cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Punsko valsčius (Lenkija)
Gamta
Kraštas išsidėstęs Sudūvos aukštumos pietinėje dalyje ir Suvalkijos ežeryno rytinėje dalyje. 79 % teritorijos užima žemės ūkio naudmenys, o 546 ha arba 11,17 % valsčiaus ploto sudaro miškai, iš kurių didžiausia Kreivėnų giria, vietinių gyventojų vadinama Giluišgiriu. Labiausiai miškingi yra Kreivėnų ir Sankūrų kaimai. Valsčius yra vidutinių platumų klimato juostoje, pereinamajame tarp jūrinio ir kontinentinio klimate. Atkeliavusios arktinio oro masės sukelia pavasarines ir rudenines šalnas, kurios ypač kenkia žemės ūkiui. Vidutinis kritulių kiekis – 550 mm. Dažni pietvakarių, vakarų ir šiaurės vakarų vėjai. Vidutinis vėjo greitis 4 – 5 m/s. Vegetacijos laikotarpis užtrunka 190 dienų (balandžio – spalio mėnesiais).
Per valsčių teka didoka Seinos upė, su Šalčios (13 km ilgio, teka per Šaltėnus, Šlynakiemį) ir Akuotės (11 km ilgio, teka per Pelelius, Navinykus, Didžiulius, Vilkapėdžius) intakais.
Didžiausi ežerai :
Valstybės saugomi gyvūnai: baltasis gandras, gulbė, juodasis gandras, lakštingala, paprastasis suopis, paprastoji angis, pievinė lingė, vieversys, žaltys. Valsčiuje yra saugomi šie augalai: pakalnutė, palemonas, pataisas, pelkinis gailis, raktažolė, rusmenė, vandens lelija. Saugomos ir uolienos atodangos Paliūnų kaimo teritorijoje.
Valsčiaus teritorijoje, Bebručio ežere, yra nedidelis 0,9 ha rezervatas. Šioje nuo 1962 m. saugomoje teritorijoje gausiai veisiasi upiniai bebrai.
Naudingųjų išteklių nedaug, tai trys žvyro sanklodos Šaltėnuose (383 tūkst. t, 65 tūkst. t, 112 tūkst.t) ir Trakiškėse (65 tūkst.t); taip pat nemažaí (23,7 mln. m³) durpių, kurių galima eksploatacija yra labai apsunkinta.
Ekonomika
Gamyklų ir fabrikų nėra, išskyrus mėsos perdirbimo įmonę „Dešra“ ir I. B. Mročkovskio kepyklą. Užregistruotos 45 prekybos ir paslaugų įmonės. Kaimų gyventojai verčiasi laukininkyste ir gyvulininkyste, įsteigti 741 ūkiai, kurie apima 10 875,9 ha dirbamos žemės. Sąlygos tuo užsiimti nėra palankios – šaltos ir ilgos žíemos, mažai kritulių. Dirbama žemė priskiriama IVa, IV b ir V klasėms. Punsko valsčiaus administracijos skaičiavimais tik 92 ūkiai (17 proc.) yra perspektyvūs, o 48 proc. ūkių be aiškios ateities. Krašto bitinikai kartu su kolegomis iš Lazdijų siekia, kad vietinis medus būtų Europos Sąjungoje pripažintas regioniniu produktu. Ilgą laiką punskiečiai nebuvo lepinami šalies vadovybės: kaimus elektrifikuoti pradėta tik XX a. 6-ojo dešimtmečio antrojoje pusëje, valsčiaus keliai buvo apleisti. Pokaryje valsčiuje bandyta kurti valstybinius ūkius (kolūkių analogus). Tokie ūkiai atsirado Agurkiuose, Kampuočiuose, Ožkiniuose, Peleliuose, Paliūnuose, Pristavonyse, vėliau Trumpalyje, Valinčiuose ir Vidugiriuose. Beveik visi jie žlugo, tik Ožkiniuose ir Valinčiuose išsilaikė kiek ilgiau. Vaivadijos kelias 25px|DW651 Suvalkai – Seinai. Geležinkelis E-75 Šeštokai – Trakiškės – Varšuva. Punsko valsčiuje pramonė nėra išvystyta, čia vyrauja žemės ūkis. Privatūs ūkiai apima 94,0 proc. visų žemės ūkio paskirties plotų. Iš 685 valsčiuje užregistruotų ūkininkų tik 6 užsiima ne žemės ūkio veikla, 49 ūkininkai užsiima ir žemės ūkio, ir kita veikla, o 24 – neužsiima jokia veikla. Dauguma ūkių verčiasi pienininkyste. Palenkės vaivadijoje, į kurią įeina ir Punsko valsčius, pagaminama apie 25,0 proc. viso Lenkijos pieno. Gyventojai pieną parduoda Grajevo kooperatinei pieno perdirbimo įmonei. Per pastaruosius metus tradiciniai Punsko valsčiaus ūkiai buvo restruktūrizuoti. Smulkūs pieno tiekėjai pasitraukė iš pieno gamybos, suteikdami daugiau galimybių plėstis stambesniems šeimos ūkiams. Vidutinio valsčiaus ūkio plotas – 17,5 ha.
Vidutinis mėnesinis uždarbis siekia 1514,79 zlotų – tai vienas žemiausių rodiklių visoje Lenkijoje.
Turizmas
Pažvelgus į valsčiaus turistinį žemėlapį matyti, kad kraštas gali pritraukti poilsiautojus visų pirma savo ežerais. Prie žymesnių ežerų ir kitose patraukliose vietose įsikūrė kaimo turizmo sodybos. Suvalkijos ir Mozūrijos mylėtojų draugija rekomenduoja aplankyti Punsko bažnyčią, Kraštotyros muziejų, Bebručio rezervatą ir Smalėnų vienuolyną Punsko valsčius kartu su Lazdijų rajonu įgyvendina turistinį projektą, skatinantį keliauti po abu, Lenkijai ir Lietuvai priklausančius, kraštus. Prie Punsko savivaldybės veikia Turizmo informacijos punktas, kuriame galima gauti informaciją apie nakvynę, maitinimą, lankytinus objektus. „Aušros“ leidykla kasmet išleidžia turistams skirtų lankstinukų, atvirukų, vadovų.
Per valsčių eina Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugijos sudaryti: Be to egzistuoja maldininkų
Kitos lankytinos vietos:
Germanizacija
miniatiūra|400px|Vokiečių kalbos regiono plėtra Germanizãcija (vokietinimas) – vokiečių tautos, kalbos ir kultūros platinimas bei plitimas; viena pagrindinių vokiečių liberaliosios filosofijos XIX amžiaus pradžioje idėjų. Tam tikru laikotarpiu Europoje greta žengė ir nacionalizmas.
Punsko valsčius (Lenkija)
Švietimas
2008 m. valsčiuje veikė lenkų-lietuvių pagrindinės mokyklos Navinykuose, Pristavonyse, Vidugiriuose, Punske – šešiametė lietuvių pagrindinė mokykla ir gimnazija su lenkų ir lietuvių dėstomaja kalba.
Germanizacija
Mažosios Lietuvos germanizacija
Jau IX a. germanų gentys, perėjusios Elbės ir Zalės upes, veržėsi į rytus, asimiliuodavo vietos gentis, tauteles.
