cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andhra Pradešas
Istorija
XII–XIII a. buvo didžiausias Andhros suklestėjimas po satavahanų laikų, kuomet telugų Kakatija imperija valdė didžiules teritorijas.
Nuo XIV a. šalyje prasidėjo krizė, susijusi su musulmonų įsiveržimais ir Delio sultonato agresija. Vidurio Indijoje susiformavo dvi didelės valstybės, kurios valdė ir Andhros teritorijas. Tai buvo musulmoniškas Bahmani sultonatas ir kiti Dekano sultonatai šiaurėje ir hinduistinė Vidžajanagaros imperija pietuose. XVII a. musulmoniškosios dalys buvo prijungtos prie Mogholų imperijos.
Andhra susiskaldžiusi išliko ir Britų Indijos laikais. Tik iškovojus nepriklausomybę, naujoji valstija buvo sudaryta tautiniu principu, todėl dabar į ją įeina visos telugų gyvenamos sritys.
Didžiausi miestai
thumb|right|240px|Kalnai netoli Višakapatnamo
Steponas Kosmauskas
Steponas (Stepas) Kosmauskas (1918 m. balandžio 29 d. Darbutuose, Betygalos valsčius – 1985 m. kovo 25 d. Panevėžyje) – Lietuvos aktorius, kultūros veikėjas.
Biografija
Gimė ūkininkų šeimoje. 1938 m. baigė Raseinių gimnaziją ir pradėjo tarnybą Lietuvos kariuomenėje. 1939 m. įstojo į Kauno karo mokyklą, kurią baigti sutrukdė sovietų okupacija. 1941 m. baigė Panevėžio dramos teatro vaidybos studiją. 1941–1985 m. Panevėžio dramos teatro aktorius, 1965–1975 m. teatro direktorius, 1978–1984 m. Literatūrinio skyriaus vedėjas. Sukūrė daugiau kaip 90 vaidmenų teatre, Lietuvos ir kt. šalių kino filmuose.
Žmona – aktorė Henrika Hokušaitė, dukra – režisierė Margarita Kosmauskaitė (1950–1998), sūnus – dailininkas Vygantas Kosmauskas (1960–2001).
Gary Francione
Biografija
Gary L. Francione baigė filosofijos bakalauro studijas Rochester universitete. Vėliau mokėsi Anglijoje bei baigė filosofijos magistrantūros ir teisės doktorantūros studijas Virdžinijos universitete. Po baigimo dirbo JAV Apeliaciniame bei Aukščiausiame teisme. Nuo 1984 metų tapo Pensilvanijos universiteto Teisės fakulteto dėstytojas. Jis buvo pirmasis JAV teisės dėstytojas, į savo kursą įtraukęs gyvūnų teises (1985 m.). Nuo 1989 metų iki šių dienų dėsto baudžiamosios teisės, teisės filosofijos bei žmogaus ir gyvūnų teisių kursus Rutgers universitete.
Gary L. Francione yra 7 knygų autorius.
Iskrovas (Platupėnai)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. Nuo 1947 m. liepos 25 d. Bolšakovo rajono, nuo 1965 m. sausio 12 d. Polesko rajono Zalesjės apylinkės kaimas.
Gary Francione
Abolicionistinė gyvūnų teisių teorija
Gary L. Francione gyvūnų teisių teoriją galima suskirstyti į tris pagrindines dalis: 1) gyvūnų nuosavybės statuso nagrinėjimas; 2) gyvūnų teisių ir gyvūnų gerovės skirtumai; 3) teisių suteikimas remiantis tik gyvūno jautrumu.
1) Gary L. Francione mano, kad visos jautrios būtybės turi teise nebūti kitų nuosavybe. Tai akcentuojama dėl to, kad nuosavybės statusas leidžia savininkui (žmogui) laikyti save svarbesniu už nuosavybę (gyvūną).
Francione taip pat teigia, kad rūšizmas prisideda prie gyvūnų nuvertinimo ir nuosavybės statuso palaikymo.
Gary L. Francione pasisako už gyvūnų naudojimo uždraudimą ir aktyviai palaiko veganizmo idėjas, kurias laiko pagrindine priemone šiam tikslui pasiekti.
3) Gary L. Francione teisių suteikimo kriterijumi laiko gyvūno jautrumą. Žodis „jautrumas“ vartojamas nusakant gyvūno gebėjimą jausti skausmą, malonumą bei poreikių turėjimą. Tokiomis savybėmis pasižyminti būtybė turi interesus, tokius kaip išvengti skausmo arba likti gyvai, į kuriuos reikia atsižvelgi lygiai taip pat, kaip ir į analogiškus žmogaus interesus.
Francione atmeta visas kitas teorijas, kurios teigia, kad gyvūno gyvybė ar jaučiamas skausmas turi būti vertinami svarbūs tik tada, kai gyvūnas pasižymi "sudėtingesniu" elgesiu.
Ruokiškės piliakalnis
Ruokiškės piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 1966; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR180; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1527) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, į pietryčius nuo Ruokiškės, Naujojo Daugėliškio seniūnija. Pasiekiamas keliu Kačergiškė – Ožionys, neprivažiavus Ruokiškės, prieš kanalą paėjus į dešinę per laukus šiaurės rytų kryptimi 530 m – priekyje matyti neapaugęs šlaitas.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Dysnos upės dešiniojo kranto slėnio pakraštyje esančioje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 44x22 m dydžio. Šlaituose yra terasos: pietiniame šlaite – 30 m ilgio, 17 m pločio (su kultūriniu sluoksniu), pietvakarių šlaite – 18 m pločio terasa, šiaurės rytų šlaite – trikampė 22 m ilgio, 20 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 4–11 m aukščio, viršutinėje 4 m dalyje pastatinti. Piliakalnis apardytas arimų bei jame kastų bulviarūsių.
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1976 m. ir 1985 m. – Mokslinė metodinė taryba. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. antrąja puse - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 19 000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1 329 000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Wacław Ritschel
Vaclovas Ričelis (Ritšelis) (, 1794–1872 m. birželio 16 d.) – čekų kilmės architektas, Lenkijos Karalystės generalinis statybininkas, Varšuvos universiteto architektūros profesorius.
Biografija
1816 m. baigęs politechnikos institutą Prahoje, 1820 m. V. Ričelis atvyko į Varšuvą. 1824 m. Varšuvos universitete buvo paskirtas laikinai eiti profesoriaus pareigas, 1828 m. tapo profesoriumi. Tuo pačiu metu jis dar kuravo statybų sritį vyriausybinėje Vidaus reikalų komisijoje. 1831 m. išėjo iš uždaryto universiteto. 1837 m. gavo indigenatą. 1845 m. buvo Varšuvos–Vienos geležinkelio komiteto narys. Nuo 1850 m. – generalinis statybininkas, 1856 m. valstybės patarėjas. Projektavo, vertino ir vykdė daugelio statomų objektų priežiūrą Lenkijos Karalystėje.
