cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kongo Demokratinės Respublikos istorija
Nepriklausomybė
Po maištų Leopoldvilyje 1959 m. sausio 4–7 d. ir Stanlivilyje tų metų spalio 31 d. belgai suprato, kad jie nesugebės išlaikyti tokios didelės teritorijos, jei Kongas nuspręs siekti nepriklausomybės. 1960 m. sausio 18 d. buvo surengta apvaliojo stalo konferencija Briuselyje, kurioje dalyvavo belgų ir Kongo lyderiai. Sausio 27 d. buvo paskelbta, kad gegužės 22 d. įvyks rinkimai, o Kongas taps nepriklausomu birželio 30 d. Po rinkimų Patris Lumumba tapo Kongo premjeru, o Džosefas Kasavubu – prezidentu. Iš pradžių šalis vadinosi Kongo respublika (pranc. République du Congo). Kadangi taip pasivadino ir Prancūzų Kongas po nepriklausomybės, buvęs Belgų Kongas buvo vadinamas Kongu-Leopoldviliu, o prancūzų – Kongu-Brazaviliu.
Po nepriklausomybės paskelbimo 1960 m. susiformavo daugiatautė Kongo valstybė, kurios kultūriniai ir ekonominiai skirtumai yra milžiniški. Regioniniai genčių vadai turėjo daugiau galios nei centrinė valdžia, išvykus belgams neliko gabių administratorių. Pirmieji Kongo gyventojai baigė universitetus tik 1956 m., ir mažai kas žinojo kaip valdyti tokią didelę šalį.
1960 m. liepos 5 d. Kongo kariai pradėjo maištą prieš savo baltuosius karininkus. Liepos 11 d. turtingiausia provincija Katanga, vadovaujama Moizo Čombės, paskelbė nepriklausomybę. JTO atsiuntė 20 tūkst. taikdarių, kad apsaugotų europiečius ir įvestų tvarką. Į šalį atvyko daug samdinių, kurie gynė kasybos kompanijų interesus. Rugpjūčio 8 d. atsiskyrė antra pagal turtingumą provincija Kasajus.
Premjeras Lumumba paprašė Tarybų Sąjungos pagalbos. Nikita Chruščiovas sutiko atsiųsti ginklų, bet amerikiečiai liepė taikdariams jų neįleisti į šalį. JAV siekė pakeisti premjerą, tad su juo nesutariančiam prezidentui Kasavubu tiekė ginklus. 1960 m. rugsėjo 14 d. pulkinikas Džozefas Mobutu su CŽV pagalba nuvertė valdžią ir suėmė premjerą.
1961 m. sausio 17 d. Lubumbašyje Lumumba spaudos akivaizdoje buvo sumuštas Mobutu įsakymu, o vėliau slapta nužudytas. Stanlivilyje Lumumbos rėmėjai įkūrė savo valdžią, kuriai vadovavo Antuanas Gizenga. Ji išsilaikė iki kovo 31 d. Po didelių pastangų Kasajus buvo prijungtas prie Kongo 1961 m. gruodžio 30 d., o Katanga – 1963 m. sausio 15 d.
1964–1965 m. per Simbos sukilimą maištininkai užėmė pusę Kongo ir šalies vyriausybė vėl turėjo prašyti užsieniečių pagalbos.
Didysis Monte Alegrės ežeras
Didysis Monte Alegrės ežeras  – ežeras šiaurės Brazilijoje, Paros valstijoje, 30 km į rytus nuo Santareno, šalia kairiojo Amazonės kranto. Išsidriekęs iš rytų į vakarus 37 km, plotis iki 11 km. Kranto linija vinguriuota, aplink daug ežerų ir šlapynių. Iš šiaurės keliomis protakomis įteka Maikuru upė, pietuose keliomis protakomis jungiasi su Amazone.
Rytiniame krante įsikūręs Monte Alegrės miestas.
Kongo Demokratinės Respublikos istorija
Zairas
Neramumai ir maištai kankino šalį iki 1965 m. lapkričio, kai Džosefas Mobutu įvykdė karinį perversmą ir pasiskelbė prezidentu kitiems 5 metams. Jis greitai sustiprino savo valdžią nepaisant Stanlivilio maišto 1966 ir 1967 m. Po 1970 m. rinkimų, kuriuose nedalyvavo nė vienas oponentas, jis tapo prezidentu 7 metams.
Vykdydamas kultūrinio supratimo kampaniją Mobutu pervadino šalį Zairo Respublika 1971 m. ir reikalavo piliečių atsisakyti prancūziškų vardų ir priimti afrikietiškus. Jis pats pasivadino Mobutu Sese Seko, o Leopoldvilį pervadino Kinšasa.
Zaire buvo gan ramu iki 1977 m., kai Kongo Nacionalinis Išsivadavimo Frontas, įsikūręs Angolos Liaudies Respublikoje, įsiveržė į Šabos regioną. Šie sukilėliai buvo išvyti su prancūzų, belgų ir marokiečių pagalba.
XX a. devintame dešimtmetyje Zairas liko vienpartine valstybe. Nors Mobutu liko valdžioje, opozicinės partijos buvo aktyvios. Mobutu pastangos jas sunaikinti sulaukė tarptautinės bendruomenės pasmerkimo. Šaltajame kare jis palaikė Amerikos pusę, tačiau šalyje įsitvirtino diktatūra, korupcija ir asmenybės kultas. Kultūrinė įvairovė inspiravo nuolatinius etninius konfliktus, kurie ypač paaštrėjo po Šaltojo karo ir susilpnėjus diktatūrai.
1990 m. balandį Mobutu paskelbė Trečiąją respubliką su ribota daugiapartine sistema, laisvais rinkimais ir konstitucija. Nepaskelbus reformos detalių 1991 m. rugsėjį Mobutu kariai pradėjo plėšti Kinšasą protestuodami prieš algų neišmokėjimą. Atvyko 2 tūkst. prancūzų ir belgų karių evakuoti 20 tūkst. užsieniečių, įstrigusių sostinėje.
1992 m. po kelių nesėkmingų bandymų buvo sušauktas Tautos kongresas, kuriame dalyvavo 2 tūkst. įvairių partijų narių. Kongreso pirmininku buvo išrinktas arkivyskupas Loranas Monsengvas Pasinija, o Zairo premjeru buvo išrinktas opozicijos vadas Etjenas Čisekedis. Metų pabaigoje Mobutu sukūrė konkuruojančią vyriausybę su kitu premjeru. Galiausiai buvo nutarta abi vyriausybes sujungti į Aukščiausiąją Tarybą 1994 m. Mobutu tapo prezidentu, o Leonas Kengo va Dondo – premjeru. Nors buvo nutarta dėl prezidento ir parlamento rinkimų datų per kitus dvejus metus, jie neįvyko.
Pilietiniai karai
1996 m. neramumai ir genocidas iš Ruandos persimetė į Zairą. Ruandos hutų kariai, išvyti iš savo šalies, naudojosi pabėgėlių stovyklomis Rytų Zaire, kad įsiveržtų į Ruandą. 1996 m. Ruandos armija užpuolė pabėgėlių stovyklas Ruzizi upės lygumoje, kur susitinka Zairo, Ruandos ir Burundžio sienos. Jie užėmė Uviros, Bukavu, Gomos ir Mugungos miestus. Hutų kariai sudarė sąjungą su Zairo armija prieš tutsius Rytų Zaire. Gindamiesi tutsiai įkūrė savo armiją. Kai 1996 m. lapkričio mėn. Zairo armija vis dažniau pradėjo žudyti tutsius, jie atvirai sukilo prieš Mobutu.
