cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beloniškės
Istorija
Stolypino žemės reformos metu kaimas išskirstytas vienkiemiais. 1923 m. buvo 15 ūkių (kiemų) ir 83 gyventojai. Gyveno Baurai, Čėsnos, Černiauskai, Galubickai, Grinkevičiai, Markevičiai, Morkevičiai, Vilkai.
Antrosios sovietinės okupacijos metais kaimo gyventojai buvo priversti įstoti į kolūkį. Priklausė 1947 m. įsteigtam Stalino vardo, nuo 1950 m. – Palomenės kolūkiui.
Apkalta
Apkalta, impičmentas – politinės atsakomybės forma, procesas, kuriuo aukščiausi valstybės pareigūnai gali būti nušalinti nuo užimamų pareigų.
Terminas impeachment atsirado viduramžių Anglijoje. Ten jis reiškė teisinę procedūrą, kurios metu parlamentas už bet kokius nusikaltimus teisia savo narius, taigi vykdo kvazi teisminę funkciją. Ši archajiška procedūra (pirmąkart Anglijos parlamente surengta 1376 m., o paskutinį kartą – 1806 m.) iki šiol formaliai nėra panaikinta, nors 1967 m. Rinktinis parlamentinių privilegijų komitetas rekomendavo tai padaryti, konstatavęs, jog šiuo metu, aplinkybės, kuriose vyko apkalta, yra tokios tolimos dabarties realijoms, kad procedūrą derėtų vertinti kaip atgyvenusią. Ši nuomonė grindžiama tuo, kad jei XVII–XVIII amžiais apkalta neretai buvo politinių oponentų „likvidavimo“ priemonė, tai nūdienos visuomenėje politinių oponentų likimą lemia rinkimai, o nusikaltėlių – baudžiamieji teismai
Lietuva
Pagal Lietuvos Respublikos Konstituciją už nušalinimą apkaltos būdu turi balsuoti ne mažiau, kaip 3/5 visų Seimo narių.
Pagal Lietuvos Respublikos Konstituciją apkaltos proceso tvarka iš užimamų pareigų gali būti pašalinti:
Minėti pareigūnai gali būti nušalinti apkaltos būdu, jei:
Jei valstybės pareigūnas pašalinamas iš pareigų apkaltos būdu dėl to, kad šiurkščiai pažeidė Konstituciją ir sulaužė duotą priesaiką, ateityje jis niekada negali užimti pareigų, reikalaujančių duoti priesaiką.
Pakso byla
Lietuvos ir Europos istorijoje pirmą kartą nuo Prezidento pareigų apkaltos būdu (2004 m. balandžio 6 dieną) buvo nušalintas Rolandas Paksas. Šis apkaltos procesas užtruko beveik 4 mėnesius.
Uriah Heep
Uriah Heep – Jungtinės Karalystės roko grupė, susikūrusi 1969 m. gruodžio mėn., kai įrašų prodiuseris Gerry Bron pakvietė klavišininką Ken Hensley (anksčiau grojusį grupėse „The Gods“ ir „Toe Fat“) prisijungti prie grupės „Spice“, pasirašiusios kontraktą su jo nuosava „Bronze Records“ įrašų kompanija.
Kartais dėl savo melodingų dainų ir jų firminiu ženklu tapusio daugiabalsio pritariančiojo vokalo jie juokais vadinami „sunkiojo metalo The Beach Boys“, nors grupės muzikai įtakos turėjo įvairūs žanrai: progresyvusis rokas, sunkusis rokas, sunkusis metalas, džiazas, o kartais netgi country muzika. Kaip viena iš pirmųjų grupių, sujungusių progresyvųjį roką su metalu, jie laikomi progresyviojo metalo žanro pirmtakais.
Nepaisant milžiniško populiarumo Didžiojoje Britanijoje ir žemyninėje Europoje, „Uriah Heep“ niekada nepavyko reikšmingiau įsiveržti į Amerikos rinką. Išimtis – trys jų hitai: „Easy Livin'“ iš 1972 m. albumo „Demons & Wizards“, „Sweet Lorraine“ iš 1972 m. albumo „The Magician's Birthday“ (patekusio į geriausių albumų dešimtuką Australijoje) ir „Stealin'“ iš 1973 m. albumo „Sweet Freedom“. Grupė 8-ajame praėjusio amžiaus dešimtmetyje išleido keletą komerciškai sėkmingų albumų, įskaitant koncertinį „Uriah Heep Live“ (1973 m.), tačiau 9-ajame dešimtmetyje jų gerbėjų ratas tiek susiaurėjo, kad JAV ir Didžiojoje Britanijoje jie praktiškai tapo kultine grupe. Tačiau „Uriah Heep“ tebeturi daug gerbėjų Vokietijoje, Nyderlanduose, Skandinavijoje, Balkanuose, Japonijoje ir Rusijoje, kur jie vis dar koncertuoja stadionuose.
Dailininkas grafikas Roger Dean sukūrė kelių grupės albumų viršelius. Įdomiausi iš jų – albumų „Demons & Wizards“ (1972 m.), „The Magician's Birthday“ (1972 m.) ir „Sea of Light“ (1994 m.) viršeliai.
Istorija: nuo 1969 iki 1985 m.
Savo debiutiniame albume „Very 'Eavy... Very 'Umble“ (kuris Jungtinėse Amerikos Valstijose buvo išleistas nurodžius tik grupės pavadinimą) grupė pademonstravo sunkų, iš vargonų ir gitarų skambesio kuriamą garsą, kurį vainikavo teatrališkas ir dinamiškas David Byron vokalas, sklandantis virš griausmingo garsų fono, kuriame girdėjosi ir akustinė gitara bei džiazo elementai. Albumo pavadinime panaudotas Dikenso personažo Uriah Heep iš romano Deividas Koperfildas, iš kurio grupė „pasiskolino“ savo pavadinimą, „firminis“ posakis („very 'umble“). Jų antrasis albumas „Salisbury“ su 16 minučių to paties pavadinimo kompozicija, įrašyta su orkestru, buvo artimesnis progresyviojo roko žanrui; šiame albume taip pat įrašyta daina „Lady in Black“. Trečiajame grupės albume „Look at Yourself“, išleistame 1971 m. pabaigoje, buvo singlas „July Morning“. Vėliau grupės sudėtis dažnai keitėsi (per laikotarpį nuo 1969 iki 1980 m. penkis kartus pasikeitė būgnininkai, keturis kartus bosininkai, du kartus vokalistai), dainų tekstuose dažnai buvo naudojamos su fantazijomis susijusios temos, buvo sukurta nemažai ilgų, iš daugelio dalių sudarytų kompozicijų, kurių autorius dažniausiai buvo Hensley, palaipsniui pradėjęs dominuoti grupėje. 1975 m. gruodžio 8 d. savo namuose Norwood Green buvo rastas miręs 27 m. amžiaus iš Naujosios Zelandijos kilęs grupės bosininkas Gary Thain, kuris perdozavo heroino.
