cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Seminolų karai
Kolonijinė Florida
Vietinių gyventojų skaičius Floridoje po europiečių pasirodymo regione gerokai sumažėjo. Indėnai neturėjo imuniteto iš Europos atvežtoms ligoms. Ispanijai numalšinus keletą indėnų sukilimų, gyventojų šiaurinėje Floridoje dar sumažėjo. Keletas žygių per visą Floridos pusiasalį, kuriuos atliko Karolinos provincijos kariai su savo sąjungininkais indėnais XVIII a. pradžioje sunaikino beveik visus likusius vietinius gyventojus. 1763 m., kai Ispanija atidavė Floridą Didžiajai Britanijai, ispanai likusius Floridos indėnus išsivežė į Kubą.
Įvairios gentys iš dabartinių pietvakarių JAV pradėjo keltis į negyvenamas Floridos žemes. 1715 m., po konfliktų su anglų kolonijomis, į Floridą kaip ispanų sąjungininkai persikėlė jamasiai. Į Floridą keltis pradėjo ir krikai. Hičiti kalbėjusi grupė, mikasukiai apsigyveno aplink dabartinį Mikasuki ežerą netoli Talahasio. Ši grupė išlaikė atskirą identitetą (dabartiniai mikosukiai). Kita hičiti kalbėjusi grupė apsigyveno dabartinėje Alačua apskrityje, kur ispanai XVII a. turėjo galvijų rančas. Viena iš žinomiausių rančų vadinosi La Chua. Ispanai iš Sent Augustino šio regiono krikus pradėjo vadinti cimarrones, kas reiškė maždaug laukiniai. Nuo šio vardo galėjo kilti ir „seminolų“ pavadinimas.
Pati seminolų gentis susiformavo apie 1700–uosius metus. Ją daugiausiai sudarė krikai bei kiti Džordžijos, Misisipės, Alabamos ir Floridos indėnai bei iš vergijos pabėgę juodaodžiai.
José Ortega y Gasset
Chose Ortega I Gasetas (1883 m. gegužės 9 d. – 1955 m. spalio 18 d.) – XX a. ispanų liberalas, filosofas ir eseistas, vienas žymiausių to laikmečio intelektualų Ispanijoje. Studijavo Ispanijoje ir Vokietijoje, daug keliavo po Lotynų Ameriką. Kartu su F. Nietzsche buvo vienas iš perspektyvizmo šalininkų.
1930 m. filosofas José Ortega y Gasset tapo Ispanijos Konstitucinės Asamblėjos nariu – čia jis dėjo visas pastangas, kad būtų įkurta laisva liberali Respublika. Žlugus Respublikai ir generolui Francisco Franco atėjus į valdžią, 1936 m. José Ortega y Gasset paliko šalį, pradžioje išvyko į Prancūziją, vėliau – į Argentiną ir Portugaliją. Į Ispaniją grįžo tik prieš pat mirtį. 1929 m. jis išleido savo garsiausią knygą La rebelión de las masas („Masių sukilimas“).
Abija
thumb|left|200px|Abia Abija  – valstija pietryčių Nigerijoje. Sostinė – Umuahija, tačiau pagrindinis prekybinis miestas yra Aba. Valstija įkurta 1991 m. Tai yra viena iš devynių valstijų Nigerio deltos regione.
Istorija ir gyventojai
Abijos valstija buvo atskirta nuo buvusios Imo valstijos 1991 m. Pavadinimas „Abija“ yra santrumpa iš keturių pagrindinių jos regionų: Aba, Bendė, Isuikvuatas ir Afikpas. Populiariausia valstijos kalba – igbų. Anglų kalba plačiai vartojama ir naudojama kaip oficiali valdymo ir verslo kalba. Gyventojų daugumą sudaro igbai.
Vietos savivaldos sritys
Abijos valstija padalinta į 18 vietos savivaldos sričių.
Geografija
Abijos valstija užima apie 5834 kvadratinių kilometrų. Šiaurėje ribojas su Anambra, Enugu ir Ebonio valstijomis, vakaruose – su Imo valstija, rytuose ir pietryčiuose yra Kros Riverio ir Akva Ibomo valstijos, o pietuose – Riverio valstija.
Abijos pietuose driekiasi žemuma, kur būdingos liūtys (~2400 mm per metus) ypač intensyvios tarp balandžio ir spalio mėnesių. Likusioje dalyje vyrauja lygumos. Pagrindinės upės – Imo, Aba.
Inkakliai
Inkakliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, prie kelio, 5 km į pietvakarius nuo Švėkšnos, 22 km į šiaurę nuo Šilutės; dešimt gatvių. Inkaklių-Jurgaičių seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, Švėkšnos girininkija, trys parduotuvės. Kaime yra Švč. Mergelės Marijos Lurdo grota, Inkaklių koplyčia, poilsio aikštelė, Didžiosios ir Mažosios Lietuvos buvusią ribą žymintis stogastulpis (skulptorius Vytautas Bliūdžius), 1941 m. žydų žudymo vieta ir kapas, pokaryje nužudytų Lietuvos partizanų laidojimo vieta ir jų atminimui paminklas, veikiančios Inkaklių kaimo senosios kapinės.
miniatiūra|left|[[Inkaklių koplyčia ir lurdas]] thumb|left|Inkaklių kapinaitės
Geografija
Inkakliai ribojasi su Varniškių, Paulaičių, Raudiškės, Žagatpurvių, Jurgaičių ir Kalkiškės kaimais. Iš vakarų prieina Parubežio miškas. Per kaimą teka Veiviržo intakas Ašva. Prie kaimo yra Veiviržo kraštovaizdžio draustinis.
Istorija
Inkaklių kaimas pirmą kartą paminėtas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 5 šeimos, 1695 m. – 10 šeimų. Nuo 1820 m. Inkaklių kaimas priklausė Vilkėno dvarui. 1880–1882 m., dvarui vykdant žemių atribojimą, Inkaklių gyventojai pareiškė didelį nepasitenkinimą Vilkėno dvaro savininkui Aleksandru Plateriu ir matininkams neleido vykdyti darbų.
Nuo XIX a. pradžios iki Pirmojo pasaulinio karo ant Ašvos upės kairiojo kranto stovėjo carinės Rusijos pasieniečių kareivinės (kardonas). Buvusią sieną tebežymi griovys, ant kurio stovi stogastulpis (skulpt. V. Bliūdžius, 2004 m.). Inkakliuose muitinė įrengta 1912 m. ir ji buvo iki 1923 m., vėliau – 1939–1944 m. 1930 m. pro Inkaklius nutiestas plentas Švėkšna–Žagatpurviai.
1914 m. prie kelio aukštame šlaite Švėkšnos klebono Juliaus Maciejausko paraginti Inkaklių ūkininkai įrengė Lurdo grotos imitaciją su Marijos statula ir šaltinėliu. 1923 m. ant kalnelio pastatyta aukšta mūrinė koplyčia, kurioje kasmet liepos 2 d. (arba pirmąjį sekmadienį po šios datos) iki Antrojo pasaulinio karo vyko ir nuo 1989 m. vyksta Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo atlaidai. Grota atnaujinta 1989 m.
Nuo 1933 m. Inkakliuose veikė pradžios mokykla, dab. Švėkšnos mokyklos skyrius.
1940–1941 m. Inkakliuose buvo įsikūrusi Raudonosios armijos pasienio 10-oji užkarda. 1941 m. rugsėjo 20 d. Inkaklių pušyne prie pat kaimo sušaudyta per 300 Švėkšnos žydų. Toji vieta 1958 m. aptverta ir pastatytas paminklas. Netoliese po Antrojo pasaulinio karo stribai užkasdavo nužudytų Lietuvos partizanų kūnus. TSRS okupacinė valdžia ištrėmė 18 kaimo gyventojų.
