cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tintelių koplyčia
Senąsias nebeveikiančias kapines žymi stambių lauko riedulių eilės. Koplyčia stovi sklypo šiaurės rytų dalyje, aukštų lapuočių medžių paunksmėje. Koplyčia vienkamarė, sumūryta iš lauko riedulių, aptverta medine tvora. Ji keturkampė, stačiakampio plano (3,0x3,9 m dydžio), su trišlaičiu apskardintu stogu. Ant stogo kraigo įtaisytas medinis kryžius. Priekiniame fasade, aukšto, baltai nutinkuoto trikampio frontono skyde įrengta erdvi, arkinė niša, kurioje pastatyta žmogaus ūgio skulptūra „Kristus nešantis kryžių“ (registrinis paveldo objektas). Virš durų, tarp dviejų medinių statramsčių, įtvirtinta rausvo akmens plokštė (neįskaitomas įrašas). Viduje ant postamento pastatyta medinė polichrominė Šv. Mergelės Marijos skulptūra.
Istorija
Pasak senųjų gyventojų, kapinės čia atsiradusios jose laidojant švedų karius, žuvusius XVII-XVIII a. kovose su LDK kariuomene. Vėliau čia įsikūrė Tintelių dvaras. Koplyčia pastatyta XVIII a. pab. – XIX a. pr., manoma, Terespolio (Tintelių) dvaro savininkų bajorų Stančikų lėšomis.
1988 m. koplyčia buvo remontuojama.
Metafiziniai apmąstymai
miniatiūra|422x422px|Originalus pirmo leidimo viršelis. Metafiziniai apmąstymai (antraštė: Apmąstymai apie pirmąją filosofiją, aiškiai įrodantys Dievo buvimą ir tikrą skirtumą tarp žmogaus kūno ir sielos ) – tai filosofinis traktatas, parašytas Renė Dekarto ir pirmą kartą publikuotas 1641 metais (lotynų kalba). Vertimas į prancūzų kalbą, su paties Dekarto priežiūra, pasirodė 1647 metais, kaip Meditations Metaphysiques. Originalus lotyniškas pavadinimas skamba taip: Meditationes de prima philosophia, in qua Dei existentia et animæ immortalitas demonstratur. Pavadinimas galimai parašytas su spausdinimo klaida ir vietoj animae immortalitas turėtų būti animae immaterialitas, ką pastebėjo Adrianas Bailetas.
Meditacijos susideda iš labai detaliai pateikto metafizinės sistemos aprašymo, taip pat jose galima rasti plačiau aprašytą Dekarto filosofinę sistemą, kurią pirmą kartą autorius pristatė ketvirtoje Samprotavimai apie Metodą (1637) dalyje. Dekarto metafizinės mintys taip pat randamos ir jo traktate Filosofiniai principai (1644), kurį autorius laikė filosofijos gidu.
Dedikacija
„Ponui Paryžiaus teologijos fakulteto dekanui ir ponams daktarams“
Dekartas dedikacijoje prašo fakulteto apsaugos savo darbui, skirdamas jį dekanui ir daktarams.
Jo pirmas argumentas yra tai, kad Dievo egzistavimas turi būti įrodytas filosofiškai, be tikėjimo teologinėmis priežastimis, ypač tai demonstruojant netikintiesiems. Be to, tikintysis galėtų būti apkaltintas nelogišku samprotavimu, sakydamas, jog mes privalome tikėti Dievą dėl Šventojo Rašto ir jo autoritetingumo, nes pati Biblija buvo įkvėpta Dievo. Taip pat, Dekartas rodo, kaip ir pats Šventasis Raštas teigia, jog žmogaus protas yra pakankamas atrasti Dievą.
Dekarto tikslas – taikyti metodą, siekiant įrodyti šias dvi tiesas taip aiškiai ir akivaizdžiai, kad ir patys rezultatai būtų akivaizdūs.
Pratarmė
Dekartas aiškina, kaip savo Samprotavimuose apie metodą paminėjo du klausimus: Dievo egzistavimo ir sielos. Tuomet jis sulaukė prieštaravimų, iš kurių du laiko svarbiais. Pirmasis kritikuoja tai, kaip jis daro išvadą, jog siela yra vienintelis dalykas, kuris mąsto. Į šitai filosofas atsako, kad jis turi aiškų suvokimą, jog esąs mąstanti būtybė ir neturi jokio kito aiškaus supratimo. Iš to daroma išvada, jog nėra nieko kito paties esmėje.
Juodkalnijos vyrų rankinio rinktinė
Juodkalnijos vyrų rankinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Juodkalnijai tarptautinėse rankinio varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Juodkalnijos rankinio federacija.
Metafiziniai apmąstymai
Pratarmė
Antrasis, jog dėl idėjos, kad egzistuoja kas nors aukštesnis ir tobulesnis nei žmogus, negalima daryti išvados, jog Jis tikrai egzistuoja. Traktate pamatysime, kad būtent dėl idėjos, kad yra kažkas labiau tobulas ir suvokiama, jog Jis egzistuoja.
Pagrindinis argumentas, kurį naudoja ateistai, neigdami Dievo buvimą yra paremti tuo, kad mes priskiriame Dievui savybes, kurios yra žmogiškos ir priskiriame savo protams tiek daug stiprybės ir išminties, kad teigiame suprantantys, ką Dievas gali ir turi daryti. Dekartas sako, kad mes turime suprasti, jog Dievas yra nesuvokiamas ir begalinis, o mūsų protai riboti ir baigtiniai.
Pirmas apmąstymas: Apie dalykus, kuriais galima abejoti
Pirmoji meditacija, pavadinta „Apie dalykus, kuriais galima abejoti“, pradedama aptariant visus melus, kuriais medituojantysis tikėjo visą savo gyvenimą. Nuspręsta atmesti viską, kas iki šiol buvo žinoma ir pradėti kaupti žinias iš naujo, nuo pat pagrindų, ant patikimesnių pamatų. Jis atsisėdo vienas, prie židinio, toli nuo visų nuogąstavimų, kad galėtų sugriauti savo dabartines abejones.
Medituojančiajam reikėjo surasti bent mažiausią priežastį suabejoti savo dabartine nuomone, siekiant paraginti save siekti žinių tvirtesniu pagrindu. Vietoj to, kad abejotų visomis savo mintimis atskirai, jis mąsto, kad galėtų jas visas suvesti į vieną abejonę, jei suabejotų pačiu pagrindu ir pagrindiniais principais, pagal kuriuos, šios nuomonės buvo sudarytos.
Nepaisant to, Dekartas supranta, kad sapnuodamas, jis dažnai įtiki, jog iš tikrųjų jaučia tikrus objektus. Yra tikras, kad yra atsibudęs ir sėdi prie židinio, tačiau reflektuoja, kad dažnai jis tiesiog susapnuoja tokį specifinį dalyką ir yra pilnai juo įtikinamas. Nors filosofo pojūčiai gali būti sapno vaizdai, jis teigia, kad net ir tokie vaizdai yra nupiešti, remiantis tikra patirtimi, visai kaip paveikslai. Net kai tapytojas sukuria įsivaizduojamą būtybę, pavyzdžiui undinę, sudedamosios dalys yra iš realių dalykų – moterys ir žuvys, undinės atveju. Ir net kai dailininkas sukuria kažką visiškai naują, bent jau paveikslo spalvos yra iš tikros patirties. Taigi, medituojantysis daro išvadą, jog net jeigu jis gali abejoti kažkokiu sudėtiniu dalyku, negali būti nei abejonės paprastomis ir universaliomis dalimis iš kurių jis sudarytas, kaip: forma, kiekis, dydis, laikas ir panašiai. Nors mes galime abejoti studijomis, paremtomis sudėtiniais dalykais, kaip medicina, astronomija ar fizika, autorius, teigia, jog negalime abejoti mokslais, kurie paremti paprastais dalykais, tokiais kaip aritmetika ar geometrija.
