cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ožkiniai
Žodis Ožkiniai reiškia gyvenvietes:
Indijos istorija
Indo slėnio kultūra
3000–1500 m. pr. m. e. laikotarpiu Indo ir Saravasti upių baseine klestėjo kultūra, dabar žinoma kaip Indo slėnio arba Harapos civilizacija. Ji buvo ankstyviausia tokio lygio kultūra Indijos subkontinente.
Ši Indijos dravidų kultūra pasižymėjo bronzos metalurgija, monumentalia statyba, miestų planavimo technika, daug kuo lenkusiomis to meto Egipto ir Mesopotamijos pasiekimus. Žemės ūkis rėmėsi irigacija. Šiai dienai didžiuliame plote, nuo Mumbajaus iki dabartinės Irano sienos rasta apie 2500 harapinių miestų ir gyvenviečių liekanų. Dalis mokslininkų spėja, jog civilizaciją jungė vieninga valstybė. Daug įrodymų liudija apie prekybinius Indo slėnio ryšius su Mesopotamijos miestais, Vidurine Azija, tiesioginiai prekybiniai ryšiai siekė Arabiją.
Civilizacijos žlugimas nuo pat Harapos ir Mohendžodaro atradimo buvo daug diskusijų kėlęs klausimas. Anksčiau manyta, jog jį nulėmė arijų invazija iš Irano. Tačiau, kaip įrodyta, arijai šiaurės Indijoje pasirodė jau praėjus daugiau nei šimtmečiui po harapinės kultūros nunykimo. Dabar vyraujanti teorija teigia, kad pagrindinė žlugimo priežastis buvo laipsniškas miško kirtimas ir Indo upės baseino išdžiuvimas (apie antrojo tūkst pr. m. e. viduryje apie du trečdaliai dabar egzistuojančių vandens telkinių buvo išdžiuvę). Dravidai traukėsi į pietryčius ir prarado savo išsivystymo lygį.
Vedų civilizacija
II tūkst. pr. m. e. pirmoje pusėje šiaurinę Indostano dalį kolonizuoja klajokliai arijai iš Vidurinės Azijos. Išstūmę vietinius gyventojus, greičiausiai protodravidus jie sukuria savo kultūrą, kurios religinis pagrindas buvo Vedos. Politiškai Indoarijai buvo susiskaldę į daug valstybių, tokių kaip Pančala, Kambhodža, Gandhara, Madra, Videša, Košala, Magadha, Anga, Vidarbha. Svarbiausios jų buvo vadinamos Mahadžanapadomis. Socialinis indoarijų gyvenimas buvo sutvarkytas luomų (varna) ir kastų (džati) sistema, kurią Indija išlaikė iki šių dienų. Apie VI a. pr. m. e. šiose indoariškose valstybėse gimė įvairūs tradicinei religinei ir socialinei santvarkai oponavę judėjimai, tokie kaip budizmas ar džainizmas.
327-326 m. pr. m. e. į Šiaurės Vakarų Indostaną neilgam įsiveržė Aleksandro Makedoniečio kariuomenė (indų tekstuose šis faktas net nepaminėtas). Jo karvedžiai šiaurės vakarų Indostane įkuria helenistines valstybes.
Maurjų imperija
thumb|Gandhara Buda
Nuo IV a. pr. m. e. šiaurės rytų Indijoje iškyla Magadhos valstybė (dab. Biharo valstijos teritorija), gerai žinoma iš graikų pasiuntinio Megastenio aprašymų. Magadhos valdovai Čandragupta Maurja (325/321-297 m. pr. m. e.) ir Bindusara savo valdas išplėtė iki Kabulo ir Baludžistano vakaruose. Garsiausias Maurjų valdovas buvo Ašoka (272/265-233/231 m. pr. m. e.; vardas reiškia „nedarantis skriaudų“). Prijungus Kalingą (260 m. pr. m. e.), jo imperija apėmė jau beveik visą subkontinentą. Anot graikų šaltinių, Maurjų imperija turėjo labai galingą kariuomenę (600 000 karių, 30 000 raitelių, 9000 dramblių). Buvo sukurtas vieningas biurokratinis aparatas, apie kurį galima spręsti iš tų laikų traktato apie valstybės valdymą – Kautiljos „Arthašastros“. Maurjų imperijos sostinė Pataliputra (dab. Patna), sprendžiant iš Megastenio aprašymo, turėjo būti didžiausias tuometinis pasaulio miestas. Apie Ašoką žinoma daugiau, negu apie ankstesnius Maurjų dinastijos valdovus, nes jo valia įvairiose vietose ant uolų buvo iškalta keliolika šio imperatoriaus ediktų (dešifruoti 1837 m.). Ašoka tapo budistu, siuntė budistų misionierius į kaimynines šalis ir paliko įrašą Budos gimimo vietoje (Lumbinyje, dabar – Nepale).
Politinė padėtis po Maurjų žlugimo
130 m. pr. m. e. buvo didžiausias Maurjų imperijos išsiplėtimas, kurio metu pirmą kartą istorijoje suvienytas beveik visas Indijos subkontinentas. Ties šiuo laiko tašku prasidėjo Viduriniųjų karalysčių laikotarpis, kuomet keitėsi galios pusiausvyra visame regione.
Maurjų imperija egzistavo apie 140 metų. 185 m. pr. m. e. buvo nužudytas paskutinis jos valdovas Brihadratha, ir imperija suiro. Šiaurės vakaruose sustiprėjo Aleksandro palikti valdovai graikai (vadinami indo-graikais, indiškuose šaltiniuose – javanais), juos išstūmė šakai, atėję iš Centrinės Azijos. I a. pr. m. e. Šiaurės Vakarų Indostane įsigalėjo kušanai, trumpam (valdant Kaniškai) suvieniję Centrinę Aziją ir šiaurės Indiją (maždaug iki Varanasio); viena šio susivienijimo pasekmių buvo budizmo išplitimas Centrinėje Azijoje. Indijoje kušanai pamažu asimiliavosi.
Vidurio Indijoje nuo II-III a. pr. m. e. stipriausia buvo Satavahanų imperija, Pietų Indijoje egzistavo Čola, Čera, Pandija valstybės.
Guptų imperija (320–540)
miniatiūra|left|IV–V a. Guptų imperijos auksinė moneta IV-V a. visą Šiaurės Indostaną apėmusią imperiją sukūrė iš Magadhos kilę Guptų dinastijos valdovai.
Guptų periodas laikomas Indijos civilizacijos klasikiniu arba aukso amžiumi. Aukšto lygio pasiekė literatūra (puranos, Kalidasos dramos sanskrito kalba), menai, architektūra, mokslai, ypač astronomija ir matematika. Indiški skaitmenys, tarp jų nulis, per arabus pasiekė Europą. V a. astronomas ir matematikas Aryabhata nustatė, kad π=3,1416, saulės metai – 365,3586 dienų. Indijoje buvo išrastas žaidimas čaturanga (dabartiniai šachmatai), per Iraną ir arabus X a. pasiekęs Europą.
Marijampolės mokytojų seminarija
Marijampolės mokytojų seminarija – mokytojų seminarija, veikusi Marijampolėje.
Indijos istorija
Guptų imperija (320–540)
VI a. susiformavo budizmas, kuris beveik tūkstantį metų šalia hinduizmo buvo svarbiausia religinė ir kultūrinė Indijos srovė.
Marijampolės mokytojų seminarija
Istorija
Įsteigta 1919 metais karininkų klubo pastate.
