cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leikštikas
Šiaurrytinėje pakrantėje yra poilsiavietė.
Tarptautinis prognozės indeksas
Tarptautinis prognozės indeksas IPI
Kiekvienas šių faktorių vertinamas vienetu : Suskaičiuojama balų suma parodo ligonio prognozę:
Amžiui adaptuotas tarptautinis prognozės indeksas aaIPI
. Kadangi limfomų gydymas yra parenkamas individualiai, atsižvelgiant į ligonių amžių, prognostinis indeksas turi didesnę vertę jį pritaikius prie amžiaus. Tokiu atveju naudojama supaprastinta schema, apskaičiuojant skirtingus parametrus ligoniams iki 60 metų ir daugiau 60 metų amžiaus. Iki 60 metų amžiaus ligoniams: Vyresniems nei 60 metų ligoniams: Šiuo atveju taip pat kiekvienas punktas įvertinamas vienetu ir apskaičiuojama suma. Šitaip galima kinikiniuose tyrimuose palyginti skirtingos prognozės ligonių grupes.
Pierre Littbarski
(g. 1960 m. balandžio 16 d.) – buvęs Vokietijos futbolininkas, rungtyniavęs Vokietijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1981–1990 m.
Pakalniškių piliakalnis (Radviliškis)
Pakalniškių piliakalnis su gyvenviete, Kleboniškių kalnas, Kleboniškės, Piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A629K) – piliakalnis Radviliškio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Pakalniškių kaimo, Pakalniškių seniūnija. Pasiekiamas nuo kelio keliu Pakalniškiai – Rozalimas nuo Pakalniškių centro pavažiavus keliuku 330 m į šiaurę link kapinių, už jų dar 100 m į mišką, laikantis dešinės, iki čia esančios nedidelės laukymės – yra kairėje, į vakarus nuo jos. Pastatyta rodyklė prie Kleboniškių vėjo malūno.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje dešiniajame Daugyvenės krante. Aikštelė netaisyklingo trikampio formos, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 25 m ilgio, 15 m pločio šiaurės rytų gale. Šlaitai statūs, 6-­8 m aukščio. Piliakalnis apaugęs pušimis.
Į pietryčius nuo piliakalnio yra 0,2 ha ploto papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1996 m. 30 cm storio I tūkstantmečio pr. m. e. kultūriniame sluoksnyje rasta lygios keramikos, molio tinko. Vakarinėje pašlaitėje yra I tūkstantmečio vidurio pilkapynas.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1986 m. ir 1996 m. atliko Bronius Dakanis. 1986 m. ištirtas bendras 0,3 m² plotas pietvakarių ir pietryčių aikštelės kraštuose, kur rasti akmenų grindiniai, degėsių bei lipdyta šukė. 1996 m. piliakalnyje ištirtas bendras 5 m² dydžio plotas, taip pat rasti akmenų grindiniai. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e.
800px|center|Pakalniškių piliakalnis iš pietryčių pusės
Luokstenės piliakalnis
Luokstenės piliakalnis – buvęs piliakalnis Žiemgaloje, Pliavinių savivaldybės teritorijoje, Klintainės valsčius, Latvija. Pasiekiamas keliu E22 Ryga – Pliavinios, 119 kilometre, į rytus nuo Stukmanių, Dauguvos upėje (Pliavinių hidroelektrinės tvenkinyje).
Piliakalnis
Piliakalnis buvo įrengtas Dauguvos dešiniajame krante, prie Luokstinios upės įtakos. Archeologiniai tyrimai parodė, kad piliakalnis pergyveno du ryškius laikotarpius. III a. – XI a. jame buvo sėlių pilis. XIV a. vykstant centralizuotos Lietuvos valstybės kūrimuisi ir užkariaujant Livonijos žemes į šiaurę nuo Dauguvos, gynybinė pilis buvo pastatyta prie Aiviekstės, kur kryžiavosi dauguma didžiųjų kelių. Vėliau tinkamu mūrinei piliai pasirodė ir gyventojų paliktas Luokstenės piliakalnis. Jame XIV a. pabaigoje pastatyta arkivyskupo vasalo pilis, turėjusi atlaikyti lietuvių antpuolius.
Bareljefas
thumb|250px|Senovės persų bareljefas ([[Nakše Rostamas, Achemenidų imperija)]]
Bareljefas ( „žemas iškilumas“) – skulptūrinio reljefo pobūdis, kai plastinis vaizdas iškilęs virš fono plokštumos mažiau negu per pusę savo apimties (gilesnis vadinamas horeljefu). Plačiai taikomas skulptūroje, taikomosios dekoratyvinės dailės dirbiniuose, medaliuose, monetose; dažna architektūrinio dekoro priemonė.
Bareljefų užuomazgos yra dar neolite ant akmenų išskaptuoti petroglifai. Ypač paplito Antikoje, senovės Rytuose (bareljefais puošti šventyklų frontonai, frizai, triumfo arkos, kolonos. Vėliau bareljefų naudojimas suklestėjo Renesanso architektūroje ir dailėje; ypač gausiai taikytas baroko interjerų puošyboje. Lietuvoje bareljefas pradėtas naudoti nuo XV a. (vienas pirmųjų pavyzdžių – Vilniaus herbas).
Skarotoji pušis
Skarotoji pušis (Pinus coulteri) – pušinių šeimai (Pinaceae) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi Šiaurės Amerikos vakaruose: Kalifornijoje (JAV) ir Žemutinėje Kalifornijoje (Meksika).
Aukštis iki 24 m, kamieno skersmuo – iki 1 m. Laja plati, netaisyklinga. Žievė tamsiai pilka, ruda ar beveik juoda, giliai sueižėjusi, su netaisyklingais rumbais. Spygliai 15-30 cm ilgio, 2 mm storio, susitelkę po 3. Kankorėžiai cilindriški arba kiaušiniški 20-35 cm ilgio, su 3 cm ilgio žvyneliais, sunkiausi iš visų pušų. Sėklos 15-22 mm ilgio, su 25 mm ilgio skristuku.
Mediena minkšta, trapi, todėl naudojama nebent malkoms. Auga 200–2300 m aukštyje, sausose, uolingose dirvose.
Guido Buchwald
(g. 1961 m. sausio 24 d.) – buvęs Vokietijos futbolininkas, rungtyniavęs Vokietijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1984–1994 m.
Chosrovas II
Chosrovas II arba Chosrovas Parvizas ( – „Chosrovas Pergalingasis“; ~570–628 m.) – Sasanidų dinastijai priklausęs Persijos karalius, valdęs 591–628 m.
Chosrovas II buvo Chosrovo I vaikaitis ir Hormizdo IV sūnus. 590 m. dėdėms nužudžius jo tėvą karalių Hormizdą IV jis pabėgo į Bizantiją. Ten jis užmezgė draugiškus ryšius su imperatoriumi Mauricijumi ir jo remiamas 591 m. sumušė Persijos karaliumi pasiskelbusio Bahramo IV Čubino kariuomenę. Užėmęs sostą, Chosrovas II nutraukė ilgalaikius karus su Bizantija ir taikos sutartimi perleido jai dalį Užkaukazės, grąžino kai kurias anksčiau užimtas valdas. Jis taip pat nužudė savo dėdę Vindujihą dėl Hormizdo IV žmogžudystės, dėl to kitas dėdė Vistamas surengė sukilimą. Jį Chosrovui II pavyko numalšinti. 602 m. Bizantijos imperatorių Mauricijų nužudė Fokas, todėl Chosrovas II atnaujino karą su Bizantiją. Jis užėmė jos valdytą Siriją, Palestiną, Egiptą ir kitus kraštus. Atrėmė baltųjų hunų antpuolius iš šiaurės rytų. 627–628 m. persų užimtas žemes Azijoje ir Egipte atsiėmė Bizantijos imperatorius Heraklėjas. Be to, 627 m. į Iraną įsiveržė chazarai. Tuo pasinaudojęs Heraklėjas surengė žygį į sostinę Ktesifoną ir ją užėmė. Chosrovo II sūnus Kavadas II sukilo prieš tėvą, įsakė nužudyti jį ir savo brolius. Perėmęs valdžią sudarė taiką su Bizantija. Chosrovas II buvo paskutinis iš didžiųjų Persijos valdovų. Po jo mirties prasidėjo suirutė, o 633 m. į Persiją įsiveržė musulmonai.