Tutsiams į pagalbą atėjo kiti Mobutu priešininkai, taip pat Ruanda ir Uganda. Šios koalicijos, vadinamos Demokratinių pajėgų aljansu už Kongo išvadavimą (pranc. Alliance des Forces Démocratiques pour la Libération du Congo-Zaïre, AFDL), vadu tapo Loranas Dezirė Kabila. Ji pasiekė daug pergalių 1997 m. Daug Mobutu priešininkų tikėjosi pasinaudoti dviejų stiprių kaimynių armijų parama. Po nepavykusių taikos derybų Mobutu paliko Zairą 1997 m. gegužės 16 d. Kitą dieną AFDL įžengė į Kinšasą, Kabila tapo prezidentu, o Zairo pavadinimas buvo pakeistas į Kongo Demokratinę Respubliką.
Kabila nesusitvarkė su šalies problemomis ir greitai prarado sąjungininkus. Kad sumažintų Ruandos įtaką Konge, Uganda įkūrė kitą sukilėlių grupuotę Judėjimą už Kongo išlaisvinimą, kuriai vadovavo karo vadas Žanas Pjeras Bemba. 1998 m. rugpjūtį kilo Antrasis Kongo karas (1998–2003 m.), kuris dėl žmonių netekčių dar yra vadinamas Afrikos pasauliniu karu. Angola, Čadas, Zimbabvė ir Namibija kovėsi vyriausybės pusėje, o sukilėlius iš dalies palaikė Ruanda, Uganda ir Burundis. Nors šešios Afrikos valstybės 1999 m. Lusakoje pasirašė paliaubų susitarimą, sukilėliai – ne. Paliaubos baigėsi po kelių mėnesių.
2001 m. Kabilą nužudė, teisingumo ministro teigimu, jo sargybinis Rašidis Kasereka. Kiti šaltiniai teigia, kad žudikas pabėgo. Jo įpėdiniu tapo sūnus Džozefas Kabila. Jis įtikino Ugandą ir Ruandą išvesti iš Kongo savo karius.
Džozefo Kabilos laikotarpis
Laikinoji vyriausybė valdė iki 2003 m. liepos, 2006 m. priimta nauja konstitucija, įvyko pirmi daugpartiniai rinkimai nuo nepriklausomybės laikų. Kabila gavo 45% balsų, o Bemba 20%. Rugpjūčio 20-22 d. abiejų politikų rėmėjai kovėsi Kinšasos gatvėse. 16 žmonių žuvo, kol policija įvedė tvarką. Spalio 29 d. Kabila laimėjo 70% ir gruodžio 6 d. tapo prezidentu.
2011 m. rinkimuose Džozefas Kabila buvo perrinktas. Tai paskelbus kilo riaušės Kinšasoje, kur apklausos rodė pirmaujant opozicijos atstovą Etjeną Čisekedį. Pranešama, kad į galutinius rezultatus nebuvo įtraukta 2000 balsavimo apylinkių, kur dauguma balsavo už Čisekedį, rezultatai. Tai kėlė abejonių rinkimų teisėtumu.
2015 m. sausio 19 d. Kinšasos universitete kilo protestai, kai Kabila paskelbė, kad ketina būti valdžioje iki gyventojų surašymo. 2018 m. gruodžio 30 d. prezidento rinkimuose laimėjo opozicijos kandidatas Feliksas Čisekedis.
Nepaisant to, kad Antrasis Kongo karas pasibaigė, rytiniuose šalies rajonuose tęsiasi konfliktai (Iturio konfliktas, Kivu konfliktas ir t. t.), ir šalis išlieka karo būsenoje.
Arabijos plokštė
Arabijos plokštė – tektoninė plokštė, esanti Šiaurės ir Rytų pusrutuliuose.
Tai viena iš trijų žemyninių plokščių (kartu su Afrikos ir Indijos plokštėmis), kuri geologinėje istorijoje judėjo į šiaurę ir susidūrė su Eurazijos plokšte. Po šio susidūrimo susiformavo kalnų grandinės, besidriekiančios vakaruose nuo Pirėnų, kertančios Pietų Europą iki Irano, sudarančios Elburso ir Zagroso kalnų masyvus, iki pat Himalajų ir Pietryčių Azijos.
Ribos
thumb|Eurazijos, Anatolijos ir Arabijos (pažymėta violetine spalva) plokštės Arabijos plokštę daugiausia sudaro Arabijos pusiasalis. Ji tęsiasi į vakarus iki Sinajaus pusiasalio ir Raudonosios jūros bei į šiaurę iki Levanto. Plokštės ribos yra šios:
Abu Nuvas
thumb|250px|Abu Nuvas Abu Nuvas (, 756–814 m.) – arabiškai kūręs persų poetas, vienas pagrindinių arabų poezijos kūrėjų, patekęs į liaudies folklorą ir minimas pasakų rinkinyje „Tūkstantis ir viena naktis“.
Biografija
Abu Nuvas gimė Ahvaze (dab. Iranas), arabo ir persės šeimoje. Jo tėvas, Hani, taip pat buvo poetas, tarnavęs Marvanio II armijoje, o jo motina, vardu Golban, buvo audėja. Kai jam buvo trylika, jo motina jį pardavė pirkliui iš Basros. Ten jis pradėjo kurti ir rašyti eiles, vėliau pasiekė Bagdadą. Ten Abu Nuvas pagarsėjo savo komiška, satyriška kūryba, kurioje vyravo lėbavimo, ištvirkavimų tematika, priešingai nei arabiškoje „dykumų poezijoje“. Ypač Abu Nuvas išgarsėjo valdant laisvų pažiūrų kalifui Al Aminui. Tačiau kalifu tapus Al Mamūnui Abu Nuvas buvo įkalintas, atsidėjo religinių kūrinių rašymui. Tolimesnis jo likimas nežinomas – greičiausiai mirė kalėjime arba buvo nunuodytas.
Arabijos plokštė
Istorija
Didžiąją dalį fanerozojaus eono (paleozojaus ir kainozojaus erų metu) iki pat oligoceno, Arabijos plokštė buvo Afrikos plokštės dalis. Raudonosios jūros skilimas prasidėjo eoceno epochos laikotarpiu. Tuo tarpu Afrika ir Arabija atsiskyrė maždaug prieš 25 mln. metų, oligoceno laikotarpiu, ir nuo to laiko Arabijos plokštė juda Eurazijos plokštės link. Atsivėrus Raudonosios jūros plyšiui, prasidėjo vulkaninė veikla. Šioje vietoje yra vulkaninių laukų, vadinamų Senesniaisiais Haratais, pvz., Harrat Khaybar ir Harrat Rahat, kurie dengia dalį vakarinės Arabijos plokštės. Tam tikras vulkaninis aktyvumas vis dar tęsiasi, ypač Medinos apylinkėse, o Raudonojoje jūroje taip pat reguliariai vyksta ugnikalnių išsiveržimai.
Abu Nuvas
Biografija
Abu Nuvas karikatūriškai vaizduojamas arabų ir persų liaudies pasakojimuose. Jis padarė didelę įtaką persų poetams Omarui Chajamui ir Hafizui.
Arabijos plokštė
Istorija
Dėl Arabijos ir Eurazijos plokščių susidūrimo kyla Zagroso kalnai Irane. Dėl Arabijos ir Eurazijos plokščių susidūrimo, kai kuriuose miestuose, pavyzdžiui, pietryčių Turkijoje, gali kilti žemės drebėjimų, cunamių ir ugnikalnių išsiveržimų.