Punsko valsčius (Lenkija)
Kultūra
Liaudies meno tradicijų puoselėjimu valsčiuje rūpinasi Meno komisija, įsteigta 1982 m. prie Lietuvių visuomeninės kultūros draugijos. Komisijos pastangomis organizuojamos parodos, per Punsko parapijos šventę Žolines rengiamos mugės, kuriose savo gaminius eksponuoja ir parduoda krašto menininkai: tapytojai Zenonas Knyza iš Vidugirių Būdos ir Natalija Janušauskienė iš Punsko; audėjos Genė Aleksienė iš Žvikelių, Nastutė Aleksaitė iš Vaitakiemio, Veronika Valenskienė iš Punsko; kalvis Vytautas Malinauskas iš Šlynakiemio ir skulptorius Saulius Jurkūnas iš Punsko.
Germanizacija
Mažosios Lietuvos germanizacija
II a. pab. užėmė Vakarų Pamarį (Pomeraniją) ir Sileziją.
XIV a. pradžioje (Vokiečių) Kryžiuočių ordinas užgrobė Rytų Pamarį ir pasiekė Prūsą.
Mažojoje Lietuvoje germanizacija iš esmės prasidėjo po kolonizacijos.
Vokietijos suvienytojo kanclerio Oto fon Bismarko (1871–1898 m.) iniciatyva, Prūsijos kulto ir švietimo ministro potvarkiais lietuvių kalba 1872–1876 m. pašalinta iš Mažosios Lietuvos viešojo gyvenimo, ji liko pamaldų kalba bažnyčiose. Tai įteisinta Prūsijos Landtago (Seimo) ir Vokietijos Reichstago įstatymais. Buvo įgyvendinta Bismarko agresyvios tautinės politikos koncepcija: viena valstybė, viena tauta, viena kalba. Vietos gyventojams, taip pat vokiečiams inteligentams protestuojant, 1873 m. Rytų Prūsijos oberprezidentas leido tautinių mažumų (lietuvių, lenkų bei mozūrų) kalbomis mokyti vaikus tikybos pradžios mokyklų žemesnėse klasėse, grąžintos pamokos lietuvių kalba konfirmantams. Vien Mažajai Lietuvai skirtu 1881 m. specialiuoju potvarkiu leista tikybos mokyti lietuvių kalba ir vyresnėse klasėse. Visose imperijos valstybinėse, mokslo, kultūros įstaigose, viešojo gyvenimo srityse įvesta viena valstybinė kalba – vokiečių. Stiprėjant prievartinei germanizacijai gimtoji lietuvių kalba tebevartota buityje kaip namų kalba ir bažnyčiose, kaip fakultatyvas Tilžės gimnazijoje.
Germanizacija Latvijoje
Dvarininkų ir kitų aukštesniųjų sluoksnių akyse valstietijos tautinis tapatumas laikytas nereikšmingu, latviai nebuvo skiriami nuo estų, jie dažnai vadinti bendru nevokiečių (Undeutsch) vardu. Kita vertus, luominės visuomenės sąlygomis germanizacija beveik nevyko.
Situacija pasikeitė XIX a. pradžioje suteikus Kuršo ir Livonijos gubernijų latvių valstiečiams asmens laisvę. Latvių etnosas atsidūrė tarsi kryžkelėje: arba laipsniška germanizacija, arba savos nacionalinės kultūros ir pilnavertės socialinės struktūros vystymas.
Vokiečių dvarininkija ir dvasininkijos dalis vienintele perspektyva laikė išsilavinusių latvių germanizavimą. Bet siekiant parengti geresnes sąlygas germanizacijai, reikėjo ir labiau išvystytos latvių kultūros. Tad vokiečių dvasininkai ėmėsi vystyti latvių švietimą ir literatūrą, taip pat ir spaudą. Ši, vadinamųjų latvių draugų (latviešu draugi) veikla davė pradžią latvių nacionalinei kultūrai.
XIX a. 3-4 dešimtmetyje atsirado pirmieji išsilavinę latvių kilmės asmenys, šiek tiek gausesnis jų sluoksnis, kurį jau galima vadinti latvių inteligentija. Bet jie irgi labiau laikėsi provokiškos orientacijos, iš esmės palaikė savanorišką germanizaciją. Latvių inteligentų, ypač su aukštuoju išsilavinimu iki XIX a.vidurio buvo labai nedaug.
Čiukotkos herbas
Herbo aprašas
Herbo skydas prancūziškas/rusiškas, laukas violetinis. Skydo viduje apvalus vidinis skydas su bordiūru, sudarytu iš baltų spindulių (išorinis kontūras smulkiai dantytas), vidinio skydo laukas žydras. Jame - stovintis baltasis lokys. Lokys užklotas ant auksinio simbolinio Čiukotkos teritorijos žemėlapio su koordinačių tinkleliu, kuriame raudona aštuonkampė žvaigždė žymi Čiukotkos sostinės Anadyrio vietą. Žydrame lauke virš žemėlapio, bet po lokiu eina plonas raudonas apskritimas.
Pupiniai
Pupiniai, ankštiniai (Fabaceae, Leguminosae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, erškėčiažiedžių (Rosidae) poklasio pupiečių (Fabales) eilės augalų šeima.
Paplitę visame Žemės rutulyje, išskyrus Antarktidą. Sumedėjusios formos dažniau auga tropikų bei subtropikų kraštuose, savanose.
Augalų morfologija
Daugiametės žolės, puskrūmiai, krūmai ir medžiai.
MG 18 TuF
MG 18 TuF, Maschinengewehr 18 TuF – 13,2 mm prieštankinis ir zenitinis kulkosvaidis, kulkosvaidžio MG 08 variantas. Tai buvo didelis kulkosvaidis, kurį aptarnaudavo 2-6 karių komanda. Jis buvo pernelyg didelis, kad tilptų apkasuose, tad jų pozicijos būdavo už apkasų linijos. Naudojo šovinius 13,2×92 mm TuF.
Pupiniai
Augalų morfologija
Šaknys paprastai su atmosferos azotą fiksuojančių Rhizobium genties bakterijų gumbeliais (gumbelinės bakterijos).
Stiebai įvairūs: statūs, vijokliniai, gulsti, laipiojantys ir kt.
MG 18 TuF
Istorija
MG-18 TuF buvo skirtas kovai su britų tankais. Sprendimas sukurti tokį kulkosvaidį buvo priimtas 1917 m., kai britų tankų keliama grėsmė buvo pripažinta labai rimta.
Kulkosvaidis neturėjo vieno gamintojo, todėl serijinės gamybos organizavimas buvo apsunkintas. Kulkosvaidžių dalis gamino keli subrangovai. Buvo numatyta, kad kulkosvaidžius surinkinės kompanija „Machinenfabrik Augsburg-Nurnberg AG“. Šių kulkosvaidžių buvo pagaminta nedaug vienetų, ir projektą uždarė. 1918 m. rugpjūčio 13 d. buvo priimtas į Vokietijos imperijos kariuomenės ginkluotę kaip MG.18.
Pralaimėjimas Pirmajame Pasauliniame kare sutrukdė organizuoti šių kulkosvaidžių gamybą. 1919 m. vietoj suplanuotų 4000 šių kulkosvaidžių buvo pagaminta tik 50. Didelė kulkosvaidžio MG-18 kaina ir griozdiškumas sutrukdė tolesnį stambaus kalibro kulkosvaidžių tobulinimą. Vokiečiai nutarė, kad ateityje prieštankines funkcijas atliks mažo kalibro artilerija. Dėl šios priežasties Antrojo pasaulinio karo metais vermachtas taip ir neturėjo pėstininkų stambaus kalibro kulkosvaidžių.
