cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
XXII amžius pr. m. e.
thumb|240px|Ūro valdovas Urnamu thumb|240px|XXII amžiaus pr. m. e. bareljefas iš Ūro thumb|240px|Egiptietiškos skulptūrėlės, vaizduojančios virtuvės darbus. XXII–XXI a. pr. m. e.
Gidget Gein
Po mirties
2016 metais Facebook buvo paskelbta, kad Gein grupė Dali Gaggers Šiaurės Karolinoje pasirodė kartu fanams pagroti keletą dainų taip gerai, kaip jos buvo parašytos, viskas buvo skirta Gein atminimui. Jie grojo ir naujas dainas, kurios buvo parašytos tuo pačiu stiliumi.
Rozenkreiceriai
Magų brolijos
Galimai 1570 m. kažkuri magų brolija pradėjo save vadinti Rozenkreicerių brolija. Rozenkreicerių idėjos ypač paplito XVII a. pradžioje. Apie rozenkreicerius buvo kalbama, kad jiem nereikalingas maistas, kad jie gali virsti nematomais ir valdyti dvasias. Brolijos tikslas buvo įsisavinti senovės mokslus, suteikiančius žinias apie neregėtą ilgaamžiškumą, valdovų aprūpinimą brangenybėmis, siekiant palengvinti tautos dalią. Atsirado daug norinčių tapti brolijos nariais, tai patvirtina išlikę rašytiniai šaltiniai. Nepaisant visiško slaptumo, Brolija buvo reklamuojama plačiai paplitusiais leidiniais.
XXII amžius pr. m. e.
Dvidešimt antrasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs '''2200 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 2101 m. pr. m. e.''' gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XXIII amžius pr. m. e. – XXII amžius pr. m. e. – XXI amžius pr. m. e.
Rozenkreiceriai
Auksiniai rozenkreiceriai
Rozenkreiceriais buvo laikomi Frensis Bekonas, Dekartas. XVIII a. pabaigoje atsirado daug organizacijų siejųsių save ir kildinusių iš rozenkreicerių. Viena jų - Auksinių rozenkreicerių ordinas. Tačiau rašytiniais dokumentais organizacijos sąsajos su realiai ar neva egzistavusiu ordinu XV-XVIII a. nepatvirtintos. Šios organizacijos filosofija grindžiama siekimu atskleisti žemiškosios laimės ir amžinojo gyvenimo paslaptis, o teosofija – atskleisti dieviškumo paslaptį.
Auksiniams Rozenkreiceriams save priskirdavo alchemikai. Tuo metu vyko masonų ir rozenkreicerių suartėjimas, jų idėjos, siekiai, filosofija, ritualai susipynė. Ordinui vadovavo imperatorius ir vice-imperatorius su neaiškiais įgaliojimais. Ordino nariai buvo suskirstyti į 7 klases, jas sudarė 77 “magai“, 2700 „vyriausieji pirmojo rango filosofai“, 3900 „vyriausieji antrojo rango filosofai“, 3000 ‚jaunesnieji magai“, 1000 „adeptai“, 1000 jaunų ordino narių, nevykdžiųsių savarankiškų veiksmų, neįvardintas kiekis ordino naujokų.
Išnykimas
Nuo 1775 m. Ordino centru tapo Berlynas. Ordinas aktyviai plėtojo tamplieriškąją ordino legendą ir į savo gretas viliojo masonų brolijos narius, 1777 m. paskelbė save masoniškojo ordino aukščiausiuoju laipsniu. Ordino nariais buvo gydytojai, teologai mokslininkai, karininkai, aukščiausių buržua ir aukštuomenės sluoksnių atstovai. Šio ordino nariais buvo Fridrichas Vilhelmas II bei, daugelio biografų teigimu, Gėtė. Manoma, kad Mocarto „Stebuklingoje fleitoje“ taip pat kalbama apie rozenkreicerių paslaptis. Po Fridricho Vilhelmo II mirties rozenkreicerių ordinas prarado savo galias ir pradėjo nykti. Ordino gyvavimo pabaiga tokia pat miglota, kaip ir pradžia. Kita to meto – XVIII a.- organizacija Iliuminatų ordinas. Šis ordinas susiformavo Bavarijos teritorijoje. Nors jėzuitų ordinas buvo išformuotas, bet švietimą, ypač, universitetus vis dar kontroliavo buvę jėzuitai. Siekdamas pasisipriešinti šiai sistemai teologas A.Veischauptas mąstyti apie slapto ordino, kuris daug ką perimtų iš pačių jėzuitų, įkūrimą. A.Veischauptas akcentavo ordino narių disciplinuotumą, gebėjimą tikslo siekti pasinaudojant visomis įmanomomis priemonėmis. Manoma, kad į šį ordiną galėjo pereiti Rozenkreicerių brolijos likę nariai.
