cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalvelių piliakalnis
Istorija
Šį piliakalnį 1985 m. lankė archeologas Gintautas Zabiela (aprašytas leidinyje „Lietuvos medinės pilys“). Jam šį piliakalnį parodė J. Gutauskas. 2014 m. piliakalnį paminėjo žurnalistas Algirdas Meilus. 1846 m. šis piliakalnis buvo nurodytas leidinyje „Starożytna Polska ...“
Kultūros paveldo centro darbuotojai žvalgė objektą vietoje 2016 m. kovo 15 d.
Piliakalnis
Teritorija užima 15 512 m². Piliakalnis įrengtas ant atskiros kalvos, supamos užpelkėjusių daubų, žemesnių aukštumų. Kalva apaugusi mišku. Jos vakariniame pakraštyje būta karjero. Piliakalnio aikštelė keturkampė, apie 65x50 m. Aikštelė sužalota anksčiau čia įrengto trianguliacijos punkto, kastų bulviarūsių, žemės ūkio darbų. Buvusio trianguliacijos bokšto vietą žymi grioviu apkastas keturkampis plotas. Šlaitai gana statūs, apie 10-12 m aukščio nuo užpelkėjusių daubų ir 5-6 m aukščio nuo gretimų aukštumų.
Paolo Forlani
Paolas Forlanis (gyveno XVI a. 2-ojoje pusėje) – Italijos žemėlapių leidėjas, graviūrininkas.
Biografija
Gimė Veronoje, kartografija užsiėmė Venecijoje. Maždaug nuo 1565 m. ėmė leisti žemėlapius. Mirė apie 1575 m., tikriausiai nuo maro.
Žemėlapiai
1560–1570 m. išleido 4 pasaulio žemėlapius, tarp kurių didžiausias buvo 3-asis, išleistas 1565 m. Tai buvo 77,5×44,5 cm dydžio žemėlapis.
Vilniaus istorija
thumb|Vilniaus panorama XIX a.|350px Vilniaus miesto istorija siekia X tūkstantmetį pr. m. e. – prie II šiluminės elektrinės Eiguliuose aptikta paleolitinė gyvenvietė. Pirmajame m. e. tūkstantmetyje tankiausiai gyventa prie Neries ir Vilnios santakos, Kairėnuose (IV–VI a.), Pūčkoriuose (I–XIV a.), Naujojoje Vilnioje (I tūkst. 2-oji pusė).
Įkūrimas
Nėra tiksliai nustatyta kada įsikūrė Vilniaus gyvenvietė – apie miesto įkūrimą byloja legenda. Vilnius pirmą kartą paminėtas rašytiniuose šaltiniuose kunigaikščio Gedimino 1323 m. sausio 25 d. rašytame laiške Vokietijos miestams, kuriame jis kvietė vokiečius ir žydus keltis į Vilnių (kai kurie šaltiniai teigia, kad LDK sostine Vilnius tapęs dar 1322 metais). 1387 m. kovo 22 d. (ar gegužės 6 d.) Merkinėje Jogaila Vilniui suteikė Magdeburgo teises. 1397 metais įkurta pirmoji mokykla, buvusi prie katedros ir turėjusi privilegijų. XIV a. pabaigoje minimas Rusų kvartalas, labai aktyviai veikė vokiečių pirkliai. 1495 m. įkurtas pirmasis LDK auksakalių cechas.
Plėtra
Tarp 1503 ir 1522 m. miestas buvo apjuostas gynybine siena su devyneriais vartais ir trim bokštais. 1539 m. jis pavaizduotas Olafo Magnuso sudarytame žemėlapyje „Carta Marina“. 1522–1525 m. rusėnų spaustuvininkas Pranciškus Skorina Vilniuje spausdino pirmąsias knygas. 1532 m. mieste įrengtas vandentiekis. 1562 m. atidaryta pašto linija Vilnius–Krokuva–Viena–Venecija. 1579 m. Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Steponas Batoras mieste įkūrė universitetą. Universitetas greitai tapo svarbiausiu regiono moksliniu ir kultūriniu centru. Vilnius taip pat tapo žydų kultūros Šiaurės Europoje centru. XVI a. veikė kelios mokyklos, ginklų liejykla, išspausdintos pirmosios lietuviškos, latviškos ir rusėniškos knygos.
Miestas augo abipus Neries, jame veikė keli malūnai, plytinė, kalkinė, parako, popieriaus, stiklo dirbtuvės. 1610 m. liepos 1 d. Vilnių nusiaubė didelis gaisras, labai nukentėjo Vilniaus universitetas, Vilniaus universiteto biblioteka ir archyvas.
Švedų tvanas ir Rusų armijos puolimas
„Tvano“ metu 1655 m. rugpjūčio 9 d. į Vilnių įžengė Rusijos caras Aleksejus Michailovičius ir miestą pirmą kartą užėmė ir iki 1661 m. valdė Rusijos armija. Miestas kelias dienas buvo plėšiamas, sudegintas, didelė dalis gyventojų – apie 15 ar 25 tūkst. išžudyta. Daug jų žuvo prie Žaliojo tilto bei Bernardinų Bažnyčios. Nors caro rusai paliko miestą po 13 metų, bet Vilniaus augimas ilgam buvo sustabdytas. Šiaurės karo metu (1702–1709 m.) Vilnių buvo užėmusi švedų kariuomenė. XVIII a. miesto augimą stabdė dideli gaisrai 1737 m., 1745 m., 1747 m. Nepaisant to, XIX a. pradžioje miesto gyventojų skaičius pasiekė 20 000 ir tai buvo vienas didžiausių Vidurio Europos miestų.
Pilio kyšulio nacionalinis parkas
Pilio kyšulio nacionalinis parkas – Kanadoje, Ontarijuje esantis nacionalinis parkas. Įsteigtas 1918 m. Pirmasis Kanados parkas, kuris buvo įkurtas gamtosauginiais tikslais ir yra mažiausias iš visų. Nuo 1987 m. Ramsaro konvencijos saugomi raistai.
