cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Miracle
1989 m. išleisti penki singlai iš šio albumo – „I Want It All“, „Breakthru“, „The Invisible Man“, „Scandal“ ir „The Miracle“.
Dainų sąrašas
Pirma pusė
Antra pusė
Papildomos CD versijos dainos
Setas (dievas)
Setas arba Sutechas (St, Swthi, Suth, graik Seth) egiptiečių mitologijoje – vienas iš prieštaringiausių panteono dievų: „svetimų žemių“ (dykumos) ir audros dievas, piktasis Ozyrio žudikas, Horo priešininkas ir varžovas, savojo Nilo slėnio dievas, gerasis dievų ir faraonų globėjas. Atstovauja aukštutiniam Egiptui ir raudonai dykumų žemei.
Vergilijaus „Eneidoje“ Setas yra vienas iš keturių žemės dievo Gebo ir dangaus deivės Nut vaikų, Ozyrio, Izidės ir Neftidės brolis, Neftidės vyras, prievarta siekęs jos meilės. Horo Vyresniojo brolis ir amžinas priešininkas. Poroje su Horu išreiškia kosmoso vienybę, kurią simbolizuoja faraonas.
Seto šventieji gyvūnai yra krokodilas, antilopė, asilas, kiaulė, skorpionas, begemotas. Jį simbolizuoja Didieji Grįžulo Ratai arba Slibino žvaigždynas.
Kultas
thumb|left|200px|Setas Įvairiais Egipto istorijos laikotarpiais labiau išryškėdavo viena ar kita Seto funkcija.
Manoma, kad Seto kultas atsirado Ombe (pietiniame Egipte) ir Herakleopolyje. III tūkst. pr. m. e. paplito po visą Egiptą.
Senosios Karalystės laikais Setas buvo laikomas geruoju dievu – kartu su Horu jis yra valdovų globėjas, jo vardu tituluojami daugelis karalių. Setas artimas dievui Ra, padeda šiam grumtis su tamsą ir blogį įkūnijančiu Apopu. Kai kuriose vietose toks požiūris į Setą išliko iki pat IV a. pr. m. e.
Hiksų viešpatavimo laikais (1700-1550 m. pr. m. e.) įvyko esminių permainų vertinant Setą. Jis imtas tapatinti su vakarų semitų dievu Baalu, jo žmona buvo laikoma karingoji vakarų semitų deivė Anat. Dėl to, vaizduojant Setą, nuolat pabrėžiama jo jėga, galybė ir smurtas, kaip audros ir dykumų valdovo funkcijos. Dėl šių ypatybių XIX dinastijos faraonai (XIV–XII a. pr. m. e.) pasirinko Setą vienu iš savo „asmeninių dievų“.
Apie VIII a. pr. m. e. Seto paveiksle įsivyravo neigiamos ypatybės, ryškiai atsiskleidusios mitų apie Ozyrį cikle, kur Setas yra pavydus ir piktas gerojo Ozyrio brolis, blogio ir prievartos, griaunamųjų jėgų bei nuosmukio personifikacija. Setas užmuša Ozyrį ir išdidžiai pareikalauja jo sosto, tačiau Horas Jaunesnysis dvikovoje nugali Setą. Setas įkūnija tik tamsiąsias jėgas ir svetimšalius užkariautojus. Jo statulos pradedamos naikinti. Graikų mitologijoje tapatinamas su Poseidonu ir Tifonu.
Trumpapelekiai tobiai
Trumpapelekiai tobiai (Hypoptychidae) – dygliažuvių (Gasterosteiformes) būrio žuvų šeima, kurioje 1 gentis ir 1 rūšis – trumpapelekis tobis (Hypoptychus dybowskii). Dydis – iki 8,5 cm. Paplitę Ochotsko jūroje.
Lydekis
Lydekis – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, prie Vyžuonų miestelio pietrytinio pakraščio. Ilgis iš pietvakarių į šiaurę iki 0,73 km, plotis iki 0,29 km. Altitudė 89,9 m. Kranto linija, kurios ilgis 1,78 km, labai vingiuota. Krantai daugiausia žemi, supelkėję, tik pietryčiuose ir šiaurės vakaruose aukštesni, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai.
Šinšiliniai
Šinšiliniai (Chinchillidae) – graužikų (Rodentia) šeima, kuriai priklauso vidutinio didumo brangiakailiai Pietų Amerikos graužikai. Uodega puri, akys ir ausys didelės.
Šeimoje 3 gentys ir 6 rūšys:
1072 m.
1072 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
DC EP
„DC EP“ yra John Frusciante EP, išleistas 2004 m. rugsėjo 14 d. „Record Collection“ leidykloje. EP buvo prodiusuotas Ian Mackaye iš grupės Fugazi. Šis EP yra trečiasis įrašas iš šešių, kurios Frusciante išleido tarp 2004-ųjų birželio ir 2005-ųjų vasario.
Pavadinimas simbolizuoja vietą, netoli kurios buvo įrašytas EP – Vašingtono. Albumas buvo įrašytas „Inner Ear“ studijoje, Arlingtone, Virdžinijoje.
Dainos
Visas dainas parašė John Frusciante.
Volofų kalba
Volofų kalba – Nigerio-Kongo kalbų šeimos Atlanto grupei priklausanti kalba, vartojama volofų Vakarų Afrikoje (Senegale, Mauritanijoje, Gambijoje). Kalbančiųjų skaičius siekia 11 milijonų. Volofų kalba turi daug dialektų. Kalboje nemažai skolinių iš arabų ir prancūzų kalbų.
Nuo 1975 m. volofų kalba naudoja lotyniškus rašmenis.
Midvėjaus atolas
thumb|right|250px|Midvėjaus atolo schema Midvėjaus atolas (havajietiškai Pihemanu) – 6,23 km² ploto atolas, priklausantis Havajų Šiaurės Vakarų salų grupei, 92 km į rytus nuo Kurės atolo ir 140 km į vakarus nuo Perlo ir Hermeso atolo. Jį sudaro ovalus koralinis rifas ir kelios smėlio salos. Lagūnos plotas ~60 km².
Atole nėra nuolatinių gyventojų, o visas reikiamas maistas bei kiti produktai įvežami.
Midvėjaus pavadinimas siejamas su jo geografine padėtimi – santykine pusiaukele tarp Šiaurės Amerikos ir Azijos ( – „pusiaukelė“).
Midvėjus priklauso Jungtinėms Amerikos Valstijoms (aneksuotas 1867 m.), turi užjūrio teritorijos statusą (kaip ir Guamas, Amerikos Samoa ir kt.)
Geografija ir geologija
Koralinis Midvėjaus atolo rifas supa ~60 km² lagūną, kurioje yra dvi stambesnės salos - Smėlio sala (Sand island, 4,86 km²) ir Rytinė sala (Eastern island, 1,35 km²), ir kelios smulkios salelės. Salos virš vandenyno lygio iškilusios ~4 m., jose nutiesta 32 km kelių, daug vamzdynų, lėktuvų tūpimo - pakilimo takai.
