cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šeštokų mokykla
Istorija
Apie 1926–1928 m. mokykla perkelta į kitas patalpas. Vieni vaikai mokėsi K. Miluko namuose, dabartinėje Lazdijų gatvėje. Juos, mažesniuosius, mokė J. Šmulkštys. O vyresnieji, 5-6 skyriaus vaikai, mokėsi Mažeikienės namuose, dabartinėje Kovo 11-osios gatvėje (namo jau nebėra). Jų mokytoja buvo Julija Avižienytė. Vėliau ji ištekėjo už viršaičio Stasio Slavėno. Šis pasirūpino, kad mokykla būtų perkelta į vienas patalpas geležinkeliui priklausančiame name dabartinėje Sodų gatvėje. Tada jau mokėsi apie 70-80 vaikų. Mokykla Šeštokuose veikė ir Antrojo pasaulinio karo metais.
1949 m. buvusioje klebonijoje atidaryta septynmetė mokykla, mokėsi apie 200 mokinių. 1952 m. Šeštokų mokykla tapo vidurine, o 1956 m. pavasarį mokykla išleido pirmąją 22 abiturientų laidą. 1966 m. mokykla pradėjo dirbti naujose patalpose. Įkuriami fizikos, chemijos kabinetai, dirbtuvės, šalia mokyklos – sporto aikštynas. 1973 m. mokykloje mokėsi 524 mokiniai – daugiausia per visą jos istoriją. Prijungus Mikniškių pradinės mokyklos skyrių ir Naujosios Kirsnos skyrių, jie likviduoti. 2006 m. likviduotas Mikniškių skyrius, 2007 m. – Naujos Kirsnos skyrius. Moksleiviai mokosi Šeštokų vidurinėje mokykloje. Mikniškių ir N. Kirsnos mokyklų pastatai atiduoti kaimo bendruomenėms.
Bio Bijaus regionas
Bio Bijaus regionas  – regionas centrinėje Čilės dalyje. Ribojasi su Araukanijos regionu pietuose, su Malės regionu šiaurėje ir Argentina (Mendosos provincija, Neukeno provincija) rytuose. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas. Administracinis centras – Konsepsjonas.
Geografija
Centrinę regiono dalį užima Vidurio Čilės slėnis. Vandenyno pakrantėje plyti aukštumos, o rytuose iškilę Andų kalnai. Regione Andų viršukalnės iškyla virš 3,5 km aukščio, stūkso keli ugnikalniai (Antukas, Čiljanas, Kaljakis, Kopahuė). Kalnuose yra nedidelių ežerų, o jų pašlaitėje įrengtas didžiausias Čilėje Lachos tvenkinys. Svarbiausios upės yra Itata ir Bio Bijus.
Administracinis skirstymas
Regonas padalintas į 4 provincijas:
Nevaišių apylinkė
Nevaišių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Koce Basiai
Koce Basiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 40 namų ir 210 gyventojų, iš kurių 110 vyrai ir 100 moterys.
Fiat 3
thumb|Fiat 3
Fiat Tipo 3 – lengvasis automobilis, kurį „Fiat“ kompanija gamino nuo 1910 m. iki 1921 m. Buvo taip pat žinomas pavadinimu Fiat 20-30 HP.
Automobilis buvo gaminamas trim variantais: „Tipo 3“, „Tipo 3A“ ir „Tipo 3Ter“.
Norman Borlaug
thumb|right|250px|Norman Borlaug Norman Ernest Borlaug (g. 1914 m. kovo 25 d. – 2009 m. rugsėjo 12 d.) – JAV žemės ūkio mokslų daktaras, humanitaras, Nobelio taikos premijos laureatas, Žaliosios revoliucijos pradininkas, naujų produktyvesnių ir ligoms atsparių javų veislių kūrėjas.
XX a. viduryje Norman Borlaug iniciatyva jo javų veislės, modernios agrikultūros technologijos bei auginimo metodai buvo įvesti Meksikoje, Indijoje ir Pakistane. Jis pats gyvendavo šiose šalyse ir padėdavo agrikutūros progresui. 1963 metais Meksika jau galėjo pradėti javų eksportą, nors prieš tai didžiąją jų dalį turėjo pati importuoti. Tarp 1965 ir 1970 metų javų derlius Indijoje ir Pakistane beveik padvigubėjo. Šis progresas vadinamas Žaliaja revoliucija. Dažnai teigiama, kad Borlaug veikla išgelbėjo virš milijardo žmonių gyvybes nuo bado mirties.
1970-aisiais Norman Borlaug buvo apdovanotas Nobelio taikos premija.
Vėliau mokslininkas savo metodais pagelbėjo padidinti maisto kiekį Kinijoje ir Afrikoje.
1986 Jis įsteigė Pasaulinę maisto premiją – tarptautinį apdovanojimą už pasiekimus didinant maisto kokybę, kiekybę ar prieinamumą visame pasaulyje.
Norman Borlaug veikla susilaukia kritikos iš žmonių, nusistačiusių prieš biotechnologijas, kryžminimą ir genetinius tyrimus. Taip pat kritikuojamas dėl to, kad jo iniciatyva didinami javų laukai, tiesiami keliai ir kiti susiję dalykai atsilikusiose pasaulio šalyse daro neigiamą įtaką laukinei gamtai.
Dafnijos
thumb|Dafnija per mikroskopą thumb|Dafinijos galva thumb|Dafnijos pilvelis Dafnijos (Daphnia) – smulkūs šokinėjantys gėlųjų vandenų vėžiagyvių (Crustacea) klasės planktoniniai gyvūnai, priklausantys šakotaūsių (Cladocera) būriui. Dar, dėl savo šokinėjančio judėjimo būdo, vadinamos vandens blusomis. Gyvena švariame gėlame vandenyje upėse, ežeruose, tvenkiniuose ir kituose stovinčio vandens telkiniuose, išskyrus "ekstremalias" vietas, tokias kaip karštieji šaltiniai ir pan. 0.2-5 mm dydžio. Daphnia gentyje yra daugiau nei 100 rūšių, paplitusių visame pasaulyje.
Biologija
thumb|left|Dafnijos anatomija
Dafnijos maitinasi mažomis maisto dalelėmis, plaukiojančiomis vandenyje, filtravimo būdu. Maistas filtruojamas naudojant filtravimo aparatą, sudarytą iš filopodijų (plokščių, lapo formos kojų), kurios sukelia vandens srovę. Nors filtravimo aparatas yra toks efektyvus, kad gali surinkti net bakterijas, dažniausiai pagrindinę dafnijų "raciono" dalį sudaro planktoniniai dumbliai. Dafnijos dažniausiai minta 1 μm - 50 μm dydžio dalelėmis, tačiau net 70 μm dalelės gali būti randamos jų žarnyne.
Dafnijų kraujotakos sistema atvira. Širdis 20 °C temperatūroje plaka 200 kartų per minutę, žemesnėje temperatūroje sulėtėja. Kraujo ląstelės gerai matomos per permatomą kūną. Deguonies pernešimui dafnijos naudoja hemoglobino baltymą.
Nervų sistema sudaryta iš cerebralinio mazgo, kuris yra galvoje, netoli akies. Jaunos bei suaugusios dafnijos turi vieną sudėtinę akį, o embrionuose matomi 2 akių taškai, kurie susilieja į vieną paskutinėje embrionų vystymosi stadijoje. Sudėtinė akis dafnijai padeda orientuotis plaukiant.
