cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rimantas Antanas Stankevičius
Karo lakūnas
Nuo 1966 m. tarnavo lakūnu kariniuose daliniuose. 1969 m. paskirtas vyresniuoju TSRS karinės grupuotės Vokietijoje naikintuvų aviacijos pulko lakūnu. Nuo 1970 m. tarnavo vyresniuoju lakūnu, nuo 1972 m. – naikintuvų aviacijos pulko grandies vadu Turkmėnijos Mary mieste. 1971–1972 m. vyresnysis atskirojo aviacijos būrio lakūnas Egipto Arabų Respublikoje, dalyvavo karo veiksmuose prieš Izraelį. 1973 m. išleistas į atsargą, suteiktas TSRS KOP majoro laipsnis.
Lakūnas bandytojas
1975 m. baigė TSRS Aviacijos pramonės ministerijos skrydžių tyrimo instituto lakūnų – bandytojų mokyklą ir dirbo lakūnu-bandytoju tame pačiame centre. Atlikdavo bandomuosius aukščiausio sudėtingumo skrydžius. Dalyvavo bandant naikintuvą MiG-29 suktuko sąlygomis. Skraidė 57 tipų lėktuvais ir turėjo didesnį nei 4000 valandų skrydžio stažą. 1975 m. suteikta 4-os klasės, 1976 m. – 3-ios klasės, 1979 m. – 2-os klasės ir 1982 m. – 1-os klasės lakūno-bandytojo kvalifikacija.
Lakūnas kosmonautas
1977 m. liepos 12 d. Skrydžių tyrimo instituto viršininko įsakymu Nr. 360 paskirtas į specialaus pasirengimo grupę skrydžiui daugkartinio naudojimo erdvėlaiviais „Buran“. 1979 m. sausio 19 d. Vyriausioji Medicinos komisija patvirtino jo tinkamumą kosminiams skrydžiams.
1979 m. vasario 1 d. Aviacijos pramonės ministro įsakymu Nr. 34 paskirtas į pagrindinę grupę pasirengimui pagal temą 11F35 („Buran“). Nuo 1979 m. balandžio mėn. iki 1980 m. gruodžio mėn. mokėsi pagal bendrą kosminės parengties programą Jurijaus Gagarino kosmonautų rengimo centre. 1980 m. liepos 30 d. rekomenduotas į kosmonautų-tyrėjų grupę, o 1980 m. rugsėjo 26 d. įtrauktas į kosmonautų-tyrėjų būrį, nenurodant konkretaus būrio numerio. 1981 m. rugpjūčio 10 d. instituto viršininko įsakymu įtrauktas į Skrydžių tyrimo instituto kosmonautų-bandytojų būrį. 1982 m. vasario 12 d. išlaikė visas bendros kosminės parengties įskaitas ir egzaminus, suteikta kosmonauto-bandytojo kvalifikacija.
Nuo 1982 m. rugsėjo iki 1983 m. gegužės mėn. grupėje, kurioje buvo ir Viktoras Viktorenka bei Vitalijus Sevastjanovas, rengėsi kosminiam skrydžiui kaip rezervinės įgulos narys. Tačiau, pakeitus skrydžių į orbitinę stotį „Saliut-7“ programą, atšauktas iš įgulos. Nuo 1984 m. rugsėjo mėn. rengėsi skrydžiui daugkartinio naudojimo erdvėlaiviu „Buran“ ir mokėsi valdyti jį rankiniu ir automatiniu būdu. Skraidė su lėktuvais-laboratorijomis Tu-154 ir MiG-25, kur buvo įrengtos „Burano“ valdymo sistemos.
Atliko šešis riedėjimo bandymus ir 14 skrydžių specialiu erdvėlaivio „Buran“ egzemplioriumi OK-GLI (lėktuvas – analogas BTS-02) tiek įgulos vado, tiek antrojo piloto pareigose. 1987 m. vasario mėn. paskirtas Ryšių skrydžių instituto kosmonautų būrio vadu. 1988 m. rugpjūčio mėn. po kolegos Anatolijaus Levčenkos mirties tapo kosmonautų-bandytojų komplekso viršininko pavaduotoju.
1989 m. vasario mėn. kartus su Viktoru Afanasjevu ir Vitalijumi Sevastjanovu vėl rengėsi kosminiam skrydžiui į orbitinę stotį „Mir“. Tačiau, vėl pakeitus „Mir“ eksploatacijos planus, 1989 m. rugsėjo mėn. pasirengimas buvo laikinai nutrauktas, o vėliau ir nebebuvo atnaujintas. 1989 m. rugsėjo mėn. R. Stankevičiui suteiktas Nusipelnusio TSRS lakūno-bandytojo vardas.
Žūtis
1990 m. R. Stankevičius dalyvavo kasmetinėje aviacijos šventėje JAV Everett mieste, pilotavo ten lėktuvą Su-27. Grįžęs iš JAV netrukus vėl išvyko į Italiją. 1990 m. rugsėjo 9 d. Trevizo provincijos Salgareda aerodrome aviacijos šou metu vykdydamas eilinį parodomąjį skrydį naikintuvu Su-27 ir darydamas vertikalią pilotažo figūrą, kilpą pradėjo aukščiausiame jos taške, kuris buvo kiek žemiau apskaičiuotojo. Nors beveik išlygino lėktuvą prie žemės, tačiau nesugebėjo sulaikyti jo žemėjimo. Lėktuvo masė tapo nepavaldi patyrusio piloto rankai – lėktuvas palietė žemę „pilvu“ ir sprogo. Katastrofa nusinešė puikaus piloto ir vienintelio Lietuvos kosmonauto gyvybę. Katastrofos vietoje atsidūrė ir žuvo vienas iš aerodromo apsaugos darbuotojų Moretto C. Silvio.
Palaidotas Kaune, o Žukovskio miesto kapinėse pastatytas memorialinis paminklas. Tame pačiame mieste lakūno vardu pavadinta nedidelė gatvė (проезд Станкявичюса). 2002 m. Marijampolėje jo vardu pavadinta vidurinė mokykla.
Hadsono sąsiauris
thumb|right|240px|Hadsono sąsiauris žemėlapyje Hadsono sąsiauris yra Kanados šiaurės rytuose, skiria Bafino Žemę (šiaurėje) ir Šiaurės Amerikos žemynui priklausantį Labradoro pusiasalį (pietuose). Jungia Hadsono įlanką su Atlanto vandenynu. Rytinį sąsiaurio kraštą riboja Čidlio kyšulys ir Rezoliušino sala. Ilgis 806 km, plotis 115–407 km. Laivybinės dalies gylis 141–988 m. 8 metų mėnesius sąsiauris padengtas dreifuojančiais ledais. 1610 m. atrastas Henrio Hadsono (jo garbei ir pavadintas).
Svitiazis (Ukraina)
Svitiazis  – didžiausias Šacko ežeryno ežeras, Ukrainoje, Voluinės srityje, Polesėje. Įeina į Šacko gamtinį nacionalinį draustinį.
Tai giliausias Ukrainos ežeras. Plotas – 27,5 km², giliausia vieta – 58,4 m. Ežero tūris – apie 180 mln m³. Maždaug ežero viduryje yra sala, kurios plotas apie 7 ha.
Jomantų piliakalnis
Jomantų piliakalnis arba Jurgaičių piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A492KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1085) – piliakalnis ir senovinė gyvenvietė Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, tarp Jomantų  ir Jurgaičių (Švėkšnos seniūnija) kaimų. Pasiekiamas keliu Inkakliai – Jomantai Jurgaičiuose ties buvusiomis fermomis pasukus į kairę vakarų kryptimi ir paėjus 450 m link Ašvos.