Kad ir kaip stengėsi, filosofas suprato, kad  savo nuomonę ir prielaidas išmesti iš galvos yra beveik neįmanoma. Jis atsisakė laikyti savo nuomonę visiškai neteisinga ir išgalvota tam, kad atsvertų savo įprastinį mąstymą. Medituojantysis spėja, kad ne Dievas, o kažkoks blogio demonas įsipareigojo apgaudinėti jį, jog viskas, ką jis žino yra netiesa. Abejodamas viskuo, jis bent jau gali būti tikras, kad nebus neteisingai nuvestas šio demono klaidingais keliais.
Antras apmąstymas: apie žmogaus dvasios prigimtį, kurią galima pažinti lengviau negu kūną
Antrojoje savo meditacijoje, Dekartas išdėsto minties struktūrą, kartais vadinamą reprezentatyvumu, kaip atsaką į savo abejones, išsakytas Pirmame apmąstyme. Jis įvardija penkis šios teorijos žingsnius: Dekartas teigia, kad reprezentavimo teorija atskiria pasaulį nuo proto, todėl reikia kažkokio tilto apimančio atskirtį ir suteikiančio pakankamai gerą priežastį manyti, kad idėjos tiksliai reprezentuoja išorinį pasaulį. Pirmoji lenta, kurią jis naudoja šio tilto statyboms, gali būti rasta šioje ištraukoje:"Bet juk aš įsitikinau, kad pasaulyje visiškai nieko nėra: dangaus, žemės, dvasios ar kūno. Tad argi neįsitikinau, kad ir manęs nėra? Anaiptol. Aš būčiau, jei tik įsitikinčiau kuo nors arba jei tik pagalvočiau ką nors. Tačiau yra kažkoks labai galingas ir gudrus apgavikas, visą savo išmonę naudojantis tam, kad galėtų visą laiką mane apgaudinėti. Bet, jeigu jis mane apgaudinėja, nėra abejonės, jog aš esu. Ir tegul apgaudinėja kiek tiktai nori, jam niekada nepavyks įtikinti manęs, kad aš nesu, jeigu tik manysiu kažkuo esąs. taigi, viską gerai apgalvojus ir nuodugniai ištyrus, pagaliau reikia padaryti išvadą ir pripažinti tikru tai, kad teiginys „aš esu, aš egzistuoju“ neišvengiamai teisingas kiekvieną kartą, kai tik jį sakau ar suvokiu protu."Paprasčiau tariant, sąmoningumas reiškia egzistavimą. Viename savo atsakymų į prieštaravimus, Dekartas savo mintis apibendrino fraze: „Mąstau, vadinasi esu“.
Kai filosofas patvirtina savo egzistavimą, siekia sužinoti, kas yra tas „Aš“. Jis atmeta tipinį metodą, kuris ieško apibūdinimo (pvz., Mąstantis gyvūnas), nes žodžiai naudojami apibūdinimui, tuomet taip pat turėtų būti apibūdinti. Dekartas ieško paprastų terminų, kurių nereiktų paaiškinti, jų reikšmę galėtum tiesiog „pamatyti“. Iš tokių akivaizdžių tiesų, galima sudarinėti sudėtingus terminus.
Pirma iš šių, savaime akivaizdžių tiesų yra Dekarto egzistavimo įrodymas:"Tad kas gi pagaliau aš esu? Mąstantis daiktas. o kas yra mąstantis daiktas? Tai yra daiktas, kuris abejoja, suvokia, supranta, teigia, neigia, nori, nenori, įsivaizduoja ir jaučia?"Norėdamas apibūdinti save toliau, Dekartas pasitelkia vaško pavyzdį. Jis nustato, kad vaškas nėra vaškas dėl savo spalvos, tekstūros ar formos, nes visa tai gali keistis, nors substanciją vis dar vadinsime vašku. Jis mano, kad vaškas yra suvokiamas vien intelekto pagalba. Dėl šios priežasties, atskiriamas paprastas suvokimas ir sprendimo. Kai asmuo supranta substancijos matematinius principus, tokius kaip substancijos plėtimąsi veikiant karščiui, judesį, vaško suvokimas gali būti aiškus.
Jei tokios medžiagos kaip vaškas, gali būti pažįstamos tokiu būdu, tai lygiai taip pat turėtų būti ir su mumis. „Aš“ tokiu atveju, nėra tai, ką mes patys jaučiame – rankos, galva ar akys - bet tiesiog dalykai, kuriuos galvojame. Taigi, žmogus negali nieko suvokti lengviau ir aiškiau nei savo protą.
Dekartas daro išvadą, kad jis egzistuoja nes yra „mąstantis daiktas“. Jei jis yra daiktas, kurį galima apgauti, turintis mintis ir galintis galvoti, tuomet jis gali egzistuoti.
Trečias apmąstymas: Apie tai, kad yra Dievas
Dekartas pasiūlė tris idėjų rūšis: įgimtas, išgalvotas ir atsitiktines. Įgimtos idėjos yra ir visada buvo mūsų viduje, pramanytos ar išrastos idėjos ateina iš mūsų vaizduotės, o atsitiktinės – atsiranda iš pojūčių, kuriuos patiriame pasaulyje. Jis teigia, kad Dievo idėja yra įgimta ir į mus įdėta Dievo, bei atmetė galimybę, kad ši idėja būtų išgalvota ar atsitiktinė.
2 argumentas
Dekartas teigė, kad turėjo aiškią ir atskirą idėją apie Dievą. taip, kaip mąstymas buvo savaime suprantamas, taip ir Dievo egzistavimas, nes jo tobula idėja, negali būti sukurta mažiau tobulesnio sutvėrimo.