Kaip ir kitos Havajų Šiaurės Vakarų salos, Midvėjus yra suirusio ugnikalnio, priklausančio Havajų – Imperatoriaus kalnagūbriui, viršūnė. Jis susiformavo prieš 28 mln. metų, kai ši Ramiojo vandenyno tektoninės plokštės vieta slinko virš karštojo taško, dabar esančio po povandeniniu Loihi ugnikalniu. Tada vulkaninė veikla iškėlė ugnikalnį, kuris po tam tikro geologinio laikotarpio užgeso, milžiniškas lavos svoris įlenkė Žemės plutą, ir ugnikalnis ėmė grimzti (manoma, kad kadaise Midvėjaus viršvandeninė teritorija buvo maždaug tokio dydžio kaip dabartinė Lanai sala), o jo pakraščiai apaugo koralais. Rifo aukštis apie 160 m. right|250px|thumb|Midvėjus 1941 metais
Istorija
Midvėjaus atolą 1859 m. liepos 5 d., plaukdamas banginių žvejybos laivu „Gambia“, atrado kapitonas N. C. Midlbruksas (Middlebrooks) ir pavadino Bruko sala (Brook Islands). 1867 m. rugpjūčio 28 d. JAV aneksavo salą; po kurio laiko pavadinimas buvo pakeistas į Midvėjų. Tai vienintelė Havajų salyno dalis, nepriklausanti Havajų valstijai.
1903 m. čia įsikūrė transokeaninio kabelio tiesėjai – kompanijos Commercial Pacific Cable Company darbuotojai. Vėliau sala perduota valdyti JAV kariniam laivynui.
1935 m. Midvėjuje nutiesti tūpimo - pakilimo takai tarpiniams nutūpimams vykstant iš JAV į Rytų Aziją.
Antrojo pasaulinio karo metais Midvėjus vaidino svarbų strateginį vaidmenį: čia buvo įrengta karinė bazė, kuro sandėliai, uostas, 1941 m. vyko mūšiai tarp Japonijos ir JAV karo laivynų (Midvėjaus mūšis).
Fauna ir flora
thumb|250px|left|Laisano albatrosas Žmonės gerokai pakeitė Midvėjaus ekosistemą. Jau 1869 m., nutarus Smėlio saloje įrengti uostą, koralinis rifas pradėtas sprogdinti. XX a. pradžioje sykiu su laikinais gyventojais čia atkeliavo naujų rūšių palmės, cikūnai, araukarijos, skruzdėlės, tarakonai, termitai ir kt.
Įveistos naujos rūšys: kitoms Havajų Šiaurės Vakarų saloms būdingi paukščiai: Laisano antys Anas laysanensis, Havajų gėlinukės Telespiza cantans. Apsaugai nuo vėjo pradėti auginti iš Australijos atvežti kazuarinių šeimos medžiai, kiti augalai. Šiuo metu iš maždaug dviejų šimtų Midvėjuje augančių augalų rūšių ~150 yra įvežtinės.
Mesjė 37
thumb|250px|M37 spiečius Mesjė 37 (M37, NGC 2099) – padrikasis spiečius Vežėjo žvaigždyne. Nuotolis iki jo yra 4200 šviesmečių. Regimasis ryškis – 6,2.
Polinezija
Polinezija – salų grupė, priklausanti Okeanijai, Ramiojo vandenyno centre. Pavadinimą pirmas pavartojo prancūzų rašytojas Šarlis de Brosas 1756 m. Šis žodis graikiškai reiškia „daug salų“ (🇬🇷 + νῆσος). Iš pradžių Polinezija buvo vadinamos visos Okeanijos regiono Ramiojo vandenyno salos. 1831 m. prancūzų jūrininkas Žiulis Diumonas d’Urvilis pasiūlė atskirti nuo Polinezijos termino Melaneziją ir Mikroneziją.
Politiniai vienetai
Polinezijai priklauso šios šalys:
Geografija
Polineziją sudaro apie 1000 įvairaus dydžio salų ir atolų. Salos daugiausiai yra vulkaninės ir koralinės kilmės. Visos jos išsidėsčiusios trikampyje tarp Havajų (šiaurėje), Naujosios Zelandijos (pietuose) ir Velykų salos (rytuose). Bendras plotas – apie 26 000 km². Pagrindiniai Polinezijos salynai yra šie: Havajai, Tuamotu, Tonga, Kuko Salos, Volisas, Tuvalu, Tokelau, Samoa salos, Tubuajo salos, Draugijos salos, Markizo salos, Tuamotu (su Gambjė salomis), Linijinės salos, Velykų sala (Rapanujis). Havajuose, Tongoje, Samoa yra veikiančių ugnikalnių.
Klimatas tropinis, jūrinis. Nereti uraganai. Salas dengia amžinai žali tropiniai miškai, savanos, kokospalmių giraitės.
Gyventojai
Polinezijos salas yra apgyvendinę polineziečiai – polineziečių kalbomis kalbančios tautos, kaip manoma, kilusios iš Taivano ir Pietryčių Azijos. Svarbiausios polineziečių tautos yra maoriai, havajiečiai, samojiečiai, taitiečiai, tongiečiai, markiziečiai, tuvaliečiai, tubuajai, paumotai ir kt. Verčiamasi daugiausia žvejyba, žemės ūkiu (manijokų, kolokazijos, duonmedžių auginimu, kiaulių laikymu), kopros, vanilės, vaisių (mangų, bananų, apelsinų), parfumerinių augalų eksportu. Vystomas turizmas (ypač Havajuose, Draugijos salose, Velykų saloje).
Seniau polinezičiai buvo išvystę sudėtingą savitą religinę-mitologinę sistemą, bet po aktyvios krikščioniškų misijų veiklos XIX a.–XX a. pr. beveik visi tapo krikščionimis (katalikai, metodistai, mormonai, baptistai ir kt.). Greta gimtųjų kalbų paplito anglų, prancūzų kalbos.
Istorija
Polinezija – vienas vėliausiai apgyvendintų pasaulio regionų, ir apgyvendinimas čia prasidėjo tik III mūsų eros amžiuje. Daugybė salų regione vis dar yra negyvenamos.
Apgyvendinimas vyko III–XII a. Austronezijiečių migracijos paskutiniosios bangos metu. Tuo metu polineziečiai iš Fidžio migravo į Bendrijos salas, iš kurių sklido visomis kryptimis po visą Ramujį vandenyną. Labiausiai nutolusios teritorijos – Naujoji Zelandija, Velykų sala buvo apgyvendintos tik II tūkstantmečio pradžioje.
Atskirose salose polineziečiai išvystė labai savitas visuomenės struktūras ir archeologines kultūras. Tarp jų garsios yra polinezietiškos piramidės, Velykų salos skulptūros (moai), monumentalūs vartai ir statiniai.
Nuo XVI a. Polineziją pradėjo tyrinėti vakariečiai, – pirmiausia ispanai, vėliau britai, prancūzai. Iki XIX a. buvo atrasta didžiuma Polinezijos salų. Vakariečiai šios teritorijos nekolonizavo iki pat XIX a. pabaigos. Vienintelė kolonizuojama vieta buvo Naujoji Zelandija, kurią britai padarė savo kolonija.
XIX a. Polinezijoje atsirado pirmieji valstybiniai dariniai, tarp kurių paminėtinos Tongos karalystė, Havajų karalystė, Rongatongos karalystė ir kt. Jos įkūrė vietines dinastijas.
XIX a. pabaigoje prasidėjo skubios Polinezijos regiono dalybos tarp kolonijinių imperijų. Šiose dalybose dalyvavo Britų imperija, Prancūzija ir JAV. XIX a. pabaigoje susiformavo šios kolonijinės teritorijos: Britų vakarų Ramiojo vandenyno teritorijos (pietvakarinė Polinezija), Prancūzijos Polinezija (pietrytinė Polinezija) ir JAV salų teritorijos (daugiausia šiaurinė Polinezija kartu su Havajais). Samoa salynas buvo padalintas tarp Vokietijos ir JAV, taip suformuojant Amerikos Samoa ir Vokietijos Samoa (1914 m. ši vienintelė Vokietijos valda Polinezijoje perėjo Naujosios Zelandijos administracijai).
