cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Černobylio avarija
Ilgalaikės pasekmės
Tarša pasklido daugiau nei 200 tūkst. km² plote, kurio apie 70 % sudarė Baltarusijos, Rusijos ir Ukrainos teritorija. Radioaktyvios medžiagos pasklido aerozolių pavidalu, kurie palaipsniui nusėdo ant žemės paviršiaus. Inertinės dujos išsisklaidė atmosferoje ir nedarė įtakos artimiausių elektrinės regionų užterštumui. Tarša buvo labai netolygi, priklausė nuo vėjo krypties, vyravusios pirmosiomis dienomis po avarijos. Labiausiai nukentėjo vietovės, esančios arčiausiai Černobylio AE: šiauriniai Kijevo ir Žytomyro sričių rajonai Ukrainoje, Gomelio sritis Baltarusijoje ir Briansko sritis Rusijoje. Radiacija pasiekė net ir gana toli nuo avarijos vietos nutolusius regionus, pavyzdžiui, Leningrado sritį, Moldaviją ir Čiuvašiją – juose iškrito radioaktyvių kritulių. Didžioji dalis stroncio ir plutonio nusėdo 100 km atstumu nuo elektrinės, nes buvo sudaryti iš didesnių dalelių. Jodas ir cezis pasklido žymiai platesnėje teritorijoje.
thumb|360px|right|Po avarijos pasklidusi radioaktyvi tarša skirtingais izotopais Pirmosiomis savaitėmis po avarijos didžiausią pavojų gyventojams kėlė radioaktyvusis jodas, kurio pusėjimo trukmė gana trumpa (aštuonios dienos), ir telūras. Šiuo metu (ir artimiausiais dešimtmečiais) didžiausią pavojų kelia stroncio ir cezio izotopai, kurių pusėjimo trukmė apie 30 metų. Didžiausia cezio-137 koncentracija aptinkama paviršiniame dirvožemio sluoksnyje, iš kurio patenka į augalus ir grybus. Tarša taip pat veikia gyvūnus, kurie jais minta. Radioaktyvūs plutonio ir americio izotopai dirvožemyje lieka šimtmečiais ar net ir tūkstantmečiais, tačiau jų kiekis nedidelis (, p. 22.).
Tarša stipriai paveikė miškus. Kadangi miško ekosistemoje cezis nuolat recirkuliuoja ir iš jo nepasišalina, miško produktų, tokių kaip grybai, uogos ir žvėriena, užterštumo lygis išlieka pavojingas. Upių ir daugumos ežerų užterštumo lygis šiuo metu nedidelis. Visgi kai kuriuose „uždarytuose“ ežeruose, kuriuose nėra ištakų, cezio koncentracija vandenyje ir žuvyje dar dešimtmečius gali kelti pavojų.
Tarša pasklido ne tik 30 km zonoje. Padidėjusi cezio-137 koncentracija pastebėta kerpėse ir elnienoje, arktinėse Rusijos, Norvegijos, Suomijos ir Švedijos srityse.
1988 m. liepos 18 d., užterštoje Baltarusijos teritorijoje buvo įkurtas Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis. Stebėjimais nustatytas padidėjęs augalų ir gyvūnų mutacijų skaičius, tačiau jis nereikšmingas, gamta sėkmingai susitvarkė su jų pasekmėmis. Kita vertus, panaikinta antropogeninė įtaka teigiamai paveikė draustinio ekosistemą, o šio faktoriaus įtaka gerokai viršijo neigiamas radiacijos pasekmes. Todėl gamta ėmė greitai atsistatyti, išaugo gyvūnų populiacijos, padidėjo augalų rūšių įvairovė.
Avarijos įtaka žmonių sveikatai
Dėl oficialios informacijos apie katastrofą savalaikiškumo, išsamumo ir nenuoseklumo stokos atsirado daugybė nepriklausomų interpretacijų. Kartais tragedijos aukomis laikomi ne tik piliečiai, mirę iškart po avarijos, bet ir gretimų sričių gyventojai, kurie nieko nežinodami apie avariją, dalyvavo darbo šventės demonstracijose. Tokiais skaičiavimais Černobylio katastrofa pagal nukentėjusiųjų skaičių žymiai viršija atominį Hirošimos ir Nagasakio bombardavimą.
„Greenpeace“ ir tarptautinė organizacija „Pasaulio gydytojai prieš branduolinį karą“ tvirtina, kad po avarijos vien tarp likvidatorių numirė dešimtys tūkstančių žmonių, Europoje užfiksuota 10 tūkst. naujagimių apsigimimo atvejų, 10 tūkst. skydliaukės vėžio atvejų, numatoma dar 50 tūkst.
PSO duomenimis, pateiktais 2005 m., dėl Černobylio avarijos galiausiai galėjo mirti iki 4000 žmonių.
Skaičiai oficialiose ataskaitose mažesni, tačiau nuo Černobylio avarijos nukentėjusiųjų skaičių galima nustatyti tik apytiksliai. Be žuvusių Černobylio AE darbuotojų ir ugniagesių, prie nukentėjusiųjų priskiriami susirgę kariai ir civiliai, prisidėję prie avarijos padarinių likvidavimo, ir radioaktyvia tarša užterštų rajonų gyventojai. Medicinoje ir statistikoje sudėtinga nustatyti, kokia dalis susirgo dėl įvykusios avarijos. Manoma, kad didžiąją dalį mirties atvejų, susijusių su radiacijos poveikiu, sukėlė ar sukels onkologinės ligos.
Černobylio forumas – organizacija, globojama JTO, į kurią taip pat patenka TATENA ir PSO, 2005 m. paskelbė ataskaitą, kurioje moksliškai išanalizuota daugybė su avarija susijusių įtakos veiksnių, padariusių poveikį likvidatorių ir gyventojų sveikatai, tyrimų. Tos ataskaitos, taip pat mažiau išsamios tos pačios organizacijos publikuotos apžvalgos „Černobylio palikimas“ išvados pastebimai skiriasi nuo pirmiau minėtų vertinimų. Galimų aukų skaičius šiuo metu ir artimiausią dešimtmetį siekia keletą tūkstančių žmonių. Taip pat pabrėžiama, kad dėl daugelio gyventojų gautų mažų apšvitos dozių radiacijos poveikį labai sunku išskirti tarp atsitiktinių susirgimų, mirtingumo svyravimų ir kitų faktorių, tiesiogiai nesusijusių su apšvita. Tokiems faktoriams priskiriama, pavyzdžiui, sumažėjęs pragyvenimo lygis po TSRS žlugimo, padaręs įtaką padidėjusiam mirtingumui ir sutrumpėjusiai gyvenimo trukmei trijose labiausiai nuo avarijos nukentėjusiose šalyse, taip pat amžiaus vidurkio pokyčius kai kuriuose stipriai nukentėjusiuose rajonuose (nes dalis jaunimo išsikėlė).
Taip pat pažymima, kad šiek tiek padidėjęs susirgimų skaičius tarp žmonių, tiesiogiai nedalyvavusių likviduojant avarijos padarinius ir iškeldintų iš draudžiamos zonos į kitas vietas, tiesiogiai nesusijęs su apšvita (šiose kategorijose pažymimas šiek tiek padidėjęs sergamumas kraujotakos ligomis, medžiagų apykaitos sutrikimais, nervų ir kitomis ligomis, kurias sukėlė ne apšvita, o stresas, susijęs su pačiu iškeldinimo faktu, nuosavybės praradimu, socialinėmis problemomis, radiacijos baime).
