cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aklaežeris Vokštelis
Aklaežeris „Vokštelis“ – hidrografinis paminklas, esantis Telšių miškų urėdijos Kegų girininkijos Jomantų miško 14 kvartale, Varnių regioniniame parke. Plotas siekia apie 1 ha.
Ežerėlį nuolat papildo šaltiniai, jo vandens lygis svyruoja, kuriam laikui vanduo gali apskritai dingti; sakoma, jog tuomet, kai vandens ežerėlyje prisikaupia daugiau, tai pakyla ir vandens lygis netoliese įsikūrusio kaimo šuliniuose. Iš trijų pusių Aklaežeris supamas miško.
Hidrologiniu gamtos paminklu pripažintas 1964 m., o respublikinės reikšmės paminklu – 1985 m.
Paežeriai II
Paežeriai II – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Skiemonių.
Australijos nuteistųjų kolonijos
Australijos nuteistųjų kolonijos – UNESCO paveldo objektas, 2010 m. paskelbtas Australijoje, apimantis 11 buvusių nuteistųjų kolonijų, kurias Britanijos imperija įsteigė derlinguose žemyno pakraščiuose XVIII–XIX a.
Panašią politiką tolimuose žemės regionuose vykdė ir kitos Europos kolonijinės šalys. Nuteistųjų kolonijos išsidėsčiusios visoje Australijoje: nuo Frimantlo Vakarų Australijoje iki Kingstono ir Artūro slėnio Norfolko saloje rytuose (Ramiajame vandenyne); nuo teritorijų aplink Sidnėjų Naujajame Pietų Velse šiaurėje iki vietų, esančių Tasmanijoje, pietuose. Į Australiją per 80 metų nuo 1787 iki 1868 m. buvo išsiųsta apie 166 000 vyrų, moterų ir vaikų, kuriuos Britanijos teisingumas pasmerkė ištremti į nuteistųjų kolonijas. Kiekviena iš šių vietų turėjo konkrečią paskirtį – tiek baudžiamąjį įkalinimą, tiek reabilitaciją per priverstinį darbą, kuris padėtų sukurti ir išlaikyti koloniją. Kolonijose buvo statomi pastatai, uostai, infrastruktūra, vykdoma gamtos išteklių gavyba ir kt. Į priverstinius darbus buvo įtraukiami tiek sunkūs nusikaltėliai, tiek žmonės, nuteisti už palyginti nedidelius nusikaltimus, taip pat už tam tikrų nuomonių reiškimą ar buvimą politiniais oponentais. Katorga į Australiją taip pat buvo taikoma moterims ir vaikams nuo devynerių metų.
Australijoje įkurtose kolonijose besikuriančios nuteistųjų gyvenvietės tuo pačiu metu vertė aborigenus gyventojus trauktis į mažiau derlingus pakraščius, kūrė europinės kilmės gyventojų bendruomenes.
Belgijos moterų futbolo Superlyga
Belgijos moterų futbolo Superlyga arba Super League Vrouwenvoetbal/Belgisch Vrouwenvoetbal Kampioenschap – aukščiausias moterų Belgijos futbolo lygos divizionas.
Istorija
Ankstesniais metais būta Pirmojo diviziono dar žinomo Eerste klasse.
Trejetą metų (2012–2013, 2013–2014, 2014–2015 m. sezonais) vyko bendras Belgijos ir Nyderlandų moterų futbolo projektas, kuris vadinosi BeNe League, tačiau po trijų sezonų buvo nuspręsta daryti atskirus čempionatus Belgijoje ir Nyderlanduose. Tokiu būdu Belgijoje buvo įkurta Superlyga.
Superlygos įkūrimas (2015 m.)
2015 m. buvo įkurta Belgijos moterų futbolo Superlyga. 2015–2016 m. čempionėmis tapo Lježo „Standard“ futbolininkės. 2016–2017 m. pavyko apginti titulą ir vėl triumfavo Lježo „Standard“.
Nuo 2017–2018 m. sezono Belgijos moterų futbolo Superlygoje dominavo RSC Anderlecht. Ši ekipa penkis kartus tapo čempionėmis (2017–2018, 2018–2019, 2019–2020, 2020–2021, 2021–2022 m.)
Formatas
Visos vienuolika komandų tarpusavyje sužaidžia po dvejas rungtynes. tada pirmos šešios ekipos tęsia kovas dėl apdovanijimų stipriųjų grupėje, o likusios kovoja dėl išlikimo.
Daugiausiai taškų surinkusi komanda tampa Belgijos čempione. Čempionės patenka į UEFA moterų čempionių lygos turnyro atrankas.
Dalyviai
2015–2016 m. dalyvavo aštuonios ekipos. 2016–2017 m. liko vos septynios komandos. 2017–2018 m. sumažėjo iki šešių dalyvių.
2018–2019 ir 2019–2020 m. dalyvavo šešios komandos. o 2020–2021 m. lyga išplėsta iki dešimties dalyvių.
2021–2022 m. liko dešimt dalyvių, o 2022–2023 m. būta vienuolikos.
Pajoniškė
Pajoniškė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Visalaukės IV.
Konstantinas Narkevičius
Biografija
Kilęs iš vargingų valstiečių. Lietuviškai skaityti išmokė tėvas. Rašyti nemokėjo. Mokyklos nelankė. Labai pamėgo skaityti lietuviškas knygas. Paūgėjęs pats mokė kaimynų vaikus – daraktoriavo.
Draudžiamosios lietuviškos spaudos gaudavo Kupiškyje iš A. Majausko, vėliau Panevėžyje iš J. Vikiro. Bendradarbiavo su kitais knygnešiais. Literatūrą platino Viešintose ir gretimose parapijose, pardavinėjo prie bažnyčių per prekymečius, taip pat eidamas per kaimus kaip elgeta. Parūpindavo draudžiamų latgališkų knygų ir į Latviją einantiems knygnešiams.
Kelis kartus įkliuvo policijai, bet pabėgo arba nupirko policininkus. 1890 m. sulaikytas Kamajuose, atėmė knygų už 150 rb., atimtos 58 lietuviškos ir lenkiškos knygos, 15 lietuvių kalba spausdintų lapų. Nubaustas 2 mėn. suėmimu Rokiškio policijos areštinėje; vedamas į ją buvo sumuštas sargybinio, liko invalidas. 1898 m. policija pas jį vėl rado du lietuviškus kalendorius. Nubaustas 2 d. arešto. 1928 m., minint Lietuvos nepriklausomybės 10-metį, gatvelę, kurioje gyveno Kamajuose, pavadino jo vardu. Nuo 1931 m. birželio 1 d. gaudavo 50 Lt knygnešio pensiją.
Jóhanna Guðrún Jónsdóttir
Jóhanna Guðrún Jónsdóttir (Johanna, g. 1990 m. spalio 16 d. Kopenhagoje, Danijoje) – Islandijos atlikėja, 2009 m. atstovavusi Islandijai Eurovizijos dainų konkurse Maskvoje, Rusijoje su daina „Is it true?“ ir užėmusi 2 vietą.
Biografija
Vaikystėje Johanna persikėlė į Hafnarfjordurą (Islandija), kur devynerių metų pirmą kartą pasirodė scenoje. Iki dalyvavimo Eurovizijoje ji dirbo Brodvėjaus teatre.
2023 m. Europos sportinės gimnastikos čempionatas
2023 m. Europos sportinės gimnastikos čempionatas – geriausių Europos sportinės gimnastikos sportininkų čempionatas, kuris vyko balandžio 11 d. – balandžio 16 d. Turkijos mieste Antalijoje.
Reaguojant į 2022 m. Rusijos invazija į Ukrainą, čempionate neleista startuoti atletams iš Rusijos ir Baltarusijos.
