cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karaokė
Technika
Daugybėje žemos kokybės sistemose integruotas karaokė režimas, kuris bando ištrinti balso takelį iš kompaktinio disko. Tai atliekama centrinio pašalinimo būdu, turint galvoje faktą, kad daugumoje dainų vokalai yra centre. Tai reiškia, kad balsas, kaip dainos dalis, turi vienodą garso intensyvumą abiejuose stereo kanaluose ir jokių fazės skirtumų. Norint gauti monofoninį garso takelį, kairysis originalaus įrašo kanalas yra atimamas iš dešiniojo. Pagal panašų principą veikia ir „prislopinti balsus“ savybė, kuri gali pritaikyti muzikos toną prie dainininko balso diapazono.
Šio metodo trūkumas atsispindi visada prastoje balso šalinimo funkcijoje. Įprastai girdimas balso takelio aidas (dėl stereo dirbtinio graso fono uždėjimo ant balsų). Kiti instrumentai (dugnelis su stygomis, bosas), kurie atsitiktinai sujungiami centre, yra ištrinami, taip šis metodas virsta ne daugiau nei įrenginio triuku. Pastaraisiais metais tobulėjo tam tikra algoritmų sistema (Fast Fourier Transform) paremtos naujos technologijos. Nors jos vis dar nėra tobulos, gaunami rezultatai paprastai yra daug geresni nei senų technologijų, nes kairės-dešinės stereo sugretinimas gali būti atliekamas individualiu dažniu.
Karaokė kultūrose
thumb|Japonas už mikrofono thumb|right|Karaokė airių barę [[Hamburgas|Hamburge]]
Azija
Azijoje populiariausia karaokė vieta yra vadinamoji „karaokė dėžė“. Tai yra mažas arba vidutinio dydžio kambarys su karaokė įranga, kuri nuomojama pusvalandžiui ar valandai, taip sukuriama jauki atmosfera. Tokio tipo karaokė vietos dažniausiai yra komercinis verslas, kai kurios net gi turi įrengtas sudėtines grindis ir siūlo įvairių patogumų, pvz., maisto pasiūla. Kai kurie viešbučiai ir kitos verslo įstaigos taip pat klientams siūlo karaokė kambarius.
Kai kuriuose tradiciniuose kinų restoranuose yra vadinamieji „mahjong-karaokė kambariai“, kuriuose vyresnieji žaidžia kinų žaidimą mahjong, kol paaugliai dainuoja karaokė. Rezultatas – mažiau nuobodžiaujama, daugiau triukšmaujama. Triukšmo reguliavimas gali tapti problema, ypač kai karaokė įsikuria gyvenamuosiuose rajonuose.
Filipinuose karaokė aparatus galima nuomotis vakarėliams.
Šiaurės Amerika ir Europa
Daugumoje pasilinksminimo vietų karaokė dainuojama kartą per savaitę, kai kur kiekvieną naktį. Pastarosios įstaigos daugiau investuoja į karaokė įrangą ir muzikinius kompaktinius diskus ir yra ypač populiarios, jei daro ilgas pertraukas tarp dainininkų pasiodymų.
Privatūs karaokė kambariai, panašiai kaip azijietiškos „karaokė dėžės“, paplitę Toronte, Los Andžele ir San Franciske.
Karaokė korėjiečių kultūroje
2007 m. liepą Šiaurės Korėjoje išleistas įsakas, draudžiantis karaokė ir kitų panašių barų veiklą šalyje. Apsaugos ministerija oficialiai pareiškė, kad draudimas buvo priimtas siekiant „sutriuškinti priešo intrigas ir dorai pasipriešinti tiems, kurie grasina palaikysiantis socialistinę sistemą“.
Nors karaokė yra ypač populiari Pietų Korėjoje, šalyje reiškiamas nepasitenkinimas dėl japonų muzikos ir dainų plitimo naudojant karaokė.
Karaokė Lietuvoje
Karaokė gerbėjams žinomas „Karaokemanija“ vardas, kuris gyvuoja septynerius metus. Ši žmonių komanda organizuoja oficialų Lietuvos karaokė čempionatą. „Karaokemanija“ nuo 2002 metų išleido virš 15 lietuviškų karaokė DVD, tarp kurių itin populiarūs „Metas pramogauti“ ir „Metas pramogauti 2”, „Mūsų jaunystės dainos“, „Žilvinas Žvagulis – geriausios dainos karaokė“ ir „Irena Starošaitė – geriausios dainos karaokė“, „Būk žvaigžde“ ir t. t.
Karaokė Lietuvoje dainuojama namuose, renginiuose, baruose ir kitose pasilinksminimo įstaigose. Televizija „Interaktyvi GALA“ siūlo karaokė paslaugas savo vartotojams.
Karaokė gamybos metodai
Kadangi karaokė yra labai populiarus Azijoje, tai dauguma atlikėjų išplatina karaokė garso takelius, vos tik pasirodžius pačioms dainoms.
Europoje ir Šiaurės Amerikoje dainų autoriai beveik niekada nekuria karaokė garso takelių, jie yra perrašomi kitų muzikantų. Didžiausia pasaulio karaokė garso takelių kūrėja, amerikiečių kompanija „Blank Productions“ (įkurta 1986) išleidžia nuo 40 iki 60 įrašų per mėnesį, įtraukdami į savo 25 000 kūrinių biblioteką, kuri turi gamintojų licenziją. Karaokė kompanijos, tokios kaip „Stingray Digital“ ir „Chartbuster“, pasirenka populiarias dainas ir CD+G formatu išleidžia garso takelius su dainų tekstais.
Pasaulio rekordai
Suomijoje 2006 m. gegužės 26 d., grupei „Lordi“ laimėjus „Eurovizijos“ dainų konkursą, daugiau nei 80 000 žmonių vienu metu dainavo karaokė pagal dainą „Hard Rock Hallelujah“.
Kinijos Liaudies Respublikoje užfiksuotas ilgiausiai besitęsiantis karaokė. Žmonės pamainomis dainavo 456 valandas dvi minutes ir penkias sekundes. Rekordas įvykdytas 2009 m. vasario 20–kovo 11 dienomis.
Irklanosinės
Šeimoje 2 gentys ir 2 rūšys:
Petras Tarasenka
Petras Tarasenka (1892 m. gruodžio 19 d. Karališkiuose, dab. Anykščių raj. – 1962 m. gegužės 17 d. Kaune) – Lietuvos karininkas, archeologas, muziejininkas, prozininkas.
Gruzijos vėliava
thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV 111110.svg|23px Valstybės vėliava. Proporcijos – 2:3]] Oficiali Gruzijos (Sakartvelo) vėliava, Penkių kryžių vėliava – baltame stačiakampyje simetriškas raudonas su galais iki kraštų kryžius, aplink jį baltuose vėliavos kampuose keturi raudoni mažesni lygių galų kryžiai.
Petras Tarasenka
Biografija
Gimė mažažemio valstiečio Feodulo Tarasovo ir Natalijos Zubrickajos, kilusių iš sentikių, šeimoje. Pagal išlikusius įrašus Karališkių cerkvės knygoje, Petras įgijo Tarasovų pavardę, kuri vėliau virto į Tarasenkos. Mokėsi Alantos pradžios mokykloje ir Anykščiuose. 1912 m. baigė Panevėžio mokytojų seminariją. 1912–1913 m. dirbo mokytoju Alantoje, 1914–1915 m. Tirmūnuose. 1915–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, kovojo Pirmojo pasaulinio karo frontuose. 1918–1919 m. gyveno ir mokytojavo Pskove, studijavo istoriją Pskovo pedagoginiame institute, klausė žymaus rusų archeologo A. Spicyno paskaitų.