Šeštas apmąstymas: Apie materialių daiktų egzistavimą ir apie realų žmogaus sielos ir kūno skirtumą
Šiame apmąstyme, Dekartas suteikia potencialą, egzistuoti materialiems daiktams, už Dievo ir Paties. Pirmiausia, jis tikina, kad tokie objektai gali egzistuoti paprasčiausiai dėl to, kad Dievas gali juos sukurti."Dabar belieka ištirti, ar yra materialių daiktų. Žinoma, aš bent žinau, kad jų gali būti, nes, žiūrėdamas į juos kaip į geometrinių įrodinėjimų objektus, suvokiu juos labai aiškiai ir ryškiai. Juk negali kilti jokios abejonės, kad Dievas gali sukurti visa, ką aš sugebu tiksliai suvokti. Kad Dievas negalėtų ko nors padaryti, aš niekada nemaniau tik todėl, jog be prieštaravimų negalėdavau to gerai suvokti."Žinodamas, kad tokių objektų egzistavimas yra įmanomas, Dekartas tada atsisuka į protinių vaizdų paplitimą, kaip įrodymą. Kad tai padarytų, jis atskiria vaizduotę nuo supratimo. Vaizduotė egzistuoja, kaip protinė fotografija, o suvokimas nebūtinai turi būti įsivaizduojamas paveikslo forma. Jis naudoja tokį pavyzdį, kad tai paaiškintų:"Pavyzdžiui, įsivaizduodamas trikampį, savo dvasios jėga ir vidinėmis pastangomis aš ne tik suprantu, kad trikampis – figūra su trimis kraštinėmis, bet ir įsivaizduoju tas kraštines, lyg jos būtų man prieš akis. būtent tai aš ir vadinu įsivaizdavimu. Norėdamas įsivaizduoti tūkstantkampį, aš, žinoma, suvokiu, kad tai figūra, turinti tūkstantį kraštinių, taip pat lengvai, kaip ir tai, kad trikampis – figūra, turinti tik tris kraštines. Tačiau aš negaliu įsivaizduoti visų tūkstantkampio kraštinių, kaip kad įsivaizduoju trikampio kraštines. [...] Taigi dabar aiškiai matau, jog, norint įsivaizduoti, man reikia ypatingo dvasios įtempimo, kuriuo nesinaudoju, ką nors suvokdamas arba suprasdamas. Ši ypatinga dvasios įtampa aiškiai rodo skirtumą tarp vaizduotės ir protavimo, arba grynojo suvokimo."Dekartas vis dar nedavė įrodymų, kad tokie išoriniai objektai egzistuoja. Šiuo metu, jis tik parodė, kad tokių dalykų egzistavimas paaiškintų šiuos protinius procesus. Kad gautų šiuos įrodymus, jis iš pradžių apžvelgia savo meditacijų paremiamuosius teiginius – kad pojūčiai yra nepatikimi. Tačiau, jis apžvelgia šiuos argumentus naujame kontekste; parašęs pirmą apmąstymą, jis įrodė savo ir tobulo Dievo egzistavimą. Taigi, Dekartas pereina prie skirtumo tarp kūno ir proto bei materialių daiktų egzistavimo įrodymų:
Įrodymai, kad išoriniai materialūs daiktai yra realūs:
Po šių dviejų argumentų, išsklaidančių skepticizmą, Dekartui atrodo pavyko apibūdinti realybę, kaip tris dalis: Dievą (begalinį), protą ir materialius dalykus (baigtiniai). Jis užbaigia savo apmąstymus, atkreipdamas dėmesį į natūralius reiškinius, kurie galėtų mesti iššūkį jo filosofijai, tokius kaip vaiduokliškos galūnės, sapnai ir vandenligė.
Kuikatekos urvynas
Kuikatekos urvyną ištyrė JAV speleologai (pradėtas tirti 1986 m.).
HD 108874 b
HD 108874 b – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HD 108874. Nuo Saulės sistemos nutolusi 223 šviesmečius. Be HD 108874 b, šioje sistemoje dar atrasta HD 108874 c planeta. Gali būti, kad su pastarąja planeta HD 108874 b sudaro 4:1 orbitinį rezonansą.
HD 108874 b yra dujinė milžinė. Jos masė siekia 1,36 Jupiterio masės (432 kartus masyvesnė už Žemę), o spindulys apytikriai 1,21 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 394,5 paros, jos orbitos spindulys – 1,04 av, o ekscentricitetas – 0,13. HD 108874 b pusiausvyros temperatūra – 257 K. Jei ši planeta turi palydovų, juose turėtų būti gausu anglies (skirtingai nuo Saulės sistemos dangaus kūnų, kuriuose gausu silikatų).
Apie HD 108874 b atradimą pranešta 2002 m. Planetą atrado JAV mokslininkų komanda, vadovaujama Paul Butler, Geoffrey Marcy, Steven Vogt ir Debra Fischer. Havajuose esančioje W. M. Keck observatorijoje 1999–2002 m. iš viso buvo atlikta 20 radialinių greičių stebėjimų. Remiantis gautais duomenimis ir buvo atrasta ši egzoplaneta.
Kamehameha I
Kamehameha I (dar žinomas kaip Kamehameha Didysis; nežinoma tiksli gimimo data – 1819 m. gegužės mėn. Kailua-Kona) – buvo svarbi asmenybė formuojant Havajų karalystę.
Jis buvo pirmasis karaliaus Kamehameha I, žinomas kaip Didysis Kamehameha. Suvienijo visas Havajų salas į vieną karalystę.
Pilnas jo vardas havajiečių kalba būtų: Kalani Paiʻea Wohi o Kaleikini Kealiʻikui Kamehameha o ʻIolani i Kaiwikapu kauʻi Ka Liholiho Kūnuiākea.
Gyvenimas
Kamehameha iškilo 1782 m., mirus Kalaniʻōpuʻu. Nors karalystę paveldėjo Kalaniʻōpuʻu sūnus Kīwalaʻō, Kamehamehai buvo suteikta svarbi religinė padėtis, Havajų karo dievo Kūkāʻilimoku globa, taip pat Waipiʻo slėnio rajono kontrolė. Kamehameha priėmė Konos regiono vadovų ištikimybę. Kamehameha ir jo patarėjai planavo suvienyti likusias Havajų salas. Sąjungininkais tapo britų ir amerikiečių prekybininkai, kurie pardavė ginklus ir amuniciją. Kitas svarbus sėkmės veiksnys buvo kapitono Browno palaikymas. Jis užtikrino parako tiekimą. Du Havajų saloje gyvenę vakariečiai Isaacas Davisas ir Johnas Youngas vedė vietines Havajų moteris ir padėjo Kamehamehai.
1790 m. Kamehameha ir jo kariauna įsiveržė į Puna apygardą ir kuriam laikui ją užvaldė, tačiau jam pasitraukus kilo neramumai. 1791 m. Kamehameha pakvietė Keōua susitikti. Pagal įvairius šaltinius pasakojama, kad Keōua išsilaipinus ant kranto, vienas iš Kamehamehos karių metė ietį į jį. Nustebinti Keōua asmens sargybiniai buvo nužudyti. Kai Keoua mirė, o jo šalininkai buvo paimti į nelaisvę arba nužudyti, Kamehameha tapo Havajų salos karaliumi.
1795 m. Kamehameha išvyko į karo žygį su 960 karo kanojų ir 10 000 kareivių. Kawela mūšyje jis greitai užėmė Maui ir Molokaoloi salas. Vėliau persikėlė į Oʻahu salą, nukreipdamas savo pajėgas į Waiʻalae ir Waikīkī. Užvirė nuožmi kova. Naudodami tradicines Havajų ietis, muškietas ir patrankas, jie nužudė didžiąją priešininkų pajėgų. Po šios pergalės jis įtvirtino vadžią Havajų salyne.
Youngas ir Davisas tapo Kamehameha patarėjais ir aprūpino jį pažangiais ginklais, kurie padėjo kovoje. Kamehameha buvo religinis vadovas ir karo dievo Kukaʻ ilimoku garbintojas.
Nuo 1812 m. Kamehameha gyveno karališkoje rezidencijoje Kamakahonu, kurią pastatė Kailua-Kona mieste.
1819 m. gegužės mėn. mirė Kamehameha, o jo kūną paslėpė patikimi draugai Hoapili ir Hoʻolulu senovės papročiu, vadinamu hūnākele. Mana arba žmogaus galia buvo laikoma šventa. Pagal senovės paprotį jo kūnas buvo palaidotas paslėptoje vietoje dėl savo manos. Jo galutinė poilsio vieta liko nežinoma. Kamehameha III paprašė Hoapili parodyti jam, kur buvo palaidoti jo tėvo kaulai, tačiau Hoapili nesutiko.