Vilniaus istorija
Rusijos imperijos sudėtyje
thumb|left|Viena seniausių Vilniaus nuotraukų. Apie 1860 m. nufotografavo [[Abdonas Korzonas (1826–1865)]]thumb|Dominikonų gatvė, XIX a.|260px
Nuo 1795 m. iki Pirmojo pasaulinio karo kaip ir visa Lietuva Vilnius buvo Rusijos imperijos sudėtyje, buvo gubernijos centras. 1811 m. Vilnius buvo 3-asis pagal dydį RI miestas (po Petrapilio ir Maskvos). 1817 m. patvirtintas perspektyvinis miesto planas. Po 1831 m. sukilimo Rusijos valdžia uždarė Vilniaus universitetą kaip nacionalistinių jėgų židinį, kuriame veikė ir patriotinės filaretų bei filomatų organizacijos. Vilnius vystėsi kaip Rusijos gubernijos sostinė, tačiau turėjo ir regioninę reikšmę.
Pilio kyšulio nacionalinis parkas
Kyšulis išsikiša į Erio ežerą. Vidurinė sala taip pat įeina į parko teritoriją. 2000 m. pastaroji sala buvo išpirkta iš JAV fizinių asmenų ir perleista į Kanados vyriausybės rankas. Kyšulys yra 15 km ilgio, iki 70 m pločio smėlio nerija. Nerijos pelkės, šlapynės apaugusios švendrais. Nerija pradėjo formuotis prieš 3 200 tūkst. metų atsitraukus ledynui. Piečiausia Kanados vieta, 18,5 ha Vidurinė sala apaugusi medžiais.
Parko teritorijoje pirmieji gyventojai indėnai apsigyveno prieš 6 000 tūkst. m. Svarbi paukščių migracijos vieta, pritraukianti paukščių stebėtojus. Migracijos metu aptinkamos apie 360 paukščių rūšys, iš jų 100 peri. Aptinkama daugiau nei 750 augalų rūšių.
Vilniaus istorija
Rusijos imperijos sudėtyje
Pagal statistiką 1836 m. Vilniuje gyveno 56 tūkst. gyventojų – iš jų 20,6 tūkst. žydų (36 proc.), o 1875 m. iš 82,7 tūkst. Vilniaus gyventojų žydų buvo jau 38,9 tūkst. (47,5 proc.). 1897 m. surašymo duomenimis, Vilniaus gubernijoje gyveno net 204 261 žydai (apie 13 proc. gubernijos gyventojų). Vilniuje žydų skaičius nuo 1836 iki 1897 m. padidėjo nuo 20 646 iki 63 841, t. y. 40 proc. Didžioji jų dalis buvo ne vilniečiai, o atvykėliai iš kitur. Vilniaus gubernijos miestuose gyveno 83,6 proc. žydų, o išstūmus juos iš kaimų 1908–1911 m. jų skaičius pakilo iki 90 proc. Jau XIX a. Vilnius tapo ne tik stambiausiu žydų kultūriniu centru, kuriame veikė dešimtys jų kultūrinių ir šalpos organizacijų, stipriu tarptautinio sionizmo centru, skatinusiu reemigraciją į Izraelį, bet ir pirmos Rusijos marksistinės partijos BUND lopšiu, padėjusiu po metų pagrindus ir RSDP įkūrimui Minske. Tai sąlygojo ženklios dalies žydų bedarbystė, skurdas, taip pat ir 1827–1855 m. laikotarpis, kada caro Nikolajaus I įsaku mažamečiai skurdžių žydų vaikai buvo pradėti imti į rekrutus 25 metams ir perkrikštijami.
1860 m. pro Vilnių ėmė kursuoti traukiniai Sankt Peterburgo-Varšuvos geležinkeliu. 1867 m. gegužės 24 d. oficialiai atidaryta viešoji biblioteka. Tą dieną ją aplankė caras Aleksandras II.
1895 m. Vilniuje lankėsi Vladimiras Leninas. Carmečiu Vilnius buvo Šiaurės-Vakarų krašto centras. XIX a. 10-ajame dešimtmetyje užstatyti Žvėrynas ir Naujininkai. 1903 m. pastatyta pirmoji elektrinė.
Vokiečių okupacija ir bolševikų Litbelas
260px|thumb|Kaizeris [[Vilhelmas II šalia Šv. Kazimiero bažnyčios vizito Vilniuje metu 1917 m.]] 1915 m. rugsėjį miestą užėmė vokiečiai, laikęsi čia iki 1918 m. 1918 m. vasarą Lietuvos Taryba, siekdama nepriklausomybės nuo Vokietijos, paskelbė Lietuvą monarchine valstybe ir pakvietė kunigaikštį V. Urachą iš Vokietijos tapti jos valdovu. Kunigaikštis turėjo būti karūnuotas karaliumi Mindaugu II (1918 m. liepos 11 d. – 1918 m. lapkričio 2 d.), Vilnius vos ne paskelbiamas įkurtos Lietuvos Karalystės sostine. Vėliau, kilus lenkų-vokiečių konfliktui, Lenkija užima Vilnių. Po trijų dienų miestą užėmė bolševikai ir 1919 m. vasarį paskelbia Vilnių naujai sukurtos valstybes, Lietuvos-Baltarusijos Socialistinės Respublikos (Litbelo), sostine.
Lenkų okupacija
1920 m. spalio 9 d. Vilnių okupavo ir netrukus aneksavo Lenkija. Lietuvos sostinė faktiškai buvo perkelta į Kauną. 1919–1939 m. Vilniuje veikė Stepono Batoro universitetas (pervadintas Vilniaus universitetas). Jame mokėsi ir būsimasis Nobelio premijos laureatas rašytojas Česlovas Milošas. Veikė lenkų, žydų, baltarusių, rusų ir lietuvių (Vytauto Didžiojo) gimnazijos. 1931 m. balandžio 26 d. miestą ištiko didžiulis pavasario potvynis – Neris buvo pakilusi 825 cm virš nulinės žymos, buvo užlieti net Vilniaus arkikatedros rūsiai. 1931 m. lapkritį Vilniuje įvyko susidūrimai tarp lenkų ir žydų.
