cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Unknown Armies
Veikėjai
Veikėjai skirstomi į tris kategorijas: paprastus žmones, adeptus ir avatarus. Adeptai yra magijos vartotojai ir kiekvienas jų priklauso kuriai nors mokyklai. Kiekviena mokykla turi savo magijos šaltinį ir galimybes. Avatarai yra stereotipo pasekėjai. Jie turi galimybę naudotis stereotipo galios kanalais. Tiek adeptai, tiek avatarai turi tam tikrus tabu, kuriems negali nusižengti.
Kiekvienas veikėjas susideda iš keleto dalių: gyvenimo aistros, stimulų, statistikų ir sugebėjimų.
Stimulai apsprendžia ko labiausiai nekenčia, ko labiausiai bijo ir vardan ko pasiryžęs aukotis veikėjas. Kiekvienas aktyvuotas iš 3 stimulų leidžia sukeisti metimo dešimčių ir vienetų reikšmes vietomis, kad atliktų tam tikrus veiksmus:
Mechanika išsiskiria tuo, kad suteikiama laisve kuriantis veikėją. Pačioje taisyklių knygoje yra aprašyti vienuolika įgūdžių, kuriuos moka kiekvienas. Visi likę yra palikti laisvai žaidėjo ir Meistro nuožiūrai. Veikėjas gali turėti sugebėjimą taikliai spjaudytis seilėmis (jei tik žaidėjas mano, kad jam tai bus reikalinga), arba mokėti apsimesti „šlanga“, vaikščioti ant rankų, atrodyti svarbiu asmeniu ir dar daugybė kitų variantų.
Visos veikėjo statistikos ir sugebėjimai gali turėti reikšmes nuo 1 iki 99. Kiekvienas sugebėjimas žaidėjo ir Žaidimo Meistro sutarimu yra priskiriamas kuriai nors vienai iš veikėjo statistikų. Bendra sugebėjimų vertė kuriantis veikėją negali viršyti jiems priskirtos statistikos vertės; Todėl paprastai sugebėjimai turi labai žemas reikšmes – vidutiniška laikoma 20. Vieną sugebėjimą žaidėjas paskiria kaip „gyvenimo aistros sugejimą“ ir metant prieš šitą sugebėjimą jis visada gali sukeisti vienetų ir dešimčių reikšmes vietomis, jei jam tai naudinga. Adeptams ir avatarams gyvenimo aistros sugebėjimu automatiškai tampa avataro ir magijos sugebėjimai.
Adeptai ir Avatarai
Adeptai savo kerams naudoja magijos užtaisus (charges), kurie yra skirstomi į mažus, vidutinius ir didelius. Norint gauti vieną iš jų, reikia atlikti tam tikrą veiksmą, priklausantį nuo mokyklos (jų yra daug, pagrindinėje taisyklių knygoje aprašytos 12 mokyklų). Pavyzdžiui, pinigų magijos mokyklos adeptas, norėdamas gauti mažą užtaisą, tam privalo įsigyti 100 dolerių, nesvarbu, kokiu būdu: pavogti, laimėti pokerio partijoje ar tiesiog užsidirbti. Svarbu yra gauti šią sumą vienu kartu. Vidutiniam užtaisui ši suma didėja iki 1000 dolerių, o didžiausiam – 100 milijonų dolerių. Tokio užtaiso reikalaujantys kerai taip pat yra įspūdingi ir veikiantys pasauliniu mąstu. Panaši situacija yra su visomis mokyklomis: mažą ir vidutinį užtaisu gauti nėra labai sunku, tačiau didžiausi užtaisai yra tikra retenybė. Kiekviena mokykla turi savo tabu (pavyzdžiui, pinigų magas negali išleisti daugiau kaip 1000 dolerių per mėnesį), kurį sulaužęs adeptas praranda visus sukauptus magijos užtaisus.
Avatarai savo galias gauna iš visuomenės suformuotų stereotipinių socialinių vaidmenų – motina, karys, kvailys, pirklys ir panašiai, kuriais seka. Kaip ir adeptai, kiekvienas avataras turi stereotipo diktuojamą tabu. Kuo didesnis jo avataro sugebėjimas, tuo stipresnius galios kanalus jis gali naudoti. Pirklio avataras gali prekiauti jausmais, gyvenimo metais, sugebėti už didelius pinigus parduoti visišką nieką. Bet jis visuomet turi gauti pelną. Kitaip jis nusižengia tabu ir jo avataro sugebėjimas sumažėja vienetu.
Be adeptų ir avatarų magijos dar yra ritualai. Jais naudotis gali bet kuris žmogus, jei tik jis tiksliai žino, ką reikia daryti. Deja, išlikusių senovinių vis dar veikiantčių ritualų yra labai nedaug, tačiau pilna šarlataniškų ir neveikiančių.
Žaidimo mechanika
Visiems metimams naudojamas šimtainis (procentinis) kauliukas.
Priklausomai nuo aplinkybių, sistemoje yra trys veiksmų pasisekimo testavimo variantai.
Meistras gali suteikti žaidėjui metimą į priekį: žaidėjas meta kauliukus ir iškritusi reikšmė bus naudojama artimiausiam sugebėjimo patikrinimui. Žaidėjas nežino, koks tai bus patikrinimas, bet jis gali pabandyti elgtis taip, kad maksimaliai išnaudoti jam žinomą metimo rezultatą.
Metant kauliukus, reikia išmesti žemiau, bet kaip galima arčiau sugebėjimo ar statistikos reikšmės. Kaip atskiri metimo rezultatai išskiriami vienetas, šimtas ir dublis, kai iškrenta vienodi skaičiai ant abiejų dešimtainių kauliukų. Vienetas yra laikomas kritine sėkme, o šimtas – kritine nesėkme, nepriklausomai nuo sugebėjimo ar statistikos reikšmės. Priklausomai nuo to, ar dublis buvo žemiau ar aukščiau sugebėjimo arba statistikos reikšmes, jis gali būti tiek neeilinė sėkmė, tiek neeilinė nesėkmė.
Kovoje pataikymui ir žalai naudojamas tik vienas metimas. Pataikoma, kai žaidėjas išmetė mažiau savo įgūdžio reikšmės ir tuo pačiu metu daugiau oponento gynybinio įgūdžio reikšmės. Šaunamieji ginklai daro tiek žalos, kiek iškrito kauliukais, bet ne daugiau, nei jų maksimali žala, nurodyta aprašymuose. Kaunantis artimos kovos ginklais žiūrima kauliukų reikšmių suma.
Žaidimas
Unknown Armies pasaulis pilnas sąmokslų, tarpusavio konkurencijos ir keisčiausių atsitikimų. Kiekvienas sutiktas žmogus iš tiesų gali būti adeptas arba avataras. Viskas, ką rodo per televiziją ar rašo laikraščiuose, turi paslėptą prasmę. Kadangi ginkluotas susirėmimas lengvai gali baigtis veikėjo mirtimi (tai akcentuojama ir pačiose taisyklėse: kovai skirtas skyrius prasideda 7 būdais, kaip išvengti susirėmimo), skatinamas būtent socialinis žaidimas: tikslai siekiami ne ginklu, o protu ir išradingumu. Nemažą dalį idomumo įneša ir adeptų bandymai gauti eilinį magijos užtaisą. Tai suteikia žaidimui papildomo žavesio ir linksmumo. Mechanikos laisvumas sukūrė didelį kiekį naujų magijos mokyklų ir stereotipų, kuriuos galima rasti oficialiame žaidimo internetiniame puslapyje.