Pupiniai
Augalų morfologija
Vaisius – ankštis arba ankštara.
Panaudojimas
Ankštiniai augalai turi didelę reikšmę žmogui. Šiai šeimai priklauso vertingi maistiniai, pašariniai, techniniai, vaistiniai ir dekoratyviniai augalai.
Rekordai
Aukščiausias tarp visų pupinių šeimos rūšių augalas, yra Aukštoji dinizija (Dinizia excelsa), 88,5 m aukščio.
Sistematika
Pasaulyje yra apie 650 genčių ir virš 18 000 rūšių. Lietuvoje auga 39 gentys ir apie 115 rūšių.
žr. Pasaulio pupinių augalų genčių sąrašas
Pošeimis. Faboideae
Lietuvoje augančios gentys:
Kirenijos apygarda
Kirenijos apygarda (Girnės apygarda)  – viena iš šešių Kipro apygardų, esanti šiaurinėje salos dalyje. Tai pati mažiausia pagal plotą Kipro apygarda. Šiaurėje ir vakaruose ribojasi su Viduržemio jūra, pietuose su Nikosijos apygarda, rytuose su Famagustos apygarda. Administracinis apygardos centras – Kirenija.
Apygarda suskirstyta į tris bendruomenes.
Apygardoje gyvena 62 158 žmonės (2006 m.), iš kurių Kirenijoje gyvena 26 067 žmonės. Didžioji dalis gyventojų yra turkai.
Valentinas Mačiulis (1948)
Valentinas Mačiulis (g. 1948 m. birželio 8 d. Gulbinuose, Akmenės rajonas) – Lietuvos gydytojas psichiatras, Respublikinės Vilniaus psichiatrijos ligoninės vadovas.
Biografija
1955–1966 m. mokėsi Akmenės vidurinėje mokykloje, 1966–1972 m. studijavo Kauno medicinos institute. 1972–1973 m. Kauno psichiatrijos ligoninės gydytojas internas. 1973–1977 m. Ukmergės rajono centrinės ligoninės psichiatras. 1977–1982 m. Vilniaus psichoneurologinės ligoninės vyriausiojo gydytojo pavaduotojas. 1978–1985 m. Lietuvos SSR SAM vyriausiasis psichiatras narkologas. Nuo 1982 m. Vilniaus psichiatrijos klinikos direktorius.
1993 m. apgynė disertaciją „Maniakinės-depresinės psichozės katamnezės tyrimo duomenys“. 1993–1997 m. LR SAM vyriausiasis psichiatras, 2001–2006 m. LR SAM psichiatras konsultantas.
56 mokslinių straipsnių Lietuvos ir užsienio mokslo leidiniuose psichiatrijos istorijos, nuotaikos sutrikimų, narkologijos ir psichiatrijos pagalbos organizavimo, neurobiologinių tyrimų ir kitais klausimais autorius ar bendraautoris. Knygos „Respublikinė Vilniaus psichiatrijos ligoninė 1903–2003“ autorius. „Psichiatrijos terminų žodyno“ (2000 m.), leidinių apie valgymo sutrikimus, aktyvią ambulatorinę psichikos sveikatos priežiūrą mokslinis redaktorius.
Žmona Nijolė (g. 1950 m.), gydytoja. Dukros Lina (g. 1971 m.), gydytoja akušerė ginekologė, Rūta (g. 1974 m.), biologė.
Benčkovas
Benčkovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Ščučyno valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Ščučyno, apie 11 km į pietvakarius nuo Grajevo ir apie 79 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Kornreksas
thumb|250px|right|Kornreksas Kornreksas – trumpaplaukių kačių veislė, išsiskirianti neįprastu garbanotu kailiu.
Istorija
Kornreksai kilo iš Anglijos. Pirmasis šios veislės kačiukas gimė Kornvalyje 1950 m. Paaiškėjo, kad kačiukas atsirado dėl savaiminės mutacijos. Jo motinos kailis buvo įprastas, tėvas – nežinomas. Veislininkai susidomėjo neįprastu garbanotu kailiu ir nusprendė išvesti naują veislę. Kornreksai išvesti kryžminant namines, britų trumpaplaukes, Siamo ir Rytų trumpaplaukes kates.
Pamažu formavosi du veislės tipai – europietiškasis ir amerikietiškasis. Skiriasi jų kūno sudėjimas ir galvos forma. Amerikietiškojo tipo kornreksas mažesnis ir liesesnis. Kojos ilgesnės. Europietiškasis kornreksas paprastai stambesnis, nosis tiesi.
Charakteris
Kornreksai draugiški, mėgsta dėmesį ir žmonių draugiją. Kankinasi paliktos vienos. Gerai sutaria su kitomis katėmis ir šunimis. Kornreksų būdas santūrus, ramus, jos beveik nesidrasko.
Ann Jillian
thumb|180px|Ann Jillian En Džilian (Ann Jillian, Ann Jura Nauseda, Jūratė Nausėdaitė; g. 1950 m. sausio 29 d. Kembridže, Masačusetsas) – lietuvių kilmės JAV aktorė.
Kornreksas
Charakteris
Labai smalsios katės, protingos ir meilios. Lengvai užmezga pažintis su kiekvienu nepažįstamuoju. Mėgsta žaisti, laipioti.
Ann Jillian
Biografija
1961 m. suvaidino pirmąjį savo mažosios Bo Peep vaidmenį „Walt Disney Pictures“ kompanijos filme „Mergaitės Toilande“ (Babes in Toyland) pagal 1903 m. Viktoro Herberto parašytą populiarią operetę. 1962 m. kartu su Rozalinda Rasel ir Natali Vud (rusų aktorė Natalija Zacharenko) vaidino naujoje filmo „Čigonai“ (Gypsy) versijoje. Vėliau įgarsino kelis personažus daugiaserijiniuose multiplikaciniuose filmuose „Scooby Doo“ ir „Jūrų laboratorija 2020“ (Sealab 2020).
Labiausiai išgarsėjo pradėjusi vaidinti 1980–1989 m. ABC televizijos statytame seriale „Toks gyvenimas“ (It’s a Living), kuriame nusipelnė Amerikos sex simbolio vardo. Iš viso suvaidino 45 filmuose.
Kornreksas
Charakteris
Kornreksus galima išmokyti atnešti numestus daiktus, pripratinti prie pavadėlio. Visgi šios katės mielai sėdi namuose ir į lauką nesiveržia.
Ann Jillian
Biografija
Aktorės didžiąją karjerą baigė 1992 m. susilaukusi sūnaus. Tačiau ir vėliau vaidino epizodinius vaidmenis tokiuose daugiaserijiniuose televizijos filmuose, kaip „Vaiko širdis“ (1994 m.), „Volkeris, Teksaso reindžeris“ (2000 m.).
Gyvena San Fernando slėnyje prie Los Andželo.
Kornreksas
Fizinės savybės
Tai maža arba vidutinio didumo, raumeningo kūno ir smulkių kaulų katė. Kojos ilgos, letenėlės mažos ir ovalios. Nugara šiek tiek išsirietusi į viršų. Uodega ilga ir plona, galas šiek tiek smailus.
Galva ovali, ilgis didesnis už plotį. Iš profilio nosis ir smakras sudaro tiesią liniją. Kornreskso nosis ilga: amerikietiškasis kornreksas turi šiek tiek išgaubtą nosį, europietiškojo – nosis tiesi. Ausys didelės, aukštai ant viršugalvio. Akys elipsės formos.
