cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrea Pirlo
Andrea Pirlo (g. 1979 m. gegužės 19 d.) – buvęs futbolininkas, Italijos rinktinės saugas, nuo 2020 m. dirbantis futbolo treneriu. A. Pirlo dažnai laikomas geriausiu pasaulyje savo pozicijos žaidėju, turinčiu puikią kamuolio kontrolę, techniką, driblingo bei tikslių perdavimų sugebėjimus. A. Pirlo dažnai sėkmingai įvykdydavo standartinių padėčių ir baudinių smūgius, taip pat žaidėjas žinomas dėl labai tikslių ilgų perdavimų bei smūgių.
2020 m. liepos 30 d. buvusi italo komanda „Juventus“ paskyrė A. Pirlo savo jaunimo komandos (U23) treneriu. Vos po savaitės rugpjūčio 8 d. italas buvo paskirtas pagrindinės „Juventus“ komandos treneriu vietoj atleisto Maurizio Sarri. Po vieno sezono buvo atleistas iš Turino klubo.
2022 m. birželio 12 d. buvo paskirtas „Fatih Karagümrük SK“ klubo iš Turkijos treneriu.
Žaidimas klubuose
Savo profesionalo karjerą A. Pirlo pradėjo 1995 m. „Brescia“ klube. Per trejus metus jis sužaidė 47 rungtynes ir pelnė 8 įvarčius. 1997 m. kartu su komanda tapo Serie B čempionu.
1998 m. perėjo į „Internazionale Milano komandą. Čia per trejus metus buvo išnuomotas „Reggina“ ir „Brescia“ ekipoms.
2001 m. italas perėjo į kitą Milano ekipą „AC Milan“. Čia saugas žaidė 10 metų, per kuriuos sužaidė 284 rungtynėse ir pelnė 32 įvarčius. Su šia ekipa A. Pirlo tapo po 2 kartus Serie A, UEFA čempionų lygos ir Europos Supertaurės laimėtoju, po vieną kartą triumfavo Italijos futbolo taurės ir super taurės turnyruose. Po 2010–2011 m. sezono A. Pirlo neatnaujino sutarties su Milano ekipa ir pasitraukė abipusiu susitarimu.
2011 m. gegužės 24 d. kaip laisvas agentas pasirašė trejų metų sutartį su „Juventus“ klubu. Per pirmas Serie A rungtynes su Juventus ekipa A. Pirlo atliko 2 rezultatyvius perdavimus, o komanda šventė pergalę 4-1 prieš „Parma“ ekipą. 2012 m. vasario 18 d. A. Pirlo pelnė pirmąjį įvartį naujai komandai.
Ketverius metus iš eilės su „Juventus“ A. Pirlo tapo lygos čempionu, taip pat du kartus Super taurės laimėtoju. 2012 m. A. Pirlo tapo Serie A geriausiu žaidėju ir geriausiu italu žaidėju, o 2013 m. dar kartą tapo geriausiu lygos žaidėju.
2014 m. birželio 11 d. pratęsė kontraktą su komanda dar dvejiems metams iki 2016 m.
2014 m. gruodžio 16 d. A. Pirlo buvo pripažintas geriausiu Serie A žaidėju trečius metus iš eilės. Žaidėjas taip buvo įtrauktas į geriausios Serie A metų komandos sudėtį.
Tris kartus iš eilės pelnęs Seria A čempionų laurus su Turino ekipa, prieš 2015 m. sezoną, liepos 6 d., buvo pranešta, kad italas keliasi į JAV, kur prisijungs prie „New York City FC“ komandos.
Iš viso JAV italas sužaidė 60 rungtynių MLS lygoje ir dar 2 taurės varžybose. Per trejus metus A. Pirlo pelnė įvartį ir atliko 18 rezultatyvių perdavimų. 2017 m. pabaigoje italas paskelbė apie karjeros pabaigą.
Žaidimas rinktinėje
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2002 m. rugsėjo 7 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per šešerias rungtynes įmušė vieną įvartį, atliko du rezultatyvius perdavimus, o pirmosiose rungtynėse bei pusfinalyje išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju.
2012 m. Europos čempionate tapo rinktinės vicekapitonu. Pirmose rungtynėse su ispanais A. Pirlo atliko rezultatyvų perdavimą, antrose rungtynėse įmušė pats, o trečiose po jo perdavimo vėl buvo įmuštas įvartis. Turnyro ketvirtfinalyje su Anglija žaidimas baigėsi baudiniais. A. Pirlo atliko taip vadinamą Panenka baudinį ir lengvai nuginklavo vartininką. Laimėję baudinius 4-2 italai pateko į pusfinalį. Šiame turnyre A. Pirlo tapo tris kartus rungtynių žaidėju bei pateko į viso turnyro geriausių žaidėjų komandą.
2013 m. FIFA konfederacijų taurės turnyre kartu su Italijos rinktine A. Pirlo tapo 3 vietos nugalėtoju.
2014 m. A. Pirlo pateko į Italijos rinktinę XX pasaulio futbolo čempionatui Brazilijoje. 2014 m. birželio 12 d. žaidėjas pranešė, kad po šio čempionato pasitrauks iš rinktinės.
Rinktinėje sužaidęs 109 rungtynes A. Pirlo yra penktas pagal šį rodiklį Italijos istorijoje.
Treneris
Juventus
237 m.
237 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kliukai (Ignalina)
Kliukai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Tverečiaus, tarp Birvėtos ir jos intako Šakelelės, raistų ir šlapynių apsuptyje (Kelpučių pelkė – Birvėtos biosferos poligonas). Pro kaimą eina kelias, atsišakoja. Kliukų pietuose yra Pirmojo pasaulinio karo Vokietijos imperijos karių kapai.
Ėrgliai
Ėrgliai  – gyvenvietė Latvijos viduryje, Vidžemėje, Maduonos savivaldybėje. Valsčiaus centras. 1700 gyventojų (2021 m.). Ėrglių plotas – 350 ha. Pirmą kartą paminėti 1382 m. Nuo 1950 m. iki 1990 m. Ėrgliai buvo miesto tipo gyvenvietė. 1990 m. Ėrglių statusas pakeistas į kaimo. 2006–2021 m. buvo Ėrglių savivaldybės administracinis centras.
2006 m. gyvenvietėje buvo 2506 gyventojai, iš kurių 90 % sudarė latviai. 55,6 % darbingo amžiaus žmonių. Nedarbo lygis – 6,8 %. Per Ėrglius teka Uogrės upė, ant kurios pastatyta Ėrglių hidroelektrinė.
Kaime yra valsčiaus įstaigos, viešbučiai, degalinės, vidurinės mokyklos, paštas, ligoninė, bažnyčia, geležinkelio stotis, autobusų stotis, parkas, kavinė, vaistinė, stadionas, atvira lauko scena, ir profesinė mokykla. Iki 2009 m. Ėrgliai buvo geležinkelio linijos Ryga-Ėrgliai galinė stotis, vėliau geležinkelis išardytas.
Gyvenvietę kerta šie keliai:
Temiras
Temiras  – miestas Kazachstano šiaurės vakaruose, Aktobės srityje, Temiro rajone, prie Temiro upės, į pietvakarius nuo Aktobės. Temiro geležinkelio stotis (prie Atyrau–Orsko linijos) yra už 25 km. Veikia miškų ūkis, naftos tiekimo bazė.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1870 m. kaip Karakamysas (Каракамыс). Tapo svarbiu prekybiniu centru. 1896 m. Temirui suteiktas miesto statusas. Sovietmečiu veikė aliejaus gamykla.
