cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michailas Botvinikas
Pasaulio čempionas
1951 m. sužaidė lygiosiomis 24 partijų pasaulio čempionato mačą su D. Bronšteinu  Maskvoje, ir pagal taisykles, liko pasaulio čempionu. Mače su D. Bronšteinu jam teko kovoti dėl lygiųjų. 1954 m. Maskvoje pasaulio čempionato mače su Vasilijum Smyslovu, sužaidęs lygiosiomis 12 : 12 (+7 =10-7) išlaikė pasaulio čempiono titulą.
1956 m. FIDE pakeistos pasaulio čempionatų vykdymo taisyklės, pralaimėjusiam čempionui numatė galimybę žaisti revanšo mačą. Jis įvyko 1958 m. Maskvoje. Revanšo mačą M. Botvinikas pradėjo sėkmingai, laimėjęs pirmąsias tris partijas. Nors toliau vyko lygi kova, bet 2-3 taškų persvarą Botvinikas išlaikė iki mačo pabaigos ir susigražino titulą. Smyslovas rašė, kad revanšo mačo metu jis sirgo gripų, o baigė mačą, sirgdamas plaučių uždegimu. 1960 m. pasaulio čempionato mače, Maskvoje M. Botvinikas pralaimėjo (8½ – 12½) 23 metų Michailui Taliui , bet pasinaudojęs teise į revanšo mačą. 1961 metais Maskvoje jis laimėjo mačą prieš M. Talį rezultatu 13 : 8 ir vėl atsikovojo titulą. Buvo manoma, kad Taliui trukdė silpna sveikata. Bet pats M. Talis to nesureikšmino ir sakė, kad varžovas buvo gerai pasiruošęs. Dėl visapusiško pasiruošimo Botviniko žaidimo lygis revanšo mače buvo geresnis, lyginant su 1960 m. maču. Jis revanšo metu pakeitė žaidimo stilių – vengė taktinių komplikacijų, kur Talis jį pranokdavo, stengėsi pereiti į uždaras padėtis ir pabaigas, kur Talio technika nebuvo išskirtinė. 1963 m. pasaulio čempionato mače Maskvoje su  Tigranu Petrosianu pralaimėjo 9½-12½ ir prarado titulą. Tuo metu FIDE jau buvo pakeitusi taisykles: išbraukusi mačo revanšo taisyklę, todėl revanšo mačas nebuvo žaidžiamas.
Po pasaulio čempiono titulo praradimo
Po mačo 1963 m. Botvinikas sėkmingai žaidė turnyruose dar septynerius metus: pirma vieta 1963 ir 1966 m. Amsterdame, 1965 m. Nordveike 1966/1967 Heistingse.
1–2 vietos 1969 m. Beverveike; 2-a vieta 1968 m. Monte Karlo; 2–3 vietos 1967 m. Palmoje de Maljorke ir 3–4 vieta 1970 m. Leidene. Tai buvo paskutinis jo turnyras – iš aktyvaus žaidimo pasitraukė būdamas 59 metų. Botvinikas žaidė šešiose šachmatų olimpiadose (4 kartus prie pirmos lentos; 2 – prie antros – 1960 ir 1964 m.)
Viso varžybose Botvinikas sužaidė 1202 partijas ir surinko beveik 70 % galimų taškų. Dalyvavo 59 turnyruose: 33-juose iš jų užėmė pirmąją vietą, šešiuose – pasidalino 1–2 vietas; 14-koje pasidalino 2–3 vietas. Laimėjo 6 mačus iš trylikos, 3 pralaimėjo ir 4 baigė lygiosiomis.
Šachmatų kūryba
Botvinikas vertino šachmatų partijos estetinę pusę. Diskusijoje klausimu, ar šachmatų žaidimas, mokslas, žaidimas ar menas? Jis teigė, kad šių dienų šachmatai yra ir mokslas ir žaidimas ir menas. Jie tapo menu po to, kai atsirado aukšto lygio žaidėjų – tikrų šachmatų menininkų ir publika, galinti įvertinti šachmatų žaidimo grožį, tačiau reikia atsiminti, kad šachmatai daugiau žaidimas ir tik retkarčiais menas, nes labai retai pavyksta sužaisti pilnavertę menišką partiją, bet tokia sužaista partija gyvena dešimtmečius, suteikdama šachmatininkams estetinį pasitenkinimą. Tai buvo Botviniko „kredo“, kurio jis laikėsi visą gyvenimą.
Pasiruošimas varžyboms
Botvinikas ir jo mokymas apie pasiruošimą šachmatų varžyboms turėjo įtakos šiuolaikinio požiūrio į pasiruošimą varžyboms formavimuisi ir kurio kertiniai akmenys yra: reguliarūs, bet vidutinio sunkumo fiziniai pratimai; išsami, santykinai neplataus, debiutinio repertuaro analizė; savų, praeities žymių šachmatininkų ir varžovų partijų komentavimas ir jų publikavimas, tikintis, kad gal kiti ras klaidų; stiprių varžovų studijos, siekiant nustatyti, kur jie stiprūs, kur silpni; negailestingai objektyvus savo pajėgumo ir trūkumų vertinimas. Botvinikas prieš kiekvieną mačą ar turnyrą kruopščiai ruošdavosi: pradedant nuo debiutinių sistemų, partijų, varžovų kai kurių savybių analizės, baigiant žaidimo aplinkos būkle. Jis žaisdavo daug trumpų treniruočių partijų su stipriais didmeistriais Floru, Ragozinu,  Averbachu ir Furmanu triukšmingose ir prirūkytose patalpose tikėdamasis priprasti prie nepalankių sąlygų, kurios gali būti ir varžybų metu. Pats Botvinikas sakė, kad kai jis startuodavo turnyre, būdavo kitoks nei tikėdavosi jo varžovai. Todėl jam ir pavykę atsilošti per mačus revanšus.
Žaidimo stilius
Botvinikas beveik visas partijas stengdavosi laimėti, nebijodavo rizikuoti, siekdavo įtemtų padėčių, kur galimybių turėdavo abi pusės, stengdavosi vengti vedančių į lygiąsias variantų, todėl jo rezultatai žaidžiant juodaisiais būdavo geresni. Jis naudodavo ilgalaikį varžovo pozicijos spaudimą ir susitaikydavo su santykinai nedideliais pozicijos defektais, kuriais varžovui buvo sudėtinga pasinaudoti, bet už tai gaudavo tam tikrą pranašumą, kuriuo jis galėdavo pasinaudoti Nors jis pats prisipažindavo, kad jis yra santykinai silpnas skaičiuojant kombinacijas, tačiau kai kuriose partijose jis aukodavo: dažnai tai būdavo ilgalaikės pozicinės aukos, kurių tikslas nebuvo greita pergalė, o savos pozicijos pagerinimas. Tačiau Botvinikas galėjo atakuoti ir aukodamas, jei buvo įsitikinęs, kad esanti padėtis leidžia tai daryti. Pats Botvinikas manė, kad jis yra universalus žaidėjas.