Indijos istorija
Guptų imperija (320–540)
VI a. silpnėjančią Guptų imperiją iš šiaurės vakarų puolė hunai, jų vadas Toramana galiausiai nukariavo dabartines Pandžabo, Radžasthano ir Kašmyro teritorijas ir sugriovė miestus, prekybos centrus ir budistų vienuolynus šiaurės Indijoje. Hunai, kaip ir kitos vėliau sekusios gentys, buvo asimiliuotos, tačiau jų invazijos turėjo ilgalaikes pasekmes: po kultūrinio ir ekonominio klestėjimo periodo prasidėjo Indijos viduramžiai -politinio susiskaldymo ir nestabilumo periodas, sudaręs prielaidas musulmonų įsigalėjimui.
Senovės Indijoje buvo sukurta viena turtingiausių tų laikų pasaulio civilizacijų, daugeliu atžvilgiu nenusileidžianti antikinei graikų-romėnų civilizacijai. Esmingiausias skirtumas yra tai, kad Indijoje svarbiausiuoju visuomenės vienetu ekonominiu ir teisiniu atžvilgiu liko grupė (kasta, kaimo bendruomenė, klanas, valstybės aparatas), užkirtusi kelią raidai link piliečio koncepcijos, individo ir pilietinių teisių bei pareigų suvokimo. Indijoje, kaip ir kitose Rytų šalyse, politinė valdžia ir nuosavybė liko tampriai susietos, politinių valdžių hierarchija daugiau ar mažiau efektyviai nuolat stabdė privačios nuosavybės formavimosi tendencijas. Svarbiausia valdžios ir nuosavybės sutapimo pasekmė buvo tai, kad ekonomikos būklė buvo priklausoma nuo valdovų valios, interesų bei sugebėjimo kontroliuoti valdžios aparatą ir vykdyti vienokią ar kitokią politiką.
Svarbiausias senovės periodo pasiekimas yra tai, kad indoarijų kultūros pagrindu susiformavo civilizacija, kuri, absorbuodama dravidų ir kitų grupių kultūras, šimtmečių eigoje paplito visame subkontinente. Šiuo atžvilgiu Indija aplenkė Europą maždaug tūkstančiu metų.
Marijampolės mokytojų seminarija
Istorija
Apie 1930 metus įstaiga tapo viena didžiausių Lietuvoje.
Indijos istorija
Viduramžiai
Po Guptų imperijos suirimo, nuo VI a. Indijoje susikūrė ir konkuravo tarpusavyje dešimtys karalysčių. Kanaudžio valdovui Haršai (valdžiusiam 606–647) trumpam pavyko suvienyti Šiaurės Indiją, tačiau tai buvo trumpalaikis epizodas. Kituose regionuose svarbiausios konkuruojančios dinastijos buvo Gurdžarai-Pratiharai vakaruose, Palai Bengalijoje ir Bihare, Raštrakutai centrinėjė Indijoje, Pallavai, Čolai, Pandjai Pietuose. Šalia regioninių karalysčių gyvavo šimtai nuo jų priklausančių smulkių kunigaikštysčių.
Marijampolės mokytojų seminarija
Istorija
1936 m., nusprendus mokytojus rengti Klaipėdos pedagoginiame institute, Seminarija buvo uždaryta, tačiau 1940 m. ji vėl buvo atkurta.
Indijos istorija
Musulmoniškas laikotarpis
Arabai, kurie vakarinėje dalyje nuo VII a. buvo žinomi kaip pirkliai, 711 m. buvo nukariavę Sindą (dab. Pakistane). Tačiau tuo metu musulmonams nepavyko prasiveržti toliau į šiaurę ir rytus. X a. pabaigoje prasidėjo tiurkų invazijos iš Afganistano, kurį dar IX a. valdė hindų dinastijos. Ghazni valdovas Mahmudas, garsėjęs kaip ikinoklastas, 1001–1025 puldinėjo Indiją beveik kasmet.
Marijampolės mokytojų seminarija
Istorija
Sovietmečiu veikė aukštesnioji pedagogikos mokykla.
Indijos istorija
Musulmoniškas laikotarpis
Nuo XII a. islamo ekspansija įgavo pagrietį. 1185 musulmonai užėmė Lahorą, 1193 – Delį, sekančiais metais – Varanasį, 1202 m. – Bengaliją. 1206 m. musulmonų karvedys Qutb-ud-Din Aibakas pasiskelbė sultonu – taip atsirado Delio sultonatas, egzistavęs iki 1526 m.
Marijampolės mokytojų seminarija
Istorija
Dabar jos pastate veikia Marijampolės kolegijos Edukologijos ir socialinio darbo fakultetas. Jis rengia pradinių klasių mokytojus Lietuvos pietvakarių regionui.
Indijos istorija
Musulmoniškas laikotarpis
Musulmonai gana greitai ir lengvai nukariavo šiaurės Indiją, nes turėjo geresnius ginklus, rėmėsi beveik išimtinai kavalerija (prieš lėtesnius dramblius), turėjo kampanijų planavimo tradiciją, organizuodavo efektyvų užimtų teritorijų valdymą. Sultonas Ala-ud-Dinui Khaldži (1296–1316) atmušė penkias mongolų invazijas (1297–1307), prijungė Gudžaratą, Radžastaną, didesnę dalį Pietų Indijos. Sultonatas trumpam įgijo imperijos statusą. Delis tapo vienu didžiausių miestų musulmonų pasaulyje. Tačiau padėtis buvo nestabili, valdovai nuolat keitėsi (5 dinastijos per 320 metų), vyko karai, perversmai. Svarbi nestabilumo priežastis buvo bėglių ir avantiūristų srautas iš Centrinės Azijos ir Irano, vykęs dėl mongolų ekspansijos. Sultonato suklestėjimo viršūnė (ir smukimo pradžia) buvo Muhammado ibn Tuglako valdymas (1325–1351). Valdant jo įpėdiniams, centrinė valdžia susilpnėjo, mongolai pasiekė Delį, atsiskyrė Bengalija ir pietinės provincijos. Sultonatą galutinai palaužė Timūro įsiveržimas 1398 m.: Delis buvo praktiškai sugriautas, jo gyventojai išžudyti arba deportuoti. XV a. Delio sultonatas nusmuko iki smulkios kunigaikštystės lygio.
Marijampolės mokytojų seminarija
Mokiniai
Įstaigą baigė keliolika tūkstančių mokytojų. Iš jų:
Indijos istorija
Didieji Mogolai
miniatiūra|Tadžmahalą savo žmonai Mumtaz Mahal pastatė Didžiųjų Mogolų imperatorius Džahanšachas 1526 m. išeivis iš Centrinės Azijos, Timuro ir Čingischano palikuonis Zahir-ud-din Baburas prie Panipato sumušė sultono Ibrahimo Lodi ir jo sąjungininkų kariuomenę ir tapo Delio bei Agros valdovu. Jo įkurta Didžiųjų Mogolų dinastija (taip pavadinta dėl dalinai mongoliškos Baburo kilmės) sukūrė vieną didžiausių imperijų pasaulyje. Imperatoriaus Akbaro (1556–1605) valdos apėmė visą šiaurinę ir centrinę Indiją, taip pat dabartinį Pakistaną ir Afganistaną.