Vilniaus Lietuvos Rytas 2015–16 m. sezonas
2015–2016 metų sezonas – 19-asis Vilniaus „Lietuvos rytas“ krepšinio klubo sezonas. Komanda rungtyniavo LKL – pajėgiausioje šalies krepšinio lygoje ir antrose pagal pajėgumą Europos krepšinio pirmenybėse - ULEB Europos Taurėje.
Statistika
LKL (Reguliarusis sezonas)
Švedijos futbolo varžybos 2006 m.
Švedijos futbolo varžybos 2006 m.
Kova dėl išlikimo
IF Brommapojkarna nugalėjo bendru rezultatu 4–1 ir pateko į elito divizioną.
Pusfinalio rungtynės
Helsingborgs IF nugalėjo 3-0 ir pateko į finalą.
Gefle IF nugalėjo 4:3 ir pateko į finalą.
Lietuvos sparnai
Istorija
1935–1940 m. leido Lietuvos aeroklubas (oficialūs redaktoriai: Juozas Krygeris, Juozas Narakas, Vytautas Tupčiauskas), 1968–1977 m. – Savanoriška draugija armijai, aviacijai ir laivynui remti, Lietuvos respublikinio komiteto aviacijos sporto federacija, 1978–1990 m. – LTSR savanoriškos draugijos armijai, aviacijai ir laivynui remti CK, 1991 m. – Lietuvos Respublikos krašto apsaugos departamento sporto ir technikos susivienijimas „Vytis“, 1991–2000 m. – Lietuvos aeroklubas, 2000–2002 m. – Oreivystės centras, 2003 m. – Lietuvos tautinių aviacijos sporto žaidynių komitetas. 1935–1939 m. ėjo kartą, 1939–1940 m. – 2 kartus per mėnesį, 1968–1990 m. ketvirtinis, vėliau – įvairių dažnumo. Tiražas 37 000 (1978 m.), 3500 (1997 m.) egzempliorių.
Rašė aviacijos, sklandymo, parašiutizmo, modeliavimo, sportininkų ugdymo klausimais. Bendradarbiavo Antanas Gustaitis, Petras Motiekaitis, Zigmas Žemaitis ir kiti.
Senoji Panama
Senoji Panama  – istorinė Panamos miesto dalis, žyminti ankstesniąją krašto sostinės vietą. Kartu su dabartinio Panamos miesto senamiesčiu sudaro UNESCO pasaulio paveldo objektą (nuo 2003 m.).
Čiriū
Čiriū  – miestas Aičio prefektūroje, Japonijoje.
Senoji Panama
Istorija
Miestą 1519 m. įkūrė konkistadoras Pedrariasas Davila ir dar ~100 žmonių. Tai buvo pirmoji nuolat gyvenama europiečių gyvenvietė prie Ramiojo vandenyno kranto. Pusantro amžiaus tai buvo klestintis miestas, besivertęs iš prekybos tarp dviejų vandenynų. Tačiau 1671 m. sausio 28 d. miestą užėmė ir sunaikino britų piratas Henris Morganas ir dar 1400 plėšikų kariauna. Sprogusios parako atsargos visiškai sugriovė miestą. 1673 m. miestas atkurtas 8 km į pietvakarius nuo buvusios vietos.
Paveldas
Senoji Panama yra geras ankstyvosios kolonijinės architektūros pavyzdys. Yra išlikęs senovinis gatvių planas, katedros, bažnyčių, vandentiekio įrengimų, rotušės, privačių namų griuvėsiai. Be to, kasinėjant miestą rasta daugiau nei 1000 m. senumo indėnų dirbinių.
Čiriū
Istorija
Čiriū pirmąkart mimimas Nara laikotarpio dokumentuose. Edo laikotarpiu Čiriū buvo pašto stotis Tokaido kelyje iš Edo į Kiotą. Miestas garsėjo arklių prekybos mugėmis. Dalis dabartinio miesto priklausė Karijos valdai.
Čiriū gavo miesto statusą 1970 m. gruodžio 1 d.
Paežeriai III
Paežeriai III – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Skiemonių.
Arnas Šidiškis
Arnas Šidiškis (g. 1990 m. liepos 5 d.) – Lietuvos sunkiaatletis, kuris varžosi iki 109 kg svorio klasėje. Daugkartinis Lietuvos čempionas.
Biografija
Sportininkas gimė Kaune. Vėliau su šeima išsikėlė į Anykščius kur būdamas 15 metų pradėjo lankyti sunkiosios atletikos treniruotes. Pirmasis treneris - Algirdas Anankas. Vėliau išsikėlė treniruotis į Klaipėdą nacionalinėje komandoje. Pirmasis nacionalinis treneris - Bronislovas Vyšniauskas, kuris buvo diskvalifikuotas už dopingo medžiagų laikymą. Po diskvalifikacijos Šidiškio treneriu tapo Vincas Slevinskis.
2009 m. pasaulio jaunimo čempionate užėmė 9-ą vietą. 2011 m. atstovavo Lietuvai vasaros universiadoje ir svorio kategorijoje iki 94 kg užėmė 14-ą vietą. 2014 m. Šidiškis debiutavo pasaulio čempionate, kuriame užėmė 30-ą vietą.
Arminas fon Fiolkerzamas
miniatiūra|Arminas Baronas fon Fiolkerzamas thumb|400px|Armino fon [[Fiolkerzamai|Fiolkerzamo ekslibris]]
Magnusas Konradas Arminas Baronas fon Fiolkerzamas (, ; 1861 m. balandžio 4 d. Rygoje – 1917 m. gruodžio 20 d. Porve) – Baltijos šalių vokiečių bajorų kilmės meno istorikas, grafikas, ekslibrisų kūrėjas, genealogas, Ermitażo kuratorius.
Arnas Šidiškis
Biografija
2016 m. Europos čempionate užėmė 15-ą vietą. 2017 m. pasaulio čempionate su 351 kg rezultatu liko 17-as. 2018 m. Europos čempionate užimta 6-oji vieta. 2019 m. pasaulio čempionate pasiekė 360 kg rezultatą ir liko 22-as.
2021 m. Europos čempionate liko 10-oje vietoje. Tais pačiais metais sportininkas pelnė pakvietimą į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes. Savo debiutinėje olimpiadoje Šidiškis uėžėmė 11-ą vietą.
Arminas fon Fiolkerzamas
Eugenijaus ir Marijos fon Vietinghoff-Scheel sūnus. Baigęs Liepojos gimnaziją studijavo teisę Tartu universitete. 1902 metais tapo konservatoriumi, po to Ermitażo kuratoriumi.
Buvo du kartus vedęs – Sophie Elisabeth von Ettlinger (1867-) ir Anną Nikiforovną Mancewicz. Jo dukra – Andrea-Aleksandra Stegman (1897–?).
Kilimandžaro sniegynai (apsakymai)
miniatiūra|dešinėje|150px|Lietuviškas knygos „Kilimandžaro sniegynai“ leidimas, 1966 m.
Kilimandžaro sniegynai – Ernesto Hemingvėjaus apsakymų rinkinys, išleistas 1961 m. Visos anksčiau išleistos istorijos pasirodė „The Fifth Column and the First Forty-Nine Stories“ knygoje 1938 m.
Šioje knygoje yra šios istorijos: ir kitos
Lietuviški leidimai
Knyga lietuvių kalba buvo išspausdinta du kartus:
Tyler Cavanaugh
Taileris Robertas Kavanou (Tyler Robert Cavanaugh, g. 1994 m. vasario 9 d.) – Jungtinių Valstijų krepšininkas, rungtyniaujantis sunkiojo krašto puolėjo pozicijoje.
