cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pietų amamių kalba
Remiantis Ethnologue duomenimis, pietų amamių kalba šnekančiųjų skaičius yra 1800. Kalbai gresia išnykimas, nes jaunesniosios kartos arba vartoja japonų kalbą, arba ton fucūgo vadinamą japonų kalba paremtą pidžiną.
Sofulu
Istorija
Vykstant Kalnų Karabacho karui, Sofulu gyvenvietė, anksčiau buvusi Azerbaidžano eksklavu Armėnijos teritorijoje, buvo okupuota Armėnijos karinių pajėgų ir de facto tapo pavaldi šios šalies Tavušo sričiai. Vietinių gyventojų azerbaidžaniečių po okupacijos neliko.
1497 m. kornų sukilimas
'''1497 m. kornų sukilimas'''  – karinis sukilimas, vykęs nuo 1496 m. iki 1497 m. pietinėse Anglijos teritorijose.
Neramumai prasidėjo tuometiniam Anglijos karaliui Henrikui VII pakėlus mokesčius, kurie buvo skirti finansuoti kariniams veiksmams prieš Škotiją. Kornvalio grafystė taip pat tuo metu patyrė ekonominį nuosmukį, karaliui sustabdžius alavo gavybą grafystėje, ir nepritarė mokesčių didinimui karinėms kampanijoms, kurios neatneš naudos Kornvalio teritorijoms. Sukilėliai iš Kornvalio judėjo per visą pietinę Anglijos pakrantę su tikslu pasiekti Londoną.
Sukilimas baigėsi triuškinančia Anglijos karalystės pergale. Trys kornų sukilėlių vadai nubausti mirties bausme, dalis sukilėlių taip pat priversti vergauti. Henrikas VII taip pat skyrė finansinę baudą Kornvalio grafystei.
1508 m., praėjus vienuolikai metų po sukilimo, karalius suteikė kornams autonomijos teises bei leido atkurti alavo gavybą.
Thalo dykuma
thumb|right|250px|Namas Thalo dykumoje thumb|right|250px|Medis Thalo dykumoje Thalo dykuma  – dykuma Pandžabe (Pakistanas). Tai didelė teritorija tarp Dželamo ir Indo (Sindo) upių, netoli Pothohar plynaukštės. Ilgis iš šiaurės į pietus yra apie 300 km, didžiausias plotis – 110 km, mažiausias plotis – 30 km.
Thalo dykuma priklauso Bhakkar, Khushab, Mianwali, Jhang, Layyah ir Muzaffargarh rajonams. Dykumos dalis Jhang’o rajone yra ant Dželamo upės kranto.
Geografiškai panaši į Čolistano ir Taro dykumas.
Thalo dykumoje gyvena tokios gentys kaip Aheer, Bhachar, Johiya, Mammak, Chhina, Baloch, Tiwana, Sial, Baghoor, Awans, Rahdari, Lashari, Jhammat, Gahi ir Waghra.
Jonas Radavičius (1833)
Jonas Radavičius (, 1833 m. liepos 12 d. – 1896 m. gegužės 9 d.) – iš Lietuvos krašto kilęs JAV kunigas ir klebonas, prisidėjęs prie šv. Stanislovo parapijų statymų Milvokyje ir Baltimorėje.
Biografija
Gimė 1833 m. prie Baltijos jūros. Mokėsi Žemaičių kunigų seminarijoje Varniuose. 1859 m. įšventintas Motiejaus Valančiaus vyskupijoje. Kartu su vyskupu Valančiumi kovojo su visuomenės girtavimu, rengė blaivumo akcijas. 1863 m. persekiojamas caro valdžios dėl seminarijos dalyvavimo tų metų sukilime persikėlė į Miuncheną, 1870 m. Milvokio vyskupo kvietimu išvyko į JAV. Prisidėjo prie šv. Stanislovo katalikų bažnyčios – pirmosios lenkų bažnyčios Milvokyje – statymo (pabaigta 1873 m.) ir tapo jos klebonu. Vėliau apsigyveno šv. Jadvygos klebonijoje, joje mokino lenkų kalbos ir literatūros, tapo lenkų katalikų sąjungos nariu.
1886 m. paveldėjo Baltimorės pirmojo lenkų kunigo ir tautiečio Petro Končios klebonijos pareigas po jo mirties. Vadovavo antrojo Baltimorės šv. Stanislovo parapijos statinio statyboms (užbaigtas 1891 m.). Mirė 1896 m. šv. Juozapo ligoninėje Baltimorėje, palaidotas parapijos kapinėse.
Lietuviškuose šaltiniuose Radavičius (Rodavičius) minimas, kaip Anykščių vikaras, kuris dėl 1863 m. sukilimo veiklos buvo įkalintas caro valdžios, tačiau pasak vyskupo Valančiaus, jam esą pavykę pabėgti į Prūsus.
Lietuvos kino centras
miniatiūra|Buveinė
– valstybinė įstaiga, skatinanti ilgalaikį Lietuvos kino vystymąsi ir konkurencingumą.
2011 m. Azijos lengvosios atletikos čempionatas
2011 m. Azijos lengvosios atletikos čempionatas – devynioliktas kas dvejus metus vykstantis Azijos lengvosios atletikos čempionatas, kuriame varžosi pajėgiausi sportininkai atstovaujantys AAA priklausančias valstybes. 2011 m. čempionatas vyko liepos 7 - 10 dienomis Japonijoje. Čempionate varžėsi 507 sportininkai iš 40 šalių,
521 m.
521 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Petro I sala
miniatiūra|Petro I salos krantas Petro I sala (Peter I Øy) – vulkaninės kilmės sala, esanti netoli Antarktidos. Salą 1821 m. sausio 21 d. atrado Fadėjaus Belinghauzeno ekspedicija. Sala pavadinta caro Petro I garbei. Pirmą kartą čia išsilaipinta 1929 m. vasario 2 d., tai padarė norvegų jūreivis Ola Olstad.
Petro I salos plotas 243 km², aukščiausias salos taškas maždaug 1755 m virš jūros lygio. 95 % salos pavišiaus kausto ledas.
Kartelių teisė
Kartelių teisė - ūkinės teisės dalis, konkurencijos teisės pošakis; visuma teisės normų, reguliuojančių kartelius (kartelinius susitarimus) tarp rinkos dalyvių. Kartelių teisė nustato kartelių draudimus, jų tikrinimo tvarką ir galimybes, įmonių susiliejimų priežiūrą. Kartelių teisė atsirado plintant karteliams tarp įmonių, ypač apie 1870 m., industrializacijos pasekmėms. JAV teisės normos, draudžiančios kartelius, susiformavo XIX a. Kitose valstybėse iki pat II pasaulinio karo pabaigos karteliai iš esmės buvo leidžiami.
Neįgaliųjų reikalų departamentas
miniatiūra|Buveinė
- valstybinė įstaiga, užsiimanti neįgaliųjų socialine integracija. Stebi, kaip Lietuvoje kitos organizacijos padeda neįgaliesiems.
CD Mirandés
Istorija
1927-ieji laikomi klubo įkūrimo metais.
2011–2012 m. sezone klubas iškopė į Karaliaus taurės pusfinalį. 2014–2015 m. sezone antros pakopos pirmenybėse užėmė aštuntąją vietą, tai yra aukščiausias klubo pasiekimas.
2016–2017 m. sezone Laliga2 pirmenybėse užėmė paskutinę 22 vietą ir iškrito į žemesnį divizioną.