Veikla Lietuvoje
V. Ričelis buvo vyriausias pašto stočių statybų architektas Vilniaus gubernijoje. Išlikę jo projektuoti pašto stočių kompleksai prie trakto Sankt Peterburgas–Varšuva. Jis stengėsi pastatų kompozicijoje išryškinti Lietuvai būdingas architektūrines detales. Stočių namams pritaikė prieangio tipo portikus, primenančius kaimo trobų galus, ūkiniams trobesiams naudojo cemento, tinko ir skaldos mozaiką, tuo metu labai paplitusią Lietuvos architektūroje. Visi išlikę V. Ričelio projektuoti pašto pastatai išsiskiria savita kompozicija ir išraiškingomis formomis. Prie trakto statyti kelių tipų pastatai: kelio prižiūrėtojų pastatai – sarginės („kašarkos“), pakelės karčemos, sargybos užkardos („stražarkos“) bei arklių pašto stotys. Iki šiol geriausiai yra išlikusios Utenos, Ukmergės, Jonavos, Kauno ir Kalvarijos stotys.
Oranas
Oranas – miestas šiaurės vakarų Alžyre, Viduržemio jūros pakrantėje; vilajos centras. 646 tūkst. gyventojų (2007; antrasis pagal dydį šalies miestas). Svarbus jūrų uostas. Išvystyta maisto, tekstilės, metalo, chemijos, metalurgijos, cemento pramonė, amatai. Yra universitetas, islamo meno muziejus. Senamiestyje yra citadelė ir XVIII a. mečetė. Iš Orano kilo Alžyro liaudies melodija Raï.
Istorija
Romos imperijos laikais Orano apylinkėse buvo maža gyvenvietė Unica Colonia, išnykusi arabams užkariavus Magrebą. Oranas buvo įkurtas kaip prekybinis centras Andalūzijos maurų 903 m. Kastilijos kardinolas Francisco Jiménez de Cisneros jį užėmė 1509 m. ir ispanai miestą valdė iki 1708 m., kai miestą užėmė Osmanų imperija. Ispanai miestą atgavo 1732 m., bet jo prekybinė vertė krito ir Karolis IV jį pardavė turkams 1792 m. Prancūzai užėmė Oraną 1831 m. Jis buvo to paties pavadinimo departamento sostinė.
1940 m. liepą britų laivai sunaikino prancūzų laivus Orano uoste, kai šie atsisakė pasiduoti. Taip buvo pasielgta, kad laivai neatitektų vokiečiams. Viši režimas valdė Oraną iki 1942 m., kai jį išvadavo Sąjungininkų operacija Deglas.
1962 m. Alžyrui iškovojus nepriklausomybę, buvo išžudyta dauguma mieste gyvenusių europiečių bei žydų, nes jie palaikė prancūzų pusę. Dėl tikinčiųjų trūkumo Šv. Kryžiaus katedra buvo padaryta viešąja biblioteka.
Ėgliškiai
Ėgliškiais vadinami kaimai:
Egliškiai
Egliškiais vadinami kaimai:
Bonifacas VIII
Bonifacas VIII (, tikr. Benedetto Caetani, 1235 m. sausio 23 d. Anagni – 1303 m. spalio 11 d. Roma) – Romos katalikų bažnyčios popiežius nuo 1294 m. gruodžio 24 d. iki mirties.
Biografija
1265–1268 m. popiežiaus legatas Prancūzijoje, Anglijoje ir Sicilijoje. Nuo 1274 m. popiežiaus kurijos apaštališkasis notaras, nuo 1281 m. kardinolas. 1294 m. po trumpo Celestino V pontifikato prireikė net 10 dienų kol vėl susirinko 23 kardinolų konklava, kuri gruodžio 24 d. popiežiumi išrinko kardinolą Kaetanį. 1295 m. sausio 23 d. jis buvo konsekruotas popiežiumi Bonifacu VIII.
Globojo mokslą ir menus. 1303 m. įkūrė Romos universitetą, jame įsteigė Archyvų skyrių. Praturtino Vatikano biblioteką, sudarė jos katalogą.
Kamštinis skylenis
Kamštinis skylenis (Inonotus dryadeus) – šiurkšteninių (Hymenochaetaceae) šeimos grybas. Paplitęs Šiaurės Afrikoje, Azijoje, Šiaurės Amerikoje. Europoje daugiausia sutinkamas pietinėje ir centrinėje dalyje.
Biologija
miniatiūra|250px|left|Grybas kamieno papėdėje miniatiūra|250px|left|Išskyrų lašeliai Vienmetis parazitinis saprotrofinis grybas, sukeliantis baltąjį gyvų medžių šaknų ir šaknies kaklelio puvinį. Vaisiakūniai išauga vasarą ir rudenį, gali kelis kartus peržiemoti, ilgainiui pajuosdami ir suaižėdami. Jie stambūs, pasitaiko iki 40 cm pločio, 15 cm storio, jauni viršutiniame paviršiuje išskiria gelsvos spalvos lašelius. Trama pluoštinė, minkšta, geltonos-rudos spalvos, skleidžia nemalonų kvapą. Sporos baltos, lygios ir gaubliškas, jų dydis 6,5-8 × 7-8 μm.
Skyleniai išauga pavieniui ar grupėmis ant senų stambių ąžuolų kamienų, prie žemės, kartais ant šaknų. Dažniausiai pasitaiko ant derlinguose dirvožemiuose ir atvirose vietose augančių ąžuolų, kartais ir ant klevų, guobų ir kaštonų.
Populiacija Lietuvoje
1992 m. kamštinis skylenis įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Myers-Briggs asmenybės testas
Myers-Briggs asmenybės testas (tipų indikatorius MBTI) – psichometrinis instrumentas, skirtas nustatyti sveikų žmonių psichologinėms nuostatoms, kurios susijusios su aplinkinio pasaulio suvokimu ir sprendimų priėmimu. Šios nuostatos išplėtotos Katherine Cook Briggs ir jos dukters Isabel Briggs Myers remiantis Karlo Gustavo Jungo tipologijos teorija, pirmą kartą publikuotos 1921 m. veikale „Psichologiniai tipai„.
K. G. Jungas teigė, jog sąmonei būdingos keturios pagrindinės psichologinės funkcijos: pojūtis, intuicija, jausmas ir mąstymas. To paties individo pagrindinės sąmonės funkcijos beveik niekada nebūna vienodo stiprumo arba vienodai išsivysčiusios. Paprastai dominuojanti yra tik viena funkcija.
Pradinės MBTI kūrėjos K.C. Briggs ir I.B.Myers, tyrinėjusios žmonių elgesį, po kruopščių Jungo teorijos studijų visą dėmesį sutelkė į praktinį jos panaudojimą kasdienėje veikloje. Vykdydamos mokslinius tyrimus ir remdamosios gautais rezultatais jos pradėjo kurti indikatorių dar Antrojo Pasaulinio karo metu. K.C. Briggs ir I.B.Myers tikėjo, kad asmenybės bruožų suvokimas padės moterims, pirmą kartą įžengiančioms į darbo rinką, lengviau surasti sritis, kuriose jos galėtų efektyviausiai ir lengviausiai dirbti.
thumb|right|alt=K.G.Jungas|K.G.Jungas
Pirminis Myers-Briggs asmenybės testo klausimynas pirmą kartą viešai paskelbtas 1962 m. MBTI atskleidžia asmenybių skirtumus, kiekvieno dominuojančias vertybes, leidžia nustatyti jų unikalius talentus.
MBTI sąvoka
MBTI indikatorius sukurtas siekiant realizuoti psichologinių tipų teoriją, kurią suformulavo Karlas Gustavas Jungas. Tik suprantant ją, suprantamas ir MBTI. Mokslininkas teigė, jog esama skirtumo tarp dviejų kognityvinių funkcijų dichotomijos porų: Pojūčiai ir intuicija parodo, kaip žmogus nori gauti informaciją – teikia pirmenybę penkiems pojūčiams, ar naudoja įžvalgas bei pasąmonę. Priimant sprendimus mąstymas naudoja logines „tiesos–netiesos“, „jeigu–tai“ formules. Jausmai naudoja „daugiau–mažiau“, „geriau–blogiau“ vertinimus.
