cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
We
We – šeštasis kanadiečių roko grupės „Arcade Fire“ studijinis albumas, išleistas 2022 m. gegužės 6 d. Tai – paskutinis grupės darbas, kuriame groja Will Butler, palikęs grupę dar prieš albumo išleidimą.
Albumas susilaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir buvo komerciškai sėkmingas. JAV per pirmąją savaitę parduota 32 tūkstančiai kopijų ir „We“ debiutavo šeštojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas penktuoju grupės įrašu, pasiekusiu reitingo dešimtuką. Jungtinėje Karalystėje albumas debiutavo pirmojoje albumų reitingo vietoje.
2023 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumas nominuotas geriausio alternatyviosios muzikos albumo kategorijoje.
Dainų sąrašas
Visų dainų autoriai Win Butler ir Régine Chassagne, išskyrus „Unconditional II (Race and Religion)“, prie kurios rašymo taip pat prisidėjo Will Butler.
Kūrybinė grupė
Arcade Fire
Papildomi muzikantai
Techninis personalas
Dizainas
Morsas (sala)
thumb|right|240px|Morsas Morsas – sala Limfjordo sąsiauryje, Danijoje. Plotas: 367,7 km². Gyventojų: 21800 (2010) Tai septinta pagal dydį Danijos sala.
Guardium
Guardium – bepilotė antžeminė transporto priemonė, karinis robotas-patrulis, kurį naudoja Izraelio ginkluotosios pajėgos patruliuoti Izraelio pasienyje prie Gazos ruožo. Veikia autonominiu režimu be žmogaus įsikišimo arba gali būti valdomas nuotoliniu būdu.
„Guardium“ pagamintas 2008 m. Izraelio kompanijos „G-NIUS Unmanned Ground Systems“. Gali pavaduoti žmones vykdant pavojingas užduotis, taip sumažinant žuvusiųjų skaičių. Patruliavimo darbuose pakeičia karius, kuriems nuolat kyla grėsmė būti užpultiems ar pagrobtiems teroristų.
Charakteristikos
Padidinto pravažumo keturratis „Guardium“ apsaugotas lengvais šarvais, yra vidutinio dydžio karinis automobilis – 2,95 m ilgio, 1,8 m pločio ir 2,2 m aukščio, sveriantis 1,4 t. Gali pervežti 300 kg svorio krovinį. Turi keturtaktį dyzelinį variklį Lombardini, išvystantį greitį iki 80 km/h. Gali būti komplektuojamas su termovizine ir vaizdo kameromis, jautriu mikrofonu, garsiakalbiu, vaizdo ir priešo ugnies jutikliais, gynybine ginkluote ir neletalinio poveikio priemonėmis. Įranga skirta pastebėti sienos pažeidėjus tamsoje, atremti netikėtas atakas, tačiau pirminė paskirtis yra žvalgyba, autokolonų lydėjimas ir apsauga. Mašinai išsukus iš nustatyto maršruto, kamerų pagalba ji gali judėti bet kokiame reljefe ir nepriklausomai nuo oro, sunkumų nesudaro ir miestų teritorijos. Patruliuodama ji gali sekti iš anksto nustatytu kursu ar būti valdoma nuotoliniu būdu iš komandinio centro, esančio toli nuo karo veiksmų zonos.
Harrison Ford
Harisonas Fordas (g. 1942 m. liepos 13 d.) – JAV kino aktorius ir prodiuseris. Labiausiai žinomas dėl Hano Solo (filmų serija „Žvaigždžių karai“) ir Indianos Džounso (tetralogija „Indiana Džounsas“) vaidmenų. Fordas taip pat atliko ir kitus dėmesio sulaukusius vaidmenis, pvz., Riko Dekardo filme „Bėgantis skustuvo ašmenimis“, Džono Buko vaidmuo filme „Liudininkas“, Džeko Rajano vaidmuo filmuose „Patriotų žaidimai“ ir „Akivaizdus ir tikras pavojus“. Per savo jau šešis dešimtmečius besitęsiančią karjerą Fordas vaidino ir kituose garsiuose Holivudo filmuose, pvz., „Šių dienų apokalipsė“, „Pripažintas nekaltu“, „Bėglys“, „Prezidento lėktuvas“ ir „Praeities šešėliai“. Penki filmai, kuriuose jis vaidino, buvo įtraukti į Nacionalinį filmų registrą.
1997 m. Fordas atsidūrė pirmoje žurnalo „Empire“ „Visų laikų kino žvaigždžių 100-tuko“ vietoje.
Jaunystė
Gimė Čikagoje, Ilinojaus valstijoje. Jo motina Dorotė buvo namų šeimininkė ir buvusi radijo aktorė, o jo tėvas, Kristoferis Fordas (tikrasis vardas Džonas Viljamas Fordas (John William Ford)), dirbo reklamos srityje ir taip pat užsiiminėjo vaidyba. 1945 m. gimė Fordo jaunesnysis brolis Terensas. Fordo seneliai iš tėvo pusės, John Fitzgerald Ford ir Florence Veronica Niehaus, atitinkamai buvo airių ir vokiečių kilmės. Seneliai iš motinos pusės, Harry Nidelman ir Anna Lifschutz, buvo žydai, emigravę iš Minsko, Baltarusijos (kuomet ji buvo Rusijos imperijos sudėtyje).
Vaikystėje Fordas buvo aktyvus Amerikos berniukų skautų organizacijos narys ir pelnė antrą aukščiausią laipsnį. Dėl to jis ir taip pat skautu buvęs režisierius Stivenas Spilbergas nutarė jaunąjį Indianą Džounsą filme „Indiana Džounsas ir paskutinis kryžiaus žygis“ pavaizduoti kaip skautą. Jie taip pat juokais Fordo žinias apie roplius pavertė Džounso baime gyvatėms.
1960 m. Fordas baigė Meino rytų vidurinę mokyklą Park Ridže, Ilinojuje. Mokykloje Fordas dirbo mokyklos radijuje, komentuodavo sporto varžybas. Jis įstojo į Ripono koledžą Viskonsine, kur norėdamas įveikti savo drovumą, pradėjo lankyti dramos būrelį ir ilgai netrukus susižavėjo vaidyba.
Karjera
Nepatenkintas jam siūlomais vaidmenimis, Fordas tapo savamoksliu dailide ir vėliau buvo nusamdytas Džordžo Lukaso pagaminti spinteles jo namams. Fordo, kaip dailidės, dirbiniai galop atnešė jam kino žvaigždės vaidmenį. 1975 m. Džordžas Lukasas paskyrė laiką Fordo perklausai dėl vaidmens jo režisuotame filme „Žvaigždžių karai: epizodas IV – nauja viltis“ ir galiausiai nutarė Fordui atiduoti Hano Solo vaidmenį. „Žvaigždžių karai“ tapo vienu sėkmingiausių filmų kino istorijoje, o Fordas įgijo superžvaigždės statusą. Fordas savo, kaip vieno pagrindinių to laikmečio aktorių, rolę įtvirtino gavęs vaidmenis bendrame Džordžo Lukaso ir Stiveno Spilbergo projekte – „Indiano Džounso“ filmų trilogijoje.
Asmeninis gyvenimas
Fordas yra vienas iš nuošaliausių Holivudo aktorių, jis nemėgsta viešai kalbėti apie savo asmeninį gyvenimą. Fordas vedė tris kartus: pirmąkart Mary Marquardt (santuoka truko nuo 1964 iki 1979 m.), antrąkart – Melissa Mathison (1983–2004 m.). Su trečiąja žmona Calista Flockhart susituokė 2010 m. Iš viso Fordas turi penkis vaikus.