Kutijasas
Kutijasas arba Kutijas do Aragvaris (Cutias do Araguari, Cutias do Araguary) – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės rytuose, Amapos valstijoje, 105 km į šiaurės rytus nuo Makapos. Išsidėstęs dešiniajame Aragvario krante. Kelias link Makapos. Žemės ūkio rajono prekybinis centras (galvijai, kiaulės, kukurūzai, bananai, manijokai), verčiamasi žvejyba. Miestas garsėja kasmetiniu pirarukų karnavalu.
Savivaldybės plotas – 2114 km², gyventojų skaičius – 6217 (2021 m.). Kita didesnė gyvenvietė: Gurupora.
thumb|left|210px|Savivaldybės padėtis Amapos valstijoje
Istorija
Vietovės pavadinimas galimai kilo nuo žodžiu cutia Brazilijoje vadinamų agučių.
Kutijaso savivaldybė sudaryta 1992 m., atskyrus nuo Makapos savivaldybės.
Saulašarė
Saulašarė (Drosera) – saulašarinių (Droseraceae) šeimos vabzdžiaėdžių augalų gentis.
Paplitimas
Saulašarė paplitusi visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą, nuo atogrąžų iki šalto klimato sričių. Didžiausia rūšių įvairovė Australijoje (apie pusė visų saulašarių rūšių). Gentis neaptinkama sausringose srityse, Arktyje, daugelyje atogrąžų miškų. Auga šlapiose arba drėgnose, gerai saulės apšviestose buveinėse, paprastai rūgščiame dirvožemyje (pelkėse, durpynuose, šlapynėse, drėgnose vandens telkinių pakrantėse, nuolat rūko gaubiamose vietose).
thumb|left|220px|Pietinė saulašarė, sučiupusi [[drozofila|drozofilą]]
Morfologija
Saulašarė – vienametė arba daugiametė, rausvos, gelsvos ar šviesiai žalios spalvos žolė su šakniastiebiais, gumbeliais arba požeminėmis palaipomis. Stiebas labai trumpas, rečiau ilgas, status arba laipiojantis. Lapai susitelkę į skroteles arba pražanginiai, apaugę ilgais standžiais liaukiniais plaukeliais. Žiedai dvilyčiai, taisyklingieji. Vainiklapiai dažniausia balti, rečiau rausvi, raudoni arba violetiniai. Vaisius – atsidarančioji dėžutė su daug smulkių sėklų.
Visų rūšių saulašarės yra vabzdžiaėdžiai augalai. Ant lapų esančios liaukos išskiria klampų vabzdžius viliojantį skystį. Prilipus vabzdžiui liaukiniai plaukeliai prie jo prisilenkia arba lapas susisuka ir liaukų išskiriami fermentai vabzdį ima skaidyti. Suskaidytas medžiagas įsiurbia lapo paviršiuje esančios bekotės liaukos.
Rūšys
thumb|240px|Drosera madagascariensis thumb|240px|[[Ilgalapė saulašarė (Drosera anglica)]]
Žinoma ~100 rūšių. Daugelis auginamos kaip kambariniai dekoratyviniai augalai, dalis turi vaistinių savybių.
Kitos žymesnės rūšys:
Nahoras
Nahoras – Senojo Testamento personažas, minimas Pradžios knygoje, Teraho sūnus, Abraomo ir Harano brolis. Pasakojama, kad vedęs savo brolio Harano dukterį Milką.
Pasak Pradžios knygos, Nahoro ir jo brolių Abraomo bei Harano Terahas susilaukęs būdamas 70 metų (Pr 11,26). Nahoro senelis (Teraho tėvas) taip pat buvęs vardu Nahoras (Pr 11,24). Pradžios knygoje nėra minima, kad Nahoras būtų išvykęs iš chaldėjų Ūro drauge su tėvu ir broliu, tačiau iš to, kad Haranas įvardijamas „Nahoro miestu“, galima spręsti, jog jis keliavęs drauge ir įsikūręs Harane. Pasakojama, jog Nahoras susilaukęs dvylikos sūnų: aštuonis iš jų jam pagimdžiusi žmona Milka, o keturis – sugulovė Reuma. Nahoro sūnūs esą buvę dvylikos aramėjų genčių protėviai. Nahoras Senajame Testamente paminėtas dar du kartus. Susitikęs su Labanu, Jokūbas pamini Abraomo Dievą ir Nahoro Dievą (Pr 31,53). Tuo tarpu Jozuės knygoje Nahoras drauge su Abraomu paminėtas kaip vienas iš Teraho sūnų.