Stoniškiai
Stoniškiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Rukų, šalia kelio, kairiajame Kreivutės upelio krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stoniškių pagrindinė mokykla (yra Rukuose), paštas (LT-99035), geltonų plytų Stoniškių geležinkelio stotis, vienas pagrindinių Lietuvoje opokos telkinys. Stoniškių biblioteka yra Rukuose.
Istorija
Pirmą kartą Stoniškiai minimi 1785 m. XIX a. 2-ojoje pusėje ties kaimu susikirto plentas ir geležinkelis, todėl kaimas virto transporto mazgu ir kiek sparčiau ūgtelėjo. XIX a. buvo kaimas Tilžės apskrityje, čia veikė pašto stotis, įrengta Stoniškių geležinkelio stotis.
Nuo 1937 m. Stoniškiuose veikė privati lietuviška mokykla, kurią 1939 m. naciai uždarė. 2006 m. Prezidento dekretu patvirtintas Stoniškių herbas.
Opokos telkinys
Stoniškiuose yra geriausiai išžvalgytas opokos telkinys Lietuvoje, kurio plotas daugiau kaip 25 ha. 9–14 m gylyje esančio opokos sluoksnio storis 39 m. Iš 15,9 mln. tonų opokos, kuri slūgso Stoniškiuose, iškasta tik pusė milijono tonų. Opoka naudojama kaip priedas cementui gaminti, norint padidinti šilumos varžą ir garso izoliaciją. Uoliena labai gerai sugeria kvapą, drėgmę, iš jos galima gaminti net kraiką katėms ar šunims. Nuo 1994 m. karjeras nebeeksploatuojamas. Šalia karjero stūksoti liko tik opokos gavybos liekanos.
Sportas
XX a. tarpukariu kaime veikė SV Stoniškiai futbolo komanda, buvusi viena pajėgiausių Mažosios Lietuvos komandų ne iš Klaipėdos.
Segovijos provincija
Segovijos provincija  – Ispanijos provincija, esanti šalies šiaurės centrinėje dalyje, autonominės Kastilijos ir Leono srities pietuose. Šiaurėje ribojasi su Burgosu, šiaurės rytuose su Sorija, rytuose su Gvadalachara, pietryčiuose ir pietuose su Madridu, pietvakariuose ir vakaruose su Avila bei šiaurės rytuose su Valjadolidu. Administracinis centras – Segovija.
Aukštis virš jūros lygio - nuo 750 m šiaurės vakaruose iki 2 428 m Penjalaros viršūnės Siera Guadamaroje.
Akivaizdus likimas
thumb|300px|Džono Gasto paveikslas „Amerikos progresas”. Paveikslas alegoriškai vaizduoja „Akivaizdų likimą”: moteris yra [[Kolumbija (ankstesnė JAV personifikacija). Kolumbija neša į vakarus civilizaciją kartu su Amerikos naujakuriais – tvirtina telegrafo laidus, rankoje laiko mokyklinį vadovėlį. Išryškinama skirtinga pionierių ekonominė veikla, ypač transporto formų kaita. Indėnai ir laukiniai gyvūnai bėga.]]
„Akivaizdus likimas” arba „Akivaizdi lemtis” – terminas, vartotas XIX amžiuje, norint pažymėti, kad Jungtinėms Amerikos Valstijoms yra lemta, netgi Dievo paskirta plėstis Šiaurės Amerikos žemyne, nuo Atlanto vandenyno iki Ramiojo vandenyno krantų. Kartais „Akivaizdus likimas” buvo interpretuojamas taip plačiai, kad į šį terminą buvo įtrauktas ir visos Šiaurės Amerikos (Kanados, Meksikos, Kubos ir Centrinės Amerikos) absorbcija. „Akivaizdaus likimo” šalininkai tikėjo, kad ekspansija yra ne tik morališkai teisinga, bet ir tiesiog akivaizdi ir nesustabdoma. Nors iš pat pradžių terminas „Akivaizdus likimas” buvo naudotas kaip šūkis Šiaurės Amerikos ekspansijai įkvėpti, XIX amžiuje jis galiausiai tapo standartiniu istoriniu terminu.
Terminą, kuris pirmą kartą buvo išspausdintas 1839 m., 1845 m. panaudojo Niujorko žurnalistas Džonas L. O’Salivanas, norėdamas paskatinti Teksaso respublikos aneksiją. Vėliau terminas buvo naudotas paskatinti Europos kolonijinių ir indėnų žemių Didžiosiose lygumose ir vakaruose apgyvendinimą. Terminą XIX amžiaus paskutiniajame dešimtmetyje atgaivino Respublikonų partijos šalininkai, kurie šiuo terminu teoriškai pateisino JAV ekspansiją už Šiaurės Amerikos žemyno ribų. XX amžiaus pradžioje JAV politikai nustojo naudoti šį terminą, tačiau kai kurie apžvalgininkai vis dar tiki, kad „Akivaizdaus likimo” aspektai, ypač tikėjimas Amerikos „misija” remti ir saugoti demokratiją visame pasaulyje, vis dar turi įtakos Amerikos politinėje ideologijoje.
Nadežda Durova
thumb|Pirmasis „Kavaleristės užrašų“ leidimas
Nadežda Durova (, taip pat žinoma slapyvardžiu Алекса́ндр Андре́евич Алекса́ндров; 1783 m. rugsėjo 17 d. – 1866 m. kovo 29 d. Jelabuga, Totorija) – rusų rašytoja, pirmoji moteris Rusijos imperijos kariuomenės karininkė.
Biografija
Tėvas – husarų rotmistras. Motina, dvarininko Aleksandrovičiaus duktė, ištekėjusi prieš tėvų valią, labai laukė sūnaus, todėl gimusia dukterį atidavė auklėti husarui Astachovui. „Balnas tapo mano lopšiu“, vėliau savo „Užrašuose“ rašė Nadežda. Ir net kai 1789 m. tėvas demobilizavosi, o motina pradėjo ją mokyti moteriškų ūkiškų užsiėmimų, berniokiškų karinių žaidimų ji neatsisakė. Tėvui teko jai padovanoti žirgą. Aštuoniolikmetė ištekėjo, pagimdė sūnų, bet susižavėjusi kazokų būrio esaūlu, paliko šeimą.
1806 m. persirengusi vyru Aleksandro Durovo pavarde ji Gardine įstojo į kavalerijos pulką. Dalyvavo karuose su Napoleonu I ir Frydlando mūšyje. Už sužeisto karininko išgelbėjimą apdovanota Georgijaus kryžiumi, jai suteiktas karininko laipsnis ir paskyrimas į Mariupolio husarų pulką. Tačiau tėvas, kuriam ji pasigyrė savo žygiais, atskleidė jos tapatybę. Narsia karininke susidomėjęs caras Aleksandras I leido jai tarnauti toliau korneto laipsniu, tik Aleksandro Aleksandrovo pavarde. Porą metų gyveno pas tėvą Sarapule, o nuo 1811 m. tęsė tarnybą Lietuvos ulonų pulke.
1812 m. kare dalyvavo mūšiuose prie Smolensko, Borodino kautynėse buvo kontūzyta, gydėsi Sarapule, buvo M. Kutuzovo pasiuntinė. Nuo 1813 m. poručiko laipsniu vėl grįžo į veikiančiąją armiją, dalyvavo kautynėse prie Modlino, Hamburgo ir Harburgo. 1816 m. išėjo į atsargą štabo rotmistro laipsniu. Mirė sulaukusi 83 m., palaidota su karine pagarba.
Brūkšniuotosios keramikos kultūra
Brūkšniuotosios keramikos kultūra – susiformavusi vėlyvojo bronzos amžiaus pabaigoje, ankstyvojo geležies amžiaus bei romėniškojo laikotarpio pradžios (III a.) archeologinė kultūra.