Antrasis pasaulinis karas
thumb|left|260px|Lietuvių kariai įžengia į atgautą Vilnių, 1939 m. Pagal Maskvoje 1939 m. rugpjūčio 23 d. pasirašytą nacistinės Vokietijos ir SSRS susitarimą, pradėjus Antrąjį pasaulinį karą Sovietų Raudonoji armija 1939 m. rugsėjo 19 d. užėmė Vilnių. 1939 m. spalio 10 d. pagal susitarimą su SSRS Vilnius buvo perduotas Lietuvos Respublikai. Lietuvos kariuomenė įžengė į Vilnių džiūgaujant vietiniams lietuviams. Didžiojoje sinagogoje įvyko pamaldos ir buvo meldžiamasi už Lietuvos prezidentą Antaną Smetoną, Lietuvos vyriausybę ir kariuomenės vadovybę, sugiedotas Lietuvos himnas. 1939 m. Vilniaus universitetas atnaujino darbą, atkėlus iš Kauno VDU Humanitarinių mokslų ir Teisės fakultetus. 1940 m. birželio 14 d. pagal SSRS ultimatumą Lietuvai, kartu su visa Lietuva Vilnius buvo okupuotas ir aneksuotas Sovietų Sąjungos (Kaunas faktiškąja Lietuvos sostine liko iki 1944 m. vasaros, t. y. iki antrosios sovietinės okupacijos pradžios). Universitetas 1940 m., Lietuvai tapus SSRS dalimi, buvo pertvarkytas pagal sovietinių universitetų pavyzdį. 1940 m. rugpjūčio 25 d. į Vilnių perkeltos vyriausybės ir valdžios įstaigos.
Sovietmetis
thumb|260px|Vilniaus katedra, naudojama kaip meno galerija 1967 m. 1944 m. liepos 13 d. Vilnių užėmė III Baltarusijos fronto kariuomenė (vadas – generolas Ivanas Černiachovskis), prieš tai užėmusi Nemenčinę ir Naująją Vilnią. Vilnius tapo Lietuvos SSR sostine. 1944 m. buvo atkurtas ir pavadintas Vilniaus valstybiniu universitetu (nuo 1955 m. - Vinco Mickevičiaus-Kapsuko vardo universitetas ). Sovietų valdžia ėmėsi atstatyti karo apniokotą Vilnių, tačiau 1945 metų sausio 12 dieną Vilniaus geležinkelio stotyje dėl geležinkelininkų aplaidumo įvyko šaudmenis vežusio sąstato sprogimas. Sprogę 47 vagonai su šaudmenimis smarkiai apgriovė aplinkinius pastatus, dar didesnėje miesto dalyje nuo sprogimo bangos išdužo langų stiklai. Vėl prasidėjo atstatomieji darbai, o vėliau daugiabučių namų ir naujų Vilniaus rajonų statyba Naujamiestyje, Žirmūnuose, Lazdynuose, Karoliniškėse, Viršuliškėse, Pašilaičiuose, Fabijoniškėse. Dėl rusinimo į Vilniuje statomas gamyklas buvo perkeliami kitataučiai darbininkai, Vilniaus teritorijoje Šiaurės miestelyje pastoviai buvo sovietinės armijos divizija, Antakalnyje veikė karinė radioelektronikos mokykla, įvairiose miesto vietose buvo atskiri kariniai daliniai, vadinti "kariniais miesteliais".
Pokariu Vilniuje ėmė sparčiai vystytis ekonomika: mašinų pramonė, metalo apdirbimas, statybų, medienos, lengvoji, maisto, chemijos pramonė. Įkurtos didelės staklių gamyklos („Komunaras“, „Žalgiris“), elektrotechnikos gamykla „Elfa“ (1945 m.), baldų kombinatai, konditerijos fabrikas „Pergalė“, siuvimo fabrikas „Lelija“ (1947 m.), plastmasės, skaičiavimo mašinų gamyklos, mašinų kombinatas. Pastatyta Vilniaus termofikacinė elektrinė, verpimo ir audimo fabrikas „Audėjas“ (1956 m.), Skaičiavimo mašinų gamykla „Sigma“ (1956 m.), „Vilniaus grąžtų gamykla“ (1957 m.), „Vilniaus šlifavimo staklių gamykla“ (1958 m.), „Kuro aparatūros gamykla“ (1959 m.), televizijos mazgų gamykla (1961 m.), vėliau pervadinta į Radijo komponentų gamyklą, o dar vėliau - į „Vilniaus Vingį“.
Miestas plėtotas pagal 1953 m. (architektai Vladislovas Mikučianis ir kt.), 1967 m. (architektai Vaclovas Balčiūnas ir kt.), 1977 m. (architektai V. Balčiūnas, J. Vaškevičius, Romas Jonas Devinduonis ir kt.), 1981 m. (architektai J. Vaškevičius, Romas Jonas Devinduonis ir kt.) bendruosius planus (vadintus generaliniais planais). 7–9-ajame dešimtmečiais pastatyti Lazdynai, Karoliniškės, Viršuliškės, Šeškinė, Baltupiai, Justiniškės, Pašilaičiai. Sovietmečiu Vilnuje įkurta SSRS karinių bazių, didžiausia - Šiaurės miestelis.
Nepriklausomybės atgavimas
1990 m. kovo 11 d. Lietuva paskelbė nepriklausomybę nuo SSRS. 1991 m. sausio 9 d. Sovietų Sąjunga pasiuntė karius į Vilnių. Sausio 13 d. sovietų armija užėmė Televizijos bokštą. Žuvo 14 civilių. Rugpjūčio 23 d., po nepavykusio pučo Rusijoje, nugriautas paminklas Leninui. Šventyklos grąžintos tikintiesiems, grąžinti gatvių istoriniai pavadinimai. Pradėtas gamyklų privatizavimas ir likvidavimas, daugelis miesto gyventojų neteko darbo. Dalis kvalifikuotų darbininkų išvyko į užsienį.
2007 m. patvirtintas pirmasis po Nepriklausomybės bendrasis miesto planas (architektai M. Pakalnis, S. Motieka ir kt.). 2009 m. Vilnius tapo Europos kultūros sostine.
Šilinė plunksnė
Šilinė plunksnė (Ptilium crista-castrensis) – žaliųjų samanų (Bryidae) rūšis.
Auga šiaurės pusrutulio vidutinių platumų miškų juostoje. Auga plačiomis gelsvai ar blyškiai žaliomis vejomis.
Šviesiai arba ryškiai žalios spalvos, stačiais arba kylančiais stiebais (5 cm ar didesniais), su lygiai plunksniškai atsišakojančiomis šakelėmis, kurios artėjant prie stiebo viršūnės trumpėja, todėl primena plunksną arba nedidelį papartį. Šakelės ~2,5 mm ilgio, nelygios, užsiraičiusiais galais. Dvinamė. Sporogono kotelis 4–5 cm ilgio. Sporinė cilindriška, išlinkusi. Sporifikuoja rudenį.
Lietuvoje šilinė plunksnė labai dažna spygliuočių miškuose, ypač pušynuose.
