cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lakonijos įlanka
Įlanka rytų–vakarų kryptimi yra apie 58 km pločio ir 44 km ilgio šiaurės–pietų kryptimi. Vakaruose ją riboja Manės pusiasalis, skiriantis nuo Mesenės įlankos, o rytuose – Malėjo pusiasalis (kitaip dar Epidauros Limiros pusiasalis), skiriantis nuo Egėjo jūros.
Pietuose įlanka jungiasi su Viduržemio jūra.
Manės ir Malėjo pusiasaliai yra uolingi ir sausringi. Šiaurinėje įlankos pakrantėje į įlanką įteka Evrotas, ši pakrantė yra derlingos dirbamos žemės.
Lakonijos įlankoje yra maža Elafoniso (Ελαφόνησος) sala, o piečiau įlankos – Kytiros sala.
Pagrindiniai įlankos miestai ir uostai yra Gitėjas (Γύθειο) ir Neapolė (Νεάπολη).
Aglinės piliakalnis
250px|miniatiūra|kairėje|Informacinė lenta Eglinės piliakalnis (tarm. Aglinės piliakalnis, ) – piliakalnis šiaurės Lenkijoje, prie Aglinės kaimo (Palenkės vaivadija, Suvalkų apskritis, Šipliškės valsčius).
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas 20 m aukščio kalvoje. Piliakalnio 30 m ilgio, 20 m pločio aikštelės pietiniame krašte supiltas 6–8 m aukščio ir 4 m pločio pylimas. Papėdės pietinėje dalyje yra senovės gyvenvietės liekanų, rasta lipdytinės keramikos. 1990 m. piliakalnį tyrė Varšuvos archeologijos muziejaus Baltų sektoriaus archeologai, vadovaujami muziejaus direktoriaus dr. Jono Jaskonio, archeologė Ana Bitner-Vrublevska. Per tyrimus rasta apie 800 IX a.– XI a. radinių. 1 tūkstantmetyje – 2 tūkstantmečio pradžioje piliakalnyje ir gyvenvietėje gyveno jotvingiai.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. piliakalnio apylinkėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. piliakalnis priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštijai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį piliakalnis pateko į Lietuvos Respublikai priskirtą teritoriją.
Piliakalnyje kasmet vyksta Poezijos pavasaris, kurį organizuoja Punsko „Aušros“ leidykla ir Lenkijos lietuvių draugija.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną 800px|miniatiūra|center|Aglinės piliakalnio aikštelė iš pietvakarių pusės
Danijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Danijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Guobai
Guobai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje. Iki žemės reformos vadinosi Mikalajavu (Mikalavu) ir buvo dvaro centras.
Istorija
Mikalajavo dvaras priklausė Rusijos imperijos grafams Opermanams. Tarpukario Lietuvoje dvaras buvo išparceliuotas, paliktas tik jo centras. Paskutinis jo savininkas – Jurgis Opermanas. Susikūrus kolūkiams, jis tapo eiliniu kolūkiečiu. Palaidotas dvaro kapinaitėse.
Mass Effect: Revelation
Mass Effect: Revelation – mokslinės fantastikos žanro romanas, kurio autorius Drew Karpyshyn. Knyga išleista 2007 m. leidyklos „Del Rey Books“. Tai pirmasis romanas, kurio veiksmas vyksta „Mass Effect“ visatoje, ir pirmojo serijos kompiuterinio žaidimo „Mass Effect“, sukurto bendrovės „BioWare“, priešistorė.
Guobai
Istorija
Mikalajavo–Guobų dvaro kapinaitės yra už kelių šimtų metrų nuo plento, miške. Šiuo metu jose išlikę keliolika kapų, yra keli paminklai. Spėjama, kad čia buvo palaidoti 1863 m. sukilėliai.
Kaime sovietmečiu buvo Guobų apylinkės centras.
Mass Effect: Revelation
Siužetas
Knygoje stengiamasi pateikti kuo daugiau žaidimo foninių detalių, kaip, pvz., vietoves ir Citadelės Tarybos rasių vidaus politikos ypatumus bei veikėjus. Nemaža dalis siužeto sukasi aplink galaktikos gyventojų požiūrį į dirbtinį intelektą, nes tai yra svarbi žaidimo siužeto detalė.
Pasakojama apie jauną žmonijos Aljanso pajėgų leitenantą Deividą Andersoną ir jo pastangas surasti per Aljanso įslaptintos bazės užpuolimą likusią gyvą leitenantę Kali Sanders. Siužeto eigoje paaiškėja, jog bazę sąmoningai užpuolė samdinių grupuotė Blue Suns, kurią nusamdė tos bazės vykdantysis mokslininkas. Citadelės Specialiojo karinio padalinio (Spectre corps) narys turianas Sarenas yra paskiriamas pagelbėti Andersonui surasti užuominų, kurios nurodytų kur lindi dingęs mokslininkas. Galop jiems pavyksta surasti mokslininką, bet Sarenas pasprunka su informacija apie mokslininko tirtą senovinį nežemiškos kilmės kosminį laivą, kurį jis ketina panaudoti savo paties piktadariškiems tikslams, kaip tai vaizduojama žaidimo „Mass Effect“ pagrindinėje siužeto linijoje.
UTC-12
thumb|400px|UTC-12 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
UTC-12 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti dvylika valandų vėliau už pasaulinį laiką. Driekiasi per Ramiojo vandenyno salas.
Čia nėra jokių gyvenamų teritorijų tik negyvenamos salos (Beikerio sala, Haulando sala). Šį laiką naudoja laivai. UTC-12 laiko juostą nauja para pasiekia vėliausiai.
Huso horario
Age of Empires (serija)
right|thumb|„Age of Empires“ serijos logotipas „Age of Empires“ – asmeniniams kompiuteriams skirta kompiuterinių strateginių žaidimų serija, kurią sukūrė „Ensemble Studios“ ir išleido „Microsoft Studios“. Pirmasis šios serijos žaidimas buvo „Age of Empires“, išleistas 1997 m. Nuo tada pasirodė dar septyni žaidimai ir trys nepriklausantys serijai. Serijos žaidimai yra istoriniai realaus laiko strategijos žaidimai, juose yra du pagrindiniai žaidimo režimai: atsitiktinis žemėlapis ir kampanija. „Age of Empires“ žaidimai rungtyniavo su kita populiaria strategijos serija „Civilization“.
Žaidimai
Pirmajame serijos žaidime, „Age of Empires“, veiksmas sutelktas į įvykius Europoje, Afrikoje ir Azijoje, kurie trunka nuo akmens amžiaus iki geležies amžiaus, šio žaidimo papildymas „The Rise of Rome“ stebi Romos imperijos formavimąsi ir jos plėtimąsi. Tęsinys „Age of Empires II: The Age of Kings“ vyksta viduramžiuose, o šios dalies papildymas „The Conquerors“ yra sutelktas į ispanų Meksikos užkariavimą. Vėliau išleisti trys „Age of Empires III“ žaidimai vyksta ankstyvajame moderniajame laikotarpyje, kai europiečiai užkariavo Ameriką ir kai keletas Azijos tautų buvo nuosmukyje. Naujausia dalis „Age of Empires Online“ siūlo žaisti žaidimą nemokamai (free-to-play) pasinaudojant „Games for Windows Live“ paslauga.
Atskiras žaidimas „Age of Mythology“ yra sukurtas taip pat tame pačiame laikotarpyje kaip ir „Age of Empires“, tačiau koncentruotas į mitologiją iš graikų, egiptiečių ir norvegų pasaulio.
