cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rusijos lietuvių seimas Petrograde
Politinės sąlygos
Komitetas suorganizavo per 250 skyrių, kurie savo globoje turėjo daugiau kaip 100 000 tremtinių. Buvo įsteigtos 254 mokyklos, jų tarpe – Martyno Yčo Voronežo berniukų gimnazija, Voronežo mergaičių gimnazija, „Saulės“ mokytojų kursai (vėliau Martyno Yčo mokytojų institutas), Tambovo Žiburio gimnazija, Jaroslavlio Motiejaus Gustaičio gimnazija, Antano Purėno progimnazija Petrograde, visa eilė amatų mokyklų. Vien Voronežo mokyklose buvo per 1700 moksleivių.
Po Vasario revoliucijos, kai Rusijos piliečiai gavo teisę laisvai burtis į politines organizacijas, laisvai svarstyti savo reikalus, teko iš Centro Komiteto išskirti jos politinę dalį, kurią pasiėmė partijų pagrindu 1917 m. kovo 13 d. susikūrusi Lietuvių Tautos Taryba. Jau pirmajame posėdyje Tautos Taryba pateikė savo reikalavimus Rusijos Laikinajai Vyriausybei, kurių pagrindinis buvo „perimti iš rusų valdžios savo žinion visas evakuotas, laikinai sustabdytas ir naujai įsteigtas Kauno, Vilniaus ir Suvalkų gubernijų teismo, administracijos, kultūros, ūkio, pramonės ir labdarybės įstaigas, po Rusiją išblaškytas“.
Tačiau Rusijos vyriausybė vilkino spręsti lietuvių reikalavimus, todėl buvo sumanyta gegužės 27 d. sušaukti Rusijos lietuvių seimą Petrapilyje, „kad dar galingesnis lietuvių balsas būtų, kad Tautos Tarybos reikalavimai būtų tvirtesni, paremti vietos atstovų ir kad susispietę visi Rusijoje esantieji lietuviai labiau susirištų į vieną būrį ir tartų svarbų galingą nepriklausomos mūsų Tėvynės žodį“.
Seimas
Į Seimą suvažiavo 330 delegatų iš įvairių lietuvių kolonijų Rusijoje, išrinktų Tarybos nustatyta tvarka. Seimo posėdį Tautos Tarybos įgaliotas atidarė Stasys Šilingas, linkėdamas įžiebti pirmąją ugnelę laisvai Lietuvai kurti. Tačiau, kai buvo pasiūlyta į prezidiumą išrinkti po vieną atstovą nuo visų partijų, socialdemokratai ir valstiečiai liaudininkai, nurodydami katalikų „smertelnus griekus“ užprotestavo jų kandidatus. Du posėdžiai praėjo berenkant prezidiumą ir vos jis buvo sudarytas be socialistų, kurie pakrikštiję Seimą buržuaziniu ir klerikaliniu, atsisakė rinkimuose dalyvauti, Seimo prezidiumas buvo revoliucijos būdu karininkų nuverstas ir jame, nusileidus krikščionims, pasodinti socialdemokratai.
Seime vyko nepaprastai audringos diskusijos dėl Lietuvos ateities, kurios truko iki birželio 2 d. Buvo pastebėta kairiojo sparno baimė skirtis nuo Rusijos demokratijos, tiktai vienas Mykolas Sleževičius nedvejodamas pasisakė už Nepriklausomą Lietuvą: ''„Bijoti, kad konservatoriai klerikalai paimtų Lietuvoje viršų nėra ko. tegul kokią dešimtį metų klerikalai valdys, bet per tą laiką liaudis susipras ir paims viršų. Jei mes statysim tik apsisprendimo reikalavimą, tai rusai manys, kad mes dar patys nežinome, ko norim. reikia reikalauti apsisprendimo ir nepriklausomybės.“''
Tik nedidele balsų persvara – 140 prieš 128, keturiems nuo balsavimo susilaikius, buvo nutarta siekti Lietuvos nepriklausomybės. Visas kairysis sparnas (Liuda Purėnienė, Petras Leonas ir kiti autonomistai) iš salės išėjo, todėl buvo nutarta kitų klausimų nebesvarstyti.
Pasekmės
Rusijos lietuviai suskilo. Negavusi Seimo paramos suiro Lietuvių Tautos Taryba, bet nepriklausomybės principą išsaugojo Seimo dauguma ir tai buvo svarbiausias įvykis Lietuvos politikoje. Daugumos išrinkta Seimo Vykdomoji komisija pasiuntė savo atstovus – prof. Augustiną Voldemarą, kun. Juozą Tumą ir Stasį Čiurlionį į Kijeve vykusį autonominių tautų kongresą. Jame Lietuvai vieningai pripažinta išimtis tarp autonominių Rusijos kraštų – nepriklausomybės teisė.
Rusijos lietuvių seimas suskaldė ir kairiąsias jėgas. Lietuvos socialdemokratų partijai Seime atstovavusi kairioji dalis prisidėjo prie autonomistų, Petras Avižonis, Stasys Matulaitis, Jurgis Smolskis ir kiti Maskvos socialdemokratų delegatai, sudarę jungtinę socialdemokratų frakciją (39 žmonės), laikėsi bendradarbiavimo su buržuazija linijos. Liko seime ir kai kurie delegatai bolševikai.
Klimenio delfinas
Klimenio delfinas (Stenella clymene) – delfininių (Delphinidae) šeimos jūrų žinduolis, gyvenantis Atlanto vandenyne.
Rusijos lietuvių seimas Petrograde
Pasekmės
Žymiai didesnę įtaką Lietuvos nepriklausomybės siekiui turėjo Vilniaus konferencija – lietuvių delegatų suvažiavimas, vykęs Vilniuje 1917 m. rugsėjo 18 – rugsėjo 22 d., kuris numatė nepriklausomos Lietuvos valstybės sukūrimą, Steigiamojo Seimo sušaukimą bei įkūrė Lietuvos Tarybą.
Klimenio delfinas
Apibūdinimas
miniatiūra|kairėje|Klimeno delfino palyginimas su žmogumi Rūšies atstovai labai panašūs į ilgasnukius prodelfinus. Klimenio delfinai užauga iki 2 m ir sveria nuo 75 iki 80 kg.
Individai gyvena vandenyse, kurių gylis daugiau nei 100 m, tačiau kartais atplaukia ir į seklesnius vandenis, pakrančių regionus. Minta kalmarais ir smulkiomis žuvimis, medžioja naktį arba mezopelaginiuose vandenyse, kuriuose yra ribotas šviesos kiekis.
17-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas
17-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas - tai individualios nuotolinės šachmatų varžybos vykdomos pagal ICCF taisykles. Čempionato pradžia 1995 m. rugpjūčio 18, pabaiga – 1997 liepos 1.
Prizininkai
Čempionate nugalėjo Jonas Lukšas, nepralaimėjęs nei vienos partijos ir surinkęs 11 taškų iš 14-kos galimų. Pustaškiu nuo jo atsilikęs Sergejus Jalanskiis laimėjo sidabro, o Anatolijus Kuvšinovas (10 tšk.) - bronzos medalį. Visi prizininkai iš Vilniaus.
Wazito FC
Vazito futbolo klubas arba Mačakoso „Vazito“, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Wazito Football Club, o trumpai Wazito FC – profesionalus Kenijos futbolo klubas, įsikūręs Mačakose. Rungtyniauja tamsiai mėlynos arba geltonos spalvos marškinėliais. Šio klubo įkūrėjas yra švedų verslininkas Rikardas Badoeris.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 2011 m. Nuo 2015 m. žaidė antroje pakopoje (Superlygoje).