Mogolų imperijoje valdantįjį elitą sudarė ateiviai musulmonai iš Centrinės Azijos, Irano, Afganistano, taip pat islamą priėmę indai. Oficiali kalba buvo persų kalba arabiškais rašmenimis. Persų kalba ir kultūra imperijoje turėjo panašų statusą, kaip prancūzų kalba ir kultūra tų laikų Europoje. Politika hindų daugumos atžvilgiu priklausė nuo imperatoriaus valios. Didieji imperatoriai pasižymėjo tolerancija, skirdavo į aukštas pareigas radžputų ir kitų vietinių etnosų įtakingus atstovus, daugelyje rajonų valdžia buvo palikta vietiniams hindų radžoms (kunigaikščiams). Imperatorius Akbaras net buvo paskelbęs naują tikėjimą Din-i Ilahi („dieviškasis tikėjimas“) sudarytą pagal sufijų brolijos modelį, apjungiant islamo ir hinduizmo elementus. Religinio pakantumo politikos laikėsi imperatoriai Džahangiras (1605–1627) ir Šach Džahanas (1628–1658). Tai buvo politinio stabilumo ir klestėjimo laikotarpis. Susuiformavo taip vad. Mogolų architektūros stilius (Raudonasis fortas Delyje, Agros fortas), buvo pastatytas mauzoliejus Tadž Mahal. Aurangzebas (valdė 1658–1707) pasižymėjo religiniu nepakantumu: siekdamas islamizuoti imperiją, jis įvedė džiziją – nemusulmonams privalomą mokestį, griovė hindų mokyklas ir šventoves (šiaurinėje Indijoje jų beveik neišliko), skatino perėjimą į islamą. Nežiūrint Aurangzebo griežtumo ir pamaldumo, XVII a. pabaigoje jau akivaizdūs buvo sąstingio ir dekadenso požymiai. Karinė biurokratinė valdymo sistema greitai išsekino imperijos resursus, nes vienintelis pajamų šaltinis buvo žemės mokestis. Mogolai, skirtingai nei Pietų Indijos valdovai, nesukūrė laivyno ir nevystė prekybos. Miestai, skirtingai nei Europoje, netapo reikšmingais ekonominiais centrais.
Imperijos nuosmukiu netruko pasinaudoti kaimynai. Aurangzebui nuolat teko kovoti su marathų konfederacija. Po jo mirties imperija pradėjo griūti. 1738–1739 persų valdovo Nadir Šacho kariuomenė nusiaubė Delį, paėmė į nelaisvę imperatorių Muhammadą Šachą, išžudė apie 30 tūkst. gyventojų, išvežė milžinišką grobį (taip pat Koh-i-Nuro deimantą bei Povo sostą), ir privertė Mogolus atsisakyti Kabulo provincijos. Į kovą už hegemoniją Indijoje šalia marathų konfederacijos įsijungė tapusi faktiškai nepriklausoma Bengalija, Maisuro kunigaikštystė.
Kolonizacijos pradžia
thumb|Indija [[XVIII a.]] Šioje kovoje visų prieš visus galiausiai laimėjo europiečiai. 1498 m. Vasco da Gama atrado jūrų kelią į Indiją. Netrukus portugalai užgrobė Goa (1510) ir keletą kitų punktų ir visą XVI a. efektyviai kontroliavo prekybą Indijos vandenyne, gaudami milžinišką pelną už prieskonius (pirmiausia pipirus), kuriuos jie iš Indijos vežė į Europą. XVII a. portugalus pakeitė olandai (portugalai išsaugojo Goa iki pat 1961 m.), tačiau pastarieji greitai pasitraukė iš Indijos, nes didesnį dėmesį skyrė Indonezijos archipelagui. Vėliau mėgino įsitvirtinti ir prancūzai.
Britų atėjimas ir Ost Indijos kompanija
Mėginusius įsitvirtinti Indijoje prancūzus po ilgoko (1744–1763) karo, pradžioje vykusio Europoje, o vėliau Azijoje ir Šiaurės Amerikoje, išstūmė Britų Ost-Indijos kompanija (British East India Co.). Tai buvo valstybės remiama privati iniciatyva, kurios tikslas buvo prekyba. Kompanija turėjo savo kariuomenę, kurioje karininkai buvo britai, o daugumą eilinių sudarė vietiniai samdiniai. Įsiveldama į indų tarpusavio konfliktus, Plassey (1757) ir Buksaro (1764) mūšiuose nugalėjusi vietinius valdovus, Kompanija tapo galingiausia jėga subkontinente. Įsitvirtinusi Kalkutoje (dab. Kolkata), Madrase (dab. Čenajus) ir Bombėjuje (dab. Mumbajus), Kompanija sparčiai plėtė savo valdas, nes nemaža dalis tradicinio hindų elito nebuvo lojali musulmonų valdžiai ir neretai žiūrėjo į britus kaip į sąjungininkus. Ilgesni ir platesnio masto karai (su marathais, Maisuru, sikhais) buvo daugiau išimtis. Nuo 1774 m Britanijos parlamentas ėmė kontroliuoti kompanijos veiklą ir skyrė generalgubernatorių.
Sipajų sukilimas ir Mogolų imperijos likvidavimas
Sipajų sukilimas (1857–1859), apėmęs nemažą dalį Šiaurinės Indijos parodė Kompanijos valdžios nepatvarumą. Parlamento sprendimu ji ir formaliai dar egzistavusi Mogolų imperija buvo likviduotos, jų teises perėmė Britanijos karalius (1876 karalienė Viktorija oficialiai paskelbta Indijos imperatore), kurį Indijoje atstovavo vicekaralius (viceroy). Indija ne tik faktiškai, bet ir juridiškai tapo Jungtinės Karalystės kolonija.
Britų kolonizacijos padariniai
miniatiūra|left|Sipajų sukiliėlių egzekucija 1857 m. miniatiūra|Šv. Jurgio fortas Indijoje Britų valdymas (British raj.) radikaliai pakeitė tolimesnę Indijos raidą ir suformavo moderniąją šalies istoriją. Galima išskirti tokias svarbiausias kolonijinio valdymo pasekmes.
Pirmiausia, tai politinis šalies suvienijimas. Nors formaliai šalia tiesiogiai valdomų provincijų, sudariusių Britaniškąją Indiją (British India), išliko apie 560 įvairaus dydžio kunigaikštysčių (oficialiai vadinamų native, vėliau – princely states), iš tikro jos buvo priklausomos nuo kolonijinės administracijos: neturėjo teisės palaikyti ryšius tarpusavyje ir su užsienio valstybėmis, jų teritorijoje buvo dislokuoti britų kariniai daliniai, valdovų veiklą kontroliavo britų rezidentai. Pirmą kartą per visą istoriją subkontinentas buvo politiškai suvienytas, sukurta centralizuota ir santykinai vieninga administracinė sistema.
Antra, britai sukūrė Indijoje modernios politinės sistemos ir valstybės pagrindus. Didžiųjų Mongolų imperija ir hindų valstybės buvo tradicinės despotijos. Kolonijinė Indija buvo valdoma griežtai pagal įstatymus, buvo sukurtas efektyvus administracinis aparatas, kurio aukščiausią ešeloną sudarė konkurso pagrindu komplektuojama administracinė tarnyba (Indian Civil Service). Valdymo reformos (1861, 1909, 1919, 1935) palaipsniui suformavo atstovaujamos valdžios institucijas ir, nors rinkimų teisė liko ribota, pradėjo formuotis daugiapartinė sistema.
Tautinio atgimimo pradžia
Kolonijinis valdymas reiškė politinę nelygybę. Labai nedaug indų galėjo patekti į Indijos civilinę tarnybą, indų elitas neturėjo balso, sprendžiant šalies valdymo klausimus. Gavę modernų vakarietišką išsilavinimą Indijos arba Britanijos universitetuose, indų intelektualai buvo susipažinę su liberalizmo ir nacionalizmo idėjomis. XIX a. pirmoje pusėje indų švietėjai siekė reformuoti hinduizmą, 1885 m. įkurtas Indijos nacionalinis kongresas (INC) tapo forumu, kuriame buvo diskutuojami politiniai klausimai ir keliami reikalavimai leisti indams dalyvauti šalies valdyme. Užgimstančiame tautinio išsivadavimo judėjime greitai susiformavo radikali, ekstremistinė kryptis (B. G. Tilakas, 1856–1920, ir kt.).