Age of Empires
Žaidimas buvo išleistas 1997 m. spalio 26 d. Veiksmas vyksta laikotarpyje nuo akmens iki geležies amžiaus, o papildymas „The Rise of Rome“, kuris pasirodė 1998 m. spalio 31 d., seka Romos imperijos stiprėjimą.
Age of Empires II
Žaidimas buvo išleistas 1999 m. rugsėjo 30 d. Jis seka Europos ir Azijos istoriją viduramžiuose, jo papildymas „The Conquerors“, pasirodęs 2000 m. rugsėjo 24 d., vyksta tame pačiame laikotarpyje, tačiau jame dar yra įtrauktas ispanų Meksikos užkariavimas.
Age of Empires III
Žaidimas buvo išleistas 2005 m. spalio 18 d. Žaidimas ir jo pirmasis papildymas „The WarChiefs“, kuris pasirodė 2006 m. spalio 17 d., vyksta Amerikos kolonizacijos laikotarpyje, o antrasis papildymas „The Asian Dynasties“ (2007 m. spalio 23 d.) seka tą patį laikotarpį Azijoje.
Age of Empires IV
Išleistas 2021 m. spalio 28 d. asmeniniams Microsoft Windows kompiuteriams. Žaidimo istorinis laikotarpis sugrąžina į viduramžius, panašiai kaip ir antrojoje dalyje. Kiekviena pasirinktina tauta turi unikalių ypatybių, suteikiančių atitinkamą pranašumą varžantis.
Babasua
Babasua – kaimas Centrinės Afrikos Respublikos, Lobajės prefektūroje, į pietvakarius nuo sostinės Bangio, pasienyje su Kongo Demokratine Respublika.
Ulčičiai
Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Seinų apskrities Kudrėnų valsčių, Liškiavos parapiją.
Mėsinis sviestas
Mėsinis sviestas  – užtepas, mišinys iš maltos mėsos, sviesto ir prieskonių. Tai vienas iš Švabijos patiekalų.
Dažniausiai mėsinis sviestas daromas iš maltos kiaulienos, nors gali būti naudojama ir maltos jautiena, aviena, taip pat – malti subproduktai (inkstai, skrandžiai ir pan.). Naudojami įvairūs prieskoniai, nors dažniausiai – druskos ir juodųjų pipirų mišinys. Į mėsinį sviestą kartais dedama maltų spanguolių ar apelsinų žievelių.
Pavyzdžiai
Schinkencreme – užtepas iš kiaulienos, bekono (kartais – rūkyto) ir prieskonių. 90-95% jo sudaro mėsa.
440 m.
440 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Šeriuotaūsiai
'''Šeriuotaūsiai, sin. vienspalvės tišerijos, mažieji rausvasparniai' (Tischeriidae) - drugių (Lepidoptera'') šeima.
Pasaulyje aprašytos 107 rūšys, Europoje žinoma 12, Lietuvoje kol kas aptiktos 2 rūšys:
Kaimyninėse šalyse aptinkamos, o Lietuvos teritorijoje dar ieškotinos šios rūšys:
thumb|left|210px|Baltadėmis šeriuotaūsis; išdidintoje minoje matosi drugio vikšras
Nociūnų apylinkė
Nociūnų apylinkė buvo:
Amaterasu
thumb|400px|Amaterasu sugrąžina visatai saulės šviesą. Amaterasu (天照), Amaterasu-ōmikami (天照大神 / 天照大御神) arba Ōhiru menomuchi no kami (大日孁貴神) japonų mitologijoje –saulės deivė, gimusi iš kairiosios Izanagio akies ir veikiausiai svarbiausia šintoizmo dievybė, nes tapo Didžiosios Dangaus Lygumos (Takamagahara) valdove. Jos pavadinimas, Amaterasu, pažodžiui reiškia „apšviečianti Dangų“.
Teigiama, kad Japonijos imperatorių giminė kilusi iš saulės deivės Amaterasu.
Istorija
Istorija apie tai, kai ji nusiuntė savo anūką į AŠihara no Nakacukuni (Japoniją) irgi skiriasi. Pasak Kodžiki, Amaterasu įsakė sūnui valdyti žemę, bet šis atsisakė, nes ji buvo per daug chaotiška, tad vietoj jo buvo pasiųstas Ame-no-hohi. Trejus metus apie jį nieko neišgirdus pareigas perėmė anūkas Ninigi-no-mikoto. Pagal Nihon Šoki Takamimusubi-no-Kami pasiuntė anūką Ninigi-no-mikoto, o Amaterasu vaidmuo nežinomas.
Deivė ir imperatoriškoji šeima
Imperatorius Šiova 1946 m. paskelbė Žmogiškumo deklaraciją, neigdamas akicumikami (現御神), dievybės žmogaus kūne, koncepsiją. Jis teigė, kad jo santykiai su žmonėmis priklausė ne nuo šios mitologinės idėjos, o nuo istorinio šeimyninio pasitikėjimo. Daugybė autorių (John W. Dower ir Herbert Bix) mano, kad nors imperatorius paneigė savo paties dieviškumą, jis nepaneigė savo dieviškos kilmės, nes pasirinko frazę akicumikami vietoj arahitogami.
Reikia paminėti, kad pagal šintoizmą visi žmonės yra kilę iš dievų.
Dirou urvai
thumb|right|250px|Vaizdas Glyfados urve (Dirou urvų komplekso dalis). Dirou urvai  – urvai piečiau Aeropolės, požeminės upės dalis. Ištyrinėta apie 5000 m urvų. Dalyje jų lankosi turistai, ten galima plaukioti mažomis valtimis. Dalis jų su stalaktitais ir stalagmitais. Vandens gylis iki 30 m.
Urvai buvo atrasti 1955 m., kai į juos įlindo Anos Petroklides (Anna Petroclides) šuo.
Urvuose aptikta senųjų laikų keramikos ir kaulinių įrankių. Archeologiniai tyrinėjimai (dr. George Papathanasopoulos) parodė, kad urvai paleolito ir neolito laikais buvo garbinimo vieta, o patys urvai laikyti įėjimu į požemių pasaulį.
Kauno sritis
Kauno sritis – LTSR administracinis-teritorinis vienetas, gyvavęs nuo 1950 m. birželio 20 d. iki 1953 m. gegužės 28 d. Lietuvos pietinėje ir pietvakarinėje dalyje. Centras – Kaunas. Srities plotas 15 016 km².
Srities komiteto I sekretoriumi buvo Eduardas Ozarskis. Sričiai priklausę subjektai:
Antanas Kučinskas (1900)
Antanas Kučinskas-Kučas-Gervydas (1900 m. spalio 14 d. Juškuose, Lekėčių valsčius, Šakių apskr. – 1988 m. balandžio 28 d. Putnamo vienuolyno prieglaudoje) – mokslininkas, pedagogas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Buvo šeštasis vaikas šeimoje. Baigęs Marijampolės Rygiškių Jono gimnaziją, studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos – filosofijos fakultete. Jį 1927 m. baigęs, gavo daktaro laipsnį už monografiją „Kęstutis“. Gavęs Alliance Française stipendiją studijavo Prancūzijoje, 1928 m. Grenoblio ir 1938 m. Nansi universitetuose, įgijo teisę dėstyti prancūzų kalba.
1927–1928 m. Marijampolės marijonų gimnazijos, 1929–1939 m. Marijampolės mokytojų seminarijos istorijos mokytojas. 1939–1940 m. Šiaulių berniukų gimnazijos direktorius, 1940–1943 m. Kauno 5-osios gimnazijos mokytojas, 4-sios gimnazijos direktorius.