2018 m. pateko į elito divizioną ir dalyvavo Premjer lygos pirmenybėse, tačiau liko 17 vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
2018/19 m. buvo pirmi Superlygoje ir vėl grįžo į elito divizioną.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia Kenijatos stadione, kuris talpina 10 tūkst. žiūrovų.
Hapoel Kiryat Ono FC
Hapoel Kiryat Ono F.C.  – Izraelio futbolo klubas iš Kirjat Ono miestelio.
Istorija
Įkurtas 1952 m. kaip Hapoel Kfar Ono.
1991 m. pasiekė Izraelio taurės pusfinalį, tačiau pralaimėjo 2–4 Hapoel Petah Tikva klubui.
Nuo 2014 m. rungtyniavo Liga Bet pirmenybėse, pietų A pogrupyje.
Naohisa Takato
Naohisa Takato (, g. 1993 m. gegužės 30 d., Šimocukėje) – Japonijos dziudo imtynininkas, olimpinis čempionas.
Biografija
2011 m. tapo pasaulio jaunimo čempionato nugalėtoju. 2013 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempionu.
Savo debiutinėse 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Japonijos atstovas iškovojo bronzos apdovanojimą. 2017 m. ir 2018 m. tapo pasaulio čempionu.
Savo antrose 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Takato pateko į finalą, kuriame nugalėjo Kinų Taipėjaus imtynininką Yang Yung-wei ir pelnė savo pirmąjį olimpinį aukso medalį.
Petras Šėmbelis
Petras Šėmbelis (1871 m. kovo 12 d. Pagojuose II, dab. Pasvalio raj. –  1943 m. birželio 24 d. ten pat) – ūkininkas, draudžiamos lietuviškos spaudos platintojas, vienas iš knygnešio Jurgio Bielinio ryšininkų, Garšvių knygnešių draugijos bendradarbis.
Biografija
P. Šėmbelio tėvai turėjo 9 ha šeimos ūkį. Abu tėvai buvo raštingi, kaupė religinio turinio knygas, išmokė sūnų lietuviškai skaityti. Jis pamėgęs skaityti pradėjo ieškoti lietuviškų leidinių, kurie tuo metu buvo draudžiami. Tėvai pritarė, kai 1890 m. jis ėmė bendradarbiauti su Jurgiu Bieliniu, kurio pasiūlymu sodyboje ir aplinkui įrengė knygų slėptuves. Susitaręs su Pasvalio kunigu, kuris nebuvo abejingas knygnešystei, įkurdino slėptuves ir vietos bažnyčioje.
Paties paskaičiavimu, iš viso į Prūsiją keliavo 34 kartus. Visos kelionės baigdavosi sėkmingai. Pargabentą spaudą perduodavo J. Bieliniui. Vėliau susitaupė pinigų, kad galėtų pirkti pats, todėl parvykęs platindavo savo jėgomis, nes turėjo daugiau pažįstamų knygnešių, įrengtų slėptuvių pas ūkininkus.
Buvo policijos areštuotas, bet uriadnikas, neradęs rimtų įkalčių ir gavęs kyšį, paleido. Policija įtarė draudžiamos spaudos gabenimu, todėl knygnešį pradėjo sekti. 1903 m. pavasarį jam teko sprukti išėjus iš Pasvalio bažnyčios. Draugams padedant, pavyko pabėgti persikėlus valtimi per Lėvens upę. Siekdamas išvengti gresiančio arešto, netrukus išvyko į Ameriką. Grįžo po Pirmojo pasaulinio karo.
Trijų Taškų kyšulys
miniatiūra|300px|Trijų Taškų kyšulys (1869 m.) Trijų Taškų kyšulys  – nedidelis pusiasalis Ganoje, Vakarų regione, prie Atlanto vandenyno. Tai piečiausias Ganos geografinis taškas, išsidėstęs tarp Diskavo (Dixcove) pakrantės kaimelio ir Prinses Tauno miesto, 50 km į vakarus nuo Sekondžio-Takoradžio.
Pavadinimas kilo nuo to, kad be pagrindinės smailės, iš abiejų pusių stūkso į jūrą išsikišę dar du uolėti kyšuliai, kartu sudarantys tris taškus. Trijų Taškų kyšulys garsėja kaip žemė, esanti arčiausiai 0° platumos, 0° ilgumos ir 0° altitudės koordinačių jūroje (atstumas yra apie 570 km). Vieta taip pat garsėja ir kitu retu reiškiniu – gėlo vandens riba, besitęsiančia 200 m nuo paplūdimio kranto. Manoma, kad tokiu būdu laivai prisipildydavo geriamojo vandens atsargas. Dėl šios priežasties visuose senuose Afrikos žemėlapiuose pažymėta Trijų Taškų kyšulio vieta. Ant uolų matyti senų užrašų, kurie mini vardus ir datas (aiškiausiai matoma 1781 m.), pėdsakai.
Trijų Taškų kyšulyje 1875 m. britai pastatė švyturį, kuris turėjo padėti orientuotis prekybiniams laivams, plaukiantiems Gvinėjos įlanka. Dabar iš jo likę tik griuvėsiai. Tačiau 1921 m. buvo pastatytas didesnis ir patobulintas švyturys, kuris veikia iki šiol.
Barbara Hepworth
thumb|200px| Barbara Hepvort 1966 m. prie savo kūrinių Barbara Hepvort (, 1903–1975) – Anglijos XX a. skulptorė, abstrakčiosios skulptūros atstovė.
Trijų Taškų kyšulys
Istorija
Manoma, kad pirmieji europiečiai, nuplaukę iki kyšulio, buvo Portugalijos keliautojai Žuanas de Santaremas (João de Santarém) ir Pedras Eskobaras (Pedro Escobar) 1471 m. Jie kirto pietų pusrutulį, atrado Minos krantą (Gvinėjos įlanka) ir nusigavo iki Nigerio upės deltos.
Barbara Hepworth
Biografija
Barbara Hepvort gimė 1903 m. sausio 10 d. Veikfilde, Vakarų Jorkšyro grafystėje. Jos tėvas buvo civilinis inžinierius. Barbara mokėsi Veikfildo mergaičių mokykloje, 1920−1921 m. mokėsi Lydso dailės mokykloje, kur jos bendramoksliu buvo Henris Muras. 1921−1924 m. B. Hepvort mokėsi Karališkajame dailės koledže Londone, lankėsi Paryžiuje. Jos kūrybą ypač paveikė jos ilgametis draugas ir kolega Henris Muras. 1924 m. B. Hepvort išvyko tobulintis į Italiją laimėjusi gimtojo miesto apygardos paramą. Studijavo romanikos ir ankstyvojo renesanso meną Toskanoje. 1925 m. Florencijoje susituokė su skulptoriumi Dž. Skypingu (John Skeaping), po to persikėlė gyventi į Romą, kur vyras mokėsi Britų akademijos padalinyje. Dėl vyro sveikatos 1926 m. lapkritį pora grįžo į Londoną, 1927 m. pora atidarė bendrą savo kūrinių paroda savo bute. 1929 m. B. Hepvort gimė sūnus Polis. 1931 m. B. Hepvort sutiko tapytoją Beną Nikolsoną, ji nutraukė ryšius su Dž. Skypingu, pradėjo dirbti kartu su B. Nikolsonu. 1932 m. ji kartu su B. Nikolsonu pradėjo žymų posūkį abstrakcionistinės dailės kryptimi. 1933 m. išsituokė su Dž. Skypingu, kartu su B. Nikolsonu aplankė K. Brankuzio ir P. Pikaso studijas Paryžiuje, 1935 m. sutiko P. Mondrianą ir V. Kandinskį, Londone − Naumą Gabo. 1934 m. jai gimė trynukai.