Gruzijos vėliava
Atkurta 2004 m. sausio 14 d. po apytiksliai 500 metų. Tai viduramžių Gruzijos karalystės vėliava.
Petras Tarasenka
Biografija
1919–1926 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, dalyvavo nepriklausomybės kovose. 1921 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, suteiktas kapitono laipsnis. 1923 m. Lietuvai atgavus Klaipėdos kraštą, Klaipėdoje dislokuotas Septintasis pėstininkų Žemaičių kunigaikščio Butegeidžio pulkas. Pulko karininkas P. Tarasenka su šeima (buvo vedęs mokytoją Mariją Jaropolskają) persikėlė gyventi į Klaipėdą, ten gimė jo dukros.
Turėdamas laisvo laiko vykdavo pasižvalgyti po apylinkes, ieškodamas pamario archeologinių paminklų, apie juos skelbė spaudoje. Daug jo straipsnių 1924–1925 m. publikavo „Klaipėdos žinios“. Straipsniuose „Klaipėdai reikalingas istorijos - archeologijos muziejus“, „Klaipėdos muziejaus draugija“, „Koks turi būti Klaipėdos miesto muziejus“ rašė apie būtinybę įkurti Klaipėdos muziejų. 1924 m. prisidėjo prie Istorijos ir archeologijos muziejaus įkūrimo Klaipėdoje.
1930–1934 m. Valstybės archeologinės komisijos narys. 1933 m. pulkininkas, išleistas į atsargą. Išėjęs į atsargą toliau domėjosi Lietuvos piliakalniais, lankė juos, aprašinėjo, sudarinėjo jų planus. Kartu rašė daug straipsnių, populiarino, skatino saugoti paminklus.
Tarybinė ir nacių okupacijos privertė jį ieškoti darbo valstybinėse įstaigose. 1940–1941 m. Karo muziejaus ekskursijų vadovas, 1941–1944 m. kultūros paminklų apsaugos Archeologijos skyriaus vedėjas, 1944–1946 m. Kauno valstybinio muziejaus direktorius, 1948–1958 m. M. K. Čiurlionio dailės muziejuje mokslinis bendradarbis. 1958 m. Lietuvos TSR nusipelnęs kultūros veikėjas. Palaidotas Eigulių kapinėse.
Mokslinė veikla
miniatiūra|220px|right|P. Tarasenkos šeimos kapas Dar vaikystėje sužavėtas žmonių pasakojimų, padavimų, susidomėjo senove, jos paminklais. Tarnaudamas kariuomenėje ir išėjęs į atsargą 1925–1936 m. kasinėjo įvairius archeologinius paminklus, darė piliakalnių topografinius planus. Tai buvo pirmoji gana profesionali reljefinė archeologijos paminklų fiksacija Lietuvoje.
P. Tarasenkos kasinėti:
Monografijos
Norėdamas, kad bent kiek daugiau Lietuvos praeities paminklus pažintų ir kiti, parašė knygas-vadovėlius „Gimtoji senovė“ (1925, 1926 m.), „Priešistorinė Lietuva“ (1927 m.), sudarė archeologinių paminklų registrą „Lietuvos archeologijos medžiaga“ (1928 m.), kuriai kaip priedą parengė pirmąjį visos Lietuvos archeologinių paminklų žemėlapį. 1953–1955 m. dalyvavo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto žvalgomojoje ekspedicijoje, kuri rinko duomenis apie Užnemunės ir Pietų Lietuvos archeologijos paminklus. Tuo metu parašė platesnę apybraižą „Lietuvos piliakalniai“ (1956 m.) ir „Pėdos akmenyje“ (1958 m.) apie Lietuvos laukuose esančius įvairius akmenis su ženklais. Jam kilo mintis paruošti kelias knygas apie visus Lietuvos piliakalnius. Pavyzdžiu tokiam leidiniui pasirinko latvių archeologo Ernesto Brastinio (1892–1942 m.) „Latvijos piliakalniai“, kurios 1923–1930 m. pasirodė 4 knygos.
P. Tarasenka kaupė duomenis apie aukštaičių, žemaičių ir Užnemunės piliakalnius. Paruošė tik vieną iš numatytų knygų – „Užnemunės piliakalniai“, kurią apie 1960 m. spėjo įteikti leidyklai, o tarsi jos anotaciją paskelbė Lenkijos spaudoje. Knygą sudarė trumpas įvadas, kuriame P. Tarasenka išdėstė savo pažiūras į šiuos paminklus ir išsamius duomenis apie kiekvieną tuo metu buvusį žinomą Užnemunės piliakalnį – jo adresą, žemėlapio ištrauką-situaciją, paties paminklo topografinis planą ir aprašymą. Leidykla buvo bejėgė išleisti tokį leidinį, nes tuo metu spausdinti smulkaus žemėlapio ištraukas ir piliakalnių topografinius planus kaip valstybinę paslaptį draudė „geonadzoras“. Todėl leidykla rankraštį autoriui grąžino, „siūlė jį papildyti“, keisti iliustracijas. Tačiau be topografinių planų leidinys būtų netekęs didelės dalies vertės. Pašlijusi autoriaus sveikata ir nelaukta mirtis nutraukė šį darbą. Knyga išėjo tik 2001 m. . Tačiau jam parašius šią knygą ir įteikus leidyklai, prasidėjo intensyvūs iki tol Lietuvoje „nežinotų“ Užnemunės piliakalnių tyrinėjimai. Mokslų akademijos Istorijos institutas, Vilniaus universiteto Archeologijos katedra ir Mokslinė metodinė kultūros paminklų taryba vien 1961–1971 m. kasinėjo net 14 Užnemunės piliakalnių. Tyrimų duomenis atspindi Prano Kulikausko monografija, kuri tarsi pratęsė P. Tarasenkos darbus.
Prozininkas
P. Tarasenkos didžiausias nuopelnas – archeologijos mokslo išpopuliarinimas. Šioje srityje jis iki šiol tebėra nepralenktas. Piliakalnių tyrinėjimai parodė šių paminklų įvairovę. Paaiškėjo, kad dalies jų praeitis siekia net žalvario amžiaus pradžią. Kilo minčių, kad kai kurie piliakalniai gali būti susiję su senuoju tikėjimu. Siekdamas sudominti jaunimą šiais paminklais, parašė apysakas – „Praeities vartai“ (1935 m.), „Perkūno šventykloje“ (1939 m.).
Pokario metais ypač populiarios tapo jo knygos „Užburti lobiai“ (1956 m.), „Didžiųjų Tyrulių paslaptys“ (1956 m.), „Pabėgimas“ (1957 m.), „Rambyno burtininkas“ (1958 m.), iš kurių žinių apie garbingą Lietuvos praeitį sėmėsi tuometinis jaunimas.
Bendradarbiavo literatūros, meno, istorijos, etnografijos iliustruotame žurnale „Lietuva ir lietuviai“.
Italijos futbolo varžybos 1984–1985 m.
Italijos futbolo varžybos 1984–1985 m.
Gruzijos vėliava
Vėliavos istorija
"Penkių kryžių vėliava" buvo naudojama jau XIII amžiuje. Pagrindinis vėliavos elementas – Šv. Jurgio kryžius (dar naudojamas Anglijos vėliavoje), kuris vadinamas Gruzijos sergėtoju. Pagal heraldikos specialistą Giorgi Gabeskiria, keturi papildomi kryžiai pridėti valdant Jurgiui V, kuris išvarė mongolus. Tuo metu panaudotas Jeruzalės kryžiaus atitikmuo, kaip šventos žemės simbolis, kuris panašus į didelį kryžių apsuptą keturiais mažesniais.