Vienas iš Fordo laisvalaikio hobių yra aviacija. Jis turi piloto teises ir gali skraidyti fiksuotųjų sparnų orlaiviais bei sraigtasparniu.
Ūsia
Ūsia  – ežeras Vakarų Baltarusijoje, Breslaujos rajone.
Zaterlandas
Zaterlandas – miestas Vokietijoje, Žemutinėje Saksonijoje, Klopenburgo apskrityje. Miestas įsikūręs tarp Liero, Klopenburgo ir Oldenburgo miestų. Mieste gyvena Zaterlando fryzų etninė grupė, kuri be vokiečių kalbos šneka Zaterlando fryzų kalba.
Ūsia
Telkšo 10 km į vakarus nuo Breslaujos, prie Ūsionių kaimo. Vandens telkinio forma artima apskritimui. Ilgis – 0,68 km, didžiausias plotis – 0,45 km; bendras plotas apie 0,2 km². Maksimalus gylis 17,3 m, kranto linijos ilgis 1,9 km. Vandens baseino plotas – apie 18 km². Krantai aukšti, vietomis siekia 8 m. Pakrantės augmenijos juosta siekia 35 m. Rytinėje pusėje iškilusi krūmokšniais apaugusi 0,25 ha ploto sala. Dugnas pakrantėje smėlėtas, o viduryje, esant didesniam gyliui kaip 2–3 m, – dumblėtas. Upeliuku jungiasi su Reispo ežeru ir prataka – su Birutės ežeru.
Zaterlandas
2019 m. duomenimis, mieste gyvena 13 701 gyventojas.
Istorija
thumb|left|220px|Dvikalbis vokiečių ir Zaterlando fryzų kalbų kelio ženklas
Viduramžiais Zaterlandas buvo smėlėtas regionas, užimantis maždaug 15 km ilgio ir 1-4 km pločio plotą, apsuptą pelkėmis. X-XIII a. jame apsigyveno fryzai, atkeliavę čia iš Rytų Fryzijos. Kadangi vietos gyventojai buvo gana izoliuoti nuo kitų regiono gyventojų, Zaterlande išsivystė savita rytų fryzų kalba – Zaterlando fryzų kalba, kuria mieste šnekama ir šiandien. Zaterlando fryzai yra mažiausia federalinės vyriausybės pripažinta mažuma.
Žymios vietos
Zaterlando savivaldybės teritorijoje yra labai žemo dažnio siųstuvas DHO38 – didelis labai žemo dažnio Vokietijos karinio laivyno siųstuvas, skirtas siųsti komandas šalies povandeniniams laivams.
Aza (mitologija)
Aza – deivė ingušų ir čečėnų mitologijoje. Pasak mitų, Aza – saulės dukra, gimusi iš jos spindulio. Įkūnijo gyvybę teikiančią saulės spindulių galią, laikyta viso, kas gyva, globėja.
Kai kuriose mito atmainose Aza – saulės motina. Tikėta, kad saulė dukart metuose, per žiemos ir vasaros saulėgrįžas, aplanko motiną Azą. Kelionė trukdavusi šešis mėnesius.
Baltijos jūros talasologinis draustinis
Baltijos jūros talasologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Palangos savivaldybėje, apima Baltijos jūros priekrantę į vakarus nuo Palangos, tęsiasi į pietus iki Olando kepurės (tačiau ten nuo pakrantės skiria Karklės talasologinis draustinis, priklausantis Pajūrio regioniniam parkui).
Vilkaviškio apylinkė
Vilkaviškio apylinkė (1963–1988 m. Šeimenos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Šeimenos apylinkė įkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Pūstapėdžių apylinkės ir Gudelių apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras. 1971 m. Šeimenos kolūkis buvo pirmasis LTSR kolūkis, kurio visi gyventojai persikėlė iš vienkiemių į gyvenvietes. 1988 m. birželio 22 d. prijungta Alvito apylinkė, o Šeimenos apylinkė pervadinta Vilkaviškio vardu.
Kiškunmaiša
Ki̇̀škunmaiša  – miestas pietinėje Vengrijos dalyje, netoli valstybinės sienos su Serbija. Rajono centras, priklauso Bač Kiškūno medei. Apie 11 000 gyventojų, žinomas savo terminių vandenų maudykle. Vienintelis šalyje 1956 m. Vengrijos revoliucijos muziejus ir šiems įvykiams skirta koplyčia. 93 % gyventojų sudaro vengrai, 68 % yra Romos katalikai.
Geografija
Išsidėstęs Panonijos lygumoje, apie 105 m v. j. l. aukštyje. Nuo šalies sostinės nutolęs apie 140 km, išsidėstęs tarp dviejų automagistralių, vedančių nuo šalies valstybinių sienų į Budapeštą: tai greitkelis M6 iš Ivandardos ir greitkelis M5 iš Rioskės. Prie siaurojo geležinkelio linijų Kiškunfėledhaza–Kiškunhalašas ir Kiškunmaiša–Kečkemėtas, abi linijos nebeveikia. Kanalas Fecherto–Maišaš–Fečatorna. Šalia miesto plyti laukiniais gvazdikais ir kalkakmenių klodais garsėjantis Kiškunšago nacionalinis parkas, du trečdaliai jo yra paskelbti biosferiniu draustiniu. Turistus į Kiškunmaišą vilioja ir dirbtinis ežeras su sala, prie kurio ilsimasi vasarą. Gydomųjų terminių vandenų maudyklė „Jonathermal“, pavadinta populiarios obuolių veislės „Jonatan“ vardu, veikia ir žiemą.
Istorija
Krašte nuo seno gyveno vengrai, hunai, avarai. XVI a. pr., per turkų invaziją Kiškunmajšos kaimelis buvo sudegintas ir naujieji gyventojai kūrėsi kiek į pietryčius nuo senosios vietos. Osmanų kariuomenę išvijus, Austrijos-Vengrijos valdžia kvietė iš naujo apgyvendinti šias žemes. Atvažiavo persikėlėliai, daugiausia jų buvo iš Jasfenisaru vietovės. 1744 m. iškilo barokinė Romos katalikų bažnyčia. 1837 m. Vengrijos karalius ir Austrijos imperatorius Ferdinandas I Kiškunmaišai suteikė miesto ir jomarkų rengimo teises. Persikėlėliai daugiausiai vertėsi vynuogininkyste ir kt. laukininkystės šakomis, taip pat gyvulininkyste. Smelėtos apylinkių žemės negalėjo išmaitinti tiek gyventojų, todėl XIX a. pab. prasidėjusi emigracija tęsėsi iki pat XX a. vid. 1956 m. atidaryta gimnazija.
Prie miesto puošimo yra prisidėjęs ir ukmergiškis tautodailininkas Rimantas Zinkevičius, sukūręs medines skulptūras (kai kurias su kolegomis): Laisvė, Koplytstulpis , Rūpintojėlis , Bedradarbiavimas. 2007 m. jam buvo suteiktas Kiškunmajšos garbės piliečio vardas.
Viešvilės evangelikų liuteronų bažnyčia
1989 m. rugsėjo 27 d. buvo įregistruota Smalininkų-Viešvilės evangelikų liuteronų bendruomenė. Jos nariai nuo 2004 m. lanko įrengtą naują Smalininkų evangelikų liuteronų bažnyčią.