Anot Jungo, kiekvienos funkcijos buvimą ir jos intensyvumą nulemia asmens intravertiškumas ir ekstravertiškumas. Remiantis šia mokslininko koncepcija, Briggs ir Myers suformulavo atskirą teoriją apie psichologinius tipus, kuria ir grindžiamas MBTI indikatorius.
Tipai
Jungo tipologijos modelis yra tarsi dešinės ar kairės pusės rankiškumas, t. y. su tuo gimstama ir/arba ilgainiui išsivysto tam tikras supratimo ir sprendimo būdas. Tipų indikatorius rūšiuoja šiuos psichologinius skirtumus į keturias dvinares poras, kitaip vadinamas dichotomijomis. Iš viso išskiriama 16 psichologinių tipų. Nei vienas iš tipų nėra blogesnis ar geresnis – individai iš prigimties laisvai ir natūraliai pasirenka vieną iš derinių. Kaip kairiarankiui asmeniui kiltų sunkumų rašant dešine, lygiai taip pat atsitiktų ir su jam priešingais psichologiniais prioritetais, kuriuos naudotų suvokdamas ir priimdamas sprendimą.
Visi 16 unikalių tipų nusakomi 4 raidžių kombinacija:
Keturios dichotomijos Keturios priešingos prioritetų poros, kitaip dichotomijos, pavaizduotos paveikslėlyje. Simboliai, vartojami dichotomijoms, turi specifinius techninius apibūdinimus, kurie ir nusako tipų išskirtinumą pasireiškiantį kasdienybėje. Skirtumai lemia mūsų asmenybę ir psichologinį tipą. MBTI nustato polinkį ir indikuoja vieną iš naudojamų pirmenybių. Reikia suprasti, kad, tarkime, rezultatams pateikiant, jog individai, labiau linkę į ekstravertiškumą negu intravertiškumą, nėra tik ir tik absoliutūs ekstravertai ir nė kiek intravertai. Jie turi tik didesnį polinkį ekstraversijai.
Taip pat preferencijos intensyvumas varijuoja priklausomai nuo asmens. Pavzydžiui, du asmenys, priskirti tai pačiai T raidei, skirtingai jaus jos įtaką dėl skirtingo jos stiprumo, egzistuojančio kiekviename iš tų žmonių. Vadinasi, tai nereikš, kad jie abu vienodai taip pat naudoja mąstymą.
Isabel Myers manė, jog preferencijos kryptis (E prieš I) yra daug labiau svarbesnė nei pačios preferencijos laipsnis (labai stipriai išreikšta ekstraversija prieš nežymią ekstraversiją).
Požiūriai: ekstravesrija/intraversija (E/I) Myers-Briggs naudoja Jungo terminus ekstraverija ir intraversija. Tai, kuriam iš jų teikiama pirmenybė, vadinama požiūriu. Kognityvinės (pažinimo) funkcijos gali veikti išoriniame arba vidiniame žmogaus pasaulyje. Ekstravertai linkęs gyvai reaguoti į aplinką, greitai užmezga ryšius su kitais žmonėmis, lengvai reiškia mintis ir jausmus. Jie semiasi energijos iš veiksmo; visų pirmiausia veikia, vėliau apmąsto ir toliau tęsia ką pradėję. Neužsiimant jokia veikla jų motyvacija senka. Atgauti energijai ir motyvacijai, jiems būtinas veikimas. Priešingas požiūris būdingas intravertams – dažnas veikimas ir bendravimas tik išsekina juos ir atima energiją. Jiems būdingas mąstymas-veikimas-mąstymas. Jie susigrąžina energiją būdami vieni. Ekstravertų energija nukreipta į išorę, žmones ir objektus. Tuo tarpu intravertai orientuojasi į vidinę savo pusę, sąvokų, idėjų ir informacijos apmąstymus. Charakteristikos, apibūdinančios ir skiriančios šiuos du tipus:
Funkcijos: Sensorika/Intuicija (S/N) ir Mąstymas/Jausmai (T/F) Jungas išskyrė dvi psichologines funkcijas:
Anot tipologijos modelio, visuomet vienas prioritetas dominuoja ryškiau nei kiti trys. Tačiau, visos funkcijos gali būti naudojamos skirtingu laiku. Tai priklauso nuo situacijos ir aplinkybių. Sensorika ir intuicija yra informacijos rinkimo, suvokimo funkcijos. Tai paaiškina kaip nauja informacija yra priimama, suprantama ir interpretuojama. Individai, kurie renkasi sensoriką, kliaujasi esančia realia, materialia ir konkrečia informacija. Tuo, kas yra ‚prieš akis‘ ir kas gali būti priimta visais penkiais pojūčiais. Tuo tarpu tie, kurie vadovaujasi intuicija, ignoruoja kylančias nepagrįstas nuojautas ir pasitiki tik egzistuojančiais faktais bei patvirtintais duomenimis. Jie labiau pasitiki toerine, abstrakčia informacija ir faktiškai įrodytais bei pagrįstais principais.
Mąstymo ir jausmų funkcijos yra naudojamos priimant racionaliems sprendimams naudojantis irracionaliai (sensorika arba intuicija) įsisavinta informacija. Tie, kurie sprendžia remdamiesi mąstymu, stengiasi tai daryti priežastingai, remdamiesi logika ir nuoseklumu, nepažeisdami nusistovėjusios tiesos. Besiremiantieji jausmų funkcija labiau atsižvelgia į savo asmeninius jausmus esamai situacijai. Stengiasi įvertnti „iš vidaus“, pasverti aplinkybes ir siekti balanso, didžiausios galimos harmonijos, atsižvelgti į susijusių asmenų poreikius ir priimti bendrą susitarimą. Mąstytojai paprastai neišvengia problemų bendraudami su žmonėmis, kurie yra nenuoseklūs ir nelogiški. Jie linkę į tiesmukiškumą, nes mano, jog akivaizdi tiesa ir tiesus grįžtamasis ryšys yra patys svarbiausi.
Dominuojanti funkcija
Anot Jungo, žmonės naudojasi visomis keturiomis funkcijomis, tačiau paprastai tik viena iš jų sąmoningai pasirenkama naudoti dažniausiai. Ši dominuojanti funkcija yra palaikoma antrinės (pagalbinės) funkcijos, tuomet trečiosios, kuri jau žemesnio laipsnio nei antroji. Ketvirta, paskutinė palaikanti funkcija, pasirenkama nesąmoningai ir visuomet yra priešinga dominuojančiajai. Majersas šią žemesnę funkciją pavadino tiesiog šešėliu.