1943 m. kovo 16 d. su grupe Lietuvos inteligentų gestapo suimtas ir išvežtas į Štuthofo koncentracijos stovyklą, palikęs namuose žmoną Albiną Žilinskaitę, sūnų ir dukrą. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui 1945 m. Pucke (į šiaurės vakarus nuo Gdansko) TSRS karių išlaisvintas. Nors ir ištvėręs konclagerio kančias bei sunkumus (dar konclageryje jis gyveno su širdies stimuliatoriumi) liko Lenkijoje. Gyveno Varšuvoje. Vėliau kurį laiką gyveno Paryžiuje. 1946 m. atvyko į JAV, 1947 m. Skrantono universiteto profesorius, dėstė Rytų Europos istoriją bei naująsias kalbas. 1967 m. suteiktas profesoriaus emerito vardas.
Veikla
Nagrinėjo XIV a. Lietuvos politinę, karų su kryžiuočiais, gyvendamas išeivijoje – ir lietuvių emigrantų istoriją. Pirmasis kompleksiškai tyrė XIV a. antrosios pusės įvykius Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, įvertino Kęstučio, kaip asmenybės, vietą Lietuvos istorijoje. Spaudai parengė J. Totoraičio vidurinių (1938 m.) ir naujųjų (1939 m.) amžių istorijos vadovėlių.
Sapienca
miniatiūra|Sapiencos sala Sapienca – maža Graikijos sala prie pietinio Peloponeso kranto. Priklauso Mesenės nomo Metonės (Μεθώνη) savivaldybei.
Salos ilgis – 6,5 km, plotis – 2,5 km. Plotas – 11,9 km².
1991 m. saloje gyveno 4 žmonės, o 2001 m. – 7.
Dėlinis (Rokiškio r., Obelių sen., Junkūnų km.)
Dėlinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, Obelių seniūnijoje, šalia Junkūnų kaimo, apie 6 km į pietryčius nuo Obelių, Junkūnų geomorfologiniame draustinyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,27 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 138,3 m. Krantai užpelkėję, žemi, rytinis krantas apaugęs mišku, aukštas. Šiaurėje išteka upelis į Kryžinio ežerą (Šventosios upės baseinas). Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Pagriaumelių kaimas.
Šaukštdėtė
Šaukštdėtė (arba šaukštinė) – medinė lentyna kasdien naudojamiems stalo indams sudėti.
Šaukšdėtę lietuvių valstiečiai naudojo XIX amžiuje ir XX amžiaus pirmojoje pusėje. Buvo kabinama virtuvėje ant sienos netoli krosnies arba viryklės. Dažniausiai vienos–keturių lentynų; be lentynos šaukštams (dažniausiai ji šiek tiek išsikišusi, su išpjovomis kasdieniams šaukštams sukabinti), joje būdavo lentynos indams laikyti. Seniausios šaukštdėtės buvo apie 75–80 cm ilgio lentos su trikampėmis išpjovomis. Vėlesnių laikų šaukštdėtės buvo sudėtingesnės – turėdavo spintelę su durelėmis.
XX amžiaus pirmojoje pusėje šaukštdėtes pakeitė virtuvinės spintelės.
Albertas Ružas
Albertas Pranciškus Ružas (1937 m. kovo 25 d. Kretingoje – 2012 m. gegužės 12 d. Vilniuje) – žurnalistas, redaktorius, filosofas.
Biografija
Dirbo Kauno galanterijos ceche, vėliau buvo išvykęs į Kazachstaną. 1956–1959 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1959–1961 m. dirbo Kauno pramonės kombinate. 1961–1962 m. LKP Jurbarko rajono komiteto instruktorius. 1962–1965 m. mokėsi Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje. 1965–1968 m. LLKJS Jurbarko rajono komiteto I sekretorius. 1973 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę, studijavo teisę.
1969–1990 m. su nedidele pertrauka dirbo Lietuvos valstybinės televizijos ir radijo komitete: buvo redaktorius, reporteris, radijo Vaikų ir jaunimo redakcijos vyr. redaktorius, televizijos programų direktorius. Televizijoje rengė autorines laidas „Pirmoji pažintis“, „Sportas visiems“, „Televizitas“, teisinę programą „Žmogus. Visuomenė. Istatymas“ (per 200 programų). 1990–1991 m. laikraščių „Lietuvos komersantas“ bei „Baltijos birža“ vyr. redaktorius, juridinės konsultacinės ir leidybinės firmos „Baltijos biznis“ steigėjas ir vadovas.
Radijo teatre pastatytos dvi jo pjesės – detektyvinė „Paskutinis lašas“ ir „Naujametinė pasaka“ vaikams (režisieriai Henrikas Vancevičius, Irena Bučienė). Nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys.
Kabučiai
Kabučiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Veliuonos, dešiniajame Gystaus krante.
Green Sun Club
Green Sun Club – regio projektas susikūręs 2000 m. pavasarį. Iš pradžių ją sudarė du žmonės: VIVA ir PaPa. VIVA kuris kūrė muziką hip-hopo atlikėjams, tarp jų ir Kipishui, pasiūlė Kipishui kartu sukurti reggae projektą. 2000-ųjų vasarą buvo įrašyti 5 versijos. Demo įrašas buvo pavadintas „Ruki tovarišča Če“.
2000 rugsėjo 16 d. GreenClub'e įvyko pirmas Green Sun Club koncertas kartu su LMP.
Povilaitis
Pavardė kilusi iš Lietuvoje populiaraus vardo Povilas.
Simno ežeras
Simno ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, Dovinės baseine.
Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 2,8 km, plotis iki 1,3 km. Altitudė 92 m. Tai seklus ežeras – vidutinis gylis 2,3 m. Krantai vakaruose ir pietuose lėkšti, kitur – statesni. Ežerą iš pietų, vakarų ir šiaurės supa ~ 110 ha dydžio Simno ežero Balos pelkė. Ežero atabradas platus, ypač rytuose ir šiaurės rytuose (iki 100 m pločio). Ežero dugne yra susikaupęs storas dumblo sluoksnis (vidutinis 4,54 m, storiausias 6,5 m). Pakrantės gausiai užžėlusios vandens augmenija. Šiaurės rytinėje pakrantėje yra molio karjerų. Aplink ežerą daugiausia plyti dirbami laukai. Ežero vandens apykaita 0,585 metų.
Dakai
right|thumb|270px|Dakijos karalystė Burebistos laikais 82 pr. m. e. Dakai  – Antikos indoeuropiečių tauta, gyvenusi Dakijoje (maždaug dabartinės Rumunijos teritorijoje). Jos lingvistinė priklausomybė nėra iki galo patvirtinta.
Simno ežeras
Į ežerą įteka Spernia ištekanti iš Dusios ir Simnyčia, plukdanti Giluičio vandenis. Išteka Bambena į Žuvintą. Pietiniame ežero krante įsikūręs Simnas. Aplink ežerą įsikūrę kaimai: Kolonistai, Pasimniai, Skituriai.
Dakai
Pavadinimas
Strabonas teigia, kad pirminis dakų pavadinimas buvo „daoi“, kurį gali paaiškinti frygų šaknis „daos“, reiškianti vilką. Šią prielaidą patvirtina faktas, jog dakų herbas, Dakijos Drako, turi vilko galvą.
Kalba
Apie dakų kalbą žinoma nedaug: išlikę tik vietovardžių ir asmenvardžių. Neretai numanomas dakų ir trakų kalbų panašumas ar net spėjama, kad tai buvusi viena kalba. Kai romėnai nukariavo Dakiją, dakai palaipsniui pradėjo kalbėti liaudiška lotynų kalba, iš kurios atsirado rumunų kalba.