Būta spėjimo, kad Nahoro miestas, minimas Pradžios knygoje, buvęs pavadintas pagal dievybę tokiu pat vardu. Visgi, kaip teigiama, nėra jokių požymių, rodančių egzistavus tokios dievybės kultą. Gali būti, kad asmenvardis kilęs iš miesto pavadinimo Naḫur (buvęs netoliese Harano). Tokia vietovė paminėta Mario įrašuose.
Sraige, nerūkyk
Sraige, nerūkyk – lietuvių rašytojos Renatos Šerelytės eilėraščių rinktinė vaikams, išleista 2013 m.
Poezijos rinkinyje aprašomi ne tik gražūs, su vaikyste siejami vaizdiniai, bet paliečiamos ir skaudžios, nerimą, baimę mažiesiems skaitytojams keliančios temos: tėvų abejingumas, žalingi įpročiai, vienatvė ir pan.
Knyga iliustruota Gražinos Turčinskienės piešiniais.
Smyslovas
Smyslovo pavardę turi šie įžymūs žmonės:
Lisa Unruh
Lisa Unruh (g. 1988 m. balandžio 12 d.) – Vokietijos šaulė iš lanko, olimpinė medalininkė.
Biografija
Unruh tarptautinėse varžybose dalyvauja nuo 2006 m.
Bandana
Etimologija
iš 'margaspalvio tekstilės dažymo būdas, kai dažomas audeklas surišamas mazgais; taip nudažytas audeklas', iš  'rišti', iš  'jis riša'.
Lisa Unruh
Biografija
2007 m. pasaulio šaudymo iš lanko uždarose patalpose čempionate pelnė sidabro medalį moterų komandinėje įskaitoje. 2008 m. kartu su Vokietijos komanda laimėjo sidabro medalius Europos čempionate. 2012 m. Europos čempionato komandinių varžybų bronzos medalininkė.
Bandana
Naudojimas
Bandanų paskirtis:
Lisa Unruh
Biografija
2016 m. vasaros olimpinių žaidynių kvalifikacijoje vokietė buvo tik 21-ą. Pirmuose atkrentamųjų varžybų etapuose Unruh įveikė atstoves iš Venesuelos, Meksikos, Kinijos ir ketvirtfinalyje nugalėjo Tan Ya-ting iš Kinų Taipėjaus. Pusfinalyje rezultatu 6-2 nugalėta meksikietė Alejandra Valencia. Didžiajame finale vokietė laimėjo antrąjį setą, bet pralaimėjo tris setus ir rezultatus 2-6 nusileido čempione tapusiai Chang Hye-jin. Unruh laimėtas sidabro medalis yra aukščiausias Vokietijos šaulių iš lanko kada nors pasiektas rezultatas olimpinėse žaidynėse.
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Unruh kartu su Vokietijos nacionaline rinktine pelnė bronzos medalius moterų komandinėje rungtyje.
Chang Hye-jin
Chang Hye-jin (g. 1987 m. gegužės 13 d.) – Pietų Korėjos šaulė iš lanko. Daugkartinė olimpinė čempionė.
Biografija
2009 m. Belgrade vykusioje vasaros Universiadoje Hye-jin tapo komandinės rungties nugalėtoja. 2013 m. kartu su Pietų Korėjos nacionaline komanda iškovojo sidabro medalius pasaulio čempionate. 2014 m. Azijos žaidynėse pelnė sidabrą asmeninėje rungtyje, o komandinėse varžybose iškovojo auksą.
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Hye-jin dalyvavo asmeninėse ir komandinėse varžybose. Komandinio šaudymo finale nugalėjusios Rusijos komandą sportininkės pelnė aukso medalius. Individualios rungties pusfinalyje Hye-jin nugalėjo titulą gynusią kitą korėjietę Ki Bo-Bae ir pateko į didįjį finalą. Finale rezultatu 6-2 korėjietė nugalėjo Vokietijos atstovę Lisa Unruh ir tapo olimpine čempione.
Senkonys (reikšmės)
Senkonimis vadinami kaimai:
Smokas ir Mažylis
thumb|right|250px|Filmui „Smokas ir Mažylis“ pastatytos dekoracijos [[Kirovskas (Murmanskas)|Kirovsko apylinkėse]] Smokas ir Mažylis – 1975 m. Lietuvos kino studijoje TSRS Centrinės televizijos užsakymu sukurtas nuotykinis meninis filmas Dž. Londono kūrinių motyvais. 3 serijos. Rusų kalba. Filmo trukmė – 240 min. Filmas skirtas Dž. Londono gimimo 100-mečiui paminėti. Daugiausia filmuota Kolos pusiasalyje.