Fiuzuli
Fiuzuli, Varanda  – miestas Kalnų Karabacho Respublikoje (de jure Azerbaidžanas). Fiuzulio rajono administracinis centras. Nutolęs 310 km į vakarus nuo Baku. 26 200 gyventojų (2008 m. duomenys).
Istorija
Gyvenvietė prieš tai buvo žinoma Kariagino ir Sardaro pavadinimais. 1959 m. pervadinta poeto Fizuli garbei. 1989 m. duomenimis, mieste gyveno 22 779 gyventojai.
Gedebėjus
Gedebėjus – miestas vakarų Azerbaidžane. Gedebėjaus rajono administracinis centras. Įsikūręs Mažojo Kaukazo papėdėje. 11 200 gyventojų (2013 m. duomenys).
Išvystyta maisto ir medienos pramonė, statybinių medžiagų gamyba. Kasama vario rūda.
Istorija
1912 m. duomenimis, gyvenvietėje gyveno 266 žmonės. 1989 m. miesto tipo gyvenvietėje gyveno 5049 gyventojai. 1990 m. suteiktos miesto statusas.
Bandžarų kalba
Bandžarų kalba – austonezinių kalbų šeimos, malajų-polineziečių grupės kalba. Vartojama bandžarų tautos žmonių, gyvenančių daugiausia Indonezijoje, Pietų Kalimantane, tačiau ši kalba gan populiari visoje Borneo saloje ir kitur, kur gyvena gausesnės bandžarų bendruomenės (pvz., Sumatroje).
Išskiriamos dvi tarmės:
Aukštupio tarmė pasižymi mažesniu balsių skaičiumi, negu žemupio, bei turi savybę pridėti garsą h žodžio pradžioje prieš balsį.
Gradas
Gradu vadinama:
2019 m. Women's National League
Airijos 2019 m. Women's National League – aukščiausias moterų Airijos futbolo lygos divizionas.
Finalo rungtynės
-
Gruodžiai (Ašmena)
Gruodžiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Gruodžių kaimiškosios apylinkės centras. Įsikūręs 11 km į šiaurės vakarus nuo Ašmenos, prie Ašmenos–Astravo kelio.
Veikia žemės ūkio įmonė, parduotuvė, felčerių-akušerių punktas, kultūros skyrius, biblioteka, paštas, viešoji pirtis.
Snieglenčių sportas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Snieglenčių sportas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyko slidinėjimo trasose Bongpjeonge ir Alpensijos kurorte, Pjončano apskrityje, Pietų Korėjoje.
Iš programos pašalintas paralelinis slalomas, kuris olimpinėje programoje pasirodė tik sykį 2014 m. Jį pakeitė pirmą kartą olimpiadoje organizuojama didžiojo šuolio (big air) rungtis.
Iš viso varžybose galėjo dalyvauti 258 sportininkų (142 vyrai ir 116 moterų). Kiekvienas nacionalinis komitetas galėjo skirti iki 26 snieglenčių sportininkų.
== Medalininkai ==
Bagužių tvenkinys
Bagužių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 3 km į šiaurės rytus nuo Vaiguvos. Sudarytas užtvenkus Knituojos upę (Ventos intakas) 11,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,22 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 119 m. Krantai žemi. Rytinis krantas plačiai užpelkėjęs, šiaurinis – apaugęs mišku. Į vakarus ir pietus plyti pievos. Aplinkui yra šie kaimai: Bagužiai, Liupšiai.
Čekijos vyrų rankinio rinktinė
Čekijos vyrų rankinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Čekijai tarptautinėse rankinio varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Čekijos rankinio federacija.
Medžiūnai
Medžiūnai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Gruodžių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 7 km į vakarus nuo Ašmenos, gojelių apsuptyje.
Vainiūniškis
Vainiūniškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Alizavos.
Jenisiejaus įlanka
thumb|250px|Jenisiejaus įlankos pietinė dalis
Jenisiejaus įlanka  – Karos jūros įlanka, įsiterpusi tarp Gydano ir Taimyro pusiasalių. Ilgis apie 225 km, plotis prie žiočių apie 150 km, gylis 6–20 m. Į Jenisiejaus įlanką įteka Jenisiejus sudarydamas estuariją. Žiotyse – Sibiriakovo sala. Didesniąją metų dalį įlanką dengia ledai. Potvyniai kyla kas pusė paros, jų aukštis iki 0,4 m.
Gibraltaro Premier divizionas
Gibraltaro Premier divizionas – buvusi aukščiausia šalies futbolo lyga.
Gruodžių apylinkė
Gruodžių kaimiškoji apylinkė  – apylinkė Gudijoje, Ašmenos rajone. Centras – Gruodžiai.
Gibraltaro Premier divizionas
Komandos užėmusios tris aukščiausiais vietas iškovodavo teisę atstovauti šalį UEFA Čempionų lygoje bei UEFA taurės varžybose.
Istorija
Pirmieji čempionatai šalyje vyko nuo 1892 m., o vėliau buvo suformuota Gibraltaro futbolo asociacija ir prasidėjo turnyras („Premier“ diviziono pirmtakas). Tuo metu vadinosi Merchants Cup.
Gruodžių apylinkė
2009 m. 91,2 % gyventojų buvo gudai, 5,7 % – lenkai, 1,2 % – rusai, 1,1 % – čigonai.
Gibraltaro Premier divizionas
Istorija
2018 m. Gibraltaro FA paskelbė lygos pakeitimus, įvedant atlyginimų viršutines ribas (bus įvestos vyresniesiems lygos nuo 2019 m.) ir 3 jaunų žaidėjų, išugdytų „namuose“ kvotą, rungtynių metu. Tokiu būdu siekiama skatinti vietos žaidėjų tobulėimą ir perėjimą į vyrų futbolą.
Nuo 2019–20 m. sezono Gibraltaro Premier divizionas ir Antrasis divizionai buvo sujungti, kad būtų sukurta Gibraltaro nacionalinė lyga.
Beržėnų I tvenkinys
Beržėnų I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Šaukėnų. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Ventos intakas) 0,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis - 0,29 km, plotis - iki 0,16 km. Yra 3 salos: 0,14 ha, 0,08 ha, 0,04 ha dydžio. Altitudė 105,1 m. Krantai neaukšti, apaugę medžiais. Priešsroviui už 0,05 km yra Beržėnų II tvenkinys. Vakarinėje pakrantėje yra buvusio Beržėnų dvaro sodyba; už jos - Beržėnų ir Pašilėnų kaimai. Rytuose - Toleikių kaimas, pietuose eina kelias.
Slabada (Gruodžiai)
Slabada  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Gruodžių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 10 km į šiaurės vakarus nuo Ašmenos, 2 km į šiaurės rytus nuo Mūrinės Ašmenos, šalia Zahornikos upelio. Šalia eina Mūrinės Ašmenos–Žuravų kelias, vakaruose dunkso miškas. Kaimas gatvinis.
Pietų Kalimantanas
Pietų Kalimantanas  – Indonezijos provincija, esanti Borneo salos pietuose. Administracinis centras – Bandžarmasinas.
Geografija
Provincija ribojasi šiaurėje su Centriniu Kalimantanu, šiaurės rytuose su Rytų Kalimantanu. Pietinę pusę skalauja Makasaro sąsiauris ir Javos jūra. Didžiąją teritorijos dalį užima pelkėta, miškinga lyguma. Centrinėje dalyje iškilę Meratuso kalnai, kuriuose yra aukščiausia provincijos vieta – Besaro kalnas (1892 m). Klimatas karštas, drėgnas (metinis kritulių kiekis 2000-3700 mm). Svarbiausia upė – Baritas.