Piliakalnis
Piliakalnis, dar vadinamas Pilimi, yra Ašvos ir Telšinos upelių santakoje. Jį iš pietvakarių ir šiaurės juosia Telšinos, iš pietų - Ašvos slėnis, rytuose yra 40–50 m pločio dauba. Šlaitai statūs, 7 m aukščio. Aikštelė pailga, 86x25 m dydžio, su kultūriniu sluoksniu, jos rytinį, pietinį ir pietvakarinį kraštą juosia apie 130 m ilgio ir 1–2 m aukščio pylimas. Rytiniame pakraštyje, už daubos esančioje aukštumėlėje, yra senovės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos grublėtu paviršiumi keramikos.
Rytinėje papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos. 100 m į rytus nuo papėdės gyvenvietės piliakalnio yra Jurgaičių kapinynas, tyrinėtas 1967 m.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis ir gyvenvietė datuojama I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
El disco de Rebelde Way
"El disco de Rebelde Way" yra Argentinos grupės "Erreway" geriausių hitų rinkinys. Jis išleistas 2006 m. tik Ispanijoje. Išparduota 350 000 kopijų. Albumas sudarytas geriausių hitų iš jų ankstesnių albumų "Señales", "Tiempo" ir vieno DVD. Šio albumo atlikėjai Felipe Colombo, Camila Bordonaba, Benjamin Rojas ir Luisana Lopilato.
Šis rinkinys buvo pateiktas, sukurtas ir režisuotas Kris Morenos (Cris Morena). Muziką ir žodžius sukurė Cris Morena, Silvio Furmansky, Gustavo Novello ir Carlos Nilson, kurie dirbo su "Erreway" anksčiau. Dar kartą "Warner Music" buvo "Erreway" ženklas.
Balstogės Nomer Tamido sinagoga
Balstogės Nomer Tamido sinagoga  – nebeegzistuojanti sinagoga, stovėjusi Balstogės mieste ''ul. Bóżnicza'' gatvėje. Nomer Tamid išvertus iš hebrajų kalbos reiškia amžinoji ugnis. Sinagoga buvo pastatyta 1703 m. arba 1711 m., statybas finansavo etmonas Janas Klemensas Branickis. Sinagoga stovėjo šalia Balstogės Senosios sinagogos, vėliau vietoje jos pastatytos Balstogės Didžiosios sinagogos. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo sugriauta. Šiuo metu buvusioje sinagogos vietoje yra mašinų stovėjimo aikštelė.
Algirdas Latėnas
Algirdas Latėnas (g. 1953 m. sausio 2 d. Dusetose) – Lietuvos aktorius, režisierius.
Biografija
1975 m. baigė Lietuvos konservatorijos D. Tamulevičiūtės kursą. Nuo 1975 m. vaidina ir režisuoja Jaunimo teatre Vilniuje, nuo 1997 m. šio teatro vadovas. 1991 m. Vilniuje įkūrė teatrą „Šiaurės Atėnai“, kuris veikė iki 1993 m. 1991–1995 m. ir 1998–2002 m. Lietuvos muzikos akademijos dėstytojas, nuo 1995 m. docentas. Brolis – kompozitorius Faustas Latėnas.
Kūryba
Reikšmingiausius vaidmenis sukūrė D. Tamulevičiūtės ir E. Nekrošiaus spektakliuose. Lietuvos teatruose režisavo lietuvių ir užsienio rašytojų pjesių. Vaidino kine. Vaidyba dvasinga, romantizuota, derinamas lyrizmas ir ironija, jausmingumas ir dramatizmas. Parengė poetų A. Strazdo, P. Širvio, S. Jesenino kūrinių programų.
Bukiškės (Zarasai)
Bukiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Smalvų.
Geltonmargė hesperija
Geltonmargė hesperija (Carterocephalus silvicola) – hesperijų (Hesperiidae) šeimos drugys.
Lytinis dimorfizmas ryškus. Patino sparnų viršus geltonas su juodomis dėmėmis. Patelės sparnų viršus su panašiu, bet intensyvesniu juodu raštu, primenančiu rudmargės hesperijos (Carterocephalus palaemon).
Sparno ilgis: 12-15 mm.
Skraido nuo gegužės vidurio iki birželio mėnesio vidurio drėgnose pievose, pamiškėse, krūmynuose, pagrioviuose.
Kiaušinėlius deda po vieną ant mitybinių augalų. Žiemoja tarp susuktų mitybinių augalų lapų.
Paplitimas: Europa, Sibiras iki Ramiojo vandenyno.
Literatūra
Lietuvos dieniniai drugiai, Povilas Ivinskis, Jonas Augustauskas, Kaunas, LUTUTĖ, 2004, ISBN 9955-575-41-7, p. 72
Nuorodos
Macrogamta: Geltonmargė hesperija - Carterocephalus silvicola
Battlefield Hardline
Battlefield Hardline – pirmojo asmens šaudyklės tipo kompiuterinis žaidimas, sukurtas įmonės „Visceral Games“, dirbant kartu su bendrove „EA DICE“. Žaidimas išleistas 2015 m. kovo 17 d. Šiaurės Amerikoje, kovo 19 d. Europoje ir kovo 20 d. Jungtinėje Karalystėje. Pritaikytas Microsoft Windows, PlayStation 3, PlayStation 4, Xbox 360 ir Xbox One platformoms. Kitaip nei kiti „Battlefield“ serijos žaidimai, ši dalis yra orientuota į nusikalstamo pasaulio veiklą, kovą su korupcija.
Siužetas
Majamio miestas yra įsivėlęs į karą su narkotikais, kuriame pareigūnas Nikas Medosa, ką tik tapęs detektyvu kartu su su savo partnere Khai Minh Dao seka nusikalstamumo grandine, palaikančia narkotikų verslą. Detektyvai išsiaiškina, jog korupcija gali neigiamai paveikti abi įstatymo puses. left|thumb|300x300px
Ungavos pusiasalis
miniatiūra|Ungavos pusiasalis Ungavos pusiasalis yra šiaurės rytų Kanadoje, Kvebeko provincijos Nunaviko regione, Labradoro pusiasalio šiaurės vakarinė dalis. Šiaurėje remiasi į Hadsono sąsiaurį, vakaruose ribojasi su Hadsono įlanka, rytuose – su Ungavos įlanka. Užima apie 252 tūkst. km² plotą. Pusiasalį užima Kanados skydas, su bemiškiais tundrų plotais. Gausu ežerų ir upių. 90 % Angavos pusiasalio gyventojų – inuitai. Svarbiausias miestas – Kujuakas.
Andras (Graikijos sala)
thumb|250px|Salos padėtis
Andras  – Graikijai priklausanti sala Egėjo jūroje, esanti 10 km į pietryčius nuo Eubojos salos, toliausiai Kikladų salyno šiaurėje. Plotas 380 km². Ilgis 40 km, plotis iki 16 km. Turizmas.
Istorija
Pirmą kartą 1000 m. pr. m. e. saloje apsigyveno jonėnai. V a. pr. m. e. per Peloponeso karą Andras parėmė Spartą. Po venecijiečių valdymo 1566 m. salą užėmė osmanai, išsilaikę čia iki Nepriklausomybės karo.
Gyventojai
Andre 2001 m. gyveno 10 009 žmonės. Auginami alyvmedžiai, citrusiniai augalai, vynmedžiai. Didžiausios gyvenvietės – Andras, Kortijas, Ydrusa. Yra nedidelė arvanitų bendruomenė.
Lapušiškė (Visaginas)
Lapušiškė – kaimas Visagino savivaldybėje, 6 km nuo Rimšės.