2012–2014 m. atstovavo Veik Foresto universiteto komandą, 2015–2017 m. – Džordžo Vašingtono universiteto komandą. 2017–2018 m. pradėjo karjerą NBA, Atlantos „Hawks“ klube, kuriam laikui buvo skolinamas dukterinei Erio „BayHawks“ komandai. Už „Hawks“ sužaidė keletą rezultatyvių rungtynių (pelnė po 16, 14 taškų). 2018 m. perėjo į Jutos „Jazz“, už kurią žaidė 11-oje rungtynių, skolintas Solt Leik Sičio „Stars“ klubui, kurį tuo metu treniravo būsimas Kauno „Žalgirio“ treneris Martinas Šileris.
2019 m. Kavanou persikėlė į Europą: žaidė Berlyno „Alboje“, Tenerifės „Iberostar“ (7,6 tšk., 4,5 atk. kam., 9,6 naud. balo Ispanijos lygoje), o 2021 m. su Kauno „Žalgiriu“ sudarė „2+1“ m. trukmės sutartį.
2022 m. debiutavo JAV rinktinėje pasaulio čempionato atrankos varžybose prieš Urugvajų.
Kutubijos mečetė
Kutubijos mečetė  – klasikinė maurų architektūros mečetė Maroke, istorinio Marakešo miesto senamiestyje (medinoje). Pastatyta netoli garsiojo Džema el Fna turgaus, Mohamedo V aveniu.
1157 m. Almoravidų valdovo Abdal Mumino nurodymu čia pastatyta pirmoji mečetė. Valdant Jakubui al-Mansūrui mečetė buvo perstatyta, nes senosios mihrabas netiksliai rodė Mekon. Dabartinė Kutubijos mečetė buvo statoma 1184–1199 m. Ją statė geriausi maurų meistrai iš pat Andalūzijos. Kutubijos mečetė laikoma seniausiu ir labiausiai išbaigtu Almoravidų laikotarpio statiniu.
Mečetė pastatyta iš raudono smiltainio, yra 80 m ilgio ir 60 m pločio. Sienos masyvios, su pasagų formos arkomis, dekoruotos ornamentais ir kufitų rašto įrašais. Vidus sudarytas iš 6 atskirų salių. Maldų salė yra "T" raidės formos, paremta daugiau nei 100 kolonų. Minbaras išskaptuotas iš santalo ir juodmedžio, dekoruotas dramblio kaulu ir sidabru. Jis pagamintas XI a. Kordoboje ir laikomas vienu puikiausių minbarų pasaulyje.
Ryškiausias Kutubijos mečetės elementas – masyvus, 77 m aukščio minaretas, taip pat pastatytas iš raudono smiltainio. Jam būdingas Omejadų stilius. Iš minareto bokšto atsiveria Marekešo panorama, šis bokštas yra ryškus miesto simbolis, nes už jį aukštesnius statinius statyti buvo uždrausta. Minaretą vainikuoja špilis iš varinių sferų, statinio sienos gausiai ornamentuotos.
Kutubijos mečetė reiškia „knygų pardavėjų mečetė“, kadangi greta jos įėjimo nuo seno vykdoma prekyba knygomis. Į pačią mečetę patekti gali tik musulmonai.
Pajuliai
Pajuliai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Pakalniškių.
Kepler-561 b
Kepler-561 b (dar žymima KOI-464 b, KOI-464.01, KIC 8890783 b, Gaia DR2 2126454633427425664 b ) – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę Kepler-561, esančią Gulbės žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 2026,2 šviesmečio (621,2 parseko).
Kepler-561 b yra dujinė milžinė; jos masė siekia 0,2347 Jupiterio masės (38,7 karto masyvesnė už Žemę), o spindulys – 0,621 Jupiterio spindulio. Apie Kepler-561 žvaigždę ši egzoplaneta apskrieja per ~58,36 paros.
Kepler-561 b atrasta „Kepler“ kosminiu teleskopu, taikant tranzitų metodą. Apie jos ir daugelio kitų egzoplanetų atradimą pranešta 2016 m. gegužės 10 d. Be Kepler-561 b, šioje sistemoje dar aptikta Kepler-561 c planeta (taip pat dujinė milžinė).
Rengės geležinkelio stotis
Rengės geležinkelio stotis  – Mažeikių–Rygos geležinkelio stotis Ruboje, Rubos valsčiuje, Saldaus savivaldybėje, Latvijoje. Įrengta 1873 m., tais pačiais metais statytas stoties pastatas per Pirmąjį pasaulinį karą sudegė. 1936–1937 m. į stotį perkeltas uždarytos Zylanų stoties medinis pastatas. 2008 m. rudenį nutraukus traukinių susisiekimą ir išardžius bėgius Lietuvos pusėje, stotis tapo paskutine linijoje. 2010 m. vasario 22 d. sustabdytas paskutinio stotyje stojančio keleivinio traukinio Ryga–Rengė kursavimas.
2020 m. vasario 15 d. atnaujintas krovinių eismas atstatytais bėgiais.
Paežeriai I (Pakruojis)
Paežeriai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 10 km nuo Klovainių.
Balboa (Panama)
1999 m. Balboa, kartu su visu kanalu, grąžintas Panamai. Miestas inkorporuotas į Panamos miesto sudėtį.
Enciklopedija Lietuvai ir pasauliui
Enciklopedija naudoja atvirojo kodo paremtą mediawiki programinę įrangą, taiko nedidelius apribojimus straipsnių kūrėjams, siekiant pateikiamo turinio patikimumo, pagrindimo šaltiniais, apsaugos nuo vandalizmo. Straipsnius rašyti galima kiekvienam užsiregistravusiam autorizuotam dalyviui, tačiau paruošti straipsniai peržiūrimi tos srities specialistų arba už tematiką atsakingų redaktorių. Sukurtas turinys saugomas Lietuvoje esančiuose serveriuose, kuriuos skyrė Vilniaus universitetas (2022 m. duomenimis, ELIP skirti trys virtualūs serveriai). Turinys pateikiamas pagal Creative Commons Attribution Share Alike licenciją. Projekto plėtra rūpinasi ELIP paramos fondas.
Istorija
2012 m. aktyviausių lietuviškosios Vikipedijos dalyvių, Lietuvoje ir užsienyje gyvenančių lietuvių pastangomis skaitmeninėje erdvėje buvo pradėta kurti Enciklopedija Lietuvai ir pasauliui (ELIP). Tarp enciklopedijos įkūrėjų – informatikas Vitas Povilaitis, kraštotyrininkas Algirdas Vilkas, žurnalistas Rimantas Lazdynas.
2019 m. rugpjūčio 30 d. Nacionalinėje Mažvydo bibliotekoje visuomenininkai įkūrė ELIP paramos fondą, kurio direktoriumi išrinko Joną Milerių.
ELIP įtraukta į LR Seimo 2020 m. patvirtintą „Lietuvių kalbos plėtros skaitmeninėje terpėje ir kalbos technologijų pažangos 2021–2027 m. gairių“ įgyvendinimo projektą.
Aukštadvario dvaras (Panevėžys)
Aukštadvario dvaras – dvaras, buvęs dabartinio Panevėžio rajono pietuose, Ramygalos seniūnijoje, Aukštadvario viensėdyje.