Plaukas trumpas, minkštas ir plonas. Kailis tankiai, tolygiai garbanotas, panašus į skalbimo lentą. Visiškai neturi dengiamųjų plaukų. Ūsai ir antakiai garbanoti.
Kornreksai gali būti įvairių spalvų. Dažniausiai pasitaiko juodos, melsvos su baltais lopais, dryžos bei vėžlio kiauto piešinio. Pasitaiko ir baltų kornreksų. Akys žalios arba geltonos, priklausomai nuo kailio spalvos.
Andrejus Kančelskis
Andrejus Kančelskis (g. 1969 m. sausio 23 d. Kirovohrade) – lietuvių kilmės Rusijos futbolininkas, futbolo treneris.
Biografija
Gimė Ukrainoje tėvo Antano Kančelskio šeimoje. Žaidė dešinio saugo pozicijoje.
Labiausiai išgarsėjo Manchester United klube, kur žaidė 1991–1995 m.
Rinktinės
Žaidė TSRS ir Rusijos rinktinėse.
Totoriai (Darkiemio apskritis)
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos-lietuviškos kilmės. 1785 m. minimi Tartarren. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Tarpučių valsčiaus kaimas. Priklausė Trempų parapijai. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungti Grafenheidė (Grafenheyde, 1905 m. buvo 14 gyventojų ), Griunheidė (Grünheyde, 1905 m. buvo 13 gyventojų ), Totorių Malūnas (Tatarren, 1905 m. buvo 6 gyventojai ), Varnašiai (Warnascheln, nuo 1938 m. Warnheide, Gasthaus, 1905 m. buvo 4 gyventojai ) ir Varnašių palivarkas (Warnascheln, nuo 1938 m. Warnheide, 1905 m. buvo 58 gyventojai ). 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nekrasovo apylinkės kaimas.
Rukšnių plynis
Rukšnių plynis – ežeras Lietuvoje, Šakių rajone, 6,5 km į pietryčius nuo Slavikų, Šešupės kilpoje. Ežero ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,32 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 25 m. Krantai aukštoki, apaugę krūmynais ir medžiais. Vakarinėje ir rytinėje pakrantėse auga miškeliai, į šiaurę ir į pietus plyti dirbami laukai. Ežeras labai užžėlęs vandens augalija, užankantis. Vandens perteklius upeliuku nuteka į netoliese tekančią Šešupę. Atokiau į šiaurę įsikūręs Rukšnių kaimas.
Amerikos šiurkščiaplaukė katė
thumb|280px|right|Amerikos šiurkščiaplaukė katė Amerikos šiurkščiaplaukė katė – trumpaplaukių kačių veislė. Išsiskiria standžiu ir šiurkščiu kailiu. Už JAV ribų šių kačių beveik nėra.
Istorija
Šių kačių pramotė atsirado dėl savaiminės mutacijos. 1966 m. JAV, Niujorko valstijoje, gimė rausvos baltos spalvos kačiukas. Vadoje tai buvo vienintelis jauniklis, turėjęs neįprastai šiurkštų plauką. Šiuo kačiuku susidomėję veislininkai suporavo jį su katyte iš tos pačios vados. Du jaunikliai paveldėjo šiurkščią plauko struktūrą, todėl nuspręsta išvesti naują veislę.
Šiurkščiaplaukės pradėtos kryžminti su Amerikos trumpaplaukėmis katėmis. 1978 m. ši veislė oficialiai pripažinta.
Charakteris
Dauguma šios veislės kačių mėgsta patogumus, švelnumą, tačiau pasitaiko ir apsigimusių medžiotojų. Jos protingos, lengvai prisitaikančios. Gerai jaučiasi įvairioje aplinkoje.
Amerikos šiurkščiaplaukės katės mėgsta karstytis, yra aktyvios. Gerai sutaria su kitomis katėmis, šunimis bei vaikais.
Fizinės savybės
Tai vidutinio dydžio, raumeningos katės. Kojos tvirtos, jų ilgis proporcingas kūnui. Letenos masyvios, uodega vidutinio ilgumo, galas bukas.
Galva gana apvali, skruostikauliai aukšti. Akys apskritos, didelės arba vidutinio dydžio.
Plaukas trumpas, garbanotas, standus ir šiurkštus. Plaukai ant apatinių kūno dalių švelnesni. Ūsai visada garbanoti.
Rimas Vaina
Rimas Vaina (1944 m. spalio 16 d. Vilniuje – 2007 m. birželio 14 d. Varšuvoje) – Varšuvos politechnikos instituto dėstytojas ir Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas.
Keiksmažodis
Keiksmažodis – tabu žodis, kuris priimtinomis aplinkybėms gali būti panaudotas labai stipriai emocijai perteikti. Žmonės greičiausiai keikiasi nuo pat kalbos atsiradimo.
Rimas Vaina
Biografija
Gimė ir augo žinomoje Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjo mokyt. Juozo Vainos ir mokyt. Elenos Vainienės šeimoje. Dar Antrojo pasaulinio karo metais šeima persikelia į Lenkija, į Vidugirius, o 1947 m. – į Suvalkus. Mokyklą pradėjo lankyti Punske, bet dėl ginčų su lenkų kalbos mokytoja turėjo mokslus tęsti Seinuose, kur 1962 m. baigė licėjų. Studijavo matematiką Varšuvos universitete, nuo 1978 m. iki pat išėjimo į pensiją dėstė Varšuvos politechnikos institute.
Keiksmažodis
Pirminė keiksmažodžių funkcija yra emocinė. Neretai tuo pačiu keiksmažodžiu galime išreikšti visą emocijų spektrą, nuo pykčio ir didelio pažeminimo iki džiaugsmo ir susižavėjimo. Tačiau kartais keiksmažodžiai tampa pertarais arba pauzių užpildais: tokiu atveju jų emocinis atspalvis nublanksta.
Rimas Vaina
Biografija
Aktyviai dalyvavo tautinėje veikloje, kartu su bendraminčiais inicijavo nepriklausomo lietuviško žurnalo „Varsnos“ leidimą. Žinomą visuomenininką į savo štabą pakvietė Lenkijos Solidarumo lyderis Lechas Valensa, Rimas Vaina buvo atsakingas už ryšius su Lietuvos Sąjūdžiu. 1988 m. prie „Solidarumo“ įsteigta Mareko Edelmano vadovaujama Lenkijos Tautinių mažumų komisija, kurios nariu buvo ir R. Vaina.
Palaidotas Punsko kapinėse.
= Nuorodos =
Varėnos specialioji mokykla
Varėnos specialioji mokykla – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Varėnos mieste, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190987457. Steigėjas Alytaus apskrities viršininko administracija. Mokykloje ugdomi nežymaus, vidutinio ir žymaus protinio atsilikimo vaikai ir jaunuoliai nuo 7 iki 21 m. amžiaus.
Keiksmažodis
Keiksmažodžiai yra susiję su tuo, kas visuomenėje yra tabu. Dabar tai dažnai lytiškumo temos ar įvairios kūno išskyros. Praeityje ženklių tabu būta mitologijoje (po perkūnais, eik velniop), tabu buvo taip pat ir kai kurie gyvūnai (tu rupūže, eik šunims šėko pjauti). Švelnesnė keiksmažodžių grupė yra nerealūs palinkėjimai (kad tu šaukšte prigertum). Sovietmečiu į lietuvių kalbą atėjo daug rusiškų keiksmažodžių, manoma kad juos atnešė kalėjimų kultūra.