Istorija
Vokiečių tyrinėtojų Gertrūdos Heinrich-Mortensen (Gertrud Mortensen) ir Hanso Mortenseno bei istorikės Ingės Lukšaitės tyrimų duomenimis, Viešvilėje evangelikų liuteronų parapija turėjo būti įsteigta apie 1553 m. Panašiu laiku buvo pastatytos kaimyninių parapijų bažnyčios Ragainėje, Tilžėje, Vilkyškiuose. A. Juškos duomenimis, parapija Viešvilėje pradėjo veikti jau 1549 m. Kiti tyrinėtojai nurodo dar kitą datą, tačiau ji moksliškai nepatvirtinta.
1890-1912 m. istoriografija Viešvilės bažnyčios statybą siejo su kunigaikščiu Albrechtu ir reformacijos sklaida. 1917 m. spalio 14 d. buvo švenčiamas 400 metų parapijos jubiliejus, pažymėjęs parapijos įkūrimą 1517 m. Ši data nurodoma nereguliariai ėjusiame leidinyje „Pfarr - Almanach für die Evangelische Kirchenprovinz Ostrpreussen“ paskelbtame Rytprūsių evangelikų bažnyčių ir parapijų bendruomenių įkūrimo sąraše.
1734-1737 m. pastatyta nauja mūrinė bažnyčia. XIX a. pradžioje dėl žaibo sukelto gaisro apdegė, ją teko rekonstruoti. 1822 m. įrengti rokoko stiliaus vargonai. 1895 m. bažnyčiai sumūrytas varpinės bokštas su laikrodžiu.
1911 m. kunigas Max Glang organizavo lėšų rinkimą Viešvilės bažnyčios remontui. 1912 m. ji iš esmės rekonstruota. Po statybos darbų už altoriaus esantį langą papuošė vitražai su dviem medalionais, kurių viename pavaizduotas reformacijos pradininkas Martynas Liuteris, kitame - jo sekėjas Prūsijos kunigaikštis Albrechtas.
Per II pasaulinį karą Viešvilės siluete išsiskiriančią bažnyčią 1944 m. sugriovė vokiečių kariuomenės artilerija.
Ein Gedi (kibucas)
Ein Gedi  – kibucas Izraelyje, Judėjos dykumos pakraštyje, vakariniame Negyvosios jūros krante, nuo seno žinomoje Ein Gedi oazėje. Įkurtas 1953 m. Kibuco pavadinimas hebrajų kalba reiškia „ožkos šaltinis“ – netoli kibuco iš kalnų trykšta versmė, jos apylinkėse įkurtas gamtos rezervatas.
Varėnos karinė stovykla
thumb|Buvusios [[Glūko geležinkelio stotis|poligono geležinkelio stoties pastatas]] Varėnos karinė stovykla – buvusi Rusijos imperijos kariuomenės karinė stovykla ir poligonas prie Glūko (Varėnos rajono savivaldybė).
Istorija
Rusijos imperijai stiprinant pasienio teritorijas, miškuose į šiaurę nuo Senosios Varėnos, tarp Glėbo ir Glūko ežerų bei Varėnės upės suplanuota įrengti kariuomenės vasaros stovyklą su artilerijos poligonu. Stovyklą suplanuota įrengti rytiniame Varėnės krante, o poligoną – vakariniame. 1877 m. parengtas 7x4 km artilerijos poligono, 1895 m. – visos teritorijos generalinis planas. Pagal bendrąjį planą teritorijoje turėjo būti pastatyti nuolatiniai pastatai kareivinėms, arklidėms, sandėliams ir kitoms ūkio reikmėms – teritorijos šiaurėje, cerkvė, karininkų ramovė, daboklė – prie Varėnės bei stačiakampio plano karininkų gyvenvietė pietuose. Į stovyklą taip pat atitiesta geležinkelio atšaka, įrengta geležinkelio stotis. 1902 m. sudarytame plane numatyta antra pionierių brigados cerkvė, sandėliai artilerijai bei piroksilinui.
Nuolatiniai statiniai pastatyti standartiniu barakų stiliumi, pamatai dažniausiai akmeniniai, sienos rąstinės arba karkasinės konstrukcijos. Iš kitų pastatų išsiskyrė dviejų aukštų mūrinio istorizmo stiliaus karininkų klubas, kurio projektas datuojamas 1903 m. Geležinkelio stotis plytų stiliaus. Artilerijos poligone iškirstas miškas, pratybų metu buvo statomos bandomosios požeminės slėptuvės.
Nedidele nepriklausoma gyvenviete su sava infrastruktūra tapusi stovykla darė įtaką ir netoliese buvusiai Senajai Varėnai. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Senojoje Varėnoje atsirado daug naujų darbo vietų, ypač statybos ir karinės stovyklos infrastruktūros priežiūroje. Miestelis išaugo, jame pradėjo vystytis pramonė (ypač statybos), prekyba, amatai, įrengtas malūnas. Pastatyta daug mūrinių namų, miestelyje įsikūrė rusų karininkai. 1897 m. Senojoje Varėnoje suskaičiuoti 903 gyventojai, su kariškiais – 2624 žmonės.
Pirmasis pasaulinis karas ir tarpukaris
Pirmojo pasaulinio karo metu Senoji Varėna patyrė didelių sugriovimų, tačiau karinė stovykla beveik nenukentėjo. Kraštą užėmusi Vokietijos imperijos kariuomenė stovyklą naudojo savo reikmėms, jos teritorijoje įrengė dideles arklides.
Lietuvai paskelbus nepriklausomybę, 1922 m. imtas spręsti stovyklos likimas. Tais pačiais metais matininkas V. Gercas sudarė karinės stovyklos žemės sklypo bei karinių pastatų situacinį planus. 1922 m. gruodžio 3 d. Susisiekimo ministerija vadovavo posėdžiui dėl stovyklos pastatų panaudojimo ir paskirstymo žinyboms. Posėdyje taip pat dalyvavo atstovai iš Krašto apsaugos, Švietimo, Žemės ūkio Valstybės turto, Teisingumo bei Vidaus reikalų ministerijų ir Valstybės kontrolės. Protokole aprašomi trys stovyklos sklypai su pastatais:
Svėriai
Svėriai – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Pajevonio.
Varėnos karinė stovykla
Pirmasis pasaulinis karas ir tarpukaris
1926 m. karininkų klube ir gyvenamuose namuose įkurta Varėnos džiovos sanatorija, 1939 m. perkelta į Kauną. Geležinkelio stotyje 1930 m. buvo įkurta Ligonių kasos sanatorija.
Stovyklą apleidus kareiviams jos teritorija vėl apaugo mišku: [P]ats poligonas apaugęs medžiais, bet daugiausiai skurdžiais, mažyčiais, o daugely vietų matyti grynas smėlis, kuris vėjo blaškomas laisvai laksto po visą kraštą. Šalimais nebelikus karinės stovyklos, daliai Senosios Varėnos gyventojų teko ieškoti kitų uždarbiavimo būdų: Poligonas dabar tuščias, nes mūsų kariuomenė pasidarė sau kitą ir juo nesinaudoja. Dėl to apylinkės dzūkai nuliūdę, kad nebegali kur savo surinktų uogų ir grybų parduoti, kad nebėra kas veikti. Ano krašto gyventojai vyrai namuose buvo pratę nieko nedirbti, nes ir vienos moterys pajėgdavo savo ūkių darbus nuveikti, bet slankioti apie poligoną ir uždarbiauti. Artilerijos poligono buvimo vietoje išliko sprogmenų duobių gausus kraštovaizdis. Manoma, kad teritorijoje gali būti likusių šaudmenų ir sprogmenų, piroksilino sandėlių vietoje gali būti teršalų.