Gyvenimo būdas: teisimas/suvokimas (J/P)
Myers ir Briggs pridėjo kitą dimensiją Jungo tipologiniam modeliui, atskleidžiančią, kad žmonės taip pat turi pirmenybę naudodami abi teisimo (mąstymas ar jautimas) ar jų suvokimo funkcijas (jautimas ar intuicija), susiejant tai su išoriniu pasauliu (ekstraversija). Myers ir Briggs suprato, kad pirmumo tipai parodo pasauliui savo dominuojančią teisimo funkciją (mąstymas ar jautimas). Taigi, TJ tipas pasireiškia, kaip logiškas ir empatiškas FJ tipui. Pagal Myers, teisimo tipas yra lyg „sudėliotas pagal svarbą“. Šie tipai, išaukštinantys pirmumą, parodo pasauliui jų dominuojančią suvokimo funkciją (jautimas ar intuicija). Taigi, SP tipai pasireiškia pasauliui, kaip konkretus, o NP tipai, kaip abstraktūs. Pagal Myers, suvokimo tipai linkę „palikti atvirus sprendimus“. Ekstravertai, J ar P nurodo, kaip dominuojančią funkciją. Intravertai, J ar P, kaip atsarginę. Intravertai savo dominuojančią funkciją išoriškai linkę rodyti tik tuose dalykuose, kurie yra „svarbūs jų vidiniam pasauliui“. Pavyzdžiui: ENTJ tipas – ekstravertiškas, todėl J pabrėžia, jog dominuojanti funkcija pirmenybę teikia teisimo funkcijai (ekstravertiškas mąstymas). ENTJ tipą intravertai supranta, kaip atsarginę suvokimo funkciją (intravertiška intuicija). INTJ tipas – intravertiškas, tačiau vietoj atsarginės funkcijos, J pirmenybę teikia teisimo funkcijai (ekstravertiškas mąstymas). INTJ intravertiškam tipe dominuoja suvokimo funkcija (intravertiška intuicija). Trečioji funkcija yra jausmas, o žemesnė – ekstravertiškas jutimas.
Asamas
Asamas (asam. অসম) – valstija rytinėje Indijoje. Ji apsupta Arunačal Pradešo, Nagalando, Manipuro, Mizoramo, Tripuros ir Meghalajos valstijų. Visos jos, kartu su Asamu, vadinamos septyniomis seserimis. Su pagrindiniu Indijos „kūnu“ jungia siaura siena su Vakarų Bengalija. Taip pat turi sienas su Nepalu ir Bangladešu.
Pietų Azijos subregionas
Asamo valstija beveik sutampa su istoriniu – kultūriniu Pietų Azijos subregionu. Jis yra apgyvendintas asamų tautos ir daugybės smulkių genčių. Nuo seniausių laikų Asamas vystėsi kaip savarankiška valstybė, geografiškai atskirta nuo Indijos kalnų grandinėmis. Tai suformavo savitą istoriją bei kultūrą.
Istorija
Nuo XII a. Kamarupa ėmė byrėti, ir atskirose Asamo srityse įsigalėjo skirtingos valstybėlės, tokios, kaip Kamata (vakaruose), Čutija, Kačaris (rytuose).
XIII a. iš rytų ėmė migruoti tajams giminigos tautos, kurios ėkūrė mažą Ahomo karalystę. Būdama agresyvi, ilgainiui ji išplėtė savo valdas, kol XVI a. galiausiai užėmė beveik visas senosios Kamarupos teritorijas. XVII a. Ahomas kovojo su Mogolų imperija ir liko nepriklausomas.
XIX a. pradžioje dėl kovų su Mianmaru, Ahomas nusilpo, kol galiausiai pateko į Britų Indijos sudėtį. Tuo metu Asamas buvo paverstas arbatos plantacijų šalimi.
1945 m. Indijai iškovojus nepriklausomybę, Asamas įstojo į Indijos sudėtį kaip Asamo valstija.
Didžiausi miestai
thumb|right|240px|Šventykla Asame
Malinavas
Malinavas – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Pakuonio.
Bendratis
Bendratis  – neasmenuojamoji veiksmažodžio forma, kurios nevaržo nei asmens, nei skaičiaus, nei laiko, nei nuosakos kategorija.
Lietuvių kalboje
Lietuvių kalboje veiksmažodžio bendratis baigiasi priesaga  -ti.
Bendraties vartojimas
Bendratis, priklausanti kitokiems veiksmažodžiams ir turinti proceso bei veiksnio reikšmę, sakinyje laikoma suvestinio tarinio dalimi (pradėti arti, baigti kulti, turėti išvykti, žadėti sugrįžti, trokšti mokytis, liepti palaukti, padėti dirbti) arba tikslo aplinkybe (išeiti medžioti, išginti karves ganyti), nors neretai ir atsako į klausimą ko?
Sakinio dalys
Bendratis paprastai vartojama reikšti sakinio dalims: veiksniui, suvestiniam ir mišriajam tariniui, nederinamajam pažyminiui, tikslo aplinkybei.
Bendratis vietoj kitų veiksmažodžio formų
Bendratį galime vartoti vietoje tariamosios ir liepiamosios nuosakos:
Būdinys
Dažnai bendratį vartojame kaip būdinį:
Tikslo aplinkybė
Tikslo aplinkybei reikšti nevartotinas daiktavardžio naudininkas, – reikia bendraties.
Bendratis klaidingai vartojama
Bendratis klaidingai vartojama su jungtuku jei(gu) sąlygai reikšti:
Bendratis klaidingai vartojama su jungtuku kad tikslui reikšti:
Siūlinė plūdė
Siūlinė plūdė (Potamogeton trichoides) – plūdinių (Potamogetonaceae) šeimos plūdžių (Potamogeton) genties augalų rūšis.
Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Ežeraičiai (Utena)
Ežeraičiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Pakalnių.
Venus
„Venus“ – amerikiečių atlikėjos Lady Gaga daina iš trečiojo studijinio albumo „Artpop“ (2013). Dainos „Venus“ ištrauka išleista 2013 m. spalio 25 d., o visa daina – spalio 27 d.
Išleidimas
right|thumb|Lady Gaga, atliekanti dainą „Venus“, koncerto „ArtRave: The Artpop Ball“ metu Apie antrojo singlo išleidimą, atlikėja paskelbė savo socialinio tinklalapio paskyroje Twitter : „Antrasis singlas #VENUS pasauliniu mastu bus išleistas 2013 m. spalio 27 d. Nuleiskit savo disko rutulius. #TAKEMETOYOURPLANET #TAKEMETOYOURLEADER #TAKEMETOYOURVENUS“. . Lady Gaga tame pačiame tinklalapyje prašė savo gerbėjų, kad padėtų apsaugoti singlą nuo nutekėjimo į internetą anksčiau laiko. Toks įvykis įvyko su pirmuoju singlu iš albumo „Applause“, kai į internetą daina nutekėjo rugpjūčio 12 dieną, nors turėjo būti išleista rugpjūčio 19 dieną.
2013 metų spalio 15 dieną atlikėja paskelbė, kad su naujuoju singlu „Venus“ pradės naująją trilogiją. Taip pat planuojama išleisti iš albumo singlą, kuris tęs ir pabaigs „Paparazzi“ ir „Telephone“ trilogiją.
Kapų ežeras
left|120px
Venus
Gyvo garso pasirodymai
Pirmasis gyvo garso dainos pristatymas įvyko 2013 m. spalio 26 d. G-A-Y klube, Londone. Anot „Daily Mail“, 27 metų atlikėja ant scenos užlipo išbalusi kaip vaiduoklis ir apsivilkusi ilgą lengvo audinio baltą suknelę. Kontroversiškoji dainininkė netrukus nustebino gerbėjus per pasirodymą nusimesdama drabužius ir atskleisdama savo visiškai nuogą kūną.