KFC Boom
KFC Boom – buvęs Belgijos futbolo klubas iš Bomo. Dėl finansinių sunkumų 1998 m. prisijungė prie SK Rupel klubo.
Alytaus rajono savivaldybė
Alytaus rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos pietuose, abipus Nemuno. Administracinis centras – Alytus (į savivaldybės teritoriją neįeina).
Paveldas
Alytaus rajone yra 72 archeologiniai, 395 istorijos, 144 dailės, 29 architektūros ir 3 urbanistikos paminklai, taip pat rajone yra 19 piliakalnių su senovinėmis gyvenvietėmis.
Geografija
Rajono miškingumas – 23,5 proc. (daugiausiai pušynai), didžiausi miškai Punios šilas ir Noškūnų miškas. Durpynai sudaro 9 proc. teritorijos. Rajone yra Žuvinto biosferos rezervatas. Pro rajoną teka iš pietų į šiaurę teka Nemunas, jo intakai Bambena, Peršėkė, Varėnė.
Ežerai
Rajone telkšo 70 ežerų. Didžiausi:
Istorija
Sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš panaikintos Alytaus apskrities 23 apylinkių. 1950–1953 m. priklausė Kauno sričiai. 1955 m. prijungta panaikinto Druskininkų rajono 1 apylinkė, 1959 m. panaikinto Simno rajono 8 apylinkės ir Simnas, taip pat panaikinto Daugų rajono 3 apylinkės ir Daugai. 1960 ir 1962 m. šiek tiek keistos ribos. 1962 m. prijungtos 4 apylinkės iš panaikinto Jiezno rajono ir 4 apylinkės iš Prienų rajono. 1968 m. kai kurios gyvenvietės prijungtos prie Prienų rajono ir Trakų rajono, 1969 ir 1973 m. prie Varėnos rajono. 1977 m. Alytus gavo respublikinio pavaldumo miesto teises ir į rajono teritoriją nebeįeina, nors yra rajono centras.
1995 m. įsteigta Alytaus rajono savivaldybė, pavaldi Alytaus apskričiai. 2001 m. rugpjūčio 7 d. Prezidento įsakymu patvirtintas Alytaus rajono herbas. 2009 m. kovo 24 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. K-114 įsteigtos 42 seniūnaitijos.
Gyvenvietės
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Ekonomika
Rajone pagaminama 0,3 % Lietuvos pramonės produkcijos, 3,2 % gyvulininkystės produkcijos, 2,1 % Lietuvoje užauginamų javų, 2,7 % bulvių.
Administracija
Savivaldybės atstovaujamoji valdžia – Alytaus rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Alytaus rajono savivaldybės administracija.
Seniūnijos
Savivaldybėje yra 11 seniūnijų (skliausteliuose – seniūnų būstinės):
Partnerystės ryšiai
Miestai, su kuriais Alytaus rajonas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Švietimas
Alytaus rajono savivaldybėje yra šios mokyklos:
Philip Rabinowitz
Philip Rabinowitz (1904 m. vasario 16 d. Lietuvoje – 2008 m. vasario 28 d. Keiptaune, PAR) – Lietuvoje gimęs litvakas, bet vėliau į Pietų Afrikos Respubliką emigravęs sprinteris. 2004 m. liepos 10 d. pateko į Gineso rekordų knygą kaip greičiausias šimtametis įveikęs 200 m ir 100 m distancijos bėgimą.
Somalilando vėliava
thumb|Somalilando vėliava
Somalilando vėliava – vienas oficialių Somalilando valstybės simbolių. Tai trispalvė, iš viršaus į apačią ją sudaro tokios spalvos: tamsiai žalia, balta ir raudona. Ant viduriniosios baltos spalvos yra juoda penkiakampė žvaigždė, o ant viršutinės žalios spalvos – užrašas arabų raštu. Apatinė raudona spalva yra tuščia.
Vytautas Dovydaitis
Vytautas Dovydaitis:
Vajotai
Vajotai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Jurbarko, kairiajame Antvardės krante, prie krašto kelio. Piečiau kaimo teka Vajota.
Vytautas Kučinskas
Vytautas Kučinskas (g. 1952 m. lapkričio 30 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1975 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1986 m. technikos mokslų kandidatas.
Nuo 1979 m. dirba Lietuvos žemės ūkio inžinerijos institute; 1988–1992 m. Įdiegimo skyriaus vedėjas, 1992–2003 m. direktorius, nuo 2003 m. Informacijos ir inovacijų skyriaus vedėjas. Nuo 1996 m. dar ir žurnalo „Žemės ūkio inžinerija“ redakcinės kolegijos pirmininkas.
Tuniso vyrų krepšinio rinktinė
Tuniso vyrų krepšinio rinktinė atstovauja Tunisą visose tarptautinėse vyrų krepšinio varžybose. 2011 m. Afrikos krepšinio čempionate Tuniso ekipa pirmą kartą istorijoje tapo nugalėtoja. Tokiu būdu ji pirmą kartą istorijoje pateko ir į olimpines žaidynes. Prieš tai ji laimėjo sidabro medalius (1965 m.) ir keturi kartus bronzos medalius (1970, 1974, 2009 ir 2015). Tuniso rinktinė nugalėtoja tapo ir 2017 m. Afrikos krepšinio čempionate. Tuniso rinktinė nugalėtoja tapo ir 2021 m. Afrikos krepšinio čempionate
Tuniso vyrų krepšinio rinktinė pasauliniame FIBA reitinge užima 28 vietą (2021 m.).
Vitorija-Gasteisas
Vitorija-Gasteisas (, 🇪🇺) – miestas šiaurės Ispanijoje, Baskijos regiono sostinė ir Alavos provincijos centras. Įsikūręs į pietryčius nuo Bilbao, prie Sadoros upės (Ebro intakas). Yra oro uostas. Išvystyta metalurgijos, mašinų, chemijos, maisto pramonė. Yra katedra (XIV a.), plateresko stiliaus rūmai (XVI a.), Baskijos universitetas.
Dailės, archeologijos, gamtos mokslų, Baskijos šiuolaikinio meno, Alavos vyskupijos sakralinio meno, Alavos provincijos ginklų, Fornijė lošimo kortų muziejai. Montehermoso kultūros centras (dailės parodos, muzikos renginiai), teatras „Antzokia“, Olarisu botanikos sodas. Vyksta kasmetiniai tarptautiniai renginiai: teatrų festivalis (nuo 1975), du muzikos festivaliai.
Istorija
Miestas įkurtas VI a.
Pleistoceno parkas
Pleistoceno parkas  – draustinis Rusijoje, šiaurės rytų Jakutijoje (Žemutinės Kolymos ulusas), 30 km į pietus nuo Čerskio, 150 km nuo Rytų Sibiro jūros kranto. Įsteigė ekologas Sergejus Zimovas.
VDR futbolo varžybos 1970–1971 m.
VDR futbolo varžybos 1970–1971 m.
Pleistoceno parkas
Kad būtų atkurtas pleistoceno kraštovaizdis, parko teritorijoje įveisti stambūs žolėdžiai: Jakutijos arkliai, šiauriniai elniai, briedžiai, avijaučiai, stumbrai, taurieji elniai. Taip pat įveisti miškiniai bizonai, bet vėliau pakeisti stumbrais. Taip pat planuojama parke introdukuoti saigas, kiangus, jakus, dvikuprius kupranugarius, amūrinius tigrus, azijinius liūtus (vietoje kažkada gyvenusių urvinių liūtų). Ateityje planuojama genų inžinerijos pagalba atkurti mamutus. Jei toks eksperimentas pavyktų, jie taip pat taptų Pleistoceno parko gyventojais.