Chosrovas II buvo mokslininkų, poetų, juvelyrų, skulptorių globėjas. Ypač jis domėjosi muzika (jo laikotarpiu kūrė žymūs muzikai – Barbadas, Bamšadas, Sarkašas, Nagisa). Nors buvo zoroastras, valdovas buvo atviras krikščionybei, jo žmona Širin buvo krikščionė. Pasakojama, kad Chosrovui II laišką su raginimu atsiversti į islamą nusiuntė pranašas Mohametas, bet karalius tą laišką suplėšė.
XI a. persų poetas Nizamas Gandžavis sukūrė žymią romantinę poemą „Chosrovas ir Širin“, kurios pagrindiniai veikėjai yra karalius Chosrovas II ir jo sirų mylimoji Širin.
Chlodnės Vlukai
Chlodnės Vlukai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krynkų valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Bombomas
thumb|250px|San Tomė ir Prinsipės žemėlapis Bombomas − San Tomė ir Prinsipės sala Atlanto vandenyne, Gvinėjos įlankoje; į šiaurę nuo Prinsipės salos. Iškilusi 59 metrus.
Sala yra 2012 m. įsteigto Prinsipės biosferos rezervato dalis.
Johann Pachelbel
Johanas Pachelbelis (pakrikštytas 1653 m. rugsėjo mėn. – mirė 1706 m. kovo 3 d.) – žymus vokiečių baroko epochos kompozitorius, vargonininkas, pedagogas, puoselėjęs pietų Vokietijos vargonininkavimo tradicijas.
Biografija
Gimė 1653 m. Niurnberge, dabartinėje Vokietijoje, vynininko Johann Pachelbell (g. 1613 m.) ir jo antros žmonos Anna (Anne) Maria Mair šeimoje. Tiksli gimimo data nėra žinoma, bet kadangi jis buvo pakrikštytas rugsėjo 1 d., manoma gimė vėlyvą rugpjūtį.
J. Pachelbelis mokėsi muzikos pagrindų pas muziką ir vokalo mokytoją Heinrich Schwemmer, kuris vėliau tapo Šv. Sebaldo bažnyčios vargonininku, ir Georg Caspar Wecker, kuris išmokė jį kompozicijos bei groti klavišiniais instrumentais. 1669 m. įstojo į Altdorfo universitetą, po pusmečio buvo priverstas išeiti, nes tėvas nebeturėjo pakankamai lėšų jį išlaikyti. 1670 m. įstojo į gimnaziją Rėgensburge, mokėsi pas Kaspar Prentz, studijavo tuo metu garsių italų kompozitorių kūrybą.
1678 m. liepą apsigyveno Erfurte, vedė du kartus. 1681 m. Barbara Gabler, tačiau 1683 m. spalį Barbara ir jų vienintelis sūnus mirė nuo maro. Antrą kartą, 1684 m. vedė vario apdirbėjo dukterį Judith Drommer (Trummert), kuri pagimdė 5 sūnus ir 2 dukteris. Dirbo vargonininku Erfurto protestantiškoje Pamaldininko bažnyčioje. Jis buvo atsakingas už vargonų priežiūrą bei rašė preludus ir choralus mišioms.
Paskutiniais gyvenimo metais grįžo į Niurnbergą, kur ir 1706 m. kovo 3 d. mirė, palaidotas Šv. Roko kapinėse.
Kūryba
J. Pachelbelio muzika buvo įtakota pietų Vokietijos, italų bei prancūzų kompozitorių. Jo kūryba pasižymi skaidriu, nesudėtingu kontrapunktiniu stiliumi, pabrėžiančiu aiškią bei harmoningą melodiją. Rašė kompozicijas vargonams, klavesinui, kameriniam ansambliui bei vokalui.
Anne-Marie Rindom
Anė Mari Rindom (Anne-Marie Rindom, g. 1991 m. birželio 14 d.; Seleredo k., Rudersdalio sav.) – Danijos buriuotoja sportinėmis jachtomis, olimpinė čempionė.
Biografija
Savo debiutinėse 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse danė užėmė 13-ą vieta. 2015 m. sportininkė pirmą kartą tapo Laser Radial klasės pasaulio čempione.
Gėlų futbolas
Gėlų futbolas (,, sutrumpintai Peil arba Caid), paprastai Airijoje vadinamas futbolu arba „gah“ – komandinė airių sporto šaka. Gėlų futbolas žaidžiamas tarp dviejų komandų stačiakampėje aikštėje ant žolės. Aikštėje vienu metu žaidžia po 15 kiekvienos komandos žaidėjų. Žaidimo tikslas yra spiriant arba smūgiuojant kamuoliu pataikyti į kitos komandos vartus (3 taškai) arba pataikant tarp dviejų vertikalių stulpų, esančių virš vartų maždaug 2,5 m aukštyje virš žemės (1 taškas).
Anne-Marie Rindom
Biografija
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Rindom dalyvavo moterų vienviečių jachtų varžybose. Sportininkė laimėjo vieną iš dešimties plaukimų ir užėmė 7-ą vietą finaliniame plaukime. Iš viso surinkusi 71-ą tašką Danijos atstovė pelnė bronzos medalį.
Gėlų futbolas
Žaidimas pradedamas į aikštę išmetant kamuolį, primenantį tinklinio. Žaidimo metu kamuolys gali būti nešamas, varomas, spiriamas, perduodamas rankomis arba numetamas, o vėliau spardomas aukštyn į rankas. Žaidimo metu taškus galima pelnyti dviem būdais – taškais ir įvarčiais. Taškas yra skiriamas už spyrį arba perdavimą ranka per skersinį, esantį virš vartų. Apie pelnytą tašką praneša teisėjas, iškeldamas baltą vėliavą. Įvartis skiriamas už kamuolio įmušimą į tinklą, apie kurį signalizuoja teisėjas, iškeldamas žalią vėliavą. Gėlų futbolo žaidėju pozicijos yra panašios į futbolo. Komandą sudaro vienas vartininkas, šeši gynėjai, du vidurio saugai ir šeši puolėjai.
Anne-Marie Rindom
Biografija
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Danijos atstovė startavo moterų Laser Radial varžybose. Sportininkė laimėjo vieną iš dešimties plaukimų ir užėmė 7-ą vietą finaliniame plaukime. Iš viso surinkusi 78-is baudos taškus Anne-Marie Rindom tapo olimpine čempione. Sportininkė tapo pirmąją Danijos atstove laimėjusia Laser Radial klasės olimpinį auksą.
Gėlų futbolas
Gėlų futbolas yra viena iš keturių sporto šakų (bendrai vadinamų „Gėlų žaidynėmis“), kurias reguliuoja Gėlų atletikos asociacija (GAA), didžiausia sporto organizacija Airijos saloje. Kartu su herlingu ir kamogiu, gėlų futbolas yra viena iš nedaugelio išlikusių sporto šakų, kurios žaidėjams, treneriams ir vadovams griežtai draudžiama gauti bet kokios formos atlygį. Daugiausia gėlų futbolas žaidžiamas Airijos saloje, nors asociacija turi padalinius Didžiojoje Britanijoje, žemyninėje Europoje, Šiaurės Amerikoje, Afrikoje, Azijoje ir Australijoje.
