cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Diklofenakas
Veikimas
Diklofenakas blokuoja ciklooksigenazę (COX), todėl sumažėja prostaglandinų, dalyvaujančių uždegime, sintezė. Žmogaus organizme yra dviejų rūšių ciklooksigenazės: COX-1 ir COX-2, kurios dalyvauja normaliuose fiziologiniuose procesuose. Diklofenakas blokuoja ir COX-2, kuri skatina skausmo ir uždegimo mediatorių prostaglandinų sintezę, ir COX-1 – svarbią trombocitų agregacijai ir virškinamojo trakto gleivinės apsaugai, palaikant inkstų homeostazę. Diklofenako analgezinis ir uždegimą slopinantis poveikis pasireiškia blokuojant COX-2, tuo tarpu dėl slopinamos COX-1 pasireiškia dauguma nepageidaujamų poveikių.
Diklofenako vartojimo formos
Diklofenako grupės vaistų pasirinkimas gana platus – yra įvairių vaistų dozuočių ir formų:
Tepalų vartojimas
Tepalas, veikdamas vietiškai, mažina skausmą ir uždegimą, beveik nepatekdamas į sisteminę kraujotaką, todėl jo šalutinis poveikis, ypač virškinimo sistemai, daug mažesnis nei geriamųjų tos pačios grupės preparatų. Dėl šios priežasties tepalą rekomenduojama rinktis žmonėms, kurie ir taip nuolatos vartoja vaistus.
Tepalus rekomenduojama vartoti patyrus sporto traumą, sergant degeneracine sąnarių liga, nustačius reumatinių ligų sukeltus minkštųjų audinių pažeidimus.
501 m.
501 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
FC Carcavelinhos
Karkaveloso FC – buvęs Portugalijos futbolo klubas, gyvavęs Karkavelose.
Istorija
1912 m. įkurtas klubas. 1928 m. Portugalijos čempionate užėmė pirmą vietą.
1935 m. čempionate užėmė trečią vietą.
1942 m. susijungė su Uniao Lisboa ir buvo įkurtas naujas Atletico Lisboa klubas.
Spalvinė gama
Mėlyna, raudona ir balta – klubo tradicinės spalvos.
Leonardas Kulikauskas
Leonardas Kulikauskas (g. 1930 m. liepos 24 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, metalotyrininkas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1953 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1958 m. technikos mokslų kandidatas.
1957–1961 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos, 1961–1993 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1968 m. docentas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – konstrukcinės medžiagos, metalų sandara ir terminis apdirbimas. Paskelbė daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių.
Mangostaninė garcinija
Mangostaninė garcinija  – kliuzijinių (Clusiaceae) šeimos visžalis medis. Medžio gimtinė – Azijos tropikai. Dabar auginamas viso pasaulio tropinėje zonoje.
Augalo morfologija
Mangostaninė garcinija – aukštas visžalis medis užaugantis iki 25 m aukščio. Laja piramidės formos, žievė juodai rudos spalvos.
Lapai elipsiški, tamsiai žalios spalvos viršuje ir gelsvai žalia žemiau, 9 – 25 cm ilgio ir 4,5 – 10 cm pločio. Jauni lapeliai – rausvi. Žiedas – žaliais mėsingais žiedlapiais su raudonomis dėmėmis.
Vaisius apvalus – 3,4 – 7,5 cm skersmens, iš viršaus yra padengtas storu (iki 1 cm), kaštoninės-violetinės spalvos nevalgomu apvalkalu. Viduje yra 4-8 segmentų baltos valgomos mėsingos sėklos. Medis vaisių neša vėlai – pirmuosius vaisius subrandina 9-20 metais.
Vardai
Mangostaninė garcinija dar vadinama:, , , , , , ir kt.
Panaudojimas
Baltasis garcinijos vaisių minkštimas yra valgomas šviežias, kartais jie yra konservuojami. Populiarios ir garcinijų sultys. Lapų ir žievės nuoviras yra naudojamas nuo dizenterijos, viduriavimo ir karščiavimo. Vaisiaus žievė turi antioksidantų.
Mureksiniai
Mureksiniai (Muricidae) – pilvakojų moliuskų (Gastropoda) šeima.
Seirijų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia
'''Seirijų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Seirijų miestelyje, prie Alytaus–Leipalingio kelio. Turi renesanso bruožų.
Istorija
Pirmoji bažnyčia pastatyta 1537 m. Apie 1564 m. Seirijų turtų savininkas Mikalojus Radvila Rudasis perėjo į evangelikų reformatų tikėjimą. Jis į katalikų bažnyčią pakvietė evangelikų reformatų kunigą. 1584 m. pastatyta nauja mūrinė evangelikų reformatų bažnyčia. Ją 1654 m. užėmė katalikai. 1664 m. bažnyčia jiems atiduota. Po 1687 m. evangelikams reformatams pastatyta nauja mūrinė bažnyčia (nugriauta po 1975 m.). miniatiūra|250px|left|Šalia – senosios bažnyčios pamatai miniatiūra|250px|left|Šoninis fasadas
Boguslavas Radvila 1656 m. katalikų klebonui paskyrė 6 sklypus miestelyje, 12 valakų ir 14 margų žemės. Metrikų knygos išlikusios nuo 1678 m. Bažnyčia 1744 m. buvo kiauru stogu, be langų, begriūvanti. 1777 m. veikė parapinė mokykla. Simno dekanas 1782 m. įsteigė altariją ir jos išlaikymui dovanojo 10 tūkst. auksinų. Klebonas Pranas Nametkevičius (1774–1838 m.) vietoj vėjo nugriautų 2 bokštų pastatė vieną. Begriūvanti bažnyčia 1822 m. uždaryta. Pamaldos laikytos naujoje prieglaudoje.
1824–1825 m. bažnyčia suremontuota ir 1825 m. pavyskupio Polikarpo Augustino Marcejevskio konsekruota. Seirijų klebonas Simonas Strimavičius (1814–1890) ir vikaras Kazimieras Jankaitis apkaltinti 1863 m. su procesija pasitikę sukilėlius. K. Jankaitis areštuotas, vėliau abu buvo policijos priežiūroje. Rusijos valdžia 1866 m. nusavino didumą bažnyčios turto; 1869, 1878 ir 1884 m. bažnyčiai statyti ir remontuoti paskyrė 9200 rublių, 1886 m. bažnyčią remti atsisakė. 1877–1885 m. Seirijų vikaras kunigas Antanas Katilius pamokslus sakė lietuviškai, mokė giesmių gimtąja kalba. Jis 1893 m. atkeltas į Seirijus klebonauti reikalavo giedoti lietuviškai.
1907 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas P. Baltrušaitis). Jis 1908 m. įsteigė biblioteką – skaityklą, įkūrė senelių prieglaudą, suaugusiųjų mokymo kursus. Suburtas „Žiburio“ choras. Nuo 1908 m. „Žiburio“ draugijos skyrius Seirijuose rengdavo viešus lietuviškus vakarus su vaidinimais. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą rengtasi statyti naują bažnyčią. 1910 m. pradėta vežti mediena, gaminti kalkes, 1913 m. pastatyta plytinė, tačiau pasirengimo darbus nutraukė karas. Nuo 1930 m. Seirijuose klebonavo prelatas Juozas Laukaitis (1873–1952), spaudos darbuotojas, Lietuvos Seimo narys. Jis rūpinosi bažnyčios remontu. Prieš Antrąjį pasaulinį karą parengtas jos padidinimo projektas, išmūryti pamatai; J. Laukaitis 1947 m. suimtas, nuteistas 15 m. kalėti, 1952 m. mirė Vladimiro kalėjime.