1937 m. atostogų metu Varanžvilyje, pakviesta A. Kolderio, B. Hepvort susitiko su Ch. Miro ir Ž. Braką. 1937 m. įvyko pirmoji jos personalinė paroda Alex. Reid & Lefevre galerijoje Londone. 1938 m. ji susituokė su B. Nikolsonu, 1943 m. įvyko pirmoji jos retrospektyvinė paroda Lydse. 1949 m. B. Hepvort įsigijo studiją menininkų kolonijoje Sent Ive (Kornvalis), kurioje nuolat pradėjo dirbti 1950 m. iki mirties (dabar joje įkurtas Barbaros Hepvort muziejus). 1952 m. pasirodė plati monografija apie skulptorę. 1954 m. įvyko retrospektyvinė paroda Whitechapel galerijoje Londone. 1954 m. ji sukūrė Madonos ir kūdikio skulptūrą Sent Ivo parapijos bažnyčioje atminti sūnui Poliui, kuris 1953 m. žuvo aviakatastrofoje Tailande. 1959 m. B. Hepvort apdovanota Didžiuoju prizu San Paulo bienalėje. 1964 m. jos skulptūra „Viena forma“ sekretoriaus Dag Hammarskjöld atminimui pastatyta prieš JTO pastatą Niujorke. 1965 m. jos retrospektyvinė paroda įvyko Kröller-Müller muziejuje Nyderlanduose, Barbarai Hepvort suteiktas Britanijos imperijos ordino komandoro laipsnis (ji įgijo „damos“ titulą). Maždaug tuo metu jos sveikata pradėjo blogėti, jai diagnozuotas vėžys. 1968 m. įvyko jos didelė paroda Teito galerijoje, Oksfordo universitetas suteikė garbės daktaro laipsnį. 1970 m. publikuota menininkės autobiografija „Barbara Hepworth : A Pictorial Autobiography“. 1973 m. ją garbės nariu išrinko JAV meno ir literatūros akademija. Barbara Hepvort žuvo 1975 m. gegužės 10 d. gaisro metu savo studijoje Sent Ive. B. Hepvort sukūrė daugiau nei 600 skulptūrų.
Trijų Taškų kyšulys
Istorija
XVIII a. kyšulys priklausė Britų Aukso kranto kolonijai.
Nerijus Šidlauskas
Nerijus Šidlauskas (g. 1978 m. liepos 27 d. Kalvarijoje, Kapsuko rajone) – pedagogas, Lietuvos ir Kalvarijos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2011–2013, 2015–2019, 2019–2023 m. Kalvarijos savivaldybės tarybos narys. Nuo 2023 m. – savivaldybės meras.
Džeimso įlanka
thumb|200px|Džeimso įlankos palydovinė nuotrauka
Džeimso įlanka (,, kri Wînipekw) – didelė Hadsono įlankos atšaka vidurio Kanadoje. Tai toliausiai į pietus nutolusi Hadsono įlankos dalis, įsiterpianti į Kvebeko ir Ontarijo žemes. Įlankoje esančios salos (Akimiskis ir kt.) priklauso Nunavutui. Džeimso įlanka vėliausiai užšąlanti ir anksčiausiai atitirpstanti Hadsono įlankos dalis, jos pakrantės labiausiai tinkamos gyvenimui.
Į įlanką suteka nemažai upių (Olbanis, Briedžių upė, Brodbakas, Rupertas, Harikana, Istmeinas, La Grandė ir kt.), dauguma jų užtvenktos. Įlankos pakrantėse ir vandenyse gyvena žieduotieji ruoniai, baltieji lokiai, baltieji delfinai.
Džeimso įlankos pakrantėse nuo seno gyvena indėnai kri, šiaurinėje dalyje – inuitai. Pagrindinės pakrančių gyvenvietės: Vaskaganišas, Istmeinas, Čisasibis, Mus Fektoris, Musonis, Fort Olbanis.
Įlanka pavadinta valų jūrininko Tomo Džeimso (Thomas James) garbei.
Vokietijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Vokietijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Pereinamosios rungtynės
<...>
Kagney Linn Karter
Biografija
right |thumb|150px right |thumb|150px right |thumb|150px Kagnė gimė Hiustone Teksaso valstijoje, vėliau su tėvais gyveno Pensilvanijoje ir Misūryje. Čia 2007 m. ji pradėjo šokti erotinius šokius ir, apsisprendusi nelankyti koledžo, persikėlė į Kaliforniją, kur tikėjosi tapti dainininke arba modeliu. Po kurio laiko jos vadybininkas, sužinojęs, jog Kagnė šoka striptizą įvairiose užeigose, nutraukė su ryšius. Jai pavyko laimėti „Deja Vu Showgirl“ konkursą ir po kurio laiko pasirašyti sutartį su agentūra „LA Direct Models“, dirbančia suaugusiems skirtoje sferoje. Ji toliau dirbo kaip šokėja, pozavo erotinėms nuotraukoms. 2008 m. pabaigoje Kagnė pirmą kartą nusifilmavo pornografiniame filme, serijos „Naughty America“ epizodui. 2009 ir 2010 m. ji vaidino Christina Applegate personažą Kelę Bandi Tv serialo „Vedęs ir turi vaikų“ pornografinėje parodijoje „Not Married With Children XXX“. 2009 m. ji tapo žurnalo „Penthouse“ birželio mėnesio mergina (Penthouse Pet of the Month), vėliau tais pačiais metais jos nuotraukos buvo ant „Hustler“ ir „Adult Video News“ viršelių. 2010 m. ji pasirašė sutartį su kompanija „Zero Tolerance Entertainment“, o 2012 m. pasirodė BBC dokumentiniame filme apie pornografiją „Twilight of the Porn Stars“.
Subtilusis kūnas
220px|thumb|right|Subtilusis kūnas su čakromis
Dennis Oppenheim
Denisas Openheimas (1938 m. rugsėjo 6 d. Electric City – 2011 m. sausio 21 d. Niujorke) – žymus amerikiečių menininkas konceptualistas, laikomas žemės meno, kūno meno, videomeno novatoriumi, skulptorius ir fotografas.
Subtilusis kūnas
Subtilusis kūnas ( – „vaivorykštinis kūnas“;  – „deimantinis kūnas“) – indiškoje tradicijoje (tantriniame budizme, tantriniame hinduizme) neapčiuopiamas, neišreikštas kūnas. Anksčiausiai minimas Taitiryja Upanišadoje (500–400 m. pr. m. e.). Vedantoje buvo išplėtota penkių apdangalų (košų), gaubiančių atmaną, teorija. Laikoma kliuviniu siekiant mokšos. Advaita vedantos pasekėjai nematė juose prasmės. Tantrizme, hatha jogoje nurodomos čakros, nadžiai – pastarojo kūno energetiniai centrai bei kanalai.
Hatha jogoje metodais siekiama išskaistinti ir suvienyti subtiliajame kūne simboliškai įsivaizduojamas Saulės (Ha) ir Mėnulio (Tha) gyvybinės jėgos (pranos) sroves, pažadinti nesąmoningą subtiliąją energiją (kundalini) ir suvokti sąmoningą galią (čitšakti), kuri mirtingą kūną perkeičia į dieviškąjį (divjadeha) ar deimantinį (vadžradeha) kūną, nepavaldų gamtos dėsniams.
Dennis Oppenheim
Biografija
Denisas Openheimas gimė 1938 m. rugsėjo 6 d. Electric City, Vašingtone, JAV. Deniso Openheimo tėvai buvo rusų imigrantai, jo tėvas – žydų tautybės.
Karaičiukas
left|120px
Dennis Oppenheim
Biografija
1964 m. Denisas Openheimas įgijo menų bakalauro laipsnį Kalifornijos menų ir amatų koledže (California College of Arts and Crafts) Oklande, Kalifornijoje, o vėliau, 1965 m. – menų magistro laipsnį Stanfordo universitete Palo Alto mieste, Kalifornijoje.
