cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michelangelo
Julijaus II kapas
thumb|right|220px| Julijaus II kapo monumentas [[San Pietro in Vincoli bažnyčioje Romoje]] Julijaus II kapo projektas tapo svarbiausiu ir ilgiausiai užtrukusiu Mikelandželo kūrybiniu projektu. Suplanuotas su daugiau nei 40 žmogaus dydžio ar didesnių statulų ir pradėtas 1506 m., projektas buvo įgyvendintas 1547 m. vos su 3 Mikelandželo statulomis. Iš pradžių planuotas Šv. Petro bazilikoje kapo monumentas yra kur kas kuklesnėje Romos San Pietro in Vincoli bažnyčioje. Pats popiežius Julijus II taip ir liko palaidotas Šv. Petro bazilikoje be jam sukurto Mikelandželo kapo monumento.
Mikelandželas skulptūrinį projektą pradėjo įgyvendinti 1506 m. rinkdamas marmuro blokus Kararoje. Tačiau realūs darbai prasidėjo tik po Siksto koplyčios lubų freskų nutapymo ir Julijaus II mirties 1513 m. Tikriausiai pagrindine užlaikymo priežastimi įvardijamas lėšų trūkumas. Julijus II vykdė aktyvias karines kampanijas savo gyvenimo metu. Iš kitos pusės, Bramantė norėjo atitraukti popiežių nuo šio projekto tam, kad liktų daugiau pinigų Šv. Petro bazilikos statyboms. Pirmąsias skulptūras Mikelandželas sukūrė 1513-1516 m. laikotarpiu. Tai buvo „Mozė“ ir dvi vergų skulptūros: „Maištaujantis vergas“ ir „Mirštantis vergas“. Vėliau, sumažėjus projekto finansavimui ir, atitinkamai, jo matmenims, abi vergų figūros buvo atmestos dėl to, kad buvo per didelės (liko nebaigtos, dabar abi yra saugomos Luvre ).
Kiškiakopūstiniai
Kiškiakopūstiniai (Oxalidaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso daugiametės žolės. Pasaulyje yra 8 gentys ir apie 950 rūšių.
Michelangelo
Julijaus II kapas
Prie projekto įgyvendinimo Mikelandželas grįžo 1520-1523 m. sukurdamas 4 nebaigtas vergų skulptūras. Šių skulptūrų neužbaigtumas buvo paliktas sąmoningai. Yra versija, kad Mikelandželas galėjo jas būti numatęs kaip Šv. Lauryno bazilikos fasado dalį. Dabar šios skulptūros: „Jaunas vergas“, „Pabundantis vergas“, „Vergas Atlantas“ ir „Barzdotas vergas“ yra eksponuojamos Florencijos akademijos galerijoje. Ši skulptūrų serija populiariai vadinama „Kaliniais“ arba „Išsilaisvinančiais vergais“, nes vergų figūros atrodo tarsi išsilaisvinančios iš akmens. Apie 1532-1534 m. sukurtas „Pergalės genijus“ (kitaip „Pergalė“, dabar Vekjo rūmuose Florencijoje) − statula, kuri irgi iš dalies siejama su Šv. Lauryno bazilikos fasadu.
Tik 1542-1545 m. laikotarpiu Mikelandželas sukūrė paskutines skulptūras paskutiniam projekto variantui San Pietro in Vincoli bažnyčioje Romoje, kurį sudarė 3 skulptūros. Prie „Mozės“ statulos Mikelandželas suprojektavo „Rašelės“ ir „Lijos“ statulas, kurios yra Mozei iš dešinės ir kairės atitinkamai. Jas daugiausia atliko Mikelandželo mokinys Raffaello da Montelupo. Kapo bendrasis dizainas su papildomomis statulomis buvo baigtas apie 1547 m. Mikelandželo mokinių. Taip baigėsi didžiausias Mikelandželo gyvenimo projektas, Ascanio Condivi biografijoje pavadintas „Kapo tragedija“.
Kitos skulptūros
Iš ankstyviausių Mikelandželo skulptūrų yra maži bareljefai „Madona prie laiptų“ ir „Kentaurų mūšis“ (abu Buonaročio name Florencijoje). Fauno statulos, kuri buvo sukurta Lorenco Medičio sode apie 1491 m., likimas nežinomas. Apie 1493−1494 m. Bolonijoje Mikelandželas nukalė 3 statulas Šv. Dominyko relikvijų arkoje San Domenico (Šv. Dominyko) bažnyčioje − Šv. Petronijo, Šv. Proklo ir angelo. Tuo pat metu Bolonijoje Mikelandželas iškalė Herkulio statulą, kuri buvo Strozzi giminės rūmuose Florencijoje iki 1529 m., kai Strozzi ją padovanojo Prancūzijos karaliui. Tolesnis šios statulos likimas nežinomas. 1501−1504 m. laikotarpiu, dar prieš pradedant kurti „Dovydo“ statulą, Mikelandželas priėmė užsakymą sukurti skulptūras Sienos katedroje Piccolomini šeimos altoriui. Jis sukūrė 4 statulas − Šv. Petro, Šv. Pauliaus, Šv. Pijaus ir Šv. Grigaliaus. Mikelandželas, spėjama, beveik nepridėjo prie jų rankos. Jas nukalė dirbtuvių pameistriai.
1514 m. buvo užsakyta Kristaus Išganytojo skulptūra. Joje Mikelandželas turėjo pavaizduoti nuogą Kristų su kryžiumi. Darbo metu marmuro luiste buvo rasta juodo akmens gija, dėl ko pirmosios skulptūros variantas buvo nebaigtas. Iš kito marmuro luisto statula buvo nukalta Florencijoje ir pasiųsta į Romą 1521 m., kur jos tolimesnį poliravimą ir užbaigimą organizavo Sebastiano del Piombo, kurio žodžiais, Kristaus keliai vieni vertesni už viską, kas yra Romoje. Ši statula vadinama „Minervos Kristumi“ ir yra Santa Maria sopra Minerva bažnyčioje. Pačioje skulptūroje jaučiamas kitų skulptorių darbas. Vėliau Kristaus nuogumas buvo pridengtas bronzine drapiruotę vaizduojančia detale. Apie 1530 m. buvo atlikta Dovydo (arba Apolono) statula, apie 1538 m. − Bruto biustas (abi skulptūros yra Bardželo muziejuje). Apie 1534 m. atlikta skulptūra „Susirietęs berniukas“ (Ermitaže), kuri galėjo būti skirta Julijaus II kapui
Nuo 1520 m. Mikelandželas buvo užimtas Naujosios zakristijos Šv. Lauryno bažnyčioje Medičių kapų projektu. Kompozicinėje schemoje turėjo būti 4 Medičių giminės narių kapai su kiekvieno statula ir po dvi alegorines statulas iš šonų. Dar buvo sumanytos 4 Italijos upių alegorinės skulptūros. Istorinės aplinkybės lėmė, kad bene garsiausias Medičių šeimos atstovas Lorencas Medičis Puikusis liko be Mikelandželo jam kurto kapo, kaip ir kitas žymus Medičių atstovas, Lorenco brolis Džuljanas. Po Florencijos kapituliacijos 1530 m. Mikelandželas skubiai nukalė statulas jau pradėtiems 2 kapų projektams: Lorenco Medičio, Urbino hercogo, ir Džuljano Medičio, Nemuro hercogo, dirbdamas „labiau iš baimės, nei iš meilės“. Garsiosios alegorinės skulptūros: „Naktis“ ir „Diena“, „Rytas“ ir „Vakaras“, ir kiti kapų kompoziniai elementai, buvo baigti, nupoliruoti ir pastatyti į vietą Mikelandželo mokinių. Šios statulos yra atskirame Medičių koplyčių muziejuje prie Šv. Lauryno bazilikos Florencijoje. Jų kopijos, kartu su „Dovydo“ kopija, yra Mikelandželo aikštėje, ant virš Florencijos iškilusių kalvų.