Varėnos specialioji mokykla
Istorija
Rudnioje mokykla įsteigta 1925 m. kaip pradinė. 1946 m. reorganizuota į progimnaziją. Kaip specialioji mokykla savo veiklą pradėjo 1981 m. Mokyklos patalpose 2005 m. gegužės mėnesį pradėjo veikti Viešosios interneto prieigos taškas. 2013 m. Rudnios specialioji mokykla persikėlė iš Rudnios kaimo į Varėną, 2014 m. atitinkamai pakeistas mokyklos pavadinimas.
Keiksmažodis
Oficialiojoje, intelektualinėje kalboje keiksmažodžiai nevartojami. Viešojoje erdvėje keiksmažodžių vartojimui taikoma cenzūra.
Kare keiksmažodžiu kai kada atsakoma į priešo pusės reikalavimą pasiduoti (tokie atvejai kaip Nuts!, Russkij vojennyj korabl, idi na chuj!, 1676 m. kazokų atsakymas turkų sultonui ir pan.). Tuo norima pasakyti, jog pasiduoti neketinama, pasigailėjimo neprašoma ir derėtis nepasiduodant nematoma dėl ko. Tie atsakymai nebuvo tiesiog emocinė iškrova, prieš juos pateikiant atsakanti pusė tarpusavyje svarstė, ką atsakyti.
Žaliakalnio funikulierius
Žaliakalnio funikulierius (arba Žaliakalnio keltuvas) – vienas iš dviejų Kauno keltuvų. Veikia nuo 1931 m., pirmasis Lietuvoje ir vienas seniausių veikiančių keltuvų Europoje
Techniniai duomenys
thumb|right|220px|Keltuvo vagonas thumb|left|Žaliakalnio funikulieriaus atidarymo ceremonija thumb|right|220px|Žaliakalnio funikulierius viršuje, Aušros g. 6 miniatiūra|220px|right|Vaizdas nuo [[Kauno Kristaus Prisikėlimo bazilika|Prisikėlimo bazilikos, 2019 m.]]
Keltuvas vienkelis su 2 vagonais, prasilenkiančiais kelio viduryje. Bėgiai plieniniai, 1200 mm pločio, pirkti Vokietijoje. 142 m ilgio trasos pasvirimo kampas 25,9 %. Vagonai mediniai, apkalti skarda, talpina iki 25 keleivių, juda ne didesniu kaip 1,5 m/s greičiu. Kelionė trunka 1 min 38 s.
Viršutinė stotelė įrengta su rūsiu. Jame sumontuoti keltuvo mechanizmai, saugomi įvairūs reikmenys. Numatytos patikimos keltuvo apsaugos sistemos: vagonai turi specialius automatinius stabdžius, kurie, trūkus lynui, neleidžia vagonams riedėti žemyn.
Istorija
XX a. trečiajame dešimtmetyje Žaliakalnis smarkiai plėtėsi, apsigyveno daug žemutinėje miesto dalyje dirbančių miestiečių. Gyventojai miesto valdybai ėmė rašyti prašymus pagerinti susisiekimą su žemutine miesto dalimi.
1927 m. Kauno burmistras Jonas Vileišis pradėjo susirašinėjimą su Geležinkelių valdyba. Pirminė idėja buvo pagerinti susisiekimą tarp Centro ir Žaliakalnio – nutiesti siaurąjį geležinkelį. Burmistras pageidavęs jį tiesti iš Palemono į Vilijampolę per Žaliakalnį. Geležinkelių valdyba sukritikavo šią idėją, pirmiausiai dėl jos brangumo, ir burmistrui pasiūlė kitą populiarų miesto transporto sprendimą – įrengti elektrinį tramvajų. Tačiau miesto valdyba tam nepritarė ir priėmė galutinį sprendimą statyti keltuvą iš Aušros tako į Kalnų g. (dab. Vlado Putvinskio g.).
1930 m. vasarą, potencialiems būsimojo keltuvo keleivių srautams įvertinti ir skaičiuoti lipančius laiptais aukštyn ir žemyn, pasamdyti bedarbiai. Dėl keltuvo statybos susirašinėta su Austrijos, Vokietijos ir Šveicarijos firmomis. Konkursą laimėjo ir sutartį dėl tiekimo, konsultacijų ir kitokios pagalbos projektui įgyvendinti su savivaldybe pasirašė vokiečių firma „Curt Rudolph“ iš Drezdeno. Iš savininkų išpirkta šlaito žemė, reikalinga keltuvui statyti ir eksploatuoti. Nuo 1930 m. spalio mėn. iki 1931 m. pavasario statant keltuvą kasdien dirbo nuo 8 iki 19 darbininkų. Statyba rūpinosi prezidentas Antanas Smetona ir tuometinis burmistras Juozas Vokietaitis.
1931 m. rugpjūčio 5 d. Žaliakalnio funikulierius oficialiai atidarytas, o rugpjūčio 8 d. pradėta kilnoti ir visus norinčiuosius. Iš pradžių keleiviams įrengtas vienas vagonas. Antrasis, prikrautas akmenų balasto, buvo skirtas atsvarai. Tačiau, netikėtai visiems, keltis į kalną tapo labai populiaru, tad tą patį rudenį nusprendžiama ir antrąjį vagoną paversti keleiviniu. Šį darbą, laimėjusi konkursą, atliko Amerikos lietuvių prekybos akcinė bendrovė „Amlit“, turėjusi didelę automobilių gamybos, prekybos ir transporto paslaugų patirtį. Be antrojo vagono, po kelių mėnesių keleivių saugumui apatinėje stotelėje atsirado apsauginė trasa, pastatyta pavėsinė.
1935–1937 m. keltuvas vėl rekonstruotas. Keleivius imta kelti Napoleono Dobkevičiaus suprojektuotais naujais didesniais vagonais. Važiuoklės užsakytos ir pagamintos Šveicarijos firmoje „Theodor Bell“. Tuo pačiu metu pastatyta apatinė keleivių stotelės stoginė.
Tuometės bilietų kainos: 10 ct ir 5 ct – moksleiviams, po ketverių metų nustatytas sumažintas įkainis nusileidimui nuo kalno – 5 ct. Dėl savo teisių į nemokamą arba lengvatinį tarifą kovojo generalinis štabas, gaisrininkai, policija, savivaldybės tarnautojai. Pastarieji lengvatų negavo.
Plečiantis Žaliakalniui, gausėjant gyventojų, kuriantis gydymo įstaigoms, pramonės įmonėms, keltuvas tapo reikšminga ir populiaria transporto priemone, o miesto svečiams – ir atrakcija. 1937 m. jo paslaugomis pasinaudojo 1 406 999 keleiviai, 1938 m. – 1 988 592, 1939 m. – 2 291 477. Antrojo pasaulinio karo metu Žaliakalnio funikulierius nenukentėjo ir toliau funkcionavo.
Sovietmečiu Žaliakalnio funikulierius, kaip ir Aleksoto, priklausė Troleibusų parkui. Kėlimasis ir leidimasis kainavo 1 kapeiką. 1970 m. pervežta daugiausia keleivių – virš 5 mln. 1986 m. atliktas kompleksinis remontas. Viršutinėje stotelėje pastatyti keleivių peronai, prie žemutinės nugriauti seni pastatai, įrengtas skveras, pastatyta skulptoriaus Broniaus Zalenso skulptūra „Mergaitė su dūdele“.