Karaičiukas
Ežeras įeina į Girutiškio gamtinį rezervatą.
Dennis Oppenheim
Veikla
Deniso Openheimo ankstyvieji darbai buvo įtakoti koceptualaus meno judėjimo, susiję su atlikimo/kūno menu (performance/body art) ir su ankstyvuoju žemės meno (land art, earth art) judėjimu. Nuo 1966 iki 1968 m. Deniso Openheimo efemeriniai žemės meno darbai buvo formos, iškirstos lede/sniege, tokios kaip: Metinės Rievės (1968) – žiedų, iškirstų sniege serijos, ties JAV/Kanados siena, ir Gallery Transplant (1969), kai jis iškirto galerijos kontūrus sniege, taip pat vaizdai, iškirsti kviečių laukuose su kombainais, ir milžiniški persidengiantys pirštų antspaudai, nusidriekę Lewiston`o laukuose, Niujorke. Kartu su Michael Heizer, Robert Smithson ir Robert Morris jis kūrė svarbius žemės meno darbus 1968 m., eksponuotus Dwan galerijoje Niujorke.
1968 m. Denisas Openheimas tapo draugais su Vito Acconci, ir kartu ėmėsi kurti kūno meną, tokį kaip Reading Position for Second Degree Burn (1970), kai jis gulėjo saulėje penkias valandas su atversta knyga ant krūtinės. Aštunto dešimtmečio pradžioje jis buvo vienas iš menininkų, naudojančių filmus ir video savo performansuose.
Devintojo dešimtmečio pradžioje jis pradėjo kurti mašinų dalis, sudėtingus, erdvę užpildančius įrenginius, o antroje dešimtmečio pusėje jis dirbo su „kasdienių objektų transformavimu į meną“. Nuo paskutinio XX amžiaus dešimtmečio vidurio menininkas kūrė didelio mastelio viešus meno kūrinius didžiuosiuose pasaulio miestuose, kai kuriuos – gana kontroversiškus.
Denisas Openheimas buvo Guggenheim Foundation ir National Endowment for the Arts narys, dalyvavo Venecijos bienalėje ir Johanesburgo bienalėje 1997 m. 2007 m. jis buvo apdovanotas už gyvenimo pasiekimus Vankuverio Skulptūros bienalėje
Eduard Profittlich
Eduardas Gotlybas Profitlichas, SJ (Eduard Gotlieb Profittlich, 1890 m. rugsėjo 11 d. Biresdorfo kaime, netoli Koblenco, Vokietijos imperijoje – 1942 m. vasario 22 d. Kirove, Sovietų Sąjungoje) – dvasininkas, jėzuitas, Vokietijos katalikų arkivyskupas, Estijos apaštališkasis administratorius, sovietų persekiojimo auka, kankinys.
Biografija
Profitlichas gimė 1890 m. rugsėjo 11 d. Birresdorfe, Vokietijos imperijoje. Jis buvo aštuntas iš dešimties valstiečių ūkininkų Markuso Profitlicho (1846–1920) ir Dorotėjos Zeivert (1850–1913) šeimos vaikas. 1904 m. Leimersdorfe baigęs pradinę mokyklą, vietinis parapijos klebonas jį parengė toliau mokytis Arvailerio mieste. 1909 m. persikėlė į mokyklą Lince prie Reino, 1912 m. baigė vidurinę mokyklą ir gavo vidurinės mokyklos pažymėjimą ir įstojo į Tryro seminariją, bet nebaigė. Jo tėvai norėjo, kad jis taptų vyskupijos kunigu, kad padėtų jiems kritinėse situacijose, tačiau 1913 m. balandžio 11 d. jis įstojo į Jėzaus draugiją Herenberge, Nyderlanduose, kur apsigyveno ištremti vokiečių jėzuitai. Jo vyresnysis brolis Petras (1878–1915) mirė kaip misionierius Brazilijoje. Profitlichas taip pat norėjo tapti katalikų kunigu ir 1914 m. rugsėjį Nyderlanduose, Valkenburge prie Giolio, tęsė studijas.
Eduardas Profitlichas po karo Mastrichte atnaujino filosofijos ir teologijos studijas ir 1922 m. kovo 26 d. Kelno arkivyskupo kardinolo Karlo Jozefo Šultės (1871–1941 m.) Valkenburge buvo įšventintas į diakonus. 1922 m. rugpjūčio 27 d. Profitlichas Rūrmondo vyskupo Lorenzo Šreinės buvo įšventintas į kunigus, o 1922 m. rugpjūčio 30 d. Leimersdorfo gimtojoje Šv. Stepono bažnyčioje laikė pirmąsias mišias.
Profitlichas Romoje įstojo į naująjį Popiežiškąjį Rytų institutą, kurį 1917 m. įkūrė popiežius Benediktas XV, norėdamas pasirengti slaptam misionieriškam darbui Rusijoje. 1923 m. tapo Krokuvos Jogailos universiteto filosofijos ir 1924 m. teologijos daktaru. Nuo 1924 m. rugsėjo mėn. iki 1925 m. birželio mėn. jis Čekų-Dziedzicėse, Lenkijoje, buvo misionieriumi, o nuo 1925 m. rugpjūčio iki 1928 m. Vokietijoje, Opolės mieste, kuriame gyveno daug lenkų; nuo 1928 m. kovo 9 d. iki 1930 m. buvo parapijos kunigu Hamburgo lenkų Šv. Ansgaro parapijoje, o nuo 1930 m. gruodžio 11 d. – Talino Šv. Petro ir Povilo parapijos klebonu. 1930 m. vasario 2 d. po amžinųjų įžadų, arkivyskupo Antonio Zecchini SJ buvo paskirtas Estijos apaštališkuoju administratoriumi.
Apaštališkasis administratorius ir vyskupas
1931 m. gegužės 11 d. Profitlichas buvo paskirtas Estijos apaštališkuoju administratoriumi, nes gerai išmanė lenkų reikalus. Katalikybė buvo uždrausta nuo 1561 iki 1719 m. Katalikų bažnyčia Estijoje tuo metu buvo palyginti nedidelė, skurdi ir išsklaidyta. Kaip naujas administratorius jis greitai sukūrė pastoracinį planą. Jo pamokslai buvo ypač populiarūs, pritraukę ir kitų tikėjimų atstovus. Kitus dešimt metų jis atliko pagrindinį vaidmenį kuriant Estijoje Katalikų bažnyčią. „Be vyskupo indėlio Katalikų bažnyčia nebūtų atlaikiusi okupacijos metų“.
Jis pradėjo leisti pirmąjį šalyje bažnytinį savaitinį žurnalą „Bažnyčios gyvenimas“ (Kiriku Elu), kurį ypač skaitė Estijos inteligentija. „Jis buvo gerai žinomas tarp Estijos intelektualų, dirbo leidyboje, bendravo su politiniu elitu, buvo vienas iš nepriklausomos Estijos visuomenės autoritetu. Tikinčiųjų skaičius nuolat augo ir buvo steigiamos naujos parapijos: Narvoje, Pernu, Rakverėje, Petseryje, Valgoje ir Kivielyje. 1933 m. rugsėjo 28 d. per privačią audienciją Vatikane popiežius Pijus XI pripažindamas nuopelnus pavadino jį protonotarų apaštalu.
Profitlichas tapo pripažintu pamokslininku ir vyskupu. Jis pradėjo spręsti estų kalbos literatūros religijos tema klausimą. Jis stengėsi pakeisti Katalikų bažnyčios kaip „lenkiškos bažnyčios“ įvaizdį, būti atviresnis ir artimesnis estams. 1935 m. jis gavo Estijos pilietybę.