Istorija
Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai, Naugarduko vaivadijai (nuo 1926 m. – Vilniaus vaivadijai), Švenčionių apskričiai, Dūkšto valsčiui.
1921 m. Lenkijos gyventojų surašymo duomenimis čia gyveno 14 žmonių, visi – katalikai, 7 lietuviai ir 7 lenkai. Tuo metu kaime buvo namai. 1938 metais nieko nepasikeitė – kaime buvo tiek pat namų ir tiek pat gyventojų.
Nuo 2003 m. priklauso Visagino savivaldybei.
Užluobės apylinkė
Užluobės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Skuodo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Skuodo rajonui. 1954 m. prijungta Krakių apylinkė ir dalis Erslos apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Užluobės apylinkė prijungta prie Mosėdžio apylinkės ir Skuodo apylinkės.
Islandijos futbolo varžybos 1987 m.
Islandijos futbolo varžybos 1987 m.
Kauno įvairių tautų kultūrų centras
Kauno įvairių tautų kultūrų centras – tautinių mažumų kultūros, švietimo, neformalaus ugdymo ir jaunimo veiklos srityse veikianti įstaiga, kuri siekia stiprinti kultūrinės įvairovės, tautinės tolerancijos ir pagarbos kiekvienos tautybės žmogui vertybes, formuoti tarpkultūrinius ryšius bei dialogą. Įstaiga kuria ir puoselėja kultūrinę erdvę įvairių tautybių žmonių bendravimui bei bendradarbiavimui, įgyvendina tautinių santykių darnumo politiką, inicijuoja ir įgyvendina įvairius projektus, kurie padeda integruoti tautines mažumas į šalies visuomenę.
Istorija
Įstaiga įkurta 2004 m. balandžio 30 d. Ją įsteigė Tautinių mažumų ir išeivijos departamentas prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės bei Kauno miesto savivaldybės taryba. 2004 m. lapkričio 18 d. surengtas iškilmingas Kauno įvairių tautų kultūrų centro pastato atidarymas. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu reorganizavus Tautinių mažumų ir išeivijos departamentą, nuo 2010 m. sausio 1 d. įstaigos dalininko teisės perduotos Lietuvos Respublikos kultūros ministerijai. Nuo 2015 m. liepos 1 d. Lietuvos Respublikos kultūros ministerijai priklausiusios dalininko teisės perduotos Tautinių mažumų departamentui prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės. 2018 m. rugpjūčio 29 d. Kauno miesto savivaldybė perdavė daugiau nei 14 metų turėtas įstaigos dalininko teises Tautinių mažumų departamentui prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės, kuris tapo vieninteliu įstaigos dalininku – savininku.
2018–2019 m. tarptautinės organizacijos atkreipė dėmesį į įstaigos veiklą. 2019 m. sausio 8 d. pateiktose Europos Tarybos Tautinių mažumų apsaugos pagrindų konvencijos patariamojo komiteto išvadose ir 2019 m. kovo 27 d. Ministrų Komiteto rezoliucijoje išreikštas susirūpinimas dėl įstaigos veiklos tęstinumo.
Nuo 2016 m. įstaiga veikia pagal atnaujintus įstaigos įstatus, kuriuose suformuluoti nauji veiklos tikslai ir veiklos sritys.
2004–2020 m. įstaigai vadovavo direktorius Dainius Babilas, nuo 2020 m. – Eglė Rušinskaitė.
Veikla
Kasmet įstaiga organizuoja apie 70 kultūros renginių: koncertų, meno parodų, vakaronių, poezijos skaitymų, kulinarinio paveldo ir knygų pristatymų. Taip pat organizuoja mokymus bei seminarus tautinių mažumų bendruomenių vadovams, lyderiams, aktyviems organizacijų nariams ir jaunimui. Įstaiga kviečia mokslininkus ir specialistus į mokslines konferencijas, seminarus ir diskusijas apie tautinių mažumų istoriją, veiklą, aktualijas bei problemas, integracijos procesus. Įstaigos administracija kaupia, sistemina bei platina medžiagą apie tautines mažumas, padeda mokslininkams, studentams bei moksleiviams atlikti tyrimus, rengia pranešimus bei straipsnius spaudai, dalyvauja televizijos ir radijo laidose.
2006–2012 m. įstaiga organizavo kasmetinį Lietuvos tautų festivalį „Kultūrų tiltai“ – vieną didžiausių tautinių mažumų kultūros renginių Lietuvoje. Jo metu koncertavo geriausi Lietuvos tautinių mažumų meno kolektyvai, surengti amatų pristatymai ir vaikų kūrybinės akcijos. Festivalis tradiciškai organizuotas Kauno miesto centre po atviru dangumi, 2013 m. surengtas Alytuje. 2008 ir 2013 m. įstaiga organizavo Lietuvos tautinių mažumų sekmadieninių mokyklų festivalį, kuris kasmet buvo organizuojamas skirtinguose šalies miestuose. Nuo 2018 m. įstaiga organizuoja kasmetinį Lietuvos tautinių bendrijų festivalį „Kultūrų sodas“, kuris vyksta Istorinės Lietuvos Respublikos Prezidentūros Kaune sodelyje. 2020 metais Lietuvos tautinių bendrijų festivalis „Kultūrų sodas“ buvo nominuotas tarp 30 įsimintiniausių kultūros iniciatyvų Kaune.
Nuo 2006 m. įstaiga reguliariai organizuoja fotografijos projektus, kurių metu profesionalūs fotomenininkai bendradarbiauja su tautinių mažumų bendruomenėmis bei Lietuvos mokyklų moksleiviais kurdami įvairias kultūras pristatančias parodas. Vėliau jos pristatomos ir eksponuojamos šalies kultūros centruose, galerijose, mokyklose, prekybos centruose ir kitose viešose vietose.
2014–2016 m. įstaiga organizavo Afrikos kultūros dienas Kaune. Bendradarbiaujant su Vytauto Didžiojo universiteto Azijos studijų centru organizuojami japonų, korėjiečių ir kitų Azijos tautų kultūrai skirti renginiai.
Įstaiga glaudžiai bendradarbiauja su tautinių mažumų (armėnų, baltarusių, lenkų, romų, rusų, totorių, ukrainiečių, vokiečių, žydų ir kt.) nevyriausybinėmis organizacijomis. Įstaigos patalpose nuolat vyksta tautinių mažumų bendruomenių renginiai, susirinkimai bei meno kolektyvų repeticijos.
Tai vienintelė įstaiga Kauno regione, turinti tokį veiklos pobūdį. Panašios įstaigos: Vilniuje – Tautinių bendrijų namai, Klaipėdoje – Tautinių kultūrų centras.
Tarptautinis bendradarbiavimas
Įstaiga inicijuoja ir organizuoja tarptautinius projektus pagal ES programas: nuo 2007 m. – „Mokymasis visą gyvenimą“ („Grundtvig“, „Leornardo da Vinci“) ir „Veiklus jaunimas“, nuo 2014 m. – „Erasmus+“. Palaikomi ryšiai su veiklos partneriais užsienio valstybėse: Vokietijoje, Kroatijoje, Slovėnijoje, Nyderlanduose, Kipre ir kt. Dalyvaujama kitų įstaigų projektuose. Įstaigos administracijos darbuotojai kelia kvalifikaciją tarptautiniuose mokymuose ir seminaruose, vyksta į konferencijas, stažuotes, jaunimo mainus ir pažintinius vizitus pagal ES programas.