Érika
Erika (Érika Cristiano dos Santos, g. 1999 m. balandžio 21 d., Brazilija) – Brazilijos futbolininkė.
Karjera
Futbolą žaisti pradėjo Brazilijoje. Atstovavo gimtinės klubams.
2015–2018 m. rungtyniavo Paris Saint-Germain (Prancūzija).
Rinktinės
Kitados atstovavo Brazilijos jaunimo rinktinėms.
2006 m. pakviesta į šalies nacionalinę rinktinę.
Vidursparnis lėktuvas
Vidursparniai orlaiviai paprastai naudoja simetrinius sparnų profilius, kas užtikrina didesnį greitį. miniatiūra|Lietuviškas vidursparnis orlaivis - sklandytuvas LAK 17 Aerodinaminiu požiūriu vidursparnis yra labai geras sprendimas, ypač orlaiviams, kuriems svarbu aukšta aerodinaminė kokybė (pvz. sklandytuvams). Tokios konstrukcijos taikymas keleiviniuose ir transportiniuose orlaiviuose būtų mažiau prasmingas, nes sparno balkis eitų per saloną. Vienas iš nedaugelio keleivinių lėktuvų su tokia sparno schema - HFB 320 Hansa Jet turi neigiamo strėliškumo sparnus, kuriuos jungiantis balkis eina už keleivių salono. miniatiūra|Vieno iš nedaugelio vidursparnės komponuotės keleivinių lėktuvų [[HFB 320 Hansa Jet principinė schema]] Lietuvoje šio tipo orlaivių kūrimas sietinas su B. Karvelio ir B. Oškinio suprojektuotais sklandytuvais BK-7 Lietuva ir iš jų kilusiais LAK-12, LAK-17.
Zećira Mušović
Zečira Mušovič (Zećira Mušović, g. 1996 m. gegužės 26 d., Falune, Švedijoje) – serbų kilmės Švedijos futbolininkė, vartininkė.
Karjera
thumb|left|Atstovavo [[FC Rosengård 2018 m. lapkritis]] Futbolą žaisti pradėjo Švedijoje. Pirmuoju profesionaliu klubu tapo Stattena IF.
Vėliau persikėlė į FC Rosengård, ankstesniais metais žinomą kaip LdB FC Malmö (2007–2013).
2013 m. su Lait de Beauté Football Club Malmö tapo Švedijos čempione. Nuo 2014 m. pakito klubo pavadinimas: FC Rosengård. 2014, 2015 metais vėl tapo čempione.
Nuo 2021 m. atstovavo Chelsea FC (Anglija).
Rinktinės
Nuo 2018 m. kviečiama į nacionalinę rinktinę.
Kalėjimų tarnyba
thumb|left|Buveinė (2023) thumb|left|Buveinė (2015)
– Lietuvos įstaiga, vadovaujanti ir kontroliuojanti pataisos įstaigų veiklą.
Istorija
1990 m. pertvarkius VRM Pataisos reikalų valdybą, įsteigtas VRM Pataisos darbų departamentas.
2000 m. pertvarkytas į Kalėjimų departamentą prie LR Teisingumo ministerijos.
2001 m. Vidaus tarnybos dalinių kalėjimų apsaugos tarnyba ir policijos komisariatų Pataisos darbų inspekcijos perėjo šiam departamentui. 2002 m. Pataisos darbų inspekcijų pagrindu įkurtos probacijos tarnybos, 2018 m. jos buvo sujungtos į Lietuvos probacijos tarnybą.
2019 m. įkalinimo įstaigų Kriminalinės žvalgybos skyriai prijungti prie departamento Kriminalinės žvalgybos valdybos.
2023 m. pertvarkyta į Lietuvos kalėjimų tarnybą.
Senkonys
Senkonys – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Viktarino, prie Vilkinio ežero. Praeina kelias.
Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Seinų apskrities Leipalingio valsčių ir parapiją, buvo Leipalingio dvaro valda.
Škoda Fabia R5
Škoda Fabia Rally2 – sportinis automobilis, gaminamas Čekijos kompanijos Škoda Auto. Automobilis gaminamas pagal komercinį Škoda Fabia modelį. Šis modelis, gaminamas nuo 2015 m., labai sėkmingai pasirodė WRC 2 klasės lenktynėse 2015 ir 2018 m. Per šį laikotarpį šį modelį naudojančios komandos pasiekė 30 pergalių.
