cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SK Odesa
Pasiekimai
Klubas žaidė pirmosiose nepriklausomos Ukrainos pirmenybėse, tačiau grupėje užėmė paskutinę – 10 vietą ir iškrito iš lygos.
Ukrainos futbolo varžybos
! Sezonas ! Lygmuo ! Užimta vieta ! Run. ! Per ! Lyg ! Pra ! Įv. + ! Įv. – ! Taškai ! Taurė !colspan=2|Europa ! Pastabos
Gradey Dick
Greidis Rydas Dikas (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančiame Toronto „Raptors“ klube. Žaidė koledžo krepšinį Kanzaso „Jayhawks“ komandoje. 2022 m. Dikas buvo pripažintas „Gatorade“ nacionaliniu metų žaidėju.
SK Odesa
Spalvinė gama
Raudona ir mėlyna.
Žalia ir balta.
Gradey Dick
Karjera koledže
Debiutuodamas Dikas pelnė 23 taškus, atkovojo 2 kamuolius, perėmė 2 kamuolius ir atliko 1 rezultatyvų perdavimą per pergalę 89:64 prieš Omahos universiteto komandą. 2023 m. NCAA turnyre pasirodė įspūdingai – prieš Hovardo universitetą pelnė 19 taškų, atkovojo 11 kamuolių, atliko 5 rezultatyvius perdavimus ir perėmė 3 kamuolius. Būdamas pirmakursis vidutiniškai pelnė 14,1 taško, atkovojo 5,1 kamuolio ir atliko 1,7 rezultatyvaus perdavimo per rungtynes. 2023 m. kovo 31 d. Greidis Dikas paskelbė, kad dalyvaus 2023 m. NBA naujokų biržoje.
Toronto „Raptors“ (2023–dabar)
2023 m. NBA naujokų biržoje Toronto „Raptors“ pasirinko jį tryliktuoju šaukimu. 2023 m. NBA vasaros lygoje debiutavo liepos 7 d. rungtynėse su Čikagos „Bulls“, kurias pralaimėjo 83:74, ir pelnė 10 taškų, atkovojo 4 kamuolius bei atliko 2 rezultatyvius perdavimus.
Johannes Skalweit
miniatiūra|Johannes Skalweit Johanesas Skalvaitis (1844 m. birželio 23 d. Labguvoje, Rytprūsiai – 1887 m. rugsėjo 4 d. Hanoveryje, Žemutinė Saksonija) – iš Mažosios Lietuvos kilęs vokiečių chemikas ir aukštosios mokyklos dėstytojas.
Biografija
1870 m. Tiubingene apgynė disertaciją tema „Keletas bandymų organinės chemijos srityje“ ir tapo gamtos mokslų daktaru. Tais pačiais metais darbas buvo išspausdintas atskira knygute Tiubingeno H. Lauppo leidykloje.
1872 m. Hanoveryje tapo jo paties įkurtos laboratorijos vadovu Eugenui de Heenui priklausiusiame chemijos fabrike (šiandien tai žinoma įmonė Honeywell Specialty Chemicals Seelze GmbH). 1877–1879 m. chemiko pareigose darbavosi Maisto produktų kontrolės tarnyboje. Nuo 1879/1880 mokslo metų J. Skalvaitis buvo Hanoverio aukštojoje technikos mokyklos docentu, dėstė visuomenės sveikatos discipliną.
Vėliau priklausė ir vadovavo Analitinių chemikų asociacijai, dirbo šios organizacijos organo „Repertorium der analytischen Chemie für Handel, Gewerbe und öffentliche Gesundheitspflege“ atsakinguoju redaktoriumi.
Tomas Vaitkus
Tomas Vaitkus (g. 1982 m. vasario 4 d.) – Lietuvos plento ir treko dviratininkas, olimpietis.
Biografija
2000 m. pasaulio jaunimo treko čempionate pelnė sidabrą individualiame persekiojime ir auksą komandiniame persekiojime. 2001 m. Europos iki 23 metų treko čempionate iškovojo bronzą individualiame persekiojime ir sidabrą komandiniame persekiojime. 2002 m. tapo pasaulio iki 23 metų plento laiko intervalo čempionu. 2003 m. tapo Lietuvos plento laiko intervalo čempionu. 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Vaitkus dalyvavo treko varžybose. Taškų lenktynėse sportininkas nefinišavo, o komandiniame persekiojime liko 8-as.
Nuo 2012 m. atstovauja Australijos klubui GreenEDGE, o prieš tai atstovavo Team RadioShack, Astana.
Draugupėnai
Draugupėnai, Draupiai (, Draupchen, nuo 1938 m. Deihornswalde, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 16 km į vakarus nuo Pilkalnio, 23 km į pietvakarius nuo Lazdynų, Draugupės dešiniajame krante, prie Padraugupės žiočių.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Draugupėnų kaimo bendruomenė 1935–1936 m. Minimi nuo 1554 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Drapupe, Dragupe, Draupe, Traguppe, Drauppen, Draupchen, Draugupöhnen, Draugupchen. 1736 m. Draugupėnuose gyveno 2 zalcburgiečių, 10 vokiečių ir 3 lietuvių šeimos. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 28 ugniakurais, 1821 m. – mišrusis kaimas su vėjo malūnu ir 247 gyventojais. 1854 m. Draugupėnuose buvo vėjo malūnas, 27 gyvenamieji pastatai ir 240 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Kusų, Brakupėnų domenų valsčiams, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. XX a. pr. Draugupėnuose buvo mokykla, paštas, svečių namai, dvaro sodyba. Kaimui priklausė dalis Draugupėnų miško.
Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.
Pėsčiųjų viadukas magistralėje A2 (Ukmergė)
Pėsčiųjų viadukas magistralėje A2 ties Ukmerge – inžinerinis statinys automagistralės 72-ajame kilometre, stovintis šalia Žemaitkiemio sankryžos Ukmergės rytiniame pakraštyje, šalia kelio  ašies. Tai šiuolaikiškas plieninis, arkinis pėsčiųjų viadukas, užtikrinantis saugų gyventojų judėjimą tarp priešingose pusėse esančių autobusų stotelių („Nuotekų kryžkelė“) ir gretimų gyvenviečių. 2016 m. duomenimis, tai buvo vienintelis šią automagistralę kirtęs pėsčiųjų viadukas. Viadukas yra vienas iš konkurso „Lietuvos metų gaminys 2017“ nugalėtojų statybos ir statybinių medžiagų pramonės grupėje. thumb|left|220px|Ant viaduko thumb|left|220px|Metalinė viaduko perdangos apačia
Pėsčiųjų viaduką 2015-2016 m. pastatė AB „Panevėžio keliai“. Projektas Ukmergės miesto Nuotekų gatvės sankryžoje su A2, t. y. Žemaitkiemio sankryžoje, kartu apėmė ir magistralės avaringą 1,223 km ilgio ruožą. Šioje atkarpoje nutiesti jungiamieji keliai bei padaryti išplatinimai abiejose kelio pusėse su dviem žiedinėmis sankryžomis, įrengtomis prie magistralės tilto per Šventąją, už 0,8 km Panevėžio kryptimi. Priešingoje pusėje nuo pėsčiųjų viaduko, 2 km link Vilniaus, stūkso viadukas magistralės ir kelio sankryžoje.
Konstrukcija
Statybų pradžioje buvo supilta žemės sankasa pėsčiųjų viadukui įrengti, pastatytos viaduko atramos. Įrengti dviejų tipų pamatai atramoms pastatyti: gręžtiniai ir gilieji. Pagrindinės atramos – iš monolitinio betono, o pandusų ir laiptatakių atramos – plieninės. Pėsčiųjų ir dviračių takai nutiesti abiejose magistralės pusėse nuo įvažiavimų į Ukmergę ir gretimo Jogvilų kaimo link. Takų plotis siekia nuo 1 iki 3,24 m.