Debiutinis repertuaras
Tyrinėdamas debiutus nesiekė surasti taktinių triukų, kurie gali būti efektyvus tik kartą, bet siekė už savo varžovus geriau suprasti tipinių pozicijų galimybes. Variantus pasižymėdavo užrašų knygelėje. Savo mokiniams jis sakydavo: “ Mano debiutų teorija surašyta užrašų knygutėje” Ir „nesvarbu žinoti tai, ką visi gerai žino, bet svarbu žinoti tai ką ne kiekvienas žino“. Nors Botvinikas nenaudojo plataus debiutų repertuaro, bet jis įnešė ženklų indėlį į  debiutų, kuriuos jis naudojo, teoriją: tai ir Botviniko variantas pusiau slaviškojoje ginyboje, Atmestame valdovės gambite, Kasparovo/Botviniko sistema Atmesto valdovės gambito pasikeitimo variante, Panovo – Botviniko ataka Karo Kano gynyboje ir Botviniko sistema Angliškajame debiute. Juodaisias jis dažnai žaisdavo Prancūziškos gynybos Vinaverio variantą, kurį buvo giliai išstudijavęs, o tai jam padėjo pasiekti gerų rezultatų varžybose.
Vidurio žaidimas
Botvinikas vidurio žaidimą vertino, kaip nenutrūkstamą jungtį tarp  debiuto ir  partijos pabaigos. Jis gebėjo puikiai pervesti vidurio žaidimą į naudingą  pabaigą, kurią jis tobulai sužaisdavo. Bet ir pačiame vidurio žaidime pademonstravo visą eilę naujų strateginių idėjų ir planų, pakėlusių pozicinio žaidimo lygį. Botvinikas mėgo žaisti pozicijas su izoliuotu pėstininku. Jo pastangų dėka buvo surastos visos tokių pozicijų galimybės. Jis pirmas įrodė, kad labai dažnai figūrų aktyvumas ir centro spaudimas kompensuoja pėstininkų struktūros trūkumus. Tai lietė ir sudvejintus pėstininkus. Jis giliai buvo išstudijavęs pozicines kovos paslaptis, kurios, žaidžiant šachmatais yra pačios subtiliausios. „Reikia ir būtina varžovo stovykloje kurti pozicinius defektus: „skyles“, silpnus laukelius, atviras linijas, izoliuotus pėstininkus“-teigė jis. Štai ką apie Botviniko pozicinę nuojautą sakė Talis: „susidaro įspūdis, kad kiekvienai pozicijai jis turi savo raktelį“. Bet Botvinikas buvo ir taktinių mūšių meistras, kai, kartu su giliu pozicijos vertinimu, demonstruodavo aukštus variantų skaičiavimo gebėjimus. Talis sakė, kad Botviniko kolekcijoje yra daugybė partijų, kurias jis laimėjo dėka tolimo ir tikslaus variantų apskaičiavimo.
Pabaigos
Baigiamoje partijos dalyje Botvinikas žaisdavo labai tiksliai. Kad pasiektų pergalę, jam pakakdavo nedidelės persvaros. Kartu jis gebėdavo išgelbėti iš pirmo žvilgsnio beviltiškas pozicijas partijoje su Euve (Groningenas, 1946) ir Fišeriu (Varna, 1962). Padėdavo plačios teorijos ir praktikos žinios, aukštas analitinis meistriškumas, gebėjimas surasti paradoksalius sprendimus ir simpatijos etiudams, kurie padėdavo surasti tokias pabaigų subtilybes, kurių nepastebėdavo varžovai. Pabaigose Botvinikui nebuvo „mėgstamų“ figūrų – vienodai gerai žaisdavo visomis figūromis nuo pėstininko iki valdovės Jo partijoms būdinga: strateginio plano gilumas, taktinio smūgio netikėtumas, kombinacinės idėjos originalumas, tolimas skaičiavimas.. Geriausios jo partijos sužaistos su aukščiausio lygio šachmatininkais –  Kapablanka,  Aliochinu,  Euve,  Smyslovu,  Taliu,  Petrosianu,  Reševskiu,  Bronšteinu,  Keresu,  Najdorfu,  Floru,  Tartakoveriu.
Vertinimai
Kramnikas apie Botviniką yra pasakęs, kad jo karjeros pasiekimai – genijaus pasiekimai, tačiau jis nebuvo genijus” Taip jis išreiškė nuomonę, kad Botvinikas puikiai sugebėjo geriausiu būdu panaudoti savo gabumus.
Mokslinė veikla
Žaisdamas šachmatais, tuo pat metu dirbo ir mokslininko darbą. Baigęs doktorantūrą, 1937 m. Leningrado politechnikos institute apgynė daktaro  disertaciją: „Įtampos svyravymo įtaka mažiems sinchroninio variklio svyravimams“.
Praėjus pusantro mėnesio po mačo su Dovydu Bronšteinu 1951 m. birželio 28 d. apgynė habilituoto daktaro  disertaciją, tema: „Sinchroninės mašinos žadinimas ir statinis stabilumas". Botvinikas buvo vienas iš knygos „Sinchroninės mašinos asinchronizacija“ autorių.
Šachmatai ir kompiuteris
Elektroninio šachmatininko idėja kilo po telediskusijos su M. Euve 1958 m. Tuo laiku elektroninės skaičiavimo mašinos skaičiuodavo visus variantus, kurių buvo labai daug (10^120), o tai trukdavo per ilgai, nes to meto kompiuteriai nebuvo greiti ir neturėjo daug atminties, o  Sovietų Sąjungoje elektroninės technologijos atsilikę. Todėl Botvinikas siekė surasti optimalų skaičiavimo kelią, pasiekti, kad mašina skaičiuotų ne visus variantus, o pasirinktinai, kaip tai daro šachmatų didmeistris. Tam, kad sumažintų skaičiuotinų variantų kiekį, perėjo prie idėjos, kad kompiuteris vietoj mato ieškotų kaip įgyti materialinį pranašumą.
Nuo 1961 m. iki 1989 m. kompiuterinio šachmatininko idėją propagavo viešojoje erdvėje: leido knygas, skaitė paskaitas, rašė straipsnius į laikraščius, mokslinius žurnalus.
Botviniko pastangomis buvo pasitelkti programuotojai ir buvo sukurta šachmatų programa „Pioner“, kuri santykinai neblogai žaidė debiutą ir pabaigas, sprendė kai kuriuos etiudus. Tačiau vidurio žaidimas vyko ne taip kaip norėtusi. Botvinikas stengėsi įdiegti į kompiuterius šachmatų pozicijos vertinimą, kurį, ieškodamas tinkamo ėjimo, atlieka didmeistris. Tačiau šachmatuose yra faktorių, kuriuos sudėtinga modeliuoti, dažnai prieštaraujančių formaliajai logikai ir kurie sudaro vieną iš šachmatų žaidimo ypatybių. Tam laikotarpiui tai buvo per ankstyva ir per daug sudėtinga idėja.
Botvinikas šią idėją puoselėjo tris dešimtmečius. Tik gyvenimo pabaigoje jis vis labiau matė, kad kompiuterinio šachmatininko idėja pasiekia geresnių rezultatų eidama kitu keliu – pasinaudodama milžinišku naujųjų kompiuterių atminties ir greičio padidėjimu, kas leido per priimtiną laiką suskaičiuoti daugiau variantų.
Tačiau jo darbai neliko užmiršti: 1991 m. rugsėjo 7 d. Feraros universitetas (Italija) Botvinikui už darbus kompiuterinių šachmatų srityje suteikė matematikos garbės daktaro vardą.
