cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Surdegio apylinkė
Surdegio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Subačiaus valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Troškūnų rajonui. 1954 m. prijungta Papilių apylinkė, dalis Prunciškių apylinkės, dalis Vašuokėnų apylinkės ir dalis Navikų apylinkės, o dalis Surdegio apylinkės prijungta prie Raguvėlės apylinkės ir Žviliūnų apylinkės. 1963 m. prijungta Žviliūnų apylinkė. 1988 m. birželio 22 d. Surdegio apylinkė prijungta prie Troškūnų apylinkės, dalis – prie Viešintų apylinkės.
Biuletenis (leidinys)
Biuletenis – LKP CK leidinys, nelegaliai leistas 1923–1924 m. ir 1933–1934 m. Kaune.
Istorija
1923–1924 m. spausdintas „Spartako“ spaustuvėje, o 1933–1934 m. daugintas rotatoriumi.
Sarah Jessica Parker
Sara Džesika Parker (g. 1965 m. kovo 25 d. Nelsonvilyje, Ohajuje, Jungtinėse Valstijose) – žydų kilmės amerikiečių aktorė, prodiuserė. Geriausiai žinoma dėl vaidmens HBO televizijos seriale „Seksas ir miestas“ (1998–2004), įkūnijusi pagrindinę veikėją Kerę Bredšou. Už šį vaidmenį aktorė pelnė keturis „Auksinio gaublio“, tris Ekrano aktorių gildijos ir du „Emmy“ apdovanojimus. Vaidino ir to paties pavadinimo filme „Seksas ir miestas“ (2008) bei jo tęsinyje „Seksas ir miestas 2“ (2010).
Virozembi Podavcė
Virozembi Podavcė  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietryčius nuo Repkų, apie 15 km į pietryčius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 99 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Jemeno prezidentas
thumb|rightJemeno prezidentas – aukščiausias Jemeno respublikos valdovas. Nuo pat Jemeno dalių susijungimo 1990 m. šalį valdė tas pats prezidentas – Ali Abdullah Saleh. Iki 1994 m. jis buvo Prezidento tarybos vadovas, o nuo 1994 m. spalio 1 d. iki 2012 m. vasario 27 d. ėjo šalies prezidento pareigas. Pasitraukė iš prezidento posto po masinių protestų prieš jo režimą.
Pagal Jemeno įstatymus prezidentas eina savo pareigas 7 metus. 2012 m. prezidento rinkimuose buvęs Saleh administracijos vice prezidentas - Abd Rabbuh Mansur Hadi, kaip vienintelis kandidatas surinko 99,8 % rinkėjų balsų.
Ŭ
Ŭ ir ŭ (u su lankeliu) – modifikuota lotynų abėcėlės raidė U. Vartojama baltarusių kalboje, kai XX a. buvo sukurtas baltarusių abėcėlės lotyniškas variantas. Taip pat raidė yra ir esperanto abėcėlėje.
Ši raidė yra panaši į u su paukščiuku, kuri standartinėje kinų kalboje pinyin naudojama išreikšti u trečiuoju tonu. Palyginimui Ǔ|Ǔ ǔ (paukščiukas) su Ŭ ŭ (lankelis).
Vaclovas Akordas
Vaclovas Akordas – 1863 m. sukilimo veikėjas.
M103
Santrumpa M103 reiškia:
Lazdijų rajono apylinkės teismas
miniatiūra|250px|right|Teismo rūmai Lazdijų rajono apylinkės teismas – apylinkės teismas pietų Lietuvoje. Teritorija – Lazdijų rajono savivaldybė. Dirba 3 teisėjai.
Apeliacinė instancija – Kauno apygardos teismas (KAT).
Druskininkų šv. Pantaleono cerkvė
'''Druskininkų Šv. Pantaleono cerkvė''' – nuo 1895 m. iki XX a. penktojo dešimtmečio Druskininkuose egzistavusi stačiatikių cerkvė, priklausiusi Druskininkų Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ parapijai.
Taavi Rõivas
Taavi Ryjevas (g. 1979 m. rugsėjo 26 d. Taline) – Estijos politikas. 2014–2016 m. – Estijos ministras pirmininkas.
Biografija
T. Rõivas Tartu universitete studijavo tarptautinę ekonomiką ir rinkodarą. Dar būdamas studentas, įsitraukė į politinę veiklą: 1998 m. prisijungė prie Reformų partijos, o 1999 m. tapo teisingumo ministro Märt Rask patarėju. 2005–2007 m. patarinėjo tuometiniam premjerui Andrus Ansip. Į parlamentą pirmąsyk išrinktas 2007 m.
2015 m. kovą Reformų partijai iškovojus daugiausia vietų parlamente, T. Rõivas užsitikrino antrąją kadenciją premjero poste. 2016 m. lapkričio 9 d. Estijos parlamentas balsavo už tai, kad T. Rõivas būtų nušalintas.
SV-98
SV-98 (, iš 'snaiperinis šautuvas, 98 m. modelio')  – Rusijos dėtuvinis snaiperinis šautuvas, sukurtas 1998–2000 m. kolektyvo, kuriam vadovavo konstruktorius Vladimiras Stronskis. Šautuvą serijiniu būdu gamina koncernas „Ižmaš“. . Šiuo šautuvus naudoja specialios paskirties padaliniai, priklausantys Rusijos Teisingumo ir Vidaus reikalų ministerijoms, FSO, FSB.
Konstrukcija
thumb|left|250px|SV-98 parodoje Šautuvas SV-98 sukurtas sportinio šautuvo „Rekord-CISM“ pagrindu. Jo reguliuojamas apsodas iš tamsiai žalios tvirtos daugiasluoksnės aviacinės faneros, nenuimama buožė su reguliuojamomis skruosto atrama ir peties atrama, kojelės teleskopinės. . Sunkus SV-98 vamzdis gaminamas iš legiruoto plieno šaltai kalant. Ginkle vamzdis įmontuotas gembiškai (neliečia apsodo). Spyna išilgai slankiojanti, sukiojamoji, su trimis simetriškais koviniai kyšuliais. . Šaudo tik pavieniais šūviais, pertaisymas – rankinis.
Šoviniai tiekiami iš išimamos plastikinės dėžutinės dėtuvės, 10 šovinių talpos. Kairėje dėtuvės sienelėje yra plyšys su žymėjimu, leidžiantis snaiperiui sužinoti, kiek šovinių yra dėtuvėje.
Nuleidžiamasis mechanizmas leidžia reguliuoti nuleistuko spaudimo jėgą. Saugiklis svirtinis, neautomatinis. Saugiklio svirtelė yra už spynos rankenėlės ir blokuoja nuleistuką, griebtuvą ir neleidžia pasisukti spynai.
Šautuvo taikymosi įtaisai atviri, juos sudaro kryptukas, esantis kryptuko sauge, ir reguliuojamas taikiklis (iki 600 m). Šautuvui skirti: Galima naudoti ir kitus optinius bei naktinius taikiklius, tiek Rusijos, tiek užsienio šalių gamybos. Jie tvirtinami ant Piketinio pamatėlio, esančio ant uokso.
Ant SV-98 galima uždėti taktinį duslintuvą TGP-V.
Prie apsodo gali būti būti tvirtinama pernešimo rankena, kad šaulys keisdamas poziciją ar marše neimtų šautuvo už optinio taikiklio.