1976 m. išėjus vokalistui David Byron (jį pakeitė John Lawton, anksčiau dainavęs vokiečių grupėje „Lucifer's Friend“), „Uriah Heep“ atsisakė su fantazijomis susijusių dainų tekstų bei iš daugelio dalių sudarytų kompozicijų ir grįžo prie tam laikotarpiui būdingo paprastesnio sunkiojo roko skambesio. 1977 m. jiems pavyko su daina „Free Me“ patekti į 40 populiariausių dainų sąrašą Australijoje, o Naujojoje Zelandijoje ji nukeliavo iki pat pirmosios vietos. Tačiau po to, kai įrašant 1980 m. albumą „Conquest“ Lawton buvo pakeistas kitu vokalistu John Sloman ir tą nepalankiai įvertino daugelis gerbėjų, Ken Hensley tų pačių metų rugsėjį nusivylęs paliko grupę prie žlugimo ribos. Gitaristui Mick Box teko po gabalėlį vėl sulipdyti grupę ir atkakliai dirbti pasikvietus naują vokalistą Pete Goalby iš „Trapeze“ grupės. Du pirmieji devintojo dešimtmečio albumai „Abominog“ ir „Head First“ pakeitė grupės skambėjimą ir sukėlė trumpalaikį susidomėjimą „Uriah Heep“ tarp jaunesnių glam metalo žanro gerbėjų.
David Byron mirė nuo epilepsijos priepuolio ir kepenų ligos 1985 m. vasario 28 d., būdamas 38 metų.
Istorija: nuo 1986 m. iki dabar
200px|right|thumb|Mick Box ir Bernie Shaw koncerto Londone metu
„Uriah Heep“ iki šiol rengia koncertinius turus ir leidžia studijinius (rečiau) bei koncertinius (dažniau) albumus. Grupės sudėtis praktiškai nesikeitė nuo 1986 m. iki 2007 m. pradžios: grupės lyderis – veteranas Mick Box, bosininkas Trevor Bolder, būgnininkas Lee „The Bear“ Kerslake bei 1986 m. atėję vokalistas Bernie Shaw ir klavišininkas Phil Lanzon. Uriah Heep koncertinių turų maršrutas paprastai driekiasi per Vokietiją, Nyderlandus, Skandinaviją, Japoniją ir Rusiją, tačiau kasmet jie grįžta su koncertais į Britaniją, kurių kulminacija – lapkričio mėn. Londone rengiama vadinamoji The Magician's Birthday „šventė“. Į šį renginį susirenka grupės gerbėjai iš įvairių šalių, dabartiniai ir buvę grupės nariai, kurie dažnai kaip svečiai pasirodo ir koncerte. Kol kas paskutinė tokia „šventė“ buvo surengta 2004 m.
2001 m. gyvo garso koncerte buvo įrašytas albumas „Acoustically Driven“. Jį įrašant kaip svečiai dalyvavo Ian Anderson (fleita), Kim Chandler, Billie Godfrey ir Emma Robbins (pritariantysis vokalas), Pauline Kirke (violončelė), Liz Chi Yen Liew ir Sarah Chi Liew (smuikai), Saskia Tomkins (altas), Melvin Duffy (Havajų gitara, slide gitara) ir Steafan Hannigan (mušamieji, airiškas dūdmaišis).
Mick Box iki 2005 m. balandžio 5 d. taip pat buvo ir grupės vadybininku, o po to jį pakeitė Simon Porter.
2006 m. gruodžio mėn. grupė pranešė, kad įrašinėja naują albumą, kurio prodiuseris – Mike Paxman iš „Sanctuary Records“. Albumą buvo planuota išleisti 2007 m.
2007 m. pradžioje grupę dėl pablogėjusios sveikatos turėjo palikti būgnininkas Lee Kerslake. 2007 m. kovo mėn. į grupę atėjo naujas būgnininkas Russell Gilbrook, kuris tuojau pat pradėjo dalyvauti naujojo albumo „Wake the Sleeper“ įrašuose. Šis albumas galiausiai išleistas 2008 m. birželio 2 d.
2009 m. spalio mėn. „Uriah Heep“ išleido savo 40-sioms metinėms skirtą albumą „Celebration“, į kurį sudėti nauji studijiniai dvylikos jų geriausiai žinomų kompozicijų įrašai ir dvi naujos dainos. „Ši kolekcija dar kartą parodė, kad Uriah Heep nusipelno didelės pagarbos už jų praeities pasiekimus, bet dar svarbiau yra tai, jog tapo visiškai aišku, kad tai grupė, turinti ne tik garbingą praeitį, bet ir gražią ateitį“, rašė Chris Kee „Powerplay“ žurnalo 2010 m. vasario mėn. numeryje. „Uriah Heep“ 2010 m. liepos 25 d. Londono Viktorijos parke „High Voltage“ festivalyje kartu su buvusiu „Whitesnake“ grupės nariu Micky Moody, grojusiu slide gitara, gyvai atliko visą 1972 m. albumą „Demons and Wizards“.
2011 m. balandžio 15 d. Europoje (2011 m. gegužės 3 d. Šiaurės Amerikoje) „Uriah Heep“ išleido savo 23-jį studijinį albumą „Into the Wild“.
2013 m. gegužės 21 d., sulaukęs 62 metų, mirė grupės bosininkas Trevor Bolder, sirgęs kasos vėžiu.
Velniakampio pušis
left|150px
Velniakampio pušis – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas Vilniaus rajone, Dūkštų sen., Dūkštų kaime, Elniakampio (Velniakampio) kraštovaizdžio draustinyje, 0,3 km  į pietvakarius nuo kelio. Teritorija priklauso Neries regioniniam parkui.
Medis auga Vilniaus miškų urėdijos Dūkštų girininkijoje (15 kv., 4 skl.), mišku apaugusios kalvos pašlaitėje, šalia bevardžio Neries intako. Kelio nuorodomis pušis nepažymėta, auga tankių krūmokšnių apsuptyje.
Išskirtinė pušis paskelbta saugoma, remiantis LR Aplinkos ministerijos 2015 m. sausio 9 d. įsakymu Nr. D1-19.
Sąjūdis (Kaišiadorys)
Sąjūdis – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio laikraštis, leistas nuo 1989 m. rugsėjo mėn. iki 1992 m. Kaišiadoryse.
Mieliūnai (Rokiškis)
Mieliūnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kamajų.
Sąjūdis (Kaišiadorys)
Istorija
Iki 1990 m. ėjo kaip Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kaišiadorių rajono tarybos leidinys. Dažniausiai išeidavo kartą per mėnesį. Tiražas 1989 m. – 3000 egz., 1992 m. – 1200 egz. Išėjo 24 numeriai.
Redagavo redkolegija: Vaclovas Giržadas, Stanislovas Abromavičius ir kt.
Karolis Juozapas Sedlnickis
Karolis Juozapas Sedlnickis (1703 m. birželio 13 d. Opavicoje – 1761 m. sausio 8 d. Konstantinuve) – 1736–1738 m. karaliaus rūmų iždininkas, 1738–1745 m. Palenkės vaivada ir 1745–1761 m. Karūnos didysis iždininkas ir Melniko seniūnas.
Vilkai (reikšmės)
Vilkai yra:
Karolis Juozapas Sedlnickis
Biografija
1725 m. susituokė su Konstancija Branicka. 1730 m. ir 1732 m. buvo seimo narys. 1738 m. gavo Baltojo erelio ordiną. Palenkės gyvenvietėje Vituline turėjo savo rezidenciją.
Grigaliai
Grigaliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Ramygalos, prie Jotainių tvenkinio.
Slavskė
Slavskė – Vakarų Ukrainos Lvovo srities miesto tipo gyvenvietė, įsikūrusi 600 m aukštyje virš jūros lygio Karpatų kalnuose, 130 km į pietvakarius nuo srities centro Lvovo, šalia rajono centro Skolės. Gyvenvietė yra šalia Opiro ir Slavskės upių santakos. Praeinantis geležinkelis sujungia su pasienio srities centru Užgorodu bei Slovakija ir Vengrija. Gyvena apie 6440 žmonių. Žinoma kaip viena iš didesnių Ukrainos kalnų slidinėjimo centrų.