Žarnynas vamzdelio pavidalo, sudarytas iš 3 dalių: stemplės, vidurinio žarnyno ir užpakalinio žarnyno. Viduriniame žarnyne matomos 2 aklosios žarnos. Persitaltiniai susitraukimai stumia maistą tolyn link užpakalinio žarnyno, kol jis pašalinamas. Vidurinis žarnynas padengtas gaureliais, kurie absorbuoja maisto medžiagas.
Gyvenimo ciklas ir vystymasis
Nors augimo sezono metu dafnijos deda diploidinius (2n) kiaušinius, kurie vystosi be pauzės, nepalankiu metų laiku jos deda kitokius kiaušinius. Šie kiaušiniai yra padengti tvirtu apsauginiu sluoksniu ir yra vadinami efipijomis. Efipijoje dažniausiai yra 2 kiaušiniai, kurie yra haploidiniai (1n). Šie kiaušiniai turi būti apvaisinti patinų, kurie taip pat išsirita iš nelytinių kiaušinių. Patinų išsivystymas yra sukeliamas įvairių sudėtingų dirgiklių, tokių kaip padidėjusi konkurencija, vandens telkinio džiuvimas ar krentanti temperatūra. Efipijos yra atsparios nepalankioms sąlygoms, todėl gali peržiemoti, arba išgyventi sausros periodą. Palankiomis sąlygomis iš efipijų išsirita patelės, kurios toliau dauginasi partenogenetiškai.
Urvabaliai
Urvabaliai (Catopidae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Kūnas iki 9 mm ilgio, elipsiškas, viršutinė pusė apaugusi šilkiškais plaukeliais.
Argentinozauras
Argentinozauras (Argentinosaurus huinculensis), „Argentinos driežas“ – titanosauridae šeimos augalaėdis dinozauras. Užaugdavęs iki 40 metrų ilgio, svėrė 80–110 tonų. Gyveno Pietų Amerikoje kreidos periodu maždaug prieš 100 mln. metų. Laikomas pačiu didžiausiu pasaulio žolėdžiu kada nors gyvenusiu Žemėje.
Vaidotas Verba
Vaidotas Verba (g. 1966 m. rugsėjo 26 d. Raseiniuose) – lietuvių diplomatas, Ambasadorius, LR Nuolatinis Atstovas prie tarpptautinių organizacijų Vienoje
Urvabaliai
Pasaulyje yra apie 1000, Lietuvoje – 30 rūšių.
Vaidotas Verba
Biografija
1984 m. baigė Raseinių Prezidento Jono Žemaičio gimnaziją, 1988 m. – Lietuvos kūno kultūros institutą, 2009 m. neakivaizdžiai – Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1993–1994 m. mokėsi Birmingamo universiteto Politikos mokslų ir tarptautinių studijų institute.
Argentinozauras
Nuorodos
www.sciencedaily.com
Vaidotas Verba
Biografija
1988-1990 m. buvo LKKI mokslinis bendradarbis. 1990-1992 m. dirbo tarptautinių ryšių vyr. specialistu Kūno kultūros ir sporto departamente. 1994-1997 m. – Lietuvos užsienio reikalų ministerijos Konsulinio departamento Vizų skyriaus I sekretorius. 1997-2000 m. – URM Konsulinio departamento Konsulinės informacijos ir analizės skyriaus vadovas.
2000-2003 m. dirbo ministru-patarėju Lietuvos ambasadoje Kanadoje. 2003 m. dirbo URM Konsulinio departamento direktoriaus pavaduotoju, 2003-2004 m. ėjo šio departamento direktoriaus pareigas, 2004-2007 m. – Konsulinio departamento direktorius.
2007–2012 m. Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Nyderlandų Karalystėje, Lietuvos Respublikos nuolatinis atstovas Cheminio ginklo draudimo organizacijoje (OPCW).
2012–2014 m. Paskirtas URM ambasadoriumi ypatingiems pavedimams Rytų partnerystei, vyriausiuoju Rytų partnerystės viršūnių susitikimo Vilniuje 2013 m. lapkritį koordinatoriumi.
2014 m. balandį deleguotas į ESBO specialiąją stebėjimo misiją Ukrainoje, paskirtas misijos Odesos padalinio vadovu.
2014 m. rugsėjo 1 d. paskirtas ESBO projektų koordinatoriumi Ukrainoje (įstaigos vadovu).
2018 m. spalio 1 d. Ambasadorius ypatingiems pavedimams, Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininko patarėjas užsienio politikai.
2021 m. rugpjūčio 23 d. tapo ambasadoriumi, LR Nuolatinis Atstovas prie Tarptautinių Organizacijų Vienoje.
Joana Akelaitytė
Joana Akelaitytė (, g. 1937 m. birželio 29 d. Čikagoje) – lietuvių kilmės JAV teatro aktorė, režisierė, dramaturge, pedagogė.
Biografija
1960 m. baigė Čikagos universitetą. 1961-1963 m. vaidybos mokėsi San Francisko „Actor and Workshop“ mokykloje, 1964-1966 m. Paryžiuje, 1969 m. Eks en Provence (Prancūzija) pas J. Grotovskį.
Vaidino Niujorko, Vinstono-Salemo ir kt. teatruose. 1970-1990 m. avangardinio teatro „Mabou Mines“ trupės Niujorke viena kūrėjų, meno direktorių, aktorių ir režisierių. Pastatė spektaklių, rašė scenarijus, vaidino, kūrė scenografijas. Dėstė scenos meną JAV, Japonijoje, Nikaragvoje. 1996 m. dalyvavo Lietuvos teatro forume „Kaitos taškas“, laboratorijos „Kūnas erdvėje“ vadovė. Niujorko Humanitarinių mokslų instituto ir Teatro komunikacijų grupės valdybos narė.
Estijos vėliava
thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV 110100.svg|23pxEstijos vėliava, pločio ir ilgio santykis 7:11]]Estijos vėliava – vienas oficialių Estijos Respublikos simbolių. Trispalvė, sudaryta iš trijų horizontalių juostų – žydros (viršuje), juodos ir baltos.
Istorija
Vėliava pirmą kartą naudota 1884 m. liepos 4 d. kaip Estijos universitetų studentų asociacijos ženklas Tartu universitete (įkurtas 1632 m.). Vėliau trispalvė tapo tautiškumo ženklu ir 1918 m. vasario 24 d. paskelbta tautine vėliava, formaliai pradėta naudoti nuo 1918 m. lapkričio 12 d.
Oficialiai buvo naudojama tarpukario nepriklausomybės metais, sovietinės okupacijos metu buvo uždrausta ir vėl pripažinta tik 1989 m. vasario 24 d.
Sovietų Sąjungai okupavus Estiją 1940 m. vėliava buvo uždrausta. Vokiečių okupacijos metais (1941–1944) vėliava dar buvo naudojama, bet ne kaip valstybinė, o tik kaip tautinė vėliava.
Aprašymas
Vėliavos dydis – 105×165 cm (Proporcijos: 7:11)
Spalvos ir simbolika
Žydra – simbolizuoja dangų, Estijos ežerus ir jūrą.
Pantone spalvų sistemoje: Pantone Process Black; RGB spalvų sistemoje: 0, 0, 0.
Juoda – gimtosios žemės spalva.
Pantone spalvų sistemoje: Balta – nėra; RGB spalvų sistemoje: 255, 255, 255.
Balta – simbolizuoja žmones, siekiančius laimės ir šviesos.