2015, 2016 ir 2017 m. Škoda Motorsport komanda šiuo automobiliu tapo WRC 2 klasės čempione, o Esapekka Lappi tapo 2016 m. čempionu. 2017 m. čempionu su šiuo automobili tapo Pontus Tidemand.
2019 m. sezone buvo pristatyta atnaujinta Škoda Fabia Rally2 Evo automobilio versija.
Pietų Afrikos pasienio karas
Po kelerius metus trukusio nesėkmingo kreipimosi į Jungtines Tautas ir Tarptautinį Teisingumo Teismą dėl Namibijos nepriklausomybės nuo Pietų Afrikos Respublikos, 1962 m. SWAPO, materialiai padedant Sovietų Sąjungai, Kinijai ir simpatizuojančioms Afrikos valstybėms, tokioms kaip Tanzanija, Gana ir Alžyras, įkūrė Namibijos liaudies išlaisvinimo armiją (PLAN). 1966 m. rugpjūčio mėn. prasidėjo PLAN ir Pietų Afrikos valdžios institucijų kovos. 1975–1988 m. Pietų Afrikos Respublika surengė masinius įprastinius reidus į Angolą ir Zambiją, kad sunaikintų PLAN priešakines operacijų bazes. Ji taip pat dislokavo specializuotus kovos su sukilėliais dalinius, apmokytus vykdyti išorės žvalgybą ir sekti partizanų judėjimą.
Konfliktui įsibėgėjant Pietų Afrikos Respublikos taktika darėsi vis agresyvesnė. Dėl jų įsiveržimų nukentėjo Angolos gyventojai ir kartais buvo padaryta didelė šalutinė žala Angolos ekonomikai gyvybiškai svarbiems ekonominiams objektams. Tariamai siekdama ne tik sustabdyti šiuos reidus, bet ir sužlugdyti stiprėjančią Pietų Afrikos Respublikos armijos ir Nacionalinės sąjungos už visišką Angolos nepriklausomybę (UNITA) sąjungą, Sovietų Sąjunga XX a. aštuntajame dešimtmetyje rėmė Angolos išlaisvinimo liaudies ginkluotąsias pajėgas (FAPLA), skirdama joms didelį karinių patarėjų kontingentą ir iki keturių milijardų dolerių vertės modernias gynybos technologijas. Nuo 1984 m. sovietų vadovaujami reguliarūs Angolos daliniai pakankamai pasitikėjo savimi, kad galėtų pasipriešinti Pietų Afrikos Respublikos armijai. Jų pozicijas taip pat sustiprino tūkstančiai Kubos karių. Karo padėtis tarp Pietų Afrikos Respublikos ir Angolos trumpam baigėsi po trumpalaikių Lusakos susitarimų, bet 1985 m. rugpjūčio mėn. vėl atsinaujino, nes PLAN ir UNITA pasinaudojo paliaubomis ir suintensyvino savo partizaninę veiklą, dėl to atsinaujino FAPLA kovos veiksmai, kurie baigėsi Kuito Kvanavalės mūšiu. Pietų Afrikos pasienio karas praktiškai baigėsi trišaliu susitarimu, kuriam tarpininkavo Jungtinės Valstijos ir kuriuo buvo įsipareigota iš Angolos ir Pietvakarių Afrikos išvesti Kubos ir Pietų Afrikos karinį personalą. 1989 m. balandžio mėn. PLAN pradėjo paskutinę partizaninę kampaniją. Po metų, 1990 m. kovo 21 d., Pietvakarių Afrika gavo oficialią nepriklausomybę kaip Namibijos Respublika.
Nors Pietų Afrikos pasienio karas daugiausia vyko kaimyninėse valstybėse, jis turėjo didžiulį kultūrinį ir politinį poveikį Pietų Afrikos visuomenei. Šalies apartheido vyriausybė dėjo daug pastangų, kad karas būtų pristatytas kaip regioninės sovietų ekspansionizmo sulaikymo programos dalis, ir naudojo jį visuomenės antikomunistinėms nuotaikoms kurstyti. Tai išlieka neatsiejama šiuolaikinės Pietų Afrikos Respublikos literatūros ir ypač afrikanų kalba parašytų kūrinių tema, davusi pradžią unikaliam žanrui, vadinamam grensliteratuur (tiesiogiai išvertus „pasienio literatūra“).
