cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senovės Egipto istorija
Naujoji karalystė
Pats garsiausias Naujosios karalystės valdovas – Ramzis II Didysis, karvedys, politikas ir diplomatas. 1258 m. pr. m. e. jis sudarė pirmąją pasaulyje žinomą taikos sutartį su hetitų valstybės valdovu Hatušiliu III. Tai pirmas kartas istorijoje, kada karas vyko ne iki kurios nors pusės galutinės pergalės, o baigėsi taikos derybomis. Egiptologai įrodė, kad Ramzio II laikais Egiptas pasiekė didžiausios savo šlovės apogėjų. Mokslininkų nuomone, jo 13-asis sūnus Mernepta apie 1212 m. pr. m. e. išvijo dalį žydų iš Egipto už sukeltą maištą Taniso ir Per Ramzio miestuose (Nilo delta). Manoma, kad maištininkai buvo vejami tuo pačiu keliu, kaip ir hiksai prieš 500 metų – per Sueco sąsmauką į Sinajaus pusiasalio dykumą. Rasta archeologinių radinių, patvirtinančių šį faktą – maištininkai buvo vejami ne per Raudonąją jūrą, bet per Nendrių jūrą (Nilo deltoje). Žydų Toroje taip pat rašoma, kad žydai bėgo per Nendrių jūrą, kurioje negalėjo paskęsti net vaikas, nes Nilo deltoje upės gylis tuo metu siekė vos 0,5 metro. Egipto istorijoje nebuvo nė vieno valdovo, kuris būtų žuvęs kokioje nors jūroje, o Ramzis II mirė eidamas 87-uosius metus nuo senatvės ir žandikaulių infekcijos. Jo pirmagimis sūnus Amoncherkepešefas mirė apie 1253–1252 m. pr. m. e., būdamas 27–30 metų. Jeigu vadovautis Biblija, tai Mozei tuo metu buvo apie 50-55 metus ir jis tada jau buvo pabėgęs iš Egipto bei klajojo su savo uošviu dykumoje dar apie 25 metus. Archeologai iki šiol nerado jokių radinių, patvirtinančių, kad iš Egipto XIII a. pr. m. e. būtų išėjusi didžiulė masė žmonių (nuo 600 000 iki 4-5 mln.).
Karaliaus Tutmozio III valdymo metu pirmą kartą panaudojamas žodis „Faraonas“ – taip laiške valdovą pavadino vienas jo pavaldinių. Valdo XVIII–XX dinastijos.
Nubijos laikotarpis
Nusilpusį Egiptą iki 747 m. užima sustiprėjusi Kušo karalystė Nubijoje, esanti už pirmojo Nilo slenksčio. Jos kultūra iki tol yra stipriai egiptizuota. Kušo valdovai su sostine Napatoje, VIII a. prisijungia prie savo karalystės Egiptą. Jų dinastija, vadinama XXV, valdo 747 – 656 m. pr. m. e.
Vėlyvasis laikotarpis
664 m. pr. m. e. į Egiptą įsiveržė asirai ir jį trumpam užkariavo. Kušo valdovai liko valdyti Nubiją, bet Egiptas jiems nebepriklausė. Asirų karų laikotarpyje Egipte įkurta vietinė XXVI valdovų dinastija (iki 525 m. pr. m. e.) iš Saiso. 525 m. pr. m. e. persai užėmė Egiptą ir valdė iki 404 m. pr. m. e. Šis laikotarpis Egipto istorijoje atitinka XXVII persų valdovų Achemenidų dinastiją. Po to valdė vietinės XXVIII–XXX dinastijos iki antrojo persų įsiveržimo 343 m. pr. m. e.
Graikų valdymo laikotarpis
332 m. pr. m. e. Egiptą užkariavo Makedonijos karalius Aleksandras Didysis, kuris įkūrė XXXI dinastiją. Prasidėjo helenizmo epocha. Nuo 304 m. pr. m. e. Egiptą ėmė valdyti Aleksandro generolo Ptolemėjaus įkurta Ptolemėjų dinastija (iki 30 m. pr. m. e.).
Romėnų valdymo laikotarpis
Ptolemėjų Egipto žlugimas siejamas su faraonės Kleopatros VII vardu, kuri pradėjo dinastinius karus su savo broliais – vyrais (Ptolemėjai XIII ir XIV) ir pasikvietė į pagalbą Romos armiją. Kleopatros ir jos meilužio Gajaus Julijaus Cezario nurodymu 47 m. pr. m. e. buvo padegta garsioji Aleksandrijos biblioteka (sudegė 500 000 senovinių raštų). Kleopatra nusižudė 30 m. pr. m. e. Egipto sosto paveldėtoją – Kleopatros ir Gajaus Julijaus Cezario 17-metį sūnų Cezarioną tais pačiais metais nužudė būsimasis Romos imperatorius Gajus Julius Oktavianas Augustas.
Taip Egiptas atsiduria Romos valdžioje. Romėnai valdo Egiptą nuo 30 m. pr. m. e. iki 638 m. Valdo XXXI–XXXII dinastijos.
Kudeličė
Kudeličė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Melniko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW658 ir vaivadijos kelias Nr. 25px|DW640.
Uteliai
Uteliai – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Nemakščių, 1 km ryčiau plento. Apylinkėse rastas akmens amžiaus kaulinis durklas, saugomas Kauno istorijos muziejuje.
Istorija
Minimi 1591 m., buvo 14 kiemų.
Panaikintas 1979 m. lapkričio 28 d.
Obė
Prasideda Altajuje, susiliejus Bijos ir Katūnės upėms (ties Bijsku). Ilgis 3650 km (nuo Katūnės ištakų – 4338 km, nuo Irtyšiaus ištakų – 5410 km). Baseino plotas 2990 tūkst. km². Vingiuoja į šiaurę, šiaurės vakarus plačiu slėniu Vakarų Sibiro lyguma. Skaidosi į pratakas ir atšakas. Įteka į Karos jūros Obės įlanką; sudaro deltą (plotas 4000 km²).
Svarbiausi intakai:
Vidutinis debitas – 12,7 tūkst. m³/s (didžiausias – 42,8 tūkst. m³/s, minimalus – 1650 m³/s). Aukštupyje patvinsta balandžio-birželio mėnesiais, žemupyje (kur išsilieja 40–45 km) – iki rugsėjo. Per metus nuneša 16 mln. tonų nešmenų. Užšąla nuo lapkričio iki balandžio pabaigos aukštupyje ir iki liepos pradžios žemupyje. Visa vaga laivuojama. Ties Novosibirsku patvenkta hidroelektrinės tvenkiniu. Svarbiausi pakrančių miestai ir uostai: Barnaulas, Novosibirskas, Kolpaševas, Nižnevartovskas, Surgutas, Neftejuganskas, Labytnangai.
Vasaros saulėgrįža
thumb|250px|Vidurvasario apeigų laužas
Obė
Pavadinimai
Upės žemupyje gyvenantys nencai ją vadina Саля-ям („kyšulio upė“). Chantai ir mansiai ją vadina Ас („didelė upė“). Selkupai upę vadino Квай, Еме, Куай („didelė, vandeninga upė“). Pavadinimo Obė kilmė neaiški: vienu spėjimu, pavadinimas komių kilmės, ir susijęs su sniegu; yra bandymų pavadinimą laikyti indoeuropietiškos (tiksliau, iranėniškos) kilmės ( „tekantis, gyvas vanduo“, plg., „takūs vandenys“, ,  „vanduo“).