Kalnų slidinėjimas
thumb|left|250px|Slavskės gatvė Slidinėjimo kurortu Slavkė tapo dar XIX a., kai ji buvo Galicijos dalimi. Ypač pagyvėjo gyvenimas 1878 m. atidarius geležinkelio liniją „Stryjus – Mukačevė“, austrams pastačius viešbučių priimti turistus. Po 1918 m. čia pradėti statyti pirmieji kalnų keltuvai, tramplinai. Tarybiniais metais Slavskė buvo vienu pagrindinių TSRS nacionalinių rinktinių pasiruošimo centrų. Pastaruoju metu Slavskė pagal aptarnavimo kokybę, nepaisant paslaugų gausos, su Europos slidinėjimo kurortais nekonkuruoja.
Gyvenvietė įsikūrusi žemai slėnyje, ją supa 1200-1400 m aukščio kalnai. Didelė gyventojų dalis užimta turistų aptarnavimo sferoje. Į Trostiano kalno viršūnę veda apskritus metus veikiantis lynų kelias. Pagrindinės slidinėjimo trasos:
Lomeniai
Lomeniai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Neprėkštos, kairiajame Lomenos (kairysis Neries intakas) krante.
Algirdas Juozas Motuzas
Biografija
1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 2000 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Žemės ūkio enciklopedijos (3 t. 1998–2007 m.) mokslinės redakcinės tarybos pirmininko pavaduotojas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – dirvožemio ekologija ir Lietuvos agronomijos mokslą raida. Paskelbė apie 120 mokslinių ir 280 mokslo populiarinimo straipsnių.
Grumbliai (Šilutė)
Grumbliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Lankupių, šalia Veiviržo ir Minijos santakos.
JAV geografija
thumb|JAV geografinis žemėlapis thumb|
JAV yra Šiaurės Amerikos žemyne tarp Ramiojo ir Atlanto vandenynų. Krantų ilgis siekia 19924 km. Ji susideda iš trijų teritorinių dalių: pagrindinės žemyninės, šiaurinės Aliaskos ir salų.
Atlanto vandenyno pakrantė yra labai žema. Čia yra Atlanto lyguma ir raukšlinių Apalačų aukštumos, kuriuose matomos geologinės deformacijos šiaurės rytuose. Vakarinėje Apalačų kalnų dalyje yra Kordiljerų kalnai. Jie susideda iš Montanos ir Ramiojo vandenyno kalnų. Montanos vakarinėje dalyje yra Uoliniai kalnai 4440 metrų aukščio, o rytuose prerijų plynaukštė. Didžiausia šio kalnuoto regiono upė yra Misūris. Ilgiausia JAV upė yra Misisipė.
Aliaskos centre yra Jukono kalnagūbris, o pietinėje Aliaskos dalyje yra aukščiausias JAV taškas – Makinlio kalnas. Jo aukštis siekia 6194 metrus. Žemiausias taškas yra Mirties slėnyje, Kalifornijoje (86 m žemiau jūros lygio). Didžiausias ežeras yra Aukštutinis ežeras, priklausantis Didžiųjų ežerų sistemai. Iš druskingų ežerų išsiskiria Didysis Druskų ežeras.
Klimatas
JAV klimatas yra labai įvairus: Havajuose ir Floridoje vyrauja tropinis klimatas, Aliaskoje – arktinis, žemyninis – Vidurio lygumoje, aridinis – pietų dykumose. Žemiausias temperatūra būna šiaurėje sausio-vasario mėnesiais. Aukščiausia temperatūra vasarą yra užfikusota Mirties slėnyje – 50 °C.
Niujorko prekių birža
Niujorko prekių birža (, NYMEX) – didžiausia prekybos žaliavų ateities sandoriais birža pasaulyje.
Vienas aktyviausiai prekiaujamų ateities sandorių – WTI naftos sandoriai. Dažniausiai informacinėse sistemose skelbiama artimiausio mėnesio pristatymo WTI naftos ateities sandorių įvykdymo kaina.
Pluoštinė juka
Pluoštinė juka (Yucca filamentosa) – agavinių (Agavaceae) šeimos vaistinis augalas, paplitęs Šiaurės Amerikos rytuose (natūralus arealas nuo Luizianos iki Virdžinijos).
Pluoštinė juka įprastai neturi stiebo, augalo viršutinę dalį sudaro 75 cm ilgį siekiantys melsvai žali, plaušiniai lapai. Anksti vasarą išaugina iki 3 m aukščio stiebą ir sukrauna didelį baltaspalvį žiedyną. Dažnai auginama darželiuose kaip dekoratyvinis augalas. Išvesta keletas veislių.
Mielošiai
Mielošiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Šimonių.
Belgijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Komandų rikiuotė
KFC Lommel klubas iširo po 26 turų.
2002–2003 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Būtingė
Būtingė – gyvenvietė pačioje Palangos miesto savivaldybės šiaurėje, prie sienos su Latvija. Išsidėsčiusi į šiaurę nuo Šventosios. Čia pastatytas Būtingės naftos terminalas. Į rytus nuo Šventosios gyvenvietės, prie kelio stovi Būtingės evangelikų liuteronų bažnyčia (pastatyta 1824 m.). Saugomas Būtingės ąžuolas. Prie bažnyčios įkurta poilsiavietė „Miškas visiems“, miške yra įrengtas takas „Mažiems ir dideliems“ (2 km į šiaurę nuo gyvenvietės).
Etimologija
Vardas gyvenvietei suteiktas nuo jos įkūrėjų Kuršo dvarininkų Buddendick pavardės. Būtingės pavadinimas kilęs iš dvaro Butendiekshof ar Budendiekshof pavadinimo ( – dvaras), nors iš priesagos -ng- galima spėti, kad esąs kuršiškas vietovardis, tik vėliau įgavęs vokiškas lytis.
Istorija
Vietovė ilgą laiką buvo Livonijos, Kuršo dalis. 1507 m. prie trakto Karaliaučius-Ryga, ties perkėla per Šventosios upę (tuometinė Lietuvos-Livonijos siena) įkurtas Būtingės dvaras. Tuomet gyventojai daugiausia vertėsi žemdirbyste ir gintaro apdirbimu. XVII a. pabaigoje Būtingės dvaras tapo valstybiniu, suklestėjo, o pati gyvenvietė nustelbė net Šventąją. Dabar Būtingės dvare yra įsikūręs restoranas „Birutės uostas“.
Lietuvai Būtingė atiteko 1921 m. vykstant teritorijos mainams su Latvija. Gyvenvietėje iki dabar gyvena latvių tautybės žmonių. XX a. 2-ojoje pusėje Būtingė prijungta prie Palangos miesto, nors nedidelė dalis kaimo vis dar liko Kretingos rajone, kol galiausiai XXI a. pradžioje kaimavietė panaikinta.
1999 m. liepos 22 d. gyvenvietėje atidarytas Būtingės naftos terminalas, sujungtas naftotiekiu su Mažeikių naftos perdirbimo gamykla. 2001 m. kovo 6 d. terminale įvykus avarijai į jūrą išsiliejo 0,3 t, tų pačių metų lapkričio 23 d. – 59 t naftos.
Piotras Kapica
Piotras Kapica (, 1894 m. liepos 9 d. Kronštatas – 1984 m. balandžio 8 d. Maskva) – rusų fizikas, Nobelio fizikos premijos laureatas.