1935 m. pasirašius Vatikano ir Estijos konkordatą, kuriuo Estijoje patvirtintas teisinis apaštalų administracijos statusas, 1936 m. lapkričio 27 d. buvo paskirtas tituliniu Adrianopolio arkivyskupu, o 1936 m. gruodžio 27 d. Talino šv. Petro ir Povilo parapijos bažnyčioje konsekruotas arkivyskupu, likdamas apaštališkuoju administratoriumi. Profitlichas Estijoje, po kurios teritorijų XVII amžiuje atitekusių Švedijai, tapo pirmuoju katalikų vyskupu.
1940 m. birželį sovietams okupavus Estiją, Profitlichas turėjo apsispręsti – išvykti ar pasilikti. Jis popiežiaus Pijaus XII paprašė patarimo. Popiežius patarė jam padedant Dievui daryti tai, ką jis jaučia širdyje. Jis nusprendė pasilikti. Jis tris kartus vyko į Vokietijos ambasadą Taline, kad gautų išvykimo vizas tam tikriems katalikų kunigams, penkiolikai seserų ir Baltijos vokiečiams išvykti į Vokietiją. Tačiau bažnyčios padėtis pablogėjo, kunigas ir tikintieji komunistų valdžios buvo persekiojami. Visą situaciją jis aprašė savo laiške popiežiui. Tuo metu Vokietijos ambasada Taline primygtinai reikalavo, kad jis susigrąžintų Vokietijos pilietybę ir atsisakytų Estijos pilietybės, tačiau jis atsisakė.
1941 m. vasario 8 d. laiške artimiesiems ir pažįstamiems jis rašė, kad piemens vieta yra su kaimene, kur jis dalijasi džiaugsmu ir kančia. Jis rašė, kad labai malonu patirti Dievo, kuriam atidavėme viską, buvimą ir kad jis yra pasirengęs atiduoti Dievui savo gyvybę už visus: „Mano gyvenimas – ir, jei reikia, mano mirtis – tai gyvenimas ir mirtis Kristuje“.
Areštas ir mirtis
1941 m. birželio 27 d., praėjus kelioms dienoms po Trečiojo Reicho išpuolio prieš SSRS, E. Profittlich aštuonių NKVD agentų už antisovietinę agitaciją ir pagalbą katalikų dvasininkams užsienyje buvo areštuotas ir perkeltas į kalėjimą Rusijoje, Kirove mieste. Jis buvo ne kartą tardomas ir 1941 m. spalio 14 d. Kirove jam buvo parengtas kaltinamasis aktas, kuriame buvo apkaltintas vykdęs antisovietinę agitaciją, panaudojant masių religinius jausmus neapykantai SSRS ir komunistų partijai kurstyti. Be to, jis buvo apkaltintas šnipinėjimu Trečiojo Reicho naudai, ką įrodė jo Taline apsilankymas ambasadoje. Po kitų tardymų, spalio 17 d., jis susipažino su kitais kaltinimais ir įrodymais. Jis visada gynė savo nekaltumą.
Teismo procesas prasidėjo 1941 m. spalio 25 d. ir jis buvo pripažintas kaltu. Jo skundas SSRS Aukščiausiajam Teismui buvo atmestas. Jis buvo nuteistas 5 metams kalėti ir dirbti Kirovo darbo stovykloje, bet tų pačių metų lapkričio 21 d. už antisovietinę veiklą ir šnipinėjimą Vokietijai buvo nuteistas mirties bausme sušaudant. 1942 m. vasario 22 d. Kirove prieš įvykdant nuosprendį jis mirė nuo apšvitos.
Beatifikacijos procesas
Jo vardu pavadintas Tartu katalikų švietimo centras. 1990 m. rugsėjo 11 d. Talino Šv. Petro ir Povilo Romos katalikų bažnyčioje jo garbei atidengta atminimo lenta. Katedroje įkurtas muziejus, kuriame eksponuojami arkivyskupo daiktai.
2002 m. sausio 30 d. Rusijos Federacijos Vyskupų konferencija inicijavo arkivyskupo Eduardo Profitlicho (kartu su 15 pasauliečių, kunigų ir vyskupų) beatifikacijos procesą. Po to, kai Šventųjų reikalų kongregacija suteikė nihil obstat statusą, Sankt Peterburge buvo pradėta Eduardo Profitlicho beatifikacijos procedūra. 2019 m. kovo mėn. arkivyskupo Eduardo Profitlicho beatifikacijos dokumentai pasiekė Romos kongregaciją ir 2020 m. birželio 12 d. jie buvo patvirtinti kaip galiojantys.
Krišpinas Kiršenšteinas
Krišpinas Kiršenšteinas (XVI a. vid.–1611 m.) – pirklys, didikų Krišpinų-Kiršenšteinų giminės Lietuvoje pradininkas, Raudonės pilies statytojas.
Biografija
180px|thumb|left|Krišpinų-Kiršenšteinų herbas Raudonės pilies rytų korpuso sienoje Kilęs iš Prūsijos kunigaikštystės, į LDK atvyko XVI a. 7-ame dešimtmetyje. Žygimantas Augustas jam, kaip svetimšaliui, suteikė indigenatą (šalies pilietybę, bajorystę, prisiekus ištikimybę valstybei). Remiamas Vilniaus kašteliono ir Žemaičių seniūno Jono Chodkevičiaus, gavo išskirtines teises medienos ir miško produktų gamybai ir jų realizavimui Prūsijoje bei tapo vienu stipriausių miško verslininkų Lietuvoje. Istorinėje tradicijoje nurodoma, kad Žygimantas Augustas šiam pirkliui davė Raudonės valdą bei Blagoslavenstvą (Plokščius) prie Nemuno. Praturtėjęs iš prekybos, prie svarbiausios miško prekybos arterijos – Nemuno – XVI a. pabaigoje pasistatė Raudonės pilį.
Šeima
Buvo vedęs Lauderbachaitę, su ja turėjo du pilnametystės sulaukusius vaikus: dukrą Aną, kuri 1614 m. ištekėjo už Kauno vėliavininko Jono Deltuviškio, ir sūnų Pajūrio tijūną Krišpiną (Kristupą) Kiršenšteiną. Pastarojo sūnus Pajūrio tijūnas, Kauno maršalka, LDK didysis prievaizas, LDK iždininkas Jeronimas Krišpinas-Kiršenšteinas tapo Krišpinų-Kiršenšteinų giminės galios kūrėju: jo dėka Krišpinai-Kiršenšteinai XVII a. pab. pateko į įtakingiausių LDK giminių penketuką (po Sapiegų, Oginskių, Pacų ir Radvilų).
Sanna Marin
Sana Marin (g. 1985 m. lapkričio 16 d. Helsinkyje) – Suomijos politikė, šalies ministrė pirmininkė (nuo 2019 m.).
Biografija
S. Marin gimė vargingoje šeimoje, tėvas piktnaudžiavo alkoholiu. Tėvams išsiskyrus, S. Marin motina susirado partnerę moterį, drauge apsigyveno ir užaugino dukrą. Būdama penkiolikos, S. Marin vasarai įsidarbino fasuotoja kepykloje, po to nešiojo laikraščius. Tik pabaigusi mokyklą, metus parduotuvėje dirbo kasininke.
Politinė veikla
2004 m. tapo Socialdemokratinio jaunimo organizacijos nare, o 2006 m. prisijungė prie Suomijos socialdemokratų partijos.