Dublino Croke Park stadione kasmet yra rengiamas Visos Airijos gėlų futbolo čempionato finalas, į kurį susirenka virš 80 tūkstančių žmonių. Per metus Airijoje vyksta trys pagrindinės gėlų futbolo varžybos: Nacionalinės gėlų futbolo lygos varžybos ir Visos Airijos gėlų futbolo čempionatas vyksta tarp salos grafysčių, tuo tarpu Visos Airijos gėlų futbolo klubų čempionate varžosi atskiri futbolo klubai. Visos Airijos gėlų futbolo čempionatas laikomas prestižiškiausiu gėlų futbolo renginiu. Už Airijos ribų gėlų futbolas daugiausiai žaidžiamas tarp airių diasporos narių. Gaelic Park stadionas Niujorke yra didžiausia gėlų sporto arena už Airijos ribų.
GAA reguliuojamas gėlų futbolas yra tik vyrų sporto šaka. Vis dėlto, susijusią moterų gėlų futbolo sporto šaką reglamentuoja Moterų gėlų futbolo asociacija.
Leistinis
left|120px
Leistinis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 8 km į pietvakarius nuo Labanoro, Čiulų miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,18 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 151,5 m. Krantai miškingi, žemi, į vakarus yra nutįsusi užpelkėjusi įlanka. Ežeras nenutekantis, priklauso Stirnės upelio baseinui (Žeimenos upės intako Lakajos baseinas).
Rašizmas
thumb|250px|[[Georgijaus juosta|Georgijaus juostos ir raidės „Z“ (Rusijos agresijos Ukrainoje simbolis) derinys – abu simboliai siejami su rašizmu]]
Rašizmas (, < Раша – angliškas Rusijos pavadinimas  pagal tarimą + фашизм – 'fašizmas'), rusizmas, arba rusiškasis fašizmas  – mokslininkų, politikų ir publicistų vartojamas terminas Vladimiro Putino valdomoje Rusijos Federacijoje vyraujančiai politinei ideologijai bei socialinėms praktikoms ir Rusijos karinio ekspansionizmo ideologijai apibūdinti. Anot rašizmo tyrėjų, rašizmo ideologija susiformavo rusų „ypatingos civilizacinės misijos“ (pvz., „Maskva – trečioji Roma“) ir ekspansionizmo, pasireiškiančio antivakarietiškomis nuostatomis bei imperialistinėmis ambicijomis, idėjų pagrindu. Ukrainos valdžios atstovai ir žiniasklaida „rašisto“ terminą dažnai taiko Rusijos ginkluotųjų pajėgų asmenims ir Rusijos karinės agresijos prieš Ukrainą šalininkams.
Terminas
Anot amerikiečių istoriko Timočio Snaiderio, terminas susidarė trijų kalbų – anglų, ukrainiečių ir rusų – pagrindu, susijungus žodžiams „Rusija“ ir „fašizmas“. Pradėtas vartoti 1995 m. Pirmojo Čečėnijos karo metu, o išpopuliarėjo po 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą.
Vartojimo istorija
„Rašizmo“ terminas pradėjo plisti neformalioje aplinkoje 2008 m. Rusijos–Gruzijos karo metu. Po Krymo aneksijos, Malaizijos oro linijų lėktuvo Boeing 777 numušimo prie Donecko 2014 m. liepos 14 d. ir Rusijos–Ukrainos karo pradžios 2014 m. išpopuliarėjo Ukrainos žiniasklaidoje. Pasauliniu mastu paplito 2022 m., Rusijai užpuolus Ukrainą.
Ivanas Iljinas
T. Snaiderio nuomone, V. Putino ir jo režimo ideologija paveikta rusų filosofo Ivano Iljino nacionalistinių ir fašistinių idėjų. I. Iljino filosofiją kaip pagrindinį V. Putino ideologijos įkvėpimo šaltinį mini ir kiti apžvalgininkai. Atkreipiamas dėmesys, kad V. Putinas organizavo I. Iljino palaikų pergabenimą į Rusiją, 2009 m. dalyvavo jo kapo pašventinimo ceremonijoje, dažnai cituoja I. Iljiną savo kalbose, o filosofo knygą „Ką Rusijos suskaidymas reikštų pasaului” sakė skaitęs ne vieną kartą. Pasak T. Snaiderio, I. Iljinas „pateikė metafizinį ir moralinį politinio totalitarizmo pateisinimą“ fašistinės valstybės pavidalu, o V. Putinas jo idėjas „atgaivino ir išaukštino“. I. Iljino knygą „Mūsų užduotys“ Rusijos vyriausybė 2013 m. rekomendavo kaip būtiną literatūrą valstybės pareigūnams.
Aleksandras Duginas
thumb|180px|Aleksandras Duginas, vienas iš rašizmo ideologų 1997 m. savo tradicionalistinėmis pažiūromis pagarsėjęs Rusijos politinis filosofas Aleksandras Duginas išleido knygą „Geopolitikos pagrindai: Rusijos geopolitinė ateitis“, kurioje įrodinėjo, kad Ukraina turi būti aneksuota Rusijos, nes „Ukraina kaip valstybė neturi geopolitinės reikšmės“, „jokios ypatingos kultūrinės svarbos ar visuotinės reikšmės, jokio geografinio unikalumo, jokio etninio išskirtinumo“, „tam tikros jos teritorinės ambicijos kelia didžiulį pavojų visai Eurazijai ir, neišsprendus Ukrainos problemos, apskritai beprasmiška kalbėti apie kontinentinę politiką“. Pasak A. Dugino, Ukrainai negalima leisti likti nepriklausoma, nebent ji būtų „sanitarinis kordonas“ supervalstybės „Eurazijos-Rusijos“ pakraštyje. Manoma, kad knyga galėjo turėti įtakos V. Putino užsienio politikai, kurios rezultatas – Rusijos invazija į Ukrainą 2022 m. Taip pat 1997 m. straipsnyje „Fašizmas – be sienų ir raudonas“ A. Duginas sveikino, pasak jo, „originalaus, tikro, radikaliai revoliucinio ir nuoseklaus fašistų fašizmo“ atsiradimą Rusijoje. Anksčiau, 1992 m., kitame straipsnyje jis gynė „fašizmą“ kaip neturintį nieko bendro su „rasistiniais ir šovinistiniais nacionalsocializmo aspektais“, teigdamas, kad „Rusijos fašizmas yra natūralaus nacionalinio konservatizmo ir aistringo tikrų pokyčių troškimo derinys“. Laikoma, kad kita A. Dugino knyga, „Ketvirtoji politikos teorija“, išleista 2009 m., turėjo įtakos agresyviai Rusijos politikai Donbase, o taip pat ir Europos kraštutinių dešiniųjų judėjimui.
Nors A. Dugino asmeniniai santykiai su V. Putinu nėra visiškai aiškūs, A. Dugino įtaka, amerikiečių žurnalistės Kati Jang (Cathy Young) nuomone, Rusijos kariniuose ir saugumo sluoksniuose egzistuoja. XX a. dešimtajame dešimtmetyje jis tapo Rusijos ginkluotųjų pajėgų generalinio štabo karo akademijos dėstytoju, o jo „Geopolitikos pagrindai“ – mokymo programos dalimi toje ir kitose karo/policijos akademijose ir aukštosiose mokyklose. Anot amerikiečių politologo Džono B. Danlopo (John Barrett Dunlop), „pokomunistiniu laikotarpiu Rusijoje tikriausiai nebuvo išleista kita knyga, kuri būtų dariusi tokią įtaką Rusijos kariuomenės, policijos ir užsienio politikos elitui kaip […] „Geopolitikos pagrindai“.