Istorija
Aukštadvario dvaras (Wysoki Dvor) šaltiniuose minimas nuo 1550 m. XVI a. pab. dvaras priklausė Ciachanovieckiams, XVII a. pr. Mickevičiams, XVII a. II p. Gaudrinkams ir Mickevičiams. XVIII a. pr. dvarą valdė Kristupas ir Elena Budrevičiai, XVIII a. 2 deš. – Povilas Marcinkevičius, 3 deš. – Adomas Kozakauskas, tuo laiku dalies dvaro valdytojais minimi ir Marcinkevičiai. XIX a. I pusėje Aukštadvario dvaras drauge su Anciškiu priklausė Švoinickiams, o 1862 m. jį paveldėjo Fiodora Musnickaja, 1923 m. dvaras priklausė Zofijai Musnickajai (Survilienei), kuri ir buvo paskutine savininke.
1903 m. Aukštadvario dvare gyveno 47 žmonės, 1923 m. čia buvo vienas ūkinis kiemas su 75 gyventojais. 1940 m. dvaro rūmai turėjo apvalų bokštą, sodo pusėje terasą. Dvaro sodybą tais metais sudarė 8 pastatai – du kumetynai, du tvartai, klojimas, „vazaunė“, svirnas ir rūmai.
Pokario metais dvaro sodyba priklausė Ramygalos kolūkiui. Tarybiniais metais pastatai naudoti ūkinėms reikmėms, neprižiūrimi sunyko.
Sodyba
Aukštadvario dvaro sodyba įsikūrusi Linkavos upelio kairiajame krante, 1 km nuo Anciškio. Dabar sodyboje likę XIX a. pab. – XX a. pr. istoristinių rūmų griuvėsiai, arklidė, kumetynas, ūkinis pastatas bei tarybiniais metais įrengti priestatai. Išlikusios parko liekanos (vyrauja klevai, liepos, ąžuolai), vakaruose – maumedžių alėjos liekana (7 maumedžiai ir 1 eglė).
Visi dvaro pastatai apleisti, avarinės būklės arba sugriuvę, teritorija paversta šiukšlynu (buitinių atliekų krūvos).
Pajūnėliai
Pajūnėliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Visalaukės IV.
Joachim Trier
Jo tėvas, Jacob Trier, buvo garsaus filmo – „The Pinchcliffe Grand Prix“, prodiusuoto Norvegijoje 1975 m., garso režisierius. „Garsiau už bombas“ buvo pirmasis J. Triero sukurtas filmas anglų kalba. 90-osios Oskarų teikimo ceremonijos metu filmas „Telma“ buvo išrinktas geriausiu filmu užsienio kalba.
Vilnius (choras)
Valstybinis choras „Vilnius“ – Lietuvos valstybinis choras, įkurtas 1970 m. thumb|right|300px|Choras 2010 m.
Istorija
Per savo gyvavimo laikotarpį choras yra parengęs per 100 stambios formos kūrinių ir apie 1000 chorinių miniatiūrų apie 300 įrašytų kūrinių saugoma LRT fonduose, o ryškiausios ir vertingiausios programos įrašytos į 14 kompaktinių plokštelių. 2010 m. choras „Vilnius“ jubiliejinius metus pradėjo tapęs valstybiniu choru.
Šaltiniai
Choro internetinė svetainė
Aliejinė moringa
Aliejinė moringa (Moringa oleifera) – moringinių (Moringaceae) šeimos daržovinis, dekoratyvinis, maistinis, pluoštinis, vaistinis augalas, paplitęs atogrąžų Azijoje. Iš jo gaunami lipai ir kietieji aliejai.
Aliejinė moringa yra sparčiai augantis lapuotis medis, galintis užaugti iki 10–12 m aukščio. Kamieno storis gali siekti 45 cm.
Žiedai kvepiantys, vienalyčiai, netaisyklingi, apie 1–1,5 cm ilgio ir 2 cm pločio, sudaryti iš 5 gelsvų žiedlapių. Jie auga ant plono, šeriuoto žiedkočio, sudarydami 10–25 cm ilgio žiedų kekes.
Sužydi per pirmuosius šešis mėnesius po pasodinimo. Vėsesniuose regionuose žydi nuo balandžio iki birželio mėnesio. Šiltuose regionuose su pakankamu kiekiu lietaus žydi du kartus per metus.
Auginant augalo viršūnė nukerpama iki 1–2 m, kad būtų patogiau skinti ankštis ir lapus.
Kultivavimas
Aliejinė moringa dažniausiai auginama pusdykumių, atogrąžų ir subtropikų zonose, 9 ir 10 klimato atšiaurumo zonoje. Gali augti įvairiuose dirvožemiuose, bet šiai rūšiai tinkamiausias yra neutralus arba šiek tiek rūgštokas (pH 6,3 to 7,0), smėlingas, gerai drenuojamas arba molingas dirvožemis. Užliejamuose dirvožemiuose šaknys pradeda pūti. Ypač tinkama sauso klimato regionams.
Auginimo rajonai
Didžiausia aliejinių moringų augintoja – Indija, metinis derlius sudaro 1,1–1,3 milijono tonų daržovių. Didžiausi plotai yra Andhra Pradeše (156,65 km²), Karnatakoje (102,8 km²) ir Tamilnade (74,08 km²).
Orisoje auginama namų soduose. Pietų Indijoje ir Tailande auginama kaip gyvatvorė. Filipinuose ir Indonezijoje auginama dėl lapų derliaus. Haityje sodinamos nuo vėjo apsaugančios gyvatvorės padedančios sumažinti dirvožemio eroziją.
Aliejinė moringa auginama arba auga savaime Centrinėje Amerikoje, Karibuose, Pietų Amerikoje, Afrikoje, Pietryčių Azijoje ir Okeanijoje.
Nuno kyšulys
Nuno kyšulys arba Šaunaro kyšulys (Chaunar) – kyšulys šiaurės vakarų Afrikos pakrantėje, Maroke, tarp Sidi Ifnio ir Tarfajos, išsikišęs į Atlanto vandenyną. Šis kyšulys žymi Sacharos dykumos pradžią, keliaujant iš šiaurės.
Aliejinė moringa
Auginimo metodai
Aliejinė moringa gali būti auginama kaip vienametis arba daugiametis augalas. Ankštys yra valgomos tik pirmaisiais auginimo metais, vėliau jos tampa karčios ir nevalgomos. Mažiau palankiose auginimo vietovėse auginama kaip daugiametis augalas sustabdyti dirvožemio eroziją.
Dirvožemio paruošimas
Tropinio kultivavimo pagrindinė problema yra dirvožemio erozija, todėl dirvožemio įdirbimas turi būti kaip įmanoma seklesnis. Arimas reikalingas tik tada kai augalai sodinami labai tankiai. Jeigu augalai sodinamai retai, tada kasamos duobės ir užpilama dirva. Tai užtikrina gerą šaknų įsiskverbimą ir mažą dirvožemio eroziją. Duobės turi būti 30–50 cm gylio ir 20–40 cm pločio.
Dauginimas
Aliejinė moringa gali būti dauginama sėklomis ir auginiais. Aliejinės moringos sėklų daigumas yra labai didelis – 85 %. Dauginimui naudojami auginiai būna apie 1 m aukščio ir iki 4 cm skersmens. Trečdalis auginio turi būti užpilamas dirva. . Filipinuose naudojami auginiai būna 1–2 m aukščio ir sodinamai nuo birželio iki rugpjūčio mėnesio.
Nuno kyšulys
Kyšulį greičiausiai jau XIII a. buvo pasiekę genujiečių pirkliai Vandinas ir Ugolinas Vivaldžiai. XV a. portugalai šį kyšulį pavadino Cabo de Não („kyšulys Ne“), kadangi negalėjo jo įveikti ir laikė piečiausiu pasiekiamu tašku. Tik Henriko Jūrininko laikais jūreiviai įveikė Nuno kyšulį ir nepasiekiamumo riba pasistūmėjo iki Bochadoro kyšulio.