2013–2017 m. užėmė Tamperės miesto tarybos pirmininkės pareigas. 2014–2017 m. buvo Suomijos socialdemokratų partijos pirmininko antroji pavaduotoja, o 2017–2020 m. – pirmoji. Į šalies parlamentą pirmąkart išrinkta 2015 m., dar kartą – 2019 m. A. Rinės centro kairės vyriausybėje 2019 m. birželio – gruodžio mėn. ėjo ryšių ir transporto ministrės pareigas. Šiam ministrų kabinetui atsistatydinus, 2019 m. gruodžio 10 d. tapo Suomijos premjere (koalicinę vyriausybę sudaro 5 partijų atstovai). Nuo 2020 m. rugpjūčio – Suomijos socialdemokratų partijos pirmininkė.
S. Marin yra didesnių migrantų priėmimo kvotų šalininkė, pasisako už tai, kad gerovės valstybė būtų stiprinama, keliant mokesčius. 2022 m. Rusijai įsiveržus į Ukrainą, S. Marin nutarė Ukrainai tiekti ginklus, o 2022 m. gegužės mėn. pritarė šalies narystei NATO.
Asmeninis gyvenimas
2018 m. S. Marin su draugu Markusu Raikonenu susilaukė dukters Emos, 2020 m. jie susituokė. S. Marin yra vegetarė.
Offline
„Offline“ – 1-asis „Leon Somov feat. Jazzu“ dueto EP albumas, išleistas 2007 m. rugpjūčio 15 d.
John Pius Boland
John Pius Boland (1870 m. rugsėjo 16 d. – 1958 m. kovo 17 d.) – airių politikas, Jungtinės Karalystės parlamento narys. Pirmasis olimpinis teniso čempionas.
Biografija
Nuo 1900 m. iki 1918 m. John Pius Boland laimėjo keturias kadencijas iš eilės atstovauti Pietų Kerio grafystę Jungtinės Karalystės parlamente.
Šinai
Šinai – Himalajų tauta, gyvenanti šiaurės Kašmyre (Pakistane ir Indijoje): daugiausia Gilgito slėnyje bei aplinkinėse priekalnėse. Šinų kalba priklauso indoeuropiečių kalboms, indoiranėnų dardų šakai. Dauguma tikinčiųjų – musulmonai (sunitai, yra šiitų-izmailitų), taip pat budistai.
Iki islamo įsigalėjimo XIV a., pas šinus susiklostė baudžiavinė santvarka, susidariusios valstybėlės kariavo tarpusavyje, prekiavo vergais. Daugelis šiaurės vakarų Kašmyro šinų kaimų turi tvirtoves. Slėniuose tradiciškai verčiasi kapline žemdirbyste (javai, daržovės, vaisiai), Gilgito slėnyje – vynuogininkyste. Dėl skurdžių dirvožemių dažnai kenčia nepriteklius, vaisius ir daržoves maino į grūdus. Aukštikalnių šinai užsiima atgintine gyvulininkyste (ožkos, avys), medžiokle, aukso gavyba ir kt. Kadangi Gilgito slėniu driekiasi prekybiniai keliai per kalnų perėjas, šinai versdavosi karavanų palyda, krovinių nešimu.
Išlikusi kaimo bendruomenė, šeimos santykiuose laikomasi šariato nuostatų. Tikyboje išlikę senųjų tikėjimų, hinduizmo bruožų.
Kunigiškiai II (Raseiniai)
Kunigiškiai II – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, dabar pietvakarinė Butkiškės kaimo dalis.
Sun Yiwen
Sun Iven (, g. 1992 m. birželio 17 d., Čisia, Šandongas) – Kinijos fechtuotoja, kuri specializuojasi špagos rungtyse. Olimpinė čempionė.
Biografija
2014 m. pirmą kartą tapo Azijos čempione. 2015 m. laimėjo savo pirmąjį pasaulio taurės etapą.
Savo debiutinėse 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Kinijos atstovė pateko į pusfinalį, bet jį pralaimėjo ir galiausiai pelnė bronzos medalį. Kartu su Kinijos nacionaline komanda taip pat iškovojo sidabro medalius.
2019 m. pasaulio čempionate kartu su šalies nacionaline rinktine iškovoti aukso medaliai.
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Yiwen finale nugalėjo Rumunijos atstovę Ana Maria Popescu ir pirmą kartą tapo olimpine čempione.
Inčėnų piliakalnis
thumb|300px|Inčėnų piliakalnis nuo rytinio šlaito Inčėnų piliakalnis, Duobės piliakalnis – piliakalnis Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybės teritorijoje, Vytinių valsčiuje. Pasiekiamas nuo kelio P96 Aucė – Ežerė pasukus į kelią Ierikiai – Saldus, Kuokmuižoje – rytų kryptimi pagal Aviknės upę.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Aviknės kairiajame krante, keturkampėje trapecijos formos kalvoje. Orientuotas šiaurės – šiaurės vakarų kryptimi. Piliakalnio kalvos ilgis 220 m, plotis pietrytinėje dalyje 160 m, šiaurinėje – 120 m. Aikštelės aukštis nuo vakarinės papėdės 8-10 m, nuo rytinės – 4-6 m. Piliakalnio šiaurinėje dalyje supilta 30 x 20 m ploto kuoravietė, nuo aikštelės pakelta 4 – 6 m. Jos šlaitai statūs. Už kuoravietės link upelio ir Mežakalnio piliakalnio – dar vena 30 x 30 m apvali aikštelė, apjuosta pylimu.
Istorija
Su kitame Avikstės krante esančiu Mežakalnio piliakalniu, bevardžiu, karjero nukastu kalnu į rytus nuo piliakalnių ir Inčenų senovės gyvenviete Inčėnų piliakalnis sudarė vieningą senovės miestą – tvirtovę, gynusią žiemgalių žemes iš vakarų. Istoriniuose šaltiniuose žiemgalių pilis paminėta apie 1272 m, XIII a. pabaigoje jame jau stovėjo Livonijos ordino Duobės pilis (Dobesberg). 1259–1260 m. žiemą prie piliakalnio įvyko Duobės mūšis.
Augustas Bilenšteinas Duobės piliakalnio pavadinimą siejo su žiemgalių žodžiu dobi, reiškiančio intaką, santaką. Inčėnų pavadinimas kilo nuo kaimelio pavadinimo.
Saugomas valstybės, valstybinės reikšmės kultūros paminklas, VKPAI Nr. 790.
Šveicarijos futbolo varžybos 1907–1908 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1907–1908 m.
Vytautas Tallat-Kelpša
Vytautas Tallat-Kelpša (g. 1955 m. liepos 17 d. Pagėgiuose, Šilutės r.) – Lietuvos skulptorius.
Biografija
1962–1973 m. mokėsi Laukuvos (Šilalės r.) vidurinėje mokykloje, 1973–1978 m. studijavo ŠPI. Diplominis darbas „Grifonai“ pastatytas prie grafų Zubovų rūmų.
1978–1980 m. – Telšių taikomosios dailės technikumo dėstytojas, 1983–1987 m. dirbo kūrybinį darbą.
Kūryba
Panevėžio miesto puoselėjimo, populiarinimo idėjų ir iniciatyvų organizatorius ir jų dalyvis bei tarptautinių akmens skulptūros simpoziumų Panevėžyje projektų vadovas.
1989 m. dalyvavo tarptautiniame keramikų simpoziume Panevėžyje, skulptūra „Teatras“ yra Panevėžio dailės galerijos rinkinyje.
1999 m. sukurta skulptūra „Lizdas“ stovi Panevėžio miesto centre, penkios akmens skulptūros 2005–2013 m. pastatytos Panevėžio senvagėje.
1999–2016 m. dalyvavo dešimtyje skulptūros simpoziumų Lietuvoje. Skulptūros pastatytos Panevėžyje, Ukmergėje , Druskininkuose, Šventojoje, Dusetose, Laukuvoje.