Efektyvumas
Šautuvas pasižymi dideliu šūvių tikslumu ir glaustumu. 300 m nuotoliu šaudant po 10 šūvių geros kokybės šoviniais pataikymai telpa į 55 mm skersmens skritulį. Patyręs snaiperis pirmu šūviu gali pataikyti į ūginį taikinį iš 1200 m nuotolio.
Spika
thumb|left|250px|Spikos padėtis Mergelės žvaigždyne Spika (Alpha Virginis, α Vir) – 15-a pagal ryškį naktinio dangaus žvaigždė, ryškiausia Mergelės žvaigždyne.
Dažnai Spika būna uždengiama Mėnulio.
Pavadinimai
Pavadinimas – lotynų kilmės.
Kiti pavadinimai – Azimech, Alaraph.
Kupiškio rajono apylinkės teismas
thumb|250px|Kupiškio rajono apylinkės teismas
Kupiškio rajono apylinkės teismas – apylinkės teismas Šiaurės Lietuvoje, veikęs 1992-2017 m. Teismo veiklos teritorija buvo Kupiškio rajono savivaldybė. Dirbo 3 teisėjai. Kupiškio rajono apylinkės teismas 2018 m. sausio 1 d. prijungtas prie Panevėžio miesto apylinkės teismo. 2018 m. sausio 1 d. veiklą pradėjo Panevėžio apylinkės teismo teritorinis padalinys – Kupiškio rūmai.
Adresas: L. Stuokos-Gucevičiaus a. 10, 40130 Kupiškis.
Apeliacinė instancija – Panevėžio apygardos teismas (PAT).
1918-1933 m.
Atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę, 1918 m. lapkričio 28 d. priimtas Laikinasis Lietuvos teismų ir jų darbo sutvarkymo įstatymas. Vadovaujantis šiuo įstatymu ir pirmojo Lietuvos Respublikos teisingumo ministro Petro Leono 1918 m. gruodžio 14 d. įsaku, pradėti steigti Nepriklausomos Lietuvos teismai. Žemiausia grandis teismų sistemoje buvo taikos teisėjai, kuriuos skyrė teisingumo ministras. Taikos teisėjo nuovados jurisdikcijoje buvo keletas valsčių.
Kupiškio taikos teisėjo nuovada įsteigta 1918 m. gruodžio 10 d. Iki 1919 m. liepos 31 d. nuovada priklausė Kupiškio apskričiai, nuo 1919 m. rugpjūčio 1 d. – Panevėžio apskričiai. Nuo 1920 m. vasario 1 d. nuovadai priskirti Andrioniškio, Geležių, Kupiškio, Subačiaus, Šimonių, Troškūnų ir Viešintų valsčiai. Teisingumo ministro 1924 m. vasario 23 d. įsakymu Nr. 54 nustatyta, kad Kupiškio nuovados taikos teisėjo jurisdikciją nuo 1924 m. vasario 1 d. sudaro Kupiškio miestas, Kupiškio, Šimonių, Viešintų, Subačiaus ir Piniavos valsčiai.
1919-1933 m. dirbę taikos teisėjai: Konstantinas Krestnikovas (1919-1920 m.); Jonas Steponaitis (1920-1924 m.); Kazimieras (Kazys) Juknevičius (1924-1926 m.); Adolfas Balcevičius (1926-1927 m.); Leonas Vabalas (1927-1933 m.)
1933-1940 m.
1933 m. liepos 11 d. priimtas Teismų santvarkos įstatymas nustatė Lietuvos Respublikos teismų organizacijos ir veiklos principus. Žemutine teisminės sistemos grandimi vietoje taikos teisėjų tapo apylinkių teismai. Apylinkės teismo būstinę ir apylinkės ribas nustatė teisingumo ministras, o teisėjus skyrė Lietuvos Respublikos Prezidentas teisingumo ministro teikimu.
Teisingumo ministro 1933 m. liepos 18 d. įsakymu Nr. 384 nuo 1933 m. gruodžio 1 d. įsteigtas Kupiškio apylinkės teismas. Ministro 1937 m. gruodžio 24 d. įsakymu Nr. 419 nustatyta, kad nuo 1938 m. Kupiškio apylinkės teismo jurisdikciją sudarys Kupiškio miestas, Kupiškio, Šimonių, Viešintų ir Subačiaus valsčiai. Ši teismo jurisdikcija išliko iki 1940 m.
Kupiškio apylinkės teisme dirbę teisėjai: Adomas Dulevičius (1933-1939 m.); Antanas Ragelis (1939-1940 m.).
FC Caracal
Karakalio FC – Rumunijos futbolo klubas iš Karakalio. Iki 2004 m. žaidė Krajovoje.
Kupiškio rajono apylinkės teismas
Veikla
Kupiškio rajono apylinkės teismas pirmąja instancija nagrinėjo civilines, baudžiamąsias bei administracinių teisės pažeidimų bylas, įstatymų priskirtas jo kompetencijai, bylas susijusias su teismo sprendimų ir nuosprendžių vykdymu, taip pat atliko ikiteisminio tyrimo teisėjų veiklos bei kitas jo kompetencijai įstatymų priskirtas funkcijas. Teismo teisėjams funkcijas atlikti padėjo 8 valstybės tarnautojai ir 6 darbuotojai.
Simonas Narkevičius
Simonas Narkevičius (1924 m. kovo 2 d. Sklėriškės k., Molėtų r. -1987 m. liepos 5 d. Zarasuose), muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Mokėsi Molėtų progimnazijoje ir Utenos gimnazijoje. 1995–1959 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Ilčiukas, A. Jozėnas ir V. Ūsevičius).
Pasižymėjęs muzikiniais gabumais, 1945 Molėtų gimnazijoje pradėjo dėstyti muziką, vadovauti moksleivių ir suaugusiųjų chorams bei orkestrams. Vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą parengė 1946 I pokario metų respublikinei dainų šventei Vilniuje.
Nuo 1949 Utenos 1-osios ir 2-osios vidurinių mokyklų muzikos mokytojas, moksleivių ir suaugusiųjų chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Minėtų mokyklų jungtinį moksleivių mišrųjį chorą parengė 1950 respublikinei dainų šventei, o 2-osios vidurinės mokyklos mišrųjį chorą ir 1955 respublikinei dainų šventei. Pastarasis kolektyvas 1957 I respublikinio jaunimo festivalio Vilniuje laureatas. 1958 su 2-osios vidurinės mokyklos moksleiviais ir mokytojais pastatė muzikinį montažą „Lietuviškos vestuvės", turėjusį didelį pasisekimą Utenoje ir kitur. 1960 respublikinei dainų šventei S. Narkevičius parengė tris moksleivių chorus: vaikų, merginų ir mišrųjį.
1961–1967 buvo Zarasų vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Į 1964 I respublikinę moksleivių dainų šventę Vilniuje mokytojas atvežė tris chorus – apie 100 dalyvių. Savo mokykloje subūręs moksleivių dainų ir šokių ansamblį, keletą metų su juo garsėjo Utenos ir kaimyniniuose rajonuose. 1967 respublikiniame meno mėgėjų festivalyje Vilniuje ansamblis laimėjo trečiąją vietą. 1967–1984 S. Narkevičius buvo Zarasų vaikų muzikos mokyklos direktorius ir suaugusiųjų chorų vadovas. 1975 respublikinei dainų šventei jis parengė Zarasų rajono švietimo darbuotojų moterų chorą, o 1980 analogiškai šventei – Zarasų miesto švietimo darbuotojų mišrųjį chorą (konkurse pelnė antrąją vietą).