Geografija
Kultūra paplitusi Rytų Lietuvoje, į rytus ir į pietus nuo Šventosios vidurupio ir Neries žemupio (Juodonių piliakalnis), Vidurio ir Vakarų Baltarusijoje, Latvijos pietryčiuose. Lokalinės grupės yra Žemaitijoje ir Dauguvos žemupyje. Ji susiformavo kaip pamaina Narvos kultūrai.
Kultūra
Būdingos įtvirtintos bendruomeninės gyvenvietės – piliakalniai su antžeminiais stulpinės konstrukcijos pastatais, apšildomais atvirais židiniais, ir lipdyta brūkšniuotoji keramika. Skiriami trys kultūros laikotarpiai: ankstyvasis, brandusis ir vėlyvasis.
Ankstyvuoju laikotarpiu (1300–1100 m. iki m. e.) žmonės gyveno neįtvirtintose gyvenvietėse, naudojo daugiausia kaulo, rago ir akmens dirbinius. Nuo II–I tūkstantmečio iki m. e. sandūros Lietuvos šiaurės rytuose bei Padauguvyje (Latvija) pradedama įtvirtinti piliakalnius. Brandžiajame laikotarpyje (I tūkstantmetis iki m. e.) gyventa daugiausia įtvirtintuose piliakalniuose. Dievukalno piliakalnis Latvijoje įtvirtintas 3 m aukščio pylimu. Nuo VIII a. iki m. e. plito bronzos liejimas. Vėlyvajame laikotarpyje (I a. – III a.) paplito metalo liejimas, pradėta nuo I a. iš pelkių rūdos lydyti geležį, piliakalnių papėdėse kurti gyvenvietes.
Gyventojų pagrindinis verslas – gyvulininkystė, iš dalies žemdirbystė, medžioklė, žvejyba. Laidojimo paminklų likę labai mažai, jų aptikta Vakarų Baltarusijoje (Lankiškės), Lietuvos Užnemunėje (Paveisininkai) ir Latvijoje. Mirusieji laidoti nedeginti, nuo pirmojo tūkstantmečio iki m. e. vidurio – sudeginti, kapinynuose, duobutėse, urnose arba apkrauti akmenų krūsnimis.
Daugumos tyrinėtojų (A. Mitrofanovas, V. Sedovas, A. Medvedevas, A. Jegoreičenko, Janis Grauduonis, Elena Grigalavičienė) nuomone, brūkšniuotosios keramikos kultūra yra tipiška rytų baltų archeologinė kultūra. Jos veikiamos susidarė Rytų Lietuvos pilkapių kultūra ir Bancerovo – Tušemlios kultūra. Brūkšniuotosios keramikos kultūra sunyko apie III a. veikiama vakarų baltų kultūrų.
Tietaras
Tietaras  – 170 km ilgio upė Ispanijoje; Tacho dešinysis intakas. Prasideda Siera de Gredos kalnagūbryje, 2 592 m aukštyje. Įteka į Tachą, Monfragos komarkoje (Estremadūra).
Padustėlis
Padustėlis – kaimas Zarasų rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 1 km į pietryčius nuo Dusetų, prie kelių ir  sankryžos. Seniūnaitijos centras.
Istorija
XVII a. minimas Padustėlio dvaras. 1607 m. Padustėlio dvaro inventoriuje minimi Skineikiai, Šaltamalkiai. XX a. dalis kaimo prijungta prie Dusetų.
1796 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Brūkšniuotoji keramika
Brūkšniuotoji keramika – lipdyta keramika su grūsto granito priemaišomis molio masėje, brūkšniuotu paviršiumi. Priskiriama brūkšniuotosios keramikos kultūrai.
Arealas
Europoje brūkšniuotoji keramika atsirado ankstyvajame neolite. Antrojo tūkstantmečio pabaigoje - pirmojo tūkstantmečio pradžioje iki m. e. ji plito Rytų Lietuvoje, Vakarų Baltarusijoje, Latvijos pietryčiuose, vėliau - Vidurio Baltarusijoje, Lietuvos šiaurės vakaruose ir Užnemunėje.
Brūkšniuotoji keramika formavosi kaip naujas bronzos amžiaus reiškinys, veikiamas įvairių etnokultūrų. Nuo II a. - III a., kai pradėjo plisti grublėtoji keramika, brūkšniuotoji keramika ėmė nykti.
Technologija
Brūkšniuota per dar neišdžiūvusio puodo paviršių braukiant žolės, šiaudų ar stagarų gniūžte, kartais naudotos specialios šukos. Skiriamos trys pagrindinės puodų formos:
Ankstyvajai keramikai būdingas neryškus ir netvarkingas brūkšniavimas, ji neornamentuota. Vėlyvoji keramika (pirmojo tūkstantmečio pab. - I-II a.) ryškiai brūkšniuota, su briaunomis, ties briauna puošta gnaibymu, pirštų ar nagų įspaudais, įrėžimais, voleliais, antspaudėliais. Labiausiai paplitęs brūkšniuotosios keramikos ornamentas - gnaibymas. Gnaibyta trejopai: vertikaliai, horizontaliai ir banguotai.
Jonas Sosnovskis
Jonas Sosnovskis (? – 1660 m. balandžio 27 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Vilniaus pastalininkas (1635–1652), Vilniaus stalininkas (1652–1654), Polocko kaštelionas (1654–1660), Lietuvos armijos rotmistras ir pulkininkas, Boguslavo Radvilos Slucko dvarų ekonomas.
Biografija
Lietuvos bajorų Sosnovskių giminės atstovas, herbo „Nalenč“ savininkas.
Viliūšiai (Šakiai)
Viliūšiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, netoli Griškabūdžio.
Viborgas
Viborgas – miestas Danijoje, centrinėje Jutlandijoje.
Istorija
Iš archeologinių radinių rastų aplinkui dabartinę gyvenvietę galima spėti, kad gyvenvietė buvo įkurta apie 700 metus. Nuo 1027 m. čia buvo renkami Danijos karaliai. Ankstyvajame XI a. čia buvo nukaltos pirmosios daniškos monetos.
The Elder Scrolls Legends: Battlespire
The Elder Scrolls Legends: Battlespire – 1997 m. pasirodęs veiksmo RPG žanro kompiuterinis žaidimas, kurio veiksmas vyksta The Elder Scrolls pasaulyje. Žaidimas buvo platintas tik asmeniniams kompiuteriams.
Apžvalga
thumb|left|„The Elder Scrolls Legends: Battlespire“ žaidimo aplinka „The Elder Scrolls Legends: Battlespire“ yra vienas iš pirmųjų „Bethesda Softworks“ kompanijos žaidimų, kurių veiksmas vyksta maginės fantastikos pasauliuose. Žaidimą sudaro du režimai: singleplayer (vieno žaidėjo žaidimas) ir multiplayer (kelių žaidėjų žaidimas). Singleplayer režimą sudaro 7 skirtingi lygiai, kuriuose žaidėjui tenka vykdyti įvairias užduotis. Multiplayer režime galima žaisti tik prisijungus per „Mplayer“, „GameSpy Arcade“ ir „Kali“ tinklus. Žaidimas turi savo siužetą ir istoriją, kurioje žaidėjas turi kovoti prieš įvairias pabaisas ir savo priešus. „The Elder Scrolls Legends: Battlespire“ žaidimas veikia tik 16bit VESA 2.0 programos režime, vėliau norėta žaidimo variklį derinti su 3dfx vaizdo plokšte, bet buvo persigalvota.
Nina
Nina – miestas centrinėje Airijoje, prie Nenago upės ir Dublino-Limeriko kelio. Šiaurės Tipererio administracinės grafystės centras.