1991 m. atsiskyrus nuo Tarybų Sąjungos, vėliavą pradėjo naudoti Gruzijos patriotai. Daugelis gyventojų norėjo atkurti šią vėliavą kaip šalies valstybingumo simbolį, bet Gruzijos parlamentas jos nepatvirtino. Prezidento Eduardo Ševardnadzės (Eduard Shevardnadze) iniciatyva buvo paliktas 1990 metų vėliavos variantas. Šią vėliavą, kaip opoziciją Eduardo Ševardnadzės vykdomai politikai, naudojo oponuojančios partijos.
2004 m. sausio 14 d. dabartinė vėliava galiausiai buvo patvirtinta parlamente ir formaliai įteisinta sausio 25 tuometinio prezidento Micheilo Saakašvilio.
Ankstesnės Gruzijos vėliavos
thumb|Gruzijos vėliava, 1918-1921 m., 1990-2004 m.
Nepriklausomos Gruzijos vėliava (1918-1921, 1990-2004)
1918–1921 Gruzijos respublika buvo patvirtinusi trispalvės vėliavos variantą (žr. dešinėje). Vėliavos autorius – Jakobas Nikoladzė – tapytojas. Sovietams okupavus Gruziją 1921 ir 1990 m. Lapkričio 14 d. tapus TSRS dalimi, vėliava buvo panaikinta.
Gruzijos TSR (1921-1990)
Šiuo laikotarpiu buvo įteisintas vėliavos variantas adaptuotas pagal to meto TSRS esamų vėliavų pavyzdžius. Raudono lauko viršuje – žydra juosta, kairiame viršutiniame kampe tos pačios spalvos saulės motyve kūjis ir pjautuvas.
Tomas Rinkevičius
Tomas Rinkevičius (g. 1978 m. sausio 4 d. Rietave) – Lietuvos buvęs krepšininkas, treneris.
2008 metais pasirašė vienerių sezonų sutartį su Kauno "Aisčių" komanda. 2009 m. rugpjūčio 3 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Danijos Kopenhagos "SISU" komanda, tačiau 2010 m. rugpjūčio 22 d. paliko klubą dėl finansinių sunkumų.
2022 m. pabaigoje buvo perkeltas į Rumunijos Sibiu „CSU“ klubo vyr. trenerius. 2023 m. vasarą pratęsė kontraktą dar dvejiems metams.
Amblyopappus
Amblyopappus – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas sudarytas sujungus du graikų kalbos žodžius: amblus- (bukas), pappos (pūkai).
Auga Žemutinėje Kalifornijoje Meksikoje, JAV Kalifornijos pietinėje pakrantėje, taip pat Pietų Amerikos vakarinėje pakrantėje.
Dirvonupiai (Kostromskojė)
Dirvonupiai (, nuo 1935 m. rugsėjo 5 d. Ackerbach, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Kostromskojė, ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 11 km į rytus nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1935 m. rugsėjo 5 d. prijunta prie Nečiūnų. 1946–2008 m. Bolšoje Selo apylinkės teritorija.
Glenarifas
right|thumb|Glenarifas Glenarifas (,, t. y. ariamos žemės slėnis) yra slėnis Šiaurės Airijoje, Antrimo grafystėje. Kaip ir visi kiti slėniai šioje teritorijoje, jis buvo suformuotas milžiniškų ledynų per ledynmetį.
Slėnis kartais vadinamas "Slėnių karaliene" ir yra didžiausias ir populiariausias iš visų Antrimo slėnių. Slėnio apatinės dalies pakraštyje yra įsikūręs Waterfoot kaimas.
Lankytinos vietos
Glenarifo miškų parkas su savo takais tarp medžių ir šalia vaizdingų krioklių yra mėgiamas turistų maršrutas.
Christoph Willibald von Gluck
thumb|right|Kristofas Vilibaldas Gliukas, Joseph Siffried Duplessis portretas, [[1775 m.]]
Kristofas Vilibaldas (fon) Gliukas (, 1714 m. liepos 2 d. – 1787 m. lapkričio 15 d.) – vienas žymiausių klasikinės operos vokiečių kompozitorių iš Bohemijos. Žymiausia opera – „Orfėjas ir Euridikė“.
Gimė Erasbache, Bavarijoje. Būdamas aštuoniolikos, pradėjo studijuoti muziką ir filosofiją Prahoje. Pirmąją operą „Artaserse“ parašė 1741 m. Nuo tada rašė nemažai – daugiausia itališkas rimtąsias operas (opera seria). Keliavo po Europą. 1754 m. tapo Marijos Teresės Austrijietės kapelmeisteriu ir įsikūrė Vienoje). 1756 m. popiežius Benediktas XIV suteikė Gliukui didiko titulą.
Gyvendamas Vienoje, 1762 Gliukas parašė operą „Orfėjas ir Euridikė“ ir 1761 baletą „Don Žuanas“. Abiejuose kūriniuose pastebimas kompozitoriaus braižo pasikeitimas. Gliukas norėjo, kad kūrinio drama būtų svarbesnė už dainininkus, kurie jį atliko, siekė panaikinti operoje rečitatyvą, anot jo, stabdžiusį veiksmą. Gliuko reformos nebuvo visų priimtos palankiai.
1773 m. persikėlė į Paryžių, kur jį globojo Marija Antuanetė. Paryžiaus pastatymams Gliukas patobulino ir išvertė į prancūzų kalbą operas „Orfėjas ir Euridikė“ bei „Alčestė“ (1767). Po „Armidės“ (1777) ir „Ifigenijos Tauridėje“ (1779) premjerų Gliukas grįžo į Vieną. Ten parašė kelis smulkesnius kūrinius, tačiau rašė nedaug.
Mirė Vienoje, palikęs 35 baigtas operas, kelis baletus ir instrumentinius kūrinius. Palaidotas Vienoje.
Juodasis serbentas
thumb|right|250px|Juodieji serbentai Juodasis serbentas (Ribes nigrum) – agrastinių (Grossulariaceae) šeimos augalas.
Aukštis 80-150 cm, vasaržalis krūmas. Lapai skiautėti, apatinėje pusėje su liaukutėmis, išskiriančiomis eterinį aliejų. Žiedai rausvai žalsvi, sukrauti svyrančiose kekėse. Žydi balandžio-gegužės mėn. Vaisius – sultinga, juoda uoga su daug sėklų. Prinoksta liepos-rugpjūčio mėn.
Lietuvoje dažna rūšis. Auga krūmuose, šlapiuose ir drėgnuose miškuose. Išvesta įvairių veislių.
Sent Džonsas (Kanada)
Sent Džonsas – miestas pačiuose Kanados rytuose, Niufaundlando saloje, Avalono pusiasalyje, prie Atlanto vandenyno. Niufaundlando ir Labradoro provincijos sostinė. 108,8 tūkst. gyventojų (2016 m.), su priemiesčiais 181,1 tūkst. Svarbus jūrų uostas ir žvejybinis centras. Žuvies pramonė, naftos perdirbimas, juodoji metalurgija, laivų statyba ir remontas.