Kapų ežeras
Kapų ežeras – ežeras vakarų Lietuvoje, Šilutės rajone, apie 11 km į pietvakarius nuo Juknaičių. Ežeras gulinčios H raidės formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,39 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 0,1 m. Krantai siauru ruožu apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurės rytuose iš čia pat telkšančio Žiogio atiteka upelis, pietvakariuose išteka į Nemuną. Šalia įsikūręs Girininkų kaimas.
Venus
Gyvo garso pasirodymai
Lady Gaga singlą gyvai atliko spalio 27 dieną Jungtinės Karalystės X Faktoriuje.
Video Klipas
Video klipą režisavo Ruth Hogben. Režisierė su atlikėja bendradarbiavo „The Monster Ball Tour“ ture ir kuriant spalio mėnesio žurnalo „Elle“ viršelį.
Anisocoma
Anisocoma – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų vienarūšė gentis. Genties pavadinimas sudarytas sujungus du graikų kalbos žodžius: anisos- (nelygus), kome (plaukų kuokštas). Taip pavadinta dėl dviejų nelygių skristukų šerelių komplektų.
Tai laukinė gėlė, auganti Mohavės ir Kolorado dykumose aukščiau 600 metrų virš jūros lygio. Žydi nuo balandžio iki birželio mėnesio geltonais arba baltais žiedais su geltonu viduriu. Auga kolonijomis smėlingose vietose.
Dobrynės ordinas
146px|thumb|Dobrynės ordino riterio skydas Dobrynės ordinas, arba Dobrynės broliai (oficialus lot. ordino pavadinimas greičiausiai buvo Fratres militiae Christi Prussiae – Prūsijos Kristaus kariuomenės broliai, ) − nuo 1223(?) iki 1238 m. Prūsijoje, Kujavijoje (daugiausia jos šiaurės rytų dalyje, t. y., būsimoje Dobrynės žemėje) ir Palenkėje veikęs katalikiškas vienuolių riterių ordinas.
Istorija
Spėjama, kad Dobrynės ordiną kaip savotišką Prūsijos vyskupo kariuomenę tarp 1218 m. ir 1228 m. (R. Batūros manymu – galbūt 1223 m.) įsteigė pirmasis Prūsijos vyskupas (nuo 1215 m.) Kristijonas kartu su jį rėmusiu Mazovijos ir Kujavijos kunigaikščiu Konradu Mazoviečiu (rašytiniuose šaltiniuose Dobrynės ordinas minimas nuo 1228 m., kuomet jis buvo patvirtintas popiežiaus Grigaliaus IX). Šio ordino uždaviniai buvo prūsų christianizacija ir ginkluota kova su pagonimis prūsais, tiksliau, Mazovijos bei Kujavijos šiaurinių pakraščių apsauga nuo prūsų kariuomenės siaubiamųjų puolimų bei vėlesnis Prūsijos užkariavimas. Ordinas priėmė Tamplierių ordino statutą, jo nariai vilkėjo baltą apsiaustą su raudonais kalaviju ir Dovydo žvaigžde. Iš pradžių ordinui priklausė 15 vokiečių riterių, atvykusių iš Žemutinės Saksonijos ir Meklenburgo; apie 1234 m. ordino riterių skaičius buvo išaugęs iki 35 (dauguma tų riterių buvo kilę iš minėtų Vokietijos kraštų).
1228 m. liepos pr. Konradas Mazovietis Dobrynės ordinui perleido prūsų bent nuo 1224–1225 m. kontroliuotos Kulmo žemės kaimynystėje, Vyslos dešiniajame krante stovėjusią Dobrynės pilį su Dobrynės kaštelionija (pastarosios teritorija apėmė kiek vėliau susiformavusios Dobrynės žemės pietryčių dalį), tačiau netrukus po ordino riterių įsikūrimo Dobrynės pilyje prūsų kariuomenė šią pilį užblokavo, – todėl nuo 1228 m. ar 1229 m. Prūsijos teritorijoje ordino veikla apsiribojo vien vienuolių cistersų misijinių kelionių apsauga.
1229–1230 m. Kujavijos šiauriniame pakraštyje, o 1231–1232 m. – ir Kulmo žemėje įsikūrus Konrado Mazoviečio atsikviestam kariniu atžvilgiu daug pajėgesniam Kryžiuočių ordinui, 1233–1235 m. didžioji Dobrynės ordino brolių dalis prisijungė prie kryžiuočių ordino. Sumažėjusį Dobrynės ordiną Konradas 1237 m. kovo pr. įkurdino Drohičino pilyje, kurią mazoviečiai tada bandė paversti svarbia Jotvos užkariavimo baze.
Maliniškės
Maliniškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Magučių.
Kiras Bulyčiovas
Kiras Bulyčiovas (slapyvardis, tikroji pavardė Igoris Možeika,, 1934 m. spalio 18 d. Maskvoje – 2003 m. rugsėjo 5 d. palaidotas Maskvoje) – tarybinis rusų rašytojas fantastas, profesionalus istorikas (Rytų Azijos istorija).
Biografija
Jo tėvas – lietuvių kilmės.
Dvejus metus Birmoje (Mianmare) dirbo vertėju ir APN naujienų agentūros korespondentu. 1959 m. grįžo į Maskvą ir įstojo į TSRS Mokslų Akademijos Orientalistikos instituto (Институт востоковедения АН СССР) aspirantūrą. Žurnalams „Vokrug Sveta“ (Вокруг света 'Aplink pasaulį' ir „Azija i Afrika segodnia“ (Азия и Африка сегодня 'Azija ir Afrika šiandien') rašė istorines geografines apybraižas. 1962 m. aspirantūrą baigė, nuo 1963 m. dirbo Orientalistikos institute, specializavosi Mianmaro istorijoje.
1965 m. apsigynė mokslų kandidato (atitinka dabartinį Lietuvos daktarą) kandidatinę disertaciją (tema „Pagoniškoji valstybė (XI-XIII a.)“). 1981 m. apsigynė mokslų daktaro (atitinka dabartinį habilituotą daktarą) disertaciją tema „Budistinė sangha ir valstybė Birmoje“. Publikavo mokslinių darbų apie Pietryčių Azijos istoriją.
Pirmąjį apsakymą „Maung Džo gyvens“ (Маунг Джо будет жить) paskelbė 1961 m.
Fantastiką ėmė rašyti 1965 m. Pirmasis apsakymas „Svetingumo pareiga“ (Долг гостеприимства) buvo paskelbtas kaip Mianmaro rašytojo Maun Sein Dži apsakymo vertimas. Vėlesnius fantastinius kūrinius skelbė slapyvardžiu Kirilas Bulyčiovas (Кирилл Булычёв), kuris buvo sukurtas sujungus žmonos vardą ir motinos mergautinę pavardę. Vėliau slapyvardžio vardą knygų viršeliuose ėmė trumpinti iki Kir. (Кир.), o dar vėliau sutrumpino ir taškelį, tad slapyvardis sutrumpėjo iki Kiras Bulyčiovas.
Tikrasis rašytojo vardas liko paslaptyje iki 1982 m., kadangi Orientalistikos instituto vadovybė nelaikė fantastikos rašymo rimtu užsiėmimu, tad rašytojas bijojo, kad tai gali sutrukdyti jo mokslinę karjerą.
K. Bulyčiovas išleido kelias dešimtis knygų, o išvis kūrinių – šimtus. Taip pat vertė į rusų kalbą amerikiečių fantastiką.
