cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Leonas Tiškevičius
Dvarai
Jonas Tiškevičius atstatė Biržų alaus daryklą, nupirko naujų vokiškų įrengimų, samdė vokiečių aludarius. XIX a. paskutiniajame dešimtmetyje kilus krizei krito žemės ūkio produktų kainos, daugelis nuomininkų negalėjo apmokėti sutartos nuomos, kiti apleido išnuomotus palivarkus, labai pablogėjo grafo materialinė padėtis. Apie 1899 m. sumanė Šleideriškio kaime pastatyti degtukų fabriką. Iš užsienio pakviesti inžinieriai statybos darbams, nupirktos mašinos degtukams gaminti. Bet rusų inžinieriams išbrokavus statinius Tiškevičius labai susikrimto, susirgo ir 1901 m. mirė.
Club 12 de Octubre
Itaugvos „Club 12 de Octubre“ ('Spalio 12-osios klubas') – Paragvajaus futbolo klubas iš Itaugvos miesto netoli Asunsjono.
Istorija
1914 metais įkurtas Itaugvoje (Centrinis departamentas).
1997–2009 m. rungtyniavo pirmajame divizione. 2012 ir 2018 m. buvo iškritę į trečiąjį divizioną. 2021 m. grįžo į aukščiausiąją lygą, bet 2022 m. vėl iškrito.
Pasiekimai
Komanda dukart dalyvavo Copa Libertadores čempionate.
Liedelė
Liedelė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kaltanėnų.
Rimantas Ulevičius
Biografija
Tėvas tautodailininkas Vytautas Ulevičius. 1988 m. baigė studijas Vilniaus universitete ir persikėlė gyventi į Klaipėdą. 1988–1990 m. Klaipėdos 7-osios vidurinės mokyklos direktorius. UAB „Beatuma“ direktorius.
1988 m. Sąjūdžio Klaipėdos skyriaus tarybos narys, 1989 m. Sąjūdžio Seimo narys, aktyvus savanoris. Dalyvavo atkuriant skautų judėjimą, pirmasis Lietuvos skautų sąjungos vadas, nuo 1992 m. generalinis skautų komisaras. Klaipėdos Rotary klubo steigėjas, 1993–1994 m. prezidentas.
Nuo 1990 m. Lietuvos liberalų sąjungos Klaipėdos skyriaus pirmininkas. 1990–1995 m. Klaipėdos miesto tarybos deputatas, miesto mero pavaduotojas, vienas jauniausių vicemerų Lietuvoje. 1997–1998 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys.
R. Ulevičius tragiškai mirė per medžioklę – buvo nušautas. Jo žūties vietoje Kretingos miške pastatytas tėvo išdrožtas kryžius.
Dygliuotoji kardažolė
Dygliuotoji kardažolė (Onopordum acanthium) – astrinių (Asteraceae) šeimos, kardažolių (Onopordum) genties augalas.
Augalas 40-180 cm aukščio, stiebas dygliuotas. Graižai rutuliški, po 2-3 išsidėstę šakų viršūnėse. Vainikėlis raudonas, violetinis ar rausvas. Žydi liepos – rugsėjo mėn. Auga pakelėse, ant geležinkelio pylimų ir kitų sankasų, pakrantėse, nedirbamoje žemėje.
thumb|left|Vaisius ir sėklos
Dambauka
Dambauka – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Gražiškių.
Vakarų Vokietija
Vokietijos Federacinė Respublika, Vakarų Vokietija, VFR − valstybė, įkurta 1949 m. rugsėjo 7 d. buvusiose trijose (Jungtinės Karalystės, Prancūzijos ir JAV) iš keturių po Antrojo pasaulinio karo okupuotos Vokietijos zonų.
FC Jazz Pori
Porio „Jazz“ – buvęs Suomijos futbolo klubas iš Porio miesto. 2005 m. iširo dėl finansinių sunkumų.
Diliškiai
Diliškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Ragelių.
Istorija
XIX a. kaimas priklausė Sėlynės palivarkui.
Janina Ragaišytė
Janina Ragaišytė (Latušinskienė) (g. 1933 m. kovo 10 d. Vištytyje, Vilkaviškio apskrityje)  – Kauno Valstybinio muzikinio teatro solistė, (sopranas).
Biografija
1958 metais debiutavo Džiuzepės Verdžio operoje „Rigoletas“, Džildos vaidmenyje. Po sėkmingo debiuto buvo priimta solistės pareigoms, kur dirbo iki 1988 metų rugsėjo 11 dienos.
Dirbdama teatre 1975–1976 metais stažavosi Vilniaus Valstybinėje konservatorijoje pas Valerijoną Indrikonį.
Vaidmenys
Per savo 30 metų kūrybinio darbo Kauno muzikiniame teatre sukūrė daugiau kaip 80 vaidmenų operose, operetėse, miuzikluose, tarp jų – Džilda, Violeta (G. Verdi Rigoletas, Traviata), Rozina (G. A. Rossini Sevilijos kirpėjas), Eliza (F. Loewe’s Mano puikioji ledi), Siuazana, Dona Elvyra (W. A. Mozarto Figaro vedybos, Don Žuanas), Miuzetė (G. Puccini Bohema), Odetė, Žibuoklė (I. Kálmáno Bajaderė, Monmartro žibuoklė), Klivija (N. Dostalio Klivija), Adelė, Anina (J. Strausso Šikšnosparnis, Vienos kraujas), Kasininkė, Mergytė, Daina (B. Gorbulskio Trys vakarai), Teiksma (A. Žilinskio Gintaro kranto vaikinai), Katerina (C. Porterio Bučiuok mane, Keit) ir kiti.
Nuorodos
Janinos Ragaišytės sukurtų vaidmenų sąrašas
Čapal Vadis
Čapal Vadis  – viršukalnė rytų Nigerijoje, Tarabos valstijoje, šalia sienos su Kamerūnu. Aukštis 2419 m. Tai aukščiausia Nigerijos ir visos Vakarų Afrikos (jei jai nepriskiriant Kamerūno) vieta. Čapal Vadis įeina į Gaška Gumpti nacionalinį parką.
Apvaisinimas in vitro
thumb|right|250px|Apvaisinimas mėgintuvėlyje: sperma įšvirkščiama į kiaušialąstę
Apvaisinimas in vitro ( – stikle, mėgintuvėlyje) – tai pagalbinio apvaisinimo būdas, kurio metu moters kiaušialąstė yra apvaisinama laboratorinėmis sąlygomis, susidariusi zigota palaikoma iki tam tikros savo raidos stadijos, o paskui gemalas įvedamas į gimdos ertmę. Metodas išvystytas nustačius tokius nevaisingumo atvejus, kai yra visiškas gimdos kaklelio arba kiaušintakio nepraeinamumas, nors kiaušidžių funkcija yra normali (tuomet gaminasi kiaušinėlis, kurio negali pasiekti spermatozoidai). Tokios priežastys sudaro maždaug 10–20 proc. nevaisingumo atvejų, nors dabar apvaisinimas mėgintuvėlyje yra taikomas ir esant kitokioms nevaisingumo priežastims.