Iki XIX a. aplinkiniuose kalnuose veikė sidabro kasyklos. Mieste stovi XIII a. Nina pilis, pranciškonų abatijos liekanos.
Žižma (Varėnė)
Žižma − upė pietų Lietuvoje, Alytaus ir Trakų rajonuose, Varėnės kairysis intakas. Upė išteka iš Anykščio ežero, prateka per Žiežmens ežerą ir įteka į Varėnę.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio žiežti („urgzti, niurnėti, bambėti“; plg. žiužė „pikčiurna“, žiužis „susuktas skarinys mušti“).
Puntarenasas
Puntarenasas  – miestas vakarų Kosta Rikoje, siaurame pusiasalyje, apsuptame Nikojos įlankos vandenų. Provincijos administracinis centras. Yra svarbus jūrų uostas (Kalderoje), veikia keltas į Nikojos pusiasalį, netoliese praeina Panamerikos plentas. Verčiamasi žvejyba, žemės ūkiu, vystomas turizmas. Yra katedra, kultūros namai, miesto parkas, senoji krantinė, švyturys, turgus.
Benediktas Vanagas
thumb|B. Vanago „Subaru“ 2016 m. [[Elektrėnų ralis|Elektrėnų ralyje]] thumb|2017–2018 m. vairavo „Škoda Fabia R5“ thumb|B. Vanago „Toyota Hilux“ 2020 m. Elektrėnų ralyje
(g. 1977 m. kovo 16 d., Vilniuje) – Lietuvos autosporto lenktynininkas.
Karjera
2012–2016 m. dalyvavo 1000 kilometrų lenktynėse su Porsche 911 GT3 CUP automobiliu, jas laimėjo 2013 ir 2016 m.
2015 m. su šturmanu Sebastian Rozwadowski startavo penktajame Pasaulio ralio maratono taurės etape – Italian Baja ralyje. Po trijų dienų lenktynių ekipažas užėmė 6 vietą galutinėje 1 grupės įskaitoje. Nuo nugalėtojo Nasser Al-Attiyah lietuvis atsiliko 15 min. 19 s.
2015–2017 m. raliuose naudojo „Toyota Hilux Overdrive“ automobilį, varomą Toyota V8, 5000 cm³ benzininiu varikliu, išvystančiu 390 AG, 620 Nm galią ir pasiekiantį maksimalų 190 km/h. greitį. Naudota Sadev sekvencinė, 6 pavarų dėžė.
2017 m. sausį su komanda turėjo dalyvauti 2017 m. FIA ralio reido pasaulio taurės čempionate (vasario pabaigoje), tačiau nespėjus grįžti technikai, planai buvo atšaukti. 2017 m. balandžio 20 d. pristatė savo naująjį klasikinio ralio automobilį Škoda Fabia R5. Jis pakeitė iki tol naudotą 16 m. senumo Subaru Impreza WRC. , su kurio, 2001 m., Pasaulio ralio čempionate važiavo 2003 m. pasaulio ralio čempionas Petter Solberg.
Visuomeninė veikla
Bendrauja su moksleiviais ir studentais, dalyvauja socialiniuose renginiuose. Primena Vyčio simbolio ir istorinės Lietuvos vėliavos svarbą. Valstybės vertybes akcentuoja ir kaip Lietuvos kariuomenės ambasadorius.
Kartais patenka į DELFI „Lietuvos įtakingiausieji“ žmonių rinkimų sąrašą – 2016 m. užimta 55 vieta, 2017 m. sporto atstovų kategorijoje – 6 vieta, bendrai – 26 vieta.
Šeima
Žmona – Giedrė Šapokaitė-Vanagienė, sūnus Nojus, duktė Aleksandra.
Tėvas – Juozas Vanagas, motina – gyd. Vida Veronika Rimševičienė.
Tempo
Tempo – informacinis, nepolitinis, iliustruotas laikraštis visiems, ėjęs 1930–1931 m. ir 1933 m. Kaune.
Istorija
Leido ir redagavo Juozas Kazys Beleckas, Juozas Zurza, 1933 m. – Pranas Vytautas Būdvytis. Spausdino M. Kuktos spaustuvė, Raidės spaustuvė Kaune. Šis bulvarinio pobūdžio leidinys ėjo nereguliariai. Bendradarbiavo V. Kropas, A. Masalaitė, V. Stenčius ir kt. Nr. 1-3 vadinosi „Parodos tempo“.
Lietuvos Raudonosios pagalbos biuletenis
Lietuvos Raudonosios pagalbos biuletenis – Lietuvos Raudonosios pagalbos organizacijos CK laikraštis, ėjęs 1935 m. Kaune.
Istorija
Daugintas hektografu. Išėjo trys numeriai. Buvo skelbiamos Lietuvos Raudonosios pagalbos organizacijos finansinės ataskaitos, rašoma apie sunkias politinių kalinių komunistų gyvenimo sąlygas.
Boleslovas IV
Boleslovas IV (lokalūs variantai Boleslaus IV, Boleslavas IV) gali reikšti šiuos valdžiusius monarchus:
Boleslovas V
Boleslovas V (lokalūs variantai Boleslaus V, Boleslavas V) gali reikšti šiuos valdžiusius monarchus:
Aina (upė)
Aina  – upė Baltarusijoje, Minsko srityje; dešinysis Berezinos intakas. Upės ilgis – 100 km. Prie upės įsikūręs miestelis – Aina, kuriame šimtmečius buvo lietuvių „sala“ slavų kraštuose.
Arimantas Račkauskas
Arimantas Račkauskas (g. 1940 m. liepos 18 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, visuomenės veikėjas, technikos mokslų daktaras.
Biografija
1953–1957 m. mokėsi Kauno politechnikume (dab. Kauno technikos kolegija). 1957–1962 m. studijavo Kauno politechnikos institute (KPI), inžinierius-mechanikas. 1962–1965 m. mokėsi Kauno vakarinėje muzikos mokykloje, 1966–1969 m. KPI aspirantūroje. 1971 m. technikos mokslų daktaras (hermetizuotų kontaktinių sistemų dinamika).
1962–1963 m. mechanikas, 1963–1966 m. darbų vykdytojas. 1969–1974 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) vibrotechnikos laboratorijos vyriausiasis mokslinis bendradarbis. 1974–1978 m. Kaimo statybos organizavimo ir technologijos tresto skyriaus viršininkas. 1978–1992 m. Lietuvos vadybos akademijoje vyriausiasis dėstytojas, 1981–1992 m. katedros vedėjas. 1983 m. suteiktas pedagoginis docento vardas.
1990–1992 m. Kauno miesto tarybos deputatas, 1992 m. balandžio mėn. Kauno miesto tarybos pirmininko pavaduotojas. 1992–1995 m. Kauno meras. 1995–1997 m. AB bankas „Hermis“ Kauno filialo Rinkotyros skyriaus viršininkas, direktoriaus pavaduotojas. 1997–2000 m. LR susisiekimo viceministras. Vėliau – Lietuvos regioninių tyrimų instituto vicedirektorius, Nacionalinės regionų plėtros organizacijų asociacijos prezidentas, Lietuvos vietos bendruomenių organizacijų sąjungos pirmininkas.
Jorūdiškė
Jorūdiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Alėjų I, šalia Alėjos ir Blindies santakos. Praeina kelias.
Trasa Avus
AVUS (pilnas pavadinimas Automobil-Verkehrs- und Übungs-Straße) – Formulės 1 trasa Berlyne, Vokietijoje. Joje 1959 vyko Formulės 1 Vokietijos Grand Prix lenktynės.
Istorija
Trasa pradėta statyti dar 1907.