Viaduko konstrukciją sudaro plieninės 58 m ilgio, 77 t svorio arkos, kurių apatinėje dalyje įrengta perdanga su lieta betonine kelio danga pėstiesiems ir dviratininkams. Statybai išskirtinumą suteikė tai, kad visa viaduko konstrukcija buvo surenkama vietoje, ir nestandartiškai vykdomi jos kėlimo darbai. ‎Viadukas pasižymi ypatinga konstrukcija. Perdangos svorio centras dėl nestandartinių inžinerinių sprendinių yra ne perdangos apačioje, todėl jos kėlimas ir pasukimas bei pastatymas ant atramų buvo sudėtingesnis. Plieninės konstrukcijos buvo pagamintos gamykloje Lenkijoje ir Lietuvoje pristatytos tiesiai į statybvietę kelyje. Čia metalo segmentai ant žemės buvo tarpusavyje sujungti suvirinimo būdu. Arka kėlimui buvo parengta magistralės skiriamojoje juostoje, nukreipta išilgai kelio. Visa 58 m ilgio, 77 t svorio konstrukcija dviem kėlimo kranais buvo pakelta ir uždėta ant anksčiau paruoštų atramų. Darbai vyko naktį, eismą sustabdžius trims valandoms ir nukreipus per Ukmergės miesto apylanką.
Viadukas neturi tarpinės atramos, visa jo konstrukcija atremta į dvi kraštines atramas už kelio važiuojamosios dalies ribų, todėl tai sumažina eismo įvykių riziką. Viaduko gabaritai leidžia važiuoti automobiliams, kurių aukštis su kroviniu siekia 5,5 m.
Smiltyninis gegužlinis
Smiltyninis gegužlinis (Polytrichum juniperinum) – Polytrichales eilės gegužlinių (Polytrichaceae) šeimos samanų rūšis.
Stiebas status, 2–10 cm aukščio, apačioje aptrauktas rizoidų valkčiu. Lapai iki 10 mm ilgio, tamsiai žali, linijiškai lancetiški. Gysla plati, viršūnėje išsišovusi iš lapo. Sporinė stati, pailgai keturbriaunė, iki 5 mm ilgio, su disko pavidalo kakleliu. Augalas dvinamis.
Šaltiniai
thumb|left|230px|Sporifikuojantys smiltyniniai gegužliniai
Ruslan Luniov
Ruslanas Luniovas (, g. 1989 m. liepos 25 d. Baku) – Azerbaidžano šaulys sportiniu pistoletu, olimpietis, Europos ir pasaulio čempionatų prizininkas.
Biografija
Gimė sportininkų šeimoje. Tėvas – sportinio šaudymo treneris, motina – Irada Ašumova, olimpinė sportinio šaudymo medalininkė.
Savo debiutinėse 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Lunevas dalyvavo dvejose rungtyse. Vyrų orinio pistoleto ir vyrų greitašaudos rungtyse šaulys užėmė 15-as vietas. 2019 m. Azerbaidžano šaulys pirmą kartą tapo Europos čempionu.
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Luniovas vyrų pneumatinio pistoleto rungties atrankoje surinko 574 taškus ir su dvidešimtu rezultatu į finalą nepateko. Greitašaudos varžybose Azerbaidžano atstovas liko 21-oje vietoje.
2022 m. pasaulio sportinio šaudymo čempionate sportininkas dalyvavo septyniose rungtyse. Šaudymo centriniu pistoletu iš 25 m atstumo rungtyje Azerbaidžano atstovas iškovojo sidabro medalį.
2023 m. Europos 10 m šaudymo čempionate Taline Luniovas iškovojo sidabrą bei kelialapį į 2024 m. vasaros olimpines žaidynes.
Specialiųjų operacijų pajėgų herbas
200px|miniatiūra|SOP herbas
Nahundis
Nahundis, Nahuntė – saulės dievas elamitų mitologijoje, aukščiausiasis žmonių teisėjas. Dievybės vardas nan-hunde reiškia „dienos kūrėjas“. Buvo tapatinamas su Mesopotamijos mitologijos saulės dievu Utu (Šamašu). Teigiama, kad laikytas ir prekybos dievu, atsakingu už kainas, matus bei svorius.
Markas Antokolskis
Markas Antokolskis (, tikrasis vardas Mardukas Antokolskis; 1843 m. lapkričio 2 d. Vilnius – 1902 m. liepos 14 d. Frankfurtas prie Maino) – rusų skulptorius.
Specialiųjų operacijų pajėgų herbas
Patvirtintas 2007 m. spalio 23 d.
Markas Antokolskis
Biografija
Gimė Vilniaus Antakalnyje. 1862–1868 m. mokėsi Sankt Peterburgo dailės akademijoje. 1868–1870 m. gyveno Berlyne. 1871 m. tapo Sankt Peterburgo dailės akademijos akademiku. 1872–1878 m. gyveno Romoje, 1878–1900 m. – Paryžiuje.
Specialiųjų operacijų pajėgų herbas
Aprašas
Skydo žaliame lauke auksinis kalavijas raudonais ugniniais ašmenimis smaigaliu į viršų, išilgai ašmenų vidurio eina auksinė vingiuota gija.
Markas Antokolskis
Biografija
Sukūrė Rusijos istorinių asmenų – Petro I, Jekaterinos II, Aleksandro II, metraštininko Nestoro portretinių statulų ir paminklų, simbolinių skulptūrų.
Po skulptoriaus mirties Vilniuje esanti Mėsinių gatvė buvo pervadinta į M. Antokolskio gatvę.
Specialiųjų operacijų pajėgų herbas
Aprašas
150px|miniatiūra||Kitas SOP herbo variantas 150px|miniatiūra||Kitas SOP herbo variantas
Yra kitas herbo variantas, kuriame kalavijų geležtės auksinė ir raudona spalvos sukeistos vietomis. Taip pat skiriasi paties skydo apvado gijų spalvos.
Simbolika
SOP įkūrėjai kovinį eskadroną pavadino „Aitvaru".
Pagal baltų mitologiją Aitvaras – atmosferos, vandens, debesų saugotojas, turintis ryšį su žeme ir jos turtais. Aitvaras – nepaprastai greitas, dinamiškas, galingas, buvo siejamas su keturiais Visatos elementais: ugnimi, vandeniu, oru ir žeme, globojo gerus žmones, o bloguosius, pasivertęs viesulu ar ugniniu žalčiu, baudė. Liepsninė geležtė ir siejasi su ugniniu aitvaro įvaizdžiu.
Nahundis
Siejamas su vietiniu Avano regiono panteonu. Nahundžio epitetas – „didysis dievas“ (kaip ir keleto kitų elamitų dievybių). Nahundžio kultas sutinkamas visais Elamo istorijos tarpsniais. Nors pačių elamitų įrašuose Nahundis įvardijamas saulės dievybe, Mesopotamijos įrašuose jis laikomas mėnulio dievu.
XII a. pr. m. e. Elamą valdė karalius, šio dievo garbei pavadintas vardu Šutruk-Nahuntė.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1951–1952 m.
1951–1952 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Venecijos lagūna
thumb|right|250px|Venecijos lagūna ir miestas Venecijos lagūna (it. Laguna di Venezia; vec. Łaguna de Venesia) – įlanka Italijos šiaurėje, Adrijos jūroje. Čia įsikūręs Venecijos miestas.
Venecijos lagūna driekiasi nuo Silės upės šiaurėje iki Brentos pietuose. Lagūnos plotas siekia 550 km². Apie 8 procentus lagūnos sudaro sausuma (įskaitant ir pačią Veneciją su visomis salomis). Dar 11 procentų teritorijos yra nuolat apsemta vandens ar kanalų. Venecijos lagūna yra didžiausia šlapynė Viduržemio jūros baseine.
