|Barbitūro rūgštis – visų barbitūratų pagrindas Barbitūratai – vaistų grupė, pagaminta barbitūro rūgšties pagrindu. Turi migdomąjį poveikį, slopina centrinės nervų sistemos (CNS) veiklą, traukulius, didelės dozės sukelia narkozę. Kadangi trumpina greitojo miego fazę ir turi šalutinių poveikių, barbitūratai kaip migdomieji ir raminamieji vaistai nebevartojami. Jei vartojami kiti CNS slopinantys vaistai arba alkoholis, barbitūratai jų poveikį sustiprina. Pagal veikimo trukmę barbitūratai skirstomi į: Per operacijas į veną narkozei leidžiamas labai trumpai veikiantis barbitūratas tiopentalis. Epilepsija gali būti gydoma ilgai veikiančiu barbitūratu fenobarbitaliu. Kadangi ilgai veikiantys barbitūratai kaupiasi organizme, išgėrus vakare, ryte juntamas nuovargis ir mieguistumas. Ilgai veikiantys barbitūratai silpnina kitų kartu vartojamų vaistų poveikį. Ilgiau vartojant barbitūratus išsivysto priklausomybė. Per didelė barbitūratų dozė yra mirtina.
Seniūnaitija
Seniūnaitis
Nuo 2014 m. seniūnaičiai renkami 3 metų kadencijai. 2012 m. galiojo 2 m. kadencija. Seniūnaičiai atstovauja gyvenamųjų vietovių bendruomenėms.
Apvardas
Apvardas arba Gaidė – upelis Lietuvoje, Ignalinos rajone, Rimšės seniūnijoje; priklauso Dysnos baseinui. Išteka iš Pasamanės ežero, telkšančio šalia Visagino pramonės rajono. Teka į pietryčius iki Gaidės ežero, tada į pietvakarius iki Apvardų ežero.
Vandenvardis siejamas su žodžiu ap-virti (žr. Apvardai).
Saveikiškis
Saveikiškiu vadinami kaimai Širvintų rajone:
Dinkai
Dinkai (savivardis: jieng, muonyjang (vienaskaita)) – nilotinė Afrikos tauta, gyvenanti žemyno vidurio rytuose, Pietų Sudano vakarinėje dalyje. Populiacija – apie 1,5 mln žmonių. Kalba nilotų kalbų šeimai priklausančia dinkų kalba. Tai – didžiausia Pietų Sudano etninė grupė.
Teritorija ir gyvenimo būdas
thumb|left|150px|Dinkų vieta Dinkai daugiausia koncentruojasi Bahr al Gazalio (Nam) upės baseine, ir jų teritorijos apima daugiausia Bahr al Gazalio administracinį regioną ir dalį Džonglėjaus. Rytuose jų teritorijos ribojasi su nuerų teritorijomis, šiaurės rytuose – su šilukais, šiaurėje jos pereina į Kordofaną ir Darfūrą.
Dinkų gyvenama teritorija yra drėgnos ir pelkingos žemumos, kurių centre – viena didžiausių pasaulio pelkių – Sudas, tinkama žvejybai, tačiau netinkama gyvulininkystei. Aplink Sudą driekiasi drėgnos upių drėkinamos lygumos, tinkamos ganyti gyvulius, periodiškai apliejamos potvynių.
Šie potvyniai reguliuoja tradicinį dinkų metų ritmą. Potvynių metu (pradedant geguže), dinkai pasitraukia į aukštesnes vietoves, kur stovi pastovūs kaimai. Būdingiausi pastatai juose – iš molio pastatyti apvalaus plano namai (tukul), tvartai (luaak) bei klėtys. Potvynio metu dinkai dirba žemę ir augina javus, pirmiausia soras (awuou), sorgus. Derlius imamas liepos-rugpjūčio mėnesį, kuomet vandens lygis Sude pakyla aukščiausiai. Pradedant rugsėju vandens lygis ima mažėti, ir gyvuliai išvaromi į laukus, kur maitinasi javų likučiais, vėliau kartu su gyvuliais leidžiamasi į nusekusius plotus. Sausuoju metų laiku (gruodžio-sausio mėnesiais), visi dinkai gano gyvulius toli nuo pastovių kaimų, laikinai suręstose trobelėse (kaimuose lieka tik seni ir neįgalūs žmonės).
Subgrupės
Dinkai nėra vieningi, nes juos sudaro daug etninių sub-grupių (genčių), kalbančių skirtingais dialektais. Išskiriamos šios dinkų grupės:
Istorija
Dinkai, kaip ir jų kaimynai nuerai bei šilukai yra vieni seniausių Pietų Sudano gyventojų, čia atsikėlę greičiausiai iš Kordofano šiaurėje, po to, kai nilotų kalbos atsiskyrė nuo Rytų Sudano kalbų (tai galėjo atsitikti apie 3000 m. pr. m. e.). Skirtingai nei šilukai šiaurės rytuose, dinkai niekuomet nesukūrė vieningos valstybės, o gyveno susiskaidę į smulkias gentis, vadovaujamas vadų beny bith („harpūno šeimininkai“).
XIX a. dinkai buvo masiškai gaudomi vergų prekybai jų šiaurinio kaimyno Darfūro. Šis pastoviai rengė grobiamuosius žygius į dinkų žemes. 1856 m. išeivis iš Chartumo al-Zubairas su nedidele armija sugebėjo paimti kontrolę dinkų krašte ir sukurti čia vietinę vergvaldinę imperiją. Pasinaudodamas jo įtaka, 1872 m. Egipto chedivas jį paskyrė savo vietininku ir dinkų žemėse įsteigė Bahr al Gazalio provinciją. Taip dinkai buvo įtraukti į Sudano teritoriją. Tačiau Sudaną valdant kondominiumui, krašto vystymusi nebuvo rūpinamasi, tačiau britai siekė platinti krikščionybę.