Po II pasaulinio karo Britų vakarų Ramiojo vandenyno teritorijos buvo palaipsniui išskaidytos į atskirus politinius vienetus, kurių didžiuma iškovojo nepriklausomybę. Tai buvo Tonga, Kuko salos, Tokelau, Tuvalu, Niuė, Kiribatis. Kai kurios teritorijos buvo prijungtos prie Naujosios Zelandijos. Vienintelė išlikusi britų kolonija Polinezijoje yra Pitkerno salos.
JAV vieną iš kolonijinių teritorijų, – Havajus, – pavertė savo valstija. Kitos jai priklausančios teritorijos Polinezijoje yra traktuojamos kaip JAV teritorijos.
Prancūzijos Polinezija išlaikė kolonijinį statusą iki dabar. Šis politinis darinys yra traktuojamas kaip Prancūzijos užjūrio departamentai.
Zviežinecas
Zviežinecas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Bialovežos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į vakarus nuo Bialoviežos, apie 12 km į rytus nuo Hainuvkos ir apie 60 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įsikūręs Belovežo girioje. 1862 m. kaime buvo pastatytas paminklas stumbrui. Per I pasaulinį karą rusai paminklą išsivežė į Maskvą. Tarpukariu paminklas buvo gražintas ir saugomas Varšuvos karališkoje pilyje. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW689.
Aukštigalių apylinkė
Aukštigalių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Bičbirbis
Bičbirbis (arba Bičbirbius, orig. užrašymas Biczbirbius) lietuvių mitologijoje pagal Matą Pretorijų – bičių dievas.
Vardas sudarytas iš „bitė“ ir „birbti“.
Tyrinėtojų gretintas su kitais, su bitėmis siejamais dievais: Babilu, Bibčių Bobeliu ir Austėja.
Ona Dokalskaitė-Paškevičienė
Ona Dokalskaitė-Paškevičienė (1912 m. spalio 23 d. Seinuose – 2007 m. spalio 14 d. JAV) – lietuvių kilmės JAV tapytoja.
Vosbučių piliakalnis
Piliakalnio šlaitai kai kur apaugę krūmais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmetyje – II tūkstantmečio pradžioje.
Ona Dokalskaitė-Paškevičienė
Biografija
Gimė mokytojų šeimoje. Piešimo mokėsi Panevėžyje pas skulptorių Juozą Zikarą. 1944 metais su šeima pasitraukė į Vokietiją, paskui emigravo į JAV. Pastarojoje šalyje paveikslus eksponavo daugiau kaip dešimtyje parodų. 1972 m. gegužės 27 d. atidarė savo dailės galeriją Ona D. Gallery Southampton. Vyras Mykolas Paškevičius – tapytojas ir grafikas, duktė Alyja dirbo dailininke Volto Disnėjaus kompanijoje.
Lietuvos didysis kunigaikštis
Lietuvos didysis kunigaikštis – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovo titulas.
Lietuvoje didžiojo kunigaikščio titulas įsigalėjo Vytauto valdymo metais, oficialiai patvirtintas 1401 m. Vilniaus–Radomo sutartimi. XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje Vilniaus katedroje vykdavo naujojo didžiojo kunigaikščio inauguracijos, tais laikais tai buvo vadinama „pakėlimu“. Žygimantui Augustui 1564 m. atsisakius Lietuvos sosto paveldėjimo teisės ir 1569 m. sudarius Liublino uniją su Lenkija buvo atsisakyta insignijų ir atskiros inauguracijos. Didžiojo kunigaikščio titulas buvo naudojamas greta Lenkijos karaliaus titulo. Abiejų Tautų Respublikos dokumentuose jis buvo minimas iki valstybės žlugimo 1795 m. Formaliai iki pat 1917 m. Rusijos carai taip pat vadinosi Lietuvos didžiaisiais kunigaikščiais.
Lietuvoje XIV–XV a. buvo būdinga stipri didžiojo kunigaikščio valdžia. Didysis kunigaikštis buvo dar ir vyriausiasis karo vadas, ir teisėjas. Didžiojo kunigaikščio valdžia buvo paveldima, tačiau griežtos paveldėjimo tvarkos nebuvo. Faktiškai teises į didžiojo kunigaikščio sostą turėjo visi jo sūnūs, todėl sostas galėjo pereiti bet kuriam iš jų.
Lietuvos didieji kunigaikščiai iki ATR
Gediminaičiai
Jogailaičiai
Kęstutaičiai
Ženklu * pažymėti asmenys kurie laikomi dinastijos arba jos atšakos pradininkais.
Mesjė 38
thumb|250px|M38 spiečius Mesjė 38 (M38, NGC 1912) – padrikasis spiečius Vežėjo žvaigždyne. Nuo Žemės nutolęs apie 4200 šviesmečių. Regimasis ryškis – 7,0.
Monaitis
Monaitis – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybės pietuose, 9 km į vakarus nuo Trakų, tarp Monio ežero (vakaruose) ir Gilūšio (šiaurės rytuose). Ilgis vakarų – rytų kryptimi 1,62 km, plotis iki 0,43 km. Altitudė 150,3 m. Giliausia vieta (25 m) yra ežero šiaurinėje dalyje. Krantai daugiausia aukšti, sausi, pietuose ardomi, apaugę mišku (Daugirdiškių miškas); tuo tarpu rytinis krantas žemas ir pelkėtas. Šiaurėje įteka upelis, vakaruose išteka upelis į Monio ežerą.
Šiauriniame Monaičio krante įsikūrę Pamonaičių ir Užkryžių kaimai, yra poilsiavietė. Rytiniu krantu eina riba su Trakų rajonu.
Ogrodnikai (Sedlcų apskritis)
Ogrodnikai  – kaimas Lenkijos rytuose, Mordų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Mordų, apie 15 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 99 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
1948 m. vasaros olimpinės žaidynės
'''1948 m. vasaros olimpinės žaidynės arba XIV olimpinės žaidynės''' – keturioliktosios daugiašakių moderniosios olimpiados žaidynės, kurios vyko 1948 m. Londone, Jungtinėje Karalystėje.
Bibčių Bobelis
Bibčių Bobelis – tik viename šaltinyje tepaminėtas lietuvių sodo dievas. Laikomas vėlyva sodo dievybe, kurioje apjungiamos vaisingumo ir visko kas yra sode funkcijos, bei bičių globa.
1948 m. vasaros olimpinės žaidynės
Tai buvo pirmosios įvykusios žaidynės po 1936 m. Berlyno olimpinių žaidynių. Dvejos ankstesnės olimpiados buvo atšauktos dėl Antro pasaulinio karo. Tai buvo jau antrosios vasaros olimpinė žaidynės surengtos Londone. Dėl agresijos karo metu į žaidynes nebuvo pakviestos Vokietija ir Japonija. Tarybų Sąjunga pakvietimą į žaidynes pelnė, bet nusprendė atstovų nesiųsti.
Bibčių Bobelis
Šaltiniai
Bibčių Bobelį (Bibcziu Bobelis) mini Jokūbas Brodovskis ir palygina su graikų faliniu dievu Priapu.