Dar spėjama, po šalies pavergimo dalis dakų pasitraukė iš Dakijos ir išsikėlė į dabartinę Albaniją. Taigi šiuolaikiniai albanai būtų tiesioginiai dakų palikuonys, tęsiantys senąją dakų kalbą. Šią versiją patvirtina nemažas substratinis albanų žodžių sluoksnis rumunų kalboje.
Kultūra
Pagal Herodoto „Istorijoje“ (4 knyga) pateiktą Zalmoksio aprašymą, getai (pagal Straboną kalbėję ta pačia kalba kaip ir dakai) tikėjo sielos nemirtingumu ir manė, kad po mirties pasikeičia šalis, kur gyvenama. Dakų vyriausiasis šventikas, kaip svarbiausios dievybės Zalmoksio atstovas, turėjo didelę įtaką. Jis taip pat buvo svarbiausiu karaliaus patarėju.
Be Zalmoksio dakai tikėjo į Gebeleizę, Bendį ir kitus dievus.
Istorija
Pagal archeologinius radinius dakų kultūra kilo nuo srities į šiaurę nuo Dunojaus iki Karpatų kalnų, šiuolaikinėje istorinėje Rumunijos Muntenijos provincijoje ir yra tapatinama su geležies amžiaus Besarabio kultūra.
Dakija
Pavadinimas
Dakai graikų šaltiniuose buvo vadinami Getais (dgs. Getae), o Romos imperijos dokumentuose – dakais (Dacus, dgs. Daci). Romėnų žemėlapyje Tabula Peutingeriana jie vadinami Dagae ir Gaete. Strabonas teigia, kad pirminis dakų pavadinimas buvo „daoi“, kurį gali paaiškinti frygų šaknis „daos“, reiškianti vilką. Šia prielaidą patvirtina faktas, jog dakų naudotas simbolis, Dakijos drakonas, turi vilko galvą.
Gali trikdyti faktas, kad Viduramžiais Romos katalikų bažnyčia Dakija vadino savo šiauriausias provincijas t. y. Daniją-Norvegiją-Švediją (Skandinaviją), o kartais vien Daniją. Kai kuriuose istoriniuose dokumentuose tų sričių kilmingieji buvo vadinami dakais.
Geografija
thumb|left|Dakų miestai (geltoni) Dakijos regiono pietine riba buvo Dunojus. Už jo buvo etniniu požiūriu labai mišri Mezija, kuri buvo pereinamoji sritis į istorinę Trakiją. Vakarine Dakijos riba buvo laikoma Tisos upė, už kurios prasidėjo Panonija. Dakų sritys driekėsi į rytus iki pat Mažosios Skitijos, o šiauriau Dunojaus priėjo prie Juodosios jūros. Šiaurinė Dakijos riba buvo neapibrėžta: ten Dakija siekėsi su Skitija, o šiaurės rytuose sąlyginė riba buvo Dniestras.
Dakiją per vidurį dalino Karpatų kalnai, kurie skirstė ją į kelias geografiškai skirtingas sritis:
Priešistorė
III a. pr. m. e. Vakarų Dakijoje pastebima ryški keltų įtaka.
Karalystė
thumb|Dakijos karalystė Burebistos laikais 82 pr. m. e.
Dakų kultūra jau buvo gan aukšto lygio, kai apie juos sužinojo romėnai. Trajanas atkreipė dėmesį į Dakiją, sritį į šiaurę nuo Graikijos ir Makedonijos ir į rytus nuo Dunojaus. Ši teritorija buvo romėnų taikinys dar prieš Cezario laikus, kai dakai sumušė romėnus Istrijos mūšyje. 85 m. dakai prasiveržė pro Dunojų, užmušė Mezijos valdytoją Opijų Sabiną ir nusiaubė provinciją. Imperatoriaus Domicijano vadovaujama armija išvijo dakus ir jis grįžo į Romą švesti triumfo, bet 86 m. Kornelijaus Fusko įsiveržimas į Dakiją buvo nesėkmingas ir romėnai pralaimėjo Pirmąjį Tapių mūšį. Po šios pergalės Dakijos karalius Diurpanėjas pasivadino Decebalu (87–106 m.). Tačiau romėnai laimėjo Antrąjį Tapių mūšį 88 m. ir buvo sudarytos paliaubos.
Trajanas įsiveržė į Dakiją ir po nežinomo mūšių skaičiaus nugalėjo Decebalą Tapių mūšyje 101 m. Trajanui artėjant prie dakų sostinės Sarmizegetusos po Adamklisių mūšio Decebalas siūlė paliaubas ir jos buvo sudarytos. Decebalas per kelerius metus atkūrė savo įtaką ir 105 m. užpuolė romėnų garnizoną. Trajanas vėl išžygiavo į Dakiją, apgulė ir sugriovė Dakijos sostinę. Pralaimėjęs Decebalas nusižudė. Sutramdęs Dakiją Trajanas sėkmingai įsiveržė į Partų imperiją.
Romos provincija
thumb|270px|left|Romos Dakijos provincija (melsva) 106-271 m. Kai romėnai nukariavo Dakiją, 106 m. vakarinėje jos dalyje įkurta Dakijos provincija. Čia prasidėjo krašto romanizacija. Dakai palaipsniui pradėjo kalbėti liaudies lotynų kalba, iš kurios atsirado rumunų kalba. Spėjama, kad po šalies pavergimo dalis dakų pasitraukė iš Dakijos ir išsikėlė į dabartinę Albaniją. Taigi šiuolaikiniai albanai būtų tiesioginiai dakų palikuonys, išlaikę senąją dakų kalbą. Šią versiją patvirtina nemažas substratinis albanų žodžių sluoksnis rumunų kalboje.
Rytinė Dakijos dalis liko už Romos imperijos ribų. Formaliai ji buvo priskirta Žemutinės Mezijos provincijai, tačiau de facto buvo nekontroliuojama. Čia migravo skitai roksolanai.
Gotų įsikūrimas
thumb|Gotų karalystė Dakijoje Romėnų viešpatavimas Dakijoje buvo palyginus neilgas. Pakitus jėgų santykiui regione, germanų ir keltų gentys sudarė sąjungą prieš Romos imperiją. Tarp tų genčių ypač pasižymėjo gotai iš pat pradžių puldinėję Dakijos provinciją iš rytų. 275 m. jie atėmė Dakiją iš Romos imperijos: imperatorius Aurelianas atsitraukė, Romos kariai apleido provinciją, o jos piliečiai persikėlė į Meziją (ten įkurtas administracinis vienetas Aureliano Dakija).
Atkurtoje karalystėje per santuokas pradėjo dominuoti gotų aristokratai ir Dakija buvo prijungta prie didelės gotų imperijos, žinomos kaip Gutthiuda. Joje vyravo gotai thervingai, spėjama, vestgotų pirmtakai. Čia maišėsi vietinių dakų, germanų, keltų gentys, ir valstybė buvo labai etiškai mišri. Jos materialinę kultūrą atspindi Černiachovo kultūra. Gotai pamažu priėmė savitą krikščionybės formą arijonizmą iš Romos imperijos. Dakijos vakarinę dalį ilgainiui ėmė kontroliuoti kita germanų gentis gepidai.
Čepelinas
Čepelinas  – kaimas Lenkijos rytuose, Mordų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į vakarus nuo Mordų, apie 11 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 96 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1408 metais.
Žemaitkiemio apylinkė
Žemaitkiemio apylinkė sovietmečiu buvo:
Kumzarų kalba
Kumzarų kalbos žodynas, sintaksės ir gramatikos struktūra yra iranėnų kilmės, bet kasdieninėje kalboje vartojama daug skolinių iš arabų kalbos.