Ilze Bērziņa
Ilze Bērziņa (g. 1984 m. sausio 4 d. Ryga) – Latvijos šachmatininkė (WGM), triskart Latvijos moterų čempionė, olimpietė.
Biografija
Nuo 1996 metų rugsėjo mokėsi Rygos valstybinėje 1-ojoje gimnazijoje. 2002 metų birželį baigė vidurinę mokyklą. Studijavo Latvijos universiteto Teisės fakultete. Baigė studijas Rygos technikos universitete.
Latvijos šachmatų federacijos generalinė sekretorė.
Inturkės valsčius
Inturkės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Inturkė.
Istorija
Valsčius įkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Molėtų valsčiaus. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Molėtų rajonui (4 apylinkės).
Vaišniai
Vaišniai – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Karklupėnų.
Volameno krioklys
thumb|right|250px|Volameno krioklys Volameno krioklys − krioklys Australijoje, Kvinslende, prie Koralų jūros; 50 km į pietvakarius nuo Ingamo.
Volameno krioklį sudaro Stouni Kryko upė, kurios vanduo kaskadomis leidžiasi į vingiuotą siaurą tarpeklį, o po to nuo 268 m aukščio skardžio krinta į apačioje tekančią upę.
Stouni Krykas − vienas iš daugelio upelių, ištekančių iš šiaurinės Kvinslendo pakrantės kalnagūbrių ir plynaukštės kraštu pasiekiančių Herberto upę. Čia, pietiniame didžiausios Australijos atogrąžų girios pakraštyje, augalų ir gyvūnų įvairovė kur kas didesnė nei kituose Australijos regionuose.
Volameno krioklys priklauso Giringuno nacionaliniam parkui.
Simon Lichtenberg
Simonas Lichtenbergas (Simon Lichtenberg, g. 1997 m. gruodžio 15 d. Berlyne) – vokiečių profesionalus snukerio žaidėjas, karjerą pradėjęs 2018 m.
Šiuo metu pasaulio reitinguose jis užima 112 vietą. Kol kas didžiausias pasiekimas – patekimas į antrą raundą.
Akminių ežeriukas
Akminių ežeriukas – ežeras Lietuvoje, Kelmės rajone, 4 km į pietus nuo Vaiguvos. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,16 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 147,8 m. Krantai žemi. Ežeras telkšo pelkėje, apaugusioje mišku. Vakaruose išteka upelis (Gėlinkos intakas, Kražantės baseinas). Į rytus įsikūręs Daugėliškės kaimas.
Pakalnių valsčius
Pakalnių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje. Centras – Pakalniai.
Istorija
Valsčius gyvavo su pertraukomis XX a. 1-ojoje pusėje. Pirmąkart oficialiai minimas 1919 m. Lietuvos apskričių sienų ir centrų įstatyme.
Styga (geometrija)
dešinėje|miniatiūra|227x227px| Raudona linija BX yra apskritimo styga. Styga – tiesės atkarpa, kuri jungia du kreivės (paviršiaus) taškus, nekirsdama tos kreivės (paviršiaus) (pvz., apskritimo styga, elipsoido styga). Kuo styga yra arčiau apskritimo centro, tuo ji ilgesnė. Styga, einanti per apskritimo centrą, vadinama apskritimo skersmeniu.
, kur R – spindulys (MB); \alpha – lanko kampas.
Apskritimo stygos ir skersmens savybė: apskritimo skersmuo, statmenas stygai, dalina ją pusiau.
Nimburko rajonas
Nimburko rajonas  – vienas iš dvylikos Vidurio Čekijos krašto rajonų. Administracinis centras – Nimburkas. 97 339 gyventojai (2016 m. duomenys).
Svarbesnės gyvenvietės
Žemiau yra pateikiami didžiausi rajono miestai ir miesteliai:
Zališčykai
Zališčykai  – miestas Ukrainoje, Ternopilio srities pietuose, Dniestro kairiajame krante; to paties pavadinimo rajono centras.
Vištyčio apylinkė
Vištyčio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos pietvakariuose.
Zališčykai
Istorija
thumb|250px|left|Apylinkių [[Galicija|galiciečiai Zališčykuose]] thumb|250px|left|[[Pirmasis pasaulinis karas|Pirmojo pasaulinio karo metu sugriautas geležinkelio tiltas]] Kaimelis Zalesjė vardu žinomas nuo 1469 m. Iki 1766 m. priklausė Lenkijos karalystei, įėjo į Podolės vaivadijos sudėtį. 1672 m. Zaleščykai priklausė žinomam didikui Stanislavui Janui Konecpolskiui, vėliau – Stanislovui Poniatovskiui (karaliaus tėvui). Pats karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis Zaleščykų valdymą perėmė 1766 m., kartu suteikdamas miesto teises (tuo metu ir susiformavo būdingas lenkų miestelio planas – stačiakampė turgaus aikštė su rotuše viduryje ir parapijine bažnyčia prie iš turgaus einančios gatvės). 1750 m. Rudolfas Oettykeras, gretimo Latačo kaimo savininkas, Zaleščykuose įkūrė audimo fabriką, miestelyje iškilo namai darbininkams. Fabrike dirbo persikėlėliai liuteronai iš Saksonijos ir Prūsijos karalystės, kurie melstis keliaudavo į kitame Dniestro krante esantį Filipčės kaimą, priklausiusį Moldavijos kunigaikštystei. 1769 m. kraštą užpuolė Turkija, o 1770 m. jame kilo maro epidemija.
Po Pirmojo ATR padalijimo įėjo į Austrijos imperiją, o nuo 1866 m. – į Austrijos–Vengrijos Galiciją (1809–1815 m. Zaleščykai kaip ir visas Ternopolio kraštas buvo priskirti Rusijos imperijai). 1809 m. birželio 18 d. tarp lenkų sukilėlių ir austrų įgulos mieste įvyko Zališčykų kautynės (vienas iš Varšuvos hercogystės karo su Austrija epizodų). Iki 1918 m. miestas buvo pasienyje tarp Galicijos ir Bukovinos. Nuo 1918 m. kelis mėnesius Zališčykuose įsitvirtino Vakarų Ukrainos Liaudies Respublikos valdžia, vėliau visas kraštas atiteko Lenkijai.
Pastarojoje valstybėje miestas buvo piečiausiu tašku ir dėl savo unikalaus klimato 1928 m. paskelbtas kurortu, vadinamu Lenkijos Meranu. Į Zališčykus vasaros–rudens laikotarpiu pailsėti kasmet atkeliaudavo po kelis tūkstančius turtingų piliečių. Savo paslaugas siūlė du viešbučiai ir karininkų poilsio namai, o taip pat dvidešimt pensionatų. Poilsiautojai dienas leido dviejuose pliažuose: Saulėtame ir Pavėsingame, kartais trumpam išvykdavo apsižvalgyti į gretimą Rumuniją. Zališčykiečių užaugintus vaisius ir daržoves noriai pirkdavo ne tik kurorto svečiai, jie buvo išvežiojami po visą Lenkiją. Armėnas Gžegožas Zarugevičius apylinkėse pasodino vynuogynus, kurie greitai išsiplėtė. Mieste buvo įsteigta šalyje išpopuliarėjusi Sodininkystės mokykla (direktorius prof. Marijanas Litinskis). 250px|right|thumb|Išlikę Brunickių rūmai thumb|250px|right|Paminklinis [[dviskiautis ginkmedis]] Saugodamasi nuo Antrojo pasaulinio karo pradžioje Lenkiją užpuolusių Vermachto ir Raudonosios armijos Zalyščikų link traukėsi Lenkijos kariuomenės likučiai. Jie kėlėsi per Dniestrą į Rumuniją, kur buvo internuojami. Liaudies Lenkijos laikais buvo skelbiama, kad 1939 m. rugėjo 17 d. Zališčykai buvo paskutinė vietovė, kurioje dar veikė šalies vadovybė. Dabartiniais istorikai sutaria, kad prezidentas Ignacas Moscickis, vyriausiasis ginkluotųjų pajėgų vadas maršalas Edvardas Rydz-Smigly, premjeras Felicijanas Slavoj Skladovskis ir kiti pareigūnai, visgi, pervažiavo tiltu į Rumuniją ne Zališčykuose, o gretimuose Kutuose.