Aliejinė moringa
Sodinimas
Tarpai tarp augalų turėtų būti 10–20 cm su plačiais 4 m takais, patogiai plantacijos priežiūrai ir derliaus nuėmimui. Dėl didelio tankumo piktžolių naikinimas ir ligų prevencija yra sudėtinga. Pusiau intensyvioje sodininkystėje augalai sodinami 0,5–1 m atstumu, dėl to padidėja derlius.
Selekcija
Indijoje, iš kur aliejinė moringa greičiausiai yra kilusi, laukinių tipų įvairovė yra didelė ir tai yra geros sąlygos veislininkystės programoms. Šalyse kur buvo introdukuota, laukinių tipų įvairovė yra daug mažesnė, bet labai gerai prisitaiskiusi prie vietinių salygų.
Aliejinė moringa yra auginama dėl lapų, ankščių, aliejaus, dirvožemio erozijos stabdymo, todėl yra skirtingi veisimo tikslai. Indijoje kur moringa auginama kaip vienametis augalas yra svarbus vaisių derliaus stabilumas. Pakistane siekiama išvesti veisles su didesnę maistinę vertę turinčiais lapais. Tanzanijoje selekcijos kryptis, veislės iš kurių sėklų galima išgauti didesnį kiekį aliejaus.
Derlius
Aliejinė moringa auginama dėl lapų, ankščių ir sėklų aliejaus gamybai. Derlius labai priklauso nuo sezono, veislės, tręšimo, drėkinimo režimo. Disesnį derlių gausime, jeigu bus šiltos ir sausos auginimo sąlygos, bei papildomas tręšimas ir drėkinimas. Derlius imamas rankiniu būdu, su peiliais ir pjautuvais. Palengvinti derliaus nuėmimui, didinti produkcijai rekomenduojams viršūnių karpymas, želdinimas, genėjimas.
Ankštys
Kai augalai auga iš auginių pirmasis derlius gaunamas po 6–8 mėnesių. Gausiai derėti pradeda 3–4 metais po pasodinimo. 1–2 metais priskinama apie 300 ankščių nuo vieno augalo, 3–4 metais apie 400–500 ankščių. Indijoje iš hektaro priskinama 31 tona ankščių. Šiaurės Indijoje ankštys prinoksta vasarą. Pietų Indijoje derlius gaunamas du kartus per metus, liepos – rugsėjo ir kovo – balandžio mėnesiais.
Lapai
Siekiant padidinti derlių taikomas intensyvus drėkinimas ir tręšimas. Atliktuose tyrimuose Nikaragvoje, buvo gauti tokie rezultatai: iš vieno hektaro, kertant 9 kartus per metus buvo gauta 520 kg produkcijos, iš kurių 160 kg šviežių lapų.
Aliejus
Per metus vidutiniškai išspaudžiama 250 l aliejaus iš ha.
Llallawavis scagliai
Llallawavis scagliai – tai paleontologų naujai apibūdinta kariaminių paukščių (Cariamiformes) būrio, foroakinių (Phorusrhacidae) šeimos, neskraidžiusių plėšriųjų paukščių išnykusi rūšis.
Buvęs paplitimas
Šių paukščių gerai išsilaikę griaučiai rasti dabartinės Argentinos šiaurės vakaruose iš plioceno epochos, maždaug prieš 3,5 milijonus metų.
Foroakiniai paukščiai
Foroakiniai (Phorusrhacidae) yra neskraidžiusių paukščių išnykusi šeima, kurios taksonai dabar randami tik fosilijų formoje. Foroakinių paukščių šeima žinoma iš Pietų Amerikos Kainozojus eros, iš Šiaurės Amerikos žemyno pleistoceno – plioceno epochų ir Afrikos eoceno epochos. Paukščiai buvo masyvaus kūno sudėjimo, svėrė iki 70 kg ir siekė 0,9-2 m ūgį. Kainozojaus eroje foroakiniai paukščiai buvo vyraujantys plėšrūnai bei viena labiausiai įspūdingiausių paukščių grupių.
Apibūdinimas
Tarp visų foroakinių (Phorusrhacidae) šeimos rūšių fosilijų, apie 95 procentus šių paukščių griaučių puikiai išsilaikė iki šių dienų. Pasak palentologų, jo griaučiai atskleidžia anatomijos detales, kurios retai išlieka kitose fosilijose – įskaitant klausos regioną, pilną gomurį, gerklas, trachėją, kai kurie akių srities kaulai – leidžiantys suprasti visų kitų foroakinių paukščių jutimą. Anot Daktaro Federico Degrange iš Kordobos valstybinio universiteto (Universidad Nacional de Córdoba) Argentinoje, šie paukščiai turėjo vidutinę klausą – girdėdavo 380-4230 hercų garsus. Patys skleisdavę žemo dažnumo garsą, kurį naudodavo tarpusavio bendravime. Lyginant su kitomis foroakinių šeimos rūšimis, Llallawavis scagliai palyginus buvo nedideli – vidutinio dydžio, svėrė apie 18 kg bei buvo 1,2 m ūgio. Manoma gyvendavo atvirose pievose.
Pavadinimo kilmė
Mokslinė lotynų kalba Llallawavis scagliai pavadinimo pirma žodžio dalis „Llallaw“ kečujų kalba reiškia didingas, o lotynų kalba „avis“ reiškia paukštį. Rūšies pavadinimą nusakantis žodis „Scaglia“ buvo suteiktas pagerbiant gamtininką ir Museo Municipal de Ciencias Naturales Lorenzo Scaglia muziejaus esančio Buenos Airėse buvusį direktorių Galileo Juan Scaglia, gyvenusį 1915–1989 metais.
TSRS karinių ir jūros reikalų liaudies komisariatas
Istorija
Šis liaudies komisariatas buvo sudarytas sujungus du iki tol savarankiškus liaudies komisariatus - RTFSR karinių reikalų ir RTFSR jūros reikalų liaudies komisariatus.
Panaikintas 1934 m. birželio 20 d. įsteigus TSRS gynybos liaudies komisariatą.
Genujos Švento Jurgio tiltas
Genujos Švento Jurgio tiltas − tiltas Italijoje, Genujos mieste, A10 autostradoje. Tiltas pastatytas 2020 m. rugpjūčio 3 d. vietoje sugriuvusio Ponte Morandi tilto. Naująjį tiltą suprojektavo Prickerio architektūros premijos laureatas Renzo Piano.
Prieš šį tiltą šioje vietoje stovėjo Morandi tiltas, pastatytas 1967 m. 2018 m. rugpjūčio 14 d. 210 metrų Morandi tilto dalis sugriuvo. Šios katastrofos metu žuvo 43 žmonės. 2019 m. rugpjūtį likusios tilto dalys buvo nugriautos ir pradėtos naujojo tilto statybos.
Švento Jurgio tiltą sudaro po 2 eismo juostas kiekvienoje pusėje ir dar 2 papildomos avarinės eismo juostos. Iš betono ir metalo padaryto tilto ilgis siekia 1 067 m. Tiltas yra nuolat prižiūrimas automatizuotų robotų, kurie tiria tilto būseną, taip pat valo vėjo ir Saulės energijos elementus.
Tilto atidarymo ceremonijoje 2020 m. rugpjūčio 3 d. dalyvavo šalies prezidentas Sergio Mattarella ir kiti aukštas pareigas einantys politikai. Kalbą sakė ir architektas Renzo Piano.
RTFSR jūros reikalų liaudies komisariatas
RTFSR jūros reikalų liaudies komisariatas – RTFSR vyriausybės dalis, vadovavusi Tarybų Rusijos, vėliau – Tarybų Sąjungos kariniam jūrų laivynui.
Paežeriai (Šeduva)
Paežeriai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Šeduvos, prie kelio, netoli Arimaičių ežero. Yra veikiantis Paežerių vėjo malūnas.