Sangos regionas
Sangos regionas – Kongo regionas šalies šiaurės vakaruose. Ribojasi su Vakarų Kuvetės regionu, Likualos regionu ir Kuvetės regionu. Išorinės sienos su Kamerūnu, Gabonu ir Centrinės Afrikos Respublika. Administracinis centras – Veso.
Regionas dalinamas į tris rajonus:
238 m.
Mirtys
Nedatuota
Senovės Persija
Senovės Persija, Senovės Iranas (dar Persijos imperija, Persija) – istorinė valstybė ir civilizacija, gyvavusi dabartinio Irano, Afganistano, Azerbaidžano ir dalies Pakistano, Tadžikistano, Turkmėnistano teritorijoje.
Senovės Persijos ištakos siekia III tūkst. pr. m. e. ir sietinos su Elamo civilizacija. Senovės Persijos civilizacijos pabaiga galima laikyti krašto islamizaciją VII-VIII a. Tačiau valstybė ir kraštas ir po to buvo vadinami Persija.
Pavadinimas „Persija“ kilo iš vieno senovinių Irano regionų – Persijos, kuris graikiško vadintas – Persis, ir iš kurio kilo viena svarbiausių senovės Irano dinastijų – Achemenidų dinastija. Patys Persijos gyventojai šią šalį vadino Iranu, žodžiu, kuris kilęs nuo žodžio arijas.
Geografija ir istoriniai regionai
Senovės Persijos (arba Irano) teritorija užėmė didelę Pietvakarių Azijos ir Vidurinės Azijos dalį, beveik sutampančią su Irano kalnynu. Į vakarus nuo jo buvo istorinė Mesopotamija, šiaurės vakaruose – Armėnijos kalnynas (Didžioji Armėnija), šiaurėje – Kaukazas, Kaspijos jūra ir nederlingos Turano stepės. Rytuose regionas perėjo į derlingą Indo slėnį, o pietuose Iraną skalavo Indijos vandenynas, Omano įlanka ir Persijos įlanka.
Beveik visas regionas buvo kalnuotas, pasižymėjo įvairiu reljefu, jį vagojo dykumos ir stepės. Tai nulėmė atskirų Senovės Irano kultūrinių-istorinių regionų susidarymą. Šie regionai dažnai tarnavo ir kaip imperijų provincijos. Senovės Persijos regionai buvo šie: Į rytus nuo Medijos ir Persijos buvo didžiuliai dykumų ir stepių plotai, gyvenami daugiausia sagartų, kurie skyrė nuo rytinio Irano. Rytiniame Irane buvo: Į šiaurę nuo Partos, Margianos ir Baktrijos prasidėjo Turanas – stepės ir dykumos, kuriose viešpatavo klajokliai barbarai (sakai ir skitai). Turane buvo keletas derlingų regionų, priklausiusių Irano civilizacijai:
Elamas
Seniausia civilizacija Irano plokštikalnėje buvo Elamo, kuri klestėjo III-II tūkst. pr. m. e. Prielaidos jai atsirasti buvo poreikis prekybai tarp Mesopotamijos ir Indo slėnio civilizacijos. III tūkst. pr. m. e. pradžioje per Irano plokščiakalnį nusidriekė vadinamasis lazurito kelias, kuriuo į Mesopotamiją iš šiaurės Afganistano buvo gabenami brangieji akmenys.
Iš pradžių svarbiausias miestas šioje prekyboje buvo Sūzai, tapę galutiniu lazuritų prekybos tašku vakaruose. Vėliau įsigalėjo Džirofto civilizacija centriniame Irane. Atradus jūrinius kelius, žemyninė prekyba sunyko ir II tūkst. pr. m. e. Irano kalnyno civilizacija teapsiribojo palyginti nedidele teritorija plokščiakalnio pietvakarinėje dalyje, kur egzistavo Elamo valstybė.
Tuo pat metu įvairios iranėnų gentys II tūkst. pr. m. e. apsigyveno Irano plokščiakalnyje. Jos apgyvendino tinkamiausias žmonėms sritis, kurios dažnai buvo atskirtos sunkiai įveikiamų kalnų ir pasižymėjo skirtingomis gyvenimo sąlygomis. Taip formavosi skirtingi Senovės Persijos regionai, įvairios iranėnų tautos bei kalbos.
Ankstyvosios imperijos
Nuo I tūkst. pr. m. e. Senovės Persijos istorija dažniausiai periodizuojama dinastijomis. Jai būdinga tai, kad per visą laikotarpį buvo siekiama palaikyti vieningą imperiją, kurioje viena kitą keitė dinastijos. Nusilpus vienai, ją pakeisdavo kita. Kiekviena dinastija kildavo iš skirtingo Irano regiono.
Vienas iš senovės Persijos regionų šiaurės vakaruose buvo Medija. VII a. pr. m. e. ji sukūrė didelę imperiją, apėmusią didelę dalį senovės Irano teritorijos. Tai buvo pirmoji tokio lygio imperija Irano istorijoje.
VI a. pr. m. e. prieš medų valdžią sukilo kitas regionas – Persija (Irano pietvakariuose), kuri užgrobė valdžią imperijoje, įkūrė Achemenidų dinastiją ir praplėtė imperijos teritorijas. Naujoji Persijos imperija driekėsi nuo Mažosios Azijos iki Indo upės. Ji valdė taip pat Mesopotamiją ir Egiptą.
V a. pr. m. e. imperiją susilpnino graikų–persų karai, o 330 m. pr. m. e. valstybę užkariavus Aleksandrui Makedoniečiui, Persija žlugo.
Helenistinės dinastijos
Po Aleksandro mirties, jo galinga imperija buvo padalinta tarp jo karvedžių diadochų, tarp kurių prasidėjo įvairūs karai. Persijos likimas sprendėsi per Ipso mūšį 301 m. pr. m. e., kuomet didžiulės teritorijos, beveik atitinkančios Achemenidų imperijos teritorijas, atiteko Seleukui, kuris įkūrė Seleukidų dinastiją. Todėl jų sukurta imperija vadinta Seleukidų imperija.
Kadangi Imperijos sostinė ir kultūros centras buvo Sirijoje, rytinės provincijos, tarp jų ir Iranas, buvo labai blogai kontroliuojamos. Todėl čia III a. pr. m. e. įsigalėjo Graikų-baktrų karalystė, kilusi iš Baktrijos regiono. Ši karalystė užėmė didelę dalį rytinės Persijos.
Persų revivalizmas
Maždaug tuo pat metu, kai klestėjo Baktrų karalystė, kitame regione, – Partoje, – kilo nauja dinastija ir valstybė. Tai buvo Aršakidai. II a. pr. m. e. jie sukūrė imperiją vakarinėje Persijoje, Seleukidams palikdami tik Viduržemio jūros pajūrį. Ilgainiui Partų imperija absorbavo Baktrų valstybę, beveik atkurdama buvusias Achemenidų teritorijas. Partų valdymui būdingas kultūrinis persų revivalizmas, kurio metu sugrąžintos senosios, ikihelenistinės, tradicijos, įskaitant tradicinę religiją zoroastrizmą.