Antanas Kriščiukaitis
Antanas Kriščiukaitis (Aišbė, 1864 m. liepos 24 d. Paežeriuose, Vilkaviškio apskritis, Rusijos imperija – 1933 m. spalio 30 d. Kaune) – rašytojas, teisėtyrininkas, profesorius, pirmasis Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo pirmininkas.
Biografija
Jam sulaukus 13 metų tėvas, pardavęs sodybą Paežeriuose, nusipirko geresnę Būgnuose, iš kur ir kilo pseudonimas Aišbė (Antanas iš Būgnų). Lankė Paežerių kaimo pradžios mokyklą. 1876 m. įstojo į Marijampolės gimnaziją, kurią baigęs 1884 m. įstojo į Petrapilio universiteto matematikos skyrių, bet, netrukus studijas metęs, grįžo į tėviškę ir kitais metais perėjo į Maskvos universitetą, kur 1890 m. baigė teisių mokslus.
miniatiūra|180px|left|Atminimo akmuo gimtinėje Atitarnavęs aštuonis mėnesius Rusijos imperijos kariuomenėje, 1891 m. balandžio 9 d. pradėjo eiti valdžios tarnybą teismo kandidatu, pusę metų dirbo Maskvoje, po to penkerius metus Mintaujoje. 1896 m. paskirtas į Tichviną, Naugardo gubernija, kur aštuonerius metus dirbo teismo tardytoju ir tiek pat – apskrities teismo nariu. 1912 m. perkeltas į Naugardą apskrities teismo nariu. Apie 10 metų buvo apskrities, vėliau gubernijos žemės tvarkomųjų komisijų narys.
1918 m. rudenį grįžo į Lietuvą, tų pačių metų gruodžio 10 d. paskirtas Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo pirmininku ir likusią gyvenimo dalį kūrė teisinės valstybės pagrindus. Organizavo Teisingumo ministeriją, Lietuvos Aukščiausiąjį teismą, iki mirties ėjo Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo pirmininko pareigas. 1920 m. įregistravo Lietuvos teisininkų draugiją ir 13 metų jai vadovavo. Redagavo draugijos leidžiamą žurnalą „Teisė“, kūrė lietuvišką teisinę terminiją.
Buvo palaidotas Kauno senosiose kapinėse, vėliau perlaidotas Petrašiūnų kapinėse. Gimtuosiuose Paežeriuose jam pastatytas stogastulpis (tautodailininkas Leonas Juozonis).
Kūryba
Aišbės slapyvardžiu rašė straipsnius periodiniams leidiniams „Lietuviškasis balsas“, „Vienybė Lietuvninkų“, „Garsas“, „Varpas“, „Nemuno sargas“ ir kt. Parašė satyros vaizdelių ir feljetonų, išvertė nemažai garsių pasaulio rašytojų kūrinių.
Kretingos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia
'''Kretingos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kretingoje. Turi gotikos ir renesanso bruožų. Tai yra seniausia išlikusi bažnyčia Žemaitijoje, pastatyta 1617 m.
Istorija
Pirmoji katalikų bažnyčia pastatyta 1602 m. (Kretingsodyje) ir įsteigtas bernardinų vienuolynas. 1610–1617 m. Žemaičių seniūno ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės etmono Jono Chodkevičiaus iniciatyva pastatyta nauja mūrinė bažnyčia su vienuolynu.
1672 m. bažnyčia atnaujinta ir padidinta. XVIII a. veikė parapinė mokykla (1836 m. pertvarkyta į valdinę). XVIII a. pranciškonai pastatė šv. Antano garbei skirtą altorių, kurį 1795 m. liepos 22 d. konsekravo žemaičių vyskupas Antanas Domininkas Tiškevičius.
thumb|left|300px|Bažnyčia XIX a.
1907–1912 m. pagal Krokuvos architekto restauratoriaus Slavomiro Odživolskio projektą bažnyčia perstatyta. Prijungtos dvi šoninės navos, išmūrytas transeptas su puošniais frontonais. Virš transepto pastatytas naujas medinis bokštas su keturiais šoniniais bokšteliais. Kunigas Antanas Bizauskas, 1912 m. įšventintas vienuoliu, atgaivino vienuolyną ir vienuolijos provinciją. Vienuoliai vadovavo gimnazijai, auklėjo jaunimą.
Prasidėjus Lietuvos okupacijai, 1940 m. liepos 26 d., sovietinė valdžia uždarė vienuolyną. 1941 m. birželio 26 d. Kretingoje kilęs gaisras smarkiai nuniokojo bažnyčią ir vienuolyno pastatus. 1949 m. sovietinė valdžia konfiskavo bažnyčios turtą ir apribojo jos veiklą. Klebonas Antanas Puodžiūnas (1896–1980) 1947 m. ištremtas į Sibirą. Į Lietuvą grįžo 1956 m.
1950 m. bažnyčia remontuota. 1982 m. klebono Bronislovo Burneikio rūpesčiu atstatytas per Antrąjį pasaulinį karą sugriautas bokštas, sutvarkyta šventoriaus tvora. Klebonas ir Telšių vyskupijos kancleris pasistatę liejyklą nuliedino 3 varpus ir įkėlė į bažnyčios bokštą.
Netoli bažnyčios pranciškonų iniciatyva 1933 m. įrengta Lurdo grota, restauruota 1989 m.
1989 m. į Kretingą sugrįžo pranciškonų vienuoliai, ir lapkričio 19 d. jie aukojo pirmąsias mišias.
Kretingoje gyveno vienuolis botanikas Jurgis Pabrėža (1771–1849), palaidotas Kretingos Senosiose kapinėse, ant jo kapo stovi koplytėlė. Jo garbei šalia bažnyčios 1993 m. pastatytas paminklas (skulptorius Algirdas Bosas, architektas Saulius Manomaitis).
Architektūra
thumb|left|160px|Drožinėtos durys thumb|230px|Šoninis fasadas thumb|240px|Bokštas thumb|240px|Kryžiaus kelio kalvarijos thumb|190px|Kryžius su koplytėle šventoriuje
Bažnyčia turi gotikos ir renesanso bruožų, bazilikinė, su pusapskrite koplyčia ir aukštu bokštu. Vidus 3 navų. Yra 7 barokiniai altoriai. Po bažnyčia yra didikų palaidojimų su paminklinėmis lentomis, herbais. Šventorių supa mūrinė tvora. Netoli yra senos kapinaitės, apjuostos plytų mūro tvora.
Kultūrinės vertybės
Bažnyčios centrinės ir zakristijos durys puoštos drožiniais ir fundatorių herbais. Sakykla puošta skulptūromis. Netoli šv. Barboros ir šv. Pranciškaus altorių kabo fundatorių Sofijos ir Jono Karolio Chodkevičių portretai. Po centriniu altoriumi palaidoti Chodkevičių šeimos nariai bei pranciškonų vienuoliai.
Didysis altorius – reikšminga bažnyčios vertybė. Tai didžiausias medinis altorius Lietuvoje. Jis visas yra pagamintas iš medžio, nenaudojant nei akmens, nei betono. Altoriaus kompozicija – dviaukštė, 16 m aukščio ir 8 m pločio. Jame yra įkomponuota 21 skulptūra. 2004–2008 m. buvo atlikta didžiojo altoriaus restauracija, kuriai beveik pusę milijono litų skyrė valstybė.