Timofejus Sergeicevas
Žiniasklaidos grupės „Euractiv“ teigimu, Rusijos politinis veikėjas Timofėjus Sergeicevas yra „vienas iš šiuolaikinio Rusijos fašizmo ideologų“. Per plataus masto Rusijos invaziją į Ukrainą, kai tapo žinomos žudynių Kijevo srityje aukos, Rusijos valstybinės naujienų agentūros „RIA Novosti“ svetainėje paskelbtas ukrainiečių genocidą pateisinantis T. Sergeicevo straipsnis „Ką Rusija turėtų daryti su Ukraina“, kuriame raginama represuoti, „deukrainizuoti“ ir „deeuropizuoti“ ukrainiečius bei sunaikinti jų kultūrą. Pasak Oksfordo universiteto Rusijos reikalų eksperto Samuelio Ramanio (Samuel Ramani), straipsnis parodo „vyraujančią mąstyseną Kremliuje“. Latvijos užsienio reikalų ministras Edgaras Rinkevičius (Edgars Rinkēvičs) pavadino straipsnį „paprastu fašizmu“, o T. Snaideris apibūdino jį kaip „genocido vadovą“ ir kaip vieną atviriausių T. Snaiderio matytų genocido dokumentų.
Rusijoje
thumb|180px|Mozaika Rusijos ginkluotųjų pajėgų pagrindinėje cerkvėje [[Maskvos sritis|Maskvos srityje – stačiatikių ikonografijos ir sovietinio militaristinio simbolizmo mišinys]] Kaip rašo „The Economist“, V. Putinas ėmė remtis posovietiniu fašistiniu mąstymu, reaguodamas į blėstantį populiarumą. 2007 m. pirmasis posovietinis Rusijos ministras pirmininkas Jegoras Gaidaras perspėjo apie atgimstančią imperinę nostalgiją teigdamas, kad „Rusija išgyvena pavojingą fazę“, ir palygindamas Vokietijos ir Rusijos istoriją: „Neturėtume pasiduoti skaičių magijai, tačiau tai, kad yra 15 metų laikotarpis tarp Vokietijos imperijos žlugimo ir Adolfo Hitlerio atėjimo į valdžią bei TSRS žlugimo ir 2006–2007 m. Rusijos, verčia susimąstyti“. 2014 m. Rusijos opozicionierius Borisas Nemcovas kritikavo, jo manymu, Rusijos režimo vykdomas permainas „žmonių žemiausių instinktų ugdymo“ ir „neapykantos skatinimo“ link, ir savo paskutiniame interviu, likus kelioms valandoms iki nužudymo, teigė, kad „Rusija sparčiai virsta fašistine valstybe. Jau turime propagandą, sukurtą pagal nacistinės Vokietijos pavyzdį. Mes taip pat turime šturmo brigadų branduolį... Tai tik pradžia“. Michailo Gorbačiovo demokratinių reformų architektas Aleksandras Jakovlevas pareiškė apie saugumo tarnybų ir fašizmo ryšį, teigdamas, kad „fašizmo pavojus Rusijoje yra realus, nes nuo 1917 m. mes įpratome gyventi nusikalstamame pasaulyje, kuriam vadovauja kriminalinė valstybė. Banditizmas, pašventintas ideologijos – ši formuluotė tinka ir komunistams, ir fašistams“.
Kai kurie mokslininkai teigia, kad Rusija virto fašistine valstybe arba kad fašizmas geriausiai apibūdina Rusijos politinę sistemą, ypač po to, kai 2022 m. Rusija pradėjo invaziją į Ukrainą. 2017 m. Rusijos akademikas Vladislavas Inozemcevas (Владислав Иноземцев) manė, kad Rusija yra ankstyvos stadijos fašistinė valstybė, tokiu būdu pavadindamas tuometinį Rusijos politinį režimą fašistiniu. Dabartinį autoritarinį Rusijos politinį režimą Putino fašizmu vadina ir lenkų istorikas, nacionalizmo ir etninės priklausomybės tyrinėtojas Tomašas Kamusela (Tomasz Kamusella) bei „The Daily Telegraph“ žurnalistas Alisteris Hitas (Allister Heath).
thumb|left|250px|Eitynės Maskvoje 2017 m. vasario 27 d. [[Borisas Nemcovas|Boriso Nemcovo nužudymo metinių proga. Vaizdo įrašo centre – plakatas „Sustabdysim rašizmą“ (Остановим рашизм)]] 2022 m. kovą Jeilio universiteto istorikas Odas Arnė Vestadas (Odd Arne Westad) teigė, kad V. Putino žodžiai apie Ukrainą panašūs į XIX a. pabaigos ir XX a. pradžios kolonijinių imperijų rasines idėjas. 2022 m. balandį ukrainiečių istorikė Larisa Jakubova (Лариса Якубова) straipsnyje „Rusizmo anatomija“ pareiškė, kad Rusija, kitaip nei Ukraina, niekada negalvojo apie totalitarizmo sukeltas tragedijas ir nedekomunizavo savo sovietinio totalitarinio paveldo. Anot jos, tai buvo pagrindinė priežastis, dėl kurios šiuolaikinėje Rusijoje politinio ir intelektualinio-kultūrinio elito sluoksniuose susiformavo ir sparčiai vystėsi rusizmas. Ji taip pat pažymėjo, kad rusizmas kaip grėsmė pasaulio taikai ir tvarkai išliks tol, kol pasauliniu mastu nebus pasmerkta sovietinė komunistinė ideologija ir jos įtakoje atsiradęs rusizmas.
2022 m. balandžio 24 d. T. Snaideris žurnale „The New York Times Magazine“ paskelbė straipsnį, kuriame „rusizmo“ terminą pavadino gera „Putino pasaulėžiūros konceptualizacija“, o V. Putino režimą – „pagrindiniu fašizmo atgimimo pavyzdžiu“. T. Snaideris straipsnyje rašė, kad „karų metu žymiems Rusijos fašistams suteikiama prieiga prie žiniasklaidos priemonių“, „Rusijos elito nariai, visų pirma pats Putinas, vis labiau remiasi fašistinėmis koncepcijomis“, o „pats Putino karo Ukrainoje pateisinimas [...] yra krikščioniška fašizmo forma“. Gegužę T. Snaideris parašė esė „Turėtume tai pasakyti. Rusija yra fašistinė“, kurioje teigė, kad pripažinti Rusiją fašistine valstybe daugeliui trukdo tai, kad J. Stalino laikų Sovietų Sąjunga laikoma antifašistine. Šiandieninei Rusijai suprasti istorikas siūlo atsižvelgti į tai, kad sovietinis antifašizmas susijęs tik su priešo apibūdinimu, todėl neužkerta kelio fašizmo sugrįžimui į Rusiją. Anot T. Snaiderio, „fašistai, vadinantys kitus žmones „fašistais“ yra „iki nelogiško kraštutinumo nuvestas fašizmas“, „absurdo kultas“ ir „esminė putinistinė praktika“. Remdamasis savo įžvalgomis, istorikas V. Putino režimą vadina „šizofreniniu fašizmu“.
2022 m. liepą amerikiečių politologas Fransis Fukujama (Francis Fukuyama) pareiškė, kad V. Putino režimas Rusijoje labiausiai primena nacistinės Vokietijos, kurios vienintelė ideologija yra kraštutinis nacionalizmas, režimą, tačiau tuo pat metu yra „mažiau institucionalizuotas ir sukasi tik apie vieną žmogų – Vladimirą Putiną“.