2015 m. įstaiga priimta į tarptautinę kultūros įstaigų bei organizacijų asociaciją „Roots & Routes International Association“ ir tapo pirmąja jos nare iš Lietuvos. 2015 m. įstaigos vadovas Dainius Babilas išrinktas asociacijos auditoriumi, 2016 m. – tarybos nariu.
Badmintonas
thumb|250px|Badmintono raketės Badmintonas – sportinis žaidimas, kurį žaidžia 2 arba 4 žaidėjai rakete per tinklą smūgiuodami plunksninuką – kamuoliuką, padarytą iš plunksnų arba plastiko ir kamščio galvutės. Žaidimo tikslas – permušti kamuoliuką per tinklą į varžovo aikštelės pusę taip, kad varžovas negalėtų atmušti atgal, ir neleisti jam nukristi savo aikštelės pusėje.
Istorija
Badmintonas – vienas iš seniausių žaidimų. Dėl jo atsiradimo istorijos egzistuoja daugybė versijų. Pagrįsti faktai byloja apie tai, kad šiuolaikinis badmintonas atsirado iš seno žaidimo kamuoliuku. Dar prieš du tūkstančius metų kamuoliuku žaidė suaugusieji ir vaikai senovės Graikijoje, Kinijoje, Japonijoje, Indijoje, Afrikoje.
Prieš 600 metų japonai medinėmis raketėmis mušinėjo kamuoliuką, kuris buvo daromas iš plunksnų ir vyšnios (į prisirpusios vyšnios uogą įbesdavo 5-6 plunksnas ir išdžiovindavo saulėje). „Ojbane“ – taip vadinosi šis žaidimas, o išvertus iš japonų kalbos reiškė „skraidanti plunksna“. Šį žaidimą žaidė ir Malaizijoje, ir Indijoje. Vėliau šis žaidimas pasiekė ir Europą. Prancūzijoje žaidimas su plunksniniu kamuoliuku buvo toks populiarus ir įgavo tokį ažiotažą, kad dėl jo susipyko karališkosios Gizų ir Burbonų šeimos.
Šiuolaikinio badmintono pradžia – 1872 metai. Tais metais iš Indijos į nedidelį Anglijos miestelį Badmintoną grįžo hercogas Bofortas ir parsivežė rakečių ir kamuoliukų su plunksnomis. Buvo sugalvotos taisyklės, žaidimas buvo pavadintas badmintonu (pagal miestelio pavadinimą). Beje, po metų anglai badmintono pagrindu sugalvojo ir kitą žaidimą, kuris dabar žinomas kaip lauko tenisas.
1893 m. Anglijoje buvo įkurta ir pirmoji pasaulyje badmintono asociacija (pirmasis badmintono klubas – ten pat 1887 m.).
thumb|250px|Badmintono aikštelės schema Šio šimtmečio trečiąjį dešimtmetį badmintonas labai paplito Azijoje: Kinijoje, Indonezijoje, Korėjoje, Japonijoje, Malaizijoje. Ir dabar Azijos badmintonininkai dominuoja pasaulyje.
1934 m. Londone įkurta Tarptautinė badmintono federacija (IBF). Ją įsteigė 9 šalys: Anglija, Airija, Danija, Kanada, Naujoji Zelandija, Nyderlandai, Prancūzija, Škotija, Velsas. IBF – tai tarptautinė sporto organizacija, vienijanti nacionalines badmintono federacijas ir plėtojanti šią sporto šaką pasaulyje. Dabar joje – 156 narės. Aukščiausias IBF organas – kongresas, šaukiamas kasmet.
Turnyrai
Nuo 1977 m. rengiami pasaulio čempionatai (kas dveji metai), pasaulio jaunimo čempionatai (kas dveji metai). Kaip ir lauko tenise, vyksta pasaulio taurės turnyrai: „Thomas Cup“ – nuo 1948 m. vyrų komandoms, pavadintas pirmojo IBF prezidento Džordžo Tomo (Anglija) garbei; „Uber Cup“ – nuo 1956 m. moterų komandoms, pavadintas įžymios badmintonininkės Betti Uber (JAV) garbei, ir „Sudirman Cup“ – mišrių komandų turnyras. Europos čempionatai rengiami nuo 1968 m., vyksta kas dveji metai.
Olimpine sporto šaka badmintonas tapo 1992 m. po to, kai 1972 m. ir 1988 m. vyko tik parodomosios varžybos. Dar Pjeras de Kubertenas (1863–1937), šiuolaikinių olimpinių žaidynių organizatorius, badmintonui pranašavo gražią ateitį – tai nepaprastai naudinga, visiems prieinama, įdomi ir patraukli sporto šaka.
Lietuvoje
thumb|250px|right|Laikraščio „[[Badmintonas (laikraštis)|Badmintonas“ antraštė (1995 m.)]] 1957 m. Maskvoje vyko pasaulinis jaunimo ir studentų festivalis, kurio programoje buvo ir badmintonas – lig tol nematyta sporto šaka. Jį virtuoziškai žaidė į festivalį atvykę kinai. Vėliau badmintonas pasiekė ir Lietuvą. 1962 m. įkurta Lietuvos badmintono federacija, pradėti rengti ir šalies čempionatai. 1963 m. surengtas pirmasis Lietuvos nacionalinis badmintono čempionatas.
1992 m. Lietuva buvo priimta ir į Tarptautinę badmintono federaciją (IBF). Lietuviai pradėjo dalyvauti beveik visose oficialiose pasaulio ir Europos varžybose. Aukščiausias mūsų badmintonininkų laimėjimas – kaunietės Aušrinės Gabrėnaitės bronzos medalis Europos jaunimo čempionate Mančesteryje (Anglija) 1989 m. Dar tada SSRS rinktinės sudėtyje žaidžiant mišrų dvejetą su Sergejumi Melnikovu iš Rusijos. 1999–2002 m. kaunietis Aivaras Kvedarauskas pateko į stipriausių pasaulio badmintonininkų šimtuką.
2003 m. Danijos Esbjergo mieste vykusiame Europos jaunimo iki 19 metų badmintono čempionate Lietuvai atstovavęs Kęstutis Navickas per plauką liko nuo bronzos medalio. Tačiau šį jauną ir gabų badmintonininką pastebėjo Europos badmintono sąjunga (EBU). Kęstutis Navickas buvo įtrauktas į perspektyviausių žemyno jaunųjų žaidėjų sąrašus, todėl dalyvavo EBU programoje „Pekinas 2008“, dėl ko tapo realu dalyvauti 2008 m. Pekino olimpinėse žaidynėse Kinijoje.
Lietuvos badmintono žaidėjai dalyvauja ir Pasaulio kurčiųjų olimpinėse žaidynėse. 2001 m. Romoje (Italija) vykusiose žaidynėse Kristina Dovydaitytė moterų vienete buvo trečia. 2005 m. Lietuvos badmintonininkė Kristina Dovydaitytė Melburne vykusių XX Pasaulio kurčiųjų olimpinių žaidynių badmintono varžybose iškovojo visų trijų spalvų medalius. 19-metė buvo nenugalima moterų vienetų turnyre, mišrių dvejetų varžybų finale K. Dovydaitytė kartu su broliu Tomu nusileido Pietų Korėjos duetui ir turėjo tenkintis sidabro medaliais, o moterų dvejetų varžybų mače dėl trečiosios vietos K. Dovydaitytės ir Jevgenijos Novik duetas nugalėjo Rusijos badmintonininkes bei pasipuošė bronzos medaliais.