Barchudarli
Barchudarli – kaimas šiaurės vakarų Azerbaidžane, Kazacho rajone. Barchudarli yra Azerbaidžano eksklavas, apsuptas Armėnijos, kuri jį kontroliuoja nuo Kalnų Karabacho karo. Gyvenvietė užima apie 22 km², de facto administruojama kaip Armėnijos Tavušo srities dalis.
Istorija
1992 m. vykstant Kalnų Karabacho karui, Barchudarli buvo okupuota Armėnijos karinių pajėgų. Kartu su Sofulu gyvenviete anksčiau buvo Azerbaidžano eksklavu Armėnijos teritorijoje. Okupacinės pajėgos išstūmė vietinius azerbaidžaniečių gyventojus.
Sakamoto Rioma
Vienas svarbiausių jo pasiekimų buvo tarpininkavimas sudarant taiką tarp Čiošiū (dabartinė Jamagučio prefektūra) ir Sacumos (dabartinė Kagošimos prefektūra), dviejų galingų provincijų ilgai buvusių priešiškomis. Po taikos sudarymo jos susivienijo prieš Tokugavos šiogūnatą. Rioma tuo laikotarpiu buvo persekiojamas Tokugavos šalininkų, tarp jų ir Šinsengumi. 1867 metais, būdamas 31-erių, kartu su bendražygiu Nakaoka Šintaro nužudytas Kiote. Sakamoto Rioma, savo veikla prisidėjo prie sparčios Japonijos modernizacijos ir šiuo metu yra viena populiariausių bei žinomiausių istorinių asmenybių Japonijoje.
Biografija
Sakamoto Rioma gimė 1836 m. sausio 3 dieną tuometinėje Tosa provincijoje (šių dienų Kočio prefektūra), Šikoku saloje. Sakamoto Hatibejo sūnus Rioma turėjo tris vyresnes seseris ir vyresnį brolį. Ankstesnės jo šeimos kartos vertės sakės varymu ir sukaupė pakankamai turto, kad galėtų nusipirkti žemiausio rango samurajų titulą. Tosoje buvo griežtai skiriami aukštesniojo rango samurajai (joshi) ir žemesnio rango samurajai (kashi). Skirtingo rango samurajai gyveno atskiruose kvartaluose ir su jais buvo elgiamasi skirtingai.
miniatiūra|Katsu Kaišiu 1858 m. tapęs meistru garsiojoje sostinės samurajų kardo meno mokykloje, Sakamoto Rioma paliko Edo ir grįžo į gimtąją Tosos provinciją. 1862 m. jo draugas Takečis Hanpeita Tosoje įkūrė Lojalistų partiją Kinnoto. Jų politinis šūkis buvo "Gerbk imperatorių, išvyk barbarus". Partiją sudarė apie 2000 samurajų, daugiausia žemesniojo rango, kurie siekė Tosos valdymo reformavimo. Kadangi Tosos valdytojas atsisakė pripažinti šią grupę, buvo planuojama Jošidą Tojo (Yoshida Toyo) nužudyti (jis vėliau ir buvo nužudytas, bet jau po to, kai Rioma išvyko iš Tosos). Rioma dalyvavo sąmoksle, tačiau nebuvo jo šalininkas; Takečis reikalavo revoliucijos tiktai Tosos klane, o Rioma galvojo, kad jie galėtų kažką padaryti visai Japonijai. Jis nusprendė atsiskirti nuo Takečio ir išvykti iš Tosos. Tais laikasi pasitraukti iš klano be leidimo buvo draudžiama ir už tai grėsė mirtis.
Iš Tosos provincijos Sakamoto Rioma pabėgo 1862 metų pavasarį. Per Osaką ir Kiotą jis pasiekė Edą. Atvykęs į Edą Rioma susitiko su aukštas pareigas šiogūno laivyne užimančiu pareigūnu Katsu Kaišiu. Katsu Kaišiu buvo Edo gimęs šiogūno vasalas ir kaip ir Rioma, pasižymėjo puikiais kardo valdymo įgūdžiais. Taip pat Kaišiu buvo gerbiamas kaip puikus laivybos srities žinovas. Šioje srityje žinias kaupti Kaišiu pradėjo Nagasakyje, kur per bendruodamas su olandų pirkliais, taip pat turėjo galimybę plėsti žinias apie Vakarų šalis, išstudijuoti Vakarų karybos mokslų ypatumus ir net apsilankyti Amerikoje 1860 m., kur kelis mėnesius stebėjo ir analizavo skirtumus tarp feodalinės Japonijos ir demokratiškos Amerikos visuomenės. Kaip ir Sakamoto, Katsu buvo gimęs neturtingų samurajų šeimoje. Nors ir būdamas kardo meistru, buvo priešiškai nusiteikęs prieš bet kokį smurtą ir tvirtai tikėjo žinių galia. Sužavėtas jo žiniomis Rioma, vietoj to, kad įvykdytų anksčiau planuotą Katsu Kaišiu žmogžudystę, tapo jo mokiniu. Jis atsisakė ksenofobinių idėjų ir ėmė intensyviai mokintis laivininkystės. Dėl savo atkaklumo ir užsispyrimo Rioma tapo Katsu padėjėju.
Ramų Sakamoto gyvenimą, gilinant žinias apie Vakarus bei padedant Kaišiu statyti galingą laivyną, sudrumstė žinia apie tai, jog viena iš šiogūno valdžia nepatenkintų galingų Japonijos provincijų Čiošiu (, dabartinė Jamaguči prefektūra) užpuolė pro Šimonoseki miesto uostą plaukiančius vakariečių laivus. Incidento priežastimi tapo šiogūnato neįvykdytas pažadas, jog iki 1863 gegužės 10 dienos šalyje nebeliks barbarų. Nors Rioma nepritarė tokiems Čiošiu veiksmams, nes manė juos esant visiškai nenaudingus Japonijai, tai, kas Sakamoto privertė vėl imtis aktyvių veiksmų siekiant nuversti šiogūnatą, buvo žinia, jog apgadinti vakariečių laivai remontuojami čia pat, Edo mieste, ir iš ten vėl siunčiami kovoti prieš Čiošiu pajėgas. Tokia situacija Riomai sukėlė tokį pasišlykštėjimą su barbarais bendradarbiaujančia valdžia, jog laiške savo seseriai pareiškęs, jog nori „išvalyti Japoniją“, Sakamoto ėmė burti aplink save bendraminčius, kurie galėtų prisidėti prie Japonijos gerovei užtikrinti skirtų planų (kitaip tariant, tuometinės valdžios nuvertimo) kūrimo ir įgyvendinimo.
Satsuma ir Čiošiu susivienijimas
Vienu didžiausių Sakamoto Riomos pasiekimų yra laikomas sėkmingas tarpininkavimas siekiant dviejų tuo metu galingų provincijų, Satsuma ( (Kiūšiū salos pietinėje dalyje)) bei Čiošiu suvienijimo prieš bendrą priešą – Tokugavos šiogūnatą. 1863 m. gegužės 10 d. užsieniečių laivų užpuolimas Šimonoseki uoste išprovokavo ir užsienio pajėgų atsaką. Bendra amerikiečių, prancūzų, olandų bei britų ataka prieš Čiošiu privertė provinciją pripažinti, jog vakariečių įveikti neįmanoma. Norėdami baigti konfliktą Čiošiu atstovai atsiprašė šiogūnato už tai, kad išprovokavo tokius barbarų veiksmus, tačiau nepritarimas šiogūnato vykdomai politikai šios provincijos atstovų gretose išliko stiprus. Maždaug dabartinėje Kagošimos prefektūros teritorijoje buvusi Satsuma provincija tuo metu taip pat turėjo nemažai rūpesčių su užsieniečiais. Šios provincijos norą nuversti tuometinį šiogūnatą sustiprino vadinamasis britų-Satsumos karas, kai britai pasinaudojo Namamugi incidentu (Satsuma provincijos samurajus nužudė jo šeimininkui deramos pagarbos neparodžiusį britų pirklį), kaip pretekstu atakuoti Satsuma provinciją. Tiek Čiošiu tiek Satsuma provincijų neapykantą valdžiai kurstė ir vis didėjantis šiogūnato diktatoriškumas. Galiausiai, 1865 metais, šiogūnatui įsakius provincijoms atsiųsti dalį savo pajėgų padėti kovoti prieš Čiošiu provinciją – Satsuma tai padaryti atsisakė. Čia svarbią rolę užėmė Sakamoto Rioma. Jis perdavė žinią apie Satsumos provincijos atsisakymą paklusti šiogūnatui Čiošiu lyderiams. Nors Čiošiu ir Satsuma nuo seno buvo aršūs konkurentai, po šio įvykio atsirado proga abiejų provincijų lyderiams apgalvoti vienijimosi prieš bendrą priešą – šiogūnatą, galimybę.