Nuo Sudano nepriklausomybės 1956 m. dinkai buvo vieni aktyviausių Pietų Sudano nepriklausomybės šalininkų, ypač vėlesniuoju Sudano pilietinio karo laikotarpiu. Sudano liaudies išsivadavimo armijai (SPLA) nuo pat įkūrimo 1983 m. vadovauja etniniai dinkai (iš pradžių John Garang, nuo 2005 m. – Salva Kiir Mayardit), kurie taip pat buvo ir Pietų Sudano autonomijos vadovai. Šis dinkų įtakos didėjimas kėlė trintį su kitomis Pietų Sudano grupėmis, kas 1991 m. sukėlė SPLA skilimą: nuerams atstovaujantis lyderis Riek Machar sukūrė savąją armijos liniją, SPLA-nasir, ir netgi pradėjo dar vieną karą, prieš dinkus. Yra manoma, kad jo iniciatyva 1991 m. nuerų gyvenamose žemėse įvyko dinkų žudynės. Po 1994 nuerai vėl susivienijo su dinkais ir kartu baigė karą.
Karo metu dinkų gyvenamos teritorijos buvo labiausiai nusiaubtos. Didelė dalis dinkų buvo priversti migruoti iš šalies.
Nuorodos
Dinkų foto albumas
Nikola Renjė
Mykolas Renjė, 1723 m. - 1800 m. liepos 18 d.) – Vilniaus universiteto anatomijos ir chirurgijos profesorius.
Biografija
Mykolas Renjė kilęs iš Lotaringijos, Prancūzijos.
1775 m. įsteigė pirmąjį Lietuvoje gimdymo skyrių prie Šv. Roko ligoninės (10 lovų) ir akušerių mokyklą. 1799 m. sujungta 20 špitolių ir prie Domininkonų vienuolyno Šv. Pilypo ir Jokūbo bažnyčios įsteigta pirmoji Lietuvoje ligoninė, kuri nuo 1831 m. iki uždarymo vadinta Šv. Jokūbo ligonine.
Skaitė Vilniaus universitete paskaitas apie chirurgiją ir akušeriją. N. Renjė parengė pirmąją akušerijos programą 1781 - 1782 mokslo metams, dar po 7 metų jo iniciatyva parengta antroji akušerijos dėstymo programa. Anatomija nelabai domėjosi, visą laiką skyrė akušerijai.
1788 m. N. Renjė Karaliaučiuje apgynė disertaciją ''„Specimem inaugurale. De asphyxia neonatorum“'' ir 1789 m. gavo mokslų daktaro laipsnį, 1793 m. - Edukacinė komisija jam suteikė visas profesoriaus teises.
Mykolas Renjė mirė 1800 m. liepos 18 d. Vilniuje, palaidotas Šv. Stepono bažnyčios kapinėse.
Christopher Wren
Seras Kristoferis Renas ( 1632 m. spalio 30 d. – 1723 m. kovo 8 d.) – anglų architektas, fizikas, astronomas ir matematikas.
Jis suprojektavo per 50 bažnyčių, įskaitant šv. Pauliaus katedrą. Dauguma jo pastatų buvo atstatyti po didžiojo Londono gaisro 1666 m. Kartais spekuliuojama, kad pats Renas sukėlė gaisrą, norėdamas parodyti savo, kaip gabaus architekto, neeilinius sugebėjimus.
Mirė nuo širdies smūgio 1723 m. savo namuose, Londone.
Zigmantas Radvila
Zigmantas Radvila (g. 1822 m. vasario 2 d. Varšuva – m. 1892 m. liepos 7 d.), Cecilijos da Gemos vyras, Mykolo Gedeono Radvilos sūnus.
Po savo motinos Aleksandros mirties 1864 metais, paveldėjo Nebrovo rūmus kartu su Arkadijos parku.
Amerio ežeras
Ežeras susiformavo nuslinkus ledynui prieš 18 000 − 20 000 metų. Amerio ežeras yra 520 m virš jūros lygio. Ežero ilgis 16 km, o plotis − 5 km.
Ežeras ir jo apylinkės yra mėgstamos poilsiautojų.
Alfredas Marija Tiškevičius
Alfredas Marija Tiškevičius (, 1913 m. lapkričio 17 d. Krokuvoje – 2008 m. liepos 10 d. Varšuvoje) – Lietuvos-Lenkijos bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės antrosios Biržų-Kretingos šakos. Tėvas Feliksas Tiškevičius. Motina Antanina Sofija Loncka. Broliai Jonušas Marija Tiškevičius-Lonckis, Feliksas Tiškevičius-Lonckis ir Stanislovas Marija Tiškevičius. miniatiūra|220px|left|Kapas Palangos kapinėse
Jauniausias šeimoje vaikas, gimęs tėvams grįžtant iš apsilankymo Romoje pas Popiežių. Užaugo Palangoje. Mokėsi namie, padedamas korepetitoriaus, vėliau – Panevėžio lenkų gimnazijoje ir Kauno Adomo Mickevičiaus gimnazijoje. Nuo 1926 m. mokslus ėjo Prancūzijoje, kur susipažino su poetu, prozininku, literatūros kritiku Antanu Venclova. Vasarą grįždavo į Palangą, bendravo su miestelio bendraamžiais, iš kurių išmoko ir mirties nepamiršo šnekėti lietuviškai. 1938 m. baigė Paryžiaus tarptautinių santykių institutą, po metų grįžo į Palangą. Motinai su broliu pasitraukus į Vakarus, liko šeimininkauti Palangos dvare.