Atsižvelgiant į didelį žmonių, gyvenusių radiacinės taršos paveiktose srityse, skaičių netgi nedideli skirtumai vertinant susirgimų riziką gali sąlygoti didelį nuokrypį nuo prognozuojamo susirgimų skaičiaus. „Greenpeace“ ir kitos visuomeninės organizacijos reikalauja įvertinti avarijos įtaką gyventojų sveikatai kitose šalyse. Dar mažesnės apšvitos dozės apsunkina statistiškai patikimų rezultatų gavimą ir daro tokius skaičiavimus nepatikimais.
Apšvitos dozės
Didžiausias dozes gavo maždaug 1000 žmonių, kurie sprogimo metu buvo šalia reaktoriaus ir pirmosiomis dienomis atliko avarijos likvidavimo darbus. Šios dozės svyravo nuo 2 iki 20 Gy, o kai kuriais atvejais buvo mirtinos.
Dauguma likvidatorių, kelerių metų laikotarpyje dirbusių pavojingoje zonoje, ir vietiniai gyventojai gavo sąlygiškai nedideles viso kūno apšvitos dozes. Likvidatoriams jos siekė vidutiniškai 100 mSv, nors kartais viršijo 500 mSv. Dozės, kurias gavo gyventojai, evakuoti iš stipriai užterštų rajonų, kartais siekė kelis šimtus milisivertų, o vidutinė vertė – 33 mSv. Dozė, sukaupta per metus po avarijos, daugumai užterštos teritorijos gyventojų siekė 10–50 mSv, o kai kuriems iš jų kelis šimtus.
Palyginimui, kai kurių Žemės regionų su padidėjusia fonine radiacija gyventojai (pavyzdžiui, Brazilija, Indija, Iranas ir Kinija) gauna apšvitos dozes, siekiančias maždaug 100–200 mSv per 20 metų.
Daugelis vietinių gyventojų pirmosiomis savaitėmis po avarijos vartojo maisto produktus (daugiausia pieną), užterštus radioaktyviuoju jodu-131. Jodas kaupdavosi skydliaukėje, o tai lėmė didelę šios liaukos apšvitos dozę, neskaitant viso kūno išorinės apšvitos ir kitų radionuklidų, patekusių į organizmą, apšvitos. Pripetės gyventojams šios dozės buvo sumažintos (maždaug 6 kartus), nes buvo vartojami jodo turintys preparatai. Kituose rajonuose tokia profilaktika nebuvo atliekama. Gautos dozės svyravo nuo 0,03 iki keleto grėjų.
Ūmi spindulinė liga
thumb|300px|[[Charkovas|Charkove esančioje Cahrokovo dalinio gatvėje įrengta vieta paminklui, kuris bus pastatytas nuo spindulinės ligos mirusiųjų atminimui.]] Tarp žmonių, likvidavusių ketvirtojo bloko avarijos padarinius, buvo užregistruoti 134 ūmios spindulinės ligos atvejai. Daugeliu atvejų, spindulinė liga buvo apsunkinta spinduliniais odos nudegimais, kuriuos sukėlė β spinduliuotė. 1986 m. laikotarpyje nuo spindulinės ligos mirė 28 žmonės. Dar du žmonės žuvo avarijos metu dėl priežasčių, nesusijusių su radiacija, ir vienas mirė, kaip spėjama, nuo koronarinės trombozės. 1987–2004 m. mirė dar 19 žmonių, tačiau jų mirtį nebūtinai įtakojo persirgta spindulinė liga.
Onkologiniai susirgimai
Skydliaukė – vienas iš organų, kuriame, dėl radiacinio užterštumo, yra labai didelė rizika piktybinių navikų išsivystymui, nes joje kaupiasi jodas-131; ypač didelė rizika vaikams. 1990–1998 m. buvo užregistruota daugiau kaip 4000 susirgimo skydliaukės vėžiu atvejų tarp žmonių, kuriems avarijos metu buvo mažiau nei 18 metų. Įvertinus mažą sergamumo tikimybę tokiame amžiuje, dalis šių atvejų laikomi tiesioginiais apšvitos įrodymais. JTO Černobylio forumo ekspertai tiki, kad laiku diagnozuota ir teisingai gydoma, ši liga, nėra labai pavojinga gyvybei, visgi, nuo jos numirė 15 žmonių. Ekspertų manymu, skydliaukės vėžio susirgimų skaičius dar daugelį metų augs.
Kai kurie tyrimai rodo padidėjusį sergamumą leukemija ir kitais piktybiniais navikais (be leukemijos ir skydliaukės vėžio), tiek tarp likvidatorių, tiek tarp žmonių, gyvenančių užterštuose rajonuose. Šie rezultatai prieštaringi ir dažnai statistiškai nepatikimi, įtikinamų įrodymų, dėl padidėjusios rizikos šiais susirgimais, tiesiogiai susijusių su avarija, nepateikta. Visgi didelės likvidatorių grupės stebėjimas, vykęs Rusijoje, parodė keliais procentais padidėjusį mirtingumą. Jei šie rezultatai teisingi, tai reiškia, kad tarp 600 tūkst. žmonių, gavusių didžiausias apšvitos dozes, mirtingumas nuo piktybinių navikų dėl avarijos išauga apytiksliai keturiais tūkstančiais žmonių 100 tūkst. atvejų, kuriuos įtakojo kitos priežastys.
Pagal anksčiau įgytą patirtį, pavyzdžiui, stebint Hirošimos ir Nagasakio atominio bombardavimo nukentėjusiuosius, žinoma, kad susirgimo leukemija rizika sumažėja praėjus keliems dešimtmečiams po apšvitos. Susirgimo kitais piktybiniais navikais situacija yra priešinga. Pirmuoju 10–15 metų laikotarpiu susirgimo rizika yra nedidelė, bet vėliau išauga. Visgi neaišku, ar taikytina tokia patirtis, todėl, kad dauguma nukentėjusiųjų nuo Černobylio avarijos gavo daug mažesnes dozes.
Genetinės ligos
Įvairios nevyriausybinės organizacijos skelbia apie gausius apsigimimus ir didelį vaikų mirtingumą užterštuose rajonuose. Pagal Černobylio forumo ataskaitą, publikuojamuose statistiniuose tyrimuose nėra įtikinamų to įrodymų.
1986–1994 m. skirtinguose Baltarusijos rajonuose buvo pastebėtas padidėjęs apsigimimų skaičius, bet jis buvo beveik vienodas tiek užterštuose, tiek švariuose rajonuose. 1987 m. sausį buvo užregistruota neįprastai daug Dauno sindromo atvejų, tačiau tokių atvejų didėjimo tendencijų nepastebėta.
Vaikų mirtingumas yra didelis visose trijose valstybėse, nukentėjusiose nuo Černobylio avarijos. Po 1986 m. mirtingumas sumažėjo tiek užterštuose, tiek ir švariuose rajonuose. Nors užterštuose rajonuose mažėjimas buvo lėtesnis, mirtingumo pasiskirstymas, stebėtas skirtinguose rajonuose ir skirtingais metais, neleidžia kalbėti apie aiškias tendencijas. Be to, kai kuriuose užterštuose rajonuose iki avarijos, vaikų mirtingumas buvo žymiai mažesnis už vidutinį. Kai kuriuose, labiausiai užterštuose rajonuose, pastebėtas mirtingumo padidėjimas. Neaišku, ar tai susiję su radiacija ar su kitomis priežastimis – pavyzdžiui, su žemu pragyvenimo lygiu šiuose rajonuose arba prasta medicinine pagalba.
Baltarusijoje, Rusijoje ir Ukrainoje atliekami papildomi tyrimai, kurių rezultatai dar nebuvo žinomi Černobylio forumo ataskaitos pateikimo metu.