Inkakliškiai Lietuvoje buvo išgarsėję folkloriniu ansambliu (įkurtas 1979 m., vad. Leonas Bartkus), apie kurį 1985 m. rež. Henrikas Šablevičius sukūrė dokumentinį filmą „Dainoriai“. 2003 m. Inkakliuose įkurta „Ašvos“ bendruomenė (pirmininkas Valentinas Vanagas). 2006 m. gyvenvietės gatvelėms suteikti pavadinimai.
Saulės kryžius
thumb|250px|Saulės kryžius
Saulės kryžius – vienas seniausių ir labiausiai paplitusių simbolių – kryžius, apsuptas apskritimo. Saulės kryžius randamas akmens amžiaus tapyboje ir raižiniuose, Indijos, Mesopotamijos civilizacijose, indėnų kultūrose. Pagoniškoje Europoje Saulės kryžius buvo vienas pagrindinių kulto simbolių.
Saulės kryžius simbolizuoja pačią Saulę arba keturis metų laikus (metų ratas), kadangi susikirtimo taškai žymi ekvinokcijas. Astronomijoje tuo tarpu Saulės kryžiaus ženklu žymima Žemė.
Kipro futbolo varžybos 1973–1974 m.
Kipro futbolo varžybos 1973–1974 m.
Raguoliukas
left|120px
Raguoliukas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 10,5 km į pietvakarius nuo Zarasų, Gražutės miške. Ežeras beveik apvalus, jo skersmuo ~ 0,11 km. Altitudė 154 m. Krantai daugiausia aukšti, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Šventosios upės baseinui.
Kingstonas
Kingstonas  – Jamaikos sostinė, didžiausias miestas ir pagrindinis uostas. Tai Karibų jūros giliavandenis uostas, išsidėstęs Jamaikos salos pietrytiniame pakraštyje, Žydrųjų kalnų (Blue Mountains) papėdėje. Uostą iš pietinės pusės saugo Palisadų (Palisadoes) nerija, tai vienas pagrindinių Karibų jūros uostų, čia atkeliauja daug turistų ir prekių. Eksportas: cukrus, kava, romas, melasa, bananai, medvilnė.
Kingstonas – pagrindinis šalies verslo, gamybos ir susisiekimo centras. Išvystytas turizmas. Pramonė: tekstilės, naftos apdirbimo, aprangos, maisto. Yra meno, mokslo ir technologijų kolegija (įkurta 1958 m.), Vest Indijos universitetas (įkurtas 1948 m. Mona priemiestyje).
Istorija
Prie dabartinio uosto išlikę senojo Port Rojalio uosto liekanos, kurį 1692 m. nuniokojo žemės drebėjimas. Po metų britai čia įkūrė Kingstoną. XVIII a. miestas garsėjo vergų prekyba, o 1872 m. tapo salos sostine (perkelta iš Spaniš Tauno). 1907 m. miestą vėl smarkiai sugriovė žemės drebėjimas. Nuo 1755 m. Jamaikos administracijos būstinė, nuo 1872 m. Jamaikos kolonijos administracinis centras. 1962 m. Kingstonas tapo nepriklausomos Jamaikos sostine.
Jagomantas
left|120px
Frigė
thumb|250px|Frigė audžia debesis
Skandinavų mitologijoje Frigė – vyriausiojo dievo Odino žmona, asų karalienė. Vedybų, motinystės, vaisingumo, namų židinio, meilės, dangaus deivė. Pagrindinė deivės funkcija skandinavų mituose, kad ji yra motina ir žmona. Turi pranašystės galią, tačiau matytų vizijų niekam neatskleidžia, bei yra vienintelė, kuriai Odinas leidžia atsisėsti į Hlidskjalfą, Odino sostą, iš kurio matosi visas pasaulis. Kartu su vyru dalyvauja Laukinėje medžioklėje. Kaip vyriausio dievo žmona, dažnai pasirodo kaip deivė motina žemė. Dauguma asų yra jos vaikai arba anūkai. Vaikai: Baldras ir Hiodas, turi daug povaikų. Dievas Toras sūnus arba brolis.
Tarnaitės
Jos draugė gydymo deivė Eirė. Kitos Frigės tarnaitės: Hlinė, apsaugos deivė, Gna, deivė pasiuntinė, ir Fila vaisingumo deivė, kuri neša jos brangenybių skrynelę, rūpinasi batais bei žino visas jos paslaptis. Nėra tiksliai aišku ar Hlinė, Gna ir Fila yra jos tarnaitės ar tik jos skirtingi aspektai. Kartais minimi 11 ar net 12 Frigės deivių padėjėjų (tarp jų ir 4 paminėtos).
Kultas
Skandinavijoje Oriono žvaigždynas vadinamas Frigės verpste. Pavadinimas kilo nuo žvaigždžių sukimosi danguje, senovės skandinavai jas susiejo su deivės Frigės verpimo rateliu.
Majų kalbos
thumb|250px|Majų kalbų paplitimo regionas
Klasifikacija
thumb|300px|Majų kalbų skirstymo schema
Charles Frank
Čarlzas Frankas (1865 m. Ukmergėje, Rusijos imperijoje – 1959 m. Glazge, Škotijoje ) – Lietuvos žydų kilmės mechanikas, kolekcionierius, verslininkas.
Biografija
Gimė 1865 m. Ukmergėje, 1910 m. emigravo į Glazgą, kur įsidarbino mechaniku. Po kelerių metų vedė Miriam Lipetz ir atidarė fotografijos ir laboratorijų aparatų parduotuvę bei taisyklą. Parduotuvė ir taisykla išaugo į optinių ir mokslui skirtų prietaisų kompaniją Charles Frank Ltd, kuri buvo laikoma viena geriausių Glazgo fotoaparatų parduotuvių ir taisyklų. Č. Frankas buvo optinių prietaisų kolekcionierius, o jo kolekcija tapo viena iš didžiausių istorinių mokslinių prietaisų kolekcija visoje Jungtinėje Karalystėje. Susilaukė keturių vaikų Leo, Arthur, Morris ir skulptorės Hannah Frank. Sūnus Arthur perėmė istorinių prietaisų kolekciją, kurią pardavė įvairiems Škotijos muziejams bei privatiems asmenims.
Robinas Hudas
thumb|200px|Paminklas Robin Hudui Notingeme Robinas Hudas (angl. Robin Hood) – anglų liaudies baladžių herojus; garsus Anglijos plėšikas.
Robinas Hudas – saksas, kovotojas prieš užkariautojus normanus, liaudies interesų gynėjas. Jis taiklus šaulys, drąsus, apsukrus, linksmas ir taurus vyras, apiplėšinėja turtuolius ir atiduoda pinigus vargšams, baudžia engėjus, gelbsti nekaltuosius.
Robino Hudo paveikslas ypač populiarus buvo renesanso ir romantizmo laikais. Apie jį romanus yra sukūrę V. Skotas, H. Pailas ir kiti.
Medžio drožyba
thumb|200px|Medinė žvejo skulptūra. Kėdainiai thumb|200px|Medžio dirbinys „Dievdirbio sodas“
Medžio drožyba – meno šaka, apimanti meninių dirbinių iš medienos gamybą. Medis apdirbamas naudojantis įvairių formų kaltais, raižytuvais, peiliukais, dildėmis. Naudojama mediena turi būti patvari, lengvai apdirbama, vientisa (dažnai naudojama liepa, klevas, ąžuolas, uosis). Kadangi dirbiniai iš medžio nėra ilgaamžiai, jų patvarumas didinamas padengiant laku, dažais.