Ties paskutinėmis savo statulomis Mikelandželas dirbo ilgai ir abiejų nebaigė. „Florencijos Pieta“ buvo pradėta apie 1547 m. ir buvo skirta, tikriausiai, Mikelandželo nuosavam kapui. Vienu metu nepatenkintas Mikelandželas bandė ją sunaikinti, jis nudaužė Kristaus ranką ir koją. Skulptūrą išgelbėjo jo mokiniai. Vėliau jie atstatė Kristaus ranką (Kristus liko be kojos), bei baigė figūrą Kristui iš dešinės. Skulptūros, tikėtina, Nikodemo figūroje, virš Kristaus iškylančioje ir jį prilaikančioje, atpažįstamas paties Mikelandželo autoportretas (ši skulptūra yra Santa Maria del Fiore muziejuje Florencijoje). Paskutinės skulptūros „Pieta Rondonini“ Mikelandželas irgi nebaigė. Jis ja buvo nuolat nepatenkintas ir kalė tol, kol iš pačių figūrų beveik nieko nebeliko (ši skulptūra yra Sforcų pilyje Milane). Anksčiau Mikelandželui priskirta skulptūra „Palestrinos Pieta“ (Florencijos Akademijos galerijoje) dabar priskiriama kitiems autoriams.
Siksto koplyčios lubų freskos
Siksto koplyčios lubų freskos, atliktos Mikelandželo 1508−1512 m. laikotarpiu, meno istorijoje vertinamos vienu iš pačių iškiliausių vaizduojamosios dailės pasiekimų. Pradžioje popiežius Julijus II norėjo, kad lubose būtų pavaizduoti 12 apaštalų, kurie susietų popiežių misiją su anksčiau atliktais darbais Mozės ir Kristaus gyvenimo temomis. Mikelandželas pasiūlė savąją lubų kompozicinę temą − Pasaulio sukūrimą, žmogaus nuodėmės ir žmonijos išganymą per Jėzų Kristų.
thumb|left|240px|„[[Adomo sutvėrimas“ − pati garsiausia Siksto koplyčios lubų freska]] Mikelandželo temos nekartoja anksčiau atliktų Perudžino, Girlandajo, Botičelio ir kitų dailininkų darbų. Lubose trys freskos skirtos Pasaulio sukūrimo temai, trys (centrinės) − Adomo ir Ievos sukūrimui bei žmogaus nuopoliui, o dar trys − Nojaus istorijų temai. Šias freskas supa judaizmo pranašų ir antikinių sibilių, išpranašavusių Jėzaus Kristaus atėjimą, portretai. Visas scenas rėmina iliuzinė architektūrinė aplinka (pačios lubos yra lenkto profilio formos). Liunetėse ir trikampėse freskose Mikelandželas pavaizdavo Kristaus protėvius, kaip jie išvardyti Biblijoje. Freskose yra ne mažiau garsios nuogos vyriškos figūros − ignudi.
Konduktorius (laivynas)
Istorija
1872 m. birželio 17 d. Jūrų ministerijos įsakymu Nr. 81 visos specialiosios Jūsų ministerijos mokymo įstaigos buvo sujungtos į Techninę mokyklą, kuri rengė konduktorius. 1882 m. balandžio 18 d. Jūrų ministerijos įsakymu Nr. 43 konduktoriaus laipsnis buvo panaikintas. Baigę jūrų žinybos Techninę mokyklą absolventai gaudavo teisę tapti praporščikais.
Gauruotasis raganosis
Gauruotasis raganosis (Coelodonta antiquitatis) – vienas iš raganosių evoliucijos grandžių, išnykęs žinduolis. Buvo maždaug dabartinių raganosių dydžio. Gyveno Eurazijoje, kartu su mamutais, antropogeno laikotarpiu. Buvo žolėdžiai.
Konduktorius (laivynas)
Istorija
1894 m. birželio 19 d. Jūrų ministerijos įsakymu Nr. 72 buvo įvestas jūrų žinybos techninės mokyklos statutas, pagal kurį vyresniųjų kursų kursantai gaudavo konduktoriaus laipsnį (1894–1896 m.).
1894 m. liepos 9 d. Jūrų ministerijos įsakymu Nr. 81 buvo patvirtintas Laivyno vyresniųjų bocmanų ir konduktorių nuostatas (Положение о старших боцманах и кондукторах флота), pagal kurį laivyne buvo įsteigti vyresniųjų bocmanų ir artilerijos, minų, mašinų konduktorių laipsniai, kuriuos galėjo užsitarnauti liktiniai jūrininkai.
Michelangelo
Siksto koplyčios lubų freskos
Išgirdę apie šį užsakymą, Mikelandželo giminaičiai ir draugai menininkai organizavo kelionę iš Florencijos, kad jam padėtų, nes iki tol Mikelandželas nebuvo dirbęs freskos technika. Po kelių savaičių, pamatęs, kaip jie dirba, Mikelandželas atsisakė jų paslaugų. Šie grįžo į Florenciją „didžiai gėdingai“. Mikelanželas nusprendė atlikti freskas vienas ir netgi pats maišė dažus. Pats suprojektavo pastolių konstrukciją nepatenkintas Bramantės sprendimu. Sunkus darbas paveikė Mikelandželo sveikatą: regėjimą negrįžtamai ir laikyseną keletą metų po to. Freskos tapo Mikelandželo asmenybės ir jo kūrybos didumo įkūnijimu, nors pats Mikelandželas laikė save skulptoriumi. „Adomo sutvėrimas“ tapo vienu žinomiausių Vakarų kultūros vaizdinių. Freskų figūrų vaizdavimas: ignudi, sibilės ir pranašai − įkvėpė vėlesnių menininkų kartas.
„Paskutinis teismas“
„Paskutinio teismo“ freską Siksto koplyčios altorinėje sienoje Mikelandželas kūrė 1536−1541 m. Menininkui tuo metu jau buvo daugiau kaip 60 metų. Freska nebeturi aukšto patoso, būdingo šalia esančioms lubų freskoms. Joje Mikelandželas buvo užsakytas pavaizduoti Paskutiniojo teismo dieną − mirusiųjų prikėlimą ir visų žmonių paskutinį teismą. Tai didžiausia Mikelandželo vienos temos freska. „Paskutinio teismo“ nuotaika niūri ir pesimistinė. Freskos centre vaiduojamo Jėzaus Kristaus dešinės rankos mostas griežtas ir negailestingas. Kūrinys įtakotas prieštaringų to meto krikščioniškojo pasaulio realijų: Romos miesto užėmimo 1527 m., reformacijos ir M. Koperniko heliocentrinės teorijos. thumb|right|160px| „Paskutiniojo teismo“ figūra. [[Apaštalas Baltramiejus|Šv. Baltramiejus su nudirta oda ir peiliu]]
Freskos centre vaizduojamas Kristus (jo figūra modeliuota pagal antikinę skulptūrą „Belvederio Apolonas“), o aplink jį sukasi pasaulis. Iš už Kristaus sklindanti šviesa panaši į Saulės. Tuo Mikelandželas tarsi nori pabrėžti, kad nors visatos centre yra Saulė, vis dėlto tikrasis centras yra Dievas. Šalia esantis Šv. Baltramiejus laiko jo nukankinimo simbolį − nudirtą odą, kurioje galima pažinti Mikelandželo autoportretą. Tai gali būti susiję su neoplatonizmo idėja, kad miręs žmogus išsivaduoja iš savo žemiškojo pavidalo ir išlaisvina savo tikrąją dvasią. Mikelandželo Šv. Baltramiejus − galiūnas, kurio figūra modeliuota pagal kitą antikinę skulptūrą, „Belvederio torsą“. „Paskutinis teismas“ baigia freskų ciklą Siksto koplyčioje − virš paskutinę pasaulio dieną vaizduojančios scenos yra lubose tapytas pranašas Jona (atgimimo simbolis), žvelgiantis į kuriantį pasaulį Dievą.
