cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Drenstvas (ežeras)
Drenstvo ežeras  – ežeras Mozūrijos ežeryne, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje ir Barglavo valsčiuje. Šalia ežero yra Drenstvo kaimas. Ežeras yra 114,7-114,9 m aukštyje virš jūros lygio. Pro ežerą teka Jegžnios upė. Kai kuriuose žemėlapiuose ir leidiniuose ežeras dar įvardijamas kaip Dreństwo ir Rybczyzna. Apie 5,6 % ežero vandens paviršiaus apaugę įvairiais augalais ir 22,5 % povandeniniais augalais. Ežero pakrantėse yra dirbami laukai ir keli miškeliai. Šalia ežero yra svečių namai Relaks, įvairios stovyklavietės ir privatūs vasarnamiai. Ežere veisiasi šios žuvų rūšys: seliava, stinta, paprastoji aukšlė, sykas, paprastoji kuoja, paprastasis karšis, ešerys, ungurys ir lydekos.
Dimmu Borgir
Dimmu Borgir (islandiškai Tamsos Tvirtovė) – norvegų melodingo black metal grupė, susikūrusi 1993 metais.
Istorija
Shagrath, Silenoz ir Tjodalv 1993 metais suburė grupę. Prisijungus Brynjard Tristan (bosinė gitara) ir Stian Aarstad (klavišiniai) gimė Dimmu Borgir. Dimmu Borgir pirmasis albumas buvo parduotas per kelias savaites, tačiau pasisekimo grupė sulaukė tik 1994 metų pabaigoje. 1996 metais Dimmu Borgir išleido black metal istorijai svarbų albumą Stormblåst.
Taip pat skaitykite
Pavadinimas Dimmu Borgir yra kilęs nuo taip pat vadinamos lavos formacijos Islandijoje. Islandijos folklore ši vietovė laikoma vartais į pragarą.
Etiopijos ortodoksinė tevahedo bažnyčia
right|thumb|250px|Etiopijos bažnyčios pastatas right|thumb|250px|Bažnyčios kunigas Etiopijos ortodoksinė tevahedo bažnyčia  – Etiopijos bažnyčia, iki 1959 metų priklausiusi koptų ortodoksinei bažnyčiai. Etiopijos bažnyčia skelbiasi esanti pirmąja krikščioniškąja bažnyčia, pakrikštyta apaštalo Pilypo. Bažnyčioje dieviškosios pamaldos vyksta senąja gezo kalba, tačiau paprastos pamaldos vyksta vietine kalba. Etiopijos ortodoksinėje bažnyčioje daugiau dėmesio skiriama Senajam Testamentui.
Žara
thumb|240px|Vakaro žara thumb|240px|Ryto žara ([[aušra)]]
Žara (dar žaras, zara, gaisas, gaisras, pašvaistė) – padangės švytėjimas rytą arba vakare. Pasireiškia saulėlydžio metu ir tuoj po jo bei prieš pat saulėtekį. Padangės žėrėjimas palengva nugęsta ir toliau būna sutemos. Susidaro saulės spinduliams atsispindint apatiniuose atmosferos sluoksniuose. Didėjantis debesuotumas, didelis dulkių, pelenų ar kitų dalelių kiekis atmosferoje nulemia ryškias žaras. Vakare žara pradžioje būna ryškiai oranžinės, auksinės spalvos, vėliau tampa raudona, o paskui alyvinė. Galiausiai lieka tik menka spalvota juosta danguje. Vakarinė žara regima ne tik vakarų pusėje – rytuose matomas žydros–pelenų spalvos pašviesėjimas, kurį sukuria Žemės šešėlis.
Annie Lou Leibovitz
thumb|right|Annie Lou Leibovitz Annie Lou Leibovitz (g. 1949 m. spalio 2 d.) – Amerikos įžymybių fotografė. Pagrindinis jos darbo principas – glaudus sąlytis tarp fotografo ir fotografuojamo objekto.
Biografija
Annie Lou Leibovitz gimė Waterbury mieste (JAV), buvo trečia iš šešių vaikų. Jos motina, Marilyn Leibovitz, buvo šiuolaikinio šokio mokytoja, o tėvas, Sam Leibovitz – Jungtinių Valstijų karinių oro pajėgų pulkininkas-leitenantas.
Žurnalas „Rolling Stone“
Kai A. Leibovitz 1970 m. grįžo į Jungtines Amerikos Valstijas, ji pradėjo savo karjerą kaip personalo fotografė, pradėjusi dirbti žurnale „Rolling Stone“. 1973 m. leidėjas Jann Wenner paskyrė Leibovitz vyriausiasios fotografės pareigas žurnale „Rolling Stone“, – čia ji pardirbo 10 metų. Leibovitz dirbo žurnalui iki 1983 m., o jos darytos intymios įžymybių nuotraukos padėjo suformuoti žurnalo bendrą įvaizdį.
Dirbdama su „Rolling Stone“, Annie tapo žinoma iš kitų žurnalų. Richard Avedon`o portretai buvo svarbus ir stiprus pavyzdys jos gyvenime. "Ji sužinojo, kad jūs galite dirbti žurnalui ir rasti laiko savo asmeniniam tobulėjimui, kuris jai buvo svarbiausias. Ji dirba su žmonėmis, kurie ją myli ir kurie „atveria savo širdį ir sielą, ir gyvena su tavimi“.
Grupė „The Rolling Stones“
Leibovitz fotografavo grupę „The Rolling Stones“ San Franciske 1971 m. ir 1972 m., ir 1975 m. dirbo fotografe Rolling Stones koncertų ture po Ameriką. Labiausiai jai patinkanti nuotrauka iš šio turo yra lifte su Mick Jagger
John Lennon
1980 m. gruodžio 8 d. Leibovitz su John Lennon surengė fotosesiją žurnalui „Rolling Stone“. Nuotrauka turėjo būti publikuojama žurnalo viršelyje. Iš pradžių ji norėjo, kad Lennon puozuotų vienas, kaip norėjo žurnalo redakcija, bet Lennon reikalavo, kad viršelyje jo nuotrauka būtų kart su Yoko Ono. Tuomet Leibovitz pabandė išgauti kažką panašaus į pasibučiavimo sceną kaip albumo „Double Fantasy“ viršelyje, kuriai jis labai patiko. Lennon turėjo nusirengti drabužius ir susirangyti šalia Yoko. Jis labai stipriai prisiglaudė šalia Yoko, tačiau ji atrodė šalta, tarsi jis būtų vos prigludęs prie jos. Tai buvo nuostabu ir pažvelgę į pirmą Polaroid nuotrauką jie buvo labai susijaudinę. John sakė: „Jūs tiksliai apibrėžėte mūsų santykius. Pažadėkite, kad ši nuotrauka patektų ant viršelio“. Leibovitz buvo paskutinis asmuo profesionaliai nufotografavusi John Lennon – po penkių valandų jis buvo nužudytas Mark David Chapman.
Asmeninis gyvenimas
Leibovitz palaikė romantiškus santykius su rašytoja ir eseiste Susan Sontag. Jos susitiko 1989 m., kai abi jau buvo spėjusios išgarsėti ir padaryti karjerą. Leibovitz pasiūlė Sontag pabūti mentore ir konstruktyviai kritikuoti jos darbą.
Nei Leibovitz, nei Sontag, niekada anksčiau viešai neatskleisdavo, ar jų santykiai buvo šeimyniški, ar draugiški, ar romantinio pobūdžio. Tačiau, viename interviu, Leibovitz, pristatydama savo knygą „Fotografo gyvenimas 1990–2005 m. ", pasakė, kad knygoje vaizduojama daugybė istorijų, o su Susan buvo meilės istorija.