Kumzarų kalba kalba apie 10 tūkst. žmonių, nors genčiai priklauso 21 tūkst. narių (2000 m. duomenys). Jaunimas linkęs mokytis arabų kalbos vietoj kumzarų. Kalba neturi norminio rašto.
Naujosios Akmenės seniūnija
Naujosios Akmenės seniūnija gali reikšti:
Schiza
Schiza  – maža Graikijos sala prie pietinio Peloponeso kranto. Priklauso Mesenės nomo Metonės (Μεθώνη) savivaldybei.
Mindaugas Tamošaitis
Mindaugas Tamošaitis (g. 1976 m. gruodžio 27 d. Užbaliuose, Jurbarko rajonas) – Lietuvos istorikas, pedagogas, mokyklinių priemonių autorius.
Biografija
1995 m. baigė Smalininkų vidurinę mokyklą. 1998–2001 m. Vilniaus Mstislavo Dobužinskio vidurinės mokyklos istorijos mokytojas. 2001 m. baigė Vilniaus pedagoginiame universitete Istorijos fakulteto istorijos specialybės magistro studijas. 2001–2003 m. Vilniaus Žemynos gimnazijos mokytojas. Nuo 2001 m. Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorijos istorijos mokytojas, nuo 2008 m. Vilniaus Simono Daukanto gimnazijos istorijos mokytojas. 2003–2018 m. Vilniaus pedagoginio universiteto Lietuvos istorijos katedroje dėstytojas, 2018-2020 m. VDU Švietimo akademijos docentas. 2006 m. suteikta istorijos mokytojo eksperto kategorija. 2011 m. humanitarinių mokslų daktaras (disertacija eksternu apginta VDU).
Nuo 2020 m. – Vilniaus Šolomo Aleichemo ORT gimnazijos mokytojas.
Diusberis
Diusberis  – miestas Jungtinėje Karalystėje, vidurio Anglijoje, Vakarų Jorkšyro grafystėje, į pietus nuo Lidso (priklauso jo aglomeracijai), prie Kalderio upės. Geležinkelio stotis, keliai jungia su Lidsu, Veikfildu, Bredfordu, Hadersfildu. Metalo apdirbimo, tekstilės (vilnonių audinių), mašinų, chemijos pramonė. Veikia meno ir technikos koledžai. Yra XVIII a. bažnyčia (su IX a. drožiniais), XIX a. rotušė.
Istorija
Diusberis šaltiniuose minimas nuo XIII a. Nuo XVIII a. suklestėjo tekstilės pramonė. Apylinkėse pradėtos kasti akmens anglys.
Mikroekonomika
Mikroekonomika (micro + – aplinka) – ekonomikos šaka, tirianti vartotojų, įmonių išteklių, savininkų bei ekonomikos šakų elgseną, nagrinėjanti rinkos mechanizmą, kainų gamybos lygio nustatymo sprendimus dėl vartojimo ir pajamų paskirstymo.
Skirtingai nei makroekonomika, mikroekonomika tiria tam tikrą ekonomikos sritį ar net jos šaką, sąlygiškai ignoruodama makroekonominiu lygmeniu vykstančius reiškinius, o koncentruodamasi į konkretaus ūkio subjekto veiklą bei tirdama jo veiklos aplinką.
Celestinas II
Celestinas II (Celestino II, gimimo vardas Guido di Castello, g. netoli Citta' di Castello, Italijoje – m. 1144 m. kovo 8 d. palaidotas Laterano bazilikoje, Italijoje) – popiežius nuo 1143 m. spalio 26 d. iki mirties.
Biografija
Popiežio Honorijo II paskirtas Šventosios Marijos Vijoje bažnyčios kardinolu diakonu 1128 metais. Jis pasirašinėjo popiežiaus bules 1130–1133 m. Renkant popiežių 1130 metais palaikė Inocentą II, 1133 m. gruodį paskirtas Švento Marko bazilikos kardinolu kunigu. 1143 m. spalį pats buvo išrinktas popiežiumi.
Babua
Babua – miestas ir subprefektūra Centrinės Afrikos Respublikos vakarinėje dalyje, Nana-Mamberės prefektūroje. Nutolęs apie 550 km į šiaurės vakarus nuo sostinės Bangio ir yra Kamerūno pasienyje.
Pagelai
Pagelai (Pagellus) - jūrinių karosų (Sparidae) žuvų gentis.
441 m.
441 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Mariner 9
Mariner 9 (dar vadinta „Mariner I“), kartu su „Mariner 8“ – projekto „Mariner Mars 71“ dalis. „Mariner 9“ turėjo nuskrieti iki Marso, patekus į jo gravitacijos zoną pakeisti kryptį bei tapti dirbtiniu Marso palydovu. „Mariner 8“ ir „Mariner 9“ misijų kosminiai aparatai jo sistemos buvo identiški.
Skrydis
thumb|230px|right|„Mariner 9“ paleidimas „Mariner 9“ kartu su raketa – nešėja Atlas-Centaur SLV-3C (AC-23) paleistas 1971 m. gegužės 30 d. 22:23:00 UTC, nuo raketos kosminis aparatas atsiskyrė 22:36 UTC, praėjus 13 minučių nuo paleidimo momento. Keturios saulės baterijos išsiskleidė 22:40 UTC. Dar po 36 minučių, kai kosminis aparatas išskriejo iš Žemės šešėlio, Saulės jutikliai užfiksavo Saulės kryptį, o gegužės 31 d. 02:26 nustatyta Kanopus žvaigždės kryptis. Planuotas kurso manevras įvykdytas birželio 5 d.
1971 m. lapkričio 14 d., per 167 dienų skrydį įveikus 398 milijonus kilometrų, „Mariner 9“ priartėjo prie Marso. 15 min. 23 sekundes veikęs raketinis variklis perkėlė kosminį aparatą į Marso orbitą, „paversdamas“ „Mariner 9“ pirmuoju kosminiu aparatu skriejančiu orbita aplink kitą planetą. Pradinės kosminio aparato skriejimo aplink Marsą artimiausias planetai taškas buvo 1398 km, tolimiausias – 17915 km, apskriejimo aplink planetą periodas – 12 val. 34 min. Po dviejų dienų, lapkričio 16 d., raketinių variklių pagalba, jiems veikiant 6 sekundes, „Mariner 9“ orbita buvo pakoreguota: artimiausias taškas – 1387 km, tolimiausias taškas – 17094 km, apskriejimo periodas 11 val. 58 sek. Gruodžio 30 d. dar kartą buvo pakeista kosminio aparato orbita: artimiausias taškas – 1650 km, tolimiausias taškas – 16860 km, periodas 11 val. 59 min. 28 sek.
Marso paviršiaus fotografavimo pradžia buvo atidėta dėl dulkių audros, prasidėjusios 1971 m. rugsėjo 22 d. Noačio regione. Ši prasidėjusi audra sparčiai plito ir tapo didžiausia Marse stebima globalia audra. Nuo momento, kai „Mariner 9“ atskriejo į Marso orbitą, nebuvo matyti jokios Marso paviršiaus detalės, išskyrus Olimpo kalno viršūnę ir tris Tarsio ugnikalnius.
Lapkričio – gruodžio mėnesio audrai aprimus, buvo pradėta fotografuoti Marso paviršių. Kosminis aparatas rinko duomenis apie atmosferos sudėtį, tankumą, slėgį ir temperatūra, taip pat apie paviršiaus sudėtį, temperatūrą, gravitaciją ir Marso topografiją.