1940 m. prie Lietuvos-Vokietijos valstybinės sienos buvo suimtas vokiečių gestapo, tardytas ir kalintas Tilžėje. Po 4 mėnesių paleistas iš kalėjimo pasitraukė į Lenkiją, įsikūrė Varšuvoje, dalyvavo 1944 m. sukilime prieš vokiečius. Po Antrojo pasaulinio karo komunistinėje Lenkijoje dirbo darbininku cukraus fabrike, inspektoriumi gyvūnų globos draugijoje, invalidų vartotojų kooperatyve, Varšuvos laivininkystėje, geležinkelių sanitariniu inspektoriumi.
1992 m. pirmąkart po karo apsilankė Palangoje, į kurią vėliau stengėsi atvykti kasmet. 1997 m. jam suteiktas Palangos miesto garbės piliečio vardas. Po mirties jo palaikai Varšuvoje buvo kremuoti, parvežti į Lietuvą ir 2008 m. rugpjūčio 10 d. iškilmingai palaidoti senosiose Palangos kapinėse, grafų Tiškevičių kapavietėje, šalia Palangos kapinių koplyčios.
Šeima
1939–1941 m. buvo vedęs Liudviką Mariją Sobanską (Ludwika Maria Sobańska, g. 1915 m. gruodžio 15 d. – 2006 m. gegužės 5 d. Los Andžele).
Savarinė
Savarinė – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 13 km į šiaurės rytus nuo Žaslių, kairiajame Neries krante. Išlikęs buvusios bibliotekos pastatas.
Vakarų Paru
Vakarų Paru arba Erepekuru (Rio Erepecuru) – upė šiaurinėje Brazilijoje, Paros valstijoje; kairysis Trombetaso (Amazonės baseinas) intakas. Prasideda Gvianos plokščiakalnio prieigose, Tumukumakės kalnuose (460 m aukštyje), šalia Surinamo sienos, netoli Rytų Paru ištakų. Teka pietų kryptimi. Aukštupyje gausu slenksčių ir krioklių (Ančių, Trijų Gerklių, Mėnulio Užtemimo, Kapibaros, Balandžio 14-osios). Žemupyje vinguriuoja, šakojasi į protakas (pagrindinė – Kumina). Įteka į Trombetasą ~35 km aukščiau Orišiminos.
Savarinė
Istorija
miniatiūra|left|Apleistas buvusios bibliotekos pastatas
Alfredas Marija Tiškevičius
Šeima
Vienintelis sūnus Adomas Marija Tiškevičius (Adam Maria Tyszkiewicz) gimė 1940 m. vasario 10 d. Kaune. Vėliau su motina gyveno Los Andžele (JAV), dirbo gydytoju chirurgu, apsigynė medicinos mokslų daktaro disertaciją. 1973 m. vedė Haną Mariją Šlykovič (Hanna Maria Szłykowicz.)
Vakarų Paru
Didžiausias intakas – Marapis (dešinysis).
Savarinė
Istorija
XIX a. pabaigoje buvo Savarinės (Ksaverinės) dvaras, priklausęs Čiobiškio dvarininkams Pilsudskiams. Jis priklausė Vilniaus apskričiai (Musninkų valsčius), nors Vilniaus gubernijos kairioji Neries pakrantė buvo Trakų apskrityje.
XX a. veikė biblioteka.
Alfredas Marija Tiškevičius
Dvarai
1939–1940 m. administravo Palangos dvarą.
Vakarų Paru
Vakarų Paru baseinas gyvenamas labai retai (indėnų zojų, aparajų, vajanų, kačujanų, tirijų bei izoliuotos bendruomenės). Aplink upę yra Tumukumakės parko bei Zojų indėnų teritorijos.
Bertaučių palivarkas
Bertaučių palivarkas (vok. Bartautschen, Bertauzschen, Bertauz, Bertauzen, rus. Бартовцњ (1843 m.), Бертауцы (1846 m.), ф. Бертоуце (1877 m.), Бартовце (1881 m.), им. Бертовцы (1908 m.), ф. Бортовце (1910 m.)) yra Šiaurės Lietuvoje, Joniškio r., Joniškio sen., Bertaučių kaime. Dvaras įsikūręs kaimo gale.
Istorija
Palivarką 1845 m. įsteigė Julijus fon Frankas (1800-1877). Iš tėvo Julijaus Daunoravos dvarą, kartu su Bertaučių (Бартовце) palivarku, malūnu, plytine, karčema, 1876 m. paveldėjo viengungis sūnus Dietrich Alexander Rudolph von Pfeilizer-Franck (1843-1904). 1877 m. inventoriuje Bertaučių palivarke surašyta 15 pastatų. Apie 1908 m. palivarkas išdalintas tarp valstiečių.