Verdeikiai
Verdeikiai – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į pietvakarius nuo Verdingio ežero, dabar Miškinių kaimo dalis. Kaimą mena apylinkėse įsteigtas Verdeikių geomorfologinis draustinis.
Enantiodromija
Enantiodromija (iš 🇬🇷 + δρόμος „bėgimas priešais“) – Karlo Gustavo Jungo įvesta analitinės psichologijos sąvoka – principas, jog viskas pereina į savo priešybę.
Šis žodis paimtas iš Herakleito filosofijos, cituojamos Stobėjaus, kurioje teigiama, kad „iš gyvo pasidaro negyvas, o iš negyvo gyvas, iš jauno senas, o iš seno jaunas, iš budraus miegantis, o iš miegančio budrus, kūrimo ir žlugimo srautas niekada nesustoja“. Jungas enantiodromija vadina nesąmoningos priešybės pasireiškimą laiko sekoje. Kai žmogaus sąmoningą gyvenimą valdo absoliučiai vienpusė kryptis, tai ilgainiui susidaro tokia pat stipri nesąmoninga priešinga pozicija, kuri pradeda slopinti sąmoningą veiklą, o galiausiai ją nutraukia. Pasak Jungo, žmogus turėtų įtraukti į savo sąmonę besipriešinantį pasąmonės archetipą ir siekti priešybių sandermės.
Enantiodromijos principą išreiškia uroboro, In ir Jang simboliai.
Juozapavo šv. Kryžiaus Išaukštinimo sentikių cerkvė
Juozapavo sentikių cerkvė – rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Telšių rajone, Nevarėnų seniūnijoje, Juozapavo kaime, 270 m į rytus nuo kelio Eigirdžiai–Tirkšliai, 2 km į pietus nuo Nerimdaičių. 250px|thumb|left|2015 m. vasarą
Maldos namai stūkso Juozapavo buvusio dvaro parko pakraštyje.
Istorija
XIX a., dvarininko Čepinskio laikais, buvo įkurtas Juozapavo dvaras. Čia buvo pastatyti trijų aukštų dvaro rūmai, keletas ūkinių pastatų, taip pat nedidelė cerkvė. Supančiame parke dvaro klestėjimo laikais telkšojo keli tvenkiniai. Šiuo metu iš visų buvusių statinių išlikusi tik cerkvė. Rūmai sugriauti 1946 m. 1986 m. parkui suteiktas vietinės reikšmės gamtos paminklo statusas. Pastaraisiais metais parkas labai apleistas.
Spičių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šiaulėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Polekėlės apylinkės.
Tendžiogalos valsčius
Tendžiogalos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje, tarp Raseinių ir Šiaulių. Centras – Tendžiogala.
Istorija
Valsčius (pavietas) minimas XIV a., XV–XVI a. valsčius (pavietas) buvo administruojamas seniūno. 1667 m. buvo 152 bajorų dūmai. XVIII a. pabaigoje jo teritorija atiteko Šiaulių apskričiai ir Raseinių apskričiai.
Brieksynė (Baltinava)
Brieksynė  – kaimas rytų Latvijoje, Balvų savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Baltinavos, 249 km nuo Rygos. 12 gyventojų (2006 m.).
Rafaelas Patkanianas
Rafaelas Patkanianas, pasirašinėjęs slapyvardžiu Gamaras Katipa (1830 m. lapkričio 20 d. – 1892 m. rugsėjo 3 d.) – Rusijos armėnų rašytojas.
Biografija
Gimė Nachičevanėje prie Dono (dabar – Rostovo prie Dono dalis), šventiko šeimoje. Studijavo Lazarevo rytų kalbų institute Maskvoje, 1850–1852 m. dirbo pedagoginį darbą Tbilisio armėnų seminarijoje. Vėliau Rafaelas Patkanianas mokslus tęsė Dorpato ir Sankt Peterburgo universitetuose, klausė paskaitų Vokietijos universitetuose.
Nuo 1850 m. Rafaelas Patkanianas bendradarbiavo tėvo redaguojamame savaitraštyje „Ararat“. 1855–1857 m. išleido penkis literatūros rinkinius „Gamar Katipa“, juose skelbė savo patriotinius eilėraščius ir kitų rašytojų kūrinius. Rafaelas Patkanianas Peterburge subūrė vietos armėnų intelektualus, 1862 m. įsteigė tipografiją, leido tiek pačių armėnų kūrinius, tiek vertimus iš rusų ir kitų kalbų į armėnų. 1863–1964 m. redagavo savaitraštį „Šiaurė“ Sankt Peterburge. Šį valdžiai uždarius, Rafaelas Patkanianas grįžo į Nachičevanę, kur dirbo pedagoginį darbą, įsteigė nemokamą amatų mokyklą.
Kūryba
Eilėraščiuose Arakso ašaros (1855 m.), Agasio motinos daina (1862 m.), istorinėje poemoje Narsiojo Vardano Mamikoniano mirtis (1856 m.), remdamasis tautos garbinga praeitimi, žadino armėnų nacionalinę savimonę, skatino išsivaduoti iš svetimšalių priespaudos (eilėraščių ciklas Laisvosios dainos, 1878 m.). Parašė apsakymų (Atviras kiemas 1874 m., Karas 1877 m., Senas viengungis 1885 m., Vaikščiojantys lavonai ir Kas kaltas?, abu 1889 m.; juose smerkė pirklių ir dvasininkų savanaudiškumą), apysakų (Garbėtroška 1880 m., Ponia ir tarnaitė 1884 m.; jose pavaizdavo nutautėjusio armėnų jaunimo gyvenimą), satyrinių eilėraščių (ciklas Naujosios Nachičevanės lyra 1879 m.), politinės publicistikos. Į armėnų kalbą išvertė Ezopo pasakėčių, D. Defo „Robinzoną Kruzą“, A. Puškino „Pasaką apie žveją ir žuvį“.
Šimonosekio sutartis
Šimonosekio sutartis, Kinijoje dar žinoma kaip Bakano sutartis – taikos sutartis tarp Japonijos imperijos ir Čingų Kinijos, sudaryta 1895 m. balandžio 17 d. Šimonosekyje. Šia sutartimi užbaigtas Pirmasis Kinijos–Japonijos karas dėl įtakos Korėjoje.