2002–2018 m. dalyvavo 12-oje tarptautinių akmens bei medžio skulptūros simpoziumų užsienyje. Simpoziumų metu sukurtos skulptūros stovi Kalmare (Švedija), Valmieroje (Latvija), Neuhagen bei Berlin (Vokietija), Lutage (Italija), Mersine (Turkija), Jelgavoje (Latvija), Alanijoje (Turkija), Stambule (Turkija), Rygoje (Latvija), Sorijoje (Ispanija ). 2005 m. sukūrė skulptūrą futbolui Panevėžyje. Sukurti paminklai Panevėžyje ir kituose Lietuvos miestuose:
2001 m. paminklas pulkininkui leit. J. Variakojui Nepriklausomybės aikštėje.
2007 m. – poetei Elenai Mezginaitei Šilaičių kapinėse.
2009 m. – „Liūdinti žydų motina“, pastatytas Atminimo skvere.
2018 m. – Vyčio Kryžiaus kavalieriams Ramygaloje.
Zweigen Kanazawa
„Zweigen Kanazawa“ – Japonijos futbolo klubas iš Kanadzavos miesto, esančio Išikavos prefektūroje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2006 m. Dideliais laimėjimais negali pasigirti.
2014 m. tapo J3 lygos nugalėtojais ir pateko į J2. Nuo 2015 m. žaidė J2 lygoje.
Sezonai: J–League
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 7 d. ''
Grėjus
Grėjus (Gy) – tarptautinės SI vienetų sistemos jonizuojančiojo spinduliavimo sugertosios dozės vienetas, pavadintas anglų fiziko L. H. Grėjaus (1905–1965) garbei. Įvestas 1975 m.
Grėjų galima išreikšti ir kitais SI sistemos vienetais:
Sugertosios dozės galia – tai sugertoji dozė per laiko vienetą. Šio dydžio matavimo vienetas yra Gy/s, arba nesisteminis rad/s.
Mirtina ir leistina radiacijos dozė
Žmogaus organizmas yra nuolat veikiamas foninio spinduliavimo, dėl jo gaunama maždaug 0,001 Gy per metus.
Sparnų piliakalnis
Sparnų piliakalnis – piliakalnis Žiemgaloje, Aucės savivaldybės teritorijoje, Ylės valsčius, Latvija. Pasiekiamas nuo kelio Duobelė – Aucė ties Ylės sanatorija pasukus link Sparnų ežero rytų kryptimi ir apvažiavus ežerą pietinių krantu, ties Guntiniais.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas į rytus nuo Sparnų ežero, į pietus nuo Sesavos ištakų, 30 m aukščio nuo pelkėtos ežero pakrantės kalvoje, kurios šiaurinė dalis paaukštinta 2 m, altitudė 118 m. Piliakalnio šlaitai pastatinti iki 45°, kas žiemgalių piliakalniuose yra reta. Istorikai mano piliakalnyje buvus Sparnenės žemės centrą. Saugomas valstybės, valstybinės reikšmės kultūros paminklas, VKPAI Nr. 761.
Mežakalnio piliakalnis
Mežakalnio piliakalnis, Duobės kalnas – piliakalnis Žiemgaloje, Aucės savivaldybės teritorijoje, Vytinių valsčius, Latvija. Pasiekiamas nuo kelio P96 Aucė – Ežerė pasukus į kelią Ierikiai – Saldus, Kuokmuižoje – rytų kryptimi pagal Aviknės upę.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Aviknės dešiniajame krante, 218 m į vakarus nuo Inčėnų piliakalnio. Piliakalnio aikštelė orientuota pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 80 x 40 m ploto. Aukščiausia piliakalnio vieta – 10 m, kitas galas – 4 m aukščio nuo bendrojo reljefo, altitudė – 143 m. Į šiaurės vakarus nuo piliakalnio yra Pidžos kalnas (altitudė 152,6 m), kuriame galėjo būti šventykla. Piliakalnio rytinėje papėdėje yra Duobės senkapiai. Piliakalnis apaugęs mišku, todėl ir vadinamas Mežakalnio (miško kalno) vardu.
Su kitame Avikstės krante esančiu Inčėnų piliakalniu, bevardžiu, karjero nukastu kalnu į rytus nuo piliakalnių ir Inčenų senovės gyvenviete Mežakalnio piliakalnis sudarė vieningą senovės miestą – tvirtovę, gynusią žiemgalių žemes iš vakarų.
Istoriniuose šaltiniuose paminėtas 1259 m. Spėjama, kad piliakalnyje buvusi Sidabrenės pilis. Archeologinių tyrimų metu piliakalnio teritorijoje rasta 1390 V a.–XI a. dirbinių. Augustas Bilenšteinas ir kiti istorikai šiame arba Inčėnų piliakalnyje lokalizavo Livonijos ordino Duobės pilį, kurią vokiečiai paliko po Durbės mūšio. Tačiau Ernestas Brastinis manė, kad Duobės pilis stovėjo Vomsatės piliakalnyje.
Saugomas valstybės, valstybinės reikšmės kultūros paminklas, VKPAI Nr. 790.
Smuklė
Siekiama kompromiso tarp aptarnavimo greičio, kainos ir kokybės bei išlaikyti platesnį prieinamumą bei populiarumą, stengiamasi sukurti jaukią, kartais teminę, aplinką tinkančią įvairaus dydžio kompanijoms. Paprastai jungiama su baru, siūloma įvairių šalių populiarių patiekalų, gėrimų bei užkandžių norint įtikti kuo platesniam lankytojų ratui. Ruošiant patiekalus atsižvelgiama į įtaką savikainai, kokybei ir paruošimo greičiui: dalis populiariausių patiekalų ar jo dalių gali būti paruošta iš anksto, dalis ruošiama pagal užsakymą, dalis – iš pusfabrikačių. Atsisakoma paslaugų savikainą stipriai didinančių maisto produktų, aplinkos detalių, personalo.
Gali būti rengiami žmones suburiantys vieši ar privatūs renginiai, pvz., gyvos muzikos vakarai, gimtadienio pobūviai, banketai.
Architektūros paminklai
thumb|[[Šilinė (Jurbarkas)|Šilinės smuklė]]
Taip pat skaitykite
Taverna
Verslo partneris
Forma - partneris pagal jungtinės veiklos sutartį, lygiavertus įmonės dalininkas (akcininkas, pajininkas), investuotojas (tikslinio verslo atžvilgiu) ir kt. Tai gali būti fizinis asmuo arba juridinis asmuo. Gali būti kuriamos organizacijos, grupės (verslo aljansas, strateginis aljansas, verslo grupė).
Kaip partneriai taip pat veikia įvairių profesijų atstovai (architektai, verslo patarėjai, auditoriai, advokatai ir kt.), bendrai vykdydami profesinę veiklą.
Inko suskystintų gamtinių dujų terminalas
Inko suskystintų gamtinių dujų terminalas – pirmasis Suomijoje suskystintų gamtinių dujų terminalas, kuris įsikūręs Ūsimos regione, pietinės Suomijos Inko Fortum uosto pašonėje. Terminalo operatorius – Gasgrid Finland. Nors pirminis terminalo projektas atmestas 2015 m., reaguojant į 2022 m. Rusijos invaziją į Ukrainą ir rusiškų gamtinių dujų eksporto sustabdymą į Suomiją, terminalas suprojektuotas 2022 m. vasarą, o 2023 m. sausį pradėtas eksploatuoti.
Istorija
Pirminis suskystintų gamtinių dujų terminalo projektas Suomijoje pavadinimu Finngulf turėjo būti užbaigtas 2013 m. pagal pranešimus spaudai. Vėliau terminalo statybos vėlavo, o 2015 m. Gasum galiausiai paskelbta jog projektas atšaukiamas dėl mažo terminalo konkurencingumo.
