cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mekneso–Tafilaleto regionas
Mekneso–Tafilaleto regionas  – vienas iš šešiolikos Maroko regionų. Jis yra šiaurės centriniame Maroke, užima 79 210 km² plotą. Čia gyvena 2 141 527 (2004 m. surašymas) žmonių. Sostinė – Meknesas.
Regionui vadovauja Hasanas Auridas (Hassan Aourid).
Regionui priklauso šios prefektūros ir provincijos:
Geografija
Mekneso-Tafilaleto regionas ribojasi su Alžyru ir Maroko regionais: Feso-Bulmano ir Rytų šiaurėje, Tadlo-Azilalo ir Suso-Masa-Dra pietuose, bei Šauijos-Urdigo, Rabato-Sale-Zamuro-Zearo ir Garb-Šrarda-Beni Chseno vakaruose.
Demografijos raida
Šaltinis :
Nuorodos
Mekneso-Tafilaleto regionas
Hohencolernų pilis
thumb|right|300px|Hohencolernų pilis Hohencolernų pilis yra Vokietijoje, 50 km į pietus nuo Štutgarto.
Pilis įsikūrusi Hohencolerno kalno viršūnėje (855 m aukštyje), Švabijos Alpėse. Šalia išsidėsčiusios Badeno-Viurtembergo žemės gyvenvietės − Hechingenas ir Bisingenas. Pilis atkartoja kalvos kontūrus ir atrodo kaip neatskiriama peizažo dalis. Ji atrodo labai didingai, kaip ir apylinkių vaizdai atsiveriantys nuo jos sienų. Hochencolernų pilis − geriausias to meto romantikos dvasios įgyvendinimo architektūroje pavyzdys, parodantis jos statytojų supratimą, kokia turėtų būti ideali viduramžių riterių pilis.
Istorija
Pirmą kartą viduramžių pilis−tvirtovė paminėta 1267 m., bet manoma, kad ji statyta anksčiau − XI a. 1423 m. gegužės 15 d. po ilgos karinės apsiausties pilis buvo užimta Švabijos imperijos kariuomenės ir pilnai sunaikinta.
1454−1461 m. buvo pastatyta antroji pilis, kuri per Trisdešimties metų karą buvo švabų dinastijos atšakos − Hohencolernų prieglobsčiu. Iki XVIII a. pabaigos pilis prarado savo strateginę reikšmę ir po truputį trūnijo bei buvo išrenkama. Iki mūsų dienų išliko tik nedidelė koplyčia.
1850−1867 m. Prūsijos karaliaus Frydricho Vilhelmo IV įsakymu buvo pastatyta trečioji pilis, išlikusi iki šių dienų. Kadangi pilis buvo pastatyta šeimos atminimui, nė vienas iš Hohencolernų atstovų nenaudojo šio pastato savo rezidencijai. 1945 m. pilis tapo gimtais namais paskutiniam Prūsijos kronprincui Vilhelmui. Čia jis ir buvo palaidotas kartu su žmona − kronprincese Sesilija.
1952 m. pilies meno kūrinių kolekcija pasipildė anksčiau Prūsijos karališkajai šeimai priklaususiais suvenyrais ir relikvijomis: dabar čia saugoma Prūsijos karalių karūna, Frydricho II Didžiojo drabužiai: kulkos pramuštas munduras (sulopytas paties Frydricho ranka) ir jos sulamdyta auksinė tabakinė, išgelbėjusi karaliaus gyvybę.
Įtempis
Įtempis arba įtemptis – dydis, aprašantis tempiančią arba spaudžiančią jėgą, tenkančią ploto vienetui. Taip pat ši sąvoka naudojama apibūdint vidinę kūno jėgą, veikiančią įsivaizduojamoje plokštumoje, bei atsirandančią kūną gniuždant arba tempiant. Įtemptis yra išreiškiama:
Įtempties SI vienetas yra Pa (paskaliai) – niutonas į kvadratinį metrą. Kadangi Pa yra per mažas vienetas pastatų konstrukcijose sutinkamoms įtampoms aprašyti, dažniausiai dydis matuojamas MPa (megapaskaliais) arba GPa (gigapaskaliais).
Šeimyniškių piliakalnis
Šeimyniškių piliakalnis su papiliu ir gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3635; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1359; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A976KP), papilys (unikalus objekto MC kodas 24086) ir gyvenvietė Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Šeimyniškių kaime, Užpalių seniūnija. Pasiekiamas keliu Užpaliai – Dusetos nuvažiavus nuo Užpalių 3,5 km, prieš antrą žvyrkelį, kertantį upelį, keliuku pasukus į dešinę rytuosna, už 600 m prieš sodybą pakalnėje pasukus į kairę rytų kryptimi ir paėjus 250 m.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, kurį iš šiaurės rytų juosia Piliaus upelis, iš pietvakarių – Pilupis, jų santakoje. Aikštelė trapecinė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 70 m ilgio, 40 m pločio pietryčiuose, 19 m pločio šiaurės vakaruose. Joje rasta arbaletinių strėlių antgalių. Iš visų pusių aikštelė buvo apjuosta pylimu. Pietrytiniame aikštelės krašte yra 4 m aukščio, 28 m pločio, 4 m pločio viršuje pylimas. Už jo iškastas 120 m ilgio, 10 m gylio, 50 m pločio griovys 10 m pločio dugnu. Šiaurės rytiniame aikštelės krašte pylimas yra 1 m aukščio, 8 m pločio, 1,5 m pločio viršuje. Šiaurės vakariniame aikštelės krašte pylimas kūgio formos, 1,2 m aukščio, 19 m pločio. Pietvakariniame aikštelės krašte pylimas niveliuotas ariant. Šiaurės vakarų papėdėje yra 15 m pločio užslinkęs griovys, už kurio supiltas 1 m aukščio, 10 m pločio pylimas. Pietrytinėje papėdėje yra 10 m pločio kelio liekanos. Šlaitai statūs, 16 m aukščio.
Papilys
Į pietryčius nuo piliakalnio, už griovio, tarp tų pačių upelių slėnių yra papilys (55.65747°N, 25.62656°W). Jo aikštelė trapecinė, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 160 m ilgio, 55 m pločio šiaurės vakarų gale, 130 m – pietryčių gale. Joje aptikta grublėtos ir žiestos keramikos. Pietrytiniame papilio aikštelės gale supiltas 0,5 m aukščio, 8 m pločio pylimas, užsisukantis ir šiaurės vakarų papilio šlaitu, už kurio iškastas 130 m ilgio, 24 m pločio, 6 m gylio nuo papilio, 4 m gylio iš išorės griovys. Griovio pietryčių šlaitu į papilį vakarų – rytų kryptimi kyla 1 m pločio terasa – senojo kelio liekana. Šlaitai statūs, 12 m aukščio.
Tyrimai
Pietvakarių ir šiaurės rytų piliakalnio papėdėse, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
thumb|left|300px|Mindaugo pilys
Istorija
Piliakalnyje stovėjo Užpalių pilis. Užpaliai minimi 1338 m. Pilies papilį 1373 m. kovo mėnesį naktį užpuolė ir sudegino Livonijos ordinas, išžudydamas visus jame buvusius žmones ir išsivesdamas 70 arklių. 1398 m. minimas Užpalių pilies viršininkas ). 1433 m. vasario pradžioje pilį sudegino Livonijos ordinas, tačiau ji greitai atstatyta, nes 1448 m. vėl minimas pilies viršininkas, o 1453 m. čia planuota rengti susitikimą dėl sienų su Livonija sureguliavimo.