Architektūra
Bažnyčia turi renesanso bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė, su pusapskrite apside. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Šventoriaus tvora akmenų mūro ir metalinių pinučių.
Kazlų Rūda
Kazlų Rūda – miestas pietvakarių Lietuvoje, Marijampolės apskrityje, 27 km į šiaurę nuo Marijampolės. Kazlų Rūdos savivaldybės ir seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos. Stovi medinė Kazlų Rūdos Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (pastatyta 1925 m.), stogastulpis Kazlų giminės garbei (autorius Vytautas Aputis), paminklas tremtiniams. Yra paštas (LT-69083), miško muziejus (1983 m. rugsėjo 16 d. jį Kazlų Rūdos mokomoji miškų urėdija, nuo 2004 m. čia veikia urėdijos informacijos centras), miesto parkas (pradėtas kurti tarpukariu iš jauno pušynėlio ir turėjęs Nepriklausomybės parko vardą), tautodailės skulptūrų ansamblis. Yra Kazlų Rūdos miškų urėdija ir Kazlų Rūdos girininkija.
miniatiūra|left|Vytauto gatvė miniatiūra|left|Savivaldybės pastatas
Etimologija
Dėl komponento Rūda nėra visiškai aišku. Žinoma, kad jis susijusi su rūdos gavimo ir apdorojimo vietomis, kurios vadinamos rūda, rudnia. Nors tai ir panašūs žodžiai, tačiau anksčiau jie turėjo gana skirtingą reikšmę: rudnia – „balų rūdos apdorojimo vieta“ (baltarusių ir lenkų kilmės), o rūda – „žaliava, iš kurios gaminama geležis, balų rūda“ (lietuviškos kilmės). Tikėtina, kad kuriantis Kazlų šeimoms čia būta pelkių rūdos, kurios gavyba ir vertėsi Kazlai. Atvykę į gyvenvietę Kazlai ėmėsi balų rūdos verslo. Gyvenvietė imta vadinti Kazlo rūda. Kai numirė Kazlas, įmonę ėmė valdyti Kazlienė, o gyvenvietę pavadino Kazlienės rūda. Kai ji numirė, gyvenvietė pavadinta Kazlų Rūda. XIX a. nutiesus geležinkelį, atokiau nuo senosios gyvenvietės įsikūrė stotis ir naujoji gyvenvietė, kuri pavadinta Kazlų Rūda (Kozlova Ruda).
Geografija
Miestą iš rytų į vakarus kerta geležinkelis, padalindamas miestą į dvi, beveik lygias, dalis. Virš geležinkelio, 2006 m. atidarytas moderniausias Lietuvoje santvarinis pėsčiųjų ir dviračių eismui skirtas viadukas. 2011 m. suremontuota Kazlų Rūdos geležinkelio stotis. Šiaurinėje miesto dalyje yra daugelis administracinių pastatų, ligoninė; pietinėje yra Miško muziejus, Kazlų Rūdos parkas. Miestą beveik iš visų pusių supa Kazlų Rūdos miškai, į pietryčius nuo miesto įkurtas valstybinis Kazlų Rūdos kraštovaizdžio draustinis. Valstybės saugomas 9 ha Kazlų Rūdos parkas. Apie 5 km į šiaurės rytus nuo miesto yra Kazlų Rūdos aerodromas, šalia jo – karinis Kazlų Rūdos poligonas.
Istorija
1861 m. per 2 km nuo Kazlų Rūdos kaimo, prie Lentvario–Virbalio geležinkelio pastatyta geležinkelio stotis, prie kurios ėmė kurtis miestelis. Per 1863 m. sukilimą 1863 m. vasario 2 d. ties Kazlų Rūda, prie Čystos Būdos įvyko vienos didžiausių kautynių. Draudžiamąją lietuvišką spaudą apylinkėse platino M. Brundza, J. Žilinskas. XIX a. pabaigoje Kazlų Rūda – kaimas Marijampolės apskrities Antanavo valsčiuje, priklausęs Višakio Rūdos parapijai.
1911 m. geležinkelio tarnautojų vaikams atidaryta pradinė rusiška mokykla. 1914 m. veikė milo vėlykla, paštas, vyko turgus. 1915 m. vokiečiai miestelyje įkūrė karo belaisvių stovyklą, medienai vežti nutiesė siaurąjį geležinkelį į Pavilkijį. 1922–1926 m. miestelis išsiplėtė nutiesus geležinkelį į Šeštokus, veikė elektrinė, 3 lentpjūvės, 2 malūnai. 1923 m. atidaryta lietuvių pradinė mokykla. 1927 m. įsteigta vasarvietė. 1931 m. Kazlų Rūda tapo valsčiaus centru. Per 1941 m. Birželio sukilimą veikė 64 partizanų būrys. 1944 m. vasarą miškuose susikūrė vienas pirmųjų Suvalkijos partizanų būrių. Nuo 1945 m. vasaros apylinkėse veikė Tauro apygardos Stirnos (Žalgirio) rinktinės partizanai, miškuose įkurtas apygardos štabas. 1950 m. pabaigoje Kazlų Rūdos apylinkėse, MGB duomenimis, dar veikė 6 partizanų grupės. 1983–1987 m. buvo rengiama LKBK medžiaga.
Miesto teises gyvenvietė gavo 1950 m., įsteigtas visuomeninis muziejus. 1996 m. patvirtintas Kazlų Rūdos herbas. Nuo 1997 m. leidžiamas laikraštis „Kazlų Rūdos kronika“.
Ekonomika
miniatiūra|220px|right|[[Miestų partnerystė]]
Kazlų Rūdoje išplėtotas pirminis medienos apdorojimas (bendrovė „Kazlų medis“, „Juodeliai“, „Kirvilė“, „Jūrės medis“), medienos drožlių plokščių („Girių bizonas“, „Kronolitas“), mėsos produktų („Medonos mėsa“, Lelešienės įmonė), tekstilės gaminių („Vip“), biologinio kuro („BioNovus“) gamyba, veikia šiluminės energetikos įrenginių bendrovė „Kazlų Rūdos metalas“, Kazlų Rūdos verslo inkubatorius. Yra Kazlų Rūdos mokomosios miškų urėdijos informacijos centras, kuriame atidarytas Miško muziejus.
Švietimo ir ugdymo įstaigos
Pilviškių inventoriuje 1737 m. minima Kazlos deguto varykla (2 šeimos). Kazlų Rūda rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1744 m. Pilviškių parapijos sąrašuose, kai čia pradėta lydyti rūda, XIX a. viduryje išlydydavo apie 10 t geležies.
Tautinė sudėtis
miniatiūra|220px|right|Paminklas signatarui [[Pranas Dovydaitis|Pranui Dovydaičiui]]
Seniūnaitijos
2009 m. liepos 2 d. savivaldybės tarybos nutarimu Nr. TS 21-696 įsteigtos 4 seniūnaitijos:
Sportas
thumb|220px|[[Kazlų Rūdos geležinkelio stotis]]
Nuo 2011 m. rudens miesto parke veikia STIHL virvių parkas. Įrengtos 4 įvairaus sudėtingumo trasos tarp medžių.