Po to, kai Ukraina paskelbė nepriklausomybę, miesto įmonės buvo privatizuotos; XXI a. pr. renovuotas senasis miesto parkas.
Turistiniai objektai
Norėdami pasigrožėti Zališčykų panorama turistai keliauja į kitoje pusėje išsidėsčiusį Chreščiatiko kaimą, kuriame įrengta apžvalgos aikštelė.
Bartkuškio tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1986 m. 2006 m. pastatyta 150 kw galios mažoji hidroelektrinė.
Beržės IV tvenkinys
Beržės IV tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, Širvintų miesto šiaurinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Beržės upelį (Širvintos intakas) 0,3 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,18 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 108,3 m. Krantai neaukšti. Tvenkinį supa gyvenamieji namai. Tai vienas iš 5 Beržės upelio tvenkinių kaskados. Priešsroviui iškart telkšo 0,39 ha, 0,6 ha ir 0,33 ha tvenkiniai, pasroviui iškart – 0,17 ha tvenkinėlis.
Anjeza Shahini
Anjeza Šahini (g. 1987 m. gegužės 4 d. Tiranoje) – albanų dainininkė. Ji atstovavo Albanijai 2004 m. Eurovizijoje su daina „The Image Of You“.
Biografija
2003 m. Šahini dalyvavo „Festivali i këngës“ konkurse su daina „Imazhi Yt“. Jame užėmė pirmą vietą ir iškovojo teisę atstovauti Albanijai Eurovizijos dainų konkurse. Jame užėmė 7 vietą.
2008 m. rugpjūtį Anjeza Šahini išleido debiutinį albumą „Erdhi momenti“.
Brankaleonės armija
Brankaleonės armija – 1966 m. sukurta istorinė komedija, demonstruota Kanų kino festivalyje.
Turinys
Viduramžiai. Gauja vengrų užpuola italų kaimą ir šį apiplėšia. Jiems besirengiant pasitraukti, pasirodo vokietis riteris. Mūšyje riteris nugali, tačiau pats patiria sunkius sužeidimus. Kaimo gyventojai nusprendžia riterį pribaigti, o jo daiktus parduoti žydui prekeiviui. Šis tarp daiktų randa dokumentą, kurio šeimininkui yra dovanojama teisė valdyto Aurokstro miestelį Apujoje. Prekeiviui kyla mintis: rasti nevykėlį riterį ir, šiam apsimetus dokumento turėtoju, pasinaudoti visais privalumais, kuriuos gali gauti miestelio valdytojas ir jo palydovai. Tinkamas kandidatas atsiranda gretimame kaime suorganizuotame riterių turnyre – ekscentriškas ir visiškas skurdžius Brankaleonė. Sutikęs su pasiūlymu, riteris ir jo spalvinga „armija“, surinkta iš kaimelio gyventojų, leidžiasi į kelią.
Urologija
miniatiūra|Urologas atlieka operaciją
– chirurgijos šaka, tirianti šlapimo organų sistemos, (dažniausiai) vyrų lytinių organų ligas. Susijusi su nefrologija, andrologija, seksologija.
Gali būti skirstoma į šias disciplinas: endourologiją, laparoskopiją, urologinę onkologiją, neurourologiją, pediatrinę urologiją, andrologiją, rekonstrkctinę urologiją ir moterų urologiją.
Urologijos kaip mokslo ištakos - Senovės Egipte 3000 m. pr. m. e. Lietuvoje kaip atskira mokslo šaka susiformavo pirmoje XIX a. pusėje. Urologijos problemos iki 1842 m. nagrinėtos Vilniaus medicinos‑chirurgijos akademijoje, vėliau - Vilniaus medicinos draugijos posėdžiuose.
Literatūra
Lietuvoje išleistos šios knygos apie urologiją:
Latvijos šachmatų federacija
Latvijos šachmatų federacija (LŠF; ) – Latvijos šachmatų sporto organizacija, vienijanti šachmatų profesionalus ir mėgėjus. Atstovauja Latvijai Tarptautinėje šachmatų federacijoje (FIDE). Organizuojami čempionatai: Latvijos vyrų šachmatų čempionatas, Latvijos moterų šachmatų čempionatas, Latvijos komandų šachmatų čempionatas ir kiti.
Latvijos šachmatų federacijos prezidentas – Pēteris Šmidre.
Čilės moterų futbolo rinktinė
Čilės moterų futbolo rinktinė – Čilę atstovaujanti nacionalinė moterų futbolo komanda, kurią kontroliuoja Čilės futbolo federacija.
Kju sodai
right|thumb|240px| Kju soduose right|thumb|240px|Lelijų namo (šiltnamio) viduje right|thumb|180px| Princesės Augustos portretas, aut. Allan Ramsay, 1769 m. Kju sodai (angl. Kew gardens, oficialiai Karališkieji botanikos sodai) – vienas didžiausių pasaulio botanikos parkų Londone prie Temzės upės. Įsteigtas 1759 m., nuo 2003 m. UNESCO pasaulio paveldo dalis.
Kančiai
Kančiai – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Bendorių.
Kju sodai
Kju sodai užima 120 hektarų plotą su ekspozicijų, tyrimų ir kitais pastatais. Kju soduose yra apie 18680 augalų pavyzdžių, 7 mln. džiovintų augalų pavyzdžių, 130 000 tomų biblioteka, apie 1,25 mln. grybų rūšių pavyzdžių, sėklų bankas, taip pat piešinių, paveikslų, spaudos ir kt. Kju parke apsilanko daugiau nei 1,3 mln. lankytojų kasmet.
Istorija
Dabartinių Kju sodų vietoje žinomos aristokratų užmiesčio sodybos su sodais nuo XVI a. Dvariškiai čia apsigyvendavo norėdami būti netoli karališkųjų Ričmondo rūmų (sugriauti). XVIII a. pr. Velso princas Jurgis su žmona Karolina gyveno Ričmondo lodžijoje, o jų sūnus Frederikas valdė didelius žemės plotus Kju ir žinoma, kad jis kolekcionavo retų augalų pavyzdžius. Frederiko žmonai, princesei Augustai (1719–1772) po vyro mirties priskiriamas Kju sodų įsteigimas kartu su lordo Bjuto (1713–1792) ir botaniko Styveno Heilso pagalba. 1759 m. karališkosiose apskaitos knygose paminėtas užmokestis sodininkui Viljamui Aitonui už sodo priežiūrą Kju. Ši data laikoma Kju sodų pradžia. Buvo įgyvendinta ambicinga sodo praplėtimo programa pasamdant architektą Viljamą Čeimbersą, kuris 1761 m. suprojektavo oranžeriją ir 1762 m. − kiniško stiliaus pagodos bokštą bei kitus pastatus. Augalų pavyzdžiai buvo siunčiami iš užsienio ir 1768 m. sode buvo 2700 augalų rūšių pavyzdžių. 1772 m. po Augustos mirties jos nuosavybę Kju paveldėjo Jurgis III, kuris 1802 m. sujungė ją su Ričmondo nuosavybe. Iš to Kju sodų pavadinime naudojama daugiskaita.