226 m. Partų imperijoje įvyko perversmas, ir į valdžią atėjo valdytojas iš Persijos regiono, to paties, iš kurio buvo kilę Achemenidai. Dėl tos priežasties jų sukurta Sasanidų dinastija ir imperija yra vadinama Antrąja Persija. Sasanidų laikai buvo galutinis Senovės Persijos kultūros ir meno suklestėjimas prieš galutinį žlugimą 650 m. užkariavus arabams.
Pelijas
Graikų mitologijoje Pelijas – Jolko Tesalijoje karalius. Pagal Homerą Pelijas ir Nelėjas buvo dievo Poseidono ir Tiro, Salmonėjaus dukters, dvyniai. Dvyniai nuo gimimo buvo išskirti, Pelėją išaugino arkliaganis. Vėliau Pelijas užėmė sostą išvijęs Nelėją. Pelijas susilaukė trijų vaikų: Akasto, Pisidikės ir Alkestidės.
Vaidutis Kučinskas
Vaidutis Kučinskas – Lietuvos genetikas, akademikas, profesorius, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, nusipelnęs Lietuvos sveikatos apsaugos darbuotojas. Vaidutis Kučinskas yra gerai žinomas žmogaus ir medicininės genetikos specialistas, ilgametis Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Žmogaus ir medicininės genetikos katedros vedėjas (ŽMGK) ir Vilniaus universiteto ligoninės (VUL) Santariškių klinikų Medicininės genetikos centro (MGC) direktorius. Jis yra genetikos ir genomikos vadovėlių vidurinei mokyklai, kolegijoms ir universitetams autorius. Profesoriaus V. Kučinsko mokslo darbai daugiausiai susiję su lietuvio genomo ir lietuvių tautos genų fondo tyrimais. Jų rezultatai pateikti daugelyje tarptautinių mokslo kongresų, konferencijų ir simpoziumų, publikuoti daugiau nei 600 mokslo straipsnių genetikos ir genomikos klausimais. Nemaža šių straipsnių dalis atspausdinta prestižiniuose tarptautiniuose mokslo žurnaluose (Nature, Nature Genetics, PLoS One, American Journal of Human Genetics, Human Heredity, Human Genetics, Annals of Human Genetics, American Journal of Medical Genetics, Human Mutation, Journal of Medical Genetics, ir kiti). Vaidutis Kučinskas yra pirmasis žmogus Lietuvoje gavęs atlyginimą už praktinės genetikos vystymą, įdėjęs daug pastangų organizuodamas praktinę genetinio konsultavimo sistemą Lietuvoje.
Biografija
Išsilavinimas:
Profesinė veikla:
Svarbiausi pasiekimai:
Mokslinė veikla
Moksliniai interesai:
Mokslinė veikla Lietuvoje:
Dalyvavimas mokslo programose
Profesorius V. Kučinskas vadovavo daugiau kaip 35 nacionalinėms ir tarptautinėms programoms ir projektams (pastaraisiais metais: Unikalūs genomo persitvarkymai esant įgimtiems nervų sistemos raidos sutrikimams: kilmė, genominiai mechanizmai, funkcinės ir klinikinės pasekmės: UNIGENE (partneris – Lozanos universitetas) (2012-2016 m.), Lietuvos populiacijos genetinė įvairovė ir sandaros kitimai, susiję su evoliucija ir dažniausiai paplitusiomis ligomis (LITGEN), visuotinės dotacijos priemonė finansuojama Europos socialinio fondo ir Lietuvos Respublikos bendrojo finansavimo lėšomis (2011-2015 m.).
Pedagoginė veikla
Vaidutis Kučinskas Vilniaus universiteto Medicinos, Gamtos mokslų ir Filosofijos fakultetuose skaitė kursus (bendroji ir žmogaus genetika, genetinio konsultavimo pagrindai, medicininė genetika, žmogaus molekulinė genetika, žmogaus genomo analizė, žmogaus biologija ir genetika, molekulinė genetika, genomika ir epigenomika) nuo 1990 m. Profesorius V. Kučinskas vadovavo Vilniaus universiteto doktorantų studijoms, Vilniaus universiteto Medicinos ir Gamtos mokslų fakultetų bakalauro ir magistro darbams. Profesorius V. Kučinskas skaitė paskaitas JAV, Italijos, Švedijos, Jungtinės Karalystės, Australijos, Kinijos, Singapūro, Taivano, Izraelio, Kanados mokslo centruose.
Gafsa
Gafsa  – Tuniso miestas, Gafsos vilajeto administracinis centras. Pietvakarių regiono sostinė bei istorinė oazė, kalnakasybos pramonės centras. Miestas išsidėstęs 369 km atstumu nuo šalies sostinės Tuniso. Pavadintas mezolito Kapsos kultūros garbei.
Transportas
Geležinkeliu miestas sujungtas su Metlaviu pietvakariuose ir Sfaksu rytuose.
Polkovicės
Polkovicės – miestas pietvakarių Lenkijoje. Svarbus vario gavybos centras, vario apdirbimo ir dyzelinių variklių gamyklos.
Istorija
Miesto pavadinimas kildinamas iš senosios lenkų kalbos žodžio Boleslaw, reiškiančio „didžioji šlovė“. Pasak legendos, Silezijos kunigaikštis Boleslovas I Aukštasis (1127–1201) netoli šios vietovės buvo įrengęs medžioklės namelį, vėliau pavadintą Bolkevice.
1475 m. miestelis pavadintas Polkovice. Lenkiją suskaidžius į mažesnes kunigaikštystes, ji pateko į Silezijos kunigaikštystę, o vėliau ir į Gloguvo kunigaikštystę. Iki kunigaikštystės žlugimo 1506 m., liko Gloguvo kunigaikštystės dalimi, kurią valdė lenkų Piastų ir Jogailaičių dinastijos atstovai, įskaitant būsimus Lenkijos karalius Joną I Albertą ir Žygimantą I Senąjį.
1457 m. kilo gaisras, kuris smarkiai nuniokojo miestą.
1506 m. kunigaikštystę ir jos teritorijas užvaldė Bohemijos (Čekijos) karalystė.
Per Trisdešimties metų karą ir maro epidemiją 1680 m. miestas patyrė negandų.
Po Pirmojo Silezijos karo 1742 m. miestą užėmė Prūsija ir vėliau įtraukė į Silezijos provincijos sudėtš.
1871–1945 m. miestas priklausė Vokietijai, o 1937 m. Vokietijos nacių valdžia pervadino į Heerwegen.
1945 m. vasario 9 d. miestelį užėmė Raudonoji armija. Vėliau apleistas miestas pagal Potsdamo susitarimą tapo Lenkijos dalimi. Mieste kūrėsi lenkai, daugelis buvo perkelti iš buvusios Rytų Lenkijos, kurią aneksavo Sovietų Sąjunga.
Šalkaras (miestas)
Šalkaras  – miestas Kazachstane, Aktobės srityje, 363 km į pietryčius nuo Aktobės, Didžiųjų Barsukų dykynėje. Geležinkelio stotis prie Transaralo geležinkelio linijos. Yra vietinės reikšmės oro uostas, Oralo–Šymkento plento atšaka. Maisto (aliejaus) pramonė, geležinkelio aptarnavimas.
Istorija
Miesto statusas suteiktas 1928 m. . Iki 2000 m. miestas vadintas Čelkaru (Челкар).