Nuo 1987 m. Venecija kartu su lagūna įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Ilgą laiką Venecijos lagūna buvo apgyvendinta. Tačiau tik po Romos imperijos žlugimo iš žemyninės dalies čia įsikėlė daug gyventojų. Šiandien pagrindiniai lagūnos miestai yra Venecija ir Kjodža lagūnos pietuose. Lido di Venecija ir Pelestrina taip pat apgyvendinti, tačiau jie yra Venecijos dalis. Dauguma Venecijos gyventojų įsikūrę bei sukuriama didžioji dalis ekonomikos miesto oro uoste bei jūrų uoste. Netoli Venecijos esantis Jezolo miestas yra žymus poilsio kurortas.
Pietvakarinė lagūnos dalis priklauso Paduvos provincijai.
2003 m. pradėtas MOSE projektas, skirtas apsaugoti Veneciją ir lagūną nuo potvynių. Projekto metu įrengtos trys mobilios pertvaros Lido, Malamoko ir Kjodžos miestuose. Pertvaros padeda potvynių sezonų metu apsaugoti lagūną nuo Adrijos jūros vandens. Kartu su kitomis priemonėmis lagūna gali atlaikyti vandens pakilimą iki 3 m. Planuojama projektą pilnai baigti 2018 m.
Elmira Karapetjan
Elmira Karapetjan (, g. 1994 m. gegužės 18 d. Jerevane) – Armėnijos šaulė sportiniu pistoletu, olimpietė, Europos čempionatų prizininkė.
Biografija
Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse armėnė dalyvavo moterų pneumatinio pistoleto rungtyje. Atrankoje sportininkė surinko 573 ir galutinėje rikiuotėje užėmė 18-ą vietą tarp 53-ų startavusių šaulių.
2022 m. armėnė pirmą kartą dalyvavo 2022 m. pasaulio sportinio šaudymo čempionate ir užėmė 5-ą vietą bei iškovojo pakvietimą į 2024 m. olimpiadą.
2023 m. Europos 10 m šaudymo čempionate Taline Karapetjan iškovojo bronzos medalį moterų pneumatinio pistoleto rungtyje.
RKL 2021–2022 m. sezonas
RKL 2021–2022 metų sezonas – 17-asis lygos sezonas, kuriame dalyvauja 41 klubas. Pajėgesniame A divizione tradiciškai žais 16 ekipų, o po reguliariojo sezono į atkrintamąsias pateks 12 geriausių. Pirmajame varžybų etape 1-4 vietas užėmusios ekipos pateks tiesiai į ketvirtfinalį, tuo tarpu 5-12 pozicijose likusios komandos kovos 1/8 finalo etape.
Tiek aštuntfinalyje, tiek ketvirtfinalyje bus žaidžiama serija iki 3 pergalių, tuo tarpu keturios stipriausios RKL komandos dėl čempionės titulo ir kelialapio į Nacionalinėje krepšinio lygoje (NKL) kovos antrą kartą organizuojamame finalo ketverto turnyre.
Žilsvasis gegužlinis
Žilsvasis gegužlinis (Polytrichum piliferum) – Polytrichales eilės gegužlinių (Polytrichaceae) šeimos samanų rūšis.
RKL 2021–2022 m. sezonas
Tuo tarpu RKL B divizione šiame sezone grumsis net 25 kolektyvai, o pavasarį keturios stipriausios ekipos finalo ketverto turnyre išsidalins tiek medalius, tiek du kelialapius į 2022-2023 m. sezono aukštesnį A divizioną.
Žilsvasis gegužlinis
Stiebas status, paprastas, 2–3 cm aukščiai. Lapai pailgai lacentiški. Lapų gysla plati, išsišokusi iš lapo viršūnės ilgo, žilo, smulkiai pjūkliško šerelio pavidalu, kuris ypač aiškus viršutiniuose lapuose. Sporinė keturbriaunės prizmės formos su aiškiu, trumpu kakleliu. Augalas dvinamis.
RKL 2021–2022 m. sezonas
Vasarą iš RKL pasitraukė 2 komandos: Kretingos „Kretinga“ perėjo į NKL, o iš A diviziono iškritusi Panevėžio „Bangenė-Aivera“ apskritai išnyko iš Lietuvos krepšinio žemėlapio.
Tuo tarpu prie lygos dalyvių gretų taip pat prisijungė net aštuoni nauji kolektyvai: Klaipėdos krepšinio mokykla, Kretingos „Kretingos-2“, Molėtų „Ežerūnas“, Panevėžio „Romeogym-R.Sargūno SG“, Skuodo KKSC-„Kuršasta“, Švenčionėlių „Rida“, Ukmergės sporto centras ir Vilniaus krepšinio mokyklos ekipa.
Superlyga (Malavis)
Superlyga – Malavio aukščiausia futbolo lyga, įkurta 1986 m. Čempionatą organizuoja Malavio futbolo federacija.
Dėl rėmimo sutarčių vadinama TNM Superlyga. Rėmėjais tapo mobilaus ryšio tiekėjai, žinomi tnm pavadinimu.
Formatas
Varžybų sistema kartais kinta: buvo sezonų, kai prasidėdavo rudenį ir baigdavosi kitų metų pavasarį. O būta sezonų, kai prasidėdavo pavasarį ir baigdavosi rudenį.
Rungtyniaujama vientisoje lygoje, o daugiausiai taškų surinkusi ekipa tampa čempionais.
Dalyviai
Pastaruoju metu Super lygoje rungtyniavo 16 ekipų.
Gvastatoja
Gvastatoja  – miestas centrinėje Gvatemaloje, 73 km į šiaurės rytus nuo Gvatemalos miesto, į pietus nuo Motagvos slėnio. El Progreso departamento centras. Per miestą eina Gvstemalos-Puerto Barijoso plentas.
Žemdirbystės regiono centras. Eksportuojama kava, pupelės, cukranendrės, tabakas, javai, vaisiai, kukurūzai, vanilė.
Istorija
1919–1920 m. miestas vadintas El Progresu, o departamentas Estrada Kabrera.
Kamajų valsčius
Kamajų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Kamajai.
Istorija
Įkurtas XIX a. pradžioje, vėliau panaikintas. 1905–1906 m. priklausė Kamajų respublikai. Atkurtas po I pasaulinio karo, galutinai panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Rokiškio rajonui (10 apylinkių).
Benas Gutkauskas
Benas Gutkauskas (g. 1987 m. kovo 29 d.) – Lietuvos konkūrinio jojimo raitelis.
Vedran Kjosevski
Vedranas kjosevskis (Vedran Kjosevski; g. 1995 m. gegužės 22 d.) – futbolininkas iš Bosnijos, vartininkas. Buvęs Bosnijos ir Hercegovinos jaunimo rinktinių narys.
Benas Gutkauskas
Biografija
2010 m. pateko į pasaulio taurės finalinį etapą, kuriame užėmė 37-ą vietą.
Vedran Kjosevski
Karjera
Karjerą pradėjo Sarajevo „Željezničar“ (Bosnija ir Hercegovina). Rungtyniavo šio klubo jaunimo ekipose.
Benas Gutkauskas
Biografija
2012 m. Pasaulio bendrame reitinge sportininkas užėmė 81-ąją vietą, o Rytų Europos grupės pasaulio reitinge užėmė 4-ąją vietą ir nepateko tarp dviejų sportininkų iškovojusių vietą 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Gutkauskas yra aukščiausiai kada nors pasaulio reitinge pakilęs lietuvis. 2012 m. rugpjūtį Maskvoje patyrė sunkią traumą.
