cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antanas Vagonis
Biografija
Iki 2017 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Rokiškio rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas.
Sutuoktinė Inga (g. 1974 m.), vaikai Aidas, Aringas, Benediktas.
Liudmila Chetagurova
Liudmila Chetagurova ( 1918 m. vasario 8 d. Balta, Odesos sritis – 2008 m. spalio 9 d. Vilniuje) – žymi Lietuvos arfininkė.
Biografija
1944–1947 m. Maskvos dramos teatro orkestro arfininkė. 1948 m. baigė Maskvos konservatoriją (mokytoja Ksenija Erdeli). 1949–1979 m. Lietuvos operos ir baleto teatro orkestro arfininkė. 1949–2000 m. Lietuvos konservatorijos dėstytoja, nuo 1989 m. profesorė. Koncertavo solo ir su arfų trio, 1978–1989 m. Mokslininkų rūmų arfų trio vadovė.
Mokinės: Sigizmunda Sabalytė, Elena Rimkaitė, Jolanta Baliūnienė – Lietuvos operos ir baleto teatro artistė, Daiva Šlyžienė – Lietuvos operos ir baleto teatro artistė bei M. K. Čiurlionio menų mokyklos arfos specialybės mokytoja metodininkė, Galina Jakaitienė – B. Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos arfos specialybės mokytoja, Valerija Baranauskienė – Kauno valstybinio muzikinio teatro orkestro artistė, Danguolė Martusevičienė – Klaipėdos muzikinio teatro orkestro artistė, Giedrė Debesiūnaitė – Lietuvos nacionalinio orkestro artistė. . Artistė mirė Vilniuje, sulaukusi 90 metų.
Sunda (reikšmės)
Žodis Sunda reiškia:
Armėnijos vėliava
Armėnijos vėliava  – vienas oficialių Armėnijos valstybės simbolių. Vėliava – audeklas, susidedantis iš trijų lygių horizontalių spalvų juostų: viršutinės – raudonos, vidurinės – mėlynos, žemutinės – oranžinės. Nėra jokių patikimų šaltinių, aiškinančių spalvų kilmę. Dažniausiai aiškinama, kad raudona spalva reiškia armėnų pralietą kraują ginant savo šalį, mėlyna spalva – dangų, viltį ir nekintamą šalies charakterį, o oranžinė – žmonių drąsą, derlingą Armėnijos žemę ir ją dirbančius žmones.
Istorija
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|20px Ališano trispalvė (1885), pločio ir ilgio santykis: 1:2]] thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV_111000.svg|20px Armėnijos vėliava 1952-1991, pločio ir ilgio santykis 1:2]]
Dabartinė Armėnijos trispalvė visiškai nepanaši į senovines Armėnijos vėliavas. Senovinėse vėliavose buvo vaizduojami drakonas, erelis, liūtai, mistiniai dievų sutvėrimai. Jos būdavo rišamos prie stiebo galo ir lydėdavo armijas į mūšius. Armėnijos imperija turėjo daugybę skirtingų vėliavų, reprezentavusių įvairias dinastijas.
Po to, kai Armėniją padalino Persų ir Otomanų imperijos, Armėnijos vėliavos idėja nustojo egzistavusi. Vėliavos klausimas iškilo 1885 metais, kai Paryžiaus Armėnų studentų asociacija norėjo su tautine vėliava prisijungti prie Victor Hugo laidotvių. Jie kreipėsi į armėnų kunigą tėvą Ghevontą Ališaną dėl tikrųjų vėliavos spalvų. Ališano vėliava buvo kaip dabartinė Bulgarijos vėliava, tik apversta. Viršutinė raudona spalva simbolizavo pirmąjį Velykų sekmadienį (vadinamą „raudonuoju“ sekmadieniu), žalia simbolizavo „žaliąjį“ Velykų sekmadienį, o sutartinė balta spalva buvo pasirinkta vėliavos užbaigimui. Prancūzijoje Ališanas sukūrė ir antrąją vėliavą, šiandien vadinamą „nacionalistine Armėnijos vėliava“. Ji taip pat buvo trispalvė, tačiau vertikali, kaip Prancūzijos vėliava. Jos spalvos buvo raudona, žalia ir mėlyna, tačiau jų reikšmės nėra žinomos.
Armėnijai gavus nepriklausomybę nuo Rusijos Imperijos po pastarosios žlugimo, ji prisijungė prie trumpai gyvavusios Užkaukazės Demokratinės Federatyvinės Respublikos su Gruzija ir Azerbaidžanu. Ši sąjunga turėjo trispalvę vėliavą, panašią į Vokietijos vėliavą (juoda, raudona ir auksinė), tačiau spalvos buvo išrikiuotos kitokia tvarka – auksinė, juoda ir raudona. Armėnijai tapus nepriklausoma, 1918 metų balandžio 24 dieną buvo patvirtinta dabartinė Armėnijos vėliava. Nepriklausomos Armėnijos vyriausybė pasirinko paskutinio periodo Rubenido dinastijos spalvas: raudoną, mėlyną ir geltoną. Geltona netrukus buvo pakeista į oranžinę, nes oranžinė spalva su likusiomis spalvomis geriau derėjo.
Snoras
thumb|240px|Snoro kioskas
Haroldas Šinkūnas
Haroldas Šinkūnas (g. 1972 m. liepos 1 d., Ignalinoje) – teisininkas, Vilniaus universiteto docentas, Vilniaus universiteto Teisės fakulteto dekanas, buvęs Vokietijos teisės centro vadovas ir Lietuvos Respublikos Prezidento Valdo Adamkaus teisės patarėjas.
Snoras
AB bankas SNORAS − bankrutavęs Lietuvos komercinis bankas, finansų grupės „Konversbank“ narys.
Haroldas Šinkūnas
Biografija
Baigė Ignalinos vidurinę mokyklą, Vilniaus universiteto Teisės fakultete – teisę, po to – podiplomines (LL.M.) studijas Frankfurto universiteto Teisės fakultete (Frankfurtas prie Maino, Vokietija).
Snoras
Tarptautinio finansų leidinio „The Banker“ pripažintas geriausiu 2006 m. ir 2010 m. banku Lietuvoje.
Akcininkai
Nuo 2011 m. lapkričio 16 d. 100 % akcijų valdo Lietuvos Respublikos Vyriausybė.
Haroldas Šinkūnas
Biografija
1998–2000 m. Lietuvos banko Kredito įstaigų priežiūros departamento Bankrutuojančių kredito įstaigų skyriaus vyriausiasis juriskonsultas.
Snoras
Akcininkai
Buvę akcininkai, turėję > 5 % bendrovės balsų iki 2011 m. lapkričio 16 d.:
Haroldas Šinkūnas
Biografija
2005–2006 m. Lietuvos Respublikos Prezidento Valdo Adamkaus patarėjas teisės klausimais, Teisės departamento vadovas. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto Valstybės ir teisės teorijos ir istorijos, vėliau – Viešosios teisės katedros asistentas, docentas. Šiuo metu Vokietijos teisės centro direktorius, veda seminarus. Apie 1998–2002 m. skaitė Politinių ir teisinių teorijų istorijos, Politologijos kursus Vilniaus universiteto Teisės fakulteto II kurso studentams.
Nuo 1998 m. lapkričio 16 d. darbo grupės įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių turto arešto tvarką, nuostatoms išnagrinėti ir reikiamų teisės aktų (jų pakeitimų) projektams parengti, narys. Nuo 2005 m. liepos 20 d. Darbo grupės pateikti pasiūlymams dėl teisės aktų, reglamentuojančių pretendentų į teisėjus atranką, teisėjų skyrimą ir jų karjerą bei kitus su teismais susijusius klausimus, tobulinimo, vadovas.