Istorija
Sent Džonsas – seniausias anglų įkurtas miestas Šiaurės Amerikoje. Džonas Kabotas miesto pakrantėse lankėsi 1497 m., o miestas oficialiai įkurtas 1583 m., nors dar 1519 m. portugalų žemėlapiuose minimas San Žuanas. Pirmieji pastovūs gyventojai Sent Džonse įsikūrė 1605 m.
Juodasis serbentas
Klasifikacija
Kai kurie autoriai išskiria atskirą skandinavinų porūšį (Ribes nigrum spp. scandinavicum). Sibirinis ir skandinavinis porūšiai nuo europinio skiriasi labai išsiskleidusia, gulančia krūmo forma ir turi daug selekcijai vertingų savybių – ištvermingumą žiemą, atsparumą ligoms ir kenkėjams.
Europinis porūšis
Sugrupuotas į keturis ekotipus:
Ir dešimt geografinių grupių:
Sibirinis porūšis
Sugrupuotas į keturis ekotipus:
Ir dešimt geografinių grupių:
Juodųjų serbentų veislės
Juodųjų serbentų selekcija pradėta gana neseniai. Iki 1930 metų pasaulyje buvo tik apie 60 juodųjų serbentų veislių, braškių tuo metu žinota per 2000, agrastų – 1500, raudonųjų ir baltųjų serbentų – 200 veislių. Didžiausia įtaką juodųjų serbentų selekcijai Amerikoje ir Vakarų Europoje turėjo Berbanko ir Mauerio tyrimai, o Rusijoje – Vavilovo ir Mičiurino darbai. Juodųjų serbentų selekcija pradėta tuo metu, kai botanikos, genetikos, augalų fiziologijos ir citologijos tyrimai leido ne tik teoriškai paaiškinti gautus eksperimentų rezultatus, bet ir numatyti strategiją, parengti ilgalaikes selekcijos programas.
Lietuvoje
Lietuvoje juodųjų serbentų selekciją 1946 m. pradėjo Ipolitas Štaras. Iš juodųjų serbentų europiniam porūšiui priklausančių veislių tarpveislinio kryžminimo būdu jis sukūrė veisles:
Aldona Misevičiūtė pradėjo tarpveislinius juodųjų serbentų, priklausančių europiniam porūšiui, kryžminimus su veislėmis, kilusiomis iš juodųjų serbentų europinio porūšio ir aldaninio serbento. Sukūrė veisles:
Nuo 1963 m. kryžminimams naudojamos hibridinės veislės, kilusios iš juodųjų serbentų europinio ir sibirinio porūšių. Tarpveisliniams kryžminimams naudojamas iš juodųjų serbentų europinio bei sibirinio porūšio ir aldaninio serbento kilusias veisles Antanas Ryliškis sukūrė veisles:
Į tinkamiausių Lietuvoje auginti augalų veislių sąrašą įtrauktos šios juodųjų serbentų veislės:
Maistinė reikšmė
Vienas vertingiausių uoginių augalų, turintis dietinių, maistinių bei profilaktinių gydomųjų savybių. Ypač daug turi askorbo rugšties (vitamino C) – 150-300 mb/proc., o kai kurių R. nigrum spp. sibiricum laukinių populiacijų uogose – net iki 800 mg/proc. Žmogui askorbo rugšties reikia 30 mg per parą, todėl pakanka per dieną suvalgyti 25-50 g juodujų serbentų. Askorbo rugšties daugiau turi tik eršketrožės ir aktinidijos vaisiai. Juodujų serbentų uogose vitamino C yra 5 kartus daugiau negu braškėse, 7-8 kartus daugiau nei avietėse, agrastuose, citrusiniuose augaluose, 10-20 kartų daugiau nei obuoliuose ir kriaušėse, 20-40 kartų – nei vyšniose, abrikosuose ir 100 kartų – nei vynuogėse. Perdirbant uogas askorbo rugštis sultyse, kompotuose išlieka nuo 42 iki 100 proc., šaldytose uogose – nuo 40 iki 70 proc.
Uogose randama ir šių vitaminų:
Iš mineralinių medžiagų juodųjų serbentų uogose gausu:
Nors uogose ir nemažai cukrų (fruktozės, gliukozės ir sacharozės) – 4,5-10,7 %, tačiau gana didelis rūgščių (citrinų ir obuolių) kiekis (1,5-4,5 %) suteikia joms rūgštų skonį.
Be to jose yra 3 % ląstelienos, 0,5-1,5 % pektinų, 0,27-0,48 % rauginių ir dažomųjų medžiagų, 15-20 % sausųjų medžiagų, 10000-20000 mg/kg antocianų, 1500-4000-mg/kg katechinų, eterinio aliejaus.
Gydomosios savybės
Gydymui vartojami lapai ir uogos. Uogos yra polivitamingas vaistas. Šviežios ir apdorotos jos rekomenduojamos nusilpusiems po sunkių ligų, vaikams, pagyvenusio amžiaus ir seniems žmonėms. Juodųjų serbentų uogos turi sutraukiamųjų, prakaitavimą ir šlapimo skyrimą didinančių savybių. Juodųjų serbentų sultys su medumi geriamos sergant bronchitu, laringitu, nes padeda atsikosėti. Taip pat jos gerina apetitą, detoksikuoja organizmą. dar šios sultys vartojamos sergant avitaminoze, mažakraujyste. Juodųjų serbentų sultys arba jų užpilas rekomenduojamos esant sumažėjusiam rūgštingumui, gastritui, skrandžio opaligei, plonosios žarnos uždegimui, kraujagyslių ligoms, taip pat išsiliejus kraujui. Juodųjų serbentų lapai skatina šlapinimąsi, gydo reumatą, tonizuoja organizmą, gydo šlapimo pūslės akmenligę bei kitas kepenų, inkstų ir šlapimo pūslės ligas. Lapų nuoviras padeda šalinti iš organizmo šlapimo ir rūgščių perteklių, todėl vartojamas sergant podagra, reumatu ir šlapimo pūslės uždegimu. Uogos ir lapai rekomenduojami sergant ateroskleroze, hipertonija, sumažėjus kraujagyslių elastingumui. Nustatyta, kad juodieji serbentai, vartojant drauge su kitais vaistais, padeda sutrikus širdies ritmui, sergant kardioneuroze, hemoraginiu vaskulitu, parodontoze ir kt.
Australinės rupūžės
Australinės rupūžės (Myobatrachidae) – beuodegių varliagyvių (Anura) šeima, kuriai priklauso ant žemės ir vandenyje gyvenantys varliagyviai. Kūnas nuo 15 mm dydžio.
Paplitusios Australijoje ir Naujojoje Gvinėjoje.
Naujosios Vilnios pilkapynas
Naujosios Vilnios pilkapynas – senovinis pilkapynas Vilniuje, Rokantiškėse (Naujosios Vilnios seniūnija), Pavilnių regioniniame parke. Įrengtas kalvoje, stūksančioje virš Vilnios slėnio (ties Rokantiškių tvenkinio užtvanka) ir A. V. Kojalavičiaus gatvės (ties nakvynės namais), iš šiaurės supamas Barsukynės miško.
Pilkapyne išlikę I tūkstantmečio antros pusės 4 pilkapiai. Sampilai gerai išsilaikę ne visuose pilkapiuose, labiausiai nutolusiuose į pietus – iškastos duobės. Didesnieji sampilai yra 9-10 m skersmens ir iki 1,6 m aukščio, mažesnieji – 6 m skersmens ir iki 1 m aukščio.