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Viktorija Daujotytė
Viktorija Daujotytė-Pakerienė (g. 1945 m. spalio 1 d. (tikroji gimimo data 1944 m. gruodžio 23 d. ) Keiniškėje, Varnių valsčius, Telšių apskritis) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, habilituota humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
1962 m. baigė Pavandenės vidurinę mokyklą (Telšių r.). 1963 m. Vilniaus valstybiniame universitete pradėjo studijuoti lietuvių kalbą ir literatūrą. 1968 m. baigusi mokslus pradėjo dirbti „Pergalės" žurnale stiliste-korektore. 1972 m. apgynė filologijos mokslų kandidatės disertaciją, iškart po to pradėjo dirbti Vilniaus universitete Lietuvių kalbos ir literatūros katedros dėstytoja. 1982 m. Viktorijai Daujotytei buvo suteiktas docento vardas. Nuo 1983 iki 1985 m. buvo VU Lietuvių literatūros katedros vedėja. 1988 m. įgijo habilituoto humanitarinių mokslų daktaro laipsnį. 1990 m. buvo suteiktas profesoriaus vardas. V. Daujotytė yra Lietuvos mokslų akademijos tikroji narė, 1975 m. tapo Lietuvos rašytojų sąjungos nare.
Moksliniai darbai
Pagrindinėmis V. Daujotytės mokslinėmis sritimis laikomos: lietuvių literatūra, literatūros fenomenologija, literatūros kritika. Daugiausiai dėmesio skiria poezijos tyrinėjimui, literatūros interpretavimui egzistencinių problemų aspektu. Kritikas Vytautas Kubilius apie V. Daujotytę teigė, kad ji „pakreipė kritikos mintį bendrųjų žmogaus egzistencinių problemų link“. Daujotytė įvairiais aspektais tyrinėjo daugelio lietuvių rašytojų kūrybą, analizavo visą lietuvių literatūros raidą. Artimiausia kritikės sritis - poezija. Poezijoje jos pagrindinės verybės yra meilė, gerumas, santarvė. Savo kritikos veikaluose ji negali būti šalta ar smerkianti, ji nesistengia nustebinti skaitytojo supermoderniomis stiliaus priemonėmis, - kalba poetiškai, jautriai parinkdama žodį. Parašė lietuvių literatūros vadovėlių mokyklai (1992 m., 1994 m., su Elena Bukeliene, 1989 m., 1990 m., 1995 m.), mokomųjų knygų studentams, esė.
Taip pat nagrinėja moterų rašytojų kūrybą. Vilniaus universitete Daujotytė destydama XX a. pr. lietuvių literatūrą artimiau susipažino su įspūdingais moterų likimais literatūroje, kaip jos toliau gali gyventi, kaip pakelia gyvenimą, atlaiko savo dvigubą naštą, kaip išlieka motinomis, žmonomis, kūrėjomis, kokios paslaptys slypi jų pašaukimuose. Taip pat kritikę domėjosi moterų sąmoningumo istorijomis, jų kilimu į kultūrą, pasiryžimu nelikti tik namuose, nelikti tik šeimos tvarkytojomis ir eiti paskui savo vidinio balso pašaukimą – imtis kūrybos. Jai itin rūpėjo moters likimas, kritikė analizavo, ką kalbėjo Žemaitė, Sofija Čiurlionienė, Felicija Bortkevičienė ir iš jų sėmėsi žinių.
Savo darbuose daug dėmesio skiria lietuvių rašytojų, poetų pasaulėvaizdžio tyrimams, jų kasdienių patirčių įprasminimu literatūroje. Tyrinėjo Vinco Mykolaičio-Putino, Janinos Degutytės, Justino Marcinkevičiaus, Sigito Gedos kūrybą ir biografijas, o ypač - Salomėjos Nėries. Pastarajai Daujotytė skyrė daugiausiai dėmesio ir pastangų. Tirti Nėries kūrybą pradėjo dar geriausiais poetės laikais - sovietmečiu, taip pat ir sunkiu metu, kai Nėris susilaukė itin daug kritikos dėl savo veiklos, kurią Daujotytę priėmė kaip asmeninę.
Viktorija Daujotytė į vartoseną įvedė „prigimtosios“ arba „prigimtinės kultūros“ sąvoką, išplečiančią liaudies arba etninės kultūros sampratą. Kertinės šios sąvokos dalys Daujotytei yra įsibuvimas, savumas, branginimas. Literatūrologei ypač svarbios vaikystės, namų, šeimos, gimtųjų vietų gamtos patirtys, atsispindinčios kūryboje. Viktorijos Daujotės lyrikos rinkinys „Perrašai“ pagrindžia šį teiginį, kuriame kritikė, literatūrologė grįžta prie savo šaknų — aprašo nuo gimimo brangias vietas, įsiminusius vaikystės įspūdžius, dienas artimiausių žmonių apsuptyje. Rinkinio pabaigoje ji teigia nuo vaikystės rašiusi įvairius užrašus, prierašus, įrašus, dėl kurių galiausiai labai abejojusi, dalį jų ryžosi išleisti. 2011 m. Viktorija Daujotytė su kitais lietuvių kultūros tyrinėtojais pradėjo rengti nuolatinius „Prigimtinės kultūros seminarus“.
Vartojo slapyvardį Viktorija Daujotė. Prisidengdama juo išleido eiliuotų tekstų rinkinį Užrašyta (2014), tarmiškų eiliuotų tekstų rinkinius Balsā ūkūs‘ = Balsai ūkuose (2010), Gīvenu vīna = Gyvenu viena (2012), Tatā pariejau = Tai parėjau (2015), Žīmėni vuobelie = Žieminė obelis (2016). Šiuos rinkinius pasirašė Viktorijos Daujotės vardu, paaiškindama, kad Daujotė — „senas, labai senas baltų moters vardas“ („Lietuvių vardų kilmės žodyne“ dau -daug, jot -joti, vardo reikšmė — daug jojantis; raitelis“).
Bibliografija
V.Daujotytė yra išleidusi daugybę monografijų, vadovėlių ir kitų mokymo priemonių.
Vakarų Gangų dinastija
Gangų dinastija (Kanadų kalba: ಪಶ್ಚಿಮ ಗಂಗ ಸಂಸ್ಥಾನ) – kanadų kilmės Karnatakos dinastija Pietų Azijoje, valdžiusi 350–1000 m. Karnatakos susiskaldymo laikais ji valdė valstybę Karnatakos pietinėje dalyje, o nuo VI a. valdė kaip vasalai.
Tuo pačiu metu Karnatakoje valdė Kadambų dinastija (šiaurėje) ir Alupų dinastija (pakrantės ruože).
Kad atskirti nuo bendravardės dinastijos, valdžiusios Orisą, dažnai yra vadinama Vakarų Gangų dinastija (Orisos dinastija tuo tarpu vadinama Rytų Gangų dinastija).
Gangų dinastijos sostinė buvo Talakadas.
Istorija
Nors valstybė nebuvo didelė, tačiau ji ilgą laiką išsaugojo taiką ir klestėjimą pietinėje Karnatakoje.
Kultūros pasiekimai
thumb|200 px|[[Džainizmas|Džainizmo šventojo skulptūra – X a. gangų meno pavyzdys]]
Gangų valstybė buvo kanadų valstybė, tad čia buvo sąlygos formuotis kanadų tautos identitetui.