Treneris
1963 m. Botvinikas Sovietų šachmatų treniruočių sistemoje sukūrė mokyklą, kur tris kartus per metus, mokyklos atostogų metu, buvo rengiamos dvidešimties jaunų, aukšto meistriškumo, šachmatininkų treniruočių stovyklos. Jo auklėtiniais buvo: Anatolijus Karpovas, Garis Kasparovas, Vladimiras Kramnikas ir kiti aukšto lygio žaidėjai Alexei Shirov, Vladimir Akopian and Jaan Ehlvest. Karpovas teigiamai atsiliepė apie užduodamus namų darbus, kurie, jo nuomone, ženkliai pagerina žaidimą. Kasparovas, atremdamas tam tikros visuomenės dalies nepagrįstas nuomones visada pristato Botviniką, kaip mielą tėvą iš kurio jis paveldėjo požiūrį į pasiruošimą, tyrimus ir naujoves. Botvinikas vis dar vaidino svarbiausią rolę, kaip treneris, kai 70-tųjų pabaigoje į mokyklą pateko ir Kramnikas. Jis vis dar žavėjo savo mokinius. Po to mokykla buvo reorganizuota į Botviniko-Kasparovo mokyklą, kurioje jis dirbo kartu su savo buvusiu auklėtiniu Kasparovu. Vieną treniruočių vasaros stovyklą buvo surengęs ir Druskininkuose. Galutinai nustojo treniruoti 1988 m.
Pakubėtiškiai
Pakubėtiškiais vadinami du kaimai Molėtų rajone:
Kardinolas
thumb|right|196px|Kardinolo apranga ir atributai
Kardinolas ( 'svarbiausias', iš 'durų vyris, ašis') – Katalikų Bažnyčios dvasininkas, rangu žemesnis už popiežių, dažniausiai vyskupas, Kardinolų kolegijos narys, kuris gali būti išrinktas popiežiumi.
Istorija
Kardinolais dvasininkai Romoje pradėti vadinti VI a., šiuolaikinis kardinolo statusas įsigaliojo popiežiaus Pijaus V laikais (1566–1572 m.). Nuo 1059 m. kardinolai turi išskirtinę popiežiaus rinkimo teisę, nuo 1150 m. renkasi į Kardinolų kolegiją, kuriai vadovauja kolegijos dekanas. Kardinolą popiežius skiria iš dvasininkų, turinčių kunigystės šventimus. Jeigu paskirtasis neturi vyskupo šventimų, jam priklauso teisė juos gauti.
Kardinolų laipsniai
Yra trys kardinolų laipsniai:
Popiežiaus paskirti, bet, dažniausiai dėl nepalankios politinės padėties nepaskelbti kardinolai vadinami in pectore („širdyje“).
Kardinolų pareigos
Į kardinolų pareigas įeina dalyvavimas Kardinolų kolegijos susirinkimuose, taip pat patarti popiežiui individualiai arba kardinolų kolegijoje. Be to, kardinolai paprastai turi kitų pareigų – vadovauja vyskupijai arba arkivyskupijai, užima pareigas kurijoje. Kardinolas dirba Romos kurijoje arba vadovauja partikuliarinėms, dalinėms bažnyčioms, jose reziduoja.
Skiriamieji ženklai
Kardinolo skiriamieji ženklai – kardinolo kryžius ir žiedas, raudona sutana, modzetė, juosta, biretas ir pijusė. Į kardinolą kreipiamasi Jūsų Eminencija (J. Em.).
Lietuvių kilmės kardinolai
Kardinolo rangas buvo suteiktas 8 lietuvių kilmės katalikų dvasininkams. Jais buvo Fridrikas Jogailaitis (nuo 1493 m.), Jurgis Radvila (nuo 1583 m.), Jonas Albrechtas Vaza (nuo 1632 m.), Jonas Kazimieras Vaza (nuo 1646, atsisakė 1647 m.), Henrikas Gulbinovičius (nuo 1985 m., dėl pedofilijos suspenduotas 2020 m.), Vincentas Sladkevičius (nuo 1988 m.). Nuo 2001 m. vasario 21 d. kardinolo titulą turi Vilniaus arkivyskupas emeritas Audrys Juozas Bačkis, nuo 2019 m. spalio 5 d. – Kauno arkivyskupas emeritas Sigitas Tamkevičius.
Zakiškės
Zakiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Onuškio.
Little Joe 1
Little Joe 1 (LJ-1) buvo nepavykęs bandymas paleisti kieto kuro raketą Little Joe. Misija buvo skirta Mercury kosminio aparato evakuacijos įrenginio bandymams, ir buvo Mercury programos dalis. Erdvėlaivis buvo 15 m aukščio, svėrė apie 20000 kg ir buvo 2 m skersmens. Little Joe raketa nešėja buvo sudaryta iš keturių Pollux ir keturių Recruit kieto kuro raketų, galėjo išvystyti 1100 kN keliamąją jėgą ir galėjo iškelti maksimlų 1788 kg krovinį. Evakuacijos sistema, naudojusi Grand Central 1KS52000 raketinį variklį, svėrė 460 kg.
Cimbidis
Cimbidis (Cymbidium) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos epifitinių ir pusiau litofitinių augalų gentis. Šaknys storos ir mėsingos, lapai standūs ir ilgi, išaugantys iš apvalių gumbų. Žiedų kekės taip pat auga iš gumbų ir žydi labai ilgai. Augalai paplitę Azijos ir Šiaurės Australijos tropinėse ir subtropinėse srityse. Auga ant akmenų, upių tarpeklių sienų, skardžių atbrailų ir uolų plyšiuose.
Rūšys
Gentyje yra 52 rūšys: ir kt.
A-ca-oo-mah-ca-ye
A-ca-oo-mah-ca-ye, taip pat žinomas kaip Plunksnos arba Senoji Gulbė (mirė 1859 m. arba 1860 m.) buvo juodakojų genties vadas, taikdarys. 1859 m. liepą kanadiečių keliautojas Džonas Paliseris (John Palliser) ir jo ekspedicijos nariai buvo Senosios Gulbės svečiai jo stovykloje Albertoje, ant Raudonojo elnio upės kranto. Netrukus po to Senoji Gulbė mirė, jo vietą gentyje užėmė Omukaiee (Didžioji Gulbė).
56 m.
56 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Vytaučiai (Joniškis)
Vytaučiai – kaimas šiaurinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 5 km į pietvakarius nuo Daunoriškės.
Istorija
Vytaučiai pirmą kartą raštiškai paminėti 1557 m., kai Ldk Žygimantas Augustas patvirtino, kad kaimas priklauso Vilniaus vaivadai Mikalojui Radvilai Juodajam. Istoriko Tomo Čelkio pateiktoje hipotezėje teigiama, kad šioje vietoje anksčiau galėjo būti Ldk Vytautui Didžiajam priklausęs dvaras, pavadintas valdovo vardu. Gyvenvietė išsistačiusi prie senojo kelio į Livoniją, todėl Vytauto laikais čia galėjo būti įrengtas apsaugos postas, kontroliavęs įvažiavimą į LDK.
Si Tanka
thumb|200px|right|Didžioji Pėda (Si Tanka)
Si Tanka, Dėmėtasis Elnias arba Didžioji Pėda (mirė 1890 gruodžio 29) buvo minekondžų genties vadas, tapęs juo 1874 m. po tėvo mirties. Jis gyveno Šejano upės rezervate (šių dienų Pietų Dakota).
Erelis (žvaigždynas)
thumb|Erelio žvaigždynas Erelis (Aquila, Aql) – 22-as pagal dydį šiaurinio pusrutulio dangaus skliauto Paukščių Tako žvaigždynas. Ryškiausia žvaigždyno žvaigždė Altayras kartu su Vega, Denebu sudaro Vasaros trikampį. 389 m. netoli Altayro tris savaites spindėjo žvaigždė (nova), šviesesnė už Venerą. Kita nova pastebėta 1918 m. Šis žvaigždynas geriausiai matomas vasaros mėnesiais.