Vasaros saulėgrįža
Vasaros saulėgrįža, vidurvasaris – diena einamuosiuose metuose, kai Saulė viršutinės kulminacijos metu pasiekia maksimalų aukštį virš horizonto tarp visų einamųjų metų dienų (pavyzdžiui, Vilniuje tada Saulės aukštis virš horizonto yra apie 59 laipsnius ). Tą dieną Saulė, slinkdama ekliptika, atsiduria šiauriausiame jos taške (Šiaurės pusrutulio vasaros saulėgrįža) arba piečiausiame ekliptikos taške (Pietų pusrutulio vasaros saulėgrįža). Kadangi astronomai gali apskaičiuoti šio įvykio tikslų laiką, jie vartoja vasaros saulėgrįžos momento sąvoką. Vasaros saulėgrįža yra ilgiausios dienos ir trumpiausios nakties laikmetis. Šiaurės pusrutulyje vidurvasaris XXI amžiuje, priklausomai nuo metų, būna birželio 20 arba 21 dienomis, pietų pusrutulyje jis būna gruodžio 20 (amžiaus pabaigoje), 21 arba 22 dienomis. Daugelyje pasaulio kultūrų vidurvasaris pažymimas šventėmis ir apeigomis. Tikima, kad vidurvasario naktis yra stebuklinga, jos metu galima įgauti mistinių galių, labai dažnai kūrenami laužai, siekiant atbaidyti piktąsias jėgas.
Lietuvoje tradicinė baltų vidurvasario šventė yra Rasos, vėliau sutapatintos su Joninėmis. Germanų vidurvasario šventė yra vadinama Ligo.
Šilainėlių apylinkė
Šilainėlių apylinkė sovietmečiu buvo:
Juodeikiai (Mažeikiai)
Juodeikiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, vakariniame Žibininkų tvenkinio pakraštyje, 4 km į šiaurę nuo Ruzgų, prie kelio. Kaime yra Mažeikių elektrinė, vakaruose nutiestas geležinkelis, veikia AB „Mažeikių nafta“ (dabar – „ORLEN Lietuva“), paštas (LT-89082). Nuo 1996 m. veikia vandens jėgainė.
Pilsupių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Josvainių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pajieslio apylinkės.
Kauno-Klaipėdos stačiatikių dekanatas
thumb|right|300px|Lietuvos stačiatikių dekanatai Kauno-Klaipėdos stačiatikių dekanatas – iki 2014 m. egzistavęs vienas iš trijų Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupijos dekanatų. Dekanato centras buvo Kaune, dekanu Anatolijus Stolbovskis. Dekanatas panaikintas 2014 m., vietoje jo įkurtiKauno stačiatikių dekanatas ir Klaipėdos stačiatikių dekanatas.
Major League Baseball
Dabartiniai lygos čempionai yra Vašingtono „Nationals“ komanda, daugiausiai kartų lygos čempionais buvo Niujorko „Yankees“ komanda, kurios sąskaitoje 27 laimėti čempionatai.
Kauno-Klaipėdos stačiatikių dekanatas
Parapijos
Dekanate buvo 16 parapijų:
Adolfas Mekas
thumb|Adolfas Mekas
Adolfas Mekas (1925 m. rugsėjo 30 d. Semeniškiuose, Papilio valsčius – 2011 m. gegužės 31 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos rašytojas, poetas, kino režisierius.
Biografija
Brolis Jonas Mekas. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos, su broliu Jonu 8 mėn. kalinti priverstinių darbų stovykloje Elmshorne Vokietijoje. 1946–1948 m. Mainco universitete studijavo literatūrą ir filosofiją. 1946 m. Visbadene su L. Lėtu (Vytautas Leonas Adamkevičius), A. Landsbergiu ir broliu Jonu pradėjo leisti avangardinį žurnalą „Žvilgsniai“ (iki 1948 m. išėjo 4 nr.).
1949 m. persikėlė į JAV. Nuo 1954 m. su broliu leido ir redagavo dvimėnesinį kino žurnalą „Film Culture“. 1971 m. Bardo koledže Niujorke įkūrė Kino fakultetą, iki 2004 m. jame dėstė. Sukūrė avangardistinių filmų, su broliu Jonu parašė pasakų knygų.
Adolfas Raulinaitis
Adolfas Raulinaitis (1903 m. kovo 9 d. Šadžiūnuose, Lazdijų raj. – 1987 m. rugsėjo 6 d. Vilniuje) – pedagogas, kalbininkas, poetas, dramaturgas, istorikas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1929 m. baigė Lietuvos universitetą. 1930 m.-1936 m. dėstė Rygos universitete ir Rygos lietuvių gimnazijose. Nuo 1936 m. apsigyveno Šiauliuose. Mokytojavo berniukų gimnazijoje, kur dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą, dirbo su moksleiviais ateitininkais ir pavasarininkais.
1941 m. rugpjūčio 1 d. paskirtas Šiaulių mokytojų seminarijos direktoriumi. 1941 m. pabaigoje kartu su kitais miesto inteligentais įkūrė Šiaulių apygardos Meno ir mokslo centrą. 1944 m.-1945 m. mokytojavo Lazdijuose.
1945–1953 m. buvo tremtyje Vorkutoje. Nuo 1955 m. gyveno Vilniuje, dirbo Mokslinėje restauracinėje gamybinėje dirbtuvėje, dėstė Vilniaus universitete.
Bakaleriškiai
Bakaleriškiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Imbrado.
Lisuvas (Mazovijos vaivadija)
Lisuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į rytus nuo Pžesmikų, apie 32 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 116 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Lisuvo valsčiaus centras. Kaime stovi 1775 m. cerkvė.
Kietaviškių gausa
Kietaviškių gausa – 1987 m. šalia Elektrėnų esančiame Kietaviškių kaime įkurtas didžiausias daržovių augintojas Baltijos šalyse, kuriame sukurtos 258 darbo vietos. 20 hektarų užimančiame šiltnamių komplekse kasmet užauginama per 8000 tonų daržovių – pomidorų, agurkų ir salotų vazonėliuose. Po 2016 m. atliktos modernizacijos šiltnamiuose įvesta šviesos kultūra, kurios dėka įmonės direktoriaus Mindaugo Pupienio nuomone, pirmą kartą Lietuvos istorijoje šviežios daržovės vartotojams prieinamos bet kuriuo metų laiku.
none|frame|250px250px|Kietaviškių gausa, UAB šiltnamis
Banga Grigaliūnaitė
Banga Grigaliūnaitė (g. 1945 m. balandžio 17 d. Vilnius) – Lietuvos fitopatologė, biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1970 m. baigė Vilniaus universitetą. 1985 m. biologijos mokslų kandidatė.
Nuo 1963 m. dirba Botanikos institute, Fitopatogeninių mikroorganizmų laboratorijos vyr. mokslo darbuotoja.
Mokslinė veikla
Pagrindinė mokslinės veiklos kryptis – milteniečių ir kiti grybų rūšių, parazituojančių žolinius ir sumedėjusius augalus, įvairovė, paplitimas. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių.
Tarpučiai (Marijampolė)
Tarpučiai – vakarinė Marijampolės miesto dalis, esanti kairiajame Šešupės krante. Buvusi pietrytinė Tarpučių kaimo dalis.
Maskarponė
Po denaturacijos išrūgos yra pašalinamos be stovėjimo ir spaudimo.