XIX amžiuje Naujosios Vilnios pilkapyną kasinėjo Adomas Pliateris, kuris aptiko 40 degintinių žmonių kapų ir 32 griautinių (nedegintinių) žirgų kapų ir VI–XII a. įkapių: ginklų, žirgų aprangos daiktų, papuošalų. Vėliau ištirti du X–XI a. pilkapiai. Viename jų rasta laužavietė, joje ir aplink ją – sudegusių kaulų, molinių puodų, geležinių plačiaašmenių kirvių, dviašmenis kalavijas, pjautuvas ir kiti radiniai, saugomi Varšuvos archeologiniame muziejuje.
2014 m. pilkapynas pritaikytas lankymui – nušienauta aikštelė, įrengti laiptai. Ant pilkapyno taip pat įrengtas savitas akmenų muziejus, kur ant paprastų akmenų atvaizduoti Lietuvoje rasti senoviniai įrėžiai akmenyse (akmenys, kurių įrašai atvaizduoti: Airėnų akmuo, Salako akmuo, Gerklinės akmuo, Žvėryno akmuo, Dubingių akmuo, Kadarų akmuo, Paragių akmuo, Paparčių akmuo, Valiulio akmuo, Kuktiškių akmuo, Vileikių akmuo).
Audrius Bitinas
Audrius Bitinas (g. 1975 m. rugpjūčio 4 d. Vilniuje) – teisininkas, Vilniaus Universiteto Teisės fakulteto profesorius, Socialinės apsaugos ir darbo viceministras, Lietuvos ir Prancūzijos asociacijos narys.
Išsilavinimas
1993 m. baigė Anykščių J. Biliūno vidurinę mokyklą. 1998 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete – teisę, teisininko kvalifikacinis laipsnis. Studijavo Jean Moulin Lyon III universiteto Teisės fakultete Lione (Prancūzija), studijų diplomas (1996–1997 m.); Prancūzijos aukštųjų socialinės apsaugos studijų centre (EN3S) St. Etienne (2004 m. sausio mėn. – 2004 m. liepos mėn.). Socialinio draudimo įstaigų vadybos diplomas. 2008 m. gegužės 21 d. socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras.
Veikla
1996–1997 m. teisinių paslaugų UAB „Egirona“ teisininkas. 1997–2001 m. AB „Lietuvos telekomas“ juriskonsultas, generalinio direktoriaus padėjėjas, Generalinio administravimo skyriaus direktorius, Tinklo departamento Teisės skyriaus viršininkas. 2002–2008 m. Valstybinio socialinio draudimo fondo valdyba prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos, Teisės skyriaus vedėjo pavaduotojas, Teisės skyriaus vedėjas.
Nuo 2006 m. MRU viešojo administravimo katedros lektorius, docentas. 2006–2007 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Tarptautinės ekonomikos ir vadybos katedros lektorius, docentas.
Nuo 2009 m. MRU Teisės fakulteto Darbo teisės ir socialinės saugos katedros docentas.
Nuo 2011 m. MRU Teisės fakulteto Darbo teisės ir socialinės saugos katedros profesorius.
2008-2011 m. įrašytas į praktikuojančių advokatų sąrašą. Nuo 2011 m. vasario 1 d. LR SADM viceministras. Kuruojamos sritys: socialinio draudimo, pensijų ir valstybinių šalpos išmokų, Europos Sąjungos paramos lėšų administravimo, kiek tai susiję su šiomis sritimis.
Vedęs, augina sūnų ir dukrą.
Kalijų mūšis
Kalijų mūšis, Kalgių mūšis – mūšis įvykęs 1262 m. sausio 21 d. Kalijų kaime prie Karaliaučiaus per Didįjį prūsų sukilimą Karaliaučiaus apgulties metu. Kovėsi kryžininkų bei kryžiuočių ir prūsų sembų sukilėlių kariuomenės.
Mūšis
Karaliaučiuje apgultiems Vokiečių ordino riteriams į pagalbą atvyko Julicho prie Reino (Vokietija) grafas Vilhelmas IV ir Brandenburgo markgrafas Engelbertas I su daugeliu karių. Įsikūrę Karaliaučiaus pilyje kryžiuočiai ketino užimti sembų įrengtus bokštus (kuorus), kuriais buvo apsupta pilis, bet sembai paliko juos, pasitraukė ir pastojo kelią kryžininkams iš Vokietijos. Pasak vokiečių kronikininko Petro Dusburgiečio, kryžininkai išvengė spąstų ir nugalėjo prūsų raitelius bei pėstininkus. Vienus išžudė, kitus privertė bėgti, treti pasitraukė į Kalijus, kur įvyko didelis mūšis. Kryžininkai į talką pasikvietė Karaliaučiaus riterius.
Vilniaus Vladislavo Sirokomlės gimnazija
Vilniaus Vladislavo Sirokomlės gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Linkmenų g. 8, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 190001462.
Istorija
Pasibaigus 1950-1951 mokslo metams, iš 16-osios lenkų-rusų mokyklos, įsikūrusios Vilniuje, Ukmergės g. 3, rusų klasės buvo iškeltos kitur, o mokykla su lenkų dėstomąja kalba pavadinta 35-ąja septynmete mokykla. 1954 m. mokykla tapo vidurinė, jai suteiktas 19-asis numeris. 1959 m. išleista pirmoji 16 abiturientų mokyklos laida.
Vadovaujant Zinaidai Subačiuvienei mokykla perkelta į kitą pastatą. Dėl naujo pastato rūpinosi ne tik mokyklos vadovybė, bet ir mokinių tėvai. 1971 m. visos Vilniaus 19-osios vidurinės mokyklos klasės persikėlė į naują pastatą Linkmenų g. 8.
Mokyklos projektinis pajėgumas yra 794 vietų, todėl pamokos vyksta dviem pamainomis. Mokykloje yra 10 gimnazijos klasių: 6 klasės – humanitarinio profilio; 4 klasės – realinio profilio. Nuo 1989 m. mokykloje veikia harcerių draugovė, šiuo metu draugovėje yra 60 narių. Dainų ir šokių ansamblis „Wilenka“ („Vilnelė“) – seniausias mokyklinis folkloro ansamblis Lietuvoje, įkurtas 1972 m.
2017 m. mokykla tapo gimnazija.
Laukagalėliai (Panevėžys)
Laukagalėliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Raguvos.
Ben Kingsley
Benas Kingslis (Ben Kingsley; g. 1943 m. gruodžio 31 d.) – indų kilmės britų aktorius, laimėjęs eilę „Oskaro“, Grammy, BAFTA, „Auksinio gaublio“ apdovanojimų. Žymiausias jo vaidmuo – Mahatma Gandis filme „Gandis“.
Gimė kaip Krišna Panditas Bhandži indų mediko ir britų aktorės Anna Lyna Mary šeimoje. Tėvas buvo gimęs Kenijoje, o senelis buvo pirklys iš Gudžarato. Benas Kingslis augo Mančesterio apylinkėse, baigė Salfordo universitetą. Vaidino teatruose, 1967 m. debiutavo Vest Endo teatre Londone, o 1971 m. jau vaidino Brodvėjuje.
Nuo 1972 m. Kingslis pradėjo profesionalaus kino aktoriaus karjerą. Po dešimties metų jam atiteko pagrindinis vaidmuo filme „Gandis“, už kurį jis laimėjo „Oskarą“ geriausio aktoriaus kategorijoje. Vėliau atliko svarbius vaidmenis žymiuose filmuose.
Filmografija
Žymesni vaidmenys filmuose:
Stasio Šalkauskio kolegija
Stasio Šalkauskio kolegija – valstybės biudžetinė įstaiga, teikusi aukštąjį neuniversitetinį išsilavinimą. Veikė 1990–2009 m. Kaune.