Gangų valstybėje buvo propaguojamas džainizmas, todėl pastatyta daug džainizmo šventyklų basadi, sukurta daug architektūros ir skulptūros šedevrų, kurių garsiausi – Šravanabelagola ir Kambadahalli.
Vasilijus Zaicevas
Vasilijus Zaicevas (, 1915 m. kovo 23 d. Jeleninka Čialiabinsko srityje SSRS, dabartinė Rusijos federacija – 1991 m. gruodžio 15 d. Kijeve) – Antrojo pasaulinio karo Sovietų Sąjungos snaiperis. Ypač pasižymėjo 1942 m. lapkričio 10 – gruodžio 17 d. Stalingrado mūšio metu.
Biografija
Vasilijus Zaicevas gimė 1915 m. Jelenikos kaime rusų valstiečių šeimoje. Senelis mokė jį medžioti nuo 12 metų. 1937 m. įstojo į TSRS ginkluotąsias pajėgas, tarnavo jūrų laivyne. Vėliau, sužinojęs apie Stalingrado mūšio žiaurumus, savanoriškai pasisiūlė būti pervestas tarnauti ten. Tarnavo 1042-ojo šaulių pulke (62-oji armija). Pagarsėjo kai per pirmąsias 10 dienų nukovė 40 Vermachto kareivių su standartiniu Mosin-Nagant šautuvu. Gavęs snaiperio šautuvą, Zaicevas tapo dideliu rūpesčiu vokiečių armijai.
Teigiama, kad medžioti Zaicevo buvo pasiųstas Ervinas Konigas, tariamas Vermachto snaiperis-asas. Zaicevas jį nukovė po tris dienas trukusios medžioklės ir kaip trofėjų pasiėmė optinį taikiklį. Šios istorijos tikslumas nežinomas, nes Vokietijoje nerasta jokių tokio snaiperio buvimo įrodymų. Kartais vadinamas Heinz Thorvald, nors abu vardai tuo metu buvo gana dažni. Teigiama, kad ši istorija galėjo būti sufabrikuota, kad pakeltų Raudonosios armijos kovinę dvasią. Pats taikiklis eksponuojamas muziejuje Maskvoje. Ši kova aprašyta Zaicevo memuaruose "Snaiperio užrašai", David L. Robbins knygoje "Žiurkių karas" ir atpasakojama filme "Priešas už vartų".
1943 m. sausio mėnesį Zaicevas, sprogus minosvaidžio minai, buvo sužeistas į galvą ir apako. Atstačius regėjimą, karą baigė prie Dniestro upės, turėdamas kapitono laipsnį.
2006 m. sausio 31 perlaidotas prie Mamajavo kurgano, vietos prie Volgogrado, kur stovi memorialinis kompleksas Staliningrado gynėjams atminti.
Zavadai (Repkos)
Zavadai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vasilijus Zaicevas
Apdovanojimai
apdovanojimai:
Baltakaktė amazonė
Baltakaktė amazonė (Amazona albifrons) – papūginių (Psittacidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Kūnas iki 26 cm ilgio. Svoris – apie 380 g. Vyrauja žalia spalva, tik kakta ir siauras ruoželis aplink akis balti. Vidinė juostelė aplink akis raudona, primenanti akių rėmelių išvaizdą. Taip pat raudona juosta yra ant sparnų, nusitęsianti nuo sparno sulenkimo iki plasnojamųjų plunksnų. Plasnojamosios plunksnos mėlynos. Pilvelio apačia ir pauodegis su gelsvu atspalviu. Snapas geltonas. Patelių akių rainelė raudonai ruda, patinų – geltona. Patinų plunksnų dangoje nėra raudonos spalvos.
Paplitimas
Paplitusi Centrinėje Amerikoje – nuo Meksikos šiaurės vakarinės dalies iki Kosta Rikos
Gyvenimo būdas
Gyvena drėgnuose tropiniuose miškuose ir savanose, kur auga aukšti medžiai.
Dėtyje 2-4 kiaušiniai. Peri 28-30 dienų, lizde jaunikliai išbūna 60-65 dienas, po to dar apie mėnesį juos maitina abu tėvai.
Sistematika
Rūšyje išskiriami 3 porūšiai:
thumb|left|210px|Baltakaktės amazonės patinas
Druskininkų šv. Gabrieliaus cerkvė
'''Druskininkų Šv. Gabrieliaus cerkvė', taip pat Šventojo kūdikėlio Gavriilo titulo koplyčia'' – buvusi nedidelė medinė stačiatikių cerkvė Druskininkuose, Senųjų miesto kapinių stačiatikių pusėje, ant kalvos. Cerkvė buvusi apleista, priklausė Druskininkų Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ parapijai. miniatiūra|180px|left|Cerkvės pastatas 2016 m. vasarį miniatiūra|180px|left|Bokštelis su kryžiumi
Stačiakampio plano cerkvė buvo pastatyta 1895 m., vietoje kapinėse stovėjusios medinės koplyčios (ją praplečiant). Antrojo pasaulinio karo metu cerkvė buvo nusiaubta, sunaikintas šventovės interjeras. Cerkvė buvo naudojama iki 1962 metų. Virš cerkvės durų buvo išlikęs stačiatikių kryžius.
Istorija
1895 m. liepos 11 dieną Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių vyskupijos vikaras, Bresto vyskupas Josifas (Drozdovas) cerkvę pašventino ir suteikė mažamečio kankinio Gabrieliaus Balstogiečio (Zabluduviečio), kilusio iš gretimo krašto, vardą. Cerkvėje stovėjo iš Maskvos atvežtas tamsiai raudonas, drožinėto medžio ikonostasas, kuriam pagaminti lėšas skyrė generolienė Vera Andrejevna Šuchova. Ši pamaldi moteris paskutinę vasarą buvo praleidusi Druskininkų kurorte ir pasiūlė savo pagalbą.
Dar 1893 m. Lietuvos eparchijos vadovybė nurodė, kad visos guberijos cerkvės turėtų šventojo mažylio Gabrieliaus ikonas. Stačiatikių bažnyčia laiko šv. Gabrielių vaikų globėju. Šv. Gabrielius Balstogietis (1684–1690) gimė Zvierkuose, Zabluduvo parapijoje, netoli Balstogės (dab. Lenkija), stačiatikių valstiečių šeimoje. Būdamas vaiku pasižymėjo neįprastu pamaldumu ir protu, todėl pas jį ateidavo suaugusieji ir prašydavo už juos pasimelsti. Kartą vaikui būnant vienam, jį pagrobė vietinis žydų sektantas ir vėliau su saviškiais nužudė kaip ritualo auką, o paskui kūną išmetė į palaukę. Tačiau jo nelietė net alkani benamiai šunys. Neyrantis šventojo kūnas buvo pervežtas į saugią vietą. 1820 m. kanonizuotas. Jį garbino visoje Rusijos imperijoje. Šio šventojo atminimo dieną prie jo amžinojo poilsio vietos Slucko vienuolyne (dab. Baltarusija) rinkdavosi tūkstančiai maldininkų. 1915 m. artėjant Pirmojo pasaulinio karo frontui, šventojo palaikai buvo laikinai evakuoti į Maskvą, Vasilijaus Palaimintojo šventovę Raudonojoje aikštėje. Uždarius Slucko vienuolyną 1930 m. šventojo palaikai buvo perkelti į Minsko ateizmo muziejų. Per Antrąjį pasaulinį karą, padedant vokiečių okupacinei valdžiai, jie buvo išvežti į Gardiną, kur prabuvo cerkvės rūsyje iki 1992 m. Vėliau relikvija perduota Lenkijos stačiatikių bažnyčiai ir perkelta į soborą Balstogėje.