Šalys ir regionai
Plokštėje esančios šalys apima visą Arabijos pusiasalį (Bahreiną, Kuveitą, Omaną, Katarą, Saudo Arabiją, Jungtinius Arabų Emyratus ir Jemeną), Džibutį, esantį Afrikos rage, Levanto dalis (rytų Libaną, Jordaniją, rytų Izraelį ir Siriją) ir Mesopotamiją (Iraką). Regionai apima Audalo (Somalis/Somalilandas), Chuzestano provincijos (Iranas), Pietryčių Anatolijos regiono (Turkija) ir Pietų Denkalijos subregiono (Eritrėja) dalis.
Ramučių evangelikų liuteronų bažnyčia
Ramučių evangelikų liuteronų bažnyčia – bažnyčia, stovinti Ramučiuose, Šilutės raj. Pastatyta 1929 m.
Saveikiškis II
Saveikiškis II – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Žemųjų Viesų.
Pratkūnų geomorfologinis draustinis
Pratkūnų geomorfologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija Lietuvoje, Zarasų rajono pietuose, Salako seniūnijoje, į vakarus nuo Pratkūnų kaimo. Įsteigtas 1992 m.
Draustinyje saugomas Sėlių aukštumos aukščiausias moreninis masyvas su Pratkūnų kalnu. Teritorija kalvota, didžiąją dalį užima Gudiškių ir Užusodo miškai.
Maikuru
Maikuru  – upė šiaurinėje Brazilijoje, Paros valstijoje; kairysis Amazonės intakas. Prasideda Monte Alegrės savivaldybės šiaurėje, Rytų Paru indėnų teritorijoje. Teka į pietus. Žemupyje meandruoja, keliomis protakomis įteka į Didįjį Monte Alegrės ežerą, kuris, savo ruožtu, jungiasi su Amazone.
Didžiausias intakas – Ipišuna Grandė.
Maikuru priskiriama prie tamsiavandenių Amazonijos upių. Prie upės įsteigtas Maikuru biologinis rezervatas. Žemupyje įsikūrusios Kausu, San Diogo, Kurasu gyvenvietės.
Kutulikas
Kutulikas (iš 'žema, neaukšta perėja') – gyvenvietė Irkutsko srityje, Sibire, Rusijos Federacijoje. Administracinis Alario rajono ir Kutuliko kaimo gyvenvietės centras.
Per gyvenvietę eina Transsibiro geležinkelio magistralė, yra Kutuliko geležinkelio stotis. Kutulikas – viena seniausių Paangarės gyvenamųjų vietovių, įsikūrė pirmajame XVIII a. trečdalyje kaip pašto stotis Maskvos vieškelyje. Kutulikas yra už 250 km į vakarus nuo apskrities centro Ust Ordynskio ir už 180 km į šiaurės vakarus nuo Irkutsko.
Buenavista del Nortės savivaldybė
Buenavista del Nortės savivaldybė  – savivaldybė Ispanijoje, Kanarų salose, Tenerifės salos šiaurės vakaruose.
Pagrindinės savivaldybės gyvenvietės (gyventojų sk. – 2020 m.): Buenavista del Nortė (3620), El Palmaras (378), Las Kanterasas (319), Las Portelasas (297), Maska (86), Tenas (65), Los Karisalesas (21).
Verčiamasi daugiausia turizmu, žemės ūkiu. Savivaldybėje yra Teno užmiesčių parkas, Teno vulkaninis masyvas, Teno kyšulys su švyturiu, Piko de Jechės archeologinė vietovė.
Dmitrijus Bubrichas
Dmitrijus Bubrichas (, 1890 m. liepos 13 d. Sankt Peterburge – 1949 m. lapkričio 30 d. tuometiniame Leningrade) – Rusijos kalbininkas, profesorius (1925), mokslų daktaras (1937), TSRS mokslų akademijos narys korespondentas (1946), vienas iš finougristikos kūrėjų TSRS. Parašė darbų apie rusų kalbą, slavų ir finougrų kalbas, Baltijos finų tautų folklorą, lyginamąją istorinę kalbotyrą. Pasižymėjo aktyvia pedagogine ir mokslo organizuojamąja veikla.
Biografija
1909 m. auksiniu medalius baigė Rygos imperatoriaus Nikoljaus I gimnaziją ir įstojo į Sankt Peterburgo universiteto istorinės filologijos fakulteto slavų-rusų kalbų skyrių, jį baigė 1913 m. ir gavo I laipsnio diplomą. 1911 m. už dalyvavimą studentų neramumuose buvo suimtas ir išsiųstas iš Sankt Peterburgo. Vadovaujamas A. Šachmatovo, specializavosi kaip slavistas, XX a. 3-ajame dešimtmetyje, A. Šachmatovo patartas, ėmė tirti finougrų kalbas.
Po Spalio revoliucijos (1917) dėstė Maskvos ir Sankt Peterburgo aukštosiose mokyklose. 1920-1922 m. dėstė Petrogrado valstybiniame pedagoginiame A. Gerceno universitete, buvo profesorius (1921). Nuo 1922 m. dėstė Sankt Peterburgo valstybiniame universitete, nuo 1925 m. beveik iki gyvenimo pabaigos buvo Leningrado universiteto finougristikos katedros vadovas. Ugrofinų kalbų katedros etnologijos fakulteto profesorius (1927–1929).
1934–1949 m. Maro kalbos ir mąstymo institute vadovavo finougristikos skyriui. Filologijos mokslų daktaras (1937).
1932–1933 m. NKVD ruošėsi jį suimti kaip „suomių nacionalistą“, tačiau areštas buvo atšauktas.
Nuo 1937 m. – Karelijos valstybinio pedagogikos instituto Karelų kalbos ir literatūros katedros vedėjas.
1938 m. vasarį, kaip dauguma ugrofinistų, buvo suimtas už „antitarybinę nacionalistinę veiklą“, tačiau kitais metais išteisintas ir paleistas.
II pasaulinio karo metais dirbo Petrozavodsko valstybiniame universitete, evakuacijos metu – Syktyvkare.
1947–1949 m. – Karelų ir suomių istorijos, kalbos ir literatūros instituto Petrozavodske direktorius.
1948–1949 m., vykstant kovos su kosmopolitizmu kampanijai, maristų, vadovaujamų F. Filino ir dalyvaujant kai kuriems buvusiems mokiniams, taip pat ir V. Alatyrevui, vėl ideologiškai buvo apkaltintas „buržuazine kontabanda“.
Mirė nuo infarkto Leningrado valstybiniame universitete bedėstydamas paskaitą apie marių kalbą.
Balaklava (apranga)
thumb|right|300px|Būdai, kaip dėvima balaklava Balaklava, slidininko kaukė  – galvos dangalas, dengiantis visą galvą, išskyrus akis, kartais didesnę sritį apie akis. Balaklavas naudoja lauko žiemos sporto šakų (slidinėjimas, snieglenčių ir sniegaeigių sportas) sportininkai, motociklininkai veidui nuo šalto vėjo apsaugoti ir šilumai sulaikyti.
Pavadinimas
Pavadinimas balaclava atsirado iš Balaklavos miesto netoli Sevastopolio (Krymas, Ukraina) pavadinimo. Krymo karo metu megztas kaukes siuntė britų kareiviams, kad šie apsisaugotų nuo šalto oro žiemą. JAV dažnesnis pavadinimas yra ne balaclava, o ski mask.
Indijoje balaklavas dažnai vadina monkey caps 'beždžionių kepurės', kadangi jos paprastai būna žemės spalvų ir slepia žmogaus veido bruožus. Indijoje balaklavas paprastai dėvi kareiviai, tarnaujantys Himalajuose. Indijoje balaklavos kartais turi mažą dekoratyvinį bumbulą viršugalyje.