Bruožai
180px|thumb|Pusnuogio V. Putino, meškeriojančio [[Tuva|Tuvoje, nuotrauka oficialioje Rusijos Prezidento svetainėje – hipervyriško lyderio įvaizdžio kūrimo pavyzdys]] 2018 m. ukrainiečių politologas Borisas Demjanenka savo darbe „Rusizmas kaip posovietinio imperinio keršto kvaziideologija“ pavadino rusizmą mizantropine ideologija ir eklektišku imperinio neokolonializmo, didžiavalstybinio šovinizmo, nostalgijos sovietinei praeičiai ir religinio tradicionalizmo mišiniu. B. Demjanenkos nuomone, vidaus politikoje rusizmas reiškiasi žmogaus teisių pažeidimais ir minties laisvės apribojimais, disidentų persekiojimu, propaganda, demokratinių procedūrų ignoravimu, o užsienio politikoje – tarptautinės teisės pažeidimais, istorinės tiesos iškraipymu, kitų valstybių teritorijos okupacijos ir aneksijos pateisinimu.
Pasak amerikiečių istoriko ir politologo Aleksandro Motylio (Alexander Motyl), Rusijos fašizmas pasižymi šiomis savybėmis:
Profesorius Oleksandras Kostenka (Олександр Костенко) rašizmą laiko ideologija, „pagrįsta iliuzijomis“, ir „sociopatijos manifestu“. Pasak jo, užsienio politikoje rašizmas reiškiasi tarptautinės teisės pažeidimais, savo istorinės tiesos versijų (Rusijos naudai) skleidimu, veto teisės piktnaudžiavimu JT Saugumo Taryboje ir pan. Vidaus politikoje rašizmas – tai žmogaus teisių į minties laisvę pažeidimas, disidentų persekiojimas, žiniasklaidos naudojimas dezinformacijai ir pan.
T. Snaideris savo esė įrodinėjo, kad keliautojui laiku iš XX a. ketvirtojo dešimtmečio nebūtų sunku atpažinti 2022 m. Rusijos režimą kaip fašistinį:
"„Z“ simbolis, mitingai, propaganda, karas kaip valantis smurto aktas ir mirties duobės aplink Ukrainos miestus viską paaiškina. Karas prieš Ukrainą yra ne tik grįžimas į tradicinį fašistinį mūšio lauką, bet ir grįžimas prie tradicinės fašistinės kalbos ir praktikos. Kiti žmonės yra tam, kad būtų kolonizuoti. Rusija nekalta dėl savo senos praeities. Ukrainos egzistavimas yra tarptautinis sąmokslas. Atsakymas yra karas."
Rusų sociologas Borisas Kagarlickis (Борис Кагарлицкий) pažymi, kad skirtingai nuo „klasikinio fašizmo“, V. Putino režimas yra „fašizmas postmodernizmo eroje“, „kai nuoseklią pasaulėžiūrą pakeičia atsitiktinė idėjų, sąvokų nuotrupų ir chaotiškai surinktų vaizdinių samplaika“. Sociologas Grigorijus Judinas (Григорий Юдин) rusiškąjį fašizmą lygina su istoriniais fašistiniais režimais: panašiai kaip Vokietijoje ir Italijoje, Rusijos visuomenė iš pradžių depolitizuota it atomizuota, o vėliau (prasidėjus Rusijos invazijai į Ukrainą) – mobilizuota. G. Judino nuomone, įvaizdis, kad V. Putinas turi visuotinę visuomenės paramą – klaidingas, sukurtas elitui ir visuomenei gąsdinti: elitas baiminasi, kad „liaudis“ palaikys prieš juos nukreiptas represijas, o atomizuotos visuomenės nariai bijo reikšti nepasitenkinimą, kad neliktų vieni prieš neegzistuojančias „liaudies masės“.
Rusijoje
Žurnalistas Artiomas Jefimovas (Артем Ефимов) internetiniame žurnale „Signal“ rašė, kad žodis „rašizmas“, nepaisant to, jog sukurtas Ukrainoje kaip emocinė klišė, gali tapti tikru terminu, nes istorija turi pavyzdžių, kai menkinamąja prasme vartojami žodžiai virsta terminais (pvz., Toriai ir Slavofilija). Žurnalistas pažymėjo, kad Ukrainoje terminas vartojamas moksliniuose darbuose jau nuo 2014 m.
Politikas Leonidas Sročnikovas (Леонид Срочников) iš „Socialistinės alternatyvos“ partijos V. Putino režimui apibūdinti pasiūlė marksistinį terminą „bonapartizmas“.
Oficiali reakcija
Rusijos invaziją Ukrainoje remianti televizijos diktorė Tina Kandelaki (Тина Канделаки) savo „Telegram“ kanale kritikavo Vikipediją dėl termino „rašizmas“ vartojimo, kaltindama ją „skaitmeniniu fašizmu“, nukreiptu prieš Rusijos žmones, ir ragindama rusus nustoti ja naudotis.
2022 m. gegužės 20 d. laidos „Vakaras su Vladimiru Solovjovu“ vedėjas ir dalyviai piktinosi T. Snaiderio esė „Turėtume tai pasakyti. Rusija yra fašistinė“, kuri, anot amerikiečių žurnalistės Džulijos Deivis (Julia Davis), stebinčios Rusijos oficialiąją žiniasklaidą, „žaibiškai išplito per Rusijos valstybinę žiniasklaidą“. V. Solovjovas išvadino T. Snaiderį „pseudouniversiteto pseudoprofesoriumi“ ir „tiesiog melagiu“.
Už Rusijos ribų
Laikraščio „Neatkarīgā Rīta Avīze“ žurnalistas Benas Latkovskis (Bens Latkovskis) kritikavo rusizmo prilyginimą fašizmui kaip terminologiškai netikslų, teigdamas, kad pagrindinis skirtumas tarp šių dviejų ideologijų yra tas, kad iš tikrųjų jos yra beveik priešingose politinio spektro pusėse.
Uwe Bein
(g. 1960 m. rugsėjo 26 d.) – buvęs Vokietijos futbolininkas, rungtyniavęs Vokietijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1989–1993 m.
Karosu
thumb|250px|San Tomė ir Prinsipės žemėlapis Karosu − San Tomė ir Prinsipės salelė Atlanto vandenyne, Gvinėjos įlankoje; 2 km į pietryčius nuo Prinsipės salos. Aukščiausia vieta – 305 m.
Salelė, pagal San Tomė ir Prinsipės administracinį skirstymą, priklauso Pagujės rajonui. Salelė yra negyvenama.
Taalio ugnikalnis
Taalio ugnikalnis  – ugnikalnis Filipinuose, Lusono salos pietinėje dalyje, Batangaso provincijoje. Aukštis – 311 m. Ugnikalnis stūkso Taalio ežere, sudaro Ugnikalnio salą. Tai vienas veikliausių šalies ugnikalnių, per istorinius laikus išsiveržęs 33 kartus. Kadangi Taalio apylinkės tankiai gyvenamos, o išsiveržimai dažnai būna stiprūs – tai vienas pavojingiausių pasaulio ugnikalnių.
Taalio ugnikalnis įdomus tuo, kad yra saloje esančiame ežere, o jame pačiame (krateryje) taip pat telkšo ežeras. Šiame kraterio ežere dar kyšo uola. Tai gana retas atvejis, kai sala yra 3 skirtingo lygio vandens telkiniuose. Taalio ugnikalnio saloje, dėl išsiveržimų pavojaus, gyventi draudžiama, bet skurdžios šeimos, nepaisydamos pavojų, kuriasi jo šlaituose. Ugnikalnis ir jo apylinkės paskelbti nacionaliniu parku.