Kreiviškiai
Gyventojai
1923 m. – 28 ūkiai, 137 gyv., 2000 m. – 14 ūkių, 37 gyventojai.
Ukrainiečių kalba
Ukrainiečių kalba (ukrainų kalba) – slavų grupės kalba, Ukrainos valstybinė kalba. Kartu su baltarusių ir rusų kalbomis priklauso rytų slavų kalboms. Raštas – kirilica.
Klasifikacija
Ukrainiečių kalba priklauso indoeuropiečių kalbų šeimai, slavų grupei ir, kartu su baltarusių bei rusų kalbomis, priskiriama rytų slavų kalbų pogrupiui.
Istorija
Ukrainiečių kalba kilusi iš senosios rytų slavų kalbos. Abiejų Tautų Respublikos bei Lenkijos valdymo metais tarpukariu ji patyrė didelę lenkų kalbos įtaką, kuri ypač juntama leksikoje.
Rusifikacija
Rusifikacijos padariniai ypač skaudūs Ukrainai – beveik visiškai surusintas Krymo pusiasalis (anksčiau čia vyravo Krymo totorių kalba), iš dalies surusinti Rytų Ukrainos regionai, didieji Ukrainos miestai. Antra pagal paplitimą šalyje kalba – rusų; ją kaip gimtąją vartoja dauguma Krymo autonominės respublikos (77 %), Luhansko (69 %) ir Donecko (75 %) regionų gyventojų. Įsigalėjo vadinamasis suržykas (pagal cу́ржик 'duona iš įvairių javų miltų mišinio') – pidžinas, kai žodynas daugiausia rusiškas, o tartis ir gramatikos elementai – ukrainietiški.
Rusijos imperijos era
Po ATR padalinimų didžiajai Ukrainos daliai atsidūrus Rusijos imperijos gniaužtuose, kraštas buvo pradėtas rusinti ypač aktyviai: uždrausta spauda ukrainiečių kalba, uždaromos ukrainiečių mokyklos. Haliče, kuris aptiteko Austrijos imperijai, ukrainiečių kalba buvo gerbiama ir tausojama.
Vienas žymiausių Ukrainos tautinio sąjūdžio ideologų buvo Tarasas Ševčenka, pasisakęs už ukrainiečių kalbos tausojimą ir nepriklausomą Ukrainos valstybę. Paplitimas Rusijos imperijoje:
Sovietų Sąjungos era
Sovietų Sąjungoje buvo vykdoma nebe tokia griežta rusifikacija, tačiau, kaip ir visoje Sąjungoje, mokyklose privaloma buvo mokytis rusų kalbos, stambiausiose pramonės įmonėse dėl atvykusių specialistų dažniausiai būdavo šnekama rusų kalba.
Statistiniais duomenimis, SSRS metais ukrainiečių kalba šalyje sparčiai nyko, o perestroikos metais (nuo 1985 m.) ėmė pastebimai atsigauti ir populiarėti tarp jaunimo.
Nepriklausoma Ukraina
thumb|Užrašas [[Lvovas|Lvove: „Pagal 1989 metų Ukrainos Aukščiausiosios Tarybos nutarimą „Dėl valstybinės kalbos“ šioje įstaigoje kalbama valstybine kalba“]] thumb|left|Užrašas Lvovo poliklinikoje: „Valstybėje nevalstybine kalba gali šnekėti: svečias, vergas(belaisvis), okupantas. [[Karlas Marksas|K. Marksas“]]
Nuo nepriklausomybės atgavimo šalies valdžia vykdo ukrainizacijos politiką, skatindama platesnį valstybinės kalbos vartojimą oficialiojoje erdvėje, švietimo įstaigose tuose regionuose, kur kalba mažiau paplitusi. Šis procesas ypač pagyvėjo 2004 m. į valdžią atėjus Viktorui Juščenkai, kuris prezidento rinkimuose nugalėjo prorusiškąjį Viktorą Janukovičių.
Tarmės
Pagrindinės ukrainiečių kalbos tarmių grupės: šiaurės, pietryčių, pietvakarių ir rusinų. Rusinų kalbą ukrainiečių kalbininkai nusprendė laikyti ukrainiečių kalbos dialektu. Išskiriamos tokios rusinų kalbos atmainos:
Paplitimas
Iš viso šnekančių ukrainietiškai – 39,4 mln. gyv. (1993).
Ukrainoje
thumb|250px|Ukrainiečių kalbos paplitimas skirtinguose šalies regionuose
Daiktavardis
Daiktavardis turi tris gimines (vyriškąją, moteriškąją ir bevardę), du skaičius (vienaskaitą ir daugiskaitą; dviskaita pasitaiko kaip reliktas), septynis linksnius, jie tokie patys, kaip lietuvių kalboje: vardininkas, kilmininkas, naudininkas, galininkas, įnagininkas, vietininkas (būtinai su prielinksniu) ir šauksmininkas (pavyzdžiui, брат 'brolis' – братe! 'broli!', мама 'mamà' – мамо! 'mãma!'). Kitos rytų slavų kalbos (rusų ir baltarusių) reguliariai vartojamo šauksmininko nebeturi.
Išskiriamos keturios daiktavardžių linksniuotės.
Būdvardis
Būdvardis derinamas su daiktavardžiu gimine, skaičiumi ir linksniu. Atsižvelgiant į kamiengalį, išskiriamos dvi linksniuotės (kietojo ir minkštojo kamiengalių). Turima ir mišrioji linksniuotė.
Yra trys laipsniai: nelyginamasis, aukštesnysis ir aukščiausiasis. Nelyginamasis nerodo jokio lyginimo (добрий 'geras').
Aukštesnysis laipsnis sudaromas arba su priesagomis -іш, -ш (добріший 'geresnis'), arba sudėtiniu būdu (яскравий 'ryškus' – більш яскравий 'ryškesnis („daugiau ryškus”)').
Aukščiausiasis laipsnis taip pat gali būti sudaromas vientisiniu būdu su priešdėliu най- prie aukštesniojo laipsnio būdvardžio (міцніший 'stipresnis' – найміцніший 'stipriausias'), arba prie nelyginamojo laipsnio jungiant найбільш 'daugiausia (labiausiai)', від усіх (за всіх) 'virš visų (už visus)', над усе 'viršum visko (visų labiausiai)' (тривожний 'neramus' – найбільш тривожний, тривожніший над усе 'neramiausias').
U-47
thumb|U-47 U-47 (Unterseeboot 47) – Antrojo pasaulinio karo laikų VIIB tipo vokiečių povandeninis laivas.
Pradėtas statyti 1937 m. vasario 25 d. Pradėtas eksploatuoti 1938 m. gruodžio 17 d. Laivo vadas – Giunteris Prynas (vok. Günther Prien). Per visą tarnybos laiką U-47 ekipažas nuskandino 30 prekybinių ir vieną karinį laivą. Dar 8 laivai buvo pažeisti atakų metu.
U-47 pateko į istoriją po to, kai 1939 m. spalio 14 d. sugebėjo patekti į Didžiosios Britanijos karinių jūrų pajėgų bazę Skapa Flou (angl. Scapa Flow) šiaurės Škotijoje ir dviem torpedų atakomis nuskandino linijinį laivą HMS Royal Oak.