Naujasis Providensas
thumb|right|250px|Naujojo Providenso sala žemėlapyje Naujasis Providensas − Bahamų sala Atlanto vandenyne, Vest Indijoje. Labiausiai apgyvendinta Bahamų sala, kurioje yra ir sostinė Nasau.
Salos plotas 207 km². Gyventojų − 330 000 (2008); iš jų tik du trečdaliai bahamiečių.
Istorija
Nuo 1715 m. iki 1725 m. salą buvo okupavę piratai, kurie puldinėdavo ispanų laivus, grįžtančius į Ispaniją pilnais laivais krovinių. Nuo 1725 m. D. Britanijos vyriausybė įsteigė saloje koloniją ir įkūrė karinę bazę Nasau.
1776 m. E. Hopkinsas (Esek Hopkins) su 7 laivų JAV eskadra užpuolė Naujojo Providenso salą ir išlaipino pirmąjį jūrų desantą JAV istorijoje.
XIX a. pradžioje Bahamai tapo beveik negyvenama vieta, išskyrus Naujojo Providenso salą, kuri laikėsi britų karinės bazės dėka.
Sala labai suklestėjo Sauso įstatymo metais, kuomet ji tapo kontrabandos centru.
Nuo 1960 m. Naujasis Providensas tapo amerikiečių poilsio vieta. Čia buvo pastatyta daug turistinių objektų, viešbučių, pagilinta prieplauka, kad galėtų įplaukti dideli kruiziniai laivai.
Spartelio kyšulys
thumb|250px|Spartelio kyšulio švyturys
Spartelio kyšulys kartais klaidingai laikomas šiauriausia Afrikos vieta. Iš tiesų, toliau į šiaurę nutolęs yra Ras ben Saka kyšulys Tunise.
1782 m. spalio 20 d. ties šiuo kyšuliu vyko Spartelio mūšis tarp Ispanijos ir Britanijos laivynų.
MAN NG 272
thumb|250px|MAN NG 272 ([[Čenstakava, Lenkija)]]
MAN NG 272 – Vokietijos automobilių gamybos koncerno „MAN“ autobusas, gamintas 1990–1992 m. Tai prailginta modelio MAN NL 202 atmaina.
Tai žemagrindis autobusas, kurio ilgis 17 940 mm, plotis 2500 mm, aukštis 2872 mm. Bazinis svoris – 28 t. Turi 3 ratų tiltus. Autobuse MAN NG 272 įrengtos 3–4 durys (sudarytos iš 2 dalių, atsidaro į salono vidų). Autobuso gale įtaisytas MAN D 5865 LUH variklis (184 kW).
Standartinės sąrankos MAN NG 272 turi 51 sėdimą ir 111 stovimų vietų, pritaikytas miesto maršrutams. Pradžioje šie autobusai važinėjo daugiausia Vokietijoje, bet palaipsniui buvo nurašyti, perduoti į Rytų Europą. Lietuvoje šiuos autobusus naudojo ar dar tebenaudoja „Vilniaus viešasis transportas“ (22 vnt.), „Klaipėdos autobusų parkas“ (2), „Mažeikių autotransporto ūkis“ (4).
Huilos provincija
Huilos provincija  – provincija pietų Angoloje. Ribojasi su Bengelos, Huambo, Bijės Kvando Kubango, Kunenės ir Namibo provincijomis. Administracinis centras – Lubangas.
Geografija
Paviršius išraižytas kalnų ir plokščiakalnių. Yra įsteigtas Bikuario nacionalinis parkas.
Savivaldybės
Provincija padalinta į 14 savivaldybių:
Berdiansko mūšis
Berdiansko mūšis – Rusijos ir Ukrainos karinis susirėmimas 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą metu. Rusijos pajėgos iš pietinio fronto, vykusios į pagalbą Mariupolio apgulties metu, užėmė Berdiansko uostamiestį.
Prieš mūšį
Užėmusios Melitopolį, Rusijos pajėgos pajudėjo į šiaurės rytus link Tokmako, kurį apgulė, ir į rytus link Berdiansko, pakeliui į Mariupolį, kurį puola iš Donecko Liaudies Respublikos judančios Rusijos pajėgos.
Mūšis
Vasario 26 d. Rusijos kariai užėmė Berdiansko uostą ir Berdiansko oro uostą.
Vasario 27 d. Rusijos gynybos ministerija paskelbė, kad apsupo Berdianską. Vėliau tos pačios dienos vakare, apie 18 val., buvo pranešta, kad Rusijos kariai įžengė į miestą. Apie 22.00 Berdiansko meras Oleksandras Svidlo paskelbė, kad Rusijos pajėgos perėmė visų administracinių pastatų kontrolę. Berdianske taip pat pastebėtos rusiškos raketų sistemos „Buk“.
Vasario 28 d. Zaporožės regiono valstybinė administracija pranešė, kad Rusijos kariuomenė perėmė Berdiansko kontrolę, o miesto policijos departamentas buvo išformuotas, nes miesto valdžia esą atsisakė bendradarbiauti su rusais. Rusijos gynybos ministerija patvirtino, kad miestą užėmė Rusijos kariai. Vietos valdžios institucijos pranešė, kad per mūšį vienas žmogus žuvo, o dar vienas buvo sužeistas.
Pasekmės
Pasak Svidlo, Rusijos pajėgos paliko miestą vasario 28 d., tačiau mieste liko Rusijos karo policijos būrys. Rusijos pajėgos pajudėjo Mariupolio link, kad prisijungtų prie iš Donecko Liaudies Respublikos kovojančių karių ir apsuptų miestą. Pasiekusios Mariupolį, Rusijos pajėgos sukūrė sausumos jungtį, jungiančią Krymą ir Donecko Liaudies Respubliką.
Šiukšliavežis
Šiukšliavežis – automobilis (paprastai sunkvežimis, kartais traktorius), skirtas šiukšlių krovimui ir gabenimui. Turi 20, rečiau 50 m³ talpos kėbulą šiukšlėmis gabenti, taip pat įrangą šiukšlėmis įpilti ir išversti. Šiukšliavežiai dažniausiai naudojami buitinių atliekų surinkimui iš gyvenviečių ir nugabenimui į šiukšlynus ar šiukšlių perdirbimo vietas.
Paprasčiausias šiukšliavežis turi automatiškai valdomą kaušą, į kurį šiukšlės supilamos rankiniu būdu, suverčiantį atliekas į kėbulą. Dabar naudojami šiukšliavežiai turi kėbulo gale arba šone tvirtinamą pakrovos įrengimą, kuris apima šiukšlių konteinerį ir jo turinį suverčia į kėbulą. Taip pat būna specializuotų šiukšliavežių, skirtų surinkti tam tikroms atliekoms: birias atliekas renkantis šiukšliavežis aprūpintas pneumatiniu siurbliu, stambias, statybines atliekas renkantis šiukšliavežis turi žnyples ir kt. Atskirą šiukšliavežių grupę sudaro srutovežiai.
Jorio plokščiakalnis
thumb|right|[[Širakio stepė]] thumb|right|[[Joris]] Jorio plokščiakalnis  – plokščiakalnis pietryčių Gruzijoje; tarpupyje tarp Kuros ir Alazanio. Pietvakarinė jos dalis priklauso Azerbaidžanui. Aukštis – tarp 200 m ir 900 m. Ilgis – 170 km, plotis – 55-60 km. Plokščiakalniu teka Joris.
Plokščiakalnio dirvožemis daugiausiai juodžemis. Didelę dalį užima stepės, daugiausia sukultūrintos. Rytinė plynaukštės dalis Azerbaidžane žinoma kaip Širakio stepė.