Mitai
Žvaigždynas primena plačių sparnų paukštį senovės žmonių tapatintą su ereliu. Senovės graikų mitologijoje žvaigždynas sietas su ereliu, nešiojančiu Dzeuso dangaus strėles. Šis erelis Dzeuso buvo pasiųstas į Olimpą atnešti piemenuką Ganimedą, kur jis pilstė vyną dievams. Dėl to didžiausias Jupiterio (romėnų vardas Dzeusui) palydovas vadinamas Ganimedu.
Stokoviskas
Stokoviskas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novės Piekutų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 11 namų ir 74 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 12 namų ir 136 gyventojai, iš kurių 11 stačiatikiai. 2008 m. buvo 23 namai ir 108 gyventojai.
Kriminalistika
thumb|right|200px|[[Mykolo Romerio universitetas (buv. Lietuvos policijos akademija) - pagrindinis kriminalistikos mokslo plėtotojas Lietuvoje]] Kriminalistika ( - 'nusikaltimas', 'nusižengimas') – teisės mokslų disciplina apie metodus ir priemones tiriant, išaiškinant atskiras nusikalstamas veikas (netiriant nusikalstamumo - tokių veikų visumos), jų prevencijos, baudžiamojo persekiojimo (represyvias) priemones. Tikslas – išaiškinti, pateikti (tvirtus, tinkamus teisme) įrodymus apie padarytas veikas, jų išvengti arba kitaip užkirsti kelią nusikaltimams.
Santykis su kriminologija
Kriminalistika yra savarankiška disciplina, gimininga kriminologijai, su kuria dažnai yra painiojama (kriminologija yra mokslas apie nusikalstamumo (t. y. nusikaltimo kaip reiškinio bei jų visumos) priežastis, nusikaltėlio elgseną, asmenybę (pvz., kriminalinė etiologija), nusikalstamumo pasireiškimo formas (kriminalinė fenomenologija)). Abi disciplinos viena kitos atžvilgiu laikytinos pagalbinėmis baudžiamosios teisės ir teisės mokslų kontekste.
Lietuvos Kriminalistikos Raida
Lietuvos kriminalistika per daugelį dešimtmečių nuėjo sudėtingą, prieštaringą ir klaidų kelią - nuo empirinės (praktinės) iki mokslinės kriminalistikos. Teisės literatūroje išskiriami trys pagrindiniai Lietuvos kriminalistikos raidos etapai. Tai tarpukario Lietuvos (1918-1940), sovietmečio (1940-1990) ir nepriklausomos Lietuvos (nuo 1990) kriminalistika. Pirmieji nepriklausomos Lietuvos kriminalistikos žingsniai buvo nepaprastai sunkūs. Kriminalinė policija nusikaltimams aiškinti neturėjo nei priemonių, nei patyrusių specialistų. Nebuvo jokių nusikaltėlių sąrašų, albumų, registracijos, todėl nežinota, kiek ir kokių yra recidivistų, besislapstančiųjų ir kt. Neturėta net fotoaparato, dresuotų pėdsekių šunų nebuvo agentūros - viskam stigo lėšų. Padėtis šiek tiek pagerėjo trečiojo dešimtmečio pradžioje padidinus kriminalinės policijos etatų skaičių iki 140. 1920 m. milicija (iki 1924 m.Lietuvos policija buvo vadinama milicija) sulaikė 12 605 nusikaltėlius, tarp kurių daugiausia buvo žmogžudžių, plėšikų, vagių, dezertyrų, degtindarių ir valstybinių nusikaltėlių.
Nuorodos
...
Stasys Čižas
Biografija
1949 m. baigė Merkinės gimnaziją, 1955 m. – Klaipėdos mokytojų institutą, 1964 m. – Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1956–1958 m. dirbo Varėnos rajono laikraščio „Tarybinis balsas“, 1958–1970 m. laikraščio „Tarybinis mokytojas“ redakcijose. 1970–1991 m. leidinio „Buitis“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1978–1990 m. vyriausiasis redaktorius.
KRC Mechelen
KRC Mechelen – Belgijos futbolo klubas iš Mecheleno.
Siguatepekė
Siguatepekė  – miestas vidurio Hondūre, Komajagvos departamente, į šiaurės vakarus nuo Komajagvos. 56 tūkst. gyventojų. Per miestą eina plentas Tegusigalpa-San Pedro Sula. Verčiamasi žemės ūkiu (kukurūzai, kava, cukranendrės, pupelės, vaisiai), gyvulininkyste, amatais, prekyba, turizmu.
Istorija
Vietovės pavadinimas kilo iš nahuatlių kalbos žodžio cihualtepec, reiškiančio „moterų kalva“. Vietovė ikikolumbiniais laikais buvo apgyvendinta indėnų lenkų. 1537 m. konkistadoras Alonso de Cáceres vietovę užkariavo. Lenkai Siguatepekės gyvenvietę įkūrė 1689 m. Miesto statusą įgijo 1926 m.
Arnuvandas II
Arnuvandas II – hetitų karalius, valdė nuo 1320 – 1318 m. pr. m. e., vyriausias Supiluliumo I sūnus.
Arnuvandas II šalį valdė nepilnus metus ir mirė epidemijos metu nuo maro.
Karo su Egiptu metu kilusi maro epidemija, nusinešusi tėvo gyvybę, hetitų imperijoje siautėjo dar dvidešimt metų. Arnuvandas paveldėjo epidemiją ir karą su kaškų gentimis, įsitvirtinusiomis Ishupitos mieste (Ishupitta). Tapęs šalies vadovu, Arnuvandas greitai susirgo ir praktiškai neužsiėmė valstybės reikalais.
Aplinkinių žemių miestai, sužinoję apie karaliaus ligą, sukilo prieš hetitus. Arnuvando armija, puolusi Ishupitą, taip pat buvo kamuojama maro ir turėjo atsitraukti, mirus armijos vadui Hanutčiui.
Spyglianugarės šunžuvės
Šeimoje yra apie 30 genčių ir virš 50 rūšių.
Arnuvandas II
Mirdamas Arnuvandas sostą paliko savo jauniausiam broliui Muršiliui II, nors dar buvo vyresnis brolis Pijasilis.
Gediminas Kirkilas
Gediminas Kirkilas (g. 1951 m. rugpjūčio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos politikas, kairiosios socialdemokratinės pakraipos atstovas.
Keturioliktos Vyriausybės premjeras, buvęs Seimo vicepirmininkas.
Išsilavinimas ir profesinė veikla
1958–1969 m. mokėsi ir baigė Vilniaus 23-ąją vidurinę mokyklą. 1969–1972 m. atliko privalomąją karo tarnybą Šiaurės laivyne, Severomorske. Nuo 1974 m. neakivaizdiniu būdu Vilniaus pedagoginio instituto (dab. LEU) Lituanistikos fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1978–1982 m. įstojo ir mokėsi Vilniaus aukštąjoje partinėje mokykloje, studijavo politikos mokslus.
1972–1978 m. dirbo Paminklų restauravimo treste interjero restauratoriumi. Auksavimo, lipdybos, restauravimo bei konservavimo darbus atliko Vilniaus Visų Šventųjų, šv. Jono, šv. Kazimiero, Bonifratrų bažnyčiose, Vilniaus universiteto ansamblyje, Verkių dvare, Pažaislio vienuolyne, Kauno sobore, Lietuvos liaudies buities muziejuje ir daugelyje kitų Lietuvos architektūros, kultūros ir istorijos objektų. Turi aukščiausią restauratoriaus-auksuotojo kategoriją.