1972 m. spalio 27 d. išeikvojus dujas, skirtas manevravimui, kosminis aparatas išjungtas. „Mariner 9“ paliktas skrieti orbitoje, kurioje neturėtų suirti bent 50 metų. Vėliau kosminis aparatas turėtų įskrieti į Marso atmosferą.
Misijos tikslai
„Mariner 9“ pritaikytas tęsti atmosferos tyrimus, pradėtus „Mariner 6“ ir „Mariner 7“ misijų metu. Kosminio aparato skrydžio aplink Marsą orbita numatyta tokia, kad jis galėtų nufotografuoti virš 70 % Marso paviršiaus iš mažiausio atstumo (apie 1500 km virš Marso paviršiaus) didžiausia raiška (1000–100 m į pikselį) nei prieš tai vykusiomis misijomis. Infraraudonųjų spindulių radiometru numatyta aptikti tokius šilumos šaltinius, kaip ugnikalnių aktyvumas.
Misijos rezultatai
„Mariner 9“ tapo pirmuoju kosminiu aparatu skriejančiu orbita aplink kitą planetą. Iš viso į Žemę perduota 54 milijardai bitų mokslinės informacijos, 7329 paviršiaus nuotraukos, aprėpiančios daugiau nei 80 % planetos paviršiaus. Nuotraukose matomos upių vagos, krateriai, didžiuliai užgesę ugnikalniai, kanjonai, poliarinė kepurė, akivaizdžiai pastebima vėjo ir vandens sukelta erozija tam tikruose objektuose, oro masės, rūkai ir kita. Buvo nufotografuoti ir Marso mažieji palydovai Fobas ir Deimas.
Atminimas
Milžiniška Marinerio įdubos kanjonų sistema pavadinta pagerbiant „Mariner 9“ kosminio aparato atradimus.
Kalėdų Senelis
thumb|200px|Kalėdų Senelis
Kalėdų Senelis (taip pat vadinamas Kalėdų Seniu, Seniu Šalčiu) – Kalėdų personažas, naudojamas paaiškinti vaikams, iš kur jie gauna kalėdines dovanėles.
Dažniausiai Kalėdų Senelis vaizduojamas kaip mielas, simpatiškas, storas vyras ilga, balta barzda, raudonais drabužiais ir kepure, bei dovanų maišu. Vaikams pasakojama, kad jis Kūčių vakarą atskrenda šiaurės elniais pakinkytomis rogėmis ir išdalina dovanas geriems vaikams. Likusį metų laiką jis gyvena šiaurėje, kur kartu su savo pagalbininkais elfais gamina dovanėles kitiems metams. Namai šiaurėje dažniausiai laikomi šiaurės ašigalyje, taip pat Laplandijoje ar kitose šalyse.
Lietuvoje buvęs paprotys Kalėdų dieną vaikščioti po kiemus, persirengus Kalėdų seniu (Kalėda), linkint gero derliaus. Liaudies dainose kalbama apie jo atvažiavimą iš tolimos šalies.
Daugelis vaikų iki tam tikro amžiaus tiki, kad Kalėdų Senelis yra tikras, o ne vaidybinis personažas.
Istorija
Šiuolaikinio Kalėdų senelio kilmė maišyta.
Vienas iš šio personažo prototipų galėjo būti Šventasis Mikalojus (Nikolajus) iš Miros (IV a.). Šis krikščionių vyskupas, gyvenęs Anatolijoje (dabar Turkija), garsėjo dosnumu. Pasakojama, kad vieno dievobaimingo krikščionio dukroms jis davė kraitį, kad joms nereikėtų tapti prostitutėmis. Šv. Mikalojus tapo jūreivių, pirklių, lankininkų, vaikų, prostitučių, vaistininkų, advokatų, lombardo savininkų kalinių patronu, Amsterdamo miesto bei Rusijos globėju.
thumb|left|200px|Kalėdų Senis (Father Christmas), jojantis ožiu. Pasakos iliustracija Kitoje germaniškoje pasakoje pasakojama apie šventą žmogų (kartais Šv. Nikolą), kuris privertė paklusti demoną, per kaminus patekdavusį į namus ir žudžiusį vaikus. Šventasis įsakė jam keliauti į kiekvieną namą, į kurį buvo įsilaužęs, ir atpirkti kaltę dalinant dovanas vaikams.
Anglijoje ir Amerikoje žinomas Santa Klausas atsirado šioms ankstyvosioms istorijoms susimaišius su britišku personažu Father Christmas, atsiradusiu maždaug XVII a. Tuomet jis vaizduotas kaip įmitęs barzdotas žmogus su ilgu žaliu drabužiu kailiniais apvadais. Jis įkūnijo Kalėdų dvasią. Vardas Santa Klausas atsirado iš olandiško vardo Sinterklaas – taip vadintas mitinis personažas, pagrįstas Šv. Nikolu. Sinterklaaso apranga yra vyskupiška: jis dėvi raudoną mitrą su auksiniu kryžiumi ir turi vyskupo lazdą. Jis jodinėja stogais baltu žirgu, o jo pagalbininkai per kaminus nusileidžia į namus ir palieka dovanų.
Kitur Šv. Nikolas taip pat susimaišė su vietinio folkloro personažais. Pavyzdžiui, šiaurės šalyse žinomas Kalėdų Ožys (Yule Goat, švediškai julbock): raguotas personažas, Kūčių vakarą atnešantis dovanų. Suomijoje joulupukki ir reiškia „Kalėdų ožį“.
Amerikoje Santa Klauso įvaizdis, kokį matome dabar, turbūt ėmė formuotis po eilėraščio „Šv. Nikolo apsilankymas“ (A Visit From St. Nicholas), geriau žinomo kaip „Naktis prieš Kalėdas“ (The Night Before Christmas) išspausdinimo 1823 m. Eilėraštis priskiriamas Clement’ui Clarke’u Moore’ui, nors neaišku, ar jis išties yra autorius. Šiame eilėraštyje Santa turi aštuonetą elnių (jie pirmąkart įvardijami). Vėliau Santai buvo priskirtas devintasis elnias, vardu Rudolfas Raudonnosis. Santa Klausas vaizduotas pasipuošęs įvairių spalvų kostiumais, o ilgainiui susiliejo su Father Christmas. Nuo tada, kai 1885 m. ant kalėdinio atviruko Santa pasirodė apsivilkęs raudonai, ši spalva tapo populiariausia. Santa Klauso įvaizdį sutvirtino Coca-Cola'os reklaminė kampanija.
Manoma, kad Santos apgyvendinimas Šiaurės Ašigalyje atspindėjo to meto požiūrį į industriją. Kai kur XX a. pradžios paveikslėliuose Santa vaizduojamas pats gaminantis žaislus. Ilgainiui išsivystė idėja, kad žaislus rankomis gamino jo pagalbininkai elfai. Šimtmečiui artėjant į pabaigą plito masinės mechanizuotos gamybos įsivaizdavimas. Todėl šiandien neretai Santos namai vaizduojami tarsi koks fabrikas.
Kalėdų Senelis ir dovanų dalijimas
JAV ir Kanadoje Kalėdų Seneliui iš vakaro paliekama pieno ir sausainių, Anglijoje – šerio ir pyrago su mėsa, Australijoje – alaus bei traškučių. Britų, amerikiečių ir australų vaikai taip pat palieka morkų elniams.
Kalėdų Seneliais apsirengusių žmonių per Kalėdų laikotarpį pilnos gatvės, parduotuvės, prekybos centrai. Pastaruosiuose Vakarų šalyse neretai būna Senelių, kurie visą dieną fotografuojasi, kalbasi su vaikais, dalina smulkias dovanėles.