Biografija
Gimė dvarininkų šeimoje. Dalyvavo Pirmame pasauliniame kare. 1918 m. baigęs Sankt Peterburgo politechnikos universitetą pradėjo jame dirbti. 1921-1934 m. komandiruotas į Didžiąją Britaniją. 1924-1934 m. Kavendišo laboratorijos direktoriaus pavaduotojas, 1930-1934 m. Londono karališkosios draugijos Mondo laboratorijos direktorius ir profesorius. 1934 m. grįžęs į Maskvą įkūrė Fizikos problemų institutą. 1935-1946 m. ir nuo 1955 m. šio instituto direktorius. Nuo 1947 m. Maskvos fizikos ir technikos universiteto profesorius. Nuo 1955 m. žurnalo „Žurnal eksperimentalnoj i teoretičeskoj fiziki“ vyr. redaktorius.
1929 m. Londono karališkosios draugijos, 1939 m. TSRS mokslų akademijos, 1968 m. Amerikos menų ir mokslų akademijos ir kitų šalių mokslų akademijos narys.
Mokslinė veikla
1978 m. jo veikla įvertinta Nobelio fizikos premija už kosminės mikrobanginės foninės spinduliuotės atradimą.
Mykolas Juozapas Sapiega
Biografija
XVII a. pabaigoje studijavo Varšuvos Jėzuitų kolegijoje. 1687–1688 m. buvo išvykęs mokytis į Prancūziją ir Italiją. 1690 m. buvo seimo narys. 1696 m. dalyvavo mūšyje prieš Grigalių Antaną Oginskį, kuris buvo vienas iš Valkininkų konfederacijos, nukreiptos prieš Sapiegų įsigalėjimą Abiejų Tautų Respublikoje, organizatorių.
Šiaurės karo metu buvo Švedijos karaliaus Karolio XII pusėje. 1705 m. rėmė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą tapti karaliumi. 1705 m. išrūpino Kalvarijos gyvenvietei miesto teises ir herbą. 1720 m. ir 1726 m. seimo narys. 1725 m. tapo Melniko seniūnu. 1727 m. gavo Baltojo erelio ordiną.
Dėl prastos sveikatos ir sūnaus Frederiko savižudybės 1735 m. išvyko iš Abiejų Tautų Respublikos. 1738 m. kovo 6 d. mirė Jėzuitų vienuolyne Šampanės Šalono mieste, Prancūzijoje. Palaidotas Semiatičėje.
Šeima
Tėvai: Benediktas Povilas Sapiega ir Izabela Tarla.
1700 metais vedė Mariją Teresę Vieloplską (m. po 1717 m.), Karūnos didžiojo kanclerio Jono Vielopolskio (m. 1688 m.) dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus:
Sagumas
thumb|right|150px|Galų karys su sagumu ir keltišku skydu Sagumas, sagas – apsiaustas, kurį paprastai vilkėdavo Romos kareiviai ir žemesnieji karininkai Romos respublikos ir ankstyvaisiais Romos imperijos laikais.
Sagumas buvo paprastas stačiakampis storo audeklo gabalas, susegamas odine, kartais galbūt metaline sąsaga ir dėvimas ant šarvų. Vilkint sagumą priekis būdavo atviras. Audeklas būdavo iš audžiamas neskalbtos vilnos, persisunkusios lanolinu, dėl ko būdavo sunkiai peršlampantis. Sagumai tradiciškai būdavo raudoni.
Kiti sagumai
Kartais sagumais vadindavo vergų ir skurdžių Romos gyventojų vilkimus viršutinius drabužius.
Petras Firlejus
Petras Firlejus (m. 1553 m. rugsėjo 1 d.) – Lenkijos karalystės valstybinis veikėjas, karaliaus dvariškis, Chelmo (1527 m.), Becko (1535 m.) ir Vislicos kaštelionas (1535 m.), Liublino (1537–1545 m.) ir Rusios vaivada (1545–1553 m.), Liublino, Radomo ir Kazimirsko seniūnas.
Biografija
thumb|left|Petro Firlejaus antkapis Liubline Lenkijos magnatų Firlejų giminės atstovas, herbo „Lewart“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Mikalojaus Firlejaus iš Dombrovicos (m. 1526) ir Anos Meleckaitės (herbas „Grifas“) sūnus.
LDK-Maskvos karo metu 1514 metų rugsėjo 8 dieną dalyvavo Oršos mūšyje. Buvo karalienės Bonos Sforcos patarėjas, o po jos, sūnaus Žygimanto Augusto.
1527 metais buvo Chelmo kaštelionu. 1535 metų spalį buvo paskirtas Becko, o po mėnesio Vislicos kaštelionu. Nuo 1537 buvo paskirtas į Liublino vaivados pareigybę, kurią užėmė iki 1545 metų, po Stanislovo Odrovonžo mirties buvo paskirtas Rusios vaivada. Taip pat buvo Radomo ir Kazimirsako seniūnu.
Įkūrė Janovecą ir Liubartuvą, kur pastatė pilis. 1551–1552 metais dalyvavo slopinant antilenkiškus sukilimus Prūsijoje.
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs Kateriną Tenčinskaitę, turėjo šešis vaikus: Janą, Mikalojų, Andžejų, Aną (Adomo Valevskio žmona), Jadvygą (Stanislovo Nemira Gžimalič žmona) ir Barborą (Stanislovo Stadnickio žmona).
Alanija (Turkija)
Alanija  – Antalijos provincijos kurortinis miestas Turkijos pietuose, prie Viduržemio jūros, Turkijos Rivjeroje, Tauro kalnų papėdėje. Alanija yra 135 km į rytus nuo Antalijos, mieste gyvena apie 400 000 gyventojų. 2000 m. Alanija įtraukta pretendentu į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Švelnus Viduržemio jūros klimatas, supantis natūralus gamtos grožis ir istorinis palikimas leido Alanijai tapti populiariu turizmo centru. Miestas aptarnauja apie 9 % (1,1 mln.) į Turkiją atvykstančių turistų ir pritraukia apie 13 % užsienio investicijų į nekilnojamą turtą. Nuo 1999 m. miestui vadovauja meras Hasanas Sipahioglu. Dėl natūralios strateginės vietos, ant nedidelio Viduržemio jūros pusiasalio, Tauro kalnų papėdėje, įsikūręs miestas buvo Ptolemėjų dinastijos, Romos imperijos, Bizantijos ir Osmanų imperijos taikiniu. Alanija ypač suklestėjo valdant Seldžiukų dinastijos sultonui Aladinui Keikubadui I–jam (arab./per. 'Alā al-Dīn Kayqubād bin Kaykā'ūs; ). Iki šiol išliko jo statyta Alanijos tvirtovė, Kizil Kulė (Raudonasis bokštas) ir uostas. |300px|thumb|Miesto centras nuo uosto pusės.
Pavadinimai
Per šimtmečius miestas turėjo daug šeimininkų, kurie keitė miesto pavadinimus. Pradžioje Alanija buvo žinoma kaip arba  (išsikišęs miestas). Bizantijos imperijos valdymo laikotarpiu miestas vadinosi Kalonoros arba Kalon Oros. Seldžiukai miestą pavadino Alaiye (علاعية), sultono Aladino Keikubado I–ojo vardo deriniu. XII–XIV a. italų pirkliai miestą vadino arba.
1935 m. Turkijos prezidento Mustafos Kemalio Atatiurko vizito į Alaniją metu buvo suteiktas dabartinis miesto pavadinimas. Mat 1933 m. oficialiame telegrafu perduotame kvietime aplankyti miestą buvo įsivėlusi rašybos klaida ir vietoje Alaiye parašyta Alanya
Istorija
thumb|upright|left| [[1525 m. Piri Reiso žemėlapyje pavaizduotas Alanijos miestas]]
Kadrini urve (12 km nuo miesto centro) žmonės jau gyveno paleolito amžiuje 20 000 m. pr. m. e. Rastos finikiečių kalba rašytos lentelės datuojamos 625 m. pr. m. e., o gyvenvietė paminėta IV a. pr. m. e. graikų geografo–keliautojo Skylakso rankraščiuose.