Mažasis Vikboldas
Mažasis Vikboldas arba Malojė Otvažnojė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Малое Отважное) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2010 m. Nivenskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas gali būti vokiškos ar prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Žuvininkų apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nivenskojės apylinkės, 2008–2010 m. Gurjevsko rajono Novomoskovskojės kaimo gyvenvietės kaimas. Nuo 2010 m. 202 gyventojų iš 220 balsavusiųjų balsų dauguma kartu su Otvažnojė prijungtas prie Nivenskojės kaimo gyvenvietės.
Kliukai (Molėtai)
Kliukai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Dubingių. Kaimo turizmo sodyba „Kliukai“.
Tizi Uzu
Tizi Uzu  – miestas Alžyro šiaurės rytinė dalyje, Kabilijos regione; vilajos centras. 143,7 tūkst. gyventojų (2007). Išvystyta maisto, tekstilės, mašinų, elektronikos pramonė. Berberų kultūros centras.
Istorija
<...>
Yao Ming
Yao Ming (g. 1980 m. rugsėjo 12 d. Šanchajuje) – buvęs Kinijos krepšininkas. Vienintelis azijietis NBA naujokų biržoje pakviestas pirmuoju numeriu.
Y. Mingo ūgis yra 229 cm, svoris 140,6 kg. Jis žaidžia „centro“ pozicijoje.
2011 m. liepos 20 d. baigė profesionalaus krepšininko karjerą dėl traumų.
Kliuokmaniškis
Kliuokmaniškiu vadinami kaimai:
Šienligė
Šienligė, alerginis rinitas  – žiedadulkių sukelta alerginė liga, kuri atsiranda dėl padidėjusios organizmo reakcijos į augalų žiedadulkes. Kiti šienligės pavadinimai: polinozė ( – žiedadulkė), šieno karštligė, šieno sloga, pavasario – vasaros sloga, alerginis rinitas.
Ligos sukėlėjai
Esant alergijai žiedadulkėms, šienligės simptomai gali pasireikšti tik tam tikru metų laiku (pavasarį, vasarą). Lietuvoje šienligę dažniausiai sukelia motiejuko, šunažolės, avižuolės, eraičino ir javų žiedadulkės. Jei alerginę reakciją išprovokuoja pelėsiai, dulkių erkutės ar kitos namų aplinkoje esančios medžiagos, alergijos simptomai gali varginti ištisus metus.
Nepriklausomai nuo to, kokia medžiaga išprovokuoja alerginę reakciją, jos esmė visada ta pati: imuninė sistema klaidingai priskiria alergeną organizmui kenksmingoms medžiagoms ir ima gaminti prieš jį nukreiptus antikūnus (imunoglobulinus E). Kitą kartą susidūrus su šiuo alergenu prasideda alerginė reakcija: imunoglobulinai E lemia uždegiminių medžiagų (tarp jų ir histamino) išsiskyrimą, kurios sukelia nosies, sinusų ir akių gleivinių patinimą, o tai lemia nosies tekėjimą, ašarojimą ir čiaudulį.
Dažnas veiksnys, lemiantis alergijų (tarp jų ir šienligės) atsiradimą yra paveldėjimas. Tikimybė susirgti šienlige yra žymiai didesnė, jei šeimos nariams būdingos alergijos ar astma. Šienlige gali susirgti įvairaus amžiaus asmenys, tačiau dažniausiai jos simptomai pasireiškia vaikystėje, o senstant jie palengva silpnėja ir gali net visiškai išnykti.
Gydymas
Šienligė yra viena iš dažniausių alerginių ligų, ji nėra išgydoma, tačiau tinkamas gydymas gali labai pagerinti ja sergančio asmens savijautą. Paprastai rekomenduojama vengti kontakto su alergenu, nebūti pievose saulėtomis dienomis, riboti vėdinimą namie ar automobilyje. Vienas iš šienligės gydymo metodų – imunoterapija, kai leidžiami nedideli alergenų kiekiai.
239 m.
239 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Princesė Mononokė
Princesė Mononokė  – 1997 m. japonų animacinis fantastinis istorinis filmas, sukurtas ir režisuotas Hayao Miyazaki studijoje „Studio Ghibli“. Mononoke (物の怪) nėra vardas, tai bendras terminas, vartojamas japonų kalboje apibūdinti dvasią ar pabaisą. Filmas buvo išleistas 1997 m. liepos 12 d., JAV pasirodė 1999 m. spalio 29 d.
„Princesė Mononokė“ − tai istorinė drama, kurios veiksmas klostosi vėlyvajame Muromači laikotarpyje su daugybe fantastinių elementų. Filme pasakojama apie Emiši genties princą Ašitaką, kuris įsivelia į grumtynes tarp antgamtinių būtybių (žvėrių pavidalo miško saugotojų) ir Geležies miestelio gyventojų, kurie eikvoja miško išteklius.
Apie filmą
thumb|200px|left|Miškas Šintari Unsui kanjone, Jakušima XX a. 8-ajame dešimtmetyje Mijadzakis nupiešė filmo, kuriame princesė gyvena miško glūdumoje kartu su jo žvėrimis, eskizus. 1994 m. rugpjūčio mėn. Mijadzakis ėmė kurti filmo siužeto liniją ir pradinius parengiamuosius maketus. 1995 m. gegužės mėn. Mijadzakis kartu su kūrybinės grupės nariais trim dienom nuvyko į Kiūšiū salos Jakušimos miškus bei Širakamio kalnus Honšiu saloje, kur sėmėsi įkvėpimo filmo kraštovaizdžiui kurti. Filmo kūrimas pradėtas 1995 m. liepos mėn. Mijadzakis asmeniškai peržiūrėjo kiekvieną iš 144 000 filmo piešinių skaidrių ir perpiešė kai kurias vietas 80-tyje tūkst. skaidrių.
Paskutinės kadruotės buvo užbaigtos likus vos keliems mėnesiams iki filmo premjeros Japonijoje. „Princesė Mononokė“ daugiausia buvo pieštas ranka, tačiau šiek tiek buvo pasitelkta ir kompiuterinės animacijos bei skaitmeninio spalvinimo technologijos tam, kad būtų spėta užbaigti filmą iki premjeros. Šios technologijos vėliau buvo pritaikytos ir vėlesniuose studijos filmuose.
Pagrindinė „Princesės Mononokės“ tema yra gamtinė aplinka; pabrėžiama žmonių veiklos daroma žala, vaizduojama gamtos natūralumo išsaugojimo svarba. Taip pat pabrėžiamos skirtumų tarp lyčių, negalios bei kitos socialinės temos.
Siužetas
Didžiulis demono apsėstas šernas užpuola Emiši kaimelį. Ašitaka, paskutinis Emiši princas, yra priverstas jį nudobti. Grumtynių metu Ašitaka sužeidžiamas ir užsikrečia ranką prakeikimu, suteikiančiu jam antžmogiškų jėgų, tačiau kartu ir lėtai jį žudančiu. Kaimelio žiniuonė pasako, kad šalies vakaruose vyrauja neapykanta ir blogis. Ašitaka turi ten nuvykti ir pamatyti blogį be neapykantos užtemdytų akių. Ašitaka iškeliauja į vakarus tikėdamasis rasti išgydymo būdą. Keliaudamas jis sutinka klajojantį vienuolį Džigo, kuris nukreipia jį į didžiulių žvėrių-dievų apgyvendintą mišką, kuriame gyvena jų valdovas Miško dvasia. Šalimais miško įsikūręs Geležies miestas, kurio gyventojai nuolat naudoja miško išteklius geležies lydymo krosnių kūrenimui. Tai iš šios geležies iškalto ginklo buvo sužeistas Ašitakos gimtąjį kaimelį bandęs užpulti šernas. Naudodami ginklus miestiečiai kovoja su miško žvėrimis, tarp kurių – didžiuliai vilkai, lydimi San (miestiečių vadinamos Princese Mononoke), jaunos merginos, kurią, kai ji buvo maža, pametė vilkų išsigandę tėvai ir ją priglaudė milžiniška deivė vilkė Moro.