Tautinio atgimimo ir religinės priešpriešos augimas
thumb|180px|Mohandas Gandhi Tautinis judėjimas įgavo platesnį mastą 1905 m., kada vicekaraliaus lordo G. N. Curzono sprendimu milžiniška Bengalo provincija buvo padalinta į dvi provincijas – Rytų Bengalą, kuriame daugumą gyventojų sudarė musulmonai, ir hindų daugumą turinčią Bengalo, Biharo ir Orisos provinciją. Kalkutos hindai, nuomoję žemę musulmonams rytinėje Bengalo dalyje, pradėjo protesto judėjimą (svadėši – „savo šalies“), kviesdami boikotuoti britų prekes, o INC 1906 m. suformulavo svaradžo („savo valdžios“, „savivaldos“) reikalavimą; buvo įvykdyta eilė teroristinių išpuolių prieš britus. Svadeši judėjimas buvo svarbus etapas išsivadavimo judėjime. Kolonijinė administracija buvo priversta padaryti nuolaidas: atkūrė vieningą Bengalijos provinciją, 1909 m. reforma praplėtė indų dalyvavimą valdžioje. Hindų daugumos dominavimo perspektyva sukėlė Indijos musulmonų (¼ gyventojų) būgštavimus, kad demokratinėje sistemoje jie taps diskriminuojama mažuma. 1906 m. jų vadai įkūrė savo partiją – Musulmonų lygą, prisilaikiusią nuostatos, kad Indijoje yra dvi tautos – hindai ir musulmonai. Kolonijinė administracija, siekdama susilpninti išsivadavimo judėjimą, patenkino musulmonų reikalavimą įsteigti atskiras rinkimines apygardas musulmonams, be to perkėlė sostinę iš Kolkatos į Delį (tuo tikslu buvo pastatytas ir 1931 m. inauguruotas Naujasis Deli).
Pirmajame pasauliniame kare dalyvavo apie milijonas Indijos kareivių, svarus buvo ir Indijos materialinis indėlis (daugiau nei 220 mln. svarų st.). Todėl po karo svaradžo reikalavimai sustiprėjo. 1919 m. valdymo reforma nepatenkino indų vadų, didelį pasipiktinimą sukėlė taikaus protesto mitingo sušaudymas Amritsare 1919 balandžio 13 (apie 400 žuvusių). Judėjimas už nepriklausomybę įgijo masinį pobūdį, vadovaujant M. K. Gandhi. Susiedamas religiją ir politiką, apeliuodamas į religinius jausmus ir tradicinius simbolius (ahimsa, dharma, satja) bei naudodamas taikaus nebendradarbiavimo (non-violent non-cooperation) taktiką, jis sugebėjo įtraukti į savo kampanijas milijonus žmonių. Jo veikla (1920, 1930 m. masinės kampanijos) suteikė indų nacionalizmui ryškų religinį atspalvį, tuo susilpnindama sekuliarinio nacionalizmo srovę (Dž. Nehru, socialistai) ir dar labiau sustiprindama musulmonų įtarumą. Pastarųjų lyderiai 1930–1933 m. suformulavo reikalavimą sukurti atskirą musulmonų valstybę – Pakistaną.
Po serijos apvaliojo stalo konferencijų su Indijos politikais, Britanijos parlamentas 1935 m. priėmė Indijos valdymo Aktą, kuriuo buvo numatyta federacinė sistema, apjungianti provincijas ir kunigaikštystes, ir komunalinio atstovavimo principas (rezervuojamos vietos religinėms mažumoms, neliečiamosioms kastoms, moterims, verslininkams, profsąjungoms ir kt.). Kunigaikščiams atsisakius prisijungti, reforma apsiribojo Britaniškąja Indija. INC laimėjo rinkimus į legislatūras daugumoje provincijų ir suformavo savo vyriausybes, kurios veikė iki Antrojo pasaulinio karo pradžios. ML nė vienoje provincijoje negavo daugumos, tačiau ir už INC balsavo nedaug musulmonų.
Antras pasaulinis karas ir Nepriklausomybė
miniatiūra|Bengalijos badas 1943 m. Trečią dieną po Antrojo pasaulinio karo pradžios Indijos vicekaralius, nepasitaręs su indų politikais, paskelbė, kad Indija įstojo į karą prieš Vokietiją. Protestuodama prieš šį vienašališką sprendimą ir Britanijos valdžios nenorą aiškiai pasisakyti apie Indijos statusą po karo, Kongreso vadovybė 1939 m. gruodį atstatydino savo vyriausybes provincijose, o 1940 spalį M. K. Gandhi ir kiti kongresistai pradėjo kampaniją prieš Indijos dalyvavimą kare. Kolonijinė administracija įkalino INC vadovus ir apie 20 tūkst. aktyvistų. 1943 m. Bengalijoje (dab. Bangladešas ir Rytų Indija) kilo badas. Nuo jo mirė 2–3 mln. žmonių iš 60 mln. gyventojų.
Kilus Japonijos ir Indijos nacionalinės armijos, sudarytos iš Singapūre paimtų 40 tūkst. indų belaisvių, ofenzyvos iš rytų pavojui, Britanijos vyriausybė 1942 m. kovą pažadėjo Indijai dominijos statusą, paliekant provincijoms teisę pasitraukti iš jos – ta buvo akivaizdi nuolaida ML reikalavimui. INC vadovai atmetė pasiūlymą ir, motyvuodami tuo, kad britų buvimas gali išprovokuoti Japoniją pulti Indiją, paskelbė kampaniją „Palikite Indiją“ (Quit India). Nelaukdama kampanijos pradžios, kolonijinė valdžia vėl pasodino į kalėjimą INC vadovus ir apie 60 tūkst. narių.
Susidariusi situacija buvo palanki ML. Jos vadovas M. A. Jinnah lojaliai bendradarbiavo su kolonijine administracija. 1940 kovą ML sesija Lahore priėmė rezoliuciją, reikalaujančią ateityje įkurti nepriklausomą musulmonų valstybę.
Ahmed Saad Osman
Ahmedas Saadas Sulemanas Osmanas (g. 1979 m. rugpjūčio 7 d.) – Libijos futbolininkas, puolėjas.
Indijos istorija
Antras pasaulinis karas ir Nepriklausomybė
Karo metu reikšmingiausieji procesai buvo spartus Indijos pramonės vystymasis ir, kadangi kongresistai buvo kalėjimuose, ML įtakos stiprėjimas. Pasibaigus karui Britanijos leiboristų vyriausybė paskelbė pasitrauksianti iš Indijos, kai tik bus sureguliuotas indusų ir musulmonų konfliktas. Tačiau konfesinė poliarizacija gilėjo: 1945/1946 m. žiemą vykusiuose rinkimuose į Centrinę ir provincijų legislatūras, ML laimėjo beveik visas musulmonams rezervuotas vietas. Sustiprėjus nesutarimams su INC, ML lyderis M. A. Jinnah atmetė federacijos planą ir pakvietė „musulmonų tautą“ pradėti „tiesioginius veiksmus“. Hindų ir musulmonų žudynės (ypač Kolkatoje) įgavo pilietinio karo mastą. Vicekaralius lordas Mountbattenas atsisakė planų tęsti beprasmiškas derybas ir, INC vadovų sutikimu, priėmė ML reikalavimą padalinti Indiją (taip pat Pandžabo ir Bengalijos provincijas) į dvi nepriklausomas valstybes.
Ahmed Saad Osman
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjo gintinėje. Rungtyniavo Libijos klubuose (Al Ahli Tripolis), bet prasidėjus Libijos pilietiniam karui,
Vėliau persikėlė į Tunisą ir tapo „Club Africain“ nariu.