Klincai
Klincai  – miestas Rusijos vakaruose, Briansko srityje, 172 km į pietvakarius nuo Briansko; ~60 km nuo Ukrainos ir Gudijos sienų. Pro Klincus eina Briansko–Gomelio geležinkelis ir plentas.
Vystoma tekstilės staklių, automobilinių kranų gamyba, tekstilės (vilnos ir gelumbės), siuvimo, elektrotechnikos, odos, avalynės, maisto (mėsos, pieno, grūdų), statybinių medžiagų pramonė, dirba šiluminė jėgainė. Veikia Šv. Petro ir Pauliaus cerkvė (statyta 1835–1848 m.), kraštotyros muziejus. Yra XVIII a. pab. buvusi rotušė, XIX a. pab. – XX a. pr. architektūros (buvę pirklių, gamybininkų namai, buv. mokykla, gimnazijos, kiti visuomeniniai pastatai).
Istorija
Sentikiai 1707 m. įkūrė Klincų slobodą (pavadintą pagal įkūrėjų pavardę). Gyvenvietėje veikė tipografija, leistos bažnytinės knygos. XIX a. Klincai suklestėjo kaip tekstilės pramonės centras (buvo vadinamas Černigovo krašto „Mančesteriu“). 1918 m. pagal Brest-Litovsko taiką, Klincai priskirti Ukrainos Liaudies Respublikai, bet 1919 m. prijungti prie RTFSR, o 1921 m. tapo apskrities centru Gomelio gubernijoje. Miesto teisės suteiktos 1925 m., o 1926 m. Klincai priskirti Briansko gubernijai.
thumb|left|150px|Šv. Petro ir Pauliaus cerkvė
Šočikalkas
Architektūra
Pagrindinis kulto centras yra dirbtinai sudaryta kalva. Vienas įspūdingiausių išlikusių Šočikalko objektų – plunksnuotosios gyvatės šventykla su raižiniais ant sienų. Taip pat yra dar keletas laiptuotųjų piramidžių, rūmai, trys žaidimo kamuoliu stadionai, altoriai, pirtys, stelos, urvai su įrengtais nusileidimais.
Taip pat yra urve įrengta senovinė observatorija. Urvas ištinkuotas, išdažytas juodai, geltonai ir raudonai. Įrengtas 8,7 m ilgio „kaminas“, per kurį saulės spinduliai patenka į urvą ir projektuojasi ant urvo grindų. Saulės šviesa patenka į urvą 105 dienas per metus – nuo balandžio 30 iki rugpjūčio 15 d. Saulei judant link Vėžio atogrąžos ir atgal, du kartus per metus ji atsiduria zenite – gegužės 14/15 ir liepos 28/29 dienomis – tuomet spinduliai patenka tiesiai į observatoriją.
Dėl savo istorinės ir architektūrinės reikšmės Šočikalkas 1999 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Wilhelm Steinitz
Vilhelmas Šteinicas (1836 m. gegužės 17 d. Prahoje – 1900 m. rugpjūčio 12 d. Niujorke) – Austrijos šachmatininkas, pirmasis pasaulio šachmatų čempionas.
Biografija
Apie Šteinico vaikystę ir jaunystę žinoma labai mažai. Jis gimė 1836 m. Prahoje smulkaus prekybininko Saliamono Šteinico šeimoje ir buvo tryliktas vaikas joje. Berniukui davė senovišką Volfo vardą, kurį jis vėliau pakeitė į Vilhelmą.
Turint trylika vaikų šeimai gyvenimas buvo nelengvas. Bet Volfui, turinčiam neeilinių gabumų matematikai, tėvai pasistengė duoti gerą išsilavinimą. Baigęs realinę mokyklą, jis išlaikė brandos atestato egzaminus ir išvažiavo į Vieną.
Šachmatais Šteinicas rimčiau susidomėjo būtent Vienoje. Ten jis žaidė lengvas partijas, iš pinigų (reikėjo užsidirbti pragyvenimui) demonstravo savo meną, kartais net nežiūrėdamas į lentą. O kai Šteinicas stipriausiųjų Vienos šachmatininkų turnyruose laimėjo keletą gerų prizų, šachmatininkų elitas jį pripažino: į antrajį Londono tarptautinį šachmatų turnyrą 1862 m. vasarą buvo pasiųstas Vilhelmas Šteinicas.
V. Šteinico debiutas Londone buvo sėkmingas. Turnyrą baigė šeštas, o jo laimėta partija prieš A. Mongredieną buvo pripažinta gražiausia turnyre. Bet Šteinicas liko nepatenkintas rezultatais: jautė, kad gali daugiau, bet taip pat suprato, jog reikia visiškai atsiduoti šachmatams. Tad nutarė tapti šachmatininkų profesionalu.
Prasidėjo beveik 40 metų trukusi didžiojo šachmatininko karjera. Be didžiulio talento, Šteinicas pasižymėjo tvirtu, valingu charakteriu, drąsa ir atkaklumu. Pagrindinis V. Šteinico ginklas buvo kombinacija. Bet jau po mačo su Adolfu Andersenu jis pradėjo galvoti, kad galbūt per daug dėmesio skiria kombinacijai. Pamažu V. Šteinicas įsitikino, jog šachmatų žaidimas turi savo logikos dėsnius, kurie nepriklauso nuo atsitiktinumų bei kad teisingai žaisti šachmatais galima tik suderinus savo veiksmus su konkrečiomis pozicijos ypatybėmis, kad kiekvienai pozicijai būdingi tam tikri požymiai, kad, be atskirų figūrų vertės, egzistuoja jų tarpusavio sąveikos vertė ir t. t. Šie ir kiti šachmatų strategijos bei taktikos principai sudarė V. Šteinico šachmatų mokslo pagrindą. Tam mokslui buvo lemta suvaidinti svarbų vaidmenį šachmatų meno vystymęsi.
Pirmajam pasaulio čempionui teko dalyvauti daugelyje žymių turnyrų ir mačų:
1866 m. mačas Adolfu Andersenu. Šį mačą galima laikyti pirmuoju neoficialiu pasaulio pirmenybių maču. V. Šteinicas laimėjo rezultatu +8, −6.
1872 m. Šteinicas laimėjo pirmąjį prizą tarptautiniame Londono turnyre. Tais pačiais metais jis įtikinamai nugalėjo mače prieš naują kylančią šachmatų žvaigždę − J. Cukertortą +7, −1, =4.
Jonas Algimantas Juozaitis
Jonas Algimantas Juozaitis (1933 m. birželio 28 d. Baisogaloje, Kėdainių apskrityje – 2021 m. birželio 17 d. Vilniuje) – Lietuvos tinklinio ir plaukimo treneris, dėstytojas, sporto mokslininkas.
Biografija
1954 m. baigė Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą ir įgijo fizinio auklėjimo dėstytojo-trenerio specialybę. Po studijų pradėjęs dirbti Vilniaus pedagoginiame institute, vadovavo studentų plaukimo pratyboms ir mokė plaukimo pagrindų.
Wilhelm Steinitz
Biografija
V. Šteinicą nuo tada pradėta laikyti stipriausiu pasaulio šachmatininku. Bet tuo metu čempiono titulas oficialiai neegzistavo. Kai kurie manė, kad stipresnis yra Johanas Cukertortas, paskutiniu metu pasiekęs daugybę pergalių. Ypač įtikinanti J. Cukertorto pergalė buvo 1883 m. Londono turnyre, kur jis ne tik užėmė pirmąją vietą, bet ir 3 taškais aplenkė antrą vietą užėmusį V. Šteinicą. V. Šteinicas suprato, jog savo reputaciją atstatyti jis gali tik nugalėjęs savo varžovą dvikovoje. Šteinicas iškvietė Johaną Cukertortą į dar vieną mačą.