Kakadu
Kakadu (Cacatuidae) – papūginių paukščių (Psittaciformes) šeima.
Stasio Šalkauskio kolegija
Istorija
thumb|left|200px|Kolegijos pastatas Papilio g. 5 (nuo [[Kauno Šv. Jurgio Kankinio bažnyčia|Šv. Jurgio bažnyčios pusės)]] Kolegija veiklą pradėjo 1990 m. Kauno Carito katechetų kursais prie Kauno tarpdiecezinės kunigų seminarijos (KTKS) Teologijos fakulteto. Nuo 1993 m. kursų studijos išaugo į neakivaizdinę Katechetų mokyklą prie KTKS Teologijos fakulteto. 1998 m. mokykla perorganizuota į Lietuvos katechetikos centro Aukštesniąją katechetų mokyklą.
Kakadu
Aprašymas
Tai stambios ir vidutinio dydžio papūgos, kurių kūnas nuo 30 iki 70 cm ilgio. Jų kumpi snapai užsilenkia žemyn veidinės dalies link, o stiprios kojos tinka laipioti ir sugriebti maistą. Kakadu yra vienintelės papūgos, turinčios plunksniškas vėduoklės formos skiauteres. Savo nuotaiką parodo pastatydamos ar nuleisdamos skiauteres.
Stasio Šalkauskio kolegija
Istorija
1999 m. Lietuvos katechetikos centro bei Švietimo ir mokslo ministerijos bendru susitarimu įsteigta valstybinė Kauno aukštesnioji katechetų mokykla. 2003 m. liepos 15 d. LR Vyriausybės nutarimu Nr. 920 mokykla reorganizuota į Religijos studijų kolegiją.
Kakadu
Aprašymas
Būdinga balta, juoda, rožinė ir geltona spalva, žalios nėra. Patinų ir patelių spalva vienoda, bet patelės mažesnės. Uodega trumpa, tiesi arba truputį suapvalinta.
Paplitimas
Paplitusios Australijoje, Indonezijoje, Naujosios Gvinėjos ir Filipinų salose.
Stasio Šalkauskio kolegija
Istorija
2007 m. sausio 31 d. LR Vyriausybės nutarimu Nr. 141 „Dėl Religijos studijų kolegijos pavadinimo pakeitimo“ Religijos studijų kolegija pavadinta filosofo Stasio Šalkauskio vardu.
Kakadu
Gyvenimo būdas
Perėjimo metu laikosi pulkais. Kai kurios rūšys kenkia pasėliams. Gyvenimo trukmė – 60-80 metų. Kai kurie porūšiai įrašyti į Tarptautinę raudonąją knygą.
Stasio Šalkauskio kolegija
Istorija
2009 m. rugpjūčio 19 d. LR Vyriausybės nutarimu Nr. 864 Stasio Šalkausko kolegija reorganizuota ir prijungta prie Vytauto Didžiojo universiteto. Po reorganizavimo tikybos mokytojai rengiami pagal universitetinių studijų programas.
Kakadu
Laikymas
Tai labiausiai namų sąlygomis auginami paukščiai. Labai prieraišios prie žmogaus, kuris jomis rūpinasi ir skiria daug laiko. Nors neturi sugebėjimų išmokti kalbėti, tačiau jas galima išmokyti pasakyti keletą dešimčių žodžių ar net trumpas frazes. Gali atlikti įvairius judesius, pasižymi artistiškumu, todėl dresuojamos pasirodymams cirke. Savo nepasitenkinimą išreiškia šūkčiojimu, gali būti labai kaprizingos ir kerštingos.
Sistematika
Šeimoje yra 20 rūšių.
Džongdžengas
Džongdžengas  – vienas iš Taipėjaus rajonų, esantis šiaurės Taivane. Gyventojų 163 tūkst. (2014 m. duomenys). Džongdženge yra daugiausiai Kinijos Respublikos vyriausybinių pastatų, kaip antai Prezidento rūmai, vykdomosios, leidžiamos ir teisinės valdžių pastatai, įvairios vyriausybės ministerijos, taip pat daug kultūrinių ir istorinių objektų, pagrindinė Taipėjaus geležinkelio stotis. Rajonas pavadintas buvusio Kinijos Respublikos Prezidento Čiang Kai-ši garbei.
Istorija
Rajonas sukurtas 1990 m., sujungus Čengdžongo (城中區, Chéngzhōng Qū) ir Gutingo (古亭區, Gǔtíng Qū) rajonus.
Šviesiapelekės švytenės
Šviesiapelekės švytenės (Stenobrachius) – žibintūninių (Myctophidae) šeimos žuvų gentis.
Performansas
Performansas ( – atlikimo menas) – trumpalaikiai teatrališki veiksmai, atliekami žiūrovų akivaizdoje.
Performansas naudojamas kaip meninės raiškos priemonė norint išsiskirti iš kitų menininkų ir kartu čia pat sulaukti žiūrovų įvertinimo. Pradininkai – amerikiečių kompozitorius Džonas Keidžas ir prancūzų dailininkas Ivas Kleinas. Pastarasis paruoštą drobę degindavo liepsnosvaidžiu arba išnešdavo ją į lietų. Tokiu būdu sukurtus darbus vadino Kosmogonijomis. Jo nurodymu merginos, išsitepusios mėlynais dažais, krisdavo ant drobės, patiestos ant grindų. Šiuos veiksmus stebėdavo žiūrovai, o dvidešimt muzikantų tuo metu grodavo Kleino „Monotoniškąją simfoniją“, kurią sudarė dešimt minučių tęsiamas garsas, paskui – dešimt minučių tylos.
Performansas vyksta pagal griežtą scenarijų. Performansai trunka nuo kelių sekundžių iki kelių dienų.
Nuo 2008 m. performansą Alytaus dailės mokykloje dėsto menininkas Jaras Ramūnas. Tai vienintelė įstaiga Lietuvoje, kurioje dėstoma ši disciplina.
Apache
Apache gali reikšti:
Vaclovas Romanas-Ramanauskas
Vaclovas Romanas-Ramanauskas (1907 m. rugpjūčio 12 d. Alvite, Vilkaviškio raj. – 1998 m. sausio 1 d. Pitstone, PA – JAV) – vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Muzikos pradėjo mokytis pas Alvito vargonininką brolį Juozą. 1927 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą pas Juozą Naujalį mokytis vargonuoti. 1937 m. baigė Kauno konservatoriją (Nikodemo Martinonio vargonų klasė).
Nuo 1930 m. vargonininkavo Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje Kaune, 1931–1933 m. – muzikos mokytojas Aukštosios Fredos aukštesniojoje sodininkystės-daržininkystės mokykloje. 1933–1943 m. – muzikos mokytojas Prekybos institute Kaune, mokytojavo ir Marijampolės 2-ojoje gimnazijoje.
Surengė viešų vargonų koncertų Kauno bažnyčiose: 1937 m. birželio 29 d. Kauno Jėzuitų bažnyčioje, 1938 m. birželio 11 d. Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje, 1938 m. rugsėjo 25 d. Kauno Įgulos bažnyčioje. Vadovavo ir chorui, kuris koncertavo per Kauno radiofoną.