Šia sutartimi Kinija oficialiai pripažino visišką Korėjos nepriklausomybę ir autonomiją, neterminuotam laikotarpiui Japonijai perleido Penghu (Peskadorų) ir Formosos (Taivano) salas, rytinę Liaodongo pusiasalio (Dalianas) įlankos dalį (spaudžiama Vakarų valstybių Japonija už papildomą kontribuciją jo atsisakė), taip pat įsipareigojo sumokėti 200 mln. lianų kontribuciją, atidaryti prekybai su Japonija Šaši, Čungcingo, Sudžou, Hangdžou uostus, leido jai steigti šalyje pramonės įmones, įsipareigojo sudaryti specialią prekybos sutartį, suteikiančią Japonijai ekonominių nuolaidų ir privilegijų (eksteritorialumo, didžiausio palankumo, prekybos ir verslo laisvės), kuriomis naudojosi Vakarų valstybės.
Po sutarties Korėjos pusiasalyje išaugo Japonijos įtaka. Formaliai sutartis nustojo galioti 1905 m. Korėjai su Japonija pasirašius sutartį dėl protektorato.
Anužiai (Klaipėda)
Anužiai – buvęs kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Žadeikių.
Fantazija
Fantazija – vaizduotės veikla ir vaizdinių kompleksas, nuo kitų vaizdinių besiskiriantis tuo, kad jo neatitinka jokia tikra išorinė duotybė. Nors fantazija gali pradžioje remtis prisimenamais tikrų įvykių vaizdais, vis dėlto jos turinys neatitinka jokios išorinės tikrovės, bet iš esmės yra dvasios kūrybinės veiklos padarinys, energijos užplūstų psichinių elementų kombinacijos veikla arba produktas. Fantazija paprastai esti nesąmoningų turinių įsiveržimas į sąmonę arba yra sukelta laukiančios, intuityvios nuostatos.
Karlas G. Jungas išskiria aktyviąją ir pasyviąją fantaziją. Aktyvias fantazijas sužadina intuicija – tai į nesąmoningų turinių suvokimą nukreipta nuostata, kai libido užvaldo visus iš pasąmonės išnyrančius elementus ir lygiagrečios medžiagos asocijavimu suteikia jiems aiškumą ir vaizdumą. Pasyvios fantazijos iškart pasirodo vaizdiniais, nesant išankstinės intuityvios nuostatos. Ji veikiausiai visada kyla iš pasąmonėje vykstančio sąmonei priešingo vyksmo. Pasyvi fantazija dažnai yra ligos, nenormalumo ženklas, tuo tarpu aktyvi fantazija priklauso prie aukščiausių dvasinių žmogaus veiklų, nes joje sąmoninga ir nesąmoninga asmenybė suliejama į bendrą visumą. Fantazija labai gimininga sapnui (šis tėra pasyvi fantazija) – galima išskirti jos išreikštą ir slaptą prasmę. Fantazija yra stipresnė už sapną, nes jai reikia įveikti ovyje būdraujančią sąmonę.
Liepiškių apylinkė
Liepiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
RusSki Gorki centras
Kompleksas
Kompleksą iš viso sudaro penkios kalvos: 95 m ir 125 m pajėgumo (olimpiniai) ir 72 m, 45 m, 25 m pajėgumo kalvos jaunimui ir treniruotėms. Komplekso žiūrovų talpa olimpinėms trasoms stebėti siekia iki 7500 žiūrovų.
260px 260px 260px
Šiaulaičių apylinkė
Šiaulaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šiaulėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Šiaulėnų apylinkės.
Baroniškių apylinkė
Baroniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šiaulėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Sidarių apylinkės.
Laumėnų tvenkinys
Laumėnų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Ukmergės rajone, 5 km į pietryčius nuo Želvos miestelio, Laumėnų kaime. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Nabutiškės intakas, Širvintos baseinas) jo aukštupyje 1,4 km nuo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,18 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 161,2 m. Krantai neaukšti. Į pietus plyti dirbami laukai. Šiaurine ir vakarine pakrante nutiestas kelias Nr.4823 (Gasparuoliai – Laumėnai). 2014 m. atlikti tvenkinio pakrančių tvarkymo darbai.
Vakarų Ukraina
Nuo pat XIV a. didžioji dalis Vakarų Ukrainos buvo valdoma LDK ir Lenkijos (Haličo-Voluinės karai). Vėliau Vakarų Ukraina pateko į ATR, o XVIII a. didžioji dalis atiteko Rusijos imperijai, Galicija – Austrijai. Po I pasaulinio karo žlugus Rusijos imperijai, Vakarų Ukraina atiteko Vokietijos žinion, tuo pasinaudoję ukrainiečiai paskelbė Vakarų Ukrainos Liaudies Respubliką. Dėl regiono varžėsi keletas jėgų – nepriklausomybės aktyvistai buvo nugalėti, o Rygos sutartimi kraštas padalintas TSRS, Lenkijai, Rumunijai ir Čekoslovakijai. Didžioji dalis Vakarų Ukrainos buvo valdoma Lenkijos: tuo metu krašte prestižinė buvo lenkų kultūra, ukrainietiška kultūrinė ir politinė savimonė buvo ribojama. Vakarų Ukraina sudarė Lenkijos Lvovo, Stanislavuvo, Tarnopolio, Voluinės vaivadijas.
Pagal Molotovo–Ribentropo paktą, Vakarų Ukraina atiteko TSRS. Sovietai okupavo lenkų valdytą Rytų Galiciją ir Voluinę bei rumunų valdytą šiaurės Bukoviną ir prijungė prie rytų ir vidurio Ukrainoje jau gyvavusios Ukrainos TSR. Dauguma krašto lenkų pasitraukė į Lenkiją arba buvo ištremti į Sibirą, kitaip represuoti.
Vakarų Ukraina, 1991 m. susikūrus nepriklausomai Ukrainos valstybei, išliko savitu regionu. Čia kur kas plačiau nei likusioje šalyje vartojama ukrainiečių kalba, tampresni santykiai su Lenkija, gyvena didžioji dalis žmonių, išpažįstančių graikų apeigų katalikybę. 1991 m. Ukrainos nepriklausomybės referendumo metu, Vakarų Ukrainos srityse nepriklausomybės palaikymas buvo pats didžiausias (>95 %).
Arvydiškiai
Arvydiškiai – buvęs kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Veiviržėnų.
Princo Edvardo salos nacionalinis parkas
Princo Edvardo salos nacionalinis parkas – Kanadoje, Princo Edvardo salos provincijoje esantis nacionalinis parkas. Įkurtas 1937 m.