Maskarponės sūris yra pieno spalvos, lengvai tepamas. Šis sūris labai populiarus Lombardijos regiono, iš kurio yra kilęs, patiekaluose. Maskarponės sūris yra pagrindinė Tiramisu sudedamoji dalis. Šis sūris dažnai naudojamas vietoj sviesto ar parmezano Rizoto pagardinti.
Mitologinis akmuo
thumb|Kapos akmuo thumb|Ruzgų akmuo thumb|[[Velnio akmuo|Švendubrės akmuo]] thumb|Mitologinis akmuo [[Mikytų alkakalnis|Mikytų alkakalnyje]] miniatiūra|250px|right|[[Dubenėtas akmuo|Dubenėti akmenys Pasvalyje]]
Mitologinis akmuo arba apeiginis akmuo – akmenys, archeologijos ir mitologijos paminklai, randami daugelyje kraštų.
Istorija
Gausią paminklų grupe sudaro mitologiniai akmenys su duobutėmis ir plokščiadugniais arba smailiadugniais dubenimis bei pėdomis. Latvijoje žinoma apie 300, dažniausiai antropomorfinių ar zoomorfinių formų, vadinamų stabais (elku teli), t. p. su netaisyklingų formų įdubomis (muldakmeni) akmenų. Estijoje paplitę mitologiniai akmenys (apie 1750) su skirtingu duobučių skaičiumi, dažniausiai datuojami I tūkstantmečiu pr. m. e. – III a. m. e. Manoma, kad jie susiję su agrarine magija ir apeigomis. Baltarusijos mitologiniai akmenys (apie 300) be tipinių išorės požymių. Jie turi įvairius sakralinius vardus, apie juos pasakojami padavimai. Žinoma atvejų, kai mitologiniai akmenys buvo šventinami (Boriso akmenys). Kitą grupę sudaro akmeniniai kryžiai ir mitologiniai akmenys su iškaltais ženklais. Savitos yra Rytų Prūsijoje aptinkamos akmeninės bobos (Kulių Bobelė).
Lietuvoje
Lietuvoje žinoma apie 600 mitologinių akmenų. Ant jų aptinkama su kulto apeigomis susijusių duobučių, dubenų – Dvaronių akmuo, Laitkagalio akmuo, Pelėkių akmuo (Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje), Švendubrės akmuo turi nuo kelių iki 90 apskritų duobučių. XIV–XVII a. šventvietėse stovėjo ritinio formos mitologiniai akmenys su iškaltais plokščiadugniais dubenimis (Šilalės akmenys), į kuriuos rinkdavosi šventas vanduo. Manoma, jog prie tokių akmenų buvo kūrenama šventoji ugnis.
XVI–XVIII a. kaimuose buvo paplitę vidutinio dydžio plokščiu paviršiumi mitologiniai akmenys su smailiadugniais dubenimis. Manoma, jie turėję saugoti grūdus, gyvulius, namų laimę. Pėduotiesiems akmenims (Mitkiškių akmuo, Skudutiškio akmenys, Zigmantiškių akmuo) datuoti trūksta duomenų. Jų atsiradimą padavimai sieja su Dievu, Marija, velniu, ragana. Tokie mitologiniai akmenys dažniausiai yra su natūraliais, žmonių ar gyvulių pėdas primenančiais įdubimais. Gausu pasakojimų, sakmių bei tikėjimų apie natūralių gamtinių formų šventuosius akmenis, vadinamuosius Mergų akmenis, Mokus ar Stabakulius, laikomus suakmenėjusiais žmonėmis (Akmens Nuotakos akmuo, Noreikiškių akmenys). Prie upių, ežerų aptinkama Laumių akmenų, akmenų stalų, akmenų krėslų (Padievaičio akmuo Šilalės rajono savivaldybės teritorijoje), akmenų lovų ir kitokių. Dar XIX–XX a. viduryje per krikščionių religines šventes kai kur prie mitologinių akmenų žmonės gausiai rinkdavosi, aukodavo įvairių daiktų, pinigų, meldėsi prašydami sveikatos, laimės.
Mikronezijos Federacinių Valstijų ryšiai
Žemiau patekti Mikronezijos Federacinių Valstijų ryšių ir komunikacijų duomenys.
Brunavos valsčius
Brunavos valsčius (1919–1925 m. Budbergio valsčius, 1925–1949 m. Panemunės valsčius) – valsčius pietų Latvijoje, Žiemgaloje, Bauskės savivaldybėje. Centras – Didžioji Panemunė, vėliau – Budbergis, Ėrgliai. Pietuose ribojasi su Lietuvai priklausančia Saločių seniūnija.
Svarbiausios gyvenvietės – Augškalniai, Bardžūnai, Brunava, Brunavos dvaras, Budbergis, Grenctalė, Grenctalės pieninė, Irbėnai, Kukučiai, Sileniekai, Škiraniai, Tervidaniai, Tunkūnai, Valtekiai, Zluktenė, Zluktenės dvaras.
Istorija
Valsčius buvo dar XIX a., jį įkūrė baronas Budbergis, valsčių minėjo Kipras Bielinis. XIX a. 2-ojoje pusėje valsčius panaikintas. Po I pasaulinio karo atkurtas ir 1919–1921 m. priklausė Lietuvai, priskirtas Biržų-Pasvalio apskričiai. Valsčiaus būstinė buvo Didžiosios Panemunės dvare. 1921 m. perduotas Latvijai pagal 1921 m. sienos sutartį.
Kiauniniai rykliai
Kiauniniai rykliai (Triakidae) – ryklių šeima, priklausanti katryklių (Carcharhiniformes) būriui. Kūnas – iki 1,5 m ilgio. Paplitę tropinio ir subtropinio klimato jūrų priekrantėse. Maitinasi ant dugno ar aukščiau bestuburiais ir kaulinėmis žuvimis.
Šeimoje yra 9 gentys, 39 rūšys.
Dirvinis godulis
Dirvinis godulis (Anchusa arvensis) – agurklinių (Boraginaceae) šeimos, godų (Anchusa) genties augalas. Paplitęs Europoje, Š. Amerikoje.
Žydi gegužės – rugpjūčio mėn. Dažnas visoje Lietuvoje. Auga laukuose, daržuose, dykvietėse, pakelėse. Nesunkiai išnaikinama piktžolė.
Literatūra
Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 78 psl.
Irtyšius
Irtyšius  – upė Centrinėje Azijoje (Kazachstane ir Rusijoje), kairysis didžiausias Obės intakas. Ilgis 4248 km. Prasideda Juodojo Irtyšiaus pavadinimu Kinijoje, Mongolijos Altajaus kalnuose. Aukštupyje – kalnų upė (slenkstėta, teka tarpekliais). Nuo Zaisano ežero iki Oskemeino miesto sureguliuotas Buchtarmos ir Oskemeino tvenkiniais. Žemiau Semėjaus teka Vakarų Sibiro lyguma. Žemupyje slėnis išsiplėčia iki 35 km. Įteka į Obę ties Chanty Mansijsku.
Svarbiausi intakai:
Vidutinis debitas ties Tobolsku – 2150 m³/s, žiotyse – 2830 m³/s (didžiausias – 12,1 tūkst. m³/s, mažiausias – 297 m³/s). Žemupyje patvinsta nuo gegužės iki rugsėjo, aukštupyje – nuo balandžio iki rugpjūčio. Ledai laikosi lapkričio – balandžio mėnesiais. Laivyba prasideda 3784 km nuo žiočių. Naudojamas drėkinimui. Drėkinimo kanalu sujungtas su Karaganda.