Kitos ligos
Keletas tyrimų parodė, kad likvidatoriams ir užterštų sričių gyventojams yra padidėjusi rizika susirgti įvairiomis ligomis, tokiomis kaip katarakta, širdies ligomis, susilpnėjusiu imunitetu. Černobylio forumo ekspertai priėjo išvadą, kad ryšys tarp susirgimo katarakta ir apšvita, gauta po avarijos, nustatytas gana patikimai. Kitoms ligoms reikalingi papildomi tyrimai su konkuruojančių faktorių įtakos atidžiu vertinimu.
Tolimesnis elektrinės likimas
left|thumb|150px|Pašto ženklas „Černobylio avarijai 10 metų“ Po ketvirtojo bloko avarijos elektrinės veikla buvo pristabdyta dėl aplinkoje esančios radiacijos. Tačiau jau 1986 m. spalį, po kruopščios teritorijos dezaktyvacijos ir „sarkofago“ statybos, 1-asis ir 2-asis blokai buvo vėl paleisti; 1987 m. gruodį pradėjo veikti ir 3-iasis blokas.
1995 m. gruodžio 25 d. buvo pasirašytas susitarimo memorandumas tarp Ukrainos vyriausybės, „didžiojo septyneto“ valstybių vyriausybių ir Europos komisijos, pagal kurį pradėta kurti elektrinės uždarymo iki 2000 m. programa.
Sprendimas uždaryti 1-ąjį bloką buvo priimtas 1996 m. lapkričio 30 d., 2-ąjį – 1999 m. kovo 15 d.
thumb|right|200px|Černobylio aukų atminimo diena [[Paryžius|Paryžiuje, 2010 m. balandžio 26 d.]] 2000 m. kovo 29 d. Ukrainos Ministrų kabinetas priėmė sprendimą Nr. 598 „Dėl išankstinio 3-iojo bloko eksploatacijos nutraukimo ir visiško Černobylio AE uždarymo“.
2000 m. gruodžio 15 d. 13.17 val. Ukrainos prezidento įsakymu tiesioginės transliacijos tarp Černobylio AE ir Nacionalinių menų rūmų „Ukraina“ metu, avarinės apsaugos (AZ-5) rakto pasukimu, visam laikui sustabdytas Černobylio AE 3-iojo bloko reaktorius. Elektrinėje nustota gaminti elektros energiją.
2004 m. kovą Europos rekonstrukcijos ir plėtros bankas paskelbė konkursą naujo Černobylio AE sarkofago projektavimui, statybai ir eksploatavimui. 2007 m. rugpjūtį konkurso laimėtoju tapo firma „Novarka“, kartu su prancūzų kompanijomis „VINCI Construction Grand Projets“ ir „Bouygues“.
2012 m. kovo 3 d. Ukrainos ekstremalių situacijų ministras Viktoras Baloga paskelbė, kad Černobylio AE jau prasidėjo naujo sarkofago statybos darbai.
2012 m. lapkričio 24 d. Černobylio AE objekto „Pastogė“ statybos aikštelėje, į 22 m aukštį, buvo pakelta pirmoji rytinė „Arkos“ dalis, kurios svoris 5300 t. Iš viso šiai daliai reikalingi atlikti trys tokie pakėlimai. 2013 m. rugsėjo 15 d. toje pačioje aikštelėje prasidėjo trečiasis ir tuo pačiu paskutinis rytinės „Arkos“ dalies pakėlimas. Surinkus rytinę dalį, ji buvo perkelta link objekto „Pastogė“, o statybos aikštelėje, kuri atsilaisvino, prasidėjo vakarinio „Arkos“ segmento metalinių konstrukcijų montavimo darbai. 2013 m. spalio mėn. prasidėjo Černobylio AE ventiliacinio vamzdžio antrosios dalies demontažas, prieš tai šalia jo buvo sumontuotas dar vienas, bet mažesnių matmenų, vamzdis. Lapkričio 25 d. senas ventiliacijos vamzdis buvo demontuotas. Visiškai surinkto apsauginio statinio ilgis siekia 257 m, plotis 164 m, aukštis 110 m, o svoris 29 000 t. Naujo sarkofago statybos darbai baigti 2016 m.
Gaja
thumb|left|200px|Gaja (1875, aut. [[Anselm Feuerbach)]] Gaja (Γαία) graikų mitologijoje – Žemės personifikacija (Motina Žemė).
Pirmoji Gajos šventykla buvo pastatyta Delfuose.
Pontas
Galinga, palaimos kupina Žemė pagimdė bekraštį mėlyną Dangų – Uraną, ir nusidriekė Dangus virš Žemės. Išdidžiai iškilo į jį Žemės pagimdytieji aukštieji Kalnai, ir plačiai išsiliejo amžinai šniokštanti Jūra – Pontas. Iš Gajos ir Ponto kilo įvairios jūrų dievybės, tarp jų ir Nerėjas. Jisai turėjo penkiasdešimt gražuolių dukterų nereidžių. Gajos ir Ponto sūnus Taumas davė gyvybę gražuolei vaivorykštės deivei Iridei, vilkinčiai daugiaspalvį drabužį. Tačiau kiti Gajos ir Ponto palikuonys pasaulyje priveisė visokių pabaisų, iš kurių siaubingiausios buvo harpijos, grajos ir gorgonės.
Uranas
Uranas įsiviešpatavo pasaulyje, vedė Žemę. Jie pagimdė tris didžiulius tartum kalnai penkiasdešimtgalvius milžinus šimtarankius (hekatonkheirus): Kotą, Briarėją ir Gigį. Jiems gimus, pasaulį ištiko žemės drebėjimai, baisios audros ir potvyniai. Prieš jų baisią jėgą niekas negalėjo atsilaikyti, jų stichiška galia buvo beribė. Pradėjo nekęsti Uranas savo vaikų milžinų, išsigando jų galios ir nutrenkė juos į gilias ir tamsias Žemės gelmes ir uždraudė grįžti į pasaulį. Žemė pagimdė dar tris milžinus – kiklopus su viena akimi kaktoje: Brontą (Perkūną), Steropą (Žaibą) ir Argą (Spindintį). Jų balsai buvo kaip griaustinis. Jie sulaukė tokio paties kaip broliai likimo. Gaja ir Uranas susilaukė šešeto sūnų ir šešeto dukterų – galingų titanų. Tai buvo teisingi pasaulio valdovai. Jų išdidžios galvos siekė kalnų viršūnes, o akys svaidė žaibus. Titanai buvo Okeanas, Kojas, Krejas, Hiperionas, Japetas ir Kronas, o titanidės – Tėja, Rėja, Temidė, Mnemosinė, Febė ir Tetija.
Kai Kronas suaugo ir ryžosi išpildyti motinos valią ir išvaduoti brolius iš nuožmaus tėvo nelaisvės. Pasišaukė Gaja savo vaikus titanus ir ėmė kurstyti prieš tėvą Uraną, bet tie neišdrįso pakelti prieš tėvą rankos. Tik jauniausias jų, klastingasis Kronas, gudrumu įveikė Uraną ir atėmė iš jo valdžią. Jis vieną naktį įslinko į Urano kambarį, kol tas dar tebemiegojo, ir pertraukė jam su aštriu pjautuvu (ir jį kastravo tuo pačiu), o paskui nusviedė iš dangaus aukštybių. Devynias dienas ir naktis jis krito į žemę, o iš ten dar devynias dienas ir naktis lėkė į niūriojo Tartaro gelmes. Krono mintis neretai temdė nerimas. Garmėdamas žemyn Uranas baisiu prakeiksmu prakeikė savo sūnų:
- Nedėkingasis, už savo nusikaltimą susilauksi tokios pat lemties!