Interpretacijos
Norbertas Vėlius Bibčių Bobelį gretina su Jono Lasickio minimais Babilu ir Bičbirbiu. Anot Gintaro Beresnevičiaus, Bibčių Bobelyje galima įžvelgti vėlyvą sodo dievybę, kurios asmenyje sujungta ir vaisingu­mo, ir visko, kas yra sode, taigi – ir avilių, bičių globa.
1948 m. vasaros olimpinės žaidynės
Miesto rinkimai
1939 m. tarptautinis olimpinis komitetas Londonui suteikė teisė rengti 1944 m. žaidynes. Miestas varžėsi su Roma, Detroitu, Budapeštu, Lozana, Helsinkiu, Montrealiu ir Atėnais. Dėl antrojo pasaulinio karo šios žaidynės buvo atšauktos, bet Londonas vėl nusprendė dalyvauti atrankoje į 1948 m. olimpiados rengimą. Jungtinę Karalystė buvo viena iš dviejų Europos šalių, kurios pateikė prašymą ir varžėsi su keturiais JAV miestais. 1946 m. tarptautinio olimpinio komiteto sprendimu Londonas buvo vertesnis surengi žaidynes negu kiti ketui JAV miestai: Baltimorė, Mineapolis, Los Andželas ir Filadelfija, bei Šveicarijos miestas Lozana.
Nechebas
Nechebas (🇪🇬) arba Kabas  – senovės Egipto miestas, įsikūręs Nilo dešiniajame krante, Aukštutiniame Egipte, 80 km į pietus nuo Luksoro.
Istorija
Vietovė buvo gyvenama jau paleolito laikais. Iki Egipto suvienijimo Nechebas buvo faraonų valdžios deivės Nechbet kulto centras. Deivės Nechbet šventykla pastatyta XV a. pr. m. e., perstatyta IV a. pr. m. e. Vėliau (XIV a. pr. m. e.) jai šventyklą pastatė ir faraonas Amenchotepas III. XV a. pr. m. e. pab. pastatyta išminties dievo Toto šventykla. Nektanebas II miestą apjuosė masyvia siena. Vėliau palaipsniui Nechebas sunyko, o kitame krante išaugo Nechenas. Graikų laikais miestas vėl atsigavo, tuomet vadintas Eileitiaspoliu.
Nechebo apylinkių uolose iškaltame nekropolyje rasta XVI a. pr. m. e. kapaviečių su biografiniais tekstais, kuriuose minima egiptiečių pergalė prieš hiksus.
Genys
Genys:
Pavardės
Genys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Genienė (ištekėjusi moteris) ir Genytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Taip pat skaitykite:
Leonas IX
Leonas IX (Leone IX, gimimo vardas, gimė 1002 m. birželio 12 d. Elzaso regione, kuris tuo metu priklausė Vokietijai – mirė 1054 m. balandžio 19 d., palaidotas Šv. Petro bazilikoje, Romoje) – Popiežius nuo 1049 m. vasario 12 d. iki mirties. Romos Katalikų Bažnyčios pripažintas šventuoju (šventė – balandžio 19 m.), vienas reikšmingiausių vokiečių kilmės popiežių viduramžiuose.
Biografija
Leonas IX kilęs iš vokiečių didikų šeimos, tolimas Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Konrado II giminaitis. Dvasininko išsilavinimą įgijo Tuli mieste, kur tapo kanauninkų. Įšventintas kunigu dirbo Šv. Romos imperatoriaus Konrado II kancleriu. 1026–1051 m. Tulio vyskupas. Daug prisidėjo prie vienuolynų reformos, kūrė vienuolinius centrus.
Mirus Damasui II proteguojant Šv. Romos imperatoriui Henrikui III kanoniniu būdu (Romos dvasininkijos ir romiečių) išrinktas popiežiumi. 1048 m. gruodį Vormso susirinkime dėl jo kandidatūros sutiko tiek imperatorius, tiek Romos miesto atstovai. Tačiau Bruno, matyt norėdamas laikytis kanoninių tradicijų, pareikalavo, kad dėl jo kandidatūros būtų laisvai balsuojama Romoje. Atvykus 1049 m. vasarį į Romą dvasininkų ir Romos atstovų išrinktas popiežiumi Leonu IX.
Viena pirmųjų naujo popiežiaus užduočių buvo sustiprinti Bažnyčią po keliasdešimt metų trukusios suirutės valdant Benediktui IX ir trumpalaikiams popiežiams. Sušaukus Romoje vadinama Velykų sinodą buvo pareikalauta iš dvasininkų laikytis celibato, griežtai pasmerkta simonija (prekyba dvasininkų pareigomis). Popiežius aktyviai keliavo po Italiją, Prancūziją, Vokietiją, sušaukė vietinius Bažnyčios susirinkimus Maince, Reimse, kuriuose buvo pakartoti raginimai laikytis Bažnyčios tradicijų, celibato.
Grįžus popiežiui į Romą 1050 m. balandžio 29 d. buvo sukviestas antras Velykų sinodas, kuriame pasmerktos erezijos. Tais pačiais metais popiežius dalyvavo sinoduose Salerne, Siponte, Verčlio miestuose. Rudenį aplankęs Vokietiją, į Romą grįžo pavasarį kaip tik į trečiąjį Velykų sinodą, kuriame iškeltas klausimas dėl pakartotinio dvasininkų, kurie įtariami simonija, įšventinimo. Siekdamas reformuoti Bažnyčią sutelkė grupę bendraminčių, kurie vėliau tapo žymiais Bažnyčios veikėjais. Sumažino italų dvasininkų įtaką kurijai. Siekdamas sustiprinti popiežiaus autoritetą Konstantinopolio patriarcho atžvilgiu 1049 m. Reimso sinodas pripažino Leonui IX universaliąją ir apaštališkąją viršenybę Bažnyčioje (Universalis ecclesiae primas et apostolicus). Jis suteikė privilegijų daugiau kaip 160 vienuolynų.
Po ketvirtojo Velykų sinodo 1053 m. Leonas IX su italų ir vokiečių savanorių armija surengė karo žygį prieš Pietų Italijos vienuolynus ir bažnyčias niokojančius normanus. 1053 m. gegužės 15 d. popiežiaus armija buvo visiškai sutriuškinta, pats popiežius paimtas į nelaisvę. Kalintas Benevente 1053 m. gegužę – 1054 m. kovą. Netrukus po sugrįžimo į Romą mirė balandžio 19 dieną.
Leonas IX buvo pirmasis popiežius, kuris oficialiuose dokumentuose minėjo ir rėmėsi suklastotu Konstantino I dovanojimo raštu Donatio norėdamas įtvirtinti savo kaip pasaulietinio ir dvasinio vadovo pirmumą. Popiežius įtikinėjo Konstantinopolio patriarchą, kad dovanojimo raštas yra originalus, ir tik Petro įpėdinis Romoje yra teisėtas viso Bažnyčios vadovas. Patriarchui atmetus popiežiaus pirmumo teisę Katalikų Bažnyčioje įvyko didžioji schizma tarp rytų ir vakarų bažnyčių (pora mėnesių po Leono IX mirties).
Prieš savo mirtį popiežius pasiuntė legatų misiją į Konstantinopolį derėtis su patriarchu Mykolu Kerelarijumi. Nepavykus susitarti 1054 m. liepos 16 d. legatai iškilmingai padėjo ekskomunikos bulę ant altoriaus Šv. Sofijos bažnyčioje ir grįžto į Romą. Nors tuo metu popiežius Leonas IX jau buvo miręs ir bulė neturėjo jokios galios, patriarchas ekskomunikavo popiežiaus legatus ir tai laikoma oficialiu bažnyčių skilimu.