Vedran Kjosevski
Karjera
2020 m. rugsėjo 25 d. perėjo į Mostaro „Velež“, tačiau sužaidė vos ketverias Premijer lygos rungtynes. 2021 m. birželio mėn. tapo žinoma, kad žaidėjas palieka klubą.
Benas Gutkauskas
Biografija
2013 m. Gutkauskas įtrauktas į 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių kandidatų sąrašą.
Zinkivas
Zinkivas  – miestas Ukrainoje, Poltavos srityje, prie Tašanės upės, 70 km į šiaurės vakarus nuo Poltavos. Rajono centras. Plentai į Poltavą, Hadiačą, Achtyrką. Maisto (duonos, pieno, konservų ir kt.), pašarų pramonė. Veikia krašto muziejus, yra Kristaus Gimimo cerkvė.
Istorija
ATR Zinkivo (Zenkovo) tvirtovė minima nuo 1604 m. Vėliau miestas nesyk buvo užimtas kazokų, 1662–1667 m. buvo Kazokų etmonato Zinkivo pulko sostinė. 1802 m. tapo apskrities centru Rusijos imperijoje.
Mantas Ruikis
Mantas Ruikis (g. 1985 m. birželio 28 d. Klaipėdoje) – Lietuvos krepšininkas.
2005 m. su Lietuvos jaunimo rinktine dalyvavo Europos jaunimo (U-20) čempionate ir užėmė 2 vietą.
Rungtyniavo įvairiose LKL komandose, daugiausia „Neptūne“, vėliau – Prancūzijoje. Grįžęs į Lietuvą prisijungė prie „Gargždų“ klubo ir tapo vienu rezultatyviausių NKL žaidėjų. 2020–2021 m. sezono varžybose prieš Molėtų „Ežerūną“ pelnė 42 taškus.
Inga Čilvinaitė-Češulienė
Inga Čilvinaitė-Češulienė (g. 1986 m. vasario 14 d.) – Lietuvos plento dviratininkė.
Biografija
2005 m. Ignalinoje Čilvinaitė tapo Lietuvos plento čempione. 2006 m. Europos iki 23 metų čempionate sportininkė užėmė 6-ą vietą. Nuo 2007 m. sėkmingai dalyvauja profesionalų plento lenktynėse.
2012 m. Čilvinaitė buvo parinkta dalyvauti 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, vietoj į dopingo sandalą pakliuvusios Rasos Leleivytės. Tarptautiniam olimpinam komitetui neleidus Lietuvai startuoti moterų lenktynėse dėl dopingo kontrolės pažeidimo Čilvinaitė į olimpiadą neišvyko.
2012 m. pasaulio plento čempionate sportininkė užėmė 22-ą vietą. Po metų vykusiame pasaulio čempionate Čilvinaitė užėmė 42-ą vietą masinio starto ir 15-ą vietą laiko intervalo rungtyse.
Nuo 2014 m. atstovauja Rusijos klubui Rusvelo. 2014 m. kovo 16 d. paimtame sportininkės dopingo teste rasta neleistino preparato oktopamino ir sportininkė buvo diskvalifikuota 18-ai mėnesių.
Kastelfortė
Kastelfortė – Italijos miestas centrinėje šalies dalyje, Lacijaus regione, Aurunkini kalnų masyve.
Kastelfortės miestas buvo įkurtas apie 1000 m. Mokslininkų teigimu, miestas įkurtas Aurunkų miesto Vesčia, sunaikinto apie 340 m. p. m. e., vietoje.
II pasaulinio karo metu per miestą ėjo Vermachto mūšių linija ir jis buvo smarkiai subombarduotas 1943–1944 m. Sąjungininkų pajėgų.
Rygos istorija
thumb|right|Rygos vaizdas. 1609 m. Rygos istorija prasideda su pirmosiomis lyvių gyvenvietėmis Dauguvos ir Rydzenės upių santakoje.
XII–XIV a.
XII a. pabaigoje pradėtos pirmosios misijos, kuriomis siekta pakrikštyti rytų Pabaltijo gyventojus. Po kelių sėkmingų žygių 1197–1199 m. palei Dauguvą buvo įkurta vokiečių riterių vienuolių kolonija. Pirmoji įtvirtinta gyvenvietė vokiškai vadinosi Ikskuliu (Uexküll; dabartinė Ikškilė,,  – lyviškai 'vienas kaimas').
Oficialia Rygos miesto data laikomi 1201 m. Miestą įkūrė vyskupas Albertas (Albert von Buxhöwden, 1165–1229), kuris buvo ir Kalavijuočių ordino įkūrėjas (1202 m.). Nuo 1255 m. – Rygos arkivyskupo rezidencija. 1282 m. miestas tapo Hanzos sąjungos nariu. Po Livonijos padalijimo 1561 m. miestas 20 metų liko nepriklausomas ir tik 1581 m. atiteko Abiejų Tautų Respublikai. Vėliau, 1621–1709 m., Ryga buvo švedų valdžioje, o nuo 1710 m. iki I pasaulinio karo buvo Rusijos imperijos sudėtyje. Iki XIX a. pabaigos Ryga pamažu išaugo į vieną iš svarbiausių Rusijos imperijos uostų, gyventojų skaičius tarp 1850 ir 1900 m. padidėjo keturis kartus. 1900 m. pusė Rygos gyventojų buvo Baltijos vokiečiai, po ketvirtį rusų ir latvių. thumb|Rygos miesto antspaudas (1226 m.) Rygos miestas pradėjo formuotis Dauguvos dešiniajame krante, kur jos senvagė Spekiupė, atsimušdama į Kubės kalną, suka į Dauguvą. Šią senvagę, pradedant nuo Kubės kalno, vadino Ryga (Rydzinia, Rydzene). Prie Dauguvos ji suformavo išplatėjimą, t. y. Rygos ežerą, kuris buvo ir pirmasis Rygos uostas. Seniausioji žmonių įsikūrimo vieta Rygoje galėtų būti Indrikio kronikoje paminėtas Senasis kalnas. Patikimas žinias apie Rygos apgyvendinimą XII a. pateikia archeologiniai kasinėjimai senųjų kaimų vietose Alberto aikštėje ir Peldų ir Ūdensvaro gatvės kampe. Jie liudija, kad Rygą apgyvendino kuršiai arba sukuršėję lyviai ir Dauguvos žemupio lyviai. Jie užsiėmė amatais (kaulo, medžio, gintaro, geležies apdirbimu), žvejyba, gyvulininkyste ir prekyba.
Miestas greitai vystėsi, tačiau ne be komplikacijų. Jam dažnai grėsė vietinių genčių įsiveržimai, taip pat nesutarumai tarp pačių miestiečių. Komplikuoti vyskupo ir Rygos miesto santykiai buvo sureguliuoti su popiežiaus legato Modenos Vilhelmo tarpininkavimu. 1225 m. buvo sustiprintos miestiečių teisės. Naujojoje politinėje situacijoje svarbią vietą gavo miesto taryba arba magistratas, kuris tapo pagrindiniu savivaldybės organu.
1282 m. Ryga įstojo į Šiaurės Vokietijos prekybos miestų sąjungą Hanzą, kad apgintų savo interesus Baltijos jūroje. Nuo XIV a. 4-5 dešimtmečio Rygos pirkliai gavo tarpininkų privilegijas, kurios nustatė, kad į Rygą atvykę kitų miestų pirkliai sandėrius galėjo sudaryti tik su Rygos pirklių tarpininkavimu, ir tai rygiečiams davė didelį pelną.