1866 metais slaptame susitikime dalyvavę Čiošių ir Satsuma provincijų lyderiai, pasirašė savitarpio pagalbos sutartį bei sutarė siekti Japonijos suvienijimo, net jei tai reikalaus šiogūnato valdžios nuvertimo. Žinoma, susitikime dalyvavo ir tarpininko vaidmenį atlikęs Sakamoto Rioma. Šis galingų provincijų susivienijimas buvo labai svarbus įvykis ir Riomai, kadangi susivienijusios šios provincijos tapo jėga, pakankamai stipria pasipriešinti šiogūnato valdžiai ir taip padėti išpildyti Sakamoto svajonę suvienyti ir išvalyti Japoniją.
Aštuonių punktų modernizacijos planas
Sakamoto Rioma politinė veikla nesibaigė sėkmingu tarpininkavimu siekiant suvienyti Čiošiu ir Satsuma provincijas. Po šių sėkmingų derybų Rioma buvo persekiojamas Tokugavos policijos, vedė ir spėjo sudalyvauti Šimonoseki jūrų mūšyje (1866 m.) tarp Tokugavos šiogūnato ir Čiošiu pajėgų. 1867 metais Rioma įkuria pirmąją Japonijoje modernią verslo korporaciją, kuri vadinosi Kaientai. Kaientai, įkurta Nagasakyje, buvo privatus laivynas kuris užsiėmė siuntų pervežimu. Šiais laivais buvo tiekiami ginklai Satsuma bei Čiošiu provincijų pajėgoms, nusiteikusioms prieš šiogūnatą. Per veiklas susijusias su Kaientai, Sakamoto Rioma susipažino bei susidraugavo su gabiu finansininku Jataro Ivasaki bendraminčiu, tikėjusiu, jog svarbiausia mąstyti apie šviesesnę Japonijos ateitį, bei kuris vėliau tapo garsiosios Mitsubiši korporacijos įkūrėju.
Nors Sakamoto Rioma ir tiekė ginklus šiogūno priešams, pats jis nebuvo linkęs į smurtą. Šimonoseki jūrų mūšis buvo vienintelis kartas, kai Rioma pats dalyvavo karo veiksmuose. Tikėjimas, jog tikslo galima pasiekti ir neliejant kraujo, paskatino Riomą ieškoti naujų būdų šiogūnatui nuversti. 1867 metais, Sakamoto Rioma sukūrė Aštuonių punktų programą kaip be smurto modernizuoti Japonijos valdymą. Kadangi šis planas parašytas kelionės laivu metu, dar jis vadinamas „Didžiuoju planu jūroje“. Pagal šį planą, šiogūnas turėtų grąžinti valdžią imperatoriui, įkurta vyriausybė, vyriausybės nariai turi būti išrenkami iš pačių gabiausių aristokratų, feodalų ar paprastų japonų, bet kokia valdančiųjų veikla turi būti vykdoma, bei įstatymai turi būti priimami atsižvelgiant į viešą daugumos nuomonę, seni, feodalų laikais sukurti įstatymai turi būti panaikinti bei pakeisti moderniu įstatymų kodeksu, karinis laivynas turi būti stiprinamas, įkurta imperinė armija, o sidabro ir prekių vertė suderinta su užsienio kainų tarifais.
Kol dirbo ties planu, Sakamoto ir toliau pardavinėjo ginklus Satsuma bei Čiošiu klanams, ketinusiems jėga nuversti šiogūnato valdžią, nes norėjo, jog valdžia išsigąstų stiprėjančio priešo ir tai padidintų galimybę, jog jo Aštuonių punktų programa būtų svarstoma rimtai. Sakamoto planas patiko ne visiems jo sąjungininkams, nes nežadėjo visiško šiogūnato sunaikinimo, tačiau vienas Riomos bendraminčių, bei vienas Tosa provincijos lyderių Goto Šiodžiro Aštuonių punktų planą įvertino teigiamai ir jis įtikino kitą svarbų Tosa lyderį Jamanouči Jodo  programą paremti. Jodo išsiuntė Sakamoto planą tuometiniam šiogūnui Tokugava Jošinobu 1867 metų spalio 3 dieną. Lygiai po vienuolikos dienų, spalio 14 d., dėl vis didėjančios Satsuma ir Čiošiu pajėgų puolimo grėsmės, Tokugava Jošinobu atsistatydino iš šiogūno posto.
Populiarumas šiandien
Dar ir dabar Sakamoto Rioma yra laikomas viena populiariausių istorinių asmenybių visoje Japonijoje. 2008 m. NHK kultūros tyrimų institutas atliko apklausą apie istorines asmenybes. Pasibaigus tyrimui paaiškėjo, jog pagal populiarumą Sakamoto Riomą aplenkė tik vienu iš Japonijos suvienytoju laikomas Oda Nobunaga ir Tokugavos šiogūnato pradininkas Tokugava Iejasu. Sakamoto būdo bruožai ir veikla įkvėpė ne vienos knygos, filmo bei televizijos serialo siužetą. Apie Riomos gyvenimą nuo 1911 m. sukurta daugiau nei dešimt kino filmų, tarp kurių nemažai dėmesio susilaukė 1974 m. Kazuo Kuroki režisuotas „Riomos nužudymas“, pasakojantis apie tris paskutines Riomos Sakamoto gyvenimo dienas. Itin didelio populiarumo susilaukė 2010 m. pradėtas rodyti televizijos serialas „Riomaden“ arba „Riomos legenda“. Šis Kei Suzuki režisuotas 48-ių serijų NHK televizijos serialas, kuriame Riomos vaidmenį atliko garsus aktorius ir dainininkas Fukujama Masaharu tapo toks populiarus, jog jį nuspręsta rodyti ne tik Japonijoje, bet ir Tailande, Pietų Korėjoje, Taivane, Kinijoje, Vietname bei Honkonge.
Epizodais iš Sakamoto Riomos gyvenimo nevengia naudotis ir turizmo verslas. Nuo 1991 m. lapkričio Japonijos Koči prefektūros sostinėje Koči mieste, veikia memorialinis Sakamoto Riomos muziejus, kuriame surinkta bei visuomenei laisvai prieinama daugiau nei 2000 knygų susijusių su Sakamoto gyvenimu, taip pat čia saugomi jo rašyti laiškai, svarbūs dokumentai priklausę tiek pačiam Riomai tiek jo artimiesiems ir bendražygiams. Turistams taip pat siūloma aplankyti vietą Kiote, kur Rioma su bendražygiu Šintaro leido paskutines savo gyvenimo dienas.
Swansea University FC
Svonsio „Swansea University“ – Velso futbolo klubas iš Svonsio.