Rimas Budraitis
(g. 1956 m. birželio 8 d. Dainuose) – pedagogas, Šiaulių miesto visuomenės veikėjas.
Antroji vadybinė kategorija. Fizikos vyresnysis mokytojas.
Biografija
1979 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, įgijo fizikos mokytojo specialybę. 2004 m. baigė Šiaulių universiteto Kvalifikacijos instituto švietimo vadybos magistrantūrą.
1979–1983 m. mokytojas Mažeikiuose ir Mažeikių rajone. 1983–1984 m. Šiaulių XI vidurinės mokyklos mokytojas.
Dusia
Dusia – ežeras Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, Šešupės ir Dovinės baseine, Metelių regioniniame parke, 6 km į pietus nuo Simno, 1 km į pietvakarius nuo Metelių, ties riba su Alytaus rajonu, didžiausias pietų Lietuvos ežeras.
1954 m. Dusia taip užšalo, kad jos ledo storis siekė 78 cm.
Geografija
Plotas 2346 ha, trečias pagal dydį Lietuvos ežeras. Ilgis iš vakarų į pietryčius 8,4 km, didžiausias plotis 4,1 km. Ežero šiauriniame gale yra siaura Kojos įlanka. Paviršiaus altitudė 106,4 m. Didžiausias gylis 32,6 m ežero vidurinėje dalyje, vidutinis gylis 15,4 m. Ežeras užima ledo luisto daubos vakarinę dalį, be Dusios šioje dauboje susidarė Metelio ir Obelijos ežerai.
Įteka Sutrė (pietuose, iš Babrų ežero), Šventupė (pietvakariuose, iš Šventežerio), Pryga (šiaurės vakaruose). Iš Kojos įlankos į Simno ežerą išteka Spernia, prie ištakos 1972 m. įrengtas šliuzas reguliatorius, ežero vandens lygis pakeltas apie 0,4 m. Pratakumas 6 %. Pakrantėje yra platus, 50–200 m pločio smėlingas atabradas, jis užima apie 12 % viso ežero ploto. Giliau dugne – įvairus molis ir dumblas, smėlinga ir dumblinga gėlavandenė klintis. Dugno nuosėdų storis 7,6 m.
Gyvūnija
Dusioje sugaunama 18 žuvų rūšių: lydekos, ešeriai, kuojos, seliavos, karšiai, karosai, lynai, raudės, aukšlės, meknės, pūgžliai, šližiai, stintos, vėgėlės, unguriai, gružliai, kirtikliai, dyglės. Taip pat ežere gyvena reliktiniai vėžiagyviai keturspyglė šoniplauka ir reliktinė mizidė.
Apylinkės
Ežero šiaurės vakarų pakrantėje yra Prelomčiškės piliakalnis, rytinėje ir pietinėje pakrantėse – poilsiavietės, Kryžių koplyčia. Prie ežero įsikūrę Padusio, Barčių, Metelių, Metelytės, Zebrėnų, Staigūnų, Straigiškės, Graužų ir Vaickūniškės kaimai. Veikia 10 kaimo turizmo sodybų. Rytine pakrante eina kelias, pietine pakrante –.
Draustinis
Visas Dusios ežeras – Dusios hidrografinis draustinis (vidinis Metelių regioninio parko draustinis). Plotas – 23,46 km². Įsteigtas 1995 m., siekiant išsaugoti didžiausią Pietų Lietuvos ežerą su jame gyvenančiomis žuvų rūšimis, didele maurabragių dumblių įvairove, plačiais ir smėlėtais atabradais pietrytinėje pakrantėje, paukščių perėjimo, maitinimosi ir priešmigracinių santalkų vietomis.
Etimologija
Ežerėvardis Dusia siejamas su žodžiu dusti („stigti oro, švinkti, trokšti, ilsti“) arba jo vediniais dausos, dausa („rojus, šiltas tolimas kraštas“), dausingas („vėjuotas, vėsus“), („ramybė, snaudulys, miegas“).
Montesuma I
140px|thumb|Montesuma I Mendosos kodekse
Montesuma I arba Moktesuma I (1398–1469 m.) – penktasis actekų valdovas (tlatoanis), imperatorius. Jam valdant Actekų imperija pasiekė didelių karinių laimėjimų, tapo dominuojančia actekų trišalės sąjungos nare. Montesumos brolis Tlakaelelis buvo šalies pirmuoju patarėju (sihuakoatliu) ir jam kodeksai priskiria nemažai Montesumos laimėjimų.
Valdovo vardas Moktesuma Ilhuikamina klasikine actekų kalba reiškia „rūstus viešpats dangaus šaulys“. Jis buvo antrojo antrojo actekų imperatoriaus Huicilihuitlio sūnus. Valdovu tapo 1440 m., kai mirė jo dėdė Ickoatlis. Jam valdant Tenočtitlane išvystyta akviadukų sistema, supilti pylimai, actekų imperija „išsiveržė“ iš Meksiko slėnio ir pasiekė Meksikos įlanką. Buvo pajungtos uastekų ir totonankų tautos. 1458 m. Montesuma surengė žygį į mištekų miestą Koištlahuaką. Nepaisant actekų priešų tlaskaliečių ir huešocingų pagalbos, mištekai buvo nugalėti. Nors mištekų valstybė nesunaikinta, valdovas Atonalis rituališkai nužudytas, jo šeima paimta vergais, be to, mištekai turėję actekams mokėti duoklę, kurią sudarė brangakmenių karoliai, 800 ryšelių žalių plunksnų, 40 dėžių košenilio dažų, 20 dubenų aukso smilčių, 2000 medvilnės gūnių, jie taip pat turėjo perleisti 2 karinius dalinius su šarvais ir šalmais.
Panašias kampanijas Montesuma surengė prieš Kosamaloapaną, Ahuilisapaną, Kotaštlą. Valdovui mirus, actekų imperatoriumi tapo jo sūnus Ašajakatlis.
Mergežerio gyvenvietė
Mergežerio stovyklavietės ir gyvenvietės – archeologinės stovyklavietės ir gyvenvietės Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Derežnos upelio ir Mergežerio kaimo (Varėnos seniūnija), 0,9 km į pietvakarius nuo Mergežerio kaimo kapinių ir 0,2 km į šiaurės rytus nuo kelio Mergežeris – Lavysas tilto per Derežną, į pietryčius nuo šio kelio, Derežnos dešiniajame krante. Kultūros paminklo kodas A146.
Tyrimai
Pirmas žinių apie Mergežerio stovyklavietes ir gyvenvietes pateikė Vandalinas Šukevičius XX a. pradžioje. Rasta dvidešimt akmens ir bronzos amžiaus gyvenviečių ir stovyklaviečių. Išsamiau ištirta Mergežerio 13 gyvenvietė, esanti 1,5 km į vakarus nuo kaimo. Ją 1955 m. rado Konstantinas Jablonskis. 1965 ir 1985 m. tyrė Lietuvos istorijos institutas (vadovė Rimutė Rimantienė). Ištirtas 80 m² plotas. Rastas iki 20 cm storio kultūrinis sluoksnis, jame – titnaginių, gintarinių, lipdytos keramikos dirbinių, židinių, stulpaviečių liekanų. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
442 m.