U-47 žūties aplinkybės iki šiol neišaiškintos. 1941 m. kovo 7 d. radijo ryšys su U-47 buvo prarastas, todėl tai laikoma labiausiai tikėtina povandeninio laivo žūties data. Visas laivo ekipažas (45 žmonės) laikomas dingusiu be žinios.
Nijolė Sitonytė
Nijolė Sitonytė (g. 1967 m. kovo 30 d. Maskvoje, Rusija) – Lietuvos dailininkė, pedagogė.
Kūryba
Nuo 1989 m. dalyvauja parodose. Dailininkės darbų yra privačiose kolekcijose Lietuvoje, Latvijoje, Rusijoje, JAV. Surengė devynias personalines parodas: „Šnibždesiai“, „Šilkas +“, „Pink'lės“ ir kt. Svarbesni darbai: „Kita jūra“ (1997), „Raudona jūra“ (1996), tapyba ant šilko.
Sodinė starta
thumb| Emberiza Hortulano
Sodinė starta (Emberiza hortulana) – startinių (Emberizidae) šeimos paukštis. Dydis 80-95 mm. Patino galvos ir kaklo viršus pilkas, rusvo atspalvio. Nugarinė dalis ryškiai ruda, su tamsiomis dėmėmis. Apatinė kūno dalis rūdžių spalvos, šonai šviesesni. Patelės yra blankesnių spalvų nei patinai.
Gyvena nedideliuose miškeliuose, laukuose. Lietuvoje reta rūšis, įrašyta į Lietuvos Raudonają knygą.
Švinobrudas
Švinobrudas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurės vakarus nuo Michalovo ir apie 23 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo XIX a. vidurio kaimas priklausė Staneko palivarkui. 1845 m. kaime gyveno 2 šeimos, 6 vyrai ir 6 moterys. Tuo metu kaime ant Švinobrudkos upės veikė vandens malūnas ir lentpjūvė. XIX a. pabaigoje kaime buvo įkurta Milo gamyklėlė.
Veiveriai (kaimas)
Veiveriai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, prie Veiverių miestelio, greta greitkelio. Įrengtas Lietuvos partizanų atminimo memorialas – „Skausmo kalnelis“, Veiverių Skausmo kalnelio koplyčia.
Skvarkas
Skvarkas - hipotetinė dalelė sudaranti tamsiąją materiją. Šie kvarkai sudaro neutrinus, o šie, savo ruožtu, sudaro tamsiąją materiją, kuri ne tik nesąveikauja su šviesos fotonais ir kitomis elektromagnetinėmis bangomis, bet ir nespinduliuoja jokių bangų. Galbūt ši dominuojanti medžiaga prisideda prie materijos kūrimo arba tai buvo pirmoji primityvioji materija, į kurią suskilo hipotetinė dalelė (Higso bozonas). Manoma, kad visatoje yra tamsiosios materijos sutankėjimų.
Būriškės (Elektrėnai)
Būriškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 1,5 km į šiaurę nuo Beižionių, prie raistingų miškelių ir krūmynų. Šalia prasideda Juodupis.
Skvarkas
Sfermion
Būriškės (Elektrėnai)
Istorija
Kaip teigia Kornelija Tanskaitė-Ostrovskienė (Astrauskienė), Tanksių giminės palikuonė - kaimas priklausė Beižionių dvarui. Anksčiau buvo tiesioginis kelias iš Semeliškių per Būriškes į Žiežmarius, dabar to kelio nėra. Išliko kelias į Elektrėnus per Kietaviškes, Jagėlonis, šis kelias jungiasi su Semeliškių-Beižionių keliu. Kaime yra kalnas Kaukazas. Būriškių kaimą nuo Beižionių skyrė pelkė Baltaraistis (žemėlapyje vadinama Baltraistis). Aplinkinių kaimų Antakalnio, Bendrių, Būdos neliko.
Druskininkų Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ parapija
Druskininkų Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ parapija – viena iš Vilniaus apskrities stačiatikių dekanato parapijų, Druskininkų mieste. Parapijai priklauso Druskininkų Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ cerkvė ir Druskininkų Šv. Gabrieliaus cerkvė. Anksčiau, iki sunaikinimo, priklausė ir Druskininkų Šv. Pantaleono cerkvė.
Būriškės (Elektrėnai)
Istorija
Vietinio gyventojas Antano Steponavičiaus 2004 m. pasakojimais iki 1920 m. kaimo sodybos buvo greta. Visi namai stovėjo galu į kelią ir su dvejais langais į kelią, išskryus Adomavičius, nes jis turėjo daug žemės, jo troba stovėjo šonu į kelią ir buvo atsira nuo gyvūlių pastatų. Kitos trobos buvo dūminės, be kaminų, šiaudiniais stogais. Vėliau žmonės kėlėsi į vienkiemius, šį laikotarpį žmonės vadino "kėlimasis ant sklypų".
Druskininkų Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ parapija
Istorija
Parapija įkurta 1865 m. ir be pertraukų egzistavo iki pat II pasaulinio karo. Iš naujo parapija oficialiai užregistruota 1947 m., tuo metu parapijoje buvo 350 narių. Postsovietiniais laikais stačiatikių Druskininkuose sumažėjo tačiau cerkvė vis dar lankoma negausių parapijiečių.
Būriškės (Elektrėnai)
Istorija
Dabartiniame kaime gyventų tarmė pusiau dzūkiška, pusiau aukštaitiška. Maždaug iki 1920 m. čia buvo kalbama rusiškai ir lenkiškai, vėliau lietuviškai, nes atėjo į užkurius keli jauni berneliai-lietuviai. Per kaimą ėjo akmenimis grįstas kelias, pakelėje augo liepos ir klevai, dabar dar yra išlikusių.
Kaime dar 1998 m. žinoma, kad būta rusiškos kapinaitės. Jose pasakojama buvo ir vokiečiai sumesti. Nebenaudojamos, nebetvarkomos.
Dabartinėse Būriškėse gyvena Linkečiviai, Steponavičiai, Kerdokai, Adomavičiai, Česonys.
Geruliai (reikšmės)
Geruliais vadinami kaimai:
Lietuviška ceitunga
thumb|right|200px|Pirmasis numeris, [[1877 m. gruodžio 4 d.]] Lietuviška ceitunga (Lietuwißka Ceitunga, Lietuwiška ceitunga) – seniausias Lietuvoje Klaipėdos krašto lietuviškų žinių laikraštis, 1877–1940 m. ėjęs Klaipėdoje.
Istorija
Gotišku šriftu spausdintas laikraštis nušvietė Klaipėdos ir Klaipėdos krašto žmonių gyvenimą, rašė apie naujausius įvykius Lietuvoje, Vokietijoje, įvairiose užsienio šalyse, skelbė publikacijas apie Lietuvos praeitį, tradicijas, kalbą. Įvairios tematikos rašiniai buvo skelbiami ir gausiuose leidinio prieduose. Po 1883 m. išryškėjo germanizatoriška tendencija; iki 1918 m. daugiausia reiškė Vokietijos nacionalinės liberalų partijos interesus. Atsvarui 1890–1923 m. Tilžėje Mauderodės spaustuvė leido prolietuvišką laikraštį „Nauja lietuviška ceitunga“.