Svarbiausi pakrančių miestai ir uostai: Oskemenas, Semėjus, Aksu, Pavlodaras (Kazachstane), Omskas, Tobolskas, Chanty Mansijskas (Rusijoje).
Šilainėlių apylinkė (Dotnuva)
Šilainėlių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Hideo Kojima
Hideo Kodžima (g. 1963 m. rugpjūčio 24 d. Setagajoje, Tokijuje) – Japonijos kompiuterinių žaidimų kūrėjas.
Buvo kompanijos „Konami“ viceprezidentas. Dalyvavo kuriant žaidimus „Metal Gear“, „Snatcher“.
2016 m. vasario mėnesį vykusiuose kasmetiniuose D.I.C.E apdovanojimuose pelnė AIAS Šlovės muziejaus apdovanojimą.
Biografija
Kodžima gimė Setagajoje, Tokijuje, Japonijoje. Didelę aistrą filmams pajuto dar vaikystėje, kuomet su šeima iki išnaktų žiūrėdavo filmus. Paauglystėje jo šeima persikėlė į Kobę, kur H. Kodžima gyveno iki pilnametystės. Kai jam buvo 13, mirė tėvas. Hideo norėjo tapti kino kūrėju ar dailininku, bet dėl suprastėjusios šeimos finansinės padėties stojo studijuoti ekonomiką, laisvalaikiu rašydavo apsakymus, kurių keletą buvo pateikęs laikraščiams išspausdinti, bet nesėkmingai, didžiąja dalimi dėl to, kad jos buvo per ilgos apimties. Galiausiai nusprendė pasukti filmų kūrybos link dėka draugo, turėjusio 8 mm kamerą.
Interviu „G4“ televizijos laidai „Icons“ metu Kojima atskleidė, kad studijuodamas ekonomiką universitete laisvalaikiu žaidė vaizdo žaidimus, daugiausia konsole Nintendo Famicom. Ketvirtaisiais studijų universitete metais Kojima nustebino savo bendraamžius paskelbdamas apie savo ketinimus įstoti į vaizdo žaidimų industriją, nepaisant pirminių ambicijų tapti kino režisieriumi. Jis manė, jog vaizdo žaidimų dizainerio karjera suteiks didesnį pasitenkinimą. Dauguma jo draugų ir kolegų bandė jį atgrasyti nuo šių ketinimų, mat tuomet vaizdo žaidimai nebuvo tokia gerbiama ir pelninga sritis. Tačiau Kodžimą palaikė jo motina, ko jam užteko.
1980 m. jis gavo pasiūlymą dirbti „Nintendo“ kompanijoje. Netrukus perėjo į „Konami“. Pripažinimą pelnę jo sukurti žaidimai „Policenauts“ ir „Metal Gear Solid“ tapo neatsiejamu „Konami“ kompanijos atributu.
Mačkovičė
Mačkovičė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Melniko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į šiaurės vakarus nuo Mielniko, apie 4 km į pietryčius nuo Semiatičės ir apie 80 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1995 m. pastatyta Mačkovičės Šv. Kirilo ir Metodijaus cerkvė.
301 m.
301 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pneviskai
Pneviskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Pžesmikų, apie 25 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 107 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Dartmūras
Dartmūras – kalnuota sritis pietiniame Devone, Anglijoje. Dartmūro durpynas ir aplinkinės žemės 1951 m. tapo nacionaliniu parku. Dartmūro nacionalinis parkas užima 954 km² plotą.
Dartmūro nacionalinį parką prižiūri „Dartmūro nacionalinio parko direkcija“.
Dalis Dartmūro daugiau nei 200 metų buvo naudojama kaip karinė šaudykla. Šiuo metu regionas yra populiari turistų vieta. Visame regione gausu archeologinių radinių.
Torai
Aukščiausi šiaurinio Dartmūro taškai yra Hai Vilheisas (621 m) ir Jes Toras (619 m). Aukščiausi pietinio Dartmūro taškai yra Raiderio kalva (515 m), Snoudonas (495 m) ir bevardis taškas (493 m), esantis tarp Lankemo ir Šelo kalvų. Labiausiai žinomas Darmūro toras yra Heitoras (457 m).
Upės
Dartmūras yra daugelio Devono upių baseinas. Jos ne tik formuoja kraštovaizdį, bet ir tradiciškai tiekė elektros energiją įvairioms pramonės šakoms, pavyzdžiui, alavo kasybai ir karjerų eksploatavimui.
Darmūro pavadinimas kilo iš Darto upės, kurią suformuoja Rytų Dartas ir Vakarų Dartas. Abi upės išteka Dartmūro nacionaliniame parke, prateka pro Bakfastlį, Totnesą ir galiausiai ties Dartmutu įteka į jūrą.
Pelkės
Dartmūre iškrinta daug daugiau kritulių nei aplinkinėse žemumose. Kadangi didžioji nacionalinio parko dalis yra padengta storu durpių sluoksniu (susidarančiu dėl pūvančios augalijos), lietus paprastai susigeria greitai, o pasiskirsto lėtai. Dėl šios priežasties durpynas retai išsausėja. Vietose, kuriose kaupiasi vanduo, susidaro pavojingos pelkės arba balos. Ant kai kurių iš jų užauga ryškiai žalios samanos. Tokias vietas vietiniai yra praminę „plunksninėmis lovomis“ arba „drebučiais“, mat tokiose vietose žemė juda („dreba“) po kojomis. Dažniausiai balos susidaro, kai vanduo kaupiasi granito daubose.
Pelkių augmenijos priklauso nuo pelkės rūšies ir vietos. Pelkėse, esančiose aukščiau kalvose, kur kritulių kiekis viršija 2 000 mm per metus, daugiausiai auga švyliai, viksvos, saidros, pelkinės plėnūnės ir miškinės sidabražolės. Kiminai auga tik drėgniausiose vietose. Regiono šlaituose esančiose pelkėse auga vešlūs vikšrinių šeimos augalai, kiminai, tyrulinės erikos ir saulašarės.
Kai kurios Dartmūro pelkės išgarsėjo. Manoma, kad Foks Toro pelkė įkvėpė didįjį Grimpeno liūną Artūro Konano Doilio romane „Baskervilių šuo“. Nors skirtingai nei didysis Grimpeno liūnas, Foks Toro pelkė turi pažymėtą pėsčiųjų taką, einantį per ją.
Vaistinis godas
Aukštis 30-100 cm, stiebas tiesus. Lapai ilgi, lacentiški, kraštai padengti ilgesniais plaukeliais. Žydi gegužės-rugpjūčio mėnesiais, tamsiai mėlynais žiedais. Auga pakelėse, patvoriuose. Nuodingas.
Liaudies medicinoje paprastuoju godu yra gydomos sunkiai gyjančios žaizdos.
Bakaniškės
Bakaniškės – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Alionių I.
Lada
Lada – slavų mitologinė harmonijos, meilės ir grožio deivė. Lados egzistavimas slavų panteone yra ginčytinas ir dažnai teigiama, kad Lada tėra neopagonių ir neoromantikų neteisingai interpretuotų šaltinių pasekmė.
XV a. Ladą lenkų mitologijoje mini Janas Dlugošas. Taip pat Lados vardas siejamas su kitais XV–XVII a. šaltiniais bei folklorinėmis slavų dainomis. Siejama su graikų Leda.