Technologija
Subrendusi kiaušialąstė vakuuminiu būdu yra išimama iš kiaušidės, patalpinama į indą su specialiu skysčiu, ten apvaisinama vyro spermijais ir paskui yra įvedama į gimdą, kur užsimezga vaisius. Metodo veiksmingumas kol kas yra gana žemas – iki 30 proc., todėl siekiant didesnės sėkmės garantijos, apvaisinimui imamos kelios (5-10) kiaušialąstės, kurios visos apvaisinamos vienu metu, o susidarę gemalai užšaldomi. Į moters gimdą gemalų implantacijos vykdomos tol, kol pasiekiamas norimas rezultatas, arba iki kol baigiasi pagaminti gemalai. Jei nėštumas pavyksta iš paties pirmo karto – likę gemalai sunaikinami, nebent moteris sutinka sumokėti už jų saugojimą užšaldytoje būsenoje, arba duoda leidimą embrionus panaudoti moksliniams tyrimams (kadangi tai reiškia naujos gyvybės sunaikinimą, kai kuriose valstybėse tai nėra leidžiama; pvz., Italijoje tokia procedūra yra griežtai reglamentuota, ir pagalbiniu būdu apvaisinti leidžiama ne daugiau kaip 3 kiaušialąstes, kurios visos vienu metu po to įsodinamos moteriai į gimdą).
Istorija
Apvaisinimą in vitro sugalvojo anglai, todėl pirmasis kūdikis, kuris buvo pradėtas mėgintuvėlyje (Luiza Braun, Louise Joy Brown), gimė Didžiojoje Britanijoje 1978 metų liepos 25 d., naudojant cezario pjūvį. Iki 2006 metų pasaulyje naudojant šį metodą yra gimę apie 3 mln. vaikų, iš jų apie 60 proc. – Europoje. Vakarų šalyse tokie vaikai sudaro iki 1-4 proc. nuo visų gimusiųjų skaičiaus.
Papilys (kaimas)
Papilys – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, supantis Papilio miestelį. Kaimo teritorijoje auga Žvėrinčiaus miškelis.
Makropodai
Makropodai (Macropodus) – guraminių (Osphronemidae) šeimos žuvų gentis.
Liegavietė
Liegavietė – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 14 km nuo Gedimino.
Ventos herbas
Ventos herbas - vienas iš Akmenės raj. Ventos miesto heraldikos atributų.
Bobėnai (Ignalina)
Bobėnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Didžiasalio, 4 km į pietryčius nuo Tverečiaus. Seniūnaitijos centras. Vakariniu kaimo pakraščiu teka Svyla, netoliese – Svirkų ežeras. Pradinė mokykla (nuo 1918 m.). Yra išlikę I pasaulinio karo gynybiniai įtvirtinimai (kultūros paminklas).
Ventos herbas
Herbo violetiniame lauke susiaurinta, apversta ir šiek tiek įgaubta sidabrinė gegnė bei trys auksinės liepsnelės, viena viršuje ir dvi apačioje.
Bobėnai (Ignalina)
Istorija
1918 m. įkurta pradinė mokykla. Lenkų okupacijos metais 1921–1926 m. veikė lietuviška mokykla. Prieš Antrąjį pasaulinį karą kaime buvo kalvė. Nuo 1941 m. priklausė Švenčionių apskrities Tverečiaus valsčiui, buvo apylinkės centras. Nuo 1950 m. – Ignalinos rajono apylinkės centras, vėliau priklausė Dysnos apylinkei.
Žymūs žmonės
Kaime gimė žinomas sportininkas, Europos irklavimo sporto čempionas, olimpinis vicečempionas Antanas Bagdonavičius (1938–).
Ventos herbas
1999 m. rugpjūčio 9 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 555.
Herbo etalono autorius - dailininkas Raimondas Miknevičius.
Bžozovo Korabiai
Bžozovo Korabiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Posventnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Poznanės ekonomikos universitetas
Poznanės ekonomikos universitetas – valstybinis universitetas Poznanėje, Lenkijoje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinguose jis užima 18 vietą, tuo tarpu pasaulio reitinguose – 2255 (pagal pasaulinį Webometrics Ranking of World Universities 2013 m. reitingą).
1926 m. Aukštąją prekybos mokyklą (lenk. Wyższa Szkoła Handlowa) Poznanėje įkūrė Prekybos rūmai. Tuo metu ji neturėjo jokių akademinių teisių. 1938 m. mokykla, pervadinta į Prekybos akademiją (lenk. Akademia Handlowa), jau turėjo teisę savo absolventams suteikti ekonomikos magistro laipsnį. Valstybine ši mokykla tapo 1950 m., tada jos pavadinimas buvo pakeistas į Aukštąją ekonomikos mokyklą (lenk. Wyższa Szkoła Ekonomiczna). 1974 m. gavo pavadinimą Poznanės ekonomikos akademija (lenk. Akademia Ekonomiczna w Poznaniu). Nuo 2008 m. spalio 23 d. jos oficialus pavadinimas – Poznanės ekonomikos universitetas.
Žadikė
Žadikė – upė Lietuvoje, Radviliškio rajone; Šušvės dešinysis intakas. Prasideda 5 km į pietvakarius nuo Šaukoto, Kaunetiškių apylinkėse. Teka rytų, šiaurės rytų kryptimi, aukštupyje kerta Praviršulio tyrelio botaninio-zoologinio draustinio šiaurinį pakraštį. Įteka į Šušvę 75,1 km nuo jos žiočių, šalia Pašušvio. miniatiūra|220px|left|Žadikė ties Pašušviu
Aukštupio ir vidurupio vaga sureguliuota. Netoli žiočių upė patvenkta, sudarytas Gulbinų tvenkinys. Gyvenvietės prie Žadikės: Užžadikiai, Bargailiai, Giedraičiai, Gulbinai, Pašušvys.
Upėvardis kildinamas iš šaknies žad-, reiškiančios „gyvumą, guvumą“ (plg. žadinti – „budinti“).
Dirvonai
Dirvonais vadinami kaimai:
SELL studentų žaidynės
Nuorodos į tinklapius:
2014 m. - https://www.facebook.com/SELLStudentGames/
2016 m. - https://www.facebook.com/SELLStudentGames2016/
2017 m. - https://www.facebook.com/sellgames2017/
2018 m. - https://www.facebook.com/sellgames2018/
2019 m. - https://lssa.lt/sell2019/news/lietuvos-studentu-sporto-festivalis-2018-2
2022 m. - https://sellgames2022.com/ ir https://www.facebook.com/sellgames2022/
Zarasų rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Zarasų rajono savivaldybės taryba – Zarasų rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Meinongas
Meinongas (hak. Mì-nùng) – vienas iš Gaosiongo rajonų, esantis pietų Taivane. Gyventojų 41 tūkst. (2014 m. duomenys). Rajono kultūrą paveikė čia gyvenantys hakai. Vietovėje nuo 1630 m. gamintas tabakas, taip pat Meinongas garsėja skėčių iš aliejinio popieriaus gamyba. Juos daugiausia gamina hakai, skėčiai eksportuojami į Japoniją. Verčiamasi turizmu.
Zarasų rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Veikla
Pirmasis posėdis įvyko 2007 m. balandžio 4 d. Meru išrinktas Arnoldas Abramavičius, mero pavaduotoju – Vytautas Sekonas (Darbo partija), administracijos direktoriumi paskirtas Dangiras Mikasėnas (Centro sąjunga).
Meinongas
Geografija
thumb|left|150px Meinongas išsidėstęs Gaosiongo šiaurės rytuose. Vakaruose ribojasi su kaimyniniu Čišano rajonu, šiaurėje su Šanlinu, rytuose su Liugujumi ir pietuose bei pietryčiuose su Pingdongo apskritimi. Meinongo kraštovaizdis kalnuotas, vietomis su upių išvagotomis lygumomis, besitęsiančiomis į Pingdongo apskritį. Rajonas iš šiaurės į pietus ištįsęs apie 15 km ir iš vakarų į rytus apie 9 km, apimant teritoriją, kurios bendras plotas 120,0316 km².