Įvade į naują knygą ji išsamiau kalbėjo apie romantiškus ir intelektualius santykius su Sontag, trumpai aptardama knygą, kaip jos dirbo kartu. Knygoje yra daug nuotraukų su Sontag, gyvenimą kartu, įskaitant ir nuotraukas iš mirties patalo.
Leibovitz pripažino, kad ji ir Sontag palaikė romantiškus santykius. Kai paklausė, kodėl ji naudojo tokias sąvokas kaip „draugė“, apibūdinti Sontag vietoj labiau specifinių, pavyzdžiui, „partnerė“ arba „meilužė“, Leibovitz pagaliau pasakė, kad „meilužė“ ji buvo puiki. Vėliau ji tai pakartojo, patvirtindama ir nurodydama prie „San Francisco Chronicle“: „Vadinkite mus įsimylėjėlėmis. Man patinka šis žodis. Tai skamba romantiškai. Turiu galvoje, kad būtų aišku. Aš myliu Susan“.
Vaikai
Leibovitz turi tris vaikus: Sarah Cameron Leibovitz (g. 2001 m. spalis) gimė tada, kai Leibovitz buvo 51 metai. Jos dvynes Susana ir Samuelle pagimdė surogatinė motina 2005 m. gegužės mėn.
Pierre et Gilles
Pierre et Gilles (Pierre Commoy ir Gilles Blanchard) – dviejų prancūzų fotografų duetas. Skiriamasis jų portretų bruožas – kičas, ryškios spalvos, tiksliai atkuriama praėjusio laikmečio stilistika (amžiaus pradžios atvirukai, holivudo, bolivudo filmai). Jų fotografijose neslepiamas homoseksualizmas, porno motyvai, akcentuojama religinė, pop kultūros ir mitologinė simbolika.
Biografija
Pierre Commoy, fotografas, gimė 1950 m. La Roše prie Jono.
Gilles Blanchard, dailininkas, gimė 1953 m. Havre.
Kūryba
Pierre et Gilles fotografavo muzikantus Amanda Lear, Lio, Khaled, Étienne Daho, Marie France, Mikado, Marc Almond, Marilyn Manson, Madonna, Kylie Minogue, Erasure, Deee-Lite, The Creatures, Nina Hagen ir CocoRosie (viršelį jų 2007 m. albumui The Adventures of Ghosthorse and Stillborn), modelį Naomi Campbell, aktores Tilda Swinton ir Catherine Deneuve, aktorius Jérémie Renier ir Layke Anderson ir dizainerius Jean-Paul Gaultier ir Paloma Picasso. Savo darbuose jie derina romantiką su klasika, surežisuotuose portretuose pateikdami garsius ir nežinomus modelius kaip mitologinius, religinius ar pop kultūros personažus. 1990 m. režisavo Marc Almond vaizdo klipą dainai "A Lover Spurned ir Lamour klipą "Tu Es Fotu".
Scharnhorst (1936)
thumb|270px
„Scharnhorst“ – Antrojo pasaulinio karo laikų Vokietijos linijinis laivas (literatūroje kartais dar vadinamas linijiniu kreiseriu). Pavadintas Prūsijos generolo ir reformatoriaus Gerchardo fon Šarnhorsto (Gerhard Johann David von Scharnhorst) garbei.
Pradėtas statyti 1935 m. birželio 15 d. Vilhelmshafene. Tarnybą pradėjo 1939 m. sausio 7 d. Dalyvavo keliose svarbiose Kriegsmarine operacijose. Paskutinį kartą dalyvavo Šiaurės Kapo mūšyje ir po susirėmimo su britų kreiseriais Belfast, Norfolk, Sheffield ir linijiniu laivu Duke of York nuskendo 1943 m. gruodžio 26 d.
Dabikinė (upė)
Dabikinė – upė pietvakarių Latvijoje ir šiaurės vakarų Lietuvoje; Ventos dešinysis intakas. Prasideda Latvijoje, Duobelės savivaldybėje, Ukrų apylinkėse. Teka į pietvakarius, 5 km Latvijos teritorija, toliau Lietuva, Akmenės rajonu. Žemupyje įkurtas Dabikinės hidrografinis draustinis. Įteka į Ventą 229 km nuo jos žiočių, Mažeikių rajono paribyje, į pietryčius nuo Palnosų.
Intakai: Nyžuva, Krūtis, Šventupis, Pragalvys (kairieji), Drūktupis, Akmenupis (dešinieji).
Vaga sureguliuota. Vasaros sausrų metu vietoms išdžiūsta. Vidutinis nuolydis 61 cm/km. Netoli Alkiškių Dabikinė patvenkta ir suformuotas 124 ha Sablauskių tvenkinys. Prie Dabikinės esančios gyvenvietės: Pakalniškiai, Keidai, Menčiai, Alkiškiai, Smiltinė, Dabikinė, Akmenė, Dabikinėlė.
Etimologija
Upėvardžio kilmė neaiški. Bandoma sieti su („didelis“).
Kružiūnų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Punelės dešiniajame krante esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 21 m ilgio, 19 m pločio. Jos šiaurės vakarų dalį nuplovė Punelė. Pietrytinime aikštelės krašte supiltas 2 m aukščio, 20 m pločio pylimas, kurio papėdėje iškastas 8 m pločio, 0,5 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 5 (pietryčiuose)–12 m aukščio. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę lapuočiais medžiais ir krūmais.
Į rytus ir pietryčius yra 0,7 ha ploto papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lygios ir grublėtos keramikos. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 3,15 ha. Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 7000 m².
Tyrimai
1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio viduriu – II tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Lištas
El-Lištas – archeologinė vietovė Egipte, kur senovėje stovėjo Senovės Egipto miestas Idži-Tavi. Jis yra prie Nilo ir buvo Aneb-Hedž nomo (Aukštutinio Egipto srities) sostinė. Buvo viso Egipto sostinė XII–XIII dinastijų laikais (II tūkst. pr. m. e. I pusėje).
Istorija
Idži-Tavi buvo įkurtas faraono Amenemheto I (1991–1962 m.), kuris yra žinomas ir kaip 12-osios dinastijos įkūrėjas. Jis nusprendė perkelti valstybės sostinę iš Tėbų į patogesnę vietą šiaurėje, kuri buvo strategiškai svarbioje padėtyje tarp Aukštutinio ir Žemutinio Egiptų. Administraciškai ji priklausė Žemutinio Egipto piečiausiam nomui. Prie Idži-Tavio buvo pastatytos kelių 12-osios dinastijos faraonų piramidės, išdygo kilmingųjų nekropoliai.
Kastelfranko Venetas
Kastelfranko Venetas – miestas Italijoje, Veneto regione, Trevizo provincijoje. Miestas yra 30 km nuo Trevizo ir 40 km nuo Venecijos.
Istorija
Miestas atsirado, kai Trevizo gyventojai pastatė pilį kovoje su Paduva (1195 m.). Paduvos valdovas Ezelinas III da Romano užėmė miestą 1246 m., bet šis grįžo Trevizui po jo mirties 1259 m. Veronos valdovas Kangrandė I dela Skala gavo Kastelfranką 1329 m. Po 10 metų kartu su Trevizu jis atiteko Venecijos respublikai, kurį jį valdė iki 1797 m.