Meklenburgas-Pomeranija
Meklenburgas-Pomeranija  – žemė šiaurės Vokietijoje, buvusioje VDR. Sostinė – Šverinas. Plotas – 23,2 tūkst. km²; 1,79 mln. gyventojų (2001). Štralzundo ir Vismaro istoriniai miestai 2002 m. įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
UEFA taurė 1987–1988 m.
UEFA taurė 1987-1988 m. – 17-asis UEFA taurės turnyras (30-asis įskaičiuojant Mugių taurę). Prasidėjo 1987 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale nugalėjęs  klubą.
Genkas
Genkas – miestas rytinėje Belgijoje, į šiaurę nuo Lježo. Vienas svarbiausių pramonės centrų Flandrijoje. Išvystytas turizmas, yra Bokrijk muziejus po atviru dangumi, planetariumas ir observatorija.
Kraupiai
Kraupiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 13 km nuo Panemunėlio kaimo.
Tvaskučiai (Šilutė)
Tvaskučiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 5,5 km į pietus nuo Švėkšnos, prie kelio Švėkšna – Žemaičių Naumiestis; teka Ašvos upelis. Ribojasi su Paulaičių, Šilų, Surinkiškių, Stankiškių ir Šiaulių kaimais.
Istorija
Tvaskučių kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 3 šeimos. 1695 m. – 5 šeimos. Nuo 1820 m. Tvaskučių kaimas priklausė Vilkėno dvarui. 1880–1882 m. atribojant dvaro žemę, Tvaskučių kaimo gyventojai trukdė matininkui tuos darbus vykdyti.
Tvaskučiuose yra buvę carinės Rusijos pasieniečių kareivinės (iki I pasaulinio karo), apylinkės centras (1950–1959 m.), pradinė mokykla (1919–2004 m.), felčerių–akušerių punktas (1963–1965 m.).
1923 m. Tvaskučių kaime buvo 18 ūkių, 97 gyventojai, 1997 m. – 18 ūkių, 21 gyventojas.
Palestinos regionas
Palestina  – istorinis regionas Artimuosiuose Rytuose, dabartinio Izraelio ir Palestinos valstybės teritorijose. Dažniausiai laikomas Istorinės Sirijos pietine dalimi.
Regiono etninė sudėtis keitėsi keletą kartų, ir tai yra ginčytinas regionas tarp keleto tautų. Prieš mūsų erą jis buvo gyvenamas įvairių tautų (tarp jų buvo amoritai, kanaanitai, izraelitai, filistinai), vėliau arameizuotas ir helenizuotas. Nuo VII a. buvo arabizuotas ir islamizuotas, todėl laikomas Arabų pasaulio regionu. Nuo II pasaulinio karo pabaigos įvykus žydų migracijoms, didelę Palestinos gyventojų dalį sudaro žydai.
Per pastaruosius 3000 metų Palestinos regiono apibrėžimas nuolat kito. Geopolitiškai dabar šiame regione yra Izraelis ir Palestinos valstybė.
Pavadinimai
Vienas senesnių žinomų pavadinimų įvardinti pietinę Istorinės Sirijos (Rečenu, Kanaano) dalį buvo egiptiečių terminas Džahi, pasirodantis II tūkst. pr. m. e. Biblijoje, kuomet izraelitai įžengė į regioną, jie jį vadino Pažadėtąja žeme ar Šventąja žeme, o kuomet jį užkariavo, vadino Izraelio žeme.
Pats Palestinos pavadinimas kildinamas iš filistinų etninės grupės, nuo XII a. pr. m. e. gyvenusios Viduržemio jūros pakrantėje, prie Gazos, Aškelono ir kitų miestų. Egiptiečiai šią tautą ir jų gyvenamą sritį vadino Peleset (p-r-s-t, Pw-r-s-ty), IX a. asirų šaltiniuose regionas vadinamas Palashtu ar Pilistu. Šis terminas daugiau nei 250 kartų aptinkamas Biblijoje kaip Pelešet, tačiau skirtas įvardinti būtent Filistijai, t. y. filistinų žemėms.
Pirmieji, pradėję naudoti Palestinos terminą platesne prasme buvo graikai, kurie V a. pr. m. e. taip įvardino visą Viduržemio jūros pakrantę tarp Finikijos šiaurėje ir Egipto pietuose. Bizantijos imperijos ir vėlesniais laikais regiono pavadinimas įsitvirtino ir buvo naudojamas įvairių administracinių vienetų pavadinimuose.
Neutralus Palestinos pavadinimas yra Pietinė Sirija, Pietinis Levantas.
Geografija
thumb|150px|Palestinos topografija Egzistuoja keletas skirtingų Palestinos apibrėžimų. Paprastai Palestina vadinamas sausumos ruožas tarp Viduržemio jūros vakaruose, Negevo dykumos pietuose ir Finikijos (dab. Libanas) šiaurėje. Su pastaraja simboline riba tampa Karmelio kalnas (netoli Haifos). Rytine jos riba yra laikoma Jordano upė, kuri skiria nuo Užjordanės. Šia prasme Palestina dar vadinama Priešjordane (Cisjordania).
Palestina yra derlingos ir palankios žemdirbystei sritys su Viduržemio jūros klimatu. Svarbiausia Palestinos upė – Jordanas, tekantis siauru ilgu lūžiu, ir jungiantis ežerus – Tiberiadą ir Negyvąją jūrą. Didžioji dalis Palestinos yra kalnuota. Čia išskiriami istoriniai regionai Galilėja, Samarija, Judėja, Filistija.
Platesne prasme į Palestinos sąvoką įtraukiama ir Užjordanė, ir tokiu būdu jos rytine riba tampa Arabijos dykuma. Užjordanėje yra kalnuoti regionai Bašanas, Gileadas, Amonas, Moabas ir Edomas.
Senovės Palestina
thumb|left|Palestinos karalystės IX a. pr. m. e. Nuo II tūkst. pr. m. e. pradžios (Bronzos amžiuje) regionas buvo apgyvendintas semitų tautų, įvardijamu bendru pavadinimu amuru. Čia klestėjo prekybiniai miestai valstybės, veikę kaip tarpininkai tarp šiaurės Sirijos ir Egipto. Svarbiausi tarp jų Jeruzalė, Megidas, Hazoras, Jerichas ir kiti. Per visą II tūkst. pr. m. e. Palestina buvo politiškai stipresnio Egipto taikinys. Čia valdė (Vidurinė Egipto karalystė, Naujoji Egipto karalystė). Iš Egipto plito kultūra.
XII a. pr. m. e., Egiptui nusilpus, Palestinoje vėl atsirado prielaidos susiformuoti vietos valstybingumui: susikūrė filistinų valstybės, kanaanitų (amoritų) gentiniai susivienijimai. Pasak Biblijos, į regioną iš Egipto migravo Izraelitai, kurie nukariavo beveik visą Pažadėtąją žemę (išskyrus Filistiją) ir sukūrė čia Izraelio karalystę, nuo kurios vėliau atskilo Judėja. Suklestėjo prekybiniai keliai, kurių svarbiausias buvo Via Maris vakaruose ir Patriarchų kelias giliau žemyne.
Nuo VIII a. pr. m. e. regionas vėl neteko valstybingumo. Čia viešpatavo Asirijos imperija, vėliau – Naujoji Babilono karalystė, Achemenidų imperija ir Makedonijos imperija. Po Aleksandro Makedoniečio užkariavimų Palestiną valdė Seleukidų imperija. Tuo metu regionas buvo administruojamas kaip Koele-Sirija provincija. Helenizmo įtakoje visame regione paplito graikų kultūra.