Kai šias vietoves užkariavo Aleksandras Makedonietis, ant pusiasalio uolos įtvirtinimai jau buvo. Helenizmo laikotarpiu, A. Makedoniečio įpėdinis Ptolemėjas I iš čia išvyko. Jo dinastija pietų Anatolijos gyventojams suteikė laisvę, todėl šio krašto Viduržemio jūros uostus pamėgo piratai. Nuo 199 m. pr. m. e. miestą valdė Seleukidų karalius Antiocho III. 137 m. pr. m. e. Antiochas VII baigė statyti naują tvirtovę ir uostą, kurią pradėjo jo pirmtakas Diodotas Trifonas.
Kai 102 m. pr. m. e. Kilikijos prokonsulu tapo Markas Antonijus, Romos respublika pradėjo kovoti su Kilikijos piratais.
67 m. pr. m. e. Pompėjus išvalė Viduržemio jūrą, tuo pačiu ir Alanijos pakrantę nuo piratų. Alanijos uosto akvatorijoje įvyko Korakesiono mūšis, Alanija buvo prijungta prie Pamfilijos, bet neramūs laikai tęsėsi iki V a. Marko Antonijaus pastangomis, Alanijos laivų statykloje buvo statomi laivai Egipto karalienei Kleopatrai.
Po Romos imperijos žlugimo ir padalinimo miestas priklausė Bizantijai, Pamfilijos, o paskui Konstantinopolio metropolijai. VII a. prasidėjus bizantiečių–arabų karams, 681 m. į šį kraštą atėjo islamas. 1071 m. po Mancikerto mūšio, Alanija tampo seldžiukų sultonato dalimi ir tik 1120 m. Jonas II Komninas sustabdė turkų seldžiukų veržimąsi į Mažąją Aziją.
1243 m. Kiose Dage mūšis su mongolų orda baigė seldžiukų viešpatavimą Anatolijoje. Alanija pradėjo puldinėti Anatolijos turkai. 1293 m. miestą valdė Karamanoğlu dinastija, o 1371 m. čia šeimininkavo Luzinjanų dinastijos atstovai iš Kipro. 1427 m. Karamanoğlu už 5 000 auksinių miestą pardavė Egipto mamliukams, kol generolas Gedikas Achmedas Paša 1471 m. Alaniją prijungė prie Osmanų imperijos. Alanija tapo sandžako Ičelio provincijos (nuo 2002 m. Mersino provincija) sostine. Išsiplėtė uostas, per kuri vyko medienos eksportas į Europą.
1608 m. rugsėjo 6 d. miestas atrėmė Venecijos Respublikos Šv. Stepono ordino karo laivyno ataką.
1868 m. miestas priskirtas Antalijos provincijai.
Po pirmojo pasaulinio karo Alanija atiteko Italijai ir tik 1923 m. pasirašius Lozanos sutartį buvo pripažinta šiuolaikinei Turkijos Respublikai. Alanija stipriai nukentėjo per karą, o ypač dėl gyventojų persikėlimo. Didžioji dalis krikščionių bendruomenės išsikėlė gyventi į Graikiją.
Į Alaniją turizmas atėjo 1960 m. ir jis buvo populiarus tarp vietos turkų, nes buvo tikima gydomosiomis Damlato urvo savybėmis. Tik 1998 m. pastačius Antalijos oro uostą Alanija tapo tarptautiniu kurortu.
thumb|upright|Alanijos pusiasalio smaigalys
Geografija
Alanija yra Anatolijos pakrantės Pamfilijos lygumoje, Viduržemio jūros, Antalijos įlankoje. Miestas yra Turkijos Rivjeros dalis užimantis 70 km pakrantės, įsikūręs tarp Tauro kalnų šiaurėje ir jūros pietuose. Kalnų ir jūros izoliuotoje Pamfilijos lygumoje yra būdingi rytų Viduržemio jūros spygliuočių miškai: Libano kedrai, visžaliai krūmai, fikusai, datulinės palmės ir juodosios pušys. Už miesto šiaurėje yra boksito, aliuminio rūdos telkiniai.
Alanijos miesto senamiesčio dalis, Alanijos tvirtovė yra ant pusiasalio uolos. Vakarinėje uolos pusėje yra Damlato stalaktitų urvas. Į rytus nuo uolos yra uostas, miesto centras, Keikubado I–jo ir Portakalo smėlio paplūdimiai, o vakarinėje – Damlato ir Kleopatros paplūdimiai (Romos karvedys Markas Antonijus buvo padovanojęs Alaniją savo mylimai Kleopatrai ir ši mėgo čia lankytis ).
Klimatas
Alanija yra Viduržemio jūros subtropinio klimato zonoje. Lietus čia lyja daugiausiai žiemą, o vasara ilgą laiką būna sausa, kas leidžia ilgą metų tarpą priimti turistus. Tauro kalnai esantys arti jūros sudaro palankias sąlygas rytais susidaryti rūkui ir jiems sklaidantis dažnai matomos vaivorykštės. Prie jūros vidutinė temperatūra Alanijoje yra 21.4 °C, o rugpjūtį ji siekia net 27.9 °C.
Gyventojai
Paskutiniais dešimtmečiais spartus Alanijos gyventojų skaičiaus augimas susijęs su išaugusiu turizmu ir nekilnojamo turko rinka. Apie 18 000 europiečių Alanijoje turi įsigiję nekilnojamą turtą.
Alanijoje gyvena 99 % musulmonų, nors mieste yra daug senų bažnyčių, jose pastovios apeigos nevyksta. 2006 m. buvo atidaryta vokiečių protestantų bažnyčia. Mieste galima sutikti ir daug žydų, kurie į Alaniją atvyksta kruiziniais laivais.
Turistinio sezono metu, Alanija aptarnauja apie 1,1 mln. turistų.
Gyventojų augimo raida
Turizmas
Pirmasis šiuolaikinis viešbutis Alanijoje buvo pastatytas 1958 m., o iki 2007 m. miestas turėjo 157 000 viešbučio lovų. thumb|right| Atatiurko bulvaras Lankytinos vietos:
Transportas
Turkijos greitkelis D400 iš Antalijos, centriniu Alanijos Atatiurko bulvaru, tęsiasi į rytus link Mersino. Kelias D695 iš Ankaros, 41 km į vakarus nuo miesto, prie Sidės jungiasi su D400 keliu. Tarptautinis Antalijos oro uostas yra už 120 km. Antalijos provincijoje geležinkelių nėra.
Alanijos uoste yra kruizinių laivų prieplauka, o sezoniniai keltai ir laivai plaukia į šiaurės Kipro turkiškąją dalį – Kirėniją. Į vakarus nuo miesto centro yra Alanijos jachtų uostas, kuris pradėjo veikti 2008 m.
Sportas
FK „Alanyaspor“ (futbolas)
Miestų partnerystė
Alanija yra užmezgusi partnerystės ryšius su aštuoniais pasaulio miestais, septyni iš jų priklauso ES. 2006 m. pasirašyta bendradarbiavimo sutartis su Trakais. Glaudžiausi ryšiai yra palaikomi su Nea Ionia. Čia gyvena daug Alanijos krikščionių persikėlusių po 1923 m. Lozanos sutarties.
Benzinvežis
Benzinvežiai būna civiliniai ir kariniai.
Paprastai benzinvežiai pritaikyti tiesiogiai perpilti degalus tiesiai automobilių, vikšrinių ir kitokių mašinų, lėktuvų ir pan. degalų bakus. Tai svarbu aprūpinant degalais karinę techniką lauko sąlygomis, taip pat ir civiliniams benzinvežiams, kai jie tiekia degalus statybinei, kelių, naftotiekių tiesimo technikai, dirbančiai toli nuo stacionarių degalinių.