Iš miestelio vadovės, ponios Eboši, Ašitaka sužino, jog tai ji „sukūrė“ demoną šerną, nužudydama vieną iš miško saugotojų – dievą šerną Nago. Jis taip pat sužino, kad miestelis priglaudžia socialiai atstumtuosius, prostitutes ir kitus niekinamus žmones, todėl, nors ir supykęs, supranta, kad kerštas prakeikimo nepanaikins ir nutaria nesmerkti Eboši. Tą pačia naktį į miestelį įsiveržia San, siekdama nužudyti Eboši, nes dieną prieš tai Eboši, vilkų užpuolimo metu, sužeidė deivę vilkę Moro, kurią Mononokė laiko sava mama. Ašitaka nutraukia kovą tarp jų. Palikdamas miestelį su San, Ašitaka yra sužeidžiamas mirtina šautine žaizda. San jį nugabena pas Miško dvasią, kuri išgydo jo žaizdą, bet prakeikimo nepašalina. San pamažu pamilsta Ašitaką. thumb|right|220px| Princas Ašitaka thumb|right|220px| Miško dvasia naktibaldos transformacijoje Tuo metu šernai, vedami dievo šerno Okoto (Okotononušio), išsiruošia į lemiamą kovą su mišką naikinančiais žmonėmis. Vienuolis Džigo slapčia pamato šernų susibūrimą. Džigo perspėja Eboši apie planuojamą šernų antpuolį. Eboši, su savo miesto vyrais ir Džigo užverbuotais medžiotojais, surengia pasalą prie miško. Šernai veržiasi link miestelio, San su vilkais nutaria prisidėti prie jų. Eboši taip pat ruošiasi puolimui ir ketina sunaikinti Miško dvasią. Džigo, kuris, atskleidžiama, iš tikrųjų yra samdinys, turi imperatoriaus pavedimą nužudyti Miško dvasią ir atgabenti jos galvą imperatoriui. Džigo su Eboši susitaria, kad, kai Eboši įveiks Miško dvasią, tuomet, kartu su Džigo pasamdytais vyrais, jie nugalės samurajų vadą Asaną, kuris geidžia pelningos Eboši geležies.
Tuo metu Miško dvasios pagydytas Ašitaka keliauja link Geležies miesto ir pamato jį apgultą Asano samurajų. Iš miesto gynėjų, likusių moterų, jis sužino, kad Eboši išsivedė vyrus į mūšį su šernais ir medžioti Miško dvasios. Norėdamas išgelbėti tiek Miško dvasią, tiek Geležies miesto likusius gyventojus, tarp kurių surado draugų, Ašitaka nuskuba ieškoti Eboši. Atvykęs į mūšio su šernais vietą jis pamato, kad šturmo metu šernai išžudyti. Nei Eboši, nei princesės Mononokės nėra. Tarp kritusių šernų jis pastebi vieną vilkų. Paaiškinęs Geležies miesto vyrams, kad jų miestas yra puolamas, jis sulaukia jų pagalbos. Vyrai sumaištauja prieš Džigo vyrus ir padeda Ašitakai išvaduoti vilką iš po šernų lavonų. Kartu su vilku Ašitaka leidžiasi į mišką, kad surastų Eboši ir San. Tuo tarpu San lydi šernų dievą, sunkiai sužeistą Okotą, kuris pamažu virsta demonu. Juos seka šernų kailiais prisidengę Džigo medžiotojai. Okoto to nenutuokia, nes yra aklas ir neklauso princesės Mononokės perspėjimų. Vienas medžiotojas iš laidynės akmeniu parbloškia San ant demono apimto Okoto. Ją taip pat apima demono galios.
Tuo metu Ašitaka suranda ir perspėja Eboši apie miesto užpuolimą, tačiau Eboši nekeičia plano. Sužeistas Okoto ateina prie stebuklingo ežero miško viduryje, ties kuriuo Miško dvasia persikūnija iš dvasios į elnią ir atvirkščiai. Miško dvasia pasirodo elnio pavidalu, kad atimtų iš nusilpusių ir sužeistų miško dievų, vilkės Moro ir šerno Okoto, jų gyvybes. Ašitaka pats bando išvaduoti Mononokę iš demono gniaužtų, bet jam nepasiseka. Tai padaro vilkė Moro, Mononokės netikroji mama. Pasirodžius Miško dvasiai pasaloje tykojusi Eboši šauna, bet Miško dvasia atlaiko šūvį. Ji atima gyvybes iš Moro ir Okoto, bei pradeda persikūnyti iš elnio į nakties klajūną. Eboši puola prie Miško dvasios ir iš antro karto šūviu nukerta jai galvą. Ašitaka bando jai sukliudyti, bet jam nepavyksta. Pagriebęs galvą Džigo pasišalina, tuo laiku dvasia virsta viską naikinančia stichija, kuri sunaikina mišką ir Geležies miestą. Pavydami Džigo, Ašitaka ir San atima galvą ir grąžina ją dvasiai prieš pat patekant saulei. Dvasia subliūkšta į telkinį ir užliedama plotus išgydo užkrėstuosius, tarp jų San ir Ašitaka. San, vis dar nepasitikėdama žmonėmis, lieka gyventi miške, o Ašitaka nusprendžia pagelbėti išgyvenusiems miestiečiams bei pažada ją lankyti.
Veikėjai
Pagrindiniai:
Kiti veikėjai: galvijų prižiūrėtojų vedlys; Džibaširis (ジバシリ); kalnų vilkas (山犬 Yamainu); Nago, dievas šernas, nuo sužeidimų pavirtęs demonu; Toki (トキ), buvusi prostitutė ir Eboši moterų grupės lyderė.
Muzika
Garso takelį filmui sukūrė kompozitorius Joe Hisaishi, Mijadzakis parašė dainos žodžius dvejiems takeliams, „The Tatara Women Work Song“ ir titulinei dainai. Muziką atliko Tokijo filharmoninis orkestras, diriguojamas Hiroši Kumagai (Hiroshi Kumagai). Albumas Japonijoje buvo išleistas 1997 m. liepos 2 d., JAV pasirodė 1999 m. spalio 12 d. Jo trukmė 65 min. ir 5 sek.
Atsiliepimai
1997 m. „Princesė Mononokė“, Japonijoje surinkęs 11,3 mlrd. jenų pelno, iškopė į filmų pardavimų viršūnę. Tai buvo pirmasis anime filmas sulaukęs pripažinimo už Japonijos ribų. 2001 m. sausį buvo perkamiausias anime filmas JAV. Vis dėlto tai buvo animacinis filmas, todėl jis nesulaukė finansinės sėkmės ir per pirmąsias aštuonias savaites uždirbo 2 298 191 JAV dolerių. Namų rinkai filmas buvo išleistas VHS, Laserdisc (1998 m. liepos 26 d.) ir DVD (2001 m. lapkričio 21 d.) formatais. DVD pakuotėje buvo įtrauktos ir tarptautinės dubliuotos versijos bei filmo kadruotės.