Jonas Algimantas Juozaitis
Biografija
Sportinę karjerą pradėjo būdamas Lietuvos tinklinio rinktinės nariu. Joje jis buvo nuo 1952 iki 1963 metų ir sužaidė 63 rungtynes. 1963–1968 m. buvo Lietuvos tinklinio rinktinės vyr. treneris, ėjo Lietuvos tinklinio federacijos Trenerių tarybos pirmininko pareigas.
Wilhelm Steinitz
Biografija
1886 m. sausio 11 d. prasidėjo istorinė dvikova tarp V. Šteinico ir J. Cukertorto, davusi pradžią oficialioms pasaulio pirmenybėms. Ji vyko trijuose Amerikos miestuose (Niujorke, Sent Luise ir Naujajame Orleane) ir pasibaigė V. Šteinico pergale: +10, −5, =5. Po šios pergalės Šteinicas tapo pirmuoju oficialiu pasaulio čempionu.
V. Šteinico svajonė išsipildė, bet jis vis dar troško kovos. Tačiau Šteinicas neieškojo lengvų pergalių. Eiliniu savo varžovu 1889 m. mače dėl pasaulio šachmatų karūnos jis pasirinko pats. Tai buvo M. Čigorinas, su kuriuo kova visada būdavo sunki. V. Šteinicas nugalėjo 10½ : 6½ (+10 -6 =1) ir išlaikė titulą. Po mažiau nei dvejų metų pirmasis pasaulio čempionas gynė savo titulą prieš I. Gunsbergą. 1892 m. pradžioje vėl mačas su M. Čigorinu. Po nepaprastai įtemptos kovos V. Šteinicas laimėjo ir jį.
Jonas Algimantas Juozaitis
Biografija
1968 m. persikvalifikavo į plaukimą. 1976 metais jam buvo suteiktas Lietuvos nusipelniusio trenerio vardas. Po 1976 m. vasaros olimpinių žaidynių buvo paskirtas Lietuvos plaukimo rinktinės vyr. treneriu. 1979 ir 1983 m. rengė Lietuvos moterų ir vyrų rinktines SSRS tautų spartakiadoms.
Pajuodalankės
Pajuodalankės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 16 km nuo Magučių, Samavo ežero šiauriniame krante, Gražutės miško apsuptyje.
Jonas Algimantas Juozaitis
Biografija
1979–1991 m. vadovavo Respublikinio plaukimo centro Vilniuje kompleksinei mokslinei grupei, 1977–1984 m. ir 2001–2008 m. buvo Lietuvos plaukimo federacijos Trenerių tarybos pirmininkas, Lietuvos vyrų ir moterų plaukimo rinktinių vyriausiasis treneris.
Wilhelm Steinitz
Biografija
Vis dėlto, po dvejų metų, 1894 m. pasaulio čempionato mače V. Šteinicas (58 metų amžiaus) pralaimėjo savo 25−amečiui varžovui Em. Laskeriui ir perleido jam savo čempiono titulą. Bet ir po to jis dalyvavo varžybose, bandė 1896/97 m. mače revanše atgauti titulą, bet amžius ir liga, bei E. Laskerio meistriškumas, nebeleido to padaryti.
Paskutinis V. Šteinico pasirodymas buvo 1899 m. Londone. Po kelių mėnesių jis sunkiai susirgo ir 1900 m. rugpjūčio 12 d. Niujorke mirė.
RTFSR maisto produktų liaudies komisariatas
RTFSR maisto produktų liaudies komisariatas  – Rusijos TFSR vyriausybės dalis, ministerijos lygio institucija, vadovavusi maisto produktų gamybai šalyje.
Įkurtas 1917 m. spalio 27 d. Liaudies komisarų tarybos įkūrimo dekretu. Panaikintas 1924 m.
Edmundas Pranciškus Stasiulis
Edmundas Pranciškus Stasiulis (g. 1943 m. sausio 3 d. Medingėnuose) – lietuvių architektas.
Biografija
1951–1960 m. mokėsi Sedos vidurinėje mokykloje. 1970 m. baigė LSSR dailės institutą. 1972–1992 m. dirbo Miestų statybos projektavimo institute (grupės vadovas, projektų vyriausiasis architektas), 1992–1999 m. – bendrovėje „Jungtinės architektų dirbtuvės“ (grupės vadovas), 1992–2005 m. – projektavimo įmonėje „Studija ED“ (vadovas ir savininkas).
Nuo 1993 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje. 2001–2008 m. buvo Architektūros katedros vedėjas, profesorius (2007).
Lietuvos architektų sąjungos narys, turi meno kūrėjo statusą. Suprojektavo visuomeninių objektų, privačių gyvenamųjų namų, skulptūrinių paminklų, antkapinių paminklų architektūrinių dalių. Apipavidalino interjerų, parodų ekspozicijų. Sukūrė ekslibrisų, piešinių, surengė parodų (Telšiuose, Vilniuje).
Hogatza
Hogatza – upė JAV, Aliaskoje; Kojukuko intakas. Upės ištakos yra Arkties Vartų nacionaliniame parke ir rezervate; upė teka daugiausia pietvakarių kryptimi, kol į vakarus nuo Hjuso gyvenvietės įteka į Kojukuką.
Upėvardis kilęs iš kojukonų kalbos, tačiau jo reikšmė neaiški.
Gargždų bažnyčios šventoriaus koplyčia
Koplyčia Kultūros vertybių registre įrašyta 2011 m. Ji istoriniu požiūriu vertinga kaip vienas iš nedaugelio Gargždų architektūrinio paveldo fragmentų.
Istorija
thumb|140px|left|Rionių giminės herbas Šventoriaus kultūrinis sluoksnis siekia XVIII a. pabaigą, tačiau Gargždų miestelio raidos požiūriu gali būti ir ankstesnis. Su bažnyčios veikla, šventoriaus struktūros formavimu susiję bažnyčios globėjai Gargždų dvaro savininkai baronai Igelstriomai (nuo XVIII a. pabaigos iki XIX a. pradžios; Otas Igelstriomas palaidotas bažnyčios rūsyje ), Gargždų dvarininkai baronai Rionės (nuo XIX a. 4-jo dešimtmečio iki XX a. pradžios).
1990 m. pastatyta dabartinė bažnyčia senosios vietoje, ant senų pamatų. Senoji medinė bažnyčia po 1786 m. gaisro dabartiniame šventoriuje buvo pastatyta 1791 m., vokiečių sudeginta 1941 m.
Koplyčia anksčiau vadinta Nukryžiuotojo Jėzaus vardu, vėliau, XX a. pirmoje pusėje turėjo Šv. Kryžiaus koplyčios titulą. Koplyčios viduje stovėjo nedidelis altorius privačių mišių laikymui. Rūsyje-mauzoliejuje laidoti dvarininkų šeimos nariai. Tai buvo ne tik baronai Rionės, bet ir su jais vedybų keliu susigiminiavusių grafų Mielžinskių šeimos nariai. Senųjų Gargždų gyventojų teigimu, paskutinį kartą koplyčioje laidotas apie 1930 m. „iš kažkur atgabentas baronų Rionių giminaitis“. Pastatas iki XX a. pradžios priklausė dvarininkams Rionėms, tuo pačiu buvo Gargždų bažnyčios šventoriaus priklausinys (neturėjo atskiro adreso). Baltai dažyta, iš tolo matoma koplyčia dvarininkų laikais buvo ryškus šventoriaus akcentas, paminėtas daugelyje to meto leidinių, kurių autoriai žavėjosi „graikų marmurinius templius“ primenančios koplyčios grožiu.