Architektūra
š XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje statytų palivarko sodybos pastatų išliko vos keletas. Tai apie 1900 m. statytas gyvenamasis namas (Beržų g. 33) – medinis, tašytų rąstų, stačiakampio formos, pusvalminiu stogu, buvęs dengtas gontais, palėpė apkalta vertikaliomis lentomis, su 6 ir 9 įstiklintų dalių dvivėriais langais su langinėmis (šiai dienai langai su 6 dalimis fiksuoti pietiniame – 3, rytiniame – 2, vakariniame – 1, o šiauriniame – 2 devynių dalių ir 1 šešių, taip pat vertikalus siauras 3 dalių langelis kamaroje), su atviru prieangiu dvišlaičiu stogeliu, su išpjaustyta tvorele ir puslankio formos ažūrinėmis arkomis – panašiai kaip kiti dundurniekų gyvenamieji namai. Jame 1949–2003 m. veikė Bertaučių pradžios mokykla su mokytojų butais (išliko 1961 m. mokyklos pastato planas, su 8 patalpomis, 139,78 m² bendro ploto[6]). Taip pat išliko tvartas molio sienomis (rekonstruotas) (Beržų g. 35), akmenų mūro svirnas dvišlaičiu stogu.
Literatūra
Vasiliauskas E., ''Joniškio krašto dvarai. Didžioji ir Mažoji Daunoravos, Bertaučiai, Satkūnai / Güter in der Gegend von Joniškis. Gross und Klein Donnerhof, Bärtautzen, Satkuhnen'', Klaipėda, 2017.
Gargždų valsčius
Gargždų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Gargždai.
Alario rajonas
Alario rajonas  – administracinis-teritorinis darinys Irkutsko srityje, Ust Ordos Buriatų autonominė apygardoje, Rusijos Federacijoje. Ribojasi su Čeremchovo rajonu pietuose, Zalario rajonu – šiaurės vakaruose, Nukuto rajonu – šiaurėje ir rytuose, palei Angaros upę – su Bochano rajonu.
Gargždų valsčius
Istorija
Valsčius minimas nuo 1563 m., carmečiu atkurtas 1861 m. Kauno gubernijoje. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Klaipėdos rajonui (9 apylinkės).
Gyvenvietės
Apie 1940 m. priklausė šios vietovės:
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 7312 žmonės:
Ernestas Grudys
Ernestas Grudys – futbolo žaidėjas iš Lietuvos, žaidžiantis vartininko pozicijoje.
Klubinė karjera
Patyręs vartininkas atstovavo Gargždų „Bangai“, Klaipėdos „Atlantui“, „Palangos“ ir „Neptūno“ klubams Lietuvoje.
FK Banga
Atstovavo Gargždų „Bangos“ klubui 2012 m., kuris žaidė A lygoje. Daugiausiai laiko praleido dublerių ekipoje. A lygoje debiutavo 2012 m. lapkričio 11 d. rungtynėse prieš FK Šiauliai. Tai buvo paskutiniojo (36) turo rungtynės, kuriose savo šanso sulaukė ir Ernestas Grudys. Pasirodė po keitimo ir žaidė vietoje Vitalij Myrnyj.
FK Palanga
2015 m. perėjo į „Palangos“ klubą. 2015 m. palangiškiai žaidė Pirmoje lygoje, o Ernestas Grudys buvo ekipos pagrindiniu vartininku. 2015 m. Pirmoje lygoje sužaidė 26 rungtynes.
2016 m. tęsė karjerą FK Palanga. Sužaidė šešerias rungtynes Pirmoje lygoje ir kartą LFF taurės turnyre prieš FA Dainava. palangiškiai rezultatu 6-1 sutriuškino alytiškius ir pateko į kitą etapą.
FK Koralas
2017 m. perėjo į FK Koralas. Pirmoje lygoje sužaidė 28 rungtynes ir buvo pagrindiniu ekipos vartininku.
2017 m. birželio 23 d. gynė vartus LFF taurės rungtynėse prieš FK Sūduva. 13 min. prasileido įvartį, o po pirmojo kėlinio buvo pakeistas. Marijampoliečiai pelnė dar tris įvarčius antrame kėlinyje ir šventė pergalę rezultatu 4:0. Palangiškiai iškrito iš tolimesnių turnyro kovų.
2018 m. tęsė karjerą „Korale“. 2018 m. kovo 31 d. rungtynėse prieš FK Banga dešimtą žaidimo minutę užsidirbo raudoną kortelę ir buvo pašalintas iš aikštės.
2018 m. gegužės 22 d. žaidė rungtynėse prieš FC Kupiškis. Klaipėdieičiai tuo metu išgyveno žaidybinę ir finansinė krizę, nebesurinkdavo pilnos sudėties. Rungtynėse prieš FC Kupiškis prasileido net dvylika įvarčių į savo vartus. Šiose rungtynėse Ernestas Grudys buvo aikštės žaidėju, žaidė atakos smaigalyje puolėjo pozicijoje, o vartus gynė Vincentas Šarkauskas. Devintojo turo rungtynėse prieš FC Kupiškis klaipėdiečiai pradėjo nesurinkę pilnos sudėties, žaidė dešimtyje, o rungtynes baigė aštuoniese. Matydamas savo ekipos bejėgiškumą, Ernestas Grudys 25 rungtynių paliko aikštę ir Koralas liko žaisti devyniese. O rungtynių pabaigoje traumą gavo Ignas Venckus ir teko rungtynes baigti aštuoniese.
Galiausiai, 2018 m. rugsėjo 19 d. buvo išplatinta žinia, kad „Koralas“ traukiasi iš Pirmos lygos.
F.K. Minija
Ernestas Grudys nelaukė Koralo agonijos ir 2018 vasarą perėjo į FK Minija (2017). 2018 m. liepos 3 d. debiutavo naujoje ekipoje rungtynėse prieš FC Hegelmann Litauen, kurios baigėsi nulinėmis lygiosiomis. pirmoje lygoje sužaidė keturiolika rungtynių.