Freska sulaukė nevienareikšmio vertinimo. Menininkai gyrė jos meninę vertę ir gynė manieristinę stilistiką. Katalikų dvasininkai baisėjosi Siksto koplyčioje vaizduojamais neprideramais nuogais kūnais. Mantujos pasiuntinys Vatikane Sernini ir kardinolas Carafa tarp dvasininkų organizavo akciją ir siekė, kad tapyba būtų sunaikinta. Popiežius Paulius III palaikė menininką. Prasidėjus kontrreformacijai, po Mikelandželo mirties, pagal Tridento susirinkimo reikalavimus freskos nuogybes tapytomis drabužių detalėmis padengė dailininkas Daniele da Volterra. Vėliau buvo planuojama freską apskritai sunaikinti. „Paskutinį teismą“ išgelbėjo Romos Šv. Luko menininkų gildijos kreipimasis į popiežių.
Kiti tapybos darbai
Mikelandželas visuomet save laikė pirmiausia skulptoriumi, o ne tapytoju. Minima, kad besimokydamas pas Domeniką Girlandają, Mikelandželas sukūrė Šv. Antano kankinimų paveikslą pagal Nyderlandų meno graviūrą. (JAV Kimberlio meno muziejus nurodo turintis originalą ). Ankstyviausias tapybos darbas, kuris priskiriamas Mikelandželui, yra „Mančesterio Madona“, sukurta apie 1497 m. Maždaug 1501−1502 m. kurtas „Guldymas į karstą“ − vėlgi nebaigtas darbas, tikriausiai skirtas Šv. Augustino bažnyčiai Romoje. Abu šie darbai ant medžio plokščių dabar yra saugomi Nacionalinėje Londono galerijoje. Vienintelis baigtas ir dokumentuotas paveikslas yra „Doni Tondo“ (arba „Šv. Šeima“), Mikelandželas jį nutapė apie 1506-1508 m. Florencijoje pirklio Agnolo Doni ir jo žmonos Maddalena Strozzi užsakymu. Manoma, kad šio darbo rėmą irgi projektavo Mikelandželas. thumb|right|200px| „[[Doni Tondo“ arba „Šv. Šeima“]]
1529 m. Mikelandželas pabuvojo Feraroje. Prieš išleisdamas Mikelandželą Feraros kunigaikštis paprašė jam sukurti kokį nors darbą. Spėjama, kad šis darbas buvo paveikslas „Leda ir gulbinas“. Paveikslas niekuomet taip ir neatiteko Feraros kunigaikščiui. Pasišaipęs dėl kunigaikščio pasiuntinio meno neišmanymo, Mikelandželas Florencijoje jį išvarė iš dirbtuvių. Vėliau paveikslas atiteko vienam Mikelandželo padėjėjui ir buvo perkeltas į Prancūziją, kur apie 1540 m. pateko į Prancūzijos karaliaus kolekciją Fontenblo pilyje. Paveikslas minimas iki Liudviko XIII laikų, o tada vienas ministras įsakė dėl nepadorumo jį sunaikinti. Spėjama, kad šis įsakymas nebuvo tinkamai įgyvendintas, bet paveikslas jau tuo metu buvo labai pažeistas ir neilgai trukus jokių žinių apie jį neliko (kopija saugoma Nacionalinėje Londono galerijoje, tačiau, spėjama, yra netiksli).
Paskutiniai Mikelandželo tapybos darbai buvo dvi freskos Vatikano Pauliaus koplyčioje (Cappella Paolina). Jas užsakė popiežius Paulius III savo asmeninei koplyčiai. „Šv. Pauliaus atsivertimas“ buvo sukurtas 1542−1545 m., „Šv. Petro nukryžiavimas“ 1546−1550 m. Mikelandželas freskose sutelkė dėmesį į veikėjų veidų išraiškos vaizdavimą. Freskos, tiek amžininkų, tiek vėlesnių vertintojų manymu yra Mikelandželo nesėkmė. Jas visiškai nustelbia freskos Siksto koplyčioje (ture po Vatikano muziejus Siksto koplyčia yra po Pauliaus koplyčios).
Architektūra
Paskutinius 30 savo gyvenimo metų Mikelandželas daugiausia skyrė architektūrai. 1537-1539 m. jis suprojektavo Kampidoljo aikštės Romoje pertvarkos darbus (jiems baigti prireikė dar apie 100 metų), susijusius su antikine raito Marko Aurelijaus statula. Po Antonio da Sangallo (jaunesniojo) mirties 1546 m. Mikelandželas baigė statyti Farnezės rūmus. Be to, nuo 1546 m. jis buvo patvirtintas Šv. Petro bazilikos architektu ir iki 1561 m. sukūrė bazilikos kupolo modelį (pastatytas šiek tiek aukštesnis ir pakeistas 1590 m.). Grįžo prie Bramantės pirminio taisyklingo kryžiaus bazilikos plano varianto (vėlesni architektai vėl grąžino lotyniško kryžiaus planą). Vėliausiais savo metais Mikelandželas sukūrė Romos Pijaus vartus (Porta Pia), pertvarkė buvusias Diokletiano pirtis į Santa Maria degli Angeli e dei Martiri bažnyčios dalis. Kūrė Sforcų koplyčią Santa Maria Maggiore bažnyčioje. Mikelandželo dizainas buvo ir vertinamas, ir jam buvo priešinamasi dėl klasikinių architektūros formų iškraipymo.
Mikelandželo biografai
Mikelandželas tapo geriausiai aprašytu XVI a. menininku. Jau Mikelandželo gyvenimo metu apie jį buvo parašytos dvi biografijos. Pirmąją 1552 m. išleido Mikelandželo mokinys, dailininkas ir architektas Giorgio Vasari. Būdingai sau, Giorgio Vasari pripildė biografiją įvairių anekdotų, bei neslėpė nuosavos pozicijos meno vertinimo klausimais. Giorgio Vasari buvo asmeniškai gerai pažįstamas su Mikelandželu, tačiau jo biografija daugiausia sudaryta iš to, ką Vasari girdėjo iš kitų liudininkų. Mikelandželas palankiai vertino Giorgio Vasari darbą, tačiau, matyt, norėjo patikslinti kai kurias detales. Jis asmeniniu biografu pasirinko kitą savo mokinį, skulptorių Ascanio Condivi. Skirtingai nuo Giorgio Vasari, Ascanio Condivi nebuvo gabiu menininku (pasakojama, kad Mikelandželas beviltiškai jį bandė išmokyti piešti). Ascanio Condivi, taip pat, neturėjo tokio meninių pažinčių rato kaip Giorgio Vasari ir susipažinimo su bendrąja Italijos renesanso kultūra.