Silpstant Seleukidų politinei centralizacijai, II a. pr. m. e. izraelitai vėl atkūrė valstybingumą. Jie sukūrė Chasmonėjų karalystę. 64 m. pr. m. e. ši karalystė tapo Romos imperijos kliente (kaip Erodo Judėjos karalystė). Maždaug tuo metu regione gyveno Jėzus Kristus, kuris laikomas Krikščionybės įkūrėju.
Islamiškoji Palestina
thumb|150px|left|Arabų Palestina Po Palestinos įjungimo į Kalifatą 634 m., Palestina tapo Sirijos provincijos (aš-Šam) dalimi, nors išlaikė savo atskirą administraciją kaip Palestinos džundas. Tuo metu vietos populiacijos stipriai arabizuotos ir islamizuotos. Po Abasidų kalifato subyrėjimo, Palestina buvo įtraukta į Egipto istorijos sferą. Čia valdė svetimšalės dinastijos: Fatimidai, Ajubidai, Mameliukai. Nors, kaip ir Užjordanėje bei Šiaurės Sirijoje, vietos gyventojai kalbėjo ta pačia arabų tarme, formavosi atskira palestiniečių tapatybė.
Peter Enckelman
Peteris Enkelmanas (g. 1977 m. kovo 10 d.) – karjerą baigęs Suomijos futbolininkas, vartininkas. Kartais buvo kviečiamas į nacionalinę rinktinę.
Palestinos regionas
Islamiškoji Palestina
Kadangi regionas buvo svarbus kelioms pasaulio religijoms, XI–XIII a. Palestina tapo intensyvių kovų vieta tarp vietos musulmonų ir Viduržemio jūra atplaukusių krikščionių, kurie čia rengė kryžiaus žygius, siekdami atkovoti Krikščionybei svarbias teritorijas. Jie įkūrė čia Jeruzalės karalystę.
Osmanų imperijoje (XV–XX a.) Palestina buvo administruojama kaip Jeruzalės vilaja. Jau XIX a. pabaigoje į regioną ėmė migruoti žydai, kurį rėmė Didžioji Britanija. Yrant Osmanų imperijai, po I pasaulinio karo (1919 m.) visa istorinė Sirija buvo atimta iš Turkijos. Palestina ir Užjordanė atiteko Britų imperijai, čia įkuriant Britų Palestinos mandatą. Tačiau Užjordanė greitai pradėta valdyti atskirai, kaip Užjordanės emyratas. Per visą laiką palestiniečiai sukilo 1920, 1929 ir 1936 m.
Peter Enckelman
2010 m. rugpjūčio 6 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Škotijos St. Johnstone klubu.
Palestinos regionas
Islamiškoji Palestina
Britams valdant pradėti kurti planai regioną sugrąžinti etiniams žydams, taip atkuriant prieš tūkstančius metų čia egzistavusią istorinę Judėjos valstybę. Tačiau tam reikėjo dalį teritorijų atimti iš vietos palestiniečių. 1947 m. galiausiai ryžtasi visą regioną padalinti tarp žydų ir arabų valstybių. 1948 m. paskelbus Izraelio valstybę, iš karto prasidėjo žydų-arabų karas. Tais metais kaimyninės arabų valstybės Jordanija ir Egiptas nukariavo Vakarų krantą ir Gazos ruožą, bet 1967 m. Izraelis jas susigrąžino.
Peter Enckelman
Incidentas
Enkelmaną ypač išgarsino incidentas, įvykęs 2002 m. rugsėjo 16 d. Premjer Lygos varžybų tarp Aston Villa ir Birmingham City klubų metu. Visiškai nepavojingoje situacijoje Aston Villa klubo gynėjas Olof Mellberg iš už šoninės linijos išmetė kamuolį vartuose stovėjusiam Enkelmanui. Tačiau šis nepastebėjo jam mesto kamuolio, nesugebėjo jo sustabdyti ir šis įriedėjo į vartus. Nors vartininkas kamuolio nelietė, būtent jam buvo įrašytas įvartis į savo vartus. Po įvarčio į aikštę įsiveržęs Birmingham City sirgalius dar bandė išprovokuoti Enkelmaną, tačiau šis į provokaciją nereagavo.
Palestinos regionas
Islamiškoji Palestina
Šiuo metu regionas yra padalintas tarp Izraelio valstybės ir nepripažintos Palestinos valstybės.
Danijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Danijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
502 m.
502 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kivylių tvenkinys
Debitas:
Užtvanka 193 m ilgio, 6,5 m pločio. Vandens pralaida – šachtinė. Įrengta 1976 m.
Šlavitai
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. Didžiųjų Deksių valsčiaus kaimas. 1910 m. buvo 66 gyventojai. 1938 m. prijungtas prie Stablaukio. 1945–1946 m. Ylavos pavieto (Powiat górowo iławeckie, Lenkija), 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Orechovo apylinkės pasienio teritorija. 1946 m. sujungti Vandyčiai, Mažieji Deksiai ir Šlavitai, kaimas pavadintas Furmanovu.
Skandinavų mitologija
Skandinavų mitologija – ikikrikščioniškų skandinavų tikėjimų visuma. Skandinavų mitologiją sudaro skandinavų legendos ir mitai apie senovės didvyrius ir dievus, visatos sukūrimą ir sunaikinimą.
Skandinavų mitologija yra žinoma iš fragmentų, kuriuos surinko, užrašė ir pakeitė viduramžių krikščionių mokslininkai, todėl pradiniai tikėjimai, pažiūros ir praktikos negali būti apibūdintos tiksliai. Daugiausia žinių suteikia „Jaunesnioji ir Vyresnioji Edos“ bei „Heimskringla“, parašytos XIII a. pr. krikščionio Snorio Sturlusono, kuris laikė skandinavų dievybes velniais. Skandinavų mitologija yra labai artima germanų mitologijai, o pastaroji yra kilusi iš indoeuropiečių mitologijos.
Žinoma, kad skandinavų mitologija vystėsi lėtai, kito dievų ir didvyrių svarba skirtingais laikais ir vietose. Tačiau Odino kultas paplito nuo vakarinės Vokietijos iki Skandinavijos palyginus neseniai, kai mitai buvo užrašyti. Mažiau svarbios senesnės dievybės: Ulras, vaisingumo dievas Njordas ir Heimdalas prarado populiarumą, kai svarbesnis tapo Odinas. Odinas buvo siejamas su mokymusi, išmintimi, poezija ir magija.
Kosmologija
Poema „Voluspa“ („Aiškiaregės pranašystės“) – vaizduoja pirmykščio chaoso periodą, po kurio sekė milžinų ir dievų sukūrimas, ir galiausiai žmonių. Skandinavų kosmologiją sudaro pasaulio medis Igdrasilas ir devyni pasauliai, išsidėstę trijuose lygmenyse, kuriuose gyvena dievai, žmonės, milžinai, nykštukai, elfai ir kitos būtybės.
Dievai
Skandinavų mitologijoje gausu dievų. Tai – vyriausias dievas Odinas; jo žmona namų deivė Frigė; griaustinio dievas Toras, kuris saugojo žmones ir kitus dievus nuo milžinų ir kuris buvo ypač populiarus tarp skandinavų valstiečių; Toras turėjo brolį vardu Lokis Freiras, klestėjimo dievas; jo sesuo vaisingumo deivė Frėja ir kiti dievai. Dievai sudarė dvi kovojančias stovyklas asus ir vanus. Odinas buvo asų vadas, kuriuos sudarė bent 12 dievų. Visi dievai kartu gyveno Asgarde.