Bažnyčioje stovi seniausi žinomi datuoti Lietuvoje vargonai. Pirmoji žinoma vargonų buvimo vieta – Gintališkės šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia. Manoma, kad jau tuomet vargonai buvo nenauji. Karaliaučiaus arba Kuršo meistrų darbo vargonai buvo suremontuoti ir perdirbti, o ant jų prospekto užrašyti 1744 metai.
Po to vargonų prospektas buvo kelis kartus perdažytas, išdekoruotas puošniu polichrominiu tapybiniu dekoru, grindžiamu liaudies tapybos motyvais. 1899 m. į šių vargonų vietą pastatyti nauji. Bažnyčiai vargonai perduoti 2001 m.
2003 m. restauruota vargonų instrumentinė dalis, 2004 m. atlikti istoriniai ir bibliografiniai tyrimai, atidengta, konservuota ir atnaujinta vargonų korpuso viršutinės dalies fasado ir abiejų pusių durelių ornamentinė polichromija. Vargonų nugarinė dalis ir šonai nuvalyti, atstatytas dažytas paviršius. Popieriniai registrų pavadinimų užrašai konservuoti ir restauruoti, metaliniai vargonų apkaustai nuvalyti ir konservuoti.
Bažnyčios šventoriuje stovi paminklinės Kryžiaus kelio koplytėlės, šventoriaus koplyčia.
Bažnyčia garsėja šv. Antano atlaidais.
Jouvilis
Jouvilis – miestas pietvakarių Anglijoje. Išvystyta aviacijos ir karinė pramonė. Yra muziejus, du teatrai, Šv. Jono bažnyčia.
Napster
thumb|Logotipas Napster – internetinė muzikos failų (pvz., mp3) apsikeitimo P2P principu paslauga, sukurta Napster Inc. (ansktesnė Roxio).
Zaslonė
Zaslonė – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Naujųjų Kietaviškių.
Napster
Napster architektūra skirta apsikeitinėti muzikiniais failais. Jos pagrindas yra vienas centralizuotas indeksinis serveris. Ši sistema buvo labai populiari pasaulyje ir labai gausiai vartojama.
Napster architektūroje failai yra ieškomi, naudojantis kliento - serverio paradigma. Duomenų apsikeitimui yra naudojama tiesioginio susijungimo paradigma (P2P). Pagrindinis mazgas turi dokumentų sąrašą ir informaciją, kur jie yra saugomi. Tuo naudojasi visi kiti mazgai. Egzistuoja keturi persiuntimo būdai: nusiuntimas, atsiuntimas, nusiuntimas per ugniasienę ir atsiuntimas per ugniasienę.
Istorija
Viskas prasidėjo, kai devyniolikmetis Šau Faningas (Shawn Fanning) miegamajame Bostono šiaurės rytų universitete slapta klausėsi, kaip jo kambario draugas skundėsi, kad nutrūko ryšys su MP3 serveriu, tada jam kilo Napsterio idėja. Kaip jis sako: „Man kilo mintis, kad egzistuoja daugybė duomenų, kurie bereikalingai guli kitų žmonių kietuosiuose diskuose, o aš turiu surasti būdą tiesiog juos pasiimti“. Jis norėjo surasti lengvą būdą klausytis muzikos, kad būtų galima dalintis mėgiamiausiais įrašais tarpusavyje. Jaunuolis pakankamai gerai mokėjo programuoti UNIX aplinkoje, kad galėtų tikėti, jog tokią programą galima realizuoti, ir paskyrė visą savo laiką tikslui pasiekti. Pirmiausia jam teko įsisavinti Windows programavimą, bent tiek pat gerai, kiek žinojo UNIX. Labai didelę laiko dalį jis skyrė savo idėjos įgyvendinimui, kad net nusprendė išeiti iš koledžo. Jis persikraustė pas savo dėdę į įstaigą ir ten pabaigė savo darbą. Užbaigta Napster programa turėjo milžinišką pasisekimą – mažiau nei per metus Napster tinklalapį aplankė daugiau negu dvidešimt penki milijonai lankytojų.
Veikimo principas
Visų pirma kiekvienas vartotojas privalo turėti Napster programą. Ši programa tikrina ar yra Internetinis ryšys ir, jį aptikusi, jungiasi prie centrinio Napster serverio. Čia veiksmas vyksta kaip ir kliento - serverio architektūroje. Napster serveris gauna informaciją apie vartotoją ir sukuria vartotojų bylas, kuriose saugo informaciją apie vartotoją ir jo turimų failų sąrašą. Jeigu vartotojas nori gauti failą, jis sukuria užklausą ir siunčia ją centriniam serveriui. Napster serveris vartotojų bylose ieško atitikmens užklausai. Tada serveris siunčia vartotojui tinkamų failų sąrašą, kuriame perduodama failo turėtojo IP adresas, failo dydis, ryšio kanalo apibūdinimas. Vartotojas pasirenka failą, kurį nori atsisiųsti ir stengiasi užmegzti tiesioginį ryšį su failo turėtoju.
Vartotojas jau turi visą reikiamą informaciją ir IP adresą, kuriuo jungiasi, o prisijungęs žino, kokį failą jam reikia parsisiųsti. Kompiuteris, iš kurio yra siunčiamas failas, tampa šaltiniu. Šaltinis atiduoda failą vartotojui ir nutraukia jį, kai failas būna nusiųstas.
Povilas Balčiūnas
Povilas Balčiūnas:
Pašekščių apylinkė
Pašekščių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš dalies Napriūnų apylinkės, dalies Padumblės apylinkės ir dalies Purvėnų apylinkės. Panaikinta 1957 m. sausio 2 d., jos teritorija prijungta prie Mindūnų apylinkės ir Vorėnų apylinkės.
Kadariniai
Kadariniai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Girėnų.
Petras Avižonis
Petras Avižonis (1875 m. balandžio 17 d. Pasvalyje – 1939 m. spalio 17 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas oftalmologas, pedagogas, visuomenės bei politinis veikėjas, laisvamanis.
Biografija
Nuo 1886 m. mokėsi privačioje keturklasėje vokiškoje mokykloje Mintaujoje, 1894 m. baigė Mintaujos gimnaziją. Čia susipažino su lotynų kalbos mokytoju kalbininku Jonu Jablonskiu. 1890 m. Mintaujos gimnazijoje įsteigė „Kūdikio“ draugiją ir jai vadovavo. 1895–1897 m. studijavo Peterburgo universiteto Matematikos ir gamtos fakultete, 1897–1900 m. tęsė studijas Tartu (Jurjevo) universiteto Medicinos fakultete. 1898–1900 m. Tartu universiteto lietuvių studentų draugijos pirmininkas. Gabeno ir platino draudžiamą lietuvišką spaudą, 1899 m. parašė lietuvių kalbos vadovėlį – „Lietuvišką gramatikėlę“.
1900–1902 m. pradėjo verstis gydytojo praktika Ariogaloje, buvo universalus daktaras: dirbo chirurgu, akušeriu, gydė vidaus, vaikų, ausų-nosies, akių, infekcines ligas. Vedė bajorų kilmės medikę Sofiją Gruzdytę (1872–1963). 1902 m. spalio mėn. Dabikinės dvare dalyvavo steigiamajame Lietuvių demokratų partijos suvažiavime, kuriame atstovavo kairiesiems varpininkams. 1903–1910 m. gyveno Žagarėje. 1904 m. įkūrė Beturčiams šelpti draugiją.