1553 m. pasirodžiusią Ascanio Condivi biografiją kai kurie tyrinėtojai linkę vertinti beveik paties Mikelandželo autobiografija. Ascanio Condivi biografijoje, beveik tikra, kad daugelis pasakojamų faktų yra paties Mikelandželo pateikti, todėl ši biografija yra kitų knygų apie Mikelandželą pagrindas. Mikelandželas siekė labiau knygoje išaiškinti kai kuriuos gyvenimo epizodus ir apginti save. Tai apėmė kažkelintą jo santykių su Bramante paaiškinimą ar epizodą, kuriame jis popiežiaus Julijaus II pasiuntinius pasiuntė į pragarą kartu su popiežiumi. Yra neminimi ryšiai su Medičių varžovais − Strozzi gimine (pvz., apie „Doni Tondo“, kuris buvo skirtas Strozzi, biografijoje užsiminta vienu sakiniu, neminint pačių Strozzi). Daugelį faktų, išdėstytų Ascanio Condivi biografijoje, į savo patikslintą 1568 m. biografiją įtraukė Giorgio Vasari. Taip pat, jis į savo knygą įtraukė kai kurias mintis, kuriomis dėstė nuomonę, kad Mikelandželo kūryba savo didumu turėjo destrukcinį poveikį kitų menininkų talentams (ši biografija išleista jau po Mikelandželo mirties).
Mikelandželas ir kiti menininkai
Mikelandželo ryšiai savo gyvenimo meto menininkais nebuvo patys geriausi. Juos temdė paties Mikelandželo nesugyvenamas charakteris, ypač aukšti reikalavimai kitų menininkų kūrybai ir kitų menininkų pavydas. Florencijoje buvo gerai žinomas menininko nepalankumas Leonardui da Vinčiui. Mikelanželas pavadino netikusiu menininku Pietrą Perudžiną. Dėl ko abu teisėsi. 1504 m. Florencijos menininkų komisija balsavo už Mikelandželo „Dovydo“ statulos pastatymo vietos variantą. Leonardas da Vinčis ir Perudžinas balsavo ne už Mikelandželo siūlytąjį. Mikelandželas, tikėtina, tame įžvelgė ne menininkų estetinius sumetimus, o asmeninio nepalankumo pasireiškimą. Kiek vėliau Mikelandželas ir Leonardas dirbo vienoje Sinjoros rūmų salėje konkuruodami vienas su kitu meistriškumu. Dviejų, vienų iškiliausių visų laikų, menininkų susitikimas vienoje siauroje Florencijos gatvelėje baigėsi abipusiais užgauliojimais. thumb|left|160px| „Prakeiktoji siela“, Mikelandželo piešinys (apie 1525, [[Uficių galerija, Florencija)]]
Romoje Mikelandželas nesutarė su architektu Bramante. Kaip ir Mikelandželas, Bramantė buvo pripažintas savo srities meistras Italijoje. Abu menininkai konkuravo dėl popiežiaus Julijaus II dėmesio ir svarbiausios vietos šalia jo. Bramantė buvo laimėjęs konkursą dėl Šv. Petro bazilikos projekto nukonkuruodamas Mikelandželo draugą Giuliano da Sangallo. Mikelandželas buvo įsitikinęs, kad Bramantė, susimokęs su savo draugu Rafaeliu, bandė jį sumenkinti ir priversti palikti Romą. Tai susiję su tuo, kad Bramantė pasiūlė popiežiui pavesti freskas Siksto koplyčios lubose atlikti Mikelandželui. Tuo metu Romoje neprilygstamu freskų meistru buvo laikomas Rafaelis, o Mikelandželas niekuomet nedirbo prieš tai freskos technika. Mikelandželo supratimu, Bramantė ir Rafaelis tikėjosi, kad šio užsakymo teks jam atsisakyti, o jeigu ir neatsisakys, vis tiek nesugebės jo atlikti. Atidengus pusę Siksto koplyčios lubų freskų, Mikelandželas susilaukė daug pagyrimų iš popiežiaus. Bramantė, labai pagyręs freskas, kartu pasiūlė, kad likusią dalį lubų nutapytų Rafaelis. Mikelandželo pykčiui nebuvo ribų. Jis prie popiežiaus užsipuolė Bramantę prikišdamas jo klaidas Šv. Petro bazilikos projekte. Šiuo metu manoma, kad Bramantės sąmokslo teorija buvo labiau paties Mikelandželo antipatijų ir įtarumo pasekmė, negu turėjo realų pagrindą. Vienintelę priežastį nurodo biografas Ascanio Condivi. Anot jo, Bramantė, norėdamas prisidurti prie užmokesčio už darbus Šv. Petro bazilikoje, užsakinėjo pigesnes ir mažiau kokybiškas medžiagas. Popiežius nieko nesuprato, tačiau Mikelandželas gerai žinojo statybų niuansus ir galėjo nurodyti tokį lėšų pasisavinimą.
thumb|right|180px| „Kleopatra“, Mikelandželo piešinys (apie 1533, [[Uficių galerija, Florencija)]] Nekokie santykiai su Bramante Mikelandželą nuteikė nepalankiai savo didžiojo konkurento Romoje Rafaelio atžvilgiu. Vienąkart Mikelandželas parašė apie Rafaelį pagarsėjusią frazę: „viską, ką jis žinojo apie meną, tą išmoko iš manęs“. Vėlesni Mikelandželo laiškai visgi rodo kur kas palankesnį požiūrį į Rafaelį. Florencijoje Mikelandželas mokėsi iš Mazačo freskų Brankači koplyčioje. Giorgio Vasari liudija, kad jis buvo geros nuomonės apie Džentilės da Fabrijano kūrybą. Aukštai vertino Lukos Sinjorelio talentą. Tai matyti iš Sinjorelio freskų Orvjeto katedroje „Pašventintieji rojuje“ ir „Prakeiktieji pragare“, kurių įtaka jaučiama Siksto koplyčios freskose. Iš amžininkų Mikelandželas palankiai vertino Andrėja del Sartą. Su Sebastianu del Pjombu buvo pažįstamas asmeniškai ir padėjo jo projektuose, kurdamas piešinius. Mirus Bramantei (1514) ir Rafaeliui (1520), Mikelandželas nebeturėjo rimtų konkurentų dėl iškiliausio gyvenančio menininko vardo. 1545 m. Mikelandželas ir Giorgio Vasari aplankė į Romą atvykusį Ticianą. Manoma, kad paveikslas, ties kuriuo Ticianas tuo metu dirbo, buvo „Danaja“ (Kapodimontės muziejaus variantas). Po apsilankymo Mikelandželas apgailėjo, kad Ticianas iš pat pradžių Venecijoje nesimokė piešti pagal florentietiškus metodus, nes pati gamta yra apdovanojusi Ticianą gyvu talentu ir jis būtų galėjęs tapti pačiu geriausiu tapytoju.
Leidiniai apie Mikelandželą lietuvių kalba
Pirmuoju leidiniu apie Mikelandželą Lietuvoje tapo 1928 m. išleistas Romeno Rolano biografinis romanas „Mikolo Angelo gyvenimas“, kuriame vartojamas tiesiogiai adaptuotas į lietuvių kalbą Mikelandželo vardas. Vertėjas − Juozas Sužiedėlis. Vėliau pasirodė koreguoti šio vertimo leidimai 1963 ir 1995 m.
Konduktorius (laivynas)
Istorija
1902 m. rugpjūčio 3 d. Jūrų ministerijos įsakymu Nr. 141 buvo patvirtintas Laivyno konduktorių nuostatas (Положение о кондукторах флота), kuris žymiai praplėtė konduktorių laipsnio suteikimo rėmus. Konduktoriams buvo priskirti: Didžiuosiuose laivuose vyresnieji bocmanai buvo laivų vyresniųjų karininkų padėjėjai, jie buvo vyriausi iš visų laivo konduktorių.
Konduktorių tarnavimo trukmė galėjo siekti 25 metus.