Kronas
Nugalėjęs tėvą ir užėmęs sostą, Kronas išleido šimtarankius bei kiklopus, o paskui, titanų pritariamas, ėmė valdyti pasaulį. Jo žmona tapo viena iš titanidžių – Rėja. Žemėje stojo ramybė ir laimė. Švelni ir dosni Motina Gaja negailėjo savo vaisių dievams ir žmonėms, gyvenantiems pagal amžinus jos dėsnius. Pasauliui prasidėjo Aukso amžius.
Patariama Motinos Gajos, Rėja susuko į drobę akmenį ir davė jį praryti Kronui, sakydama, kad tai naujagimis sūnus. Nė neįtardamas klastos, Kronas prarijo tą akmenį. Tuomet Rėja pasislėpė Kretos saloje, ir ten kalnų urve pasaulį išvydo neregėtai dailus kūdikis, būsimasis dievų ir žmonių tėvas Dzeusas. Palikdama tą laimingąją salą, Rėja mažąjį dievaitį atidavė globoti kalnų nimfoms. Užaugęs Dzeusas, patartas žmonos Metidės, davė Kronui išgerti stebuklingo gėrimo, ir šis visus vaikus atrijo atgal. Dzeusas pakvietė visus Krono vaikus, kiklopus ir hekatonkheirus į kovą su titanais. Per dešimt metų titanai buvo nugalėti ir sumesti į Tartarą, kur juos saugojo šimtarankiai.
Gaja kai kuriuose legendose yra Dzeuso priešė, kadangi ji yra gigantų ir šimtagalvio monstro Tifono motina.
Vaikai
Iš jos vienos: Su Okeanu: Su Poseidonu: Su Pontu: Su Tartaru: Su Uranu: Su Hefaistu: Nežinomas tėvas:
Kitose kultūrose
Skandinavų mitologijoje minima Didžioji Motina, pagimdžiusi patį Torą. Jos vardas buvo Jord, Hlódyn, arba Fjörgyn. Taip pat ji turi atitikmenį lietuvių mitologijoje, Gaja – Žemė, Saulės ir Mėnulio dukra. Maorių mitologijoje sukūrimo mite minimas Papatuanuku, partneris Ranginui, dangaus tėvui. Pietų Amerikoje Anduose kultas Pachamama dar yra išlikęs iki šių dienų (tokios šalyse Bolivijoje, Peru, Ekvadore, Argentinoje, Čilėje). Vardas Pachamama susideda iš Pacha (epocha) ir Mama (motina). Taip pat senovės Meksikos kultūros motiną Žemę sieja su Tonantzin Tlalli, reiškia „Pagerbtoji Motina Žemė“.
Kačiušis
Kačiušis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kačiušienė (ištekėjusi moteris) ir Kačiušytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kongo drėgnieji miškai
right|thumb|200px|[[Afrika|Afrikos žemyno centrinę dalį dengia Kongo drėgnieji miškai]] right|thumb|200px|Iturio miškai [[Kongo Demokratinė Respublika|Kongo Demokratinėje Respublikoje]] right|thumb|200px|[[Alima|Alimos upė tekanti centrinėje Kongo Respublikos dalyje]] right|thumb|200px|Drėgnajame miške ([[Gabonas)]] right|thumb|200px|[[Mažoji šimpanzė|Mažosios šimpanzės (Pan paniscus) gyvena į pietus nuo Kongo upės vidurupio (Kongo Demokratinė Respublika)]]
Kongo drėgnieji miškai, arba Kongo lietingieji miškai – milžiniškas, atogrąžų miškais apaugęs Centrinės Afrikos ekoregionas. Pavadinimą šis regionas gavo nuo didžiausios Kongo upės, kurios didžiąją baseino dalį ir dengia Kongo drėgnieji miškai.
Kongo drėgnųjų miškų ekoregionas apima virš 2 000 000 km² arba Centrinės Afrikos Respubliką, Kamerūną, Pusiaujo Gvinėją, Gaboną, Kongo Respubliką ir šiaurinę Kongo Demokratinės Respublikos teritorijos dalį. Yra antras pagal dydį po Amazonijos, drėgnųjų miškų masyvas pasaulyje. Šis ekoregionas sudaro ketvirtadalį visų pasaulio atogrąžų miškų.
Gamta
Ekoregionas šiaurėje ir pietuose yra apribotas gerokai sausesnio klimato savanų-retmiškių mozaikos.
Vakaruose, t. y. pakrantėse jis pereina į kitą drėgnųjų miškų regioną – Žemutinės Gvinėjos drėgnuosius miškus, su kuriais jį sieja daug panašumų. Tie panašumai tokie dideli, kad neretai Žemutinės Gvinėjos drėgnieji miškai yra laikomi Kongo drėgnųjų miškų dalimi.
Kongo drėgnųjų miškų regionas geografiškai sutampa su Kongo įduba – plokščia lyguma, iš trijų pusių supama aukštėjančių plynaukščių: Katangos, Lundos, Azandės, Adamavos, Batekės ir kt. Rytuose ji staigiai pereina į aukštumas – Rytų Afrikos lūžių zoną.
Ekoregione vyrauja karštas drėgnas klimatas. Kritulių per metus iškrenta apie 1000–2000 mm.
Pats regionas yra nevienalytis, jame išskiriami šeši atskiri ekoregionai:
Istorija ir kultūra
Kongo drėgnieji miškai – ne tik gamtinis, bet ir kultūrinis-istorinis regionas, kadangi gamtinės sąlygos suformavo gana panašią čia gyvenusių žmonių buitį bei kultūrą.
Nuo XVI a. Portugalija plaukiojo regiono pakrantėmis, tyrinėjo, tačiau dėl ligų ir gyventojų retumo juo beveik nesidomėjo. Tik regione esančios vandenyno salos Biokas, San Tomė, Prinsipė ir kitos patraukė jų dėmesį ir pradėtos naudoti kaip vergų prekybos centrai. Maždaug tuo metu atskiroms pakrančių atkarpoms prigijo portugališki žodžiai, kurie vėliau davė pradžią valstybių pavadinimams: Kamerūnas (nuo portugališko žodžio „krevetė“), Rio Munis, Gabonas ir pan.
XVII a. portugalai konkuravo su Nyderlandais dėl įtakos regione, bet ilgainiui Nyderlandai pasitraukė. XVIII a. viduryje regione pasirodė ispanai, kurie sutartimi su Portugalija gavo teises į džiunglių pakrantės teritoriją bei kai kurias salas, mainais už teritorijas Naujajame Pasaulyje. Tačiau ispanai irgi nesugebėjo kontroliuoti regiono iki pat XIX a. II pusės.
XIX a. vykstant Afrikos dalyboms, regionas pirmą kartą rimtai patraukė kolonizatorių dėmesį. Sugrįžusi Ispanija gavo tik nedidelę pakrantės teritoriją (dab. Rio Munis) ir turėjo konkuruoti su Vokietija šiaurėje ir Prancūzija pietuose. Tačiau labiausiai pasisekė Belgijai, kuri gavo džiunglių regiono liūto dalį, kurią prijungė prie Belgijos Kongo. XIX–XX a. sandūroje buvo nustatytos kolonijų sienos, kurios suformavo ir dabartinių valstybių ribas.