Pirmas šaltiniuose minimas Taalio išsiveržimas įvyko 1572 m. Ypač smarkus išsiveržimas vyko 1754 m. gegužės 15 – gruodžio 1 dienomis: buvo sugriauti aplink ežerą įsikūrę Taalio, Lipos, Tanauano, Salos miestai. Kitas smarkus išsiveržimas įvyko 1911 m. sausį – visiškai sunaikinti Ugnikalnio saloje buvę kaimai, nukentėjo apyežerės. Krateryje buvęs ryškiaspalvis ežeras išnyko, jį pakeitė dabartinis ežeras. Paskutiniai išsiveržimai įvyko 1965 ir 1977 m., ugnikalnis vėl išsiveržė 2020 m.
Popokatepetlio šlaitų vienuolynai
Popokatepetlio šlaitų vienuolynai – UNESCO pasaulio paveldo objektas centrinėje Meksikoje, Moreloso ir Pueblos valstijose. Tai 14-os katalikų vienuolynų (pranciškonų, dominikonų ir augustinų) grupė, XVI a. įsikūrusi Popokatepetlio ugnikalnio pašlaitėse. Šie vienuolynai sugebėjo per trumpą laiką evangelizuoti didžiumą Popkatepetlio apylinkių gyventojų ir tapo pavyzdžiu tolesnėms misijoms Meksikoje ir kitur Lotynų Amerikoje.
Dauguma vienuolynų išsilaikė geros būklės iki šių laikų; tik keletas nukentėjo nuo žemės drebėjimų.
Strabonas
Strabonas (🇬🇷; g. ~64–63 m. pr. m. e. – m. 24 m.) – senovės graikų geografas, istorikas, filosofas. Žymus savo veikalu Geographica, kuriame aprašė visą tuo metu graikams žinomą pasaulį.
Kilęs iš Amasėjos, Ponte (dab. Turkija). Nuo pat vaikystės daug keliavo: lankėsi Egipte, Kuše, iki pat Etiopijos pietuose, į vakarus buvo nukeliavęs iki Toskanos, apkeliavo Mažąją Aziją, Artimuosius Rytus, gyveno Romoje. Keliones lengvino tai, kad didelės teritorijos buvo atsidūrusios Romos imperijos valdžioje, be to, imperijai plečiantis, gausėjo medžiagos apie tolimus kraštus. Nisoje mokėsi retorikos, Romoje – filosofijos (pas Ksenarchą ir Atenodorą), gramatikos (pas Tiranioną). Filosofijoje laikėsi stoicizmo.
~20 m. pr. m. e. Strabonas parašė istorinį veikalą Historica hypomnemata, tačiau iki šių laikų jis neišliko. Vėliau pradėjo rašyti Geographica, kurios pirmas leidimas pasirodė 7 m. pr. m. e., o paskutinis – ne anksčiau nei 23 m. Originalai nėra išlikę, bet pasiekė šiuos laikus per Bizantijos, o vėliau viduramžių Europos rankraščius. Be įvairių kraštų aprašymo, šiame veikale Strabonas taip pat gvildena svarbius geografijos, geologijos klausimus – vulkanizmą, jūros lygio kitimą, fosilijų susidarymą ir kt.
Hols Krikas
Hols Krikas – miestas Australijos šiaurės vakaruose, Vakarų Australijos valstijoje, Kimberlio regione. Hols Kriko grafystės administracinis centras. 1572 gyventojai, iš jų, 70,9 % – aborigenų kilmės (2021 m.).
Strabonas
thumb|left|250px|Pasaulio žemėlapis pagal Straboną
Hols Krikas
Įsikūręs žemyno gilumoje, Ficrojaus ir Ordo vandenskyroje, apie 1930 km į šiaurės rytus nuo Perto ir apie 575 km į rytus nuo Brumo. Veikia vidurinė mokykla, profesinės techninės mokyklos filialas, ligoninė, sporto ir laisvalaikio centras, aborigenų dailės centras. Per miestą eina Didysis Šiaurės plentas (Great Northern Highway), jungiantis Pertą su Vindamu, yra aerouostas – vykdomi reguliarūs skrydžiai į Brumą, Ficroi Krosingą, Kananarą, Balgą (2022 m. duomenys). Hols Kriko apylinkėse išplėtota ganyklinė gyvulininkystė, apie 40 km į pietvakarius nuo miesto kasamas auksas.
thumb|left|„Kinų siena” – [[Didžioji kinų siena|Didžiąją kinų sieną primenantis geologinis darinys netoli miesto]] Sausojo sezono metu (balandį–spalį) atvyksta turistai, lankomi netoliese esantys gamtos objektai: uola „Kinų siena”, Bangl Banglo kalnagūbris Purnululu nacionaliniame parke, Volfo Upės meteorito krateris.
Daugėlių pietinis tvenkinys
Daugėlių pietinis tvenkinys – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, Kuršėnų pietinės dalies Daugėlių rytiniame pakraštyje. Sudarytas išeksploatavus molio išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,36 km, plotis – iki 0,21 km. Altitudė 97,4 m. Krantai žemi, tik vakarinis krantas aukštesnis. Vandens perteklius nuteka į už 15 m šiauriau telkšantį Daugėlių šiaurinį tvenkinį (Ventos baseinas). Tvenkinio krantai apaugę krūmynais. Į vakarus stovi gamybinės paskirties pastatai, į pietryčius stūkso Gūragių miškas.
Dygioji pušis
Dygioji pušis (Pinus muricata) – pušinių šeimai (Pinaceae) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi Šiaurės Amerikos vakaruose: Kalifornijoje (JAV) ir Žemutinėje Kalifornijoje (Meksika) pakrančių zonoje (0-300 m aukštyje), pasitaiko Gvadelupės, Kedrų, Santa Kruso, Santa Rosos salose.
Aukštis iki 24 m, kamieno skersmuo – iki 90 cm. Laja apskrita, plokščia arba netaisyklinga. Žievė tamsiai ruda, giliai sueižėjusi didelėmis stačiakampėmis plokštelėmis. Spygliai 8-15 cm ilgio, 1,5 mm storio, susitelkę po 2. Kankorėžiai netaisyklingi, prasivėrę – kreivai kiaušiniški, tamsiai rudi, 4-9 cm ilgio, išsilaiko iki 70 metų ir daugiau (ilgiausiai iš visų pušų), prasiveria tik sulaukus tinkamo karščio. Sėklos 6-7 mm ilgio, su 15-20 mm ilgio skristuku.
Ėrgliai (Brunava)
Ėrgliai  – kaimas Latvijos pietuose, Bauskės savivaldybės Brunavos valsčiuje, ant kairiojo Nemunėlio kranto prie Kukučų šaltinio. 2015 metais turėjo 238 gyventojus.
Kimberlis (Australija)
Kimberlis (, The Kimberleys) – vienas iš devynių Vakarų Australijos statistinių ekonominių regionų, esantis valstijos šiaurėje Indijos vandenyno ir Timoro jūros pakrantėje, Šiaurės teritorijos pasienyje. Plotas 423 517 km², apima apie šeštadalį valstijos. Į regiono sudėtį įeina keturios savivaldybės (Brumo, Derbio-Vakarų Kimberlio, Vindamo-Rytų Kimberlio ir Hols Kriko grafystės), kuriose gyvena 35 085 gyventojai (2021 m. gyventojų surašymo duomenys). Didžiausias miestas – Brumas.
Kimberlis laikomas vienu iš atokiausių ir vienu iš mažiausiai pažeistą senovinį gamtovaizdį turinčių pasaulio regionų. Didžiausią regiono dalį užima Kimberlio plynaukštė, pietuose plyti Didžioji Smėlio dykuma. 5 % Kimberlio ploto užima saugomos teritorijos, iš kurių garsiausia – į Pasaulio paveldo sąrašą įtrauktas Purnululu nacionalinis parkas. Apytikriai 65 gyvūnų rūšys – endeminės.