2022 m. vasarį Rusijai įsiveržus į Ukrainos teritoriją, Suomija paskelbė apie planus atkurti dialogą tarp Suomijos ir Estijos dėl suskystintų gamtinių dujų terminalo statybos, kuris padėtu sustiprinti Suomijos nacionalinį energetinį saugumą.
Terminalo vieta pasirinkta Inko uoste. Priimtas sprendimas panaudoti jau egzistuojančią infrastruktūrą, kuri prieš tai buvo pritaikyta akmens anglies šiluminės jėgainės terminalui iki jėgainės uždarymo 2020 m.
2022 m. rugpjūtį pradėti terminalo statybos darbai. Terminalo statyba užbaigta per keturis mėnesius ir 2023 m. sausį terminalas pradėtas eksploatuoti.
Infrastruktūra
Terminalo infrastuktūros pagrindą sudaro Suskystintų gamtinių dujų laivas-saugykla „Examplar“, kuris priklauso JAV laivybos kompanijai Excelerate Energy. Suomiją išsinuomavo laivą 10 metų laikotarpiui už 460 mln. €. Laivo talpa - 150,9 tūkst. kubinių metrų.
Inylčekas
thumb|250px|Inylčekas Chan Tengri papėdėje Inylčekas arba Pietų Inylčekas, Pietų Engličekas  – slėninis, dendritinis ledynas vidurio Tianšanio rytinėje dalyje, pačiuose Kirgizijos rytuose. Ilgis 59,5 km, plotas 567 km². Tai didžiausias viso Tianšanio ir Kirgizijos ledynas. Nusileidžia iki 2800 metrų aukščio. Sniego riba 4580 m aukštyje, firninis baseinas siekia 7440 m aukštį. Apatinė ledyno liežuvio dalis (14 km) nejudri (vadinamasis negyvasis ledas).
Iš Inylčeko išteka Inylčeko upė. Chan Tengri kalnas skiria Inylčeką nuo Šiaurės Inylčeko ledyno (ilgis 38,2 km).
Eglynė (Raseiniai)
Eglynė – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Girkalnio.
Litvinai (Betygala)
Litvinai – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Berteškių.
Zavidovičiai
Zavidovičiai  – miestas ir savivaldybė vidurio Bosnijoje ir Hercegovinoje, Bosnos, Krivajos ir Gostovičiaus santakoje. Įsikūręs slėnyje tarp Dobojaus ir Zenicos. Apsuptas kalnų. Priklauso Bosnijos ir Hercegovinos Federacijai, Zenicos-Dobojaus kantonui. 2013 m. duomenimis, mieste gyveno 9 217 gyventojų, savivaldybės teritorijoje 40 272 žmonės.
XIX a. buvo svarbus miško pramonės centras. Gaminti baldai.
Feliksas Tautavičius
Feliksas Tautavičius (1863 m. Užmiesčio k., Kuršėnų vls. – po 1935 m.; palaidojimo vieta nežinoma) – ūkininkas, knygnešys, platinęs draudžiamą lietuvišką spaudą Šiaurės Lietuvoje.
Biografija
F. Tautavičius gimė Užmiesčio kaime, prie Kuršėnų, kitais duomenimis – Gruzdžiuose, Užlaukiuose. Buvo ūkininkas. Jis platino draudžiamą spaudą Kuršėnų, Žarėnų, Kruopių, Šakynos ir Žagarės apylinkėse. Pradėjo platinti „Aušrą“, vėliau ir kitus, naujai išeinančius laikraščius ir knygeles. 1894 m. buvo areštuotas ir nubaustas tremtimi į Jekaterinoslavo guberniją, kur praleido daugelį metų.
Nuo 1936 m. F. Tautavičiui paskirta 25 Lt pensija, kaip labai pasižymėjusiam knygnešiui. Jo vardas įrašytas Knygnešių sienelėje prie Vytauto Didžiojo karo muziejaus.
Joe Masseria
thumb|Joe Masseria Giuseppe „Joe The Boss“ Masseria (1879 m. Sicilija, Italija – 1931 m. balandžio 15 d. Niujorkas, JAV) vad. Joseph Masseria) – amerikiečių gangsteris, Cosa Nostra narys, buvęs Genovese šeimos bosas. Dėl savo plačios veiklos, ypač kontroliuojant italų organizuotų susivienijimų veiklą Niujorke, nuo 1920 iki jo nužudymo 1931 m. buvo laikomas „visų bosų bosu“.
Offline Remixed
„Offline Remixed“ – „Leon Somov feat. Jazzu“ dueto „remixų“ albumas, išleistas 2008 m. kovo 18 d.
Joe Masseria
Biografija
1903 m. emigravo į JAV, bėgdamas nuo baudžiamojo persekiojimo Sicilijoje.
1907 m. pirmą kartą nuteistas dėl įsilaužimo ir turto prievartavimo lygtinai; vedė Marie Guarino.
Brolis John Masseria 1937 m. buvo taip pat nužudytas.
Inšanas
Inšanas ( 'In kalnai') arba Dalan Charas  – kalnai šiaurės Kinijoje, į šiaurę nuo Huanghės didžiojo vingio, Vidinėje Mongolijoje. Ilgis ~650 kilometrų (kitur nurodoma 450 arba 1000 km). Aukštis siekia 2187 m. Sudaro pietrytinę Gobio dykumos ribą.
Nendrinė katė
Felis chaus chaus (žalia spalva) Felis chaus affinis (raudona spalva) Felis chaus fulvidina (geltona spalva)
Inšanas
Susidarę iš gneiso, granito, bazalto. Yra akmens anglių, geležies rūdos telkiniai. Šiauriniai kalnų šlaitai lėkšti, pietiniai – statūs. Būdingos kalnų stepės, šiauriniuose šlaituose vietomis veši mišrieji miškai.
Nendrinė katė
Nendrinė katė (Felis chaus) – mažųjų kačių (Felinae) pošeimio, rainuotųjų kačių (Felis) genties plėšrus žinduolis.
Paplitimas
Nendrinės katės savaime paplitusios pietvakarių ir pietų Azijoje, šiaurės rytų Afrikoje apie Nilo žemupį, bei pietryčių Europos nedidelėje dalyje apie Volgos deltą ir šiauriniame Kaukaze.
thumb|225px|right|Nendrinė katė tykanti grobio thumb|225px|right|Nendrinės katės Felis chaus affinis porūšis
Pastaruoju metu išskiriami porūšiai
Pagal naujausią klasifikaciją, pastaruoju metu išskiriami 3 nendrinės katės porūšiai  :
Tradiciškai išskiriami porūšiai
Remiantis 2018 m. jungtinės taksonomijos informacijos tarnybos (Integrated Taxonomic Information System, ITIS) interneto svetainėje patalpinta informacija bei Wilson & Reeder's Mammal Species of the World, Third Edition, tradiciškai išskiriama 10 nendrinių kačių porūšių :
Veisimasis
Nendrinių kačių veisimosi sezonas gana įvairus, priklausomai nuo regiono ir ten gyvenančių jų porūšių, bet tęsiasi 63–66 dienas. Nėštumas trunka apie 60 dienų. Per metus veda dvi vadas, kuriose gimsta nuo 3 iki 6 kačiukų. Ką tik gimę kačiukai gana dideli, įprastai sveria apie 134 g ir greitai priauga svorio, maždaug 22 g į dieną. Dar maždaug 90 dienų patelė kačiukus maitina pienu, bet maždaug nuo 49 dienos jiems duodamas ir įprastas maistas. Apie 15 savaičių kačiukus patelė dar maitina. Nendrinės katės savarankiškomis tampa sulaukusios 8–9 mėnesių. Patinėliai ir patelės seksualiai subręsta sulaukę 11–18 mėnesių.