Lauko sąlygomis naudojami kariniai ir civiliniai benzinvežiai būna padidinto pravažumo, dažnai pritaikyti naudoti bekelėje. Miestuose naudojamiems benzinvežiams naudingas padidintas manevringumas.
Pagal cisternos vietą
Pagal cisternos vietą ir sujungimą su automobiliu benzinvežiai būna: Automobilio ar priekabos cisternos talpa 1200–8000 l, puspriekabės – 7000–30 000 l.
Hofsjokudlis
Hofsjokudlis ( – „šventyklos ledynas“) – trečias pagal dydį Islandijos ledynas, bei didžiausias veikiantis ugnikalnis šalyje. Hofsjokudlis yra vakarų Islandijos aukštumoje, tarp Vatnajokudlio ir Laungjokudlio, dviejų didžiausių šalies ledynų. Ledyno plotas – 925 km², tūris – 208 km³. Ilgis – apie 40 km. Aukščiausias taškas iškilęs 1765 m virš jūros lygio.
Iš Hofsjokudlio išteka Tjoursau (ilgiausia Islandijos upė), Blanda, bei kitos mažesnės upės.
Limanda
Limanda arba gelsvapelekė plekšnė (Limanda limanda) – plekšninių (Pleuronectidae) šeimos žuvis. Kūnas pailgas, o aukštis sudaro apie 0,5 kūno ilgio. Viršutinė kūno pusė gelsvai ruda, išmarginta tamsiomis dėmėmis, o apatinė – balta. Akys dešinėje kūno pusėje. Turi mažus dantis.
Užvarčiai
Užvarčiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės vakaruose, 2,5 km į pietvakarius nuo Pajieslio. Įsikūręs Šušvės vakariniame krante, prie kelio. Toliau vakaruose plyti Lapkalnio miškas.
Gilūtos
Gilūtos – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Mielagėnų. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Kaimo rytuose teka Birvėtos intakas Svyla, o vakaruose – Gilūta, kuri šiauriniame kaimo pakraštyje įteka Svylon. Kaimo vakariniame pakraštyje stovi Lietuvos laisvės paminklas – koplytstulpis „Žuvusiems ir kentėjusiems už Lietuvos laisvę“.
Istorija
thumb|left|240px|Laisvės koplytstulpis thumb|left|240px|Ūkiniai statiniai
Kaimas minimas 1744 m. Priklausė Švenčionių apskrities Mielagėnų valsčiui. 1830 m. kaime buvo 21 sodyba. 1880 m. pastatytas vėjo malūnas, sunykęs sovietmečiu. Nuo 1914 m. veikė „Ryto“ draugijos skyrius, 1924–1928 m. – „Ryto“ draugijos lietuviška mokykla. Lenkų okupacijos metais iki 1936 m. veikė Šv. Kazimiero draugijos skyrius. Nuo 1941 m. priklausė Švenčionių apskrities Mielagėnų valsčiui, buvo apylinkės centras. Nuo 1950 m. – Ignalinos rajono apylinkės centras, vėliau priklausė Mielagėnų apylinkei, dalis – Tverečiaus apylinkei. 1991–1996 m. veikė žemės ūkio bendrovė. Buvo kultūros namai, 1949–2005 m. – pradinė mokykla, biblioteka.
2011 m. Registrų centras, remdamasis 1987 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos nutarimu išregistruoti Gilūtų vienkiemį, išbraukė kaimą iš registro kaip neegzistuojantį net nepasidomėjus, ar čia gyvena žmonės.
Sąjūdžio žodis
thumb|„Sąjūdžio žodis“ Sąjūdžio žodis – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Panevėžio tarybos leidinys, ėjęs 1988 m.
Istorija
Nuo 1988 m. rugpjūčio mėn. leido Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Panevėžio grupė; išėjo 12 dauginimo aparatais spausdintų numerių po 500 egz. tiražu. Vietoje „Sąjūdžio žodžio“ 1988 m. išleistas spaustuvėje spausdintas „Laisvas žodis“.
Kaukazo avarai
Avarai, taip pat vadinami Naujaisiais avarais (savivardis ma’arulal, kalnų tauta) yra tauta Kaukaze, iš viso apie 800 000.
Rusijos autonominėje Dagestano respublikoje avarai sudaro 28 % gyventojų ir yra didžiausia bei įtakingiausia gyventojų grupė. Gyvena daugiausia pietvakarinėje, kalnuotoje Dagestano dalyje, nedidelė mažuma gyvena Azerbaidžano šiaurėje ir apie 20 gyvenviečių yra Turkijoje. Avarai yra musulmonai sunitai.
Avarai kalba avarų kalba, kuri priklauso Dagestano kalboms, įeinančioms į Kaukazo kalbų grupę. Daugeliui Dagestano tautų ir tautelių avarų kalba yra tarptautinio bendravimo kalba. Vakarų Dagestane dauguma gyventojų be gimtosios kalbos moka dar ir avariškai.
Ar ši tauta yra susijusi su istorine raitelių avarų tauta, ar tai tėra atsitiktinis vardų sutapimas iki šiol nėra visiškai išsiaiškinta. Tiurkų kalbose žodis „avare“ reiškia klajoklis ir galėjo būti bendras pavadinimas, taikytas daugeliui etninių grupių. Arabų šaltiniuose minima pirmoji avarų valstybė (nuo VI a. iki XIII a.), kuri vadinta „Ssarir“. X a. arabų geografo ir keliautojo Ibn Rustos liudijimu Avarijoje valdė valdovas krikščionis. Daugelyje šaltinių minima, kad Avarijos (Kaukaze) gyventojai ankstyvaisiais viduramžiais buvo mongolų sąjungininkai. XIV–XV a. avarai išsivadavo iš svetimšalių valdžios ir susigrąžino vietinių vadų (nukalų) valdžią. XVIII a. susidarė avarų chanatas pradėjęs puolimus prieš kaimynines valstybes. Chanas Omaras privertė Šekių, Širvanio, Baku, Derbento chanus ir net Gruzijos karalių mokėti jiems duoklę. 1801 m. Omarui mirus, Sultan-Achmetas 1803 m. prisiekė Rusijai, bet nei pats, nei kiti chanai Rusijai nebuvo ištikimas, todėl rusams teko 1817 m., 1822 m. malšinti avarų sukilimus. 1823 m. iš Bucharos kilusiam Hass-Muhamedui supažindinus avarus (mulą Muhamedą ir kt.) su asketiniu islamo sufijų mokymu, čia prasidėjo miuridų judėjimas, kuris nesitenkino religiniais tikslais ir siekė šalies išvadavimo iš rusų valdžios. 1827 m. Gazi mula Hazi Muhamedas (1795–1832 m.) pasiskelbė imamu (valdovu) ir 1829 m. paskelbė šventąjį karą prieš Rusiją. Jo įpėdinis Hamzat – bekas (1832–1834 m.) ir ypač garsusis Šamilis (1834–1859 m.) sugebėjo ne tik suvienyti avarus ir kitas lezginų gentis su čečėnais ir iš dalies net čerkesais ir osetinais, bet ir ilgai priešintis rusų galiai, ypač remiantis tų tautų varguomene prieš rusų palaikomus pasiturinčius chanus ir bekus. Rusai juos galutinai įveikė tik 1863-1864 m., tačiau, 1877 m. kilus Rusijos-Turkijos karui, avarai su kitomis Kaukazo tautomis buvo prieš rusus sukilę.