Ahmedas Saadas Osmanas Libijos rinktinėje debiutavo 2001 m. ir tapo vienu svarbiausių jos puolėjų.
Indijos istorija
Nepriklausomybė
Britanijos parlamentas 1947 m. liepą priėmė Indijos nepriklausomybės aktą, įsigaliosiantį vidurnaktį 08 14-15: tokiu būdu sudaryta galimybė Indijos nepriklausomybės diena laikyti rugpjūčio 15 d., o Pakistano – rugpjūčio 14 d.
Skubiai sukurtos komisijos užsiėmė sienų demarkacija Pandžabo ir Bengalo provincijose. Paskelbus sienas, daugiau nei 10 mln. hinduistų, musulmonų ir sikhų, gelbėdamiesi nuo pogromų, tapo pabėgėliais, apie 1 mln. žuvo.
Pasiekus nepriklausomybę, reikėjo skubiai spręsti sunkias problemas. Antroji pagal gyventojų skaičių valstybė (383 mln. gyv.) buvo skurdi agrarinė šalis, sulipdyta iš vienetų, labai skirtingų politiniu, ekonominiu, socialiniu ir kultūriniu atžvilgiu. Tačiau lyginant su daugeliu kitų pokolonijinių (vėliau – ir pokomunistinių) valstybių, Indija turėjo reikšmingą privalumą. Ilgoje, dešimtmečius trukusioje kovoje už nepriklausomybę susiformavo ir subrendo autoritetingas politinis elitas. Žymesnieji politiniai lyderiai buvo išsilavinę žmonės, pasišventę kovai už laisvę, ilgus metus praleidę kalėjimuose. Idealizmo, pasiaukojimo, kompetencijos ir politinės patirties derinys, taip pat sugebėjimas dirbti kartu (INC iš tikro buvo fronto pobūdžio masinis judėjimas), vadovaujantis šalies, o ne siaurais grupiniais ar asmeniniais interesais, buvo garantija, kad Indijos politinis elitas sugebės efektyviai valdyti šalį ir spręsti jos problemas. Džavaharlalas Nehru, iki pat mirties 1964 m. buvęs Indijos vyriausybės vadovu, buvo vienu autoritetingiausių XX a. politinių veikėjų pasaulyje.
Pirmoji problema, kurią teko spręsti Indijai buvo teritorinio vientisumo klausimas. Sukūrus atskirą Pakistano valstybę, Indija tapo labiau homogeniška konfesiniu ir kultūriniu atžvilgiu, tačiau rimta problema buvo kunigaikštysčių integracija. Centrinei vyriausybei spaudžiant, daugumas hinduistų kunigaikščių pasirašė prisijungimo prie Indijos sutartis, išsaugodami tam tikras privilegijas (kurios vėliau buvo anuliuotos). Didžiausios kunigaikštystės Haiderabado (18 mln. gyv., daugiausia hinduistai) nizamas mėgino išsaugoti nepriklausomybę, tačiau po bevaisių derybų 1948 m. rugsėjį į kunigaikštystę buvo įvesta Indijos kariuomenė. Kašmyre situacija buvo priešinga: daugumą hinduistų maharadžos pavaldinių buvo musulmonai. Maharadža siekė nepriklausomybės, tačiau kai įsiveržusios iš Pakistano musulmonų gentys užėmė beveik pusę kunigaikštystės teritorijos, jam beliko prisijungti prie Indijos. Kilęs karas tarp Indijos ir Pakistano 1949 m. baigėsi faktišku, tačiau abiejų pusių nepripažintu Kašmyro padalinimu. Kašmyras tapo vienintele valstija Indijoje, kurios daugumą gyventojų sudaro musulmonai ir kuri turi platesnę autonomiją (taip pat savo konstituciją).
Kunigaikštysčių prijungimas neišsprendė etnopolitinių šalies problemų. Daugumos provincijų ir kunigaikštysčių etninė sudėtis buvo marga, ir atvirkščiai, daugelio tautų teritorija buvo skirtingų provincijų sudėtyje. INC dar 1920 m. buvo įsipareigojęs sukurti lingvistines provincijas, t. y. tautines valstijas. Atkūrus nepriklausomybę, etniniai elitai pradėjo aktyviai reikalauti teritorinės reorganizacijos. Dėl neišvengiamų neramumų ir nesuderinamų reikalavimų vyriausybė siekė atidėti reformą. Tačiau 1953 m. teko padaryti nuolaidą andhrams, reikalavusiems sukurti atskirą valstiją, sujungiant Haiderabado kunigaikštystę ir dalį Madraso provincijos, nes prasidėjo masinis bruzdėjimas, kai mirė bado streiką paskelbęs judėjimo lyderis. Po Andhros precedento įsteigta Valstijų reorganizavimo komisija nuodugniai ištyrė etninių grupių reikalavimus ir jų pagrindu 1956 m. įvykdyta pirmoji reorganizacija. Kunigaikštysčių neliko, šalis buvo padalinta į 16 valstijų ir centrui pavaldžias sąjungines teritorijas. Vėliau, valstijų skaičius išaugo iki 28, padalijus Bombėjaus ir Pandžabo provincijas, bei suteikus valstijos statusą kai kurioms sąjunginėms teritorijoms ir mažoms tautoms, ginkluotos kovos būdu siekusioms nepriklausomybės (naga, mizo) arba taikiai reikalavusioms autonomijos. Būgštavimai, kad nuolaidos tautiniams judėjimams sugriaus Indijos vienybę, nepasiteisino – atvirkščiai, autonomijos privalumai ir vietinių politinių elitų įjungimas į politinę sistemą sustiprino integracinius procesus.
Panašiai buvo padarytos nuolaidos, sprendžiant kalbos klausimą. Konstitucijoje buvo numatyta, kad nuo 1965 m. oficialia šalies kalba bus hindi (valstijose – ten gyvenančių tautų kalbos), tačiau dėl stipraus pasipriešinimo, ypač pietinėse valstijose, faktiškai pagrindine oficialia kalba lieka anglų kalba.
Atgavus nepriklausomybę, Indija buvo viena skurdžiausių šalių. Dž. Nehru turėjo socialistinių požiūrių ir teikė didelę reikšmę valstybės vaidmeniui ekonomikoje. Buvo įkurta Planavimo komisija, kuriai vadovavo pats premjeras ir nuo 1952 m. vykdomi 5-metiniai planai. Pagrindinis jų tikslas buvo vystyti tas ūkio šakas, kurios buvo sunkiai įveikiamos arba nepatrauklios privačiam kapitalui: infrastruktūrą, irigacinius projektus, energetiką, metalurgiją. Neprisijungimo politikos dėka Indija gavo maždaug vienodą ekonominę pagalbą iš abiejų blokų. Nors griežta licencijavimo ir užsienio prekybos kontrolė kliudė sparčiai pramonės plėtrai, pagal jos apimtį Indija 1965 m. įėjo į dešimtuką industrinių valstybių. Indijoje gana sparčiai formavosi vidurinė klasė, tačiau didžioji dauguma gyventojų, ypač kaimuose, buvo mažažemiai arba nuomininkai ir gyveno labai skurdžiai. Dėl žemvaldžių pasipriešinimo, agrarinė reforma vyko sunkiai. Žemės ūkio produktyvumas labai išaugo „žaliosios revoliucijos“ eigoje, kada pradėtos auginti naujai išvestos kviečių ir ryžių veislės.