Turistiniai objektai
Seniausia miesto dalis yra viduramžių siena apsupta aikštė, pastatyta Trevizo gyventojų 1211 m.
Paprastasis jūrinis erelis
Paprastasis jūrinis erelis (Haliaeetus albicilla) – vanaginių paukščių (Accipitriformes) būrio, vanaginių (Accipitridae) šeimos plėšrusis paukštis.
thumb|left|250px|Paprastasis jūrinis erelis skrydyje thumb|left|250px|Paprastasis jūrinis erelis skrydyje thumb|left|250px|Paprastasis jūrinis erelis žvejyboje thumb|left|250px|Paprastasis jūrinis erelis pasigavęs [[Žuvys|žuvį]] thumb|left|250px|Lizde trys jaunikliai thumb|right|250px|Paprastasis jūrinis erelis [[Norvegija|Norvegijos Litlojos saloje (Litløya)]]
Kūno matmenys
Paprastasis jūrinis erelis labai stambus ir vienas didžiausių Lietuvos plėšriųjų paukščių atstovas, už kurį svoriu ir dydžiu stambesnis tik palšasis grifas, o kilnusis erelis labai nežymiai didesnis kūno ilgio išmatavimu. Paprastųjų jūrinių erelių patelės pastebimai didesnės už patinėlius. Paprastųjų jūrinių erelių kūno ilgis nuo 70 iki 92 cm ilgio. Išskėstų sparnų ilgis 193–245 cm. Patelių sparnų ilgis 621–717 mm, patinėlių 552–652 mm. Patinų svoris 3,1–5,4 kg, patelių 3,7–6,9 kg.
Išvaizda
Suaugusio paprastojo jūrinio erelio snapas stambus, gelsvas. Pastaibis neplunksnuotas. Kojos geltonos, tvirtos su šiurkščiu padu, pritaikytu slidžiai žuviai laikyti. Pilkai rudas kūnas, dalis nugaros ir sparnų viršaus plunksnų šviesiai pilkos, kiek šviesesnės nei plasnojamosios. Jų uodega tampa balta po 5–6 metų, kada įgauna suaugusio plunksnų dangą, nors kai kurių jūrinių erelių uodegos galiukai išlieka tamsūs visą gyvenimą.
Amžius
Paprastieji jūriniai ereliai gyvena iki 20 metų.
Paplitimas ir biotopas pasaulyje
Paprastieji jūriniai ereliai paplitę nuo Atlanto vandenyno vakaruose – pietų Grenlandijoje, Islandijoje, Britų salynas iki pat Didžiojo vandenyno rytuose – Japonijos, Taivano, Rusijos, Tolimųjų rytų. Pietuose jų paplitimo arealas siekia Arabų jūrą, Pietų Kinijos jūrą. Gana retokas paukštis visoje Europoje (išskyrus Skandinavijos šalis), bet jų populiacija paskutiniu metu maždaug nuo 1985 metų daugelyje šalių atsistato, įskaitant ir Lietuvą. Norvegijoje randama iki 2000–2500 perinčių porų.
Paprastieji jūriniai ereliai gyvena uolėtose vietose prie jūrų pakrančių ar miškingose vietose prie didesnių vandens telkinių, ežerų, upių kur gausu žuvų ir vandens paukščių.
Paplitimas ir biotopas Lietuvoje
Paprastasis jūrinis erelis įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos 3(R) kategoriją. Lietuvoje tai sėslūs ir perintys paukščiai, nors jų pagausėjimas reguliariai pastebimas per migracijas ir žiemojimo metu. Aptinkami visoje Lietuvoje, nors gausiausi Lietuvos vakaruose apie Nemuno deltą ir aplink Kuršių marias. Manoma, kad XXI a. pirmame dešimtmetyje Lietuvoje kas metai perėjo apie 90 porų ir pastebimas jų plitimas.
Lietuvoje įsikuria įvairaus tipo ir dydžio miškuose šalia vandens telkinių. Daugiau juos traukia ramūs ir nuošalūs miško plotai šalia žuvingų ir gausiau vandens paukščių gyvenamų vandens telkinių, pastaruoju metu dažnai netoli žuvininkystės ūkių. Jų veisimosi metu plotas užima nuo 19 iki 115 km² teritoriją.
Poravimasis ir lizdavietės
Paprastieji jūriniai ereliai monogamai – sudaro pastovias poras kol gyvi abu poros nariai. Žuvus, nusibaigus vienam jų, likęs gyvas poros narys susiranda sau porai kitą. Bet jeigu tas kitas dar nesubrendęs, krauna lizdus, bet neperi, o veistis pradeda tik partneriui sulaukus lytinės brandos. Lietuvoje paprastieji jūriniai ereliai lizdus taisyti ar krauti pradeda dar nepasibaigus žiemai sausio–vasario mėnesiais. Lizdavietei pasirenka įvairaus tipo mišką, ir Lietuvoje perinčių paprastųjų jūrinių erelių lizdas būna tik medžiuose maždaug 100–5000 m atstumu nuo vandens telkinio. Lietuvoje lizdą sukasi 11–28,5 m aukštyje, o jam susisukti dažniausiai pasirenka paprastąsias pušis (54 %), juodalksnius ir drebules po 16 % ir kiek rečiau pasirenka ąžuolus 8 %, beržus 3 %, paprastąsias egles 2 %, mažalapes liepas 1 % Medžiai turi būti stambūs, subrendę, kad išlaikytų didelį lizdą, o lizdui vieta įvairiose medžio dalyse – šoninėse šakose ar viršūnėje. Jie būna labai prisirišę prie savo lizdaviečių. Net ir aplinkai keičiantis, kertant miškus ir jeigu išlieka jų nepaliestas medis, kuriame yra lizdas, pora ir toliau tos vietos ir lizdo nepalieka. Pasitaikę atvejų, kada po kirtimų net aplinkui lizdą atsiradus plynei, pora toliau sėkmingai perėjo. Ne vieną dešimtmetį peri tame pačiame ar viename iš atsarginių jų gyvenamoje veisimosi teritorijoje esamų lizdų, todėl vidutiniškai lizdai būna apie 1,5 m skersmens ir 1 m aukščio. Nuo vėjų apsaugotose vietose sukrauti lizdai kartais pasiekia 3–5 m aukštį ir 2,5 m skersmenį bei gali sverti iki 600 kg ir daugiau. Tokie lizdai ilgaamžiai, juose šie paukščiai peri daugelį metų.
Mityba, medžioklė
|thumb|left|250px|Paprastasis jūrinis erelis Paprastieji jūriniai ereliai dažniausiai medžioja sklandydami virš vandens telkinių ir stebėdami vandens paviršiuje esančias žuvis, kuriomis daugiausiai ir minta. Pastebėję grobį, plasnoja vietoje, bet dažniausiai išskleidę sparnus sustoja, o grobį griebia kojomis krisdami žemyn.
Rečiau medžioja ore, kai užskridę virš ančių ar panašių paukščių būrio ima staiga kilti į viršų, verčiasi ir vejasi auką.
Traupio apylinkė
Traupio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Klaibūnų apylinkės, Laukagalių apylinkės, dalies Grybulių apylinkės ir dalies Alukėnų apylinkės. 1963 m. prijungta Levaniškių apylinkė, 1971 m. – dalis Dabužių apylinkės.
Senosios Įpilties II kapinynas
Senosios Įpilties II kapinynas (saugotinas kultūros paveldo objektas) – kapinynas šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Senojoje Įpiltyje, 0,8 km į vakarus nuo kelio, Įpilties kairiajame krante.