Tvarkymas
Užpalių seniūnija 1997 m. nuo šiaurinio piliakalnio šlaito alksnyno apie 60 arų plote pašalino medžius ir piliakalnis atsiveria visu grožiu. Kirsta žiemos metu, kol pašalusi žemė, kad neardyti šlaitų. Kad iš kelmų neželtų atžalos nupurkšta herbicidais kurie veikia medžius, bet beveik nekenkia žolinei augalijai. 1996–1998 m. iki piliakalnio apsauginės ribos nutiesta kelias, įrengta mašinų stovėjimo aikštelė. Piliakalnio šiaurės vakarų šlaite įrengti paprasti ir pakankamai patogūs laiptai, kurie beveik nežymūs piliakalnio fone, išsiskiria tik turėklai.
center|800px|Šeiminykščių piliakalnis iš vakarų pusės
Šiaurės Vakarų Anglija
thumb|250px|Šiaurės Vakarų Anglijos regionas Anglijos žemėlapyje
Šeimyniškių piliakalnis
Tvarkymas
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Šiaurės Vakarų Anglija
Šiaurės Vakarų Anglija  – vienas iš regionų Anglijoje. Šiaurės Vakarų Anglijoje yra 5 grafystės: Kambrija, Lankašyras, Didysis Mančesteris, Mersisaidas, Češyras.
Šiaurės vakarų Anglijoje yra nemažai didelių ežerų. Ežerų kraštas yra paskelbtas nacionaliniu parku. Didžiausia upė – Temzė. Šis regionas ribojasi su Škotija, Velsu. Taip pat ribojasi su Šiaurės jūra, Airijos jūra, Keltų jūra, Bristolio įlanka ir Lamanšu. Didžiausias miestas – Liverpulis.
Gėlainiai (Panevėžys)
Gėlainiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Upytės.
Edleris
Edleris  – žemiausias Austrijos-Vengrijos ir Vokietijos bajorų titulas, egzistavęs iki 1919 m. Edleris buvo aukštesnis už paprastą bajorą, kuris turėjo tik titulą ir teisę į prievardį von. Šį titulą dažnai suteikdavo civiliams valdininkams ir karininkams, taip pat tiems, kurie gaudavo antrojo laipsnio ordiną.
Minotauras
Graikų mitologijoje Minotauras („Mino bulius“) – pabaisa, pusiau žmogus, pusiau jautis. Jis buvo vardu Asterijas („žvaigždėtasis“).
Edleris
Kartais edlerius prilygina baronetams.
Minotauras
Dzeuso sūnus Minas, gyvenęs Kretos saloje, supykdė jūrų dievą Poseidoną. Šis į salą iš vandens pasiuntė jautį. Mino žmona ir Helijo duktė Pasifajė įsimylėjo nenusakomai gražų baltą jautį. Ji užsakė Dedalui padaryti medinę karvę, į kurią įsilindusi ji galėtų suartėti su gyvuliu. Persifajei pastojus gimė Minotauras.
Edleris
Viduramžiais ir vėliau bajorais paprastai būdavo tie, kurie valdydavo tam tikrą paveldimą valdą. Vokietijoje bajorų pavarde tapdavo žodžių junginys von XXX, kur XXX – valdos pavadinimas. Ši tradicija buvo išlaikyta ir suteikiant bajorystę už nuopelnus, pvz., ilgalaikę tarnybą ir kt. Jei naujai sukurtas bajoras neturėdavo žemės, jo naujoji bajoriška pavardė būdavo senoji pavardė, prieš kurią įterpdavo žodelį von. Neretai von trumpindavo iki v., kad nesipainiotų su netituline von (vok. 'iš'). Vokiškas von atitinka prancūziška de ar d arba anglišką of.
Minotauras
Keliuose šaltiniuose minima, kad Heraklis sugavo baltąjį Kretos bulių viename iš savo žygdarbių. Minotauras buvo uždarytas į požeminį labirintą, sukonstruotą Dedalo.
Edleris
Pvz., vyras edleris galėjo vadintis Josef Draginda, Edler v. Draginda, o jo žmona – Johanna Draginda, Edle v. Draginda (edlerio žmona vadinama edle).
Iš edlerių giminės buvo kilęs vienas embriologijos pradininkų Karl Ernst von Baer (, Карл Максимович Бэр) 1792–1876), Pabaltijo vokiečių kilmės rusų biologas, kurio pilna pavardė buvo Karl Ernst Ritter von Baer, Edler von Huthorn.
Rimgaudas Virgilijus Kazakevičius
Rimgaudas Virgilijus Kazakevičius (g. 1934 m. gruodžio 18 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas patofiziologas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1959 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1971 m. medicinos mokslų kandidatas.
1959–1963 m. dirbo Vilniaus geležinkelininkų ligoninėje, 1963–1968 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute. Nuo 1969 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1987–2002 m. Patologijos ir teismo medicinos katedros, nuo 2004 m. Patologijos, teismo medicinos ir farmakologijos katedros vedėjas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios kryptys: autoimuninių ligų patogenezė, parazitozių seroepidemiologija, oksidacinio streso reikšmė patologijoje, patologijos istorija. Paskelbė apie 90 mokslinių studijų.
Pampaliai
Pampaliai  – kaimas Latvijoje, Saldaus savivaldybėje, 27 km į pietvakarius nuo Saldaus, prie Zanios upės ir tvenkinio. Valsčiaus centras. Praeina kelias P107 (Ežerė–Skrunda). Veikia pagrindinė mokykla (įkurta 1878 m.), biblioteka (nuo 1911 m.), muziejus (nuo 1992 m.), kultūros namai, paštas, keramikos dirbtuvės.
Marcus Tulio Tanaka
(g. 1981 m. balandžio 24 d.) – brazilų kilmės Japonijos futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2006–2010 m., su ja dalyvavo 2010 m. pasaulio futbolo čempionate.
Nikolajus II
thumb|100px|left|Nikolajaus II [[monograma]]
Nikolajus II (dar kitaip Mikalojus II,, , 1868 m. gegužės 18 d. Carskoje Selo – 1918 m. liepos 17 d. Jekaterinburgas ) – paskutinis Romanovų dinastijos Rusijos imperatorius.
Pampaliai
Istorija
XII a. Pampaliai priklausė kuršių valdomai Bandavos žemei, XIII–XVI a. Livonijos ordinui, XVI–XVIII a. Kuršo hercogystei, XVIII a.–1917 m. Rusijos Imperijai. Pirmoji bažnyčia Pampaliuose pastatyta 1696 m. Nuo 1838 m. veikė liuteronų bažnyčia (sugriauta per karą, 1944 m.). XIX a. Pampalių valsčiaus teritorijoje buvo 4 dvarai, veikė malūnas, spirito varykla, muilo fabrikas. 1944 m. lapkritį–1945 m. gegužę per Pampalių žemes ėjo Kuršo katilo fronto linija.