1905 m. kaip karo gydytojas dalyvavo Rusijos-Japonijos kare, buvo patekęs į japonų nelaisvę. Kilus 1905–1907 m. revoliucijai, suartėjo su socialdemokratais, 1906 m. LSDP narys. 1907 m. įstojo į Jono Basanavičiaus įkurtą Lietuvių mokslo draugiją. 1908 m. pavasarį išvyko į Peterburgą, klausė universitete doc. Volkovo praktinio antropometrijos kurso, tobulinosi E. Pavlovos institute, prof. Dolganovo akių klinikoje. 1910 m. persikėlė į Šiaulius. 1914 m. Tartu universitete apgynė disertaciją „Kauno gubernijos Šiaulių apskrities Gruzdžių ir Lygumų valsčių lietuvių akių ligos ir aklumas“, medicinos daktaras.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui buvo mobilizuotas į Rusijos kariuomenę. Iš pradžių dirbo Šiauliuose, 1914–1916 m. Rusijos Raudonojo kryžiaus draugijos karo sanitariniame traukinyje ir priešakiniame gydymo-maitinimo būryje vyr. gydytoju. 1916 m. pradėjo dirbti Lietuvių komiteto tremtiniams šelpti Maskvoje ambulatorijos gydytoju ir kartu Centrinio kalėjimo ligoninės (prie Butyrkų kalėjimo) akių skyriaus vedėju. 1917 m. Maskvoje įstojo į Rusijos socialdemokratų darbininkų partiją. 1917 m. Rusijos lietuvių seimo Petrograde delegatas. 1917–1918 m. dirbo Rusijos Raudonojo kryžiaus ligoninėje Maskvoje.
1918 m. birželio mėn. grįžo į Šiaulius, dirbo gydytoju. 1918–1919 m. Lietuvos komunistų partijos narys, nuo 1919 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1919 m. pradžioje Vincas Mickevičius-Kapsukas, Raudonosios armijos padedamas įsitvirtinęs dalyje Lietuvos, kvietė P. Avižonį atvykti į Vilnių ir užimti sveikatos apsaugos komisaro postą, bet šis atsisakė. Nepriklausomoje Lietuvoje įsijungęs į mokslinę veiklą, P. Avižonis nuo politikos nutolo, nors savo įsitikinimų neatsisakė.
thumb|220px|Pastatas, kuriame 1930–1939 m. veikė Akių klinika 1920 m. atvyko į Kauną ir pradėjo dirbti Karo ligoninės Akių ligų skyriaus vedėju. 1920–1922 m. įsteigė ir vadovavo Aukštųjų kursų Medicinos skyriui, taip pat dėstė paskaitas studentams. 1923 m. įkūrė Lietuvos universiteto Akių kliniką, 1922–1939 m. jo įsteigtos Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. VDU) Akių ligų katedros vedėjas. 1922–1924 m. pirmasis Lietuvos universiteto Medicinos fakulteto dekanas, nuo 1922 m. profesorius, 1924–1925 m. universiteto prorektorius, 1925–1926 m. rektorius. 1930 m. gruodžio mėn. jo rūpesčiu Vytauto prospekte Kaune atidaryta moderni Akių klinika.
Nors pats buvo reformatas, palaikė artimus ryšius su kun. Juozu Tumu-Vaižgantu, vyskupu Pranciškum Būčiu ir savo kaimynu arkivyskupu Juozapu Skvirecku. Mirė 1939 m. Kaune. P. Avižonio palaikai buvo sudeginti VDU Medicinos fakulteto krematoriume, pelenai supilti į skulptoriaus Petro Rimšos pagamintą varinę taurę. 1984 m. urna su palaikais palaidota Petrašiūnų kapinėse.
Sūnūs: istorikas Konstantinas Avižonis, oftalmologas Vytautas Avižonis, inžinierius Jonas Avižonis, duktė Birutė Avižonytė-Blazevicius - ekonomistė.
Mokslinė ir visuomeninė veikla
1895–1914 m. spausdino straipsnius periodiniuose leidiniuose „Varpas“, „Ūkininkas“, „Naujienos“, „Darbininkų balsas“, „Vilniaus žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, „Naujoji Gadynė“, „Skardas“, „Žarija“, „Mokykla“ ir kt. Išleido populiarių knygelių: „Socialistai ir masonai“ (1906 m.), „Girtuoklybė mūsų rykštė“ (1907 m.), „Darbininkai ir visuomenė“ (1908 m.). „Žemė ir žmogus“ (1910 m.). Nelegalioje spaudoje pasirašinėjo net 50-čia slapyvardžių. 1904 m. padėjo Jonui Jablonskiui parengti spaudai Antano Juškos žodyno I tomą (išleistas 1910 m.). Talkino Kazimierui Būgai (vėliau Juozui Balčikoniui) ruošiant „Lietuvių kalbos žodyną“. Bendradarbiavo su Povilu Višinskiu, Gabriele Petkevičaite-Bite, Žemaite, taisė kai kurių Žemaitės apsakymų kalbą.
Tyrė akių ligų, ypač trachomos diagnostiką ir gydymą, užkrečiamąsias ligas, alkoholizmą. Mokslinius straipsnius spausdino nuo 1909 m. liepos mėn. ėjusio „Lietuvos ūkininko“ priede „Sveikata“. Straipsniuose siekė su naujausiais medicinos mokslo laimėjimais supažindinti ne tik kolegas medikus, bet ir kaimo šviesuomenę, kad ji aktyviau kovotų su tamsumu ir prietarais, propaguotų sveiką buitį ir gyvenimo būdą. Dirbdamas gydytojo darbą, plačiai dalyvavo specialioje lietuvių ir užsienio medicinos spaudoje.
Kartu su kitais medikais įkūrė Kauno medicinos draugiją, buvo jos pirmininkas. Nuo 1925 m. Vokietijos, nuo 1930 m. Prancūzijos oftalmologų mokslinių draugijų narys, nuo 1937 m. Tartu estų gydytojų draugijos narys korespondentas. 1932–1939 m. įsteigė ir vadovavo Lietuvos akių gydytojų draugijai.
Nepakeičiamosios riebalų rūgštys
Nepakeičiamos riebalų rūgštys – rūgštys iš polinesočiųjų riebalų rūgščių grupės. Šios rūgštys yra būtinos kūnui gaminant įvairius biologinius junginius. Nepakeičiamos riebalų rūgštys yra vadinamos nepakeičiamomis, nes kūnas jų negamina ir jas yra būtina gauti su maistu. Dvi pagrindinės nepakeičiamosios riebalų rūgštys yra linolo ir alfa linoleno rūgštys.
Linolo rūgštis
Linolo rūgštis, taip pat žinoma kaip omega-6 riebalų rūgštis, randama daržovėse, sėklose, riešutuose. Ši rūgštis randama sėmenų, saulėgrąžų, sojos, žemės riešutų aliejuose. Linolo rūgštis yra skaidoma kūne į arachido rūgštį, kuri yra būtina kitų biologinių junginių gamybai. Šie junginiai atlieka įvairias kūno funkcijas, tokias kaip kraujo krešėjimas ir kraujo spaudimo reguliacija.