Adresas
Adac Berlin eV
Bundeshuee
D-1000 Berlin 31
Germany
Viliušiškės
Viliušiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Mukulių.
Jonušava
Jonušava (arba Janušava, seniau Naujieji Kėdainiai) – buvęs miestas, dabar Kėdainių miesto dalis, esanti į vakarus nuo Kėdainių senamiesčio. Pagrindinė gatvė – Janušavos (antroji pagal ilgį mieste). Kitos svarbios gatvės: Respublikos, Liaudies, Gedimino, A. Kanapinsko.
thumb|left|Janušavos gatvė
Vyrauja nuosavų gyvenamųjų namų kvartalai (šalia turgaus – senos statybos, nemažai – tarybinių laikų, į kairę nuo Kėdainių – Krakių kelio – naujos statybos namų rajonas). Jonušavoje yra ir dauguma miesto daugiabučių namų (XX a. 8-9 dešimtmečio). Daugiabučiai 5 ir 9 aukštų. Įsikūrę keli prekybos centrai („Iki“, „Rimi“, dvi „Maximos“, „Norfa“, „Cento“), 2 vidurinės mokyklos („Aušros“ ir „Ryto“) bei 2 vaikų darželiai ir „Atžalyno“ gimnazija. Nemažai smulkių, paslaugų sferos įmonių. Iš dalies Janušavai priskirtina ir dalis J. Basanavičiaus gatvės, prie kurios įsikūrusi autobusų stotis ir spec. internatinė mokykla, „Senukų“ prekybos centras, 3 degalinės, „Maxima“. Šiauriniame pakraštyje ribojasi su atskira gyvenviete – Janušava.
thumb|left|Jonušava vasaros vakarą
Etimologija
thumb|left|150px|[[Jonušavos herbas ant Kėdainių rotušės pastato]]
Vietovė įsikūrė aplink evangelikų liuteronų bažnyčią, kurią puoselėjo dvarininkas Jonušas Radvila. Jo garbei vietovę pavadino jo motina, Ona Kiškaitė-Radvilienė (dvarininkinis vietovardis).
Klonmelis
Klonmelis – miestas Airijoje, prie Suiro upės ir Limeriko-Voterfordo kelio, į pietus nuo Slivnamono kalno. Pietų Tiperario administracinės grafystės centras.
Jonušava
Istorija
Jonušo Radvilos garbei pavadinta vietovė kūrėsi kaip vakarinis Kėdainių priemiestis. Kristupas II Radvila ėmėsi vakarinėje aukštumoje plytėjusiuose dvaro laukuose (~1627 m.) pradėjo kurti Jonušavos priemiestį, suplanuodamas prie Vilniaus–Raseinių kelio didelę stačiakampę 150 x 60 m turgaus aikštę. Ši aikštė tapo ketvirtuoju miesto turgumi. Jį su netoli stovėjusiu kunigaikščio dvaru sujungė tiesi Janušavos (dabar Dvaro) gatvė. Greta ėmė kurtis Kėdainių evangelikų liuteronų bažnyčia (nuo 1629 m.). 1643 m. Ona Kiškaitė-Radvilienė suteikė lengvatą Jonušavos naujakuriams – dešimčiai metų atleido juos nuo mokesčių ir leido, neprarandant užgyvento turto, laisvai jiems išvykti iš Kėdainių. Gyvenvietė ėmė sparčiai augti, čia kūrėsi svetimšaliai (apsigyveno reformatų ir liuteronų šeimos, greičiausiai atsikėlusios iš Prūsijos ir Saksonijos. Kai kurie atvykėliai buvo garsių Prūsijoje ir Saksonijoje giminių Altenbokomų, Apeldornų, Berkenų, Bodendorfų palikuonys). 1647 m. Jonušas Radvila leido jai turėti atskirą antspaudą. 1648 m. patvirtinęs antspaudą Ldk Vladislovas Vaza suteikė Janušavai dalinį savarankiškumą, teisę turėti herbą ir rinkti bendruomenės vyresnįjį. Jonušava (dar vadinta Naujaisiais Kėdainiais) faktiškai įgijo miesto teises.
1795 m. žlugus Abiejų Tautų Respublikai, Kėdainiai ir Jonušava prarado savivaldas. Jonušava tapo vakarine Kėdainių miesto dalimi.
Klonmelis
Miestas gyvuoja nuo viduramžių. Yra XIII a. bažnyčia.
1691 m.
Mirtys
Nedatuota
Ordunija
Ordunija (, 🇪🇺) – miestas ir savivaldybė šiaurės Ispanijoje, Baskijos autonominėje srityje, Biskajos provincijoje. 33,49 km² plote gyvena 4 246 žmonės (2013 m. duomenys).
Ordunija įsikūrusi lygumoje, aukščiausioje Nerviono upės slėnio dalyje. Savivaldybė yra Biskajos eksklavas, tarp Alavos ir Burgoso provincijų. Vienintelė Biskajos savivaldybė turinti ofiacialų miesto statusą.
Centrinės Afrikos Respublikos istorija
Centrinės Afrikos Respublikos istorija – Centrinės Afrikos Respublikos teritorijoje egzistavusių tautų ir valstybių raida nuo seniausių laikų iki dabar.
Ikikolonijinis laikotarpis
Per ikikolonijinį laikotarpį (iki XX a.) Centrinės Afrikos Respublikos teritorijoje egzistavo atskiri kultūriniai-istoriniai regionai, kurie vystėsi skirtingomis kryptimis. Pietvakarinė dalis, padengta Kongo džiunglėmis, taip pat centrinės dalys (daugiausia gyvenamos bandų) aukštesnės kultūros neišvystė, tuo tarpu šiaurines Sudaninio klimato teritorijas labai stipriai veikė Sahelio civilizacija.
Adamavos plynaukštė
XIX a. iš šiaurės prasidėjo fulbių užkariavimai. Vienas fulbių – Modibo Adama sukūrė Adamavos emyratą, kuris valdė ir dalį Centrinės Afrikos. Tai buvo labiausiai nutolusi emyrato provincija.
Bagirmis
Šiauriausia valstybės teritorija (dabartinės Vakaga ir Bamingi-Bangorano provincijos) buvo įtakojamos šiaurėje klestėjusios Bagirmio valstybės kultūros. Tačiau tik XIX a. pradžioje (apie 1830 m.) pabėgęs Bagirmio princas Džugultumas (arba Omaras) čia įkūrė stiprų vergovinį sultonatą Dar al-Kutį.
Azandžių kultūra
XIX a. pietrytinėje CAR teritorijoje nuo XVIII a. pabaigos suklestėjo Azandžių kultūra, kurios arealas apėmė ir dab. šiaurinę KDR. Azandžiai ir jiems giminingi nzakarai Bomu upės baseine sukūrė stiprius sultonatus, kurių centrai buvo Bangasu (įkūrėjas Ndunga), Rafai (įkūrėjas Kasanga), Zemio (įkūrėjas Nunga).
XIX a. visos trys kultūros (Adamava, Dar al-Kutis ir azandžiai) traktavo Centrinės Afrikos teritoriją kaip vergų šaltinį. Vergai buvo gaudomi ir masiškai vežami į rytus, šiaurę ir šiaurės vakarus. Tai nulėmė greitą teritorijos tuštėjimą. Rytinės CAR teritorijos yra beveik negyvenamos iki šiol.
Vladas Gasiūnas
Vladas Gasiūnas (g. 1933 m. kovo 27 Ratkūnuose, Panemunio valsčius - m. 2008) – Lietuvos dailėtyrininkas, muziejininkas.
Centrinės Afrikos Respublikos istorija
Ubangi-Šari
thumb|200px|Ubangi-Šari vienetas Prancūzijos Ekvatorinėje Afrikoje 1910 m.