Gamyba
Balaklavos paprastai mezgamos iš vilnos, gali būti užraitotos aukštyn, tuomet tampa panašios į slidininko kepuraitę, dengia tik viršutinę galvos dalį.
Šiuolaikinės balaklavos gaminamos iš įvairių medžiagų – šilko, medvilnės, polipropileno, neopreno, vilnos, akrilo ar fleece audeklo.
Naudojimas
Balklavos naudojamos:
JAV Jūrų pėstininkų korpusas ėmė naudoti specialias balaklavas, kurios turi atsegamą veidą pridengiančią dalį, kurios yra vadinamojo FROG kostiumo, skirto apsisaugoti nuo liepsnos ar karščio bangos, dalis.
Nuorodos
Pipo
Steven Rudolph
Stivenas Polas Rudolfas (Steven Paul Rudolph) – Jungtinių Amerikos Valstijų pedagogas, knygų autorius ir lektorius.
Jis yra savižinos teorijos, vadinamos Daugialypių prigimčių sistema, kūrėjas. Tai yra Vakarų psichologijos mokslus ir Rytų filosofiją susiejanti sistema, skirta suprasti žmonių prigimtį ir asmenybės bruožus, kurie lemia tam tikrus elgesio modelius, tendencijas, susijusius su mokymusi, darbu ir įvairias kitais gyvenimiškais pasirinkimais.
Rudolfas yra Indijoje esančio „Džyva“ instituto įkūrėjas ir ėjo švietimo direktorius pareigas šiame institute. Jis vedė gyvenimo įgūdžių dirbtuves ir mokomąsias paskaitas studentams, tėvams ir pedagogams bei mokymo sesijas akademiniams konsultantams.
Stivenas Polas Rudolfas yra savo įkurtos kompanijos „Multiple Natures International“ direktorius. Kompanija turi partnerius JAV, Šveicarijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Lietuvoje, Latvijoje, Indijoje ir Maroke.
Ankstyvasis gyvenimas ir švietimas
Rudolfas mokėsi Veino slėnio vidurinėje mokykloje (Naujajame Džersyje) ir baigė anglų kalbos bakalauro studijas Floridos universitete. Mokytojo karjerą jis pradėjo Niujorko Amerikos kalbų centre, taip pat dėstė anglų kalbą kaip užsienio kalbą Japonijoje, Kanados užsienio kalbų institute. Tokijo Templo universitete jis įgijo edukologijos magistro laipsnį. Rudolfas persikėlė į Indiją 1994 m.
2002 m. pasaulio lėkščiasvydžio jaunimo čempionatas
Pasaulio lėkščiasvydžio jaunimo čempionatas (WUJC) – lėkščiasvydžio čempionatas, organizuotas Pasaulinės skraidančiojo disko federacijos 2002 m. liepos 10-13 d. Latvijoje, Rygoje. Tai buvo 11 tokio pobūdžio turnyras. Pasaulio jaunių čempionatai rengiami kas dvejus metus. Čempionato varžybos vyko dvejuose divizionuose: vaikinų ir merginų.
Steven Rudolph
Švietimo iniciatyvos
1995 m. Rudolfas dalyvavo plėtojant interneto priegas Indijos mokyklose.
Mokytojas praktikantas
Mokytojas praktikantas - pedagogikos studentas arba absolventas, atliekantis praktiką mokykloje; mokytojas.
Steven Rudolph
Švietimo iniciatyvos
1997 m. Rudolfas išleido modernių kompiuterinių knygų seriją, kurioje Indijos studentai ir mokytojai supažindinti su naujais kompiuterio naudojimo būdais.
2002 m. pasaulio lėkščiasvydžio jaunimo čempionatas
Dalyviai
Pasaulio lėkščiasvydžio jaunimo čempionato vaikinų divizione dalyvavo septynių šalių ekipos : JAV, Kanada, Švedija, Suomija, Didžioji Britanija, Latvija ir Lietuva. Merginų divizione varžėsi keturios nacionalinės rinktinės ir bendra Lietuvos ir Rusijos U20 merginų komanda, (bendros Lietuvos ir Rusijos merginų komandos pasiekti rezultatai neįtraukti į bendrą turnyrinę lentelę) kur atvaizduoti tik keturių šalių ekipų pasiekimai : Kanada, Švedija, Latvija ir Suomija.
Steven Rudolph
Švietimo iniciatyvos
2001 m. Rudolfas parašė vadovėlių, pagrįstų Hovardo Gardnerio Daugybinio intelekto teorija.
Mokytojas praktikantas
Austrija
Austrijoje mokytojas praktikantas (, UP - 'užsiėmimų praktikantas') yra mokytojas, įgijęs magistro laipsnį ir iš karto po to dėstantis gimnazijoje (prieš tai anksčiau niekur nedėstęs kaip mokytojas). Atlyginimą gauna už konkrečias pamokas, kurias jam patiki dėstyti. Tokio mokytojo pareigybė dėstymo turinio požiūriu nėra apribota. Tokiuose dalykuose kaip vokiečių kalba, matematika, anglų kalba ir klasėse su sustiprintu užsienio kalbų dėstymu (lotynų kalba, ispanų kalba, prancūzų kalba) mokytojo praktikanto užduotis yra pagerinti kontrolinius darbus bei testus. Užsiėmimai vyksta kartu su patyrusiu mokytoju (prižiūrinčiu veiklą). Mokslo metų pabaigoje direkcija kartu su tokiu mokytoju sprendžia, ar mokytojas praktikantas mokyklai „tinka“.
Steven Rudolph
Švietimo iniciatyvos
2009 m. Rudolfas parašė savo pirmąją knygą „10 mokymosi dėsnių“, kuri buvo specialiai parašyta Indijos tėvams. Knygoje siūlomi keli švietimo principai, kurie, jei jų bus laikomasi, gali padidinti mokymosi lygį.
2002 m. pasaulio lėkščiasvydžio jaunimo čempionatas
Rato varžybos (grupė A)
Vaikinų U20 grupė
Steven Rudolph
Švietimo iniciatyvos
2011 m. jis parašė antrąją knygą „Ledų dilemos sprendimas“. Joje siekiama paaiškinti tėvams, kaip jie gali padėti savo vaikams išspręsti klausimus, susijusius su karjeros pasirinkimais.
2002 m. pasaulio lėkščiasvydžio jaunimo čempionatas
Vietos
Vaikinų U20 grupė
Merginų U20 grupė Lietuvos ir Rusijos merginų U20 bendros komandos rezultatas neįtrauktas į bendrą turnyrinę lentelę.
Gaidžiakalnio akmuo
Gaidžiakalnio akmuo – masyvus riedulys, valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Pakruojo rajone, Klovainių seniūnijoje, Spilgių kaime, paribyje su Pasvalio rajonu. miniatiūra|250px|left|Riedulys pavasarį
Akmuo stūkso dirbamų laukų apsuptyje, 10 km į rytus nuo Klovainių, 0,9 km į šiaurę nuo kelio, 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Deglėnų. Nuo kelio sunkiai pastebimas. Orientyras – kryptyje nuo kelio link akmens, lauko viduryje esantys sodybvietės krūmokšniai.
Sodininkystė
thumb|Persiškas sodas Sodininkystė – mokslas apie sodus; augalininkystės šaka. Sodas gali būti kolektyvinis sodas, žemės ūkio, Botanikos sodas, Miško botanikos sodas ir pan.
Gaidžiakalnio akmuo
Objekto paskelbimo saugomu teisės aktas: LR aplinkos ministro 2018-04-16 įsakymas Nr. D1-300.