1917 m. konduktorių laipsnis buvo panaikintas.
Urbankai (Mazovijos vaivadija)
Urbankai  – kaimas Lenkijos rytuose, Bielanų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Teisynas
thumb|100px|[[Hamurapio teisynas]] Teisynas – oficialus rašytinis teisės normų rinkinys sąvado forma, turintis teisinę (įstatymo) galią, todėl privalomas atitinkamų teisės santykių subjektams. Nuo paprasto (teisės) rinkinio skiriasi savo privalomumu (galia), oficialumu, kadangi yra viešai paskelbtas kompetentingų asmenų – valdovų, valstybinių institucijų, kitų organizacijų (Bažnyčios ar kt.).
Teisynas – nebūtinai rinktinė tik galiojančių (paprotinės teisės normų), tačiau jis gali būti ir naujai priimamų taisyklių, įstatymų rinkinys (pvz., vad. Barbarų tiesos – Salijų tiesa, Burgundų tiesa ir kt.). Be to teisynas skelbtas nebūtinai spausdinto dokumento (kaip koks nors sąvadas) forma – senovėje jie buvo kaldinami ant akmens, ankstyvųjų Viduarmžių teisynai – rašyti ranka (manuskriptai), nes tik XV a. antroje pusėje buvo išrasta spauda (1455 m. lapkričio 6 d. Gutenbergas išspausdino Bibliją).
Jei oficialiai priimtas teisės sąvadas turi įstatymo galią, jis yra vadinamas teisynu; jei įstatymiškai privalomas teisynas yra sudarytas ne tik suvedant atskiras teisės normas į vieningą visumą, bet ir sistematizuojant teisę, – kodeksu.
Istorija
thumb|100px|Civilinės teisės sąvadas. 1583 m. leidimas Pirmųjų teisynų teisės technika buvo netobula, jie atspindėjo primityvią senųjų laikų teisę. Seniausias (žinomas, išlikęs) rašytinis teisės šaltinis – Urnamo teisynas, parašytas šumerų kalba apie 2100 m. pr. m. e. karaliaus Ur-Nammu arba jo sūnaus Šulgi pavedimu. Kiti senovės teisynai – Lipit-Ištar teisynas, sudarytas Mesopotamijoje apie 1930 m. pr. m. e., Hamurapio teisynas, priimtas Babilono valdovo Hamurapio (1728 m. pr. m. e. – 1686 m. pr. m. e.). Šie teisynai nebuvo teisės kodeksai modernia prasme, o paprasti taisyklių rinkiniai (juos paskelbimas – ne kodifikacija, o teisėkūros išraiška).
530 m. Rytų Romos imperatorius Justinianas pavedė teisininkui Tribonianui, į komisiją įtraukiant dar 16 teisės žinovų, surinkti bei susisteminti galiojančią teisę. Taip gimė Civilinės teisės sąvadas (Corpus iuris civilis) – pirmoji kodifikacija.
Pilnytis
Pilnytis (Pilvytis, Pilunitus, Pilunytis, Piluvytis, Pilunytis) – prūsų turto ir pertekliaus dievas. Pilnytis dažniausiai minimas kartu su kitais derlingumo, sveikatos, vaisingumo dievais Puškaičiu, Patrimpu ir Aušautu.
Pilnytį mini Jonas Maleckis (1563 m.), Jonas Lasickis (1615 m.), Jonas Bretkūnas (1588 m.), „Sūduvių knygelė“, Matas Pretorijus (XVIII a.). Pastarasis Pilnytį priskiria prie „darbinių dievybių“, bet ne visuomet skiria nuo kitų panašių dievų, pavyzdžiui, Žemynos, Žemėpačio. Kiti autoriai jį lygino su romėnų Cerera bei Plutonu. Šaltiniuose teigiama, kad Pilvytis padaro žmones turtingus, pripildo jų daržines.
G. F. Štenderis ir J. Langė Pilnytį suskaidė į dvi dievybes: Pilnytį – turtingumo dievą – lygino jį su graikų Plutu ir Pelviksą – vandenų, pelkių, liūnų dievą – lygino su romėnų Portunu.
Ogulai
Ogulai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Balstogės Čarnos valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Lakšteliai
thumb|[[Šalninė guotė|Šalninės guotės lakšteliai]] Lakštelių tipai|thumb|500px|left Lakšteliai – aplink grybo vaisiakūnio kotą spinduliškai išsidėstę ploni lapeliai, esantys lakštabudinių kepurėlės apatinėje pusėje. Jie gali būti laisvi, t. y. nepriaugę prie koto, taip pat prisegtiniai, priaugtiniai, nuaugtiniai arba įlenktiniai ir snapeliniai. Be to, lakšteliai gali būti tarpusavyje sujungti lakšteliukais arba šakoti. Lakšteliai būna tankūs arba reti.
Lakšteliukai – lakšteliai, kurie yra ryškiai trumpesni už įprastus lakštelius ir yra įsiterpę tarp ilgesnių lakštelių.
Literatūra
Etorė Bielis. Grybai. Mūsų knyga, 2004, ISBN 9955-573-65-1
キノコの部位
Charkovo Metalist stadionas
Metalisto stadionas yra futbolo stadionas Charkove, Ukrainoje. Turi 28 633 sėdimas vietas. Namų rungtynes žaidžia Metalìst Harkìv futbolo klubas. Stadione vyko Euro 2012, sužaistos 3 grupių etapo rungtynės.
Istorija
Statybos darbai prasidėjo 1925 m. Anastaso Mikojano nurodymu. Stadionas buvo atidarytas 1926 m. rugsėjo 12 d. ir pavadintas „Traktor“. Iki karo pervadintas į „Dzerzhynets“. Nuo 1967 m. vadintas „Metalist“.
Stadionas buvo atidarytas po renovacijos 2009 m. gruodžio 5 d., švenčiant Oleksandro Jaroslavskio, Metalist Kharkiv futbolo klubo prezidento, penkiasdešimtmetį.
Sąvadas
Sąvadas – oficialus rinkinys, suvestinė, vienodos rūšies duomenų, dokumentų rinktinė. Pagal turinį gali būti:
Sąvadas sudaromas renkant, sisteminant kokią nors informaciją, apdorojant vienos rūšies duomenis. Sudarytas rinkinys naudojamas kaip duomenų bazė, atskaitos taškas tolesnei dalykinei veiklai, palengvinant darbą su atitinkama informacija arba jos ieškant. Operavimas viename dokumente surinktomis taisyklėmis nereikalauja papildomų išteklių, ieškant atitinkamos srities (informacijos) šaltinių.
Rūšys
thumb|140px|[[Civilinės teisės sąvadas. Institucijos ir Digestai. Išleido Gothofredus, 1583 m.]]
Adis Abeba
Adis Abeba (amh. አዲስ አበባ, Āddīs Ābebā; „Naujoji gėlė“ ) – miestas Etiopijos centrinėje dalyje, didžiausias šalies miestas ir jos sostinė.
Tai šalies verslo, gamybos ir kultūros centras. Miestas yra plynaukštėse, maždaug 2440 m virš jūros lygio, apsuptas nedidelių kalvų. Jame susikerta daug magistralinių kelių iš visos šalies, čia yra oro uostas, geležinkelio terminalas į Džibutį, esantį Adeno įlankoje.
Mieste išvystyta spaudos ir leidybos pramonė, avalynės ir drabužių gamyba, asbesto ir metalų apdirbimas, maisto perdirbimas, cemento ir faneros gamyba. Amatų pramonėje gaminama odos dirbiniai, metalo ir tekstilės gaminiai. Merkato (Mercato) turguje miesto vakarinėje dalyje klesti prekyba žemės ūkio produktais iš visų šalies regionių – kava, kakava, pieno produktais.