Būklės
Būklėmis vadinami kaimai Trakų rajone:
Antikosčio sala
thumb|right|240px|Antikosčio sala iš palydovo Antikosčio sala – uolėta miškinga sala rytų Kanadoje, Kvebeke, Šv. Lauryno įlankoje, priešais Šv. Lauryno upės žiotis. Plotas 7893 km² (20-a pagal dydį Kanados ir 90-a pasaulio sala). Nuo Labradoro pusiasalio (šiaurėje) atskirta Žako Kartjė sąsiauriu, nuo Gaspė pusiasalio (pietuose) – Hongedo sąsiauriu. Salos ilgis 217 km, plotis 16-48 km. Aukščiausia vieta – 192 m. Vyrauja spygliuočių miškai, pelkynai. Krantai aukšti, skardingi. Antikosčio sala gyvenama retai (266 gyv., 2001 m.). Svarbiausia gyvenvietė – Port Menjė.
Kamaronesas
Kamaronesas  – gyvenvietė Argentinoje, Čubuto provincijos rytuose, Argentinos jūros (Kamaroneso įlankos) pakrantėje, 240 km į šiaurę nuo Komodoro Rivadavijos. Florentino Amegino departamento centras. Keliai į Rosoną, Las Plumasą, Puerto Viserą. Verčiamasi žvejyba (ypač krevečių – nuo to ir pavadinimas, nes isp. camarones reiškia „krevetės“). Aplinkiniuose skardžiuose ir uolose yra jūrų liūtų gulyklos, paukščių kolonijos. Piečiau esantis Dos Bajaso kyšulys paskelbtas gamtos draustiniu. Kamaronese veikia Perono muziejus (miestelyje vaikystėje gyveno būsimasis prezidentas Chuanas Peronas). Vyksta kasmetinė lašišų šventė.
Istorija
XIX a. pab. Kamaroneso įlankos pakrantėje apsistodavo jūriniai laivai. 1900 m. įkurta Kamaroneso gyvenvietė.
Šacko ežerai
thumb|240px|Pisočno ežeras
Šacko ežerai  – ežerų grupė šiaurės vakarų Ukrainoje, Voluinės srities Šacko rajone, šalia Lenkijos ir Baltarusijos sienų. Tarp Polesės miškų telkšo šie ežerai: Svitjazis (27,5 km²), Pulemeco ežeras, Lukai, Liucimiras, Ostroviansko ežeras, Krimnas, Pisočno ežeras. 1983 m. ežeryno gamtai apsaugoti įsteigtas Šacko nacionalinis parkas.
Dubysos regioninis parkas
left|150px
Dubysos regioninis parkas – regioninis parkas vidurio vakarų Lietuvoje. Didžioji dalis yra Raseinių rajone, keli procentai – Kelmės rajone. Parko plotas – 10571 ha, direkcija Raseiniuose. Įsteigtas siekiant išsaugoti Dubysos upės erozinio slėnio kraštovaizdį, jo gamtinę ekosistemą bei kultūros paveldo vertybes.
Gamtos vertybės
miniatiūra|left|241px|Lyduvėnų tiltas miniatiūra|left|241px|Maironio tėviškė
Labai įspūdingas plačiadugnis ir stačiašlaitis Dubysos senslėnis, išraižytas intakų, slėnių ir raguvų. Dubysa – viena gražiausių ir populiariausių Lietuvos upių. Upės kilpos ir senvagės, miškais apaugę šlaitai, salpinės pievos, vandeningi ir sraunūs intakai, tekantys giliais slėniais, sudaro savitą ekosistemą, turtingą augalų ir gyvūnų rūšių. Čia atplaukia neršti lašišos ir šlakiai. Pliauginių draustinyje auga Gražusis ąžuolas, kuris yra valstybės saugomas kraštovaizdžio objektas.
Parkas garsėja elniais.
Kultūros paveldas
Parke yra 5 piliakalniai, įspūdingas dubenuotasis akmuo (Žalpių kaime), aukščiausias Lietuvoje – Lyduvėnų geležinkelio tiltas. Betygalos miestelio puošmena – paminklas Vytautui Didžiajam. Ugionyse – vaizdinga liaudies klasicizmo stiliaus bažnyčia, stebuklingas šaltinis su koplyčia. Maironio sodyba ir jos gamtinė aplinka saugoma Pasandravio memorialiniame draustinyje.
Laisvalaikis ir pramogos
Pažvejoti galima Dubysos upėje, Ariogalos ir Luknės tvenkiniuose. Maudytis ir poilsiauti tinka Padubysio, Lakštingalų slėnio, Lyduvėnų, Kalniškių rekreacinės zonos, Luknės, Ariogalos tvenkiniai. Ariogaloje galima išsinuomoti baidares. Dviratininkams parengtas ir aprašytas 32 km maršrutas Raseiniai-Lyduvėnai-Raseiniai. Geriausios regyklos – Lyduvėnų, Betygalos, Aukštuonos, Padubysio piliakalniai. Yra 5 stovyklavietės. Slidinėjimo trasa su keltuvu yra kairiajame Dubysos upės šlaite, kelyje Raseiniai – Baisogala (500 m nuo kelio pagal upės tėkmę). Parke vyksta poezijos pavasarėlis.
Ekskavatorius
thumb|250px|right|Ekskavatorius Ekskavatorius – sunkioji savaeigė mašina birioms medžiagoms, dažniausiai uolienoms kasti ir perkelti. Ekskavatoriaus idėją pasiūlė Leonardas da Vinčis.
Ekskavatoriai būna vieno kaušo arba daugelio mažų kaušų. Jie skiriasi pagal veikimo principą:
Vienakaušis ekskavatorius pirmą kartą buvo užpatentuotas 1834 m. JAV, daugiakaušis 1860 m. Prancūzijoje.
Ekskavatoriams dažniausiai montuojama ratinė ir vikšrinė važiuoklė, rečiau – bėginė, kartais ir pontoninė. Vienakaušiai ekskavatoriai skirstomi į:
Universalieji ekskavatoriai daugiausia naudojami statybose, turi lynų sistemą ir kelis keičiamus darbinius padargus, o iškastą medžiagą perneša visu strėlės ilgio spinduliu. Su keičiamais padargais universalieji ekskavatoriai gali dirbti kaip plūgas, krautuvas, plūktuvas, purentuvas, tranšėjų užpiltuvas ir kitaip. Specialieji ekskavatoriai dažniausiai naudojami statybos ar kasybos darbams bei įprastai turi vieną tiems darbams skirtą padargą. Daugiakaušiai ekskavatoriai gruntą ardo kaušais, pritvirtintais prie rotoriaus arba grandinės ir judančiais uždara trajektorija, grandikliais arba freza, kurių judėjimo kryptis sutampa su ekskavatoriaus judėjimo kryptimi arba yra jai statmena.
Daugiakaušiai ekskavatoriai labiausiai naudojami didelės apimties hidrotechnikos ir atvirosios naudingųjų iškasenų gavybos darbuose, kasti tranšėjoms inžinerinėms komunikacijoms, krauti biriosioms medžiagoms sandėliuose.
Didžiausias pasaulyje ekskavatorius Big Muskie buvo naudojamas kasti anglis Ohajo valstijoje nuo 1969 iki 1999 m.
Rudolfas Lymanas
Rudolfas Lymanas (Rudolf Liehmann, 1855 m. sausio 8 d. Zlonicuose, Čekija – 1904 m. vasario 14 d. Rokiškyje) – vargonininkas, dirigentas, pedagogas.