Viena pagrindinių ūkio šakų – ganyklinė gyvulininkystė, sukurianti apie penktadalį regiono bendrojo vidaus produkto ir užimanti pusę regiono ploto. Regione yra naudingųjų iškasenų: kasama geležies ir kitos rūdos, auksas, sidabras, išgaunama nafta. Ordo slėnyje plėtojama drėkinamoji žemdirbystė, vandenyno pakrantėje – akvakultūra. Sausuoju metų laiku Kimberlį lanko turistai.
Apie 40 % Kimberlio gyventojų yra Australijos aborigenai. Regione gyvena daugiau kaip 160 aborigenų bendruomenių, kurios priklauso daugiau kaip 30 kalbų grupių.
Australijos aborigenų protėviai atsikėlė į Kimberlį apytikriai prieš 45–60 tūkst. metų. Europiečiai Kimberlio pakrantėje pradėjo lankytis nuo XVII a., tačiau pats kraštas detaliau pradėtas tirti tik XIX a. XIX a. pabaigoje į Kimberlį pradėjo keltis gyvulių augintojai, įsteigti stambūs gyvulininkystės ūkiai.
Istorija
Kimberlis – viena seniausiai gyvenamų vietovių Australijos žemyne. Manoma, kad pirmieji gyventojai, Australijos aborigenų protėviai, į Kimberlį atsikėlė iš Indonezijos salyno maždaug prieš 45–60 tūkst. metų.
Tyrinėti Kimberlio sausumą pirmasis pabandė anglų kariuomenės leitenantas Džordžas Grėjus (George Grey) 1837–1838 m., tačiau jo ekspedicija nebuvo sėkminga – nuvykus apie 50 km į žemyno gilumą, teko grįžti atgal į pakrantę. Po jo pranešimų apie ganykloms tinkamą žemę, į Kimberlį 1864 m. atsikėlė pirmieji europiečių kilmės gyventojai – avių augintojų šeima iš Viktorijos. Vis dėlto klimato sąlygos pasirodė per sunkios, ir po metų šeima Kimberlį paliko. 1879 m. Kimberlį nuodugniau ištyrė australų keliautojas Aleksandras Forestas (Alexander Forrest). Po jo ekspedicijos į regioną pradėjo keltis ir steigti ūkius gyvulių augintojai, 1883 m. įkurtas Brumo perlų žvejybos uostas ir Derbio uostas. 1885 m. prie Hols Kriko rasta aukso, į kraštą atvyko tūkstančiai aukso ieškotojų.
Ciumičė
Ciumičė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krynkų valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Krinkų, apie 27 km į pietryčius nuo Sokulkos ir 42 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Kimberlis (Australija)
Istorija
Šiaurinė Kimberlio dalis už Karaliaus Leopoldo kalnagūbrio XIX a. pabaigoje vis dar nebuvo ištirta. 1901 m. valstijos vyriausybė nusiuntė į Šiaurės Kimberlį 10 žmonių ekspediciją, vadovaujamą topografo Frederiko Sleido Brokmano (Frederick Slade Brockman). Ekspedicija truko daugiau nei 6 mėnesius, įveikė 2300 km, suteikė pavadinimus upėms, kalnams ir kalnagūbriams, registravo ir fotografavo aborigenų uolų piešinius, paukšių rūšis. Brokmano ekspedicijos atradimai paskatino misijų steigimą ir ganyklinės gyvulininkystės plėtrą naujose žemėse.
XX a. Kimberlyje rasta naudingųjų iškasenų, septintajame dešimtmetyje Ordo slėnyje įrengta drėkinimo sistema, įkurtas Kananaros miestas.
Gamta
thumb|Kimberlio gamtinis žemėlapis Šiauriausias Vakarų Australijos regionas. Rytuose ribojasi su Šiaurės teritorija, pietuose – su Pilbara, vakaruose prieina prie Indijos vandenyno, šiaurėje – prie Timoro jūros. Kranto linija vakaruose lygi (Aštuoniasdešimties Mylių Pakrantė), šiaurės vakaruose ir šiaurėje raižyta: gausu įlankų, pusiasalių, nedidelių salų (Piratų, Bonaparto salynai). Pakrantėje vyrauja stiprios srovės, vyksta dideli potvynių ir atoslūgių svyravimai (iki 12 m, Kingo įlankoje prie Derbio). Didžiausios įlankos – Juozapo Bonaparto, Kingo, Koljerio, Robako, didžiausias pusiasalis – Dampyro Žemė.
thumb|left|Juostuoto smiltainio kūgiai Bangl Banglo kalnagūbryje Purnululu nacionaliniame parke Didžiąją Kimberlio teritorijos dalį užima gilių upių slėnių išraižyta Kimberlio plynaukštė. Plynaukštė sudaryta iš smiltainio, bazaltų ir dolomitų uolienų, pietuose yra daug karstinių reljefo formų, urvų. Dažniausias aukštis – 600–700 m, didžiausias – 936 m (Ordo kalnas Karaliaus Leopoldo kalnagūbryje). Pietuose plynaukštę riboja Ficrojaus, rytuose – Ordo upės slėnis, už jų plyti lygumos su nedidelių kalnagūbrių virtinėmis.
thumb|Ficrojus Gikio Tarpeklio nacionaliniame parke Kimberlyje sutelkta apie 80 % Vakarų Australijos gėlo vandens resursų. Regionu teka dvi didžiausios Vakarų Australijos upės – Ficrojus ir Ordas. Ordas prie Kananaros patvenktas, įrengtas dirbtinis vandens telkinys – Argailo ežeras. Daugiausia upių yra Kimberlio plynaukštėje – Draisdeilis (ilgis 432 km), Djurakas (306 km), Pentekostas (275 km), Karaliaus Eduardo upė (221 km), Isdelis (206 km) ir kitos. Jose daug slenksčių, krioklių, kai kurios vietomis teka siaurais tarpekliais. Regiono vakaruose į Kingo įlanką įteka Lenardo upė (240 km), pietuose, dykumų zonoje, po stiprių liūčių teka Stertas (Sturt Creek). Nuolat teka tik nedidelė dalis Kimberlio upių, kitos – laikinos, sausuoju metų laiku išdžiūstančios, arba virstančios stovinčio vandens kūdrų virtinėmis. Kimberlio pietuose, Didžiojoje Smėlio dykumoje, yra druskingų ežerų.
Klimatas šiaurėje tropinis musoninis, pietuose – aridinis. Būdingi du sezonai: sausasis (nuo gegužės iki spalio) ir drėgnasis (nuo lapkričio iki balandžio). Sausuoju sezonu dienos giedros, kritulių iškrinta mažai, vidutinė oro temperatūra svyruoja nuo 20 iki 30º C, drėgnuoju – ciklonai atneša vienas didžiausių liūčių Australijoje, oro temperatūra pakyla iki 37º C. Karščiausias mėnuo – lapkritis, šalčiausias – liepa. Daugiausia kritulių, daugiau nei 1500 mm per metus, iškrinta Kimberlio šiaurėje; link pietų kritulių kiekis mažėja, mažiausia, 350 mm per metus, iškrinta regiono pietinėje dalyje. Kritulių rekordas, 2461,8 mm per metus, užfiksuotas 2011 m. Dungane.