Rašė scenarijus. 1982 m. tapo TSRS Valstybinės premijos laureatu už scenarijus meniniam filmui „Per kančias į žvaigždes“ (Через тернии к звёздам) ir pilnametražiui animaciniam filmui „Trečiosios planetos paslaptis“ (Тайна третьей планеты). Įteikus Valstybinę premiją buvo atskleistas ir tikrasis Kiro Bulyčiovo vardas.
Pagal K. Bulyčiovo 1977 m. apysaką „Po šimto metų“ (Сто лет тому вперёд) buvo pastatytas penkų serijų filmas „Viešnia iš ateities“ (Гостья из будущего), tapęs vienu populiariausių TSRS dešimtmečio vaikiškų filmų.
K. Bulyčiovas dirbo ir fantastinių žurnalų „Polden. XXI vek“ (Полдень. XXI век 'Vidurdienis. XXI amžius') ir „Jesli“ (Если 'Jeigu') redaktoriumi.
Mirė 2003 m. rugsėjo 5 d., būdamas 68 m., nuo sunkios, ilgai trukusios ligos. Palaidotas Maskvoje.
Žmona – Kira Sošinskaja (Кира Сошинская), dukra – Alisa Možeiko (Алиса Игоревна Можейко)
Hande Yener
Hande Yener (g. 1973 m. sausio 12 d.) – Turkijos pop ir elektroninės muzikos atlikėja. Viena pagrindinių pastarojo dešimtmečio Turkijos muzikos žvagždžių. Karjerą pradėjo kaip Sezen Aksu pritariančioji vokalistė. Vėliau pradėjo solinę karjerą ir 2000 m. išleido pirmąjį savo albumą Senden İbaret. Albumo dainos labai išpopuliarėjo šalyje ir Hande tapo žymia dainininke.
Žuvies padažai
thumb|right|150px
Žuvies padažai – grupė padažų, naudojamų Pietryčių Azijoje ir kai kuriose kitose pasaulio virtuvėse, gaminamų fermentuojant žuvies bei kitus jūros produktus. Jie gali būti skysti arba pastos konsistencijos.
Gamybos principai
thumb|left|200px
Dažniausiai tokie padažai gaminami iš žuvies atliekų (vidurių, žvynų, pelekų) ar smulkių žuvelių, krevečių, kurios maišomos su druska, paslegiamos, ir ilgam laikui paliekamos fermentuotis. Procese kietos dalelės suyra, atsiranda skystis, kuris ir tampa žuvies padažu.
Regioninės variacijos
Kiekvienoje šalyje žuvies padažas nuo senovės turėjo tam tikras variacijas.
Vlado Jurgučio premija
thumb|Vlado Jurgučio premija Vlado Jurgučio premija – prestižinis apdovanojimas, kurį kartą per metus skiria Lietuvos bankas ir Lietuvos mokslų akademija. Premija siekiama skatinti mokslinę veiklą Lietuvos bankininkystės, finansų, pinigų ir makroekonominių tyrimų srityse. Pavadinta „lito tėvo“ Vlado Jurgučio vardu.
Istorija
Vlado Jurgučio premiją Lietuvos banko vadyba įsteigė 1997 m., norėdama įamžinti akademiko, profesoriaus, pirmojo prieškaryje veikusio Lietuvos banko valdytojo Vlado Jurgučio nuopelnus Lietuvos bankininkystei ir minint Lietuvos banko įkūrimo bei lito išleidimo 75-ąsias metines.
Nuo 2008 m., vadovaudamiesi bendradarbiavimo sutartimi, premiją skiria Lietuvos bankas ir Lietuvos mokslų akademija.
Premija
50 000 litų premija skiriama už reikšmingiausius pastarųjų penkerių metų darbus: publikuotus mokslinius straipsnius, disertacijas, monografijas, vadovėlius. Paraiškos Vlado Jurgučio premijai gauti priimamos kiekvienais metais iki rugsėjo 1 d. Pretendentus premijai gauti (atskirus asmenis ar jų kolektyvus) turi teisę siūlyti fiziniai ir juridiniai asmenys. Siūlant pretendentą premijai gauti, Lietuvos bankui turi būti pateikiama:
Daugiažiauniai rykliai
Daugiažiauniai rykliai (Hexanchiformes) – ryklių (Selachomorpha) būrys, kuriam priklauso primityviausi šiuo metu gyvuojantys rykliai.
Biologija
Daugiažiauniai rykliai turi vieną nugarinį peleką, analinį peleką, 6-7 poras žiaunų plyšių ir akis be mirksinčios membranos. Ryklių primityvumą atskleidžia faktas, kad jie turi chordą, o ne stuburą.
Gyvatryklinių ryklių (Chlamydoselachidae) šeimos atstovai yra sąlyginai dideli - užauga iki 196 cm. Pasižymi liaunu, ungurį primenančiu kūnu ir ryškia ketera ant pilvinės dalies. Turi 6 poras žiaunų, snukis yra trumpas ir bukas.
Paplitimas
Daugiažiauniai rykliai gyvena ir veisiasi įvairiose buveinėse - tiek jūrinėse pakrantėse, tiek giliuose vandenyse (iki 2500 m.).
Vidutinio klimato juostose rykliai aptinkami tiek pakrantėse, tiek giliuose vandenyse, tačiau tropinėje klimato juostoje šie rykliai aptinkami tik giliuose vandenyse.
Paplitę Atlanto, Indijos ir Ramiajame vandenynuose, kai kurios rūšys randamos prie Azijos ar Australijos.
Klasifikacija:
Šiuo metu pasaulyje aptinkami daugiažiauniai rykliai, priklausantys dviem šeimom:
Veronika Šleivytė
Biografija
Gimė bežemių valstiečių, daugiavaikėje kalvio šeimoje, Antašavos miestelyje. Didžiulei Šleivių šeimai gyvenimas buvo nelengvas. Kai Veronikai suėjo ketveri metai, tėvas Jonas Šleivys trobą perkėlė iš Antašavos miestelio į Viktariškių kaimą.
Nuo vaikystės tarnavo ūkininkams ir svajojo tapti menininke arba piešimo mokytoja. Baigė pradinę mokyklą ir, nors šeima neturėjo lėšų ir tėvas prieštaravo, pradėjo mokytis Kupiškio gimnazijoje. 1923 m. baigė keturias Kupiškio progimnazijos klases, tais pačiais metais kartu su Kadarų kaimo (Papilio valsčius, Biržų apskritis) valstiečiais suorganizavo mokyklą, taip pat – kursus suaugusiesiems. Kadangi mokyklos neparėmė valdžia, dirbo tiesiog už maistą – ją pakaitomis maitindavo vaikų tėvai (būsimajai dailininkei tuo metu tebuvo 17 m.). Čia mokytoja dirbo iki 1924 m.
Didžiulio užsispyrimo vedina, 1924–1934 m. mokėsi Kauno meno mokykloje ir ją baigė, įgydama dailininkės-grafikės ir mokytojos specialybę. Per tą laiką ir vėliau (1927–1940 m.) save išlaikė dirbdama Žemės ūkio ministerijoje (Kaune) braižytoja, buvo pašlijusi sveikata, ilgai gydėsi. 1933 m. dalyvavo pirmojoje Lietuvos fotomėgėjų sąjungos parodoje Kaune.