Istorija
Komandos ištakos siekia 2011 m., kai susibūrė studentiška komanda. Ji pradėjo rungtyniauti aštuntoje pakopoje ir sparčiai kilo, kasmet pereidama į aukštesnį lygmenį. 2018/19 m. trečioje pakopoje buvo antri, o tai suteikė teisę žaisti antros pakopos pirmenybėse. 2019 m. debiutavo Cymru South (Pietų Velso) pirmenybėse.
Leitaunas–Betistaunas–Morningtonas
Leitaunas–Betistaunas–Morningtonas  – miestelis Mido grafystėje, rytų Airijoje. Sudarytas sujungus gretimus Leitauno, Betistauno ir Morningtono kaimus. 10 889 gyventojai (2011 m. duomenys). Miestelio pakrantės ilgis – 11 km. Prasideda nuo Boinės upės, kuri ribojasi su Lauto grafyste ir tęsiasi iki Delvino upės, kuri ribojasi su Dublino grafyste.
Kolumbijos demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Kolumbijos demografiją.
Gyventojų skaičius: 45 644 023 (2009 m. apskaičiavimai) thumb|right|210px|Kolumbijos gyventojų amžiaus piramidė thumb|210px|right|Kolumbijos populiacijos kitimas 1961 - 2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. thumb|right|210px|Žemėlapis pagal gyventojų tankumą (tankiausiai apgyvendintos teritorijos pažymėtos raudonai) Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,377 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 19,57 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 5,54 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -0,26 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 74 % (2008 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 18,9 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
Bienicos valsčius
Bienicos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Bienica.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1929 m. balandžio 1 d. Bienicos valsčiaus 12 gyvenviečių prijungtos prie Vaistamo valsčiaus.
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Nikolajus Abramovas
Biografija
N. Abramovas poeziją ir prozą rašė vepsų ir rusų kalbomis, jo darbai išversti į daugiau kaip 20 kalbų. Jis yra septynių poezijos rinktinių autorius, jos buvo išleistos vepsų, rusų, estų, prancūzų ir vengrų kalbomis.
N. Abramovas savo poeziją pirmą kartą publikavo žurnale suomių kalba Punalippu 1989 m. vasarį. 1994 m. pasirodęs leidinys Koumekümne koume („Trisdešimt trys“) yra pirmoji kada nors išleista grožinė vepsų knyga.
1998 m. įstojo į Rusijos rašytojų sąjungą. Jis taip pat buvo Karelijos rašytojų sąjungos narys. N. Abramovui buvo suteiktas nusipelnusio Karelijos Respublikos kultūros darbuotojo vardas. Barenco Europos–Arkties regiono kultūros centras Everkalikse, Švedijoje, 2006 m. rugpjūtį N. Abramovui skyrė literatūros premiją.
2013 m. buvo išleistas aštuoniasdešimties eilėraščių rinkinys vepsų kalba Оять-ёген рандал... (Ojat'-jogen randal... – „Ant Ojatės upės kranto...“). Šis leidinys laikomas vepsų kalbos istorijoje trečiuoju, išleistu kirilica (vepsų kalbą įprasta užrašyti lotynų abėcėle).
Be literatūrinio darbo, Nacionalinėje Karelijos Respublikos bibliotekoje Petrozavodske N. Abramovas dirbo bibliografu. Darbavosi laikraštyje vepsų kalba „Kodima“.
Sikorski Ilja Muromec
Ilja Muromec (Sikorsky S-22, S-23, S-24, S-25, S-26 ir S-27) XX a. antrajame dešimtmetyje Rusijos Imperijoje sukurta keturmotorių keleivinių lėktuvų ir sunkiųjų bombonešių serija. Orlaivis buvo pavadintas Kijevo Rusios bylynose aprašyto slavų mitinio herojaus Iljos Muromiečio vardu. Lėktuvas buvo tolimesnė Igorio Sikorskio sukurto pirmojo pasaulyje keturmotorio bombonešio „Russky Vityaz“ arba „Le Grand“ evoliucija. 1913 m. pasirodęs „Ilja Muromec“ buvo kuriamas kaip avialaineris, savo keleiviams siūlęs to meto naujovę – erdvų uždarą saloną bei tualetą. Jis tapo pirmuoju serijiniu būdu gamintu keturmotoriu lėktuvu. Pirmojo pasaulinio karo metais „Ilja Muromec“ buvo pertvarkytas į pirmąjį pasaulyje keturmotorį bombonešį, jog pagrindu Rusijos Imperijos KOP buvo suformuotas strateginių bombonešių dalinys. Šie lėktuvai puikiai pasirodė ankstyvoje karo stadijoje, nes Centrinės valstybės analogiškus orlaivius sukūrė gerokai vėliau.
Konstrukcija ir gamyba
Konstrukciškai „Ilja Muromec" buvo medinis, drobe trauktas pusantrasparnis biplanas.
„Ilja Muromec" buvo kuriamas kaip prabangus avialaineris. Pirmą kartą aviacijos istorijoje jame buvo įrengtas uždaras keleivių salonas, patogios pintos kėdės, miegamasis, holas ir net pirmasis lėktuvo tualetas. Lėktuvo salonas buvo šildomas variklių kuriama šiluma ir apšviečiamas elektra. S-22 pilotų kabinoje galėjo tilpti 2-3 asmenys – šturmanas, mechanikas, radistas. Abiejose fiuzeliažo pusėse įrengtos angos leido mechanikams skrydžio metu išlipus ant apatinių sparnų aptarnauti variklius. Pirmąjame modelyje buvo įrengti skirtingi keleivių salonai – iš karto už pilotų kabinos buvo po du didelius langus iš abiejų pusių turintis salonas, už jos – privati kajutė, kurioje su gultu, mažu staliuku ir spinta.
miniatiūra|Orlaivio brėžinys
Pirmą kartą „Ilja Muromec“ (gamyklinis Nr. 107) pakilo 1913 m. pabaigoje. 1914 m. vasario 11 d. antrasis prototipas (gamyklinis Nr. 128) pakilo pirmajam demonstraciniam skrydžiui su 16 keleivių. Tai buvo pervežtų keleivių skaičiaus pasaulio rekordas. 1914 m. birželio 30 d. ir liepos 12 d. su šiuo lėktuvu pasiektas naujas pasaulio rekordas – nuskrista apie 1200 km iš Sankt Peterburgo į Kijevą. Pirmasis etapas truko 14 valandų ir 38 minutes su vienu sustojimu Oršoje pasipildyti degalų. Atgalinis skrydis su sustojimu Novosokolnikuose užtruko dar trumpiau – apie 13 valandų. Pasak paties Sikorskio, „1600 mylių (2600 km) skrydis įtikinamai įrodė didelių daugiamotorių lėktuvų vertę. Po jo kariuomenė užsakė dešimt keturis „Ilja Muromecus", o gamyklos darbuotojai buvo be galo patenkinti šiuo dviejų metų sunkaus darbo rezultatų įvertinimu. Sikorskio nuopelnus caras Nikolajus II įvertino Šv. Vladimiro ketvirtojo laipsnio ordiną, pasirūpino atleidimu nuo karo prievolės ir pažadėjo kad Valstybės Dūma jam skirs 100 000 rublių dotaciją. 1914 m. liepos mėn. Krasnoje selo vykusių karinių manevrų metu Nikolajus II B tipo „Ilja Muromec" karinį prototipą Nr. 128 pakrikštino „Kijevskiu“.
„Ilja Muromec" buvo išbandytas su slidėmis ir pontonais. Jo kūrėjas planavo tolimesnes šio orlaivio modifikacijas. 1914 m. pabaigoje buvo planuojama pradėti kelevinius keleivinius skrydžius naudojant „Ilja Muromec".