Sodininkystė
Lietuva
Lietuvoje mokslo tyrimus vykdo Lietuvos sodininkystės ir daržininkystės institutas. 1959 m. gegužės mėn. – 1999 m. Vilniuje buvo leidžiamas Lietuvos mokslinis gamybinis iliustruotas sodininkystės, daržininkystės, bitininkystės ir gėlininkystės mėnesinis žurnalas „Mūsų sodai“. Leido Lietuvos sodininkystės draugija ir kiti.
Nuorodos
Horticulture 園芸 Bagban
Gaidžiakalnio akmuo
Duomenys: aukštis – 1,8 m, plotis – 2,7 m, ilgis – 6,2 m, perimetras – 16,5 m.
Nacionalinis kraujo centras
miniatiūra|Buveinė
– didžiausia kraujo donorystės įstaiga Lietuvoje. Aptarnauja ligonines ir rūpinasi, kad pacientai gautų saugų kraują bei reikalingus jo komponentus.
Turi skyrius Vilniuje PC CUP (Upės g. 9), Kaune (Vytauto pr. 13), Klaipėdoje (Naikupės g. 28), Šiauliuose (S. Daukanto g. 90) ir Panevėžyje (Nemuno g. 75).
Savilionys
Savilionys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Makniūnų, prie kelio.
Prancūzijos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Finalo rungtynės
--
Drunšiliai
Drunšiliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybės pietuose, 4 km į pietus nuo Žemaičių Naumiesčio. Seniūnaitijos centras. Eina kelias.
Sąlyginis refleksas
Sąlyginis refleksas – refleksas, susidarantis tada, kai tuoj po kokio nors indiferentiško dirgiklio ima veikti kitas dirgiklis, sukeliantis nesąlyginį refleksą. Kartojant tokias dirgiklių poras nedideliais laiko tarpais, atsiranda reakcija į pirmąjį dirgiklį, kuris iš pradžių buvo indiferentiškas, ir tas dirgiklis tampa sąlyginiu – į jį imama reaguoti kaip prieš tai reaguota į nesąlyginį dirgiklį.
Klasikinis sąlyginio reflekso pavyzdys galėtų būti šuns seilių išsiskyrimo susiejimas su garsu. Šuniui pateikiamas nesąlyginis dirgiklis – maistas – sukelia nesąlyginį atsaką – seilių išsiskyrimą. Jeigu tuoj po to, kaip šuniui duodamas maistas, pateikiamas neutralus dirgiklis – garsas, po tam tikro skaičiaus pakartojimų vien garsas (tapęs sąlyginiu dirgikliu) sukels seilių išsiskyrimą (sąlyginį atsaką).
Upytės valsčius
Upytės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje. Centras – Upytė.
Aušra (Kauno kino teatras)
Kauno kino teatras „Aušra“ – buvęs kino teatras Kaune, Aušros g. 18 / Lietuvių g. 37 (anksčiau Aušros g. 14A), atidarytas tarpukaryje, 1939 m.
Upytės valsčius
Istorija
Valsčius sudarytas apie 1400 m. iš buvusios Upytės žemės. 1413 m. sudarytos Vilniaus ir Trakų vaivadijos, į pastarosios sudėtį pateko ir Upytės valsčius. Tuomet buvo galutinai sulietuvinti Upytės valsčiaus pakraščiai, pirmą kartą paminėti stambiausi dabartiniai miestai: 1455 m. – Biržai, 1480 m. – Kupiškis, 1497 m. – Pasvalys, 1499 m. – Rokiškis, 1503 m. – Panevėžys.
XVI a. minimas kaip karališkasis valsčius, bet pamažu neteko savo reikšmės. Nuo 1548 m. Upytės valsčiaus teismų posėdžiai vyko Krekenavoje (iki 1565 ar 1568 metų), o 1554 m. jau ir Panevėžyje. 1565–1566 m. iš dalies valsčiaus žemių suformuotas naujas Aukštelkų valsčius. 1576 m. karalius Steponas Batoras davė leidimą šiame mieste statyti teismo pastatą.
Aušra (Kauno kino teatras)
2008 m. paskelbtas vietinės reikšmės architektūros paminklu (unik. kodas ). Statinio projekto autorius nenustatytas.
Istorija
1939 m. atidarytas kino teatras Kaune buvo reklamuotas kaip didžiausias tuometinis miesto teatras, turėjęs 800 sėdimų vietų. Moderniame teatre su naujausia kino aparatūra buvo įrengta ir naujovė, kurios kituose teatruose nebuvo – „automatinis oro grynintojas“, seansų metu tiekęs į salę gryną orą. Salės aptarnaujantis personalas (bilietininkės, vietų rodytojos) dėvėjo pasiūtas uniformas. 1939 m. „Aušra“ buvo vienas iš 16 stacionarių Kauno kino teatrų.
Architektūra
Pastatas išsiskiria pagrindiniu lenktu fasadu, apjungiančiu dvi susikertančias gatves. Fasadas tinkuotas, funkcionalizmo stilistikos.
Spąstai
Spąstai arba slastai – įtaisas, skirtas gaudyti įvairiems smulkiems gyvūnams, pvz., graužikams, kurmiams, šeškams.
Spąstais dažnai kliaudavosi brakonieriai ar paprasti žmonės. Ilgainiui, kai kuriose vietose uždrausta naudotis spąstais, nes daugelis gyvūnų mirdavo pakliuvę į spąstus, kuriuos paspendė žmonės. Spąstų yra įvairių: tinklų, dantytų, graužikams, vabzdžiams, paukščiams, kurmių spąstai, spąstai gyvatėms, spąstai kiaunėms ir dar daugybė kitokio pobūdžio spąstų. Spąstai dažniausiai sužeidžia gyvūnus ir neleidžia jiems pajudėti. Taip spąstais sugaunami daugelis gyvūnų. Tačiau ne visi spąstai sužeidžia gyvūnus. Yra spąstų, kurie tiesiog uždaro į vidų įėjusią pelę ar kitokį gyvūną.
Seniau Lietuvos kaime buvo naudojami dviejų tipų spąstai: gaudomieji ir mušamieji.
Jurgis Jodkovskis
Jurgis Jodkovskis (lenk. Jerzy Jodkowski, rus. Георгий Иодковский, brus.Jerzy Jodkouski; 1862 m. balandžio 23 d. Kisieliškių dvaras, Jiezno valsčius – 1929 m. lapkričio 15 d. Vilniuje) – lietuvių kilmės bajoras, tapytojas, Vilniaus piešimo mokyklos auklėtinis.
Biografija
Priklauso lietuvių kilmės bajorų Jodkovskių giminei.
Gimė 1862 m. balandžio 23 d. Kisieliškių dvare bajorų Leono Jurgio Jodkovskio ir Ievos Tamošiūnaitės Jodkovskos (kilusios iš Vološynų (žiūr. Jiezno Vološynai giminės, šeimoje. Be jo dvare augo vyresnėlė sesuo Teresė bei brolis Gabrielis. Dar dvi seserys – Antonina ir Melanija buvo auklėjamos Vilniuje, mergaičių pensione. Brolis Flavijanas bei dvi jaunėlės seserys Kamelija ir Jadvyga Stanislava gimė vėliau.
Kisieliškių dvaras stovėjo vos keli varstai nuo Nemuno.
Menklaukiai
Menklaukiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybės pietuose, 4 km į rytus nuo Juknaičių. Seniūnaitijos centras.
Jurgis Jodkovskis
Biografija
Adomas Dominykas Bartuševičius, Vaclovas Bartuševičius buvo jo pusbroliai, Adomas Bartuševičius – dėdė, Stanislovas Poznanskis sesers Antoninos vyras.