Dirbdamas prezidento patarėju, Haroldas Šinkūnas ir Biržų apylinkės teismo pirmininkas Valentas Margevičius buvo tapę 2006 m. balandį kilusio Teismų tarybos ir prezidento skandalo pagrindiniais veikėjais. Šinkūnas viešai pareiškė, kad jis nebuvęs informuotas apie skandalingus V. Margevičiaus biografijos faktus ir atitinkamai negalėjęs šios informacijos perduoti sprendimą dėl teisėjo paskyrimo priėmusiam Valdui Adamkui.
Nuo 2022 m. rugsėjo 1 d. eina Vilniaus universiteto Teisės fakulteto dekano pareigas.
Snoras
Bankrotas
2011 m. lapkričio 16 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės sprendimu sustabdyta banko veikla, nušalinti jos vadovai dėl galimo banko kreditinių įsipareigojimų nevykdymo, bei dėl įtarimų banko vadovams neskaidria finansine veikla. Visos banko akcijos perimtos valstybės, banko veiklai koordinuoti Lietuvos Bankas laikinai paskyrė administratorių Simon Freakley
Avarų kaganatas
Avarų kaganatas – klajoklių gentinė konfederacija Panonijos lygumoje, kurioje pagrindinį politinį vaidmenį atliko tiurkų avarų gentys, egzistavusi VI–VIII a. Didžiausio išsiplėtimo laiku VI a. II pusėje kontroliavo dabartinės Vengrijos, Rumunijos, Moldavijos, Voivodinos, Slovakijos, dalies Kroatijos, Slovėnijos, Austrijos teritorijas.
Snoras
Bankrotas
2011 m. lapkričio 24 d. Lietuvos bankas kreipėsi į teismą dėl AB bankas Snoras bankroto, gruodžio 7 d. bankui iškelta bankroto byla. Bankroto administratoriaus funkcijas perėmė Neil Hunter Cooper
2014 m. „Snoro“ bankroto administratorius užbaigs „Finastos“ pardavimą. Toliau parduodamas paskolų portfelis, banko bei iš skolininkų perimtas nekilnojamasis turtas tiek Lietuvoje, tiek užsienyje. Vasario 1 d. pratęstos darbo sutartys su 134 banko darbuotojais, dar 4 darbuotojai buvo tėvystės ar nėštumo atostogose.
Avarų kaganatas
Istorija
VI a. I pusėje avarai gyveno Ponto stepėje, iš kurios rengė žygius į Panoniją, tuo metu kontroliuojamą germanų: gepidų ir langobardų. 568 m. avarai padėjo langobardams nugalėti gepidus ir paskatino juos migruoti į pietus, į Italiją. Taip Panonijoje susidarė politinis vakuumas, kuriame avarai įtvirtino savo hegemoniją, sukurdami gentinę konfederaciją – kaganatą.
Įsitvirtinę Panonijoje, avarai pavergė čia gyvenusius slavus (sklavėnus). Nugalėtus bulgarus ir slavus panaudodami kaip karinę bazę, avarai rengė karo žygius į Centrinę Europą. Ankstyviesiems avarų žygiams vadovavo kaganas (chanas) Bajanas (mirė 603 m.), kuris išplėtė avarų valdžią nuo Juodosios jūros (avarams pasitraukus nuo Volgos) iki Elbės ir net pretendavo į Baltijos slavų valdymą.
Avarai ne kartą siaubė Bizantiją pietuose, Bavariją ir Tiuringiją vakaruose, Čekiją, Sileziją ir slavų žemes prie Oderio bei Elbės šiaurėje. 582 m. jie užėmė vieną svarbiausių Bizantijos forpostų – Sirmijų, o vėliau Singiduną. Tai atvėrė jiems kelią į pietus: avarai nusiaubė Ilyriją, 597 m. užėmė Dalmatiją. Apie 600 m. jie, drauge su slavais karantanais minimi Norike, o 618 m. – Tesalonikuose.
Didžiausio išsiplėtimo kaganatas pasiekė VII a. I pusėje, kuomet, susivienijęs su Sasanidais, nusiaubė Balkanus. 626 m. jiems net pavyko pasieti Konstantinopolį. Tačiau apgultis nepavyko, ir avarams reikėjo atsitraukti.
Kaganato silpimas
Po nesėkmingos Konstantinopolio apgulties avarų autoritetas smuko, ir jiems niekada nepavyko atkurti buvusios galybės. Iš karto po to frankų ir Bizantijos šaltiniai mini nesutarimus tarp avarų diduomenės ir slavų kaganate. Tikriausiai dėl to apie 630 m. vakarinėse kaganato dalyse susiformavo nepriklausoma slaviška Samo valstybė. 640 m. slavai kroatai išvijo avarus iš Dalmatijos. Nors po Samo mirties apie 658 m. avarai tikriausiai susigrąžino kontrolę kai kuriose vakarų slavų žemėse, ilgainiui slavai čia paėmė politinę kontrolę: susiformavo nepriklausomos Nitros, Moravijos, Karantanijos ir kitos kunigaikštystės.
Tuo pat metu stiprėjo grėsmė iš rytų, t. y. iš Ponto stepės, kur susiformavo nauja klajoklių konfederacija: Senoji Bulgarija. Po šios žlugimo 670 m., dalis bolgarų migravo į vakarus. Sirmiume jie nugalėjo avarus ir įsitvirtino dab. Makedonijoje ir Bulgarijoje, tačiau avarai išlaikė kontrolę Panonijoje.
VIII a. kaganato teritorija jau buvo susitraukusi, tačiau kaganatas tęsė savo egzistenciją. Čia susiformavo nauja archeologinė kultūra, kito apranga, ginkluotė, keitėsi ir svarbiausios avarų gyvenvietės. Ši kultūros kaita kai kurių mokslininkų yra siejama su ankstyvąja madjarų migracija, o kai kurių – su natūralia avarų-slavų kultūros raida.
Žlugimas
VIII a. pabaigoje avarai įsitraukė į karą prieš Karolį Didįjį (791–796 m.), kurį pralaimėjo. Frankai nukariavo visas vakarines dalis iki pat Tisos ir užėmė jų sostinę – didžiąją Padunojės stovyklą. Šios nukariautos sritys tapo Avarų marka, o rytinė jų dalis atiduota slavų kunigaikščiui Pribinai, kuris čia įkūrė Balatono kunigaikštystę. Avarai buvo sparčiai kristianizuoti.
Net ir po pralaimėjimo frankams, avarai išlaikė hegemoniją teritorijoje tarp Tisos vakaruose ir Karpatų rytuose (dab. Vengrija ir Rumunija). Galutinį smūgį kaganatui sudavė Pirmoji Bulgarijos imperija, kurios valdovas Chanas Krumas 804 m. nukariavo kaganato likučius, prijungdamas juos prie savo imperijos.
Demografija
Kaganatas buvo labai etniškai mišrus, ir avarai jame sudarė etninę mažumą, kuri, tiesa, turėjo politinę valdžią. Be jų valstybėje gyveno senieji Panonijos gyventojai – romanizuoti dakai, keltai ir ilyrai (bendrai vadinami vlahais), vėliau atsikėlę slavai ir germanų (gepidų, langobardų) likučiai. Avarai dažniausiai kariavo nugalėtų genčių jėgomis. Nugalėtus vakarų ir pietų slavus avarai engė (Nestoras pasakoja, kad avarai slavų moteris ne tik prievartavo, bet ir važinėjo jomis, pasikinkę vietoje arklių ir jaučių) ir naudojo žygiams prieš frankus, Italijos langobardus, Bizantiją (617 m. iš ten parsivarė 270 tūkst. belaisvių). Avarai buvo persų sąjungininkai žygiuose prieš Bizantiją.