Vyrauja švelnus atogrąžų musoninis klimatas. Vidutinė metinė temperatūra būna 23 °C, per metus iškrenta maždaug 1500–2000 kritulių.
Zarasų rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Meinongas
Istorija
Pirminis vietovės pavadinimas Minongas (瀰濃) (kuris, manoma, kilo iš vietinių žodžio Malang) buvo pakeistas į Meinongas Japonijos kolonijiniais laikais.
Lisbernas
Lisbernas – miestas Šiaurės Airijoje, į pietvakarius nuo Belfasto. Airiškas pavadinimas Lisnagarvey naudojamas mokyklų, sporto klubų pavadinimuose. Miesto teises buvo suteiktos 2002 m. karalienės Elžbietos II.
Meinongas
Istorija
XVIII a. čia atsikėlė daug imigrantų iš žemyninės Kinijos, daugiausia kinų tautybės žmonių, kurių dauguma priklausė hakų etninei grupei. Dėl gausiai čia esamo vandens jie vertėsi žemės ūkiu. XX a. Meinongas svarbą įgavo būdamas tabako auginimo centru.
Lisbernas
Lisbernas žinomas kaip pirmasis Airijos linų perdirbimo pramonės centras. Šią pramonę 1698 m. čia įkūrė Louis Crommelin ir kiti hugenotai.
Pontkisiltės akvedukas
Pontkisiltės akvedukas  – laivuojamas akvedukas, kuriuo prateka Llangollen kanalas per Di upės slėnį Velso šiaurės rytuose. Pastatytas 1795–1805 m., ilgiausias ir aukščiausias akvedukas Didžiojoje Britanijoje, nuo 2009 m. papildęs Pasaulio paveldo objektų sąrašą Europoje. JT agentūra šį paminklą pavadino „pramonės revoliucijos civilinės inžinerijos žygdarbiu“. Be to, pažymėta, kad statinys puikiai priderintas prie sudėtingo apylinkių reljefo, vėliau padaręs didelę įtaką tiltų statyboje.
Kanadinė konyza
Kanadinė konyza, Kanadinė šiušelė (Conyza canadensis) – astrinių (Asteraceae) šeimos, konyzų (Conyza) genties augalas.
Auga sausose smėlėtose vietose: dirvose, kirtimuose, bergždynuose, pakelėse ir kt. Piktžolė. Kilusi iš Šiaurės Amerikos, iš ten plačiai paplito Europoje ir Azijoje. Žydi liepos – spalio mėn. Žiemoja sėklos arba rudenį sudygę daigai.
thumb|260px|left|Kanadinės konyzos skristukai
Juodasis šalminis ragasnapis
Juodasis šalminis ragasnapis (Ceratogymna atrata) – ragasnapinių paukščių (Bucerotiformes) būrio, ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukščių rūšis.
Savaime paplitę Vakarų Afrikos pačiuose pietuose, Centrinėje Afrikoje bei Angolos šiauriniuose pakraščiuose.
Bžozovo Muzilai
Bžozovo Muzilai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Posventnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaime yra 11 namų. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pyras Epyrietis
Jaunystė
Pyras buvo Ejacido ir Ftijos, tesalietės ir Aleksandro Didžiojo pusseserės (pagal jo motiną Olimpiją) sūnus. Pyrui buvo 2 metai, kai jo tėvą nuvertė nuo sosto 317 m. pr. m. e. ir šis prisiglaudė su šeima pas Glaukijų, didžiausios ilyrų genties taulantijų karalių.
Glaukijas sugrąžino Pyrui sostą 306 m. pr. m. e., bet po ketverių metų jį vėl nuvertė Kasandras. Tad jis tapo vienu iš svainio Demetrijaus I pareigūnu ir jam tarnavo per diadochų karus. 298 m. pr. m. e. Pyras kaip įkaitas atsidūrė Aleksandrijoje pagal Demetrijaus ir Ptolemėjaus taikos sutartį. Ten jis vedė Ptolemėjaus podukrą Antigonę ir 297 m. pr. m. e. su jo finansine ir karine parama Pyras tapo Epyro karaliumi ir nužudė Neoptolemėjų II, tada jau mirusio Seleuko marionetę ir trumpam Pyro bendravaldį karalių.
Pyras perkėlė sostinę į Ambrakiją (dabar Arta) 295 m. pr. m. e. Po to jis pradėjo karą su buvusiu sąjungininku Demetrijumi ir jį nugalėjęs tapo Makedonijos karaliumi. 284 m. pr. m. e. iš Makedonijos Pyrą išvijo Lysimachas.
Grumtynės su Roma
thumb|240px|left|Maršrutai prieš Romą per [[Pyro karas|Pyro karą (280–275 m. pr. m. e.).]] 281 m. pr. m. e. graikų miestas Tarantas pietų Italijoje susipyko su Roma ir jam grėsė pralaimėjimas, romėnai tuo metu buvo didelė jėga regione ir ketino užimti visus Didžiosios Graikijos miestus. Taranto gyventojai kreipėsi į Pyrą prašydami pagalbos.
Pyras atvyko į Italiją su 3 tūkst. raitelių, 2 tūkst. lankininkų, 500 svaidytojų, 20 tūkst. pėstininkų, 20 kovinių dramblių ir ketino užimti Romą.
Turėdamas kavaleriją ir dramblius, Pyras nugalėjo konsulo Publijaus Valerijaus Levino vadovaujamus romėnus Heraklėjos mūšyje 280 m. pr. m. e. Kelios gentys įskaitant lukanus, brutijus, mesapijus bei graikų miestai Krotonas bei Lokriai prisijungė prie Pyro. Jis pasiūlė taikos sutartį, kuri buvo atmesta. Pyras žiemojo Kampanijoje.
Kai Pyras įsiveržė į Apuliją 279 m. pr. m. e. įvyko Askulo mūšis ir jis pasiekė dar vieną brangiai kainavusią pergalę. Nors konsulas Publijus Decijus Musas buvo nugalėtas, epyriečių armija taip nusilpo, jog nebegalėjo užimti Romos. Galiausiai Pyras neteko 3,5 tūkst. karių, o romėnai 6 tūkst., bet nors aplamdyta Pyro armija dar buvo galinga jėga.
Sicilijos valdovas
Pyras buvo paskelbtas Sicilijos karaliumi. Js manė, kad jo sūnus Helenas paveldės Sicilijos karalystę, o kitas sūnus Aleksandras – Italijos. 277 m. pr. m. e. Pyras užėmė Eryksą, stipriausią kartaginiečių tvirtovę Sicilijoje. Po to kartaginiečių valdomi miestai perėjo į jo pusę.
276 m. pr. m. e. Pyras derėjosi su Kartagina. Nors ji ketino tartis su Pyru, siūlė jam pinigus ir laivus, kai buvo sudaryti draugiški santykiai, Pyras reikalavo, kad kartaginiečiai apleistų Siciliją, o Libijos jūra būtų riba tarp kartaginiečių ir graikų. Tuo pat metu jis pradėjo elgtis despotiškai su Sicilijos graikais ir greitai prieš jį nusistatė visa Sicilija. Nors nugalėjo kartaginiečius kitame mūšyje, Pyras buvo priverstas apleisti Siciliją ir grįžti į Italiją.
Atsitraukimas iš Italijos
Kol Pyras kovėsi Sicilijoje, Roma atkūrė armiją, pašaukdama tūkstančius naujų rekrūtų. Grįžęs į Italiją Pyras susidūrė su gerokai didesne romėnų armija. Po Benevento mūšio (275 m. pr. m. e.), pasibaigusio lygiosiomis, Pyras nusprendė grįžti į Epyrą ir prarado visas valdas Italijoje.