Santa Venera
Santa Venera – miestas Maltoje. Iki 1912 m. jis priklausė Hamrūnui. Seniausius miesto pastatus pastatė Maltos Ordinas: Vinakorto akvedukas, Leono pilis, fabrikas. Neseniai pastatyta nauja bažnyčia. Vietinė futbolo komanda St. Venera Lightnings žaidžia su miesto spalvomis: geltona ir mėlyna.
Radžšahio sritis
Radžšahio sritis  – sritis šiaurės vakarų Bangladeše. Ribojasi su Rangpuro sritimi šiaurėje, Dakos sritimi rytuose, Khulnos sritimi pietuose ir Indijos valstija Vakarų Bengalija – vakaruose. Administracinis centras – Radžšahis.
Visa sritis yra pelkėtoje, upių išraižytoje deltoje. Rytuose paviršius kiek aukštesnis.
Kašauskas
Kašauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kašauskienė (ištekėjusi moteris) ir Kašauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Aklažalčiai
Aklažalčiai (Typhlopidae) – gyvačių (Serpentes) šeima. Maži, kūnas kirmėliškas, turi rudimentinę uodegą, nenuodingi. Gyvena įsikasę į žemę, todėl akys sunykusios. Burna maža, neišsitempia. Turi dubens liekanas.
Paplitę tropinėje ir subtropinėje juostoje.
Šeimoje yra apie 200 rūšių.
Kuršėnų miškų urėdija
Kuršėnų miškų urėdas − Algimantas Juozas Kundrotas.
1992 m. urėdijos teritorijoje įsteigti keturi draustiniai: Šakynos geomorfologinis draustinis, Varputėnų geomorfologinis draustinis, Šilkalnio geomorfologinis draustinis ir Gelžės botaninis−zoologinis draustinis.
Istorija
Kuršėnų miškų urėdija buvo įkurta 1919 m. gruodžio 5 d. Įsteigtos pirmosios trys girininkijos: Akmenės, Papilės ir Šaukėnų. 1926 m. įsteigtos dar keturios girininkijos: Kruopių, Užvenčio, Šiaudinės ir Raudėnų.
Lomazų mūšis
Mūšis
Konfederatai palikę Vlodavos miestą traukėsi nuo artėjančios rusų kariuomenės Lomazų kryptimi, kur galiausiai apsistojo ir ruošėsi gynybai. 1769 m. rugsėjo 15 d. kariuomenės susitiko mūšio lauke esančiame tarp Lomazų, Studziankos ir Lubenkos kaimų. Mūšio metu žuvo apie 100–200 konfederatų, kurių tarpe buvo ir konfederatų kariams vadovavęs Pranciškus Ksaveras Pulaskis.
Kuršėnų miškų urėdija
Istorija
Pokario laikotarpiu 1948 m. sausio 1 d. Kuršėnų miško pramonės ūkis buvo panaikintas ir prijungtas prie Mažeikių miškų ūkio. Įsteigus Kuršėnų rajoną atkuriamas Kuršėnų miškų ūkis.
2003 m. liepos 22 d. likviduojamos Vanagiškių ir Vidsodžio girininkijos, Vanagiškių girininkijos miškai prijungti Pažiužmėlių girininkijai, o Vidsodžio − Šaukėnų girininkijai.
Šiuo metu urėdijoje yra medelynas, 8 girininkijos, 27 eiguvos.
Krekingas
Krekingas – procesas, kurio metu sudėtingos organinės molekulės (paprastai ilgos grandinės angliavandeniliai, dažniausiai alkanai) yra suskaldomos į trumpesnės grandinės ir paprastesnes molekules (pvz., mažesnės molekulinės masės angliavandeniliai) nutraukiant viengubus C-C ryšius. Krekingo produktus lemia temperatūra, kurioje vyksta reakcija, ir katalizatoriai. Krekingas, dažnai dar vadinamas pirolize, yra ilgos grandinės alkano skilimas į trumpesnės grandinės ir praktiškai naudingesnius alkanus ir alkenus.
Metodai
Yra du labiausiai paplitę krekingo metodai: terminis ir katalizinis krekingas.
Terminis krekingas – toks krekingo metodas, kai aukštoje temperatūroje ir dideliame slėgyje suteikiama pakankamai energijos skilti C-C ryšiui. Temperatūra paprastai siekia net 500–700 °C. C-C ryšiui (tarp dviejų anglies atomų) skylant jo du elektronai atitenka po vieną dviem skirtingiems radikalams.
Katalizinis krekingas – toks krekingas, kuris vyksta žemesnėje temperatūroje (400–500 °C) ir nelabai dideliame slėgyje. Katalizatoriai padeda suirti C-H ryšiams. C-H ryšio abu elektronai atitenka vandenilio atomui, kuris virsta hidrido jonu, o likusi anglis įgyja teigiamą krūvį. Toks karbokatijonas gali suskilti į mažesnės molekulinės masės alkenus ir alkanus arba dėl didelio reaktingumo sureaguoti su kitomis alkanų molekulėmis ir taip sudaryti šakotos grandinės alkanus, kurių oktaninis skaičius yra didesnis, nei tiesios grandinės alkanų, ir tai pagerina benzino kokybę. Katalizinis krekingas yra pranašesnis už terminį krekingą, nes jo metu ne tik sutrumpėja alkanų molekulės, bet ir sudaromi šakotieji alkanai, kurie naudingesni kuro pramonėje.
1989 m.
1989 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nova Dempščizna
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
1989 m.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Balandis Gegužė Birželis Liepa Rugpjūtis Gruodis Nedatuoti
Lapkritis
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Kaškelis
Kaškelis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kaškelienė (ištekėjusi moteris) ir Kaškelytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Cadillac XLR
Cadillac XLR yra sportinis kabrioletas, kurį gamina Cadillac nuo 2004 metų. Automobilis gaminamas Bowling Green, Kentukyje ant GM Y platformos, kuria dalinasi su Chevrolet Corvette. XLR naudoja Cadillac Northstar variklį. Variklis yra 4,6 l V8 turintis 320 AG. Automobilis turi 6-pavarų automatinę transmisiją.
Cadillac XLR buvo pristatytas 2003 metų Šiaurės Amerikos tarptautinėje automobilių parodoje kaip 2004 metų modelis. Automobilis kainuoja $76 650. Pardavimai yra žemesni nei buvo tikėtasi, vietoj to, kad būtų parduotą 6 000, jų buvo parduota tik 4 745 per 18 mėnesių. Jungtinėse Valstijose per 2005 metus buvo parduota 3 730 XLR automobiliai.
Sen Marteno vyrų futbolo rinktinė
Sen Marteno vyrų futbolo rinktinė – Sen Marteną atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Šiaurinių salų futbolo komitetas (Comité de Football des Îles du Nord). Kadangi Sen Martenas priklauso Prancūzijai, dėl to nėra FIFA narys ir nedalyvauja pasaulio futbolo čempionatų atrankose.
Nuo 2013 m. Sen Martenas priklauso CONCACAF ir gali dalyvauti šios organizacijos rengiamuose turnyruose.
Heinkel He 111
Heinkel He 111 – XX a. 4-ojo dešimtmečio pradžioje Vokietijoje sukurtas taktinis bombonešis. Projekto autoriai – „Heinkel“ koncerno inžinieriai Zygfridas ir Valteris Giunteriai. Pats lėktuvas kurtas slapta, sulaužant Versalio sutarties reikalavimus. Šis lėktuvas, dažnai vadinamas „vilku avies kailyje“, iš pradžių buvo vadintas krovininiu lėktuvu. Buvo sukurta 12 jo keleivių-krovininių variantų. Ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje He 111 tapo pagrindiniu Vokietijos karinio oro laivyno vidutinio nuotolio bombonešiu.