Medžio drožyba paplitusi daugelyje pasaulio regionų: dirbiniai įvairuoja nuo smulkių ornamentų, skulptūrėlių iki masyvių vientiso medžio skulptūrų, totemų stulpų.
Lietuvoje medžio drožinėjimas turi gilias tradicijas – medinių kryžių, stogastulpių, koplytstulpių, rūpintojėlių gamyba (kryždirbystė) laikoma nacionaliniu šalies paveldu.
Medžio dirbiniai plačiai naudoti kaip ūkio reikmenys liaudies buityje, kadangi medis – pigiausia ir plačiai prieinama žaliava. Medžio dirbiniai – ne tik dekoratyviniai gaminiai, bet ir darbo įrankiai, namų apyvokos reikmenys. Lietuvoje jie laikomi liaudies kultūros ir meno sudėtine dalimi. Šiuo metu paplitę daugiausia kaip dekoratyvinės dailės kūriniai. Jie būna stilizuojami įvairiais geometriniais raštais, įpinama gamtos, baltų religijos simbolių, motyvų.
Dirbiniai kuriami iš įvairios medienos, gali būti išpuošiami įvairiais drožtais ar pieštais ornamentais.
Medžio dirbiniai:
Namų apyvokos reikmenys (pagal paskirtį):
Lututės
Lututės (Aegolius) – pelėdinių (Strigidae) šeimos paukščių gentis.
Pasaulyje 4 rūšys, iš jų viena Lietuvoje – lututė (Aegolius funereus).
Rūšys
thumb|left|210px|[[Šiaurinė lututė (Aegolius acadicus)]]
Kirovskas (Murmanskas)
Kirovskas  – miestas Rusijoje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalyje, Chibinų papėdėje, prie Belajos upės ir Didžiojo Vudjarvo ežero, 205 km į pietus nuo Murmansko. Miesto apygardos centras. Pasiekia geležinkelio atšaka iš Apatitų. Yra fosfatų gamykla, apdirbanti apylinkėse išgaunamą apatitą, šiluminė elektrinė.
Yra Sankt Peterburgo kalnakasybos instituto ir Kostromos universiteto filialai, akmenų, krašto, Venedikto Jerofejevo muziejai, Sergejaus Kirovo memorialas, poliarinis-alpinis botanikos sodas-institutas (toliausiai šiaurėje esantis Rusijos botanikos sodas ir vienas iš 3 pasaulio botanikos sodų, esančių už poliarinio rato). Apylinkėse įrengtos slidinėjimo trasos. Veikia moterų vienuolynas.
Kempaliai
Kempaliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, dešiniajame Plačiuvos krante, piečiau magistralės ir 2 km į pietus nuo Viduklės.
Oimiakono ulusas
Oimiakono ulusas  – ulusas rytinėje Jakutijoje. Administracinis centras – Ust Nera.
Geografija
Uluso teritorija kalnuota, rytuose iškilęs Neros plokščiakalnis, centre – Tas Kystabyto kalnagūbris, vakaruose – Janos-Oimiakono kalnynas ir Elgio plokščiakalnis, pietvakariuose siekia Suntar Chajatos kalnagūbrį, o šiaurėje – Čerskio kalnagūbrį. Krašto upės priklauso Indigirkos baseinui: Indigirka, Nera, Kiuentė, Elgis. Telkšo daug ežerų, iš kurių garsiausias – Labynkyras.
Uluso teritorija eina Kolymos traktas.
Gyventojai
Tautinė sudėtis (2002 m.):
Gyvenvietės
Pagrindinės uluso gyvenvietės:
Nakanas (miestas)
Nakanas – miestas Nagano prefektūros šiaurėje, Japonijoje. Gyventojų 46 tūkst. (2008 m. duomenys). Miestas įkurtas 1954 m. liepos 1 d.
Miesto apylinkėse plačiai vystomas žemės ūkis. Miestas garsėja savo užaugintais aukštos kokybės vaisiais ir daržovėmis, tarp kurių yra Fudži obuoliai, Kyohō vynuogės ir kt. Taip pat žinomas ir dėl čia gausiai auginamų įvairių rūšių rožių. Kas dvejus metus Ippongi parke vykstantis rožių festivalis pritraukia daug turistų.
Po Nagano prefektūroje vykusių 1998 m. žiemos olimpinių žaidynių miestas pradėjo sparčiai augti. 2005 m. prie jo buvo prijungtas Tojotos kaimas.
Klimatas
Vasaros karštos ir drėgnos, temperatūra viršija 30 °C, tuo tarpu žiemos šaltos ir snieguotos, temperatūra siekia apie −10 °C.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė yra puikusis bijūnas, medis – naminė obelis (Malus domestica), paukštis – tundrinė žvyrė.
Nešeikiai
Nešeikiai – kaimas Prienų rajono savivaldybės pietvakarinėje dalyje, 1 km į rytus nuo Balbieriškio.
Červonė
Červonė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į vakarus nuo Kolno ir apie 92 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime stovi apie 230 namų. 1919-1954 m. kaimas buvo Červonės valsčiaus centras.
Alfredas Karlas Jenčas
miniatiūra Alfredas Karlas Jenčas (, 1850 m. kovo 29 d. Drezdenas – 1925 m. rugpjūčio 1 d. Gysenas) – vokiečių geologas, geografas, matematikas.
Biografija
Leipcigo universitete studijavo geologiją, matematiką ir geografiją. 1875-1899 m. dirbo Karališkosios fizikos ir ekonomikos draugijos Rytų Prūsijos provincijos muziejuje (Karaliaučius). Nuo 1889 m. Karaliaučiaus universiteto profesorius. Nuo 1883 m. Vokietijos gamtotyros akademijos „Leopoldina“ narys.
Mokslinė veikla
Tyrė Rytų Prūsijos geologinę sandarą, Purmalių ir Gvildžių (prie Klaipėdos) kvartero atodangas, juros sistemos nuosėdų atodangas Papilėje, Kuršių neriją. Sudarė Rytų Prūsijos ir Vakarų Lietuvos prekvartero paviršiaus uolienų žemėlapį. Aprašė kelis gręžinius prie Klaipėdos, juros sistemos kelovėjo ir apatinio oksfordžio sluoksnius Papilėje.
Eduardas Volteris
Eduardas Volteris (, 1856 m. kovo 18 d., pagal senąjį kalendorių – kovo 6 d. Agenskalnė, dab. Ryga – 1941 m. gruodžio 14 d. Kaunas) – bibliografas, archeologas, slavų, baltų kalbų, baltų kultūros, tautosakos, etnografijos, senųjų lietuviškų raštų tyrinėtojas, kovotojas prieš lietuvių spaudos draudimą, vienas iš Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas) steigimo iniciatorių, universiteto profesorius.
Biografija
Kilęs iš Latvijos vokiečių pastoriaus šeimos, bet save vadino latviu. 1875 m. baigė Rygos gubernijos gimnaziją. 1875–1877 m. studijavo kalbotyrą, slavų filologiją Leipcigo, 1877–1880 m. Dorpato, nuo 1880 m. Maskvos ir Charkovo universitetuose. 1883 m. Charkove baigė magistrantūrą.
Prof. Augustas Leskynas paskatino domėtis lietuvių etnologija. 1883–1886 m. keliavo po Mažąją Lietuvą ir Lietuvą, rinko lietuvių etnografinę ir kalbinę medžiagą, užrašinėjo tautosaką. Nuo 1894 m. Rusijos MA bibliotekos bibliotekininkas. Lietuvių literatūros draugijai ir jos bibliotekai padovanojo 1037 knygas. 1904–1917 m. lietuviškų knygų cenzorius Peterburge, padėjo išleisti daug lietuviškų knygų, globojo lietuvius studentus.