Paskutiniai karai ir mirtis
272 m. pr. m. e. Kleonimas, karališkos kilmės spartietis, nekenčiamas tautiečių, paprašė Pyrą užpulti Spartą ir įtvirtinti jį valdžioje. Pyras pritarė planui, nes manė, kad užvaldys visą Peloponesą, bet netikėtas stiprus pasipriešinimas jam sutrukdė. Po to jis įsivėlė į pilietinį konfliktą Arge. Paslapčia įžengęs su armiją į miestą jis atsidūrė painiame mūšyje siaurose gatvėse. Sena argietė moteris metė į jį stogo čerpę, o Pyrui iškritus iš balno, jį užmušė Argo kareivis. (Kai kurie šaltiniai tvirtina, jog jį nunuodijo tarnas).
Tais metais sužinoję apie Pyro mirtį tatantiniečiai pasidavė Romai.
Palikimas
Nors Pyras buvo nenuilstantis lyderis ir ne visada išmintingas karalius, jis buvo laikomas vienu geriausiu to meto karvedžiu. Plutarchas teigia, jog Hanibalas laikė Pyrą geriausiu arba antru (po Aleksandro Makedoniečio) karvedžiu pasaulyje. Be to žinoma, jog Pyras buvo labai labdaringas. Didžiausios Pyro silpnybės buvo nesugebėjimas išlaikyti dėmesį ir turėti didelį iždą namie (dauguma jo karių buvo brangūs samdiniai).
Labiausiai jis žinomas dėl posakio Pyro pergalė, atsiradusio po Askulo mūšio. Pasveikintas su pergale prieš romėnus Pyras atsakė: Ἂν ἔτι μίαν μάχην νικήσωμεν, ἀπολώλαμεν! (iš graikų kalbos Dar viena tokia pergalė mane sunaikins!).
Paprastasis vapsvavoris
Paprastasis vapsvavoris (Argiope bruennichi) – vorų (Araneae) būrio, kryžiuočių (Araneidae) šeimos voras.
Pyras Epyrietis
Palikimas
Pyras parašė memuarus ir keletą knygų apie karo meną. Nė viena neišliko, nors kai kurios iš jų turėjo įtakos Hanibalui ir susilaukė Cicerono pagyrų.
Paprastasis vapsvavoris
Tai gana stambūs ir į vapsvas panašūs vorai. Patinų ilgis 5-9 mm, patelių 19-28 mm. Jie aptinkami saulėtose pakelėse, dykvietėse, miško pakraščiuose, prie vandens telkinių. Pagrindinis šių vorų maistas yra žiogai.
Voratinklis
Prie pat žemės, tarp žemų augalų, nutiesia vertikalų tinklą, kuris yra su iš centro į apačią ir į viršų išeinančiomis plačiomis zigzaginėmis verpalų juostomis – stabilimentais (sutvirtinimais). Gaudomoji sritis 30 cm skersmens, spindulių skaičius – 32. Slėptuvės nedaro, voras tupi tinklo centre. Ištikus pavojui arba nukrenta ant žemės, arba minutę laiko staigiais judesiais siūbuoja tinklą. Tai labai gerai matyti žolės stiebu palietus tinkle tupintį vorą.
Dauginimasis ir vystymasis
Poravimosi metu patelė dažnai suėda patinėlį (kanibalizmas), tik retkarčiais jam pasiseka pabėgti. Kiaušinėlius deda rugpjūčio mėn. Jų būna 300–400, gelsvos spalvos, suformuotų į rutulį. Kiaušinėlių kokonas nuverptas iš kelių voratinklinių gijų sluoksnių, užmaskuotas tarp žolių stiebelių. Iš viso patelė pagamina iki 5 kokonų. Patelės po kiaušinėlių dėjimo nugaišta. Po mėnesio išsirita jaunikliai, kurie peržiemoja tame kiaušinėlių kokone. Gegužės pabaigoje – birželio pradžioje jie prakanda išorinėje kokono sienelėje angą ir palieka savo žiemos būstą. Po trijų mėnesių tampa suaugėliais ir vėl gali daugintis. Kartais tokius gerai apsaugotus kiaušinėlių kokonus užpuola parazitiniai ichneumonidai, kurie padeda savo kiaušinėlius. Išsiritusios vabzdžių lervos maitinasi vorų embrionais.
Viduklės herbas
Viduklės herbas – vienas iš Viduklės miestelio ir seniūnijos (Raseinių rajono savivaldybė) heraldikos atributų.
Irene Khan
Irene Zubaida Khan (g. 1956 m. gruodžio 24 d. Dakoje, Rytų Pakistane, dabar Bangladešas) – žmogaus teisių organizacijos „Amnesty International“ generalinė sekretorė. Ji yra septinta šios organizacijos generalinė sekretorė. Taip pat ji yra pirma moteris, pirma azijietė, pirma bangladešietė ir pirma musulmonė užimanti „Amnesty International“ generalinės sekretorės pareigas.
Viduklės herbas
Aprašas
Herbo skydo raudoname lauke sidabriniai vartai su kryžiumi, o vartų arkoje - auksinis šelstantis lokys.
Istorija
2003 m. balandžio 25 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 56. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Irene Khan
Ankstesni metai
Khan užaugo gana pasiturinčioje šeimoje, bengalų kalba kalbančiame Rytų Pakistane, kentėjusiame nuo skurdo. Jos vaikystės metais Rytų Pakistane vyko neramumai. Rytų Bengalija su likusia Pakistano dalimi kovojo dėl nepriklausomybės. Šio karo, pavadinto Bangladešo karu, metu išryškėję žmogaus teisių pažeidimai padėjo ne tik iškovoti nepriklausomybę Bangladešui, bet ir suformuoti jaunos aktyvistės Khan pasaulėžiūrą. Būdama paauglė, ji paliko Bangladešą ir persikėlė į mokyklą Šiaurės Airijoje. 2007 metų liepos mėnesį Irene išvyko į Anglijos, Mančesterio Viktorijos universitetą studijuoti teisės. Pabaigusi mokslus Iren Khan persikėlė į JAV, kur prestižinėje Harvardo teisės mokykloje iki baigimo 1978 metais specializavosi tarptautinės teisės ir žmogaus teisių srityse.
Karjera žmogaus teisių srityje
1980 metais Irene Khan pradėjo dirbti kartu su Jungtinių Tautų Organizacija. Ji tapo Vyriausiąja komisare pabėgeliams (UNHCR) ir kartu su šia organizacija dirbo 20 metų. 1995 m. ji buvo paskirta kaip Jungtinių tautų pabėgėlių padalinio atstovė vadovauti misijai Indijoje. Taip ji tapo pirmąja jauniausia UNHCR šalies atstove tuo metu.
Per Kosovo krizę 1999-iais, Khan vadovavo UNHCR komandai Makedonijoje. Šis įvykis turėjo didelės įtakos vėliau tais pačiais metais, kai Irene Khan buvo paskirta organizacijos „International Protection“ direktoriaus pavaduotoja.
Karjera Amnesty International
Prie Amnesty International Irene Khan prisijungė 2001 metais tapdama organizacijos generaline sekretore. Pirmaisiais tarnybos metais ji reformavo Amnesty International atsaką krizinėms situacijoms ir inicijavo pasaulinę kampaniją prieš smurtą prieš moteris.