FK Neptūnas
2021 m. pradžioje priklausė „Neptūno“ klubui, bet balandžio mėn. vartininkas išvyko į Švediją.
Vallentuna BK
2021 m. balandžio 9 d. tapo „Vallentuna“ klubo nariu. 2021 m. sezone žaidė Švedijoje, kurioje atstovavo Vallentuna BK klubui.
FK Neptūnas
2022 m. sausio mėn. pranešta, kad atstovaus „Neptūno“ klubui.
Louis Braille
Lui Brailis (1809 m. sausio 4 d. Kuvrė, Senos ir Marnos dep. – 1852 m. sausio 6 d. Paryžiuje) – prancūzų pedagogas, vargonininkas, aklųjų bei silpnaregių skaitymo ir rašymo sistemos kūrėjas. Brailio rašto sistema pasaulyje išlieka praktiškai nepakitusi iki šiol.
Biografija
miniatiūra|160px|left|L. Brailio paminklas [[Marselis|Marselyje]]
L. Brailis gimė amatininko šeimoje. Būdamas trejų metų per nelaimingą atsitikimą tėvo dirbtuvėje su aštriu instrumentu susižalojo akį, vėliau dėl komplikacijų prarado regėjimą.
Nuo 1824 m. Aklųjų institute dėstė, 1828 m. suteiktas profesoriaus vardas. Nuo 1833 L. Brailis turėjo vargonininko darbą Paryžiuje.
Dar būdamas studentu jis pradėjo kurti taktilinio (lytėjimo) kodo sistemą, kuri leistų akliesiems greitai ir efektyviai skaityti ir rašyti. Tam jį įkvėpė Charles Barbier sugalvota „naktinė abėcėlė“. 1829 m. pristatė Aklųjų institute vertinimui akliesiems skirto rašto pradinį variantą, tačiau iš pradžių didesnio pritarimo nesulaukė dėl neva nepatogaus naudojimo tarp reginčių dėstytojų. Tik 1837 m. primygtinai reikalaujant akliesiems ir silpnaregiams, instituto taryba vėl grįžo prie Bailio sistemos rašto svarstymo.
Brailio raštas vėliau paplito visame pasaulyje. 1837 m. aklųjų raštu jau buvo išspausdinta pirmoji knyga „Prancūzijos istorija“. 1839 m. L. Brailis dar sukūrė natų raštą – Brailio muzikinę notaciją. Pats būdamas talentingas muzikantas, mokė muzikos ir kitus akluosius ir silpnaregius, remdamasis savo sistemos principais.
Mirties šimtųjų metinių proga 1952 m. L. Brailis buvo perlaidotas į Paryžiaus Panteoną. 2009 m. minint jo gimimo 200 metų jubiliejų, Brailio rašto monetos buvo išleistos Indijoje ir JAV, taip pat Belgijoje ir Italijoje.
Saveikiškis I
Saveikiškis I – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Žemųjų Viesų.
Kultūros institutas
Kultūros institutas – kultūrinė įstaiga, skirta skleisti informaciją apie konkrečios valstybės kultūrą, ją propaguoti, ja sudominti. Kaip organizacija kultūros institutas gali būti oficiali institucija, įsteigta valstybės valdžios institucijų (institutus steigia Vyriausybė, kultūros ministerija, užsienio reikalų ministerija, kitos institucijos arba kartu su kitokiom organizacijom, pvz., NVO). Taip pat viešoji įstaiga, asociacija ar pan. Pagrindinė instituto būstinė paprastai būna įsikūrusi valstybės sostinėje. Filialai ir atstovybės steigiamos tiek valstybės viduje, tiek ir užsienyje.
Veikla
Institutai siekia skleisti kultūrą, stiprinti tautų savitarpio pažinimą. Tam pasitelkia kultūrinius mainus, platina informaciją apie valstybę ir jos kultūrą. Veikla dažnai apima ir meną, valstybės, visuomenės gyvenimą. Rengiami koncertai, spektakliai (teatro, šokio), kelionės, (dalykiniai, akademiniai, mokinių) mainai, konferencijos, seminarai, kalbos kursai, parodos ir filmai, skaitomos paskaitos, leidžiami leidiniai apie danų visuomenę ir informacinės paslaugos.
Lietuvoje, Baltijos šalyse
Lietuvos kultūros sklaida užsiima Lietuvos kultūros institutas (būstinė Vilniuje). Latvijoje – Latvijos institutas (Ryga). Greta su Užsienio, Kultūros ministerijomis prisideda prie kultūrinės užsienio politikos įgyvendinimo bei plėtros.
Turn Back (albumas)
„Turn Back“ – trečiasis studijinis amerikiečių roko grupės Toto albumas, išleistas 1981 m. Albumas komercine prasme grupei buvo visiška nesėkmė, išskyrus Japonijoje, kurioje pirmą kartą jiems pavyko patekti į top dešimtuką. Albumas neturėjo jokių singlų, parduota tik apie 900,000 jo kopijų visame pasaulyje.