1886–1918 m. Peterburgo universiteto Lyginamosios kalbotyros katedros privatdocentas, dėstė bibliografiją, lietuvių ir latvių kalbas, dialektologiją, lietuvių kalbos sintaksę, lietuvių, latvių ir prūsų lyginamąją gramatiką, lietuvių ir latvių etnografiją, senąją lietuvių tautos istoriją, aiškino Mikalojaus Daukšos, Simono Daukanto, Antano Baranausko raštų tekstus.
1908–1909 m. į vaškinius volelius įrašė pirmąsias lietuvių liaudies melodijas, didžiausią dalį įrašų (99 vnt.) saugo Berlyno fonogramų archyvas (iš ten gautos kopijos yra Peterburge, Rusų literatūros instituto fonogramų archyve), keletas originalių įrašų yra Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto archyve Vilniuje; ne visi Volterio įrašai išliko.
Nuo įsteigimo 1907 m. priklausė Lietuvių mokslo draugijai, jos bibliotekai 1908–1915 m. padovanojo 1337 knygas. Į Lietuvą atvyko 1918 m., jau 62 metų amžiaus dirbti Vilniaus viešosios bibliotekos direktoriumi.
1919 m. balandžio mėn. lenkams okupavus Vilnių, su šeima persikėlė į Kauną, įsteigė ir nuo 1919 m. rugsėjo 1 d. iki 1922 m. vasario 11 d. vadovavo Centraliniam valstybės knygynui (bibliotekai), kuris glaudėsi keturiuose Steigiamojo Seimo rūmų kambariuose. 1920 m. sausio 23 d. išrinktas Kauno miesto muziejaus direktoriumi tęsė Tado Daugirdo pradėtus darbus. Didelį dėmesį skyrė numizmatikai, Kauno istorijai, rengė etnografines ekspedicijas, archeologinės komisijos pirmininkas.
1919 m. įtrauktas į vykdomąją komisiją, rengusią Aukštųjų kursų statuto projektą, Aukštųjų kursų humanitarinio skyriaus vedėjas. Įsteigus Lietuvos universitetą 1922–1933 m. universiteto profesorius, dėstė archeologiją, latvių, vokiečių, bulgarų filologiją, skaitė proistorės, etnografijos ir kt. kursus. Tarp jo mokinių Juozas Balčikonis, Izidorius Kisinas, Ignas Končius, Dominykas Urbas ir kiti.
2006 m. Eduardo Volterio vardu pavadinta viena iš naujųjų Kauno gatvių Romainiuose, taip pat viena iš Vytauto Didžiojo universiteto auditorijų.
Mokslinė veikla
Bendraudamas su Karaliaučiaus universiteto Sanskrito ir lyginamosios kalbotyros katedros ordinariniu profesoriumi Adalbertu Becenbergeriu, susipažinęs su naujausiais lituanistikos darbais ir etnografinės medžiagos rinkimo metodika, jaunasis mokslininkas ryžosi apkeliauti Klaipėdos kraštą ir Lietuvoje surinktas mirštančios, kaip jam tuomet atrodė, tautos kultūrines apraiškas paskelbti rusų ir vokiečių leidiniuose. Išvaikščiojo beveik visą Klaipėdos kraštą, aplankyta Priekulė, Dreverna, Kuršių nerija ir kitos vietos.
E. Volteris užrašė lietuvių krikštynų, vestuvių ir laidotuvių papročių, smulkiosios tautosakos (prietarų, burtų). Ekspedicijos rezultatus 1884 m. pristatė Peterburge, Imperatoriškosios Rusijos geografų draugijos posėdyje. Tame pačiame susirinkime jis išrinktas draugijos tikruoju nariu, o surinkta medžiaga buvo išspausdinta „Imperatoriškosios Rusijos geografų draugijos žiniose“.
Ekspedicijos įspūdžiai, narystė draugijoje ir atsivėrusios naujos galimybės paskatino E. Volterį toliau domėtis baltų kalbomis, o ypač kultūriniu palikimu – papročiais, tautosaka, mitologija. Nuo to laiko prasidėjo nuolatinės E. Volterio kelionės į Lietuvą ir Latviją – 1884–1887 m. jis rinko tautosaką ir etnografinę medžiagą Vilniaus ir Švenčionių apylinkėse, Žemaitijoje, Užnemunėje, per šešiolika mėnesių aplankė net 128 vietoves. Lietuvoje surinktą tautosaką 1886–1887 m. E. Volteris skelbė laikraštyje „Виленский вестник“, Geografų draugijos pranešimų rinkiniuose. Draugija E. Volterio nuopelnus lietuvių etnografijai įvertino mažuoju aukso medaliu.
1886 m. pasirodė jo programa „Apie Lietuvos ir Žemaitijos tyrinėjimą“, 1887 m. – „Apie lietuvių mitologijos tyrinėjimą“, o 1910 m., jau būdamas Lietuvių mokslo draugijos tautosakos komisijos narys, jis bendradarbiavo sudarant „Trumpą folkloro dalykams rinkti programą“. Programose jis ne tik ragino rinkti tautosaką, bet ir kėlė jos rinkimo bei tyrimo reikalavimus – skatino remtis tik patikimais šaltiniais, tiksliai juos nurodyti. Dėl plačių užmojų ir pasirengimo stokos kai kurie E. Volterio tautosakos, mitologijos, archeologijos tyrinėjimai nebuvo pakankamai išsamūs, tačiau tiek pati metodika, tiek pagal ją surinkta tautosaka, etnografinės medžiagos ir archeologinių iškasenų rinkiniai neprarado savo reikšmės.
Lietuvoje E. Volteris dalyvavo daugybėje etnografinių, tautosakinių bei kalbinių ekspedicijų. Archeologinėse ekspedicijose tirti Dovainonių pilkapynai, Apuolės piliakalnis, 1930 m. ir 1932 m. kasinėjo Kauno pilies kiemą, tačiau tyrimų duomenys liko nepaskelbti. Pirmasis mėgino susieti kunigaikščio Mindaugo Vorutos pilies vietą su Šeimyniškių piliakalniu Anykščių rajone.
1882 m., 1884 m. ir 1885 m. keliavo po Latgalą. 1887–1902 m. bendradarbiavo jaunalatvių judėjimo dienraštyje „Dienas Lapa“ ir jo priede „Etnogrāfiskas ziņas par latviešiem“ (Etnografinės žinios apie latvius), kur skelbė straipsnius apie lietuvius bei latvius ir jų santykius su kitomis Europos tautomis, pasisakė latvių ir lietuvių mitologijos tyrinėjimų klausimais, aprašė lietuvių ir latvių muzikos instrumentus, latvių vestuvinius papročius, domėjosi Pskovo gubernijai priklaususioje teritorijoje gyvenančių latvių kilme ir istorija, latvių literatūros ir kalbos klausimais.
1891 m. Mintaujoje leistame mokslo ir literatūros mėnraštyje „Austrums“ spausdino Latgaloje (tuomet Vitebsko gubernija) surinktą etnografinę medžiagą. Vėliau, nuo 1902 m., latvių spaudoje vis dažniau pasirodė jo publikacijų, skirtų pažinčiai su lietuvių kultūra – lietuvių poetais ir kultūros darbuotojais, lietuviškų knygų leidyba po spaudos draudimo atšaukimo, lietuvių raudomis, Latgaloje gyvenančiais lietuviais.