Politinė veikla, karjera
1982–1985 m. – Lietuvos komunistų partijos Vilniaus Lenino rajono komiteto instruktorius, 1986–1990 m. – LKP Centro komiteto Kultūros skyriaus instruktorius. 1988–1990 m. Algirdui Brazauskui tapus LKP CK pirmuoju sekretoriumi, dirbo jo padėjėju ryšiams su spauda. 1990–1992 m. – Aukščiausiosios Tarybos–Atkuriamojo Seimo deputato A. Brazausko padėjėjas. Buvo komunistų partijos narys. Atgimimo laikotarpiu buvo LKP atsiskyrimo nuo TSKP šalininkas. 1990 m. rugsėjo–gruodžio mėnesiais – savarankiškos LKP CK sekretorius.
1990 m. steigiamajame Lietuvos demokratinės darbo partijos suvažiavime išrinktas pirmininko pavaduotoju. 1991–1996 m. – LDDP pirmininko pirmasis pavaduotojas, 1993 m. laikinai buvo partijos pirmininku. 1996–2001 m. – LDDP Prezidiumo narys. 2001–2007 m. Lietuvos socialdemokratų partijos pirmininko pavaduotojas, 2007–2009 m. – pirmininkas.
1992–2020 m. Seimo narys.
1992–1996 m. buvo Nacionalinio saugumo komiteto pirmininkas, 1993–1996 m. – Užsienio reikalų komiteto narys, Seimo delegacijos Šiaurės Atlanto Asamblėjoje (dab. NATO Parlamentinė Asamblėja) pirmininkas. 1993–1996 m. vadovavo Respublikos Prezidento sudarytai darbo grupei parengti Lietuvos nacionalinio saugumo koncepciją, vienas iš 1996 m. patvirtintos Lietuvos nacionalinio saugumo koncepcijos kūrėjų.
Nuo 2000 m. spalio 24 d. iki 2001 m. liepos 11 d. – Seimo Nacionalinio saugumo ir gynybos komiteto narys, nuo 2001 m. sausio 26 d. iki 2001 m. liepos 11 d. – Saugumo pakomitečio pirmininkas. Nuo 2001 m. liepos 12 d. – Užsienio reikalų komiteto pirmininkas, nuo 2001 m. liepos 31 d. – Europos reikalų komiteto pirmininko pavaduotojas.
2006–2008 m. buvo LR Ministras Pirmininkas. LEO LT iniciatorius.
2017 m. lapkritį, prieš pašalinimo iš LSDP klausimo svarstymą, pats kartu su kitais 7 partijos nariais pasitraukė iš partijos.
Visuomeninė, kūrybinė veikla
Po nepriklausomybės atkūrimo Lietuvos ir užsienio periodinėje spaudoje yra paskelbęs per 900 publicistinių straipsnių įvairiomis politikos, visuomenės gyvenimo temomis. Išleido knygą „Politinės pastabos laikui: Straipsniai, apmąstymai, interviu, įspūdžiai” (Vilnius: Lietuvos informacijos institutas, 1995).
1999–2004 m. buvo Lietuvos šaškių federacijos prezidentu.
Pomėgiai – tenisas, filosofija, literatūra ir menai, važinėjimasis dviračiu, pypkės rūkymas. Moka rusų, anglų kalbas.
Šeima
Motina dirbo mokykloje defektologijos, kitų disciplinų mokytoja, tėvas – ryšių inžinieriumi Vilniaus telefonų stotyje, Centriniame pašte. Gediminas šeimoje iš vaikų – vyriausias, turi du brolius ir keturias seseris. Tėvai mirę. Žmona Liudmila – specialiosios paskirties akcinės bendrovės „Lietuvos geležinkeliai” sekretoriato vadovė.
Sūnus Rolandas dirba. Duktė Diana Basalykienė 2006 m. VU baigė viešojo administravimo magistro studijas, dirba Lietuvos banke.
Apdovanojimai
Apdovanotas Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžiumi, Vyčio Kryžiaus ordino Komandoro kryžiumi, Lenkijos Respublikos Komandoro kryžiumi, Portugalijos Respublikos Didžiuoju kryžiumi, Lenkijos Respublikos nuopelnų ordino Didžiuoju kryžiumi, Estijos, Ispanijos, Belgijos ir Olandijos valstybiniais apdovanojimais, Gruzijos Prezidento ordinu „Už nuopelnus“, Prancūzijos Respublikos Garbės legiono karininko ordino ženklu, Švedijos Karalystės Šiaurės žvaigždės ordinu.
Plokštėtaūsiai
Plokštėtaūsiai (Scarabaeidae) – buvusi vabalų šeima, jungusi vabalus su plokštelinėmis antenomis. Dabartinėjė klasifikacijoje plokštėtaūsių šeima išskaidyta į 11 atskirų šeimų.
Pavadinimas
Lietuviškas pavadinimas „Plokštėtaūsiai“ kilo dėl plokštelinių antenų, kurias turi visi šiai šeimai priklausę vabalai. Lotyniškas plokštėtaūsių pavadinimas buvo Scarabaeidae, dabar šiuo lotynišku pavadinimu vadinama tik skarabėjų šeima.
Dabartinės šeimos
Iš jų Auksavabaliai (Cetoniidae), Skarabėjai (Scarabaeidae), Mėšlavabaliai (Geotrupidae), Afodijai (Aphodiidae), Grambuoliai (Melolonthidae), Kopiniai mėšlavabaliai (Aegialiidae), Ragvabaliai (Dynastidae), Grambuoliukai (Rutelidae) šeimos randamos ir Lietuvoje.
Juodoji Kanopa
thumb|right|Catecahassa
Catecahassa arba Juodoji Kanopa (1740–1831) buvo šonių genties vadas Ohajo valstijoje. Jis tapo žinomas kaip nuožmus karys per ankstyvuosius karus tarp šonių genties ir anglų – amerikiečių kolonistų.
Kaip ir Mažasis Vėžlys iš majamių genties, Juodoji Kanopa nusprendė, kad amerikiečių indėnams reikia priimti baltųjų kultūrą, tam, kad išvengtų sunaikinimo karo metu. Per savo paskutiniuosius metus Juodoji Kanopa tapo Jungtinių Valstijų sąjungininku ir buvo atsakingas už šonių genties laikymą kuo atokiau nuo prisijungimo prie Tekumzės karo.
Mitaka
Mitaka  – miestas Tokijuje, Japonijoje. Čia gyvena apie 186,5 tūkst. gyventojų. Mieste įsikūrusi Japonijos nacionalinė astronominė observatorija ir Ghibli muziejus.
Istorija
Miestas įkurtas 1950 m. lapkričio 3 d., žmonių gyvenvietės čia būta dar 1590 m.
thumb|left|Mitaka Tokijo prefektūroje
Politika
2011–2015 m. kadencijos merė – nepartinė Keiko Kiyohara, remiama LDP, Komeito ir palaikoma JDP. Miesto tarybą sudaro 28 deputatai.
2011–2015 m. tarybos sudėtis pagal frakcijas tokia: LDP – 11 mandatų, Komeito – 5 mandatai, Demokratų partija – 4 mandatai, JKP – 4 mandatai, Vaivorykštės spalvų sparnai (にじ色のつばさ) – 3 mandatai, Minna no to – 1 mandatas.
Švietimas
Mieste įsikūrę Pažangių studijų magistrantūros studijų universiteto astronomijos departamentas ir fizinių mokslų padalinys, Tarptautinis krikščioniškas universitetas, Japonijos liuteronų kolegija, Kiorin universiteto medicinos ir slaugos mokykla, Tokijo unijos seminarija, Tokijo universiteto astronomijos institutas, gamtos mokslų fakultetas.