Administracija ir ekonomika
thumb|Avarams priskiriami aukso dirbiniai iš Nagyszentmiklós lobio Avarams vadovavo kaganai. Žemiau jų buvo tudunas ir juguras (tikriausiai vyriausias žynys). Avarų valstybė pasižymėjo gana organizuota administravimo sistema, ir buvo suskirstyta į valdas su centrais atskirose gyvenvietėse. Šiose gyvenvietėse buvo įrengiama gynybinė sistema, vadinamasis hringas. Svarbiausieji hringai turėjo net devynias apsaugines sienas. Hringuose rezidavo kagano vietininkai tarchanai, kurie buvo atsakingi už duoklės rinkimą. Jiems buvo pavaldūs genčių vadai.
Avarai patys nedirbo žemės, o visą žemės ūkio produkciją gamino pavergtos tautos. Valstybės ekonomikos pagrindas buvo gausi duoklė brangiaisiais metalais, gaunama iš aplinkinių šalių, kurios siekė atsipirkti nuo avarų invazijų. Kaganato įsikūrimo laikais VI a. viduryje Bizantija kasmet avarams mokėjo 80 tūkst. solidų. VI a. pabaigoje duoklė išaugo iki 100 tūkst., o VII a. pradžioje – iki 10 tūkst. Yra paskaičiuota, kad iki 626 m. Avarų kaganatui Bizantija sumokėjo iš viso 6 mln. solidų (maždaug 25 tonas aukso). Patys avarai pinigų nenaudojo, todėl gautasis auksas greičiausiai buvo išlydomas ir naudojamas meno dirbiniams gaminti.
Auksakalystė buvo labiausiai išvystytas avarų amatas. Naudodami visoje Didžiojoje stepėje paplitusį žvėrių stilių, avarai gamino aukštos kokybės auksinius bei sidabrinius indus, Europoje garsėjo diržų sagtimis. Jų mene atsispindi tiurkiškos, persiškos ir net kiniškos tradicijos. Gausiai vaizduojami gyvūnai, kariai, mitologinės būtybės, pvz., grifonai.
Be juvelyrikos, avarai taip pat gamino dirbinius iš medžio, kaulo, audė puikius kilimus, siuvinėjo.
Žaliūkės
Žaliūkės – Šiaulių miesto pietvakarinės dalies rajonas, esantis 1,5 km nuo miesto centro, išsidėstęs abipus kelio. Yra Žaliūkių gatvė.
Geografija
Arčiau miesto centro esanti dalis anksčiau buvo vadinama Didžiosiomis Žaliūkėmis. Po Pirmojo pasaulinio karo joje pradėti statyti vienbučiai, gyvenamieji namai. Nutiestos gatvės pavadintos Mažosios Lietuvos miestų ir miestelių vardais – Neringos, Stalupėnų, Baltupėnų, Darkiemio. Šie pavadinimai nebuvo pakeisti ir po 1946 m., kai okupacinė sovietų valdžia pakeitė rusiškais, vokiškus ir prūsiškus Kaliningrado srities miestų pavadinimus.
Etimologija
Pavadinimas kildinamas nuo žalių dvaro stogų.
Istorija
Kaimas žinomas nuo 1526 m., kai jis ir jo gyventojai buvo padovanoti Šiaulių bažnyčiai. 1923 m. kaimas, kuriame gyveno 90 vyrų ir 125 moterys, priskirtas Šv. Jurgio bažnyčios parapijai. Didžiosios Žaliūkės (dvaras) priklausė bajorų Stulpinų-Bazarų giminei.
1944 m. rugpjūčio mėnesį nuo Žaliūkių kaimo iki senojo televizijos bokšto gynybai buvo įsitvirtinęs 16-osios lietuviškosios divizijos pulkininko Vlado Lunios vadovaujamas pulkas.
XX a. pabaigoje rytinė ir pietinė kaimo dalys prijungtos prie Šiaulių miesto. 2022 m. Šiaulių rajone likusią Žaliūkių kaimo dalį Seimas nusprendė kaimą iš rajono priskirti Šiaulių miesto savivaldybei. Jos dalimi Žaliūkės tapo nuo 2023 m. sausio 1 d.
Polikalija
Polikalijos rūšys:
Imperatorius Meidži
Imperatorius Meidži (jap. 明治天皇 Meiji tenno, tikrasis vardas – Mutsuhito, Mucuhitas, 睦仁, o vaikystės vardas – Sači - no - mija, 1852 m. lapkričio 3 d. – 1912 m. liepos 30 d.) – 122-asis Japonijos imperatorius, valdęs 1867–1912. Jis valdė Japonijos imperiją tuo metu, kai tauta keitėsi iš feodalinės valstybės į imperinę kapitalistinę. Pagrindinis valdymo laikotarpio bruožas- industrinė revoliucija ir politinės reformos.
Tėvas – Imperatorius Komei. Devizas – 明治 Meiji
Karinė uniforma, medaliai, vakarietiškas kardas, šukuosena, ūsai, barzda ir minkšta kėdė – tai naujovės, perimtos iš XIX amžiaus Europos karališkosios atributikos.
Politinės reformos
Naujoji Japonijos valdžia, nuvertus Tokugavų valdžią, Meidži valdymo metu siekė reformuoti netvarkingą daimyo valdomų domenų sistemą. 1869-aisiais, keletas daimyo, kurie palaikė revoliuciją atidavė savo žemes imperatoriui ir buvo paskirti tų žemių valdytojais, su gan dideliais atlyginimais. Iki 1870-ųjų metų, visi likę daimyo taip pat pasekė šiuo pavyzdžiu.
1871-aisiais imperatorius paskelbė, kad domenai visiškai panaikinti, Japonija tapo suskirstyta į 72 prefektūras. Daimyo gavo metinius atlyginimus, kurie buvo lygūs dešimt procentų jų buvusių pajamų (iš kurių jie neturėjo papildomai apmokėti valdymo kaštų), tačiau buvo reikalaujama persikelti į naująją sostinę - Tokiją. Dauguma pasitraukė iš politikos.
Naujoji administracija palaipsniui panaikino daugumą samurajų privilegijų, įskaitant jų teisę į stipendiją iš vyriausybės. Tačiau, skirtingai nuo daimyo, daugelis samurajų stipriai nukentėjo nuo šių pakeitimų finansiškai.
Nors parlamentas buvo suformuotas, jis neturėjo realios galios, imperatorius taip pat. Galia perėjo iš Tokugavų į daimyo ir samurajų, vedusių revoliuciją, rankas. Taigi Japonija buvo kontroliuojama Genro, oligarchijos, kurią sudarė galingiausi vyrai iš karinių, politinių, ir ekonominių sferų.
Japonai didžiuojasi Meidži restauracija, nes tada vykusi industrializacija leido Japonijai tapti didžiąja Ramiojo vandenyno regione ir viena stipriausių to laikotarpio pasaulio galių. Vis dėlto, Meidži imperatoriaus aktyvus vaidmuo pačiame restauracijos procese išlieka diskutuotinas. Jis tikrai nevaldė Japonijos, bet kiek įtakos turėjo - nežinoma. Nėra aišku, ar jis rėmė Kinijos - Japonijos karą (1894-1895) arba Rusijos-Japonijos karą (1904-1905). Vienas iš nedaugelio dalykų, leidžiančių suprasti imperatoriaus jausmus, yra jo poezija, kuri, atrodo, rodo jo pacifistines tendencijas. Štai vienas jo eileraštis, sudarytas waka forma:
よ も の 海
み な は ら か ら と 思 ふ 世 に
な ど 波 風 の た ち さ わ ぐ ら む
Yomo no umi
Mina harakara to omofu yo ni
Nado namikaze no tachi sawaguramu
Jūros iš visų keturių pusių-
visos gimsta iš vienų įsčių:
Ši poema vėliau buvo deklamuota jo anūko, imperatoriaus Šiova (Hirohito), Imperinės konferencijos 1941-ųjų rugsėjį metu. Taip jis netiesiogiai išreiškė savo pacifistinę nuomonę karo atžvilgiu.