Darbininkas (savaitraštis)
Darbininkas – Lietuvos darbo federacijos savaitinis laikraštis, leistas 1919–1940 m. Kaune.
Istorija
1919 m. rugsėjį Kaune įvykęs Lietuvos darbo federacijos (LDF) steigiamasis suvažiavimas nutarė leisti LDF savaitinį laikraštį „Darbininkas“. Laikraščio sumanytoju buvo ateitininkas, katalikiškų darbininkų draugijų organizatorius Vytautas Endziulaitis (1893–1918), dėl ankstyvos mirties savo sumanymo nespėjęs įgyvendinti. Pirmasis „Darbininko“ numeris išėjo 1919 m. lapkričio 30 d., atspausdintas Kaune, Š. Neumano spaustuvėje.
Senosios Įpilties II kapinynas
Kapinynas
Įrengtas pakrantės aukštumoje. Teritorija dirvonuoja, joje stovi keli nenaudojami ūkiniai statiniai. Anotacinio kultūros paveldo objekto ženklo nėra.
Darbininkas (savaitraštis)
Istorija
Pirmaisiais laikraščio redaktoriais ir bendradarbiais buvo LDF valdybos nariai Eliziejus Draugelis, Pranas Raulinaitis, Petras Radzevičius, Viktoras Beržinskas ir kiti.
Senosios Įpilties II kapinynas
Kapinynas
0,19 į pietvakarius yra Senosios Įpilties piliakalnis-Pilies kalnas, 0,2 km į šiaurės vakarus – Senosios Įpilties III piliakalnis-Marijos kalnelis, 0,5 km į vakarus – kapinynas-Karių kapeliai, 0,6 km į pietvakarius – III kapinynas, 0,5 km į šiaurės vakarus – IV kapinynas, 1 km į šiaurės rytus – Naujosios Įpilties alkakalnis (Alkos kalnas).
Istorija
Dirbant žemės judinimo darbus aukštumoje buvo randama įvairių archeologinių radinių. Į muziejus pateko III–IV a. apyrankė ir pora X–XIII a. dirbinių.
Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus.
Darbininkas (savaitraštis)
Istorija
1935 m. spaudos įstatymas privertė „Darbininką“ keisti įprastinę tematiką. Imta skelbti prezidento A.Smetonos kalbas. Sumažėjo žinučių iš Lietuvos, o 1936-aisiais iki vasaros šios žinutės buvo beveik dingusios. Tačiau 1937 m. naujasis „Darbininko“ kolektyvas (techninis redaktorius Aleksandras Sakas, administratorius Stasys Šliupas) paskelbė duosią laikraščiui naują turinį ir formą. Laikraštis padidino apimtį, buvo įvesti nauji skyriai: vaikų, sveikatos, kiemsargių, dvarų darbininkų, suaktyvinti moterų ir jaunimo skyrius.
Po 1940 m. birželio 15 dienos – Lietuvos okupacijos pradžios – laikraštis kurį laiką dar buvo leidžiamas. Nors jo leidėjai visada buvo tautininkų režimo oponentai, tačiau naujoji valdžia, vidaus reikalų ministro Mečislovo Gedvilo įsakymu 1940 m. birželio 28 dieną uždraudusi LKDS, sustabdė ir „Darbininko“ leidimą. Paskutinis laikraščio numeris – 1070-tasis – išėjo 1940 m. liepos 3 d.
Senosios Įpilties II kapinynas
Istorija
1948 m. žvalgė Lietuvos istorijos institutas (tyrimų vadovas Pranas Kulikauskas).
1972–1977 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR528).
Darbininkas (savaitraštis)
Istorija
Laikraštį spausdino įvairios Kauno spaustuvės, ilgiausiai – „Varpo“, „Vilniaus“ ir „Žaibo“. Tiktai 1920 m. vasarą dėl Kauno spaustuvininkų streiko buvo naudotasi N. Feigenzono spaustuvės Panevėžyje paslaugomis.
Redaktoriai
Redaktoriaus pavardė laikraščio metrikoje nurodoma nuo 1920 m., nuo 10-ojo numerio:
Prof. Pranui Dovydaičiui perėmus „Darbininką“, laikraštį redagavo „faktinieji“ redaktoriai Antanas Sabaliauskas (1932–1934), Kazys Mockus (1934–1935) ir kiti, paskutinis – Aleksandras Sakas (1936–1937 ir 1939–1940).
K. Sint-Truidense VV
Sint Treideno KVV – Belgijos futbolo klubas iš Sint Treideno.
Geruliai (Šakiai)
Geruliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Pilviškių.
Mirties bausmė
thumb|right|275px|Mirties bausmės taikymas pasaulyje {{legend|#3f9bbb|Uždrausta}} {{legend|#d4df5a|Netaikoma, išskyrus ypatingus nusikaltimus}} {{legend|#e8aa30|Netaikoma praktikoje pastaruosius 10 metų}} {{legend|#cc7662|Teisėtai taikoma bausmė}} thumb|[[Cesare Beccaria, Dei delitti e delle pene]] Mirties bausmė – viena seniausių pasaulyje taikomų sankcijų už labai sunkius nusikaltimus. Šiuolaikinėse valstybėse mirties bausmės taikymas yra apribotas arba apskritai panaikintas: beveik visoje Europoje, Lotynų Amerikoje, daugumoje Ramiojo vandenyno valstybių mirties bausmė yra panaikinta. Kai kuriose valstybėse, nepanaikinusiose mirties bausmės, ji taikoma už sunkiausius nusikaltimus asmeniui – iš anksto suplanuotą nužudymą, nužudymą iš savanaudiškų paskatų, šnipinėjimą, valstybės išdavimą ir veikimą prieš savo valstybę, kai kuriuose musulmoniškuose kraštuose mirties bausmė taip pat taikoma už seksualinius nusikaltimus.
Iki XX a. vidurio mirties bausmė buvo taikoma beveik kiekvienoje valstybėje, tačiau per pastaruosius kelis dešimtmečius dauguma valstybių atsisakė mirties bausmės, kaip sankcijos už nusikaltimo padarymą. Remiantis Amnesty International klasifikacija, pasaulio valstybės skirstomos į keturias kategorijas:
Iki XX amžiaus 9 dešimtmečio mirties bausmė daugiausiai buvo taikoma nedemokratinėse, skurdžiose ir autoritarinėse valstybėse, kuriose mirties bausmė neretai taikyta kaip politinio poveikio priemonė. 9-ame XX a. dešimtmetyje mirties bausmė buvo panaikinta Lotynų Amerikoje, kurios pavyzdžiu 10 dešimtmetyje pasekė buvusios socialistinio bloko valstybės po to, kai atgavo nepriklausomybę. Vienintelė Europos valstybė, praktikuojanti mirties bausmės taikymą, yra Baltarusija. Kita vertus, dauguma Azijos išsivysčiusių demokratinių valstybių taip pat nėra atsisakiusios mirties bausmės taikymo politikos, kadangi jose visuomenė stipriai palaiko mirties bausmės taikymą, be to, jai skiriama nedaug dėmesio žiniasklaidoje.