Alfa – linoleno rūgštis
Alfa – linoleno rūgštis  yra taip pat žinoma kaip omega-3 riebalų rūgštis. Ši rūgštis yra randama sėmenų aliejuje, sojos produktuose ir žuvies gaminiuose ir taukuose. Du svarbūs junginiai, kurie yra gaminami kūne iš alfa – linoleno rūgšties yra eikozapentaeno rūgšties ir dokozaheksaeno rūgštis. Šios rūgštys yra būtinos daugeliui kūno funkcijų palaikymui. Tyrimai rodo, kad EPR ir DHR sumažina uždegimines organizmo reakcijas, sumažina kraujo krešėjimą ir trigleceridų kiekį kraujyje. Tokiu būdu, šios dvi rūgštys sumažina širdies infarkto pavojų.
Šaltiniai
Sočiųjų ir polinesočiųjų omega (ω-6, ω-3, ω-9) riebalų rūgščių kiekis šalto spaudimo aliejuose g/100 g.
Kadariškės (reikšmės)
Kadariškėmis vadinami kaimai:
Be to, kaimas Lenkijoje:
Zatišius
Zatišiumi vadinamos gyvenvietės:
Šventežerio mokykla
miniatiūra|265px|right|Didelė mokykla
Lazdijų rajono Šventežerio mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šventežeryje (Lazdijų raj.), vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190609436.
Mokykloje yra kraštotyros muziejus.
Filialai:
Istorija
Lazdijų apskrityje, Šventežerio valsčiuje, mokykla įkurta apie 1871 m. Mokyklos pastatas buvo medinis, šiaudais dengtas stogas. Prie jos buvo atidaryta parapijinė-pradinė mokykla. Po I pasaulinio karo dvarininkas Meškauskas, kuriam priklausė 15 dvarų ir mokykla, pardavė pastatą iš Amerikos grįžusiam Vladui Daugėlai. 1930 m. mokykla sudegė, mokiniai mokėsi keliose ūkininkų pirkiose. Valsčiaus viršaičio Margelio rūpesčiu gautas leidimas 1938 m. pradėti statyti Šventežeryje pradinę mokyklą. Po II pasaulinio karo Šventežeryje įkurta progimnazija. 1948–1949 m. įrengtas I aukštas, 6 klasėse mokėsi 73 mokiniai.
Džohor Baru
Džohor Baru arba Džohor Bahru (MS Johor Bahrul) – Malaizijos miestas, Džohoro valstijos sostinė, išsidėsčiusi Malkos pusiasalio pietuose. Tai antrasis pagal dydį miestas pagal gyventojų skaičių, nusileidžiantis tik sostinei Kvala Lumpūrui. Mieste gyvena apie 900 tūkst. gyventojų, o aglomeracijoje apie 1,8 mln. gyventojų. Miestas turi didelę įtaką valstybei kaip pramonės, kultūros, prekybos ir turizmo centras. Į Džohor Baru atvažiuoja 60 % Malaizijos turistų, kurie tiltais keliauja į kaimyninį Singapūrą. Džohor Baru yra vienas dižiausių pramoninių miestų šalyje.
Geografija
Džohor Baru – pats piečiausias Azijos miestas. Jį nuo Singapūro skiria Džohoro sąsiauris per kurį nutiesti du tiltai.
Istorija
Džohor Baru įkurtas 1855 m. Daengo Ibrahimo, kuris buvo vieno žymiausių Malaizijos sultono Abu Bakaro tėvas. Iš pradžių miestas vadinosi Tandžung Puteri, iškilęs vietoje mažo žvejų kaimelio. 1866 m. Sultonas Abu Bakaras pakeitė miestelio pavadinimą į Džohor Baru ir paskelbė jį savo sultonato sostine, palikdamas buvusią sostinę Teluk Belangą, Singapūro teritorijoje.
Sultonui Abu Bakarui pavyko užtikrinti gerus santykius su britais ir kinais paskatinant investicijas į žemės ūkį, kurios lėmė sultonato gerovę.
Gyventojai
Miesto gyventojus sudaro 45 % malaiziečių, 41,5 % kinų, 7,1 % indų ir 6,4 % kitų tautų gyventojai. Kaip ir Singapūre, kinai priklauso kelioms etninėms grupėms.
Interviu su vampyru: vampyrų kronikos
Interviu su vampyru: vampyrų kronikos – 1994 m. režisieriaus Neil Jordan filmas, paremtas Anne Rice knyga „Interviu su vampyru“. Pagrindinius vaidmenis atlieka Tom Cruise, Brad Pitt ir Kirsten Dunst. Taip pat vaidina Antonio Banderas bei Christian Slater. Filmas plačiai žinomas tiesiog kaip „Interviu su vampyru“.
Vampyro Lesteito vaidmuo iš pradžių buvo numatytas britų aktoriui Julian Sands, tačiau kadangi tuo metu jis buvo per mažai žinomas, vietoje jo buvo pasirinktas Tom Cruise. Šis sprendimas labai nepatiko knygos autorei Anne Rice, kuri vėliau labai kritikavo jo vaidybą. Tačiau pamačiusi pabaigtą filmą pakeitė nuomonę.
Laikraščio korespondento vaidmeniui buvo pasirinktas River Phoenix, tačiau jis mirė nuo kokaino perdozavimo. Filmas buvo dedikuotas šiam aktoriui.
Knyga ir filmas buvo vieni pirmųjų kūrinių, kuriuose vaizduojami „vampyrai su siela“, t. y. ne šiaip kraujo ištroškusios (nors galbūt ir labai protingos ir klastingos pabaisos), o jausmus turinčios būtybės, kurios galbūt ir kankinasi dėl savo padėties, ir nenori būti vampyrais. Kūrinyje atsiskleidžia įvairus įvairių veikėjų požiūris į savo naująjį pomirtinį gyvenimą. Taip pat čia pradedama šaipytis iš įvairių su vampyrais susijusių stereotipų. Anne Rice vampyrams nekenkia česnakas ir šventi simboliai, o vienas iš veikėjų – vampyrų pats yra katalikas ir mėgsta lankytis bažnyčioje.
Garso takelį kūrė amerikiečių kompozitorius Elliot Goldenthal.
Koce Piskulai
Koce Piskulai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Šalia kaimo teka Sienicos upė.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 24 namai ir 110 gyventojų, iš kurių 58 vyrai ir 52 moterys.
Eritrazma
miniatiūra Eritrazma (erythrasma < - raustu) – lėtinė odos liga, kurią sukelia Corynebacterium minutissimum rūšies korinebakterijos. Jos gyvena odos raginio sluoksnio paviršiuje, odos raukšlėse.
Ligai plisti padeda padidėjęs prakaitavimas, asmens higienos nesilaikymas, odos dirginimas dėl trynimosi kūno raukšlėse, padidėjusi aplinkos temperatūra ir drėgmė. Eritrazmai būdingos didėjančios, susiliejančios gelsvai arba rudai rausvos dėmės kirkšnyse, tarpupirščiuose, pažastyse, po krūtimis. Dėmių neniežti ir neskauda. Jų paviršius būna lygus arba raukšlėtas, kartais pleiskanojantis. Negydoma liga gali komplikuotis į egzemą.
Pralaužimas
Pralaužimas – svarbiausias puolimo etapas. Jame artilerijos, raketų ir aviacijos smūgiais bei tankų ir motorizuota pėstininkų ataka pralaužiama priešo ginyba.
Eritrazma
Gydoma, pažeistas vietas tepant antibakteriniu tepalu arba tirpalu. Dėvimi natūralaus pluošto drabužiai.
