cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šarūnas Raudys
Publikacijos
Raudys, Šarūnas. Evolution and generalization of a single neurone. II. Complexity of statistical classifiers and sample size considerations, Neural Networks, vol. 11, pp. 297-313, 1998
Raudys, Šarūnas. Evolution and generalization of a single neurone. I. SLP as seven statistical classifiers Neural Networks, vol. 11, pp. 283-296, 1998.
Raudys, Šarūnas, R.P.W. Duin. On expected classification error of the Fisher classifier with pseudo-inverse covariance matrix, Pattern Recognition Letters (ISSN 0167-8655), vol. 19, pp. 385-392, 1998.
T. Cibas, F. Fogelman, P. Gallinari, S. Raudys. Variable selection with neural networks, Neurocomputing (ISSN 0925-2312), vol. 12, pp. 223-248, 1996.
E. Cagatay Guler, B. Sankur, Y. P. Kahya, S. Raudys. Visual classification of medical data using MLP mapping, Computers in Biology and Medicine, vol. 28 272-287, 1998.
Raudys, Šarūnas. An adaptation model for simulation of aging process, International Journal of Modern Physics, ser. C (ISSN 0129-1831), vol. 13: 1075-1086, 2002.
Raudys, Šarūnas. Intrinsic dimensionality and small sample size properties of classifiers. Kybernetika (ISSN 0023-5954), vol. 34, pp. 461-466, 1998.
Džogjakarta
Džokjakarta (arba Džogjakarta) – miestas Indonezijoje, Džokjakartos specialiajame regione, Javos salos centrinėje dalyje. Gyvena 388 088 gyventojai (2010 m.).
Žymus klasikinės javiečių kultūros ir meno, taip pat ir Indonezijos aukštojo mokslo centras. Indonezijos Nepriklausomybės karo metu 1945–1949 m. buvo valstybės sostinė.
Stasys Kuzminskas
Stasys Kuzminskas (1901 m. sausio 21 d. Šaukotas – 1989 m. gruodžio 19 d. Notingemas) – Lietuvos ekonomistas, Didžiosios Britanijos lietuvių bendruomenės veikėjas, ekonomikos daktaras (1942 m.).
Biografija
Nuo 1923 m. valstiečių liaudininkų partijos narys. 1923 m. baigęs Berlyno aukštąją prekybos mokyklą dirbo Kooperacijos banke, 1923–1931 m. Finansų ir Žemės ūkio ministerijose bei Kauno Aušros gimnazijoje. 1927–1936 m. Kooperacijos banko ir bendrovės „Lietūkis“ valdybų narys. 1930 m. dalyvavo steigiant Ekonominių studijų draugiją. 1931–1936 m. užsienio reikalų ministerijos Ekonomikos departamento direktorius. 1934–1936 m. Lietuvos atgimimo draugijos pirmininkas. 1936–1940 m. Lietuvos pasiuntinybės Berlyne prekybos patarėjas. 1940–1941 m. Berlyno lietuvių draugijos pirmininkas. 1941–1945 m. Vokietijos koncerno „IG Farbenindustrie“ ūkinis patarėjas. 1946–1947 m. lietuvių pabėgėlių atstovas Flensburge. 1947–1952 m. Didžiosios Britanijos darbo ministerijos vertėjas ir socialinės globos tarnautojas Notingemo apygardoje. 1949–1970 m., su pertraukomis, Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos tarybos pirmininkas. 1952–1970 m. Karališkosios karo aviacijos (Royal Air Force) koledžo (Kranvelis, Linkolnšyro grafystė) vyr. instruktorius ir vokiečių bei rusų kalbų dėstytojas. 1979 m. Tautinės paramos fondo, kuris rėmė Lietuvos disidentų šeimas, vienas steigėjų.
Už nuopelnus valstybėi apdovanotas:
1934 metais - DLK Gedimino 3-ojo laipsnio ordinu;
1939 metais - Darbo žvaigždės 1-ojo laipsnio ordinu (Aukso žvaigžde);
1933 metais - Estijos Erelio kryžiaus 2-ojo laipsnio ordinu;
1934 metais - Švedijos Vazos ordino Komandoro kryžiumi;
1936 metais - Danijos Danebrogo ordino Komandoro kryžiumi;
1937 metais - Italijos Karūnos ordino Komandoro kryžiumi;
1937 metais - Nyderlandų Oranje-Nasau ordino Komandoro kryžiumi.
Liudas Gedgaudas
miniatiūra|Liudas Gedgaudas su žmona Jadvyga (sėdi) ir vaikais prie [[Lieplaukė|Lieplaukės klebonijos. Stovi (viduryje) samdoma namų šeimininkė Petronėlė Rapalytė. ]] Liudas Gedgaudas (1911 m. lapkričio 13 d. Šiluvoje, Raseinių r. – 1990 m. kovo 28 d. Palangoje), vargonininkas, chorvedys, muzikos mokytojas.
Biografija
Pas vietos vargonininką N. Mūrelį išmokęs vargonuoti, kurį laiką dirbo jo padėjėju. Vėliau lankė J. Naujalio vargonininkų kursus Kaune. 1932 m. savarankiškai vargonininkavo Šiluvoje, 1933 m. Juozapavoje, paskui Raudėnuose (Šiaulių r.), nuo 1938 m. Lieplaukėje (Telšių r.). 1941 m. persikėlęs į Rietavą (Plungės r.), vargonininkavo, mokytojavo vidurinėje mokykloje ir vadovavo chorams. Su bažnytiniu choru pastatė M. Petrausko operetę „Consilium facultatis".
Khaosamrojoto nacionalinis parkas
Khaosamrojoto nacionalinis parkas  – jūrinis nacionalinis parkas Tailande, Kra sąsmaukoje, Pračuapkhirikhano provincijoje. Parkas įkurtas 1966 m.
Į parko teritoriją įeina kalkakmenio kalnais gausi Siamo įlankos pakrantė. Aukščiausia vieta 605 m Khaokračono kalnas. Parke taip pat yra išlikusių pelkių (36 km²; iš jų dalis įtraukta į Ramsaro sąrašą), kalnų urvų. Parke yra 2 paplūdimiai. Khaosamrojoto nacionaliniame parke galima išvysti retas Capricornis sumatraensis ožkas, Trachypithecus obscurus langūrus, daug įvairių paukščių, pakrantėje kartais pasirodo Iravadžio delfinai.
Vidsodžio apylinkė
Vidsodžio apylinkė (arba Vitsodžio apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakarinėje dalyje.
Khaosamrojoto nacionalinis parkas
Khaosamrojotas buvo mėgiama karalių Monkuto ir Čulalongkorno poilsio vieta.
Vidsodžio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šaukėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Užvenčio rajonui. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Pašilėnų apylinkės.