Tapusi nepriklausoma, Indija aktyviai reiškėsi tarptautinėje arenoje. Jos vyriausybė mėgino tarpininkauti tarp JAV ir Sovietų Sąjungos Korėjos kare (1950-03), po Bandungo konferencijos (1955) buvo pripažinta neprisijungimo judėjimo lyderė. Tačiau Nehru nepavyko sureguliuoti Kašmyro klausimo ir išvengti ginkluoto pasienio konflikto su Kinija (1962) dėl dviejų negyvenamų ruožų į rytus nuo Kašmyro ir Arunačal Pradešo. Konfliktas atskleidė Indijos karinį silpnumą, ir jos vyriausybė ėmėsi kariuomenės ir ginkluotės modernizacijos. Savo ruožtu tai sukėlė Pakistano nuogąstavimą, ir 1965 m. rudenį, kada premjeru buvo Lal Bahadur Shastri, tarp dviejų šalių įvyko trumpas karas. Tarpininkaujant SSRS 1966 sausio mėn. Taškente buvo pasirašytos paliaubos, po kurių premjeras staigiai mirė.
Premjere buvo išrinkta Nehru duktė Indira Gandhi, kuri tuo metu buvo INC pirmininkė ir parlamento deputatė nuo 1955 m. Nors 1967 m. rinkimai buvo nesėkmingi Kongresui (partija neteko absoliučios daugumos parlamente, o daugelyje valstijų užleido valdžią kitoms partijoms), Indira Gandhi pamažu įgijo autoritetą. Privačių bankų nacionalizavimas, pensijų buvusiems kunigaikščiams nutraukimas ir „Skurdo įveikimo“ (Gharibi hatao) programa užtikrino pergalę 1971 m. parlamento rinkimuose. Indiros Gandhi autoritetas ir populiarumas dar labiau išaugo, kai Indijos karinės intervencijos dėka Rytų Pakistanas tapo nepriklausoma valstybe Bangladešu. (Tiesa, Indija išvengė JTO ST pasmerkimo, pasirašiusi Draugystės ir bendradarbiavimo sutartį su SSRS ir tuo užsitikrinusi sovietinio atstovo veto, Saugumo Taryboje balsuojant dėl Indiją smerkiančios rezoliucijos) miniatiūra|[[Raudonasis fortas 1972 m.]] 1973 m. energetinė krizė ir keleri nederlingi metai labai sukomplikavo Indijos ekonominę padėtį, o kartu ir politinę situaciją. Branduolinio užtaiso išbandymas 1974 m. negalėjo pristabdyti nepasitenkinimo, kilusio dėl pablogėjusios ekonominės padėties ir infliacijos. Nemaža visuomenės dalis palaikė populiaraus socialistų lyderis Jayaprakasho Narayano „totalinės revoliucijos“ šūkius, o provincijos teismas priėmė nuosprendį, kad I. Gandhi išrinkimas į parlamentą neteisėtas, nes rinkimų kampanijos metu pasinaudota tarnybine padėtimi.
Indiros Gandhi atsakymas aiškiai peržengė demokratines normas: 1975 m. birželį paskelbta ypatingoji padėtis, opozicijos lyderiai areštuoti, įvesta spaudos cenzūra. Griežtų priemonių dėka ir įgyvendinant „20 punktų programą“ pavyko stabilizuoti padėtį šalyje. Forsuotai buvo vykdoma šeimos planavimo (t. y. gimstamumo mažinimo) programa – neretai net prievartinės sterilizacijos būdu. Visoje šalyje buvo išklijuoti Indijos premjerės portretai su užrašu: „Indira yra Indija, Indija yra Indira“. Šalia premjerės labai įtakingu veikėju tapo jos jaunesnysis sūnus Sanjay Gandhi. Autoritarinio pobūdžio nuostatos 1976 m. buvo įteisintos, parlamentui priėmus 42-ją konstitucijos pataisą. Ministrės pirmininkės ryžtingumas pasireiškė ir užsienio politikoje: imitavus liaudies nepasitenkinimą, buvo aneksuota Sikimo kunigaikštystė, nuo britų laikų turėjusi protektorato statusą.
Skirtingai nei dauguma pokolonijinių valstybių, Indija vis tik nepasuko link autoritarizmo. 1977 m. įvyko rinkimai į parlamentą, kuriuos INC pirmą kartą pralaimėjo. Vyriausybę suformavo opozicijos paskubomis sulipdyta partija Janata (JP, Liaudies partija). Ministru pirmininku buvo išrinktas senas kongresistas, buvęs Nehru bendražygis Morarji Desai (1896–1995).
Janata vyriausybė dėl vidinių konfliktų po poros metų žlugo, rinkimus laimėjo Indiros Gandhi partija INC (I) (taip pavadinta po Kongreso skilimo). Didžiausia problema tuo laikotarpiu tapo regioniniai judėjimai: Asame vyko arši kampanija prieš imigrantus iš Bangladešo, Pandžabe ekstremistinės ir teroristinės grupuotės siekė nepriklausomos sikhų valstybės – Khalistano įkūrimo. 1984 m. birželį kariuomenė užėmė svarbiausiąją sikhų šventovę Amritsare, apie 1000 ekstremistų žuvo. Praėjus keliems mėnesiams, spalio 31 d. Indirą Gandhi sušaudė sikhai iš jos asmeninės apsaugos.
Kongreso pirmininku buvo išrinktas velionės vyresnysis sūnus Rajiv Gandhi (jaunesnysis žuvo lėktuvo katastrofoje 1980 m.). INC(I) 1984 gruodį vykusiuose rinkimuose laimėjo beprecedentę pergalę (2/3 vietų) rinkimus. Tačiau tai jau nebuvo grįžimas prie sistemos, kurioje dominuoja viena partija, nes per nepriklausomybės laikotarpį INC keletą kartų skilo ir partija neteko fronto bruožų. R. Gandhi pavyko sureguliuoti Asamo krizę, tačiau sutartis su sikhų lyderiu nieko nedavė, nes pastarasis buvo netrukus nužudytas. Šri Lankos vyriausybės prašymu Indijos kariniai daliniai įsivėlė į etninį konfliktą šioje šalyje. Valdančioji partija pralaimėjo 1989 m. rinkimus, tačiau sudarytos koalicinės vyriausybės buvo nepatvarios. Tamilų savižudei teroristei nužudžius R. Gandhį 1991 m. INC(I) pavyko laimėti neeilinius rinkimus ir išbūti valdžioje visą kadenciją. Vis labiau tolstant nuo deklaruojamų socialistinių idealų, buvo liberalizuota ekonominė politika, ir užtikrintas greitas augimas. Konfliktai tarp hinduistų ir musulmonų, separatistiniai judėjimai Kašmyre ir Asame, korupciniai skandalai buvo problemos, kurios paskutiniame XX a. dešimtmetyje lėmė politinio proceso Indijoje zigzagus. Stiprėjant hinduistų nacionalizmui, populiari darėsi Bharatiya Janata Party (BJP) – partija, kuri nuo septintojo dešimtmečio buvo asocijuojama su religiniu šovinizmu. 1996 m rinkimuose ji gavo daugiausia balsų ir suformavo vyriausybę, tačiau po poros savaičių neteko daugumos. Neeilinius 1998 ir 1999 m. rinkimus laimėjo BJP vadovaujama koalicija, o partijos lyderis A. B. Vajpayee užėmė ministro pirmininko postą.
Per nepriklausomybės laikotarpį Indijos vaidmuo pasaulyje ir Pietų Azijos regione labai išaugo. Tai komplikuoja jos santykius su kaimyninėmis šalimis, su kuriomis ji turi neišspręstų teritorinių problemų. Dėka pragmatiškos Kinijos vadovų politikos, santykiai tarp dviejų valstybių yra konstruktyvūs, 1993 pasirašyta sutartis dėl faktinės sienos. Žymiai sudėtingiau dėl Kašmyro problemos jie vystosi su Pakistanu. 1998 m. abi šalys atliko po seriją branduolinio išbandymų, o Kašmyre 1999–2000 m vėl įvyko ginkluoti susidūrimai tarp Indijos ir Pakistano dalinių.