1992 m. Žaliakalnio funikulierių nusipirko EBSW valdomaa įmonė „Ciklonas“, jis veikė su pertraukomis. 2003 m. kovo mėn. objektą aukcione nupirko bendrovė „Kauno liftai“. Šeimininkai atkūrė autentišką 1931 m. atidaryto keltuvo vaizdą. Rekonstrukcijos metu sutvarkytas keltuvo mechanizmas, bėgiai, vagonai, aikštelių apšvietimas.
Vagonėliuose skamba specialiai keltuvui sukurta kompozitoriaus Giedriaus Kuprevičiaus muzika. Keleivius pasitinka tarpukario Lietuvos stiliumi uniformuoti darbuotojai.
2004 m. rugsėjo 15 d. Kauno fotografijos dienų metu, Žaliakalnio keltuvio viršutinėje stotelėje atidaryta fotografijos „F Galerija“ (vadovas Mindaugas Kavaliauskas), kiekvieną mėnesį keičiama ekspozicija.
Paveldo objektas
Žaliakalnio funikulierius yra pirmas toks įrenginys Lietuvoje.
1996 m. lapkričio 30 d. paskelbtas respublikinės reikšmės kultūros vertybe, turinčia istorinę, technologinę ir architektūrinę vertę. 1997 m. spalio 24 d. įtrauktas į kultūros paminklų sąrašą. 2003 m. spalio 9 d. LR Vyriausybės nutarimu paskelbtas kultūros paminklu.
2004 m. spalio 16 d. išleistas keltuvui skirtas pašto ženklas (dail. Giedrė Luzinienė). Lietuvos paštas į apyvartą išleidžia dviejų pašto ženklų seriją „Technikos paminklai. Kauno funikulieriai“. Abu pašto ženklai išleisti 600 tūkst. tiražu, 1 ir 1,3 lito nominalo.
Žaliakalnio funikulierius, funkcionalizmo stiliaus stočių pastatai yra sena Kauno miesto centro, Prisikėlimo bažnyčios ir aikštės prieš ją architektūrinio ansamblio dalis. Jis tapo grandimi, jungiančia Laisvės alėją su šia bažnyčia. Keltuvas teikia autentišką informaciją apie to meto inžinerijos bei architektūros lygį.
Anksčiau per dieną keltuvu naudodavosi 400–600 keleivių. Dabar keleivių skaičius kasdien sudaro apie 40–120.
Eurovizijos dainų konkursas 1965
Žalia: dalyvaujančios šalys|thumb|250px|right Renata Mauro – 1965 m. Eurovizijos vedėja|thumb|250px|right
Vieta
Neapolis yra Kampanijos regiono sostinė ir trečias pagal dydį miestas Italijoje, po Romos ir Milano. Neapolis yra vienas iš seniausių nuolat apgyvendintų pasaulio miestų.
Dalyvaujančios šalys
Švedija grįžo po vienerių metų pertraukos, o Airija debiutavo konkurse. Belgija, Suomija, Vokietija ir Ispanija jau antrą kartą surinko nulį taškų. Švedijos atstovas Ingvar Wixell atliko savo dainą anglų kalba vietoj originalaus pavadinimu švedų kalba „Annorstädes Vals“. Gimtąja kalba dainas atliko visi kiti dalyviai.
Sugrįžtantys atlikėjai
Trys atlikėjai antrą kartą dalyvauja 1965 metų konkurse: Udo Jürgens (iš Austrijos), kuris praėjusį kartą dalyvavo 1964 metais; Conchita Bautista (iš Ispanijos); kuri anksčiau atstovavo 1961 metais; ir Vice Vukov (iš Jugoslavijos), kuris paskutinį kartą dalyvavo 1963 metais.
5 taškai
Po 5 taškus surinkusios šalys
Dregovičiai
thumb
Dregovičiai (arba drėgvai;, ) – rytų slavų genčių sąjunga, IX–XII a. gyvenusi dabartinių Baltarusijos Gomelio , Bresto, Minsko sričių teritorijose.
Dregovičių pavadinimas, manoma, kilo iš senosios slavų дрегва ar дрягва (dregva ar driahva 'pelkė'), kadangi dregovičiai gyveno pelkingose vietovėse.
Rytiniai dregovičių kaimynai buvo radimičiai, šiaurės rytų – krivičiai, pietiniai – drevlianai.
Istorija
Apgyvendindami Baltarusiją dregovičiai judėjo iš pietų į šiaurę (prie Nemuno), tai, manoma, rodo pietinę jų kilmę. Konstantinas VII Purpurinis žinojo dregovičius kaip druguvitus, Rusiai pavaldžią gentį.
Dregovičiai gyveno šone nuo kelio iš variagų į graikus, todėl senovės Rusios istorijoje mažai žinomi. Metraščiai mini, kad dregovičiai turėjo savo kunigaikščius. Dregovičių kunigaikštystės centras buvo Turovas. Kijevo kunigaikščiai dregovičius tikriausiai prisijungė X a. Vėliau dregovičių žemėse susikūrė Turovo kunigaikštystė, o šiaurės vakarų žemės tapo Polocko kunigaikštystės dalimi.
Histologija
thumb|right|250px|Sėklidės prielipo mikropreparatas Histologija ( 'audinys' + logos 'mokslas') – biologijos sritis, nagrinėjanti daugialąsčių organizmų audinių mikroskopinę sandarą, funkcijas ir jų vystymosi dėsningumus. Histologijos pradininku laikomas prancūzų anatomas M. Biša, pasiūlęs žmogaus audinių klasifikaciją. Histologijos suklestėjimui įtakos turėjo mikroskopinės technikos tobulėjimas.
Pagal morfologines ir fiziologines ląstelių savybes organizme buvo išskirti keturi tipai audinių: epitelinis, jungiamasis, raumeninis ir nervinis.
Išsamesni straipsniai enciklopedijoje:
Histologinis atlasas
Dregovičiai
Kultūra
Žinomi IX–X a. dregovičių archeologiniai paminklai – žemdirbių gyvenviečių likučiai, pilkapiai (kurganai) su sudegintų kūnų palaikais, nedideli piliakalniai. Tipiškiausias etninės priklausomybės dregovičiams bruožas – stambūs metaliniai karoliai, padengti prilituotais rutuliukais.
Morfologija
Morfologija ( – pavidalas, forma + logos – mokslas) plačiąja prasme suprantamas mokslu apie formas ir sandaras. Galimos reikšmės įvairiose srityse:
Jurgėnai (Ignalina)
Jurgėnai – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kazitiškio.
Taručiai (Joniškis)
Taručiai – kaimas šiaurės vakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 1,5 km į pietryčius nuo Gaižaičių, tarp Švėtės upės ir vieškelio.
Prezidento Valdo Adamkaus gimnazija
miniatiūra|265px|right|Prezidento Valdo Adamkaus gimnazija, 2017 m.
Prezidento Valdo Adamkaus gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Bitininkų g. 31, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190135447. Steigėjai Kauno miesto savivaldybės taryba ir Vilkaviškio vyskupijos kurija.
Istorija
Seniavos pradinė mokykla įkurta 1920 m. Seniavos dvare, šiai mokyklai buvo priskirti kiti aplink esantys kaimai. 1931 m. atidaryta mokykla Fredoje, 1936 m. – Julijanavoje. 1945 m. Julijanavos mokykla perorganizuota į VI progimnaziją. 1949 m. rugsėjo 8 d. Kauno m. Darbo žmonių deputatų tarybos Vykdomojo komiteto sprendimu Nr. 527 VI progimnazija perorganizuota į 14-ąją vidurinę mokyklą.