Karibų jūros regionas
[[Vaizdas:Location_Caribbean.png|thumb|365px|Pasaulio žemėlapis ir Karibai:
Karibai (prancūzų k. Caraïbes; olandų k. Caraïben; portugalų k. Caribe arba Caraíbas) – Amerikos regionas, kurį sudaro Karibų jūra, jos salos (kurių dauguma riboja jūrą) ir aplinkinės pakrantės. Regionas yra į pietryčius nuo Šiaurės Amerikos, į rytus nuo Centrinės Amerikos ir į šiaurės vakarus nuo Pietų Amerikos.
thumb|365px|Centrinė Amerika ir Karibai
Didžioji teritorijos dalis yra Karibų tektoninėje plokštėje ir apima daugiau nei 7000 salų, salelių ir rifų. Vakarų Indiją sudaro Antilai, skirstomi į Didžiuosius Antilus, supančius jūrą iš šiaurės, ir Mažuosius Antilus pietuose ir rytuose, bei Bahamai, esantys jūros šiaurės rytų pusėje. Gerokai šiauriau Atlanto vandenyne yra Bermudai, kuriuos taip pat kartais priskiria Vakarų Indijai. Geopolitine prasme, Vakarų Indija paprastai laikoma Šiaurės Amerikos regionu ir skirstoma į 28 teritorijas, įskaitant nepriklausomas valstybes, užjūrio departamentus ir kolonijas. Vienu metu egzistavo trumpalaikė valstybė, pavadinta Vest Indijos federacija, sudaryta iš dešimties anglakalbių Karibų teritorijų.
Karibų vardas kilo iš karibų genties, XV a.pab., europiečių pasirodymo metu, buvusios viena regiono lyderių. „Vakarų Indijos“ pavadinimas kilo iš Kristupo Kolumbo įsitikinimo, kad jis išsilaipino Indijoje (tuo metu taip buvo vadinami visi Azijos pietūs ir rytai), nors iš tikrųjų jis buvo Amerikoje. Naujai atrastoms žemėms vadinti dažnai buvo vartojamas ispaniškas terminas Antillas.
Istorinis suskirstymas
Dauguma salų kuriuo nors metu buvo arba vis dar tebėra Europos valstybių kolonijos:
Jungtinė Karalystė buvo suvienijusi savo teritorijas Vakarų Indijoje į Vest Indijos Federaciją. Nepriklausomos šalys, buvusios VIF sudėtyje, vis dar turi vieną sudėtinę kriketo rinktinę, sėkmingai besirungiančią draugiškose rungtynėse ir vienadieniuose tarptautiniuose turnyruose. Komandai atstovauja ir Gajana, vienintelė Britanijos kolonija, buvusi Pietų Amerikos žemyne.
Geografija
Karibų jūros salos sudaro 3260 km ilgio sausumos grandinę tarp Pietų Amerikos Venesuelos valstybės ir Floridos – JAV pietryčių valstijos. Šios salos – riba, skirianti Atlanto vandenyną nuo Karibų jūros.
Salos skirstomos į tris grupes: Bahamas, labiausiai nutolusias į šiaurę; Mažąsias Antilų salas (jas sudaro Antigva, Grenada, Trinidadas ir Tobagas), labiausiai nutolusias į rytus; ir Didžiąsias Antilų salas, kurias sudaro didžiausios salos: Kuba, Jamaika ir didelė Espanjolos sala, kurią pasidalijusios dvi valstybės Dominikos respublika ir Haitis.
Saloms priskiriami šie geografiniai vienetai:
Regiono klimatas tropinis, daugumoje salų birželio mėnesį prasideda drėgnasis metų laikas, trunkantis iki lapkričio. Be to, Karibų jūros regionui didžiausią pavojų kelią uraganai.
Vasario 29
Vardadieniai
Gustis – Tolvaldas
Angthongo nacionalinis parkas
Angthongo nacionalinis parkas  – jūrinis nacionalinis parkas Tailande, Surathanio provincijoje, Siamo įlankoje. Apima 42 mažas kalkakmenio saleles. Parkas įsteigtas 1980 m.
Kušlambalis
Kušlambalis – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Šiaulių.
Beržytė (Velžys)
Beržytė – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Velykių.
Šviesus prisilietimas (filmas)
Šviesus prisilietimas (, mandarinų k. Ni guang fei xiang) – 2012 m. Taivano filmas, kurį režisavo Chang Jung-Chi. Filmas pelnė tarptautinio Taipėjaus kino festivalio publikos simpatijų prizą ir tapo pelningiausiu Taivano filmu. Buvo rodomas Busano, Tokijo, Dubajaus kino festivaliuose, juo atidarytas tarptautinis Marakešo kino festivalis. Filmas buvo išrinktas kaip kanditatas Oskarui iš Taivano geriausio filmo užsienio kalba nominacijai, tačiau nepateko į trumpajį sąrašą.
Filmas paremtas tikrais įvykiais, kuriuos patyrė aklas pianistas Huangas Yu-Siangas. Jis pats ir atliko pagrindinį vaidmenį.
Siužetas
Huangas gimė aklas. Mama su savo begaline meilė padėjo sūnui tapti smalsiu ir talentingu berniuku. Huangas įstoja į universitetą mokytis pianino specialybės. Aklam vaikinui sunkiai sekasi paprasčiausia dalykuose. Čia jis sutinka nelaimingą merginą, kuri svajoja tapti profesionalia šokėja, bet vargingai gyvenanti šeima negali duoti pinigų šokių studijoms. Pamačiusi, kaip atkakliai savo tikslo siekia aklas pianistas, grakšti mergina irgi ryžtasi siekti svajonės, nepaisydama jokių kliūčių. O Huangas padedamas savo draugų studentų išdrįsta parodyti savo pianisto talentą žmonėms.
Razmai (Šilutė)
Razmai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Švėkšnos, į rytus nuo kelio ; šiauriniame pakraštyje teka upelis Žvelesys. Ribojasi su Surinkiškių, Tvaskučių, Stankiškių, Daugšviečių (visi Švėkšnos sen.) ir Meiželių (Gardamo sen.) kaimais. Razmuose yra nebenaudojamas žvyro, smėlio karjeras (plotas 1,2 ha)
Istorija
Nuo 1820 m. Razmų kaimas priklausė Vilkėno dvarui. 1880–1882 metais, dvarui vykdant savo žemių atribavimą, Razmų kaimo gyventojai įvairiais būdais trukdė tuos darbus vykdyti.
1910–1912 m. Razmų kaimas vienas iš pirmųjų iš Švėkšnos valsčiaus išėjo į vienkiemius; ūkiai buvo nedideli po 10-20 ha.
Žymūs žmonės
Razmų kaime gimė:
Jonas Kuzminskis
Jonas Kuzminskis (1906 m. gruodžio 14 d. Betygala – 1985 m. rugpjūčio 19 d. Vilnius) – Lietuvos grafikas.
Biografija
1927–1933 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1933–1941 m. dirbo žurnale „Žiburėlis“, bendrovėje „Spaudos fondas“, spaustuvėje „Spindulys“. Nuo 1941 m. Vilniaus dailės mokyklos, 1941–1944 m. Vilniaus dailės akademijos, 1944–1951 m. Vilniaus dailės instituto, nuo 1951 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, 1948–1968 m. Grafikos katedros vedėjas, nuo 1957 m. profesorius.
1958–1982 m. LTSR dailininkų sąjungos valdybos pirmininkas. Nuo 1975 m. TSRS dailės akademijos narys.
Kūryba
Kūrė daugiausia medžio raižinio ir linoraižinio technika. Sukūrė estampų, piešinių, ekslibrisų. Iliustravo knygų (Kazys Boruta. Baltaragio malūnas 1945 m., Salomėja Nėris. Eglė žalčių karalienė 1946 m., Antanas Baranauskas. Anykščių šilelis 1952 m., Teofilis Tilvytis. Usnyne 1962 m., Vincas Krėvė. Raganius 1982 m.).