Biografija
Tėvas Antoninas Lymanas (1808–1879 m.), kilęs iš Šiaurės Čekijos, buvo garsus kantorius, kapelmeisteris ir pradžios mokyklos mokytojas. Gerai griežė vargonais ir smuiku, skambino fortepijonu, grojo pučiamaisiais instrumentais, vadovavo orkestrams, pasižymėjo kompoziciniais sugebėjimais. Ana ir Antonijus Lymanai susilaukė net 12 vaikų, kurių 9 mirė vaikystėje – užaugo tik sūnus Rudolfas, dukterys Terezija ir Sidonija. Pirmas Rudolfo muzikos mokytojas buvo tėvas, o 1871–1873 m. vaikinas kartu su A. Dvofäku mokėsi Prahos vargonininkų mokykloje, 1883 m. baigė Prahos konservatoriją (prof. F. Balžeko vargonų klasę).
Rokiškio grafai Tyzenhauzai ir Pšezdzieckiai stengėsi savo dvarus paversti ištaigingais kultūros centrais, o bažnyčias aprūpinti kvalifikuotais vargonininkais, chorais ir orkestrais. Tuo tikslu grafienė Marija Tyzenhauzaitė Pšezdzieckienė Rokiškyje įkūrė vargonininkų ir giedojimo mokyklą, kuriai vadovauti pasikvietė ką tik muzikos mokslus baigusį vargonininką virtuozą R. Lymaną. 1883 m. rugpjūčio 20 d. jis pasirašė sutartį, kad sutinka dirbti mokykloje už 600 sidabrinių rublių per metus ir suteiktą butą.
Mokykloje įkūrė tris skyrius: orkestro, vargonų ir fortepijono, giedojimo. Nors darbo sąlygos buvo sunkios (mažos patalpos ir trūko gerų instrumentų), bet mokykloje mokėsi per 40 vargonininkų, instrumentalistų ir choristų. Mokytasi nuo 8 valandos ryto iki 21 valandos vakaro, po pamaldų – ir sekmadieniais. 1885 m. pastatyti nauji „Walcker“ firmos vargonai, kuriuos derino ir prižiūrėjo pats mokyklos vadovas. Be praktinio muzikavimo, mokykloje buvo dėstoma muzikos teorija, harmonija, solfedžio, instrumentų pažinimas ir giedojimas.
Mokykla ypač suklestėjo 1887–1889 metais. Tada mokykloje jau buvo pajėgus choras ir orkestras. Išmokta per 20 mišių ir daug giesmių – mokiniai giedodavo ir lietuviškai. 1887 m. choras ir orkestras atliko Jozefo Haidno oratoriją „Pasaulio sutvėrimas“. Per pamaldas R. Lymanas vargonuodavo ir grieždavo smuiku, atlikdavo J. S. Bacho, G. Palestrinos ir kitų kompozitorių kūrinius. Pats kūrė giesmes ir kitokią muziką.
Vargonininkai, baigę Rokiškio muzikos mokyklą, buvo itin vertinami. Per 20 darbo metų mokykla parengė apie 200 muzikantų. Muzikos pradmenis čia gavo visas būrys būsimųjų kompozitorių, vargonininkų ir chorvedžių: Mikas Petrauskas, Juozas Tallat-Kelpša, Juozas Gruodis, Juozas Gaubas, M. Milaknis, Juozas Katelė, K. Diržys, P. Vinkšnelis, V. Kaveckas, A. Jurevičius, Albertas Mateika, K. Kvedaras, J. Sargūnas, A. Žukauskas ir kt.
Be muzikos, R. Lymanas sugebėjo dirbti ir kitus darbus. Įvedė telefono ryšį į visus dvarus ir palivarkus, taisė laikrodžius, bandė įvesti mokykloje elektrą ir įkurti meteorologijos stotį, ypač mėgo fotografuoti. 1888 m. vedė dvarininkaitę Aleksandrą Liachovičiutę, susilaukė 8 vaikų (iš jų 4 mirė neužaugę) ir 14 vaikaičių. R. Lymano įdiegtas muzikavimo tradicijas tęsia 1991 m. atkurta Rokiškio kolegija, rengianti vargonininkus – muzikos mokytojus.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Pusdalyvis
Pusdalyvis – veikiamųjų dalyvių savitos nelinksniuojamos formos, turinčios veiksmažodžio, būdvardžio ir prieveiksmio ypatybių, žyminčios šalutinį (antraeilį) veiksmą, atliekamą to paties veikėjo, kaip ir pagrindinis sakinio veiksmas. Pusdalyvis savo forma atitinka vyriškosios arba moteriškosios giminės vienaskaitos arba daugiskaitos vardininką. Pusdalyviai derinami gimine bei skaičiumi, su sakinio veiksniais, einančiais daiktavardžiu ar įvardžiu.
Daryba
Pusdalyviai daromi iš bendraties kamieno su priesaga -dam ir turi linksniuojamo žodžio galūnę, rodančią, kad aplinkybės veiksmo atlikėjas yra sakinio subjektas (gramatinis veiksnys). Pusdalyvio vardininko galūnė yra neparadigminė forma: pusdalyvis nelinksniuojamas, o tik formaliai antrą kartą rodo veiksniu einančio žodžio linksnį, skaičių ir giminę. Todėl jeigu žodis yra nelinksniuojamas, tai jis apskritai neturi jokios linksnio formos.
Pusdalyvis, žymėdamas iš veiksmo kylančios aplinkybės ryšį su veikėju derinamojo žodžio forma, apibūdina tą veikėją kaip atitinkamos veiksmažodinės ypatybės turėtoją. Šiuo požiūriu pusdalyvis darosi panašus ne tiek į būdvardį, kiek į dalyvį. Su dalyviu jis sudaro bendrą pusiau predikatinių formų paradigmą. Pusdalyvis reiškia aplinkybę, laiko atžvilgiu sutampančią su pagrindiniu veiksmu. Sutapimas laiko atžvilgiu gali būti tik tada, kai aplinkybė yra kilusi iš trukminio ar kartotinio veiksmo. Todėl pusdalyviai dažniausiai daromi iš eigos veiksmažodžių ir yra esamojo laiko aplinkybės raiškos forma (džiaukis, jauna būdama). Pusdalyvių ir dalyvių laiko priešprieša tam tikromis aplinkybėmis esti neutralizuota, skirtingos gramatinės formos vartojamos kaip sinonimai: ištarnavo jis septynerius metus nesiprausdamas (nesiprausęs). Gali būti subtilus reikšmės skirtumas: pusdalyvis reiškia nuolatinį gyvenimo būdą, o dalyvis pabrėžia karto reikšmę. Pusdalyviui aplinkybių funkcija yra pagrindinė. Pusdalyviai žymi iš veiksmo kylančią aplinkybę, siejamą su veiksniu. Pusdalyviai gali reikšti šias aplinkybes:
Visos pusdalyviais reiškiamos aplinkybės sutampa su pagrindinio veiksmo laiku, todėl visų reikšmių pusdalyviams būdinga ir laiko reikšmė. Pats pusdalyvis taip pat turi ir trukmės reikšmę.
Taip pat skaitykite
Adverbial participle Gérondif
Uodegotieji varliagyviai
Uodegotieji varliagyviai (Caudata) – varliagyvių (Amphibia) klasės būrys.
Liemuo nežymiai pereina į uodegą. Liemens ilgis be uodegos daugiau kaip 3 kartus didesnis už plotį. Kojos trumpos. Akys mažos. Vidurinė ausis redukuota ir nėra būgninės ertmės ir membranos. Dantys smulkūs ir aštrūs, jų yra ne tik ant žandikaulių, bet ir ant gomurikaulio.
Sausumoje nevikrūs, juda lėtai, kūną stumdami į priekį užpakalinėmis kojomis. Plaukia vingiuodami liemenį ir uodegą. Kiaušinių apvaisinimas vidinis: patinas išleidžia į vandenį drebučių pavidalo spermos maišelį (spermatoforą), kuri patelė suima kloakos kraštais ir įsitraukia į kloaką. Kai kurie pusiau gyvavedžiai.