Tartarugalzinijas
Tartarugalzinijas  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės rytuose, Amapos valstijoje, 160 km į šiaurę nuo Makapos, prie Tartarugalzinijo upės. Praeina kelias Makapa–Ojapokė. Žemės ūkio rajono prekybinis centras (galvijai, kiaulės, kukurūzai, bananai, manijokai), verčiamasi žvejyba, miškų kirtimu. Į rytus nuo miesto yra Piratubos ežeros biologinis rezervatas, telkšo Novo ežeras.
Savivaldybės plotas – 6710 km², gyventojų skaičius – 18 217 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: Itaubalas, Bon Žezusas, Sedras, Tera Firmė.
thumb|left|210px|Savivaldybės padėtis Amapos valstijoje
Istorija
Gyvenvietė ėmė augti plėtojantis celiuliozės pramonei bei XX a. vid. apylinkėse radus aukso.
Tartarugalzinijo savivaldybė sudaryta 1987 m., atskyrus nuo Makapos savivaldybės.
Tumčia
Tumčia  – upė Rusijoje, Murmansko srities pietvakariuose, Kandalakšos rajone. Susidaro susiliejus Kutsajokio ir Tuntsajokio (prasideda Suomijoje) upėms. Teka miškingomis ir pelkėtomis vietovėmis į pietus. Įteka į Tumčios ežero šiaurinį galą (Jovos tvenkinio dalis).
Tumčios vaga slenkstėta, akmenuota. Pakrantės negyvenamos, tačiau netoli upės įsikūrusi gyvenvietė Alakurtis.
Socialinė teisė
Socialinė teisė (socialinės apsaugos teisė;  – visuomenė) – teisės šaka; visuma teisės normų, reguliuojančių visuomeninius santykius, kurių objektas – socialinė apsauga, socialinė parama ir su ja susiję dalykai. Valstybėse, kuriose yra itin išplėtota valstybės socialinė apsauga, atitinkamai yra išplėtotos ir teisės normos bei principai, įtvirtinami įstatymuose, Konstitucijoje, socialiniuose kodeksuose (pvz., žr. Vokietijos socialinis kodeksas). Kai kur pabrėžiamas socialinės valstybės principas (kaip teisės principas, socialinės politikos orientyras, postulatas).
Dalykas
Socialinė teisė apima tokias sritis kaip socialinis draudimas, socialinis aprūpinimas; socialinė parama šeimai, vaikams ir jaunimui; socialinis būstas; socialinis viešasis administravimas ir kt. Lietuvoje pagrindinė valdžios institucija šioje srityje, leidžianti norminius teisės aktus – LR socialinės apsaugos ir darbo ministerija.
RVZ-6
RVZ-6 – tramvajų modelis, 1960–1987 m. gamintas Latvijos bendrovės „Rīgas Vagonbūves Rūpnīca“.
Tramvajus yra 14080 mm ilgio, 2596 mm pločio, 3148 mm aukščio ir 16500 kg svorio. Turi trejas duris, sudarytas iš keturių dalių, atsidarančių į salono pusę. RVZ-6 turi 124 kW elektrinį variklį, galintį išvystyti 64 km/h greitį. Tramvajus turi 39 sėdimas vietas, gali sutalpinti 197 keleivių. Naudotas Daugpilyje (Latvija), taip pat Komsomolske prie Amūro, Osinikuose ir Chabarovske (Rusija).
Iš viso buvo pagaminti 6008 RVZ-6 tramvajai.
Tuntsajokis
Tuntsajokis  – upė Suomijoje ir Rusijoje; viena iš sudarančių Tumčios upę. Prasideda Suomijos miškuose, Vjerietunturio kalnuose netoli Suomijos-Rusijos sienos. Teka į pietus, pietryčius pelkėtomis ir miškingomis vietovėmis. Susilieja su Kutsajokiu ir sudaro Tunčią.
Intakai: Peurahara, Puolugoja, Alimainenas-Nuolusoja, Jaurukioja, Sorkajokis, Sorsajokis, Karchuoja, Achvenoja, Mikelinoja, Niatiaoja, Vatsimanjokis, Danilovka, Jukujokis, Kiunsichara, Kutsijokis, Kutujokis, Achkioja, Enjanjokis.
Upės vaga slenkstėta. Prie Tuntsajokio įsikūręs suomių Tuntsos pasienio postas bei Rusijos gyvenvietė Alakurtis.
Pavadinimas Tuntsajokis suomių kalba reiškia „mirties upė“.
Senkonys (Kaišiadorys)
Senkonys – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Žaslių.
Etimologija
Senkonys – asmenvardinis vietovardis, siejamas su XVI a. vietos totoriaus vardu Senka.