Tuometinė mokykla buvo įsikūrusi keliuose pastatuose Veiverių gatvėje, dirbo 22 mokytojai, mokėsi 415 mokinių. 1951 m. mokyklą baigė pirmoji 15 abiturientų laida. Mokinių skaičius sparčiai didėjo: 1958 m. jų buvo 871, mokykla dirbo dviem pamainom. 1959 m. spalio 14 d. Kauno miesto DŽDT VK sprendimu Nr. 884 nuspręsta pradėti naujojo mokyklos pastato Bitininkų g. statybą. 1962 m. spalio 2 d. atidaryta 1040 vietų mokykla. Mokinių skaičius vis didėjo (1967 m. – 1395, 1970 m. – 1400) ir mokykla vėl pradėjo dirbti dviem pamainom.
1990 m. sausio 17 d. Liaudies deputatų tarybos Vykdomojo komiteto sprendimu Nr. 22 mokyklai grąžintas Julijanavos vardas. 1992 m. mokyklai atiduotos darželio patalpos ir visos pradinės klasės persikėlė ten. Mokykla pradėjo dirbti viena pamaina. 1998 m. įsteigtas mokyklos muziejus. Nuo 2009 m. rugpjūčio 21 d. mokykla tapo katalikiška. Ji priklauso Lietuvos katalikiškų mokyklų asociacijai. 2012 m. pakeistas pavadinimas iš Kauno Julijanavos katalikiškos vidurinės mokyklos į Kauno šv. Pranciškaus mokyklą.
2015 m. mokykla perorganizuota į gimnaziją. 2016 m. gimnazijai suteiktas Prezidento Valdo Adamkaus vardas.
Veintisinko de Majas
Veintisinko de Majas ( arba Colonia Veinticinco de Mayo, dar rašoma 25 de Mayo; iš ispanų k. – „gegužės 25 d.“) – miestas Argentinoje, La Pampos provincijos pietvakariuose, Kolorado upės kairiajame krante, prie Mendosos – Neukeno kelio. Į šiaurę nuo miesto yra Salitral de la Perra druskos ežeras. Pueleno (Puelén) departamento centras.
Miestas įkurtas 1810 m. liepos 26 d. Pavadintas gegužės 25-osios – Argentinos Nepriklausomybės dienos atminimui. Mineralų muziejus.
Kiška
Kiška − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kiškienė (ištekėjusi moteris) ir Kiškaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Panašūs:
Vilkiškiai (Kupiškis)
Vilkiškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Antašavos.
Stanislavas Rulkovskis
Stanislavas Rulkovskis (1869 m. Švenčionyse – 1916 m. lapkričio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos profsąjungų steigėjas, revoliucinis – politinis veikėjas.
Biografija
Nuo 1890 m. – Vilniaus socialdemokratų grupės narys, 1892 m. – II Proletariato partijos narys. 1896 m. gegužės 1 d. dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos steigiamajame suvažiavime Andriaus Domaševičiaus bute, tačiau, nesutikdamas su daugumos suvažiavimo dalyvių išsakytomis mintimis apie būtinumą atkurti nepriklausomą Lietuvos valstybę ar bent siekti jos autonomijos, pasitraukė iš LSDP ir prisidėjo prie Stanislavo Trusevičiaus ir kitų Lietuvos darbininkų sąjungos steigėjų.
1897 m. kartu su Broniumi Urbonavičiumi buvo Vilniaus odininkų profsąjungos steigėjas ir vadovas. Už streikų organizavimą ištremtas. 1904 m. grįžęs į Vilnių įstojo į Rusijos socialdemokratų darbininkų partiją, buvo Vilniaus rajono komiteto narys. 1905–1907 m. revoliucijos dalyvis.
Bzurai
Bzurai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Ščučyno valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Ščučyno, apie 10 km į pietvakarius nuo Grajevo ir apie 76 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Vaju
Vaju (Wayu, Wayúu) arba gvachirai (Guajiro, Wahiro) – indėnų tauta, gyvenanti Pietų Amerikos šiaurėje, La Gvachiros pusiasalyje (Kolumbija ir Venesuela). Populiacija siekia ~400 tūkst. žmonių. Kalba vaju kalba, priklausančia aravakų kalbų šeimai.
Išlikę iniciacijų, laidojimo su įkapėmis ritualai. Gyvena bendruomenėmis, kurioms vadovauja seniūnas (Pütchipü’üi''), sprendžiantis bendruomenės konfliktus. Šie konfliktai sprendžiami taikiai, kaltė išperkama materialinėmis kompensacijomis. Klanų giminystės sistema matrilinijinė. Vaju Pütchipü’üi sistema 2010 m. įtraukta į UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo sąrašą.
XVIII a. vaju indėnai kariavo su ispanais, jie vieninteliai iš Kolumbijos indėnų išmoko naudotis šaunamaisiais ginklais ir jodinėti arkliais, todėl kėlė grėsmę kolonistams. 1769 m. vaju La Gvachiros regione pradėjo didelį sukilimą. XIX a. pab. pradėta tautos evangelizacija.
Iš indėnų vaju kilusi Venesuelos aktorė Patricia Velásquez.
Rio San Chuano departamentas
Geografija
Departamentas driekiasi nuo Nikaragvos ežero vakaruose iki Karibų jūros rytuose. Pietine dalimi teka San Chuano upė. Vakaruose ir šiaurėje yra aukštumų plotai, o rytuose plyti žemumos, apaugusios džiunglėmis. Departamentui priklauso Solentinamės salynas Nikaragvos ežere. Rytuose yra Indio Mais biosferos draustinis.
Administracinis suskirstymas
Rio San Chuano departamentas administraciškai padalintas į 6 savivaldybes:
Altajaus kalnai
Altajaus kalnai, Altajus (,  – „Aukso kalnai“, ) – kalnynas Centrinėje Azijoje, Rusijos, Kazachstano, Mongolijos ir Kinijos teritorijose. Grandinės ilgis virš 2000 km. Sistemą sudaro smarkiai apirę kalnai, sudarantys Obės, Irtyšiaus, Jenisėjaus ir Centrinės Azijos upių vandenskyrą. Aukščiausia vieta – Beluchos kalnas (4506 m). Altajaus kalnų sistema dalinama į tris dalis: Altajų (buvusį Tarybinį Altajų, Šiaurinį Altajų), Mongolijos Altajų ir Gobio Altajų. Pagal geologinę sandarą Altajaus kalnai skirstomi į kaledoninėje kalnodaroje susidariusį Kalnų Altajų ir hercininėje kalnodaroje susidariusį Rūdinį Altajų.
Geografija
thumb|230px|left|Kalnų lokalizacija thumb|230px|left|Beluchos kalnas thumb|230px|left|Altajaus stepės Kalnai sudaryti iš nuosėdinių, metamorfinių ir magminių uolienų. Kalnuose randama geležies rūda, gyvsidabris, brangieji ir spalvotieji metalai. Yra terminių šaltinių (Abakano, Belokurichos, Rachmonovo, Džumalino). Rytuose ir pietuose vyrauja aukštikalnių kalnagūbriai (Katūnės, Šiaurės ir Pietų Čujos ir kt.), šiaurėje ir vakaruose – vidutinkalnių kalnagūbriai (Ubos, Čergino, Baščelako) ir masyvai su nuolaidžiais šlaitais. Būdingos didelės tarpukalnių dubumos (Čujos, Kurajaus ir kt.).