XV–XVIII a.
left|thumb|Rygos panorama 1572 m. thumb|[[Rygos pilis]] XVI a. 3 dešimtmetyje Vakarų Europoje prasidėjusi reformacija palyginus greitai pasiekė Rygą. 1535 m. Livonijos ordino magistras suteikė Rygai tikėjimo laisvę. Nuo to laiko bažnytinių reikalų valdymas perėjo magistrato žiniai, buvo perimtas bažnyčių ir vienuolynų turtas, Rygos Katedros mokyklą reformavo į liuteronų mokyklą, pranciškonų vienuolynus – į elgetų prieglaudas.
Livonijos karo (1558–1583 m.) metu Ryga beveik nenukentėjo. Tačiau, kad išsaugotų savo privilegijas, miesto gyventojai 1581 m. prisiekė ištikimybę Lenkijos ir Lietuvos karaliui Steponui Batorui. Rygoje su nerimu praėjo naujojo arba Grigaliaus kalendoriaus įvedimas. Tai truko nuo 1584 iki 1589 m., tuo metu buvo nuniokotos bažnyčios, taip pat padaryti kiti nuostoliai.
Lenkijos-Švedijos karo (1600–1629 m.) pradžioje buvo sustiprinta Rygos įtvirtinimų sistema, ir XVII a. pradžioje švedų mėginimai užimti miestą baigėsi nesėkmingai, kol 1621 m. rugsėjį po ilgalaikės apsiausties Ryga pasidavė. Karo sukeltas ilgalaikis prekybos nuosmukis buvo įveiktas iki šimtmečio vidurio, kai aukščiausią lygį pasiekė linų, pelenų, miško medžiagų, odos ir taukų eksportas. Šimtmečio pabaigoje reikšmingiausiais eksporto produktais tapo javai ir vaškas. Visą XVII a. Rygos miestas buvo vienas iš svarbiausių Švedijos kreditorių, taip pat vienas didžiausių Švedijos miestų.
XVIII a. prasidėjo Šiaurės karu (1700–1721 m.). 1701 m. po pergalės prieš rusus prie Narvos į Rygą atvyko Švedijos karalius Karolis XII.
1709 m. Rusijos Petro I kariuomenė apsupo miestą, ir po devynių mėnesių jis buvo priverstas pasiduoti. Miestas stipriai kentėjo apšaudymus, o maro epidemijos metu išmirė apie pusė Rygos gyventojų. Po karo miestas tapo Rygos gubernijos (vėliau – Lifliandijos, arba Vidžemės gubernijos) administraciniu centru.
XIX a.
thumb|[[Rygos katedra ir Dauguva]] XIX a. taip pat atėjo su nauju karu. 1812 m. Napoleonas Bonapartas užpuolė Rusiją. Rygos link žygiavo Napoleono Didžiosios armijos 10-asis Napoleono armijos korpusas, vadovaujamas Prancūzijos maršalo Ž. Makdonaldo – apie 30 000 karių. Kad apsigintų nuo galimo puolimo, generalgubernatoriaus paliepimu buvo sudeginti Rygos priemiesčiai. Tačiau, kaip vėliau paaiškėjo, šis žingsnis buvo neapgalvotas – Ž. Makdonaldas Rygos nepuolė, o be pastogės buvo palikta 10 000 rygiečių.
Europoje XVIII ir ypač XIX a. padidėjo prekybos apimtys, kurios skatino Rusijos eksporto augimą. Ryga organiškai įsitraukė į šį procesą, tapdama vienu iš pagrindinių Rusijos uostamiesčių. Miesto plėtra tapo ypač greita po to, kai 1856 m. Rusijos imperijos vyriausybė leido likviduoti Rygos tvirtovę, t. y. nugriauti miesto įtvirtinimus ir statyti mūrinius pastatus priemiesčiuose. 1862 m. buvo nutiesta geležinkelio linija, kuri per Daugpilį sujungė Rygą su Peterburgu ir kitais miestais. 1866 m. amatininkystės ir pramonės laisvių įstatymas visiškai likvidavo cechų monopolines teises. XIX a. antroje pusėje susiformavo naujas Rygos pramonės veidas – metalų apdirbimas, mašinų gamyba, chemijos pramonė, plaušo apdirbimas, gelumbės, šukuotinių siūlų audinių gamyba, popieriaus, porceliano, fajanso, kamščių gamyba, medienos pjovimas. 1894 m. Liepojos-Romnų geležinkelis miestą sujungė su Mažeikiais.
Kartu su kapitalo plėtra miesto gyvenime formavosi pramonės proletariatas ir buržuazija. Naujosios klasės pakeitė ligšiolinių luomų struktūrą mieste. Jų, ypač darbininkų klasės, kiekis smarkiai augo po valstiečių atleidimo nuo baudžiavos Vidžemėje (1817 m.) ir Kurše (1819 m.). Rygos darbininkų klasės formavimosi procesas baigėsi XIX a. dešimtajame dešimtmetyje. Neturtingų gyventojų skaičiaus padidėjimas sukėlė socialines problemas. Jau aštuntajame dešimtmetyje įvyko pirmieji streikai, o garsiausias buvo 1899 m. Rygos maištas.
XX a.
thumb|1917 m. rugsėjo 3 d. Vokiečių kariuomenė įžengia į miestą Didelė reikšmė darbininkų judėjimo rėmime buvo Naujajai srovei, kuri kūrė pamatą socialdemokratų veiklai. 1904 m. buvo įkurta Latvijos socialdemokratų darbininkų partija. Kai 1905 m. Rusijoje įsiplieskė revoliucija, Ryga buvo vienas iš pagrindinių šio sukilimo centrų. Iki 1908 m. Rygoje buvo karo padėtis, o iki 1912 m. – „sustiprintos apsaugos padėtis“. Pirmojo pasaulinio karo pradžioje, artinantis frontui, prasidėjo Rygos įmonių evakuacija. Į Rusijos vidinius rajonus kartu su gamyklų, fabrikų, dirbtuvių ir kt. įmonių įrengimais buvo išvežta apie 200 000 kvalifikuotų darbininkų ir jų šeimos narių. Ryga tapo karo stovykla, visuomeninėse vietose uždraudė vartoti vokiečių kalbą, Rygos miesto galva pirmąkart paskirtas latvis – A. Krastkalnis. Visą Pirmojo pasaulinio karo laiką arti Rygos buvo fronto linija.
1918 m. lapkričio 18 d. Rygos Antrajame Miesto (dab. Nacionaliniame) teatre Tautos taryba paskelbė Latvijos valstybės nepriklausomybę ir suformavo Latvijos Laikinąją vyriausybę, vadovaujamą Karlio Ulmanio. Rygos miesto laikinosios tarybos vadovu buvo išrinktas Gustavas Zemgalas (iki 1920 m.).
1919 m. sausį valdžią Rygoje perėmė Pėterio Stučkos vadovaujami bolševikai. Bet jau 1919 m. gegužės 22 d. Rygą užėmė vokiečių landvero, geležinės divizijos ir latvių nacionalinės kariuomenės daliniai. Tačiau netrukus vokiečių kariniai daliniai nutraukė bendradarbiavimą su latviais, ir paėmė valdžią. Liepos 6 d. į Rygą atėjo Šiaurės Latvijos brigados ir estų kariuomenės daliniai. Liepos 8 d. į miestą atvyko ir K. Ulmanio Latvijos Laikinoji vyriausybė, kurią rėmė Antantės valstybės. 1919 m. spalį prasidėjo smarkios kovos tarp Latvijos kariuomenės ir Pavelo Bermonto–Avalovo armijos. Lapkričio 11 d. Beromonto kariuomenė iš Rygos prieigų buvo išvyta.