Gyvųjų varliagyvių sistematika
Uodegotųjų varliagyvių (Caudata) būryje išskiriami 3 pobūriai. 2021 m. spalio 23 d. duomenimis, pasaulyje egzistuoja 10 šeimų, 68 gentys, 766 rūšys, kurios sudaro 9% visų varliagyvių rūšinės įvairovės.
Uodeguotieji varliagyviai Lietuvoje
Lietuvoje aptinkamos dvi rūšys :
Antanas Danielius
Antanas Danielius (1942 m. vasario 2 d. Sakalai, Garliavos valsčius – 2002 m. spalio 17 d. Vilnius) – Lietuvos psichologas, vertėjas.
Biografija
1965 m. Vilniaus universitete baigė anglų kalbą.
Nuo 1965 m. mokytojas Žagarėje. 1970–1975 m. Vilniaus universitete dėstė psichologiją, 1977–1979 m. Respublikinės Naujosios Vilnios psichoneurologinės ligoninės psichologas. Nuo 1994 m. žurnalo „Vilnius“ redaktorius, 1994–1998 m. dirbo savaitraštyje „Šiaurės Atėnai“. 1997 m. vienas Vilniaus budizmo studijų centro steigėjų, vadovas.
Vertė iš anglų, vokiečių, prancūzų, lenkų, rusų, tibetiečių kalbų. Tarp jo verstų autorių: Viljamas Šekspyras (Du veroniečiai, Tuščios meilės pastangos, abi 1983 m., Ričardas II, 1994 m., Karalius Lyras, Timonas Atėnietis, 1997 m., sonetai), Raineris Marija Rilkė, Johanas Volfgangas Getė, Augustas Strindbergas (Freken Julija, 1977 m.), Karson Makalers (Širdis – tai vienišas medžiotojas, 1984 m.), Henris Mileris (Ožiaragio atogrąža, 1994 m.) ir kt.
Parengė lietuvių – anglų kalbų žodyną vaikams „Mano didysis lietuvių – anglų kalbų žodynas ir 1200 linksmų paveikslėlių“ (1999 m.). Į anglų kalbą išvertė V. Bložės, S. Gedos, A. A. Jonyno, D. Kajoko ir kt. poezijos.
Vedęs, turi 2 sūnus ir dukrą.
Lapvarčiai
Lapvarčiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vaiguvos.
Pakalniškių apylinkė (Skuodas)
Pakalniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Skuodo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Skuodo rajonui. 1954 m. prijungta Narvydžių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Pakalniškių apylinkė prijungta prie Skuodo apylinkės.
Banga (Klaipėda)
miniatiūra|250px|right|Redakcijos būstinė
Banga – Klaipėdos rajono laikraštis, einantis nuo 1945 m. gruodžio 21 d. Gargžduose.
Istorija
Iki 1963 m. vadinosi „Raudonasis švyturys“. Iki 1950 m. buvo Klaipėdos miesto ir apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Klaipėdos rajono komiteto ir LDT leidinys, nuo 1990 m. – Klaipėdos rajono laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Gargždų banga“.
1946–1950 m. – dienraštis, 1951 m. ėjo vienąkart-dukart, nuo 1952 m. – dukart per savaitę. Tiražas 1945 m. – 3000 egz., 1987 m. – 10 700 egz., 1997 m. – 5800 egz. 1946–1948 m. leido priedą „Literatūrinis pajūris“.
KFC
thumb|right|260px|„KFC“ restoranas [[Egiptas|Egipte]]
„Kentucky Fried Chicken“ (dažniausiai trumpinamas kaip KFC) – tarptautinis amerikiečių greito maisto restoranų tinklas, valdomas kompanijos „Yum! Brands“. Pasaulyje yra beveik 19 tūkst. užkandinių, daugiausiai Kinijoje bei Jungtinėse Valstijose.
Produkcija
Restoranai pirmiausia užsiima įvairių keptos vištienos gaminių prekyba, įskaitant sumuštinius, tortilijas; itin populiarūs kibirėliai bei įvairūs rinkiniai su vištienos gabalėliais, sparneliais bei gruzdintomis bulvytėmis. „KFC“ turi pusryčių meniu, pardavinėjami kokteiliai, gaivieji gėrimai, salotos. Meniu įvairiose šalyse skiriasi, priklausomai nuo regiono bei kultūros. „KFC“ yra dukterinė įmonė, priklausanti amerikiečių holdingui „Yum! Brands“, kuris kartu valdo ir „Pizza Hut“ bei „Taco Bell“.
Restoranų tinklas ir pardavimai
Pasaulyje yra beveik 19 tūkst. „KFC“ restoranų, daugiausia jų įsikūrę šiose šalyse: Kinijoje (4563), Jungtinėse Valstijose (4491), Japonijoje (1181), Jungtinėje Karalystėje (784), Pietų Afrikoje (736), Kanadoje (663), Australijoje (618), Malaizijoje (579), Tailande (492) bei Indonezijoje (466). 1987 m. buvo atidarytas pirmasis restoranas Kinijoje, „KFC“ taip pat tapo ir pirmąja užsienio greito maisto bendrove, pradėjusia veiklą šalyje. Šiuo metu Kinijoje restoranų yra daugiau nei Jungtinėse Valstijose.
Vorai (komanda)
right|thumb|300px|Komanda „Vorai“ [[Lietuvos ultimeito čempionatas|Lietuvos ultimeito čempionate]] Vorai – tai yra viena iš anksčiausiai įkurtų Lietuvos ultimeito komandų. Komandos branduolys sportininkai iš Vilniaus, Trakų Vokės. „Vorai“ yra daugkartiniai Lietuvos ultimeito čempionatų, bei Baltijos ultimeito čempionatų nugalėtojai bei prizininkai.
Komandos istorija
Klubas įkurtas 2002. Nuo to laiko buvo parengtos 5 sportininkų kartos.
Anatole France
Anatolis Fransas (, 1844 m. balandžio 16 d. – 1924 m. spalio 12 d) – prancūzų rašytojas, eseistas, dramaturgas. Garsus romanais „Pingvinų sala“ (1908 m.) ir „Dievai trokšta“ (1912 m.). Už literatūrinius pasiekimus 1921 m. apdovanotas Nobelio premija.
Biografija
Anatolis Fransas (tikr. François-Anatole Thibault) gimė 1844 m. balandžio 16 d. Paryžiuje knygų pardavėjo šeimoje. Jaunystę būsimasis rašytojas praleido padėdamas tėvams knygų krautuvėlėje ir ateitį susiejo su knygomis – baigęs pirmuosius mokslus įsidarbino knygų kataloguotoju, o 1876 m. – bibliotekininku Prancūzijos senate.
Literatūrinę veiklą rašytojas pradėjo 1869 m. prisiėmęs Anatolio Franso slapyvardį, kaip poetas ir žurnalistas. Ankstyvoji jo literatūrinė veikla buvo susijusi su literatūriniu žurnalu „Parnasas“ (Le Parnasse Contemporain), kuriame, taip pat, reiškėsi poetai kaip Polis Verlenas ir Malarmė. 1881 m. rašytojas susilaukė pirmo pripažinimo romanu „Silvestro Bonaro nusikaltimas“, kurio pagrindinio personažo Silvestro Bonaro asmenyje įkūnijo savąjį alter ego, kasdienybėje pasimetusio bibliotekininko.