Vokietijos socialinis kodeksas
Vokietijos socialinis kodeksas (, pažodžiui - 'socialinių įstatymų knyga', SGB) - kodifikuotas federalinės Vokietijos įstatymas, pagrindinis VFR socialinės teisės šaltinis. Dabartinis Vokietijos socialinis kodeksas sudarytas iš 12 knygų. Pirmoji knyga (Bendroji dalis) įsigaliojo 1976 m. sausio 1 d. Socialinių Vokietijos įstatymų kodifikacijos pradžia - 1969 m.
Pamišę
Pamišę – 1987 m. JAV romantinė komedija, kurią režisavo Norman Jewison. Filmas buvo išleistas 1987 m. gruodžio 18 d. ir sulaukė teigiamų atsiliepimų iš kritikų. Šiaurės Amerikoje filmas uždirbo 80 640 528 JAV dolerių ir tapo 5 daugiausia uždirbusiu metų filmu. Buvo nominuotas šešiems Oskarams ir laimėjo tris: už geriausią scenarijų, geriausią aktorę ir geriausią antro plano aktorę.
Apdovanojimai
2008 m. birželį AFI paskelbė po 10 geriausių filmų dešimtyje klasikinių amerikiečių filmų žanrų. „Pamišę“ buvo pripažintas 8-u geriausiu filmu romantinės komedijos žanre. Filmas taip pat užėmė 72-ą vietą „Bravo“ „100 linksmiausių filmų“ ir 41-ą „AFI’s 100 Years… 100 Laughs“ sąrašuose.
Amerikos filmų instituto pripažinimai
2003 m. birželį kino kritikas Roger Ebert įtraukė filmą į savo „Puikių filmų“ kolekciją.
Lydia Koidula
Lidija Koidula (, tikr. Lydia Emilie Florentine Jannsen, nuo 1873 m. Michelson; 1843 m. gruodžio 24 d. Vendroje, dab. Pernu apskr., Estijoje – 1886 m. rugpjūčio 11 d. Kronštate, dab. Sankt Peterburge) – estų poetė, prozininkė, estų dramaturgijos pradininkė. Jos veikla ir kūryba buvo artima tautinio išsivadavimo idėjoms. Buvo susijusi su įtakingu radikalu Karlu Jakobsonu (1841–1882) ir nacionalinio epo „Kalevo sūnus“ rašytoju Frydrichu Kroicvaldu (1803–1882).
miniatiūra|180px|left|Atminimo akmuo gimtinėje, prie Vendros miniatiūra|100 [[Estijos krona|Estijos kronų]]
Jos literatūrinis slapyvardis „Lidija Koidula“ estų kalba reiškia „Aušros Lidija“. Tokį jai suteikė rašytojas K. Jakobsonas. Ji taip pat dažnai vadinama „Koidulaulik“ - „Aušros dainininkė“.
Biografija
L. Koidula mokėsi Pernu mergaičių gimnazijoje. Ją baigusi padėjo savo tėvui Johanui Jansenui leisti laikraštį „Pärnu Postimees“. Vėliau šeimai persikėlus į Tartu, nuo 1863 m. dirbo didžiausiame estų laikraštyje „Eesti Postimees“. Be savo kūrybos, spausdino rašinius abiejuose tėvo leidiniuose.
1873 m. ji ištekėjo už Livonijos kariuomenės gydytojo Eduardo Michelsono ir persikėlė į Kronštatą, Rusijos karinio jūrų laivyno bazę šalia Sankt Peterburgo. 1876–1878 m. Michelsonai lankėsi Breslau, Strasbūre ir Vienoje. L. Koidula Kronštate gyveno 13 metų, tačiau, nepaisant to, kad vasaras leido Estijoje, ji visada ilgėjosi namų. L. Koidula buvo trijų vaikų motina. Mirė nuo krūties vėžio 1886 m. rugpjūčio 11 d. Paskutinis jos eilėraštis buvo „Enne surma- Eestimaale!“ (Prieš mirtį, į Estiją!).
Kūryba
L. Koidulos kūryboje buvo neišvengiama vokiečių kultūros įtaka. Baltvokiečiai šiame regione išlaikė hegemoniją nuo XIII a., taigi ir XIX a. laikotarpio Estijoje vokiečių kalba buvo mokymo ir inteligentijos kalba. Kaip ir jos tėvas, išvertė sentimentalios vokiečių prozos, poezijos ir dramos kūrinių. Estijos literatūros tradiciją, kurią pradėjo F. Kroicvaldas, tęsė L. Koidula. Ji savo kūryboje drąsiai ir plačiai vartojo estų kalbą, kuria tuomet dažniausiai rašyti mokymo ar religiniai tekstai, praktiniai patarimai valstiečiams, linksmos populiarios istorijos. L. Koidula sėkmingai vartojo liaudies kalbą, norėdama išreikšti emocijas, tuo prieštaraudama kolonijinei nuomonei, kad estų kalba buvo neišsivysčiusi komunikavimo priemonė.