Daug senovės mitinių didvyrių, iš kurių kai kurie yra kilę iš tikrų asmenybių, manoma, kad buvo kilę iš dievų; kaip, pvz., drakonų žudikas Sigurdas.
Religiniai ritualai
Skandinavų dievams tarnavo žynių luomas vad. godarais. Dievų garbinimas vykdavo gamtoje, garbinant medžius globėjus, netoli šventų šulinių arba tarp surikiuotų tam tikra tvarka šventų akmenų. Vėliau buvo naudojamos medinės šventovės, kuriuose buvo altoriai su išdrožtais dievų atvaizdais. Svarbiausia šventykla yra Senojoje Upsaloje, kur buvo aukojami gyvuliai ir net žmonės.
Gluosninis niūrūnas
Gluosninis niūrūnas (Lamia textor) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Kūnas 14-30 mm ilgio, kresnas, trumpas, storas, juodas, matinis, apaugęs švelniais gelsvai rudais plaukeliais, kurie antsparniuose sudaro smulkias dėmeles. Antenos storos (ypač pirmasis jų narelis).
Vabalai skraido pavasarį ir vasarą pavakariais, pažemiu, garsiai zirsdami. Gyvena prie gluosnių, drebulių, alksnių, tuopų.
Klemensas X
Klemensas X (, tikroji pavardė Emilio Bonaventura Altieri) 1590 m. liepos 13 d. Roma, Italija – 1676 m. liepos 22 d. Roma, Italija) – 241-asis Romos katalikų bažnyčios popiežius.
Biografija
Gimė 1590 m. liepos 13 d. Jo tėvai buvo Lorenzo Altieri ir Victoria Delphini. 1623 m. paskirtas dirbti į nunciatūrą Lenkijoje. Vėliau tapo Kamerino vyskupu, aštuonerius metus dirbo nuncijumi Neapolyje. Nuo 1667 m. paskyrė Vatikano Superintendantu. Prieš pat mirtį popiežius Klemensas IX paskyrė jį kardinolu. Naujojo popiežiaus rinkimuose net trys kandidatai surinko apylygiai balsų ir po derybų buvo nuspręsta išrinkti pagyvenusį kandidatą, kuriam ankstesnis popiežius buvo išreiškęs pasitikėjimą. Naujuoju popiežiumi 1670 m. balandžio 29 d. išrinktas E. B. Altieri. Pontifikato laikotarpiu paskelbė penkis naujus šventuosius, pasisakė už taiką Europoje, kartu stipriai palaikė J. Sobieskio kovą su Osmanų imperija. Mirė būdamas 86-erių metų 1676 m. liepos 22 d. ir yra palaidotas Šv. Petro bazilikoje.
Semeliškių šv. Lauryno bažnyčia
'''Semeliškių šv. Lauryno bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Semeliškių miestelyje, Strėvos krante, 13 km į pietus nuo Elektrėnų. Pastatyta apie 1783 m., viena seniausių medinių bažnyčių Lietuvoje.
Istorija
Pirmoji medinė bažnyčia buvo pastatyta atokiau nuo gyvenvietės, Strėvos kairiajame krante. Ldk Aleksandras Jogailaitis 1501 m. ir 1502 m. bažnyčiai skyrė fundaciją, 1506 m. [Klebonas|klebonui]] leido laikyti smukles. Iki 1511 m. Semeliškių bažnyčia gaudavo dešimtinę iš Žiežmarių dvaro 1637 m. klebono jurisdikcijoje buvo 18 valstiečių šeimų.
1655 m., per karą su Rusija, bažnyčia sudegė. 1664 m. atstatyta. 1699 m. vėl sudegė. Manoma, kad ji tais pačiais metais atstatyta. Apie 1770 m. pastatyta medinė prieglauda. Nuo 1772 m. vyksta Šv. Roko atlaidai. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. 1782 m. bažnyčia buvo sunykusi, bet tebestovėjo. Greta senosios 1783 ar 1786 m. pastatyta nauja bažnyčia.
1868 m. Vilniaus gubernatorius pritarė stačiatikių dvasininkijos prašymui uždaryti bažnyčią ir joje įrengti cerkvę. Generalgubernatorius nesutiko. 1901 m. bažnyčia buvo sumenkusi. 1902 m. parengtas naujos mūrinės bažnyčios projektas. Valdžia statyti neleido. 1912 m. senoji medinė bažnyčia suremontuota. Ji garsėjo Šv. Roko atlaidais. 1905 m. kunigas Jonas Masiulis bažnyčioje pamokslus pradėjo sakyti lietuviškai.
Juozapas Būčys (1872–1946 m., palaidotas šventoriuje), Semeliškėse klebonavęs nuo 1935 m., katekizavo tik lietuvių kalba. Vikaras Alfonsas Petraitis pastatė kleboniją, vikariją, parapijos salę. Kunigas J. Vaišnora su parapijiečiais 1949–1953 m. bažnyčią suremontavo.
Nuo 1977 m. iki 2002 m. parapijoje klebonavo kun. Romualdas Šalčiūnas, vėliau kun. Gintautas Antanas Jančiauskas.
Nuo 2020 m. liepos 1 d. parapijos klebonu yra Gediminas Mieldažis.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su 2 bokšteliais, stačiakampe apside. Virš stačiakampių fasado durų įrengtas arkinis langas su baltais rėmais. Frontono centre – mažas apskritas langelis. Šoninės sienos suskaidytos trimis siaurais piliastrais ir turi po 5 didelius langus. Sienos apmuštos gulsčiomis lentelėmis, išskyrus apsidės vidų. Vidus 3 navų. Viduje barokinis, XVIII a. altorius, kurį sudaro stalelis ir profiliuotuose rėmuose įtaisyti Šv. Kazimiero ir Jėzaus Nazariečio paveikslai. Altorius 1975 m. čia buvo atkeltas iš Žiežmarių bažnyčios.
Šventorių juosia stulpinė tvora su metalinėmis grotelėmis. Tolimajame kampe stovi Švč. Mergelės Marijos nekalto prasidėjimo koplyčia, pastatyta 1857 m.
Seniausias varpas Lietuvoje
Šalia šventoriaus stovi varpinė. Joje yra du XVIII a. varpai ir seniausias visoje Lietuvoje – 1442 m. varpas su gotikiniu įrašu. Šis varpas 1915 m. buvo evakuotas į Rusiją, o į Semeliškes perkeltas tik 1927 m. sausio 25 d. Varpo aukštis siekia 53 cm, skersmuo – 55 cm, jis sveria 123 kg. Šiuo metu varpas nėra naudojamas, nes yra įtrūkęs.
OKB
OKB ( 'bandomasis konstravimo biuras' arba отдельное (особое) конструкторское бюро 'atskirasis (ypatingasis) konstravimo biuras') – konstravimo biurų tipas Tarybų Sąjungoje.