Vladas Gasiūnas
Biografija
1960–1965 m. studijavo meno istoriją Maskvos M. Lomonosovo universitete. 1965–1968 m. Kauno politechnikos instituto Filosofijos katedros asistentas, 1972–2000 m. – Lietuvos dailės muziejaus darbuotojas. Sudarė dailės rinkinių ir parodų katalogų. Parašė eilėraščių. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Cisuvkos geležinkelio stotelė
Cisuvkos geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Cisuvkos kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Michalovo valsčiuje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Siemianuvkos geležinkelio stoties yra 5,2 km ir iki Siemianuvkos-Svisločiaus pasienio punkto 3 km.
Centrinės Afrikos Respublikos istorija
Ubangi-Šari
1899 m. fiksuotos sienos su Britų Sudanu.
1904 m. bendroje Prancūzų Kongo kolonijoje išskirti trys adminstraciniai vienetai, kurių šiauriausias, – Ubangi-Šari – davė pradžią CAR teritorijai: tuo metu susiformavo siena su Kongo Respublika. Vėlesni Prancūzijos užkariavimai šiaurėje 1906 m. prijungė prie Ubangi-Šari milžiniškas teritorijas: dalį Adamavos plynaukštės, Bagirmį, Dar al-Kutį, Vadajų ir dykuminius ruožus. Nors 1910 m. kolonijos vėl sujungtos į Prancūzijos Ekvatorinę Afriką, dalinimas išliko. 1920 m. Čadas atskirtas kaip atskiras teritorinis vienetas, tokiu būdu suformuota CAR siena su Čadu.
Nepriklausomybės laikotarpis
1958 m. Ubangi-Šari teritorijai buvo suteikta autonomija ir ji pavadinta Centrinės Afrikos Respublika. 1960 m. ji gavo nepriklausomybę nuo Prancūzijos, bet iš karto prasidėjo kova dėl valdžios. Prezidentu tapus prancūzų remiamam David Dacko, šalyje įvesta vienpartinė sistema.
1965 m. pabaigoje įvykus kariniam perversmui, valdžioje įsitvirtino Jean-Bédel Bokassa, kuris 1976 metų pabaigoje Respubliką paskelbė imperija, o save – imperatoriumi. 1979 metais Centrinės Afrikos imperija sužlugo, ir prancūzai į valdžią sugrąžino D. Dacko.
1981 m. vėl įvyko perversmas, kurio metu į valdžią atėjo prezidentas Andrė Kolingba. Jis išleido naują konstituciją ir rėmė savo etninę grupę, jakoma, kuri sudarė vos 4 proc. šalies gyventojų, bet kuri jo valdymo laikais įsitvirtino svarbiausiuose postuose.
1993 m., kylant demokratiniams judėjimams ir didėjant spaudimui iš Vakarų valstybių, Kolingba leido demokratinius rinkimus, kuriuos laimėjo Ange-Félix Patassé, daugiausia remiamas šiaurės vakarinių šalies rajonų. Jis ėmė šalinti iš postų jakoma. Jo valdymo metu gausėjo skandalų, kurie kėlė visuomenės nepasitenkinimą. Nepaisant to 1999 m. Patasė perrinktas, kas inspiravo didžiulius neramumus visoje šalyje. 2002 m. į Čadą pabėgęs generolas Fransua Bozizė užpuolė valstybę, nuvertė Patasė, ir 2003 m. išrinktas šalies prezidentu.
República Centro-Africana
Belgijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Belgijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Jonas Gasiūnas
Jonas Paulius Gasiūnas (g. 1954 m. rugsėjo 15 d. Tiumenceve, Altajaus kraštas, Rusija) – Lietuvos tapytojas, pedagogas.
Biografija
1959 m. grįžo į Lietuvą. Nuo 1960 m. gyveno Staniūnuose (Panevėžio rajonas). 1972 m. baigė Panevėžio 7-ąją vidurinę mokyklą. 1972–1973 m. studijavo Šiaulių pedagoginio instituto Dailės fakultete. 1975–1978 m. mokėsi Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikume. 1978–1984 m. studijavo LSSR dailės instituto Tapybos katedroje.
Nuo 1992 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija, VDA) dėstytojas, nuo 1998 m. docentas, nuo 2009 m. Tapybos katedros vedėjas, nuo 2010 m. profesorius.
Nuo 1985 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. 1986-1993 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. 1990 m. įkūrė dailininkų grupę Angis. Gyvena ir dirba Vilniuje.
Priekabiavimo skandalas
2018 m. sausio mėn. tinklaraštyje „Akadės paslaptis“ paviešintos istorijos apie VDA Tapybos katedros dėstytojo J. Gasiūno galimą seksualinį priekabiavimą prie studenčių. VDA Senato etikos komitetas pasmerkė J. Gasiūno elgesį gavęs 19 buvusių ir esamų studentų pasirašytą skundą. Vasario 1 d. dėstytojas savo noru pasitraukė iš užimamų pareigų.
Kūryba
10-ojo dešimtmečio pradžios figūrinėje tapyboje žymu naujųjų laukinių, skurdžiojo meno įtaka, būdingos kritinės aliuzijos į mitus, gausu archetipinių ir su individualia simbolika susijusių įvaizdžių („Ir spindinti ietis perveria drakoną“, 1990 m.; „Auksiniai pataikymai virš horizonto“, 1995 m.). Nuo 10-ojo dešimtmečio vidurio tapytus paviršius papildo fumažo technika (piešia ir tonuoja žvakės liepsna), yra grafiti bruožų.
Paveiksluose derina eklektiškus prieštaringus atvaizdus, juos lyg skolinasi iš žiniasklaidos, perkuria masinės kultūros įvaizdžius, ginčija prasminius jų stereotipus, yra aliuzijų į istorinius įvykius („Be tavęs man dangaus vartai nereikalingi…“, 2001 m.; „Švč. Aušros Vartų Mergelė“, „Discovery Channel“, abu 2002 m.; „Didžioji kunigaikštystė“, 2004 m.). Sukūrė objektų („Akordeonas“, 1993 m.; „Aš nebuvau, aš nesu, bet aš tavęs laukiu“, 1995 m.; „Švilpukas“, 2000 m.), instaliacijų („Pelenų sodas“, 1993 m.; „Medžių laikrodis“, „Darbas išlaisvina I“, abu 1995 m.), videomeno kūrinių („Kelionė pajūriu“, „Du sapnai“, abu 2003 m.). Kūryboje atsispindi istorinio, asmeninio laiko kaita, atminties naikinimo ir susigrąžinimo procesai, gausu dylančių, yrančių antropomorfinių objektų, savo pavidalus kartojančių formų motyvų.
Kūrinių yra Lietuvos dailės muziejuje, Modernaus meno centre, privačiose kolekcijose Lietuvoje ir užsienyje.
Tetutė
miniatiūra|Pirmojo laikraščio „Tetutė“ numerio viršelis Tetutė – ''satyriszkas laiszkelis iszeinantis nepaskirtais laikais / für die Redaktion verantwortlich Kr. Funkat'', leistas 1891–1893 m. Bitėnuose, Tilžėje.
Istorija
Pirmasis lietuvių satyrinis laikraštis; ėjo nereguliariai. Leido ir redagavo Martynas Jankus. Bendradarbiavo J. Penčiukas, Jonas Šliūpas. Vieni straipsniai spausdinti lotyniškomis, kiti gotiškomis raidėmis. Spausdino M. Jankaus spaustuvė Tilžėje. Išėjo 13 numerių.