Sukūrė daug architektūrinių Vilniaus peizažų („Vilnius. Bernardinų bažnyčia“ 1944 m., „Vilnius. Pilies skersgatvis“ 1947 m., ciklas „Vilniuje“ 1981–1984 m.), kūrinių liaudies buities, darbo tematika („Artojas“, „Javų kirtėjas“, abu 1933 m.), portretų (Antanas Venclova, 1965 m.), ciklų lietuvių liaudies dainų motyvais („Oi lekia, lekia gulbių pulkelis“ 1963 m., „Ei pūtė, pūtė“ 1965 m., „Bijūnėlis žalias“ 1968 m.). Kūriniams būdingos savitai interpretuotos liaudies grafikos tradicijos, meistriška ir preciziška raižysena, dekoratyvumas, lyrizmas.
Nuo 1935 m. dalyvavo parodose. Individualios parodos:
Dalis J. Kuzminskio kūrybinio palikimo pristatoma Betygalos muziejuje.
Finmarkas
Apskritį norvegai anksčiau vadino Finmarkens amt ar Vardøhus amt, o nuo 2002 m. apskritis turėjo 2 oficialius pavadinimus: Finnmark norvegiškai ir Finnmárkku samių kalba.
Būdamas šiauriausioje Europos dalyje, kur Norvegija pasisuka į rytus, Finmarkas būdavo vieta kur rytai sutinka vakarus kultūriškai bei gamtiniu ir geografiniu atžvilgiu. Vardė, labiausiai į rytus nutolusi Finmarko savivaldybė, yra toliau į rytus nei Stambulas ar Sankt Peterburgas.
Geografija ir aplinka
thumb|left|Kalnai Kvalsunde, į pietus nuo [[Hamerfestas|Hamerfesto.|200px]] Finmarkas buvo šiauriausia ir ryčiausia bei didžiausia ir rečiausiai gyvenama Norvegijos apskritis (Svalbardas nelaikomas apskritimi). thumb|left|Altafjordas, [[Alta.|200px]] Knivskjelodenas Nordkapo savivaldybėje (Mageriojos sala) yra šiauriausias Europos taškas, o Kinarodenas Nordkino pusiasalyje yra šiauriausias Europos žemyno taškas.
Buvusios apskrities pakrantę vagoja fiordai, kurie vadinami netikrais, nes juos sukūrė ne ledynai. Fjordų pakrantėse įsikūrusios didelės jūros paukščių kolonijos, pvz.: Hjelmsøystauran Mesėjuje ir Gjesværstappan Nordkape. Ėksfjordjėkeleno ledyno, kurio plotas 45 km², viršuje yra aukščiausias Finmarko taškas. Ėksfjordjėkeleno ir Seilandsjėkeleno ledynai yra vakarinėje Finmarko dalyje.
Eksfjordo plynaukštės ledynas iki 1900 m. atskildavo į jūrą ir tai buvo paskutinis Norvegijos žemyninės dalies šitaip besielgiantis ledynas. Centrinė ir rytinė Finmarko dalys yra nekalnuotos, be ledynų. Į rytus nuo Nordkapo nėra didesnių nei 300 m aukštumų.
Gamta varijuoja nuo dykų Barenco jūros pakrančių iki gilių fiordų ir upių slėnių, kuriuose auga medžiai. Pusėje Finmarko neauga medžiai, o kitoje pusėje auga beveik tik plaukuotasis beržas.
Vešliausios sritys yra Altos apylinkės ir Tanos slėnis. Pasviko slėnyje Sėr-Varangeryje auga pušų ir eglių miškas, kuris laikomas Sibiro taigos dalimi. Šiame slėnyje dažniau nei bet kur kitur Norvegijoje sutinkamos rudosios meškos. Tai vienintelė Norvegijos vieta, kur yra ondatrų. Lūšys ir briedžiai sutinkami beveik visame Finmarke, išskyrus pakrantę.
Toliau nuo kranto yra Finmarksvidos plynaukštė, 300–400 m virš jūros lygio, su daugybe ežerų ir upių. Ji garsi dėl dešimčių tūkstančių šiaurės elnių, kurie priklauso samiams, ir mašalų debesų, kurių pasitaiko vasaros vidury. Finmarksvida sudaro 36 % apygardos ploto. Stabbursdaleno nacionalinis parkas saugo šiauriausią pušų mišką pasaulyje.
Tanos upėje, kuri yra prie Suomijos sienos, sugaunama daugiau lašišos nei bet kurioje kitoje Europos upėje. Čia sugauta rekordinė 36 kg atlantinė lašiša. Paatsjokis teka Norvegijos ir Rusijos pasieniu.
Klimatas
Dėl greta esančios neužšąlančios jūros pajūrio sritys yra šiltesnės (ir labiau vėjuotos). Lopoje sausio ir liepos vidutinės temperatūros yra atitinkamai −2 °C ir 11,6 °C, nors ji yra nutolusi į šiaurę. Čia per metus iškrenta 914 mm kritulių, daugiausiai rugsėjį-gruodį. Vidutinės metinės temperatūros tarp Lopos ir Karasjoko skirtumas (6 °C) yra toks kaip tarp Lopos ir Londono.
Pagal klimato juostas Karasjokas kaip ir Suomijos lygumos priklauso Subarktiniui klimatui, o Lopa – jūriniui. Šiaurės rytinis pakraštys tarp Nordkapo ir Vardės priskiriamas arktinei tundrai. Čia metinė temperatūra žemesnė nei 10 °C. Vakarų Finmarke 100–200 m aukštumose pajūryje ir 300–500 m kalvose toliau nuo jūros vyrauja alpinės tundros klimatas, kuris šiaurės rytuose susilieja su tundra.
Fiorduose (pvz., Altafjorde) klimatas pats palankiausias: žiemos čia švelnios, o vasaros – gana šiltos. Nors pakrantėse žiemos švelnesnės, čia dažniau siaučia audros.
Savivaldybės
thumb|Finmarko savivaldybės|thumb|left|550px
(gyventojų skaičius 2005 liepos 1 d.)
Istorija
thumb|right|250px|Olandų žemėlapis, vaizduojantis Finmarką, [[1660 m.]]
Žmonės gyvena Finmarke apie 10 tūkst. metų. Čia buvusių Komsos ir šukinės duobelinės keramikos kultūrų likimai nežinomi. Trys tautos paliko gilų pėdsaką Finmarke: samiai, norvegai ir kvenai. Tikriausiai samiai pirmieji apsigyveno Finmarke. Oterė Halogalandietis 890 m. tvirtino, kad gyveno šiauriau nei kiti tautiečiai ir „niekas negyveno į šiaurę nuo jo“. Vėliau norvegai XIV a. ir kvenai XVI a. apgyvendino pakrantę.
! Metai ! Gyv. sk. ! %± thumb|right|250px|Neideno upė Pietų Varangeryje
1293 m.
1293 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Steponas IX
Steponas IX (Stefano IX, gimimo vardas Frédéric de Lorraine, gimė apie 1020 m. Lotaringijos regione, Prancūzijoje – mirė 1058 m. kovo 29 d., palaidotas Florencijos katedroje) – Popiežius nuo 1057 m. rugpjūčio 3 d. iki mirties.