Saugomos šiaurinės Šv. Lauryno įlankos kopos, krantai, gėlo ir druskingo vandens pelkės. Teritorija apima 60 km ilgio kranto atkarpą. Dėl žmogaus veiklos tapo vienu pažeidžiamiausių Kanados parkų.
Parke sutinkami kojotai, lapės, meškėnai, kanadiniai bebrai, kanadinės audinės, šeškai. Iš paukščių aptinkami garniniai, gerviniai, antys, žąsys, pelėdiniai, vanagai, sakalai, ereliai ir kt.
Piktupė
Piktupė – upelis Pagėgių savivaldybėje, priklausantis Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseinui, Vilkos kairysis intakas. Upelio hidrologinis nr. 10012455, jis yra 8,0 km ilgio, baseinas apima 21 km². miniatiūra|220px|left|Vaga [[Piktupėnai|Piktupėnų prieigose]] Visame ilgyje upelio vaga sureguliuota, teka atviruose lygiuose laukuose. Prasideda ties Sūdėnais, kur esama nedidelių ūkinių ir laukų apsaugos miškelių. Aukštupyje teka permaininga kryptimi, apjungdama melioruotų laukų kanalus. Toliau išlaiko šiaurės vakarų kryptį, kerta kelią ir Piktupėnus, netrukus įsilieja į Vilką 12,6 km nuo jos žiočių. Turi žymesnį intaką Lumpę (iš kairės).
Balkalnis
Balkalnis – buvęs kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Girininkų.
Ekvadoriečiai
Ekvadoriečiai  – lotynoamerikiečių tauta, susiklosčiusi Ekvadore. Populiacija – virš 17 mln. žmonių. Taip pat gyvena išeivijoje JAV, Ispanijoje, Kanadoje, Kolumbijoje, Čilėje, kitose Lotynų Amerikos valstybėse. Kalba vietine ispanų kalbos tarme, dalis – kečujiškai. Pagal tikybą – Romos katalikai, yra protestantų.
XVI a. pr., prieš pat ispanų užkariavimą, vietines Ekvadoro tautas pavergė inkai. Kai kurios iš tų tautų (pvz., kanjariai), kovojo ispanų pusėje prieš inkus. Kolonijiniu laikmečiu (1534–1822 m.) didelė dalis gyventojų pradėjo vartoti šiaurines kečujų tarmes. Ėmė klostytis metisų bei ispanakalbių indėnų sluoksnis. Kreolai bei iš Ispanijos atvykę valdininkai sudarė siaurą elitinį visuomenės sluoksnį. 1822 m. Ekvadoro teritorija pateko į Didžiąją Kolumbiją, o 1830 m. tapo nepriklausoma valstybe.
Jukpai
Jukpai (yukpa), t. p. jukai, jupai, motilonai – karibų kilmės indėnų tauta, gyvenanti šiaurės rytų Kolumbijoje bei šiaurės vakarų Venesueloje, Siera de Pericho kalnuose. Populiacija – apie 15 tūkst. žmonių. Jukpų kalba (yukpa ywonkʉ) priklauso karibų šeimai, taip pat kalba ispaniškai. Laikosi prigimtinės tikybos.
Lentvorių tvenkinys
Lentvorių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Ukmergės rajone, 3,5 km į pietryčius nuo Vidiškių miestelio. Sudarytas užtvenkus S-1 upelį (Siesarties intakas) 0,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,22 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 96,1 m. Krantai žemi. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Šalia įsikūręs Lentvorų kaimas. Žemiau užtvankos prasideda Siesarties kraštovaizdžio draustinis.
Ekvadoriečiai
Pakrantės gyventojai verčiasi prekybine žemdirbyste (bananai, kava, kakava), džiunglėse plėtojama naftos gavyba. Savoms reikmėms auginami kukurūzai, bulvės, veisiamos avys ir kiti gyvuliai. Kaimuose išlikę tradiciniai bendruomeniniai ryšiai – talkos statant namus, tiesiant kelius, apdirbant laukus. Vandenyno pakrantėje ir Amazonijoje būdingi lengvi lentiniai namai, neretai ant polių (Gvajakilio įlankoje – ant plaustų). Kalnuose namai iš nedegtų plytų. Išlaikę tradicinės tautosakos, mitologijos nuotrupų.
Dvarviečių koplyčia
miniatiūra|250px|right|Koplyčios galinis fasadas (2015 m.)
Jukpai
Jukpai skirstosi į gimininius klanus (vienas jų – chaprerijai – galimai yra asimiliuota barių dalis). Iki XX a. ryšių su europiečiais vengė (1836–1915 m. su jais nuolat kovojo). Verčiasi rankiojimu, kapline-lydimine žemdirbyste (kukurūzai, saldieji manijokai, kolokazija, jamsai, bananai, cukranendrės, tabakas), tai pat medžiokle, žvejyba. Vyrai užsiima pynimu, puodų lipdymu, moterys – verpimu, audimu. Kiekviena šeima gyvena atskirai 1–3 namuose (stačiakampiuose, dvišlaičiais stogais). Taip pat stato laikinas pastoges. Vilki namuose austus medvilninius rūbus (tunikos pavidalo marškiniai vyrams, sijonai moterims).
Jukpų bendruomenę valdo vadas ir kelių rangų šamanai (toimara – kunigas, tuano – gydytojai). Šamanizmu užsiima ir moterys, ir vyrai. Santuoka matrilokalinė, leidžiama poligamija. Jukpų kultūrą paveikę krikščionių misionieriai.
Dvarviečių koplyčia
Koplyčia pašventinta 2010 m.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Viduje Po ilgų derybų ir svarstymų su vietos gyventojais ir valdžios atstovais, 1991 m. lapkričio 27 d. pasirašytas aktas dėl Šilalės rajono Laukuvos apylinkės civilinių kapinių sklypo: patvirtinta pasirinktos vietos schema, techninės sąlygos. 1992 m. vasario 4 d. Laukuvos apylinkės taryba priėmė sprendimą „Dėl Laukuvos apylinkės civilinių kapinių“, kuriuo buvo nutarta Dvarviečių kaime (kairėje kelio Laukuva–Šilalė pusėje) skirti žemės sklypą kapinėms. Prasidėjo žemės planavimo ir kiti techniniai darbai. Schemoje buvo numatyta kapinėse statyti koplyčią, tačiau reikėjo kuo skubiau atidaryti naująsias kapines, tad nuspręsta pastatyti ąžuolinį kryžių, kol bus pastatyta koplyčia. 1995 rugsėjo 17 d., po Šv. Mišių, naujosios kapinės ir kryžius klebono Algimanto Genučio buvo pašventinti, tuo tarpu numatytosios koplyčios statymas buvo atidėtas.