1940 m. birželio 17 d. Rygą užėmė SSRS kariuomenė, o jau 1941 m. liepą ją okupavo Nacistinės Vokietijos kariuomenė. Karo metu sudegė Šv. Petro bažnyčios bokštas, kuris iki tol buvo aukščiausias medinis bokštas pasaulyje. Karo metu Rygoje plėtėsi tik tos šakos, kurios buvo reikalingos karui (metalo pramonė, odos apdirbimas, medžio apdirbimas). Atsitraukdami vokiečiai susprogdino strategiškai svarbius objektus mieste – tiltus, elektrines, sandėlius, vandentiekį. Keičiantis valdžiai, taip pat buvo sugriauti Juodagalvių namai ir Rotušė.
Rygos pramonė po Antrojo pasaulinio karo atsikūrė greitai – buvo panaudoti didžiųjų gamyklų pastatai, kurie buvo išlikę Rygoje nuo Rusijos imperijos laikų. Iš Rygos buvo valdomas visas Pabaltijo geležinkelis, apjungęs Baltijos šalių ir Kaliningrado srities geležinkelius. Kartu su pramonės vystymusi greitai augo Rygos gyventojų skaičius, labiausiai dėl imigrantų iš SSRS. Tarybų valdžios metais Ryga įsitvirtino kaip Latvijos centras, devintojo dešimtmečio pabaigoje gyventojų skaičius artėjo prie milijono, o latviai vėl buvo mažuma.
1991 m. Ryga vėl tapo vienu iš pagrindinių sukilimo centrų Sovietų Sąjungoje. Tų metų sausį prie strateginių Rygos objektų buvo pastatytos barikados, prie kurių be pertraukos budėjo Rygos gyventojai. Po Rygos barikadų pavyzdžio 1991 m. Rugpjūčio pučo metu barikados pradėjo formuotis ir Leningrade ir Maskvoje, kas didele dalimi nulėmė SSRS likimą.
Po Latvijos nepriklausomybės atkūrimo Ryga vėl tapo Latvijos Respublikos sostine. Tačiau pereinamasis procesas buvo sunkus – naujose sąlygose konkurencijos negalėjo atlaikyti didžioji dalis Rygos didžiųjų pramonės įmonių, kas sukėlė rimtą ekonominę krizę. Pramonės gamyba dešimtajame dešimtmetyje Rygoje sumažėjo daugiau nei per pusę. Nors dešimto dešimtmečio antroje pusėje buvo juntama pramonės stabilizacija, didžiausiu pramonės miestu Latvijoje tapo Liepoja.
1997 m. Rygos senamiestis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
XXI a.
thumb|Sugriuvęs prekybos centras „[[Maxima“]]
2013 m. lapkričio 21 d. miesto Zolitūdės rajone įgriuvo prekybos centro „Maxima“ stogas. Per nelaimę žuvo 54 žmonės, dar kelios dešimtys sužeista.
2014 m. Ryga tapo Europos kultūros sostine.
Užkalniai (Šiauliai)
Istorija
Greta kaimo – Noliškių pilkapiai. Kaimas pasižymėjo keliais XVII a. – XIX a. koplytstulpiais ir koplytėlėmis. TSRS okupacijos metais Užkalniai priklausė Bubių apylinkės Gilvyčių tarybiniam ūkiui.
2017 m. Bahreino Grand Prix
'''2017 m. Bahreino Grand Prix''' – trečiosios 2017 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko balandžio 14-16 dienomis Sakhiro trasoje. Tai buvo 13-tas Bahreino GP.
Naujojo Orleano mūšis
Naujojo Orleano mūšis  – mūšis, vykęs 1815 m. sausio 8 d. tarp britų armijos, vadovaujamos generolo majoro sero Edvard Pakenham, ir Jungtinių Valstijų armijos, vadovaujamos generolo majoro Andrew Jackson (būsimo JAV prezidento), maždaug už 8 km į pietryčius nuo Naujojo Orleano, netoli Šalmeto Luizianos valstijoje.
FM Fortūna
VJFM Fortūna (Vaikų ir jaunimo futblo mokykla Fortūna) – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno miesto Eigulių mikrorajono.
Naujojo Orleano mūšis
Mūšis įvyko praėjus 18 dienų po pasirašytos Gento sutarties, formaliai užbaigusios 1812 m. karą 1814 m. gruodžio 24 d., nes žinios apie susitarimą dar nebuvo pasiekusios JAV iš Europos. Tai buvo britų ir amerikiečių 1812 m. karo paskutinis stambus mūšis. Nepaisant didelio britų pranašumo skaičiumi, karine parengtimi ir patirtimi, Amerikos pajėgos įveikė blogai vykdytą puolimą per kiek daugiau nei 30 minučių. Amerikiečių pusėje buvo apie 330 žuvusių, o britų – apie 2 000.
FM Fortūna
Istorija
Klubo ištakos siekia 2007 m., kai buvo įkurta futbolo akademija „Futbolo legionas“.
2011 m. įkurta vaikų ir jaunimo futbolo mokykla „Fortūna“.
Naujojo Orleano mūšis
Karo veiksmai
1814 m. gruodžio mėn. britų kariuomenė su 10 000 karių, vadovaujamų E. Pakenham, užėmė teritoriją, išsilaipinusi Misisipės aukštupyje. Šiuo manevru buvo siekiama išsikovoti geresnes pozicijas taikos deryboms. JAV 5000 karių su vadu A. Jackson buvo užėmę gynybines pozicijas Šalmete šalia Naujojo Orleano. 1815 m. pradžioje jie buvo apsupti britų pajėgų, kurios sausio 8 d. pradėjo generalinį šturmą. Amerikiečiai sėkmingai atrėmė tris priešo puolimus su labai mažais nuostoliais, prarasdami tik 71 kareivį. Netekę 2000 karių, britai buvo priversti palikti stovyklą Luizianoje. Jie dar planavo plaukti Misisipe aukštyn, tačiau šiame kelyje stovėjo Šv. Filipo fortas, saugojęs Naująjį Orleaną nuo galimo jūrų laivyno desanto iš Meksikos įlankos, ir blokavęs priešui kelią. Sausio 9 d. laivai atakavo amerikiečių įtvirtinimus, tačiau garnizono ir privačių laivų bendromis pastangomis puolimas buvo atremtas. Forto bombardavimas tęsėsi sekančias kitas dešimt dienų, tačiau po to britų laivai sausio 18 d. pasišalino. Praėjus trims dienoms po mūšio, britų štabo karo taryba nusprendė, kad Naujojo Orleano paėmimas ir karo veiksmų tęsimas Luizianoje buvo laikomi pernelyg brangiais, nepaisant žinių apie priešo artilerijos baterijos konfiskavimą vakariniame upės krante. Sausio 19 d. britai paliko savo stovyklą prie Villeier plantacijos.
FM Fortūna
Istorija
2021 m. futbolo mokykloje sportavo apie 100 įvairaus amžiaus vaikų.
2021 m. sezonas
2021 m. komandos treneriu buvo nusamdytas Rolandas Čepkauskas, dirbęs FBK Kaunas, FK Ekranas, FC Stumbras, FK Lietava, bei buvęs Lietuvos U-17 futbolo rinktinės treneriu, bet pastarasis paliko klubą vasarą ir buvo pakeistas Gabrieliumi Zagursku.
Klubas sėkmingai licencijavosi Antrai lygai ir žaidė 2021 m. II lygoje. Iš dvidešimties dalyvių liko paskutinėje vietoje ir grėsė iškritimas į žemesnė divizioną.
2021 m. gegužės 22 d. žaidė LFF taurės turnyro pirmojo etapo rungtynes ir rezultatu 0-4 pralaimėjo Joniškio „Saned“ klubui. Po šios nesėkmės iškrito iš tolimesnių turnyro kovų.