Valdant Jurgiui IV ir Viljamui IV sodas sunyko dėl lėšų trūkumo ir karalių nesidomėjimo botanika. Po Viljamo IV mirties 1838 m. iždo tarnyba pavedė vadovaujant botanikui Džonui Lindliui išnagrinėti karališkųjų sodų būklę, po ko Kju sodai 1840 m. pervesti Medienos ir miškų tarnybos žinion, t. y. tapo visuomenės valdomais. 1841 m. direktoriumi paskirtas Glazgo universiteto botanikos profesorius Viljamas Hukeris prižiūrėjo sodų atgaivinimą. 1847 m. įsteigtas Ekonominės botanikos muziejus. 1848 m. pastatytas Palmių namas (šiltnamis), kuris sulaukė didelės sėkmės, sodus kelis kartus aplankė karalienė Viktorija, kuri buvo padovanojusi 18 ha žemės. Vadovaujant kraštovaizdžio architektui Viljamui Nesfyldui 1845 m. pradėtas sodų pertvarkymas. Jis parengė nacionalinio arboretumo planą, kuriame pasodintos daugiau nei 2000 augalų rūšių ir 1000 porūšių. V. Hukerio sūnus Džozefas tapo žymiu botaniku, dalyvavo ekspedicijose į Antarktį, Indiją ir Himalajus, rinko augalus. 1855 m. jis tapo Kju sodų direktoriumi-pavaduotoju, 1865 m. po tėvo mirties − direktoriumi. Privatiems botanikams dovanojant savo kolekcijas 1853 m. įsteigtas herbariumas, 1857 m. pastatytas antras muziejaus pastatas. 1863 m. atsidarė Tempereito namas. Fundatoriui Tomasui Džodrelui Filipsui-Džodrelui 1875 m. skyrus lėšų įsteigta laboratorija.
1879 m. dailininkė, keliautoja ir kolekcionuotoja Mariana Nort pasiūlė padovanoti daugiau nei 600 jos surinktų paveikslų Kju sodams ir už savo lėšas pastatyti jiems pastatą. Šis pasiūlymas buvo priimtas ir dabar soduose yra dailės galerija su daugiau nei 800 paveikslų, vaizduojančių įvairius augalus. 1910 m. atidarytas Miškininkystės muziejus. 1930 m. šalia herbariumo pastatytame pastate įsikūrė Imperatoriškasis mikologijos biuras. 1987 m. inauguruota Velso princesės konservatorija pagerbiant princesę Augustą. 1992 m. atsidarė lankytojų centras ir 1996 m. − japoniškas sodas. 2018 m. atnaujintas Tempereito namas.
Projekcinė geometrija
Projekcinė geometrija – geometrijos šaka, tirianti geometrinių figūrų savybes (vadinamas projekcines), kurių nekeičia projekciniai atvaizdžiai (pvz., figūros projektavimas).
Projekcinės geometrijos pagrindus XVII a. sukūrė Girard Desargues, suformulavęs perspektyvos teoriją, ir Blezas Paskalis, nagrinėjęs kūgio pjūvius.
Istorija
Projekcinės geometrijos pradininku yra laikomas prancūzų menininkas ir matematikas Žiraldas Desargesas (Girard Desargues), kuris ieškojo alternatyvaus piešimo perspektyva būdo. Desargesas apibrėžė euklidinę geometriją bendresnėje geometrinėje sistemoje. Projekcinė geometrija plačiau vystyti buvo pradėta XIX a. pirmoje pusėje. Istoriškai šią raidą galima laikyti tarpiniu žingsniu tarp analizinės geometrijos, kurią XVII a. pristatė Renė Dekartas, ir algebrinės geometrijos, kuri vaidino svarbų vaidmenį XX a.
Perėjimas nuo analizinės prie projekcinės geometrijos buvo atliktas pakeičiant įprastas Dekarto koordinates naujomis koordinatėmis, vadinamomis homogeninėmis koordinatėmis. Dėl šių koordinačių erdvė (pavyzdžiui, plokštuma) buvo papildyta „taškais begalybėje“.
XIX a. matematikai suprato, kad šiame naujame „homogeniškame“ kontekste daugelis teoremų tapo paprastos ir elegantiškos.
Videniškių valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Molėtų valsčiaus. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Molėtų rajonui (3 apylinkės).
Walter Thurnherr
Biografija
Valteris Turnheras gimė Mūryje, Šveicarijoje. Baigė fiziko specialybę Šveicarijos federaliniame technologijos institute Ciuriche. 1989 m. jis prisijungė prie Šveicarijos diplomatinio korpuso. 2002 m. V. Turnheras buvo paskirtas Šveicarijos federalinio užsienio reikalų departamento ministro Jozefo Daiso štabo viršininku. 2003 m. jis buvo paskirtas Federalinio ekonomikos, švietimo ir tyrimų departamento ministro Paskalio Kušpeno, o vėliau Jozefo Daiso ir galiausiai Doris Loithard štabo viršininku. Kai 2011 m. D. Loithard tapo Federalinio aplinkos, transporto, energetikos ir ryšių departamento ministre, V. Turnheras buvo paskirtas jos štabo viršininku.
Konfederacijos kancleris
2015 m. gruodžio 9 d. V. Turnheras kandidatavo į Šveicarijos konfederacijos kanclerio postą. Jis buvo pirmasis kandidatas per devyniasdešimt metų, neturėjęs nė vieno oponento. Šveicarijos konfederacijos kanclerį renka Šveicarijos Federalinė asamblėja. V. Turnheras surinko 230 balsų (iš 234 galimų). V. Turnheras pareigas pradėjo eiti 2016 m. sausio 1 d.
Juodės I tvenkinys
Juodės I tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 5,5 km į šiaurės rytus nuo Maišiagalos. Sudarytas užtvenkus Juodė II upę (Tolos intakas, Musės baseinas) 2,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus - 0,95 km, plotis - iki 0,22 km. Altitudė 122 m. Krantai aukštoki. Aplinkui daugiausia plyti pievos ir krūmynai. Tai I iš 4 Juodės tvenkinių kaskados. Priešsroviui iškart telkšo Juodės II tvenkinys. Šalia įsikūręs Juodės kaimas.
Tvenkinys įrengtas 1973 m.
Nimburkas
Nimburkas (, Neuenburg) – miestas Vidurio Čekijos krašte, Čekijoje. Nimburko rajono administracinis centras. Nutolęs 45 km į rytus nuo Prahos (priklauso Prahos metrapolitenui). Per miestą teka Elbė. 14 979 gyventojai (2016 m. duomenys).
Miestas įkurtas 1275 m., Otokaro II.
Komariškės
Komariškės – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Karvio.
Dilmuno kapinynai
Dilmuno kapinynai  – UNESCO pasaulio paveldo sąrašo objektas, apimantis nekropolio teritorijas pagrindinėje Bahreino saloje, datuojamas Dilmuno ir Um al-Nar kultūros laikotarpiais. Manoma, kad šiuose kapinynuose yra palaidota per 350 tūkst. žmonių.
Kasinėjimai
1889 m. vasarį kai kuriuos piliakalnius iškasė britų tyrinėtojas Džeimsas Teodoras Bentas ir jo žmona Mabel Bent. Pasak Bent dienoraščio, jie rado „… dramblio kaulo gabalėlių, anglies, stručio kiaušinio lukšto…“. Šie radiniai dabar yra saugomi Britų muziejuje, Londone. Teodoras Bentas paskelbė savo rezultatus dviejuose straipsniuose, tačiau išsamesnė ataskaita pasirodė Bento knygoje „Pietų Arabija“ (1900 m.).