Mokslo metai
Maždaug apie 1876 metus Jodkovskių šeima persikėlė gyventi į Vilnių, kur nuomojo gyvenamąjį namą Žvėryne. Ūgtelėjęs Jurgis įstojo mokytis į Vilniaus piešimo mokyklą. Baigęs ją Jurgis Jodkovskis įstojo mokytis į Sankt Peterburgo imperatoriškąją dailės akademiją. Studijų metais jaunuolis buvo apdovanotas mažuoju sidabro medaliu. Dailės akademijos jaunuolis nebaigė. Galbūt tai, jog nebaigė studijų, dailininką paveikė ankstyvos vyresnio brolio Gabrielio ir tėvo mirtys.
Tolesnė veikla ir gyvenimo metai
Grįžęs į Lietuvą apie 1890 metus, gyveno Vilniuje, Kuršėnuose, kur turėjo savo dirbtuves. Gyvendamas Vilniuje padėjo motinai Ievai Jodkovskai tvarkyti namų ūkio reikalus, sudarinėti jai sandorius.
1902–1903 metais Jurgis Jodkovskis dalyvavo Vilniaus dailės būrelio surengtose parodose, dalyvavo Vilniaus dailės komiteto veikloje. 1905 -1907 metais ieškodamas darbo Jurgis Jodkovskis išvyko į Kaukazą, dirbo geležinkelio žinyboje Piatigorske, Tbilisyje, Kutaisyje. Daug keliavo, lankė Italiją, Paryžių.
Prisidėjo prie redakcijoje „Kurjer Litewski" rinktų lėšų Adomo Mickevičiaus paminklui.
Maždaug apie 1919 metais grįžo į Vilnių. Liko nevedęs ir palikuonių nesusilaukė. Mirė 1929 m. lapkričio 15 d. Vilniuje, Bernardinų g. 1, ligoninėje. Palaidotas Bernardinų kapinėse.
Tapybos darbai
Tapė aliejumi, akvarele, piešė. Tapė peizažus, bažnyčias, Vilniaus apylinkes, Kaukazo ir Italijos kraštovaizdžius. Yra sukūręs Vilniaus namų dekoro elementų. Nemaža dalis Jurgio Jodkovskio darbų yra išlikę iš ankstyvojo periodo, t. y. 1879 metų, kai Jurgiui tebuvo 16-17 metų. Sukūrė portretų eskizų „Seno žydo portretas“, „Senyvo vyro su pypke portretas“, natiurmortų „Padėklas vaisiams“, batalinių kompozicijų „Veda belaisvius“, „Kariuomenė miestelyje“. Tapė žanrines kompozicijas, animalistines studijas, piešė Vilniaus ir jo apylinkių architektūros motyvus.
Yra išlikusi Jurgio Jodkovskio atvirutė, siųsta dailininkui Juozapui Balzukevičiui, kai Jurgis Jodkovskis Lomžoje lankė sesers Kamelijos šeimą.
thumb|200px|Bernardinų kapinėse išlikęs Jurgio Jodkovskio, kartu jo seserų Jadvygos Jodkovskos ir Melanijos Žemaitėlienės, taip pat Melanijos vyro Dominyko Žemaitėlio ir jų dukters Bronislavos Žemaitėlytės bendras antkapis, lietuviško akmens, trupantis. Fone antkapis su dideliu kryžiumi jų pusseserės Valerijos Bartuševičiūtės Medziblockos ir jos dukters
2017 m. surengtoje Vilniaus piešimo mokyklos mokinių parodoje buvo eksponuojami ir Jurgio Jodkovskio darbai. Dailininko kūriniai saugomi Lietuvos dailės muziejuje, darbų yra Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekos Rankraščių skyriuje.
Nacionalinė visuomenės sveikatos priežiūros laboratorija
thumb|left|Žolyno g. buveinė thumb|left|Studentų g. buveinė
– valstybinė medicininė laboratorija.
Funkcijos
Atlieka aplinkos oro, nuotekų, maudyklų, geriamojo vandens, maisto, ne maisto, kosmetikos, asmens higienos gaminių, medžiagų ir gaminių, skirtų liestis su maistu, biocidų, ploviklių, buitinės chemijos gaminių bei kitus cheminius, mikrobiologinius tyrimus.
Atlieka asmens ir visuomenės sveikatos priežiūrai reikalingus mikrobiologinius, virusologinius, parazitologinius, imunologinius, imunofermentinius, serologinius, hematologinius, molekulinius, bendraklinikinius bei kitus klinikinius-diagnostinius laboratorinius tyrimus.
Daromi elektromagnetinės spinduliuotės, triukšmo, vibracijos bei kiti fizikiniai matavimai, teikiamos privalomojo sveikatos mokymo, profesinės rizikos tyrimo ir vertinimo paslaugos.
Savingė
Savingė – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Gelvonų.
Saviškės
Saviškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Onuškio.
Vilniaus (Žvejų) Šv. Teresės bažnyčia
alt=Vilniaus (Žvejų) Šv. Teresės bažnyčia 1830 m. paveiksle|miniatiūra|Vilniaus (Žvejų) Šv. Teresės bažnyčia 1830 m. paveiksle '''Vilniaus (Žvejų) Šv. Teresės bažnyčia''' – Romos katalikų bažnyčia, stovėjusi Vilniaus Žvejų priemiestyje, ant dešiniojo Neries kranto.
Bažnyčia ir šalia jos buvęs basųjų karmelitų vienuolynas stovėjo šalia žydų kapinių, dabartinių Vilniaus sporto rūmų teritorijos pietrytiniame kampe.
Istorija
Basųjų karmelitų ordinui sklypą Žvejų priemiestyje 1695 m. dovanojo Karolina Vainaitė, Mstislavlio vaivados Simono Karolio Oginskio žmona. Iš pradžių bažnyčia buvo įrengta mediniame buvusio svirno pastate. Mūrinės bažnyčios statybas 1739 m. fundavo Vitebsko kaštelionas Martynas Mykolas Oginskis su sūnumi Tadu. Kitais metais prelatas Kolontajus pašventino mūrinę bažnyčią Šv. Juozapo ir Šv. Teresės titulu.
XIX amžiaus pradžioje bažnyčia jau buvo prastos būklės, vienuolyne gyveno tik du vienuoliai. Vienuolynas veikė kaip filija didesnio Šv. Teresės vienuolyno prie Aušros vartų. Bažnyčią ir vienuolyną apiplėšė 1812 m. į Vilniaus miestą įsiveržusi Napoleono armija.
1832 m. liepos 19 d. paskelbtas caro įsakymas uždaryti vienuolyną ir perduoti bažnyčią stačiatikiams. Tačiau Vilniaus vyskupas Klongevičius dėl šio įsakymo kelis metus bylinėjosi, nes Šv. Teresės bažnyčioje pamaldas laikė ir jau anksčiau uždarytos Šv. arkangelo Rapolo bažnyčios tikintieji. 1837 m. patvinusi Neris paplovė bažnyčios pamatus ir pusė jos sugriuvo. Galiausiai 1844 m. Vilniaus vyskupas atidavė bažnyčią, ir ji buvo nugriauta iki pamatų. XX amžiaus pradžioje nebebuvo likę jokios bažnyčios žymės, jos vietoje veikė lentpjūvė.
Architektūra
Bažnyčia buvo pailgo stačiakampio formos, 40 uolekčių ilgio ir 14 uolekčių pločio (apie 26 × 9 metrų), galu nukreipta į Neries pusę. Sienos tinkuotos ir balintos kalkėmis, dvišlaitis stogas dengtas čerpėmis. Galiniuose fasaduose buvo po du viršuje apvalintus langus, rytiniame šone – trys langai, o vakariniame – du langai ir pagrindinis įėjimas. Abiejuose stogo galuose buvo iškelti geležiniai kryžiai.