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Sikorskis gavo nurodymą pertvarkyti lėktuvą į „karinį „V" tipo Ilja Mouromec – pirmąjį pasaulyje specialiai sukurtą sunkesniu už orą bombonešį". Naujasis sunkusis bombonešis, taip pat plačiai naudotas ir žvalgybinėms misijoms, buvo šiek tiek mažesnis ir lengvesnis nei „A“ tipo keleivinis lėktuvas. Jame buvo įrengti vidiniai stelažai 800 kg bombų, taip pat montuota iki devynių kulkosvaidžių lizdų. „Muromec“ (varintas S-25) 1916 m. kovo mėn. tapo pirmuoju orlaiviu su uodegos šaulio lizdu. Varikliai buvo apsaugoti 5 mm storio šarvaid.
Eksploatacijos istorija
miniatiūra|Josipas Baško, Kijeve dislokuoto „Ilja Muromeco“ pilotas Pirmojo Pasaulinio karo pradžioje iš pradinės dešimties orlaivių serijos buvo pagaminti tik du „Ilja Muromec“. „Ilja Muromec" į Rusijos KOP oficialiia buvo priimtas 1914 m. rugpjūtį. Jų pagrindu 1914 m. gruodžio 10 d. buvo suformuota pirmoji dešimties bombonešių eskadrilę. Jos orlaivių skaičius 1916 m. viduryje išaugo iki 20. Fronte šio lėktuvai naudoti nuo 1915 m. vasario 12 d., daugiausiai prieš Vokietiją.
Vokiečių naikintuvų pilotai vengė atakuoti šiuos bombonešius dėl jų gynybinės ugnies galios. Iš uodegos atakuojantys naikintuvai taip pat patirdavo keturių didelių variklių propelerių sukuriamą turbulenciją.
Pirmasis šio tipo lėktuvas buvo numuštas 1916 m. rugsėjo 12 d. (pagal Julijaus kalendorių), kovoje su keturiais vokiečių „Albatros" naikintuvais, iš kurių tris jam pavyko numušti. Tai taip pat buvo vienintelis mūšyje numuštas „Ilja Muromec". Mūšiuose buvo apgadinti dar trys lėktuvai, tačiau jiems pavyko grįžti į bazę.
1913–1918 buvo pagaminti bent 83 vnt. „Ilja Muromec". Jais pirmą kartą buvo vykdyta daug naujų aviacijos operacijų – bombardavimas iš sunkiųjų bombonešių, bombonešių grupiniai antskrydžiai, naktinis bombardavimas, fotografinis bombardavimo žalos įvertinimas. Naudojant „Ilja Muromec" buvo sukurta vienišo bombonešio, dalyvaujančio oro mūšyje su keliais priešo naikintuvais, taktika. Dėl nuolatinio ginklų tobulinimo labai išaugo bombardavimo efektyvumas. miniatiūra| „Ilja Muromec“ S-23 Orlaivio ginkluotė nuolat kito, ją galėjo sudaryti įvairios kulkosvaidžių ir patrankų kombinacijos, apimančios 12,7 mm, 15,3 mm, 25 mm, 37 mm, and 7.62 mm guns, Maksimo kulkosvaidžius, Ljuiso (Lewis) kulkosvaidžius, Madseno kulkosvaidžius, Kolto (Colt) kulkosvaidžius and Leonido Kurčevskio eksperimentinius beatatrankines patrankas. Bombardavimui buvo naudojamos įvairios bombų krovinio kombinacijos – nuo 50 kg, 100 kg iki 656 kg bombų, priklausomai nuo įgulos sudėties, kuro kiekio, kitos ginkluotės. Su trijų asmenų įgula ir dviem gynybiniais kulkosvaidžiais „V“ tipo „Ilja Muromecas“ galėjo pakelti 500 kg bombų krovinį.
Karo eigoje visi „Ilja Muromec“ lėktuvai atliko daugiau nei 400 skrydžių ir numetė 65 tonas bombų. 1917 m. pradžioje dėl nusidėvėjimo liko tik keturi kociniams skrydžiams tinkami bombonešiai. Kiti „Ilja Muromecai" buvo perkelti į mokomuosius dalinius.
„Ilja Muromec" smarkiai įtakojo sunkiųjų bombonešių vystymąsi ir kitose šalyse. Rusijos vyriausybė ir pats Sikorskis Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos vyriausybėms pardavė brėžinius bei gamybos licenciją. Nemažai šio lėktuvo elementų nusikopijavo ir Vokietijos gamintojai, ypač naudodami 1916 m. rugsėjį numušto lėktuvo dalis.
Lėktuvas Rusijos revoliucijoje ir po jos
Po Spalio perversmo Rusijos Respublikos kariuomenės eksploatuotus lėktuvus perėmė bolševikai, kurie sukurta Raudonoji armija juos naudojo iki 1919 m. vidurio.
Po karo buvo tęsiama jau pradėtų „Ilja Muromec" gamyba. Vienas orlaivis 1921 m. gegužės–spalio mėnesiais buvo naudojamas keleivių ir pašto pervežimui oro linija Maskva–Charkivas; dar penki buvo naudojami kituose maršrutuose. Reguliariais reisais pervežus 60 keleivių ir dvi tonas krovinių sovietinė aviacijos vadovybė nusprendė, jog „Ilja Muromec“ buvo pernelyg susidėvėję, todėl 1922 m. spalio 10 d. lėktuvai buvo nurašyti. Paskutinis bombonešio „Ilja Muromec“ skrydis įvyko 1922 m. Serpuchovo oro šaudymo ir bombardavimo mokykloje.
Replika
miniatiūra| S-22 kopija Monino aviacijos muziejuje. 1979 m. SSRS sukurtam filmui „Poema apie sparnus“ (rus. Поэма о крыльях) buvo sukurta realaus dydžio „Ilja Muromec" S-22 kopija.
Po filamvimo šis orlaivis buvo perduotas į SSRS (vėliau – Rusijos) centrinį karinių oro pajėgų muziejų (Moninas, Maskvos sritis), kur ji yra viešai eksponuojama.
Jádson
Žadsonas Rodrigesas da Silva (Jádson Rodrigues da Silva; g. 1983 m. spalio 5 d.) – Brazilijos futbolininkas, rungtyniaujantis atakuojančio saugo pozicijoje. Ukrainos klubo „Shakhtar Donetsk“ žaidėjas.
Po keleto itin sėkmingų sezonų „Shakhtar Donetsk“ klube, Žadsonas 2011 m. pakviestas į Brazilijos rinktinę.
Bridging the Gap
„Bridging the Gap“ – amerikiečių hiphopo grupės „Black Eyed Peas“ antrasis studijinis albumas, išleistas 2000 m. rugsėjo 26 d. Vienas šio albumo singlas, daina „Request Line“, atlikta su dainininke Macy Gray, pakilo į JAV Top 40-uką ir tapo pirmuoju kiek žymesniu grupės hitu. 2001-ųjų balandį tope apsilankęs kūrinys sulaukė dėmesio ir MTV apdovanojimuose – ten jis buvo nominuotas geriausio hip-hopo vaizdo klipo kategorijoje. Buvo parduota daugiau nei 1,2 milijono „Bridging the Gap“ albumo kopijų pasaulyje.
„Weekends“ daina buvo remiksuota ir pavadinta „Another Weekend“ BEP penktajo albumo „The E.N.D.“ deluxe versijai.