Nikolajus II
Imperatoriumi tapo po tėvo mirties 1894 m. lapkričio 1 d. Nikolajaus II valdymo laikotarpis pasižymėjo sparčiu Rusijos ekonomikos augimu, vykdyta Stolypino žemės reforma. Tuo metu pačiu didėjo socialiniai-politiniai prieštaravimai, augo revoliucinis judėjimas, kuris pasireiškė 1905–1907 m. revoliucija, 1917 m. Vasario revoliucija ir Spalio revoliucija; užsienio politikos svarbiausiais bruožais buvo ekspansija Tolimuosiuose Rytuose, karas su Japonija, Rusijos dalyvavimas Europos valstybių kariniuose blokuose. Kaip valstybės vadovas 1914 m. rugpjūtį patvirtino mobilizacijos skelbimą, kas buvo pirmasis žingsnis į Pirmąjį pasaulinį karą, revoliuciją ir Romanovų dinastijos žlugimą. Per jo valdymo laikotarpį buvusi pasaulinė galia Rusija žlugo karine ir ekonomine prasme.
Pampaliai
Istorija
Tarybiniais metais – kolūkio centrinė gyvenvietė.
Nikolajus II
Nikolajaus II valdymas baigėsi 1917 m. Vasario revoliucijos metu – grįžtantį iš karinio štabo į sostinę imperatoriaus traukinį revoliucionieriai sustabdė Pskove. Nikolajus II buvo priverstas atsisakyti sosto brolio Michailo Aleksandrovičiaus labui, kuris tevaldė vieną dieną. Po to buvo laikomas namų arešto sąlygomis Carskojė Selo Aleksandro rūmuose. 1917 m. vasarą Laikinosios vyriausybės sprendimu kartu su šeima ir artimaisiais išsiųstas į tremtį Tobolske, 1918 m. pavasarį bolševikų perkeltas į Jekaterinburgą, kur 1918 m. liepą Ipatjevo namo rūsyje sušaudytas su šeima (žmona, keturiomis dukterimis ir sūnumi) ir keturiais artimaisiais (imperatoriaus gydytoju, tarnu, tarnaite ir virėju).
Vardai, titulai, pravardės
Berniukas gavo tradicinį Romanovams vardą – „Nikolajus“. Taip pavadintas savo jauno mirusio dėdės, tėvo brolio ir motinos jaunikio caraičio Nikolajaus Aleksandrovičiaus (1843–1865 m.) garbei.
Nuo gimimo tituluotas Jo imperatoriškąja aukštybe didžiuoju kunigaikščiu Nikolajumi Aleksandrovičiumi. Po narodnikų teroro akto 1881 m. kovo 1 d. mirus seneliui imperatoriui Aleksandrui II ir sostą užėmus tėvui imperatoriui Aleksandrui III tapo sosto paveldėtoju su titulu „caraitis paveldėtojas“ („наследник цесаревич“).
Oficialus titulas buvo „Dievo malone visos Rusijos imperatorius ir patvaldys“ (Божию Милостию, Император и Самодержец Всероссийский), taip pat Lenkijos caras (karalius) ir Suomijos didysis kunigaikštis.
Dėl 1905 m. sausio 9 d. įvykių Chodynkoje ir Kruvinojo sekmadienio radikalios opozicijos pramintas Nikolajumi Kruvinuoju, tokiu vardu vadintas ir populiariojoje sovietinėje istoriografijoje. Žmona jį vadino „Niki“.
Šeima
Jis buvo sosto įpėdinio (vėliau – imperatoriaus) Aleksandro III ir Marijos Fiodorovnos (Danijos princesės Dagmaros) sūnus. Priklausė Romanovų-Holšteinų-Gotorpų dinastijai, kuri buvo susigimiavusi su daugeliu Europos karališkųjų šeimų. Seneliai iš tėvo pusės buvo imperatorius Aleksandras II ir Heseno Darmštato princesė Marija, seneliai iš motinos pusės – Danijos karalius Kristianas IX ir Heseno Kaselio princesė Luiza. Pagal motinos liniją Nikolajus buvo keleto Europos monarchų sūnėnas – Graikijos karaliaus Jurgio I, Danijos karaliaus Frederiko VIII, Anglijos karalienės Aleksandros, Hanoverio princesės Thyros.
Vaikystė, jaunystė ir auklėjimas
Nikolajus Aleksandrovičius Romanovas gimė 1868 m. gegužės 6 d. (pagal Julijaus kalendorių). Gimęs gavo Rusijos didžiojo kunigaikščio titulą. Nikolajaus gimimo dieną Stačiatikių bažnyčia mini šv. Jobą. Tai visą gyvenimą Nikolajus II laikė blogu ženklu, dažnai kartojo, kad gimė Jobo kančios dieną. Jis buvo vyriausias iš imperatoriškosios šeimos vaikų, tarp kurių dar buvo Aleksandras (1869–1870), Georgijus (1871–1899), Ksenija (1875–1960), Michailas (1878–1918) ir Olga (1882–1960).
Aleksandro III vaikai jo paties asmeniniu prašymu buvo auginami kuo paprasčiau, jis teigė, kad norėjęs turėti „paprastus Rusijos vaikus, o ne šiltnamio augalus“. Nikolaujus ir jo broliai bei seserys miegojo kietose lovose, prausėsi šaltu vandeniu ir kiekviena jų diena buvo kruopščiai planuojama. Aleksandro III vaikai augo praktiškai visiškoje izoliacijoje nuo aplinkinio pasaulio. Aleksandras III tiesiogiai mažai rūpinosi vaikų auklėjimu, carienė Marija skyrė jiems daug daugiau laiko. Ypač Nikolajus, ligotas pirmaisiais savo gyvenimo metais, susilaukė ypatingos savo auklės ir motinos globos. Iki trylikos metų gyveno Aničkovo rūmuose, vėliau Gatčinos rūmuose.
Mindaugas Dagys
Mindaugas Dagys (g. 1947 m. rugpjūčio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas, technologijos mokslų daktaras.
Nikolajus II
Vaikystė, jaunystė ir auklėjimas
Ankstyvojoje vaikystėje Nikolajaus ir jo brolių auklėtoju buvo Rusijoje gyvenęs anglas Charles Heath (1826–1900 m.). Jo kaip sosto paveldėtojo oficialiu auklėtoju buvo paskirtas generolas G.G.Danilovičius. Nikolajus buvo mokomas namuose pagal gimnazijos kursą; 1885–1890 m. – pagal specialiai paruoštą programą, kuri apjungė universiteto teisės fakulteto valstybės ir ekonomikos skyrių kursą su Generalinio štabo akademijos kursu. Užsiėmimai vyko 13 metų: pirmaisiais aštuoneriais metais mokėsi pagal išplėstą gimnazijos kursą, kur ypatingas dėmesys buvo skiriamas politinės istorijos, rusų literatūros, anglų, vokiečių ir prancūzų kalbų mokymui (anglų kalba Nikolajus Aleksandrovičius kalbėjo kaip gimtąja ); po to penkeri metai buvo skirti kariniam, teisės ir ekonomikos mokslams, kurie reikalingi valstybės veikėjui. Paskaitas skaitė pasaulinio lygio mokslininkai: N.N. Obručevas (karinė statistika), C.A. Kiuji (fortifikacija), M.I. Dragomirovas (karinis armijos parengimas), N.H.Bungė (ekonomika ir finansai), K.P. Pobedonoscevas (teisė) ir kiti. Jie tik skaitė paskaitas, tikrinti kaip įsisavintas kursas neturėjo teisės. Protopresbiteris Joanas Janyševas caraitį mokė kanoninės teisės kartu su bažnyčios istorija, teologija ir religijos istorija.
Mindaugas Dagys
Biografija
1970 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1981 m. technikos mokslų kandidatas.
Nikolajus II
Sosto paveldėtojas (1881–1894 m.)