Ekonomika
Išgaunama nafta, akmens anglys, gamtinės dujos, auksas. Kertama mediena. Auginamos prieskoninės, maistinės kultūros. Turizmas.
Administracinis skirstymas
Rytų Kalimantanas padalintas į 11 regencijų ir 2 miestus. Skliaustuose pateikti administraciniai centrai.
Čiurna
250px|thumb|Čiurnikauliai: A - kulnakaulis, B - šokikaulis, C - kubakaulis, D - laivakaulis, E - šoninis pleištukas, F - vidurinis pleištukas, G - vidinis pleištukas. Čiurna įeina į pėdos griaučius. Žmogaus čiurną sudaro septyni kaulai (ossa tarsi, s. ossa tarsalia) – šokikaulis (talus), kulnakaulis (calcaneus), laivakaulis (os naviculare), vidinis pleištukas (os cuneiforme mediale), vidurinis pleištukas (os cuneiforme intermedium), šoninis pleištukas (os cuneiforme laterale) ir kubakaulis (os cuboideum). Čiurnos kaulai sudaro didžiąją dalį pėdos griaučių. Jie kartu su padikauliais atremia kūno svorį.
Kuernavaka
Kuernavaka  – miestas centrinėje Meksikoje, Vulkaninės Kordiljeros pietiniame šlaite, apie 60 km į pietus nuo Meksiko. Moreloso valstijos sostinė.
Per miestą eina greitkelis Meksikas-Akapulkas bei Meksiko-Balsaso siaurasis geležinkelis. Maisto (malimo, tabako, cukraus, alaus), tekstilės, cemento, odos, popieriaus pramonė. Amatai (sidabro dirbinių gamyba, tradicinė tekstilė, dailė). Apylinkėse auginami kavamedžiai, cukranendrės, verčiamasi gėlininkyste, bitininkyste. Svarbus turistinis Meksikos centras bei Meksiko miesto gyventojų poilsio vieta. Veikia archeologijos, istorijos, liaudies medicinos muziejai, Moreloso autonominis universitetas, įkurtas 1953 m., keletas teatrų, kino salių.
Paveldas
Miesto įžymybė – XII-XIV a. actekų Teopansolko piramidė su 2 kapaviečių liekanomis.
Miestas taip pat turtingas kolonijine architektūra:
Iš moderniosios architektūros išskirtini XX a. daugiaaukščiai viešbučiai.
Istorija
Pirmieji regiono gyventojai, kaip manoma, buvo tlahuikai. Nuo XII a. čia įsikūrė actekai. Jie įkūrė miestą, pastatė šventyklų kompleksą, tvirtovę. Paskutiniu miesto valdovu buvo Icohuacinas. Ispanai, vadovaujami Gonsalo de Sandovalio, Meksikos užkariavimo metu užėmė Kuernavaką (tada vadintą Kuauhnahuaku). Vėliau čia pastatytas pirmasis cukraus fabrikas, o 1526 m. pradėti statyti rūmai, kuriuose įsikūrė Ernanas Kortesas. 1529 m. į Kuernvaką atvyko pranciškonai ir įkūrė vienuolyną. Kolonijiniais laikais miestas buvo Oašakos slėnio markizato centras.
Vainoriai (Panevėžys)
Vainoriai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Jotainių.
Lihuė
Istorija
Senovėje Lihuė buvo nedidelis kaimas. Lihue yra buvusiame Punos regione, pietrytinėje salos pakrantėje. Karališkasis gubernatorius Kaikioeva 1837 m. oficialiai paskelbė jį savo buveine. Atsiradus cukraus pramonei ir pastačius didelį cukraus fabriką, Lihuė tapo centriniu salos miestu. William Harrison Rice 1856 m. sukūrė pirmąją laistymo sistemą.
Plantacijos savininkas Paulius Isenbergas padėjo vokiečiams emigruoti į Lihuę nuo 1881 m. Netrukus (1883 m.) buvo įkurta pirmoji liuteronų bažnyčia Havajuose. Iki 1930 m. George’as Nortonas Wilcoxas tapo vienu didžiausių cukranendrių plantacijų savininku, įsigijęs Grove Farm iš Hermano A. Vaidemano.
Vilkoksų šeimos namai, Kilohana, buvo paversti restoranais ir dovanų parduotuvėmis. Siaurukas turistinis geležinkelis su senoviniais dyzeliniais lokomotyvais iš „Whitworth“ ir „General Electric“ siūlo ekskursijas po plantacijas. Taip pat siūlomos ekskursijos žirgais. Lihuė mieste taip pat yra Kauai muziejus, kuriame eksponuojama Kauai istorija. .
2010 m. čia būta 6,4 tūkst. gyventojų. Beveik pusė gyventojų buvo azijiečių kilmės.
Čontaliai
Čontaliai (sav. Yokot’anob) – Mezoamerikos tauta, gyvenanti pietų Meksikoje, Tabasko valstijoje. Priskiriami majams, nors patys save kildina iš olmekų. Kalba majų kalbų šeimai priklausančia čontalių kalba.
Kultūra
Tikėjimas sinkretinis – apima katalikybės ir majų religijos elementus. Išlikęs ikikrikščioniškas folkloras, tikėjimas gamtos dvasiomis, raganomis, žiniuoniais. Tradiciškai užsiima lydimine ir drėkinamąja žemdirbyste, žvejyba, medžiokle, amatais (pynimas, puodininkystė). Augina galvijus, avis, naminius paukščius.
Istorija
Čontalių žemės XV–V a. pr. m. e. buvo olmekų kultūros lopšys. Vėliau teritoriją užėmė majai. IV a. jų civilizacija pasiekė klestėjimo viršūnę, tuo pačiu suklestėjo ir čontalių kultūra. Iki ispanų užkariavimo XVI a. jie turėjo 2 didelius valstybinius junginius – Pontočaną ir Akalan-Tiščelį. 1518 m. čontalių žemes pasiekė Chuanas de Grichalva, kuris buvo svetingai priimtas, o po metų – Ernanas Kortesas. Čontaliai priėmė ispanų valdžią, 1614 m. pastatyta Nakachukos bažnyčia, tapusi kultūriniu tautos centru.
Strielčiukai (Ašmena)
Strielčiukai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Gruodžių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 7 km į šiaurės vakarus nuo Ašmenos, abipus Ašmenos–Astravo plento. Atsišakoja kelias į Žuravus.
Teležiškės
Teležiškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Gruodžių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 9 km į šiaurės vakarus nuo Ašmenos, šalia Vilniaus–Minsko plento, prie Žuravų–Strielčiukų kelio.
Dirnupis
Dirnupis – upė Žemaitijoje, Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, Žemaičių aukštumoje; Babrungo dešinysis intakas (Minijos baseinas). Prasideda šalia Žvirblaičių kaimo. Teka į pietus, žemupyje – į pietryčius. Įteka į Babrungą 29,2 km nuo jo žiočių, prie Nugarių. Prie santakos stūkso Nugarių piliakalnis.
Vaga daugiausia ištiesinta.
Prie upelio įsikūrę Žvirblaičiai, Bereniai, Ruolaičiai, Nugariai.
Upėvardis Dir̃nupis kildinamas iš asmenvardžio su sandu dirn- (pvz., Dirneikis, Dirniauskas), nors Ivanas Duridanovas bandė sieti su dakų upėvardžiu Dierna, 'mažas ežerėlis',  'plyšys, skylė žemėje, urvas'.