„He 111“ yra vienas geriausiai atpažįstamų vokiečių bombonešių dėl savitos vėlesnių versijų „šiltnamio tipo“ nosies. Antro pasaulinio karo pradžioje šis bombonešis lenkė visus kitus bombonešius gamybos masiškumu. „He 111“ buvo vienas efektyviausių vokiečių bombonešių iki pat Britanijos mūšio, kai atsiskleidė jo trūkumai, pvz., santykinai mažas greitis ir manevringumas. Tačiau jis pasižymėjo gyvyngubu (veiksnumu) – gebėjimu išlikti ore nepaisant didelės patirtos žalos.
Lėktuvas buvo eksportuotas į Turkiją (1937 m., 24 vnt. F-1 ir 4 vnt. G-5), Kiniją (1936 m., 12 vnt. 111 A-0), Ispaniją (1938 m., 59 vnt. ir dar 6 vnt. 1941–1943), Bulgariją (1 vnt. H-6), Rumuniją (10 vnt. E-3, 32 vnt. H-3 ir 10 vnt. H-6), Slovakiją (2 vnt. H-10 ir 3 vnt. H-16), Vengriją (3 vnt. B ir 12–13 kitų modelių iki 1941 m. gegužės 6 d. ir dar 12 iki 1944 m.). 1938 m. Japonija užsakė 44 vnt. modelio F, tačiau sutartis buvo nutraukta.
He 111 buvo eksploatuojamas iki šeštojo dešimtmečio vidurio. Keletą sių lėktuvų naudojo ir JAV, Jungtinės Karalystės, SSRS KOP. Paskutiniuosius Vokietijoje pagamintus He 111 Ispanijos KOP nurašė 1958 m.
Paskirtis
Antrojo pasaulinio karo eigoje „He 111“ buvo naudojamas įvairiuose vaidmenyse visuose Europos frontuose Ispanijos pilietinio karo ir Antrojo Pasaulinio karo metu. Britanijos mūšio metu jis buvo naudojamas kaip strateginis bombonešis, mūšyje dėl Atlanto – kaip torpednešis, o Vakarų ir Rytų frontuose, Viduržemio jūros, Artimųjų Rytų ir Šiaurės Afrikos frontuose – kaip vidutinio nuotolio bombonešis ir transporto lėktuvas.
Nors ir nuolat atnaujinamas, „He 111“ paskutiniais karo metais tapo visiškai atgyvenęs. Buvo planuojama jį pakeisti vokiečių karo laivyno „Bomber B“ projektu, tačiau atidėliojimai ir galiausiai projekto nutraukimas privertė Vokietiją naudoti „He 111“ iki pat karo pabaigos. „He 111“ gamyba buvo visiškai nutraukta 1944 m. ir nuo to laiko šis modelis naudotas daugiausiai transportui ir logistikai.
Gamyba
miniatiūra|He 111 įgula miniatiūra|He 111 su žiemos kamufliažu. Technik Museum, [[zinsheimas]] miniatiūra|Heinkel He 111 formuotė virš [[Sautamptonas|Sauthemptono]] miniatiūra|P arba H tipo Heinkel He 111 (1H + EH), 1. KG 26 (1), numuštas 1940 m. [[Lamanšo sąsiauris|Lamanšo pakrantėje ]] miniatiūra|Vaizdas į [[Brestas (Baltarusija)|Brest Litovską iš He 111 priekinio šaulio pozicijos, 1939 m. ]] Vokietijoje He 111 buvo gaminamas 1936 m. kovo – 1944 m. rugsėjo men. „Heinkel" gamyklose Rostoke (vok. Ernst Heinkel Flugzeugwerke, EHF) ir Oranienburge (Heinkel-Werke Oranienburg, HWO) taip pat, pagal licenciją – Vismare įsikūrusioje įmonėje „Norddeutsche Dornier-Werken„ (NDW), „Arado“ (ArB) (Brandenburgas), Leipcige įsikūrusioje „Allgemeinen Transportanlagen-Gesellschaft“ (ATG) bei įmonėje „Junkers Flugzeug- und Motorenwerken" (JFM).
Ispanijoje pagal licenciją buvo pagaminti 236 šio modelio lėktuvai (pavadinimas CASA 2.111, dažniausiai su britišku varikliu Rolls-Royce Merlin Series 500-29). Šie lektuvai buvo naudojami 1973 m.
Bruocėnai
Bruocėnai – miestas Latvijoje, Saldaus savivaldybėje, prie Ciecerės ežero. 3076 gyventojai (2021 m.).
Istorija
Miestas pradėjo formuotis 1938 m., po Bruocėnų cemento ir šiferio kombinato pastatymo. Miesto teisės suteiktos 1992 m. 2001–2021 m. buvo Bruocėnų savivaldybės administracinis centras.
Milfordo sąsiauris
thumb|400px|right|Milfordo sąsiauris. Centre − [[Mitros viršūnė]] Milfordo sąsiauris yra Ramiajame vandenyne, prie N. Zelandijos Pietų salos krantų.
Milfordo sąsiauris − tai siaura jūros įlanka nuo Tasmano jūros besitęsianti į sausumą 15 km. Pietiniame fiordo krante yra 1692 m Mitros viršūnė − vienas aukščiausių tiesiai iš jūros kylančių kalnų. Mitros papėdėje žaliuoja atogrąžų miškai. Tai viena drėgniausių N. Zelandijos vietų, joje labai gausiai palyja.
Europietišką pavadinimą Milfordo sąsiaurio vandens juostai XIX amžiaus trečiame dešimtmetyje suteikė Džonas Grono (John Grono), ruonių medžioklės laivo kapitonas iš Velso, pavadindamas jį savo gimtojo miesto Milford Heiveno vardu. Tačiau maoriai, atvykdavę į sąsiaurio žiotyse esančią Anitos įlanką rinkti nefrito, šią vietą vadino Piopiotahi, tai yra Vienišo strazdo prieglobsčiu.
Nuorodos
Milfordo sąsiauris
George A. Romero
Džordžas Romeras (, 1940 m. vasario 4 d. Niujorke, JAV - 2017 m. liepos 16 d. Toronte, Kanadoje) – amerikiečių ir kanadiečių kino režisierius, scenaristas, prodiuseris, aktorius, visų pirma išgarsėjęs kaip siaubo filmų apie zombius kūrėjas, gavęs „Visų zombių krikštatėvio“ pravardę. Dž. Romero tėvas – kubietis, motina – JAV lietuvė. 2009 m. gavo Kanados pilietybę, apsigyvenęs Toronte.
Kūryba
thumb|left|250px|Dž. Romeras siaubo mylėtojų susitikime 2005 m. thumb|left|250px|„Gyvų numirėlių nakties“ filmavimo aikštelė kapinėse [[Pensilvanija|Pensilvanijoje]] Džordžas Romeras gimė Bronkse, Niujorke, jo motina buvo lietuvė, o tėvas – kubos. Romeras pradėjo filmuoti jau nuo 14 metų, turėdamas 8 mm kamerą. Baigęs teatro meno studijas Pitsburgo Karnegio Melono universitete, kūrė trumpus filmus, reklamas, kartu su 9 draugais įsteigė kompaniją Image Ten Productions. Sukaupęs pradinį 100 tūkst. USD kapitalą, 1968 m. susuko savo pirmąjį filmą „Gyvų numirėlių naktis“ (Night of the Living Dead), tapusį kultiniu. Tai buvo pilnametražis juodai baltas filmas, kupinas neįtikėtinų specialiųjų efektų, sukuriančių šimtaprocentinį veiksmo tikroviškumo jausmą, panardinančių žiūrovą į gąsdinančius ir šokiruojančius filmo įvykius. Apie jį iš karto daug rašė, pylėsi kritika, netgi buvo reikalaujama uždrausti dėl pernelyg atvirų kanibalizmo ir smurto scenų. Tai buvo esminis posūkis siaubo filmų žanre, savotiška filmų apie zombius pradžia.