Dabartis
Indija pagal bendro vidaus produkto apimtį (skaičiuojant pagal perkamosios galios paritetą) užima 4-ją vietą pasaulyje (po JAV, Kinijos ir Japonijos), apsirūpina grūdais, plienu, pirmauja pasaulyje pagaminamų kino filmų skaičiumi. Indija turi išvystytą aukštojo mokslo sistemą, informatikos, medicinos ir kitų sričių specialistai sėkmingai konkuruoja pasaulinėje darbo rinkoje. Daugelio politologų nuomone, nežiūrint chroniškų besivystančios šalies problemų, XXI a. Indija iš tikro gali užimti deramą vietą tarp didžiųjų pasaulio valstybių.
Mielinė tešla
Mielinė tešla – tešla iš miltų, vandens ir mielių, skirta kildinimui. Į tokią tešlą deda ir kitokių ingredientų – valgomosios druskos, cukraus, pieno, riebalų, vaisių ir kt.
Užmaišyta mielinė tešla kildinama – gana ilgai laikoma, kad joje esančios mielės imtų daugintis ir purinti tešlą.
Mielinės tešlos gaminiai:
Jaučiūnai
Jaučiūnai – kaimas pietinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 6 km į pietryčius nuo Eglynlaukio.
Antanas Dulinskas
Biografija
1955 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos–filologijos fakultetą. Mokydamasis pradėjo dirbti spaudoje. 1951–1957 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas, 1957–1963 m. – žurnalo „Genys“ vyriausiasis redaktorius. Nuo 1964 m. dirbo laikraščių „Sovetskaja Litva“, „Ekrano naujienos“, „Vakarinės naujienos“, žurnalo „Kooperatininkas“ redakcijose. 1981 m. Šilalės rajono laikraščio „Artojas“ redaktoriaus pavaduotojas. Rašė literatūros, kultūros, jaunimo gyvenimo temomis.
Cianas
Cianas reiškia:
Sokokės katė
thumb|270px|right|Sokokės katė Sokokės katė – trumpaplaukių kačių veislė. Šios katės gana retos, kaip atskira veislė pripažinta palyginti neseniai.
Istorija
Šios katės kilusios iš Sokokės miško Kenijoje. Tai nemažas, izoliuotas masyvas, todėl jame gyvena daug neįprastų gyvūnų rūšių. Yra žinoma, jog XXa. netoli šio miško gyveno britų pora, kuri pastebėjo neįprastas laukines kates. Jos skyrėsi nuo Didžiojoje Britanijoje auginamų kačių, nes išvaizda priminė mažyčius gepardus: jų kojos ir kūnas buvo ilgesni, ausys ir akys labai didelės.
Vėliau dvi Sokokės katės buvo nuvežtos į Daniją, kur pradėta rūpintis naujos veislės pripažinimu. Ir šiandien veislininkai atsiveža šių kačių tiesiai iš Kenijos.
1983 m. veislė buvo preliminariai pripažinta, jai suteiktas Afrikos trumpaplaukės pavadinimas. 1992 m. veislė galutinai pripažinta ir pavadinta dabartiniu vardu – Sokokės katės.
Charakteris
Tai judrios, protingos ir žaismingos katės. Nebijo lietaus. Puikiai plaukioja, gaudo žuvį. Mėgsta bendrauti, gerai jaučiasi su žmonėmis ir šunimis. Gali gyventi kambaryje, tačiau geriau jaučiasi sode.
Fizinės savybės
Sokokės katės – vidutinio dydžio. Kūnas raumeningas, lankstus, krūtinė plati. Kojos ilgos ir lieknos, letenos ovalios. Uodega vidutini ilgio, smaili. Stambių kaulų, todėl šios katės gana sunkios.
Galva gana nedidelė, nosis tiesi, smakras tvirtas. Ausys vidutinio dydžio, apskritais galiukais, aukštai ant viršugalvio. Akys migdolo arba elipsės formos.
2ch
thumb|256px|2ch [[Shift-JIS menas]] 2ch (2<font lang=„ja“>ちゃんねる, tariamas kaip „ny - čian'neru“) – didžiausias Japonijoje ir vienas didžiausių pasaulio internetinių diskusijų forumų. Jį 1999 metais įkūrė Hiroyuki Nishimura (Hiroyuki Nishimura, žinomas kaip tiesiog „Hiroyuki“ (ひろゆき)). 2001 metais lankytojų skaičius pasiekė 10 milijonų kasdien, jis daro ženklią įtaką Japonijos visuomenei, kartu su tradicinėmis žiniasklaidos priemonėmis, tokiomis kaip televizija, radijas ar laikraščiai.
Apžvalga
Hirojuki Nišimura iki šiol tebėra oficialus 2ch savininkas, tačiau 2ch daugiausiai tvarkomas savanorių grupės, sudarytos iš 2ch lankytojų. Pats 2ch yra nekomercinis, ir išsilaiko iš reklamos bei puslapių talpinimo kompanijos paramos.
Skelbimų („postų“) skaičius vienoje gijoje ribojamas iki 1000, tada gija turi būti atnaujinta.
Justinava (Panevėžys)
Justinava – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 12 km į pietvakarius nuo Raguvos.
Deneris
Deneris  – miestas ir kvartalas Sent Lusijoje, rytinėje salos pakrantėje, prie Atlanto vandenyno. 12,5 tūkst. gyventojų. Žvejyba, tropinių vaisių auginimas, turizmas. Keli kilometrai į pietus nuo miesto yra Fregatų sala, kurioje įkurtas rezervatas.
FK Astana (2009)
Istorija
Nuo 2009 m. klubas vadinosi Astanos „Lokomotiv“, o 2011 m. pervadintas Astanos futbolo klubu.
2014 m. tapo šalies čempionais. Šį pasiekimą pakartojo ir 2015, 2016, 2017, 2018 bei 2019 m.
Pasiekimai
20px Kazachstano čempionatas
15px Taurė
Supertaurė
Stadionas
Astana Arena  – futbolo stadionas Astanos mieste (Kazachstane). Talpina 30 tūkst. žiūrovų.
thumb|center|550px|Klubo namų stadionas – [[Astana Arena.]]
Pievagrybis
Pievagrybis – pievagrybinių (agaricaceae) šeimos grybų gentis.
Grybai išaugina įvairaus dydžio vaisiakūnius, kurie yra balti, pilki, gelsvi ar rausvai rudi. Trama mėsinga, balta, kai kurių rūšių paspaudus pakeičia spalvą į geltoną arba rausvą. Lakšteliai laisvi, nuo subrendusių sporų nusidažo tamsiai ruda spalva.
Daugumos rūšių pievagrybiai yra valgomi.
Krūminis
Krūminis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Krūminienė (ištekėjusi moteris) ir Krūminytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Estija Eurovizijoje
thumb||right|200px|[[Silvi Vrait 1994 m.]] thumb||right|200px|[[Neiokõsõ 2004 m.]] thumb||right|200px||[[Sandra Oxenryd 2006 m.]] thumb||right|200px|[[Gerli Padar 2007 m.]] thumb||right|200px||[[Kreisiraadio 2008 m.]] thumb|right|200px|[[Birgit Õigemeel 2013 m.]] thumb|right|200px|[[Tatjana Michailova|Tanja 2014 m.]] thumb|right|200px|[[Elina Born ir Stig Rästa 2015 m.]] thumb|right|200px|[[Elina Nechayeva 2018 m.]] thumb|right|200px|[[Victor Crone 2019 m.]]