Anatolis Fransas toliau tęsė sėkmingą rašytojo veiklą ir 1896 m. buvo išrinktas į Prancūzijos Akademiją. A. Fransas parėmė E. Zolią 1894–1906 m. Dreifuso bylos politiniame Prancūzijos skandale. Skandalas A. Franso bus replikuotas „Pingvinų saloje“ ir „Mesjė Berke“ knygose. XX a. pradžia buvo A. Fransui pati sėkmingiausia kaip rašytojui. 1908 m. pasirodo „Pingvinų sala“, 1912 – „Dievai trokšta“, 1914 – „Angelų sukilimas“.
1921 m. rašytojui paskirta Nobelio premija už literatūrinius pasiekimus. A. Fransas mirė 1924 m. Sent Kire ant Luaros (Saint-Cyr-sur-Loire), palaidotas Neuilly-sur-Seine kapinėse Paryžiaus priemiestyje.
Literatūriniai darbai
Pagal stilistiką ir laikotarpį A. Franso kūryba priskiriama Realizmui, tačiau pats knygų turinys, įvykių hipebolizavimas, temos ir rašytojo požiūris į kasdienius įvykius rodo A. Franso tamprias sąsajas su XVIII amžiaus prancūzų švietėjų darbais, kaip Voltero ir Didro. Iš tikro, A. Franso knygose beveik nėra gilinimosi į žmogaus psichologiją, socialinę buitį, „paprastojo žmogaus“ paveikslo, taip būdingų XIX ir XX amžių realistinei prozai.
Rašytojas savo knygose dažniausiai užsiima plačia visuomenės, politikos ir socialinių santykių kritika. „Paprastojo žmogaus“ kančios šių reiškinių fone atrodo bereikšmės. Knygų herojams, kaip ir pačiam rašytojui, belieka tik sarkastiškai stebėti vykstančią gyvenimiškąją komediją ir, nebent, prisidėti dar kuo nors absurdišku.
A. Franso didelė dalis knygų buvo griežtai anti-klerikalinio pobūdžio. Dėl to Katalikų Bažnyčia 1922 m. visas rašytojo knygas įtraukė į Index librorum prohibitorum (Katalikų Bažnyčios draudžiamų knygų sąrašą, atšauktą 1966 m.). Pavyzdžiui, „Angelų sukilime“ Dievui tarnaujantis angelas įsimyli ir prisijungia prie Šėtono sukilimo. Knygoje tikinama, kad krikščioniškosios nuostatos ir vertybės iš tikro yra sukurtos tam, kad žlugdyti žmogaus asmeninę laisvę ir dvasios polėkius.
Islandijos futbolo varžybos 1988 m.
Islandijos futbolo varžybos 1988 m.
Meškučių piliakalnis
Meškučių (Marijampolės) piliakalnis su gyvenviete (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – 5080, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR324) – piliakalnis ir papėdės gyvenvietė Marijampolės miesto teritorijos pietvakarinėje dalyje, Šešupės kairiajame krante.
Istorija
Archeologinėje literatūroje vadinamas Meškučių, rečiau – Marijampolės (1955-1988 m. – Kapsuko) piliakalniu. Piliakalnis buvo Tarpučių kaimo žemių pietiniame pakraštyje, o nuo Meškučių jį skiria Pabaigai ir Ungurinė (Marijampolės seniūnija). Kultūros vertybių registre vadinamas Meškučių piliakalniu, tačiau vietovės pavadinimas nenurodomas. Šiuo metu piliakalnis yra Marijampolės miesto teritorijoje. Didžiąją piliakalnio dalį iki XIX a. nuplovė Šešupė, todėl pirminė jo išvaizda ir dydis nežinomi. XX a. piliakalnio liekanas apardė duobės. Dabar piliakalnio liekanos dirvonuoja, erozija sulėtėjusi.
Piliakalnis su gyvenviete datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – XIII a. 1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu AR324, šiuo metu saugomas kaip į registrą įrašytas (registrinis) kultūros paveldo objektas. Šalia piliakalnio esančios papėdės gyvenvietės teritorijoje aptiktos mirusiųjų deginimo ir laidojimo vietos. Apie 110 m į pietvakarius nuo piliakalnio, kitapus bevardžio upelio, Pabaigų kaimo žemėje stūkso kito piliakalnio, vadinamo Marcinkalniu, liekanos.
Piliakalnis su gyvenviete
Archeologinį kompleksą sudaro piliakalnis ir papėdės gyvenvietė. Bendras teritorijos plotas apie 6,5 ha. Jos pietvakarinėje dalyje stūkso piliakalnio liekanos, o likusią dalį apima senovės gyvenvietės liekanos. Teritorijos viduriu nuo Karklų gatvės link Pabaigų šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi praeina lauko keliukas, greta kurio per senovės gyvenvietės teritoriją 2007 m. nutiesta vandentiekio linija. Teritorijos vakarinėje dalyje priešais piliakalnį stovi anotacinio ženklo betoninis stovas.
Piliakalnis
Piliakalnis buvo įrengtas aukštumos kyšulyje, Šešupės santakoje su išnykusiu bevardžiu upeliu. Išlikusios šiaurinio piliakalnio pakraščio pagrindo ilgis rytų vakarų kryptimi apie 85 m, plotis rytinėje dalyje iki 16, o vakarinėje dalyje – iki 7 m. Šiaurinis ir šiaurės rytinis šlaitai statūs, iki 12 m aukščio, viršutinėje 6-8 m aukščio dalyje statesni. Aikštelė apie 20 m ilgio, pailga beveik vakarų – rytų kryptimi. Jos vakariniame pakraštyje supiltas mažiausiai 1 m aukščio ir 3 m pločio pylimas, kurio išorinis šlaitas leidosi į 4 m pločio ir 1 m gylio griovį. Rytiniame aikštelės pakraštyje, atrodo, pylimo nebuvo, tik apie 10 m pločio ir iki 3 m gylio griovys, skyręs piliakalnį nuo papilio, kurio aikštelė apie 15 m ilgio, irgi orientuota beveik vakarų – rytų kryptimi (išliko 12x7 m dydžio trikampis gabalėlis). Papilio šlaitai vidutinio statumo, iki 10 m aukščio.
Papėdės gyvenvietė
Į šiaurės vakarus, šiaurę ir rytus nuo piliakalnio plyti papėdės gyvenvietė, apimanti apie 5,8 ha dydžio plotą. Jos rytinė dalis išsidėsčiusi aukštumos šlaito terasose. Gyvenvietės šiaurės rytinėje dalyje yra viena aukščiausių apylinkėje aukštumos viršūnė, kurioje guli stambus, nuskeltu lygiu paviršiumi rausvo granito akmuo. Likusi gyvenvietės dalis yra aukštumoje. Gyvenvietę iš rytų pusės juosia slėnis, o iš šiaurės rytų, šiaurės vakarų ir vakarų pusių – drėgnos įdubos. Šiaurės pusėje ji susisiekia su likusia aukštumos dalimi. Šiuo metu tai dirvonuojantis laukas. Tik į šiaurę nuo piliakalnio esantis apie 0,17 ha dydžio plotas iš šiaurės rytų, šiaurės ir vakarų pusių apjuostas sodintų medžių eile (perimetras – 114 m).
Tyrimai
1956 m. piliakalnį su gyvenviete žvalgė Petras Tarasenka, 1965 m. – Lietuvos mokslo akademijos Istorijos institutas, 2006 m. – Rėda Nemickienė ir Algimantas Merkevičius (Vilniaus universitetas).
1968 m. piliakalnį tyrė Lietuvos mokslo akademijos Istorijos institutas ir Kultūros ministerijos Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Vytautas Daugudis), 1994 m. – Gintautas Zabiela (Lietuvos istorijos institutas). Papėdės gyvenvietę 2007–2010 m. tyrė Algimantas Merkevičius (Vilniaus universitetas).