Simboliai
Oficiali miesto gėlė – Puikioji obelis (Malus halliana), medis – dviskiautis ginkmedis (Ginkgo biloba).
57 m.
57 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Zakoniškis
Zakoniškis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Magučių.
Visbarų biosferos poligonas
Visbarų biosferos poligonas – biosferos poligonas Visbarų, Stokaičių ir Vaidilų kaimų teritorijoje (Tauragės raj.), Žygaičių seniūnijoje, nuo Tauragės į šiaurės vakarus nutolęs per 20 km. Skirtas gulbių giesmininkių bei mažųjų žuvėdrų apsaugai.
Puodžiai
Puodžiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Žilinų, prie kelio. Šalia gyvenvietės telkšo Netečiaus ežeras. Seniūnaitijos centras. Veikia Žilinų pagrindinės mokyklos pradinis skyrius, biblioteka, paštas (LT-65059), medicinos punktas, kultūros centras. Kaime įsikūrusi ŽŪB „Tėviškė“.
Visbarų biosferos poligonas
Poligone naudojamos gamtosauginės priemonės:
Puodžiai
Istorija
Puodžiai pirmą kartą paminėti 1632 m. 1765 m. buvo 9 kiemai. XIX a. pab. kaimas pateko į Trakų apskrities Valkininkų valsčių, buvo apylinkės centras.
Visbarų biosferos poligonas
2006 m. ant plausto įsikūrė gausi upinių žuvėdrų kolonija, perėjo apie dešimt gulbių giesmininkių porų.
Puodžiai
Istorija
LTSR metais Puodžiai buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Gyventojai
thumb|left|240px|ŽŪB „Tėviškė“ ženklas
Juozas Bagdonas (1917)
Juozas Bagdonas (1917 m. spalio 3 d. Barvydžiuose, Telšių raj. – 2011 m. gegužės 22 d. Panevėžyje) – Lietuvos kompozitorius, choro dirigentas, pedagogas.
Biografija
Pramokęs muzikos pas Luokės vargonininką J. Batorą, kurį laiką vargonininkavo Luokėje, suorganizavo chorą ir surengė koncertų. Kartu lankė Konrado Kavecko vadovaujamus vargonininkų kursus Kaune. 1947–1950 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. Klemensas Griauzdė, Juozas Karosas ir Juozas Matutis). Vadovavo mėgėjų chorams. 1955–1960 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Algimanto Lopo klasė).
1950 m. apsigyvenęs Panevėžyje, kurį laiką dėstė pedagoginėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje, vadovavo moksleivių chorams. Daug metų choro dirigavimą ir kitas disciplinas dėstė Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (konservatorijoje), išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. Be pedagoginio darbo, vadovavo daugeliui Panevėžio miesto chorų ir vokalinių ansamblių.
1963–1970 m. buvo Statybos-remonto valdybos vyrų choro vadovas. Kolektyvą parengė 1963 m. I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui ir 1965 m. respublikinei dainų šventei. 1964–1972 m. vadovavo „Lietkabelio“ mišriajam chorui, kurį parengė 1965 m. ir 1970 m. respublikinėms dainų šventėms.
Daug metų vadovavo Panevėžio cukraus fabriko vyrų chorui – parengė 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms bei chorų sąskrydžiams. Chorus išmokė nemaža klasikinių ir šiuolaikinių kompozitorių sudėtingesnių kūrinių, rengė tradicinius chorų jubiliejinius koncertus, dainavo Lietuvoje ir svetur, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų.
1993 m. suorganizavo Lietuvos šaulių sąjungos Panevėžio rinktinės 35 dalyvių mišrųjį chorą, kuris rengia koncertus, gieda bažnyčiose, dalyvauja dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. Jau giedojo ir dainavo ne tik Panevėžyje, bet ir Kupiškyje, Anykščiuose, Utenoje, Radviliškyje, Troškūnuose, Subačiuje, Ramygaloje ir kitur. Per metus surengiama 25-30 koncertų; pirmąsias vietas pelnė Šaulių sąjungos chorų konkursuose Kaune, dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Sulaukęs 90 metų, atsisveikino su aktyvia chorine veikla.
J. Bagdonas harmonizavo ir sukūrė dainų chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas ir Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentas. Ne kartą buvo apdovanotas už ilgametį gerą pedagoginį ir kūrybinį darbą, aktyvią visuomeninę veiklą, nuopelnus muzikinei kultūrai. Palaidotas Šilaičių kapinėse.
Musašimurajama
Musašimurajama  – miestas Tokijuje, Japonijoje. Čia gyvena apie 68 tūkst. gyventojų.
Istorija
Miestas įkurtas 1970 m. lapkričio 3 d.
Simboliai
Oficialus miesto medis – kininis celtis (Celtis sinensis), paukštis – Zosterops japonicus.
Nuorodos
thumb|left|Musašimurajama Tokijo prefektūroje
Prieglius
Prieglius (, rus. Преголя) – upė Rusijoje, Kaliningrado srityje. Upė susidaro prie Černiachovsko susiliejus Įsručiui ir Angrapei. Ilgis – 123 km, su Angrape (Vingrupė) – 292 km. Įteka į Aistmares.
Didžiausias intakas – Alna.
Paolo Boi
Paulas Boi (1528 m. Sirakūzuose, Sicilija – 1598 m. Neapolyje, Italija) – vienas iš geriausių XVI a. antros pusės italų šachmatininkų.
Jaunystė
Paulas Boi gimė turtingoje ir kilmingoje šeimoje. Jaunystėje domėjosi literatūra. Anksti susipažinęs su šachmatų žaidimu, apleido klasikinių mokslų studijas. Užtat darė greitą pažangą žaisdamas šachmatais. Netrukus pradėjo laimėti prieš geriausius Sicilijos žaidėjus. Be to, gebėjo žaisti nežiūrint į lentą iš karto su trim žaidėjais.
Jį mėgo daugelis Italijos princų, ypač Urbino hercogas, kuris keletą metų mokėjo jam 300 skudų rentą, bei popiežius Pijus V, siūlęs jam tapti dvasininku.
Kelionės
Boi nuolat keliaudavo po Italiją ar užsienį. Neturėjo „pastovių namų ir iš esmės keliaudavo, kur tik jam šaudavo į galvą“ rašė Don P. Karera. Kadangi niekam nepranešdavo, kur išvykstąs, todėl ne kartą Sirakūzuose buvo laikomas mirusiu, nes nebuvo ten ištisus 20 metų.
Neapolyje, kur žaidė su Leonardu da Kutri mačą ir kuris baigėsi lygiosiomis, jis buvo princo Dono Fabricio Džezualdo (Don Fabrizio Gesualdo) svečiu.
1575 m. atvyko į Madridą, kur Leonardas da Kutri jau kovojo su ispanų žaidėjais. Ten jis, kaip ir Leonardas da Kutri, įrodė savo pranašumą prieš ispanų šachmatininkus.
Iš Madrido vyko į Portugaliją, kur karaliaus Sebastijano I akivaizdoje įveikė stipriausią tenykštį šachmatininką Moor. Žaidė partijas ir su karaliumi Sebastijanu I. Po to grįžo į Madridą, kur žaidė mačą su Leonardu da Kutriu. Tris dienas vyko lygus žaidimas, tačiau 4-ąją Paulas Boi pralaimėjo visas žaistas partijas. Tai jį labai prislėgė ir jau sekančią dieną jis paliko Madridą. Ispanijos karalius davė nurodymą, kad iš Sirakūzuose, ir dar keliuose miestuose surinktų mokesčių, Paului Boi kasmet būtų mokama 500 skudų renta.