Lietuvos reikalų komisariato žinios
Lietuvos reikalų komisariato žinios – Lietuvos reikalų komisariato žurnalas, ėjęs 1918 m. liepos 2 d. – rugpjūčio 15 d. Voroneže.
Istorija
Spausdino Lietuvos reikalų komisariato nutarimus, rašė apie karo pabėgėlių grįžimą į Lietuvą, skelbė archyvų medžiagą apie revoliucinį judėjimą Lietuvoje. Redagavo Vincas Kapsukas.
Trylika kolonijų
miniatiūra|250px|Trylikos kolonijų žemėlapis 1775 m. Trylika kolonijų buvo anglų, danų, švedų, o vėliau britų kolonijos įkurtos Šiaurės Amerikos žemyno Atlanto vandenyno pakrantėje laikotarpyje tarp 1607 ir 1733 metų. Šios kolonijos paskelbė nepriklausomybę Amerikos revoliucijos metu ir susijungusios sudarė Jungtines Amerikos Valstijas.
Trylika kolonijų sudarė:
Populiacija
XVII a. Trylikoje Kolonijų gyventojų skaičius nesiekė ketvirčio milijono, tačiau dėl imigracijos (daugiausia iš Didžiosios Britanijos) ir geros mitybos bei karų stokos populiacija stabiliai augo iki kol pasiekė 2,5 milijono Amerikos revoliucijos išvakarėse. 1776 metais 85 % gyventojų buvo kilę iš Didžiosios Britanijos (anglai, škotai, valai), likusieji 9 % kilę iš Vokietijos, 4 % iš Nyderlandų. Nors kolonijos buvo agrarinės ir 90 % gyventojų buvo ūkininkai, tačiau pakrantėse egzistavo stambesni miestai, jungiantys kolonijas su Didžiąja Britanija.
Vergovė
Kolonijose vergovė buvo legali ir plačiai praktikuojama. Plačiausiai paplitusi pietinėse kolonijose. Vergovė buvo labai svarbi ekonominiu požiūriu, nes kolonijos buvo agrarinės ir orientuotos į eksportą, ypač tabako. Vergai dažniausiai dirbo plantacijose ir ūkiuose. Yra manoma, kad 287 000 vergų buvo atvežti iš Afrikos nuo 1620 iki 1780 metų. Dėl palankesnių darbo sąlygų, lyginant su kitomis kolonijomis, (pvz., Brazilija ir Karibų salos) Amerikos vergų gyvenimo trukmė buvo gerokai ilgesnė.
Religija
Dauguma gyventojų kolonijose išpažino krikščionybę, taip pat buvo žydų tikėjimo žmonių bei netikinčių. Dėl imigrantų įvairovės kolonijose neįsivyravo viena krikščionybės šaka, jose buvo daugybė protestantų atšakų. Pietuose dominavo Anglikonų bažnyčia, o šiaurė buvo labiau susiskaldžiusi ir skirtingos etninės grupės, kaip vokiečiai, olandai ir kt., turėjo savas bažnyčias. Amerika buvo žinoma dėl religinės tolerancijos, todėl daugybė imigrantų buvo iš Europoje persekiojimų religinių mažumų.
Kostšynas prie Odros
Istorija
thumb|left|250px|Miesto tvirtovės liekanos
Gyvenvietė pradėjo kurtis XII a., pastačius pilį ir įsteigus muitinę. Kostšynas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1232 m. (priklausė tamplieriams, nuo 1234 m. – Silezijos Piastams). 1261 m. miestą užėmė vokiečiai ir ėmė vadinti Kiustrinu. Miesto teisės suteiktos 1300 m. XV a. miestą valdė kryžiuočiai, 1444 m. pastatė pilį. 1536–1571 m. buvo markgrafo rezidencija. Vėliau miestas priklausė Prūsijai, klestėjo pramonė (veikė tekstilės, krakmolo fabrikai). Per Antrąjį pasaulinį karą miestas praktiškai visiškai sugriautas. Po 1945 m. grąžintas Lenkijai, o kitapus Odros likęs pakraštys – Vokietijai.
Vilkabaliai
Vilkabaliais vadinamos gyvenvietės:
Valdomas povandeninis robotas
250px|thumb|Karinis ROV Pinguin B3, skirtas minų paieškai ir naikinimui ROV − nuotoliniu būdu valdomas povandeninis robotas. Toks pat pavadinimas naudojamas vadinti ir kitus mechanizmus, veikiančius panašiu principu.
Veikimo principas
Robotas sujungtas su paviršiumi per kabelį ar šviesolaidį. Robotą valdo žmogus per specialų valdymo pultą. Energija tiekiama iš paviršiuje esančio ar robote įmontuoto akumuliatoriaus. Roboto variklis leidžia greitai judėti į visas puses. Standartiškai yra montuojama bent viena kamera. Taip pat gali būti įrengti papildomi įrenginiai, tokie kaip:
Naudojimas
Plačiai naudojamas jūrų pramonėje tirti jūroje sunkiai pasiekiamas gilias vietas bei kariniams tikslams.
Vienas iš žinomiausių tokių robotų pasiekimų yra paskendusių laivų, tokių kaip Titanikas ir Bismarkas, suradimas.
Malūndaubė
Malūndaubė – dešinysis Šunijos intakas, įteka į ją 11,1 km iki jos žiočių. Teka pietų kryptimi buvusio Lomių daržininkystės ūkio teritorija. Visą laiką teka į pietus, žemiau Pagirupio kaimo į Malūndaubę įteka Karapolis. Karapolio kaime yra užtvenkta, susidaręs 0,5 ha ploto tvenkinėlis. Vietiniai gyventojai upę vadina Karapoliu, kuris prasideda nuo Šakviečio ir įteka į Šuniją, todėl dar ir dabar kyla netikslumų. Anksčiau Malūndaubės pavadinimas buvo kaip sinonimas Karapoliui.
Tausalas (reikšmės)
Tausalas gali reikšti:
1692 m.
1692 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Derliaus nuėmimo talkos Tarybų Sąjungoje
thumb|300px|right|Mechanizuotas bulvių nuėmimas thumb|250px|Bulviakasis Lietuvos kaime
Derliaus nuėmimo talkos Tarybų Sąjungoje (Tarybinės rudens talkos) – TSRS gyvavimo metu buvusios talkos derliui valstybiniuose ūkiuose nuimti. Į kolūkius ir tarybinius ūkius padėti kolūkiečiams nuimti derlių buvo siunčiami miesto gyventojai, dažniausiai studentai, mokiniai, valstybinių įstaigų darbuotojai ir armijos daliniai. Tai sudarydavo apie 10 % visų TSRS gyventojų. Net jeigu kaimuose buvo renkamas kitas derlius (runkeliai, morkos, kopūstai), rudeniniai darbai vis tiek vadinosi „bulviakasiu“.
Vasaros darbai vadinosi „kolūkis“, daug rečiau „tarybinis ūkis“, net jei reikėjo dirbti tarybiniame ūkyje. Bulviakasio dalyviams buvo išsaugoma visa alga, stipendija ir net išmokėdavo nedidelį piniginį priedą. Taip pat buvo dirbama ir vaisių bazėse. Bendrai tokios pareigos pildymas vadinosi „atidirbimu“.
Ekonominės priežastys
Tarybinės rudens talkos, derliaus nuėmimas turėjo didelių ekonominių priežasčių: suprastėjus kolūkiečių darbo disciplinai ir nuolat stingant derliaus nuėmimo technikos, surinkti visą derlių buvo neįmanoma. Taip pat nuolat trūkstant darbo jėgos praktiškai nebuvo galima pasamdyti sezoninių darbuotojų.
Siunčiant iš tų pačių valstybinių ar mokyklinių įstaigų į tuos pačius kolūkius ar tarybinius ūkius rinkti derliaus jie pradėti vadinti šefuojamais.