Kūrimas ir pardavimai
Turn Back buvo įrašinėjamas kartu su garso inžinieriumi Geoff Workman, kuris taip pat dirbo britų roko grupei „Queen“, „The Cars“, „Journey“ ir „Foreigner“. Šiuo albumu Toto siekė tapti "arenos roko grupe" bei išgauti sunkesnio roko garsą. Toto gitaristas Steve Lukather padėkojo G. Workman'ui suteikęs albumui naują ir visiškai kitokį skambesį. Albumui pavyko sukurti pirmąjį hitą Japonijoje „Goodbye Elenore“, tačiau JAV daina nepelnė jokių gerų rezultatų, neskaitant to, kad ten buvo šiek tiek leidžiama radijuje. Pažymėtina tai, kad šiam albumui gitaristas Steve Lukather'is pirmą kartą parašo dainą, pavadinimu „Live for Today“. Nepaisant grupės užtikrintumo, Billboard 200 sąraše albumas nesugebėjo užkopti aukščiau 41-os vietos. Lukather'is tokią nesėkmę aiškina tuo, kad kiti grupės nariai atsisakė panaudoti vaizdo medžiagos įrašytoms dainoms, vietoj to tiesiog sukurdami dainai „Goodbye Elenore“ koncerto imitacijos vaizdo klipą, kuris net nebuvo rodomas per MTV. Toto niekada negrojo šio albumo dainų savo koncertuose.
Susiklosčiusi komercinė nesėkmė privertė „Columbia Records“ grupę pastatyti į nepavydėtiną situaciją – kompanija įspėjo, kad nutrauks kontraktą, jei Toto nesugebės išleisti hitų savo kitam albumui. Prasta padėtis buvo ištaisyta, kuomet 1982 m. grupė išleido savo kone sėkmingiausią albumą „Toto IV“.
Adekagagvaa
Adekagagvaa (Adekagagwaa) – saulės dievas irokėzų mitologijoje; taip pat įkūnijo vasarą.
Itandeua
Itandeua  – ežeras šiaurės Brazilijoje, Paros valstijoje, 57 km į šiaurės vakarus nuo Santareno, 35 km į rytus nuo Obidoso. Išsidriekęs iš rytų į vakarus 34 km, plotis iki 11 km. Kranto linija labai vinguriuota, aplink daug ežerų ir šlapynių. Šiaurėje įteka Kurua upė, pietuose protakų tinklu jungiasi su Amazone.
Adekagagvaa
Pasakojama, kad Adekagagvaa turėjęs valdžią keliems orų dievams: Ga-oh, vėjų dievui, He-no, griaustinio ir audros dievui, bei Gohone, žiemos dievui. Kiekvieną žiemą Adekagagvaa pasitraukdavo į pietų padanges, sargyboje palikdamas savo „miego dvasią“. Išvykdamas jis kaskart pažadėdavo sugrįšiąs, tuomet Adekagagvaa vėl valdysiąs kitus orų dievus. Sugrįžus Adekagagvaa, kraštą paliekąs Gohone.
Itandeua
Šiauriniame Itandeua ežero krante įsikūręs Kurua miestelis.
Andora 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Andora varžėsi 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Sočyje, Rusijoje 2014 m. vasario 7-23 dienomis. Šaliai atstovavo 6 sportininkai trijose sporto šakose.
30px Biatlonas
Kvotų perskirstymas leido Andorai nusiųsti vieną sportininkę. Laure Soulie oficialiai paskelbta šalies komandos nare 2014 m. sausio 24 d.
30px Kalnų slidinėjimas
Pagal finalinį kvotų pasklebimą, išleistą 2014 m. sausio 20 d., Andorai atiteko penkios kvotos vietos. Tačiau galutinėje komandoje buvo tik 4 sportininkai, taigi šalis nusprendė atsisakyti vienos kvotos.
30px Snieglenčių sportas
Pagal finalinį kvotų pasklebimą, išleistą 2014 m. sausio 20 d., Andorai atiteko viena kvotos vieta. Galutinė šalies komanda paskelbta 2014 m. sausio 24 d. Tarroch buvo diskvalifikuotas 39-jame raunde, galutinėje lentelėje liko 25-tas.
25px Slidinėjimo lenktynės
Pagal finalinį kvotų pasklebimą, išleistą 2014 m. sausio 20 d., Andorai atiteko viena kvotos vieta. Tačiau kvalifikaciją praėjęs sportininkas Irineu Esteve Altimiras nebuvo įtrauktas į galutinę šalies komandą.
Varvara Stepanova
Varvara Stepanova (Fiodorovna, 1894 m. lapkričio 9 d. Kaune – 1958 m. gegužės 20 d. Maskvoje, TSRS) – Lietuvos rusų kilmės TSRS dailininkė.
Indyčai
Istorija
XIX a. buvo kaimas Brastos apskrities Žycino valsčiuje.
Varvara Stepanova
Biografija
Gimė 1894 m. lapkričio 9 d. Kaune, valdininkų šeimoje. 1910 − 1913 m. mokėsi Kazanės dailės mokykloje, tačiau jos nebaigė ir išvyko į Maskvą. Nuo 1916 m. V. Stepanova Maskvoje pradėjo gyventi kartu su savo būsimuoju vyru Aleksandru Rodčenko (pora susituokė 1942 m.), su kuriuo mokėsi kartu Kazanės dailės mokykloje. 1915–1917 m. ji dirbo dailininko Konstantino Juono studijoje, lankė Stroganovų dailės mokyklą. Ją rėmė Vasilijus Kandinskis.
1917 m. V. Stepanova pradėjo kurti beobjektinę poeziją, paremtą skiemenų skambėjimo ekspresyvumu. 1918 m. ji paruošė grupę ranka kurtų knygų šių eilių pagrindu. Šias knygas galima laikyti atskirais grafikos kūriniais, artimais futuristinei Olgos Rozanovos ankstesniems darbams, tik V. Stepanova daugiau eksperimentavo. Pavyzdžiai: poemos Zigra Ar ir Gaust Chaba.