1881 m. kovo 13 d. teroristinio išpuolio metu narodnikai nužudė imperatorių Aleksandrą II. Dvylikametis Nikolajus matė kaip jo sunkiai sužeistas senelis buvo atvežtas į Žiemos Rūmus, kur mirė. Sostą užėmė Aleksandras III, o Nikolajus pagal sosto paveldėjimo tvarką tapo naujuoju paveldėtoju. Saugumo sumetimais po pasikėsinimo šeima iš Žiemos rūmų persikėlė į Gatčiną, o sostinėje lankėsi tik oficialiomis progomis. Jei iki tol Nikolaujus augo gana izoliuotoje aplinkoje ir jo vieninteliais žaidimo draugais buvo jo broliai ir seserys bei guvernantė, tai persikėlus į Gatčiną izoliacija dar sustiprėjo.
Mindaugas Dagys
Biografija
Nuo 1974 m. dirba Puslaidininkių fizikos institute, nuo 1985 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, 1989–2005 m. direktoriaus pavaduotojas.
Nikolajus II
Sosto paveldėtojas (1881–1894 m.)
1884 m. gegužės 6 (18) d. kaip sosto paveldėtojas tapęs pilnamečiu prisiekė Didžiojoje Žiemos rūmų cerkvėje. Pirmuoju jo vardu paskelbtu aktu buvo nurodymas Maskvos generalgubernatoriui V.A. Dolgorukovui išdalinti „Maskvos gyventojams, kuriems labiausiai reikia pagalbos“.
Mindaugas Dagys
Mokslinė veikla
Svarbiausios tyrimų sritys – mikrobangų elektronika ir matavimai, puslaidininkio krūvininkų kaitimas. Eksperimentiškai ir teoriškai tyrė krūvininkų kaitimą ir jo sukeltus reiškinius, tyrimų rezultatus pritaikė didelės galios mikrobangų impulsams matuoti, sukūrė didelės galios mikrobangų jutiklių. Skaitė paskaitas JAV, Prancūzijos, Vokietijos universitetuose ir mokslo centruose. Daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių, 9 išradimų autorius.
Nikolajus II
Sosto paveldėtojas (1881–1894 m.)
Nuo 1888 m. dvejus metus Nikolajus tarnavo jaunesniuoju karininku Preobražensko pulke. Nuo 1890 m. du vasaros sezonus leibgvardijos husarų pulke tarnavo eskadrono vadu, 1892 m. buvo karininku artilerijos brigadoje. Iš jaunojo Nikolajaus Aleksandrovičiaus dienoraščių galima spręsti, kad jis žavėjosi kareivinių gyvenimu, paradais ir jaunų kareivių gyvenimu sostinėje. Taip pat jis galėjo ilgą laiką bendrauti su bendraamžiais. 1892 m. rugpjūčio 6 (18) d. pakeltas į pulkininkus.
1890 m. spalio 23 d. jis kartu su broliu Georgijumi ir pusbroliu Graikijos karaliaus Jurgio I sūnumi Jurgiu caro įsakymu kreiseriu „Pamiat' Azova“ išvyko į Tolimuosius Rytus. Per devynis mėnesius kartu su svita Nikolajus aplankė Austriją-Vengriją, Graikiją, Egiptą, praplaukė Sueco kanalu, nukeliavo į Indiją, Ceiloną, Tailandą, Singapūrą, Javą. 1891 m. pavasarį lankėsi Japonijoje, kur į Nikolajų buvo pasikėsinta; jo marškiniai su kraujo žymėmis saugomi Ermitaže. Vėliau sausuma iš Vladivostoko per Sibirą grįžo į Rusijos sostinę. Kelionės metu rašė asmeninį dienoraštį. Tais metais buvo paskelbta apie caraičio mokymosi pabaigą. Sulaukęs 23 metų paveldėtojas buvo įgavęs plačias žinias įvairiose srityse ir buvo labiausiai lavintas Rusijos monarchas.
Grįžus iš kelionės metu tėvas pradėjo įtraukti jį valstybės valdymo reikalus, kvietė į Valstybės tarybos ir Ministrų kabineto posėdžius. Į lavinimo programą įėjo kelionės po įvairias Rusijos gubernijas, kartu su tėvu. Susisiekimo kelių ministro S.J. Vitės pasiūlymu 1892 m. Nikolajus buvo paskirtas Sibiro geležinkelio komiteto pirmininku, kuriuo i6buvo iki 1905 m. Visgi jo valstybinės pareigos buvo ribotos, nes nebuvo tikimasi, kad jis greitai užims sostą, nes tėvui dar nebuvo nė 50 metų.
Nuo mažų metų Nikolajus buvo auginamas religingumo dvasioje ir buvo nuoširdžiai susidomėjęs stačiatikybės doktrina.
Penrinas
thumb|right|250px|Penrino vaizdas iš paukščio skrydžio Penrinas  – atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis šiaurinei Kuko salų grupei, labiusiai į šiaurę nutolusi salyno vieta, 1365 km į šiaurę nuo didžiausios Rarotongos salos. Artimiausia sala Rakahanga yra už 350 km. Čiabuviai dar vartoja kitus salos pavadinimus: Mangarongaro, Hararanga, Te Pitaka.
Gyventojų skaičius 2001 m. buvo 357, 2006 m. – apie 200. Vietiniai žmonės daugiausiai užimti žvejyba, juodųjų perlų auginimu. Atole yra dvi gyvenvietės. Administracija įsikūrusi Omoka kaime Moananui salelėje vakarinėje atolo dalyje, Te Tautua yra Pokerere salelėje rytiniame pakraštyje. Nuo Antrojo pasaulinio karo įrengtas oro uosto pakilimo-leidimosi takas.
Geografija
thumb|left|250px|Žemėlapis Atolas tarp kitų salyno atolų yra didžiausias, elipsės formos, didžiausias skersmuo 11,2 km, ilgis 24,1 km. Rifo ilgis yra 77 km, lagūnos plotas 233 km². Atolą sudaro 53 motu, mažos salelės, kurių bendras plotas 9,8 km². Lagūna jungiasi su okeanu trijose vietose. Aukščiausia vieta virš jūros lygio apie 4 m. Patogi ir populiari vieta tarpiniam jachtų sustojimui kelyje iš Panamos į Naująją Zelandiją.
Nikolajus II
Sosto paveldėtojas (1881–1894 m.)
Politikas opozicionierius, pirmojo šaukimo Valstybės Dūmos narys V.P. Obninskis savo antimonarchistiniame kūrinyje „Paskutinis patvaldys“ tvirtino, kad Nikolajus „vienu metu atkakliai atsisakinėjo sosto“, bet buvo priverstas nusileisti Aleksandro III reikalavimams ir „tėvui esant gyvam pasirašyti manifestą apie savo įžengimą į sostą“.
Santuoka ir vaikai
1884 m., būdamas šešiolikos metų, savo dėdės didžiojo kunigaikščio Sergėjaus Aleksandrovičiaus vestuvėse pirmą kartą susitiko su savo būsimąja žmona, antros eilės pussesere, vokiečių Heseno-Darmštato princese Alisa Viktorija Ellen Luize Beatrise. Su ja Nikolajų siejo romantiniai ryšiai, tačiau galimai santuokai priešinosi tiek imperatorius, tiek imperatorienė, o Aleksandras III spaudė Nikolajų Aleksandrovičių atsisakyti bet kokių tokio ryšio vilčių. Nikolajus užmezgė meilės ryšius su Marijos teatro Sankt Peterburge prima balerina Matilda Kšesinskaja. Nepaisant to jis neužmiršo princesės Alix (taip ją vadino Nikolajus) ir savo dienoraščiuose rašė, kad jo svajonė yra ją kažkada vesti. Tėvai tikėjosi Nikolajų apvesdinti su Prancūzijos Orleano dinastijos princese Elena (Hélène d’Orléans) ir taip sustiprinti Rusijos ir Prancūzijos ryšius, tačiau turėjo nusileisti Nikolajaus užsispyrimui.