Šiaurės amamių kalba
Šiaurės amamių kalba arba Šiaurės Amamio Ošimos kalba – Riūkiū kalba, kuria šnekama Tacugo, Jamato ir Ukeno gyvenvietėse, esančiose Kagošimos prefektūroje, Japonijoje. Kartais laikoma viena iš dviejų Amamio Ošimos kalbos tarmių.
Bridging the Gap
Albumo dainos
(kartu suEsthero) (kartu su Chali 2na) (kartu suDe La Soul) (kartu su Les Nubians & Mos Def) (kartu su Wyclef Jean) (kartu su Macy Gray) (Jungtinei Karalystei skirta papildoma daina) (Version 2) (Japonijai skirta papildoma daina) (yra paslėpta daina po „Magic“ ar „Bridging The Gaps“ (Versija 2)
Šiaurės amamių kalba
Remiantis Ethnologue duomenimis, šiaurės amamių kalba šnekančiųjų skaičius yra 10 000. Kalbai gresia išnykimas, nes jaunesniosios kartos arba vartoja japonų kalbą, arba ton fucūgo vadinamą japonų kalba paremtą pidžiną.
Bridging the Gap
„BEP Empire/Get Original“
„BEP Empire/Get Original“ yra pirmasis dvigubas singlas iš „Black Eyed Peas“ albumo „Bridging the Gap“. . Jis pasiekė 44 vietą Hot Rap singlų tope.
BEP Empire vaizdo klipas
Klipo koncepsija, kad grupė reklamuoja „Hip Hop Set“.
Get Original vaizdo klipas
Vaizdo klipas „Get Original“ buvo nufilmuotas tuščiame kanjone. „The Black Eyed Peas“ šoka breiką šiame klipe.
Singlo dainos
A Pusė B Pusė
Weekends
„Weekends“ yra antrasis singlas iš „Black Eyed Peas“ albumo „Bridging the Gap“. . Dainos remiksas buvo remiksuotas ir pavadintas „Another Weekend“ BEP penktojo albumo „The E.N.D.“ deluxe versijai. Single yra dainos „Family Affair“, kurią atlieka Sly and the Family Stone, elementų.
Vaizdo klipas
Vaizdo klipas prasideda, kai „Black Eyed Peas“ savo darbe galvoja, ką veiks savaitgalį. Paskui jie atsiranda vakarėlyje. Šiame vaizdo klipe pasirodo Esthero, Blood of Abraham ir Kim Hill.
Request Line
„Request Line“ yra trečiasis Jungtinių Amerikos Valstijų hiphopo grupės „Black Eyed Peas“ singlas, iš albumo „Bridging the Gap“. Ši daina įrašyta kartu su Macy Gray. Tai pirmasis grupės žymesnis bei labiausiai iki tada išgarsėjęs singlas.
Vaizdo klipas
thumb|left|Iš kairės; [[apl.de.ap, Macy Gray, will.i.am ir Taboo.]] Vaizdo klipo režisierius Joseph Kahn.
Singlo dainos
CD
(497 479-2; Išleistas: 2001 m.)
Bell X-5
Bell X-5 – eksperimentinis X lėktuvas, pirmasis pasaulyje, galintis skrydžio metu keisti sparnų kampą. „Bell X-5“ įkvėpė vokiečių „Messerschmitt P.1101“ projektas. Pirmasis „X-5“ buvo pagamintas 1951 m., ir naudotas tyrimams iki 1955 m. bei karinėje tarnyboje iki 1958 m., kuomet projektas buvo nutrauktas dėl stabilumo problemų.
Istorija
1945 m. Jungtinių Valstijų kariuomenė Vokietijoje aptiko nebaigtą Messerschmitt korporacijos „Messerschmitt P.1101“ lėktuvo prototipą. Jis buvo pristatytas „Bell Aircraft“ korporacijai Niujorke, kur jį išstudijavusi inžinierių komanda, vadovaujama Robert J. Wood, tų tyrimų pagrindų parengė panašios koncepcijos lėktuvo projektą. Nors išoriškai panašus, X-5 buvo daug sudėtingesnis už P.1101. „X-5“ savo sparnus galėjo nustatyti į tris skirtingas pozicijas: 20°, 40° ir 60° kampu, ir tą daryti galėjo skrydžio metu specialių motorų ir diskinių stabdžių pagalba. Pakeisti sparno kampą nuo 60 iki 20 laipsnių užtrukdavo apie pusę minutės.
JAV oro pajėgos planavo pagal šiuos prototipus sukurti nebrangų karinį naikintuvą naudojimui NATO pajėgose ir pardavimui kitoms šalims.
Viso buvo pagaminti du lėktuvai. Pirmasis užbaigtas 1951 m. vasario 15 d., ir pirmą sykį pakilo į orą 1951 m. birželio 20 d.
1953 m. vienas lėktuvas sudužo Edvardso oro pajėgų bazėje, o jo pilotas-bandytojas, JAV karinių oro pajėgų kapitonas Ray Popson žuvo. Kitas buvo naudojamas bandymams iki 1955 m. 1958 m. dėl nepataisomų trūkumų projektas buvo nutrauktas.
„X-5“ sėkmingai pademonstravo kintamo sparnų kampo privalumus lėktuvams, skirtiems skraidyti įvairiais greičiais. Nors projektas buvo nutrauktas dėl stabilumo problemų, kintamo sparnų kampo koncepcija vėliau sėkmingai įgyvendinta kituose lėktuvuose: F-111 Aardvark, Grumman F-14 Tomcat, Mikojan MiG-23, Panavia Tornado ir Rockwell B-1 Lancer.
Išlikęs „X-5“ lėktuvas šiuo metu saugomas Valstybiniame Jungtinių Valstijų karinių oro pajėgų muziejuje Wright-Patterson oro pajėgų bazėje Ohajuje.
Aleksandras Archipenko
Aleksandras Archipenko (Archipenka,, 1887 m. gegužės 30 d., Kijevas – 1964 m. vasario 25 d., Niujorkas) – XX a. ukrainiečių kilmės JAV skulptorius, grafikas. Jo kūryboje ženklūs kubizmo meno srovės bruožai.
Biografija
Aleksandras Archipenko gimė 1887 m. gegužės 30 d. Kijeve. 1902 m. įstojo į Kijevo dailės mokyklą, kur iki 1905 m. mokėsi tapybos ir skulptūros. Jis buvo paveiktas bizantietiškos tradicijos Kijevo mozaikų, ikonų. 1906 m. skulptorius buvo Maskvoje. 1908 m. A. Archipenko persikėlė į Paryžių, kur Luvre piešė pagal Sen. Egipto, Asirijos, archainės Graikijos ir ankstyvosios gotikos meno pavyzdžius. Trumpai studijavo Aukštojoje dailės mokykloje, bet metė mokslus joje ir prisijungė prie avangardinių Paryžiaus dailininkų. 1910 m. A. Archipenko savo kūrinius eksponavo Nepriklausomųjų Salone ir 1911 m. − Rudens Salone Paryžiuje. 1912 m. įvyko pirmoji A. Archipenkos personalinė paroda Folkwang muziejuje Hagene, Vokietijoje. Tais pačiais metais skulptorius Paryžiuje atidarė savo ateljė-mokyklą ir prisijungė prie kubistų menininkų d’Or sekcijos, kurioje buvo Žoržas Brakas, Marselis Diušanas, Fernanas Ležė, Pablas Pikasas ir kt. Maždaug tuo metu A. Archipenko sukūrė pirmuosius tapytus reljefus, savotiškas skulptūras-paveikslus. 1913 m. skulptorius kūriniai buvo eksponuoti Niujorke ir pirmieji jo grafikos kūriniai publikuoti 1914 m. Italijos futuristų leidinyje Lacerba.