Didžiausi E. Volterio nuopelnai latvių folkloristikai – jo sudaryta pirmoji latvių tautosakos ir etnografinės medžiagos rinkimo programa bei latgalių vestuvinių papročių aprašas. Pastarasis – „Vitebsko gubernijos latvių genties etnografijos medžiaga“ (publikuota 1890 m. Peterburge Rusijos geografų draugijos leidinyje) laikomas vertingiausiu ir reikšmingiausiu XIX a. pabaigos latvių tautosakos rinkiniu. Latgalių tautosakos rinkinio medžiagą rinkti, tvarkyti ir komentuoti padėjo daugelis Peterburgo latvių studentų, tarp jų ir Janis Rainis.
Shreya Ghoshal
Šreja Ghošal (, ; g. 1984 m. kovo 12 d.) – Indijos dainininkė, įdainuojanti filmų garso takelius. Daugiausia atlieka dainas hindi kalba, nors taip pat yra įrašiusi telugų, kanadų, tamilų, bengalų, malajalių, asamų ir kt. Indijos kalbomis.
Gimė bengalų brahmanų šeimoje Baharampure, Vakarų Bengalijoje. Veliau persikėlė į Ravathbatą (Radžasthanas), kur jos tėvas dirbo atominėje elektrinėje. Vėliau Šreja Ghošal Bombėjuje mokėsi Anušaktinagaro mokykloje. Tačiau ją labiau traukė muzika, o ne tikslieji mokslai, todėl perstojo į kitą kolegiją, kur mokėsi menus ir anglų kalbą.
Šreja Ghošal nuo vaikystės mokėsi dainuoti. Pradžioje iš savo motinos, vėliau lankė Hindustani klasikinės muzikos pamokas. 1995 m. laimėjo konkursą „All India Light Vocal Music Competition“, taip pat realybės šou „Sa Re Ga Ma Pa“ etapą, o 1999 m. tapo šou nugalėtoja. 1998 m. ji išleido savo pirmąjį albumą Bendhechhi Beena, kurį įdainavo bengalų kalba. Vėliau įrašė dar kelis bengališkus albumus ir bhadžanų Krišnai rinkinį.
Po pasirodymo konkurse „Sa Re Ga Ma Pa“, į Šreją Ghošal dėmesį atkreipė žymus Indijos filmų režisierius Sandžajus Lyla Bhansali. Jis 2000 m. pakvietė Ghošal įdainuoti keletą kūrinių jo kuriamam filmui „Devdas“. Šreja įgarsino to filmo žvaigždę Aišvariją Rai. Po to Šreja Ghošal išgarsėjo visoje Indijoje ir tapo Bolivudo filmų dainininke. Ji atlieka tiek klasikinio Bolivudo stiliaus, tiek šiuolaikines dainas.
Ghošal 4 sykius laimėjo Nacionalinius filmų apdovanojimus geriausios dainininkės kategorijoje, 4 kartus – „Filmfare“ apdovanojimus, 7 IIFA apdovanojimus, daugybę regioninių filmų ir muzikos apdovanojimų.
Kipro futbolo varžybos 1974–1975 m.
Kipro futbolo varžybos 1974–1975 m.
Mončegorskas
Mončegorskas  – miestas Rusijoje, Murmansko srityje, Imandros ežero pakrantėje, Mončetundros papėdėje, prie Mončios upės, 145 km į pietus nuo Murmansko. Miesto apygardos centras. Geležinkelio stotis prie Murmansko–Sankt Peterburgo geležinkelio atšakos, greta praeina Kolos plentas (E105). Veikia nikelio apdirbimo gamykla „Severonikel“. Yra Murmansko technologijos universiteto filialas, keli koledžai, miesto istorijos, mineralogijos muziejai.
UEFA taurių taurė 1986–1987 m.
UEFA taurių taurė 1986-1987 m. – 27-asis UEFA taurių taurės turnyras. Prasidėjo 1986 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale laimėjęs prieš  klubą.
Juras Arnas Šaltenis
Juras Arnas Šaltenis (1911 m. gegužės 6 d., senuoju stiliumi – balandžio 23]] d. Paželviuose, Ukmergės apskritis – 1959 m. birželio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, dramaturgas, vertėjas, teatrologas.
Biografija
Mokėsi Šiaulių gimnazijoje, studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1931 m. pradėjo dirbti laikraščio „Šiaurės Lietuva“ redakcijoje, nuolatinis „Lietuvos aido“ korespondentas, iki 1935 m. – Šiaulių dramos teatro sekretorius. 1934-1935 m. redagavo žurnalą „Menas“, 1937-1938 m. Klaipėdoje – teatro ir meno kultūros leidinį „Teatras“, dirbo dienraščio „Vakarai“ redakcijoje. 1938 m. persikėlė į Kauną. Nuo 1940 m. – Valstybės teatro operos ir baleto literatūros darbuotojas. 1941 m. dirbo „Naujoji Lietuva“ redakcijoje Vilniuje, po karo – Ukmergės rajono laikraščio „Tarybinis kelias“ redakcijoje, Lietuvos teatro draugijoje Vilniuje.
Šiauliuose 1934 m. buvo pastatyta pjesė „Saulės vaikai“, 1936 m. Klaipėdoje – „Grafaitė Marija“. Pirmojoje laisvės, drąsos ir laimės aspektu interpretuojami vaikų ir suaugusiųjų santykiai, antrojoje 1863 m. sukilimo fone atskleidžiami pounijiniai bajoriškosios giminės siekiai, romantinė sukilimo vadų heroika.
Bendradarbiavo periodikoje, rašė teatro ir literatūros klausimais, slapyvardžiai: Šilėnas, Šalmantas, Tolvaiša, Arūnas, Dixi, Geo, Dausėnas, Norva, Juras, Daubaras, Ašaka, Narvydis, Varūnas, Želvėnas, Želvietis.
Kusai (Raseiniai)
Kusai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Gylių, piečiau geležinkelio Pagėgiai-Radviliškis.
Žiedų valdovas. Žiedo brolija (2001 filmas)
'''Žiedų valdovas. Žiedo brolija'''  – 2001 m. gruodžio 19 d. kino ekranuose pasirodęs filmas, pirmasis iš trilogijos pagal Dž. R. R. Tolkino knygą „Žiedų valdovas“. Filmą režisavo režisierius iš Naujosios Zelandijos Piteris Džeksonas. Siužetas aprėpia daugumą įvykių, aprašytų pirmajame knygos tome, bei šiek tiek medžiagos iš antrojo tomo.
„Žiedų valdovas. Žiedo brolija“ visame pasaulyje uždirbo 860 700 000 JAV dolerių. Išleista videojuosta bei DVD, 2002 m. lapkričio 12 d. pasirodė speciali išplėstinė DVD versija, kurios trukmė – 208 minutės (3 valandos 28 minutės). Be gerokai ilgesnio filmo šiame DVD yra ir įvairių priedų, dokumentinių filmų bei komentarų.