Apdovanojimai
Khan pelnė Fordo paramos fondo „Fellowship“ programos apdovanojimą, taip pat 2001 m. kompanijos „Pilkington“ buvo paskelbta „Metų moterimi“. O 2006-iais ji gavo Sidnėjaus „Taikos“ prizą. Po metų, 2007 m. Gento universitete jai buvo suteiktas universitetinis daktaro garbės laipsnis. Ji yra viena iš dviejų žmonių, kurios vardas buvo įrašytas sąrašo viršuje rinkimuose dėl naujo Mančesterio universiteto rektoriaus posto.
ŠVIS
ŠVIS – švietimo valdymo informacinė sistema (angl. EMIS – Education Information Management System). Tai informacinė sistema, kurios sukurta sistemingai organizuoti (kaupti, analizuoti, sisteminti) su švietimo vystymu susijusius duomenis (Wako, 2003 ).
Lietuvos ŠVIS
Lietuvos švietimo valdymo informacinės sistemos svetainės paskirtis teikti oficialią informaciją apie švietimo būklę (nacionaliniai rodikliai, mokyklų ir rajonų informacinės kortelės, kita statistinė informacija apie bendrojo lavinimo valstybines ir savivaldybių mokyklas). Svetainė sukurta vykdant Švietimo ir mokslo ministerijos Mokyklų tobulinimo programą (LR ŠVIS).
ŠVIS tikslas
Informacinės sistemos steigimo tikslai: Informacinės sistemos objektas yra švietimo rodikliai ir kita informacija, reikalinga švietimo būklei stebėti ir sprendimams priimti.
ŠVIS informacinė struktūra
ŠVIS informacinę struktūrą sudaro duomenų bazės ir jose kaupiami duomenys, duomenų mainai tarp Informacinės sistemos ir kitų informacinių sistemų, valstybės registrų bei kitų informacijos šaltinių, duomenų apdorojimo procesų rezultatai.
ŠVIS duomenų bazės:
Mini sijonas
thumb|250 px|mergina, dėvinti mini sijoną
Mini sijonas – sijonas, kurio apatinis kraštas yra virš kelių (apie 10-20 cm ir daugiau).
Istorija
Trumpi sijonai nėra visiškai naujas dalykas. Po Pirmojo pasaulinio karo apatinis sijono kraštas ėmė kilti vis aukštyn ir apie 1925 m. atsirado flapper merginų karta – tokių, kurios mūvėdavo trumpus sijonukus. Tačiau didysis mini sijonų paplitimas prasidėjo apie 1960 m., daugiausia dėl madų dizainerės Mary Quant įtakos, kurią įkvėpė mini automobilio idėja. Tačiau ir prancūzų dizaineris André Courrèges yra laikomas mini sijono išradėju, todėl nėra vieningos nuomonės, kas tai padarė pirmiau. Kai kurie netgi mano, kad išradėja buvo Helen Rose, pasiuvusi keletą mini sijonų aktorei Anne Francis, 1956 m. vaidinusiai mokslinės fantastikos filme „Forbidden Planet“. Be to, žurnalo „Vogue“ redaktorė Marit Allen teigia, kad John Bates irgi yra nepakankamai įvertinamas kaip mini sijono išradėjas (jo kostiumus dėvėjo 7-ojo dešimtmečio aktorė Diana Rigg).
Jauna dizainerė Mary Quant (g. 1934 m.) 1955 metais atidarė populiarių drabužių parduotuves „Bazaar“ King's Road gatvėje (Chelsea priemiestis Londone), kur ji pardavinėjo savo sukurtą aprangą. 6-ojo dešimtmečio pabaigoje ji ėmė eksperimentuoti su trumpesniais sijonais, kol galiausiai 1965 m. pagamino ir kovo 4 d. pristatė mini sijoną – vieną iš būdingiausių dešimtmečio mados elementų (nors dar 1962 m. jos mini sijonas pateko į „Vogue“ žurnalą, Anglija). „Chelsea look“ kolekcija davė didžiulį pelną ir tapo populiari. Už tokius pasiekimus Mary Quant 1966 m. gavo Britanijos imperijos ordiną (Order of the British Empire), kurio įteikimo metu Buckingham rūmuose pati dėvėjo mini sijoną. Vėliau ji prisipažino, kad patį pirmą mini sijoną pasisiuvusi pati sau, kiek vėliau – savo draugėms, kol galiausiai pateikė kaip atskirą gaminį viešumon.
Dėl Mary Quant padėties „Swinging London“ mados pasaulyje mini sijonas išplito ne tik kaip Londono gatvių mada, bet ir tarptautiniu mastu. Mini sijonų populiarumą labai padidino tuometinis supermodelis Jean Shrimpton, dėvėjusi Colin Rolfe sukurtą mini sijoną 1965 m. lapkritį Australijoje vykusiose Melbourne Cup varžybose ir sukėlusi didžiulę sensaciją. Jean Shrimpton teigė, kad sijono trumpumą lėmė tai, kad Colin Rolfe turėjo nepakankamai medžiagos.
Raida
Vėliau mini sijoną ėmė populiarinti prancūzas André Courrèges, kuris plėtojo mini sijono idėją atskirai nuo Mary Quant ir pristatė 1964 m. kaip 1965 m. pavasario - vasaros sezoninės mados kolekciją. Jo kuriami mini sijonai buvo mažiau aptempti, tačiau dėvimi kartu su aulinukais iki kelių ( arba Go - go boots, dažnai baltais). Be to, André Courrèges sugebėjo mini sijoną paversti aukštuomenės mados elementu, sukėlusiu šiam drabužiui daug pagarbos.
Dėl trumpų sijonų, vietoje kojinių ėmė sparčiai populiarėti pėdkelnės, kadangi dėvint mini sijoną gana didelė moters kojų dalis (visos blauzdos ir didelė dalis šlaunų) lieka atidengta.
8-ajame dešimtmetyje madų pramonėje vėl ėmė grįžti ilgesni sijonai (midi ir maksi), nors mini sijonai iš akiračio nedingo ir juos dėvėjo gana nemažai moterų. Manoma, kad mini sijono populiarumo mažėjimą galėjo lemti feminizmo banga.
9-ajame dešimtmetyje trumpi sijonai vėl ėmė grįžti į madą, juos neretai dėvėjo princesė Diana. Daug moterų mini sijonus ėmė dėvėti ir darbo aplinkoje, ir ši tendencija plito iki pat amžiaus pabaigos (laikoma, kad verslo moterims klasikinis apatinio sijono krašto atstumas iki kelių – 8 cm). 10-ojo dešimtmečio filmuose ir serialuose galima dažnai matyti moteris su mini sijonais (vienas kontroversiškiausių epizodų – Sharon Stone filme „Esminis instinktas“ (1992 m.) dėvėdama mini sijoną, sėdėdama atvirai perkryžiavo kojas, šitaip parodydama, kad nemūvi kelnaičių, ). Apie 1995 m. ima populiarėti gofruoti mini sijonai.
Apie 2000 metus išpopuliarėjo kelnės, aptempiančios moters klubus. Mini sijonai kartais dėvimi ant kelnių ar džinsų, arba su blauzdinėmis (leggings).
Trumpų sijonų mados pakilimą iš dalies sąlygoja ir oro sąlygos, pvz., 2006 m. vasara Europoje buvo itin karšta, todėl mini sijonus dėvinčių moterų buvo gerokai daugiau nei ankstesniais metais.