Barselonoje įlipo į vienstiebį burlaivį, vykstantį į Italiją, tačiau, ten nuvyko negreitai: Liono įlankoje pateko į Alžyro pirato nelaisvę ir buvo parduotas turkui į vergiją. Paulas Boi pasiūlė šeimininkui, kuris buvo iš aukštuomenės tarpo bei geraširdis žmogus ir dažnai žaisdavo su savo svečiais šachmatais, tačiau vis pralaimėdavo nemažas sumas, kad jei jis suteiktų jam laisvę, padėtų jam laimėti ir uždirbti daug pinigų. Turkas sutiko ir Paulas ėmėsi darbo bei uždirbo turkui ne vieną tūkstantį skudų. Šeimininkas buvo sužavėtas ir suteikė jam laisvę ir dar pridėjo 2 000 dukatų.
Vėl Italijoje
1598 m., būdamas daugiau nei 70 metų, žaidė mačą su Alesandru Salvio ir pralaimėjo. Po trijų dienų Neapolyje mirė. Egzistuoja kelios versijos dėl jo mirties: viena – buvo nunuodytas,, antra – susirgo, persišaldęs medžioklėje.
Laidotuvės buvo iškilmingos. Jose dalyvavo Neapolio princas Stiglianas (Stigliano) ir kiti dvariškiai.
Amžininko prisiminimai
Donas Pietro Karera (Don Pietro Carrera) buvo geros nuomonės apie Paulą Boi. Jis savo knygoje rašė:
„Aš pamačiau jį 1597 m. būdamas Palerme. Tada jis buvo visai pražilęs, bet dar sveikai atrodantis, pilno įproto. Apsirengęs madingai, kaip jaunas žmogus. Nežiūrint to, turėjo daug puikių savybių: buvo paprastas, kuklus, nevedęs, tolerantiškas, dosnus, labai geraširdiškas. Jis neleido niekam savęs tapyti, tad tie portretai, kurie yra, piešti be jo žinios. Net garbiame amžiuje, jis nesileido įkalbamas apsigyventi pastoviai savo šalyje ar kitur. Jis buvo gana aukštas, gerai sudėtas, gražus ir linksmas, kalbus pokalbyje ir su kiekvienu mandagus. Jis parašė šiek tiek darbų apie šachmatus, kurių man nepavyko pamatyti. Parašiau, nes manau, kad reikia plačiau papasakoti ateities kartoms apie šį žmogų“.
Jeruzalė
Jeruzalė  – senas Artimųjų Rytų miestas, labai svarbus krikščionims, žydams ir musulmonams. Miesto statusas ginčytinas. Izraelis kontroliuoja visą miestą ir yra paskelbęs Jeruzalę savo sostine, tačiau nemažai musulmonų valstybių to nepripažįsta. Knesetas, prezidentas, vyriausybė įsikūrę Vakarų Jeruzalėje.
1947 m. gruodį dėl Jeruzalės tarp Jordanijos ir kuriamos Izraelio valstybės kilo karas, kurio rezultatas – padalinta Jeruzalė (Rytų Jeruzalė liko Jordano dalis, o Vakarų Jeruzalė atiteko Izraeliui). Tačiau po 1967 m. kilusio Šešių dienų karo ir likusi Jeruzalės dalis buvo užimta Izraelio ir, skirtingai nei likęs Vakarų Krantas, buvo tiesiogiai prijungta prie Izraelio. Vis dėlto, Palestina laiko tą rytinę miesto dalį sava ir planuoja, kad ta jo dalis bus Palestinos valstybės sostinė. Palestiniečių procentas Jeruzalėje ilgainiui mažėja, nes čia atsikelia vis daugiau žydų, o palestiniečiams iš kitur į visą Jeruzalę atvykti neįmanoma dėl apribojimų. Jeruzalės ribos buvo kartą vienašališkai išplėstos, prijungiant prie miesto, taigi ir Izraelio, dar daugiau Vakarų Kranto žemių. Nors Izraelio teisės į Vakarų Jeruzalę plačiai pripažįstamos didžiosios tarptautinės bendruomenės dalies, Rytų Jeruzalė Jungtinių Tautų Organizacijos laikoma palestiniečių teritorija, kurią yra okupavęs Izraelis.
Jeruzalė yra šventas miestas net trims religijoms: žydams, krikščionims ir musulmonams. Tradiciškai (nuo XIX a.) Jeruzalės senamiestis skirstomas į keturis kvartalus: žydų, krikščionių, musulmonų ir armėnų. Nuo 1981 m. senamiestis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Prie Jeruzalės stūkso Siono kalva.
Istorija
thumb|300px|left|[[Raudų siena Izraelyje]]
Ekonomika
Dauguma Jeruzalės gyventojų dirba paslaugų ir administravimo sferoje. Maisto, tekstilės, avalynės, siuvimo, baldų, chemijos (plastikų, farmacijos), elektronikos pramonė, deimantų apdirbimas ir šlifavimas, juvelyrinių dirbinių, suvenyrų, kulto reikmenų gamyba; leidyklos ir spaustuvės, amatininkų dirbtuvės.
Gyventojai
Jeruzalė – didžiausias Izraelio miestas. 2016 m. čia gyveno 882 700 gyventojų, iš kurių 536 600 (61%) buvo žydai, 319 800 (36%) buvo musulmonai, 15 800 (2%) buvo krikščionys, o 10 300 buvo nepriskyrę savęs konkrečiai religijai (1%).
Sportas
Populiariausi sportiniai žaidimai mieste – futbolas ir krepšinis. Nuo 2011 m. mieste rengiamas maratonas.
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Europa – A grupė
'''2014 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos''' Europos zonos, A grupės rezultatai.
Alvydas Matulka
Alvydas Matulka (1955 m. gegužės 30 d. Robliuose – 1991 m. sausio 13 d. Vilniuje) – vienas Lietuvos laisvės gynėjų, Sausio 13-osios auka.
Biografija
1973 m. baigė Panemunėlio vidurinę mokyklą. Mokėsi Kaune, profesinėje technikos mokykloje. Dirbo Rokiškio žemės ūkio mašinų gamybos srityje. Dirbo vairuotoju Rokiškio paukštininkystės ūkyje. Mirė nuo ūmaus miokardo infarkto. Palaidotas Rokiškio Kalneliškių kapinėse.
58 m.
58 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Zodiaks
Zodiaks – Tarybų Sąjungos muzikos grupė iš Latvijos. Grupė gyvavo praeito amžiaus devintajame dešimtmetyje, grojo synthpop žanro instrumentinę muziką. Zodiaks buvo viena pirmųjų tarybinių muzikos grupių, kuri grojo elektroninę muziką. Pagrindinė kūrinių tematika – kosmosas ir mokslinė fantastika.
Tločevas
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 19 namų ir 119 gyventojų. 1921 m. kaime buvo 27 namai ir 162 gyventojai. 2008 m. buvo 22 namai ir 105 gyventojai.
Undrið FF
Torshauno „Undrið“ – Farerų futbolo klubas iš Torshauno.
Istorija
Klubas įkurtas 2006 m. sausio 18 d. Rungtyniavo žemesniuose šalies divizionuose. 2017 m. tapo 3. deild nugalėtijais. Iškopė į trečios pakopos pirmenybes. Nuo 2018 m. sezono rungtyniavo 2. deild. 2021 m. tapo 2. deild nugalėtojais ir buvo perekelti į aukštesnę pakopą.
Nuo 2022 m. sezono rungtyniavo 1. deild. Debiutiniame (2022) sezone užėmė šeštą vietą.