1894 m. balandžio 8 d. Koburge įvyko Nikolajaus ir Heseno-Darmštato princesės Alix sužadėtuvės. Alix buvo Heseno didžiojo kunigaikščio Liudviko IV ir jo sutuoktinės Jungtinės Karalystės princesės Alice duktė ir Britanijos karalienės Viktorijos anūkė. Alisa kurį laiką nepriėmė vedybų pasiūlymo, nes ji turėjusi pereiti į stačiatikybę ir atsižadėti ankstesnės religijos. Perėjimo į stačiatikybę ceremonijoje galiausiai buvo atsisakyta atsižadėjimo dalies ir Alisa galėjusi ramia sąžine 1894 m. lapkritį priimti naująjį tikėjimą. Į stačiatikybę perėjusi Alix pasikeitė vardą į Aleksandrą Fiodorovną.
1894 m. Aleksandro III sveikata ėmė sparčiai prastėti ir 1894 m. lapkričio 1 d. jis mirė nuo inkstų ligos. Dėl netikėtos Aleksandro III mirties vestuvės buvo paskubintos ir įvyko 1894 m. lapkričio 26 d., nors buvo planuotos tik 1895 m. pavasarį. Santuoka įvyko Žiemos rūmų didžiojoje koplyčioje, dalyvaujant gausybei Europos dinastijų atstovų, tačiau dėl tebesitęsiančio gedulo ceremonija buvo sąlyginai kukli.
Šioje santuokoje gimė penki Nikolajaus vaikai. Visi jie buvo nužudyti bolševikų 1918 m. liepos 17 d. kartu su tėvais Jekaterinburge.
Imperatoriškoji pora ilgą laiką nesusilaukė sūnaus, sosto paveldėtojo. Tik 1904 m., po to, kai gimė keturios dukterys, pora susilaukė Aleksėjaus, turėjusio pratęsti Romanovų dinastiją. Džiaugsmą dėl naujagimio įpėdinio greitai užtemdė žinia, kad jis serga iš motinos paveldėta „kraujo liga“ (hemofilija). Ši sunki liga labai paveikė tėvus, ypač motiną, kuri pasitraukė iš viešojo gyvenimo. Nikolaujus su savo šeima persikėlė iš oficialiosios imperatorių rezidencijos Žiemos rūmų į Aleksandro rūmus Carskoe Selo. Kuklioje rezidencijos jis ir pats praleido dalį savo vaikystės ir jautėsi čia geriau nei Žiemos rūmų prabangoje. Čia jis galėjo mėgautis šeimyniniu gyvenimu ir Sankt Peterburge lankėsi tik oficialiomis progomis ir vyriausybiniais reikalais.
Tuo tarpu Aleksandra pasinėrė į gilų religingumą. Aleksėjaus mirtinai pavojingam kraujavimui stabdyti carienė pasitelkė keliaujantį pamokslininką ir gydytoją maldomis Grigorijų Jefimovičių Rasputiną (1906 m.), kuris greitai caro rūmuose ėmė jaustis kaip namuose. G. Rasputinui pavyko stabdyti berniuko kraujavimą ir taip jis įgijo didelę įtaką Aleksandrai, o tai greitai apaugo visokiais gandais.
Nikolajus tęsė dar tėvo Aleksandro III pradėtą tradiciją kasmet Velykų proga dovanoti vieną ar du Peter Carl Faberge gamybos Velykų kiaušinius. Jie tapo žinomi visame pasaulyje ir iki šiol kelia žniasklaidos susidomėjimą.
Imperatorius (1894–1917 m.)
thumb|Nikolajus II vaizduojamas kaip šventasis (viršuje) kartu serbų šventaisiais – [[Šv. Savos katedra, Belgradas]]
Nors vizito Anglijoje metu Nikolajus II buvo matęs bendruomenių rūmus ir demokratija jam padarė tam tikrą įspūdį, tapęs caru jis nesiruošė dalintis valdžia su rinktais atstovais. Netrukus po karūnacijos jis atmetė įvairių zemstvų valstiečių delegacijų pasiūlymus imtis reformų ir paversti Rusiją konstitucine monarchija. Nors ir išdėstyti labai lanksčiai ir švelniai šie pasiūlymais sukėlė tik Nikolajaus II pyktį. Vaikystėje auklėtas K. Pobedonoscevo jis siekė išsaugoti patvaldystę.
Ekonominėje sferoje skatino šalies industrializaciją, kuri buvo prasidėjusi jau prie Aleksandro III, teigiamai žiūrėjo į užsienio investicijas.
Penrinas
Istorija
Atolas savo vardą įgijo po to, kai čia 1788 m. rugpjūčio 8 d. atplaukė kapitono Viljamo Severo (William Cropton Sever) laivas „Lady Penrhyn“. Penrinas smarkiai nukentėjo 1864 m., kai beveik visi gyventojai (mažiausiai 1000 vyrų ir moterų su vaikais) buvo išvežti į vergovę Pietų Amerikoje.
Nikolajus II
Monarchijos žlugimas
1917 m. caras Nikolajus II buvo iškviestas iš fronto, kur pats asmeniškai vadovavo armijai. 1917 m. kovo 15 d. Pskove Nikolajus II atsisakė sosto.
Imperatoriškajai šeimai buvo paskirtas namų areštas Carskoje Selo. Kartu su Nikolajumi, cariene Aleksandra ir caraičiu, arba kronprincu, Aleksejumi buvo dar keturios vyresnės dukros nuo 16-os iki 22-ejų metų amžiaus: didžiosios kunigaikštytės Olga, Tatjana, Marija ir Anastasija.
1918 m. naujasis Rusijos vadovas Vladimiras Leninas įsakė šeimą perkelti į Jekaterinburgą, dviejų aukštų pirklio Ipatjevo rezidenciją.
Liūdas Brokas
Liūdas Brokas (1872 m. gruodžio 11 d. Alvito valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1950 m. balandžio 15 d. Kiršai netoli Alvito) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Nikolajus II
Monarchijos žlugimas
1918 m. iš liepos 16-tos į 17-tą, tuoj po vidurnakčio, Jakovas Jurovskis, vietinės slaptosios bolševikų policijos vadas, pažadino Romanovų šeimą ir nuvedė juos į vieną apatinio aukšto kambarių. Perskaitęs vietos bolševikų išleistą mirties nuosprendį, Jurovskis šovė Nikolajui į galvą – tai buvo ženklas kitiems jo egzekucijos būrio nariams pradėti šaudyti į iš anksto paskirtus taikinius. Tie, kurie žuvo ne iš karto, buvo subadyti durtuvais.
Liūdas Brokas
Biografija
Tėvai buvo dvaro darbininkai. Nuo 7 iki 16 metų tarnavo pas ūkininkus, išmoko siuvėjo amato. 1918 m. Alvito valsčiaus komiteto narys. 1919 m. sausio 16–23 d. dalyvavo II valstybės konferencijoje Kaune, išrinktas į Valstybės Tarybą.