1921 m. V. Stepanova dalyvavo garsiojoje „5 x 5 = 25“ abstraktaus meno parodoje Maskvoje ir netrukus tapo reikšminga rusiškojo avangardo figūra. Šliejosi prie konstruktyvistų. Jos paveikslai „Šokančios figūros baltame fone“ (1920 m.), „Dvi figūros“ (1921 m.) ir kiti darbai dabar eksponuojami garsiuose pasaulio muziejuose: Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje, Nacionalinėje Tretjakovo galerijoje Maskvoje, Thyssen-Bornemisza muziejuje Madride. 1920 − 1930 m. laikotarpiu V. Stepanova bendradarbiavo su įvairių meno žurnalų redakcijomis, ruošė spaudai fotomontažus, koliažus. Taip pat užsiėmė tekstilės dizaino kūryba, 1929 m. už pasiekimus šioje srityje laimėjo prizą Kasdienės tarybinės tekstilės parodoje Tretjakovo galerijoje. Nuo 1922 m. V. Stepanova bendradarbiavo su teatrais, kūrė teatrines dekoracijas, tarp jų − Revoliucijos teatre V. Mejerholdo pastatytai pjesei „Tarelkino mirtis“. 1920 − 1925 m. dėstė Krupskajos socialinio švietimo akademijoje.
Po 1930 m. V. Stepanova buvo vis labiau paveikta TSRS propaguotos meno estetikos, sumišusios su valstybės politikos propaganda, pavyzdžiui, fotokoliažas „Pirmojo penkmečio plano rezultatai“ (1932 m.). Kartu su A. Rodčenko ji apipavidalino TSRS oficiozinius leidinius, pavyzdžiui, žurnalą „TSRS statybose“ (leistas 5 kalbomis tarp 1931 ir 1941 m. ). 1941 m. V. Stepanova buvo evakuota nuo karo į Permę (tuo metu pavadinimu Molotovas), kur 1942 m. ištekėjo už A. Rodčenko. Po karo toliau dirbo su vyru, pavyzdžiui, fotoalbumai „Mūsų Tėvynės kinematografija“, „5 darbo rezervų metai“ (1945), „25 metai Kazachstano TSR“ (1947), „300 metų Ukrainos susivienijimui su Rusija“ (1953). V. Stepanova mirė 1958 m. gegužės 20 d. Maskvoje, palaidota Novo Donskio kapinėse. Didelė V. Stepanovos ir A. Rodčenko kūrinių kolekcija yra Puškino muziejaus privačių kolekcijų skyriuje Maskvoje.
Tainara
Karjera
Futbolą žaisti pradėjo Brazilijoje.
Atstovavo São Francisco, 2017–2019 m. Vitória, 2020 m. Santos, 2021 m. Palmeiras.
2022 m. persikėlė į Bordeaux klubą (Prancūzija).
Rinktinės
Kitados atstovavo Brazilijos jaunimo rinktinėms.
2021 m. pakviesta į šalies nacionalinę rinktinę.
Kongo Demokratinės Respublikos istorija
Kongo Demokratinės Respublikos istorija apima laikotarpį nuo XIX a. iki šių dienų. Dabartinė Kongo Demokratinės Respublikos teritorija susiformavo XIX a. pabaigoje, ją kolonizavus Belgijai. Iki tol skirtingose teritorijos dalyse klestėjo atskiri kultūriniai židiniai.
Ikikolonijinė istorija
Seniausi gyventojai buvo pigmėjai. Vėliau, per bantų migraciją, juos išstūmė bantų gentys. Šios migracijos metu tarp 2000 m. pr. m. e. ir 500 m. e. m. bantai kėlėsi į dabartinę šalies teritoriją iš šiaurės vakarų. Vėliau į šią teritoriją taip pat migravo Sudano Darfuro ir Kordofano regionų gyventojai iš šiaurės rytų bei Rytų Afrikos gyventojai (į rytinius regionus). Dėl šių migracijų susidarė gana marga etninė šalies struktūra. thumb|250px|Ikikolonijinės valstybės KDR teritorijoje Kongo Demokratinės Respublikos teritorija, kuri maždaug atitinka keturių Prancūzijų dydį, iki kolonizacijos niekada nesudarė vieningo politinio ar kultūrinio vieneto. Atskiros jos dalys vystėsi veikiamos skirtingų kultūrinių įtakų. Čia galima išskirti bent 5 skirtingas teritorijas, pasižyminčias labai skirtingais gamtiniais ir kultūros bruožais. Didžiąją dalį šiaurinės teritorijos apima retai gyvenamos tropinės Kongo džiunglės, kur didelė dalis vietos gyventojų iki dabar išsaugojo pirmykštį medžiotojų-rankiotojų gyvenimo būdą. Vakarinėje teritorijos dalyje vystėsi Kongo civilizacija, pietinėje savanų zonoje - Afrikos savanų valstybės, rytinėje kalnuotoje teritorijoje - Afrikos ežerų valstybės, o šiaurės rytinėje plynaukštėje – azandžių kultūra.
Vakarinė dabartinės KDR teritorijos dalis kartu su pietinės Kongo Respublikos ir šiaurinės Angolos teritorija buvo neatskiriama Kongo civilizacijos dalis. Nuo XIII a. čia klestėjo Kongo imperija, formavosi bakongų etninė grupė. Nuo XVI a. bakongai pirmieji užmezgė ryšius su portugalais, prasidėjo tamprūs kultūriniai ryšiai, vėliau peraugę į intensyvią vergų prekybą. Iš šių teritorijų portugalai išgabeno daugybę juodaodžių vergų į savo koloniją Brazilijoje.