Siužetas
Hobitas Bilbas Beginsas rengia savo 111-tojo gimtadienio Puotą. Vidury Puotos jis išnyksta ir iškeliauja, palikęs visą savo turtą sūnėnui Frodui Beginsui. Palieka jam ir Žiedą, kurį buvo radęs prieš daugelį metų oloje po kalnais. Burtininkas Gendalfas įtaria, kad Žiedas, paverčiantis mūvėtoją nematomu, nėra jau toks nekaltas, todėl pataria Frodui jį atidžiai saugoti. Išsiaiškinęs, kad tai – Vienas Žiedas, prieš kelis tūkstančius metų nukaldintas Tamsos lordo Saurono ir turintis galią valdyti kitus Galios Žiedus, Gandalfas pataria Frodui nedelsiant palikti namus. Drauge su Frodu keliauja jo sodininkas Semas, vėliau prisijungia hobitai Meris ir Pipinas. Pakeliui jie sutinka bastūną, prisistačiusį Platžengio vardu. Po susidūrimų su Nazgulais – Žiedo Šmėklomis – keliautojai pagaliau pasiekia elfų gyvenvietę Rivendeilą. Čia įvyksta pasitarimas, kuriame Frodas paskiriamas Žiedo Nešėju: vienintelis būdas sunaikinti Žiedą, kurio jau ieško Sauronas, – įmesti jį Lemties Žiotis, Mordore, pačioje Saurono valdų širdyje. Frodą lydės Žiedo Brolija: hobitai Semas, Pipinas ir Meris, išminčius Gandalfas, žmonės Aragornas (Platžengys) ir Boromiras, nykštukas Gimlis bei elfas Legolasas. Neturėdami kito kelio, jie priversti eiti per apleistą nykštukų kasyklą Morają. Čia dvikovoje su ugnies demonu Balrogu Gandalfas krenta į prarają. Likusi brolija prislėgta išeina iš kasyklų kitoje kalnų pusėje ir pasiekia elfų gyvenvietę Lorieną. Po viešnagės pas valdovus Galadrielę ir Keleborną brolija didžiąja upe Anduinu traukia toliau. Išsilaipinusius saloje juos užpuola orkai. Boromiras žūva, o brolija skyla: Frodas su Semu keliauja į Mordorą, o Aragornas, Legolasas ir Gimlis vejasi orkus, pagrobusius Merį su Pipinu.
Knygos ir filmo skirtumai
Kadangi „Žiedų valdovas“ gausus įvykių bei personažų, scenarijaus autoriams teko nelengva užduotis visa tai sutalpinti į filmą. Kai kurie knygos epizodai buvo pakeisti ar išmesti. Ne visi pakeitimai patenkino ištikimus knygos gerbėjus. Tarp Tolkino gerbėjų atsirado vadinamųjų „puristų“, kurie skeptiškai žiūrėjo į filmą, teigė, kad jis niekada tinkamai neperteiks Tolkino kūrybos.
Apdovanojimai
Filmas gavo per 60 įvairių apdovanojimų visame pasaulyje. Svarbiausi iš jų:
Indinis leopardas
Indinis leopardas (Panthera pardus fusca) – leopardo (Panthera pardus) porūšis, kurio arealas – Indijos subkontinentas. Indiniai leopardai yra viena iš trijų didžiųjų Indijos kačių rūšių (kitos dvi – azijinis liūtas ir bengalinis tigras).
Arealas ir buveinės
Indinis leopardas dabar yra geriausiai prisitaikęs iš visų didžiųjų Indijos kačių. Jis paplitęs visame subkontinente, įskaitant Nepalą, Butaną, Bangladešą, Pakistaną ir Pietų Kiniją.
Pavojai
Indiniams leopardams gresia keleriopi pavojai. Tose pačiose buveinėse gyvena žvėrys, kurie gali užmušti leopardą. Tai azijiniai liūtai, bengaliniai tigrai, lokiai, vilkai, azijiniai drambliai, hienos ir raudonieji vilkai. Pasitaikius progai jie nužudo leopardų jauniklius. Liūtai ir tigrai atakuoja ir suaugusius leopardus.
Pavojingiausias leopardų priešas – žmogus. Jis keičia leopardų buveines, brakonieriauja.
Kai kuriose Indijos dalyse leopardai gyvena greta žmonių. Jie medžioja naminius gyvulius kaip lengvą grobį, sukelia žmonių ir leopardų konfliktą, kuris stiprėja didėjant žmonių skaičiui, o kai kur – ir leopardų skaičiui. Tokiose vietovėse Indijos Miškų departamentas gaudo leopardus ir perveža į kitas vietas.
Suvalkai (Vilkaviškis)
Suvalkai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Vilkaviškio, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
Zond 1964A
Zond 1964A – SSRS kosminis aparatas, kurio pagrindinė misija – praskriejimas pro Marso planetą. Apie šį erdvėlaivį daugiau duomenų nėra.
Graikijos geografija
Graikija yra Europos žemyne. Yra piečiausia Balkanų pussiasalio valstybė. Šalį skalauja Viduržemio jūra, Jonijos jūra, Kretos jūra, Egėjo jūra. Šalis yra sudaryta iš šių istorinių regionų: Trakija, Graikijos Makedonija, Epyras, Tesalija, Peloponesas. Stūkso Pindo, Rodopų ir keli atskiri kalnynai. Aukščiausias kalnas yra Olimpas – 2 918 m.
Ilgiausios upės
thumb|right|310px|Graikijos žemėlapis Dauguma Graikijos upių yra sraunios. Ilgiausia upė Graikijoje yra Aliakmonas 291 km. Kitos ilgos upės yra Aksijas, Piniosas, Achelas, Mesta, Vjosa, Marica.
Didžiausios įlankos
Graikija turi gan nepatogų laivams krantą, nors yra ramių užutekių. Labiausiai rėžia akį Korinto įlanka, Termos įlanka, Argolidės įlanka, Mesenės įlanka, Lakonijos įlanka, Patrų įlanka, Sarono įlanka, Petalijos įlanka, Strimono įlanka.
Didžiausios salos
Graikijoje pilna salų. Tos kurios yra šalia Turkijos kelia problemų šalių santykiams. Vis dar pilnai nesutarta dėl jūrų sienų. Todėl ten nepatariama keliauti ir skristi, kol neišspręstas konfliktas. Didžiausios Graikijos salos yra Kreta, Rodas, Euboja, Lesbas, Kefalinija, Kerkyra, Chijas, Lemnas, Naksas, Zakintas, Andras, Leukadė, Tasas, Samas, Kitira, Samotrakė, Kitira, Kosas, Ikarija, Skiras, Karpatas, Skopelas, Tenas, Melas, Kalimnas, Mikonas, Keas, Siras, Kitnas, Sifnas, Paras, Amorgas, Ijas, Tera (sala), Aspilatėja, Kastelionas
Didžiausi miestai
Didžiausias miestas ir Graikijos sostinė yra Atėnai. Kiti didesni Graikijos miestai yra Salonikai, Larisa, Patrai, Iraklionas, Volosas.
FK Tomʹ Tomsk
Tomsko futbolo klubas „Tomʹ“, o trumpai Tomsko „Tomʹ“ bei FK „Tomʹ“– Rusijos futbolo klubas iš Tomsko.
Istorija
Klubas įkurtas 1957 metais. Tada vadinosi "Burevestniku". Per ilgą laiką ne kartą keitėsi klubo pavadinimas.
2006 ir 2010 m. klubas užėmė aštuntą vietą Premjer lygoje, o tai geriausi klubo pasirodymai per visą klubo istoriją.
Spalvinė gama
Žalia ir balta spalvos, kurios yra Tomsko miesto simbolikoje.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta: 2020 m. rugpjūčio 30 d.:official FNL svetainė
Neros plokščiakalnis
Neros plokščiakalnis  – plokščiakalnis Rusijoje, pietryčių Sibire, Jakutijoje ir Magadano srityje. Įsiterpęs tarp Čerskio kalnagūbrio šiaurės rytuose, Kolymos aukštupio kalnyno pietryčiuose ir Tas Kystabyto kalnagūbrio pietvakariuose. Ilgis 130 km, plotis 50–70 km. Aukštis tarp 700 ir 1500 m.
Auga maumedžių retmiškiai, žemųjų pušų ir krūminių alksnių sąžalynai, aukščiau 1200 m – kalnų tundra. Kalnyne prasideda Neros baseino upės.
Kėkštai (Kretinga)
Etimologija
Vietovardis kildinamas nuo Kretingalės apylinkėse paplitusios pavardės Kėkštas (< 'kėkštas').
Istorija
XX a. pradžioje kaime buvo keliolika viensėdžių, kalvė. TSRS laikais sunyko.