Baigusi studijas 1934–1938 m. dirbo piešimo mokytoja katalikiškoje Vaikelio Jėzaus draugijos mergaičių amatų mokykloje. Atleista už tai, kad į viešumą iškėlė našlaičių mokinių skurdą, jų patiriamas skriaudas. Tuomet dirbo Moterų globos komiteto amatų mokykloje. Kai ištrūkdavo nuo miesto šurmulio, grįždavo į gimtąjį Viktariškių kaimą bei netoliese esantį Antašavos miestelį, kur buvo labai laukiama ne tik vyresniųjų bendruomenės narių, bet ir smalsių vaikų. Mėgo dainuoti ir klausytis liaudies dainų.
Nuo 1937 m. dalyvavo Lietuvos dailininkių rengiamose parodose, buvo aktyvi fotografijos mėgėjų konkursų dalyvė. 1938–1940 m. buvo Lietuvos moterų dailininkių draugijos, kurią pati ir įkūrė, pirmininke. Įgyvendindama seną savo svajonę pakeliauti po pasaulį ir pasisemti meno paslapčių, 1939 m. lankėsi Italijos, Vokietijos, Šveicarijos, Lenkijos meno galerijose, domėjosi tapybos ir skulptūros darbais. Tai padėjo jai geriau perprasti žmogaus anatomijos subtilybes, kurias netrukus pritaikė savo grafikos darbuose.
Lietuvą okupavus Sovietų Sąjungai, nuo 1940 m. buvo paskirta tos pačios „Vaikelio Jėzaus draugijos“ amatų mokyklos direktore ir ja dirbo iki 1946 m. (ši mokykla keitė pavadinimus: 1940–1941 m. Kauno 5-oji amatų mokykla; 1941–1943 m. Kauno 1-oji Valstybinė amatų mokykla; 1944–1946 m. 11-oji Valstybinė amatų mokykla).
Antrojo pasaulinio karo metais dailininkės asmenybe ir buvusia veikla susidomėjo vokiečių saugumo institucijos. Šleivytė buvo tardoma, ištremta į Kelmę, iš kur turėjo būti išvežta darbams į Vokietiją. Iš ten jai pavyko pabėgti į Kazlų Rūdą, kur gyveno besislapstydama.
1946 m. atsisakiusi darbo atsidėjo kūrybai. Negaudama lėšų, kurį laiką sunkiai vertėsi, buvo remiama Viktariškių kaime gyvenančių artimųjų. Per tą laiką toliau kūrė, tvarkė savo darbus. Pagerėjus finansinei būklei, aplankė Maskvos, Leningrado, Kijevo, Talino ir Rygos muziejus, kur toliau sėmėsi patirties.
1960 m. tapo Lietuvos dailininkų sąjungos nare. 1984 m. jai suteiktas Kupiškio rajono garbės pilietės vardas. Šleivytė buvo kviečiama į Kupiškio rajono meno ir sporto šventes, susitikimus. 1985 m. dailininkei suteiktas Garbės kolūkietės vardas, 1986 m. – Lietuvos SSR nusipelniusios kultūros veikėjos Garbės vardas.
Kūryba
V. Šleivytė – dailininkė-realistė, deramai praturtinusi ir pratęsusi savo mokytojų Justino Vienožinskio, Jono Šileikos, Kajetono Sklėriaus, Jono Janulio, Vlado Didžioko, Petro Kalpoko, Adomo Galdiko ir Stepo Žuko kūrybos tradicijas. Menininkė įdomi savo paprastumu ir nuoširdumu, pabrėžtinai nesudėtina paveikslų kompozicija.
Dailės palikimą galima skirti į dvi dalis. Pirmoji – tai tarpukario ir pokario metais (iki 1942 m.) kurti grafikos darbai, kuriuose realistiškai pavaizduotas valstiečių gyvenimas, dažnai pabrėžiant skurdą. Antroji – palikus darbą mokykloje (nuo 1946 m.) atsidėjimas vien tapybai pastelės technika. Tapybos turinys buvo visiškai kitoks: lyriški Lietuvos peizažai, daugybė gėlių puokščių ir natiurmortai.
Grafika
Grafikos darbuose vyrauja kaimo tematika: piešiami, raižomi ar litografuojami jos tėvai, tipizuoti kaimo žmonės, paprastų valstiečių darbai ir kasdieninės jų aktualijos. Grafikoje itin ryški vargo, skurdo linija, tai atsispindi ir kūrinių pavadinimuose.
4-ajame dešimtmetyje V. Šleivytė dirbo iliustracinės grafikos srityje, sukūrė nemažai vinječių, iliustracijų, knygų viršelių. Šioje srityje išryškėjo lyrinės romantinės tendencijos bei stipriosios Šleivytės plastinės kalbos savybės: tvirta, gerai suvaldyta kompozicija, aiškus ritmas, geras piešinys ir anatomiškai gan tikslios figūrų apimtys; formai būdingas kiek stilizuotas kontūras bei štrichavimas.
Pastelinė tapyba
Perėjimas iš grafikos į pastelinę tapybą – netikėtas teminis ir žanrinis pasikeitimas Šleivytės kūrybiniame kelyje. Tačiau fragmento pomėgis, kameriškumas, jausminis prioritetas perėjo ir į pastelinę tapybą. Dažniausias šio kūrybos periodo motyvas – gėlių natiurmortas. Antrojo Pasaulinio karo metais pabandžiusi pastelės techniką, dailininkė šiam žanrui ištikima liko iki pat mirties.
Šleivytės natiurmortus galima skirstyti į dvi grupes: 1) gėlių natiurmortus (atliktus pastele) ir 2) natiurmortines kompozicijas, kuriose dar figūruoja įvairūs daiktai, vaisiai, daržovės (atliktus aliejiniais dažais).
Vaizduojamos įvairiausių rūšių gėlės, kurios mirksta skirtinguose induose (vazose, stiklinėse, ąsočiuose), stovi skirtingose vietose (ant palangės, spintelės, ant grindų ar žolės). Gėlės tarsi „gyvena“ intymioje erdvėje, kuriai išgauti autorė dėjo daug pastangų. Darbuose atsispindi švelnumas, trapumas, jaukios buities įspūdis.
Šleivytės pastelėse skleidžiasi ne vyriška tiriamoji pasaulėžiūrinė orientacija, o moteriškas, jaukus jausmų pasaulis. Dažnai net pavadinime pabrėžta, nuo ko gėlės arba kam jos skirtos – tai rodo autorės emocinį santykį su kūriniu. Vengiama sunkesnių vizualinių kodų ar sudėtingos plastinės išraiškos: gėlių natiurmortai lengvai visiems suprantami.
Nemažą grupę sudaro peizažinio pobūdžio kompozicijos. Tokių darbų itin gausu 6-ajame ir 7-ajame dešimtmečiuose – čia mąstoma objektyviau nei natiurmortuose, tačiau kompozicija išlieka paprasta. Šleivytė mėgo vaizduoti savo gimtųjų apylinkių, Kauno ir pajūrio gamtos vaizdus bei architektūrą. Nelabai mėgo panoraminių vaizdų, juos pateikdavo fragmentiškai, ieškodama jaukesnio gamtos ar miesto kampelio.
Per 2000 Šleivytės pastelinės tapybos darbų-natiurmortų (daugiausiai – augalų kompozicijų), peizažų, portretų; daugiau nei 50 grafikos kūrinių-piešinių, litografijų, lino raižinių galima rasti Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejuje Kaune, Kupiškio etnografijos muziejuje ir jo filiale Viktariškių kaime bei privačiose kolekcijose.