Kitas svarbus kultūros židinys buvo Upembos įduba KDR pietinėje (savanų) dalyje. Jau V a. čia įsižiebė Upembos kultūra, kurios atstovai vykdė intensyvią prekybą dideliame Afrikos regione. XVI a. pabaigoje iš šios kultūros išsivystė Lubos karalystė su sakralizuotų vadų mulopvių kultu ir sudėtinga hierarchine politine struktūra. Pradedant XVII a. aukštesnė Lubos kultūra buvo perduodama kitoms savanų gentims Lundos ir Katangos plynaukštėse. Čia susiformavo teokratinės Lundos, Kazembės, Kubos, Bembos ir kitos imperijos, apėmusios visą pietinę dabartinės KDR dalį, taip pat teritorijas Zambijoje, šiaurės rytų Angoloje. XIX a. viduryje dauguma šių imperijų patyrė ngunių invazijas iš pietų, suahilių pirklių hegemoniją iš rytų.
Trečiasis kultūrinis židinys buvo šiaurės rytinėje KDR dalyje, Azandės plynaukštėje, kur XVIII a. valstybinius junginius sukūrė azandžiai. Jų kultūrą stipriai veikė islamiškos afrikinės kultūros šiaurėje.
Belgų kolonija
XIX a. pabaigoje po Livingstono tyrinėjimų belgai, konkuruodami su portugalais pietuose ir prancūzais šiaurėje atplėšė sau didelę dalį teritorijos, kuri tapo Laisvąja Kongo valstybe, o vėliau – Belgijos Kongu.
Kongo Laisvoji valstybė buvo privati Belgijos karaliaus Leopoldo II kolonija, kurią jis valdė per nevyriausybinę organizaciją Tarptautinę Afrikos asociaciją (pranc. Association Internationale Africaine). Leopoldas II buvo jos vienintelis akcininkas ir pirmininkas. Šiai valstybei priklausė visa dabartinė Kongo Demokratinės Respublikos teritorija. Kongo Laisvoji valstybė tapo tarptautiniu skandalu XX a. pradžioje. Britų konsulo Rodžerio Keismento pranešimai lėmė kelių baltųjų suėmimą ir bausmę dėl žudynių per 1900 m. gumos rinkimo ekspediciją. Tarp jų buvo belgas, nužudęs 122 vietinius gyventojus. Tiksliai neaišku kiek žuvo žmonių. Pirmasis surašymas Konge įvyko tik 1924 m., tad sunku pasakyti kiek žuvo žmonių valdant Leopoldui II. 1904 m. Rodžeris Keismentas teigė, kad žuvo 10 mln. Kongo gyventojų. Jo teigimu dėl karo su vietiniais, bado, sumažėjusio gimstamumo, tropinių ligų šalis neteko daug gyventojų. Dėl visuomenės ir diplomatinio spaudimo Leopoldas II perdavė Kongo valdymą Belgijos vyriausybei 1908 m. lapkričio 15 d. Pervadintą Kongą administravo Kolonijų ministerija.
Belgų valdymas rėmėsi „kolonijine trejybe“ (pranc. trinité colonial); valstybės, misionierių ir privačių kompanijų interesais. Didelis kiekis belgų kapitalo atvyko į Kongą, o provincijos pradėjo specializuotis. Privatūs ir valstybės interesai buvo glaudžiai susiję. Vyriausybė kovojo su streikais ir kitomis vietinių pasipriešinimo formomis. Priešingai nei britų ir prancūzų kolonijos, kur vietiniai vadai buvo paliekami, bet prižiūrimi kolonijinės administracijos, belgai valdė Kongą tiesiogiai. Taip pat Konge buvo stipri rasinė segregacija. Nepaisant įvairaus baltųjų, kurie atsikėlė į Kongą po Antrojo pasaulinio karo, socialinio statuso, jiems būdavo teikiama pirmenybė prieš juodaodžius vietinius.
XX a. viduryje Konge prasidėjo sparti urbanizacija ir kolonijinė valdžia pradėjo įvairias programas, kad Kongas taptų „pavyzdine kolonija“. Buvo daug pasiekta gydant tokias ligas kaip Afrikinė miegligė. Viena iš tokių programų pasekmių buvo juodaodžių viduriniosios klasės (pranc. Évolué) atsiradimas miestuose. XX a. šeštame dešimtmetyje Konge buvo dvigubai daugiau darbininkų nei bet kurioje kitoje Afrikos kolonijoje. Kongo iškasenos, ypač uranas, domino amerikiečius ir sovietus.
1958 m. grupė vidurinės klasės juodaodžių, tarp kurių buvo Patris Lumumba, Syrilas Adoula ir Džozefas Iléo, įkūrė Kongiečių liaudies judėjimą (pranc. Mouvement national Congolais ar MNC). Partijai priklausė įvairių tautų atstovai, ji taikiai siekė nepriklausomybės ir politiškai švietė liaudį. Dauguma jos narių buvo iš Stanlivilio, kur Lumumba buvo gerai žinomas, ir Kasajaus regiono, kur intensyviai veikė lubas Albertas Kalondžis. Po kelių metų organizacija skilo. Vienai daliai vadovavo Lumumba, o kitai Kalondžis su Iléo. Adoula neprisijungė nė prie vienos iš jų ir pats vadovavo savo frakcijai. labiausiai sekėsi Lumumbai. Nors jis vis aršiau reikalavo nepriklausomybės ir po riaušių buvo suimtas, jo organizacijos įtaka augo.