Viduje grindys grįstos plytomis, lubos iš medinių lentų. Bažnyčia turėjo tris dažytus medinius altorius. Mediniame chore stovėjo penkių balsų vargonai. Ant pagrindinio altoriaus buvo du paveikslai: Šv. Teresės bei Švč. Mergelės su Kūdikėliu Jėzumi ir Šv. Juozapu. Šoniniai altoriai buvo papuošti Dievo Motinos Škaplierinės, Nukryžiuoto Jėzaus, Šv. Juozapo ir Palaimintosios karmelitės Marijos paveikslais. Iš viso bažnyčioje buvo 17 paveikslų, tarp jų – fundatorių Martyno, Tado ir Ignoto Oginskių portretai.
Bažnyčios šventorių juosė mūrinė tvora, joje įrengta varpinė su dviem nedideliais varpais. Šventoriuje buvo ir mažos kapinaitės.
Šalia bažnyčios stovėjo pailgas medinis vienuolyno pastatas, apkaltas medinėmis lentelėmis, viduje tinkuotas. Jame buvo 7 vienuolių celės, į kurias patenkama iš koridoriaus. Vienuolynui priklausė ūkiniai pastatai: dviaukštis svirnas, pirtis, kiaulidė, alaus darykla. Visi statiniai, kiemas ir sodas užėmė 5½ margo plotą (apie 3,9 ha), dar buvo 6 margai (apie 4,3 ha) dirbamos žemės.
Šėriai
Šėriai – kaimas Šilutės rajono savivaldybės pietuose, 4 km į pietryčius nuo Juknaičių, prie Klaipėdos–Tilžės geležinkelio. Seniūnaitijos centras.
Chymzė
Chymzė yra Vokietijos pietuose, Bavarijoje, 70 km į rytus nuo Miuncheno, tarp Rosenheimo ir Zalcburgo (Austrija) miestų. Ežeras dažnai vadinamas Bavarijos jūra (Bayerisches Meer).
Ežeras turi dvi dideles salas: Vyrų salą (Herrenchiemsee) ir Moterų salą (Frauenchiemsee). Vyrų saloje yra 1878 m. bavarų karaliaus Liudviko II pastatyta pilis. Moterų saloje yra moterų benediktinių vienuolynas, pastatytas dar 782 m. Dabar čia yra nedidelė gyvenvietė.
Ežere veisiasi vaivorykštiniai upėtakiai. Ežeras yra rekreacinėje teritorijoje.
Los Siloso savivaldybė
Los Silosoo savivaldybė  – savivaldybė Ispanijoje, Kanarų salose, Tenerifės salos šiaurės vakaruose.
Pagrindinės savivaldybės gyvenvietės (gyventojų sk. – 2020 m.): El Kaskas (1387), San Chosė (1253), San Bernardas (1006), Aregumė (375), Fatima (337), Erchosas (209), Tiera del Trigas (304), La Kaleta.
Verčiamasi daugiausia turizmu, žemės ūkiu (vynuogininkystė, bulvių auginimas).
Vallentuna BK
Vallentuna BK – Švedijos futbolo klubas iš Valentiunos.
Istorija
1919 m. įkurtas klubas. Žaidė žemesniuose divizionuose, nuo 1996 m. žaidė trečios pakopos pirmenybėse, nuo 2005 m. ketvirtos pakopos, o vėliau buvo kritimas į penktą.
Spalvinė gama
2020 m. žaidė Errea firmos aprangomis.
Stadionas
Vallentuna IP – klubo namų arena, kuri talpina 2 tūkst. žiūrovų.
Savitiškė
Savitiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kražių.
Paru
Paru  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Paros valstijoje; kairysis Amazonės intakas. Prasideda Gvianos plokščiakalnyje, Tumukumakės kalnuose (460 m aukštyje), Surinamo pasienyje. Aukštupyje vadinama Rytų Paru (Rio Paru de Este), siekiant atskirti nuo netoliese ištekančios Vakarų Paru. Teka į pietryčius, pietus. Aukštupys slenkstėtas, gausu krioklių (Mašiturio, Obelisko, Kurokiro, Apapu, Karavaranos, Urukuros, Purakvakvaros). Žemupyje vingiuoja, skaidosi į protakas. Įteka Amazonėn ties Almeirinu.
Didžiausias intakas – Sitarė (dešinysis).
thumb|left|240px|Paru upė Amazonės baseino žemėlapyje
Paru priskiriama prie tamsiavandenių Amazonijos upių. Aukštupio baseine sudarytos Tumukumakės parko bei Rytų Paru indėnų teritorijos. Gyvena indėnai vajanai, apalajai.
Novo ežeras
Novo ežeras ( – naujasis ežeras') – ežeras šiaurės rytų Brazilijoje, Amapos valstijoje, 23 km į rytus nuo Tartarugalzinijo. Išsidriekęs iš pietryčių į šiaurės vakarus 21 km, plotis iki 10 km. Kranto linija labai vingiuota, aplink daug mažesnių ežerų. Priklauso Aragvario baseinui.
Daina (kino teatras)
Kauno kino teatras „Daina“ – buvęs kino teatras Kaune, Savanorių pr. 74 (anksčiau Ukmergės pl. 42). Jame kino filmus kauniečiai žiūrėdavo tarpukariu ir sovietmečiu. Po pastato privatizavimo čia kurį laiką veikė kilimų parduotuvė, vėliau tapo apleistas. Likusi kino teatro iškaba.
1992 m. įregistruotas vietinės reikšmės architektūros paminklu (unik. kodas ). Autoriai: inž. Antanas Breimeris, inž. arch. Stasys Kudokas.
Istorija
Gerėjanti miestiečių finansinė padėtis leido jiems dažniau lankytis kine, o išaugusi paklausa lėmė naujų filmų teatrų bangą. Pirmasis modernistinės architektūros kino teatras atsidarė 1936 m. – tai buvo Stasio Kudoko suprojektuota „Daina“ Žaliakalnyje. Pagal tą patį projektą kino teatras buvo pastatytas ir Šiauliuose, vėliau sėkmingai jį pritaikant dramos teatro reikmėms.
Kino teatras „Daina“ anuomet buvo trečias pagal dydį laikinojoje sostinėje. Jis statytas specialiai garsiniams filmams rodyti: tinkama akustika, naujausia „Philips“ aparatūra, apšvietimas, kokio kituose kino teatruose iki tol nebuvo.
„Daina“ jis pavadintas, spėjama, todėl, kad vieno iš savininkų sesuo Vladislava Polovinskaitė-Grigaitienė tuomet buvo garsi operos dainininkė. Dėl mažesnių bilietų kainų tarpukariu „Daina“ buvusi itin populiari. Sovietams ją nacionalizavus, čia kinas išliko. Vėliau pastatas keliavo iš rankų į rankas, stovėjo tuščias. Pastatas virto namu-vaiduokliu, kuriame nuolat rinkosi asocialūs asmenys.
Architektūra
miniatiūra|270px|right|Už pastato tolimajame plane – [[Kauno Kristaus Prisikėlimo bazilika|Prisikėlimo bažnyčios bokštas]] Statinys netaisyklingo stačiakampio plano, jį sudaro trys sujungti vieno ir dviejų aukštų korpusai, po dalimi pastato rūsys, priekinėje pastato dalyje yra vestibiulis. Abipus vestibiulio – laiptinės. Pietvakarinėje salės pusėje yra fojė.