XX amžiaus 5-ajame dešimtmetyje danų grupė kasinėjo bronzos amžiaus laikotarpio sostinėje Kalat al Bahreine, bei atrado keletą daiktų, datuojamų 4100-3700 metų pr. m. e. Tada šia vietove susidomėjo daugiau tyrinėtojų, kurie pradėjo tyrinėti šių kapų konstrukcijas ir turinį.
Prahos rytinis rajonas
Prahos rytinis rajonas  – vienas iš dvylikos Vidurio Čekijos krašto rajonų. Administracinis centras – Praha (į rajono sudėtį neįeina). 167 851 gyventojas (2016 m. duomenys).
Tutinas
Tutinas – miestas ir savivaldybė pietvakarių Serbijoje, Raškos apygardoje. 2022 m. savivaldybėje gyveno 33 053 gyventojai, o mieste – 11 169.
Istorija
Tutino teritorijoje esanti Gluhavicos gyvenvietė tikriausiai yra seniausias savivaldybės kaimas.
Iki 1912 m. Tutinas buvo nedidelė gyvenvietė su 20 namų. XX a. gyvenvietė smarkiai išsiplėtė: pastatyti viešieji pastatai, sveikatos punktas, mokykla ir parduotuvės. Antrojo pasaulinio karo metais 1941–1943 m. Tutinas priklausė Italijos protektoratui Albanijoje, o 1943–1944 m. – Albanijos karalystei, kuri buvo nacistinės Vokietijos marionetinė valstybė.
Tutinas buvo pirmoji Serbijos savivaldybė, kurioje įdiegta atsinaujinanti vėjo energija.
Tautinė sudėtis
2022 m. duomenimis miesto gyventojai yra:
Ezio Scida stadionas
Stadio Ezio Scida – futbolo stadionas Krotonės mieste, Italijoje. Talpina 9 631 žiūrovą. Jame namų rungtynes žaidžia FC Crotone futbolo klubas.
Magribo–Europos dujotiekis
Magribo–Europos dujotiekis – tarpvalstybinis povandeninis magistralinis dujotiekis, jungiantis Alžyro, Maroko, Portugalijos ir Ispanijos gamtinių dujų perdavimo sistemas.
Dujotiekiu tiekiamos dujos iš Hasi Rmelio dujų telkinio Alžyre, kuris yra 18-as didžiausias gamtinių dujų telkinys pasaulyje, per Maroką į Ispanijos miestą Kordobą. Dujotiekis Ispanijos taip pat sujungtas su dujotiekiais į Portugaliją.
Istorija
1992 m. Ispanijos ir Alžyro vyriausybių atstovai pasirašė susitarimą dujotiekio statybos darbams plėtoti. 1996 m. lapkričio 1 d. dujotiekis oficialiai atidarytas.
2021 m. dėl Alžyro–Maroko santykių krizės, Alžyro vyriausybė priėmė sprendimą stabdyti dujų tranzitą per Maroko teritorijas.
Klaus Kinski
Klausas Kinskis (, tikrasis vardas – Klaus Gunther Nakszynski; 1926 m. spalio 18 d. – 1991 m. lapkričio 23 d.) – vokiečių aktorius, suvaidinęs daugiau kaip 130 filmų.
Biografija
Kinskis gimė vokiečių šeimoje Sopote, kuris 1920–39 m. buvo valdomas Tautų Lygos ir priklausė Dancigo miestui. Jo tėvas Bruno Nakszynski, lenkų kilmės vokietis, tapęs farmacininku po nepavykusios operos solisto karjeros, o motina Susanne – slaugytoja, vietinio pastoriaus dukra. Šeimoje dar augo 3 vaikai: Inge, Arne ir Hansas-Joachimas. Jie sunkiai vertėsi ir 1931 m. persikėlė į Berlyną, tačiau ir čia padėtis nepagerėjo. Šeima gavo Vokietijos pilietybę, o Klausas 1936 m. pradėjo lankyti princo Henriko vardo gimnaziją.
Būdamas 17 metų, 1943 m. Kinskis buvo paimtas į Vokietijos kariuomenę. 1944 m. žiemą jis buvo perkeltas į Olandiją, kur pirmą kartą atsidūrė kare, tačiau jau antrąją dieną buvo sužeistas ir pateko į britų nelaisvę.
Savo autobiografijoje, išleistoje 1988 m., Kinskis pateikė kitą įvykių versiją: esą jis buvo nuteistas vokiečių karo lauko teismo kaip dezertyras, tačiau sugebėjo pabėgti ir pasiduoti britų patruliui, kuris prieš tai jį sužeidė į ranką.
Po gydymo ir tardymų Kinskis buvo perkeltas į Britaniją, kur kalėjo karo belaisvių stovykloje „Camp 186“ Kolčesteryje.
Nelaisvėje jis ėmė vaidinti kitiems kaliniams, o karui pasibaigus, 1946 m. buvo grąžintas į Vokietiją, išbuvęs nelaisvėje metus ir 4 mėnesius, tačiau tėvų neberado gyvų: tėvas mirė, o motina žuvo bombardavimo metu.
Klausas ėmė vaidinti, pradžioje prisijungęs prie keliaujančios artistų trupės ir pasivadinęs Klausu Kinskiu. 1946 m. jis ėmė dirbti teatre Berlyne, tačiau po metų buvo atleistas dėl „neprognozuojamo elgesio“. Jį samdė kiti teatrai, tačiau po kurio laiko atsisakydavo paslaugų dėl neįprasto, agresyvaus ir emociškai nepastovaus elgesio. 1950 m. jis 3 dienas gulėjo psichiatrijos ligoninėje, kur jam preliminariai buvo diagnozuota šizofrenija. Tuo metu jis vis rečiau buvo kviečiamas vaidinti teatre ar kine, todėl per 1955 m. net du kartus mėgino nusižudyti.
1956 m. jis nesėkmingai mėgino įsidarbinti teatre Vienoje, tačiau nesėkmės Vokietijoje atbaidė teatro vadovus. Negaudamas darbo, Kinskis ėmė skaityti monologus ir atlikti vieno asmens vaidinimus. Jo repertuare buvo Šekspyro bei Oskaro Vaildo kūriniai, ir jis gana sėkmingai keliavo su savo programa po Austriją, Vokietiją ir Šveicariją.
Kine Kinskis debiutavo dar 1948 m. filme „Morturi“. Vėliau jis dažniausiai buvo kviečiamas vaidinti juostose apie karą: „Decision Before Dawn“ (1951 m.) arba „A Time to Love and a Time to Die“ (1958 m.).
Septintojo praeito amžiaus dešimtmečio pabaigoje jis persikėlė į Italiją, kur atliko nemažai vaidmenų tuo metu populiariuose „spageti“ vesternuose: „Keliais doleriais daugiau“ (1965 m.), „Kulka generolui“ (1966 m)., „Didžioji tyla“ (1968 m.) ir „Genijus, du bendrininkai ir naivuolis“ (1975 m.). 1981 m. Kinskis atmetė pasiūlymą vaidinti pirmajame filme apie Indianos Džounso nuotykius, nes šio scenarijus pasirodė prastas.
Vėliau aktorius sėkmingai bendradarbiavo su režisieriumi Werner Herzog ir vaidino 5 jo filmuose: „Aguirre: der Zorn Gottes“ (1972 m.), „Woyzeck“ (1978 m.), „Nosferatu the Vampyre“ (1979 m.), „Fitzcarraldo“ (1982 m.) ir „Cobra Verde“ (1987 m.).