Lada kartais priskiriama ir baltų mitologijai. Apibūdinama kaip tarpininkė tarp dangaus ir žemės, lietaus davėja, žemės globėja. Su ja siejamas Ladakalnio kalno Aukštaitijoje vardas. Pasak P. Dundulienės – Lada ir Lela buvusios senosios baltų motinos deivės. Joms rengtos apeigos svarbiausių metų švenčių metu. Deivių vaidmuo taip pat buvo labai svarbus motinystėje, meilėje. Lada ir Lela buvo pagerbiamos dainose naudojant tokius priedainius kaip lado, leliumai, aleliuma, aladum ir kt.
Mečislovas Vasiliauskas
Mečislovas Vasiliauskas (1877 m. lapkričio 20 d. Liudvinave -1957 m. gegužės 19 d. Stačiūnuose, Pakruojo raj.) – pedagogas, vadovėlių autorius, LTSR nusipelnęs mokytojas (1947 m.).
Biografija
1918–1925 m. dirbo Utenos, Jurbarko ir Biržų-Pasvalio apskričių švietimo skyriuose. 1925–1940 m. pavyzdinės pradinės mokyklos prie Šiaulių mokytojų seminarijos vedėjas, 1940–1945 m. šios seminarijos mokytojas. 1945–1957 m. Stačiūnų septynmetės mokyklos direktorius.
Bibliografija
Lietuvių kalbos pradžios mokslo metodika. 2-as pataisytas leidimas. Šiauliai 1924. Skirta pradžios mokyklų mokytojams.
Mamografija
thumb|250px|Mamografinė procedūra
Mamografija ( – „pieno liauka“, grafo – „rašyti“) – tai svarbiausias krūtų ligų diagnostinis tyrimas. Jis atliekamas mamografu, naudojant rentgeno spindulius. Taip išgaunamas detalus krūties vaizdas nuotraukoje. Mamografijos metodu galima aptikti krūties pakitimus – cistas, riebalines sankaupas, navikus. Reguliari moters sveikatos stebėsena, taikant mamografiją, mirštamumą nuo krūties vėžio gali sumažinti apie 30 proc.
Vadinamąją bazinę mamografiją pirmą kartą rekomenduojama atlikti sulaukus 35 metų, o nuo 40 metų tikrintis kas 1,5–2 metai, net jeigu sirgti krūties vėžiu tikimybė maža ar nėra jos rizikos veiksnių.
Mamografinį tyrimą atlieka gydytojas radiologas. Procedūros metu krūtis suspaudžiama tarp dviejų plastikinių plokščių ir naudojant nedidelę rentgeno spindulių dozę sukuriama krūties rentgeno nuotrauka. Tamsių ir šviesių šešėlių nuotraukose krūties pakitimai atrodo kaip baltesnės dėmės. Šis instrumentinis tyrimas suteikia daugiau informacijos apie auglio dydį, vietą ir turinį bei parodo kai kurias detales, kurių gydytojas negali apčiuopti rankomis ar pastebėti atlikdamas išorinę krūtų patikrą. Kai kurios moterys po tyrimo gali justi nedidelį maudimą ar skausmą, bet jis greitai praeina. Nereikėtų baimintis ir rentgeno spindulių – jų kiekis, reikalinga krūties rentgenogramai atlikti, yra visai maža.
Atsižvelgiant į mamografinio tyrimo rezultatus, gali būti paskirti ir papildomi vaizdiniai diagnostiniai tyrimai, pvz., ultragarsas arba magnetinio rezonanso tomografija (MRT). Jeigu būtina atlikti biopsiją, gavęs paciento leidimą jūsų gydytojas paprašys specialistų paimti audinio pavyzdį išsamiai analizei. Šio tyrimo paprastai prireikia tik vienam iš keturių pacientų.
Tyrimo privalumai:
Tyrimo trūkumai:
Vytautas Eidukaitis (1948)
Vytautas Eidukaitis (g. 1948 m. spalio 6 d. Virbalis) – Lietuvos visuomenės veikėjas, atsargos karo lakūnas, pulkininkas.
Biografija
1968 m. baigė Virbalio vidurinę mokyklą. 1969 m. su šeima persikėlė gyventi į Kretingą. 1972 m. baigė Tambovo aukštąją karo aviacijos mokyklą. Mokėsi Maskvos karinių oro pajėgų akademijoje.
TSRS-Afganistano karo (1978–1992 m.) dalyvis, strateginės aviacijos eskadrilės vadas. Nuo 1989 m. Komisijos prie LTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Lietuvos jaunuolių karinės tarnybos klausimais narys, iki 1992 m. atstovavo komisijai Kaukaze. 1992 m. ir 1993 m. suorganizavo V. Landsbergio ir Dž. Dudajevo susitikimus Lietuvoje. 1994–1996 m. dalyvavo Pirmajame Čečėnijos kare. 1995 m. išgelbėjo iš Rusijos specialiųjų tarnybų ir pervežė į Lietuvą Dž. Dudajevo šeimą.
1992 m. Lietuvių tautininkų sąjungos narys. Nuo 1999 m. Lietuvos atsargos karininkų sąjungos Teritorinės gynybos projekto pirmininkas. Žmona Svetlana, vaikai Henrika, Vytautas, Renata.
Vachas
Svarbiausi intakai: Kulyngolas, Sabunas, Kolikjeganas (kairieji), Didysis Megtygjeganas (dešinysis).
Mityba pagrįsta lietaus ir sniego tirpsmo vandeniu. Laivuojama 453 km nuo žiočių (nuo Larjako). Naudota miško plukdymui.
thumb|left|450px|Pontoninis tiltas per Vachą tarp Nižnevartovsko ir Streževojaus
Pripetė (miestas)
Pripetė  – miestas vaiduoklis, esantis Kijevo srityje, Šiaurės Ukrainoje, netoli sienos su Baltarusija, už 2 km nuo Černobylio AE, už 94 km nuo sostinės Kijevo. Šalia miesto teka Pripetės upė.
Istorija
thumb|left|220px|Pripetė įkurta 1970 m. Miestas įkurtas 1970 metų vasario 4 d.
1979 m. Ukrainos TSR aukščiausiosios tarybos įsakymu Nr. 1264/686 Pripetei suteiktas miesto statusas.
Pagrindinė miesto įkūrimo priežastis – vienos stambiausių Europoje atominės elektrinės statyba ir eksploatavimas. Pripetė tapo devintuoju Tarybų Sąjungos atominės energetikos miestu.
Iki evakuacijos mieste gyveno 47 500 žmonių (1985 m. lapkričio mėnesio duomenimis), tarp jų buvo daugiau kaip 25 skirtingų tautybių gyventojų. Iki to laiko kasmetinis gyventojų prieaugis buvo daugiau nei 1500 žmonių, tarp jų apie 800 buvo naujagimiai ir maždaug 500–600 žmonių, atvykusių čia gyventi nuolatos iš įvairių Tarybų Sąjungos sričių.
Projektuojant buvo numatyta, kad ateityje miestą galėtų apgyventi 75-78 tūkst. žmonių.
Įsikūręs greta Janovo geležinkelio stoties, laivybos prieplaukos šalia Pripetės upės ir automobilinių kelių miestas tapo patogiu transporto mazgu Polesėje.