Nuspręsta ieškoti rėmėjų, galinčių paaukoti koplyčios statyboms. Tačiau dalis į šį sumanymą žiūrėjo skeptiškai, o užkulisiuose buvo politikuojama. Ne viename Šilalės rajono savivaldybės tarybos posėdyje šis klausimas buvo neįtrauktas į darbotvarkę ar atidedamas. 2008 m. birželio 30 d. galiausiai leista statyti koplyčią. 2009 m. buvo padėti pamatai, o 2010 m. koplyčia pastatyta. 2010 m. rugpjūčio 17 d. vyskupas ordinaras Jonas Boruta suteikė koplyčiai Prisikėlusio Kristaus mirtį nugalėjusiojo titulą.
Architektūra
Statinio projektą parengė arch. Rasa Kačerauskienė, Dievo stalą, altorių, kryžius padarė kryždirbys Alvydas Pocius. Koplytėlės interjeras atspindi šventąją Trejybę.
Lauke stovintis 13 m aukščio kryžius su drožinėtu stulpu (aut. tautodailininkai Juozas Lukauskas ir Petras Balsys) sukurtas primenant biblinio figmedžio kamieną.
Julius Liudvikas Vyneris
Julius Liudvikas Vyneris (vok. Julius Ludwig Wiener, 1795 m. balandžio 1 Dancige – 1862 m. vasario 24 d. Memelyje) – pirklys, dosniausias Memelio filantropas, Memelio magistrato narys (1833 m.).
Skaitymo teatras
Skaitymo teatras egzistavo nuo antikos laikų, tačiau tapo populiarus maždaug Antrojo pasaulinio karo metu ir po jo, labiausiai – dėl įprastesnėms teatro rūšims reikalingų resursų trūkumo. Pati sąvoka pirmą kartą panaudota 1945 m., kuomet teatro grupė, pasivadinusi „Readers Theatre, Inc.“ pastatė spektaklį „Oedipus Rex“ Pirmieji skaitymo teatrai tebuvo suolai scenoje, ant kurių aktoriai skaitydavo savo tekstus. Juose dažniausiai būdavo atliekamos pjesės, dramos, proza. Retais atvejais būdavo naudojami kostiumai, tačiau dažniau aktoriai apsirengdavo tiesiog juodai, kad jų išvaizda neatitrauktų klausytojų dėmesio nuo skaitymo. Aktoriai skaitydami niekaip nebendraudavo, pavyzdžiui, dialogo metu net nežiūrėdavo vienas į kitą.
Vėliau išsivystė šiek tiek kitokia skaitymo teatro forma, šiuo metu vadinama „laisvuoju skaitymo teatru“. Ji vis dar buvo labai paprasta, tačiau pradėta naudoti daugiau scenos elementų. Pavyzdžiui, jei du veikėjai vienas kito nekenčia, tai būdavo perteikiama pasodinant jų aktorius priešinguose scenos kraštuose, ir kylant įtampai jie pamažu artėdavo vienas prie kito. Be įprastinės juodos aprangos, atsirado ir papildomų elementų, skirtų išryškinti veikėją, pavyzdžiui, aktorius galėjo dėvėti skrybėlę, jei tai buvo svarbi ir įsimintina veikėjo aprangos dalis. Nepaisant pavadinimo, skaitoma buvo ne visada – aktoriai kartais išmokdavo savo tekstą, kaip ir įprastiniame teatre.
Iš laisvojo skaitymo teatro vėliau išsivystė „salės teatras“, jis dar labiau priartėjo prie įprastinio teatro. Tekstai beveik visada būdavo įsimenami, aktoriai daugiau judėdavo ir naudodavo judesius istorijos perteikimui. Pradėta naudoti dar daugiau ir sudėtingesnių kostiumų. Salės teatre būdavo atliekama tik pasakojamoji proza.
Tverų valsčius
Tverų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Tverai.
Istorija
Valsčius (pavietas) minimas nuo XIV a. Medininkų žemėje. Nuo 1527 m. valsčius (pavietas) priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1667 m. buvo 37 bajorų dūmai. XVIII a. pabaigoje valsčiui priklausė visa Tverų parapija, jo teritorija atiteko Šiaulių apskričiai ir Raseinių apskričiai. Caro laikais Tverų valsčius perduotas Žarėnų valsčiui, bet po I pasaulinio karo atkurtas. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Rietavo rajonui (6 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 3476 žmonės:
Akmenytė (ežeras)
Akmenytė arba Žiūra – ežeras Lietuvoje, Kupiškio rajone, 4 km į vakarus nuo Kupiškio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,24 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 86,4 m. Krantai apaugę medžiais ir krūmynais. Į vakarus stūkso miškelis, kitose pakrantėse plyti pievos. Šiauriniame krante įsikūręs Vizgiūnų kaimas, pietiniame – Palėvenės viensėdis. Ežeras nenutekantis, priklauso Lėvens upės baseinui.
Burakumin
miniatiūra|Buvusi buraku laisvės sąjungos būstinė. Burakumin  – mažuma Japonijoje, turinti tą pačią rasinę, kultūrinę, nacionalinę kilmę kaip ir kiti japonai. Fiziškai neišsiskiriantys iš kitų japonų, tačiau nustačius juos esant burakumin, jie tampa dingstimi išankstiniam neigiamam nusistatymui ir diskriminacijai. Ši mažuma laikoma palikuoniais Japonijos feodalinio laikotarpio atstumtųjų kastos, kurių profesijos dažniausiai būdavo laikomos nešvariomis, suterštomis mirties, tokios kaip: budeliai, mėsininkai, atsakingi už žmonių laidojimą žmonės. Kalbant apie juos, dažnai taikoma kegare  – nešvarumo, sutepimo samprata. Tradiciškai atstumtieji gyvendavo atskiruose kaimeliuose bei getuose.