Mirties bausmė pasaulyje
Mirties bausmės taikymo praktika žinoma dar bendruomeninės santvarkos laikais, kai bendruomenės narys, nusižengęs savo genties taisyklėms, buvo pasmerkiamas myriop. Taigi, mirties bausmė tuomet buvo bendruomenės teisingumo sistemos dalis. Be mirties bausmės, nusižengęs narys galėjo būti baudžiamas kitomis bausmėmis (kompensacija nukentėjusiajam, kūno bausmėmis, išvarymas iš genties ir pan.), todėl mirties bausmė buvo retai taikoma sankcija, kadangi tinkamesne bausme buvo laikomas kompensavimas nukentėjusiajam genties nariui.
Kita vertus, nusikaltimai, padaryti kitos genties narių, buvo laikomi išpuoliu prieš nukentėjusią bendruomenę, taigi bausmių nusikaltėliui taikymas įvairavo nuo kūno bausmių ir pavergimo iki mirties bausmės. Vis dėlto genties reakcija į kitos bendruomenės įvykdytą nusikaltimą galėjo būti atsiprašymas, kompensacija arba kraujo kerštas.
Anksčiausiai mirties bausmę įtvirtinęs teisės aktas – Babilono valdovo Hamurabio teisynas. Jame buvo aprašytos 25 nusikaltimų rūšys, už kurias būdavo pasmerkiama myriop. Senasis Testamentas nustato mirties bausmę už žmogžudystę, pagrobimą, burtus, Šabato nešventimą, šventvagiškas kalbas, daugelį seksualinių nusikaltimų. Senovės Graikijoje apie 621 m. pr. m. e. Drakonto įstatymais buvo įtvirtintas mirties bausmės taikymas už daugelį nusikaltimų. Viduramžiais, panašiai kaip ir Graikijoje, mirties bausmė buvo taikoma kaip pagrindinė bausmė, kol nebuvo išvystyta šiuolaikinė kalėjimų sistema. Pavyzdžiui, 1700 metais Didžiojoje Britanijoje už vagystes, medžių kirtimus, plėšimus ir panašius nusikaltimus mirtimi buvo nuteisti 222 nusikaltėliai.
Vykdymas
thumb|right|150px|[[Elektros kėdė iš JAV Sing-Sing kalėjimo Niujorko valstijoje]] Dar XX a. pradžioje bausmė buvo vykdoma pačiais įvairiausiais būdais. Šiuo metu dažniausiai naudojamos mirties bausmės įvykdymo priemonės yra elektros kėdė, dujų kamera, mirtina injekcija. Taip pat kai kuriose valstybėse mirties bausmė taikoma sušaudant ar pakariant.
Viduramžiais ir anksčiau buvo taikomi įvairiausi mirties bausmės variantai, pagrįsti vietiniais prietarais ir papročiais. Žinomi mirties bausmės įvykdymo būdai: pasmaugimas, sudeginimas, išvirimas, kaulų laužymas ratu, gyvo palaidojimas, nukryžiavimas, galvos nukirtimas, paskandinimas, ketvirčiavimas, odos nudyrimas, nunuodijimas, perpjovimas pusiau, užmūrijimas, užmėtymas akmenimis, nužudymas drambliu ir daugelis kitų. Mirties bausmės taikymas nebuvo atsietas nuo kankinimo, kadangi daugeliu mirties bausmės įvykdymo būdų nusikaltėlis patirdavo dideles kančias. Patys mirties bausmės vykdymo būdai buvo tokie, kad pasmerktas mirti nusikaltėlis kentėtų ir nemirtų iškart.
Mirties bausmė Lietuvoje
Nuo Nepriklausomybės atkūrimo iki mirties bausmės sustabdymo ji buvo įvykdyta 7 nuteistiesiems. Lietuvoje mirti nuteisti kaliniai būdavo sušaudomi.
Po Prezidento Algirdo Brazausko dekreto, kuriuo buvo sustabdytas mirties bausmės vykdymas, kitiems myriop nuteistiems kaliniams pavyko jos išvengti – mirties bausmė jiems buvo pakeista įkalinimu iki gyvos galvos.
Įvykdytos mirties bausmės Lietuvoje po Nepriklausomybės atkūrimo:
1996 metais Lietuvoje mirties bausmės vykdymas buvo sustabdytas. 1998 m. gruodžio 31 d. LR Seimas mirties bausmę panaikino.
Kalninė žąsis
Kalninė žąsis (Anser indicus) – žąsinių (Anseriformes) būrio paukštis. Veisiasi Centrinėje Azijoje, o žiemoti skrenda per Himalajus į Indiją. Lizdą įsiruošia kalnų ežerų pakraščiuose, deda 3-8 kiaušinius.
Retkarčiais užklysta ir į Lietuvą.
Mečislovas Reinys
Mečislovas Reinys (1884 m. vasario 5 d. Madagaskare, Daugailių parapija, Utenos apskritis – 1953 m. lapkričio 8 d. Vladimire, Rusijoje) – katalikų dvasininkas, arkivyskupas, teologijos ir filosofijos profesorius, diplomatas, politikas, Lietuvos užsienio reikalų ministras, SSRS politinis kalinys, kankinys, Dievo Tarnas.
Biografija
1947 m. birželio 12 d. sovietų suimtas, 1953 m. mirė Vladimiro kalėjime.
1990 m. pradėta beatifikacijos byla. Vilniaus Arkikatedros Tremtinių koplyčioje ir gimtosios Daugailių parapijos šventoriuje saugoma po kapsulę žemių, pirmaisiais Atgimimo metais parvežtų iš Vladimiro kalėjimo kapinių.
Stilichonas
thumb Stilichonas ( m. 408 m. rugpjūčio 23 d. Ravenoje) – vandalų kilmės samdinys, iškilęs iki Vakarų Romos imperijos kariuomenės vadų. Krikščionis arijonas. Įtakos įgijo savo drąsa ir vedęs imperatoriaus Teodosijaus I dukterėčią Sereną.
395 m. mirus Teodosijui I globojo Vakarų Romos imperatorių 11-os metų Honorijų. Kovojo dėl įtakos su Rytų Romos imperatoriaus Arkadijaus favoritu Rufinu. 398 m. apvesdino Honorijų su savo dukterimi Marija, o jai mirus 408 m., su kita dukterimi Termancija. Imperijos gynybai nuo barbarų puolimų, uzurpatorių bei kovai už valdžią sudarė sąjungą su vestgotų karaliumi Alariku. Dėl šios taikos sutarties, naujo imperatoriaus Honorijaus favorito kataliko Olimpijaus intrigų išdavoje nužudytas Ravenoje 408 m. rugpjūčio 23 d. kartu su sūnumi Eucherijumi.
Žinios išliko Romos imperijos žlugimo epochos poeto Klaudijaus Klaudiano (400 m.) dėka.
Birželio 11
Birželio 11 yra 162-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 163-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 203 dienos.
Vardadieniai
Barnarbas – Tvirmantas – Aluona – Flora
Meilės drovumas
Meilės drovumas – specifinis chroniškas drovumas, kai jaučiamas didelis nerimas, pasimetimas bendraujant su potencialiu partneriu.
Gilmartin tyrimas
Terminą sukūrė amerikiečių psichologas Brian Gilmartin. 1987 m. jis atliko drovių meilei heteroseksualių vyrų tyrimą. Pasak psichologo, drovių meilei kriterijus atitinka šie vyrai:
Gilmartin neatmetė galimybės, kad meilės drovumas būdingas ir moterims bei homoseksualams, tačiau jis pabrėžė, kad šis drovumas negatyviausiai veikia heteroseksualius vyrus, kadangi drovūs vyrai, priešingai nei drovios moterys neturi galimybių rasti partnerio.