Sekantys keli sukurti filmai tokio dėmesio ir populiarumo nebesulaukė. 1971 m. už gautą honorarą sukūrė dramą There's Always Vanilla, 1973 m. – du siaubo filmus: „Bepročiai“ (The Crazies) (apie išprotėjančius žmones mažame miestelyje, paveiktame slapto biologinio ginklo) ir „Raganų sezonas“ (Season of the Witch) (pakartotinai išleistas 1982m., apie namų šeimininkę, tampančią ragana). 1978 m. sukurtame filme Martin pasakojama apie maniaką, save laikiusį vampyru. Šios juostos buvo nufilmuotos Pitsburgo apylinkėse.
Sugrįžimas prie zombių
Tais pačiais metais Dž. Romeras sugrįžo prie zombių temos, sukurdamas „Numirėlių prisikėlimą“ (Dawn of the Dead), susilaukusį neįtikėtinos sėkmės: išleistus pusę milijono JAV dolerių atpirko 55 milijonai. Po šio filmo atsivėrė galimybės kurti didelio biudžeto filmus, imta bendradarbiauti su siaubo „karaliumi“ Stivenu Kingu, (Creepshow, 1982, 1987 m.), kino kompanija „Warner Brothers“. Pastaroji išskyrė 15 mln. USD, kuriant seriją filmų apie zombius „Mirusiųjų žemė“ (Land of the Dead). Šios juostos filmavimai vyko Kanadoje, stebint tūkstančiams gerbėjų šį procesą internetu. 2005 m. birželio 24 d. pasirodžiusi filmo 4-ji serija susilaukė didelio populiarumo, tapo genijaus sugrįžimo į pagrindinę temą triumfu. 2007 m. pasirodžiusį „Mirusiųjų dienoraštį“ (Diary of the Dead) galima laikyti ne penktuoju serijoje, bet pirmuoju naujame filmų apie zombius cikle. Čia nerodomos scenos iš pasaulio po apokalipsės – žiūrovas grąžinamas į istorijos pradžią, kada šios būtybės tik pasirodo. Daugelis kino kritikų Dž. Romero darbuose matė socialinę potekstę. „Gyvų numirėlių naktyje“ jie įžvelgė vartotojiškos visuomenės satyrą, atsaką į 1960-jų metų audringus įvykius Amerikos gyvenime, „Numirėlių dienoje“ (Day of the Dead) – konfliktą tarp mokslo ir kariškių, „Mirusiųjų žemėje“ – klasinio konflikto tyrimą.
Romero įtaka
Dž. Romero tęstiniai projektai buvo sėkmingi, zombiai tapo „madingais“ ir kitų režisierių darbuose: Denio Boilo „Po 28 dienų“ (2003 m.), Zako Snaiderio „Mirusiųjų saulėtekis“ (2004 m.), be to,  televizijos seriale „Vaikščiojantys negyvėliai“ (The Walking Dead) ir pan.
Helle Thorning-Schmidt
Helė Torning-Šmidt (, g. 1966 m. gruodžio 14 d.) – Danijos politinė veikėja.
Biografija
1994 m. baigė Kopenhagos universitetą ir Briugės Europos studijų koledžą, politologijos magistrė.
1994-1997 m. vadovavo Danijos socialdemokratų partijos sekretoriatui Europos parlamente, vėliau buvo Danijos profesinių sąjungų konfederacijos konsultantė. 1999 m. išrinkta į Europos Parlamentą.
2005 m. vasario mėn. rinkimuose tapo Folketingo (Danijos parlamento) deputate, o balandžio 12 d. išrinkta Danijos socialdemokratų partijos pirmininke vietoje Mogenso Lyketofto, kuris buvo apkaltintas partijos pralaimėjimu parlamento rinkimuose. Būdama didžiausios opozicinės partijos lydere, ji tapo ir visos Danijos opozicijos lydere su pretenzija tapti pirmąja moterimi – Danijos ministre pirmininke.
Ištekėjusi už Stefano Kinoko, lordo Kinoko, 1983–1992 m. vadovavusio Didžiosios Britanijos leiboristų partijai, sūnaus.
Kaimanų lovys
thumb|210px|Kaimanų lovys
Kaimanų lovys – povandeninis lovys Karibų jūros šiaurinėje dalyje, driekiasi iš rytų į vakarus ~1400 km tarp Kaimanų, Kubos, Haičio ir Jamaikos salų. Susidaręs ties Šiaurės Amerikos ir Karibų tektoninių plokščių sandūra. Rytuose ši sandūra pereina į Motagvos lūžį.
Kaimanų lovio dugne driekiasi pailgų įdubų grandinė, iš kurių giliausios yra Barleto (7491 m) ir Orientės (6795 m) įdubos. Lovio šlaitai su pakopomis. Dugne yra hidroterminių ertmių.
Šlina (upė)
Šlina  – upė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės ir Mazovijos Vysokio apskrityse, Novės Piekutų, Sokolų, Kobilino Božimų ir Zavadų valsčiuose. Upė teka Aukštutinės Mazovijos aukštumoje. Kairysis Narevo upės intakas. Upė išteka šalia Jablon Košcelnos kaimo 146 m aukštyje virš jūros lygio. Upė įteka į Narevo upę, jos 270 km, prie Targonie Vielkių kaimo 103 m aukštyje virš jūros lygio. Upės plotis siekia nuo 1 m iki 5 metrų, gylis nuo 0,3 m iki 1 metro. Kaimai per kuriuos teka upė: Jablon Košcelna, Jablon Rikače, Stara Rušas, Bruševas, Jamiolki Piotrovienta, Jamiolki Godzebai, Lešnevo Nedžviedžas, Kloski Mlinovienta, Stipulki Švienchai, Kužinai, Kobilin Božimai, Kobilin Kruševas, Milevo Zabielne, Zavadai, Lopuchovas ir Targonie Vielkiai. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos upė buvo gamtinė valstybinė siena tarp Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Mazovijos, o vėliau ir Lenkijos karalystės.
Kašponis
Kašponis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kašponienė (ištekėjusi moteris) ir Kašponytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Torpedo Rīga
Torpedo Rīga – buvęs Latvijos futbolo klubas iš Rygos.
Istorija
Sovietmečiu komanda žaidė Latvijos TSR aukščiausiojoje lygoje. 1990 m. žaidė Baltijos lygoje (užėmė 13-ąją vietą), o po 1992 m. čempionato prisijungė prie Vidus Riga klubo.
Fiat 522
thumb|Fiat 522
Fiat 522 – automobilis, kuris buvo leidžiamas „Fiat“ kompanijos nuo 1931 iki 1933 metų.
522 buvo grindžiamas ankstesniais modeliais ir skyrėsi nauju kėbulu ir sutrumpinta ratų baze.
Variklis – 6-ių cilindrų, 2516 kub. cm apimties, 52 a. j. deklaruojamo galingumo. Automobilyje taip pat buvo įrengta 4-pavarų visiškai sinchronizuota mechaninė pavarų dėžė, kas buvo aukščiau visų to laiko standartų.
522 modeliui pirmą kartą buvo įrengtas stačiakampio formos „Fiat“ logotipas: tuo metu tai buvo aukso spalvos raidės raudoname fone.