Vaclovas Juodpusis
Vaclovas Juodpusis (g. 1938 m. kovo 28 d. Kapėnuose, Viekšnių valsčius) – Lietuvos muzikologas, radijo, televizijos ir spaudos darbuotojas.
Biografija
1962 m. baigė Lietuvos konservatoriją, K. Griauzdės muzikos teorijos klasę.
Mokslinė veikla
Užrašė 4000 liaudies dainų melodijų. Redagavo „Lietuvių liaudies dainyno“ t. 3-4, 10, 14 ir parengė šio dainyno t. 7 ir 13, „Lietuvių tautosakos“ t. 3 ir 5 melodijas. Harmonizavo lietuvių liaudies dainų chorams ir balsui su fortepijono pritarimu.
Sudarė ir parengė J. Indros, J. Pakalnio, V. Jakubėno, A. Kačanausko, A. Mikulskio, A. Belazaro, G. Gudauskienės vokalinės muzikos rinkinių, parengė melodijų knygoms, tarp jų – J. Dovydaičio „Lietuvių liaudies pasakos su dainuojamais intarpais“ (1997 ir 2000 m.), „Muzikos barų kalendorių“ (1991–1998 m.), „Muzikos kalendorių“ (1999–2005 m.). Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie muziką ir muzikus autorius.
Zigzaginė kaurė
Zigzaginė kaurė (Cypraea ziczac) – kaurinių (Cypraeidae) šeimos moliuskas.
Buldoginiai šikšnosparniai
Buldoginiai šikšnosparniai (Molossidae) – šikšnosparnių (Chiroptera) šeima.
Linkuvos dvaras
Linkuvos dvaru vadinti dvarai:
Mesjė 39
thumb|250px|M39 spiečius Mesjė 39 (M39, NGC 7092) – padrikasis spiečius Gulbės žvaigždyne. Spiečius nuo Žemės nutolęs apie 800 šviesmečių. Regimasis ryškis – 5,5.
Žuvis
Žodis žuvis gali reikšti:
Fish Fiŝoj (apartigilo) דגים (פירושונים) Fësch (Homonymie)
Jonas Byanskas
Jonas Byanskas (1894 m. lapkričio 9 d. Čikagoje – 1972 m. vasario 11 d. Čikagoje) – pianistas ir chorvedys, mechanikas inžinierius.
Biografija
Nuo mažens mėgo muziką, kurios iš pradžių mokėsi privačiai, o 1912 m. baigė Chicago Musical College, fortepijoną ir harmoniją studijavo pas prof. A. Brune. Dar tobulinosi pas pedagogus E. G. Petersą ir Howarda Wellsa. Taip pat 1916 m. baigė Ginklų institutą bakalauro laipsniu ir dirbo kaip inžinierius mechanikas. Tačiau apie 40 metų darbavosi ir muzikos srityje.
Nuo 1907 m. jau akompanavo į Čikagą atvykusiems koncertuoti lietuvių dainininkams M. Petrauskui, M. Rakauskaitei, J. Babravičiui, A. Vanagaičiui ir kt. Dažnai akompanuodavo ir Alice Stephens vadovaujamam moterų chorui. 1933–1956 m. vadovavo „Birutės“ chorui Čikagoje. Kolektyvas daug koncertavo ir pastatė nemaža muzikinių veikalų: A. Sullivano ir W. S. Gilberto komišką operą „Raganius“ (1933), J. Offenbacho operetę „Perikola“ (1938), F. Lehäro operetę „Grafas Liuksemburgas“ (1948), M. Petrausko operetę „Šienapjūtė“ (1949) ir operą „Eglė žalčių karalienė“ (1934), S. Šimkaus „Čigonus“ (1935), D. Andrulio „Viengungius“ ir kt. Buvo 1934 m. Pasaulinės parodos Čikagoje Lietuvių dienos komisijos pirmininkas ir muzikos programos direktorius. Vadovavo „Gintarėlio“ ir kitiems orkestrams, nuo 1960 m. iki mirties buvo Vyčių kuopos choro vadovas. Parašė choro ir solo dainų. 1938 m. lankėsi Lietuvoje ir sukūrė dainą „Kaimo prisiminimai" (solo ir fortepijonui), kuri išpopuliarėjo JAV. Turėjo pramoginės muzikos orkestrą.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Didysis kryžius
thumb|300px|Jungiamieji vainikai. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Didysis kryžius – penktas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami asmenys už ypatingus nuopelnus garsinant Lietuvos vardą, puoselėjant ir plėtojant tarpvalstybinius santykius, už humanitarinę pagalbą Lietuvai, už ypatingus nuopelnus valstybės tarnyboje, kultūros, mokslo ir švietimo, verslo ir gamybos, sveikatos ir socialinės apsaugos, karybos, sporto, ūkio bei kitose srityse. Ordino garbės ženkle veiklos sritis žymima kryžių ir juostą (kaspiną ar kaspinėlį) jungiančiame vainike tam tikrą sritį atitinkančiu simboliu. Šiuo ordinu gali būti apdovanojami ir užsienio valstybių piliečiai.
Istorija
Ordinas „Už nuopelnus Lietuvai“ įsteigtas 2002 m. birželio 18 d. Valstybės apdovanojimų įstatymu Nr. IX-957.
Aprašas
Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Didysis kryžius
Ordino ženklai numeruojami. Apdovanojimo ženklo numeris įrašomas į apdovanotam asmeniui įteikiamą ordino diplomą. Ordinais apdovanojama nuosekliai – pradedant nuo žemiausio laipsnio: Riterio, Karininko, Komandoro, Komandoro didžiuoju ir Didžiuoju kryžiais.
Kandidatus apdovanoti ordinu teikia Vyriausybė. Teikimai ordinų kancleriui pristatomi ne vėliau kaip prieš du mėnesius iki apdovanojimo dienos. Juose pateikiama kiekvieno kandidato biografija, nuopelnų aprašymas, duomenys apie ankstesnius valstybės apdovanojimus, nurodymas, kokiam apdovanojimui pristatoma, taip pat asmens tapatybę patvirtinančio dokumento kopija.
Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Didysis kryžius visada nešiojamas kartu su ordino žvaigžde. Ordino juosta (perpetinis kaspinas) rišama po fraku ant liemenės. Iškilmingomis progomis ordino juosta nešiojama perrišta per dešinįjį petį taip, kad prie jos pritvirtintas ordino kryžius kabotų ties kairiuoju šonu, o ordino žvaigždė segama kairėje krūtinės pusėje.
Lehua
right|thumb|250px|Lehua salelė Lehua – nedidelė pusmėnulio formos Havajų salelė, iškilusi už 1 km į šiaurę nuo Niihau salos. Žmonių negyvenama sala yra užgesusio Niihau ugnikalnio fragmentas. Čia įrengtas aukščiausiai esantis Jungtinių Amerikos Valstijų švyturys (antrasis – Kaula salelėje ).
Fauna
Lehua gyvena ne mažiau kaip 16 rūšių paukščių, čia įkurtas paukščių draustinis, todėl saloje ribojama žmonių veikla, bet sala nėra uždara teritorija, čia galima lankytis. Taip pat čia gyvena žiurkių ir triušių.