Pirmojo pasaulinio karo metus A. Archipenko praleido Simjė kaime prie Nicos. 1919 − 1920 m. aktyviai keliavo ir eksponavo savo kūrinius. Lankėsi Ženevoje, Ciuriche, Paryžiuje, Londone, Briuselyje, Atėnuose, 1920 m. eksponavo Ukrainiečių paviljone Venecijos bienalėje. 1921 m. įvyko pirmoji skulptoriaus personalinė paroda JAV, Niujorke. Tais pačiais metais jis vedė vokiečių skulptorę Angelica Schmitz (1893–1957). 1921 − 1923 m. A. Archipenko mokė Berlyne. 1923 m. A. Archipenko persikėlė į JAV, kur atidarė savo vardo mokyklas Niujorke, Los Andžele ir Čikagoje. 1924 m. A. Archipenka sukūrė pirmąjį savo kinetinio meno kūrinį Archipentura. Per sekančius 30 metų skulptorius mokė įvairiose JAV dailės mokyklose ir universitetuose. 1928 m. priėmė JAV pilietybę. Nacistinėje Vokietijoje daugelis A. Archipenko kūrinių buvo įvertinti „degeneraciniu menu“ ir konfiskuoti. 1947 m. A. Archipenko eksponavo pirmąsias skulptūras, kurios apsišvietė iš vidaus. 1955-56 m. skulptoriaus darbai eksponuoti Vokietijoje ir jis parašė knygą „Penkiasdešimt kūrybos metų, 1908 − 1958“, kuri buvo publikuota 1960 m. 1957 m. mirė jo žmona. 1960 m. skulptorius vedė antrą kartą, buvusią mokinę Francis Gray. Aleksandras Archipenko mirė 1964 m. vasario 25 d. Niujorke, palaidotas Woodlawn kapinėse.
Zigmantiškių akmuo su Marijos pėda
Akmuo pasiekiamas pažintiniu miško taku, kuris driekiasi nuo Rozalimo kapinių iki Paežerių prie Laičių tvenkinio. Objektas pažymėtas rodyklėmis. Pritaikant objektą lankymui, rozalimietis tautodailininkas Egidijus Impolis su savo mokiniais išdrožė išvaizdų kryžių, pastatė suolus. Akmenyje matyti iš­kal­ti la­ta­kai (lo­viai), o vir­šu­ti­nė­je da­ly­je – ke­tur­kam­pė duo­bu­tė. Pri­skir­ti­nas ir prie ak­me­nų su iš­kal­tais lo­viais, ku­rių Lie­tu­vo­je nė­ra daug. Zig­man­tiš­kių ak­muo su Ma­ri­jos pė­da yra tar­si su­dė­tas iš at­ski­rų da­lių, nors be­veik vi­sas jas jun­gia bend­ras, gi­liai į že­mę įsmi­gęs, ka­mie­nas. Šalia pastatyta kryždirbių pagamintų kryžių, koplytstulpis, taip pat čia stovėjo ir metalinių, ir akmeninių kryžių, at­ke­lia­vusių iš ka­pi­nių ar spon­ta­niš­kai su­riš­tų iš pa­ga­liu­kų.
Legendos
Ta­riamoji Marijos pėda ant akmens įvardina­ma kaip iškalta apie 5 cm gylio ir 35×25 cm dydžio keturkampė duo­butė, dėl kurios šis akmuo literatū­roje aprašomas kaip dubenuotas. Tiesa, sklando pasakojimas ir apie tai, kad „tikroji“ Marijos pėda kitados buvo išpjauta iš akmens ir įmū­ryta Rozalimo Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčios sienoje, kitur nurodoma, kad į bažnyčią įmūryta šio akmens nuoskala.
Objekto lankytojams taip pat pateikiamas pasakojimas, kodėl šis riedulys taip gi­liai įsmigęs į žemę. Esą kartą po­nas, nebenorėdamas, kad apie ak­menį būtų mindžiojami laukai, įsa­kė tą vietą aparti ir apsėti. Bet šį darbą bandęs daryti žmogus vaka­re griuvęs ant rankoje laikyto peilio ir mirtinai susižalojęs. Paskui į tą lauką niekas nėjo, ir jis vėl ap­augo krūmynais. Vieną vyriškį, kuris aprašytąjį akmenį norėjęs suskal­dyti, ištikęs paralyžius.
Leitaunas
Leitaunas  – gyvenvietė prie Airijos jūros, Mido grafystėje, rytų Airijoje. Kartu su Betistauno ir Morningtono kaimais, sudaro Leitauno–Betistauno–Morningtono miestelį, kuriame gyvena 10 889 žmonės (2011 m. duomenys).
Leitaunas nutolęs 50 km į šiaurę nuo Dublino.
Moldavijos turizmas
Moldavijos turizmas daugiausiai dėmesio skiria Moldavijos gamtos kraštovaizdžiui ir istorijai. Šalyje turistams yra siūlomi vyno turai ir ekskursijos. 2015 m. Moldaviją aplankė 2,85 mln. turistų.
Turizmo statistika
2015 m. daugiausiai turistų atvyko iš šių šalių:
Dobroniškės
Dobroniškės – buvęs kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Dieveniškių, dešiniajame Gaujos krante.
Grėbalai (Varnionys)
Grėbalai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Varnionių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 12 km į šiaurės rytus nuo Astravo, 5 km į rytus nuo Varnionių. Yra prie svarbios kelių sankirtos – eina geležinkelis link Astravo atominė elektrinės, praeina keliai Varnionys–Gervėčiai ir Ašmena–Gožė.
Dunakesis
Dunakesis  – miestas šiaurės Vengrijoje, Pešto medėje, 16 km į pietvakarius nuo Budapešto centro, jo aglomeracijoje, šalia Dunojaus kairiojo kranto. Praeina Budapešto–Banska Bistricos plentas ir geležinkelis, miestą jungia Budapešto priemiestinių traukinių sistema. Vystoma medienos apdirbimo, statybinių medžiagų, poligrafijos, siuvimo, chemijos, maisto (vaisių ir daržovių konservavimo) pramonė, turizmas. Yra Šv. Mykolo bažnyčia (1756 m.).
2011 m. 84,1 % miesto gyventojų buvo vengrai, 1,5 % – čigonai, 1,1 % – vokiečiai.
Istorija
Dunakesis rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1225 m.
Šaltiniai
thumb|left|280px|Miesto užrašas [[senasis vengrų raštas|senuoju vengrų raštu]]
Akademinis irklavimas 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Akademinis irklavimas 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko ketvirtą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Olimpinėje regatoje dalyvavo tik vyrų įgulos.
Dalyvavusios šalys
Australazija, Austrija, Bohemija, Danija, Suomija ir Švedija debiutavo olimpinėje akademinio irklavimo regatoje.
Medalių lentelė
thumb|1912 m. olimpiada
Dante Exum
Dantė Eksumas (Dante Exum, g. 1995 m. liepos 13 d.) – Australijos krepšininkas, rungtyniaujantis įžaidėjo arba atakuojančiojo gynėjo pozicijoje.
Gimė amerikiečių šeimoje Melburne. Tėvas Sesilis Eksumas – 1982 m. NCAA čempionas, vėliau žaidė Australijoje.
D. Eksumas Atstovavo Melburno Tomo Kero (Thomas Carr) koledžo komandai, vėliau Džininderos Ežero koledžo (Kanbera) komandai. 2014 m. Dantė Egzumas penktuoju šaukimu pakviestas NBA naujokų biržoje Jutos „Jazz“ klubo. Tais pačiais metais debiutavo Jutoje, kur praleido 4,5 sezono. Buvo atsarginis žaidėjas, rinkęs vidutiniškai po 5–8 taškus per rungtynes. 2019 m. D. Eksumas, kartu su dar dviem naujokais išmainytas į Klivlando „Cavaliers“ už Džordaną Klarksoną. Žaidė nedaug, parduotas į Hiustono „Rockets“, bet iš ten atleistas.