Pasąmonė
Pasąmonė – visuma psichinių procesų, kurie subjektyviai nekontroliuojami. Psichologijoje pasąmonė yra sąmonės priešingybė, ne visada tiesiogiai suvokiama, tačiau veikianti sąmoningą elgesį.
Hrušnev Kolonija
Hrušnev Kolonija – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pasąmonė
Pasąmonės charakteristikomis galima paaiškinti, kodėl žmogus savo veikloje vadovaujasi motyvais, kurie jam pačiam nėra „pasiekiami“ sąmoningai bei nusakyti kitus asmenybės veiklos ypatumus.
Funkcijos
Evoliucijos metu pasąmonė susiformavo kaip sąmonės apsaugos mechanizmas, saugantis sąmonę nuo bereikalingo darbo ir nepakeliamų krūvių (Šaltinis?). Jei kokie nors sugebėjimai (kompetencijos) tam tikros veiklos, darbo metu gali sėkmingai veikti ir be sąmonės įsikišimo („automatiškai“), tokiu atveju pasąmonė atlaisvina sąmonę nuo psichinio krūvio.
Pasąmonė visada sergėja ir saugo tai, kas yra įgyta ir įsisavinta, nesvarbu, ar tai automatizuotas įgūdis, gebėjimas, ar kokia nors nuostata, pamatinis požiūris, norma.
Pasąmonės konservatyvumas yra vienas pagrindinių jos bruožų. Būtent pasąmonės dėka visa, kas yra individualiai įsisavinta, įgyta, gali įgauti imperatyvumo, griežtumo ir kategoriškumo savybių, kas būdinga nesąlyginiams refleksams. Tokios savybės gali paaiškinti ir tai, kad tam tikri gyvenimo momentai, kurie buvo kažkada (pvz., vaikystėje) suvokti nesąmoningai, gali traumuoti, veikdami inertiškai (be jokių sąmonės ar valios pastangų), nors jie buvo įsisavinti dar toli iki sąmoningo jų supratimo.
Funkcionavimo formos
Pasąmonė veikia nepastebimai. Ji pasireiškia ne tik sapnuose (įvairiais vaizdiniais), bet ir kiekvieną būdravimo arba transo akimirką. Žmogaus sąmonę ji veikia nuolat, ypač visus iracionalius reiškinius bei įvykius, taip pat jausmus bei emocijas.
Pasąmonė nuolat „atakuoja“ žmogaus sąmonę, pateikdama vaizdinius, mintis, pasiūlydama elgesio variantus, aktyviai veikdama įsisavinant naujus dalykus (juos atmesdama arba priimdama). Pasąmonėje glūdi įsitikinimai, sąlyginiai refleksai, veiksmai, kurie atliekami apie tai negalvojant, „iš inercijos“. Tuo galima paaiškinti, kodėl dauguma žmonių veikia vadovaudamiesi tam tikromis normomis, vertybėmis.
Pasąmonėje, ypač vaiko, greitai įsitvirtina tam tikri elgesio modeliai, principai, stereotipai, kurie po to nesąmoningai veikia tolesnę asmenybės raidą bei veiklą. Įteigti (sąmoningai, racionaliai arba iracionaliai) dalykai tampa žmogaus savasties dalimi, kuri kartais gali veikti netgi prieš žmogaus valią ar norus, esant vidiniam (sąmoningam) pasipriešinimui.
Apie 90 procentų informacijos, saugomos pasąmonėje, yra patekę per sąmonę. Dalis informacijos, patenkančios emocinių vertinimų forma (tuo sėkmingai naudojasi reklama), tampa žmogaus elgesio veiksniais ar netgi reguliatoriais. Todėl itin svarbu, kad individualus pasąmonėje saugomos informacijos turinys ir jos pobūdis būtų suvoktas ir sąmoningai vertinamas, nes to nebuvimas skatina tokį elgesį, kuris ne visada tampa racionaliai paaiškinamas ir ne visada yra naudingas pačiam žmogui (neapgalvotų nusikaltimų atvejais, esant afekto būsenai, valdomam aistrų bei kitų stiprių jausminių reiškinių).
Pasąmonės dėka automatizuoti ir įsisavinti įgūdžiai, gebėjimai, išlavinti prieš tai sąmoningos veiklos bei darbo pagalba, yra vienas iš teigiamos pasąmonės veiklos formų. Tuomet veikiama negalvojant apie tai, bet visa tai yra atsiradę būtent sąmoningos veiklos dėka ir įsitvirtinę pasąmonėje kaip individualiai reikšmingai bei svarbūs dalykai.
Naujosios Vilnios futbolo kompleksas
Naujosios Vilnios futbolo kompleksas – analogų Baltijos šalyse neturintis futbolo kompleksas Vilniuje. Projektas užsitęsė dėl biurokratinių kliūčių. Šiuo metu sustabdytas. Planuotas, kadangi Vilniuje futbolininkai neturi vietos treniruotėms, todėl reikalingi aikštynai ir maniežas. Buvo tikimasi, kad parengus Naujosios Vilnios stadiono projektą, Vilniaus miesto savivaldybė per 3–4 metus į aplinkinę infrastruktūrą investuotų apie 12 mln. litų, o LFF galėtų rūpintis kreditinių išteklių ir investuotojų paieškomis. Tačiau LFF įsigijus „Vėtros“ stadioną, Naujosios Vilnios projektas gali būti pakoreguotas. .
Pasąmonė
Pasąmonė ir vaizdiniai
Abstrakčias sąvokas pasąmonė verčia vaizdiniais. Ji nesugeba atskirti iliuzijų nuo tikrovės, todėl kiekvieną vaizdinį užfiksuoja kaip tikrą. Per jutimo organus pasąmonė gauna susikurto arba pamatyto vaizdo pagrįstumo patvirtinimą. Iš to gali išplaukti pasąmoningas tikėjimas vaizdinio realumu.
Vaiko pasąmonė automatiškai viską, ką suvokia, paverčia vaizdais, todėl jam nėra nerealių dalykų. Kelias į pasąmonę galimas ir sugestijos, hipnozės pagalba, esant giliam atsipalaidavimui (relaksacija), kai blokuojamas „vidinis cenzorius“ (sąmonė), kruopščiai atrenkantis svarbią informaciją nuo nesvarbios ir be to priešinasi naujų teiginių, pažiūrų įsitvirtinimui pasąmonės kloduose.
Naujosios Vilnios futbolo kompleksas
Adresas: Karklų g., Vilnius (Naujoji Vilnia).
Pasąmonė
Pasąmonė ir vaizdiniai
Norint, kad tam tikri postulatai ar tiesos asmens būtų priimamos kaip aksiomos, tam būtinas nuolatinis jų kartojimas ir jų pripažinimas laisva valia, juos siekiant integruoti į jau esamą individualių įsitikinimų sistemą.
Pasąmonė psichoanalizėje
Zigmundas Froidas, psichoanalizės pradininkas, išskyrė tris sąmonės kategorijas:
Naujosios Vilnios futbolo kompleksas
Infrastruktūra
Futbolo aikštyno komplekso projekte numatytas atviras natūralios dangos stadionas (3 500 sėdimų vietų), pilnų matmenų dengtas futbolo maniežas (3 000 sėdimų vietų), natūralios ir dirbtinės dangos treniruočių aikštės, baseinas, treniruoklių salės, sporto pensionatas, medicinos ir reabilitacinis centras, kitos pagalbinės patalpos.
Pasąmonė
Pasąmonė psichoanalizėje
Vėliau šį modelį Froidas pakeitė kita teorija apie Id, Ego ir Superego. Šiame modelyje pasąmonė praktiškai atitinka Id, nors ir Ego bei Superego sritys gali būti nesąmoningomis.