Klimatas žemyninis. Žiema šalta ir ilga. Vidutinės sausio mėnesio temperatūros nuo -15° iki -28 °C priekalnėse, iki -32 °C duburiuose (dažnos temperatūrų inversijos). Vasara trumpa ir vėsi. Priekalnėse liepą būdinga 19-22 °C temperatūra, aukštikalnėse 14-16 °C. Vakariniuose ir šiaurės rytiniuose šlaituose, kuriuos pasiekia drėgnos oro masės, iškrenta iki 1200 mm kritulių per metus, tuo tarpu pietuose – vos iki 200 mm. Charakteringos kalnų audros (fenai). Altajuje žinoma ~1500 ledynų (bendras jų plotas 900 km²).
Altajaus kalnai drenuojami tankiu kalnų upių tinklu. Svarbiausios upės: Katūnė, Buchtarma, Bija, Čuja. Yra virš 3500 ežerų. Daug nedidelių ežerėlių, susidariusių karose. Didžiausi ežerai – Markakolis ir Teleckojės ežeras.
Pačios įspūdingiausios Altajaus kalnų vietos (Beluchos k., Teleckojės ež., Ukoko plynaukštė, Altajaus draustinis – viso plotas 16175 km²) įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Altajaus kalnuose žmonės gyveno jau prieš 40 tūkst. metų. Denisovo urve rasti priešistorinio Denisovo žmogaus palaikai. Bronzos amžiuje čia suklestėjo raitų klajoklių kultūros, vėliau davusios pagrindą tiurkų tautoms.
Kiškis (reikšmės)
Kiškis:
Pavardė
Kiškis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ananda
Ananda  – svarbi hinduizmo teologinė kategorija, reiškianti džiugesį, dvasinę palaimą, malonę.
Pats žodis sutinkamas jau „Rigvedoje“, bet išplėtotas upanišadose ir vėlesnėje religinėje-filosofinėje literatūroje. „Taityrija upanišadoje“ teigiama, kad ananda – tai Brahmanas. Su ananda tapatinama dvasinį išsivadavimą pasiekusio žmogaus būklė. Advaita vedantos mąstymo srovėje ananda suvokiama kaip tobulas džiugesys, gyvasčiai (džyvai) išsilaisvinus iš kančių, nusidėjimų, ydų, dvejonių, kasdienių kūniškų ir protinių malonumų. Sugebėjęs pasiekti Brahmaną (tapęs „gyvu išlaisvintuoju“ – džyvanmukta) visą likusį gyvenimą praleidžia anandos būvoje. Vėliau apie anandos pasiekimą panašiai aiškina naujosios vedantos mokytojai Šri Aurobindo ir Ramana Maharšis. Dvaita vedantoje ananda priskiriama prie labiau kasdienės būsenos, kylančios atliekant gerus darbus ir suvaldant klaidingas mintis.
Michał Bałasz
Michal Balaš (1924 m. Vilniuje, II Lenkijos Respublikoje) – architektas, religinės architektūros specialistas.
Architektas suprojektavo šiuos statinius:
Kauno Juozo Urbšio progimnazija
Kauno Juozo Urbšio progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Partizanų g. 68, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190137074.
Šv. Popiežiaus Leono II bažnyčia
'''Šv. popiežiaus Leono II bažnyčia''' yra bažnyčios titulas, kurį Lietuvoje turi vienintelė
Kauno Juozo Urbšio progimnazija
Istorija
thumb|left|250px|Krepšinio aikštelė mokyklos kieme
Kauno 29-oji vidurinė mokykla įkurta 1970 m. 1996 m. vasario 29 d. mokykla pavadinta Juozo Urbšio vardu. 2015 m. reorganizuota į pagrindinę mokyklą, vėliau tapo progimnazija.
Urugvajaus naujosios erdvės partija
Urugvajaus naujosios erdvės partija (PNE, Nuevo Espacio) – Urugvajaus Kairioji demokratinio socializmo ideologijos politinė partija.
Istorija
Įsteigta 1994 m. Urugvajaus senatoriaus Rafaelio Michelinio iniciatyva, suskilus Liaudies valstybės partijai (Partido por el Gobierno del Pueblo). Rafaelis Michelinis senatoriumi buvo išrinktas 1994 ir 1999 m. 2001 m. PNE iniciatyva buvo sudarytas Bendras Frontas (Frente Amplio), į kurį įėjo Urugvajaus asamblėja (Asamblea Uruguay), Bendro fronto santaka (Confluencia Frenteamplio), Kovo 26-osios judėjimas (Movimiento 26 de Marzo), Srovė 78 (Corriente 78), Liaudies dalyvavimo judėjimas (Movimiento de Participación Popular), Urugvajaus krikščionių demokratų partija (Partido Demócrata Cristiano del Uruguay), Urugvajaus komunistų partija (Partido Comunista del Uruguay), Savivaldybių partija (Partido de los Comunes), Urugvajaus socialistų partija (Partido Socialista del Uruguay), Artigistų liūtis (Vertiente Artiguista) ir Nacionalinė sąjunga (Alianza Nacional).
2004 m. spalio 31 d. parlamento rinkimuose Bendras Frontas gavo 51.4 % balsų ir 52 iš 99 Deputatų rūmų vietų bei 17 iš 31 vietos senate. Partijos narys Tabarė Vaskesas 2004 m. išrinktas Urugvajaus prezidentu. Pareigas pradėjo eiti 2005 m. kovo 1 d.
Socialistų Internacionalo konsultacinis narys nuo 1999 m. lapkričio 8 d., tikrasis narys nuo 2003 m. spalio 27 d.
Pirmininkai
Kižys
Kižys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kižienė (ištekėjusi moteris) ir Kižytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Rijo Mori
MORI Rijo (森 理世,g. 1986 m. gruodžio 24 d. Shizuoka, Japonijoje) – japonų šokių mokytoja, 2007 m. gegužę nugalėjusi konkurse „Mis Visata“.
Mori yra baigusi vidurinę mokyklą Belevilyje ir Kanados baleto šokių mokyklą.
Mis Visata 2007
Riyo Mori tapo nugalėtoja 2007 m. Mis Visatos konkurse, finale pralenkusi Brazilijos, Venesuelos, JAV ir Korėjos atstoves. Ji yra antroji „Mis Visatos“ nugalėtoja japonė per 48 metus. Pirmoji japonė nugalėjusi šiame konkurse buvo Akiko Kojima 1959 m.
Chavalis
Chavalis  – miestas Kuveite, Chavalio muchafazoje, nutolęs 8 km į pietryčius nuo sostinės Kuveito.
Komercinis Kuveito kompiuterinių prekių prekybos centras, daug kitų naujų komercinių centrų, parduotuvių.
Mieste reziduoja „Al Qadsiya“ sporto klubas, yra stadionas, kuriame rengiami Kuveito ir tarptautiniai renginiai.
Vilkiškiai (Raseiniai)
Vilkiškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Žaiginio.
Gaudikiai
Gaudikiai – kaimas šiaurės vakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, Žagarės miško pakraštyje, 1 km į rytus nuo Gaižaičių. Praeina vieškelis. Apylinkėse plyti Linkuvos gūbrio plačios kalvos su giliomis įlomėmis.