Talkos eiga
Darbas bulviakasyje galėjo būti trumpas (vienai išeiginei), ar ilgas (keletą savaičių). Antru atveju miestiečiams buvo suteikiamas trumpalaikis gyvenamasi plotas (pionierių stovyklos korpusas). Darbuotojai buvo maitinami kaimo valgykloje pusryčiais, pietumis ir vakariene. Darbo diena prasidėdavo 8 valandą ryto, baigdavosi - 5 val. vakaro (vidurdienį - pietų pertrauka).
Kiekvienam darbininkui buvo išskiriama lauko dalis, pavyzdžiui, lysvės, kuris jas turėjo apdirbti. Dažnai buvo dirbama poromis, nes taip buvo lengviau pripilti maišus bulvėmis. Buvo nustatomos normos, tačiau „realios“; tokios, kurias buvo galima įvykdyti. Darbininkai darbo metu tarpusavyje kalbėdavosi. Vakarais turėdavo nemažai laisvo laiko, tai prisigalvodavo įvairių pramogų.
Kontroliuoti tvarką buvo paskiriamas atskiras žmogus iš kompartijos, komjaunimo; taip pat (arba) koks nors mokytojas ar dėstytojas. Atsakinga asmuo tiesiog prižiūrėjo, kad būtų laikomasi disciplinos. Kartu su kolūkio vadovais jis (pa)skirstydavo darbą. Kartais - ir pats dirbdavo. Piktybiškai vengiantys darbo talkininkai būdavo veikiami moraliai ar net finansiškai. Kraštutiniais atvejais, pvz., studentai netgi galėjo prarasti stipendiją.
Dalį iš nuimto derliaus (pvz., kopūstų, bulvių maišą) kartais talkininkai pasiimdavo ir sau (t. y. „vogdavo“). Patikrinus ir įkliuvus grėsė bauda, papeikimas ar net išmetimas iš aukštosios mokyklos (instituto).
Vorėnai
Vorėnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Suginčių. Čia rastos kelių tūkstančių metų senumo stovyklavietės. Nuo Vorėnų piliakalnio už 300 m miške yra Vorėnų pilkapiai.
Vorėnų piliakalnis
Prie kaimo stūkso Vorėnų piliakalnis – ankstyvojo geležies amžius laikotarpio gyvenvietė, pylimais ir grioviais sustiprintas mažas kaimas. Jame gyventa I tūkst. prieš Kristų antroje pusėje-I tūkst. po Kristaus pradžioje. 1913 metais piliakalnį tyrė I. Kžyvickis, 1936 – P. Tarasenka. Rasta brūkšniuotosios keramikos šukių, įvairių dirbinių.
Istorija
1554 m. užrašyta Žalnieriškių dykynė (pustovščizna), kurią, matyt, galima tapatinti su dab. Vorėnais. Plg. Čivylių seniūnijos vienkiemį Zascianek Zolnieryszki alias Waranie (1765), kuriame buvo žydo Jankelio karčema. Vorėnai užrašyti 1694 metais Molėtų bažnyčios metrikų antroje knygoje de Worance. Vorėnuose anuomet gyveno Steponas Kadonas 1694, Marijona Šunkienė 1695, Gabrielis Drąseika, Kotryna Ivankevičiovna 1697, Tomas Giedraitis 1698, Tomas Čionis 1703, Kotryna Tumienė 1708 ir kt. (duomenys iš nurodyto šaltinio). 1701 metais Kuktiškių santuokos metrikų knygoje (1700–1796; originalių knygų nuorašas; LVIA F 603 Ap 31 B 36, p. 1v) užrašyta forma de Woreny. Kaimas visą laiką priklausė Kuktiškių parapijai.
1959 m. buvo Vorėnų kolūkis.
Aleksandra Čartoriskaitė
Juzefa Aleksandra Čartoriskaitė (1730 m. – 1798 m.) – ATR aristokratė.
Biografija
Lietuvos kunigaikščių Čartoriskių giminės atstovė, herbo „Pagonia“ savininkė. Mykolo Frederiko Čartoriskio ir Eleonoros Monikos Valdštein duktė.
1748 metais ištekėjo už Mykolo Antano Sapiegos, o po jo mirties 1761 metais – už Lietuvos didžiojo etmono Mykolo Kazimiero Oginskio.
Po tėvo mirties paveldėjo Sedlcos miestą su septyniais dvarais.
Paeglynė
Paeglynė – kaimas Zarasų rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Dusetų.
1693 m.
1693 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lenko korta
thumb|Lenko korta thumb|Lenko kortos paplitimas Estijoje, Latvijoje, Lietuvoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Rusijoje (2020 m. duomenys ) Lenko korta – asmens dokumentas, patvirtinantis lenkų kilmę ir suteikiantis lengvatų lenkams, gyvenantiems ne Lenkijoje. Dokumentas patvirtintas Lenkijos Respublikos Seime 2007 m. rugsėjo 7 d.
Teisė, išimties tvarka gauti Lenko kortą suteikiama išvardintų valstybių asmenims, neturintiems Lenkijos pilietybės arba leidimo gyventi Lenkijos Respublikos teritorijoje, Armėnijos, Azerbaidžano, Baltarusijos, Estijos, Gruzijos, Kazachstano, Kirgizijos, Lietuvos, Latvijos, Moldavijos, Rusijos, Tadžikistano, Turkmenijos, Ukrainos ir Uzbekistano.
1693 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Lenko korta
Taip pat Lenko korta gali būti išduota asmenims, kurių lenkiška kilmė buvo patvirtinta pagal 2000 metų lapkričio 9 d. nutarimo punktus dėl repatriacijos.
2008 m. Lenkijos Respublikos ambasadorius Lietuvoje, Janusz Skolimowski pirmąją Lenko kortą įteikė lenkų kilmės dvasininkui, tuo metu seniausiam Lietuvos lenkui, Vilnijos lenkakalbių gyventojų patriarchui – Juzefui Obremskiui.
Su akcijomis susietos obligacijos
Su akcijomis susietos obligacijos (SASO) yra tokia investavimo priemonė, kurios vertė priklauso nuo akcijų, žaliavų, valiutų ir kitų finansinių priemonių, su kuriomis susietos obligacijos, vertės pokyčių. Investuotojai, įsigydami šių obligacijų, žino mažiausią sumą, kurią atgaus obligacijų išpirkimo dieną, ir datą, kada bus išmokėti pinigai.
SASO ypatumai
Su akcijomis susietos obligacijos – tai apdrausta investicija į akcijas. Paprastai šios obligacijos siejamos ne su atskiromis akcijomis, bet su pasaulyje gerai žinomais akcijų indeksais. Su akcijomis susietų obligacijų išpirkimo suma tiesiogiai priklauso nuo to, kaip pakinta akcijų indeksas, su kuriuo šios obligacijos susietos. Tačiau, skirtingai nuo tiesioginių investicijų į akcijas, investicijos į su akcijomis susietas obligacijas yra apdraustos. Emitentas garantuoja, kad, net ir nukritus akcijų indekso vertei, šių obligacijų išpirkimo metu jų savininkams bus išmokėta ne mažiau nei obligacijų nominali vertė. Investuotojai, įsigydami su akcijomis susietų obligacijų, gali tikėtis akcijų rinkai būdingos investicijų grąžos, kuri dažniausiai bus didesnė nei investuojant į obligacijas su fiksuota palūkanų norma.
Anturis
Anturis (Anthurium) – aroninių (Araceae) šeimos Pothoideae pošeimio augalų gentis.
Kilę iš Centrinės ir Pietų Amerikos tropikų.