Pagrindinis fasadas su vertikaliais stačiakampiais sudalintais į dvi dalis antro aukšto langais, dekoratyviais piliastrais centrinėje dalyje, nesudėtingu stačiakampio profilio karnizu, užbaigiančiu pastatą viršuje, trauka skiriančia pirmą ir antrą aukštus, pagrindiniu dvivėriu įėjimu su apvalaus skerspjūvio kolonomis abipus durų ir stogeliu pastato centre. Greta durų yra stačiakampės niša reklamai. Virš pagrindinio fasado įrengtas metalinis užrašas „Daina“. Pagrindinio fasado pirmo aukšto langai apvalūs.
Be vertingų teraco grindų, vestibiulio, akustinių lubų su apvadais, kaip spėjama, dar nuo tarpukario išlikusios medinės kėdės.
Jill Roord
Džilė Rord (Jill Jamie Roord, g. 1997 m. balandžio 22 d., Nyderlandai) – Nyderlandų futbolininkė, atakuojančio plano saugė.
Karjera
thumb|left|2017 m. atstovavo Miuncheno „Bajerno“ klubui. Futbolą žaisti pradėjo Nyderlanduose ir atstovavo FC Twente klubo jaunimo ekipoms, o nuo 2013 m. žaidė pagrindinėje komandoje.
Vėlesniais metais rungtyniavo FC Bayern München (Vokietija).
2019–2021 m. rungtyniavo Arsenal (Anglija).
2021 m. persikėlė į VfL Wolfsburg (Vokietija).
Rinktinės
Kitados atstovavo Nyderlandų jaunimo rinktinėms. 2015 m. pakviesta į šalies nacionalinę rinktinę.
Savitiškis
Savitiškis – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Smilgių.
Vasajus-Viraras
Vasajus-Viraras  – miestas Indijoje, Maharaštros valstijoje, Mumbajaus priemiestis. Yra Thanės rajone, 50 km į šiaurę nuo Mumbajaus, prie Ulhaso estuarijos (Vasajaus upokšnio). Tai 5 pagal dydį Maharaštros miestas. Yra keletas geležinkelio stočių. Išlikę portugalų fortų griuvėsiai (Arnalos, Vasajaus). Yra bažnyčių, hindų ir džainų šventyklų.
Istorija
Vasajus-Viraras sudarytas dėl urbanizacijos procesų sujungus keletą mažesnių miestų. Dabartinė miesto teritorija apytiksliai sutampa su senovinio Soparos miesto teritorija. Šis miestas buvęs svarbiu senovės Indijos uostu, vykdžiusiu prekybą su Mesopotamija, Egiptu, Arabija. XVI–XVII a. čia buvo įsitvirtinę portugalai.
Savuliai
Savuliai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kazokinės.
Griaužiai (Širvėna)
Griaužiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje.
Istorija
Kaimas XX a. šaltiniuose (gyventojų surašymuose, administraciniuose-teritoriniuose žinynuose) nėra minimas. 2009 m. rugsėjį jis taip pat dar nebuvo minimas, tačiau 2010 m. kovą jau įrašytas.
Piratubos ežeras
Piratubos ežeras  – ežeras šiaurės rytų Brazilijoje, Amapos valstijoje, 78 km į rytus nuo Tartarugalzinijo, 20 km į vakarus nuo Sukurižu, 10 km nuo Atlanto vandenyno kranto, pakrantės mangrovių sąžalynuose. Ilgis 16 km, plotis iki 13 km. Apsuptas daugelio aliuvinių ežerų. Jungiasi su Aragvario baseinu.
Ežeras ir plati teritorija aplink jį (3924 km²) paskelbta Piratubos ežero biologiniu rezervatu.
Daunoraičių (Mažosios Daunoravos) dvaras
Mažosios Daunoravos dvaras (Daunoraičkių, vok. Klein Donnerhof) – dvaras, esantis Šiaurės Lietuvoje, Joniškio r., Satkūnų sen., Daunoraičių kaime. Įrašytas į Kultūros vertybių registrą, unikalus kodas.
Istorija
Mažosios Daunoravos dvaras XVII–XX a. pradžios šaltiniuose minimas kartu su Daunoravos dvaru. 1927 m. minima 14 pastatų. Išdalyto M. Daunoravos dvaro žemėse įsikūręs kaimas pavadintas Daunoraičiais. Įvykdžius žemės reformą, pasikeitė Mažosios Daunoravos (Daunoraičių) dvaro savininkas – juo tapo atsargos artilerijos majoras pirklys Teodoras Vitė (Theodor Witte) (1925 m. dokumente įvardijamas kaip naujakurys). Po žemės reformos 1922 m. dvarui buvo palikta 13,8067 ha, o vėliau (1940 m.) nurodoma 32,12 ha.
Architektūra
Dvaro rūmai buvę „T“ raidės formos (stačiakampiai su vėliau pristatytu priestatu – virtuve), mediniai, tašytų rastų sienomis, apkalti horizontaliomis lentomis, pusiau skliautiniu (pusvalminiu) stogu, dengti čerpėmis, sienas vainikuoja sudėtingo profilio karnizai, prieangis su dvišlaičius stogeliu, kaminas centrinėje pastato dalyje – molio, su akmenų ir nedegtų plytų užpildu, abipus jo priemenė ir priesienis, galuose gerieji kambariai, priestate ūkinės patalpos su duonkepe, langai su filinginėmis langinėmis, tašytų akmenų cokoliu, tarpinės sienos – fachverkinės konstrukcijos, su plytų užpildu, šiauriniame gale būta nedidelio akmenų mūro rūsio. Šiuo metu baigia sunykti, išliko 2 patalpų pietinis korpusas.
Mažosios Daunoravos (Daunoraičių) dvaro sodybos džiovykla – unikalus kodas.
Nuorodos
Mažosios Daunoravos (Daunoraičių) dvaro sodyba (Išlikęs)
PVC vamzdis
PVC vamzdis (PVC – polivinilchoridas trump.) – plastikinis vamzdis, naudojamas lauko ir statinių vidaus sistemose. Gali būti skirtas dujoms, buitinėms nuotekoms, požeminiam, lietaus ir drenažo vandeniui transportuoti. miniatiūra|PVC vamzdžiai ir jungtys
Istorija
PVC, kaip medžiaga, buvo išrasta 1835 m., tačiau pirmoji galutinė vinilchlorido ataskaita buvo pristatyta tik po 35 m. Tuo metu buvo pranešta, kad medžiaga yra kieta, balto atspalvio ir gali būti šildoma nesukeliant pakitimų iki 130 °C. PVC daugelį metų išliko tik kaip laboratorijos eksperimentas, tačiau medžiagos savybės paskatino mokslininkus apsvarstyti PVC taikymą tose srityse, kuriose pageidaujamas atsparumas ir ilgaamžiškumas. 1912 m. Vokietijoje buvo pradėti pirmieji pramoniniai bandymai. Iki 1932 m. jau buvo pagaminti pirmieji vamzdžiai iš PVC kopolimero. Šie ankstyvieji PVC vamzdžiai buvo laikomi tinkamais geriamojo vandens tiekimo ir nuotekų tvarkymo sistemose dėl jų cheminio atsparumo, kvapo ir sklandaus vidinio paviršiaus. Tačiau gaminimo procesas buvo prastai pritaikytas PVC gavybai, todėl produktai dažnai buvo abejotinos kokybės. Nepaisant to, 1936-1941 m. centrinėje Vokietijoje įrengtos 400 gyvenamųjų namų patalpos, padengti įvairūs testavimo vamzdynai. Sėkmingų tyrimų dėka, nuo 1970 m. PVC vamzdžiai pradėjo konkuruoti su tradiciniais produktais daugelyje pagrindinių rinkų, tokių kaip: dujų ir vandens paskirstymas, kanalizacija, drenažas ir kt. miniatiūra|PVC vamzdžiai naudojami lietaus vandens nuo stogo šalinimui