2021 m. gruodį išvyko į Europą ir prisijungė prie „Barselonos“ klubo. 2022 m. perėjo į Belgrado „Partizan“, kur tapo vienu iš komandos lyderių.
Dantė Eksumas žaidė už Australijos jaunimo rinktines, nacionalinėje komandoje debiutavo 2013 m. Dalyvavo 2014 m. pasaulio čempionate, 2020 m. olimpinėse žaidynėse (iškovojo bronzą).
Paralelinė Visata
Paralelinė Visata, lygiagreti visata – uždaras ar atviras, mūsų pasauliui nepriklausantis erdvėlaikis, kuriame veikia mūsų Visatos dėsniams panašūs, o gal analogiški arba visiškai nepanašūs fizikos dėsniai.
Teorijos
Pagal teorijas gali egzistuoti kitos dimensijos, kurias taip pat galime vadinti paraleliniais pasauliais. Paraleliniu Visatų egzistavimas, lyg ir draudžia keliavimą laike į praeitį, nes bandant nukeliauti į praeitį, mes patektume į paralelinę Visatą.
Pagal teoriją realybėje yra begalybė tokių Visatų, bet jų neįmanoma pamatyti. Kirmgraužos yra vienas iš būdų patekti į kitą, paralelinę Visatą ar paralelinį matmenį.
STM Sports AFC
STM Sports Associaton Football Club arba trumpiau STM Sports – Velso futbolo klubas iš Kardifo.
Istorija
Komandos ištakos siekia 2007 m. Ji pradėjo rungtyniauti žemesniosiose pakopose ir sparčiai kilo, pereidama į aukštesnį lygmenį. 2018/19 m. trečioje pakopoje buvo pirmi, o tai suteikė teisę žaisti antros pakopos pirmenybėse. 2019 m. debiutavo Cymru South (Pietų Velso) pirmenybėse.
Naujienos (Šalčininkai)
Naujienos – buvęs viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Poškonių.
Ažupaliepis
Ažupaliepis – buvęs viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šalčininkėlių.
Pasaulio lietuvių čempionų taurė
Istorija
Pirmoji PLČT buvo surengta 2012 m. pavasarį, o joje varžėsi 4-ios komandos: Vilniaus „Medea-VU“, Kauno „Bokštuva“, Londono „Baltic Staff“ ir Londono „Itrosa“. Turnyras vyko dvi dienas: pirmąją buvo sužaisti pusfinalio susitikimai, o antrąją vyko kovos dėl medalių. Pirmaisiais čempionais tapo Rimanto Kaminsko treniruojami VU studentai finale įveikė Kauno krepšinio lygos (KKL) atstovus „Bokštuvos“ krepšininkus. Po metų turnyre vėl varžėsi 4 komandos: Vilniaus VGTU, Kauno KKL, Londono „Lituanica“ ir Londono „Klevas“. Antrus metus iš eilės nugalėtojų tapo SKL ekipa – Gintaro Šerkšno treniruojama VGTU komanda. Antri liko „Lituanicos“ atstovai, treti „Klevo“ krepšininkai, ketvirti kauniečiai.
2014 metų PLČT dalyvų skaičius išsaugo iki šešių, o dėl stipriausios mėgėjų komandos vardo varžėsi: Londono „Lituanica“, „Klevas“ ir „Daumantų“, Kauno KKL, Vilniaus „Oro navigacija“ ir Jonavos „JKK Fortūnos“ atstovai. Grupių etape susitiko turnyro favoritės „Oro navigacijos“ ir „Lituanicos“ komandos, o pergalę šventė ir bilietą į finalą laimėjo Anglijos lietuvius vienijanti pastaroji komanda. Dvikovoje dėl aukso „Lituanica“ be didesnio vargo įveikė pajėgiausią BLKL komandą „Daumantų“ ir pirmą kartą klubo istorijoje tapo stipriausia pasaulyje lietuvių krepšinio mėgėjų komanda.
Ketvirtajame PLČT turnyre varžėsi 6 ekipos, tik šįkart – iš keturių skirtingų valstybių: Vilniaus „SK Ferimsta“ ir Kauno „United“ (abi Lietuva), Londono „Lituanica“ ir „Anykščiai BC“ (abi Didžioji Britanija), Dublino „Inter“ (Airija) bei Hiogneso „Švedijos vikingai“. Į turnyro finalą pateko čempionės titulą gynusi „Lituanica“ ir SKL atstovė „SK Ferimstos“ ekipa, o pergalę po nepaprastai dramatiškos kovos šventė Londone gyvenantys lietuviai, kurie antrus metus iš eilės iškovojo aukso medalius.
2016 pavasarį įvyko penktasis turnyras, kuris pirmą kartą buvo surengtas ne tradicinėje arenoje, tačiau modernioje bei gerokai erdvesnėje rytų Londono universiteto sporto salėje. Dėl nugalėtojų titulo varžėsi net 8 komandos iš keturių šalių.
Turnyro finale vėl varžėsi favoritėmis laikytos komandos: „Lituanicos“ ekipa ir Vytauto Poteliūno treniruojama Vilniaus MRU komanda. Gausiai salėje susirinkę žiūrovai išvydo tikrą krepšinio spektaklį, o nugalėtojų taurę trečius metus iš eilės iškovojo geriausius Anglijoje gyvenančius lietuvių krepšininkus vienijanti „Lituanicos“ komanda.
Turnyro sistema
PLČT turnyro sistema kito sulig kiekvienais metais. Pirmajame turnyre buvo žaidžiame dvi dienas, pirmąją – komandos žaidė pusfinalio susitikimus, antrąją – mažąjį ir didijį finalus.
2013 metais dėl PLČT varžėsi keturios komandos, tačiau turnyras vyko vieną dieną. Iš pradžių renginio dalyvės sužaidė pusfinalio susitikimus, o vėliau varžėsi finaluose.
Nuo 2014 metų dvejus metus iš eilės PLČT vyko pagal tą pačią sistemą. Renginio pradžioje 6 komandos, padalintos į dvi grupes sužaidė atrankos etapą, o vėliau antrąsias vietos užėmusios ekipos varžėsi dėl bronzos, o grupių nugalėtojai finale kovėsi dėl aukso medalių.
Pirmajame varžybų etape buvo žaidžiami keturi kėlinukai po 8 minutes laiką stabdant tik paskutinių 2 ketvirtojo kėlinuko minučių metu. Pagal tokias pačias taisykles vyko rungtynės dėl trečiosios vietos, o finalas vyko pagal oficialias FIBA numatytas taisykles.
2016 metais pirmą kartą renginyje dalyvavo net 8 ekipos. Buvo nutarta, kad favoritėmis laikomos Londono „Lituanicos“ ir Vilniaus MRU komandos patenka tiesiai į pusfinalį, kitos varžėsi atrankos etape, kuriame buvo padalintos į dvi grupes po tris komandas. Pirmajame varžybų etape buvo žaidžiami keturi kėlinukai po 8 minutes laiką stabdant tik paskutinių 2 ketvirtojo kėlinuko minučių metu.
Pagal tokias pačias taisykles vyko ir pusfinalių bei mažojo finalo kovos. Dvikovoje dėl aukso buvo žaidžiami keturi kėlinukai po 10 minučių, tačiau laikas pagal oficialias FIBA taisykles buvo stabdomas tik antroje rungtynių dalyje.