Himiko
Himiko (, kartais tariama kaip Pimiko), taip pat žinoma kaip Jamatohimė no Mikoto – legendinė Jamataikoku karalystės (egzistavusios 170–248 m., dabartinė Japonija) moteris valdovė.
thumb|Himiko thumb|Vei Dži tekstas (魏志), 297
Apie šią legendinę asmenybę tėra išlikę vos keletas rašytinių šaltinių, tad nedaug kas žinoma apie karalienę Himiko (svarbu paminėti, kad tuometinė Japonija neturėjo savo rašto sistemos, todėl apie šia valdovę žinome tik iš kaimyninių valstybių, t. y. Kinijos ir Korėjos duomenų ir pastebėjimų). Visgi yra keli svarūs šaltiniai, aprašantys jos egzistavimą. Vienas tokių šaltinių – „Trijų Vei karalysčių kronikos“ (angl. The Three Kingdoms Wei Chronicles]; kin. 三國志, Wei Zhi), parašytas Čen Šo (kin. 陈寿, Chen Shou – aukšto rango tarnautojas, gyvenęs Trijų karalysčių periodu, 233–297 m.), Kinijoje. Tekstai parašyti remiantis tuometinės Kinijos delegacijų į Japonijos šiaurinę Kiūšiū salos dalį 239 m. ir 248 m. atpasakojimais. Anot šių delegacijų, Himiko apibūdinama kaip karalienė – šamanė, valdžiusi itin politiškai susiskaldžiusią valstybę, kurioje gyveno daugiau nei 100 skirtingų genčių, su virš 100 atskirų bendruomenių. Pati karalienė valdė žmones juos apkerėdama savo burtais kaip šamanė. „Trijų Vei karalysčių kronikose“ taip pat rašoma apie tam tikrus ryšius tarp tuometinių Kinijos ir Japonijos valstybių, kai Kinija pripažino japonų gentis, išsiųstas ten karalienės įsakymu.
Himiko karalystės Jamataikoku vieta yra viena pagrindinių temų, keliančių diskusijas jau nuo Edo laikotarpio (jap. 江戸時代; 1603–1868 m.). Istoriniai faktai teigia, jog Jamataikoku galėjo būti arba pietiniame Jamato regione, arba šiaurinėje Kiūšiū salos dalyje.
Himiko vardas
Tikslus karalienės vardo tarimas nėra žinomas. Himiko tarimas kilęs iš originalaus kandži užrašymo, prieš kandži reformas, įvykdytas XX a. viduryje. Manoma, kad Himiko – galimas kinų hieroglifų Himemiko trumpinys, reiškiantis „žynę“ arba „šamanę“. Tiesioginė vardo reikšmė – Saulės vaikas.
Gyvenimas ir valdymas
Sakoma, kad Himiko neištekėjo ir anot istorinių šaltinių, kasdieniniai reikalai buvo patikėti jos jaunesniajam broliui, kuris užėmė ir politinio patarėjo vietą. Pati karalienė gyveno savo prašmatniuose rūmuose, kuriuos prižiūrėjo 1000 tarnaičių ir 100 vyrų karių. Karalienė niekada nesirodė viešumoje ir komunikavo tik tarpininkaujant jos patikėtiniui.
Himiko sėdo į sostą 188 m., ir pasak kinų istorikų, mirė 247 m. arba 248 m., sulaukusi 65 metų. Laidojant karalienę, buvo paaukota apie 1000 vergų, kurie turėjo lydėti savo karalienę į pomirtinį pasaulį. Po Himiko mirties, ir taip susikaldžiusi valstybė visiškai subyrėjo.
Remiantis japonų archeologiniais radiniais, manoma, jog karalienė Himiko dėvėjo kan stiliaus osede (plačių rankovių apdarą), panašų į taišikando stiliaus dryžuotos medžiagos kosode (siaurų rankovių apdarą), dryžuotą šizuri diržą, rombo formos mo sijoną, raudono molio spalvos dažytą ramie su trikampio formomis dekoruota juosta, kuri reprezentavo jos, kaip karalienės padėtį. Himiko plaukai būdavo suimti viršugalvyje ir sutvirtinti aukso plėvele dengta vario karūna. Ji taip pat dėvėjo batelius, auskarus ir aukso plėvele dengtus kaklo papuošalus su mažais varpeliais.
Karalienė ir šamanizmas
thumb|Žynio kaulai
Minėtas šerno mentikaulis buvo rastas kasinėjant Makimuku griuvėsiuose, kurie yra netoli Sakurajaus miesto, Naros prefektūroje. Miesto švietimo taryba paskelbė, jog šis radinys, rastas Makimuku, kuris anot mokslininkų buvo svarbus miestas Jamataikoku karalystėje, patvirtina karalienės Himiko egzistavimą.
Makimuku griuvėsiai yra maždaug 2 kilometrų ilgio iš rytų į vakarus, ir maždaug 1,5 kilometro ilgio iš šiaurės į pietus. Šiuose griuvėsiuose rasta senovinių pilkapių, įskaitant ir vieną, kuris galimai priklausė pačiai Himiko. Šis kapas vadinamas Hašihaka, kurio perimetras yra maždaug 280 metrų ilgio.
„Karalienės Himiko“ tapatybė
Kaip jau buvo minėta, nėra tikslaus karalienės Himiko kaip legitimios valdovės įrodymų. Šiandien žinoma daugybė skirtingų teorijų ir nuomonių apie šią asmenybę ir jos karalystę.
thumb|Saulės deivė Amaterasu
Jamataikoku karalystės vieta
Dabartinės Japonijos teritorijoje, Jajoi periodo laiku, II a. antroje pusėje ir III a. pirmoje pusėje egzistavo daugybė mažų karalysčių. Pasak senųjų kinų tekstų, tarp visų šių karalysčių, stipriausia buvo Jamataikoku karalystė, kuri laimėjo visus iki tol besitęsiančius karus bei vaidus tarp karalysčių. Remiantis istoriniais šaltiniais, Jamataikoku karalystės vieta galėjo būti arba Jamato regione, esančiame Japonijos pietuose, arba šiaurinėje Kiušiu salos dalyje.
Giši no Vadžinden (jap. 魏志倭人伝, Gishi no Wajinden 'Vei metraščiai: aprašymai apie Va'. Tai skyrius iš „Trijų Vei karalysčių kronikos“, kuriam duotas japoniškas pavadinimas) rašoma, kad dešimtmečius užsitęsę karai paruošė dirvą naujam valdovui ateiti į valdžią. Tuo valdovu tapo moteris – Himiko. „Žmonės sutiko priimti moterį kaip jų naują valdovę“. Artėjant II a. pabaigai, maždaug 30 skirtingų bendruomenių, valdomų atskirų vadų, sudarė sąjungas tarpusavyje, kas paskatino susikurti konfederuotai karalystei arba valstybei pavadinimu Jamataikoku su karaliene Himiko priešakyje. Himiko valdoma šalis suklestėjo. Remiantis Giši no Vadžinden duomenimis, Jamataikoku karalystė turėjo daugiau nei septyniasdešimt tūkstančių registruotų šeimų, tinkamai parengtus įstatymus, mokesčių sistemą ir klestinčią prekybą. Užsimenama, kad Jamataikoku karalystės gyventojai buvo ramūs, taiką ir bendradarbiavimą puoselėjantys žmonės.