Lietuvos darbo federacijos narys. Į Steigiamąjį Seimą iškeltas II (Kauno) rinkimų apygardoje LDF sąraše, tačiau išrinktas nebuvo. 1922 m. birželio 20 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos darbo federacijos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką.
Stari Ratinecas
Stari Ratinecas  – kaimas Lenkijos rytuose, Sterdino valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Šalia kaimo teka Bučinkos upė.
Kareliai
Kareliai arba Zania (Zaņa) – kaimas Latvijoje, Saldaus savivaldybėje, 33 km į pietvakarius nuo Saldaus. Zanios valsčiaus centras. Keliai į Frančius, Lyguotnes.
Istorija
Kaimas susikūrė apie Karelių (Karlsberg) dvarą.
Virginijus Liubšys
Virginijus Liubšys (g. 1958 m. gegužės 12 d. Telšiuose) – Lietuvos futbolininkas, treneris.
Pirmasis treneris A. Balilionis. 1980 baigė LVKKI. Rungtyniavo vartininko pozicijoje.
Didelę žaidėjo karjeros dalį praleido Panevėžio „Ekrano“ komandoje, su ja 1985 metais tapo Lietuvos čempionu.
Baigęs karjerą tapo „Ekrano“ treneriu, su komanda 1993 ir 2005 metais tapo Lietuvos čempionu.
Palikęs „Ekrano“ trenerio postą 2007 m. dirbo klubo sporto direktoriumi.
Vėliau perėjo į Vilniaus „Vėtros“ klubą, su kuriuo 2009 metais išrinktas geriausiu Lietuvos pirmenybių treneriu.
Hadžahas
Hadžahas – Hadžaho gubernijos sostinė, Jemeno šiaurės vakaruose. Miestas pastatytas maždaug 1800 metrų aukštumoje. 34,1 tūkst. gyventojų. Yra tvirtovė.
Virginijus Liubšys
2010 m. lapkričio 17 d. tapo Marijampolės Sūduvos vyr. treneriu. 2012 m. vasarą atleistas iš klubo.
Hadžahas
thumb|left|250px|Hadžaho tvirtovė
Virginijus Liubšys
2013 metais dirbo Latvijoje, Rygos „Daugavos“ klube.
2015 m. grįžo į Panevėžį ir prisidėjo prie FK Panevėžys sukūrimo, buvo vienas iš klubo steigėju ir tapo vyr. treneriu.
2017 m. balandžio 24 d. atleistas iš FK „Panevėžio“ vyr. trenerio pareigų.
Laistytuvas
thumb|250px|Metaliniai laistytuvai thumb|right|250px|Plastikinis laistytuvas Laistytuvas – nešiojama talpykla, dažniausiai su rankena, naudojama augalams laistyti. Naudojamas nuo XVII a. Nuo to laiko buvo padaryta daug jo dizaino pakeitimų. Be augalų laistymo, jis naudojamas daug kur kitur, nes tai yra universalus įrankis.
Laistytuvo talpa gali būti nuo 0,5 litro (vidaus augalams) iki 10 litrų (naudoti soduose). Laistytuvai dažniausiai būna gaminami iš metalo, keramikos, plastiko. Šone esantis vamzdelis (priedas su daug mažų skylučių) gali būti uždedamas ant vamzdelio, kad išskaidytų srovę į mažus lašelius, siekiant išvengti per didelio spaudimo ir nepažeisti gležnų augalų.
Istorija
1886 m. laistytuvą užpatentavo Johnas Hawsas. Patente buvo parašyta „Šis naujas išradimas – laistytuvas – yra lengvas nešioti ir paversti, taip pat yra švarus ir labiau pritaikytas paprastiems žmonėms.“
Šiuolaikinis naudojimas
Laistytuvus paprastai naudoja sodininkai. Kelininkai jais užpila bitumą ant asfalto. Jie taip pat gali būti naudojami ir kaip ornamentai, ir kaip meno kūrinių dalys.
NK Nedelišće
Nedeliščės NK – Kroatijos futbolo klubas iš Nedeliščės.
Nanumea
thumb|200px|Nanumea palydovinė nuotrauka
Nanumea – atolas Ramiajame vandenyne, pačiuose Tuvalu šiaurės vakaruose. Yra į pietus nuo Gilberto salų. Išlinkęs į rytus, 12 km ilgio ir iki 2,5 km pločio. Sausuma užima 3,9 km². Atolą sudaro 5 koralinės salelės: Nanumea, Lakena, Lefogaki, Teatua a Taepoa, Temotufoliki. Šiaurinėje dalyje esančioje Nanumea saloje gyvena visi atolo gyventojai (664 – 2002 m.). Lakenos saloje yra pulaka – pelkė, kurioje auginami valgomieji strėleniai.
Nanumea vartojama tuvaliečių kalbos tarmė artima tokelau ir samojiečių kalboms.
Pasak vietinio mito, salą pasiekęs keliautojas Tefolaha iš Tongos ar Samoa. Jis Nanumea atole radęs dvi moteris, pilančias smėlį – Pai ir Vau. Pirmasis salas pasiekęs europietis (1781 m.) buvo Ispanijos keliautojas Francisco Antonio Mourelle. Jis salą pavadino San Augustino vardu. XIX a. čia apsistodavo britų pirkliai. II pasaulinio karo metais Nanumea saloje amerikiečiai pastatė oro uostą, todėl gyventojai buvo iškeldinti į Lakeną. Po karo oro uostas demontuotas, gyventojai grįžo į salą.
Estija 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Estija dalyvavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine, Kinija.
Medaliai
{| class="wikitable" border="1" cellpadding="2" cellspacing="0" ! |50px ! |Sportininkas ! |Rungtis
Aka Larencija
Romėnų mitologijoje Aka Larencija – javų deivė ir piemens Faustulo žmona, Romulo ir Remo žindyvė, dvylikos sūnų motina.
Pagal tradiciją Romulo ir Remo žindyvė buvo vilkė. Pagal kitą versiją Larencija buvo lupa ('vilkė', t. y., prostitutė).
Kapablankos šachmatai
Kapablankos šachmatai – šachmatų žaidimas, kurio yra keli variantai, žaidžiami ant 10x10 arba 10x8 lentos. Žaidimas pavadintas jo išradėjo, trečiojo pasaulio šachmatų čempiono Chosė Raulio Kapablankos vardu. Kapablanka manė, kad šachmatams gyvuoti beliko tik keletas dešimtmečių. Žaidimai tarp didmeistrių visada baigsis lygiosiomis.
Tarpplanetinė erdvė
right|thumb|300px|Tarplanetinė erdvė
Kapablankos šachmatai
„Lygiųjų mirtis“ ir buvo pagrindinis impulsas sukurti sudėtingesnį ir turtingesnį žaidimą.
Tarpplanetinė erdvė
Tarpplanetinė erdvė – kosminė erdvė, kurioje skrieja planetos. Ji nėra visiškai tuščia. Joje šiek tiek yra didelis kiekis dujų, dulkių ir smulkių dalelyčių. Beje, kaip rodiklį, kad tarpplanetinės dulkės iš tiesų yra, galima paminėti Zodiako šviesos reiškinį – silpną išsklaidytą švytėjimą, kuris, esant giedram dangui, matomas išilgai ekliptikos tuoj po saulėlydžio arba prieš pat patekant Saulei: kalbama apie Saulės šviesą, kurią išsklaido tarpplanetinės dulkės. Beje, tarpplanetinė erdvė yra pripildyta Saulės vėjo (elektronų ir protonų) ir iš tarpžvaigždinės erdvės atlekiančių didelės energijos dalelių, kurios sudaro kosminius spindulius (tai elementariosios dalelės ir atomų branduoliai).