Pralaužimas
Prieš numatytus pralaužimo barus sutelkiamos stiprios tankų ir pėstininkų grupuotės, kelis kartus viršijančios priešą. Po stiprios parengiamosios ugnies jos atakuoja ir įsiveržia į priešo pozicijos taktinę gilumą (iki divizijų, korpusų rezervų). Paskui į pralaužą įsiveržia judrios tankų ir motorizuotų pėstininkų rinktinės, tankų bei mechanizuoti korpusai, tankų armijos. Šios jėgos energingai plečia pralaužą, smogdamos į gynybos operatyvinę gilumą ir sparnus, apeina, apsupa priešo grupuotes gretimose gynybos baruose.
Kaip puolimo etapas pralauža atsirado Pirmajame pasauliniame kare. Tada pralaužos turėjo tik taktinę reikšmę ir būdavo rezervų kotraatakomis greit likviduojamos.
Leščinskiai
Leščinskiai – XV a. – XVIII a. Lenkijos didikų giminė, turėjusi didelę įtaką Lenkijos ir Abiejų Tautų Respublikos politiniame ir ekonominiame gyvenime.
Giminė
thumb|left|Leščinskių pilis Pradininkas – Didžiosios Lenkijos bajoras Rafalas Leščinskis (m. 1467 m.), kurio sūnaus, Lenkijos dvaro maršalkos Rafalo Leščinskio (m. 1560 m.), iš seniūnijų gaunamos pajamos davė pradžią Leščinskių ekonominei galiai. XVI a. – XVII a. Leščinskiai rėmė reformaciją, jiems priklausantis Lešno buvo čekų brolių pagrindinis centras.
Leščinskių giminės įtaka baigėsi su Stanislovo Leščinskio, kuris 1704–1709 m. ir 1733–1736 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos valdovas (Lenkijos karalius Stanislovas I), mirtimi.
Kiti žymesni Leščinskiai:
Šakotaūsiai
Šakotaūsiai (Cladocera) – žiaunakojų vėžiagyvių būrio Diplostraca pobūris.
Klasifikacija
Būrys Cladocera Latreille, 1829
Smiltvabaliai
Smiltvabaliai (Trogidae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Kūnas juodas, ovalinis, išgaubtas. Antenos 10-narės, su trinare buožele. Antsparniai su gumburėlių eilėmis. Ant gumburėlių auga plaukeliai. Trindami pilvelį į antsparnius išgauna į svirpimą panašų garsą.
Pasaulyje yra apie 300 rūšių, priklausančių 3 gentims. Lietuvoje 3 rūšys.
Emino slėnis
Emino slėnyje plyti stepės. Veši eraičinai, ašuotės, gyvena reti Vidurinės Azijos kirai (Ichthyaetus relictus), garbanotieji pelikanai (Pelecanus crispus), galimai išlikę saigų, snieginių leopardų.
Baltakarčiai
Baltakarčiais vadinami kaimai:
Jaunojo žiūrovo teatras
Jaunojo žiūrovo teatras:
Sadūnai
Sadūnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Dusetų. Seniūnaitijos centras. Už kelių kilometrų pietryčiuose telkšo ežeras Vencavas. Nuo 1922 m. veikė pradinė mokykla, dabar Dusetų gimnazijos pradinio ugdymo skyrius, biblioteka, kultūros namai, kaimo kapinės, kuriose palaidotas žymus visuomenės veikėjas, Steigiamojo Seimo narys, daktaras Juozas Buzelis (1888–1967)
thumb|left|230px|Sadūnų kapinės
Lingėniškės apylinkė
Lingėniškės apylinkė (arba Lingeniškės apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kaltinėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Varnių rajonui. 1954 m. prijungta Pasausalio apylinkė, Nuomininkų apylinkė ir dalis Šliužų apylinkės. 1957 m. rugsėjo 19 d. perkėlus apylinkės centrą į Nuomininkus Lingėniškės apylinkė performuota į Nuomininkų apylinkę.
Gardino rajonas
Gardino rajonas – rajonas Baltarusijoje, Gardino srityje. Centras – Gardinas.
Food Not Bombs
Food Not Bombs  – laisva jungtis nepriklausomų kolektyvų, tiekiančių nemokamą veganišką arba vegetarišką maistą alkstantiems. Food Not Bombs ideologija teigia, kad korporacijų ir vyriausybių prioritetų daugybė yra paskirstyta taip, kad pertekliaus laikotarpiu vis dar egzistuotų alkis. Tam, kad tai parodyti (ir sumažinti išlaidas), dažnai (bet ne visada) dideli kiekiai paruošiamo maisto būna pagaminta iš perteklinių produktų, kurie kitu atveju parduotuvių, kepyklų ar prekybos centrų būtų tiesiog išmetami.
Gardino rajonas
Istorija
Rajonas įkurtas 1940 m. sausio 15 d., į jo sudėtį įeina Skidliaus miestas, Sapackinės miesto gyvenvietė ir 383 kaimai, suskirstyti į 14 apylinkių: Obuchovo, Adelio, Ozersko, Baranovičių, Verteliškių, Hožos, Induros, Kapčiaukos, Kvaso, Loikų, Pariečės, Putriškių, Roticko ir Skidliaus. Rajono ribos pirmą kartą kito 1946 m., kai Tarybų Sąjungos vadovybė perdavė Lenkijos Liaudies Respublikai Klimaukos, Minkaucų, Nomikų, Takų, Tolčių ir Šimakų kaimus. 1959 m. Baltarusijos SSR buvo stambinami administraciniai vienetai ir prie rajono prijungta dalis Sapackinės rajono teritorijos, 1962 m. – dalis Skidliaus rajono.
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Skidlius, miesto tipo gyvenvietė – Sapackinė.
Food Not Bombs
Pirminiai Principai
thumb|200px|right|Food Not Bombs Food Not Bombs yra iniciatyva pamaitinti kiekvieną alkstantį. Pasiskirstę asmenys surenka tiek produktų, kiek gali, iš kurių vėliau gaminami dideli kiekiai maisto, kuris patiekiamas nemokamai tiems, kurie alkani. Pagrindiniai iniciatyvos grupės požiūriai yra šie:
Kiekvienas, norintis gaminti valgį, gali gaminti, o kiekvienas norintis valgyti, gali valgyti. Food Not Bombs siekia į tai įtraukti kiekvieną.
Istorija
thumb|250px|left|Food Not Bombs Food Not Bombs buvo pradėta 1980-aisiais, Kembridže, Masačiusetse, JAV, kai grupė prieš branduolinius ginklus protestuojančių aktyvistų pradėjo ant miesto sienų purkšti frazę „Pinigus Maistui, Ne Bomboms“. Vėliau frazė buvo sutrumpinta iki „Maistas, Ne Bombos“ („Food Not Bombs“) ir tapo grupės pavadinimu. Dar vėliau grupė nusprendė frazę paversti gyva praktika. Turtingų banko vadovų, rėmusių branduolinius projektus susirinkimo metu grupė ėmė dalinti nemokamą maistą trijų tūkstančių benamių žmonių miniai. Veiksmas buvo toks sėkmingas, kad grupė ėmė tai daryti reguliariai.