Laivas arsenalas
miniatiūra|Raketa paleidžiama iš laivo arsenalo
Laivas arsenalas  – perspektyvinis laivas raketų leidimo platforma. Numatoma, kad toks laivas gali turėti iki 500 vertikalaus leidimo sistemų, iš kurios būtų leidžiamos vidutinio dydžio raketos, greičiausiai – sparnuotosios raketos.
Buvo manoma, kad toks laivas būtų valdomas nuotoliniu būdu iš raketinio kreiserio, taip pat kad jį eitų valdyti iš AWACS sistemos lėktuvų E-2 Hawkeye ir E-3 Sentry.
Istorija
Laivų arsenalų kūrimo finansavimas vis strigo, nes JAV kongresas atšaukė finansavimą. DARPA užtikrino finansavimą kai kuriems kontraktoriams prototipų kūrimui. Kai kuriuose koncepciniuose brėžiniuose laivo arsenalas turėjo numerį „72“, todėl kai kas spėja, kad tai rodo, kad numatyta laivus arsenalus numeruoti kaip linijinius laivus, kadangi paskutinis užsakytas, bet nepastatytas linijinis laivas buvo USS „Louisiana“ (BB-71).
Vėliau JAV karinis laivynas perdirbo keturis seniausius Ohio klasės povandeninius laivus į sparnuotųjų raketų povandeninius laivus (SSGN). Šie laivai gabena iki 154 Tomahawk sparnuotųjų raketų su vertikalioms leidimo sistemomis.
Konstrukcija
Laivai arsenalai turėtų būti savaeigės baržos. Ant denio tik nedidelis antstatas, kas mažina pastebimumą. Ginkluotėje – Tomahawk sparnuotosios raketos, valdomos raketos „laivas-laivas“ ir „laivas-žemė“.
Laivą turėtų valdyti 10 jūrininkų įgula. Valdymas galimas ir nuotolinis.
Anderso armija
thumb|280px|Divizijos apžiūra [[1941 m.]] thumb|Generolas [[Vladislavas Andersas]] thumb|Lenkų karių kapinės [[Teheranas|Teherane]]
Anderso armija, oficialiai Lenkijos ginkluotosios pajėgos TSRS – lenkų karinis dalinys, suformuotas TSRS 1941 m. rugpjūčio mėn.
Istorija
1939 m. rugsėjo 1 d. nacių Vokietija užpuolė Lenkiją ir prasidėjo Antrasis pasaulinis karas. Rugsėjo 17 d. į karą prieš Lenkiją įsijungė TSRS. Negalėdama kovoti dviem frontais, blogiau už priešininkus ginkluota Lenkijos kariuomenė pralaimėjo Lenkijos kampaniją. Per mūšius su Vokietija Lenkija neteko apie 620 000, kovose su TSRS žuvo tik keliolika tūkstančių lenkų, bet į nelaisvę pateko apie 250 000 žmonių. Dar apie 70 000 lenkų karių internavo Rumunija ir Vengrija, apie 20 000 - Lietuva ir Latvija, kurie, TRS okupavus ir Baltijos šalis, taip pat buvo išvežti į Rusijos koncentracijos stovyklas.
Lenkijos vyriausybė pasitraukė į Rumuniją. Lenkijos prezidentas Ignacas Moscickis atsistatydino. 1939 m. rugsėjo 29 d. prezidentu išrinktas Vladislavas Račkievičius ministru pirmininku paskyrė generolą V. Sikorskį, spalio 1 d. prisaikdinta Lenkijos emigracinė vyriausybė. 1941 m. liepos 30 d. emigracinė vyriausybė pasirašė kompromisinį susitarimą su TSRS ir atnaujino diplomatinius santykius. TSRS paleido iš kalėjimų ir lagerių daugumą Lenkijos piliečių. Kai prasidėjo Vokietijos-TSRS karas, 1941 m. rugpjūčio mėn. pradėta formuoti Lenkijos armija TSRS. Armijos vadu paskirtas generolas Vladislavas Andersas.
Karinis dalinys buvo pavaldus Lenkijos emigracinei vyriausybei Londone, formaliai priklausė Lenkijos ginkluotosioms pajėgoms Vakaruose. Į armiją daugiausia stojo nuo 1939 m. TSRS internuoti ir kalinti Lenkijos kariškiai ir civiliai, kuriems 1941 m. rugpjūčio paskelbta amnestija. Formuojant Anderso armiją iš kalėjimų ir lagerių paleisti apie 115 000 TSRS represuotų lenkų, iš jų apie 41 000 kariškių ir apie 74 000 civilių atgavo laisvę tikėdamiesi išvykti iš TSRS. Tarp jų buvo ir lietuviai (poetas Juozas Kėkštas), ukrainiečiai, baltarusiai, žydai (kapralas Menachemas Beginas).
Anderso armija buvo formuojama netoli Buzuluko miesto priemiestyje Kultubankoje, Orenburgo sritis. Nuo rugpjūčio 23 d. iki rugsėjo 12 d. į armiją užsirašė 24 828 NKVD lageriuose laikyti karo belaisviai. Tik 273 vokiečių tautybės lenkų karius buvo atsisakyta išleisti, dar keli šimtai netiko dėl sveikatos ar nebuvo paleisti dėl kitų priežasčių. Armija buvo dislokuota Buzuluke, Tatiščeve prie Saratovo ir pagal geležinkelį Kuibyševas-Orenburgas. Išsekę buvę kaliniai buvo geriau maitinami, be to, vyko kariniai mokymai.
1941 m. pabaigoje Armiją sudarė 6 pėstininkų divizijos, tarp jų ir Vilniaus 5-oji pėstininkų divizija, keli specialieji ir pagalbiniai daliniai, iš viso apie 96 000 karių. V. Andersui 1942 m. vasario mėn. atsisakius Vilniaus diviziją, o vėliau ir kitas armijos divizijas po vieną siųsti į Vokietijos frontą, TSRS vadovybė sumažino jos aprūpinimą maisto produktais. Armiją pradėta perdislokuoti į Taškentą. Didžiosios Britanijos ir TSRS susitarimu 1942 m. kovo - rugpjūčio mėn. Anderso armija per TSRS okupuotą Iraną perkelta į Iraką, kur saugojo nuo vokiečių diversijų naftos versloves linijoje Mosulas-Kirkukas. Vykti atsisakė tik dalis lenkų karininkų ir karių, kuriems vadovavo Zygmuntas Berlingas, jau tada bendradarbiavęs su NKVD.
Vėliau evakuota į Palestiną, kur jos pagrindu 1943 m. sudarytas Lenkų II korpusas, kuris 1944 m. gegužės mėn. pasižymėjo mūšyje su italais prie Monte Kasino.
1943 m. balandžio mėn. vokiečiams paskelbus apie Lenkijos karininkų masinę kapavietę Katynėje emigracinė vyriausybė kreipėsi į Tarptautinį Raudonąjį Kryžių, prašydama sudaryti specialią komisiją šioms žudynėms ištirti. TSRS vyriausybė 1943 m. balandžio 25 d. nutraukė su Lenkijos vyriausybe diplomatinius santykius.
1943 m. iš likusių TSRS lenkų buvo suformuota Kosciuškos I divizija, o 1944 m. dar viena Lenkijos armija TSRS, kuri kartu su Armija Liudova sudarė Lenkijos liaudies kariuomenę.
Grigališkė
Grigališkė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Dysnos, prie pat Lietuvos ir Baltarusijos sienos. Šalia kaimo auga Adutiškio miškai.
Matia Bazar
Matia Bazar – Italijos muzikos grupė iš Genujos, atliekanti pop ir synthpop stilių muziką.