Jonas Variakojis
Jonas Variakojis (1892 m. gegužės 20 d. Rinkuškiuose, Biržų valsčius – 1963 m. spalio 31 d. Čikagoje, Ilinojaus valstija, JAV, palaidotas lietuvių tautinėse kapinėse) – Lietuvos kariuomenės pulkininkas leitenantas, laisvės kovų dalyvis, Krašto apsaugos ministras.
Biografija
1913 m. baigė Piarnu gimnaziją. Studijavo Peterburgo universiteto Teisės fakultete, bendradarbiavo laikraščiuose „Viltis“, „Lietuvių balsas“. Iš trečio kurso mobilizuotas į Rusijos kariuomenę, 1917 m. vasario mėn. baigė Vladimiro karo mokyklą Petrograde ir buvo nusiųstas į Austrijos frontą. Po bolševikų perversmo Rusijoje iš fronto atvyko į Voronežą, kur aktyviai dalyvavo politinėje lietuvių karininkų sąjungos veikloje, siekiančioje atkurti Lietuvos valstybingumą. 1918 m. dalyvavo Antrajame lietuvių karių suvažiavime, Lietuvos Taryba jį paskyrė savo įgaliotiniu Oršoje tvarkyti grįžtančių į Lietuvą pabėgėlių reikalų. 1918 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Lietuvos prekybos ir pramonės rūmuose Vilniuje.
Prasidėjus bolševikų puolimui, 1918 m. gruodžio 29 d. savanoriu įstojo į Lietuvos kariuomenę, paskirtas Panevėžio apskrities apsaugos viršininku. Organizavo Panevėžio apsaugos būrį, kuris 1919 m. vasario 7 d. prie Kėdainių sulaikė puolimą Kauno kryptimi. Mūšiuose su bolševikais karininko J. Variakojo savanorių būrys išaugo į Panevėžio atskirąjį batalioną. Batalionui puolant išvaduoti Baisogala, Šeduva, Ukmergė, Panevėžys, Kupiškis, jis pirmasis bolševikų fronte įžengė į Latvijos teritoriją ir pasiekė Dauguvos krantus.
Imperatorius Meidži
Palikuonys
Imperatoriaus žmona: Masako (1849–1914) (pomirtinis vardas: Shoken) – vaikų neturėjo.
Jonas Variakojis
Biografija
Prasidėjus kovoms su bermontininkais, J. Variakojo vadovaujamas batalionas išaugo ir buvo pavadintas Ketvirtuoju pėstininkų Lietuvos karaliaus Mindaugo pulku. Kovėsi mūšiuose ties Meškuičiais ir Šiauliais. Kare su lenkais kapitono J. Variakojo pulkas atlaikė aršiausius mūšius prie Širvintų ir Musninkų.
Taikos metais pulkininkas leitenantas Jonas Variakojis paskirtas 3-osios pėstininkų divizijos, vėliau – 3-osios karo apygardos štabo viršininku. 1926 m. išėjo į atsargą. Nuo 1928 m. lapkričio 22 d. Susisiekimo ministerijos valdytojas, 1929 m. rugsėjo 24 d. – 1930 m. birželio 28 d. XV Juozo Tūbelio Ministrų kabinete Krašto apsaugos ministras. 1929 m. vėl grįžo į tarnybą Lietuvos kariuomenėje, 1939 m. išėjo į atsargą pulkininko leitenanto laipsniu ir gyveno 1938 m. nusipirktame Šešuolėlių dvare. Drauge su kitais įkūrė Zibalų pieno perdirbimo bendrovę, buvo jos pirmininkas.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją.
1949 m. emigravo į JAV. Aktyviai dalyvavo Lietuvos karo veteranų sąjungos „Ramovė“ veikloje.
Antanas Povylius
Antanas Povylius (1871 m. rugpjūčio 14 d. Žironai, Radviliškio valsčius, Šiaulių apskritis, Rusijos imperija – 1961 m. rugsėjo 11 d. Radviliškis) – Lietuvos publicistas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas, kultūros, visuomenės ir politinis veikėjas, kooperatininkas.
Biografija
1881–1891 m. mokėsi Radviliškio pradžios mokykloje ir Šiaulių gimnazijoje. 1892–1895 m. pats mokė ponų vaikus dvaruose, nuo 1895 m. dirbo sandėlininku, ūkvedžiu, buhalteriu Vilniaus krašto dvaruose.
Zina Rimgailienė
Zina Kvederaitė-Rimgailienė (g. 1952 m. birželio 7 d. Arkšvoje, Skuodo rajonas) – Lietuvos radijo, televizijos ir spaudos žurnalistė, literatė.
Antanas Povylius
Biografija
1897 m. pradėjo platinti socialdemokratinę literatūrą. 1902 m. įsidarbino buhalteriu Zubovų dvare Gubernijoje. Nuo 1902 m. gegužės 1 d. – LSDP Šiaulių skyriaus narys. 1905 m. sausio 18–20 d. darbininkų streiko Šiauliuose organizatorius. 1905 m. gruodžio 4-5 d. Didžiojo Vilniaus seimo dalyvis.
1917 m. Vilniaus krašte steigė savivaldybes ir kooperatyvus. 1918 m. Šiaulių apskrities valdybos narys. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, mandato atsisakius V. Sirutavičiui. Kandidatavo į Pirmąjį Seimą, tačiau išrinktas nebuvo.
Dirbo „Lietūkyje“, nuo 1933 m. tarybos narys, nuo 1927 m. – kooperatinės bendrovės „Pienocentras“ valdybos narys, nuo 1938 m. tarybos narys.
Zina Rimgailienė
Biografija
Gimė Marijonos ir Stepono Kvederų šeimoje. 1970 m. baigė Ylakių vidurinę mokyklą. 1975 m. – Vilniaus valstybinį V. Kapsuko universitetą, įgijo žurnalisto specialybę. Tais pačiais metais įsidarbino LTSR radijo ir televizijos komitete laidų šeimai (pavyzdžiui, Šeimos rytmetys) redaktore ir vedėja. Publicistiniai-informaciniai straipsniai spausdinti leidiniuose Laikas ir įvykiai, Valstiečių laikraštis, Kalba Vilnius, Švyturys, Tarybinė moteris, Šeima, poezija – Nemune, Pergalėje, Jaunimo gretose, Mūsų žodžio priede Literatas
Kūryba
9-10 dešimtmetyje Lietuvos nacionalinėje televizijoje vedė laidas Šarka , Tiems kurie namuose, Šeštadienis+šeštadienis. Geros dienos, Ties riba laidų bendraautorė; Lietuvos nacionalinio radijo antrojoje programoje vedė rytinę tiesioginę programą, kūrė laidą vyresnio amžiaus žmonėms Toks gyvenimas; bendradarbiavo su žurnalais Šeima, Rankdarbiai, laikraščiu Saulėgrąža, savaitraščiu Kalba Vilnius. 2002 m. sausį dirbo savaitraštyje Dialogas. 2002 m. vasarį-gegužę dirbo skyriaus redaktore UAB „Baltijos kosmetika“ leidžiamiems žurnalams Kosmetik, Vyras ir moteris. 2002 m. rugsėjį – 2004 m. sausį dirbo žurnaliste Šeima ir pasaulis žurnale     , bendradarbiavo su žurnalais Katalikų pasaulis, Žemaičių žemė. Nuo 2004 m. sausio dirbo ŠMM ŠAC, informacinio leidinio Švietimo naujienos korespondente, 2005 – 2019 m. buvo šio leidinio vyriausioji redaktorė. 2008 m. parengė tekstus I. Burneikos fotoalbumui Vilnius: etiudai, panoramos
RPK-74
Lengvasis kulkosvaidis RPK-74 (Ruchnoy Pulemyot Kalashnikova obraztsa 1974 goda, RPK-74, Rusiškai: Ручной пулемёт Калашникова образца 1974 года, РПК-74) – konstruktoriaus M. Kalašnikovo lengvasis kulkosvaidis, skirtas šaulių skyriui priešo kariams ir ugnies priemonėms naikinti.