1944 m. spalio 12 d. iš Šventosios uosto V. Romanas išplaukė mažu laiveliu per Baltijos jūrą ir pasiekė Gotlando salą (Švedija). Čia greit išmoko švedų kalbą ir 1945 m. gavo darbo „Musik centralen“ Upsalos mieste. Su Estijos ir Latvijos pabėgėliais muzikais kūrė ir aranžavo, kopijavo įvairius muzikos kūrinius ir juos platino. Vėliau Stokholmo švietimo skyrius jį paskyrė fortepijono mokytoju į Vesteros miesto muzikos mokyklą. Važinėjo ir į Hallstahammano miestą ir privačiai mokė vaikus ir jaunimą skambinti fortepijonu.
1947 m. paskirtas „Ungdomsgordens“ fortepijono mokytoju. Švedijoje subūrė lietuvių pabėgėlių vokalinį ansamblį, kuris 1945 m. gruodžio 22 d. per Stokholmo radiją atliko lietuviškas šv. Kalėdų giesmes. Kaip vargonininkas solistas koncertavo Stockholmo didžiojoje koncertų salėje. Koncertuose pasirodydavo ir vokalinis ansamblis – 1948 m. birželio 13 d. Stokholmo Engelbrekto bažnyčioje.
1950 m. atvyko į JAV ir netrukus pradėjo vargonininkauti Švč. Trejybės lietuvių parapijoje Vilks Bare, PA. Suorganizavo mišrųjį chorą (per 40 dalyvių), kuris giedojo bažnyčioje, dalyvavo radijo ir televizijos laidose, įvairiuose tautiniuose renginiuose. Buvo Wyomingo Klonio lietuviškųjų parapijų jungtinio choro „Art Fiesta“ dirigentas. Chorą parengė 1978 m. 5-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Toronte, 1977 ir 1978 m. etninių grupių parodų festivaliams – su jaunimo choru atliko Šv. Kalėdų giesmes.
Religinės muzikos koncertuose dažnai akompanuodavo solistams ir vargonuodavo įvairiose bažnyčiose. Buvo laikomas vargonų virtuozu. Nuo 1950 m. priklausė ALRK vargonininkų sąjungai.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Juozas Čiburas
Juozas Čiburas (1898 m. – 1991 m.) – Kaune veikusios valstybės kontrolės raštinės viršininkas.
Studijuodamas universitete 1927–1930 m. mokslo metais buvo korporacijos Neo-Lithuania pirmininkas. Buvo Jaunosios Lietuvos redaktorius. 1940 m. įkalintas ir išvežtas į Sibirą. Grįžo. Buvo išvežta ir jo žmona Genė Jakelaitytė, Filiae Lithuaniae korporacijos pirmosios kūrėjų valdybos vicepirmininkė, o kitais metais pirmininkė.
Čižiškiai (Vištytis)
Čižiškiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Vištyčio, rytiniame Vištyčio ežero krante.
Fricai
Fricai (, iš ) – paniekinamas vokiečių kareivių pavadinimas Tarybų Sąjungoje, atsiradęs ir TSRS-Vokietijos karo metais (1941–1945 m.). Šią pravardę naudojo ir kai kurių kitų antihitlerinės koalicijos valstybių kareiviai.
Panašias pravardes naudojo ir kitų kariuomenių kareiviai. Pvz., vokiečių kareiviai TSRS kareivius vadino ivanais.
Kilęs iš dažno vokiško vardo, kuris yra ilgesnio vardo 'Frydrichas' trumpas variantas.
Birutė Gudynaitė
Birutė Gudynaitė (1953 m. spalio 15 d. Vilniuje – 2012 m. gegužės 30 d. Vilniuje) – Lietuvos architektė restauratorė.
Biografija
1976 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą.
1976–1983 m. ir 1984–2002 m. dirbo Paminklų restauravimo institute; nuo 1998 m. projektų vadovė, nuo 2002 m. Kultūros paveldo centro projektų vadovė.
Šalia praktinio architektės-restauratorės darbo dirbo ir mokslinį tiriamąjį darbą, skelbė straipsnius mokslinėje paminklų apsaugos spaudoje, dalyvavo mokslinėse konferencijoje, rengė mokslinę studiją apie Vilniaus želdynų sutvarkymą. Daug dėmesio skyrė Vilniaus miesto senųjų mūrų tyrimams ir ekspertizėms.
Projektai
Svarbiausi architektūrinių tyrimų, restauravimo ir pritaikymo projektai:
Žemaitijos herbas
thumb|200px|Didysis Žemaitijos herbas
Žemaitijos herbas – raudoname skyde juoda ant užpakalinių kojų stovinti meška su balta grandine ant kaklo.
Istorija
Istorinėje literatūroje Žemaitijos, arba Žemaitijos Kunigaikštystės, herbo klausimas nepakankamai ištyrinėtas. Ypač neaiškus jo atsiradimo laikas ir kilmė. Manoma, kad Žemaitijos herbo ištakos susijusios su legendine Lietuvos kunigaikščių romėniškosios kilmės teorija. Pagal ją, viena iš Italijos į Lietuvą atsikėlusių giminių buvo vadinama Ursinais ( – meška).
Lietuvos valstybės didžiuosiuose antspauduose herbas pavaizduotas tik 1669 m., tai yra Mykolo Kaributo Višnioveckio valdymo laikais.
Remiantis istorine ir ikonografine medžiaga, mažojo ir didžiojo herbų etalonus sukūrė dailininkas Algis Kliševičius. Lietuvos heraldikos komisija juos aprobavo 1994 m. liepos 21 d. (komisijos posėdžio protokolas Nr. 121).
Mečislovas Gedvilas
Mečislovas Gedvilas (1901 m. lapkričio 19 d. Bubiuose – 1981 m. vasario 15 d. Vilniuje) – Lietuvos TSR partinis veikėjas.
Biografija
1940 m. Liaudies vyriausybės vidaus reikalų ministras, Liaudies Seimo narys ir jo pirmasis vicepirmininkas. 1940–1946 m. LTSR liaudies komisarų tarybos, o 1946–1956 m. LTSR Ministrų Tarybos pirmininkas. 1957–1973 m. LTSR švietimo ministras.
1940–1976 m. LKP CK narys. 1952–1956 m. kandidatas į TSKP CK narius. 1941–1962 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos, 1940–1975 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Alytaus Jotvingių gimnazija
Alytaus „Jotvingių“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytuje, Topolių g. 20, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir specialaus ugdymo programas. Įstaigos kodas 191056586.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Krepšinio aikštelė
Alytaus 9-oji vidurinė mokykla atidaryta 1980 m. 1984 m. išleista pirmoji abiturientų laida, 1995 m. įsteigta pirmoji humanitarinė klasė. 1997 m. mokyklai suteiktas Jotvingių vardas. 1998 m. įsteigtos realinio profilio gimnazijos klasės. 2000 m. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 2001 m. išleista pirmoji gimnazijos abiturientų laida. 2011 m. gimnazija išgryninta ir liko tik gimnazinės klasės.
Kutaisis
Istorija
Antikoje vadintas Aea arba Aia. Kutaisis buvo Kolchidės karalystės sostinė. Laikoma, kad Kutaisis/Aia buvo argonautų kelionės tikslas ir karaliaus Ajeto rezidencija.
Nuo 806 m. – Abchazijos karalystės sostinė. Nuo 975 m. iki 1122 m., Tbilisio išvadavimo iš turkų, Kutaisis buvo Gruzijos karalystės sostinė. XV a – 1810 m. – Imeretijos karalystės sostinė. Nuo 1810 m. Rusijos imperijos dalis. 1921 m. mieste laikinai rezidavo Gruzijos Respublikos vyriausybė.