Biografija
Kilęs iš didikų šeimos, Toskanos markizo jaunesnysis brolis. Į kardinolus įšventintas popiežiaus Leono IX, kurį laiką buvo popiežiaus legatas Konstantinopolyje, vėliau kartu su Leonu IX dalyvavo nesėkmingai pasibaigusiame karo žygyje prieš normanus. Popiežiaus Viktoro II paskirtas Monte Kasino kardinolų kunigu.
Praėjus penkiom dienom po Viktoro II mirties jis išrinktas naujuoju popiežiumi. Pasirinkęs Stepono vardą jis visada pabrėždavo numerį IX, pasirašydamas dokumentus Stephanus Nonus Papa (popiežius Steponas devintasis). Kontroversija dėl numeracijos kilo, 752 m. išrinkus popiežiumi Steponą, kuris mirė taip ir nešventintas į Romos vyskupus. Visgi kai kurie popiežių sąrašai įvardija jį kaip Steponą X.
Būdamas popiežiumi aktyviai kovojo su dvasininkais nesilaikančiais celibato, kūrė planus kaip išstumti normanus iš Italijos ir padėti broliui tapti Šventosios Romos imperijos imperatoriumi. 1057 metų gale sunkiai susirgo ir po ilgos ligos mirė 1058 m. kovo 29 dieną. Oficialiu Stepono IX įpėdiniu laikomas Mikalojus II (1059–1061), 1058 metais kai kurių kardinolų išrinktas Benediktas X Vatikano istorijoje laikomas antipopiežiumi.
Pranciškus Juozapavičius
Pranciškus Juozapavičius (1912 m. gruodžio 28 d. Ruigiuose, Klaipėdos rajonas – 1997 m. vasario 27 d. Kaune) – Lietuvos kunigas, monsinjoras.
Pempiškiai
Pempiškiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 1 km į šiaurės rytus nuo Bliūdsukių.
Dungeriukų piliakalnis
Dungeriukų piliakalnis – piliakalnis dar vadinamas Zamėkalnis įrengtas atskiroje kalvoje, stūkso Šilalės rajone, Dungeriukų kaime, netoli Varsėdžių.
Piliakalnio aikštelė ovali, pailga pietvakarių-šiaurės kryptimi. Joje rasta žalvarinė lankinė segė. Šlaitai vidutinio statumo, rytuose šlaitas 8 metrų aukščio. Zamėkalnis labai suardytas arimų, apaugęs lapuočiais.
1 km į pietvakarius buvo III-IV a. Varsėdžių pilkapynas (sunaikintas).
Benešo Veitmiliškio kronika
Benešo Veitmiliškio kronika –  – istorijos šaltinis, parašytas XIV a. antroje pusėje lotynų kalba. Autorius Čekijos karaliaus dvaro istoriografas Benešas Veitmiliškis (m. 1375 m.).
Rašyti kroniką Benešą Veitmiliškį įpareigojo Čekijos ir Vokietijos karalius, Šventosios Romos imperijos imperatorius Karolis IV. Pirmoji dalis yra Prahos bažnyčios kronika, joje atsispindi 1284–1346 m. įvykiai. Jos svarbiausias šaltinis – Pranciškaus Prahiškio kronika, apimanti įvykius nuo XIII a. vidurio iki 1353 m.
Antrojoje dalyje aprašyti įvykiai iki 1374 m. Panaudota Karolio IV autobiografija. Beveik visas kitas tekstas originalus, tai Benešo Veitmiliškio, kaip aprašomų įvykių liudytojo, atsiminimai. Juose yra žinių ir iš Lietuvos. Pasakojama apie Čekijos kariuomenės žygius į Lietuvą 1329, 1337 ir 1345 m., apie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės ir Lenkijos karalystės kariuomenės bendrą žygį ir 1345 m. mūšį su Čekijos kariuomene. Aprašomas 1326 m. Brandenburgo žygis, lietuvių ir totorių žygis į Lenkiją 1341 m. Ypač svarbios žinios apie Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino mirties aplinkybes.
Rokiškio rajono savivaldybė
Rokiškio rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje, pasienyje su Latvija. Administracinis centras – Rokiškis.
Geografija
Rajonas yra daugiausia Vakarų Aukštaičių plynaukštėje, rytuose siekia Aukštaičių aukštumą, o šiaurės vakaruose – Mūšos-Nemunėlio žemumą. Aukščiausia rajono vieta, 175 m, yra šalia Švilpiškio, o žemiausia, 76 m, ties Rokiškio, Biržų rajonų bei Latvijos sienų sandūra.
Sausio vidutinė temperatūra – -5,9 °C, liepos – +17,6 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 716 mm. Vidutinis sniego dangos storis – 25 cm.
Rokiškio rajone 2018 m. buvo 5 valstybės saugomi gamtos paveldo objektai: Bradesių ąžuolas, Ožakmenis, Ilzenbergo dvaro ąžuolas, Mataučiznos guoba ir Žiūkeliškių ąžuolas (sunykę: Ministro liepa, Salų tuopa).
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Rokiškio apskrities 30 apylinkių. 1950–1953 m. rajonas priklausė Šiaulių sričiai. 1957 m. šiek tiek pakeistos ribos. 1959 m. Rokiškio rajonui perduota panaikinto Obelių rajono 10 apylinkių ir Obeliai bei Dusetų rajono 2 apylinkės. 1962 m. prijungtas Pandėlio rajonas, 1 Rokiškio rajono apylinkė perduota Kupiškio rajonui, 5 – Biržų rajonui.
Rajone, po 1989–1991 m. inventorizacijos išliko 19 dvarų.
1995 m. įsteigta Rokiškio rajono savivaldybė. 2009 m. balandžio 24 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. TS–5.114 įkurtos 55 seniūnaitijos.
Gyventojai
Urbanizacija:
Lytinė sudėtis:
Religinė sudėtis:
Gyvenvietės
Savivaldybės teritorijoje yra:
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Administracija
thumb|left|Savivaldybės administracija, Respublikos g. 94
Seniūnijos
thumb|325px|Savivaldybės seniūnijos
Švietimas ir ugdymas
Rokiškio rajono savivaldybėje yra šios bendrojo lavinimo mokyklos:
Volungių apylinkė
Volungių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakarinėje dalyje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Užvenčio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Užvenčio rajonui. 1954 m. dalis Volungių apylinkės prijungta prie Užvenčio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. visa Volungių apylinkė prijungta prie Pašilėnų apylinkės.
Kalnas
thumb|Everestas thumb|[[Vichrenas Bulgarijoje]] thumb|Kalnai
Kalnas – aukšta geografinė vietovė, aukštesnė negu kalva. Ką reiškia aukšta, skiriasi pagal įprastą aplinką. Kas Lietuvoje patenka į kalnų sąrašų, kitur gali būti per mažas kalvos vardui. Kalnai dažniausiai yra kalnyno dalis.
Aukščiausias kalnas Lietuvoje yra kalnas Aukštójo (dar. Aukštasis kalnas, 293,84 m) ir Juozapinės kalnas (293,6 m virš jūros lygio). Europos aukščiausias kalnas – Monblanas Prancūzijos Alpėse (4808 m) arba – priklausomai nuo to, ar šiaurės Kaukazas priklauso Europai – Elbrusas (5642 m).
Aukščiausias pasaulio kalnas virš jūros lygio – Džomolungma (8848 m). Didžiausio tūrio kalnas – Mauna Loa Havajuose (~75 000 km³).