Vėlyvais 1980-aisiais San Franciske atsirado kita Food Not Bombs grupė. Ši grupė greitai patyrė didelę įtampą, nes buvo priversta kovoti du „Muilo karus“ su miesto merais A. Agnos’u ir F. Jordan’u. Agnos’as iniciavo pirmą konfrontaciją pasiųsdamas riaušių policiją tam, kad ši sustabdytų Food Not Bombs akciją. Grupė buvo užsispyrus ir, nors jos nariai buvo daug kartų suimti, nenustojo tiekti nemokamą maistą. Pasitelkę žiniasklaidos pagalbą aktyvistai buvo suprasti vietinės bendruomenės ir susilaukė jos palaikymo. Tačiau grupės nariai ir toliau buvo pastoviai sumušami ir areštuojami policijos. Bet grupė išsiplėtė, į akcijas ateidavo vis daugiau žmonių ir policijai veikti buvo vis sunkiau. Food Not Bombs grupės nariai ėmė filmuoti policijos veiksmus vaizdo kamera ir naudodamiesi teisine sistema mėgino sustabdyti policijos savivalę.
10-ajame dešimtmety Bostono Food Not Bombs grupė taip pat susilaukė šiokios tokios vietinės policijos opozicijos. Vis dėlto, į tai reagavusios demonstracijos, lokalių bažnyčių solidarūs pasiūlymai bei galimas negatyvus viešumas pavertė šią opoziciją nepraktiška.
Iš dalies dėl žiniasklaidos dėmesio, kurį pritraukė Food Not Bombs grupės priešinimasis San Franciske, kitos grupės pradėjo kurtis visame pasaulyje. Food Not Bombs toliau kaupė jėgas dėšimtajame dešimtmety ir surengė keturis tarptautinius susirinkimus: 1992 ir 1996 m. San Franciske, 1996 m. Atlantoje ir 2005 m. Filadelfijoje. Food Not Bombs grupės įsitraukė į antiglobalizacinį judėjimą 10-ojo dešimtmečio pabaigoje, dalyvavusio pasipriešinimo prieš APEC (Asia-Pacific Economic Cooperation) veiksmuose Vankuveryje 1997-aisiais, Tarptautiniame Karnavale Prieš Kapitalizmą 1999-ųjų birželio 18 d., bei tų pačių metų „Sietlo Mūšyje", kuris sustabdė Pasaulio Prekybos Organizacijos susitikimą.
Food Not Bombs stipriai įsitraukė ir į antikarinį judėjimą, kilusį 2002–2003 m. priešinantis 2003-ųjų invazijai Irake.
2006 m. Teksaso Universiteto Ostine prezentacijos metu FTB antiteroristinės veiklos pareigūnas priskyrė Food Not Bombs ir Indymedia prie galimų ryšių su teroristais turėtojų.
Šiuo metu pasaulyje yra beveik 200 aktyvių Food Not Bombs grupių, kurių dauguma vis dėlto yra Šiaurės Amerikoje. Food Not Bombs turi nesuvaržytą struktūrą: kiekviena grupė priima kelis bendriausius principus ir atlieka tokią pat srities veiklą, tačiau kiekviena grupė gali nepriklausomai priimti savus sprendimus priklausomai nuo bendruomenės reikmių. Be nemokamo maisto dalijimo, daugelis Food Not Bombs grupių taip pat yra susijusios su bendruomenine prieš skurdą, karą ar rasizmą nukreipta veikla.
Irena Veisaitė
Irena Veisaitė (1928 m. sausio 9 d. Kaune – 2020 m. gruodžio 11 d. Vilniuje ) – lietuvių literatūrologė, teatrologė.
Mapuzauras
Mapuzauras (Mapusaurus roseae) – carcharodontosauridae šeimos plėšrusis dinozauras. Ilgis nuo 5,5–12,5 metrų. Svėrė apie 5 tonas. Mapozauro kaukolė yra mažesnė ir lengvesnė nei jam artimo Giganotozauro. Turi panašius kaip Giganotozauro ašmenų pavidalo dantis. Paplitimo arealas – Pietų Amerika. Pagal rastas fosilijas sprendžiama, kad medžiojo grupėmis, galbūt net dar didesnius žolėdžius dinozaurus panašius į Argentinozaurą.
Irena Veisaitė
Biografija
Nuo 1934 iki 1941 m. mokėsi Šolom Aleichemo gimnazijoje. Per Antrąjį pasaulinį karą Kauno gete neteko motinos. 1944 m. pavasarį Stefanija Ladigienė, nepaisydama rizikos, išgelbėjo ją, priglaudusi ir paslėpusi savo namuose. Čia I. Veisaitė gyveno iki 1946 m. kovo 14 d., kai sovietai areštavo S. Ladigienę. 1947 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries gimnaziją. 1953 m. Maskvos universitete baigė germanistikos studijas. 1963 m. Leningrado universitete apgynė mokslų daktaro disertaciją.
Nuo 1953 iki 1997 m. Vilniaus pedagoginiame universitete dėstė Vakarų Europos literatūrą, vokiečių literatūrą, XX amžiaus teatro istoriją. Nuo 1965 m. docentė, nuo 1999 m. VPU garbės profesorė. Nuo 1963 m. žinoma ir kaip teatro kritikė. Paskelbė per 200 straipsnių Lietuvos ir užsienio spaudoje. Taip pat buvo mokyklinių vadovėlių bendraautorė, keliolikos knygų sudarytoja.
Akmenės akmuo
thumb|right|Akmuo su atstatyta koplytėle, 2015 m. kovo mėn.
Akmenės akmuo – riedulys Raseinių rajono savivaldybės teritorijoje, Akmenės kaimo pakraštyje.
Istorija
Akmuo netaisyklingo daugiakampio formos, 4,5 x 4 m dydžio, 2,2 m aukščio. Pagal padavimus, ant akmens buvo aukojama. 1808 m. dvarininkės Kontrimienės rūpesčiu aukščiausioje akmens vietoje buvo įrengta, vėliau kelis kartus atnaujinta, medinė koplytėlė su šventųjų statulėlėmis. Iš koplytėlėje suaukotų pinigų buvo išlaikoma prieglauda. Iki XX a. ketvirtojo dešimtmečio Akmenės akmuo buvo gausiai lankomas, prie koplytėlės meldžiamasi, daromi apžadai, aukojama pinigų. Tikėta, kad Sandravos upelio, kuris anksčiau akmenį juosė iš rytų, vanduo turi gydomųjų savybių. Į pietryčius nuo akmens buvo senojo geležies amžiaus pilkapių.
2012 m. audra sudaužė ant akmens buvusią koplytėlę. Restauruota koplytėlė atstatyta ir peršventinta 2014 m. rugpjūčio mėn.
Pabaliai
Pabaliais vadinamos Lietuvos gyvenvietės:
Paulius Širvys
thumb|Paminklas Pauliui Širviui atminti Dusetose thumb|P. Širvio kapas [[Antakalnio kapinėse]]
Povilas (Paulius) Širvys (1920 m. rugsėjo 6 d. Padustėlyje, Dusetų valsčius – 1979 m. kovo 27 d. Vilniuje) – Lietuvos poetas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Širvys gimė Padustėlyje. Netrukus jo tėvas su savo broliu pasikeitė sodybomis, apsigyveno Degučiuose. Mirus tėvams su broliu Leonu laikinai glaudėsi pas gimines Degučių kaime (Rokiškio r.), vėliau augo vaikų namuose. Ganė gyvulius, kai užšaldavo ganyklos ir pargindavo galvijus žiemai, lankė Dusetų ir Aleksandravėlės pradžios mokyklas. 1940 m. baigė dvimetę Salų žemės ūkio mokyklą, įstojo į kontrolasistentų kursus Gruzdžiuose.