Bendradarbiai
Iki 1883 m. bendradarbiavo Jonas Basanavičius, Jonas Šliūpas, Jurgis Zauerveinas. Paskelbė straipsnių apie lietuvių kalbą, tradicijas, Lietuvos istoriją. Jame 1879 m. išspausdintas J. Zauerveino eilėraštis „Lietuvninkai mes esam gimę“, tapęs Mažosios Lietuvos himnu. Laikraščiui rašė Kristupas Jedinaitis, Simonas Norkus, Ieva Simonaitytė.
Vilniaus Saulėtekio mokykla-daugiafunkcis centras
Vilniaus „Saulėtekio“ mokykla-daugiafunkcis centras – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Kaminkelio g. 10, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas rusų kalba. Įstaigos kodas 190007497.
Lietuviškas politiškas laikraštis
Lietuviškas politiškas laikraštis (Lietuwiszkas Polytiszkas Laikrasztis, Lietuwizkas Polytiszkas Laiszkas) – savaitraštis, 1884 m. kovo mėn. – 1886 m. ėjęs Ragainėje ir Karaliaučiuje.
Istorija
Atstovavo Vokietijos nacionalinei liberalų partijai, gynė lietuvių reikalus, spausdino ir J. Basanavičiaus, A. Vištelio ir kitų straipsnius, buvo labai palankus lietuviškam sąjūdžiui. Kai ką perspausdindavo iš 1883–1886 m. „Aušros“. Spausdintas gotišku šriftu. Nuo 1885 m. pabaigos vadinosi „Žiūronas“. Išėjo 140 numerių.
Leido ir redagavo Kristupas Kibelka.
Svėdasų apylinkė
Svėdasų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Mira Awad
Mira Awad (, ; g. 1975 m. birželio 11 d. Rameh) – arabų kilmės Izraelio dainininkė, aktorė ir dainų autorė.
Biografija
Būdama 16-ikos, buvo grupės Samana vokalistė. 1990-aisiais ji mokėsi Rimon džiazo ir šiuolaikinės muzikos mokykloje Tel Avive.
Kartu su Izraelio dainininke Achinoam Nini atstovavo Izraeliui 2009 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „There Must Be Another Way“, kuri finale su 53 taškais užėmė 16 vietą. Mira anksčiau bandė atstovauti Izraeliui 2005 m. „Eurovizijoje“ su daina „Zman“, tačiau nacionaliniame finale užėmė 14 vietą.
Mira dalyvavo televizijos projekte „Rokdim Im Kokhavim“ (liet. Šokiai su žvaigždėmis). Su šokių partneriu Dani Yochtman pusfinalyje užėmė 4 vietą.
Dabar Mira Awad gyvena Tel Avive.
Žulkvai
Žulkvai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 99 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vlodkai (reikšmės)
Vlodkais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Gintautas Akelaitis
Gintautas Akelaitis (1949 m. rugsėjo 7 d. Palonuose, Baisogalos valsčiuje – 2020 m. rugpjūčio 2 d. Vilniuje ) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Žmona Gražina Akelaitienė. 1972 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1992 m. filologijos mokslų kandidatas.
Dirbo mokytoju Vilniuje. Nuo 1975 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas) dėstytojas, nuo 1998 m. docentas. Nuo 2001 m. Mykolo Romerio universiteto dėstytojas.
Paskelbė straipsnių apie dabartinės lietuvių kalbos įterptinius vienetus.
Palaidotas Karveliškių kapinėse.
Jonas Narvidas
Jonas Narvidas (1910 m. lapkričio 29 d. Rygoje – 1982 m. rugsėjo 23 d. Vilniuje) – vargonininkas, dirigentas, pedagogas, kompozitorius.
Biografija
Mokėsi Rygos lietuvių gimnazijoje. Grįžęs į Lietuvą, 1931–1934 m. studijavo Kauno muzikos mokykloje ir Kauno konservatorijoje – pas Juozą Naujalį ir Nikodemą Martinonį mokėsi vargonuoti, pas Juozą Gruodį ir V. Jakubėną – kompozicijos; išklausė liturginio giedojimo kursą, mokėsi fortepijono, chorvedybos ir karo kapelmeisterio meno.
Apsigyvenęs Vilniuje, vienerius metus buvo Švietimo skyriaus inspektorius. 1945–1949 m. Vilniaus konservatorijoje studijavo K. Paulausko fagoto klasėje ir Konrado Kavecko bei Jono Motiekaičio choro dirigavimo klasėse. Studijuodamas vadovavo mėgėjų chorams ir pučiamųjų orkestrams Trakų mokytojų seminarijoje, Vilniaus 1-ojoje ir 7-ojoje vidurinėse mokyklose.
Nuo 1946 m. – Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1949–1972 m. – choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas. Išugdė daug jaunųjų choro dirigentų. Kurį laiką dėstė ir Lietuvos valstybinėje konservatorijoje.
Parašė 2 vadovėlius: „Chorinių kūrinių aranžuotės pagrindai“ (1962 m.) ir „Chorinio darbo pagrindai“ (1969 m.). Liko neišspausdintas vadovėlis „Instrumentacija pučiamųjų orkestrui ir orkestrinių partitūrų skaitymas“. Sukūrė apie 80 įvairių vokalinių ir instrumentinių kūrinių, kurių nemaža dalis dainos chorams. Buvo meno mėgėjų apžiūrų žiuri pirmininkas arba narys, Vilniaus miesto dainų švenčių dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas. 1965 m. suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas.
Palaidotas Vilniaus Saulės kapinėse. Šiuo metu kapas neprižiūrimas ir apleistas.
Čiurlionio kalnai
Čiurlionio kalnai  – bazaltinė plynaukštė Rusijai priklausančiame Prano Juozapo salyne, Hukerio saloje, Tichajos įlankos pakrantėje. Ją dengia ledynas, vadinamas Čiurlionio ledyniniu kupolu.
Pavadinimo kilmė
Vietovę Čiurlionio kalnais 1913 m. pavadino Georgijaus Sedovo arktinės ekspedicijos narys dailininkas N. Pineginas. Įlanka ir pakrantė jam priminė Čiurlionio (1875–1911) paveikslą „Ramybė“.
Feliksas Daukantas
thumb|Prof. Feliksas Daukantas su gintaru Feliksas Daukantas (1915 m. vasario 6 d. Ciceras, Ilinojaus valstija – 1995 m. rugpjūčio 12 d. Vilnius) – Lietuvos dailininkas dizaineris, dizaino specialybės pradininkas Lietuvoje.
F. Daukantas išvystė metodinius pagrindus, apibrėžiančius dizainerio veiklos specifiką, rūpinosi Lietuvos dizaino laimėjimų sklaida spaudoje. Sovietmečiu pabrėžiamai ideologijai dailininkas priešpastatė objektyvų daiktų grožio pagrindą, pagrįstą estetinės ir utilitarinės funkcijų santykiu. Neįkainojamas ir F. Daukanto kaip juvelyrikos pradininko indėlis Lietuvos kultūrai. Dailininkas pakeitė gintaro papuošalo sampratą, pasisakė prieš prigimtį žalojančius gintaro apdirbimo būdus. Jo dėka kito gintaro papuošalų dizainas bei medžiagiškumo samprata.
Biografija
1947 m. Vilniaus dailės institute baigė skulptūrą (mokytojai Petras Aleksandravičius, Jonas Mikėnas) ir pasuko į kitas kūrybos sritis, turinčias sąlytį su skulptūros plastika, formos kūrimu
1949–1961 m. dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate. Gamino originalius gintaro papuošalus, dirbo pramoninės grafikos, vizualinės komunikacijos srityse, sukūrė skulptūrų, medžio, metalo dirbinių, odos modelių (etalonų) masinei gamybai, žaislų.