2022 m. sezonas
2022 m. licencijavosi Antrai lygai. Tapo vienu iš dalyvių, kurie rungtyniavo 2022 m. Antroje lygoje. 2022 m. balandžio 22 d. LFF taurės turnyro pirmame etape kovojo prieš DFK Dainava ir patyrė triuškinantį pralaimėjimą rezultatu 0:6. Po šios nesėkmės iškrito iš tolimesnių turnyro kovų.
Antroje lygoje po pirmojo etapo buvo devintoje vietoje ir pateko į stipriųjų grupę.
Sudėtis
duomenys
Joseph Cotten
Džozefas Češyras Kotenas jaunesnysis (, 1905 m. gegužės 15 d. Pitersbergas, Virdžinija, JAV – 1994 m. vasario 6 d. Vestvudas, Kalifornija, JAV) – amerikiečių kino, teatro ir televizijos aktorius.
Biografija
Džozefas Kotenas gimė 1905 m. Pitersberge, Virdžinijoje. Jis buvo pirmasis iš trijų sūnų pašto viršininko padėjėjo Džozefo Češyro Koteno vyresniojo (Joseph Cheshire Cotten Sr.) ir Sali Vilson Koten (Sally Willson Cotten) šeimoje. 224 Dž. Kotenas augo Potvynio vandenų regione (Tidewater regione), atskleidė draminius gabumus ir buvo geras pasakotojas. 1923 m., kai Dž. Kotenui buvo 18 m., jo šeima Vašingtone jį leido į privačias Hikmano raiškumo mokyklos pamokas. Per Antrąjį pasaulinį karą Dž. Kotenas tarnavo „First Motion Picture Unit“ padalinyje.
Dž. Kotenas užsidirbdavo sekmadieniais žaisdamas profesionalų futbolą, gaudavo po 25 dolerius už ketvirtį valandos. Baigęs mokslus prie Vilkokso ežero buvo įsidarbinęs gelbėtoju ir sukaupė pakankamai pinigų, kad su palūkanomis padengtų savo šeimos paskolą. 4–7 1925 m. jis išsikėlė į Majamį ir už 35 dolerius per savaitę dirbo dienraščio „The Miami Herald“ reklamos pardavėju. Pradėjo vaidinti Majamio civiliniame teatre ir ten dirbo penkerius metus, be to, dienraščiui „Herald“ recenzuodavo spektaklius.
Dž. Kotenas išvyko į Niujorką ir pradėjo dirbti režisieriaus Deivido Belasko padėjėju. Ilgainiui tapo modeliu, radijo, Brodvėjaus teatrų, kino ir televizijos aktoriumi.
Išgarsėjo dirbdamas su savo draugu aktoriumi ir režisieriumi Orsonu Velsu. 1941 m. debiutavo kultiniame O. Velso filme „Pilietis Keinas“, drauge su O. Velsu atlikdamas vieną iš pagrindinių vaidmenų. Ateinančius dvejus metus jis su O. Velsu bendradarbiavo dar dviejuose filmuose, būtent dramoje „Nuostabieji Ambersonai“ („The Magnificent Ambersons“, 1942) ir nuare „Kelionė į baimę“ („Journey Into Fear“, 1943).
Tuo metu jo karjera buvo pasiekusi viršūnę. Jis atliko pagrindinio neigiamo veikėjo vaidmenį Alfredo Hičkoko trileryje „Abejonės šešėlis“ („Shadow of a Doubt“, 1943) arba, priešingai, protagonisto vaidmenį „Oskaru“ apdovanotame psichologiniame nuare „Dujų šviesa“ („Gaslight“, 1944); šiame filme vaidino ir Ingrid Bergman bei Čarlzas Bojeris. Dar vienas sėkmingas darbas su O. Velsu – pagrindinis vaidmuo paslaptingame nuare „Trečiasis žmogus“ („The Third Man“, 1949). Tais pačiais metais jis vėl bendradarbiavo su A. Hičkoku, vaidino dramoje „Ožiaragio ženklas“ („Under Capricorn“, 1949). Dž Kotenas su Merlin Monro atliko vaidmenį trileryje „Niagara“ (1953). 200px|thumb|left|Dž. Kotenas – periodinio leidinio „The American Magazine“ modelis (1931). 6-ajame dešimtmetyje jis tebedirbo su O. Velsu atlikdamas antraplanius vaidmenis V. Šekspyro pjesės „Otelas“ to paties pavadinimo adaptacijoje (1952) ir kriminaliniame filme „Blogio prisilietimas“ („Touch of Evil“, 1958). Savo karjeros pabaigoje jis dažnai pasirodydavo italų spagečių vesternuose (daugiausia Italijoje filmuoti vesternai) ir trileriuose. Taip pat verta paminėti vieną pagrindinių vaidmenų siaubo filme „Ša… Ša, mieloji Šarlote“ („Hush… Hush, Sweet Charlotte“, 1964), kariniame filme „Tora! Tora! Tora!“ (1970) arba veiksmo trileryje „Oro uostas 1977“ („Airport '77“, 1977). Vienas paskutinių Dž. Koteno vaidmenų – antraplanis vaidmuo epiniame vesterne „Dangaus vartai“ („Heaven’s Gate“, 1980).
Asmeninis gyvenimas
1931 m. Dž. Kotenas vedė Lenorą Kip ( Lenore Kipp). Jų santuoka truko iki pat jos mirties 1960 m. Tais pačiais metais Dž. Kotenas vedė britų aktorę Patrišą Mediną, jų santuoką nutraukė tik aktoriaus mirtis. Džozefas Kotenas vaikų neturėjo.
1981 m. Dž. Kotenas patyrė širdies priepuolį, po jo ištiko insultas, dėl kurio aktorius negalėjo kalbėti ir jam prireikė ilgalaikės terapijos. 1990 m. Dž. Kotenui dėl vėžio buvo pašalintos gerklos. Sulaukęs 88-erių, mirė 1994 m. vasario 6 d. nuo plaučių uždegimo. Palaidotas Blandfordo kapinėse gimtajame Pitersberge, Virdžinijoje.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1950–1951 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1950–1951 m.
1950–1951 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Vaidotas Volkus
Vaidotas Volkus (g. 1985 m. gegužės 21 d. Panevėžyje) – Lietuvos krepšininkas.
Rungtyniavo JAV NCAA lygoje, įvairiuose LKL klubuose (daugiausia „Nevėžyje“), Ispanijoje, Rumunijoje, Estijoje, Vokietijoje.
Tilybiškė
Tilybiškė – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 11 km į šiaurės vakarus nuo Bubių, prie kelio Gilvyčiai–Sauginiai.
Tupolev ANT-9
Tupolev ANT-9, PS-9 arba „Krylja sovetov“  – XX amžiaus trečiajame dešimtmetyje Sovietų Sąjungoje sukurtas keleivinis lėktuvas, kurį sovietų-vokiečių aviakompanija „Deruluft“ naudojo ir per Lietuvą (Kauną) ėjusiame maršrute.
Devynviečio keleivinio lėktuvo PS-9 (ANT-9) kūrimas prasidėjo 1927 m., kai sovietinės vidaus avialinijos „Dobrolet“ kartu su SSRS Karinių oro pajėgų vadovybe paskelbė techninius reikalavimus šios klasės orlaiviui: greitis ne mažesnis kaip 190–195 km/h, lubos 4500-5000 m, naudingas krovinys iki 750 kg ir trijų žmonių įgula. Pagal „pagal 3-ios klasės bombonešio“ kocepciją (civiliniai orlaiviai, kurie, pagal analogiją su jūriniais „pagalbiniais kreiseriais“, prireikus nesunkiai pertvarkomi į karinius), lėktuvas pirmiausia turėtų būti keleivinis, tačiau prireikus gali būti naudojamas ir kariniams tikslams. Atitinkamai buvo svarstoma galimybė orlaivyje įrengti bombonešio įrangą. 1930–1932 m. buvo nesėkmingai mėginama sukurti grynai karinį ANT-9 variantą.