Visuomenės požiūris
thumb|150 px|right|Inesa Saiz, dėvinti mini sijoną, 1967 m.(Durene Association of America, Niujorkas)
Todėl mini sijonas Vakarų visuomenėje turėjo nemažą provokacinį vaidmenį, kadangi netiesiogiai rodė dievobaimingumo (ir to meto supratimu – padorumo) stoką, tačiau vertintas ir kaip moters savimonės bei saviraiškos forma. Todėl naujas sijono ilgis (tiksliau, jo trumpumas) ne visuose visuomenės sluoksniuose buvo maloniai sutiktas. Nyderlandai jį uždraudė, nors Anglijos karališkieji rūmai vis tik nusileido tendencijai, tačiau priėmė kaip padorų tik 7 cm virš kelių sijono aukštį. Vatikanas mini sijoną visai uždraudė ir neįleido į Šv. Petro katedrą moterų su tokia „nepadoria išvaizda“. Irane po 1979 m. revoliucijos mini sijonai beveik išnyko (dėl politinių ir religinių priežasčių), kadangi mini sijonas yra Vakarų civilizacijos produktas.
Mini sijonas apnuogina moters kojas, be to, dėl sijono trumpumo (priklausomai nuo jo formos, medžiagos, trumpumo, moters pozos) kartais gali būti matomas moters apatinis trikotažas, todėl mini sijonas iš dalies atlieka lytinio dirgiklio vaidmenį vyrams. Jis turi gundymo ir seksualumo atspalvį, tačiau tuo pačiu pabrėždamas moters nepriklausomybę.
Mini sijonas išlieka moters aprangos dalimi, pabrėžiančia jos seksualumą – vyrai į tokias moteris labiau atkreipia dėmesį, jos susilaukia daugiau pašalinių žvilgsnių, besižavinčių ar nepatenkintų.
Dėvėjimo ypatumai
Mini sijonai gana greitai imti gaminti iš įvairios medžiagos, prabangūs ir pigūs, dėvimi įvairiomis progomis, netgi ir žiemą. Gana greitai sujudo ir kojinių pramonė, pasiūliusi apnuoginamoms kojoms pėdkelnes, todėl vėsesniu metų laiku mini sijonai dažniausiai dėvimi su pėdkelnėmis.
Šiais laikais mini sijonus dėvi įvairaus amžiaus moterys, bet kuriuo metų laiku, įvairiomis kasdienėmis (darbe, mokykloje, laisvalaikiu ir kt.) ir rimtesnėmis progomis (vestuvės, verslo susitikimai ir kt.). Pastaruosiuose kartais dėvimas ne tik mini sijonas, bet ir prie jo priderintas švarkelis – kaip kostiumo dalis. Žiemos metu mini sijonas dažnai dėvimas kartu su odiniais batais ir tokia išvaizda dažnai siejama su seksualumu.
Mini arba mikro sijonukus dažnai dėvi palaikymo komandų merginos sporto varžybose.
Dėvėjimo privalumai ir trūkumai
Mini sijono dėvėjimas turi tam tikrų privalumų ir trūkumų. Pagrindinis privalumas – sijonas, kuris pasibaigia ties šlaunų viduriu, suteikia didelę judesių laisvę lyginant su kitais sijonais, ypač ilgesniais nei iki kelių. Pagrindinis trūkumas taip pat susijęs su sijonuko ilgiu – moteriai, dėvinčiai mini sijoną, ne visada lengva atsisėsti taip, kad aplinkiniams nebūtų matomos jos kelnaitės; be to, mini sijonas dėl vaikščiojimo ir kitų judesių gali šiek tiek pasikelti aukščiau, kas gali būti palaikyta nepadorumu. Mini sijonas gali turėti ir provokacinę reikšmę, ypač tarp šiek tiek į ekshibicionizmą linkusių moterų.
Mikro sijonai
thumb|200px|Džinsinis mikro sijonas
Atsiradus mini sijonui, apie 1965-1970 m. ėmė rastis ir dar trumpesni sijonukai, vadinami mikro sijonais (arba mini-mini), kurių apatinis kraštas buvo maždaug ties apatine sėdmenų riba.
Mikro sijonai yra labai populiarūs Japonijoje, kitur dažniausiai yra dėvimi naktiniuose klubuose, vakarėliuose, privačioje aplinkoje.
Apie 2000 m. mikro sijonukas pasiekė beveik galutinę savo raidos stadiją – beltskirt (juostinis sijonas), kuri palieka nedaug vietos vaizduotei; toks sijonas labai retai dėvimas viešoje vietoje. Jie yra labai trumpi, tarsi platus diržas (todėl ir vadinami juostiniais sijonais), uždengia tik intymias vietas, iš dalies yra matomas moters apatinis trikotažas, sėdmenys.
Bat
Bat nomas (egip.: bAt, neteisingas (pasenęs) skaitymo variantas – Sechem), Mažojo Diospolio nomas  – Senovės Egipto (nuo III tūkst. pr. m. e.), 30 m. pr. m. e.-307 m. ir Romos Egipto provincijos administracinis teritorinis vienetas, priklausęs Aukštutiniam Egiptui ir žymėtas numeriu 6. Jo pavadinimas buvo užrašomas sistro simboliu, dėl to jis dar vadinamas Sistro nomu. Sistras simbolizavo dievybę Batą, todėl jis dar vadinamas Batos nomu.
Sostinė (niwt) buvo Hut-Sechem (dab. Hu, Ptolemėjų laikų Mažasis Diospolis). Nomas buvo abipus pagrindinės Nilo upės vagos, ir apėmė šiauriausią dalį dabartinės Kenos muchafazos. Pietuose buvo Aker (6), o šiaurėje – Ta-Ver (8) nomai.
Istorija
Nomas panaikintas 307 m., įdiegiant Egipte ir visoje Romos imperijoje administracinių vienetų pagi sistemą.
Martinaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Martinaitienė (ištekėjusi moteris) ir Martinaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Prūsai
Prūsai (senprūsiai) – vakarų baltų genčių grupė, gyvenusi tarp Nemuno ir Vyslos ir kalbėjusi prūsų kalba. Prūsams artimiausios buvo jotvingių gentys. Jų vardą gavo vėlesnė Prūsijos valstybė.
1230 m. prūsų užkariavimą pradėjo Vokiečių ordinas. Ordinas vykdė prūsų perkėlimus iš vienos teritorijos į kitą, daug prūsų žuvo per kryžiaus žygius ir sukilimus. Iki XIII a. 8-ojo dešimtmečio pabaigos Vokiečių ordinas galutinai užkariavo visas prūsų gentis. Pakrikštytieji prūsai per vėlesnius keletą amžių buvo asimiliuoti, prūsų kalba išnyko XVII a. - XVIII a. pradžioje.
Etimologija
Etnonimas prūsai (Bruzi) istorijos šaltiniuose pirmą kartą paminėtas IX amžiuje Bavarų Geografo. Tiesioginiais prūsų protėviais laikytini Tacito „Germanijoje“ ir Jordano „De Origine Actibusque Getarum“ minimi estijai (aesti; lietuvių raštijoje dažniau vadinami „aisčiais“), tiksliau, jų pietinė ir centrinė grupės.
Simas Karaliūnas tautovardį prūsai gretina su žodžiais ‘jis šlaksto, purškia, lašina, drėkina’,  ‘trykšti’,  ir spėja, jog prūsų etnonimo pirminė reikšmė galėjusi būti ‘drėkinantys, purškiantys, sėklas liejantys (semina emittentes)’, tai yra ‘vyrai’.