Vanda Lukošiūtė-Gečienė
Vanda Lukošiūtė-Gečienė (g. 1942 m. liepos 15 d. Telšiuose) – Lietuvos muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
1960 m. baigusi Priekulės vidurinę mokyklą, kurį laiką buvo Lankupių (Šilutės raj.) kultūros namų direktorė. 1963–1966 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros-švietimo technikume (dėst. Kazimieras Kruopis). 1976–1979 m. neakivaizdiniu būdu muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė Algis Zaboras).
1966–1971 m. Katyčių (Šilutės raj.) kultūros namų meno vadovė ir vidurinės mokyklos muzikos mokytoja. Kultūros namuose suorganizavo mišrųjį chorą ir parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei. Mokykloje vadovavo vaikų chorams, kurie pirmavo Šilutės rajono meno mėgėjų apžiūrose, o jaunučių chorą parengė 1969 m. respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei Vilniuje.
1971–1979 m. Žemaičių Naumiesčio profesinės technikos mokyklos merginų ir vaikinų vokalinių ansamblių vadovė. 1979–1982 m. Viešvilės (Jurbarko raj.) profesinės technikos mokyklos vokalinių ansamblių vadovė – merginų ansamblis respublikinės apžiūros laureatas. Dirbdama Viešvilės aštuonmetėje mokykloje, išugdė skambų vaikų chorą, kuris pirmavo Jurbarko rajono meno mėgėjų apžiūrose. Berniukų ir mišrusis vokaliniai ansambliai dalyvavo „Dainų dainelės“ konkursuose.
Kuoknesė
Kuoknesė (,, iki 1917 m. ) – miestas (nuo 2021 m.) Latvijos pietuose, į rytus nuo Rygos, Dauguvos dešiniajame krante. 2580 gyventojų (2021 m.). Per Kuoknesę eina plentas Ryga – Daugpilis ir geležinkelis Ryga – Rževas.
Vanda Lukošiūtė-Gečienė
Biografija
Nuo 1982 m. rudens Raudonės (Jurbarko raj.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių merginų bei mišriojo choro vadovė. Chorus paruošia rajono dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams. Vaikų choras dalyvavo 1985 m. respublikinėje dainų šventėje, mišrusis 1987 m. respublikinėje moksleivių dainų šventėje, o merginų 1990 m. Lietuvos tautinėje ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventėse bei Žemaitijos krašto chorų festivaliuose. Merginų choras parengtas ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
Kuoknesė
Istorija
I tūkstantmetyje Kuoknesės vietoje buvo įtvirtinta latgalių gyvenvietė, XI a. – 1208 m. stovėjo medinė pilis. XII a. – 1208 m. Kuoknesės kunigaikštystės centras. 1208 m. atiteko Rygos vyskupui. 1209 m. pastatyta mūrinė vyskupo pilis. 1210 m. Kuoknesę užpuolė lietuviai. Miesto teisės nuo 1277 m. Nuo XIV a. priklausė Hanzai. 1397–1561 m. viena Rygos arkivyskupų rezidencijų. XVI a. antroje pusėje ir XVII a. – svarbi karinė tvirtovė. thumb|150px|left|Vokiečių kariuomenė apšaudo Kuoknesės pilį 1700 metais 1562–1569 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, 1569–1629 m. ir Abiejų Tautų Respublikos tvirtovė, nuo 1629 m. priklausė Švedijai. 1577 ir 1656–1661 m. Kuoknesę buvo užėmusi Rusijos, 1700 m. – Abiejų Tautų respublikos valdovo Augusto II Saksonijos kariuomenė, kuri 1701 m. pilį susprogdino. Po Šiaurės karo 1725 m. Kuoknesė atiteko Rusijai. XVII a. pab. prarado miesto teises, XVIII a. pradžioje sunyko. Nuo 1918 m. priklauso Latvijos Respublikai. 1920–1949 m. ir 1998–2009 m. Kuoknesės valsčiaus, 2009–2021  m. – Kuoknesės savivaldybės centras.
Turizmas
Kuoknesės parke yra aukščiausia Latvijoje medinė skulptūra. Lankomos viduramžių pilies, pastatytos XIII a. pradžioje, 1701 m. sugriautos, liekanos.
Vanda Lukošiūtė-Gečienė
Biografija
V. Gečienė – Šilutės ir Jurbarko rajonų dainų švenčių dirigentė. 1985 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Vyras – Stasys Gečas. Vaikai – Svajūnas, Solveiga bei Robertas.
Charlotte Perrelli
Charlotte Perrelli (g. 1974m. spalio 7 d. Hovmantorpe, Švedijoje) – Švedijos atlikėja ir laidų vedėja, 1999 m. laimėjusi Eurovizijos dainų konkursą su daina „Take Me To Your Heaven“. Charlotte yra viena populiariausių Švedijos atlikėjų.
Stokholme atlikėja ištekėjo už italų restauratoriaus Nicola Ingrosso, o po kurio laiko šeima nusprendė pasikeisti pavardę į Perrelli. Vėliau jie susilaukė dviejų sūnų.
Biografija
Trylikos metų Charlotte pradėjo dainuoti vietinėje Hovmantorpo šokių grupėje. Pasibaigus mokslams ji persikėlė į Vekšę. 1994 m. Perrelli pradėjo dainuoti šokių grupėje Anders Engbergs, o 1997 m. ji perėjo į grupę Wizex. Vėliau atlikėja pradėjo savo solinę karjerą.
1999 m. Charlotte buvo išrinkta atstovauti Švedijai Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Jeruzalėje. Daina „Take Me To Your Heaven“ užėmė 1-ąją vietą.
2003 m. atlikėja vedė „Melodifestivalen“ konkursą kartu su Mark Levenhood ir Lena Philipsson. 2004 m. ji vėl vedė tą patį konkursą, o netrukus Švedijos televizija TV4 pakvietė ją vesti vieną muzikinę laidą.
2008 m. Charlotte vėl bandė sėkmę Eurovizijos dainų konkurse Belgrade, Serbijoje su daina „Hero“. Tuomet ji, peržengusi pusfinalio barjerą, finale užėmė 18-ą vietą.
Svoboda
Pavardė:
Vietovardis:
Radijo stotis:
Partija:
Paskutiškiai
Paskutiškiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybės pietvakariuose. Seniūnaitijos centras.
Istorija
Nuo XVIII a. kaime gyveno sentikiai. XX a. pradžioje Paskutiškiai priklausė Užusalių valsčiui. 1903 m. čia buvo 174 sentikiai, kurie 1908 m. įkūrė bendruomenę (iki tol priklausė Rimkų parapijai). 1909 m. pastatyta šventykla ir įkurtos kapinės. I pasaulinio karo metu šventykla sudegė, 1920 m. pastatyta nauja, medinė Paskutiškių Viešpaties Apsireiškimo cerkvė. Sentikiai mokė savo tikėjimo ne tik Paskutiškiuose, bet ir Būdose, Barboriškėse bei Užusaliuose. 1937 m. parapijai priklause 1030 tikinčiųjų. Cerkvė sudegė apie 1970 metus. Vėliau parapija persikėlė į Užusalius.
Komedija
Komedija – dramaturgijos ir kino žanras, kuriam būdingas humoristinis (satyrinis) stilius.
Vyriausiasis Tribunolas
Kompetencija – apeliacinė instancija bylose, išnagrinėtos taikos teismuose bei apygardos teismuose. 1918 m. – kaip ir Kauno apygardos teismas – įsikūrė Kauno teismo rūmų pastate.