1986 m. balandžio 27 d. dėl Černobylio avarijos buvo evakuoti visi Pripetės gyventojai. Černobylio AE aptarnaujančiam personalui buvo pastatytas naujas Slavutyčiaus miestas, esantis už 50 km nuo atominės elektrinės. Dabar Pripetė priklauso Černobylio zonai. Pagal administracinį suskirstymą miesto teritorija įtraukta į Ivankovo rajoną, esantį Kijevo srityje.
Po avarijos buvo atliekama miesto teritorijos dezaktyvacija, tai stipriai sumažino radiacinį foną.
Šiuo metu Pripetėje reguliariai organizuojamos ekskursijos.
Miesto suplanavimas
thumb|left|190px|Pripetės daugiaaukštis Pripetė buvo projektuojama ne tik kaip atomininkų miestas, bet ir kaip krovinių punktas, nes plytėjo pagrindinių transporto kelių sankirtoje.
Prie miesto statybos prisidėjo visa Tarybų Sąjunga. Komunistų partijos kvietimu į statybas atvyko komjaunuolių iš visų TSRS kampelių. Miestas plėtėsi, patirties įgijo jo pirmieji gyventojai – statybininkai. Pripetė išsiskyrė savo mikrorajonų išsidėstymu – jie sudarė spindulį aplink miesto centrą. Čia sėkmingai buvo panaudota šviečianti reklama, ryškūs užrašai ir dekoratyvi keramika pastatų fasaduose.
Miesto gatvės ir prospektai buvo pavadinti tradiciškais tarybinės epochos pavadinimais. Be grynai ideologinių Lenino prospekto, Tautų draugystės ir Stalingrado herojų gatvių, Pripetėje taip pat buvo Krantinės gatvė, Statybininkų ir Entuziastų prospektai. Lesios Ukrainkos gatvės pavadinimas atspindėjo Ukrainos nacionalinės kultūros pusę. Taip pat neliko nepastebėta ir pagrindinė Pripetės miesto atsiradimo priežastis – atomas, tad mieste atsirado I. Kurčiatovo gatvė. thumb|right|250px|Apžvalgos ratas Pripetės pagrindiniai administraciniai, prekybiniai ir kultūriniai pastatai buvo sutelkti būtent miesto centre: miesto taryba, laisvalaikio, kultūros ir poilsio objektai (kino teatras „Prometėjas“, miesto kultūros ir poilsio parkas, kultūros rūmai „Energetikas“, viešbutis „Polesė“), maisto ir ūkinių prekių parduotuvės, viešbučių kompleksas. Nors Tarybų Sąjungoje yra dar 19 kultūros rūmų ir 11 kino teatrų, pastatytų pagal tą patį projektą („Energetikas“ (20-06-9/70), „Prometėjas“ (264-13-53), vis dėlto Pripetė yra statybos išskirtinumo pavyzdys ir tarybinės architektūros šedevras. 1988 m. pabaigoje mieste turėjo būti priduoti naudoti du dideli prekybos centrai, pionierių rūmai ir naujas dviejų salių kino teatras, menų rūmai „Jubiliejinis“ ir viešbutis „Spalis“, du sporto kompleksai – „Černigovas“ ir „Pripetininkas“. Taip pat Statybininkų prospekto ir Lesios Ukrainkos gatvės sankirtoje turėjo atsirasti televizijos signalų retransliatorius. Jo aukštis turėjo būti 52 metrai.
Pagrindinė Pripetės statybos principo idėja – tai vadinamasis „trikampis“ suplanavimas, sukurtas Maskvos architektų grupės. Jai vadovavo Nikolajus Ostoženko. Vėliau, po preliminaraus patvirtinimo, Kijevo architektai projektą pataisė ir tada buvo patvirtintas galutinis projektas. Tuo metu tokio suplanavimo idėja buvo unikali. Tačiau tokia pati kaip Pripetės statybų schema buvo taikoma ir keliuose kituose Tarybų Sąjungos miestuose. Kai kurie Pripetės mikrorajonai yra visiškai tokie patys, kaip kitų atominės energetikos miestų gyvenamieji kvartalai, pavyzdžiui, kaip Kurčiatovo, Semipalatinsko-21, Volgodonsko ir automobilių gamyklų miesto Toljačio.
„Trikampiam“ suplanavimui būdinga greta statyti standartinius daugiaaukščius ir dar aukštesnius namus. Išskirtinės tokios statybos ypatybės – tai vizuali erdvė ir laisvi tarpai tarp pastatų. Skirtingai nuo senųjų miestų su siauromis gatvėmis ir tankiai sustatytais namais, Pripetė, kaip ir kiti tokio tipo miestai, buvo projektuojama turint vienintelį tikslą – kad gyventi būtų patogu. Buvo numatyta miestą sukurti ne tik erdvų, bet ir gatves bei prospektus vienus su kitais išdėstyti stačiu kampu. Toks gatvių išdėstymas Pripetėje turėjo užtikrinti automobilių eismą be jokių spūsčių.
Infrastruktūra ir statistika
thumb|right|230px|Atrakcionų parkas
Dabartinė būklė
Šiuo metu mieste yra daug radioaktyvių dulkių, iškritusių iš sprogusio energetinio bloko, kurios susideda iš gana ilgaamžių radioaktyviųjų elementų. Dulkės susikaupusios grioviuose, daubose, įvairiuose plyšiuose. Dulkės tvirtai įsiskverbusios į dirvožemį, medžius ir pastatus. Į pietus nuo miesto driekiasi vadinamasis Raudonasis miškas, palaidotas Pripetės ir jos apylinkių dezaktyvavimo metu. Dabar ten auga naujas miškas, sugeriantis radiaciją iš dirvos.
Miestas apauga kiečiais (prieš avariją jų augo šiose apylinkėse). Veikiami aplinkos veiksnių, apleisti pastatai palaipsniui tampa avarinės būklės. Patys seniausi miesto statiniai (o taip pat visi plytiniai statiniai) yra greičiausiai. Tarp tokių pastatų yra pirmoji vidurinė mokykla, kuri apgriuvo 2005 m. ir du kartus 2013 m.
Didele problema mieste laikomi marodieriai ir vandalai, kurie miestą pradėjo niokoti devinto dešimtmečio pabaigoje. Marodieriai plėšė elektros skydus, pašto dėžutes, išplėšė metalinius vitražus ir langus (pvz., kultūros rūmų „Energetikas“, prekybos centro, „Polesės“ viešbučio ir kitus pagrindinius vitražus), iš butų išnešė baldus. Vandalai daužė langus, nupjaudami lynus numetinėjo liftus (kai kuriuos liftus ir dabar galima rasti įstrigusius tarp aukštų). Devintojo dešimtmečio pabaigoje ir dešimtojo dešimtmečio pradžioje į Pripetę važiavo likvidatoriai, kurie atlikdami dezaktyvaciją, tiesiai į sunkvežimius metė elektros prietaisus (šaldytuvus, televizorius ir kita), asmeninius daiktus (drabužiai ir pan.) ir t. t. Mažiau radioaktyvius baldus išvežė į Slavutyčių.
Dezaktyvavus kai kurie miesto pastatai ir statiniai buvo naudojami įvairių Zonos organizacijų, bet šiandien jie beveik visi apleisti. 2017 m. Pripetėje veikia tik keli objektai – specialios aprangos dezaktyvacijos įmonė, vandens nugeležinimo ir fluoravimo stotis, specialiosios technikos garažas, o prie įvažiavimo į miestą – kontrolės punktas.
2017 m. balandį, grupė lenkų entuziastų, pirmą kartą per 30 m. kai kuriose Pripetės vietose įjungė senus šviestuvus.