Etninė teritorija ir jos suskirstymas
XIII a. Petro Dusburgiečio Prūsijos žemės kronikoje minimos 11 prūsų žemių ir genčių:
Istorikai, kalbininkai, archeologai apie prūsų gentį
Istorikai, kalbininkai ir archeologai iki šiol nėra vieningos nuomonės dėl prūsų apgyvendintos teritorijos ir jai priskiriamu genčių. Dalis istorikų, archeologų ir kalbininkų skalvių nelaiko prūsų genties dalimi ir šios genties klausimu vyksta iki šiol ginčai tarp skirtingų šios srities specialistų, bet šiais laikais sūduvius daugelis šios srities specialistų priskiria prie deinuvių genčių.
Kryžiuočių ordino kronikininkas Petras Dusburgietis 1326 metų užbaigtoje savo rašytoje Prūsijos žemės kronikoje, prūsams priskiria ir Skalvą ir Sūduvą, teigia kad prūsų gentį sudaro dešimt genčių ir vienuolika žemių, tai yra lotyniškai: (Pomesania, Pogesania, Varmia, Natangia, Bartia, Sambia, Nadrovia, Scalovia, Galindia, Sudovia, Culmigeria). O apie Kulmo žemę rašo, esą vienuolikta prūsų žemė esanti i pietvakarius nuo (Pomesani) genties žemės iki Ordinui atsikraustant buvusi lenkų nusiaubta ir beveik negyvenama. Po prūsų genčių nukariavimų, prūsų žemių ribos beveik nepakito, išskyrus tai, kad Kryžiuočių ordinas nukariautoje Prūsijoje atidalijo dvyliktą žemę – Sasną. Petras Dusburgietis Prūsų žemių genčių pavadinimus rašė lotyniškai – (Varmienses, Pomesani, Pogesani) ir tt.
Prūsų kultūra ir visuomenė
Seniausiais prūsų protėviais laikomi baltiškosios Pamarių kultūros gyventojai. Prūsai vertėsi žemdirbyste, žvejyba, prekiavo gintaru (gintaru), prūsų pirkliai plaukiojo Baltijos jūra. Prūsų visuomenės sankloda - karinė demokratija. Įstatymus nustatydavo ir sprendimus priimdavo žemių vyrų susirinkimuose - váidose. Prūsų pamedėnų susirinkime priimtas Pamedės teisynas laikomas vieninteliu išlikusiu baltų paprotinės teisės pavyzdžiu.
Prūsų likimas
Kryžiuočių ordinui 1230-1283 metais užkariavus prūsus, prūsų kalba pradėjo nykti. Paskutiniai prūsai kalbėję savo kalba išnyko maždaug didžiojo maro metu apie XVIII a. pradžią, kada kiti prūsų palikuonys jau kalbėjo vietine Rytprūsių vokiečių kalbos tarme, o kita nutautėjusių prūsų dalis sudarė lietuvininkų ir mozūrų genties vėlesnę lenkų protestantišką mazūriečių etnografinę grupę, pietinėje Rytprūsių dalyje.
Dalis prūsų persikėlė į Lietuvą, kur susimaišė su vietiniais gyventojais, pvz., manoma, kad Traidenis prūsus apgyvendino Semeliškių apylinkėse.
Šiuo metu (senaisiais) prūsais ar jų palikuonimis save laiko ~1 mln. žmonių, gyvenančių daugiausia Vokietijoje ir Lenkijoje.
Liekiai (Ignalina)
Liekiai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Naujojo Daugėliškio.
Nigerio delta
thumb|240px|Nigerio deltos regionas
Nigerio delta – tankiai gyvenamas regionas pietų Nigerijoje, sutampantis su Nigerio upės delta. Užima ~70 000 km², t. y. 7,5 % šalies ploto. Į Nigerio deltą įeina šios valstijos: Deltos valstija, Bailesa, Riversas; kitos priskirtos 2000 m.: Abija, Akva Ibomas, Kros Riveris, Edo, Imo, Ondo. Čia gyvena ~31 mln. gyventojų, priklausantys virš 40 tautybių, iš kurių vyrauja idžai ir igbai.
Istorinė Nigerio delta
Istorinė ir geografinė Nigerio delta apima gerokai mažesnę teritoriją nei dabartinė regiono samprata. Ji apytikriai atitinka dabartines Bajelsos, Upių ir Deltos valstijas. Tai – atskiras istorinis Nigerijos ir Benino civilizacijos regionas, kuriame nuo XV a. susiformavo prekybinės valstybės, vykdžiusios prekybą su Vakarų tautomis. Ilgainiui šiam istoriniam regionui prigijo pavadinimas aliejaus upės.
Medeikiai (Molėtai)
Medeikiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietryčiuose.
Istorija
Kaimas užrašytas 1852 m. Joniškio bažnyčios knygoje.
Aplinkos modifikavimo sutartis
[[Vaizdas:ENMOD Participation.svg|400px|miniatiūra|dešinėje|Dalyvavimas Aplinkos modifikavimo sutartyje
{{legend|#00aa00|Pasirašė ir ratifikavo}} {{legend|#008000|Prisijungė prie konvencijos ar perėmė iš pirmtakės}} {{legend|#eeee00|Tik pasirašė}}]] Aplinkos modifikavimo sutartis, Sutartis apie karinio ar kitokio priešiško aplinkos modifikavimo technikų naudojimo draudimą  – tarptautinė sutartis, draudžianti naudoti karinius ar kitokius priešiškus aplinkos modifikavimo būdus, kurie daro platų, ilgai trunkantį ar rimtą poveikį aplinkai. Sutartis imta pasirašinėti 1977 m. gegužės 18 d. Ženevoje, ėmė veikti 1978 m. spalio 5 d.
Daug valstybių teigia, kad ši sutartis neįvedė visiško draudimo naudoti herbicidus (pvz., oranžinį agentą) karyboje, bet reikalauja apdairumo kiekvienu kariniu jų panaudojimo atveju.
2012 m. sausio mėnesį sutartį buvo ratifikavusios 76 valstybės.
Dimbeliai
Dimbeliai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Ceikinių.
Paragių dvaras
Paragių dvaras – dvaras Paragiuose, Akmenės rajone.
Istorija
1684 m. Žemaičių žemės teismo raštuose minimas Jonas Ivanauskas iš Meškių dvaro.
Nikodemo Ivanausko (apie 1845–1931) tėvas Ksaveras Ivanauskas (?–1850) buvo paveldėjęs iš savo tėvo Meškių ir Paragių dvarus. 1837–1839 m. jis buvo policijos darbuotojas ypatingiems pavedimams. Yra išlikęs laiškas – prašymas Vilniaus gubernatoriui suteikti Ksaverui gubernijos sekretoriaus laipsnį.
Nikodemas vedė ir, 1867 m. rugsėjo 28 d. gimus dukrai Sofijai, išvyko į Miuncheną, kur baigė dailės akademiją. Po to gyveno Varšuvoje, Krokuvoje, Šiauliuose, kur 1872 m. birželio 1 d. gimė Marija.
Apie 1877 m. šeima sugrįžo į Paragių dvarą.
1891 m. Sofija Ivanauskaitė (1867–1926) ištekėjo už kaimynystėje gyvenusio beveik tėvo amžiaus Rapolo Pšibiliausko, tačiau santuoka nenusisekė.
Marija Ivanauskaitė (1872–1957) gyveno pas gimines Varšuvoje, paskui Peterburge, ištekėjo už baltarusių visuomenės veikėjo Vaclovo Lastauskio, tačiau ir jų santuoka iširo.
1940 m. dvaras nacionalizuotas ir priklausė Tryškių kolūkiui. 1966 m. ponų namuose įrengtas Lazdynų Pelėdos memorialinis muziejus.