Sezonai
Šaltiniai:
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia „Gundadalur“ stadione, talpinančiame 5 tūkst. žiūrovų.
Svierys
Svierys  – ežeras Baltarusijos šiaurės vakaruose, Medilo ir Smurgainių rajonų paribyje, Strėčios upės baseine. Į ežerą įteka nedidelės upės – Smolka (Смолка) ir Didysis perakopas (Вялікі Перакоп).
Prie ežero įsikūręs Svierių miestelis, įkurta sanatorija. Svierio ežeras priskirtas Naručio nacionalinio parko teritorijai.
Radomo konfederacija
Radomo konfederacija (1767–1768 m.) – Abiejų Tautų Respublikos stambiųjų feodalų ir bajorų (šlėktų) ginkluota politinė sąjunga kovai su mėginimais sustiprinti karaliaus valdžią.
Konfederacijos priežastys
1767 m. Rusijos ambasadoriui Nikolajui Repninui kurstant, ėmė kurtis karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio ir jį remiančių didikų Čartoriskių priešininkai, konfederacijos vadovas – Karolis Stanislovas Radvila, konfederacijos centru buvo numatytas Radomas. Konfederatai tikėjosi pašalinti iš valdžios karalių ir Čartoriskius, nutraukti jų 1764 m. pradėtas valstybės reformas.
Konfederacijos veikla
Konfederatai labai nusivylė – Radome jie buvo priversti pasirašyti konfederacijos aktą 1767 m. spalio 5 d. Rusijos kariuomenės apgultyje. 1768 m. Konfederacinis seimas priėmė vadinamąją Varšuvos sutartį, disidentams (Respublikos bajorams nekatalikams) suteikė politines teises, o Jekateriną II pripažino ATR politinės santvarkos garante.
Paskelbus generalinės konfederacijos aktą, į konfederatų ir Rusijos pusę perėjo ir valdovas. Respublikoje buvo atkurta senoji visuomeninė santvarka, bajorų teisės buvo paskelbtos amžinomis ir neatšaukiamomis. Išsaugota bajorų teisė nepaklusti valdovui.
Pasekmės
Radomo konfederacija sutrukdė įgyvendinti ATR reformas ir įstūmė Respubliką ne tik į faktinę, bet ir į teisinę priklausomybę nuo Rusijos.
Radomo konfederacijos veikėjai, Varšuvos sutarties priešininkai, 1768 m. suorganizavo Baro konfederaciją.
K. Berchem Sport
Berchem Sport – Belgijos futbolo klubas iš Berchemo (Antverpeno priemiestis).
Lubombo rajonas
Lubombas – Svazilando rajonas, įsikūręs rytinėje šalies dalyje. Rajonas užema 5947 km², o jame gyvena 202 000 gyventojų (1997). Administracinis centras – Sitekis. Ribojasi su visais likusiais rajonais: Hoho šiaurėje, Manziniu vakaruose ir Šiselveniu pietuose.
Akola
Akola  – miestas vidurio Indijoje, Maharaštros valstijoje, 250 km į vakarus nuo Nagpuro. Pro miestą eina Hadžiros-Kalkutos plentas. Yra oro uostas, geležinkelių mazgas.
Medvilnės, chemijos (muilo), maisto pramonė. Medvilnės prekyba. Yra keletas šventyklų (Radž Radžešvaro, Birla Mandiro, Šrinat Duta Mandiro, džainų ir kt.). Išlikęs Akolos fortas.
Istorija
Akola pradėjo kurtis XVII a. pab. – XVIII a. pr.
59 m.
59 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lašalai
Lašalai (Ephemeroptera) – vabzdžių (Insecta) būrys. Vabzdžiai labai gležni, verpstės formos. Burnos organai graužiamieji, redukuoti. Turi stambokas facetines akis, bet yra ir paprastos akelės. Kojos plonos, sparnai taip pat ploni, plėviški, bet tankiai gysloti. Pilvelis ilgas, cilindriškas, jo gale 2 ar 3 ilgos siūliškos išaugos (cerkai) (pav.). Metamorfozė nepilna. Lervos gyvena vandenyje ir kvėpuoja trachejinėmis žiaunomis. Vystymasis trunka 1-2 metus. Suaugėliai gyvena labai trumpai – vos kelias valandas ar kelias dienas ir nesimaitina. Lašalai skraido vasarą, daugiausia vakarais ir naktimis. Ypač jų daug galima matyti vakarais prie vandens ir stebėti jų savotišką polėkį aukštyn-žemyn.
Pasaulyje yra apie 2500 rūšių, Lietuvoje užregistruotos 63 rūšys iš šių šeimų:
Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti šie lašalai:
Nuorodos
Tiszavirág
Pietų Korėjos karinės pajėgos
Pietų Korėja pagal aktyviųjų karinių pajėgų dydį yra 6-a pasaulyje, pagal karines išlaidas - 12-a.
Pietų Korėjos kariuomenę sudaro armija (ROKA), laivynas (ROKN), oro pajėgos (ROKAF), jūrų pėstininkai (ROKMC) ir atsarginės pajėgos. Didžioji šių pajėgų dalis sukoncentruota Korėjos demilitarizuotoje zonoje. Visi Pietų Korėjos vyrai, sulaukę 18 metų, pagal konstituciją privalo atlikti apie dvejų metų trukmės karinę tarnybą. Tačiau iškyla debatų dėl karinės tarnybos laiko trumpinimo arba net visiško jos panaikinimo. Neseniai vyriausybės buvo leista kai kuriems studentams, studijuojantiems bakalauro ar magistro laipsnius į karinę tarnybą neiti, o toliau tęsti mokslus ir gilintis savo srityje. Be to, maišytos rasės korėjiečiai nuo šios prievolės taip pat atleidžiami, jei „atrodo išskirtinai dvirasiai“.
Pietų Korėjos armija turi eksploatavę 2300 tankų, tarp kurių K1A1 ir K2 Black Panther. Pietų Korėjos laivynas turi šeštą didžiausią pasaulyje eskadrinių minininkų flotilę, tarp kurių Karaliaus Sedžono Didžiojo klasės eskadrinis minininkas, turintis Aegis valdomą sistemą. . Oro pajėgos yra devintos pagal dydį pasaulyje, įsiaktant amerikietiškus naikintuvus F-15K, KF-16 ir tenykščius T-50 Auksinis Erelis.
Nuorodos
দক্ষিণ কোরিয়া
Skruostikaulis
thumb|right|300px|Galvos griaučiai: skruostakaulis (os zygomaticum)
Skruostikaulis – kaukolės veidinės dalies porinis plokščiasis kaulas, esantis veido šone, įeinantis į akiduobės šoninę sieną ir smilkininę duobę, su smilkinkaulio skruostine atauga sudarantis skruosto lanką (arcus zygomaticus).Kaulas netaisyklingo rombo pavidalo, turi tris paviršius: į šoną ir priekį atsikreipęs šoninis paviršius (facies lateralis), į akiduobę - akiduobinis paviršius ( facies orbitalis), atgal ir į vidų - smilkininis paviršius (facies temporalis).Viršutinis kampas, arba kaktinė atauga (processus frontalis) jungiasi su skruostine kaktikaulio atauga, o šoninis aštrus kampas nutįsta į smilkininę ataugą, susijungti su smilkinkaulio skruostine atauga.
Žygiai
Žygiai (Carabidae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Tai viena iš gausiausių pagal rūšių skaičių ir individų kiekį vabalų šeimų. Pasaulyje žygių rūšių skaičius viršija 40 000. Iš jų Europoje – apie 2700, Lietuvoje – apie 340 rūšių.