Grupė buvo suformuota 1975 metais Genujoje, ją sudarė Piero Cassano, Aldo Stellita, Carlo Marrale, Giancarlo Golzi ir Antonella Ruggiero. 1978 metais grupė su daina „…E dirsi ciao“ laimėjo Sanremo muzikos festivalį. 1979-aisiais Matia Bazar su daina „Raggio di luna“ atstovavo Italijai 1979 m. Eurovizijos dainų konkurse.
Aštuntajame dešimtmetyje išleistos dainos „Per un' ora d’amore“ (1975) ir „Solo tu“ (1977) tapo hitais. Didžiausiu grupės hitu tapo 1986 metais išleista daina „Ti sento“.
Tongapupė
Tongapupė (Dipteryx) – pupinių (Fabaceae) šeimos medžių ir krūmų gentis, paplitusi Pietų, Centrinėje Amerikoje ir Karibuose.
Gentyje yra 9 rūšys:
Vandens bokštas
thumb|XIX a. statytas vandens bokštas [[Aukštoji Freda|Aukštojoje Fredoje]]
Vandens bokštas – bokštas, kurio viršuje yra vandens talpykla. Dar yra vadinamas vandens rezervuaru. Dauguma vandens bokštų su gręžiniais buvo pastatyti sovietmečiu. Bokštai buvo statomi 2 tipų: betoniniai ir metaliniai. Vandens bokštai turi nedidelę apžvalgos aikštelę, kuri yra pasiekiama sraigtiniais laiptais.
Veikimo sistema
thumb|left|Vandens bokšto veikimo schema: 1. siurblys, 2. rezervuaras 3. vandens vartotojai
Bokšto viršuje vanduo kaupiamas iš gręžinio, kuris vamzdžiais yra siurbiamas į viršų. Iš bokšto vandens rezervuaro vanduo paleidžiamas kitais vamzdžiais vartotojams. Taip sudaromas vandens slėgis. Bokštų aukštis yra nevienodas, miestuose jie yra iškilę į 36 m aukštį, o kaimuose atitinkamai yra 25, 15 ir 10 m aukščio bokštai.
Kura
thumb|290px|right|Kuros slėnis prie [[Vardzija|Vardzijos]]
Vandens bokštas
Vandens bokštai šiandien
thumb|left|[[Akademija|Akademijos (Kauno raj.) vandens bokštas]]
Kura
Kura (,  – Mtkvari, ) – upė Kaukaze. Prasideda Turkijos šiaurės rytinėje Karso provincijoje, teka per Gruziją, Azerbaidžaną; įteka į Kaspijos jūrą. Iki Tbilisio teka į šiaurės rytus, po to į rytus, pietryčius. Azerbaidžane susilieja su Arakso upe. Tai svarbiausia Gruzijos ir Azerbaidžano upė.
Vandens bokštas
Vandens bokštai šiandien
Dauguma vandens bokštų jau yra nebenaudojami. Pastaruoju metu vandens vartotojų įmonės gręžia naujus gręžinius, ir naudojami specialūs siurbliai, vietoj vandens bokštų, kurie anksčiau sudarydavo spaudimą tinkluose. Ant nebenaudojamų vandens bokštų dabar yra įrengiamos mobiliojo ryšio antenų sistemos.
Kura
Kuros baseinas iki santakos (86 000 km²) yra mažesnis nei Arakso (101 937 km²), bet Kura vandeningesnė, todėl toliau upė vadinama jos vardu.
Didžiausi intakai: Liachvis, Ksanis, Aragvis, Araksas, Chramis, Alazanis. Metinis nešmenų kiekis 21 mln. tonų. Žemupyje laivuojama. Upės vanduo naudojamas drėkinimui, dalis vandens kanalu perduodama į Araksą. Upės deltoje vystoma žvejyba. Ant Kuros įrengti Zemo-Avčalo, Mingečevyro tvenkiniai.
Jelnikai (Veidlaukiai)
Jelnikai (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2005 m. Kamenskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–1993 m. Gvardeisko rajono Kuibyševskojės apylinkės, vėliau Černiachovsko rajono kaimas.
Armėnijos TSR
Armėnijos Tarybų Socialistinė Respublika – viena iš sovietinių respublikų, sudariusių Tarybų Sąjungą.
Istorija
Respublika įkurta 1920 m. lapkričio 29 d., kai Raudonoji armija užėmė užėmė Armėniją, o užvaldytoje teritorijoje įsigalėjo bolševikiniai, o vėliau sovietiniai aktyvistai ir valdanti Armėnijos komunistų partija. Šis laikotarpis kartais vadinamas Antrąja Armėnijos respublika, kuri buvo paskelbta po trumpai gyvavusios Armėnijos Demokratinės Respublikos (vadinamos Pirmąja Armėnijos respublika).
Nuo 1828 m. iki Spalio revoliucijos 1917 m. Armėnija buvo Rusijos imperijos Jerevano gubernijos sudėtyje.
1828 m. pagal ketvirtąjį Turkmenčajaus sutarties straipsnį, Jerevano chanatas (didžioji dalis dabartinės Armėnijos), kuris buvo Persijos dalimi, buvo aneksuotas Rusijos.
Valdant sovietams Armėnijos TSR transformavosi iš žemės ūkio krašto į svarbų pramoninį centrą.
1991 m. rugsėjo 23 d. žlugus Sovietų Sąjungai, buvo paskelbta nepriklausoma Armėnijos Respublika.
Vilkai (Rokiškis)
Vilkai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje.
Kazys Motūza
Kazys Motūza (1909 m. Vilnius – 1995 m. vasario 12 d. Niujorkas) – Lietuvos ir JAV lietuvių dokumentinio kino režisierius, operatorius.
Biografija
Po Antrojo pasaulinio karo filmavo BALF veiklą JAV, lietuvių renginius, Lietuvių dieną 1964 m. Pasaulinėje parodoje Niujorke. Mečiui mirus 1975 m. Kanados lietuvių švietimo tarybos Toronte užsakymu sukūrė filmą apie Lietuvą, trumpametražį filmą apie dailininką A. Tamošaitį.
Niujorko lietuvių filatelistų draugijos (įkurta 1954 m.) vienas steigėjų, pirmininkas ir biuletenio pirmasis redaktorius, veikalo „Lietuvos pašto ženklai“ Postage Stamp of Lithuania 1978 m.) bendraautoris.
Dha
thumb|right|Dha thumb|right|Dha kvadratiniu galu thumb|right|Stovėsena su dviem dha
Dha – vienašmenis kalavijas silpnai lenkta geležte, su ašmenimis išlenktame krašte, ilga rankena ir mažyte garda. Dha konstrukcija artimas japonų katanai. Nuo šaškos skiriasi tuo, kad neturi buoželės, rankena žymiai ilgesnė.
Dainava (Kaišiadorys)
Dainava – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Paparčių, kairiajame Žiežmaros krante. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, Dainavos koplyčia. Kaime yra I pasaulinio karo vokiečių karių kapai.
Dha
Geležtės galo forma būna labai įvairi – smaigalys gali būti paslinktas į priekį, link nugarėlės ir kitoks, smaigalio gali visai nebūti. Geležtė dažnai su įrašais (pvz., gamintojo žyme), gali būti puošta ornamentais.
Dainava (Kaišiadorys)
Istorija
1925 m. buvo nusavintas ir išparceliuotas M. Šumkauskienei priklausęs 389,47 ha Dainavos dvaras su Bernardinkos ūkiu ir Galviškių palivarku. Dvarininkei palikta 81,84 ha žemės.
Sovietmečiu veikė Dainavos pagrindinė mokykla.