442 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Danijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Danijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Dirvinė pūkūnė
Dirvinė pūkūnė (Filago arvensis) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalas. Vienmetis, nedidelės, 5-30 cm aukščio, pilkai arba baltai pūkuotos ir apaugusios paprastais plaukeliais žolės. Lapai pražanginiai, smulkūs, lancetiški, lygiakraščiai. Graižai smulkūs, susitelkę krūvelėmis šakelių galuose ar lapų pažastyse. Žydi gegužės – rugpjūčio mėn. Auga dirvonuose, smėlėtuose laukuose.
thumb|left|200px|Požymiai
Juba
thumb|280px|right|Šviežia juba, išgriebta nuo sojų pieno paviršiaus. thumb|280px|right|Džiovinta juba, parduodama [[Kiotas|Kiote.]] Juba (nuo ) – kaitinamo sojų pieno paviršiuje susidaranti baltyminga balta plėvelė. Tai tradicinis sojų produktas Rytų Azijos šalyse.
Istorija
Manoma, kad juba pradėta gaminti Kinijoje, o iš ten kartu su budistų vienuoliais, praktikavusiais vegetarišką mitybą, išplatinta po aplinkines šalis. Pirmieji rašytiniai kinų ir japonų šaltiniai jubą mini XVI a. pabaigoje. XX a. antroje pusėje jubos gaminimas Kinijoje buvo mechanizuotas, pastatytos pirmos specializuotos gamyklos. Atpigus kainai, juba kinų emigrantų buvo išpopuliarinta ir daugelyje kitų šalių.
Japonijoje jubos gamybos centru ilgą laiką buvo Kiotas. Iš jubos pagaminti patiekalai Japonijoje lig šiol tampriai siejami su budistine vegetariška virtuve, ji nėra tapusi kasdieniu valgiu.
Gamyba ir naudojimas
Juba gaminama kaitiant sojų pieną atvirame inde maždaug 80–90 °C temperatūroje ir nugriebiant paviršiuje susidarančias baltymingas plėveles. Jos vartojamos iš karto šviežios, o siekiant išsaugoti ilgesniam laikui – sudžiovinamos.
Juba paprastai parduodama kaip sausi trapūs lakštai, kurie tampa lankstūs išbrinkinti vandenyje. Iš jubos daromi įvairūs valgiai, ji dedama į sriubas. Manoma, kad jau prieš kelis šimtus metų budistų vienuoliai Kinijoje iš susluoksniuotos jubos gabaliukų gamindavo mėsą primenančius patiekalus (jubos „vištieną“, „antieną“ ir pan.) Tokie valgiai lig šiol populiarūs Kinijoje, Taivane, kai kuriose Pietryčių Azijos šalyse.
Maistinė vertė
Džiovinta juba turi 53 % baltymų, 28 % riebalų, 9 % angliavandenių, yra geras kalcio, geležies, magnio, fosforo, cinko, B grupės vitaminų (išskyrus B12) šaltinis.
Krušonys
Krušonys – kaimas Varėnos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 8 km į pietvakarius nuo Merkinės, Dainavos girios apsuptyje, Nemuno dešiniajame krante, priešais Ulčičius. Likusi 1 sodyba. Šalia kaimo yra du gamtos paminklai – Krušonių skardis ir Uciekos skardis.
thumb|left|150px|Kryžius Krušonių sodžiuje
Istorija
XIX a. pab. čia buvo Krušonių (Kruševo) palivarkas, patekęs į Trakų apskrities Merkinės parapiją. 1866 m. palivarke gyveno 4 katalikai ir 3 stačiatikiai. 1850 m. palivarko savininkas Krušinskis valdė 604 dešimtines žemės.
Donatas Jankauskas (1958)
Donatas Jankauskas (g. 1958 m. rugpjūčio 22 d. Naryne, Buriatijoje, Rusija) – Lietuvos ir Kauno rajono politinis veikėjas, Seimo narys, LR socialinės apsaugos ir darbo ministras (2009 - 2012).
Biografija
Gimė tremtinių šeimoje. Tėvams grįžus į Lietuvą, mokėsi Plungės 1-ojoje vidurinėje mokykloje (dab. Adolfo Jucio pagrindinė mokykla), kurią 1976 m. baigė aukso medaliu. 1981 m. baigė Kauno politechnikos instituto Automatikos fakultetą ir įgijo inžinieriaus elektromechaniko specialybę. 1997–1999 m. studijavo Kauno technologijos universiteto magistrantūroje ir įgijo viešojo administravimo magistro laipsnį.
1981–1985 m. Kauno įmonės „Energoremontas“ inžinierius technologas, technologinio biuro viršininkas. 1985–1990 m. Kauno mokymų kursų kombinato vyr. meistras. 1989–1990 m. Kauno gamyklos „Banga“ gamybinio baro viršininkas. 1990–1995 m. dirbo savo įkurtoje dizaino studijoje.
1995-2004 m. ir nuo 2019 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narys. 1995–1997 m. Kauno rajono savivaldybės mero pavaduotojas, 1997–2000 m. Kauno rajono savivaldybės meras.
2000–2001 m. Kauno apskrities viršininko administracijos Regioninės plėtros departamento direktorius. 2000–2004 m. Kauno regiono plėtros tarybos narys.
2001–2004 m. AB „Lietuvos draudimas“ Kauno filialo komercinių rizikų direktorius, Kauno regiono valdytojas.
2004–2009 m. ir 2012–2016 m. Seimo narys.
2009–2012 m. LR socialinės apsaugos ir darbo ministras. Nuo 2016 m. Seimo nario Edmundo Pupinio padėjėjas.
Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos-Lietuvos krikščionių demokratų narys.
Pomėgiai – kalnų slidinėjimas, tautiniai šokiai (tautinių šokių ansamblio „Rasa“ šokėjas).
Vedęs; žmona Audra – dailininkė, sūnūs Lukas ir Julius, dukra Elzė.
FC Juniors OÖ
FC Juniors OÖ – Austrijos futbolo klubas iš Pašingo.
Istorija
Klubas buvo įkurtas 2007 m. gegužės 16 d.
Daugelį sezonų žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
2018/2019 m. debiutavo Austrijos 2. Liga (antros pakopos pirmenybėse).
Vakarų pasaulis
miniatiūra|Vakarų pasaulis Vakarų pasaulis gali turėti daug reikšmių priklausomai nuo konteksto. Iš pradžių terminas taikytas Europai, tačiau pastaruoju metu Vakarų pasauliu vadinama tiek Europa, tiek iš kolonijinių imperijų atsiradusios valstybės, paprastai etniškai ir kultūriškai kilusios iš Europos.
Kultūrologine ir politine prasme Vakarai yra ta Europos ir Šiaurės Amerikos dalis, kuri buvo labiausiai paveikta Reformacijos, Švietimo, įvairių emancipacinių judėjimų ir revoliucijų. Kaip priešingybė Vakarams nurodomi Rytai arba Orientas. Istorine prasme Vakarams priklauso visa Europa įskaitant ir Lietuvą. Tačiau pati sąvoka nėra labai aiški, todėl gali būti naudojama įvairiomis prasmėmis, įjungiant arba išmetant atskiras šalis iš Vakarų apibrėžimo.
Šaltojo karo metu Vakarai tapatinti su kapitalistiniu ir demokratiniu pasauliu – Sovietų įtakos išvengusi Europos dalis ir JAV, netiesiogiai tai taip pat reiškė ir kitose pasaulio dalyse esančias valstybes, pvz., Australiją. „Vakarų“ priešingybė buvo vadinamasis „Rytų blokas“, o blokams nepriklausanti likusi pasaulio dalis vadinta Trečiuoju pasauliu.
Paprastai manoma, kad Vakarus vienija tam tikras visuomenės gyvenimo būdas ir kultūra.
Pūkelis
Pūkelis (Gnaphalium) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Rūšys:
Be to, pūkeliu vadinami kartais ir pūkūnės genties augalai.
443 m.
443 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.