Architektūra
Senamiestyje išlikęs viduramžių gatvių tinklas. Daug architektūros paminklų. Bagrato katedros griuvėsiai ir Gelačio vienuolynas keli km į rytus nuo miesto įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Mieste taip pat yra Sataplijos urvas, kuriame galima išvysti dinozaurų pėdsakus, Gegučio rūmai, Gruzijos monarchų rezidencija, Motsametos bažnyčia ir kiti senovės paminklai.
Lietuviai
1945 m. spalio mėn. į Kutaisio lagerį netoli miesto iš Jelšankos lagerio (Rusija, Saratovo sritis) buvo atvežta apie 1900 Lietuvos gyventojų, daugiausia lenkų ir lietuvių iš TSRS okupuotos Lietuvos išvežtų 1945 m. kovo – birželio mėn. Jie gyveno lageryje kartu su A. Vlasovo armijos kariais, Raudonosios armijos kareiviais ir karininkais, grįžusiais iš vokiečių nelaisvės, karo belaisviais japonais. Kaliniai statė automobilių gamyklą. Apie 1200 Lietuvos tremtinių 1947 m. buvo perkelta į kitus Rusijos lagerius, kitiems leista grįžti į Lietuvą arba išvykti į Lenkiją.
Dygliauodegės švytenės
Dygliauodegės švytenės (Notoscopelus) – žibintūninių (Myctophidae) šeimos žuvų gentis.
Italijos futbolo varžybos 1985–1986 m.
Italijos futbolo varžybos 1985–1986 m.
Činlingas
Činlingas  – kalnagūbris vidurio rytų Kinijoje, daugiausia Šaansi provincijoje. Rytuose jungiasi su Kunlunu ir sudaro Jangdzės bei Hvanghės baseinų vandenskyrą. Nusidriekęs iš vakarų į rytus ~1000 km. Aukštis siekia 3762 m (Taibaišano k.). Sudarytas daugiausia iš smiltainio ir kristalinių skalūnų, smarkiai išraižytas ir erodavęs, rytuose skaidosi į 4 atšakas.
Činlingas sudaro gamtinę ribą tarp subtropinių miškų pietiniuose šlaituose ir sausųjų stepių šiauriniuose šlaituose.
Frakcinio rezervo bankininkystė
Valiutos kūrimo vyksmas
Kaip minėta, atsargos yra tik tam tikra dalis nuo įneštų į banką indėlių sumos, o indėliai sudaro valiutos pasiūlos pagrindą. Priklausomai nuo atsargų reikalavimų, bankinė sistema gali sukurti valiutą. Jeigu nuo kievieno indėlio $100 dolerių pagal 20 procentų rezervų reikalavimą atsargoms reikia atidėti $20 dolerių, tai likusius $80 dolerius galima perskolinti kitiems bankams arba įmonėms. Faktiškai paskola įmonei ar žmogui pirmiausia atsiranda kito arba to paties banko sąskaitoje kaip indėlis iki pareikalavimo, nuo kurio vėl 20 procentų bankas pasileika atsargose, o likusieji keliauja toliau per bankinę sistemą. Pavyzdžiui, valiutos kūrimas bankų sistemoje vyksta tokia schema:
Lentelėje matome kaip visiškai legaliai iš vieno atnešto $100 (A) indelio per frakcinio rezervo bankininkystę buvo sukurta indelių kurių bendra suma $457,05. Ir procesas dar gali tęstis toliau iš apatinio raudono indėlio (K) kol visas indelis galiausiai perkeliamas į bendrą atsargų sumą. Nepaisant šio valiutos sukūrimo bankas ir toliau fiziškai turi ne daugiau kaip žalią sumą (Bendra atsargų suma + Galutinio indėlio vertė) ir negalėtų vykdyti reikalavimų gražinti visus indelius ($457,05).
Liepos 27
Liepos 27 yra 208-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 209-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 157 dienos.
Šventės
Sistemų administratorių (sistemų inžinierių) diena. (http://sysadminday.com/)
Vardadieniai
Danguolė – Natalija – Nazaras – Sergijus – Subartas – Sugauda – Sugaudas – Sugaudė – Suginta – Sugintas – Svalia – Žintautas – Žintautė
Adomas Rovas
Biografija
Iš mažens pasižymėjo muzikiniais gabumais. 1932–1938 m. mokėsi Kruopių pradžios mokykloje, 1938–1943 m. Žagarės progimnazijoje, 1944–1947 m. Šiaulių mokytojų seminarijoje, o 1953–1957 m. solinio dainavimo – Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. J. Dargis), kur įgijo choro artisto ir solisto kvalifikaciją.
1947–1950 m. Akmenės progimnazijos muzikos ir dainavimo mokytojas, mokyklos ir miesto mišriųjų chorų vadovas. Moksleivių mišrųjį chorą parengė 1950 m. respublikinei dainų šventei. 1950–1951 m. Akmenės rajono švietimo skyriaus vedėjas. 1951–1987 m. muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas Papilės (Akmenės r.) S. Daukanto vidurinėje mokykloje. Mišrųjį chorą parengė 1955 ir 1960 m. respublikinėms dainų šventėms, gerai pasirodė 1976, 1979 ir 1983 m. mokyklų chorų zoninėse varžybose. Choro (70 dalyvių) koncertų programose buvo sudėtingesnių lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių. Vaikų chorai irgi dalyvaudavo respublikinėse moksleivių dainų šventėse. 1975 m. respublikinei dainų šventei mokytojas paruošė moksleivių pučiamųjų orkestrą, mokė ir skudučių ansamblį. Taip pat vadovavo Papilės kultūros namų moterų ir mišriajam chorui, kurį parengė 1970 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms. Kiek laiko vadovavo Akmenės statybinių medžiagų kombinato chorui ir Papilės kultūros namų pučiamųjų orkestrui. Jo vadovaujami kolektyvai prizinių vietų pelnė meno mėgėjų apžiūrose, nuolat dalyvavo rajoninėse dainų šventėse ir koncertuose.
Nuo 1987 m. ilgai buvo Papilės kultūros namų direktorius, dainavo Respublikiniame mokytojų chore ir Akmenės rajono choruose. A. Rovas Akmenėje statytoje M. Petrausko operoje „Birutė" atliko pagrindinį tenoro vaidmenį, buvo Akmenės rajono dainų švenčių organizatorius ir dirigentas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Čižiškis (Biržai)
Čižiškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, Apaščios dešinajame krante, Galvokų šile, 11 km į pietvakarius nuo Papilio, 6 km į vakarus nuo Kupreliškio. Negyvenamas, sodybos išnykusios.
Toro Rosso STR4
Toro Rosso STR4 – Formulės 1 automobilis, naudojamas Scuderia Toro Rosso ekipos 2009 m. sezone. Automobilis buvo pristatytas 2009 m. kovo 9 d. Barselonoje.
Čižiškis (Biržai)
Pirmą kartą paminėtas 1673 m. Ukmergės pavieto Salamiesčio dvaro ir miestelio inventoriuje. 1923 m. buvo 2 ūkiai.
Serbijos futbolo sistema
Serbijos futbolo sistemoje žaidžiantys klubai dalyvauja (ar yra dalyvavę) šiuose turnyruose:
Toro Rosso STR4
Pirmąją sezono pusę automobilius vairavo Sébastien Bourdais ir Sébastien Buemi, o po Vengrijos GP Bourdais pakeitė naujokas Jaime Alguersuari.
Formulės 1 rezultatai
‡ Buvo skirti tik pusė taškų, nes lenktynės buvo nutrauktos neįveikus 75 % distancijos.