Kapablankos šachmatai
Be įprastinių figūrų, kiekvienas žaidėjas turi dar dvi naujas:
Tarpplanetinė erdvė
Outer space
Kapablankos šachmatai
Kapablanka tikėjosi, kad šių figūrų įvedimas sumažins lygiųjų galimybę ir žaidimas taps įdomesnis.
Gimžiškių piliakalnis
Gimžiškių piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3579; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1302; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A920) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Gimžiškių, Utenos seniūnija. Pasiekiamas iš plento ties Kimėnais pasukus į kairę rytų kryptimi link kolektyvinių sodų, už 1 km prieš juos pasukus į dešinę pietuosna, pavažiavus 500 m lauko keliuku.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Vincelio ežero vakarų krante. Aikštelė trikampė, kampais į šiaurę, pietus ir vakarus, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50 m ilgio, 25 m pločio rytinėje dalyje, 4 m aukštesniu šiauriniu kraštu. Aikštelėje rasta brūkšniuotos ir lygios keramikos. Šiauriniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 3,5 m pločio terasa, 2 m žemiau jos - antra 5 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 11-15 m aukščio, 4 m aukštyje nuo aikštelės dirbtinai pastatinti.
Piliakalnis apardytas arimų, dirvonuoja.
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 4 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1122000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Streptokarpas
Auga Afrikoje, Madagaskare, kelios rūšys Azijoje.
Gentyje yra apie 155 rūšys.
Apymirtinė patirtis
Apymirtinė patirtis  – įvairūs pojūčiai, paprastai jaučiami klinikinės mirties būsenoje. Dažniausi jų yra atsiskyrimas nuo fizinio kūno, pakilimas į orą, ekstremali baimė arba saugumas, ramybė, šiluma ir matymas šviesos, kurią kai kurie žmonės interpretuoja kaip dievybę. Dažniausiai, bet ne visada, apymirtinė patirtis pasireiškia po klinikinės mirties arba kitokios grėsmės gyvybei. Dėl naujų reanimacijos metodų ir patobulinimų, pastaruoju metu pranešimų apie apymirtines patirtis padaugėjo. Dauguma mokslininkų laiko tokius potyrius haliucinacijomis,  bet paranormalių reiškinių specialistai ir kai kurie mokslininkai tvirtina, jog tai yra pomirtinio gyvenimo įrodymas. Pasak „Gallup“ apklausos, apie 15 % amerikiečių teigia turėję tokių potyrių. Šį reiškinį studijuoja parapsichologija, psichologija ir psichiatrija.
Geldėnai
Geldėnai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 3 km nuo Barstyčių.
Apymirtinė patirtis
Charakteristika
200px|right|thumb|[[Hieronymus Bosch paveikslas „Palaimintųjų pakilimas”]]
Apymirtiniai potyriai būna labai įvairūs ir skiriasi priklausomai nuo kultūros, bet dažniausiai galima išskirti šiuos etapus:
Kenetas Ringas suskirstė klasikinius apymirtinius potyrius į 5 etapus ir teigė, kad 60 % žmonių patiria pirmąjį etapą (ramybės ir pasitenkinimo jautimas), bet tik 10 % žmonių penktąjį (įžengimas į šviesą).
Kai kurie žmonės išgyvena nemalonius, gąsdinančius ar sielvarto pilnus apymirtinius įspūdžius, kurių metu kartais jaučiama tuštuma arba matomi pragarą primenantys vaizdai ar būtybes, bet dažniausiai yra patiriama ramybė, džiaugsmas, harmonija ir mistiniai ar religiniai išgyvenimai.
Manoma, kad apymirtinius įspūdžius gali sukelti tokios aplinkybės kaip širdies sustojimas, anafilaksinis šokas, elektros šokas, koma, smegenų infarktas, bandymas nusižudyti, skendimas, deguonies badas arba gili depresija. Daug apymirtinių įspūdžių prasideda po to, kai pacientas išgirsta, kaip daktaras ar seselė jį paskelbė mirusiu, arba kai žmogus susidaro įspūdį, kad pateko į mirtiną situaciją (pavyzdžiui, automobilių avarijos metu). Priešingai populiariai nuomonei, bandymai nusižudyti sukelia nemalonius apymirtinius įspūdžius nedažniau nei kitos situacijos.
Michael Portillo BBC Horizon laidoje „Kaip nužudyti žmogų“ pademonstravo, kad deguonies badas gali sukelti daugelį šių simptomų.
Dažnumas
Pasak 1980–1981 m. atliktos Gallup ir Proctor apklausos, apie 15 % amerikiečių yra patyrę apymirtinių potyrių. Bet 2001 m. Knoblauch atliktas tyrimas atskleidė, kad juos yra patyrę tik 4 % Vokietijos populiacijos. Pagal 2005 metais Australijoje telefonu atliktą apklausą, apie 8,9 % australų yra turėję apymirtinių įspūdžių. Visi šie tyrimai apklausė tik atrinktą reprezentatacinę populiacijos dalį, o ne visus šalyje gyvenančius žmones. 2001 m. Nyderlanduose buvo ištirti širdies sustojimą patyrę žmonės, kurie vėliau buvo sėkmingai atgaivinti. Pasak tyrimo, 18 % tokių pacientų patyrė apymirtinių įspūdžių.
Biologinės teorijos
Daktaras Rikas Strasmanas tyrė psichodelinės medžiagos dimetiltriptamino (DMT) poveikį ir pasiūlė teoriją, kad apymirtinių potyrių priežastis yra didžiuliai prieš mirtį iš kankorėžinės liaukos išskiriami DMT kiekiai. Tik du jo testuojami žmonės gavę DMT dozę patyrė į apymirtinius įspūdžius panašių garsinių ar vizualinių haliucinacijų, nors buvo daug pranešusių, kad pateko į būseną, panašią į klasikinę apymirtinę patirtį. Jo paaiškinimas buvo galimas testuojamų žmonių panikos trūkumas ir dozių skirtumai tarp jo paskirtų DMT kiekių ir tų, kurie yra išskiriami prieš mirtį. Be to, visi jo eksperimentų subjektai buvo labai patyrę DMT arba kitų psichodelinių medžiagų vartotojai. Yra nuomonė, kad jei tyrime būtų dalyvavę nežinantys DMT poveikio žmonės, daugiau tyrimo subjektų būtų patyrę į apymirtinius įspūdžius panašių pojūčių.
Lašišažuvės
Lašišažuvės (Salmoniformes) – stipinpelekių žuvų būrys. Artimos silkinėms, tačiau šoninė linija visada gerai išsivysčiusi išilgai viso žuvies šono. Tarp nugarinio ir uodeginio pelekų daugelis turi nedidelį be spindulių riebalinį peleką. Gyvena jūrose ir gėluose vandenyse, daugelis rūšių praeivės.
Apymirtinė patirtis
Biologinės teorijos
2006 m. Ričardas Kinseheras pasiūlė teoriją, kad artėjančios mirties potyris yra be galo keistas paradoksas gyvenančiam organizmui, todėl jis sukelia apymirtinius įspūdžius, kurie leidžia žmogui geriau „matyti“, kaip smegenys visoje epizodiškoje atmintyje (ar net iki gimimo patirtuose įvykiuose) ieško ko nors palyginamo su gaunama informacija apie mirtį, kas padėtų susidoroti su potencialiai mirtinga situacija. Kinseheras mano, kad tai paaiškina, kodėl apymirtiniai pojūčiai žmogui yra tokie neįprasti.