Taip buvo vadinami šakinės organizacijos, kūrusios tam tikros paskirties naują techniką. Paprastai OKB pavadinimą sudarydavo santrumpa OKB, numeris, žinybos, kuriai biuras priklausė, pavadinimas ir kartais specialus biuro pavadinimas (dažniausiai pagal vyriausiąjį ar generalinį konstruktorių). Pvz., 'A. Mikojano ir M. Gurevičiaus vardo TSRS Aviacijos pramonės ministerijos OKB-155', kuris kūrė MiG lėktuvus. OKB numeris paprastai sutapdavo su serijinės gamyklos, prie kurios OKB įsteigtas, numeriu. Pvz., OKB-155 buvo įkurtas prie gamyklos Nr. 155.
Sėkmingi OKB dažnai išlaikydavo juos įkūrusio konstruktoriaus pavardę net šiam išėjus į pensiją ar mirus.
Antanas Lipšys
Antanas Lipšys (g. 1919 m. lapkričio 7 d. Kretingoje) – esesininkas, Aušvico koncentracijos stovyklos sargybinis, kaltinamas dalyvaujant stovykloje kalintų žmonių žudynėse.
OKB
OKB paprastai būdavo uždari, o jų kuriama technika paprastai būdavo karinės arba dvigubos paskirties.
OKB būdavo palyginus mažos valstybinės organizacijos, neskirtos sukurtų lėktuvų, automobilių ar kitų gaminių masinei gamybai. Paprastai jos turėdavo gamybinius pajėgumus, pakankamus gaminti kuriamos technikos prototipus. OKB sukurtus ir išbandytus pavyzdžius perduodavo gaminti vienoms ar kitoms gamykloms.
Suirus TSRS daugelis OKB tapo NPO ( 'mokslo gamybinis susivienijimas'). Paskutinį XX a. dešimtmetį buvo bandoma sujungti kai kuriuos OKB ar NPO. Pvz., Rusijos kompanija Koncern PVO Almaz-Antej buvo sukurta sujungus Antėjaus korporaciją ir NPO Almaz, kurie specializavosi kurti priešlėktuvinės gynybos techniką.
Antanas Lipšys
Biografija
2013 m. gegužės mėnesį A. Lipšys buvo areštuotas Vokietijos policijos ir jam pateikti kaltinimai dėl galimo dalyvavimo žudant Aušvico koncentracijos stovyklos kalinius, tačiau kaltinamasis teisėsaugininkams teigė, jog okupuotoje Lenkijoje įrengtoje stovykloje dirbęs virėju, ne sargybiniu. Simono Wiesenthalio centras 2013 m. pranešime nurodo jį ketvirtuoju iš labiausiai ieškomų nacių, kur teigiama, kad jis tarnavo dalinyje „SS-Totenkopf Sturmbann“ (Mirties batalione) Aušvice nuo 1941 iki 1945 metų ir „dalyvavo masiniame nekaltų civilių žudyme bei persekiojime, pirmiausia, žydų“. 2013 m. A. Lipšys buvo vienas iš 50 dar tebegyvenančių Aušvico stovyklos tarnautojų, kurių karo metų veiklą tiria Vokietijos teisėsauga.
Bažavalės piliakalnis
Bažavalės piliakalnis su gyvenviete, Barsukalnis – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 23750) Raseinių rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Ariogalos, Ariogalos seniūnija. Pasiekiamas iš plento pasukus į kairę pietų kryptimi link Turbinavos, čia, kiek neprivažiavus autostrados, pasukus į kairę šiaurės rytų kryptimi, pavažiavus 1,3 km iki posūkio į dešinę pietryčių kryptimi, toliau 400 m iki sodybos, nuo jos paėjus 100 m į pietryčius.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Dubysos dešiniojo kranto aukštutinės terasos krašte, bevardžio Dubysos intako kairiajame krante. Aikštelė keturkampė, orientuota šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 10 m ilgio, 11 m pločio. Aikštelės vakarinėje pusėje supiltas 2 m aukščio, 22 m pločio kūgio formos pylimas, kurio 5 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 10 m pločio, 0,3 m gylio griovį. Pietrytiniame, šiaurės rytų ir šiaurės vakariniame šlaituose, 5 m žemiau aikštelės yra 3 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 10 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, griovys­ - bulviarūsių. Jis dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs lapuočiais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia.
Gyvenvietė
Šiaurės vakarų ir pietvakarių papėdėse, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė. 200 m į pietus nuo piliakalnio yra IV a. – VI a. Kalniškių kapinynas, tyrinėtas 1985 m., 1989-2004 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 1,8 ha.
Tyrimai
1961 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Ivo Andrić
Ivo Andrić (1892 m. spalio 9 d. – 1975 m. kovo 13 d.) buvo jugoslavų rašytojas, laimėjęs Nobelio literatūros premiją 1961 m. Jo kūriniai dažniausiai yra apie gyvenimą Bosnijoje, valdant Osmanų imperijai. Jo gimtinė Dolac kaime prie Travniko paversti muziejumi kaip jo butas Belgrade.
Biografija
Ivo Andric gimė 1892 m. spalio 9 d. Dolac kaime prie Travniko Austrijoje-Vengrijoje. Jo tėvai buvo kroatai. Jo tikras vardas Ivan, bet jis buvo žinomas mažybine forma Ivo. Kai jam buvo 2 metai mirė tėvas Antun. Kadangi jo motyna Katarina gyveno per skurdžiai, kad jį išlaikytų, Ivą augino motinos šeima Višegrade prie Drinos, kur jis matė garsųjį Mehmedo Pašos Sokolovičiaus tiltą, išgarsintą jo romane Drinos tiltas (Na Drini ćuprija).
Ivo Andric lankė jėzuitų gimnaziją Travnike, po to Sarajevo gimnaziją, o vėliau studijavo filosofiją Zagrebo, Vienos, Krokuvos, Graco universitetuose. Dėl savo politinės veiklos buvo įkalintas austrų per Pirmąjį pasaulinį karą kartu su kitais jugoslavų civiliais.
Savo literatūrinę karjerą Ivo Andric pradėjo kaip poetas. 1914 m. jis prisidėjo prie Jaunųjų kroatų eilėraščių rinkinio Hrvatska mlada lirika.
Kaip diplomatas Ivo Andric dirbo konsulatuose prie Švento sosto (1920 m.), Bukarešte, Trieste ir Grace (1924 m.), Paryžiuje ir Marselyje (1927 m.) ir ambasadoje Madride (1928 m.). Jis buvo paskirtas ambasadoriumi Vokietijoje 1939 m. Jis taip pat buvo Jugoslavijos delegatas Tautų Sąjungoje 1930–1934 m. Ženevoje. Ivo Andric labai priešinosi Stjepan Radić, Kroatotijos valstiečių partijos prezidento, judėjimui. Jo atstovavimas Jugoslavijai baigėsi 1941 m., kai Vokietija įsiveržė į Jugoslaviją. Per Antrą pasaulinį karą jis gyveno tyliai Belgrade ir baigė tris svarbiausius savo romanus, kuriuos išleido 1945 m.
Po karo Ivo Andric daug laiko praleido namie Belgrade ir ėjo ceremonines pareigas Jugoslavijos komunistinėje vyriausybėje. Jis taip pat buvo Bosnijos ir Hercegovinos parlamento nariu. 1961 m. Ivo Andric gavo Nobelio literatūros premiją, kurios pinigus išleido Bosnijos ir Hercegovinos bibliotekoms pagerinti. Jis buvo Serbijos meno ir mokslo akademijos narys.