Taktiniai – techniniai duomenys:
RPK
Gongora
Gongora (Gongora) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės orchidėjos.
Natūraliai auga nuo Meksikos iki Bolivijos, labai daug rūšių Kolumbijoje.
Rūšys
Gentyje yra 65-70 rūšių: ir kt.
Mahamritjundžajos mantra
Mahamritjundžajos mantra ( – 'didžioji mirties pergalėjimo mantra') – šventasis hinduistų tekstas, posmas iš Rigvedos (RV 7.59.12), skirtas „Triakiui“ (Tryambaka). Šiuo epitetu vadintas Rigvedos griausmų, audrų, mirties dievas Rudra (vėliau susietas su Šiva). Šloka su šia mantra yra neabejotinai pridėta vėliau prie nesusijusio likusio himno, skirto Marutams.
Mantros tekstas:
Be1 Nacionalinė futbolo akademija
thumb|right|250px|Futbolo maniežas thumb|right|250px|Dirbtinės žolės aikštė Be1 Nacionalinė Futbolo Akademija – futbolo akademija, įsikūrusi Kaune nuo 2006 metų. Akademijoje ugdomi jaunieji futbolininkai bei ruošiama Lietuvos nacionalinės rinktinės pamaina, taip pat keliama trenerių, teisėjų ir kito personalo kvalifikacija. Į akademiją surenkami talentingiausi žaidėjai iš visos Lietuvos ir skirstomi į grupes pagal meistriškumą ir amžių. Jauniesiems futbolininkams sudaromas specialus mokymosi ir treniruočių tvarkaraštis, visi žaidėjai gyvena kartu, nuolat vykdomi žaidėjų pasirengimo testavimai. Akademija naudojosi šalia esančiu Kauno futbolo maniežu, kuris šiuo metu vadinasi LFF Kauno treniruočių centras.
Istorija
Nacionalinės futbolo akademijos (arba Jaunimo techninio tobulinimo centro) projektas prasidėjo 1999 metų pabaigoje. Per dešimtmetį buvo įrengtas modernus futbolo centras su maniežu, techninio aprūpinimo centru, treniruočių aikštėmis ir stadionu, sutvarkyta aplinka. Nacionalinėje futbolo akademijoje gyvena ir mokosi daugiau kaip 40 jaunųjų futbolininkų iš visos šalies, kurie sudaro jaunimo futbolo rinktinių pagrindą ir ateityje papildys nacionalinės rinktinės sudėtį. Akademijos aikštynuose treniruojasi mėgėjų ir profesionalų futbolo komandos, įvairaus amžiaus vaikai, vyksta įvairūs sporto bei masiniai renginiai, rengiami seminarai bei mokymai. NFA buvo išlaikoma iš LFF biudžeto.
2019 m., atsižvelgiant į kritiką dėl prastų rezultatų, nepakankamų investicijų ir aukštų treniruočių kainų, LFF restruktūrizavo NFA. FK NFA buvo išformuota. Taip pat reorganizuota UAB "Futbolo stadionas" veikla. Veikla buvo perleista „Be1SC“ sporto klubui (VšĮ „Kauno futbolo akademija“), kuriai vadovauja Andrius Markevičius. Pačią NFA bazę LFF pasiliko savo nuosavybėje. Akademija pakeitė pavadinimą į „Be1 Nacionalinė Futbolo Akademija“. LFF apibūdina „Be1SC“ kompaniją ir akademiją kaip strateginę partnerę, ir savo vizijoje turi po tokį partnerį kiekviename Lietuvos regione.
2020 gruodžio 14 dieną Be1 NFA pranešė, kad pateikė prašymą klubo komandai Be1 NFA dalyvauti 2021 m. LFF I lygoje. Klubo vadovai motyvavo sprendimą kad jau yra futbolininkų karta, kuri išaugo jaunimo futbolą ir daug žaidėjų yra pasiruošę žaisti vyrų futbolo lygmenyje. FK NFA komanda jau turėjo I lygos licenciją ir žaidė joje 2018 m., tačiau sezono pabaigoje buvo išformuota.
Komandos
2021 metų duomenimis, BE1 NFA turi šių amžiaus grupių futbolo komandas:
Akademijos auklėtiniai
ir daugelis kitų
Čačalakos
Čačalakos (Ortalis) – kraksinių (Cracidae) šeimos paukščių gentis.
Paplitę Centrinėje ir Pietų Amerikos šiaurinėje dalyje. Tai patys mažiausi kraksinių šeimos paukščiai (dydis kaip fazano). Lizdą suka medžiuose. Dėtyje 2-3 kiaušiniai. Peri patelė 24-26 dienas. Išsiritę jaunikliai iškarto palieka lizdą.
Česka Lypa
Česka Lypa , – miestas Libereco krašte, Čekijoje. XV a. buvo vienas pagrindinių husitų sąjūdžio centrų. XIX a. ji įgijo tekstilės pramonės centro reputaciją, čia gaminti populiarūs raštuoti audiniai. Mieste yra keletas įdomių architektūrinių pastatų.
Iš buvusios renesansinės pilies yra išlikęs 1583 m. pastatytas Raudonasis namas (Červený dům) su arkada antrame aukšte. 1381 m. pastatyta Šv. Kryžiaus bažnyčia.
Celoška
Celoška – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turošlo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į vakarus nuo Kolno ir apie 104 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. 1915 m. balandžio 1 d. kaime buvo atidaryta Celoškos geležinkelio stotis. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW647.
BMW 8 serija
thumb|300px|BMW 850 thumb|300px|BMW 840 Ci BMW 8 serija (kėbulo kodas BMW E31) – kupė, gamintas 1989–1999 m, galintis pasiekti 300 km/h greitį. 1989-ais metais BMW 8 debiutavo Frankfurto automobilių parodoje. Automobiliui sukurti „BMW“ koncernas skyrė pusantro milijardo Vokietijos markių. Jame buvo sumontuotas pirmas V12 motoras bei šešių pavarų mechaninė greičių dėžė.
830i
830i – modelis turėjo 3,0 litrų V8 variklį, nusižiūrėtą iš BMW 530i/730i. Tokių automobilių buvo pagaminta aštuoniolika.
850i/850Ci
850i – penkialitris 300-ų AG V12, sukurtas 1989-aisiais. Yra manoma, kad „BMW“ nutarė įterpti „C“ raidę, norėdami paįvairinti gana vienodus kodinius „BMW“ modelių vardus, taip tarsi išskirdama naująjį kupė nuo kitų „BMW“ sedanų. 1994-ais į 850Ci buvo montuojamas ir 5,4 litro, 326 AG variklis.