Filmas pelnė Japonijos kino akademijos „Geriausio filmo“ apdovanojimą; pirmasis animacinis filmas pelnęs šį apdovanojimą. Laikraščio „Mainichi Shinbun“ rengiamuose 52-antruosiuose apdovanojimuose filmui atiteko „Geriausios animacijos“ ir „Gerbėjų pasirinkimo“ apdovanojimai. Žurnalo „Empire“ 500-tuke užėmė 488 vietą. Britų filmų žurnalo „Total Film“ animuotų filmų 50-tuke filmas užėmė 26 vietą. Tinklalapyje Rotten Tomatoes.com filmo kritikų įvertinimo vidurkis − 7,7 balai iš 10, Metacritic − 76 balai iš 100 galimų.
Lavija Šurnaitė-Kairienė
Lavija Šurnaitė-Kairienė (g. 1979 m. vasario 27 d.) – Lietuvos laidų vedėja.
Biografija
2006 m. ir 2007 m. skelbė Lietuvos balsus Eurovizijos dainų konkurse ir Eurovizijos šokių konkurse.
2007 m. kartu su Egidijum Sipavičium dalyvavo muzikiniame šou „Lietuvos dainų dešimtukas“
2007 m. fotografavosi nuoga žurnalo „MM“ viršeliui. Dėl fotosesijos Lavija buvo apsvarstyta LRT komisijos.
Apygarda
Apygarda – kuriam nors tikslui įvestas teritorijos suskirstymo vienetas.
JAV
JAV suskirstyta į 3 140 administracinių vienetų – apygardų.
Kęsgailos
Kęsgailos (lenk. Kieżgajłowie) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų ir didikų giminė, kilusi iš Deltuvos Ukmergės vietininko, vėliau Žemaitijos seniūno Mykolo Kęsgailos. 1413 m. giminei suteiktas lenkų bajorų herbas Zadora.
Giminės pradininku laikomas vienas iš Kęstučiui artimų bajorų Buška, 1366 m. su 400 lietuvių pastojusiu kelią Ragainės komtūro kryžiuočiams, žygiavusiems į Maišiagalą. 1379 m. jis dalyvavo sudarant Kęstučio ir Jogailos Trakų taikos sutartį su Vokiečių ordino atstovais. Jo sūnus Stanislovas Valimantas 1398 m. buvo Salyno sutarties liudytojas, 1399 m. žuvo Vorsklos mūšyje.
Radlinas
Radlinas – miestas pietų Lenkijoje, pasienyje su Čekija, 8 km į šiaurę nuo Silezijos Vodzislavo. Išvystyta anglies kalnakasyba.
Istorija
Minimas nuo 1305 m., 1742 m. atiteko Prūsijai, 1922 m. Lenkijai, 1939–1945 m. buvo okupavusi Vokietija.
Šventasis Jonas I
Šventasis Jonas I (m. 526 m. gegužės 18 d. Ravena, Italija) – popiežius nuo 523 iki 526 m.
Užvajočiai
Užvajočiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Jurbarko, kairiajame Mituvos krante – prie jos tvenkinio.
VDR futbolo varžybos 1971–1972 m.
VDR futbolo varžybos 1971–1972 m.
Trygve Gulbranssen
Jo knygos buvo gerai priimtos kritikų ir skaitytojų. Jos yra išverstos į daugiau nei 30 kalbų ir parduota virš 12 milijonų egzempliorių.
Emba (miestas)
Emba  – miestas Kazachstane, Aktobės srityje, Mugalžaro rajone, prie Embos upės, į pietryčius nuo Aktobės. Geležinkelio stotis prie Transaralo geležinkelio linijos, plentas į Kandyagašą. Maisto (mėsos) pramonė, naftos gavyba, geležinkelių aptarnavimas. Už 10 km yra Embos karinis poligonas, kurio centras – Žemas (Emba-5).
Istorija
Emba įkurta XX a. pr., nutiesus geležinkelį. Miesto statusas suteiktas 1967 m.
Vita Pimpienė
Vita Pimpienė (g. 1975 m. liepos 10 d. Ignalinos raj.) – muzikos pedagogė, Lietuvos ir Visagino savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
2006 m. Vilniaus pedagoginiame universitete baigė muzikos pedagogiką. Gyvena Visagine, yra Visagino Česlovo Sasnausko muzikos mokyklos mokytoja ekspertė. Žymiausi auklėtiniai: Ilja Aksionovas, Ona Kolobovaitė, Polina Kristina Mačerauskaitė, Viktorija Pak, Lina Gurina, Lidija Gurova. „Dainų dainelės“ vertinimo komisijos narė, TV projektų „2 minutės šlovės“, „Lietuvos supermiestas“, „Žvaigždžių duetai“ dalyvė.
Liberalų ir centro sąjungos Visagino skyriaus narė. Nuo 2011 m. – Visagino savivaldybės tarybos narė.
Sutuoktinis Artūras, duktė Gabrielė.
Anafielas
Anafielas – vėlyvuosiuose šaltiniuose minimas kaip kalnas, į kurį turi kopti mirusieji, naudodami savo ir žvėrių nagus. Tai teigia T. Narbutas, kad šį tikėjimą užrašęs, remdamasis Kretingos apylinkėse surinktomis žiniomis. Šis kalnas minimas lietuvių sakmėse, tačiau jis niekur nevadinamas Anafielu (lietuvių kalboje apskritai „f“ buvo nenaudojama). Anafielas atitinka Anapilį, kuris yra pomirtinis pasaulis.
Įdomus faktas, kad Saksas Gramatikas savo „Danų istorijoje“ aprašo didvyrio Starcatherus kovą su burtininku Wusinnus, ši kova įvyko prie Anafial kalno. Kalno vieta nežinoma, nors Saksas teigia, kad ji yra kažkur Rusijoje, o pats kalnas daugiau skandinavų mitologijoje neminimas. Tačiau lietuviškoje medžiagoje teigiama ties šiuo pomirtiniu kalnu gyvena slibinas, kuris praryja nuo jo nukrentančias sielas arba kurias jis nupučiantis. Vienas iš jo vardų Wizunos, kurį, matyt, Narbutas įterpė Sakso minimą Anafial į lietuvišką medžiagą (nors ši versija abejotina ir tikslai nežinomi).
Anafial ir Anfiel paraleles su lietuvių mitologija galima aiškinti, remiantis Lietuvos pajūryje gyvenusiais kuršių bei žemaičių kontaktais su skandinavais, danais. Lietuvos pajūrio kontaktams paliudyti pakankamai yra ir archeologinės bei istorinės medžiagos (Egilio saga ar to paties Sakso tvirtinimas, kad baltiškasis pajūris priklausęs danams, o ne kuršiams).
Andrea Bargnani
Andrea Bargnani; g. 1985 m. Spalio 26 d.) – Italijos krepšininkas, žaidžiantis sunkiojo krašto puolėjo ir centro puolėjo pozicijoje. 2006 metų NBA naujokų biržoje Toronto „Raptors“ klubo pašauktas pirmuoju numeriu.