Iš viso pagaminta apie 6000 egzempliorių. Taip pat buvo leidžiamas Fiat 522 CSS modelis – tai versija, kurios variklis turėjo didelį suspaudimo laipsnį ir buvo įrengtais su dviem karbiuratoriais.
Kašuba
Žodis Kašuba gali reikšti:
Artimas žodis:
Vilja Devotas
Vilja Devotas – kvartalas, esantis vakarinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Kvartalas apribotas Campana, San Martín, Francisco Beiró, Joaquín V. González, Baigorria, Lope de Vega, General Paz gatvių. Per kvartalą eina San Martino ir Urkizos geležinkeliai. Kvartale gausu medžių, žaliųjų zonų. Pavadintas buvusio kvartalo žemių savininko Antonio Devoto garbei. Yra išlikę XIX a. Devoto rūmai - italų architektūros šedevras. Kvartale įsikūręs General Lamadrid futbolo klubas.
thumb|left|240px|A. Devoto gelež. stotis prie Urkizos geležinkelio
Traukos spinta
thumb|right|300px|Tipiška, moderni traukos spinta
Traukos spinta – būtina įranga kiekvienoje chemijos laboratorijoje. Pagrindinė jos paskirtis apsaugoti darbuotoją nuo kenksmingų garų ar dujų kurios susidaro reakcijos metu. Visos bent kiek pavojingesnės reakcijos atliekamos traukos spintoje.
Vaikų Eurovizijos dainų konkursas
‎  (, sutrump. Vaikų Eurovizija) – kasmet vykstantis tarptautinis dainų konkursas, kuriame gali dalyvauti vaikai nuo 9 iki 14 metų amžiaus.
Kiekviena dalyvaujanti valstybė pateikia po vieną dainą, o vėliau ta daina varžosi su kitų šalių atstovais. Kiekvienoje šalyje konkursą transliuoja jos nacionalinė televizija, kurios užduotis – atrinkti atlikėją ir dainą, atstovausiančius savo šaliai šiame konkurse. Vaikų Eurovizijos dainų konkursas pradėtas rengti nuo 2003 m. Šis renginys, kaip ir pati Eurovizija transliuojama ne tik Europos valstybėse.
Grigalius Valavičius
Grigalius Valavičius (, 1535 m. – 1580 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės politinis veikėjas. Sukūrė išsamų LDK girių aprašymą, išleistą 1559.
Valstybės tarnyba
1558–1566 m. Gardino kaštelionas, nuo 1567 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės medžioklis. Žygimanto Augusto pavedimu 1559 m. vadovavo miškų revizijai, 1572–1577 m. Smolensko vaivada. Valdė Dubičius, Eišiškes, Kanevą, Varnius, Želvą.
Šeima
Apie 1564 metus vedė Kateriną Oginską, Kauno seniūno kunigaikščio Motiejaus Oginskio našlę. Santuokoje gimė Lietuvos pakancleris Jeronimas, Rogačiovo seniūnas Romanas ir Lietuvos didysis taurininkas Petras.
Išorinės nuorodos
Pietinė Lietuva Grigaliaus Valavičiaus 1559 metų Lietuvos girių aprašyme : 400 metų (1559–1959) sukakčiai paminėti
Sitalas
Sitalas - kristalinės struktūros stiklas, kurių sudėtis parinkta taip, kad kai kurios sudėtinės dalys stimuliuotų jo kristalizavimąsi. Užima tarpinę padėtį tarp stiklo ir keramikos. Gaminamas Rusijoje, jo analogai Vakarų Europoje ir JAV vadinami cervit ir zerodur.
Stiklų gamyboje dėl lokaliojo kristalizavimosi stiklas darosi nevienalytis, blogėja ji savybės. Tuo tarpu parinkus tinkamą sudėtį galima gauti tolygų kristalizavimąsi, kurio dėka susidaro ir vienalytė mikrokristalinė medžiaga.
Sitalai yra 2 tipų - fotositalai ir termositalai.
Sitalai yra tvirtos baltos arba nuo šviesiai pilkos iki rudos spalvos medžiagos. Pasižymi mechaniniu atsparumu, dideliu šilumos laidumu, dideliu temperatūrinio ilgėjimo koeficientu, patenkinamas elektrines savybes.
Egzistuoja šlako sitalai, gaminami iš šiluminių elektrinių šlako. Jie gaminami ir iš katilinių pelenų, metalurgijos šlakų. Jie yra chemiškai atsparūs. , todėl naudojami rezervuarų vidinių paviršių padengimui, kaip statybinės konstrukcijos (latakai, vamzdžiai, plokštės ir taip toliau)
Panaudojimas
Chemiškai atsparūs šlako sitalai naudojami rezervuarų vidinių paviršių padengimui, kaip statybinės konstrukcijos (latakai, vamzdžiai, plokštės ir taip toliau).
Sitalas naudojamas astronominių veidrodžių gamybai. Iš sitalo pagamintas Molėtų observatorijos 165 cm skersmens teleskopo veidrodis.
Kabelių pagrindinė mokykla
Kabelių pagrindinė mokykla – mokykla, buvusi Varėnos rajono savivaldybėje. Adresas: Mokyklos g. 1, Kabeliai, Marcinkonių seniūnija, Varėnos r. sav. LT-65284.
Istorija
1948 m. įkurta pradinė mokykla.
1949–1994 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė mokykla.
1994–2001 m. Po Nepriklausomybės atkūrimo veikė Kabelių pagrindinė mokykla (Įmonės kodas: 190109281). Ji buvo įregistruota 1994.07.19, dirbo 84 darbuotojai). Nykstant ir tuštėjams Kabeliams, iš Kabelių pagrindinės mokyklos liko tik pradinė mokykla su dviem mokytojomis – Onute Valentukevičiene ir Danute Genserauskaite (pastaroji išdirbo 46 metus).
2001 m. mokykla veikė kaip Varėnos rajono Kabelių pradinė mokykla.
2003-06-01 Kabelių mokykla buvo išregistruota. Ji vėliau veikė kaip Marcinkonių pagrindinės mokyklos pradinis skyrius.
2013 m. spalio 25 d. buvo atidarytas Varėnos rajono Marcinkonių pagrindinės mokyklos Kabelių universalus daugiafunkcis skyrius.
Tikrieji krokodilai
Tikrieji krokodilai (Crocodylidae) – krokodilų būrio šeima. Tai stambiausi šio būrio atstovai. Paplitę drėgnose tropinėse Žemės srityse.
Gyvena upių pakrantėse, pelkėse, ežeruose, šlapynėse. Minta žuvimis, žinduoliais, ropliais, kai kurios rūšys puola ir žmones. Krokodilai yra labai ilgaamžiai, vidutiniškai išgyvena 70 metų, nors atskiri individai gali išgyventi net 130 metų. Dydis priklauso nuo rūšies: nuo 1,5 m ilgio Osteolaemus tetraspis iki 5 m ilgio briaunagalvio krokodilo (kartais siekia ir 8,6 m).
Jolanta Blažytė
Biografija
Tėvas – statybos inžinierius. Mama sovietmečiu vadovavo vienam Kauno restoranui.
Po vidurinės mokyklos baigė statybos inžinerijos studijas Kauno politechnikos institute. Studentų praktikos metu dirbo tuometiniame Leningrade (Rusija).
Dirbti pradėjo būdama 23-ejų metų, inžinerinio pobūdžio darbą „Kauno dujotiekio statyboje", kur ir susipažino su būsimu vyru, verslo partneriu ir koncerno „Vikonda" bendraturčiu Viktoru Uspaskichu. Vėliau tapo „Vikondos“ komercijos direktore.