Estija Eurovizijos dainų konkurse dalyvavo 26 kartus, pirmą kartą dalyvavo 1994 m. Nors buvo išrinkta atstovė ir 1993 metų konkursui, tačiau neperėjo kvalifikacinio etapo.
Debiutas 1994 m. konkurse nebuvo sėkmingas, užėmė priešpaskutinę vietą. Dėl žemų rezultatų šalis neteko teisės dalyvauti 1995 m. konkurse. Po metų pertraukos, 1996 metais, šaliai atstovavo Maarja-Liis Ilus ir Ivo Linna su daina „Kaelakee hääl“, kuri su 94 taškais užėmė 5 vietą. Tai buvo pirmas kartas, kai buvusi TSRS šalis pateko į penketuką. Be to, Estija yra sėkmingiausia Baltijos šalis „Eurovizijoje“. Estija yra pirmoji buvusi TSRS šalis, laimėjusi konkursą ir antroji Rytų Europos šalis, po Jugoslavijos.
Istorija
Estijai sėkmingiausias laikotarpis buvo 1996–2002 m., tik kartą nepavyko patekti į dešimtuką (1998 metais, kai užėmė 12 vietą). Pirmoji šalies pergalė buvo 2001 metais, kai Tanel Padar ir Dave Benton, kartu su grupe 2XL atlikę dainą „Everybody“, surinko 198 taškus. Šitaip Estija tapo pirmąja buvusios TSRS šalimi, kuri laimėjo konkursą ir antroji šalis Rytų Europoje po Jugoslavijos. 2002 m. konkursas vyko Estijos sostinėje Taline.
Nuo 2004 iki 2008 m. Estijai nepavyko patekti į finalą, daugiausia dėl prastų rezultatų. Per tą laikotarpį šios šalies geriausias rezultatas buvo 12-oji vieta 2004 m. pusfinalyje, kuriame atstovavo grupė Neiokõsõ su daina „Tii“. Dainą atliko veru kalba, pietų estų tarme.
Nepaisant to, kad dėl Pietų Osetijos karo Estija gali pasitraukti iš 2009 m. konkurso, kuris vyko Rusijos sostinėje Maskvoje, transliuotojas Eesti Rahvusringhääling (ERR) patvirtino, kad, atsižvelgiant į visuomenės poreikius, Estija siųs atstovą į konkursą. Nacionalinio finalo Eesti Laul nugalėtoja tapo merginų grupė „Urban Symphony“ su daina „Rändajad“. Superfinalo etape, kuriame nugalėtoją sprendė tik žiūrovų balsai, „Urban Symphony“ surinko 82 % balsų.
2009 m. konkurso antrajame pusfinalyje atstovės užėmė trečią vietą (surinko 115 taškų) ir pirmą kartą nuo 2003 metų šalis pateko į finalą. Finale „Urban Symphony“ surinko 129 taškus (10 taškų gavo iš Lietuvos), kurie leido užimti 6 vietą tarp 25 dalyvių.
2010 m. šalies atstovai grupė „Malcolm Lincoln“ pusfinalyje užėmė 14 vietą ir į finalą nepateko.
2011 metais Estijai atstovauja Getter Jaani su daina „Rockefeller Street“. Prieš „Euroviziją“, ji buvo viena pretendenčių nugalėti konkursą. Sėkmingai įveikusi pusfinalį, atlikėja finale užėmė 24 vietą, tai blogiausias finalo rezultatas nuo 1994 m.
2012 metais, Estijai atstovavęs Ott Lepland įveikė konkurso pusfinalį su daina „Kuula“, užimdamas 4 vietą antrajame pusfinalyje. Finale jis pasiekė 1999 m. ir 2009 m. Estijos rezultatą, užimant šeštą vietą.
Hestija
thumb|left|125px|Hestija Hestija graikų mitologijoje – šeimos židinio deivė. Skaisčioji Hestija taip pat yra širdies deivė, kuriai pirmiausia pasiūlydavo aukas per kiekvieną aukojimą namuose, ji neturėjo viešo kulto. Hestija yra vyriausia Krono ir Rėjos dukra. Jos broliai ir seserys: Dzeusas, Hadas, Hera, Poseidonas, Demetra. Seniau buvusi viena iš dvylikos Olimpo dievų, ji užleido vietą Dionisui. Taip pat ji prižiūri šventąją ugnį Olimpo kalne. Jos altoriai yra kiekvienos šeimos širdis. Hestijos vardas reiškia: „namai ir širdis“ (namai ir jų gyventojai). Hestija simbolizuoja sąjungą tarp kolonijinių ir metropolinių miestų. Po jos gimimo, Kronas prarijo Hestiją ir jos brolius bei seseris išskyrus Dzeusą. Užaugęs Dzeusas, patartas žmonos Metidės, davė Kronui išgerti stebuklingo gėrimo, ir šis visus vaikus atrijo atgal. Dzeusas pakvietė visus savo brolius ir seseris, kiklopus, hekatonkheirus, gigantus, į kovą su titanais. Per dešimt metų titanai buvo nugalėti ir sumesti į Tartarą, kur juos saugojo šimtarankiai. Taip baigėsi titanų ir prasidėjo Olimpo dievų valdymas.
Romėnų mitologijoje jos atitikmuo – deivė Vesta, kuri visą laiką degančia širdimi susiedavo romėnus, taip sukurdama bendros šeimos vaizdą.
Under the Sign of the Black Mark
Daina „Woman of Dark Desires“ yra apie grafienę Erzsébet Báthory, pagal kurią pavadinta grupė. Ši daina yra viena iš populiariausių pirmųjų grupės albumų dainų.
Kauno Martyno Mažvydo progimnazija
Kauno Martyno Mažvydo progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Šiaurės pr. 55, vykdanti pradinio, pagrindinio (I dalis) ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190138176. Steigėjas Kauno miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Kauno miesto Liaudies deputatų tarybos vykdomojo komiteto sprendimu 1978 m. rugsėjo 1 d. atidaryta Kauno 38-oji vidurinė mokykla, antroji mikrorajono vidurinė mokykla. Sukomplektuotos 25 1-9 klasės su 635 mokiniais, 39 pedagogais ir 15 techninio personalo darbuotojų. Mikrorajone sparčiai vyko statybos, gausėjo gyventojų skaičius. 1985 m. mokinių skaičius išaugo iki 1662 mokinių, mokykla dirbo dviem pamainomis.
Kintant demografinei situacijai, atsidarius 41-ajai ir 48-ajai vidurinėms mokykloms, mokinių skaičius sumažėjo iki 931, o vėliau, darželių patalpose įsikūrus pradinėms mokykloms, iki 768. 1999 m. įvestas visuotinis profilinis mokymas nuo 11-osios klasės: humanitarinis su socialinių mokslų ir šiuolaikinių kalbų pakopomis ir realinis su gamtos ir tiksliųjų mokslų pakopomis. 2001 m. reformai palietus mokyklą, mokinių skaičius sumažėjo iki 668. 2002 m. pavasarį išleista pirmoji profilinio mokymo abiturientų laida. 2005 m. rugpjūčio 30 d. prijungta Kauno Muravos pradinė mokykla. 2012 m. rugsėjo 1 d. Kauno Martyno Mažvydo vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę. 2017 m. pagrindinė mokykla reorganizuota į progimnaziją.
Mokiniai
Per 25 m. mokyklą baigė 1193 mokiniai. Išleistos 22 abiturientų laidos. Išduoti 8 atestatai su aukso medaliu, 13 su sidabro, o nuo 1995 m. mokyklą baigė 15 abiturientų su pagyrimu.