Pirmasis prototipas, pavadintas „Sovietų sparnai“ (rus. „Крылья Советов“), buvo varomas trimis prancūziškais Gnome-Rhone Titan radialiniais varikliais. 1929 m. gegužės 1 d. jis viešai pristatytas Maskvos Raudonojoje aikštėje, po ko buvo perduotas valstybiniams bandymams.
Konstrukcija
miniatiūra|ANT-9 prototipas demonstruojamas Maskvos Raudonojoje aikštėje, 1929 m. gegužės mėn. ANT-9 buvo sukurtas kaip visiškai metalinės konstrukcijos konsolinis aukštasparnis orlaivis su fiksuota važiuokle. Tokia schema turėjo daug bendro su ankstesnėmis Tupolevo metalinėmis konstrukcijomis, įskaitant gofruotą skardos sparnų ir fiuzeliažo dangą. ANT-9 buvo naudojami diuraliuminio skarda dengti karinio lėktuvo R-6 (ANT-7) sparnai su kuro bakais ir vertikalus stabilizatorius. Centroplanas buvo gaminamas atskirai nuo nuo fiuzeliažo ir prie lonžeronų buvo tvirtinamas keturiais varžtais. Beveik stačiakampio skerspjūvio fiuzeliažas buvo sudarytas iš diuraliuminio lonžeronų bei nerviūrų ir dengtas lakštine gofruota diuraliuminio danga.
ANT-9 jėgainę sudarė trys prancūziški oru aušinami 230 AG galios radialiniai „Gnome et Rhône Titan“ varikliai. Du varikliai buvo montuojami sparno centrinėje dalyje, vienas – priekiniame fiuzeliaže. Serijiniame ANT-9 buvo montuojami trys po 300 AG galios M-26 varikliai. Taip buvo žymiai padidintas skrydžių saugumas, tačiau, kaip parodė vėlesnė patirtis, techninė priežiūra tapo sudėtingesnė, pailgėjo pasiruošimo skrydžiui laikas, o galiausiai padidėjo skrydžio valandos kaina. Dviejų menčių fiksuoto žingsnio medinius propelerius sukę varikliai buvo tvirtinami prie iš vamzdžių suvirintų laikiklių; vibracijai slopinti buvo naudojami guminiai amortizatoriai. miniatiūra|ANT-9 keleivių salonas Trūkstant importinių variklių, o sovietinės gamybos M-26 pasirodžius kaip labai nepatikimiems (dauguma jų neištarnaudavo tik 50 val. sudariusio motoresurso), 1932 m. buvo pradėtas gaminti variantas PS-9 su dviem 500 AG galios varikliais M-17B – vokiško 12 cilindrų variklio BMW IV (BMW 106) licencine kopija. Atsilaisvinusioje nosies dalyje buvo numatyta įrengti šturmano darbo vietą, o kariniuose veiksmuose naudojamuose lėktuvuose – įrengti kulkosvaidžio lizdą.
Orlaivio važiuoklė buvo vamzdinės konstrukcijos piramidinė su guminiu amortizatoriumi. Kiekvieną piramidę sudarė įtvaras, vertikalus spyris ir pusašis ant kurio buvo montuojami 1110 x 250 mm dydžio stipininiai ratai. Važiuoklė buvo gaminama tik iš importuoto chromo-nikelio plieno. 1932 m. ANT-9 gaminusi gamykla Nr. 28 pradėjo gaminti ir Sibire eksploatuojamiems ANT-9 skirtas slides.
Gamyba
1927 m. spalio 27 d. užsakovai Centriniam aero ir hidrodinaminiam institutui (CAHI, rus. Центра́льный аэрогидродинами́ческий институ́т) pateikė technines sąlygas. Dėl didelio užimtumo CAHI ir A. Tupolevas nenoriai ėmėsi šio projekto. 1927 m. gruodžio mėn. prasidėjo projektavimo darbai. Siekdamas supaprastinti procesą, A. Tupolevas pasiūlė panaudoti tolimąjį žvalgybinį lėktuvą R-6 (ANT-7) ir jį perdaryti į keleivinį. Projektavimą lygiomis dalimis finansavo SSRS KOP ir aviakompanija „Dobrolet“, skyrę po 50 000 rublių.
Iki 1929 m. gegužės 28 d. vyko ANT-9 valstybiniai bandymai, kurių metu su 5044 kg skrydžio svoriu ir 1700 kg naudingu kroviniu pasiekė maksimalų 209 km/h greitį. Į 1000 m aukštį jis pakilo per 6,5 minutės, praktinės skrydžio lubos buvo 3810 m, o techninis skrydžio nuotolis su keleiviais – 1000 km. Lėktuvo pakilimui reikėjo 275–290 m, nusileidimui – 150–160 m. Nors lėktuvas netenkino užsakyme suformuluotų kilimo greičio, pakilimo atstumo ir skrydžio aukščio reikalavimų, jis buvo pripažintas tinkamuir perduotas serijinei gamybai. Pagal pradinius planus visoms trims tuometinėms SSRS aviakopaniojoms – „Dobrolet“, „Deruluft“ ir „Ukrvozduchpu t“ buvo numatyta pagaminti 148 šio tipo orlaivius.
Pirmieji serijiniu būdu gaminti orlaiviai buvo varomi sovietinės gamybos M-26 varikliais, tačiau šie pasirodė nepatikimi ir 1930 m. rugsėjį buvo pakeisti amerikietiškais Wright Whirlwind (ANT-9 antroji serija). Buvo projektuojamas ir karinis variantas su standartiniais ir ištraukiamais šaulio bokšteliais, tačiau jo buvo atsisakyta prieš pradedant bandymus. Kita modifikacija buvo greitosios medicinos pagalbos orlaivis, tačiau darbai šioje srityje neperžengė projekto lygmens.
ANT-9 / PS-9 buvo gaminami 1928–1935 m. šešiose gamyklose Maskvoje ir Taganroge. Iš viso buvo pagaminta:
Eksploatacija
Šiuos orlaivius nuo 1933 m. SSRS-Vokietijos aviakompanija „Deruluft“ naudojo linijoje Berlynas–Maskva. 1933 m. vienas lėktuvas (Nr. D-309) buvo užregistruotas Vokietijos orlaivių registre su numeriu D-2831. Jis skraidė maršrutais tarp Vokietijos ir SSRS iki 1934 m. spalio 22 d., kai sovietinis ekipažas jį sudaužė jau SSRS teritorijoje, prie Šachovskajos kaimo, netoli Volokalamsko. Vietoje sudaužyto orlaivio SSRS perdavė „Deruluftui“ dar vieną ANT-9 (buvęs Nr. L159), gavusį registracijos numerį D-311 ir pavadinimą „Ястреб„ („Sakalas“). 1935 m. šiam sudužus, SSRS perdavė dar vieną ANT-9, gavusį numerį D-312 („Коршун“), o 1936 m. – dar vieną (Nr. D-313, „Голубь" („Balandis“)). 1936 m. gruodžio 31 d. nustojus veikti „Deruluft“, lėktuvai buvo gražinti SSRS kur dar tris mėnesius skraidė išdažyti šios kompanijos spalvomis.
Vieną PS-9 Turkijos vyriausybei padovanojo 1933 m. Turkijos Respublikos paskelbimo dešimtmečio renginiuose dalyvavusi SSRS delegacija, vadovaujama maršalo K. Vorošilovo. Turkijoje PS-9 apie metus buvo eksploatuojamas karinėse oro pajėgose, po ko buvo perduotas THP (Türk Hava Postaları - Turkijos oro paštas) – įmonei, laikytinai Turkijos avialinijų pirmtake. Pastaroji lėktuvą eksploatavo iki 1936 m.