Gyvoji gamta
thumb|left|180px|Australinis baobabas netoli Kananaros Vyrauja savanų augalija su eukaliptų ir endeminių baobabų retmiškiais, gausu spinifeksų. Pakrantėse yra mangrovių, druskingų pelkių, Kimberlio šiaurėje ir upių slėniuose – nedidelių pavienių musoninių atogrąžų miškų ir vijoklinių augalų sąžalynų, Dampyro Žemėje – akacijų krūmynų su pavieniais medžiais. Pietuose plyti Didžioji Smėlio dykuma su skurdžia augalija – varpinėmis žolėmis, akacijomis, žemaūgiais eukaliptais.
thumb|180px|Dampyro Žemės kraštovaizdis Kimberlyje gyvena kalnų kengūros, valabės, didžiausi pasaulio šikšnosparniai – skraidančiosios lapės, dingai, triušiniai bandikutai, echidnos, mažosios sterbliakiaunės ir kiti žinduoliai. Paplitusios kakadu, juodagalvės rozelos ir kitos papūgos, ereliai, lingės, vanagai, tulžiai, azijiniai gandrai, australinės gervės, australiniai didieji einiai, ylasnapiai plepiai, astrildos, paprastieji fapsai, rusvakrūčiai kurapkiniai karveliai, vaivorykštiniai bitininkai, padūkėliai, žuvėdros ir kiti paukščiai. Užliejamose pakrantės šlapynėse gausu migruojančių balų paukčių. Veisiasi briaunagalviai ir gėlavandeniai krokodilai, gyvatės, varanai, apykaklėtieji driežai.
Pakrantės vandenyse gyvena kuprotieji banginiai, delfinai (afalinos, Australijos bukapelekiai delfinai (Orcaella heinsohni), ilgasnapiai prodelfinai), diugoniai, šešios iš septynių jūrinių vėžlių rūšių (tarp jų ir reta Natator depressus rūšis), rykliai, pjūklažuvės, koralai. Šiaurės Australija, įskaitant Kimberlį, laikoma viena iš paskutinių santykinai nepažeistų pakrančių zonų pasaulyje.
Apytikriai 65 gyvūnų rūšys yra endeminės: žvynuotauodegiai kuskusai (Wyulda squamicaudata), Ranoidea splendida medvarlės, Džonsono netikrosios pelės (Pseudomys johnsoni), auksiniai trumpanosiai bandikutai (Isoodon auratus) ir kitos.
Saugomos teritorijos užima apie 35 tūkst. km² arba 5 % regiono ploto. Kimberlio gamta saugoma Purnululu, (įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą), Gikio Tarpeklio, Vindžianos Tarpeklio, Tunelio Upės, Volfo Upės Kraterio, Mičelio Upės, Draisdeilio Upės ir Mirimos nacionaliniuose parkuose, Šiaurės Kimberlio (didžiausias Vakarų Australijoje), Roulio Seklumų ir kituose jūros parkuose, rezervatuose ir draustiniuose.
Gyventojai
2021 m. gyventojų surašymo duomenimis, keturiose Kimberlio savivaldybėse buvo 35 085 gyventojai. Apie ketvirtadalį gyventojų nurodė gimę už Australijos ribų, apie 40 % buvo aborigenų kilmės. Vidutinis amžius 33 metai.
Regione yra keletas nedidelių miestų ir daugiau kaip 160 aborigenų bendruomenių. Pagrindiniai miestai ir dauguma gyventojų susitelkę į pietus ir į rytus nuo Kimberlio plynaukštės – regiono vakaruose prie Indijos vandenyno, Ficrojaus ir Ordo baseinuose. Didžiausi miestai – Brumas (14 660 gyv. 2021 m.), Kananara (4 515 gyv.), Derbis (3 009 gyv.), Hols Krikas (1 605 gyv.), Ficroi Krosingas (1 022 gyv.) ir Vindamas (745 gyv.).
Pagal prieinamumo/atokumo indeksą, įvertinantį atstumą iki artimiausių įvairaus dydžio paslaugų centrų (t. y., prekių, paslaugų ir socialinės sąveikos galimybių prieinamumą), 3 % regiono teritorijos (Brumas, Kananara ir jų apylinkės) laikomos atokiomis, o likusioji Kimberlio dalis – labai atokiomis teritorijomis.
Ekonomika
thumb|Argailo deimantų kasykloje iki uždarymo 2020 m. buvo iškasama iki ketvirtadalio pasaulio deimantų 2019–2020 finansiniais metais Kimberlyje sukurta 3,2 mlrd. Australijos dolerių vertės bendrojo vidaus produkto. Pagrindinės ūkio šakos – gavybos pramonė, turizmas, drėkinamoji žemdirbystė, akvakultūra, statyba, ganyklinė gyvulininkystė ir mažmeninė prekyba. 2020 m. duomenimis, gavybos pramonė sukuria apie 10 % regiono metinės produkcijos vertės. Kasami deimantai (prie Argailo ežero; po 2020 m. kasykla uždaryta), auksas (prie Hols Kriko) ir sidabras, geležies (Piratų salyne) ir vario rūda, nikelio, kobalto ir retųjų žemės elementų rūdos, statybinės medžiagos, išgaunama nafta (Kaningo baseine regiono pietryčiuose).
thumb|left|Autotraukinys gyvulių transportavimui Luizos Plynaukštės gyvulininkystės ūkyje Ganyklinė gyvulininkystė – seniausia ir didžiausia Kimberlio ūkio šaka, sukurianti apie 20 % regiono metinės produkcijos vertės. Ganykloms skirta 212 tūkst. km² regiono ploto, jose ganosi beveik 35 % Vakarų Australijos avių ir galvijų bandų. Gyvulininkystės ūkiai – vieni stambiausių šalyje. 71 % produkcijos sudaro gyvų galvijų eksportas, daugiausia į Indoneziją, Vietnamą ir Izraelį. Mėsa eksportuojama daugiausia į JAV, Japoniją ir Pietų Korėją. Drėkinamų žemių daugiausia prie Ordo upės Kananaros apylinkėse. 240 km² ploto teritorijoje auginami santalai, atogrąžų vaisiai ir daržovės, javai, pašarinės kultūros. Nedideli žemdirbystės ūkiai, drėkinami požeminiu vandeniu, steigiami ir Vakarų Kimberlyje. Akvakultūros ūkių daugiausia Dampyro Žemės pakrantėje, taip pat Brume, Derbyje ir Kananaroje. Auginami perlai, baramundžiai, krevetės.
Prie Argailo ežero veikia 30 MW galios hidroelektrinė, aprūpinanti elektros energija Kananarą, Vindamą ir Argailo deimantų kasyklą. Kituose miestuose elektros energiją gamina dyzeliniai generatoriai.
Turizmas
thumb|Mičelio kriokliai Mičelio Upės nacionaliniame parke Turizmo sektoriui tenka apie 10 % regiono vidaus produkto vertės, ir jame dirba apie 12 % Kimberlio dirbančiųjų. Kimberlį kasmet aplanko apie 600 tūkst. turistų, iš jų 60 % vietinių, 29 % – iš kitų Australijos valstijų, 11 % – tarptautinių. Daugiausia tarptautinių turistų atvyksta iš JAV, Naujosios Zelandijos, Vokietijos, Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos. Turizmo paslaugoms būdingos aukštos kainos; vidutinės metinės vieno turisto išlaidos siekia daugiau nei 14 tūkst. Australijos dolerių. Turistų srautas priklauso nuo klimato sąlygų, keliaujama daugiausia Pietų pusrutulio žiemą (gegužę–spalį).
Lankomi perlų žvejybos ūkiai Brume ir Dampyro Žemėje, Piratų salynas, Horizontalusis krioklys Talboto įlankoje, Gibo Upės kelias (vaizdingi gamtovaizdžiai, tarpekliai, gyvulininkystės ūkiai), Vindžianos Tarpeklio ir Gikio Tarpeklio nacionaliniai parkai prie Ficroi Krosingo, Purnululu nacionalinis parkas prie Hols Kriko, Kananaros apylinkės (Argailo ežeras, Ordo irigacinė sistema, baramundžių meškeriojimas). Iš Vindamo plaukiojama prabangiais kruiziniais laivais Kimberlio pakrante.