Švedijos_istorija
Kalmaro unijos periodas (1397–1523)
Jarlo Birgerio palikuonys toliau bandė stiprinti monarchijos padėtį. Tačiau XIV a. pradžioje prasidėjo kovos dėl sosto tarp valdančiosios šeimos narių. Tose kovose vėl sustiprėjo aristokratijos pozicijos. 1319 m. po vidaus kovų į sostą buvo pasodintas mažametis Magnusas Eriksonas. Už nepilnametį karalių turėjo valdyti Valstybės taryba, kuri karaliaus vardu 1319 m. patvirtino plačias privilegijas bajorijai, ypač, kad panorėjęs rinkti naujus mokesčius, karalius turi gauti Valstybės tarybos pritarimą. Pilnametystės sulaukęs Magnusas Eriksonas siekė vėl suvaržyti didikų galias, kas vėl sukėlė vidaus karą, kurio metu Magnusas buvo nuverstas nuo sosto, o Švedijos karaliumi buvo išrinktas su Švedijos monarchais besigiminiuojantis vokietis Albrektas Meklenburgietis. Tačiau šis irgi nebuvo suinteresuotas ginti švedų bajorų interesus, siekė išdalinti valstybines žemes savo statytiniams vokiečių didikams. Tai vertė švedus dairytis paramos šį kartą jau prieš Albrekto ir vokiečių įsigalėjimą Švedijoje. Tokią paramą galėjo teikti artimiausių kaimynių Danijos ir Norvegijos valdovai. Juo labiau, kad Danija taip pat buvo patyrusi vokiečių politinės ir ekonominės ekspansijos poveikį, kelis kartus grasinusį jos valstybingumui. 1380 m. Danija ir Novegija susijungė personaline unija, nes karaliumi tapo mažametis Olofas, o regente jo motina Margretė. Nepaisant to, kad Olofas 1387 m. mirė, Margretė išlaikė valdžią. Būtent į ją 1388 m. kreipėsi paramos švedų didikai. 1389 m. Margretės kariuomenė nugalėjo Albrektą Meklenburgietį, faktinė valdžia Švedijoje atiteko Margretei, kurios įsūnis Erikas Pomeranietis buvo greitai pripažintas karaliumi visose trijose karalystėse. 1397 m. birželio 21 d. įvyko iškilminga Eriko Pomeraniečio karūnacija trijų karalysčių karaliumi Švedijai priklausiusiame Kalmaro mieste. Pilnametystės sulaukęs Erikas Pomeranietis nepateisino įmotės vilčių, pradėjo vykdyti avantiūristinę politiką, įsivėlė į karą su Hanza, dėl ko nutrūko prekybiniai ryšiai ir ypač kentėjo Švedijos kalnakasybos rajonai. Taip pat ir kitus Švedijos gyventojus slėgė dideli karo reikmėms tenkinti įvesti mokesčiai. Švedijoje 1434 m. prasidėjo Engelbrekto Engelbrektsono vadovaujamas sukilimas pieš Eriko Pomeraniečio valdžią, nepasitenkinimas Eriku persimetė į Daniją, galiausiai Erikas Pomeranietis buvo nušalintas nuo visų trijų Skandinavijos sostų. Karaliumi buvo išrinktas Eriko sūnėnas Kristupas Bavarietis, valdęs trumpai. 1448 m. mirus Kristupui Švedija išsirinko atskirą karalių Karolį VIII, kuris nesėkmingai siekė ir kitų Skandinavijos valstybių sostų. Karolis VIII greitai buvo nušalintas, bet vėliau dar kelis kartus grįžo valdyti Švedijos. Po jo mirties Švedijoje nebebuvo renkamas atskiras valdovas, tačiau faktinę valdžią perėmė didikų Sture giminės atstovai, skelbiami šalies valdytojais. Danijoje įsitvirtinusios ir formaliai Švedijoje pripažįstamos Oldenburgų dinastijos atstovai siekė perimti ir faktinį valdymą, su kariuomene įsiverždami į Švedijos teritoriją. Švedai tam priešinosi ir jų separatistinės nuotaikos palaipsniui stiprėjo, ypač po 1471 m. laimėto Brunkebergo mūšio prieš Stokholmą bandžiusius užimti danus. Siekdamas galutinai palaužti švedų priešinimąsi Kristijonas II griebėsi žiaurių priemonių. Surengęs Stokholmo apgultį 1520 m. jis buvo įleistas į miestą su neliečiamybės jo gynėjams garantijomis. Kristijonas sulaužė pažadą ir surengė vadinamąją „Stokholmo kruvinąją pirtį“, kada buvo išžudyti praktiškai visi žymesni Švedijos didikai. 1521 m. prasidėjo prieš Kristijono II valdžią nukreiptas sukilimas Švedijoje, kuriam vadovavo Gustavas Vaza. Padedant Liubekui, taip pat Danijoje kilusio maišto prieš Kristijoną II dėka, jam pavyko perimti valdžią Švedijoje. 1523 m. Gustavas Vaza buvo išrinktas Švedijos karaliumi, unija su Danija buvo išardyta galutinai. Gustavas I Vaza davė pradžią naujai Švedijos valdovų dinastijai ir įtvirtino paveldimą monarchiją (1544 m.).