Mėgstama nardymo vieta, garsėja neįprastu geologiniu dariniu – „kiaura“ uola - vertikaliu plyšiu, kertančiu aukštą uolos keterą (nuotraukų galima rasti „Google Earth“).
Viktoras II
Viktoras II (Vittore II, gimimo vardas Gebhard Graf von Calw, Tollenstein und Hirschberg, gimė apie 1018 m. Bavarijos regione, Vokietijoje, – mirė 1057 m. liepos 28 d., palaidotas Ravenoje, kapas neišlikęs) – Popiežius nuo 1055 m. balandžio 13 d. iki mirties.
Biografija
Viktoras II kilęs iš didikų šeimos, Švabijos kunigaikščio sūnus, imperatoriaus Henriko III giminaitis. Būdamas 24 metų paskirtas Eichšteto vyskupu, buvo vienas iš imperatoriaus patarėjų.
Mirus Leonui IX Romos delegacija vadovaujama Hildebranto (Grigalius VII) susitiko su imperatoriumi 1054 metų spalį norėdami sužinoti jo kandidatūrą į popiežiaus vietą. Nominuotas Hebhardas atvyko į Romą 1055 metais ir buvo įšventintas Šventojo Petro bazilikoje balandžio 13 dieną.
1055 m. birželį Viktoras susitiko su imperatoriumi Florencijoje, kur surengė Bažnyčios susirinkimą. Dar kartą patvirtintos Leono IX smerktos simonijos, dvasininkų vedybos, bažnyčios turto švaistymas. Po susirinkimo negrįžo į Romą ir pasiliko imperatoriaus dvare, kaip jo patarėjas. Išnaudodamas imperatorius galias, stiprino Bažnyčios įtaką ir turtus. Mirė greitai po grįžimo į Italiją, Arezo mieste 1057 m. liepos 28 dieną.
Vykdydami popiežiaus valią, jo palaikai buvo gabenami į Eichštetą, bet pakeliui pavogti ir nugabenti į Raveną, kur jis ir buvo palaidotas.
Girupis
Girupis – kairysis Irtuonos intakas, įteka į ją 5,4 km nuo žiočių.
Upėvardis sudėtas iš dėmenų girios upė.
Pegasinės
Šeimoje yra 2 gentys ir 5 rūšys.
Svobodos šliuzas
thumb|Svobodos šliuzas Svobodos šliuzas, Laisvės šliuzas  – septintasis Augustavo kanalo šliuzas (nuo Bebro upės). Šliuzas yra Augustavo girioje, prie Studzieničnės ežero. Pastatytas 1826–1827 m. Statyboms vadovavo inžinierius Jonas Paulius Lelevelis (Jan Paweł Lelewel). XX a. 7 dešimtmetyje šliuzas buvo modernizuotas, vietoj medinių vartų buvo pastatyti metaliniai. Virš šliuzo buvo pastatytas gelžbetoninis tiltas. Taip pat buvo įtaisyta nauja šliuzų valdymo sistema, kuri tinkamai neveikė ir buvo pakeista anksčiau buvusia technika.
Europos elektrotechnikos standartizacijos komitetas
thumb|300px|right|{{legend|#007f00|nariai}}{{legend|#00ff00|partneriai}} Europos elektrotechnikos standartizacijos komitetas (EESK) (, CENELEC; ) – organizacija, atsakinga už standartizaciją elektrotechnikos srityje Europoje. Kartu su ETSI (telekomunikacijos) ir CEN (kitos technikos sritys), CENELEC sudaro Europos technikos standartizacijos sistemą.
Šių institucijų išleidžiamus standartus reguliariai priima daugelis šalių už Europos ribų, kurios laikosi Europos techninių standartų.
CENELEC buvo įkurta 1973 m. Prieš tai už standartizaciją elektrotechnikos srityje buvo atsakingos dvi organizacijos – CENELCOM ir CENEL. CENELEC yra ne pelno organizacija pagal Belgijos teisinę sistemą, įsikūrusi Briuselyje. Jos narėmis yra daugelio Europos valstybių nacionalinės elektrotechnikos standartizacijos institucijos.
Narystė ir partneriai
Dabartinėmis CENELEC narėmis yra: Airija, Austrija, Belgija, Bulgarija, Čekija, Danija, Estija, Graikija, Islandija, Ispanija, Italija, Jungtinė Karalystė, Kroatija, Kipras, Latvija, Lenkija, Lietuva, Liuksemburgas, Makedonija, Malta, Nyderlandai, Norvegija, Portugalija, Prancūzija, Rumunija, Slovakija, Slovėnija, Suomija, Švedija, Šveicarija, Turkija, Vengrija ir Vokietija.
Partnerėmis, siekiančiomis tapti visateisėmis narėmis yra: Albanija, Baltarusija, Bosnija ir Hercegovina, Egiptas, Gruzija, Izraelis, Jordanija, Juodkalnija, Libija, Marokas, Moldova, Serbija, Tunisas ir Ukraina.
CENELEC yra pasirašiusi bendradarbiavimo sutartis su: Kanada, Kinija, Pietų Korėja, Japonija, taip pat neformalų susitarimą su JAV. Vyksta diskusijos dėl bendradarbiavimo susitarimo su Rusija.
Nors CENELEC glaudžiai bendradarbiauja su Europos Sąjunga, ji nėra ES institucija.
1073 m.
1073 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
1074 m.
1074 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vincenta Bubilienė
Vincenta Bubilienė (g. 1944 m. spalio 27 d. Dauginiuose, Viekšnių valsčius) – gydytoja, Lietuvos ir Šilutės rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1960 m. baigė Tryškių vidurinę mokyklą. Mokėsi Šiaulių medicinos mokykloje ir įgijo medicinos felčerės specialybę. Pusantrų metų dirbo Mažeikių raj. Laižuvos ambulatorijoje medicinos felčere. 1973 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja. 1984 m. suteikta pirmoji kvalifikacinė gydytojo psichiatro kategorija.
1973–1974 m. psichiatrijos gydytoja internė. 1974 m. pagal paskyrimą Šilutės raj. centrinės ligoninės gydytoja psichoneurologė. 1997–2000 m. Šilutės raj. savivaldybės mero pavaduotoja, 2000 m. viešosios įstaigos vaikų tuberkuliozės ligoninės „Eglutė“ vyriausioji gydytoja, po reorganizacijos – Klaipėdos tuberkuliozės ligoninės vaikų filialo vadovė, 2006 m. VSDFV Šilutės skyriaus vyriausioji specialistė nedarbingumo kontrolei.
1993 m. Tėvynės sąjungos Šilutės rajono skyriaus narė, 1997 m. skyriaus pirmininko pavaduotoja.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narė. 1995–1997 m. Socialinių reikalų ir teisėtvarkos komiteto pirmininko pavaduotoja, 1997–2000 m. Šilutės rajono valdybos narė, Tėvynės sąjungos-Lietuvos konservatorių frakcijos seniūnė.
1993–1997 m. Lietuvos gydytojų sąjungos Šilutės skyriaus pirmininkė. 2003 m. VŠĮ Šilutės PSPC Dienos centro stebėtojų tarybos pirmininkė. Sutuoktinis Redmondas, vaikai Gintaras, Jurgita.
Barvai
Barvai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Saugų. Apima dvi vietoves – Didžiuosius ir Mažuosius Barvus. Mažieji Barvai yra 8 km į šiaurę nuo Šilutės, Didieji Barvai – 9 km į šiaurės rytus nuo Šilutės.