Po antros žmonos Milica Babić-Andrić 1968 m. sumažėjo jo dalyvavimas visuomeniniame gyvenime. 1969 m. jis buvo išrinktas Bosnijos ir Hercegovinos meno ir mokslo akademijos garbės nariu. 1972 m. Ivo Andric tapo Belgrado univerrsiteto garbės daktaru. Jis vis labiau sirgo ir mirė 1975 m. kovo 13 d.
Kandis (Beninas)
Kandis  – miestas Benino šiaurėje, 523 km nuo Porto Novo. Aliborio departamento centras. Yra oro uostas, praeina Kotonu–Malanvilio plentas. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kukurūzai, medvilnė, sorgai, žemės riešutai, kapokas). Veikia mečetė.
Kandis įkurtas valdant Dendi karalystei. Apylinkėse apsigyveno mokole genties jorubai ir baribai.
503 m.
503 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Romualdas Kulikauskas
Romualdas Kulikauskas (1935 m. balandžio 5 d. Kaune – 2011 m. balandžio 15 d. Vilniuje) – Lietuvos violončelininkas, pedagogas.
Biografija
1959 m. baigė Maskvos konservatoriją. 1959–1962 m. dėstė Kauno J. Naujalio meno mokykloje, griežė Kauno muzikinio teatro orkestre, 1962 m. – Lietuvos kameriniame orkestre. 1962–2000 m. dėstė Lietuvos konservatorijoje (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija), 1971–1997 m. Kamerinio ansamblio katedros vedėjas, 1997–2000 m. Kauno fakulteto Styginių instrumentų katedros vedėjas, nuo 1991 m. profesorius.
1962–1990 m. griežė Lietuvos kvartete (1964 m. Tarptautinio styginių kvartetų konkurso Lježe II premija, 1965 m. LTSR valstybinė premija, su kitais), su juo koncertavo daugelyje šalių, tarp jų – JAV, Kanadoje, Kuboje, Libane, dalyvavo tarptautiniuose muzikos festivaliuose. Suredagavo lietuvių kompozitorių kūrinių violončelei solo, styginių kvartetui.
Tarp mokinių – Augustinas Vasiliauskas.
Keliamieji metai, prasidedantys penktadienį
Šis kalendorius tinka kiekvieniems keliamiesiems metams, prasidedantiems penktadienį.
Baltabiržis
Baltabiržis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 23 km nuo Kazitiškio.
BMW Z8
BMW Z8 – lengvasis automobilis, gamintas Vokietijoje, „BMW“ automobilių gamykloje nuo 2000 iki 2003 metų.
Istorija
Bavarijos koncerno vadovybė ši automobilį apsisprendė gaminti po koncepcinio modelio Z7 pasirodymo 1997 m. Tokijo automobilių parodoje. BMW Z8 turėjo pratęsti modelio 507 kelią.
Stilius
Vienas svarbiausių šio automobilio bruožų – dizainas, atkartojantis BMW 507 linijas. BMW Z8 sukurtas naudojant penktosios serijos komponentus ir galingą 5 litrų tūrio V8 tipo variklį, pasiekiantį 400 AG.
Spalvos
Buvo gaminami keturių spalvų: sidabrinė, mėlyna, juoda bei raudona.
Techniniai duomenys
Pagrindiniai
Išmatavimai
Variklis
Transmisija
Važiuoklė
Charakteristikos
Danijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Danijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Krečiūnai
Krečiūnai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Paparčių.
Benbekjula
thumb|220px|Salos padėtis
Benbekjula  – sala Škotijoje, Išoriniuose Hebriduose, tarp Šiaurės Juisto šiaurėje ir Pietų Juisto pietuose. Plotas – 82,3 km².
Salos kranto linija vingiuota, gausu įlankų, užutėkių. Krantai skardingi. Aplink gausu smulkių salelių (Balešeras, Viajus, Flodaigas, Grimsėjus, Ronėjus ir kt.). Paviršius kalvotas, aukštis iki 124 m (Ruavalo k.). Rytinėje pusėje plyti durpynai, tyrai.
2011 m. Benbekjuloje gyveno 1303 gyventojai. Dalis tebevartoja gėlų kalbą. Pagrindinė gyvenvietė – Balivanichas. Sala su Šiaurės ir Pietų Juistais jungiasi pylimais. Yra nedidelis oro uostas (skrydžiai į Glazgą, Stornovėjų).
Yra XIV a. Borvo pilies liekanos.
504 m.
504 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vytauto Didžiojo ordino Didysis kryžius
thumb|167px|Ordinas thumb|81px|Juostelė
Istorija
Vytauto Didžiojo ordinas įsteigtas 1930 m., minint Vytauto Didžiojo mirties 500-ąsias metines. Prieškarinio ordino ženklo autorius – dailininkas Jonas Burba. Analogiški ir šiandieniniai ordino ženklai. Vytauto Didžiojo ordino ženklus gamina Lietuvos monetų kalykla. Kaspinus audžia Danijos firma „Morch and Sons“ Kopenhagoje.
Aprašas
Ordiną sudaro:
100 mm arba 65 mm pločio ordino juosta nešiojama perrišta per dešinįjį petį taip, kad prie jos pritvirtintas ordino kryžius kabotų ties kairiuoju šonu, o ordino žvaigždė segama kairėje krūtinės pusėje.
Ordino laipsniai
Vytauto Didžiojo ordino Didysis kryžius yra Vytauto Didžiojo ordino su aukso grandine 1-asis laipsnis. Kiti laipsniai:
Ordinais apdovanojama nuosekliai – pradedant nuo žemiausio laipsnio: Riterio, Karininko, Komandoro, Komandoro didžiuoju ir Didžiuoju kryžiais. Antrą kartą to paties laipsnio ordinu neapdovanojama. Teisę Respublikos Prezidentui teikti kandidatus apdovanoti ordinu turi Vyriausybė, Seimo Pirmininkas ir jo pavaduotojai, Ministras Pirmininkas, Vyriausybės nariai. Teikimai ordinų kancleriui pristatomi ne vėliau kaip prieš du mėnesius iki apdovanojimo dienos – Vasario 16-osios arba Liepos 6-osios. Juose pateikiama kiekvieno kandidato biografija, nuopelnų aprašymas, duomenys apie ankstesnius valstybės apdovanojimus, nurodymas, kokiam apdovanojimui pristatoma, taip pat asmens tapatybę patvirtinančio dokumento kopija. Už valstybės apdovanojimui teikiamų asmenų duomenų tikrumą atsako juos teikiančios organizacijos, institucijos ir pareigūnai. Teikimai apdovanoti valstybės ordinais, medaliais ir kitais pasižymėjimo ženklais svarstomi Apdovanojimų taryboje. Jos išvados pateikiamos Respublikos Prezidentui, tačiau Respublikos Prezidentas gali apdovanoti ir Apdovanojimų tarybai nesvarsčius. Ordiną iškilmingai įteikia Respublikos Prezidentas arba jo įgaliotas asmuo.
Vėlaičiai I
Vėlaičiai I – buvęs kaimas Rietavo savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Tverų, prie Lūkalnio upelio.
Istorija
2017 m. kaimas buvo panaikintas – priskirtas Adomaičių ir Palūkalnio kaimams.
Malanvilis
Malanvilis  – miestas Benino šiaurėje, Aliborio departamente, Nigerio pasienyje, Nigerio upės dešiniajame krante, prie Sotos upės žiočių. Svarbus tranzitinis ir prekybinis centras. Į miestą ateina plentas iš Kotonu, yra tiltas per Nigerį į kitapus esantį Gajos miestą. Nigerio upės slėnyje auginami ryžiai, pomidorai, svogūnai, pupuolės. Netoliese yra „W“ nacionalinis parkas (pasaulio paveldo objektas).