850CSi
850CSi – buvo paimtas iš protopinio M8. Važiuoklė buvo patobulinta standžiomis spyruoklėmis, praplatinti ratai. Priekinis ir galinis bamperiai buvo projektuoti iš naujo, dėl to pagerėjo aerodinaminės automobilio savybės. Keturkampius duslintuvus pakeitė keturi apvalūs, nerūdijantys plieniniai išmetimo vamzdžiai. 850CSi buvo siūlomas su šešių bėgių mechanine dėže, tačiau 1996 m. modelio gamyba buvo sustabdyta dėl naujų oro taršos reikalavimų. Tuomet automobilio kaina JAV buvo peržengusi 100 000 dolerių ribą. Per dešimt gaminimo metų parduota kiek daugiau nei 30 tūkstančių 8-os klasės „BMW“ automobilių.
B-20
B-20 – tarybinė 20 mm kalibro aviacinė patranka, sukurta 1944 m. Michailo Berezino. Ši patranka sukurta perdarius M. Berezino 12,7 mm aviacinį kulkosvaidį UB ir pritaikius ŠVAK patrankos šoviniui 20×99 mm R. Patranka kurta konkursui, kuriame dalyvavo ir Semionas Vladimirovas (patranka V-20) bei Borisas Špitalnis (patranka Š-20). Pagal kitą versiją Špitalnio patranka vadinosi ŠA-20.
Kūrimo istorija
Patrankos konstravimo darbai buvo pradėti dar 1941 m. Liepos 11 d. išėjo TSRS Valstybinio gynybos komiteto nutarimas Nr. 106 „Apie 20 mm Berezino aviacinės patrankos bandymus“ (Об испытании 20 мм авиационной пушки Березина). Buvo planuota iki liepos 16 d. atlikti dviejų patrankų gamyklinius bandymus, o iki 18 d. paruošti 3 patrankas poligoniniams bandymams. Liepos 25 d. buvo numatyta dvi sparnines patrankas sumontuoti lėktuve Il-2, o vieną variklinę patranką – naikintuve LaGG-3 atlikti skrydžio bandymus.
TSRS ginkluotės liaudies komisaras Vladimiras Novikovas memuaruose rašė, kad pirmą kartą patranka bandoma buvo tik 1943 m. pabaigoje. Jo žodžiais pagrindiniai techniniai sunkumai buvo su perdaroma spyna ir uoksu. Sunkumų priežastis, ko gero, buvo ta, kad ŠVAK patrankos šovinių tūtelės buvo atbrailinės, o UB kulkosvaidžio naudojamų 12,7 mm šovinių tūtelės buvo beatbrailės.
Patrankos buvo naudotos lėktuvuose LaGG-3, La-5, La-7, Jak-1, Jak-3P, Jak-7b, Tu-2, Il-2 ir Il-10.
Konstrukcija
Konstravimas bendradarbiaujant su gamyklos konstruktoriais baigėsi tuo, kad patranka B-20 sukonstruota ne tik labai lengva (dukart lengvesnė už ŠVAK), bet ir žymiai patogesnė gaminti.
A. Širokoradas rašė, kad patranka konstrukciškai nieko nesiskyrė nuo pirmtako kulkosvaidžio UB, tačiau skirtumų yra. Didžiausias skirtumas tas, kad patrankos vamzdis užrakinamas vertikalaus pleišto spyna, o kulkosvaidis – šoninio pleišto spyna. Patrankos spyna sudaryta iš dviejų dalių: pirma traukia šovinį iš imtuvo, antra – spyna siaurąja prasme.
Patranka šūvio metu šovinį iš imtuvo traukia tolydžiai, užkabinanti detalė pradžioje nejuda. O kulkosvaidyje UB šovinys užkabinamas dideliu greičiu, kurį užkabinanti detalė įgyja laisvos eigos atgal metu, dėl ko šovinys gali būti išardytas – kulka ištraukta iš tūtelės.
GŠ-6-23
GŠ-6-23  – tarybinė (dabar rusiška) šešiavamzdė aviacinė 23 mm kalibro automatinė patranka, sukonstruota V. Griazevo ir A. Šipunovo.
B-20
Konstrukcija
Berezinas sukūrė naują pneumatinio pertaisymo įtaisą be pagalbinio cilindro. Plačiai panaudota elektrifikacija – buvo sukurtas elektrinio nuleistuko mechanizmas, elektriniai jutikliai, signalizavę apie patrankos paruoštumą šauti.
GŠ-6-23
Patrankos konstravimui vadovavo Vasilijus Griazevas. Serijinė gamyba pradėta 1972 m., ginkluotėn priimta 1974 m.
B-20
Konstrukcija
Patrankos šoviniai buvo su sviediniais:
GŠ-6-23
Patranka skirta naikinti tiek antžeminius, tiek oro taikinius (įskaitant sparnuotąsias raketas). Naudojama lėktuvuose MiG-31, Su-24.
Patrankos schema analogiška 23 mm šešiavamzdės aviacinės patrankos AO-19 schemai, tačiau vamzdžių bloką įsuka ne pneumatinis starteris, o kasetinis pirostarteris, turintis 10 piropatronų.
Patrankos vamzdžiai su spynomis sujungti į vieną bloką, kuris sukasi nejudamame apvalkale. Spynos juda išilgai pabūklo išilginės ašies. Per vieną ciklą vamzdžių blokas apsisuka 1 kartą, kiekvienas vamzdis vieną kartą užtaisomas ir iššaunamas. Šaudant serija blokas sukasi nesustodamas.
Pradedant šaudyti bloką įsuka pirostarteris su dujiniu stūmokliu. Pirostarteris naudoja PPL piropatronus. Panašius piropatronus naudoja ir europinės revolverinės patrankos DEFA 554 ir Mauser BK-27.
Įsukus bloką toliau patranka naudoja vien šūvių dujų energiją. Parako dujos iš vamzdžių per dujų nukreipimo angas patenka į dujinį variklį. Ši schema pranašesnė už gatlingus su išoriniu sukimo varikliu (elektriniu, pneumatiniu, mechaniniu), nes: Patranka valdoma elektriškai, naudojant 27 V pastovios srovės šaltinį.
GŠ-6-23 (Rusija) ir M61 Vulcan (JAV) palyginimas:
Dėl didelės šaudymo spartos greitai išnaudojami šoviniai. Pvz., lėktuvas MiG-31 savo 800 šovinių išnaudoja greičiau kaip per 2 sekundes.
Modernizuotas variantas
Modernizuotas patrankos variantas vadinasi GŠ-6-23M. Šovinių komplektas – 500 vnt.
Natalija Piliušina
Natalija Piliušina (g. 1990 m. spalio 22 d., Klaipėda) – Lietuvos lengvaatletė, vidutinių nuotolių bėgikė.
Luokės Visų Šventųjų bažnyčia
Luokės Visų Šventųjų bažnyčia – bažnyčia, stovinti Luokės miestelyje. Liaudies architektūros formų. Netoli, ant kapinių kalnelio stovi Luokės koplyčia (XIX a. pr.).
Istorija
Luokės miestelis pirmąkart istoriniuose šaltiniuose paminėtas pradėjus krikštyti žemaičius. Žemaičių krikšto ir Vytauto Didžiojo įsakyme nurodyta pastatyti Žemaitijoje 8 bažnyčias, iš kurių viena iškilo ir Luokėje. Nors per šešis amžius bažnyčia ne kartą remontuota ir perstatyta, ji iki šiol išlaiko liaudies architektūros formas.