Pripetės panorama
thumb|center|750px|Miesto centras [[2007 m. Kairėje – daugiaaukštis namas su TSRS herbu ir universalinė parduotuvė. Centre – kultūros rūmai „Energetikas“ ir dar vienas daugiaaukštis namas su Ukrainos TSR herbu. Dešinėje – dalis miesto parko teritorijos, kuriame matomas apžvalgos ratas. Fotografuota iš „Polesės“ viešbučio.]]
Kauno Atletas (reikšmės)
Kauno Atletu vadinti keli klubai:
Dalia Melėnaitė
Dalia Ieva Melėnaitė-Ramanauskienė (g. 1942 m. kovo 22 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.
Biografija
Nuo 1959 m. lankė Panevėžio dramos teatro vaidybos studiją (vadovas Juozas Miltinis), 1959–1998 m. vaidino šiame teatre. Sukūrė daugiau kaip 80 vaidmenų. Vaidyba emocinga, ekspresyvi, temperamentinga.
302 m.
302 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
FK Vilkmergė Ukmergė
Ukmergės „Vilkmergė“ – Lietuvos futbolo klubas iš Ukmergės.
Istorija
Klubas įkurtas 2005 m. pradžioje. Naująjį klubą įsteigė viešoji įstaiga „Ukmergės sveikatingumo centras“. Jo vadovas Ramūnas Blazarėnas tapo klubo „Vilkmergė“ direktoriumi. Uždarosios akcinės bendrovės Ukmergės sveikatingumo centras direktorius Romutis Čepelionis, kuris yra ir vienos klubo rėmėjų – UAB „Kajoris“ vadovas, tapo klubo prezidentu.
„Vilkmergė“ įkurta FC Vilnius prezidento, Lietuvos futbolo federacijos vykdomojo komiteto nario Algimanto Breikšto dėka. Jis pritarė siūlymui, kad „Vilkmergė“ taptų pajėgaus Vilniaus klubo antrąja komanda. Komandoje nuspręsta, kad žais Vilniuje esančio futbolo centro, vadinamojo sporto internato, auklėtiniai - 17-19 metų futbolininkai, suvažiavę iš visos Lietuvos.
Komandos stovyklos ir treniruotės vyko Ukmergėje. Naujoji komanda LFF užregistruota gan skubotai. Susitikime paaiškinta, kad ukmergiškiams padaryta išimtis komandą registruojant I lygoje, kadangi komandos pirmtakė Vienybė Ukmergė iš I lygos iškrito ne dėl blogo žaidimo, o dėl finansinių priežasčių – trūko pinigų jos išlaikymui. Pagrindinis „Vilkmergės“ komandos rėmėjas buvo UAB „Vilkmergės alus“, rėmėjai – UAB „Izobara“, UAB „Aljuva“, UAB „Kajoris“. Komandos vadovai paaiškino, kad ji pavadinta „Vilkmergė“ pagal pagrindinį rėmėją.
Klubas iškart pradėjo žaisti I lygoje. Joje 2007 m. pasiekė aukščiausią – 10-ąją vietą, tačiau po sezono komanda iširo.
Ukrainos herbas
Ukrainos herbas  – žydrame herbiniame skyde su auksiniu kraštu auksinis trišakis. Naudotas Ukrainos Liaudies Respublikoje.
Panaudotos tokios pačios spalvos kaip ir Ukrainos vėliavoje.
Beržų apylinkė (Dotnuva)
Beržų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Dotnuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Šlapaberžės apylinkės.
Chalva
thumb|200px|Saulėgražų chalva thumb|200px|Sezamo sėklų chalva su pistacijomis thumb|right|200px|Įvairios chalvų rūšys
Chalva – Rytų šalių saldus konditerinis desertas, gaminamas iš sumaltų riešutų, saulėgrąžų ar kitų augalų sėklų ir cukraus (kartais medaus).
Spaudžiant aliejų iš riešutų ir sėklų, išspaudose lieka daug baltymų bei riebalų, todėl iš jų gaminamas dar vienas maistinis gaminys.
Į chalvos sudėtį įeina trys pagrindiniai komponentai: aliejinių augalų sėklų ar riešutų baltyminė masė, karamelinė masė, medžiaga, putų susidarymui. Dėl skonio įvairumo papildomai gali būti dedamos medžiagos aromato, spalvos, kvapo sustiprinimui: vanilė, kakava, šokoladas, pistacijos.
Rytų Europoje (Rusijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje) paplitusi saulėgrąžų chalva.
Balkanuose, Artimuosiuose Rytuose ir kituose Viduržemio jūros regionuose gaminama sezamo sėklų chalva, kuri yra šviesesnė nei saulėgrąžų chalva.
Dažnai yra gryna arba maišyta su sezamų ar arachisine chalva. Gali būti naudojami ir kiti riešutai: migdolų, graikiniai, pistacijos.
Podračiniai
Podračiniai  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Pžesmikų, apie 29 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 112 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Daniel Craig
thumb|Daniel Craig 2015 m. Daniel Wroughton Craig (g. 1968 m. kovo 2 d.) – anglų aktorius, geriausiai žinomas dėl slapto agento Džeimso Bondo vaidmens oficialioje serijoje iš EON Productions.
Jis yra šeštas aktorius suvaidinęs Džeimso Bondo filmuose. Jo debiutas ekranuose įvyko 2006 lapkričio 14.
Saltoniškės
Saltoniškės – Vilniaus miesto dalis dešiniajame Neries krante, tarp Žvėryno ir Šnipiškių, 2 km į šiaurės vakarus nuo miesto centro. Yra didelis kelių mazgas (kertasi Konstitucijos prospektas, Ukmergės, T. Narbuto, Geležinio Vilko gatvės). Veikia PLC Panorama, Hanner verslo centras, daugelio bankų būstinės, gausu stiklinių daugiaaukščių. Buvo įsikūręs Lietuvos edukologijos universitetas. Yra riboto laidojimo Saltoniškių kapinės. Iš šiaurės prieina Šeškinės šlaitų geomorfologinis draustinis.
Istorija
1905 m. Riešės valsčiaus Saltoniškių priemiestyje gyveno 313 žmonių.
Aliborio departamentas
Aliborio departamentas  – departamentas Benino šiaurėje. Ribojasi su Burkina Fasu, Nigeriu ir Nigerija. Administracinis centras – Kandis.
Departamento teritorija teka Nigerio, Sotos, Mekru upės.
Gyventojai
Religinis pasiskirstymas:
Etninis pasiskirstymas:
Administracinis suskirstymas
Departamentas padalintas į 6 komunas:
thumb|left|250px|Aliborio komunos
Pripetė
Pripetė yra:
Karolis Mekas
Karolis Mekas (1906 m. lapkričio 13 d. Aukštelkuose, Radviliškio valsčius – 1993 m. sausio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos archeologas, etnografas, filosofijos daktaras.
Biografija
1926 m. įstojo į Lietuvos universitetą. 1931 m. pradėjo dirbti Kauno miesto muziejaus konservatoriumi. 1934–1939 m. studijavo Stokholmo universitete, ten įgijo filosofijos daktaro laipsnį. 1939–1941 m. dirbo Švietimo ministerijoje, rūpinosi liaudies buities muziejaus steigimu, vėliau paskirtas muziejų inspektoriumi. Dėl konfliktų su sovietine valdžia atsistatydino.