Malanvilyje gyvena įvairių tautybių žmonės, dauguma tikinčiųjų yra musulmonai.
Balsiškiai
Balsiškiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės pietrytinėje dalyje, 11 km į pietus nuo Kartenos ir 6 km į šiaurės vakarus nuo Kalniškių. Kaime veikia UAB „Durpeta“, ruošianti durpes kurui, kraikui ir kompostui.
Istorija
Kaimas įsikūrė apie XVIII a. prie Tyro (Kalniškių) durpyno, į šiaurę nuo jo esančiose pelkėtose ir miškingose žemėse. Jam pradžią davė Balsių užusienis, buvęs į šiaurę-šiaurės rytus nuo Tyro pelkės, Tyrupalio dešiniajame krante, Kalniškių (Kalveliškių) kaimynystėje. Priešingame Tyrupalio krante tuo pat laiku kūrėsi Šešuikių užusienis. Balsiuose XVIII a. pabaigoje buvo 2, o Šešuikiuose – 3 sodybos.
XIX a. Balsių užusienis virto Balsiškių kaimu, o Šešuikius imta vadinti Šešaičiais. 1846 m. Kartenos parapijos Balsiškių kaime buvo 7, o Šešuikių – 5 valstiečių sodybos. 1849 m. grafo Franso Pliaterio Kartenos dvare dirbo 46 baudžiauninkai iš Balsiškių kaimo. XIX a. antroje pusėje – XX a. pradžioje abi gyvenvietės susijungė į vieną kaimą, kuriam buvo paliktas Balsiškių, nors retsykiais naudotas ir Šešaičių vardas. 1923 m. jame buvo 24 sodybos. Galutinai kaimas susiformavo tarpukario žemės reformos metu. Stambiausi ūkininkai jame buvo Juozas Ronkus, Ignas Talmontas ir Antanas Smulkys.
Pradėjus eksploatuoti Tyro durpyną, Balsiškiai virto svarbia durpių gamybos baze. Pokario metais čia buvo atidaryta pradinė mokykla. Ją 1970 m. lankė apie 20 vaikų, kuriuos mokė viena mokytoja. Vėliau mokykla buvo uždaryta.
2002 m. sausio 1 d. kaime buvo 20 sodybų.
Kliepšių ežeras
Kliepšių ežeras – ežeras Lietuvoje, Ukmergės rajone, Anykščių rajono paribyje, 1,5 km į rytus nuo Žemaitkiemio. Ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 1,7 km, plotis iki 0,32 km. Altitudė 115,7 m. Giliausia ežero vieta siekia 23,5 m. Ežeras ledyninės kilmės, rininis. Kranto linija vingiuota, pietvakarinėje ežero dalis jungiasi su pagrindine ežero dalimi ~ 50 m pločio sekliu sąsiauriu. Krantai aukšti, daugiausiai apaugę siauru medžių ruožu, tik pietvakarinis krantas žemas ir pelkėtas. Aplink ežerą plyti pievos ir dirbami laukai. Iš šiaurės prieina Plaštakos miškas. Šiaurės rytuose išteka P-2 upelis (Plaštakos intakas, (Siesarties baseinas) . miniatiūra|250px|left|Pakrantės statiniai Prie pietinio ir rytinio Kliepšių ežero krantų įsikūręs Kliepšių kaimas, 2 kaimo turizmo sodybos, prie šiaurinio – Rundžių kaimas. Šiose apylinkėse 1933 m. vasario 2 d. nukrito Žemaitkiemio meteoritas.
Vasaris (reikšmės)
Vasaris:
Beisbolas 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Beisbolas 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse kaip oficiali sporto šaka vyko pirmą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Kuba laimėjo pirmąjį aukso medalį.
Lygi tol beisbolas septynis kartus buvo demonstracinė olimpinė sporto šaka.
Achnopogon
Achnopogon – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas sudarytas sujungus du graikų kalbos žodžius: achne (pelai) ir pogon (barzda).
Rolandas Vaičiūnas
Rolandas Vaičiūnas (g. 1975 m. liepos 4 d. Radviliškyje) – Buvęs Lietuvos krepšininkas, treniruojantis Šiaulių "Universiteto-Abro" komandą, žaidžiančią NKL lygoje. 2009 m. pradžioje pradėjo dirbti Šiaulių "Universiteto-Abro" komandos vyr. treneriu.
Jo ūgis yra 201 cm, svoris 102 kg.
Dzūkija
Dzūkija (Dainava) – etnografinis regionas Pietų Aukštaitijoje. Lietuvos Respublikai priklausančios Dzūkijos dalies autochtonai yra vad. dzūkai, kalbantys daugiausia lietuvių kalbos aukštaičių tarmės pietų aukštaičių, arba vad. „vakarinių dzūkų“/„dzūkų trakiškių“ patarme. Pietinė, priklausanti Baltarusijai ir Lenkijai Dzūkijos dalis XIX-XX a. buvo iš esmės polonizuota, todėl daugumą jos gyventojų sudaro lenkai ir baltarusiai.
Regiono vardas ir samprata
Anot kalbininkų, Dzūkijos vardas kilo iš kt. etnokultūrinių regionų lietuvių viso pietrytinio etnolingvistinės Lietuvos pakraščio (=XX a. 3-7 dešimtmečių lietuvių tarmių kartoschemų „dzūkų tarmės“ arealo) gyventojams XVIII ar XIX a. duotos pravardės, pašiepiančios vietos šnektoms itin būdingą dzūkavimo reiškinį; literatūroje terminas Dzūkija vartojamas nuo XIX a., o pačių dzūkų kalboje (kaip dzūkų savivardis) – tik nuo XX a.
Lietuvoje Dzūkijos etnokultūrinis regionas dažnai įvardijamas ir „istorizuotu“ (rašytojo Vinco Krėvės kūrinių išpopuliarintu) Dainavos terminu, – nepaisant to, kad XIII–XVI a. istorijos šaltiniai liudija pastarąjį terminą viduramžių lietuviams tereiškus jotvingių kraštą, o archeologijos, toponimikos, etnografijos ir kt. mokslinių disciplinų duomenys rodo, kad nuo VI–VII a. šios genties atstovų gyventa tik dab. (lingvistinės) Dzūkijos pietvakariuose, t. y. Seinų, Lazdijų, Druskininkų ir iš dalies Merkinės bei Marcinkonių apylinkėse.
Dabar Dzūkija dažniausiai suvokiama kaip pietų aukštaičių patarmės arealas, t. y. kaip buv. Trakų kunigaikštystės (siaurąja prasme, t. y. be Gardino ir Žemaičių kunigaikštysčių), kurią tikriausiai jau XIII a. ribojo Nemuno, Neries, Vokės bei Merkio slėniai, ir buv. Gardino kunigaikštystės šiaurinės dalies teritorija; kita vertus pastaruoju metu bandoma gaivinti ir senąją dialektologinę, t. y. nuo Seinų iki Daugpilio besidriekiančios „Dzūkijos“ sampratą.
2016 m. Etninės kultūros valstybės globos pagrindų įstatyme įtvirtintas Dzūkijos (Dainavos) etnografinio regiono pavadinimas.