1413 m. žemaičiai pakrikštyti, o netrukus po to, manoma, 1416 m., pastatyta ir Luokės bažnyčia. Pirmasis Žemaičių vyskupijos vyskupas gyveno būtent Luokėje. Istoriniai šaltiniai rodo, kad kelis kartus (XVI a. antroje pusėje ir 1774 m.) bažnyčia buvo atstatyta. Nors tikslios priežastys bei datos išlieka nežinomos, užfiksuota tai, kad visus kartus padedant žemaičių vyskupams, kuriems bažnyčia buvo pavaldi, ir parapijiečiams atstatyti pastatą pavykdavo.
kairėje|miniatiūra|312x312px|Luokės Visų Šventųjų bažnyčios vidus
XIX a. Luokės parapija buvo viena turtingiausių Žemaitijoje, jai priklausė beveik 8 tūkst. žmonių, o amžiaus pradžioje bažnyčia dar kartą remontuota, pastatyta nauja medinė koplyčia. 1863 m. birželio 12 d. bažnyčioje kunigas Justinas Siesickis lietuviškai perskaitė sukilėlių atsišaukimą ir už tai buvo ištremtas į Sibirą.
Pirmoji bažnyčia pastatyta 1416 m. (viena iš 8 bažnyčių, pastatytų per Žemaičių krikštą). 1421–1842 m. Luokė priklausė Žemaičių vyskupams. Bažnyčia atstatyta XVI a. antrojoje pusėje. Ji 1766 m. sudegė, 1774 m., vadovaujant vyskupui Jonui Lopacinskiui, buvo atstatyta.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, kryžminio plano, su bokšteliu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame palaidotas Luokės klebonas Leonas Šapoka (g. 1909 m.), 1980 m. spalio 10-osios naktį nužudytas piktadarių.
JV
jv gali reikšti:
Giallo a Venezia
Giallo a Venezia – 1979 m. Italijoje sukurtas giallo filmas.
Turinys
Venecijos krantinėje policija aptinka du kūnus: nuskendusios moters ir aštriu daiktu nužudyto vyro, kurio kišenėje randama kokaino. Policijos komisaras Andželas De Paulas išsiaiškina, kad tai architekto Fabio ir jo žmonos Flavijos kūnai. Tyrimas nuveda jį pas vieną šeimos draugę, kuri atskleidžia sutuoktinių seksualinio gyvenimo paslaptis. Norėdami patirti vis aštresnių pjūčių, jie leidosi į pavojingus eksperimentus.
Kol vyksta tyrimas, nužudomi dar keli žmonės ir komisaras supranta susidūręs su maniaku. Kuomet nužudoma jo pažįstama Mariza, policija sulaiko žudiką, tačiau komisaras nusprendžia tęsti tyrimą, negalėdamas suprasti kodėl žudikas pirmąją auką nuskandino, kitą paiko ant kranto ir dar iškvietė policiją. Sulaikius dar viena įtariamąjį ir dar kartą apklausus netoliese gyvenančius žmones, paaiškėja, kad Flavija, vyro fantazijoms patenkinti priversta atsiduoti dviem uosto darbininkams, vėliau keršydamas už pažeminimą jį nužudė rankinėje turėtomis žirklėmis, o pati nusiskandino kanale. Ją bandęs išgelbėti vyras iškėlė nebegyvą kūną į krantą ir, pranešęs policijai, pasišalino...
Laivasnukinės
Laivasnukinės (Zaproridae) – ešeržuvių (Perciformes) žuvų šeima, kurioje tik viena rūšis – laivasnukė (Zaprora silensis). Gyvena Ramiojo vandenyno šiaurinėje dalyje. Kūnas iki 100 cm, pailgas, iš šonų suspaustas.
Kauno Prano Mašioto pradinė mokykla
Kauno Prano Mašioto pradinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Rasytės g. 1, vykdanti pradinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191642688.
Antanas Zokas
Antanas Zokas (1902 m. rugpjūčio 4 d. Pikčiūnuose, Raseinių apskritis – 1994 m. birželio 22 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, Brazilijos ir Urugvajaus lietuvių visuomenės veikėjas.
HVV Den Haag
Hagos HVV – Nyderlandų futbolo klubas iš Hagos.
Antanas Zokas
Biografija
1927 m. išvyko į Braziliją. 1927–1947 m. dirbo cukranendrių plantacijose, alaus gamykloje, raidžių rinkėju įvairiose spaustuvėse. 1933–1938 m. laikraščio „Mūsų žodis“ redakcinės kolegijos narys, 1937 m. – faktinis redaktorius, vėliau spaustuvės darbuotojas, 1939–1941 m. – žurnalo „Rytas“, 1942–1943 m. laikraščio „Tiesa“ redakcinės kolegijos narys. 1948 m. išvyko į Urugvajų, iki 1950 m. Montevidėjyje leidžiamo laikraščio „Darbas“ administratorius, 1953–1956 m. – redaktorius. 1956 m. grįžo į Lietuvą. 1956–1962 m. dirbo laikraščio „Tiesa“ spaustuvėje, vėliau pensininkas.
Giedrė Kvieskienė
Giedrė Kvieskienė (g. 1956 m. balandžio 25 d. Varniai) – Lietuvos pedagogė, socialinių mokslų daktarė, profesorė.
Biografija
Tėvas Mykolas Pronckus. 1975–1980 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute, 1984–1988 m. – Leningrado N. Krupskajos kultūros institute. 1988 m. pedagogikos mokslų kandidatė.
1980–1988 m. Lietuvos kultūros centro direktoriaus pavaduotoja,1988–1996 m. Lietuvos kultūros darbuotojų tobulinimosi instituto Kultūros švietimo katedros, 1996–1998 m. – Švietimo ir mokslo ministerijos Papildomojo ugdymo skyriaus vedėja. Nuo 1997 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytoja, 1999 m. su kitais universitete įkūrė socialinės pedagogikos katedrą ir iki 2004 m. jai vadovavo, 2004–2017 m. universiteto socialinės komunikacijos instituto direktorė; 2007 m. profesorė. Nuo 2019 metų Vytauto Didžiojo universiteto Profesinio tobulinimosi instituto vadovė.
2006–2009 m. Europos Tarybos ekspertė sociokultūros ugdymo klausimais. 1997 m. įkūrė Lietuvos demokratiškumo ugdymo kolegiją (nevyriausybinė organizacija), 1995 įsteigė viešąją įstaigą socialiai pažeistiems vaikams: „Atsigręžk į vaikus“. Nuo 2002 m. Lietuvos socialinių pedagogų asociacijos, nuo 2005 m. Lietuvos nevyriausybinių organizacijų konfederacijos vaikams prezidentė, nuo 2017 valdybos garbės pirmininkė. 2000–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė (Lietuvos centro sąjunga).
Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: socialinė pedagogika, socialinis darbas, pozityvioji socializacija, vaikų ir jaunimo laisvalaikis, ankstyvoji ir pagalbos prevencija, tarptautinių demokratijos ir pilietinio ugdymo projektų koordinavimas, vaikų teisės, lygių ugdymo galimybių įgyvendinimas, projektų vadyba. Paskelbė daugiau kaip 270 mokslinių straipsnių.
Kauno muziejus neregiams
thumb|right|250px|Muziejus bažnyčios rūsiuose Kauno muziejus neregiams – Kauno senamiestyje (Nepriklausomybės a. 14), Šv. Mykolo Arkangelo (Įgulos) bažnyčios rūsiuose įsikūręs muziejus.