1989 m. jis režisavo savo vienintelį filmą „Paganinis“ apie legendinį italų smuikininką, kuriame pats vaidino kartu su sūnumi Nikolai ir tuometine gyvenimo drauge Debora Caprioglio.
Kinskis mirė nuo širdies smūgio Lagunitas, Kalifornijoje. Jo palaikai buvo kremuoti, o pelenai buvo išbarstyti Ramiajame vandenyne. Iš 3 jo vaikų laidotuvių ceremonijoje dalyvavo tik sūnus Nikolai.
Šeima
Kinskis buvo vedęs 3 kartus: 1987–1989 m. jo gyvenimo partnere buvo italų aktorė Debora Caprioglio.
Petroniškės
Petroniškės – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Ažulaukės.
FC Crotone
Krotonės futbolo klubas (Football Club Crotone) – Italijos futbolo klubas iš Krotonės miesto.
Istorija
Klubas įkurtas 1910 m. Žaisdavo žemesniuose divizionuose.
2015–2016 m. klubas užėmė antrą vietą Serie B lygoje ir pirmą kartą istorijoje pateko į Serie A.
2016-2017 m. Serie A pirmenybėse užėmė 17 vietą, kuri garantavo išlikimą elitinėje lygoje.
Komandos spalvos
Raudona ir mėlyna. Klubas žaidžia raudonais mėlynais marškinėliais, kurie turi vertikalius dryžius, mėlynais šortais, ir mėlynomis kojinėmis.
Svečiuose žaidžia baltomis aprangomis su raudonai mėlynu skersu dryžiumi.
Trečia apranga – geltoni marškinėliai su raudonai mėlynu skersu dryžiumi, mėlyni šortai ir geltonos kojinės.
Stadionas
Klubas namų rungtynes žaidžia Stadio Ezio Scida. Stadiono talpa viršija devynis tūkstančius žiūrovų.
Agridžento archeologinė vietovė
Agridžento archeologinė vietovė (it. Valle dei Templi) – archeologinė vietovė Agridžento mieste, Sicilijos saloje, Italijoje. Ši vietovė yra vienas didžiausių Didžiosios Graikijos meno ir architektūros pavyzdžių, taip pat vienas lankomiausių objektų Sicilijoje.
1997 m. ši vietovė buvo įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Archeologinė vieta kartu su visu šventyklos slėniu yra didžiausia visame pasaulyje, užimanti 1 300 hektarų plotą.
Šventyklos
Šioje vietoje buvo atrastos 7 dorėninio orderio stiliaus šventyklos:
Senoji Gegužinė
Senoji Gegužinė – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje šiaurėje, kairiajame Neries krante, šalia kelio. Tai dabartinė vakarinė Gegužinės bažnytkaimio dalis, kurią mena Senosios Gegužinės gatvė. Buvusioje Gegužinės dvaro vietoje įkurta kaimo turizmo sodyba „Senosios Gegužinės ūkis“.
Istorija
Senoji Gegužinė įsikūrė prie Beržės upelio žiočių, kur jis įteka į Nerį. Čia XIV a. buvo Gegužinės dvaras, kitapus Neries – Gegužinės palivarko vieta. 1545 m. Stanislovas Astikavičius visą savo paveldėtą turtą, taip pat ir Gegužinės dvarą paliko savo broliui, Naugardo vaivadai Grigaliui Astikavičiui. Tuo metu Gegužinėje buvo 6 karčemos, vandens malūnas.
Paskutinį kartą gyvenviečių sąrašuose minima 1970 m. gyventojų surašymo suvestinėse, o 1972 m. administracinio-teritorinio suskirstymo žinyne jau nebeaptinkama.
Užačiškės
Užačiškės – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Ažulaukės.
UEFA Čempionų Lygos himnas
thumb|150px|upright|UEFA Čempionų Lygos taurė UEFA Čempionų lygos himną, oficialiai pavadintą tiesiog „Čempionų lyga“, suderino Tonis Britten'as pagal Frydricho Hendelio „Sadoka Priest“. UEFA paprašė Britten'o 1992 m. aranžuoti savo himną, jį atliko Karališkosios filharmonijos orkestras ir St. Martin in the Fields choras. Himnas sukurtas trimis kalbomis: anglų, vokiečių ir prancūzų. Jis atliekamas prieš kiekvienas UEFA Čempionų lygos rungtynes, taip pat televizijos transliacijų pradžioje ir pabaigoje. Pilnas himnas yra maždaug trijų minučių ilgio. Himnas niekada nebuvo išleistas komerciškai pagal jo originalią versiją.
Žodžiai
Ce sont les meilleures équipes Sie sind die allerbesten Mannschaften The main event
Choru:
Die Meister Die Besten Les Grandes Équipes The Champions
Une grande réunion Eine große sportliche Veranstaltung The main event
Ils sont les meilleurs Sie sind die Besten These are the champions
Choru: (choru pakartoti 2 kartus) ''
Kiti puslapiai
ליגת האלופות
Kenzō Shirai
Kenzō Shirai (, g. 1996 m. rugpjūčio 24 d. Jokohamoje) – Japonijos sportinės gimnastikos atstovas, olimpinis ir pasaulio čempionas.
Technika
Pagal sportininką pavadinti šeši oficialūs vyrų sportinės gimnastikos pratimai:
Biografija
2013 m. būdamas 13-os Shirai atrinkta atstovauti Japoniją pasaulio čempionate. Japonas buvo jauniausias čempionato dalyvis ir iškovojo aukso medalį laisvųjų pratimų rungtyje. 2015 m. Shirai pelnė du pasaulio čempionato aukso medalius komandinėje įskaitoje ir laisvųjų pratimų varžybose. Savo debiutinėse 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse japonas pelnė bronzą atraminių šuolių varžybose ir auksą kartu su Japonijos nacionaline rinktine. 2017 m. tapo pasaulio čempionu laisvųjų pratimų ir atraminių šuolių rungtyse.
Nassim Hnid
Karjera
Nuo 2016 m. atstovavo CS Sfaxien, kuris rungtyniavo aukščiausioje Tuniso lygoje. Už 600 000 eurų parduotas ir nuo 2020 m. karjerą tęsė Graikijoje.
2020 m. rugpjūčio 20 d. pristatytas Atėnų AEK svetainėje. Sutartis turėjo galioti iki 2024 m. vasaros.
2022 m. persikėlė į Maroką, priklausė Churibgos „Olympique“.
2023 m. vasario 6 d. oficiali Žalgirio klubo svetainė pranešė apie pasiektą susitarimą su tunisiečiu.
2023 m. kovo 14 d. pelnė įvartį A lygos rungtynėse prieš FK Kauno Žalgiris. Po žaidėjo tikslaus smūgio FK Žalgiris pirmavo rezultatu 1:0, tačiau nesugebėjo išlaikyti persvaros ir mačas baigėsi lygiosiomis (1:1).
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinė
Kitados atstovavo Tuniso U–21 ir U–23 jaunimo rinktinėms. Rungtyniavo nacionalinėje komandoje ir 2019 m. sužaidė dvejas rungtynes.
Advokatas mokesčių teisės specialistas
Advokatas mokesčių teisės specialistas – advokatas specialistas (Fachanwalt) mokesčių teisės srityje (mokesčių teisės specializacijos advokatas; advokatas mokestininkas); profesinis Vokietijos advokatų titulas. Vienas seniausių oficialiai pripažįstamų advokatų specializacijų Vokietijoje. Įtvirtintas Vokietijos advokatūros įstatyme (BRAO 43c §).