American Apparel
Istorija
2007 m. kompanija tampa vieša ir padidina savo parduotuvių skaičių dvigubai iki 280 dvidešimtyje šalių. 2008 m. kompanijos akcijų vertė pasiekė 14 JAV dol. Tais pačiais metais laikraštis „The Guardian“ paskelbė „American Apparel“ metų prekės ženklu. 2009 m. kompanijos įkūrėjas Dov Charney pateko į 100 žurnalo „Times“ sudaromą pačių įtakingiausių žmonių sąrašą. Tais pačiais metais „American Apparel“ buvo priversta atleisti 1500 nelegalių imigrantų, dirbusių kompanijoje. 2010 m. „American Apparel“ akcijų vertė nukrito iki 75 centų, metinis nuostolis siekė 30 mln. JAV dol.
thumb|right|270px|„American Apparel“ parduotuvė
Parduotuvės
„American Apparel“ turi 248 parduotuves 20-yje pasaulio šalių; 2014 m. pradžioje Jungtinėse Valstijose parduotuvių buvo 139, Kanadoje – 32 bei 77 prekybos taškai, esantys kitose šalyse. Kompanijos parduotuvių skaičius per kelerius metus sumažėjo, 2010 m. pasaulyje jų buvo 272, 2011 m. – 249, o 2012 m. – 251 parduotuvė. Pajamos 2013 m. siekė 633,9 mln. JAV dol. Kompanijos pardavimai kiekvienais metais didėja, 2012 m. pajamos siekė 617 mln., 2011 m. – 547 mln., 2010 m. – 532 ir 2009 m. – 558 mln. JAV dolerių.
Pagal 2013 m. gruodžio 31 d. duomenis, „American Apparel“ parduotuvės veikė šiose šalyse: (skliausteliuose – parduotuvių skaičius):
Endokrininė sistema
Endokrininė sistema – belatakės, arba vidaus sekrecijos liaukos, kurios į kraują išskiria specifinius cheminius junginius – hormonus, reguliuojančius vidines organizmo funkcijas. Žmogaus endokrininė sistema išsidėsčiusi įvairiose kūno vietose ir sudaryta iš:
1. Endokrininių liaukų: 2. Endokrininių komponentų įeinančių į kitas liaukas ar organus: 3. Difuzinės neuroendokrininės sistemos ląstelės, kuriai priklauso ir APUD ląstelės.
Visos endokrininės sistemos dalys yra glaudžiai susijusios ir valdomos nervų sistemos, tačiau ir hormonai turi grįžtamąjį ryšį, jie veikia ir nervų sistemą. Kai kurie hormonai turi savo organus-taikinius, kuriuose yra receptorių atpažįstančių tik tam tikrus hormonus. Struktūriniu požiūriu endokrininės liaukos skirstomos į sijelines, folikulines ir fibroblastines. Endokrininės sistemos dalys vystosi iš labai įvairių šaltinių - ektodermos (hipofizė, epifizė, antinksčių šerdis), mezodermos (lyt. liaukos, antinksčių žievė) ir endodermos (skydliaukė, kasa, prieskydinės liaukos).
Centrinę endokrininės sistemos dalį sudaro epifizė, adenohipofizė, pagumburio branduoliai (nuclei supraopticus ir paraventricularis). Visos kitos dalys yra periferinės ir arba priklauso nuo hipofizės veiklos(skydliaukė, antinksčių žievė, lyt. liaukos) arba ne (visos likusios).
Endokrininė sistema labai svarbi homeostazei – organizmo vidinės aplinkos dinaminei pusiausvyrai palaikyti, todėl ji kartu su nervų sistema užtikrina darnią organizmo veiklą.
Raudongalvis baltikenis
Raudongalvis baltikenis – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, baltikenių (Tricholomopsis) genties grybų rūšis.
Negyva spygliuočių ir lapuočių mediena. Vasara, ruduo. Kepurėlė ir kotas purpuriškai raudoni, žvyneliuoti.
Vaisiakūniai dideli, mėsingi. Kepurėlė 8–15 (25) cm skersmens, jaunų – varpelio formos, senesnių – paplokščia, rudai raudona, rudai geltona ar violetiškai raudona, žvynuota, ypač šerpetota centrinė dalis. Lakšteliai geltoni, tankūs, platūs, priaugtiniai. Kotas 5–15 (20)×1–5 cm, geltonas, apaugęs raudonais purpuriškais žvyneliais, sumedėjęs. Trama kieta, nekarti, geltona, stora. Sporos 7–8×5–7 μm.
Būdingi požymiai: mėsingi vaisiakūniai, tamprūs, dažniausiai auga ant pušies, eglės, bet kotas maistui nevartojamas, nes yra kietas, sumedėjęs. Labai dažnas. Naudingas miškui, nes ardo negyvą medieną.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 155 psl.
240 m.
240 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Slučajus
Slučajus – buvęs kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Panočių.
Istorija
Kaimas pradėjo kurtis po to, kai 1861 m. likviduotas Kaniavos dvaras, o jo žemės išdalintos. Apie 1882 m. čia atsikėlė „varėniai“ – žmonės iškeldinti iš Senosios Varėnos apylinkių, ten steigiant karinį poligoną. Į Slučajų atsikėlė Moliai, Jakelevičiai, Palevičiai, Stasioniai, Šaltinskai, Kaziukoniai. Įkurtos naujos kapinės, nors Panočių gyventojai nuo seno laidoti Mikalčiūnuose.
Iki 1982 m. buvo Slučajaus vidurinė mokykla, performuota į Panočių vidurinę mokyklą.
KK190
KK190 – krašto kelias, jungiantis Biržus ir Germaniškį. Kelio ilgis – 21,68 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda Biržuose, Rinkuškių gatvėje. Eina Biržų rajone. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Rinkuškiai, Ripeikiai, Suostas, Svidžiai. Baigiasi Germaniškyje, prieš Nemunėlio upę, muitinės poste. Nuo Biržų iki Suosto kelias eina kairiuoju Apaščios krantu.
Pasraučių miškas
thumb|250px|Kelias per Pasraučių mišką Pasraučių miškas – miškas Pasraučiuose (Bukonių seniūnija, Jonavos rajonas). Kvartalai Nr. 52, 46 ir 57. Auga paprastasis kardelis, smiltyninis lendrūnas, garšva, didžiažiedė rusmenė, skėtinė širdažolė (52 ir 55 kvartalai). Šalia šienaujamos natūralios ir pusiau natūralios tarpumiškių pievos (auga orchidiniai augalai – baltijinė gegūnė, raudonoji gegūnė, pelkinis siautalūpis).
Salupių miškas
Salupių miškas – miškas prie Salupių kaimo Dumsių seniūnija, Jonavos rajonas). Kvartalai Nr. 18-20. Neries paslėniai. Natūralios miško bendrijos, vaizdingas kraštovaizdis. Spygliuočių miškų įvairovė. Vyrauja saliavinio pušyno asociacijos bendrijos. Ąžuoliniai pušynai auga derlingesnėse vietose. Mažesniuose plotuose – paprastieji ir striepsniniai eglynai. Gyvena varliagyviai, ropliai, paukščiai ir žinduoliai.
Centro seniūnija
Centro seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybės centre, apimantis didžiąją dalį istorinio Kauno (Senamiestį ir Naujamiestį).
Seniūnijos vakarinėje dalyje – Senamiestyje yra Kauno arkivyskupo būstinė, taip pat seniausi Kauno pastatai – Kauno pilis, Perkūno namai, Kauno rotušė, centrinė senamiesčio Vilniaus gatvė, daug bažnyčių – Jėzuitų bažnyčia, Kauno arkikatedra bazilika, Vytauto bažnyčia, Šv. Gertrūdos, Šv. Mikalojaus, Šv. Kryžiaus, Seminarijos bažnyčios, Kauno gaisrinė.