L. Koidula taip pat kūrė prozą, daugiausia laikraščiuose - pritaikė estų skaitytojui kitų autorių kūrinius, atliko laisvus vertimus. Parašė apsakymų: „Vienintelė“ (Ainuke), „Tamistės kaimo malūnų vaiduokliai“ (Tammiste küla vesketondid, abu 1868 m.), „Loigu šeimininkė“ (Loigu perenaine, 1881 m.).
Ji pirmoji parašė originalias pjeses estų kalba ir atkreipė dėmesį į scenos režisūros bei pastatymo praktinius dalykus. Jos pjesės buvo didaktinės, veikė kaip populiaraus švietimo priemonė. Komedija „Pusbrolis iš Saaremos“ (Saaremaa onupoeg, pastatyta 1870 m.) buvo parašyta ir pritaikyta Estijos tikrovei pagal vokiečių dramaturgo Teodoro Kernerio siužetą „Der Vetter aus Bremen“. Jos pastatymu Tartu buvo atidarytas Vanemuine teatras. Ši data laikoma estų teatro pradžia. Sekančios komedijos jau buvo originalios: „Piršlybų beržai“ („Kosjakased“, pastatyta 1871 m.), „Toks Mulkis, arba Šimtas pūrų druskos“ (Säärane Mulk, ehk sada vakka tangasoola, pastatyta 1872 m.). miniatiūra|200px|right|Paminklas Pernu
Atminimas
Trumpas, vaisingas ir kupinas dramatizmo kūrėjos gyvenimas, populiarumas tarp savo amžininkų, moteriai neįprastai aukšta vieta XIX a. Estijos visuomenėje ir kultūroje lėmė, kad L. ​​Koidulos vardas pamažu virto legenda. Jai atminti parašyti literatūros kūriniai, tarp kurių suomių rašytojos Hella Wuolijoki to paties pavadinimo pjesė, skirta L. Koidulai, sukurta dešimtys garsių estų poetų eilėraščių, jos eilės gyvuoja daugybėje dainų.
Pernu istorijos muziejaus filiale pristatyti poetės L. Koidulos ir jos tėvo J. Janseno (Estijos himno žodžių autoriaus) gyvenimas ir kūryba. Jie buvo svarbūs veikėjai estų tautinio pabudimo laikotarpyje XIX a.  L. Koidulos muziejus įsikūręs Pernu Ülejõe mokyklos pastate. Jame buvo J. Janseno namai ir laikraščio „Perno Postimees“ redakcija iki 1863 m. Dabar jis saugomas kaip istorinis paminklas. Čia augo vyresnioji Jansenų dukra, poetė Lidija.
Pernu miesto centre šalia istorinio „Victoria“ viešbučio pastato atidengtas L. Koidulos paminklas. Jis datuojamas 1929 m. Tai buvo paskutinis estų skulptoriaus Amanduso Adamsono darbas. Jos vardas buvo suteiktas Pernu veikiančiam „Endlos“ teatrui. Taip pat poetė buvo pavaizduota ant 100 Estijos kronų banknoto, kartu su lakštingala, o priešingoje pusėje išspausdintas jos ranka rašytas ketureilis su autografu.
Panerių žudynės
Panerių žudynės – masinės žudynės, kuriose mirė iki 100 000 žmonių – daugiausiai žydai, lenkai ir rusai. Šias žudynes, kurios vyko per Antrąjį pasaulinį karą nuo liepos 1941 m. iki rugpjūčio 1944 m. netoli Panerių geležinkelio, surengė ir įvykdė Trečiojo Reicho saugumo departamentas (SD), apsaugos rinktinė (SS) ir atitinkami lietuvių kolaboratoriai, kaip Ypatingasis būrys. Žudynėse mirė apie 70 000 žydų, 20 000 lenkų ir 8000 sovietų karo belaisvių, daugelis jų iš aplinkinio Vilniaus ir Vilniaus geto.
Lietuva tapo viena iš pirmųjų vietų be Lenkijos, kurioje naciai žudydavo žydus.
Kontekstas
Po Želigovskio maišto, sukūrus trumpalaikę Vidurio Lietuvos valstybę, pagal 1923 m. Tautų Sąjungos susitarimus, Panerių miestas tapo Antrosios Lenkijos Respublikos Vilno vaivadijos dalimi. Vietoje vyravo lenkų ir jidiš kalbos.