Vadžinden dokumentuose rašoma, kad tarp 29 skirtingų kuni (jap. 国) arba „valstybių“, buvo trys karalystės, valdomos karalių. Viena tokių valstybių buvo Ito, kur „kelios kartos vyrų valdovų buvo pavaldūs moters kuni (Jamaiči)“. Ekspertai nustatė, kad Ito egzistavo Itošimos pusiasalyje. Manoma, kad ten esančiame Hirabaru piliakalnyje buvo karaliaus arba karalienės kapas (taip nuspręsta dėl to, kad kape buvo rasta 39 bronziniai veidrodžiai kartu su kitais radiniais, kurie būdavo laidojami tik kartu su aukštą hierarchinę padėtį užimančiu asmeniu). Vadžinden taip pat užsimena apie karalienės Himiko valdymą:
''Aukšto rango Va tarnautojai siunčiami tikrinti kitų kuni prekybą. Aukšto rango valdininkai buvo dažnai siunčiami į šiaurinius karalienės valdomus kraštus, kur šis tikrindavo visas kuni. Šis valdovas valdė Ito.'' Vadinasi Ito užėmė ypatingą padėti tarptautiniuose santykiuose.
Karalienės valdymo laikotarpiu, Himiko siuntė delegacijas į Gi, ketindama sumažinti Kunu karalystės, esančios Va pietuose, karaliaus turimą įtaką. 239 m. Gi imperatorius Jamatai karalystei suteikė garbingą „Sin Gi Va O“ titulą kartu su 100 bronzinių veidrodžių. Atėjus 247 m. karalienės Himiko karalystė ir Kuna karalystės nesutarimai paaštrėjo, tačiau šių nesutarimų pasekmės nėra žinomos. Manoma, kad sekančiais metais karalienė mirė.
Istoriniai šaltiniai – Kinija ir Korėja
„Trijų Vei karalysčių kronikos“ buvo parašytos remiantis Vei dinastijos, valdžiusios šiaurinę dabartinės Kinijos teritorijos, 220–265 m. delegacijų, siųstų į Japoniją pasakojimais. Šios delegacijos turėjo ryšių su daugiau nei 30 skirtingų bendruomenių, kurias vadino Va vardu, kurio tiesioginis vertimas reiškia „mažieji žmonės“. Kronikose rašoma:
''... žmonės priėmė moterį valdovę, vardu Pimiko. Ji užsiėmė magija, apkerėdama žmones. Nors ji jau buvo subrendusi, už vyro neištekėjo. Pimiko turėjo jaunesnį brolį, kuris padėjo jai valstybės valdymo klausimais. Tapus karalienė, mažai kas tematė valdovę. Jai patarnavo 1000 tarnaičių ir tik vienas vyras. Šis patikėtinis jai patiekdavo maistą ir užėmė tarpininkautojo poziciją bendraujant su valstybės piliečiais. Pati karalienė gyveno rūmuose, apsuptuose bokštų, tvorų su visuomet budriai aplinką stebinčiais ginkluotais kareiviais'' (Vei Dži, kinų istoriniai 280–297 m. dokumentai).
Kinijos imperatoriaus atsakymas į karalienės siųstas dovanas, taip pat iš Vei Dži:
Senovinis Korėjos istorinis veikalas, Samguk Sagi, mini, kad karalienė Himiko siuntė delegacijas į Šila karalystę, karaliui Adalai 172 m. gegužę.
Nara kapo atradimas
2002 m. atrastas Naros kapas sukėlė tam tikrų abejonių Jamataikoku karalystės vietos klausimu. Šis atradimas pritraukė didžiulį Japonijos žiniasklaidoje bei senosios Japonijos istorijos specialistų dėmesį. Pavyzdžiui, „The Japanese Times“ teigė, jog:
Naros prefektūroje rastas Hokenojamos kapas yra vienas seniausių rastų rakto skylutės formos pilkapių. Šio kapo vieta rodo, jog legendinė Jamataikoku karalystė, valdoma karalienės Himiko kažkur ankstyvajame trečiame amžiuje, egzistavo šioje teritorijoje. Tai gali sukelti didelių nesutarimų senosios Japonijos istorikų tarpe, ypač kai dabar vyraujančios dvi pagrindinės teorijos apie Jamataikoku karalystės vietą pateikia du visiškai skirtingus paaiškinimus. Viena teorija teigia, kad Jamataikoku karalystė buvo Kinai regione. Anot kitos teorijos, legendinė karalystė buvo šiaurinėje Kiūšiū salos dalyje.
Pasak vietos tyrėjų, laidojimo salė, rasta Hokenojamos kape, Sakurajaus mieste, datuojama iki III a. vid. yra vienas didžiausių atradimų, priklausančio tam laikotarpiui. Rakto skylutės formos kapas, kuris turi stačiakampio formos erdvę vienoje kapo dalyje, yra tipinis pavyzdys kapų, kuriuose būdavo laidojami aukšto rango žmonės senovės Japonijoje.
Anot Takajasu Higučio, Kašiharos archeologinio instituto vadovo, kapą supančios medinės sijos 80 m. ilgio Hokenojamos kape datuojamos iki III a. „Gamontai šindžiukio“ veidrodis, rastas tame pačiame kape, galėjo būti vienas iš 100 bronzinių veidrodžių, aprašytų IV a. kinų kronikoje „Pasakojimai apie Va žmones“ (angl. Accounts of Wa People).
Kronika, kurioje aprašoma legendinė karalienės Himiko Jamatai karalystė, dominavusi tuometinę Japoniją vėlyvajame II a. ir ankstyvajame III a., teigia, kad tuometinėje Kinijos teritorijoje esanti Vei karalystė siuntė karalienei Himiko veidrodžius kaip dovanas, po karalienės išsiųstos draugiškos delegacijos į Kiniją 239 m. Panašus veidrodžiai buvo atrasti kapuose, esančiuose Kansai regione ir rytiniuose Šinkoku regionuose. Hokenojamos kape rastas veidrodis teigia, jog karalienės Himiko karalystė galimai gyvavo šiame regione. Šis atradimas sukelia daugybė klausimų ir abejonių, mat panašių radinių rasta Kiušiu, Naroje, Kiote bei Osakoje.
Kunihiko Kavakamis, instituto vyresnysis tyrėjas mano, kad kape palaidotas kūnas buvo itin įtakingas vietos valdovas, galėjęs būti Himiko tėvas arba senelis, mat ištyrus kapą, nustatyta, kad šis buvo baigtas statyti tarp 220 m. ir 230 m. Tuo tarpu Masao Okuno, Kijazaki Savivaldybės universiteto profesorius, pritariantis teorijai, jog Jamataikoku karalystė buvo Kiūšiū teritorijoje, teigia, jog jo varžovai ryžtingai bando susieti legendinės karalystės vietą su Jamatai karalyste. Iš kitos pusės, Japonijos istorijos nacionalinio muziejaus profesorius Hidekis Harunaris ir jo komanda rado naujų keramikinių šukių. Atlikus reikiamas datavimo procedūras, nustatyta, kad minėtoms keramikiniai gaminiai buvo pagaminti kažkur tarp 240 m. ir 260 m. Remiantis kinų rašytiniais šaltiniais, karalienė Himiko mirė apie 250 m. Tai rodo, jog Hokenojamos kapas galimai priklausė šiai legendinei valdovei.