Istorija
Kauno technologijos universiteto Studentų atstovybės organizuoto tarptautinio mainų projekto „XXI amžiaus katakombos“ metu (2005 m. rugsėjo mėnesį) Lietuvos ir užsienio šalių studentai, vadovaujami skulptoriaus, Nacionalinės premijos laureato Roberto Antinio sukūrė muziejų neregiams. Muziejaus idėja – jutiminė patirtis ir šios patirties raiškos būdai (klausa, uoslė, lytėjimas). Erdvines instaliacijas primenančią muziejaus ekspoziciją „XXI amžiaus katakombos“ sudaro aštuonios skirtingos dalys: brasta, landa, sodas, pirmas slenkstis, riba, antras slenkstis, fragmentai, atmintis. Ekspozicija yra visiškai nematoma, lankytojai ją gali tik pajausti per garso, lytėjimo bei uoslės pojūčius. Anot R. Antinio, muziejaus lankytojai turi brautis pro kabančius daiktus, elastingas juostas, garsų, kvapų, pirštų lietimo erdves. Informacija lankytojams pateikiama Brailio raštu ir įprastais ženklais bei užrašais.
Aischilas
Aischilas arba Eschilas (525–456 m. pr. m. e.) – senovės graikų dramaturgas, vienas žymiausių graikų tragedijų autorių kartu su Sofokliu ir Euripidu. Trylika kartų laimėjo tragikų varžybas. Sukūrė apie devyniasdešimt dramos kūrinių. Išliko septynios dramos (šešios mitinės ir viena istorinė). Pagrindinė kūrybos tema – pasaulio harmonija ir jos išsaugojimas. Garsiausios tragedijos: „Prikaltasis Prometėjas“, „Septynetas prieš Tėbus“, trilogija „Orestėja“ (ją sudaro trys tragedijos: „Agamemnonas“, „Choeforos“ ir „Eumenidės“).
Aischilas dalyvavo visuose svarbiausiuose mūšiuose tarp graikų ir persų prie Maratono, Salaminos ir Platajų. Mirė Sicilijoje, Dželos mieste.
Kūriniai
Išlikę kūriniai:
Juozas Kurtinaitis
Juozas Kurtinaitis:
Svante Arrhenius
thumb|Svante Arrhenius (1909 m.) Svantė Augustas Arenijus (SV Svante August Arrhenius; 1859 m. vasario 19 d. Gut Wik, Upsala – 1927 m. spalio 2 d. Stokholmas) – švedų fizikas ir chemikas, 1903 m. Nobelio chemijos premijos laureatas. Suformulavo pagrindinius elektrolitinės disociacijos teorijos dėsnius. Atradus elektrolitinę disociaciją, pateikė naują rūgščių apibrėžimą, atsižvelgdamas į junginių elektrolitinę disociaciją tirpaluose. Daug garsių to meto mokslininkų nesuprato ir nepripažino Arenijaus teorijos, kad daugelis medžiagų gali disocijuoti į jonus. Pavyzdžiui, akademikas Per Teodor Cleve (1840–1905) Arenijaus disertacijos metu sušuko: Tai gryna fantazija! Juk neįmanoma, kad kalis galėtų savarankiškai egzistuoti tirpale. Kiekvienas mokinys žino, kad kalis energingai reaguoja su vandeniu… "
Holovnas
Holovnas  – kaimas Lenkijos rytuose, Podedvužės valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietus nuo Podedvužės, apie 24 km į rytus nuo Parčevo ir apie 63 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Dudų Nadžečnė
Dudų Nadžečnė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turošlo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į vakarus nuo Kolno ir apie 98 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
GNU
200px|right GNU – į UNIX panaši atviro kodo operacinė sistema, pradėta kurti maždaug 1983 metais. Projekto autoriai siekė, kad ši operacinė sistema būtų „laisva“, šį žodį suprasdami kaip:
Vėliau šių principu pagrindu vienas pagrindinių projekto autorių Richard Stallman sukūrė GPL licenciją.
Istorija
Sistema pradėta rašyti Masačusetso technologijos institute iš kurio Stallman vėliau pasitraukė, kad institutas nepretenduotų į kuriamų programų nuosavybę. . Institutas turėjo vieningą programuotojų bendruomenę, kuri iš pradžių galėjo netrukdoma taisyti ir adaptuoti beveik visas jo naudojamas programas. Vėliau atsirado ir komercinių programų, kurias, neturint išeities kodo, pritaikyti instituto reikmėms, panaudoti jo tyrimuose, buvo daug sudėtingiau. Programas sukūrusios firmos dažniausiai neleido viešai skelbti nei išeities kodo, nei jo pakeitimų. Nors komerciškai suprantami bei paaiškinami, Stallman požiūriu, šie apribojimai buvo paskata kurti nepriklausomą sistemą, kurią (kartu su visomis ar dauguma joje esančių programų) visi norintys galėtų be apribojimų keisti, tobulinti bei dalintis tarpusavyjo šio darbo rezultatais. Oficialiam finansavimui gauti bei palengvinti buvo sukurta formali FSF organizacija (Free Software Foundation).
Pirmiesiems programuotojams už jų darbą buvo mokama. , tačiau vėliau dauguma kodo parašyta FSF už tai nieko nesumokant (programuotojų laisvalaikiu, mokslo įstaigų darbuotojų, suinteresuotų firmų, įvairių pelno nesiekiančių organizacijų ir pan).
Įvairūs šios sistemos variantai, dabar žinomi Linux vardu, šiuo metu yra plačiai paplitę visame pasaulyje. Šiuo metu egzistuoja apie keturis šimtus oficialių GNU subprojektų, iš kurių maždaug trys ketvirčiai aktyvūs. Yra studijų, rodančių, jog šios programos neretai stabilesnės ir patikimesnės nei jų komercinės, uždaro kodo alternatyvos, nes jų kodą mato ir trūkumus pastebi daug daugiau programuotojų.
Tikslai
Nors iš šalies dažniau matomas kaip techninis, projektas yra taip pat ir socialinė, etinė bei politinė iniciatyva. Be programinės įrangos, jo nariai yra sukūrę visuomenei reikšmingas GPL ir LGPL licencijas bei paskelbę nemažai savo mąstyseną aiškinančių straipsnių.
Santrumpos kilmė
„GNU“ yra rekursinė santrumpa (GNU Nėra UNIX) angl. (GNU Not Unix). Rekursinei nuorodai sukurti reikalinga papildoma (santrumpoje pirmoji) raidė, kurią galima pasirinkti laisvai. Buvo pasirinkta G.
Abraomas Kulvietis
thumb|200px|Abraomo Kulviečio kapas aukščiausioje [[Jonavos rajonas|Jonavos rajono vietoje]] Abraomas Kulvietis (apie 1510 m. – 1545 m. birželio 6 d. Kulvoje) – viena žymesnių XVI a. asmenybių, lietuvių raštijos pradininkų, kultūros veikėjas, protestantas.
Biografija
Abraomas Kulvietis gimė apie 1510 m. Kulvos bajorų Adaičių (vėliau pasivadino Kulviečiais) šeimoje. Turėjo brolį Adomą. Kilęs iš bajorų giminės, iš Kulvos (dab. Jonavos raj.), kur tėvai turėjo dvarelį. Dar jiems priklausė dvareliai prie Kernavės ir Ariogalos.
Mokėsi Krokuvoje, paskui iškeliavo į Vakarų Europą. Studijavo Liuveno universitete, domėjosi senovės kalbomis (lotynų, graikų, hebrajų).
Vėliau grįžo į Lietuvą, kur pagarsėjo mokytumu. Įgijęs Vilniaus vaivados ir Lietuvos kanclerio Albrechto Goštauto palankumą, gavo leidimą vykti į Italiją. Su A. Goštauto laišku pakeliui užsuko į Karaliaučių pas kunigaikštį Albrechtą, o šis įkalbėjo Kulvietį sustoti Vitenberge, kur tuo metu dėstė Martynas Liuteris ir F. Melanchtonas. Pastarasis jam turėjo daugiausia įtakos. Jo vadovaujamas, Kulvietis studijavo Aristotelį.