Etimologija
Pavadinimas kilo tikriausiai nuo senovės prūsų žodžio bervins, barv („rusvas, bronzinio atspalvio“). 1670 m. ir 1725 m. žemėlapiuose vietovė vadinama Barwar, Bawe.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose minima, kad 1775 m. Barvuose buvo mokykla. 1905 m. Didieji ir Mažieji Barvai priklausė Lapynų valsčiui, nuo 1939 m. perėjo Jurginės (vok. Georgenhöh) seniūnijos žinion.
Sausio 4
Sausio 4 yra 4-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių. Nuo šios dienos iki metų galo lieka 361 diena (keliamaisiais metais – 362).
Vardadieniai
Arimantas – Arimantė – Arys – Armantas – Armantė – Armina – Arminas – Arminė – Arminta – Armintas – Benas – Benedikta – Benė – Benediktas – Malvina – Titas - Andželika
Inside of Emptiness
„Inside of Emptiness“ – šeštasis John Frusciante studijinis albumas, išleistas 2004 m. spalio 26 d. „Record Collection“ leidykloje. Šis albumas yra ketvirtas iš šešių, kuriuos Frusciante išleido tarp 2004-ųjų birželio ir 2005-ųjų vasario. Albume taip pat groja Josh Klinghoffer ir Omar Rodriguez-Lopez.
Dainos
Visas dainas parašė John Frusciante.
Kurės atolas
250px|thumb|right|Palydovinis Kurės atolo vaizdas thumb|250px|right|Kurės atolo schema Kurė (havajiečių kalba Mokupāpapa) – Šiaurės Vakarų Havajų salų atolas. Artimiausia sausuma – Midvėjaus atolas už ~85 km vakarų kryptimi. Kurė yra šiauriausias planetos atolas, iškilęs netoli vadinamojo Darvino taško – platumos, už kurios sąlygos koralams augti pernelyg atšiaurios. Datos keitimosi linija eina už ~160 km į vakarus.
Atolą sudaro 10 km skersmens apvalus koralinis rifas, kelios smėlio seklumos ir Žalioji sala, kurios plotas 77,69 ha. Bendras sausumos plotas 86,24 ha.
Geologija
Kurės atolas yra labiausiai į šiaurę ir į vakarus nutolęs Havajų salyno sausumos lopinėlis, suirusio ugnikalnio, priklausančio Havajų – Imperatoriaus kalnagūbriui, viršūnė. Kurė, kaip ir Midvėjus, susiformavo prieš 28 mln. metų, kai ši tektoninės plokštės vieta slinko virš karštojo taško, dabar esančio po povandeniniu Loihi ugnikalniu. Tada vulkaninė veikla iškėlė ugnikalnį, kuris po tam tikro geologinio laikotarpio užgeso, milžiniškas lavos svoris įlenkė Žemės plutą, ir ugnikalnis ėmė grimzti, o jo pakraščiai apaugo koralais.
Ramiojo vandenyno plokštei slenkant į šiaurės vakarus 9-10 cm per metus greičiu, Kurė palaipsniui atsidurs už Darvino taško, kur vandens temperatūra koraliniams polipams ir jų simbiontams – dumbliams zooksantelėms – pasidarys per žema, ir jie žus. Tada koralinis rifas suirs, vandenyno bangos užlies dabartinę sausumą, ir Kurė taps dar vienu iš daugelio povandeninių Imperatoriaus kalnagūbrio kalnų.
Tyrimų istorija
Iki XVIII amžiaus vidurio Kurės atolą aplankė keli laivai, ir kaskart jam buvo suteikiamas naujas pavadinimas. 1870 spalio 29 d. ant rifo užplaukė su JAV vėliava plaukiojęs garlaivis „Saginaw“, kurio įgula sėkmingai išsikėlė į krantą. Penki jūreiviai valtimi po 31 dienos plaukimo, įveikę 2 400 km, pasiekė Kauai salą, bet keturi iš jų nuskendo bangų mūšos zonoje, ir tik penktasis pasiekė krantą. Havajų karalius Kalakaua pasiuntė gelbėjimo laivą, kuris saugiai pargabeno įgulą. Karalius liepė Kurės atole pastatyti pastatą, kuriame turėjo būti laikoma vandens ir maisto atsargų panašių nelaimių atvejams, bet atsargos buvo išvogtos, o statinys sugriuvo.
Saloje įrengtas pakilimo – nusileidimo takas, tačiau dabar jis nenaudojamas ir neprižiūrimas.
Fauna ir flora
Kurė yra stiprių vandenyno srovių srityje, todėl čia į krantą išmetama daug žvejų tinklų liekanų ir žiebtuvėlių. Atole gyvenantys paukščiai prisiryja šių šiukšlių ir stimpa.
Dubultai
Istorija
Pirmą kartą paminėti XVIII a., čia buvo žvejų gyvenvietė. Po 1812 m. karo Dubultai tapo viena iš pirmųjų poilsio vietų Jūrmaloje. Nuo 1814 m. čia lankėsi poilsiaujantys didikai. Dar 1820 m. ar net anksčiau žvejų nameliuose vasaros metu pradėjo apsistoti kelios rygiečių šeimos. Paprasti nameliai pamažu buvo perstatyti ir augant poilsiautojų skaičių buvo pastatyti nauji vasarnamiai.
Tarp Dubultų ir Majuorų yra Latvijos prezidento rezidencija, o netoli nuo jos - Aspazijos namas, kur ji praleido paskutinius savo gyvenimo metus. Prieš Dubultų geležinkelio stotį yra 1907–1909 m. jugendstiliaus liuteronų bažnyčia. Šioje Jūrmalos dalyje yra ir Janio Rainio Rašytojų kūrybos ir poilsio namai įkurti 1946 m.
1950 m. Dubultuose buvo atidaryta pirmoji Latvijoje elektrifikuota geležinkelio linija Ryga-Dubultai.
Pavadinimo kilmė
Viena iš Dubultų pavadinimo kilmės versijų teigia, kad netolimoje apylinkėje gyveno valstietis Dubelts, nuo kurio vardo ir kilo Dubultų pavadinimas. Tačiau įtikimiausia versija atrodo, kad jau minėtas žvejų kaimas vadinosi Dublių kaimu (Dubleziem). Vėliau jį įvairiai linksniuojant - Dubble, Dubbel, Dubbeln, galiausiai prieita prie Dubultų.
Lūžų pilkapynas
Lūžų pilkapynas – pilkapynas Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, netoli Antalieptės, prie Lūžų miško 59 kvartalo pietinės linijos, Antalieptės seniūnija, Gražutės regioninis parkas.
Pilkapynas
Pilkapyną sudaro dvi pilkapių grupės. Pirmojoje yra 5 pilkapiai, datuojami VIII a. – XII a. Jų 8 m skersmens ir 0, 3–0, 7 m aukščio sampilus juosia grioviai. Netoli jų yra I tūkstantmečio vidurio apardytas pilkapis, jo sampilas 5 m skersmens ir 03–0, 4 m aukščio, pagrinde yra akmenų.
Apie 1 km į vakarus nuo Lūžų pilkapyno yra Lūžų akmuo, 300 m į šiaurę – Lūžų piliakalnis.
Olendai (Mordų valsčius)
Olendai  – kaimas Lenkijos rytuose, Mordų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Tarkuvo valsčiaus centras.