Kadangi šis kapas yra trigubai didesnis nei kiti šioje teritorijoje rasti kapai, t. y. 280 metrų ilgio, tikimybė, jog Hokenojamos kape palaidotas valdovas arba valdovė – itin didelė.
Anot profesoriaus Harunamio „karalienė Himiko, būdama pirma moteriškos lyties valdovė, išlaikiusi valdžią tokį ilgą tarpą, užima itin svarbią vietą Japonijos istorijoje. Nors šiandien nėra tiksliai žinomas jos valdymo laikotarpis, ji yra viena populiariausių valdovių.“
Profesoriaus Harunamio straipsnis gali išprovokuoti naujų diskusijų Japonijos istorijos ir karališkosios šeimos klausimu. Anot Imperial Household Agency, Japonijos karališkoji linija prasidėjo nuo saulės deivės Amaterasu. Kitas klausimas, keliantis daug abejonių specialistų ir istorikų tarpe – ar karalienė Himiko tikrai buvo karalienė, ar tiesiog didelės įtakos turinti šamanė. Hokenojamos kapo kasinėjimai galėtų visiems laikams atsakyti į šį klausimą, tačiau Imperial Household Agency laikosi savo tiesos.
„Labai norėčiau gauti galimybę kasinėti Hokenojamos kapą, bet tai neįmanoma, kol negausiu leidimo iš Imperial Household Agency,“ sako profesorius. „Tačiau aš vis tiek manau, kad turimi radiniai ir iš jų gauta informacija atitinka mūsų nuomonė, jog šis kapas priklausė Himiko“.
Jenisiejaus kalvagūbris
Jenisiejaus kalvagūbris  – neaukštų kalnų juosta Sibire, Vidurinio Sibiro plokščiakalnio pietvakariuose, nusidriekusi lygiagrečiai dešiniojo Jenisiejaus kranto. Ilgis apie 700 km, plotias iki 200 m, aukštis iki 1104 m (Jenašimino Polkano k.). Angaros žemupio slėnis kalvagūbrį dalina į du masyvus – Pietų Jenisiejaus (arba Angaros–Kano) ir Užangarės.
Kalvagūbrį sudaro senovinės smiltainio, klinties, skalūnų, konglomeratų uolienos. Gausu aukso (viena didžiausių Rusijoje Olimpiados kasykla), geležies rūdų, boksito, magnezito, talko telkinių.
Šlaituose veši tamsioji taiga, vyrauja sibiriniai kėniai.
Vaiponiškė
Vaiponiškė – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Sangrūdos, pasienyje su Lenkija.
Istorija
XIX a. pradžioje priklausė Kalvarijos parapijai, XIX a. pabaigoje – Punsko parapijai.
Jergak Targak Taiga
thumb|250px|Jergak Targak Taiga Krasnojarsko krašto pusėje Jergak Targak Taiga arba Tazarama  – kalnagūbris Rusijoje (Tuvoje ir Krasnojarsko krašte), Vakarų Sajane, ties sandūra su Rytų Sajanu, Uso ir Kazyro aukštupyje. Ilgis virš 200 km, aukštis iki 2500 m. Kalnai sudaryti iš granito, metamorfinių uolienų. Būdingas vidutinkalnių kraštovaizdis, paviršiai sudūlėję.
Šlaituose (iki 1800 m) veši tamsioji kėnių ir sibirinių pušų taiga, aukščiau – subalpinės pievos, aukštikalnių tundra, akmenynai. Krasnojarsko krašte įsteigtas Jergakų gamtos parkas.
Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčia (reikšmės)
miniatiūra|250px|right|Šiluvoje '''Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčia''' vadinamos kelios koplyčios:
Kataloniškasis pasaulio žemėlapis
thumb|Kataloniškojo žemėlapio moderni reprodukcija
Kataloniškasis pasaulio žemėlapis  – 1375 m. sukurtas pasaulio atlasas.
Šį žemėlapį Aragono, Valensijos, Sardinijos ir Korsikos karalysčių karaliaus Chuano I užsakymu 1375 m. Maljorkos Palmoje sukūrė žydų kartografas Abraomas Kreskvas su sūnumi Jehuda.
Žemėlapis padovanotas Prancūzijos karaliui Karoliui V Išmintingajam, nuo senų laikų (1380 m.) saugomas Paryžiuje, Nacionalinėje Prancūzijos bibliotekoje.
2020 m. pasaulio rogučių sporto čempionatas
2020 m. pasaulio rogučių sporto čempionatas – Tarptautinė rogučių sporto federacijos organizuojamas geriausių pasaulio rogučių sporto atletų čempionatas, kuris vyko vasario 14 d. – vasario 16 d. Rusijos mieste Sočyje.
Kataloniškasis pasaulio žemėlapis
Iš pradžių atlasą sudarė šeši pergamento lakštai (kiekvienas maždaug 64,5 x 50 cm), sulankstyti vertikaliai, dažyti įvairiomis spalvomis, įskaitant auksą ir sidabrą, kurie vėliau buvo perpjauti per pusę ir ištempti ant medinių stovų.
Aprašymas
thumb|150 px|left|Kompasas Kataloniškajame žemėlapyje
Pirmuosiuose lapuose išdėstyti su kosmografija, astronomija ir astrologija susiję klausimai. Tekstus lydi iliustracijos. Tekstuose ir iliustracijose pabrėžiama sferinė Žemės forma. Aprašymuose taip pat pateikta informacija jūreiviams apie potvynius ir kaip nustatyti laiką naktį.
Keturi likę lapai sudaro tikrąjį pasaulio žemėlapį, Jeruzalė pažymėta netoli pasaulio centro. Dviejuose lapuose pavaizduoti Rytai, likusiuose lapuose – Europa ir Šiaurės Afrika. Žemėlapio dydis yra apie 1,3 kvadratinių metrų. Krikščioniškieji miestai nurodyti su kryžiumi vėliavose, kiti miestai – su kupolu. Ties miestais pavaizduotos vėliavos tų valdovų, kuriems miestai priklauso.
Banguotos mėlynos vertikalios linijos atlase simbolizuoja vandenynus. Svarbių uostų vietovardžiai surašyti raudona spalva, kiti pažymėti juodai. Iliustracijos ir didžioji teksto dalis yra išdėstytos žemėlapio pakraščiuose. Tai rodo, kad žemėlapis buvo skaitomas, pastačius jį (ištempus) ir einant aplink.
Žemėlapyje panaudota informacija apie užjūrio šalis iš Marko Polo knygos „Pasaulio įdomybių knyga” ir anglų keliautojo Džono Mandevilio knygos „Sero Džono Mandevilio kelionės ir žygiai”. Žemėlapyje identifikuota nemažai Indijos ir Kinijos miestų.
Pagal arabų tradiciją Šiaurė vaizduojama atlaso apačioje.
Lietuva Kataloniškajame žemėlapyje
Kadangi Kreskvo žemėlapis sudarytas, žvelgiant nuo Viduržemio jūros taško, Baltijos jūra ir jos pakrančių teritorija pavaizduota kaip tolimas, retai gyvenamas regionas. Lietuva pavadinta Litefanie paganis, t. y. „Pagonių Lietuva”. Žemėlapyje pažymėta Klaipėda ir pavaizduotas Nemunas.
Žiupronių apylinkė
Žiupronių kaimiškoji apylinkė  – apylinkė Gudijoje, Ašmenos rajone. Centras – Žiupronys.
2009 m. 88,6 % gyventojų buvo gudai, 7,0 % – lenkai, 3,4 % – rusai.