1941–1945 m. Lietuvos mokslų akademijos etnografijos muziejaus vedėjas, rinko etnografijos medžiagą. 1945–1953 m. nuo galimų represijų buvo pasitraukęs į Šilutės, vėliau – į Pagėgių rajoną. 1954–1984 m. dirbo M. K. Čiurlionio dailės muziejuje Kaune. Palaidotas Romainių kapinėse.
Mokslinė veikla
Archeologo darbą pradėjo 1931 m., dalyvavo Dovainionių, Impilties ir kiti piliakalnių tyrinėjimuose. Tyrė Kauno pilį ir senamiestį. 1973 m. Kauno rotušės aikštėje atkasė devynias XV a. vaško lydymo krosnis, paneigė teiginį Kauno miestą buvus jau XI a. Tyrė 1960–1962 m. Medininkų, 1962 m. Liškiavos, 1963–1964 m. Trakų, 1964–1965 m. Biržų pilis. Įrodė, kad Liškiavos piliakalnio mūrinė pilis pradėta statyti XV a. pradžioje jo tyrimai padėjo rekonstruoti Biržų pilies tiltą. Parašė mokslinių ir mokslo populiarinamųjų archeologinių straipsnių.
Bakasiškis
Bakasiškis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Imbrado.
Naujųjų Bakainių apylinkė
Naujųjų Bakainių apylinkė (arba Naujų Bakainių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
303 m.
303 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mentna
Mentna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Melniko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Mielniko, apie 21 km į pietryčius nuo Semiatičės ir apie 86 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime yra XIX a. pastatytas autentiškos architektūros medinis namas, kuris yra įtrauktas į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Saročina
Saročina – buvęs kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Siesikų.
Istorija
1495 m. minimas Saročinos dvaras.
Harald Serafin
Haraldas Serafinas (1931 m. gruodžio 24 d. Kybartuose, Lietuvoje) – Austrijos operos dainininkas, TV laidų dalyvis ir vedėjas, koncertų organizatorius.
Biografija
Gimė 1931 m. gruodžio 24 d. Kybartuose. 1939 m., šalyje pagal Lietuvos–TSRS savitarpio pagalbos sutartį dislokavus Raudonosios armijos dalinius, su šeima iš gimtųjų Kybartų pabėgo į Klaipėdą, kur gyveno apie metus. Prasidėjus Trečiojo Reicho ir TSRS karui su šeima pesikraustė gyventi į Bambergą, kur jo tėvai įkūrė tekstilės parduotuvę. 1951 m. baigus mokyklą, tėvai norėjo, kad sūnus studijuotų mediciną, tačiau Serafinas nutarė mokytis dainuoti.
Dainuoti mokėsi Niurnberge pas vokiečių operos dainininką Willi Domgraf-Fassbaender. Dainuodavo Austrijoje, Vokietijoje ir Šveicarijoje kartu su garsiais šių šalių dainininkais. Nuo 1992 m. iki 2012 m. Serafinas buvo Rytų Austrijoje, Miorbišo mieste vykstančio dainų festivalio organizatorius.
Vaikai Daniel Serafin ir Martina Serafin taip pat yra operos dainininkai.
Marija Eidukevičienė
Marija Eidukevičienė (g. 1946 m. gruodžio 24 d. Liudvinavas) – Lietuvos geografė, habilituota fizinių mokslų daktarė.
Biografija
1969 m. baigė Vilniaus universitetą. 1993 m. habilituota fizinių mokslų daktarė.
1967–1980 Vilniaus universiteto dėstytoja, 1981–1996 m. Lietuvos žemdirbystės institute Vėžaičių filialo mokslinė darbuotoja. Nuo 1996 m. Klaipėdos universiteto dėstytoja, 2001 m. profesorė. Nuo 2000 m. dar ir Klaipėdos universiteto Kaimo tyrimo centro direktorė.
Mokslinė veikla
Moksliniai darbai apie Lietuvos dirvožemius. Sukūrė metodologiškai naują originalią rūgščių dirvožemių kalkinimo efektyvumo kompleksinių tyrimų kryptį.
Željko Obradović
Želko Obradovičius (g. 1960 m. kovo 9 d. Čačake) – Serbijos krepšinio treneris, buvęs krepšininkas. Vienas tituluočiausių Europos krepšinio trenerių.
Biografija
Kaip įžaidėjas, Želko Obradovičius pradėjo karjerą gimtojo Čačako „Borac“ klube. Tapęs vienu komandos lyderių, 1984 m. perėjo į pajėgiausią šalies klubą – Belgrado „Partizan“. Su šia komanda laimėjo šalies taurę, čempionatą, o 1989 m. – Koračo taurę. Želko Obradovičius taip pat buvo kviečiamas į Jugoslavijos rinkinę, su ja dalyvavo 1988 m. olimpinėse žaidynėse Seule, kur laimėjo sidabrą, ir 1990 m. pasaulio čempionate, kur iškovojo auksą. Vėliau Obradovičius sukėlė eismo įvykį, per kurį žuvo senyvo amžiaus pėsčioji, dėl to jam buvo skirta įkalinimo bausmė; kalėjime Obradovičius praleido beveik 2 metus ir vieną sezoną nežaidė krepšinio. Kalėjime Obradovičius buvo sėdėjęs ir anksčiau (dėl tarnybos vengimo).
1991 m. grįžęs iš kalėjimo, vėl prisijungė prie klubo. Tais pačiais metais „Partizan“ vadovybė įkalbėjo tuo metu 31-erių metų žaidėją užimti trenerio postą. 1991–1992 m., debiutiniame savo sezone, Obradovičius su „Partizan“ iškovojo trigubą pergalę – Jugoslavijos lygą, taurę ir „Eurolygą“. Vėliau trumpai treniravo Badalonos „Juventud“, su kuria vėl laimėjo FIBA Europos lygą („Eurolygą“), kitais metais vėl pakartojo laimėjimą su Madrido „Real“, atvesdamas „karališkąjį“ klubą prie žemyno trofėjaus po 15 metų pertraukos. Taip pat su „Realu“ laimėjo Saportos taurę. 1997–1999 m., dirbdamas su Trevizo „Benetton“, atvedė šį italų klubą iki „Eurolygos“ finalo ketverto bei laimėjo Saportos taurę.
1999–2012 m., persikėlęs į Graikiją, Ž. Obradovičius net 5 kartus laimėjo „Eurolygą“, dominavo Graikijos lygoje, 2007 m. pakartojo trigubą pergalę („Eurolyga“, nacionalinė lyga ir taurė). 2013 m. Obradovičius perėjo į Stambulo „Fenerbahçe“, kur užsibuvo iki 2020 m. Jo vadovaujamas turkų klubas penkis sezonus iš eilės pasiekė „Eurolygos“ finalo ketvertą, o 2017 m. šį turnyrą laimėjo. Ž. Obradovičius yra daugiausiai kartų „Eurolygą“ laimėjęs treneris – su skirtingais klubais tą jis padarė devynis kartus.
1996–2000 m. Želko Obradovičius treniravo Jugoslavijos rinktinę, su kuria laimėjo pasaulio ir Europos čempionatus, 2004–2005 m. buvo Serbijos ir Juodkalnijos rinktinės treneris. Nors buvo kviečiamas treniruoti ir kitas rinktines, po to susikoncentravo tik į klubinį krepšinį.
Barbadoso ryšiai
Šiame straipsnyje aprašoma Barbadoso ryšių sistema.