Europinis muflonas
Europinis muflonas (Ovis orientalis musimon) – porakanopių (Artiodactyla) žinduolių būrio dykaraginis gyvūnas. Kai kurie sistematikai jį laiko savarankiška rūšimi (Ovis musimon).
Paplitimas
Paplitęs Korsikos ir Sardinijos salose.
Į Lietuvą europinių muflonų atvežta 1977 m. iš Askanija Novos rezervato (Chersono sritis, Ukraina). 1977 m. iš tuometinės Čekoslovakijos.
Išvaizda
thumb|left|Patinas Sveria 47 (35-58) kg, panašus į avį, tik aukštesnis, laibesnis, ilgesnėmis kojomis, didesniais riestais ragais. Vasarą gelsvai ar rusvai rudas, o žiemą rusvai pilkas ar rusvai juosvas. Žiemą patinų nugaros šonai būna su dviem baltomis balno formos dėmėmis. Snukio viršus, pažandės, vidinė ausų pusė, apatinė kojų dalis, papilvė ir veidrodėlis bei plaukai apie akis- balti. Gyvūnui senstant, baltos kailio dėmės plečiasi.
Ragai
Ragus turi visi patinai ir tik apie 5 proc. patelių. Pastarųjų ragai mažesni. Ragai auga visą gyvenimą, bet senstant- lėčiau, gali daugiau nudilti nei priaugti. Lapkričio-gruodžio mėnesiais ragai neauga, o ties jų pamatu susiformuoja gili metinė rievė. Sausio mėnesį ragai vėl pradeda augti.
Buveinė
Gyvena mišriuose miškuose. Lietuvoje laikomi miške voljeruose. Veiklūs ištisus metus.
Veisimasis
Poruojasi spalio-lapkričio mėnesiais. Nėštumas- 5,5 mėnesio. Jauniklius (1, rečiau 2) atsiveda kovo-balandžio ar gegužės mėnesiais. Jaunikliai subręsta 2-3 metais.
Priešai
Vilkai, lūšys, lapės, valkataujantys šunys.
Vertė
Lietuvoje laisvėje negyvena, mūsų krašto gamtinei aplinkai nebūdinga ir nepritampanti rūšis.
Gausa
Atvežus į Lietuvą pirmoji grupė (24 individai) buvo paleista Strošiūnų (Kaišiadorių rajonas), antroji Kalniškės (Alytaus rajonas) miškuose. 1980 m. Lietuvoje gyveno 82 europiniai muflonai, 1985 m. – 145. . 1997 m. - 70 muflonų. Laikomi aptvaruose.
Apsauga
Nesaugomas.
Medžioklė
Medžiojamasis gyvūnas. Lietuvoje nemedžiojamas. Ragai – medžioklės trofėjus.
Lapkričio 18
Lapkričio 18 yra 322-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 323-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 43 dienos.
Vardadieniai
Giniotas – Ginvydas – Ginvydė – Otas – Otonas – Romanas – Salomėja – Vestas
Kaindžio tvenkinys
Kaindžio tvenkinys  – tvenkinys vakarų Nigerijoje, Nigerio ir Kebio valstijose. Susidarė 1968 m. Kaindžio užtvanka patvenkus Nigerio upę. Užtvanka yra 10 km ilgio ir 65 m aukščio, turi 8 turbinas, kurių galia 760 MW. Dalis pagamintos elektros energijos parduodama Nigerio valstybei.
Tvenkinys, aplinkinės savanos ir galeriniai miškai įtraukti į 1976 m. įkurtą Kaindžio ežero nacionalinį parką.
Alpinė liūtpėdė
Alpinė liūtpėdė, edelveisas (Leontopodium alpinum) – astrinių (Asteraceae) šeimos, liūtpėdžių (Leontopodium) genties augalas.
Augalas iki 20 cm aukščio. Žydi liepos – rugsėjo mėn. Auga soduose, gėlynuose.
Ona Jablonskytė-Landsbergienė
Ona Jablonskytė-Landsbergienė (1894 m. liepos 4 d. Dubultuose, Latvija – 1957 m. kovo 22 d. Kaune) – gydytoja oftalmologė, Pasaulio Tautų Teisuolė.
Biografija
Ona Jablonskytė gimė Dubultuose, Latvijoje, kalbininko Jono Jablonskio ir Konstancijos Sketerytės šeimoje.
Pirmojo pasaulinio karo metu dirbo Rusijos karo lauko ligoninėje. 1915 m. buvo apdovanota Georgijaus medaliu už narsumą. 1920 m. baigusi Petrogrado moterų medicinos institutą, dirbo fabriko gydytoja, kovojo su choleros epidemija.
Grįžusi į Lietuvą, nuo 1921 m. dirbo Raudonojo Kryžiaus ligoninėje Kaune, vadovavo akių ligų skyriui. 1923-1930 m. dar ir Lietuvos universiteto akių ligų klinikos asistentė. Nuo 1929 m. Ligonių kasos gydytoja, nuo 1934 m. – akių ligų ambulatorijos vedėja. 1940-1957 m. dirbo Kauno I poliklinikoje.
Daug nuveikė gydydama sergančiuosius trachoma, darė retas akių operacijas.
Antrojo pasaulinio karo metu gelbėjo nuo mirties žydus, slėpė persekiojamus žmones. Išgelbėjo mažeikietę vaikų gydytoją Frumą Gurvičienę, jos dukras Belą ir Etą Gurvičiūtes bei kitus žydų tautybės asmenis. 1992 m. rugsėjo 22 d. po mirties Lietuvos Respublikos apdovanota Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiumi, o Izraelio Yad Vashem muziejus 1995 m. jai suteikė Pasaulio Tautų Teisuolės vardą.
Klaipėdos pienas
AB „Klaipėdos pienas“ – lietuviško kapitalo įmonė Klaipėdos mieste, pramoniniu būdu gaminanti valgomuosius ledus. Viena iš seniausių ir didžiausių Lietuvos ledų gamintojų.
Vadovybė
Įmonei vadovauja gen. direktorė Rita Pažemeckaitė-Digrienė.
Viekšnių herbas
Viekšnių herbas – vienas iš Mažeikių raj. Viekšnių miesto heraldikos atributų.
Marcelijus Martinaitis
Marcelijus Teodoras Martinaitis (1936 m. balandžio 1 d. Paserbentyje, Raseinių rajonas – 2013 m. balandžio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos poetas, eseistas, vertėjas, visuomenės veikėjas.
Viekšnių herbas
Aprašas
Herbo mėlyname lauke auksinė karališka uždaroji karūna (vidus raudonas) virš trijų aštuoniakampių žvaigždžių: vienos sidabrinės viršuje, ir dviejų auksinių apačioje.
Istorija
1998 m. rugpjūčio 4 d. Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino herbą dekretu Nr. 139. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Marcelijus Martinaitis
Biografija
Mokėsi Gervinių septynmetėje mokykloje, 1956 m. baigė Kauno politechnikumą. 1956–1957 m. dirbo ryšių techniku, 1957–1958 m. Raseinių rajono laikraščio „Stalinietis“ redakcijoje. 1964 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1964–1966 m. „Komjaunimo tiesos“, nuo 1966 m. „Jaunimo gretų“ bei kitų laikraščių ir žurnalų redakcijų darbuotojas. Nuo 1980 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakulteto Lietuvių literatūros katedros dėstytojas. 1989 m. išrinktas SSRS AT deputatu. Priklausė Sąjūdžio vadovybei, 1992–1997 m. vadovavo Nacionalinių literatūros ir meno premijų komitetui, nuo 2000 m. LRT tarybos narys. Palaidotas Antakalnio kapinėse.