Fotografija
Mažiausiai žinoma Šleivytės kūrybos dalis – fotografijos. Ji fotografavo daug ir visada: savo šeimą, draugus, keliones, mokinių darbų, dailės ir fotografijos parodas, vestuves, laidotuves, susibūrimus, Kauną, darė daugybę didelių grupinių nuotraukų ir reprodukavo savo kūrinius.
Veronijos Šleivytės darytų nuotraukų kolekcijoje yra išlikusių ir asmeninio turinio nuotraukų – homoromantinių ar net švelniai erotiškų nuotraukų iš intymių draugysčių su moterimis. Anot autorės tyrinėtojos A. Narušytės, tai atspindi menininkės homoseksualią lytinę orientacinę.
Fotografija menininkei labiausiai rūpėjo tarpukariu: ji dalyvavo fotomėgėjų judėjime, buvo žinoma kaip fotografė ir eksperimentavo su fotografijos kalba. Pirmiausiai fotografija jai buvo savo ir artimųjų gyvenimo fiksavimo priemonė. Taip įamžinti šeimos susibūrimai: per šventes ar jos atostogas. Taip pat fiksuotas jos pačios gyvenimas Kaune – dailės studĳos, našlaičių amatų mokykla, įvairių organizacĳų veikla, susibūrimai. Šleivytė paliko daugybę nuotraukų, kuriomis galėtų pasinaudoti istorikai, rekonstruodami tarpukario organizacĳų gyvenimą.
Savąjį gyvenimą fiksuojančios fotografijos yra gana tradiciškos – žmonės pozuoja sustoję ar susėdę priešais kokį nors pastatą ar gamtoje. Visi gerai nusiteikę – fotografavimas yra ypatinga proga, kartais paprasta fotografija tampa fotografės surežisuotu spektakliu.
Šleivytė kūrė ir meninę fotografiją, su kurios pavyzdžiais dalyvavo parodose. Temos ir kompozicĳos požiūriu jos fotografija iš esmės neišsiskyrė bendrame tarpukario meninės fotografijos kontekste. Vyrauja lyrika. Išliko šimtai jos negatyvų ir fotografijų, kurie saugomi ir sisteminami Kupiškio etnografijos muziejuje.
Parodos
V. Šleivytė aktyviai dalyvavo grupinėse parodose, rengė ir personalines. Tikslios statistikos nėra, tačiau muziejininkai priskaičiuoja apie 90 dailininkės grupinių bei personalinių parodų visoje Lietuvoje.
Memorialinis muziejus
1985 m. rugsėjo 2 d. Antašavos kolūkio pirmininko Albino Vaižmužio dėka, į gimtąją menininkės sodybą atkelti du gyvenami namai ir šešios klėtys, kuriuose iki šiol eksponuojama 270 V. Šleivytės dovanotų grafikos ir pastelinės tapybos darbų. Gimtojoje pirkioje palikti dailininkės buities apyvokos daiktai. Būdama gyva, V. Šleivytė pati lankytojams aprodydavo muziejų; pasakojo, kaip piešti.
Renginiai
Pagerbiant V. Šleivytės atminimą, 2001 m. gruodžio mėnesį Kupiškio etnografijos muziejuje minėtos jos 95-osios gimimo metinės, surengta personalinė jos darbų paroda; dalyvavo dailininkę pažinojusieji, draugai, giminės, kultūros ir švietimo darbuotojai ir kiti: kauniečiai gydytojai E. Balasevičius, I. Poniškaitė, I. Tumelionienė; Dailininkų sąjungos Kauno skyriaus referentė D. Draugelienė, kupiškėnai: V. Balsienė, V. Vilimas, A. Vaižmužis, V. Aleknienė, A. Jasaitis, E. Vaičeliūnienė.
2006 m. rugsėjo mėn. Viktariškiuose surengtas dar vienas menininkės atminimui skirtas renginys. Jo metu susirinkusieji plačiau sužinojo ir apie V. Šleivytės pomėgį – fotografiją, eksponuotos jos gyvenimo akimirkos dokumentinėse nuotraukose.
Kupiškio rajono Antašavos pagrindinėje mokykloje surengta konferencija „Gėlės Veronikai“. Joje moksleiviai susipažino su dailininkės biografija ir kūryba: pranešimus skaitė muziejininkai L. Dobrickienė ir A. Kleniauskas; V. Šleivytės paveikslų galerijos vadėja I. Dlutskienė, prisiminimais dalijosi artimiau ją pažinojusieji.
Premijos
Kupiškio etnografijos muziejus, siekdamas populiarinti V. Šleivytės kūrybą, po dailininkės mirties rengia jos vardo moksleivių natiurmorto konkursines parodas. Nuo 2000 m. jauniesiems talentams ugdyti skiriamos dailininkės testamentu paliktos lėšos.
Trijose konkursinėse parodose dalyvavo 112 jaunųjų kūrėjų iš įvairių rajono mokyklų. Pirmoji V. Šleivytės vardinė premija skirta Kupiškio Povilo Matulionio vidurinės mokyklos abiturientei L. Šakarnytei; antrojoje apžiūroje (2004 m.) geriausia pripažinta Kupiškio muzikos mokyklos Dailės skyriaus mokinė Ž. Astrauskaitė, o trečiojoje konkursinėje parodoje 2006 m. laureate tapo Dailės skyriaus moksleivė L. Motiejūnaitė.
Aleksandras Dobryninas
Aleksandras Dobryninas (g. 1955 m. gegužės 10 d. Kaliningradas) – Lietuvos sociologas, kriminologas, filosofas.
Biografija
1977 m. baigė Vilniaus universiteto Matematikos ir mechanikos fakultetą. 1985 m. filosofijos mokslų kandidatas, humanitarinių mokslų daktaras. Nuo 1977 iki 1979 m. dirbo Teisminių ekspertizių institute, nuo 1984 iki 1988 m. TSRS vidaus reikalų ministerijos Minsko aukštosios mokyklos Vilniaus fakulteto dėstytojas, nuo 1988 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1996 m. Socialinės teorijos katedros vedėjas, nuo 2002 m. VU profesorius, 1992 m. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politinių mokslų instituto direktorius. Vienas Lietuvos liberalų sąjungos kūrėjų. 2000–2002 m. tarptautinės antikorupcinės organizacijos Transparency International Lietuvos skyriaus valdybos pirmininkas, skyriaus tarybos pirmininkas, nuo 2003 m. ekspertas.
Ford Freestyle
Ford Freestyle (kodinis pavadinimas D219) – vidutinės klasės visureigis/universalas, kurį gamina „Ford Motor Company“. Freestyle buvo pristatytas 2005 m. kaip visureigių Toyota Highlander, Honda Pilot, Nissan Murano ir Mitsubishi Endeavor konkurentas. 2008 m. šį modelį pakeitė Ford Taurus X.
Aleksandras Dobryninas
Biografija
Vedęs; žmona Svetlana Primudrova, LTV žurnalistė. Dukra Margarita Dobrynina (g. 1983 m.), sociologė-kriminologė, Teisės instituto Kriminologinių tyrimų skyriaus Vaikų ir jaunimo teisės sektoriaus mokslo darbuotoja, VU Filosofijos fakulteto Sociologijos katedros dėstytoja.
Darbai
Publikacijos :
Daunarų Placas
Daunarų Placas – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Goniondzo valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Goniondzo, 7 km į šiaurės vakarus nuo Monkų ir 48 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Gyvenvietė yra Daunarų kaimo sudetinė dalis.