Adis Abeba gražiai apželdinta, ypač eukaliptais, joje daug plačių gatvių. Šiuolaikiniai daugiaaukščiai namai stovi greta tradicinių vieno – dviejų aukštų namelių. Dėl aukštikalnių miestas turi švelnų, malonų klimatą. 1950 m. įkurtas Adis Abebos universitetas, yra muzikos ir meno mokyklų, mokslo institutų. Mieste yra Afrikos vienybės organizacijos, JTO Afrikos ekonomikos komisijos būstinės, čia vyksta daug svarbių tarptautinių konferencijų.
Daug turistų dėmesio susilaukia aštuoniakampė Šv. Jurgio krikščionių koptų katedra, pastatyta 1896 m., taip pat modernioji Afrikos halė su vitražo langais, Meneliko II rūmai, muziejai (meno, archeologijos, etnologijos ir kt.).
Istorija
Adis Abeba yra istoriniame Etiopijos regione – Ševoje. Ševos karalystė daugybę kartų keitė savo sostines, ir paskutinioji jos sostinė buvo Adis Abeba, pradėta statyti 1886 m. vietoje tuometinio mažo Finfinės (Finfinnie) miestelio. Kuomet Ševos karalius Menelikas II 1889 m. tapo visos Etiopijos imperatoriumi, Adis Abeba tapo visos imperijos sostine.
1936 m. italai užėmė miestą. Tapo Italijos Rytų Afrikos sostine, o 1941 m. sąjungininkai miestą išvadavo ir perdavė Etiopijai. Po Antrojo pasaulinio karo miestas ėmė sparčiai augti.
Skuodo mūšis
Skuodo mūšis – žemaičių ir Vokiečių ordino livoniškosios šakos kariuomenių mūšis, kuris įvyko 1259 m. prie Skuodo. Tai vienas didesnių žemaičių mūšių su kryžiuočiais, įvykusių iki Durbės mūšio. miniatiūra|180px|left|Vienas iš stogastulpių mūšio vietoje
Žemaičių kariuomenę (pasak Eiliuotosios Livonijos kronikos, ją sudarė apie 3000 žmonių), grįžtančią su grobiu iš Kuršo, pasivijo Livonijos kryžiuočių kariuomenė (Kuldygos pilies įgula, Vokietijos, vietos vokiečių riteriai ir nuo jų priklausomi kuršiai). Žemaičiams greičiausiai vadovavo kunigaikštis Alminas, Livonijos kariuomenei – komtūras Bernardas Harenas. Livonijos ordinas mūšį pralaimėjo; žuvo 33 Vokiečių ordino riteriai, daug eilinių karių. Tokia mūšio baigtis paskatino žiemgalius 1259 m. sukilti prieš Vokiečių ordiną. Jie išvarė iš savo žemių Vokiečių ordino ir Rygos arkivyskupo skirtus viršininkus.
Įamžinimas
Skuodo mūšio spėjamoje vietoje, Luknių kaime šalia kelio, pasodintas atminties ąžuolynas, įrengta atokvėpio vieta, informacinis stendas. Vieta paženklinta trimis liaudies meistrų sukurtais stogastulpiais.
Gugių piliakalnis
Gugių piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 27115; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1768) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Gugių kaime, Dusetų seniūnija. Pasiekiamas plentu Sirotiškėse už sankryžos pavažiavus 550 m, pasukus į kairę pietvakariuosna Pempių link ir pavažiavus 1 km laikantis dešinės – yra 150 m į kairę vakarų kryptimi nuo menko lauko keliuko, jam išlindus iš miško į dirvoną.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 35x20 m dydžio, 1 m aukštesne rytine dalimi. Joje rasta akmeninių kirvių. Šlaitai vidutinio statumo - statūs, iki 20 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja.
Tyrimai
1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 15700 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 574700 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Mantaičiai
Mantaičiais vadinami kaimai:
Eisaku Sato
Eisaku Sato (, 1901 m. kovo 27 d. – 1975 m. birželio 3 d.) – Japonijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas (1964–1972 m.), įvairių ministerijų ministras. Tai antras ilgiausiai ministro pirmininko pareigas ėjęs asmuo pokarinėje Japonijos istorijoje (po Šinzo Abės).
Biografija
Sato gimė 1901 m. Tabusės mieste, Jamaguči prefektūroje. Jis buvo jaunesnis Nobusukės Kiši (taip pat Japonijos ministro pirmininko) brolis. Mokėsi Tokijo imperatoriškajame universitete (dabartinis Tokijo universitetas), baigęs dirbo specialistu Geležinkelių ministerijoje. 1926 m. vedė Hiroko, su kuria susilaukė dviejų vaikų: Riutaro ir Šindži.
Po Antro pasaulinio karo tapo Transporto ministerijos administracijos viceministru, 1948 m. – vyriausiuoju vyriausybės sekretoriumi Šigeru Jošidos administracijoje. 1949 m. pirmą kartą išrinktas į parlamentą kaip Demokratinės liberalų partijos, o nuo 1955 m. – kaip Liberalų demokratų partijos narys. Užėmė įvairiais pareigas vyriausybėje: buvo Ryšių ministerijos ministru, Statybų ministerijos ministru, Finansų ministerijos ministru, Tarptautinės prekybos ir pramonės ministerijos ministru.
1964 m. pralaimėjo partijos prezidento rinkimus Hajatui Ikedai. Pastarasis buvo išrinktas šalies ministru pirmininku, tačiau vos po kelių mėnesių atsistatydino dėl prastos sveikatos. Sato užėmė jo vietą ir išliko ministro pirmininko poste aštuonerius metus. Jis vadovavo 61-ajam, 62-ajam ir 63-iajam ministrų kabinetui, atitinkamai nuo 1964 m. lapkričio 9 d. iki 1967 m. vasario 17 d., nuo 1967 m. vasario 17 d. iki 1970 m. sausio 14 d. ir nuo 1970 m. sausio 14 d. iki 1970 m. liepos 7 d.
Sato vadovavimo metu Japonija pradėjo derybas ir 1965 m. pasirašė santykių atnaujinimo su Pietų Korėja sutartį. 1972 m. pasiekė, kad JAV Japonijai sugrąžintų Okinavą ir kitas Riūkiū salas, nepaisant jų svarbos Amerikai Vietnamo karo metu. Nors salose išliko daug karinių JAV bazių, Sato laikėsi principo, kad jose nebūtų gaminami ir laikomi branduoliniai ginklai.
Vidaus politikoje Sato inicijavo įstatymą, kuris reikalavo iš universitetų griežtesnės studentų veiklos priežiūros, taip sustabdydamas septintajame dešimtmetyje vykusius plataus masto studentų protestus. Taip pat siekė sureguliuoti žemės ūkio politiką, subsidijų sistemą.
Ilgas Sato vadovavimas buvo įmanomas jam palankių aplinkybių dėka. Tuo metu Japonijos ekonomika sparčiai augo, didėjo gyventojų atlyginimai, šalyje tvyrojo optimistinės nuotaikos dėl ateities. Partijos viduje Sato neturėjo stiprių varžovų, jo frakcija ilgą laiką išliko dominuojanti. Sato pozicijos silpnėjimą iššaukė daugiausiai pokyčiai už Japonijos ribų, ypač JAV užsienio politika. 1971 m. birželį prezidentas Ričardas Niksonas be išankstinio pranešimo apsilankė Kinijoje, o rugpjūtį atrišo dolerį nuo aukso ir padidino importo muitus. Tai iššaukė JAV ir Japonijos disputą dėl prekybos ir užsienio politikos krypties, o 1972 m. Sato buvo priverstas užleisti ministro pirmininko postą Kakuei Tanakai.
Už pastangas išlaikyti Japoniją nebranduoline valstybe ir taikios politikos vystymą, 1974 m. Sato gavo Nobelio taikos premiją.
Didysis Balkanas
Didysis Balkanas  – kalnagūbris Turkmėnistano vakaruose. Pietryčiuose Uzbojaus sausvage atskirtas nuo Mažojo Balkano ir Kopetdago vakarinių pakraščių. Vakaruose priartėja prie Kaspijos jūros. Ilgis ~70 km, plotis 20 km. Aukštis iki 1880 m (Arlano k.). Sudarytas daugiausia iš smiltainio ir klinties.
Vyrauja druskių–pelynų dykumos, aukščiau 800 m – pusdykumės ir kalnų stepės. Didžiojo Balkano papėdėje yra Nebit Dago naftos verslovės.
Aleja
Aleja – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Kupiškio rajone, Noriūnų seniūnijoje, Adolinavos pelkėje, apie 9 km į pietus nuo Noriūnų, 5 km į rytus nuo Subačiaus, 13 km į pietvakarius nuo Kupiškio, Alojos telmologinio draustinio teritorijoje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,47 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 91,2 m. Ežeras telkšo apie 20 ha pelkėje, Varškių-Navikų miške. Pietiniu pelkės pakraščiu prateka Alejos upelis (Viešintos intakas).
Ežeras sparčiai anka. Aplinkui durpynai.
Vandenvardis Alejà kildinamas iš žodžio alėti („tekėti, varvėti“).
Gėgė (ežeras)
Gėgė – ežeras vakarų Lietuvoje, Pagėgių savivaldybėje, apie 4,5 km į pietus nuo Rukų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,99 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 3,1 m. Krantai žemi. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Pietuose kanalu jungiasi su Sennemunės ežeru. Šiaurėje išteka upelis link Gėgės upės.
Ganiklis
Ganiklis – lietuvių ganyklų ir piemenų dievas, minimas tik Motiejaus Strijkovskio (1582 m.).
Strijkovskis jį mini kaip Goniglis Dziewos ir rašo, kad jam žmonės aukojo arklių, jaučių, ožių ir kitų gyvulių sėklides, degindami juos ant didelių akmenų kalbėdami: „Kaip šis akmuo kietas, nebylus ir nepajudinamas, taip, o dieve Ganikli, vilkai ir visi plėšrūs žvėrys tegul nepasijudina, kad mūsų gyvuliams, tau pavestiems, kenkti negalėtų“. Gyvulių išginimo dieną Ganikliui aukodavo ėriukus, veršiukus ir kt. gyvulius. Autorius Ganiklį prilygina antikiniams faunams ir satyrams.
Teonimas kilęs nuo žodžių ganyti, ganykla.
Vantuchai
Vantuchai  – kaimas Lenkijos rytuose, Bielanų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į vakarus nuo Bielanų, apie 9 km į pietus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 83 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Teisės sąvadas
thumb|130px|[[Civilinės teisės sąvadas. Institucijos ir Digestai]] Teisės sąvadas, teisės rinkinys (, teisiaknygė) – teisės normų (įstatymų, teisės aktų) rinkinys, išdėstytas viename dokumente (sąvadas), rašytinis teisės šaltinis.
Teisės sąvadas sudaromas tvarkant teisę (teisės aktus), ją sisteminant (kodifikacija). Nuo teisės rinkinio teisės sąvadas skiriasi savo oficialumu: privatūs rinkiniai nebuvo oficialūs dokumentai, jais remtasi kaip papildomais šaltiniais (jei apskritai teisės taikymo veikloje patekdavo į taikymo sritį). Jei teisės sąvadas turi įstatymo galią, jis vadinamas teisynu; jei įstatymiškai privalomas teisynas yra sudarytas ne tik suvedant atskiras teisės normas į vieningą visumą, bet ir sistematizuojant teisę, – kodeksu.
Corpus iuris
thumb|130px|[[Digestai. 1581 m.]] Pirmasis oficialus teisės sąvadas – imperatoriaus Flavius Justinianus potvarkių (įsakymų) rinkinys 529 m. Codex vetus, kurį sudarė to meto 10 iškiliausių teisininkų komisija (nariai – Tribonianas, Theophilus ir kt.). Sudarius Kodeksą, 530 m. Justinianas pavedė teisininkui Tribonianui, įtraukiant dar 16 teisės žinovų, išrinkti taip pat ir tinkamą medžiagą iš to meto teisininkų raštų (veikalų). Taip atsirado Pandektos (arba Digestai), pažodžiui – visą (t. y. teisę) apimantis (rinkinys).
Teisės sąvadas kaip terminas (corpus juris) ir kaip rinkinio forma paplito nuo XII a., kai „teisės kūnas“ (į vieningą visumą suvesti Rytų Romos imperatoriaus Justiniano įstatymai pradėti išsamiai tirti, be kurių, valdant imperatoriui, buvo surinkta ir kita teisės materija į keletą teisės rinkinių (pavadintų bendrai Corpus iuris civilis).
Kitas vienas reikšmingiausių sąvadų – Kanonų teisės sąvadas (''Corpus iuris canonici), Romos katalikų bažnyčios teisynas, kurio ištakos siekia 1140 m. (Nesuderinamų kanonų harmonija arba Graciano dekretas).
Teisės rinkiniai
thumb|220px|Raštininkas [[Eike von Repgow, Oldenburgo saksų veidrodis]] Vėlesni teisės sąvadai – privačiai sudarinėti paprotinės teisės rinkiniai, kuriuose Viduramžiais bei ankstyvaisiais Naujaisiais laikais buvo užrašoma galiojanti – paprotinė, atitinkamo valdovo – teisė, teismų sprendimai.
Pirmasis Angloamerikiečių teisės tradicijos arba precendentų teisės ištakų rašytinis šaltinis, teisės rinkinys yra tarp 600–900 m. užrašyti Teisėjų įstatymai (Brehon Laws) Airijoje. Pirmasis parlamentinės teisės rašytinis šaltinis – islandų Grágás, Islandijos teisės rinkinys, kuriame Altingo pavedimu buvo užrašyta galiojanti Islandijos teisė (rinkinys sudarytas 1117–1118 m. žiemą).
Kartais į rinkinius buvo įtraukiami ir pusiau moksliniai tekstai, romėnų teisės recepcijos laikotarpio raštai, kuriuose buvo fiksuojama ir romėnų teisė. Pirmasis rinkinys, kuriame vokiečių kalba užrašyta romėnų teisė – apie 1436 m. sudarytas Klagspiegel (autorius – Schwäbisch Haller miesto raštininkas Conrad Heyden.
Taip pat buvo svarbu surinkti tam tikros teisinės bendrijos, korporacijos (pvz., miesto) teisę, suteiktas teises, privilegijas, (jurisdikcinius ir kitokius) imunitetus. Pirmasis miestų teisės rinkinys – privačiai sudarytas Mühlhäuser Reichsrechtsbuch (apie 1200 m.).
Rinkinių paskirtis buvo praktinė – fiksuoti galiojančią teisę. Kadangi jie atspindėjo to meto teisę, todėl buvo pavadinti „veidrodžiais“ ; tokių rinkinių tradicijos pradžią žymi Saksų veidrodis (Sachsenspiegel), 1220–1235 m. Kiti veidrodžiai – Tiūringų veidrodis (Thüringer Spiegel), Frankų veidrodis (Frankenspiegel), Vokiečių veidrodis (Deutschenspiegel).
Tokie teisės rinkiniai Viduramžiais buvo manuskriptai, ranka parašyti dokumentai. Pradžioje dauginti perrašant vieno rinkinio tekstus į kitą. Taip atsirado keli variantai. Pavyzdžiui, Saksų veidrodis išliko kaip Heidelbergo saksų veidrodis (Heidelberger Sachsenspiegel, apie 1300 m.), Oldenburgo saksų veidrodis (Oldenburger Sachsenspiegel, 1336 m.). Pirmasis išspausdintas teisės rinkinys – 1509 m. Laienspiegel, kurį sudarė Nördling miesto raštininkas Ulrich Tengler.
Rinkinius sudarydavo vienuolynų raštininkai, (miestų, feodalinių korporacijų) viešosios administracijos valdininkai, kadangi jie dirbdavo, saugodavo arba kaupė atitinkamus tekstus. Pagal išsilavinimą ir pareigybes tokie skriptoriai būdavo nebūtinai teisininkai.
Privačiai sudaryti teisės rinkiniai pradžioje neturėjo privalomosios (teisinės) galios, tačiau žymi dalis vėliau įgijo svarbą (pvz., Graciano dekretas, Saksų veidrodis), bent jau fakultatyvinę reikšmę kaip pagalbiniai šaltiniai teisės taikymo ir administracinėje veikloje.
Modernieji teisės sąvadai – ištisi teisynai, vėliau – sudėtingos struktūros teisės aktai (kodeksai), kuriuose išdėstyta susisteminta galiojanti teisė. Tokie teisės sąvadai nuo priėmimo momento įgijo įstatymo galią, jei juose nebuvo nurodyta kita įsigaliojimo data.
Corpus Juris
(Ypač vėlyvaisiais) Viduramžiais bei Naujaisiais laikais atsirado nemažai įvairių teisės sąvadų, vad. „teisės kūnų“ (Corpus Juris), kuriuose buvo fiksuojama tam tikroje teritorijoje galiojanti arba nacionalinė teisė (pvz., vokiškai kalbančiose valstybėse kaip Austrija, Vokietija, Prūsija). „Teisės kūnais“ taip pat vadinti ir sistematizuoti teisynai (kodeksai), kiti įstatymų rinkiniai. Rusijoje galiojantys įstatymai buvo išleidžiami itin didelės apimties pavidalu (pvz., 1832 m. Rusijos imperijos įstatymų sąvadas).
thumb|220px|Imperatoriaus rinkimai. Heidelbergo [[saksų veidrodis. Apie 1300 m.]] Kiti Corpus Juris (sąvadai):
Gailiūnai (Raseiniai)
Gailiūnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Girkalnio.
Ežerėlio seniūnija
Ežerėlio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno rajono savivaldybėje, apimantis Ežerėlio miestą.
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 5 seniūnaitijos:
Dygliuotoji pereskija
Dygliuotoji pereskija (Pereskia aculeata) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalas, turintis besidriekiantį ar laipiojantį iki 10 m ilgio dygliuotą stiebą. Žiedai stambūs, iki 5 cm, kremiškai geltoni su rožiniu atspalviu iš vidaus. Lapai 4-11 cm ilgio ir 1,5-4 cm pločio.
Auga Brazilijoje, Urugvajuje, Argentinoje. thumb|left|210px|Dygliuotoji pereskija
Nukleoidas
miniatiūra|330px|dešinėje|Prokariotinių ir eukariotinių ląstelių sandaros palyginimas Nukleoidas – prokariotų ląstelės citoplazmoje esantis regionas, kuriame yra genetinė informacija. Nukleoido DNR išsidėsčiusi netvarkingomis spiralėmis ir jos gali būti daug kopijų. Skirtingai nei eukariotinėse ląstelėse, kur DNR yra sienelės ribojamo branduolio chromosomose, nukleoidas nėra atskirtas nuo citoplazmos jokiu apvalkalu.
Taip pat skaitykite Bakterijos sandara.
Čikaga
Čikaga  – trečiasis pagal dydį JAV miestas, esantis šiaurės rytų Ilinojaus valstijoje. Ribojasi su Indianos šiaurės vakarų siena ir Mičigano ežero pietvakarių pakrante. Čikagos miestas 1833 m. buvo įkurtas prie Čikagos upės. Dėl labai patogios geografinės padėties greitai tapo svarbiu pramonės ir transporto centru. Beveik visas pats Čikagos miestas be priemiesčių yra Kuko apygardoje; tik Čikagos O'Haro tarptautinis oro uostas yra Du Peidžo apygardoje. Per 150 metų daugiau nei šimtas priemiesčių įsikūrė aplink Čikagą. Čikagoje, kartu su priemiesčiais ir 9 aplinkinėmis apygardomis, metropolinėje teritorijoje gyvena 9,5 milijono gyventojų (2016 m.) 6856 km² plote. Miesto dangoraižiai, vietinis maistas, politinės tradicijos ir sporto komandos yra vieni labiausiai atpažįstamų simbolių.
Pavadinimas
Indėnai potavatomiai pelkes, kurių vietoje vėliau iškilo Čikaga, vadino shikaakwa. Jų kalboje tai reikštų „laukiniai svogūnai“ arba „česnakai“. Europiečiai keliautojai perėmė šį vietovardį ir apylinkėse tekančiai upei davė Chetagu arba Shikago vardą. Pirmą kartą miesto vardą, kaip Checagou, savo memuaruose 1679 m. pavartojo Robert de LaSalle.
Čikaga žinoma dar tokiomis pravardėmis – Antrasis miestas, Vėjų miestas, Plačiapetis miestas.
Istorija
miniatiūra|kairėje|Čikaga apie 1907 m. Jean Baptiste Pointe du Sable buvo pirmas žinomas nevietinis gyventojas, kuris sukūrė prekybinį postą apie 1770 m. 1795 m. JAV valdžia įsigijo žemės šioje apylinkėje, kurioje pastatė tvirtovę. 1803 m. kariuomenė įrengė Fort Dearborn tvirtovę, išsilaikiusią iki 1812 m. Pagal 1804 ir 1833 m. sutartis, vietiniai indėnai išsikraustė ir oficialiai miestelis buvo įkurtas 1833 m. rugpjūčio 12 d. prie Čikagos upės. Miesto statusą gavo 1837 m. kovo 4 d. ir amžiaus viduryje ėmė sparčiai plėstis. Miesto plėtrą paskatino 1838 m. nutiestas pirmasis geležinkelis, taip pat 1848 m. baigta Ilinojaus ir Mičigano kanalo statyba, kuris sujungė sujungė Mičigano ežerą (per Čikagos upę) su Ilinojaus upe (gana toli nuo Čikagos miesto); šis kanalas buvo uždarytas 1933 m. Čikaga labai greitai augo ir tapo svarbiu pramonės ir transporto centru JAV centrinėje dalyje. XIX amžiuje Čikagos plėtrą toliau lėmė tiesiami geležinkeliai, kuriais gabentos prekės ir keleiviai. Dėl gero vandens susisiekimo su Didžiaisiais ežerais, Misisipės upės kanalais ir Ilinojaus, ir kitomis upėmis, Čikaga tapo svarbiu ir laivų uostu. Tai leido plėtoti gyvulių ūkius ir mėsos pramonę. Čikagos pietinėje dalyje įsikūrė viena didžiausių pasaulyje mėsos perdirbimo įmonė „Union Stock Yards“. 1871 m. įvyko vadinamasis Didysis Čikagos gaisras, sunaikinęs didesnę miesto dalį (apie 10 km²) ir palikęs daugiau nei 100 tūkst. žmonių benamiais, tačiau miestas greitai atsistatė.