Gilmartin tyrimas su įvairaus amžiaus (19-24 ir 35-50 m.) vyrais pateikė tokius rezultatus: meilei drovūs vyrai daugumoje buvo intravertai, melancholiški, dalis linkę į psichologinius sutrikimus ar ligas (nervinius sutrikimus, autizmą, sociofobiją, vengiantį asmenybės sutrikimą). Dauguma tiriamųjų buvo linkę į pesimizmą, depresiją, vienišumą, dalis planavo savižudybę. Keletas tiriamųjų buvo linkę į lytinius nukrypimus.
Taip pat dauguma meilei drovių vyrų niekad nebuvo turėję jokio draugo, vaikystėje ir paauglystėje buvo žeminami bendraamžių, vėliau suaugę pasirinkdavo socialinę izoliaciją. Gilmartin taip pat pastebėjo, kad dauguma tiriamųjų buvo iš socialiai rizikingų ar nepilnų šeimų, kur jie, būdami vaikais negalėjo rasti emocinės paramos, buvo baudžiami, ujami, raginami būti „tikrais berniukais“. Be to, dauguma tyrimo objektų neturėjo seserų, bei turėjo siaurą bendraamžių giminių ratą (pusbrolius, pusseseres). Meilei drovūs nebuvo suinteresuoti vyriška draugija ir nuolat siekė moteriškos kompanijos.
Tyrimas atskleidė, kad meilei drovūs vyrai nepaisant to, kad sėkmingai baigė mokslus, nesusirado gerai apmokamo darbo ar tapo bedarbiais.
Remiantis tyrimu, meilei drovūs vyrai mėgsta melodingą, lengvą muziką: balades, filmų garso takelius, džiazą, iš dalies – klasikinę muziką, tačiau daugumai nepatinka rokas, hip-hopas, kita triukšminga, nemelodinga muzika.
Gilmartin tyrimas dar parodė kad meilei droviems vyrams būdinga: mintys, kad moterys yra labiau privilegijuotos nei vyrai, prastesnė nei priimta fizinė išvaizda, ne itin domisi sportu, turi skirtingą muzikos ir filmų skonį nei nedrovieji, teikia didelį dėmesį fiziniam grožiui (ypač veido), nesuinteresuoti vyriška draugija, yra mažiau patriotiški, mažai religingi arba nereligingi, dalis yra bedarbiai ar per savo gyvenimą išgyveno skurdo laikotarpį, domisi jaunesnėmis nei įprasta merginomis, turi problemų su emocijų išreiškimu, kartais ištinka agresijos priepuoliai, yra melancholiški, apatiški, neturi vidinės energijos, vaikystėje būdavo ramūs, dalis turėjo nervingas motinas, kurios neleisdavo žaisti su vaikais, įprastai yra rimti, retai būna linksmi, greitai puola į sielojimąsi, susierzinimą, dalis turi reiklius tėvus, kurie kontroliuoja gyvenimą arba stengiasi nuo visko apsaugoti.
Priežastys
Gilmartin apibendrindamas tyrimą pateikė, jog meilės drovumo, kaip ir kitų psichologinių sutrikimų priežastys yra genetinių savybių ir aplinkos veiksnių (kultūrinės terpės, šeimos, religijos) darinys.
Kaip biologines priežastis Gilmartin nurodė žemą testosterono kiekį, nosies polipus, hipoglikemiją. Pagrindinius socialinius veiksnius psichologas nurodė ujimą mokykloje, bausmes, kritiką, žeminimą šeimoje. Dėl tokių skaudžių potyrių asmenybės formavimosi laikotarpiu žmogus pereina į socialinę izoliaciją, kuri nebeleidžia siekti romantinių santykių ar sėkmingos karjeros.
Tyrimas atskleidė, kad nė vienas iš tiriamų drovių vyrų neieškojo sekso paslaugų dėl savo moralinių įsitikinimų bei baimės įsimylėti prostitutę.
Survilai (Telšiai)
Survilai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 14 km į šiaurę nuo Varnių, greta Sydeklio ežero. Yra žvyro telkinys.
Steponas Mikalojus Pacas
Steponas Mikalojus Pacas (1623 m. – 1684 m. gegužės 8 d.) – LDK valstybės ir Romos katalikų veikėjas, karaliaus dvarininkas (1643 m.), Trakų vaivada (1651–1670 m.), Vilniaus kaštelionas (1670–1671 m.), Vilniaus vyskupas (1671–1684 m.). Kričevo, Rokantiškių ir Lavoriškių seniūnas.
Tokarovščizna (Balstogės apskritis)
Tokarovščizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Steponas Mikalojus Pacas
Biografija
1651 m. gavo Trakų vaivados pareigybę. 1670 m. buvo paskirtas Vilniaus kaštelionu, bet po kelių mėnesių išsiskyrė su savo žmona Teodora Tryznaite, paliko pareigybes ir buvo įšventintas į kunigus. 1671 m. buvo įšventintas į Vilniaus vyskupus. Netrukus pradėjo konfliktuoti su Vilniaus kapitula, kuri stengėsi pasiekti, kad pontifikatas atšauktų Stepono Mikalojaus Paco paskyrimą. Tiktai 1681 m. buvo oficialiai patvirtintas Vilniaus vyskupu.
Buvo vedęs Teodorą Tryznaitę (mirusi po 1694 m.), vaikų neturėjo. Išsiskyrė 1670 m.
Darius Kalibatas
Darius Kalibatas (g. 1963 m. rugpjūčio 25 d. Jurbarke) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1986 m. baigė istoriją Vilniaus universitete. 1986–1991 m. dėstė Vilniaus aukštesniojoje statybos mokykloje. 1991–1992 m. Lietuvos Respublikos Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos Vilniaus rinktinės kuopos vadas, kovinio rengimo tarnybos viršininkas. 1992–1993 m. Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos mokyklos personalo skyriaus viršininko pavaduotojas. 1993–1995 m. Krašto apsaugos ministerijos personalo departamento skyriaus viršininko pavaduotojas – vyresnysis specialistas, 1995 m. skyriaus viršininkas.
1996–1997 m. išklausė dvejus kursus Vokietijos Generalinio štabo akademijoje Hamburge, 2000 m. krizių valdymo kursus G. Marshallo centre Vokietijoje. 1997–2000 m. ir 2003 m. tarnavo motorizuotoje pėstininkų brigadoje „Geležinis Vilkas“ – iki 1998 m. bataliono vado pavaduotojas – štabo viršininkas, nuo 1999 m. vasario 18 d. iki 2000 m. kovo 23 d. Karaliaus Mindaugo motorizuotojo pėstininkų bataliono vadas, 2003 m. brigados vado pavaduotojas. 2003 m. pulkininkas.
2000–2002 m. Lietuvos Respublikos Prezidento patarėjo gynybos klausimams pavaduotojas, 2002–2003 m. Lietuvos Respublikos Prezidento patarėjas. Nuo 2003 m. Lietuvos Respublikos Lauko kariuomenės pajėgų štabo viršininkas, nuo 2004 m. Lauko kariuomenės pajėgų vadas, nuo 2006 m. Lietuvos karinis atstovas prie ESBO.
Šiuo metu yra pensijoje.
Sartininkai
miniatiūra|220px|left|Sartininkų jubiliejinis akmuo su herbu miniatiūra|220px|left|Biblioteka ir paštas. Kairėje – liuteronų bažnyčia miniatiūra|220px|left|Riboženklis. Dešinėje – katalikų bažnyčia
Etimologija
Sartininkai yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo pro juos pratekančios Sartės upės.