Vadovybė
Vyriausiojo Tribunolo pirmininkai:
Komedija
Rūšys
Situacijų komedija – tokia komedija, kurioje juoką sukelia įvykiai ir aplinkybės. Klasikiniai pavyzdžiai gali būti Bomaršė „Figaro vedybos“.
Charakterių komedija – tai tokia komedija, kurioje juoką sukelia charakterių esmė, juokingas vienpusiškumas, hipertrofuotos charakterio savybės arba aistros (nuodėmės, trūkumai). Labai dažnai charakterių komedija yra satyrinė, t. y. išjuokia šias žmonių savybes. Klasikinis pavyzdys – Moljero „Tartiufas“.
Sugestopedija
Sugestopedija – mokymosi metodika. 1950–1960 m. ją pradėjo propaguoti bulgarų gydytojas ir psichoterapeutas Georgijus Lozanovas. Dėl savo pseudomokslinio charakterio ši metodika mokslo pasaulyje yra kritikuojama ir vertinama labai skirtingai.
Kivis
Kivis gali reikšti:
Sugestopedija
Metodikos pagrindai
Metodikos pagrindas yra žinomų mokymosi psichologijos elementų rinkinys, sujungtas į vientisą metodiką. Kai kurie sugestopedijos (su mokytoju) ir "superlearning" (be mokytojo) aspektai nesiskiria nuo pagrindinės psichologijos krypties.
Mokymosi prielaidos
Remdamasis savo tyrimais, Lozanovas tęsė tyrinėjimus, tam netgi įsteigė Sugestologijos institutą Sofijoje (Bulgarija). Mokslininkas pastebėjo, kad žmogaus smegenys priklausomai nuo veiklos rūšies ir apkrovimo dirba esant skirtingiems biosrovės dažniams – juo stipresni dirginimai, kuo daugiau informacijos, kurią reikia smegenims perdirbti, tuo aukštesnis smegenų biosrovės dažnis, kuris savo ruožtu sąlygoja nervinės veiklos ir galimybių perkrovą. O tai esą sudaro sąlygas atsirasti klaidoms, kai yra perdirbama informacija.
Jei visi išorės dirginimai dingsta, tada visas dėmesys esą skiriamas mokymuisi. Sugestopedijos metu mokomasi atsipalaidavus, mokymosi turinį verčiant vaizdiniais ir stengiantis užsimerkus kuo ryškiau įsivaizduoti mokymo dalyką. Jeigu į mokymosi procesą tikslingai įtraukiami išoriniai dirgikliai (periferiniai stimulai) – plakatai, piešiniai, tada medžiagos gilinimas pakartojamas kitu užsiėmimo laiku.
Ne prieš gamtą, bet kartu su ja yra integralaus mokymosi leitmotyvas. Mokantis turi būti pateikiamos vaizdinės, naudojamos kinestetinės priemonės bei akustiniai išorės dirgikliai. Sugestopedijos metu mokymosi aplinka kuriama žaidimo, pramogų metu, keičiant judėjimo ir ramybės metu atliekamus pratimus, viską vieningai ir dramaturgiškai integruojant į bendrą užsiėmimą.
Metodika primena natūralaus mokymosi procesą, vykstantį vaikystėje, darželyje, kai per įmanomai trumpiausią laiką stengiamasi kompleksinę medžiagą suvokti greitai ir paprastai.
Supermokymasis netapatintinas su hipnoze, kadangi nesimokoma, esant hipnotiniam miegui. Pasak metodikos visiškai atsipalaidavus galima lengvai suvokti įvairią informaciją ir ją išlaikyti atmintyje. Kuo giliau sugebama atsipalaiduoti, tuo lengviau suvokiamas ir ilgiau išlaikomas mokymosi turinys.
Lozanovo sukurta metodika primena šamanų technikas, kadangi iš pradžių persikeliama į transo būseną (atsipalaiduojama). Po to nuolat ir monotoniškai kartojamos sugestijos formulės, kurios padeda panirti į teta bangų dažnio būseną, o kvėpavimas įgauna tam tikrą ritmą.
Mokymosi metu klausomasi tam tikros muzikos (ritmas – 60 keturių ketvirtinių takto dūžiai). Jai būdinga tai, kad čia girdima tai stiprėjanti tai atslūgstanti dainininko intonacija. Taip eliminuojama kasdienė sąmonė. Muzika turi padėti nusiraminti, atsipalaiduoti, bet ne užmigti.
Žaidimo pedagogika
Dirbant su vaikais ir paaugliais, greta įprastų žaidimų stengiamasi daugiau vaidinti, rengti bendrus projektus, kuriuose svarbus pasiskirstymas vaidmenimis ir bendras kūrybinis darbas. Socialiniai mokymosi turiniai įtraukiami pagal užduočių kontekstą, organizuojant bendrą veiklą ir darbą.
Istorija
G. Lozanovui idėja apie „superatminties“ (hipermnezija) fenomeną atėjo tiriant fakyrus bei jogus Azijos šalyse. Jis pastebėjo, kad demonstruodami savo protinius ir intelektinius sugebėjimus, jie buvo fiziškai ir emociškai atsipalaidavę. Lozanovas priėjo prie išvados, kad esant tokiam atsipalaidavimui, gali būti suvokiami ir apdorojami dideli informacijos kiekiai. Jis ieškojo būdų, kaip galima pasiekti sapnų ir gilaus miego (kai dominuoja teta bangos) fazę neužmiegant. Patyrę jogai medituodami greitai pasiekdavo šią būseną ir galėdavo joje išbūti valandų valandas.
Vėliau Kolorado universiteto Medicinos fakulteto ir Biofeedback instituto Denveryje mokslininkai nustatė, kad kiekvienas žmogus, praėjęs treniruočių, meditacijos kursą, gali reguliariai pasiekti teta fazę ir ją išlaikyti. Svarbu kontroliuoti savo minčių eigą ir suprasti, kas jam padeda pasiekti būseną (kurioje vyrauja teta smegenų bangos) ir kaip ją galima išlaikyti, nukreipiant dėmesį į atitinkamus išorės (pvz., garsą, ritmą, muziką) dirgiklius ar savo paties mintis, prieš akis esančius dalykus (pvz., žvakės šviesa) ar pasąmonės kuriamus vaizdinius.
Nuorodos
G. Lozanovo Sugestopedijos vadovėlis
Vikingai
Vikingai (, SV Vikingar, ) – ankstyvųjų viduramžių jūrininkai, kariai, pirkliai ir plėšikai kilę iš Skandinavijos ir Jutlandijos pusiasalių ir kalbėję senovės skandinavų kalbos dialektais, yra palikę įrašų savo senuoju raštu, runomis. Didžiąją laiko dalį jie praktikavo savitą pagoniškąjį tikėjimą, tačiau vėliau priėmė krikščionybę. Vikingai turėjo savus įstatymus, meną ir architektūrą. Dauguma vikingų taip pat versdavosi ūkininkavimu, žvejyba, amatais ir prekyba. Nuo XVIII a. ir ypač XIX a. ėmė plisti vikingų, kaip kilnių barbarų, stereotipas, o tam įtakos turėjo romantizmo įkvėptas vikingų atgimimo judėjimas. Vikingai padarė milžinišką įtaką Skandinavijos, Britų salyno, Prancūzijos, Estijos ir Kijevo Rusios vystymuisi.
thumb|350px|right|[[Vokiečių kalba|Vokiečių k. paveiksliuke parodyti vikingai 800–1050 m.: Vikingų protėvynė ir jų regzti antpuoliai, prekybiniai ryšiai bei kolonizuotos vietovės Europoje, Artimuosiuose Rytuose, Šiaurės Amerikos žemyno šiaurės rytiniuose pakraščiuose ]]
Narevo valsčius
Narevo valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje. Centras – Narevas. Ribojasi su Bialovežos, Bielsko, Čyžų, Hainuvkos, Michalovo, Narevkos ir Zabluduvo valsčiais.