1987 m. katedra pavadinta Dizaino katedra. F. Daukantas pats organizavo katedros materialinę bazę, subūrė dėstytojus, sudarė studijų planus, pirmasis šalyje suformavo dizaino specialisto, anksčiau vadinto pramonės gaminamų daiktų, daiktinės aplinkos projektuotojo (pirmieji šios specialybės absolventai vadinosi pramonės gaminių meninio konstravimo dailininkais) sampratą ir nustatė dizaino disciplinos vietą tarp kitų disciplinų bei dizainerio vietą visuomenėje, Tai buvo neabejotinas profesionalaus Lietuvos dizaino atsiradimo pagrindas, todėl profesorius F. Daukantas pagrįstai laikomas vienu iš pirmųjų profesionalaus dizaino pradininkų Lietuvoje.
1941 m. metais vedė baleriną Genovaitę Lyvaitę, susilaukė trijų vaikų - Felicijos, Eduardo (1948–2007 m.) ir Gabrielės.
Kūryba
Nuo 1950 m. dalyvavo dailės parodose, dažniausiai eksponavo gintaro dirbinius. Individualios parodos surengtos Palangoje (1974 m., 1995 m.), Vilniuje (1975 m., 1995 m.). Pagrindinės kūrybos sritys – gintaro papuošalai, pramoninė grafika, vizualinės komunikacijos. Vilniaus centriniam paštui suprojektavo operacijų vizualinių simbolių sistemą (1969 m.). Sukūrė skulptūrų, medžio, metalo dirbinių, odos modelių (etalonų) masinei gamybai, žaislų, viršelių periodiniams leidiniams („Žemės ūkis“, „Statyba ir architektūra“).
Gintaro muziejuje saugoma didelė dalis F. Daukanto kūrybinio palikimo – sukaupta 338 eksponatai. Ankstyvojo laikotarpio juvelyrikos pavyzdžiai įsigyti 1968 metais, vėlyvojo – 1995 metais. Dailininko darbai eksponuoti visame pasaulyje (1967 –EKSPO-67 Monrealyje, 1970- EKSPO-70 Osakoje, 1973 – Paryžiuje, Zalcburge, 1974 – Lince, Vienoje. Pasaulinėje parodoje EKSPO-2012 dailininko kūriniai demonstruoti Pietų Korėjoje (Lietuvos paviljonas buvo įvertintas Sidabro medaliu). 1970 m. sukūrė miesto Palangos herbą, kuris, kiek pakoreguotas menininkės Gražinos Oškinytės-Eimanavičienės, patvirtintas 1996 metais.
Dailininkas kūrė ir odos bei metalo dirbinius, tačiau ypatingą reikšmę turi jo sukurti gintaro darbai. Iki XX a .aštuntojo dešimtmečio pabaigos Lietuvoje buvo mažai profesionalių juvelyrų. F.Daukantas gintarui skyrė daug dėmesio, kurdamas etalonus serijinei papuošalų gamybai „Dailės“ kombinate. Jo papuošalų stilistika tapo pavyzdžiu kitiems dailininkams. Siekdamas atitrūkti nuo stereotipų šioje srityje, F. Daukantas pradėjo negatyvinę gintaro raižybą, gamino papuošalus iš unifikuotų detalių, tačiau didžiausią dėmesį skyrė natūralių gintaro savybių išryškinimui.
Laisvalaikis
Be savo pagrindinės veiklos profesorius buvo entuziastingas žvejas, žvejybos įrangos konstruktorius, įdomių istorijų pasakotojas, rūpestingas kultūros puoselėtojas, aktyvus parodų lankytojas ir jų gyvas dalyvis, meno tarybų ekspertas. Domėjosi ir praktikavo fotografiją.
Darbininkas (reikšmės)
Darbininkas gali reikšti:
Rotting Christ
Rotting Christ  – black metal grupė iš Atėnų (Graikijos), susikūrusi 1987. Šiuo metu tai yra viena žinomiausių šio žanro grupių pasaulyje.
Per beveik du dešimtmečius grupės muzika nuo black metal tobulėjo iki sudėtingo žanrų mišinio. Jų kūryboje galima jausti ir doom metal, ir atmospheric ir net gothic elementų.
2005 m. rugsėjo 4 d. Rotting Christ koncertavo ir Lietuvoje, Vilniuje.
James Blake
James Blake:
Neskubėk gyventi
Neskubėk gyventi – per LTV 2008-2009 m. sezone rodytas edukacinio pobūdžio serialas apie kartų konfliktus ir jausmų dramas, paauglių gyvenimą, santykius su tėvais, mokytojais. Serialas buvo skirtas visoms amžiaus grupėms, jį kūrė televizijos filmų Nekviesta meilė ir Moterys meluoja geriau kūrėjų komanda.
Serialo kūrimo metu buvo planuota, kad prie serialo kūrimo galės prisidėti televizijos žiūrovai – žiūrovai galėjo siųsti savo kurtus scenarijus, o geriausi ir įdomiausi buvo panaudoti plėtojant serialo siužetines linijas.
Vilniaus miesto stačiatikių dekanatas
Vilniaus miesto stačiatikių dekanatas – vienas iš penkių Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Vilniuje. Dekanate yra 10 parapijų ir 2 vienuolynai: Vilniaus Šv. Dvasios vyrų stačiatikių vienuolynas bei Vilniaus Šv. Marijos Magdalietės moterų stačiatikių vienuolynas. Dekanas - kun. Vitalijus Mockus.
Parapijos
Dekanate yra 10 parapijų:
KSV Roeselare
Ruselarės KSV – Belgijos futbolo klubas iš Ruselarės.
Marijampolės rajono apylinkės teismas
Marijampolės apylinkės teismas – apylinkės teismas pietvakarių Lietuvoje. Teritorija – Marijampolės savivaldybė. Dirba 26 teisėjai.
Adresas: Kauno g. 8, Marijampolė, LT-68505.
Apeliacinė instancija – Kauno apygardos teismas (KAT).
Grotelinis ekranas
thumb|right|250px|JAV [[šarvuotasis transporteris Stryker su groteliniais ekranais]] Grotelinis ekranas - plieninės grotelės, kurios dideliu atstumu (iki 50 cm ir daugiau) nuo šarvų tvirtinamos prie tankų ir kitų šarvuotųjų kovos mašinų bortų ir galo, kad apsaugotų nuo reaktyvinių prieštankinių granatsvaidžių kumuliacinių granatų ir iš dalies - nuo prieštankinių raketų.
Pirmą kartą tokius ekranus naudojo kai kurie Raudonosios Armijos tankų daliniai Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, kad apsisaugotų nuo vokiečių faustpatronų.
Tokius ekranus Tarybinė Armija naudojo Afganistane ir Čečėnijoje. Visais šiais atvejais grotelinius ekranus įrengdavo dalinių dirbtuvėse.
Kai kurios šarvuotosios technikos modernizacija užsiimančios kompanijos siūlo gamyklinės gamybos grotelinių ekranų komplektus, sukonstruotus tam tikriems šarvuočių ir senųjų modelių tankų modeliams.
Veikimo principas
Kumuliacinei granatai pataikant tarp grotelių strypų suardoma granatos galvutė ar bent deformuojama kumuliacinė įduba, dėl ko kumuliacinė čiurkšlė nesusidaro visai ar susidaro netaisyklinga.