Istorija
XIX a. Sartininkai buvo Raseinių apskrities miestelis, valsčiaus centras, priklausęs Vainuto parapijai.
2011 m. patvirtintas Sartininkų herbas, tais metais prie Sartininkų prijungtas Užpelkių kaimas.
Augustavo apskrities herbas
thumb|right|200px|Augustavo apskrities herbas Augustavo apskrities herbas  – Augustavo apskrities heraldinis simbolis. Herbas sukurtas 2001 m. ir pradėtas oficialiai naudoti 2002 m. gruodžio 17 dieną.
Aprašas
Skydas įstrižai perkirstas sidabrine banguota siaura juosta, einančia nuo heraldinio dešiniojo apatinio trečdalio link kairiojo viršutinio trečdalio. Viršutiniame žydrame lauke auksinė kunigaikščio karūna raudonu pamušalu, apatinis žalias laukas tuščias.
Vilijus Adomavičius
Vilijus Adomavičius (g. 1960 m. kovo 7 d. Kaunas) – Lietuvos architektas.
Biografija
1980 m. baigė Kauno politechnikos institutą, 1985 m. Vilniaus inžinerinį statybos institutą.
1985–1992 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo architektas, 1992–1994 m. bendrovės „Kauno archprojektas“, nuo 1994 m. bendrovės „Vilius ir partneriai“ direktorius.
Dordoi Biškek
FK Dordoi – Kirgizijos futbolo klubas iš Biškeko. Įkurtas Naryne, o nuo 2010 m. persikėlė į šalies sostinę.
Istorija
Įkurtas 1997 m. Daugkartinis šalies čempionas ir taurės laimėtojas.
Sudėtis (2021)
Atnaujinta: 2021 m. liepos 15 d.
Geruliai (Telšiai)
Geruliai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje. Yra molio telkinys.
Burneikos
Burneikos – viensėdis Varėnos rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Matuizų, 2 km į pietus nuo Urkionių, Dainavos girioje tarp Blankos ir Pasgrindos upelių.
Sviraičiai
Sviraičiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Ubiškės, šalia Pateklos ir Virvytės santakos, prie plento. Gamtos paminklas – Sviraičių ąžuolai (iš viso 16).
Alupų dinastija
Alupų dinastija (Kanadų kalba: ಆಲೂಪರು) – dinastija Pietų Azijoje (dabartinėje Indijos Karnatakos valstijoje), valdžiusi apie 450–1400 m. Karnatakos susiskaldymo laikais ji valdė valstybę Karnatakos pajūrio ruože (vadinamąjį Alvachedos/Tulunadu regioną), o nuo VI a. valdė kaip vasalai.
Tuo pačiu metu Karnatakoje valdė Kadambų dinastija (šiaurėje) ir Gangų dinastija (pietuose).
Alupai ne kartą keitė sostines. Svarbiausios jų buvo Mangalapuras, Udajapura, Barkuras.
Istorija
Seniausia Alupų valdytų teritorijų istorija yra mažai žinoma. Manoma, kad Alvachedos gyventojai (tulu tauta) migravo iš pietų, t. y. iš Tamilnado, ir kartais Alupai laikomi ketvirtąja senąja tamilų valstybe (greta Čolos, Čeros ir Pandijos.
Valstybė pirmą kartą paminėta V a. viduryje Karnatakos įrašuose. Jos valdovai pastoviai valdė pajūrio teritorijas
Kultūros pasiekimai
Nors daugumą valstybėje sudarė žvejų tauta tulu, valstybė buvo patyrusi stiprią kultūrinę įtaką iš kaimynų kanadų, sukūrusių Gangų ir Kadambų valstybes rytų pašonėje. Dėl to Alupai naudojo kanadų raštą, o įrašai buvo daromi kanadų kalba.
Valstybėje buvo išvystytas gana savitas architektūros stilius, kuris yra mažai tyrinėtas.
Alupų likimas
VI a. šiaurėje Kadambų dinastiją pakeitus Čalukjų dinastijai, ėmė kurtis galinga Karnatakos imperija, kuri absorbavo visą Vidurio Indiją. Alupų valdoma valstybė irgi pateko į Čalukjų imperiją, tačiau valdovų seka išlaikyta, ir alupai traktuoti kaip imperijos vasalai. Valdovų dinastija galutinai panaikinta teritorijoje įsigalėjus Vidžajanagaros imperijai.
Pernu vaivada
thumb|Pernu vaivadijos herbasthumb|Pernu vaivadija (pažymėta raudonai) Pernu vaivada – aukščiausias Pernu vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.
Įgaliojimai
Vaivada buvo Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Pernu vaivada pagal rangą turėjo vieną žemiausių pasauliečių pozicijų. Pernu vaivadija faktiškai nustojo egzistuoti jau 1621 m., kai kraštą užėmė Švedija. Pernu miestas buvo užimtas jau 1617 m. Formaliai Pernu vaivadija panaikinta po Olivos taikos 1660 m., bet vaivados pareigybė liko centrinės valdžios pareigybių sąraše. Pernu vaivados pareigybė buvo panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Beira
Beira – antrasis pagal dydį Mozambiko miestas, Sofalos provincijos administracinis centras. Jūrų uostas prie Indijos vandenyno, kuriuo naudojasi ir Zimbabvė, Zambija, Malavis.
Istorija
Kolonijinio laikotarpio metu miestas pasižymėjo didesne baltųjų populiacija.
Beira buvo Nacionalinio pasipriešinimo judėjimo centras pilietinio karo metu, kuris truko iki 1994 m.
2000 miestas kartu su Maputu ir pietine Mozambiko dalimi buvo užtvindytas.
Kita
Miesto įžymybės – katedra, švyturys ir Makuti paplūdimys. Oro uostas ir geležinkelis į Hararę.
Generolas anšefas
Generolas anšefas (, iš ) – pasenęs aukštas generoliškas laipsnis kai kurių šalių armijose.
Rusija
Generolas anšefas buvo XVIII a. generolo laipsnis Rusijos armijoje. Pagal 1716 m. Karių statutą generolas anšefas buvo vyriausiasis vadas, lygus generolui feldmaršalui, vadovavęs generolų tarybai. Vėliau generolo anšefo laipsnis buvo padarytas viena pakopa žemesnis už feldmaršalą, atitinkantis pilną generolą (II rangas pagal Rangų lentelę). 1796–1797 m. generolo anšefo laipsnis buvo pakeistas generolų pagal kariuomenės rūšį laipsniais:
Prancūzija
Prancūzijoje generolo anšefo (général en chef) laipsnis pradžioje buvo neformalus titulas generolo leitenanto, vadovavusio kitiems generolams leitenantams ar net maršalams.
Prancūzijos revoliucijos laikais šis rangas buvo suteikiamas divizijos generolo (général de division) laipsnį turintiems generolams, vadovavusiems armijoms. Generolai anšefai dėvėdavo antpečiuose keturias žvaigždes, kai divizijų generolų antpečiai turėdavo tik tris žvaigždes. Laipsnis buvo panaikintas 1812 m., atkurtas Burbonų restauracijos metu ir vėl panaikintas 1848 m.
JAV
Generolo anšefo laipsnį JAV atitiko general – in – chief 'vadovaujantis generolas'. Šiuo titulu vadindavo vadovaujantį Jungtinių Valstijų Armijos generolą (Commanding General of the United States Army), patį vyriausią armijos karininką. Žinomi generals – in – chief buvo Džordžas Vašingtonas (George Washington), Ulisas Grantas (Ulysses S. Grant) ir Viljamas Šermanas (William T. Sherman).