Vikingai
VIII a. pab. – XI a. pab. vykdė karinius bei prekybinius jūrinius žygius nuo Vinlando iki Biarmijos ir nuo Kaspijos jūros iki Šiaurės Afrikos. Šis periodas Europos istorijoje vadinamas vikingų amžiumi. Vikingai sukūrė ir platų prekybos tinklą bei apgyvendino kai kurias puldinėtas pakrantes. Didžiąja dalimi vikingai buvo gentys, pasiekusios gimininės-gentinės santvarkos irimo stadiją ir gyvenusios dabartinių Švedijos, Danijos ir Norvegijos teritorijose. Iš gimtųjų žemių jas ginė didėjantis gyventojų skaičius ir badas. Dauguma vikingų buvo pagonys.
Narevo valsčius
Istorija
Įkurtas po I pasaulinio karo, 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1934 m. spalio 1 d. prijungta dalis Losinkos valsčiaus ir Pasynkų valsčiaus. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai, 1953 m. perėjo Hainuvkos apskričiai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Vikingai
Švedijos, Norvegijos ir Danijos vikingai, kurie veržėsi į Vakarus, taip pat vadinti lotynišku vardu normanai. Tiksli etninė Rytų Europoje (dabartinėse Baltarusijoje, Ukrainoje, Moldovoje ir Rusioje) veikusių vikingų kilmė nėra žinoma, tačiau Europos mokslininkai mano, kad tai buvo Švedijos vikingai. Rusų metraščiuose vikingai vadinti varangais, variagais.
Benešas Veitmiliškis
Benešas Veitmiliškis (, m. 1375 m. liepos 27 d.) – Bohemijos kronikininkas, žinomas Benešo Veitmiliškio kronika, kurioje yra žinių ir iš tuometinės Lietuvos.
Biografija
Manoma, kad kilęs iš Bohemijos vladykų (valdovų) šeimos, jo gimtinė – Trčka prie Leipos, Veitmilės dvaras. Broliai Jonas Krabicė ir Petras Krabicė.
Studijavo bažnytinę teisę. Nuo 1341 m. Prahos Šv. Vito katedros kanauninkas, rūpinosi jos rekonstrukcija. 1373 m. į katedrą iš karaliaus rūmų pergabeno senovines knygas, o 1374 m. katedroje perlaidojo Prahos vyskupus. Nuo 1363 m. Žateco arkidjakonas.
Kronika
Nuo 1353 m., kai Karališkasis kronikininkas Pranciškus Prahiškis nebegalėjo dirbti, Šventosios Romos imperijos imperatorius Karolis IV jam pavedė sutvarkyti senąsias karalystės kronikas ir papildyti jas. Lotynų kalba perrašyta Pranciškaus Prahiškio kronika tapo Benešo Veitmiliškio kronikos pirmąja dalimi.
Beržytė (Raseiniai)
Beržytė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Raseinių.
Narevo valsčius
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 339,48 km², iš kurių:
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1720,92 zlotai.
Vikingai
Etimologija
thumb|left|Vikingų [[Miestas|miestai Skandinavijos ir Jutlandijos pusiasaliuose]] Žodžio „vikingas“ kilmė nėra iki galo aiški. Pagal vieną versiją žodis kildintinas iš senosios skandinavų kalbos daiktavardžio vik „įlanka, užutėkis, upokšnis“. Įvairios teorijos vikingų vardą kildino iš istorinės Norvegijos Vikeno apygardos (Víkin senąją skandinavų kalba), vikingas esą reiškęs „žmogus iš Vikeno“. Pagal šią teoriją vikingais iš pradžių vadinti tik šios teritorijos gyventojai ir tik vėlesniais amžiais pavadinimas išplėstas ir apėmė visus ankstyvųjų viduramžių skandinavus. Ši teorija turi rimtų spragų. Vikeno apylinkių gyventojai senuosiuose skandinavų manuskriptuose buvo vadinami ne viking, o víkverir, „Viko gyventojais“.
Pagal dar kitą versiją žodis kilęs iš senosios anglų kalbos wíc 'prekybos miestas'.
Vikingų amžius
Vikingai pasirodė ir Rytų Europoje, kur jie vykdavo mažesniais būriais, nes čia reikėjo keliauti ne jūra, o upėmis. Upėmis galėjo praplaukti gerokai mažesni laivai negu jūra, tad ir jais vykstančių žmonių būrys būdavo negausus. Dėl to čia jie mažiau ir plėšikavo, o daugiau prekiavo. Antraip vietos gyventojai lengvai būtų su jais susidoroję. Vikingai atliko reikšmingą vaidmenį formuojantis Novgorodo ir Kijevo Rusios valstybėms. Rytinėje Europoje daugiausia veikė švedų vikingai, dar vadinti variagais. Būtent per slavų apgyventas teritorijas driekėsi vadinamasis kelias iš variagų į graikus, t. y. į Bizantijos imperiją. Vikingus nuo IX amžiaus savais tikslais panaudojo besiformuojančių skandinavų valstybių valdovai – konungai. Tačiau konungų organizuotas ir vadovaujamas karinis – plėšiamasis žygis buvo tas pats vikingų žygis, išsiskiriantis tik savo mastu.
Vikingų žygiai
thumb|right|350px|Žemėlapyje parodytos vikingų ir [[Normanai|normanų kolonizuotos vietovės:
{{legend|#800000|Jų kilmės regionas VIII a. }} {{legend|#f00|IX a.}} {{legend|#ff8000|X a.}} {{legend|#eded00|XI a.}} {{legend|#0f0|Dažnų skandinavų kontaktų vietovės, su negausiomis (arba visiškai neegzistuojančiomis) jų gyvenvietėmis}}]] Apie vikingų žygius daugiausia žinoma iš Vakarų Europos (anglų ir prancūzų) naratyvinių šaltinių – kronikų. Kronikas rašė krikščionys vienuoliai, tad jose vikingai pirmiausia vaizduojami kaip plėšikai ir piktadariai. Vakarų Europos šaltinius reikšmingai papildo arabų šaltiniai, kur vikingai pirmiausia vaizduojami kaip pirkliai.
Karinis vikingų aktyvumas per visą vikingų epochą labiausiai pastebimas arčiausiai į vakarus nuo Skandinavijos nutolusiose teritorijose, t. y. Anglijos salyne. 795 m. užregistruotas pirmasis Airijos antpuolis. 841 m. vikingai įkūrė Dublino miestą. Šiaurės Angliją vikingai puldinėjo nuo 851 m. 886 m. sudaryta sutartimi su Alfredu Didžiuoju buvo nustatytos vadinamosios Danelago, t. y. skandinavų apgyventos teritorijos Anglijoje, ribos. 845 m. buvo apiplėštas Paryžius ir Hamburgas. 911 m. sudaryta sutartimi su Prancūzijos karaliumi Karoliu Naiviuoju vikingai, vadovaujami Rolo, įsikūrė Normandijoje. 1066 m. Rolo palikuonis Vilhelmas Užkariautojas sumuša anglus – saksus ir įsitvirtina Anglijos karalių soste.