Dvasiniai požiūriai
Dauguma apymirtinius įspūdžius patyrusių žmonių laiko juos žmogaus sielos, pomirtinio gyvenimo ir rojaus arba pragaro įrodymais. Agnostikai ir ateistai patyrę apymirtinius įspūdžius taip pat kartais pakeičia arba sušvelnina savo pažiūras.
Riau salos
Riau salos  – Indonezijos provincija, kurią sudaro Riau salynas ir gretimos salos.
Riau salos buvo atskirtos nuo Riau provincijos 2004 m. liepos mėnesį.
Istorija
Nuo Šrividžajos iki XVI a. Riau salos priklausė įvairioms didelėms malajų karalystėms. Malajams giminingos oranglautų tautos apgyvendino Riau salas.
1511 m. žlugus Malakai, Riau salos tapo Džohoro sultonato, įsikūrusio Bintano saloje, centru.
Riau kaip regiono politinio ir ekonominio regiono centro vaidmuo pasikeitė, kai Singapūre įsikūrė britai. Tai padalino Džohoro sultonatą į dvi dalis. 1824 m. sutartis padalino malajų valdas tarp britų ir olandų.
Po šimtamečio kolonistų valdymo naujai nepriklausomos teritorijos persiorganizavo ir įvyko konfrontacija tarp Malaizijos ir Indonezijos dėl įvairių teritorijų, tarp jų – Riau salų.
Regione vienybės šiek tiek atsirado 1989 m. įkūrus Sijori augimo trikampį. Ekonominė plėtra suskaldė salas: Batamas buvo išplėtotas ekonomiškai ir tapo regiono centru, pritraukė tūkstančius darbininkų iš Indonezijos, kurie nebuvo malajai.
Riau salose nuo Indonezijos nepriklausomybės kilo judėjimas dėl autonomijos ar nepriklausomybės.
Jedinstvo
thumb|Jedinstvos mitingas [[Klaipėda|Klaipėdoje (1989)]] Jedinstvo  – Lietuvos prosovietinė organizacija, veikusi 1988–1991 m.
Istorija
1989 m. sausio-birželio mėn. vyko miestų ir rajonų konferencijos. 1989 m. gegužės 13-14 d. Vilniuje įvyko steigiamasis suvažiavimas, pirmininku išrinktas Valerijus Ivanovas. . Taip pat išrinkta respublikinė taryba.
Tais pačiais metais pasitraukė nemažai svarbių narių: Vladimiras Antonovas, Stanislava Juonienė, Ivanas Kučerovas, A. Merkelis.
1989–1990 m. su Lietuvos komunistais organizavo demonstracijas ir streikus, priešinosi Lietuvos nepriklausomybės atkūrimui. Reikalavo įvesti tiesioginį SSRS prezidento valdymą, paleisti Aukščiausiąją Tarybą – Atkuriamąjį Seimą.
1989–1990 m. buvo leido laikraščius „Vienybė-Jedinstvo-Jedność“, „Lygūs ir drauge“.
Panaikinta po 1991 m. rugpjūčio pučo Maskvoje.
Kurdistano darbininkų partija
thumb|220px|PKK šalininkų demonstracija Londone Kurdistano darbininkų partija (, PKK), taip pat žinoma kaip KADEK arba Kongra-Gel – kurdų nacionalistinė ir separatistinė organizacija, kurios pagrindinis tikslas – Kurdistane (pietryčių Turkija, šiaurės rytų Irakas, šiaurės rytų Sirija, šiaurės vakarų Iranas) įkurti nepriklausomą kurdų valstybę. Organizacija susikūrė XX a. 8-ame dešimtmetyje, iki suėmimo 1999 m. jai vadovavo Abdula Odžalanas.
Siekdama savo politinių tikslų PKK naudoja jėga ir grasina panaudoti jėgą prieš karinius ir civilinius taikinius. Turkijos ir PKK kovose nuo 1984 m. žuvo daugiau nei 37 000 žmonių. PKK veiksmai daugiausia vykdomi Turkijoje ir prieš Turkijos objektus kitose šalyse, tačiau atskirais atvejais PKK bendradarbiavo su kitomis kurdų nacionalistinėmis karinėmis grupuotėmis kaimyninėse šalyse – Irake ir Irane.
Dėl taikomų kovos metodų yra įtraukta į JAV, Europos Sąjungos, NATO teroristinių organizacijų sąrašus.
Akestas
Graikų ir romėnų mitologijoje Akestas (Aigestas) („malonus ožys“) – upių dievo Krimiso (Kriniso) ir Dardanijos moters Egestos (ar Segestos) sūnus.
Akesto motina trojietė Egesta tėvo buvo nusiųsta į Siciliją, kad neištekėtų už Neptūno atsiųstos jūrų pabaisos. Sicilijoje ji tapo upių dievo Krimiso žmona ir pagimdė Akestą.
Akestas buvo savo gimtojo regiono karalius. Kai į Siciliją atvyko Enėjas, maloniai šį priėmė. Buvo surengtos laidotuvių žaidynės, skirtos Enėjo tėvui Anchisui. Akestas įkūrė Akestos miestą, dabar žinomą kaip Segesta.
Algis Rimas
Algis Rimas (1940 m. lapkričio 26 d. Baukuose, Radviliškio raj. – 2010 m. rugpjūčio 9 d. Vilniuje ) – inžinierius, Lietuvos ir Marijampolės savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1946–1950 m. mokėsi Šilaikonių pradžios mokykloje, 1950–1953 m. Šnikonių septynmetėje mokykloje, 1953–1957 m. Šeduvos vidurinėje mokykloje, 1962 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.
1962 m. susivienijimo „Lietžemūktechnika“ Kalvarijos rajono skyriaus inspektorius, 1963–1966 m. susivienijimo Kapsuko (Marijampolės) rajono skyriaus vyresnysis inžinierius, 1966–1970 m. vyriausiasis inžinierius, 1970–1988 m. susivienijimo valdytojas. 1988 m. Marijampolės rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, 1988–1990 m. LKP Marijampolės miesto komiteto pirmasis sekretorius. 1990–1995 m. Marijampolės rajono tarybos pirmininkas. 1995–1997 m. Marijampolės apskrities valdytojas. 1997 m. AB Ūkio bankas Marijampolės filialo valdytojas, 1998–2000 m. AB Lietuvos taupomasis bankas Marijampolės skyriaus valdytojas. 2000–2004 m. ir nuo 2004 m. Seimo narys.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Marijampolės skyriaus narys.
1970–1990 m. Kapsuko rajono tarybos deputatas, 1990–1995 m. Marijampolės rajono tarybos deputatas, 1995 m. kovo – lapkričio mėn. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos, 2000–2003 m., 2003 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Marijampolės savivaldybės tarybos narys. 2000–2003 m. dar ir savivaldybės valdybos narys.
2010 m. rugpjūčio 9 d. rastas negyvas Seimo viešbutyje.
Šachmatai 960
Šachmatai 960 (iš pradžių vadinti Atsitiktiniais Fišerio šachmatais) – šachmatų žaidimo variantas, sukurtas didmeistrio Bobio Fišerio, laimėjusio pasaulio čempionatus nuo 1972 m. iki 1975 m. Pirmą kartą pristatyti 1996 m. birželio 19 d. Buenos Airėse Argentinoje.