Amerikos pilietinio karo metais konfederatų generolas Robertas Ly (Robert E. Lee) 1865 m. trumpai buvo vadinamas general – in – chief.
Laipsnis buvo panaikintas, kai 1903 m. buvo įkurtas Generalinis štabas. Dabartinis Jungtinių Valstijų armijos štabo viršininkas (Chief of Staff of the United States Army) galbūt yra dabartinis artimiausias general – in – chief atitikmuo.
Vilniaus Sietuvos progimnazija
Vilniaus „Sietuvos“ progimnazija – dieninė mokykla Vilniuje, Taikos g. 47, vykdanti pradinio, pagrindinio mokymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190008784. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
1983 m. rugpjūčio 17 d. įsteigta Vilniaus 54-oji vidurinė mokykla. Projekto autorius Sigitas Kuncevičius. Mokyklą statė Vilniaus statybos namų kombinatas (darbų vykdytojas Gintaras Brundza). 1993 m. spalio 17 d. mokyklai suteiktas „Sietuvos“ vardas. 2013 m. birželio 5 d. mokyklos struktūra pertvarkyta suteikiant progimnazijos statusą.
Mokyklos svetainė
Pirmoji mokyklos interneto svetainė buvo sukurta 2004 metais. Jos kūrėjas – Gediminas Mazrimas. 2006 m. mokykla įsigijo savo vardo internetinį adresą – www.sietuva.lt. 2009 m. atnaujinta mokyklos svetainė – pakeistas dizainas, turinio valdymo sistema. Pakeitimus atliko Edmundas Jankauskas. 2010 m. mokykla pirmą kartą dalyvauja švietimo portalo Tinklas.lt (VšĮ „Švietimo tinklas“) inicijuotame kasmetiniame 11-ajame Lietuvos mokyklų interneto svetainių konkurse. Jame laimėjo „Tautos svetainės 2010“ nominaciją.
Pjajus
Pjajus (MY ပြည်မြို့, buv. Promas) – miestas centriniame Mianmare, Bago provincijoje, Iravadžio pakrantėje, 161 km į šiaurę nuo Jangono. 83,0 tūkst. gyventojų (1983 m.). Prekybinis ir žemdirbystės centras. Apylinkėse auginamki ryžiai, tabakas, vaisiai, kertama mediena. Pjajus svarbus transporto mazgas; krovinių perkėlimas tarp Iravadžio upės ir geležinkelio į Jangoną. Pjajuje yra 2 universitetai.
Mieste yra Shwesandaw pagoda, kurioje pasak legendos saugomi Budos plaukai, taip pat yra senovinė Bawbawgyi Paya stūpa.
thumb|left|200px|Švesando pagoda
Ipolitas Nauragis
Ipolitas Nauragis (1900 m. gruodžio 2 d. Krakėse, Kėdainių raj. – 1982 m. vasario 23 d. Providence, JAV) – karininkas, dainininkas (bosas), vargonininkas.
Biografija
Pirmasis muzikos mokytojas buvo vargonininkas Zigmas Aleksandravičius, kuris keletą metų mokė skambinti pianinu ir vargonuoti. Kiek laiko dirbo ir mokėsi Rusijoje, o 1918 m. grįžo į Lietuvą, suorganizavo Krakių valsčiaus savivaldybę. 1919 m. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, įstojo ir baigė karo mokyklą, dalyvavo laisvės kovose.
Sauslaukis
Sauslaukis – kaimas centrinėje Rietavo savivaldybės dalyje, į šiaurės vakarus nuo Rietavo, šalia kelio į Kulius. Sauslaukio seniūnaitija.
Ipolitas Nauragis
Biografija
Nuo 1922 m. dirbo Mažeikių stoties komendantūroje, 1923 m. vėl grįžo į Kauną ir pas O. Marini pradėjo mokytis dainuoti. 1924–1929 m. dainavimo studijas tęsė Kauno muzikos mokykloje. 1926 m. pirmą kartą dainavo viešame moksleivių koncerte, o 1928 m. debiutavo Džiuzepės Verdi operoje „Aida“ – atliko vyriausiojo žynio Ramfio vaidmenį. Netrukus buvo pakviestas nuolatiniam darbui į Valstybės teatrą.
Sauslaukis
Istorija
Apie 2020 m. praktiškai visas kaimas administraciškai sunaikintas prijungiant prie Rietavo.
Ipolitas Nauragis
Biografija
1933–1944 m. buvo Valstybės teatro solistas. Dalyvavo 35 operų spektakliuose ir sukūrė apie 70 įvairių vaidmenų. 1936 m. kartu su Vince Jonuškaite, Kipru Petrausku ir Juozu Mažeika pusantro mėnesio dainavo garsiame Buenos Airių (Argentina) Colon teatre. 1937 m. Vienos Volksgear teatre atliko Mefistofelio vaidmenį Šarlio Guno operoje „Faustas“, dainavo Latvijoje, Estijoje ir daugelyje Lietuvos miestų, taip pat Vilniaus operoje.
1949 m. atvyko į JAV, koncertavo didžiuosiuose Amerikos ir Kanados miestuose. Iš pradžių vargonininkavo Aušros Vartų parapijoje Niujorke, o nuo 1953 m. – Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Worcesteryje, MA. Vadovavo chorams, statė operetes, rengė koncertus, dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose ir dainų šventėse.
Novi Sadas
Novi Sadas – miestas šiaurinėje Serbijoje, šalia Dunojaus upės; Voivodinos provincijos sostinė, didelis pramonės ir kultūros centras. Miesto pavadinimas serbiškai reiškia „naujas sodas“.
Miestą sudaro Novi Sadas, Petrovaradino ir Sremska Kamenicos gyvenvietės. Į miesto teritoriją taip pat įeina Fotogas, Veternikas, Bukavacas ir Ledincis. Yra keletas gyvenviečių, įeinančių į Novi Sado savivaldybę, bet jos fiziškai atskirtos nuo miesto.
Novi Sadas yra antrasis pagal dydį miestas Serbijoje (po Belgrado), jis taip pat yra Pietinės Bačkos rajono administracinis centras. Pagal 2002 duomenis, Novi Sado gyventojai: serbai (75,50 %), vengrai (5,24 %), jugoslavai (3,17 %), slovakai (2,41 %), kroatai (2,09 %), juodkalniečiai (1,68 %) ir kiti.
2021 m. paskelbtas viena iš Europos kultūros sostinių.
Lengvoji atletika
2009 m. Karađorđe stadione vyko Europos jaunimo lengvosios atletikos čempionatas. 2011 m. Novi Sadas priėmė Europos komandinio čempionato antros lygos rinktines.
Diego Ribas da Cunha
Diego Ribas da Cunha, geriau žinomas kaip Diego (g. 1985 m. vasario 28 d.) – Brazilijos futbolininkas (saugas), žaidžiantis Wolfsburg klube ir Brazilijos futbolo rinktinėje.
2009 m. gegužės 26 d. pasirašė penkerių metų sutartį su Juventus klubu. 2010 m. rugpjūčio 27 d. perėjo į Vokietijos VfL Wolfsburg klubą.
Su rinktine žaidė 2007-ųjų metų Copa América turnyre. Taip pat žaidė Brazilijos jaunimo iki 23 metų rinktinėje ir dalyvavo 2004-ųjų metų vasaros Olimpinėse žaidynėse.