Naujosios Vilnios futbolo kompleksas
Infrastruktūra
Administraciniame korpuse įsikurtų Vilniaus futbolo akademija, Lietuvos rinktinių rengimo centras, Lietuvos futbolo federacija, konferencijų salė. Būtų pastatytas viešbutis sportininkams apgyvendinti.
Paulianka (Mažeikiai)
Paulianka (arba Paulenka, Pogulenka) – buvęs kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, prie Ventos upės, dabar – pietinė Krakių kaimo dalis. Per Paulianką keliai ėjo į Užlieknę (perkėlus keltu), Krakius, Mažeikius ir Viekšnius. Kaimą mena Pauliankos gatvė.
Etimologija
XIX a. Pauliankoje veikė karčiama, tad kaimo pavadinimas galėjo kilti iš („gerai pasilinksminti“). Į tą karčiamą važiuodavo aplinkiniai dvarponai – paūžti ir pavaikštinėti Ventos pakrantėmis. Tad apylinkes ėmė vadinti Pogulenka.
Istorija
Kaimas turėjo malūną, vilnų karšyklą, lentpjūvę.
Pasąmonė
Pasąmonė psichoanalitikoje
Karlas Gustavas Jungas teigė, jog ne tik instinktai yra psichikos varomoji jėga. Jis taip pat psichikos struktūroje išryškino sąmonę, asmeninę pasąmonę, kurią sudaro kompleksai ir kolektyvinę pasąmonę, kuri nepriklauso nuo mūsų asmeninio patyrimo. Pasak Jungo, žmogus gimsta ne tuščias, bet su tam tikra parinktimi kažkaip elgtis, jausti, suvokti bei galvoti. Tai paveldima iš protėvių. Kolektyvinę pasąmonę sudaro archetipai:
Guoda Šalčiūtė
Biografija
1970 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. Nuo 1970 m. Lietuvos radijo korespondentė, laidų vedėja, radijo korespondentė Lietuvos Seime, Eltos korespondentė, Sveikatos apsaugos ministerijos Ryšių su visuomene skyriaus vyriausioji specialistė.
Pasąmonė
Pasąmonės atradimas
thumb|200px|Richard Bergh vykdoma hipnozė, 1887 m.
Šveisčiai
Šveisčiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km nuo Varlaukio.
Naujosios Vilnios futbolo kompleksas
Infrastruktūra
Tikslas – sudaryti sąlygas ruošti aukštos klasės futbolininkus. Vilniaus futbolo akademijoje būtų ruošiami jauni futbolininkai, galintys siekti aukštų rezultatų. Komplekse tarptautinėms varžyboms galėtų ruoštis visos Lietuvos futbolo rinktinės. Kompleksu kaip futbolo baze galėtų naudotis įvairaus lygio turnyruose dalyvaujantys Lietuvos futbolo klubai.
Pakistano vėliava
thumb|right|250px|Pakistano vėliava Pakistano vėliava buvo priimta 1947 m. rugpjūčio 11 d., kelios dienos prieš nepriklausomybės paskelbimą. Vėliavos pagrindinė spalva yra tamsiai žalia, simbolizuojanti musulmonų daugumą Pakistane, o kairys kraštas yra baltas, simbolizuojantis likusias religines mažumas. Vėliavos centre pavaizduotas baltas mėnulis, reiškiantis progresą, ir penkiakampė žvaigždė – šviesos ir žinių simbolis. Vėliava iškeliama per kelias svarbias šaliai dienas, tarp kurių yra Respublikos ir Nepriklausomybės dienos.
Naujosios Vilnios futbolo kompleksas
Istorija
2004 m. projektas pradėtas plėtoti.
Mončetundra
thumb|290px|Mončetundra
Naujosios Vilnios futbolo kompleksas
Istorija
2005 m. lapkričio mėn. Vilniaus miesto taryba patvirtinto komplekso detalųjį planą.
2006 m. gruodžio mėn. Lietuvos futbolo federacija ir Vilniaus miesto savivaldybė pasirašė viešosios įstaigos „Vilniaus futbolo akademija“ steigimo dokumentus. Vilniaus miesto savivaldybės taryba nusprendė kaip dalininko įnašą VšĮ „Vilniaus futbolo akademija“ perduoti žemės sklypo, kuriame planuojamas statyti futbolo aikštynų kompleksas, teritorijoje esantį ilgalaikį turtą, reikalingą numatomai veiklai plėtoti. VšĮ „Vilniaus futbolo akademija“ įvykdė atvirą viešąjį konkursą, futbolo aikštynų komplekso galimybių studijos ir projektinio pasiūlymo parengimo paslaugoms pirkti.
Mončetundra
Mončetundra  – kalnų masyvas Rusijoje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalio vakaruose, greta vakarinio Imandros ežero kranto. Driekiasi iš pietryčių į šiaurės vakarus 30 km. Būdingas aukštis 600–1000 m, didžiausias – iki 1114 m. Šiaurėje ribojasi su Čunatundros masyvu. Papėdėje gausu ežerų. Yra vario, nikelio rūdų telkiniai. Mončetundros šlaituose plyti kalnų tundra.
Mončetundros papėdėje yra Mončegorsko miestas. Masyvas įeina į Laplandijos draustinį. Pavadinimas samių kalba reiškia „gražus kalnas“.
Naujosios Vilnios futbolo kompleksas
Istorija
2008 m. spalio mėn. LR Vyriausybės strateginio planavimo komitetas pritarė, kad VšĮ „Vilniaus futbolo akademija“ vykdomas futbolo aikštynų projektas būtų pripažintas valstybei svarbiu ekonominiu projektu.
2009–2011 m. projektavimo darbai sustabdyti laukiant savivaldybės dalies finansavimo projektavimo darbams.
Hrušnev Ukazai
Hrušnev Ukazai – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Jūrinės gyvatės
Jūrinės gyvatės (Hydrophiidae) – žvynaroplių (Squamata) būrio gyvačių šeima, kuriai priklauso labai nuodingos, jūrose gyvenančios gyvatės. Jų galva maža, uodega plati, plokščiais šonais. Galvos viršuje yra užsidarančios šnervės. Turi labai ilgą plautį. Burnos ertmėje yra gausu kraujo kapiliarų, tai susiję su papildomu kvėpavimu vandenyje. Dauguma rūšių neiššliaužia į sausumą. Gyvagimdės.
Paplitusios tropinėse Indijos ir Ramiojo vandenynų dalyse.
Šeimoje yra 56 rūšys.
Lawrence Sperry
thumb|right|Lawrence Sperry Lorensas Speris (Lawrence Sperry; 1892 m. gruodžio 22 d. – m. apie 1923 m. gruodžio 23) – vienas pirmųjų aviatorių, aviacinės technikos kūrėjų. Žinomas kaip autopiloto išradėjas.
Biografija
L. Speris gimė Čikagoje (Ilinojus, JAV). Jis buvo trečiasis Elmer Ambrose Sperry sūnus. Anksti susidomėjo aviacija. Būdamas 17 m. jau skraidė savo konstrukcijos sklandytuvu. Po 4 metų jis pradėjo skraidyti lėktuvais.
L. Speris neturėjo formalaus inžinieriaus išsilavinimo, bet sukūrė nemažai aviacijai skirtų išradimų. Speris pasaulyje pagarsėjo 1914 m., kai Prancūzijoje viešai pademonstravo kaip veikia jo išrastas autopilotas. Jis sukūrė pirmąsias aviacines giroskopinio stabilizavimo sistemas, kurios šiais laikais plačiai naudojamos automatiniams skrydžiams užtikrinti. L. Speris garsėjo tuo, kad jis bandydamas savo išradimus paprastai ir pats pilotuodavo lėktuvus.