Nataša Ogaj
Natalija Ogaj-Ramer (g. 1944 m. spalio 21 d. Semipalatinske, Kazachija) – Lietuvos teatro režisierė.
Biografija
1962–1968 m. studijavo Valstybiniame teatro meno institute (GITIS) Maskvoje, Režisūros fakultete.
Baigusi institutą, pirmąjį spektaklį pastatė Simferopolyje. 1968–1969 m. dirbo Riazanės jaunojo žiūrovo teatre. 1969–1975 m. Šiaulių dramos teatro režisierė, 1971–1973 m. šio teatro vyriausioji režisierė. 1975 m. išvyko į Vilniaus Jaunimo teatrą.
1982 m. emigravo į JAV. Vadovauja savo įkurtai organizacijai „Moscow night“, kuri organizuoja festivalius, teatrinius susitikimus ir spektaklius.
Petras Bingelis
Petras Bingelis (1943 m. sausio 3 d. Mardasave, Marcinkonių valsčiuje – 2020 m. gruodžio 6 d. Kaune ) – choro ir orkestro dirigentas, pedagogas, Lietuvos ir Kauno miesto politinis bei visuomenės veikėjas.
Išsilavinimas
Mokėjo lietuvių, vokiečių, rusų, prancūzų kalbas.
Muzikinė veikla
Dar studijų metais pradėjo dirbti Vilniaus vyrų choro „Varpas“ chormeisteriu ir Lietuvos valstybinio pučiamųjų instrumentų orkestro „Trimitas“ muzikantu bei dirigento asistentu. 1972–1973 m. vyrų choro „Varpas“ meno vadovas ir dirigentas.
Nuo 1969 m. Kauno valstybinio choro (70–80 dalyvių) organizatorius, meno vadovas ir vyriausiasis dirigentas. Choras per penkis dešimtmečius išmoko apie 150 didelės apimties įvairių epochų ir stilių kūrinių ir surengė kelis tūkstančius koncertų Lietuvoje ir svetur. Su dideliu pasisekimu koncertavo Latvijoje, Estijoje, Ukrainoje, Lenkijoje, Čekijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Ispanijoje, Vengrijoje, Kroatijoje, Suomijoje, Norvegijoje, Danijoje, Šiaurės Afrikoje, Pietų Amerikoje, Azijoje ir kitur.
Dirigavo daug sudėtingų kantatinio-oratorinio žanro klasikinių ir šiuolaikinių kūrinių; Johano Sebastiano Bacho Mišios h-moll, „Kalėdų oratorija“ ir „Mato pasija“, Georgo Frydricho Hendelio „Mesijas“ ir „Samsonas“, Volfgango Amadėjaus Mocarto „Requiem“ ir „Missa brevis“, Franco Josefo Haidno „Pasaulio sutvėrimas“ ir „Paukenmesse“, Franco Šuberto Mišios As-dur, Luidžio Cherubinio „Requiem“, Džoakino Rosinio „Tankredas“ ir „Stabat Mater“, Hektoro Beliozo „Requiem“, Felikso Mendelsono Bartoldžio „Paulius“, Džiuzepės Verdžio „Requiem“, Antonino Dvoržako „Stabat Mater“, Johaneso Bramso „Vokiškasis requiem“, Kamilio Sen-Sanso „Tvanas“ ir „Kalėdų oratorija“, Ferenco Listo „Kristus“, Karolio Šimanovskio „Stabat Mater“, Karlo Orfo „Carmina Burana“ ir „Afroditės triumfas“, Bendžamino Briteno „Requiem“, Mikio Teodorakio Septintoji simfonija „Pavasaris“, Dmitrijaus Kabalevskio „Requiem“, Georgijaus Sviridovo „Pavasario kantata“ ir „Patetinė oratorija“, Česlovo Sasnausko „Requiem“, Juliaus Juzeliūno „Patarlių simfonija“ Nr.6, Jeronimo Kačinsko „Juodasis laivas“, Vlado Švedo „Rožės prie IX forto“, Teisučio Makačino „Saulės poema“, Vidmanto Bartulio „Requiem“ ir kt.
Kaune suorganizavo kamerinį orkestrą ir 1977–1979 m. jam vadovavo. 1988–1989 m. Kauno valstybinio muzikinio teatro meno vadovas ir vyr. dirigentas, dirigavo Džiuzepės Verdžio „Traviatą“ ir Volfgango Amadėjaus Mocarto „Don Žuaną“. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri pirmininkas ir narys, muzikos mokymo įstaigų valstybinių egzaminų komisijų pirmininkas, įvairių meno ir repertuaro komisijų pirmininkas.
Nuo 1970 m. buvo dainų švenčių vyr. dirigentas bei meno vadovas: 1990 m. Tautinės dainų šventės, 1994 m., 1998 m. ir 2003 m. Pasaulio lietuvių dainų švenčių, 2007 m. „Būties rato“, 2009 m. „Amžiaus sutartinės“ ir 2014 m. „Čia – mano namai“.
Ne kartą dirigavo Lietuvos nacionaliniam simfoniniam orkestrui, Lietuvos valstybiniam simfoniniam orkestrui, Lietuvos kameriniam orkestrui, Kauno miesto simfoniniam orkestrui. Koncertavo su žymiais Lietuvos ir užsienio dainininkais: Virgilijumi Noreika, Vladimiru Prudnikovu, Irina Archipova, Badri Maisuradze ir kitais. Koncertavo su pianistais Mūza Rubackyte, Petru Geniušu, smuikininku Pavelu Bermanu.
Buvo Lietuvos muzikų sąjungos narys, Kauno Mikalojaus Konstantino Čiurlionio draugijos pirmininkas. Nuo 1996 m. buvo Pažaislio muzikos festivalio įkūrėjas ir meno vadovas.
Akademinė veikla
Nuo 1980 m. buvo Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, nuo 1992 m. docentas, nuo 1996 m. VDU Muzikos akademijos Muzikos teorijos ir pedagogikos katedros profesorius; išugdė būrį jaunųjų dirigentų. 2015 m. buvo išrinktas Vytauto Didžiojo universiteto Senato valdybos pirmininko pavaduotoju.
Politinė veikla
Nuo 1993 m. buvo Tėvynės Sąjungos (Lietuvos konservatorių), nuo 2008 m. Tėvynės sąjungos–Lietuvos krikščionių demokratų rėmėjas.
Nuo 1995 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
Čičinų apylinkė
Čičinų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Jonavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jonavos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Liepų apylinkės ir dalis Ragožių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Čičinų apylinkė prijungta prie Kulvos apylinkės.
Aleksejevkos kaimo gyvenvietė
Aleksejevkos kaimo gyvenvietė  – administracinis vienetas kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Krasnoznamensko municipaliniame rajone. Centras – Timofejevas.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje Nemunu su Pagėgių savivaldybės Vilkyškių seniūnija, Jurbarko rajono savivaldybės Viešvilės seniūnija, Smalininkų seniūnija, rytuose su Šakių rajono savivaldybės Sudargo seniūnija, pietryčiuose su Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko, pietuose su Krasnoznamensko miesto, Vesnovo kaimo gyvenvietėmis, pietvakariuose su Nemano rajono Lunino kaimo ir Nemano miesto gyvenvietėmis.
2010 m. Rusijos gyventojų surašymo duomenimis buvo 3007 gyventojai.
Gyvenvietės
Kaliningrado srities įstatymu Nr. 256. Aleksejevkos kaimo gyvenvietę sudaro gyvenvietės:
Kitos gyvenamosios vietovės: