cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Medininkų žemė
Istoriniai šaltiniai
Medininkų žemė minima XIV a. pradžioje Petro Dusburgiečio Prūsijos žemės kronikoje, XIV a. pabaigoje Vygando Marburgiečio kronikoje, Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose.
Geografija
Medininkų žemę sudarė Karklėnų, Laukuvos, Medininkų, Šiauduvos, Tverų valsčiai (dab. Plungės, Šilalės ir Telšių rajono savivaldybės), kurių gyventojai susivienijo kovai su Vokiečių ir Livonijos ordinų agresija. Svarbiausia pilis buvo Medvėgalis, centras – Medininkai.
Istorija
Medininkų žemė ordinų riterių buvo puolama 1314 m., 1316 m., 1320 m. (Medininkų mūšis), 1329 m. (Medvėgalio gynyba), 1355 m., 1370 m., 1381 m., 1389 m., 1399 m. Medininkų žemės atstovai 1390 m. dalyvavo žemaičiams sudarant sutartį su Vokiečių ordinu ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Vytautu. Medininkų žemės valstiečiai dalyvavo 1418 m. Žemaitijos valstiečių sukilime.
Kaip administracinis vienetas XV a. antroje pusėje žemė iširo. Medininkų žemės pavadinimas išnyko XVI a.
Kepler-619 b
Kepler-619 b yra Neptūno tipo dujinė milžinė; jos masė siekia 10,1 Žemės masės, o spindulys – 0,282 Jupiterio spindulio (3,2 Žemės spindulio ). Apie Kepler-619 žvaigždę ši egzoplaneta apskrieja per ~5,4 paros.
Baltasis ibis
Baltasis ibis (Eudocimus albus) – irklakojinių paukščių (Pelecaniformes) būrio, ibinių (Threskiornithidae) šeimos, rožinių ibių (Eudocimus) genties paukštis. Artimiausia genetiškai rūšis yra raudonieji ibiai (Eudocimus ruber), su kuriais Venesueloje kryžminasi. Dalies mokslininkų šios dvi rūšys laikomos vienos rūšies porūšiais.
thumb|left|250px|Baltasis ibis skrydyje thumb|left|250px|Baltasis ibis thumb|right|250px|Baltasis ibis
Išvaizda
Balto plunksnų apdaro paukščiai. Sparnų gale yra juodos plunksnos, kurios matyti tik išskleidus sparnus ar skrydyje. Akys ryškiai melsvos. Snapas ilgas, lenktas, raudonai oranžinis. Kojos ilgos, raudonai oranžinės. Pateles nuo patinų atskirti yra sunku, nes jų plunksninis apdaras yra vienodas, bet patinai yra truputį stambesni, o jų snapas ilgesnis ir tvirtesnis.
Vidutinio dydžio paukščiai. Atlikus baltųjų ibių tyrinėjimus pietinėje Floridoje, buvo nustatyti jų kūno išmatavimai. Šios populiacijos patinų vidutinis kūno svoris nuo 872,9, iki 1,261 g, vidutinis – 1,036,4 g. Patelių kūno svoris nuo 592,7, iki 861,3 g, vidutinis – 764,5 g. Suaugusių abiejų lyčių paukščių kūno ilgis 53-70 cm. Sparno ilgis 20,5–31 cm, abiejų išskleistų sparnų skersmuo 90-105 cm. Uodega 9,3–12,2 cm, čiurna 6,75–11,3 cm, viršutinės snapo dalies ilgis 11–16,9 cm.
Ką tik išsiritę iš kiaušinio jaunikliai yra apaugę tamsiai violetiniais pūkeliais, kurie ant galvos ir sparnų yra tamsiai rudi ar juodi. Pradėjusių skraidyti jauniklių, dominuoja rudas plunksninis apdaras. Tik antrų metų gale jaunikliai apauga baltomis plunksnomis, nors ant galvos ir kaklo iki pat trečių metų pabaigos išlieka rudos plunksnos. Jaunikliai maždaug tik po dviejų pasiekia subrendusių paukščių dydį ir svorį.
Paplitimas
Savaime gyvena Šiaurės Amerikos žemyno pietiniuose priekrančių regionuose besiribojančiuose su Atlanto ir Ramiuoju vandenynais, Karibų jūra ir Meksikos įlanka. Jų arealas JAV pietryčiuose nuo Šiaurės Karolinos iki Teksaso valstijos pietvakarių. Meksikos pakrančių regionuose, išskyrus šiaurės vakarus, ir įskaitant Kalifornijos pusiasalio pietinę dalį. Centrinės Amerikos pakrančių regionuose, Didžiųjų Antilų ir Mažųjų Antilų salose.
Biologija
Pirmą kartą perėti pradeda nuo trečios vasaros. Baltųjų ibių poros daugiausia monogaminės, nors neretai patinai įsivelia į santikius ir su kita patele. Perėjimo sezonu gyvena didžiulėse kolonijose, dažnai su kitomis vandens paukščių rūšimis. Lizdui vietovę parenka patelė, kuri paprastai medžiuose ar krūmuose virš vandens, o patinėlis į lizdą neša reikiamą medžiagą lizdui sukti. Deda nuo 1 iki 5 kiaušinių, bet dažniausiai 2-3 kiaušinius. Jauniklius augina abu poros nariai.
Daugiausia minta vandens vabzdžiais ir nedidelėmis žuvimis, bet visuose regionuose vėžiai ir kiti vėžiagyviai yra jų mėgstamiausias grobis.
Laisvėje buvo sugautas paukštis, kuriam buvo 16 metų 4 mėnesiai. Nelaisvėje išgyvena apie 20 metų.
Petras Benetis
thumb|left|250px|Kryžius Jokūbave 1948 m. žuvusiems partizanams atminti (skulpt. V. Vaičiūnas, pastatė J. Mickus, 2004 m.)
Petras Benetis, slap. Algis (1919 m., Barkelių k., Darbėnų valsčius, Kretingos apskr. – 1948 m. spalio 19 d. Jokūbavas, Kretingos valsčius, Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, Žemaičių srities štabo ryšininkas, Kardo rinktinės partizanas.
1944 m. įstojo į Lietuvos laisvės armiją, buvo paskirtas Žemaičių srities štabo ryšininku, o 1945 m. pabaigoje įkūrus Žemaičių sryties Kardo rinktine, tapo jos kovotoju.
Vardas įamžintas 1992 m. Kardo rinktinės partizanų atminimui skirtame paminkle Kretingos senosiose kapinėse (architektas Edmundas Giedrimas) ir 2004 m. Jokūbavo bažnyčios šventoriuje pastatytame atminimo kryžiuje (skulptorius Virgilijus Vaičiūnas).
Austrijos futbolo varžybos 1953–1954 m.
Austrijos futbolo varžybos 1953–1954 m.
Kazimieravos ežeras (12231922)
Kazimieravos ežeras – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Molėtų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,35 km, plotis – iki 0,23 km. Altitudė 158,3 m. Vakarinis ir pietvakarinis bei rytinis krantai aukšti. Pietrytinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai. Pietuose įteka upelis iš čia pat telkšančio dar vieno Kazimieravos ežero, o šiaurėje išteka upelis link Limino ežero (Siesarties upės baseinas). Šalia įsikūręs Kazimieravos kaimas. Rytine pakrante eina kelias Nr.2830 (Sodėnai – Miškiškiai II).
Ciak d'oro
Ciak d'oro – Italijos kino apdovanojimas, įsteigtas apie kiną rašančio žurnalo „Ciak“ 1986 m.
Nuo kitų apdovanojimų jis skiriasi tuo, kad visų pagrindinių kategorijų pretendentus ir nugalėtojus renka žurnalo skaitytojai, tik techninių kategorijų ir geriausio debiuto pretendentus bei nugalėtojus išrenka speciali žurnalistų ir kino kritikų žiuri.
FK Livyj Bereh
Kijevo „Levyj Bereh“  – Ukrainos futbolo klubas iš Kijevo.
Istorija
Klubas įkurtas 2017 m. rugsėjo 9 d. Nuo 2021 m. birželio mėn. turi profesionalaus futbolo klubo statusą.
Nuo 2022–2023 m. sezono rungtyniavo Pirmoje lygoje (II pakopa).
Jurgis Augustas Mnišekas
Jurgis Augustas Mnišekas (1715–1778 m. spalio 15 d.) – ATR valstybinis veikėjas, Karūnos didysis medžioklis (1732–1736), Lietuvos didysis pakamaris (1736–1742), Karūnos dvaro maršalka (1742–1767), Didžiosios Lenkijos generalinis seniūnas (1757–1778), Krokuvos kaštelionas (1773–1778), Sanoko, Belocerkovo, Grudzionsko, Liubačiuvo ir Kričevo seniūnas.
Didšilių evangelikų liuteronų senosios kapinės
Didšilių kaimo evangelikų liuteronų senosios kapinės (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24269; senas registro kodas - L601) – evangelikų liuteronų kapinės Šilutės rajono savivaldybės teritorijos centrinėje dalyje (Šilutės seniūnija), 100 m į šiaurę nuo kelio Grabupiai-Didšiliai, 70 m į vakarus nuo numelioruoto upelio kanalo.
Jurgis Augustas Mnišekas
Biografija
Kunigaikščių Čartoriskių „Familijos“ partijos priešininkas, rūmų (saksoniškos) partijos 1758–1763 metais vadovas.
Didšilių evangelikų liuteronų senosios kapinės
Kapinės
Įrengtos kaimo žemių pietvakariniame pakraštyje, numelioruoto upelio dešiniojo kranto aukštumos pakilumoje, iškylančioje virš aplinkos iki 1 m aukščio. Jos netaisyklingos keturkampės trapecijos plano, pailgos šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi, 55-62 m ilgio ir 30-52 m pločio, šiaurės rytiniame gale platesnės. Apaugusios pavieniais medžiais ir krūmais, aptvertos gelžbetoninių stulpų ir vielos tinklo tvora. Pietryčių pusėje įrengti dvivėriai statinių varteliai. Rytiniame kapinių pakraštyje yra prižiūrimi Rupkalvių ir Smailų šeimų kapai, o vakariniame pakraštyje – Katrės Oganisjan (1926-2009) kapas. Kapinėse gausu apleistų kapų, kurių dalį ženklina betoniniai antkapiai, keli mediniai ir ketaus kryžiai bei nedideli akmens paminklai su mirusiųjų vardais, pavardėmis, gimimo ir mirties datomis. Pietrytinėje dalyje stūkso nenaudojamo šulinio betoninis rentinys. Anotacinio kultūros paveldo objekto ženklo nėra.
Jurgis Augustas Mnišekas
Biografija
1740 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą. Dėka antros santuokos 1750 metais su Augusto III pirmo ministro Griko fon Briulio dukterimi – Amalija, tapo neofocialiu rūmų partijos lyderiu, gavo į savo rankas monopolinę teisę pareigybių ir seniūnijų skyrime.
Didšilių evangelikų liuteronų senosios kapinės
Kapinės
Teritorijos plotas – 0,35 ha, perimetras – 199 m.
Jurgis Augustas Mnišekas
Biografija
Baltojo erelio ordino kavalierius, bažnyčios įkūrėjas savo valdose, Beske 1755 metais. Augusto III Vetino valdym,o metu buvo briuleviškos partijos vadovu, šalininkų ankstesnės ATR tvarkos išsaugojime. Rūmuose kovojo su Čartoriskių partijos įtaka ir buvo Stanislovo Augusto Poniatovskio išrinkimo priešininku. 1764 metų gegužės 7 d. pasirašė manifestą, kuriame skelbė apie rusijos kaerių neteisėtą buvimą konvokaciniame seime. 1767 metais buvo vienu iš Radomo konfederacijos įkūrėjų ir jo maršalka. 1768 metais Jurgis Augustas Mnišekas buvo vienas Baro konfederacijos įkūrėjų (1768–1772).
Jurgis Augustas Mnišekas ir jo žmona Marija Amalija Briul pastatė Dukle didingus rūmus su dviem ūkiniais pastatais ir sodu. Po Austrijos okuopacijos Besko 1772 metais Jurgis Augustas Mnišekas apkeitė Sanoko miestą kartu su pilimi į dvarą Šumine. 1772 metų rugsėjį austrų kariai įžengė į Duklią, kur nuginklavo ir įtraukė į savo sudėtį Mnišeko dvaro dragunus. 1776 metais Jurgis Augustas Mnišekas įėjo į Nuolatinės tarybos sudėtį.
Didšilių evangelikų liuteronų senosios kapinės
Istorija
Išlikę antkapiniai užrašai liudija, kad kapinės įrengtos XIX a. pabaigoje. Jose buvo laidojami Didšilių, Gnybalų ir kitų apylinkė kaimų gyventojai evangelikai liuteronai. Kapinių kalvelė yra dirbtinė. Ją supylė vietos gyventojai, gavę leidimą įsirengti kapines ir suvežę vežimais smėlį iš šalia buvusių karjerų. Jos buvo aptvertos statinių tvora. Sovietmečiu kapinės buvo apleistos, niokojamos. Dauguma antkapinių paminklų ir kryžių sunaikinta, sudaužyta ir išvežta. Išlikę antkapiniai paminklai liudija, kad kapinėse palaidoti Anskies Pallags (1828-1896), Schöle Smailus (1839-1899), Michel Smailus (1844-1903), Martin Pauleit (1842-1902), E. Kumbabtzky (1886-1902), Max Wythe (1870-1918), Herbert Schaap (1929–1951), Ana Čerkaitė (1903-1966), sovietų karo lakūnas, Afganistano karo dalyvis Herbertas Rupkalvis (1944-1990), jo motina Urtmė Rupkalvienė (1908-1991), Katrė Oganisjan (1926-2009), kilusi iš Gnybalų kaimo. Kapinėse dar buvo palaidoti Auguste Aschmann (1841-1933), Urte Hertha Bendig (1881-1959) iš Mažių k., Erdmann Gramsda (1882-1941) iš Gnybalų k., Anna Juschka (1889-1954) iš Metirkviečių k., Christoph Pallaks (1860-1933), Gustav Pietsch (1859-1933), Else Ternit (1933), Friedrich Wiechert (1880-1933).
1997 m. gruodžio 31 d. kapinės paskelbtos valstybės saugoma kultūros vertybe, įrašyta į laidojimo vietų registrą (L601), 2005 m. balandžio 19 d. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Jurgis Augustas Mnišekas
Biografija
Buvo vienas iš pirmųjų ATR masonų. Įkūrė masonų ložę savo rezidencijoje, Dukle.
Šeima
thumb|150px|Jurgio Augusto Mnišeko žmona Marija Amalija Frederika Briul Buvo vedęs du kartus. 1738 metais pirma santuoka buvo su Bigbilda Šembek (apie 1723–1747), Karūnos didžiojo kanclerio Jono Sebastijono Šembeko (m. 1731) ir Evos Leščinskos (m. 1733) dukterimi, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo. 1750 metais vedė antrą kartą Mariją Amaliją Frederiką Briul (1736–1772), Saksonijos pirmojo ministro ir Karūnios artilerijos generolo Heriko fon Briulio (1700–1763), ir Marijos Anos Franciskos (1717–1762) vyresnę dukterį. Vaikai:
Didšilių evangelikų liuteronų senosios kapinės
Istorija
2009 m. kapinių aplinką žvalgė Julius Kanarskas.
Meilė netobula
Meilė netobula – 2011 m. Italijoje sukurta komedija.
Turinys
Kuomet Elena susipažino su Marko, jai atrodė, kad sutiko savo svajonių vyrą: gražų, dėmesingą ir mylintį. Jiedu apsigyveno kartu, tačiau po kurio laiko ši sužinojo, jog jis susitikinėja su kitu vyru. Elena nusprendė palikti Marko, tačiau tada sužinojo esanti nėščia. Sutikusi su šio pasiūlymu, ji pagimdė dukterį, atidavė šią auginti tėvui ir net nemėgino šios dar kartą pamatyti.
Austrijos futbolo varžybos 1954–1955 m.
Austrijos futbolo varžybos 1954–1955 m.
Meilė netobula
Turinys
Po keleto metų Elena lauko kavinėje susipažino su vyresniu už ją režisieriumi Etore ir jauna mergina Adriana. Jai patiko naujojo pažįstamo dėmesys, tačiau mergina netikėtai ėmė rodyti pernelyg didelį prielankumą Elenai, kas ją gerokai trikdė bei vos neatstūmė Etorės. Galiausiai jai pavyko sutvarkyti santykius: atsargiai atstumti Adrianą, apsigyventi su Etore ir išdrįsti pirmą kartą susitikti su palikta dukra...
Nyderlandų futbolo varžybos 2010–2011 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 2010–2011 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis: RSSSF duomenų bazė.
Rezultatai
Legenda:
Finalo rungtynės
-
Novyja Darohos
Istorija
XIX a. buvo kaimas Babruisko apskrities Novyja Darohų valsčiaus centras, buvo parapijos cerkvė.
Austrijos futbolo varžybos 1955–1956 m.
Austrijos futbolo varžybos 1955–1956 m.
Raudonoji bala
thumb|right|200px|Raudonoji bala pavasarįRaudonoji bala – pelkė pietryčių Lietuvoje, Vilniaus rajone, 10 km į pietryčius nuo Maišiagalos, 6 km į šiaurę nuo Didžiosios Riešės. Užima 1,23 km² plotą. Būdinga plyraistinė aukštapelkė. Nemažai (4 ha) vidinių sausmių. Plynaraistė yra Neries intakų Dūkštos ir Žalesos tarpupyje.
thumb|right|200px|Upelis Raudonojoje balojeDurpių sluoksnis vidutiniškai 3 m (didžiausias storis – 7 m). Durpių ištekliai – 2,7 mln. m³. Būdingos kimininės durpės, kurių vidutinis susiskaidymas – 20 %, peleningumas – 3,8 %, drėgnumas – 93 %. Po durpėmis slūgso iki 1,1 m storumo sapropelio sluoksnis, žemiau – molis ir smėlis.
Lavaredo Ultra-Trail
Lavaredo Ultra Trail – viena iš Pasaulio bekelės ultramaratonų taurės trasų, nusidriekusi per Dolomitines Alpes, Italijos teritorijoje.
Raudonoji bala
1974 m. beveik visa Raudonoji bala paskelbta botaniniu draustiniu–spanguolynu, dabar tai Raudonosios balos telmologinis draustinis (plotas 1,35 km²). Pelkėje yra kelios salos, kuriose prieglobstį randa briedžiai, šernai, barsukai, lapės.
Netoli pelkės įsikūrusi Raudonbalė, Aleksandravėlė, Obelinė, Mykoliškės.
Lavaredo Ultra-Trail
Bekelės bėgimo trasos ilgis siekia 120 km, o vertikalaus sukilimo suma – 5,8 km. Be šių varžybų vyksta ir kitos bėgikų lenktynės tuo pačiu metu Dolomitinėse Alpese, tačiau pastarasis renginys sulaukia daugiausiai susidomėjimo.
Iš lietuvių Gediminas Grinius šioje trasoje 2014 m. iškovojo 3-čią vietą, 2016 m. – 2-trą vietą.
Frankonijos tarmės
[[Vaizdas:Fränkisches Sprachgebiet.png|thumb|300px|Frankonijos tarmės
Terminologija
Terminą „Frankonijos tarmės“ (vok. aukšt. Fränkisch) kaip šiuolaikinę kalbinę kategoriją sugalvojo vokiečių kalbininkas Vilhelmas Braunis (1850–1926 m.), vartojęs jį kaip terminą istoriniams vakarų germanų tekstams, kurių jis negalėjo lengvai priskirti vokiečių žemaičių, alemanų arba bavarų tarmėms, apibūdinti. Jis suskirstė šias tarmes į žemutinę, vidurio ir aukštutinę Frankonijos tarmes (Nieder-, Mittel- ir Oberfränkisch). Ankstyvosiose germanų kalbų filologijos stadijose tarmių grupes pavadinant genčių, gyvenusių didžiojo tautų kraustymosi metu, vardais praktika neapsiribojo ties Vokietija: XIX a. olandų kalbininkai Nyderlanduose ir Belgijoje vartojamas germanų kalbos atmainas tradiciškai skirstė į fryzų, saksų ir frankų. Abiem atvejais buvo manoma, kad istorinių protėvių tarmių kalbinės ribos artimai atspindėjo gentines Frankų valstybės kunigaikštystes ankstyvųjų viduramžių pradžioje. Galima rasti ir ankstesnį „Frankonijos“ kaip kalbinės kategorijos terminą. Pavyzdžiui, olandų kalbininkas Janas van Vlytas (1622–1666 m.) vartojo terminus Francica arba Francks. Pasak J. van Vlyto, terminas Francks yra kilęs iš senovės germanų tarmės.
Žemutinės Frankonijos tarmės
Žemutinės Frankonijos tarmės yra kalbinė kategorija, naudojama daugeliui istorinių ir šiuolaikinių vakarų germanų atmainų, glaudžiai susijusių su olandų kalba, įskaitant ir ją, klasifikuoti. Dauguma tarmių ir kalbų šioje kategorijoje yra kalbama Nyderlanduose, šiaurės Belgijoje (Flandrijoje), Prancūzijos Šiaurės departamente, vakarų Vokietijoje (Žemutiniame Reine), taip pat Suriname, Pietų Afrikoje ir Namibijoje. Pereinamojoje zonoje tarp žemutinės Frankonijos ir vidurio Frankonijos tarmių kalbama vadinamosiomis Maso-Reino tarmėmis, kuriomis kalbama pietų Nyderlandų Limburgo provincijoje ir Vokietijos Reino žemupio regione.
Vidurio Frankonijos tarmės
Vidurio Frankonijos tarmėmis kalbama Vokietijos Šiaurės Reino-Vestfalijos pietvakarinėje dalyje, didžiojoje Reino krašto-Pfalco dalyje, Saro krašte, besiribojančiame Prancūzijos Mozelio departamente ir Liuksemburge, taip pat šia tarme kalba Transilvanijos saksai, gyvenantys Rumunijoje.
Reino Frankonijos tarmės
Reino Frankonijos tarmėmis kalbama Vokietijos Reino krašto-Pfalco žemėje, Saro krašte, šiaurinėje Badeno-Viurtembergo dalyje, pietinėje Heseno dalyje, šiaurės Bavarijoje, besiribojančiame Prancūzijos Mozelio departamente, taip pat šia tarme kalba Pensilvanijos vokiečiai, gyvenantys Šiaurės Amerikoje.
Rytų Frankonijos tarmės
Rytų Frankonijos tarmės yra pereinamosios tarp centrinių vokiečių ir aukštutinių vokiečių aukštaičių tarmių. Rytų Frankonijos tarmių atšaka yra viena iš labiausiai šnekamų tarmių Vokietijoje. Šiomis tarmėmis daugiausia kalbama Frankonijos regione. Frankoniją sudaro Bavarijos Aukštutinės, Vidurinės ir Žemutinės Frankonijos regionai, Pietų Tiuringijos regionas Tiuringijoje ir rytinės Heilbrono-Frankonijos regiono dalys Baden-Viurtemberge. Didžiausi miestai rytų Frankonijos tarmių geografinio paplitimo srityje yra Niurnbergas ir Viurcburgas.
Pietų Frankonijos tarmės
Pietų Frankonijos tarmėmis daugiausia kalbama šiaurinėje Badeno-Viurtembergo dalyje Vokietijoje, taip pat šiaurės rytinėje Elzaso regiono dalyje Prancūzijoje. Nors Badene-Viurtemberge šios tarmės laikomos vokiečių kalbos tarmėmis, Elzase jos laikomos Elzaso tarmėmis. Pietų Frankonijos tarmės Badeno regiono šnekamojoje kalboje yra vadinamos „badeniečių tarmėmis“, o Viurtemberge – Unterländisch arba „švabų tarmėmis“ (dėl stiprios sostinės Štutgarto, kurioje yra kalbama švabų tarme, įtakos). Didžiausi miestai pietų Frankonijos tarmių geografinio paplitimo srityje yra Karlsrūhė ir Heilbronas.
Global Kryner
Global Kryner – austrų folkloro grupė, susidedanti iš klarnetininko Christof Spörk, trombonininko ir tenoro Sebastian Fuchsberger, gitaristo Edi Koehldorfer, trimitininko Karl Rossmann, akordeonisto Anton Sauprügl ir džiazo vokalistės Sabine Stieger. Grupė laimėjo daugybę apdovanojimų Vokietijoje ir Austrijoje. Global Kryner atstovavo Austrijai 2005 m. Eurovizijos konkurse Kijeve, Ukrainoje.
1900 (filmas)
1900 – režisieriaus Bernardo Bertolucci sukurtas epinis filmas, dėl savo trukmės dažnai demonstruota kaip dviejų dalių juosta.
Siužetas
Vieną 1901-ųjų metų dieną (ta pačią, kai mirė kompozitorius Giuseppe Verdi) gimė du berniukai: žemvaldys Adolfo Berlingjeris vyresnysis susilaukė sūnaus Adolfo, o jo žemėse gyvenantis ir jam dirbantis valstietis Leo Dalko – sūnaus Olmo. Visas filmas – tai judviejų gyvenimas iki pat antrojo pasaulinio karo pabaigos Italijos politinių įvykių fone. Jiedu konkuravo, pešėsi, vėliau tapo draugais, kiek tai buvo įmanoma priklausant skirtingiems visuomenės sluoksniams. Olmo tapo aršiu socialistu, raginančiu žmones kovoti už savo teises, dalyvavo kare ir visada stengėsi užstoti silpnesnius, tuo tarpu Adolfo mokėsi, tėvas išpirko jį nuo tarnybos fronte, ir jis leido laiką moterų draugijoje, laukdamas kol paveldės šeimos ūkį.
Olmo tampa vienišu tėvu, o Adolfo veda Adą, kuri negali turėti vaikų, todėl pradeda gerti ir galiausiai jį palieka. Paveldėtame ūkyje vis daugiau įtakos įgyja prižiūrėtojas Atila, priklausantis fašistų partijai, o pradėjus atvirai suiminėti komunistus, Olmo priverstas bėgti pas partizanus.
Filmo pabaigoje, karui pasibaigus, Olmo grįžta, o valstiečiai suorganizuoja teismą savo buvusiam šeimininkui Adolfo...
Kazimieravos ežeras (12231923)
Kazimieravos ežeras – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Molėtų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,29 km, plotis – iki 0,21 km. Altitudė 158,3 m. Vakarinis ir pietinis krantai žemi ir pelkėti. Šiaurinėje pakrantėje auga miškelis, pietinėje – stūkso Salaraiščio miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai. Šiaurėje išteka upelis į čia pat telkšantį dar vieną Kazimieravos ežerą (Siesarties upės baseinas). Šalia įsikūręs Kazimieravos kaimas. Rytine pakrante eina kelias Nr.2830 (Sodėnai – Miškiškiai II).
Profesionali futbolo lyga (Rusija)
Profesionali futbolo lyga  – buvusios trečios pakopos futbolo pirmenybės Rusijoje.
Istorija
Ankstesniais metais vadinta Antruoju divizionu, o 2010 m. gruodį buvo įvykdyta futbolo lygų restruktūrizacija ir trečioji pakopa įgavo naują pavadinimą.
2021 m. PFL buvo likviduota, o trečiuoju lygmeniu tapo NFL Antrasis divizionas.
Istoriniai pavadinimai
thumb|right|Senasis logotipas (naudotas iki 2019 m. balandžio 15 d.)|240px
Tumansky KR-17
KR-17A  – 1979 m. SSRS sukurtas mažo resurso turboreaktyvinis aviacinis variklis su ašiniu kompresoriumi.
Variklis buvo sukurtas operatyviniam-taktinim bepiločiui žvalgybiniam lėktuvui VR-2 „Striž“, vėliau gavusiam indeksą „Tu-141“ (Ту-141). Variklis sukurtas viename svarbiausių SSRS variklių kūrėjų – Ufoje įsikūrusioje mokslinėje-gamybinėje įmonėje NPP „Motor“. Gamintas tame pačiame mieste įsikūrusioje įmonėje UMPO.
Variklio prototipu buvo 1965 m. priešlaivinei raketai P-500 Bazalt (П-500 «Базальт») sukurtas variklis „KR-17-300“.
Ultravioletinės spinduliuotės indeksas
UV spinduliuotė skirstoma į kategorijas ir lemia apsaugos nuo saulės reikalingumo laipsnį:
Jakub Bart-Ćišinski
200px|thumb|left|Jakubo Barto-Čišinskio biustas Panšvice-Kukau, Saksonijoje, Vokietijoje. Jakubas Bartas-Čišinskis (tikras vardas ir pavardė – Jakubas Bartas, 1856 m. rugpjūčio 20 d. Panšvicas-Kukau, Vokiečių konfederacija – 1909 m. spalio 16 d. Panšvicas-Kukau, Vokietijos imperija) – sorbų rašytojas, poetas, dramaturgas, vertėjas, redaktorius, katalikų kunigas. Vienas iš sorbų realizmo pradininkų.
Biografija
Poemoje „Jaunikis“ (1876 m., publikuota 1926 m.), eilėraščiuose (rinkiniai „Sonetų knyga“, 1884 m., „Formos“, 1888 m.), į kuriuos įtraukta liaudies poezijos vaizdinių, įtvirtino realistinę sorbų literatūros kryptį. Be to, jis yra daugybės sonetų, baladžių ir lyrinių eilėraščių autorius.
Romane „Patriotas ir renegatas“ (1878–1879) iškėlė tautinę patriotinę problematiką. J. Barto-Čišinskio kūryboje apdainuojamas tėvynės grožis, kūryba pripildyta patriotinių jausmų.
J. Bartas-Čišinskis padėjo sorbų dramos ir teatro pagrindus (tragedija „Tvirtovėje“, 1880 m.).
Į aukštutinių sorbų kalbą vertė čekų, italų, lenkų ir vokiečių literatūros kūrinius.
Madeira Island Ultra-Trail
Madeira Island Ultra-Trail – viena iš Pasaulio bekelės ultramaratonų taurės trasų, vingiuojanti per Madeiros salą, priklausančią Portugalijai.
Bekelės bėgimo trasos ilgis siekia 115 km, o vertikalaus sukilimo suma – 7 km. Be šių varžybų vyksta ir kitos bėgikų lenktynės tuo pačiu metu Madeiros saloje, tačiau pastarasis renginys sulaukia daugiausiai susidomėjimo.
Argentinos moterų futbolo rinktinė
Argentinos moterų futbolo rinktinė – Argentinai atstovaujanti nacionalinė moterų futbolo komanda, kurią kontroliuoja Argeninos futbolo federacija. Pietų Amerikos čempionės.
TSG 1899 Hoffenheim (moterys)
Hofenhaimo TGS 1899 moterų futbolo komanda, o paprasčiau TSG 1899 Hoffenheim – Vokietijos futbolo komanda iš Hofenhaimo, rungtyniaujanti moterų futbolo varžybose.
Istorija
Komanda suburta 2007 m. 2012–2013 m. sezone tapo 2. Frauen-Bundesliga nugalėtojais ir pateko į aukščiausią lygą.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia Dietmar-Hopp-Stadion. Pagal soccerway.com šis stadionas talpina 6 350 žiūrovų.
Sudėtis
Atnaujinta: 2020 m. vasario 6 d.
Austrijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Austrijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Antanas Zenonas Kaminskas
Antanas Zenonas Kaminskas (g. 1953 m. rugpjūčio 4 d. Tauragėje) – Lietuvos politinis veikėjas.
FK Viktorija (Sumai)
thumb|right|300px|Viktorijos stadionas (2017 m.) Sumų „Viktorija“  – Ukrainos futbolo klubas iš Sumų.
Istorija
Nuo 2022–2023 m. sezono rungtyniavo Pirmoje lygoje (II pakopa).
Sudėtis
Atnaujinta: ''2023 m. rugpjūčio 19 d.''
Mikławš Jakubica
Miklaušas Jakubica (taip pat žinomas kaip Miklavušas,, sulotynintai Nicolaus Jacubiky; mirė po 1548 m.) – 1548 m. atlikto „Naujojo Testamento“ vertimo į žemutinių sorbų kalbą autorius.
Apie M. Jakubicą beveik nieko nežinoma. Jis, matyt, buvo evangelikų kunigas Žarų apylinkėse Žemutinės Lužicos rytuose, nes rašė žemutinių sorbų rytų tarme.
Gali būti, kad jis yra tas pats asmuo, kaip ir 1524 m. minimas Laubnico (dabar Liubanicė) evangelikų pamokslininkas Nicolaus Kubike arba Kubke. M. Jakubica taip pat gali būti tapatinamas su Linderodės (dabar – Lužicos Lipinkos) pamokslininku Jakobu, kuris minimas 1540 m., ir Nikolaus Jakobi, kuris, kaip manoma, Linderodėje dirbo kunigu nuo 1553 iki 1556 m.
Farman MF.11
Farman MF.11 (Maurice Farman MF.11) – prieš Pirmąjį pasaulinį karą Prancūzijos aviacijos įmonėje „Avions Farman“ sukurtas vienmotoris biplanas. Pirmojo pasaulinio karo pradžioje jis buvo naudojamas kaip žvalgybinis ir lengvasis bombonešis, vėliau buvo – kaip mokymų ir lavinimosi lėktuvas.
XX a. ketvirtajame dešimtmetyje sukurto britų komiksų serijos ir kino filmo „Biggles mokosi skristi“ herojus Biglsas (angl. Biggles) skraidė lėktuvu „Maurice Farman Shorthorn“.
Konstrukcija ir gamyba
miniatiūra|Chio saloje dislokuotas Prancūzijos MF.11 prieš Smyrnos bombardavimą MF.11 buvo biplanas su nevieno nevienodo tarpatramio sparnais (pusantrasparnis), sukurtas ankstesnio modelio Farman MF.7 pagrindu. Konstrukcijos autorius – Henrio Farmano brolis – Morisas, jo inicialai matomi ir lėktuvo indekse. Nuo prototipo MF.11 skyrėsi tuo, kad jame nebuvo priekinių eleronų, dvinaris horizontalus uodegos paviršius buvo pakeistas vienu paviršiumi su pora virš jo sumontuotų krypties vairų. Gondola su įgula ir varikliu, sukusiu stuminatį propelerį buvo montuojama tarp dviejų sparnų. Į MF.11 buvo montuojami 75, 100 arba 130 AG galios „Renault“ varikliai, arba „De Dion“ įmonėje gamintos 100 ir 130 AG galios jų licencinės kopijos. Lėktuvas su 130 AG galios varikliu galėjo pakelti 100 kg bombų.
Britų karinėse pajėgose MF.11 buvo vadinamas „Shorthorn“ (liet. „trumparagis“), nes, lyginant su panašiu modeliu MF.7, vadintu „Longhorn“, jis neturėjo priekyje montuojamų eleronų ir prailgintų slidžių.
Italijos bendrovės „Fiat“ dukterinė įmonė „Società Italiana Aviazione“ nuo 1915 m. pradžios gamino MF.11. Šie lėktuvai gavo indeksą SIA 5, jie buvo ginkluoti stacionariu priekiniu kulkosvaidžiu ir varomi 74,5 kW (100 AG) galios Fiat A.10 varikliais.
Eksploatacijos istorija
MF.11 pirmą debiutavo karo veiksmuose 1914 m. rugsėjo 6 d., kai iš Japonijos imperatoriškųjų karinių pajėgų lėktuvnešio (hidroplannešio) „Wakamiya“ paleistas Farman MF.11 bombomis nesėkmingai atakavo Vokietijos karinio jūrų laivyno laivą „SMS Kaiserin Elisabeth“.
Ankstyvosiose karo stadijose Vakarų fronte MF.11 eksploatavo tiek britų, tiek prancūzų karinės oro pajėgos. Šie orlaiviai dalyvavo pirmąjame bombardavimo antskrydyje – 1914 m. gruodžio 21 d. Karališkosios jūrų oro tarnybos MF.11 išpuolyje prieš Vokietijos artilerijos pozicijas aplink Belgijos miestą Ostendę. kai kuriuose šaltiniuose nurodoma, kad MF.11 eksploatacijos Vakarų fronte pradžia – 1915 m. gegužės mėn.
Viso Vakarų fronte Prancūzijos kariuomenė lėktuvais MF.11 buvo apginklavusii 37 eskadriles, Italijos pajėgos – 24 eskadrilės.
Vakarų fronte MF.11 nustota naudoti 1915 m. pabaigoje, tai siejama su tuo metu labai efektyvaus vokiško naikintuvo Fokker Eindecker pasirodymu. Atitrauktus iš fronto misijų orlaivius prancūzai ir toliau naudojo mažiau intensyvių karo veiksmų srityse Makedonijoje ir Artimuosiuose Rytuose. Britai šiuos orlaivius naudojo Dardaneluose ir Afrikoje. Australijos oro korpusas (angl. Australian Flying Corps) Didžiosios Britanijos Indijos armijos perduotais MF.11 1915–1916 m. kariavo Mesopotamijos kampanijos metu.
Operatoriai
link=//upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6b/MF11_WW1_aircraft_reco.jpg/220px-MF11_WW1_aircraft_reco.jpg|miniatiūra| MF.11 žvalgybinė versija su fotoaparatu
miniatiūra|Italijos Karalystės KOP MF.11 Antrojo Isonzo mūšio metu
miniatiūra|Farman MF.11
Likę egzemplioriai
link=//upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3f/Farman_F11-A2_BRU_War_Msm_26.07.65_edited-3.jpg/220px-Farman_F11-A2_BRU_War_Msm_26.07.65_edited-3.jpg|miniatiūra| Belgijos oro pajėgų Farman F-11 A.2 Briuselio karo muziejuje
Techniniai parametrai (Farman MF.11)
Skrydžio duomenys
Ginkluotė
Paužiškių tvenkinys
Paužiškių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Marijampolės savivaldybėje, 3,5 km į pietvakarius nuo Igliaukos. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Šlavantos intakas) 3,6 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,22 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 99,7 m. Krantai aukšti, apaugę krūmais. Šalia telkšo keletas smulkių tvenkinėlių, aplinkui plyti dirbami laukai. Prie tvenkinio įsikūręs Paužiškių kaimas.
Richard Dyer
Ričardas Dajeris (, g. 1945 m. Lidsas, Anglija) – Jungtinės Karalystės akademikas, Londono Karališkojo koledžo Kino studijų katedros profesorius. Specializuojasi kino (ypač Italijos), queer teorijos ir pramogų, rasės, seksualumo bei lyties pateikimo srityse. Anksčiau daug metų dirbo Voriko universiteto Kino studijų katedros dėstytoju ir ėjo kviestinio profesoriaus pareigas Jungtinėje Karalystėje, JAV, Italijoje, Švedijoje, Danijoje ir Vokietijoje.
Biografija
Gimė Lidse žemesnės viduriniosios klasės šeimoje, užaugo Londono priemiestyje. R. Dajeris Šventojo Andriejaus universitete studijavo prancūzų, anglų, vokiečių kalbas ir filosofiją. Birmingamo universiteto Šiuolaikinės kultūros studijų centre apgynė anglų kalbos daktaro laipsnį. 8-ajame dešimtmetyje R. Dajeris publikavo straipsnius leidinyje „Kairysis gėjus“ („Gay Left“), o 9-ajame dešimtmetyje rašė „Marxism Today“, Jungtinės Karalystės komunistų partijos „eurokomunistiniam“, arba Gramšio sparno, teoriniam žurnalui. Šie straipsniai daugiausia buvo kultūros kritika, o ne klasių politika, pavyzdžiui, „Disko naudai“ (1979) ir „Diana Ros“ (1982). 9-ojo dešimtmečio pradžioje prisidėjo prie „Filmo“ („The Movie“), ypač iš dalies kritiniu straipsniu apie Barbrą Streizand.
Prieš 2006 m. pradėdamas dirbti Karališkajame Londono koledže, jis buvo Voriko universiteto kino studijų profesorius. Ėjo kviestinio profesoriaus pareigas šiose institucijose: Pensilvanijos universiteto Anenbergo komunikacijų mokykloje (1985), Rytų universiteto institute (Istituto Universitario Orientale) (1987), Stokholmo universitete (1996, 2006 ir 2010), Kopenhagos universitete (2002), Niujorko universitete (2003), Bergamo universitete (2004), Veimaro Bauhauzo universitete (2009), Šventojo Andriejaus universitete (2011). Savo karjeros metu dėstė apie rasinę ir etninę kilmę, kiną, žvaigždes (įžymybes), Holivudą, Italijos kiną, F. Felinį ir pateikimą. E. Dajeris taip pat buvo labai įsitraukęs į aukštojo mokslo studijas ir vadovavo disertacijoms įvairiomis temomis – nuo gėjų kino istorijos 8-ajame dešimtmetyje iki eksperimentinės animacijos. Daug kartų publikavęs darbus apie „baltumą“, kiną ir lesbiečių bei gėjų kultūrą, R. Dajeris paskelbė žurnalų straipsnių ir knygų skyrių apie dainas Italijos kine ir baltumą filme „Purvini šokiai“.
Garsi R. Dajerio knyga – „Baltumas: Esė apie rasę ir kultūrą“ („White: Essays on Race and Culture“, 1997). Joje aptariamas vizualinis baltaodiškumo pateikimas nuo XV a. iki XX a. pabaigos, nagrinėjami šio reiškinio religiniai, ekonominiai, lytiniai, kultūriniai ir kiti atžvilgiai. R. Dajeris šioje knygoje diskutuoja su tokiais mokslininkais, kaip Deividas Redigeris (1991 m. knygos „Atlygis už baltumą“ – „The Wages of Whiteness“ autorius), Tamsina Vilton (1995 m. „Nemirtingieji“ – „Immortal“, „Nematomosios: Lesbietės ir judantis vaizdas“ – „Invisible: Lesbians and the Moving Image“ autorė) ir Suzana Džefords (knygos „Kieti kūnai: Holivudo vyriškumas Reigano eroje“ – „Hard Bodies: Hollywood Masculinity in the Reagan Era“ autorė, 1994). Tokiu būdu R. Dajeris prisidėjo prie baltumo, kino ir lytiškumo / seksualumo tyrimų.
Kiti paminėtini R. Dajerio vekalai – pirmoji didelė knyga „Žvaigždės“ („Stars“, 1979) apie tai, kad žiūrovų patirčiai filme didelę įtaką daro kino žvaigždžių suvokimas, „Dangaus kūnai: Kino žvaigždės ir visuomenė“ („Heavenly Bodies: Film Stars and Society“, 1986) – apie tai, kaip žiūrovai ir kuria, ir „vartoja“ tam tkras žvaigždes, „Queer kultūra“ („The Culture of Queers“, 2001) – apie homoseksualius vyrus ne tik lytiniu atžvilgiu, „Dainõs erdvėje: Dainõs naudojimas kine“ („In the Space of a Song: the Uses of Song in Film“, 2011) – apie dainas miuzikluose, jas nagrinėjant rasės, lytiškumo ir seksualumo aspektais.
Britų kino institutas R. Dajerio karjeros metu jam buvo pavedęs parašyti filmų analizes, tarp kurių minėtini filmai „Trumpas susitikimas“ („Brief Encounter“, 1993) ir „Septyni“ (1995). Tad R. Dajeris pripažįstamas ne tik kaip akademikas, bet ir kaip kino kritikas.
R. Dajeris – svarbus, įtakingas Jungtinės Karalystės gėjų bendruomenės aktyvistas. Rašė leidiniui „Kairysis gėjus“, gynė disko žanrą kaip naująją gėjų savimonės išraišką. Be to, R. Dajeris 1977 m. Nacionaliniame kino teatre suorganizavo pirmąjį gėjų kino renginį. Renginio metu buvo išleistas jo redaguotas esė rinkinys „Gėjai ir kinas“.
Dalyvavo keliuose dokumentiniuose filmuose (1991, 1995, 1996). 2001 m. iš nepublikuotos medžiagos buvo sukurta valandos trukmės laida „Išgelbėtas nuo homoseksualumo slėpimo“ („Rescued From the Closet“, pažodžiui „Išgelbėtas iš spintos“).
Aubrey Beardsley
thumb|right|260px| O. Berdslis 1896 metais (fot. Frederick Hollyer) Obris Berdslis (, 1872−1898 m.) – XIX a. pabaigos Anglijos grafikas, iliustratorius, literatas.
Vytautas Jablonskis
thumb|left|250px|Kryžius Jokūbave 1948 m. žuvusiems partizanams atminti (skulpt. V. Vaičiūnas, pastatė J. Mickus, 2004 m.)
Aubrey Beardsley
Biografija
Obris Berdslis gimė 1872 m. rugpjūčio 21 d. Braitone, pakrikštytas spalio 24 d. 1879 m. O. Berdslis jau žinojo, kad serga tuberkulioze, tuo metu nepagydoma liga, ir jo gyvenimas bus trumpas. Tėvai nebuvo pasiturintys ir siekė jį išlavinti muzikos ir literatūros srityse. 1883 m. šeima persikėlė į Londoną, kur kitais metais O. Berdslis pradėjo rodytis viešumoje muzikuodamas kartu su seserimi. Gramatikos mokykloje jis rašė ir piešė. Jo kūrinių pasirodė mokyklos žurnale „Praeitis ir dabartis“ (Past and Present). Po mokslų baigimo 1888 m. O. Berdslis įsidarbino architektūros firmoje, kurioje jo grafinį stilių pastebėjo Edvardas Bern-Džounsas. Jo paskatintas O. Berdslis mokėsi Vestminsterio dailės mokyklos vakarinėse klasėse. Nusprendęs tapti menininku O. Berdslis 1892 m. keliavo į Paryžių, kuriame susipažino su japoniškais estampais ir A. de Tuluz-Lotreko afišomis.
Vytautas Jablonskis
1941-1944 m. dirbo Valstybės policijos Plungės skyriaus viršininku. Nuo 1944 m. Lietuvos laisvės armijos narys. 1947 m. birželio mėn. paskirtas Kardo rinktinės Skirmanto kuopos Lenkimų būrio (veikė Lenkimų, Margininkų, Juodeikių, Večių kaimų apylinkėse), vėliau – Gargždų valsčiuje veikusio Vidmanto kuopos Kaributo būrio vadas.
Žuvo 1948 m. spalio 19 d. ankstų rytą Jokūbavo kaimo rytiniame pakraštyje, prie partizanų rėmėjo ir ryšininko Jono Jokšo sodybos, kartu su būrio partizanais Petru Benečiu-Algiu ir Kazimieru Jašinsku-Krivaičiu patekęs į Kretingos stribų ir enkavedistų surengtą pasalą.
Aubrey Beardsley
Biografija
Gyvenimo metu menininkas nuolat kentėjo dėl ligos. Kartais negalėdavo išeiti iš namų. 1897 m. kovą jis atsivertė į katalikybę ir prašė leidėjo sunaikinti jo iliustruotos Aristofano „Lisistratos“ kopijas ir kitus „blogus“ piešinius. Vėliau tais metais blogėjant sveikatai O. Berdslis persikėlė į Prancūzijos Rivjerą, kur mirė nuo tuberkuliozės 1898 m. kovo 16 d. Mentono mieste, viešbutyje esant motinai ir seseriai. Jam buvo 25 metai, palaidotas Mentone. O. Berdslio plunksnos tušo piešimo stilius buvo įtakotas japoniškų graviūrų, Azijos grafikos ir pasižymėjo groteskiškų, dekadentiškų, erotiškų motyvų išryškinimu. Bendrai šie bruožai atitiko estetinio art nouveau judėjimo bruožus. O. Berdslis paveikė Europos art nouveau ir simbolistų judėjimus. Menininkas yra apie save pasakęs: ''„Aš turiu vieną tikslą − groteską. Jei aš nesu groteskiškas, tai esu niekas“''.
Vytautas Jablonskis
Vardas įamžintas 1992 m. Kardo rinktinės partizanų atminimui skirtame paminkle Kretingos senosiose kapinėse (architektas Edmundas Giedrimas) ir 2004 m. Jokūbavo bažnyčios šventoriuje pastatytame atminimo kryžiuje (skulptorius Virgilijus Vaičiūnas).
Austrijos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Austrijos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Brėmeno Rolandas
Brėmeno Rolando statula – Brėmeno (Vokietija) Rinkos aikštėje stovinti Rolando statula, vienas žymiausių miesto simbolių, UNESCO pasaulio paveldo objektas. Brėmeno Rolandas yra didžiausia atskirai stovinti skulptūra iš vokiečių viduramžių. Pasak legendos, Brėmenas išlaikys savo nepriklausomybę tol, kol jį saugos Rolandas.
Rolandas – legendinis riteris, Ronsevalio mūšio didvyris, tarnavęs Šv. Romos imperatoriui Karoliui Didžiajam. Rolandai pastatyti šiaurės rytinės Vokietijos miestuose Halberštate, Halėje, Kvedlinburge, Haldenslėbene, taip pat už Vokietijos ribų – Kroatijoje, Lenkijoje, Latvijoje, kitose šalyse. Brėmeno Rolando statulos mažesnės kopijos stovi keliuose užsienio miestuose. Brazilijos Rolandijos mieste, 1932 m. įkurtame vokiečių imigrantų, stovi 4/5 dydžio kopija.
miniatiūra|240px|left|Rolando skulptūra stovi senamiesčio aikštėje, priešais [[Brėmeno rotušė|Brėmeno rotušę]] miniatiūra|240px|left|Šalia Rolando – Brėmeno mugė
Šarvuoto riterio Rolando su aukštyn pakeltu kalaviju statula stovi tarp Brėmeno rotušės ir Pirklių gildijos rūmų. Rolando žvilgsnis nukreiptas į Brėmeno katedrą. Skulptūros aukštis yra 5,47 m, ji sumontuota ant 60 cm aukščio pjedestalo. Rolandas remiasi į ciboriumu papuoštą koloną. Skulptūros aukštis kartu su kolona ir pjedestalu yra 10,21 m. Atstumas tarp Rolando kelių yra tikslus vienos Brėmeno uolekties ilgis - 55,372 cm.
Legendos
Įprasta, kad Brėmeno svečiai stengiasi patrinti Rolando kelį, taip tikėdamiesi sugrįžti dar kartą. Po statulos kojomis vaizduojamas gulintis luošas vargšas. Pasakojama, XI a. grafienė Ema von Lesum pažadėjo dovanoti miestui tiek žemės, kiek per dieną sugebės apeiti luošas žmogus. Dabar dovanotoje vietoje rengiamos miesto mugės. Tačiau neatmetama versija, kad keistasis luošys gali būti ir pavergtas priešas po Rolando kojomis.
Brėmeno miestiečiai baiminosi prarasti legendinį globėją, todėl statulą visais laikais akylai saugojo, ypač per suirutes ir karus. Rotušės rūsiuose buvo saugoma atsarginė Rolando kopija, jei originalas būtų sunaikintas ar nepataisomai pažeistas. Pasak vienos legendos, gudrūs miestiečiai įtikino Napoleoną, norėjusį išvežti Rolandą į Luvrą, kad statula menkavertė, niekam tikusi. Taip miesto globėjas pasiliko savo vietoje, nors užkariautojai išgabeno garsių vokiškojo meno kūrinių.
Istorija
Pirmasis Rolandas buvo medinis, pastatytas XIV a. Neilgai netrukus, 1366 m. sudegintas Braunšveigo ir Liuneburgo arkivyskupo karių. 1404 m. pastatyta akmeninė statula. Ji buvo ištašyta iš klinties, o kolona iš smiltainio. 1822 m. rotušėje buvo atrastos buhalterinės apskaitos knygos, pagal kurias akmentašiams Klausui Tseleicheriui ir Jokūbui Oldei už Rolando statulą buvo sumokėta 170 Brėmeno markių. Viduramžiais polichrominė statula buvo dažoma įvairiomis spalvomis, tačiau vėliau ją dažyti liautasi.
Rolandas vaizduojamas laikantis auksinį skydą, papuoštą senuoju Šventosios Romos imperijos herbu su dvigalviu ereliu, nors tokios teisės tuomet Brėmenas neturėjo. Ant jo yra įrašas vokiečių žemaičių tarme: „''Laisvę jums atnešu, kurią Karolis ir kai kurie kunigaikščiai suteikė šiam miestui. Dievui dėkokit – toks mano patarimas!''“ Įrašas skyde neatitinka istorinės tikrovės, nes savivalda miestui suteikta vėlesniu laikotarpiu, t. y. po Karolio Didžiojo valdymo. Tačiau brėmeniečiai visada pabrėždavo esantys paties imperatoriaus, o ne vietos arkivyskupo ar kunigaikščio pavaldiniai. Būti tiesiogiai priklausomiems nuo imperatoriaus buvo politiškai patogiau, nes vokiškose žemėse imperatoriaus valdžia buvo grynai formali, o tikroji – sukoncentruota stambių vietos feodalų rankose. Tokiu būdu, reikšdami savo ištikimybę imperatoriui, Brėmeno miestiečiai atmetė feodalų pretenzijas į valdžią mieste ir tuo grindė savo laisves. Būtent todėl Brėmeno Rolando skydą puošia visos imperijos herbas, o ne heraldiniai vietos dinastijų simboliai.
Statula kelis kartus buvo restauruojama. 1939 m. saugumo sumetimais ji buvo iš naujo sumontuota. Karo metais Rolandas buvo uždengtas, saugant jį nuo skeveldrų. 1983 m. remonto metu aplink paminklą buvo atkurta senoji, iki 1939 m. stovėjusi, apsauginė tvorelė. Buvo pakeista statulos galva, o senoji padėta saugojimui į Brėmeno Fokės muziejų. Šių darbų išlaidas, pagal senąją Brėmeno tradiciją, padengė privatūs asmenys. Per paskutinį restauravimą 1989 m. statulos viduje aptikta propagandinė juosta, kurią nacionalsocialistai padėjo 1938 m.
Taisyklingasis briaunainis
Taisyklingasis briaunainis – labai simetriška geometrinė trimatė figūra, kurios vienarūšiai gretimi elementai yra tranzityvūs: viršūnės, briaunos ir sienos. Vadinasi, pasukus per vieną elementą (kad viršūnė atsidurtų vietoj gretimos viršūnės; arba briauna – vietoj gretimos briaunos; arba siena – vietoj gretimos sienos) gausime tokį pat briaunainį. Kitaip galima apibrėžti, kad taisyklingas briaunainis yra toks briaunainis, kurio sienos yra vienodi lygiakraščiai taisyklingieji daugiakampiai, vienodai išsidėstę aplinkui kiekvieną viršūnę. Labai formaliai (pagal šiuolaikinę politopų teoriją) taisyklingasis daugiakampis yra toks ir tik toks briaunainis, kurio simetrijos grupė yra tranzityvi jo „simetriškumo žymeniui“ (tai yra, aibei, kurią sudaro viršūnė, iš jos išeinanti briauna ir šią viršūnę ir briauną liečianti siena).
Taisyklingieji briaunainiai žymimi tokiu Šlėfli simboliu: {n, m}, kur n yra sienos daugiakampio kraštinių skaičius, o m vienoje viršūnėje sueinančių sienų skaičius. Įrodyta, kad iš viso egzistuoja tik devyni taisyklingieji briaunainiai: penki iškili briaunainiai, vadinamieji Platono kūnai (tetraedras {3, 3}, kubas {4, 3}, oktaedras {3, 4}, dodekaedras {5, 3} ir ikosaedras {3, 5}; ir keturi žvaigždiniai briaunainiai, vadinamieji Keplerio-Puanso kūnai (žr. žemiau lentelėje).
Taisyklingi briaunainiai
Iš viso egzistuoja tik penki iškili taisyklingi briaunainiai – Platono kūnai ir keturi taisyklingi žvaigždiniai briaunainiai – Keplerio-Puanso kūnai:
Ekvivalentiškumas
Ta savybė, kad aplinkui kiekvieną taisyklingų briaunainių viršūnę sienos išsidėsčiusios visiškai vienodai, leidžia tvirtinti tokius ekvivalentiškumo teiginius:
Koncentrinės sferos
Taisyklingiesiems briaunainiams būdingos trys koncentrinės sferos (kitokiems briaunainiams bent vienos iš jų nubrėžti neįmanoma), kurių centras yra briaunainio viduryje:
Simetrija
Taisyklingieji briaunainiai yra simetriškiausi iš visų briaunainių. Jie būna tik trijų simetrijos grupių, kurios ir vadinamos pagal būdingą Platono kūną:
Be to, kiekvienas kūnas, kuriam būdinga oktaedrinė arba dodekaedrinė simetrija, dar pasižymi ir tetraedrine simetrija.
Oilerio charakteristika
Visų penkių Platono kūnų Oilerio charakteristika χ (graikų k. mažoji chi) yra lygi 2. Dviejų Keplerio-Puanso kūnų – taip pat 2, o kitų dviejų – minus šeši (χ=-6).
Vidaus taškai
Taisyklingojo daugiakampio bet kuris vidaus taškas yra išsidėstęs taip, kad jo atstumų iki sienų suma yra vienodas skaičius; arba kitaip, bet kurio vidaus taško atstumų iki sienų suma yra nepriklausoma nuo taško padėties. (Šį teiginį nesunkiai galima patvirtinti remiantis Vivianio teorema lygiakraščiams trikampiams.) Bet priešingas teiginys nėra teisingas; tai yra, jei briaunainio bet kurio vidaus taško atstumo iki sienų suma yra nepriklausoma nuo taško padėties, nereiškia, kad briaunainis yra taisyklingasis (tai negalioja net tetraedrui).
Taisyklingųjų daugiakampių dualumas
Dualios briaunainių poros vieno briaunainio viršūnės atitinka kito briaunainio sienas ir atvirkščiai.
Taisyklingųjų briaunainių dualai (dualios poros) yra tokie:
Ikiistorinis periodas
Briaunainiai sutinkami jau ankstyviausiuose statiniuose, dažniausiai, stačiakampiai gretasieniai ir kubai, taip pat keturkampės Egipto piramidės ir kitokie statiniai, išlikę net iš akmens amžiaus.
Graikų civilizacija
Seniausi žinomi raštiški briaunainių paminėjimai sutinkami klasikinės Graikijos autorių darbuose, kur kartu buvo pateikti ir pirmieji šių figūrų matematiniai apibūdinimai. Senovės graikai pirmiausia domėjosi taisyklingais iškilais briaunainiais, kuriuos vėliau imta vadinti Platono kūnais. Pitagorui buvo žinomi ne mažiau kaip trys šie kūnai, o Teatetas (Theaetetus) apie 417 p.m.e. aprašė jau visus penkis. Galiausiai Euklidas „Elementuose“ aprašė jų sandarą. Vėliau Archimedas išplėtojo briaunainių studiją ir aprašė tolygius iškiliuosius briaunainius, kurie gavo jo vardą ir dabar vadinami Archimedo kūnais. Pirminė Archimedo studija iki mūsų laikų neišliko, bet apie ją žinoma iš Paposo Aleksandriškio darbų.
XVII a. Keplerio tyrimai
Senovėje pitagoriečiai laikėsi minties, kad egzistuoja tam tikra dermė tarp taisyklingųjų briaunainių ir Saulės sistemos planetų judėjimo. XVII amžiuje Johanas Kepleris ėmėsi studijuoti planetų judėjimo duomenis, kuriuos dar XVI amžiuje buvo sukaupęs danų mokslininkas Tiuchas Brahė (Tycho Brahe), ir mėgino patvirtinti pitagoriečių skelbtą idealą, tikėdamasis atrasti atitikimą tarp briaunainių savybių ir planetų orbitų savybių. Nors jo dešimtmetį trukęs tyrimas taip ir neatskleidė ieškoto idealo, vis dėlto, taisyklingųjų briaunainių studijos leido Kepleriui ne tik atrasti naują taisyklingų briaunainių šeimą (Keplerio-Puanso kūnus), bet pasitarnavo ir kosmologijai: buvo nustatyta, kad planetų orbitos yra elipsiškos, o be to, buvo suformuluoti trys Keplerio dėsniai, kurie yra aktualūs iki šiol. Keplerio laikais buvo žinoma tik apie penkias planetas (neskaitant Žemės), tad nieko nuostabaus, kad buvo mėginta ieškoti teorinių sąsajų tarp dangaus kūnų mechanikos ir tobulai atrodančių Platono kūnų. Bet paties Keplerio atradimai, taip pat vėliau atrasti Uranas (planeta) ir Plutonas (planeta), galiausiai privertė atsisakyti pitagoriečių idealo paieškų.