Taip pat vikingai buvo pirmieji europiečiai, apsilankę Amerikoje. Kadangi tai tebuvo kelios nereguliarios kelionės, vietinių gyventojų kultūros niekaip nepaveikė ir pastovių kolonijų neįkūrė.
Vikingai ir Šiaurės Amerikos atradimas
Vikingai, laikomi pirmaisiais europiečiais perplaukusiais Atlanto vandenyną ir atradusiais Šiaurės Amerikos žemyną gerokai anksčiau, nei tai padarė Kristupas Kolumbas 1492 m. Ilgų tyrinėjimų išvados parodo, kad 1021 m. vikingai jau buvo įsikūrę dabar Kanadai priklausančioje Niufaundlendo saloje, ir šiuo metu ši vietovė vadinama L’Anse aux Meadows, čia yra įkūrtas Medūzų įlankos nacionalinis istorinis parkas. Tačiau išvados neneigia galimybės, kad vikingai galėjo čia gyventi jau nuo 1000 m.
Kultūra
Nors vikingai turėjo raštą ir yra palikę runų akmenų, dauguma rašytinių šaltinių apie vikingus yra išlikę kitų kultūrų atstovų, turėjusių kontaktus su vikingais, dėka. Nuo XX a. vid. archeologiniai atradimai padeda susidaryti labiau išbaigtą vaizdą apie vikingus.
Visuomeninė struktūra
thumb|Didelis pailgos formos jarlo namas. [[Lofotro vikingų muziejus, Norvegija]] Vikingų visuomenę sudarė trys socioekonominiai luomai: tralai, karlai ir jarlai. Apie tai liudija Rygstulos (Rígsþula) Edos giesmė, taip pat paaiškinanti trijų luomų kilmę – juos sutvėręs dievas Rygas, taip pat žinomas Heimdalo vardu. Luomų egzistavimą patvirtina archeologiniai atradimai.
Tralai buvo žemiausias sluoksnis – vergų atitikmuo. Vergai sudarė maždaug ketvirtadalį visos vikingų visuomenės. Vergija buvo reikšminga vikingų visuomenei, nes vergai buvo naudojami kasdieniams darbams, didelio masto statyboms, taip pat kaip papildomas pajamų šaltinis iš vergų prekybos. Tralai tarnaudavo ir dirbdavo laukuose bei didesniuose karlų ir jarlų ūkiuose. Taip pat statydavo įtvirtinimus, rampas, kanalus, pildavo piliakalnius, tiesdavo kelius bei atlikdavo kitus sunkius darbus. Anot Rygstulos, į tralus žvelgta paniekinamai. Naujų tralų gretas papildydavo tralų vaikai arba karinių žygių metu į nelaisvę papuolę kitataučiai. Vikingai dažnai grobdavo žmones savo karinių žygių metu tralų gretoms papildyti. Tuomet tralai būdavo perplukdomi į vikingų žemes Skandinavijoje ir naudojami kaip vietinė darbo jėga arba parduodami arabų pirkliams, išmainant juos į sidabrą.
Karlų luomą sudarė laisvieji valstiečiai. Jie turėdavo ūkius, žemę ir galvijus bei užsiimdavo įprasta ūkine veikla, tokia kaip laukų arimas, karvių melžimas, namų statymas, tačiau neretai pasitelkdavo tralus kaip pagalbininkus ūkyje.
Vijukiniai
Vijukiniai (Vertiginidae) – pilvakojų moliuskų (Gastropoda) šeima. Smulkios, vos kelių milimetrų dydžio, tarp pūvančios augalijos gyvenančios sraigės. Lietuvoje aptinkamos šios šeimos rūšys:
Vikingai
Visuomeninė struktūra
Manoma, jog tarp luomų būta socialinio mobilumo, ypač tarp karlų ir jarlų, ką patvirtina padėtį visuomenėje apibūdantys terminai: hauldr, thegn, landmand. Kiti socialiniai dariniai vikingų visuomenėse – bendruomenės (félag), kurioms jų nariai (félagi) turėdavo įvairių įsipareigojimų. Būta civilinių ir karinių bendruomenių. Bendruomenės pagrindu galėdavo būti kartu vykdoma prekyba, bendras turtas (pvz., laivas) ar kariniai įsipareigojimai tam tikram vadui. Pastarųjų nariai buvo vadinami kariais (drenge). Bendruomenės taip pat egzistavo kaimuose ir miesteliuose, kur būdavo atsakingos už gynybą, tikybą, įstatymus ir susirinkimus (þing).
Moterys turėjo religinę viršenybę ir buvo aktyvios kaip šventikės (gydja) ir orakulės/burtininkės (sejdkvinna). Šios vikingų moterų laisvės laipsniškai sunyko po Skandinavijos apkrikštijimo, o nuo XIII a. daugiau neminimos rašytiniuose šaltiniuose.
Literatūra ir menai
Svarbiausi pirminiai šaltiniai apie vikingus – tų laikų tekstai iš Skandinavijos ar kraštų, kur būta vikingų veiklos. Lotyniškas raštas Skandinavijoje išplito su krikščionybe, tad iki XI a. pab. yra išlikę itin mažai dokumentinio pobūdžio šaltinių. Nors senovės skandinavai yra palikę įrašų, užrašytų runomis, šie dažniausiai esti labai trumpi. Dauguma dokumentinio pobūdžio tekstų užrašyta krikščionių ar musulmonų už Skandinavijos ribų. Dažniausiai tai autoriai, nukentėję nuo vikingų veiklos, tad atsiliepiantys apie skandinavus neigiamai.
Kita vertus, vikingams buvo būdinga turtinga sakytinė literatūra, išlikusi ir po apkrikštijimo bei aprašyta sagose.
Vikingų laivyba
thumb|Vikingų laivas, eksponuojamas Osle
Vikingų laivai buvo dviejų pagrindinių tipų: langskipai (senąja skandinavų kalba langskip „ilgasis laivas“) ir knorai (senąja skandinavų kalba knörr). Langskipai buvo grynai kariniai laivai, kurių abu galai buvo užsmailinti. Langskipai, abiejuose galuose turėję slibinų galvas, dar buvo vadinami drakarais. Langskipai neturėjo denio, buvo labai ilgi ir siauri. Knorai turėjo denį, buvo ne tokie siauri, nes jie daugiau buvo naudojami prekybiniams tikslams, jais buvo pervežamas krovinys. Abu laivų tipai turėjo bures, bet langskipai daugiau buvo varomi irklais.
Laidojimo kultūra
thumb|Kurganų tipo kapavietės Senojoje Upsaloje. Su vikingais siejamų kapaviečių yra ne tik Skandinavijoje, bet ir tose Europos dalyse, kur būta intenyvios vikingų veiklos – Britų Salose, Airijoje, Grenlandijoje, Islandijoje, Farerų salose, Vokietijoje, Pabaltyje, Rusijoje ir kitur. Laidojimo papročiai buvo gan įvairūs – aptinkami tiek įprasti kapai žemėje, tiek pilkapiai (kurganiniai kapai), kur neretai aukšto rango mirusieji buvo laidojami kartu su laivais.