Terminologija
Šių laikų Japonijoje apskaičiuota, kad gyvena nuo vieno iki trijų milijonų žmonių, apsistojusių daugiau nei šešiuose tūkstančiuose kaimo ir miesto bendrijų, kuriose jie įvardijami kaip: Feodaliniu laikotarpiu vartoti terminai, žemiausiems visuomenės sluoksniams :
Istorija
Nėra tiksliai žinoma kada ir kodėl ši mažuma tapo atstumta Japonijos visuomenės. Manoma, kad tai prasidėjo įsivyravus šintoizmo ir budizmo nuostatoms, atkeliavusioms ankstyvuoju Heian laikotarpiu (, 794–1185). Pagal Šintoizmo nuostatas geri darbai siejosi su švara, o smerktini darbai siejosi su nešvara, nuodėmėmis. Tie, kurių darbas buvo siejamas su mirtimi, gyvūnų skerdimu, laikyti suterštais. Tikėta, kad šiuo nešvarumu galima užsikrėsti, todėl kontaktas su tokiais žmonėmis buvo vengiamas ir iškilo šių sluoksnių atskyrimas nuo likusios visuomenės dalies. Šintoizmo užterštumo asociacija glaudžiai susijusi su budizmo draudimu valgyti mėsą, skersti gyvūnus, atimti gyvybę. Gerais piliečiais – Ryomin, buvo laikomi žmonės, kurių darbas laikytinas tinkamu – dirbo žemės ūkyje, mokėjo mokesčius. Nepakenčiami piliečiai – senmin, buvo neproduktyvūs ir nedirbo žemės. Senmin praktikavo nepriimtinas profesijas, susijusias su mirtimi, suterštas ritualinio sakralumo, siejamomis su šamanizmu.
Manoma, kad iš senmin grupės išsivystė eta ir hinin žemiausi socialiniai sluoksniai. Ankstyviausi šaltiniai minintys etą ir išdžiuvusių upės vagų gyventojus – kavaramono, taip vadinti dėl gyvenviečių aplink upių pakrantes, kurios buvo nederlingos auginti ryžių laukams, randami Kamakura laikotarpiu (, 1185–1333). Šalia eta kartais būdavo naudojamas terminas yocu, kuris pažodžiui išvertus reiškia skaičių keturi. Manoma, kad šis terminas apibūdinti diskriminuojamą mažumą kilo iš dažnos burakumin profesijos – keturkojų gyvūnų skerdimo.
Istoriškai Edo laikotarpiu (, 1603–1868) eta nemokėjo mokesčių, nes mokesčiai buvo paremti ryžių laukais, kurių negalėjo turėti etos sluoksnis.
Dar viena atstumtųjų klasė feodaliniu laikotarpiu hinin – pirmą kartą šis terminas pavartotas Nara laikotarpiu (, 710–794), apie žmogų, dalyvaujantį išdavikiškame sąmoksle prieš imperatorių. Vėliau žmonės, bandantys išvengti priverstinio darbo, kitų prievolių atlikimo imperatoriškajai šeimai, buvo priskiriami šiam sluoksniui. Kartais į hinin klasę buvo patenkama kaip bauda už neištikimybę arba už žmogžudystę. Skirtingai nuo eta, kurių profesijos buvo paveldimos ir pereiti į aukštesnį sluoksnį buvo beveik neįmanoma, hinin per kojų valymo procesą ir giminių palaikymą, per 10 m. laikotarpį galėjo pereiti iš hinin statuso į aukštesnį.
Edo laikotarpiu diskriminacija buvo įforminta ir legalizuota per ši-no-ko-šio-eta-hinin sistemą. Tai samurajo-ūkininko-amatininko-pirklio ir paskutinių dviejų žemiausių sluoksnių – eta ir hinin hierarchinė statuso sistema. Edo valdžia griežtai kontroliavo atstumtųjų sluoksnio gyvenamąją vietą, santuoką, aprangą, darbo sritis. Ši socialinė grupė galėjo gyventi tik atskiruose mažuose kaimeliuose buraku, getuose. Kadangi eta atliko darbus, kurie buvo griežtai draudžiami dirbti kitiems visuomenės sluoksniams, eta turėjo monopoliją odos apdirbimo, mėsos apdorojimo srityse buvo įgudę dirbant su oda, kaulais, kailiu, gamino balnus, šarvus, lanko timpas, kurie buvo naudingi kariuomenei. Jie dirbo budeliais, laidodavo mirusiuosius, šlavė gatves. Gamino prekes iš bambuko, šiaudinius sandalus, dagtis bei gamino taiko būgnus, kurių medžiaga gaminta iš odos, buvo laikoma dvasiškai nešvari, atliekant valymo religinius ritualus.
Fiziškas kontaktas su kitų klasių atstovais buvo draudžiamas, jei toks įvykdavo, tai reikalaudavo ritualinio apsivalymo kitų klasių atstovams. Taip pat maisto įrankiai naudojami burakumin nebuvo naudojami kitų sluoksnių žmonių, pirkliai pinigus imdavo tik burakumin juos įmetus į tam skirtą krepšelį ilgomis rankenomis ir vėliau nuplaudavo monetas.
Edo laikotarpiu, vyravus didžiausiai klasių atskirčiai, 1856 m. Edo teismo magistrato nuosprendis skelbė, kad eta yra vertas 1/7 paprasto žmogaus. Tuo leidžiant nebaudžiamai nužudyti burakumin samurajų klasei.
Padėtis pasibaigus feodaliniam laikotarpiui
Prasidėjus 1869 m. Meidži restauracijai, formaliai pasibaigė feodalinis laikotarpis. Meidži valdžia 1871 m. išleido įsaką, panaikinti atstumtus visuomenės sluoksnius – Senmin Haiširei, kuris suteikė lygybę prieš įstatymą, geriau žinomas kaip Kaihorei  – išlaisvinimo įsakymas. Valstiečiai protestavo prieš šį įsakymą, nenorėdami būti tam pačiame sluoksnyje kartu su buraku žmonėmis.
Panaikinus atskirtį tarp atstumtųjų sluoksnio, jų gyvenimo kokybė tik suprastėjo, eta ir hinin dabar minimi kaip burakumin – gavo teisę į žemę, už kurią turėjo mokėti mokesčius. Taip pat turėjo atlikti karo tarnybą nustatytam laikui. Burakumin panaikinta anksčiau turėta monopolija jų dominuotose profesijose lėmė buvusių eta bendruomenių gyvenamųjų vietų virtimą lūšnynais.
Dauguma skurstančių burakumin dėl išaugusių ryžių kainos 1918 m. prisidėjo prie vykusių ryžių riaušių. Ieškota sprendimų burakumin tarpe paplitusioje religijoje – Tyrosios žemės budizme. Padaugėjo Japonijos valdžios vykdomų kampanijų, gerinti buraku gyvenimo sąlygas ir švietimą. Juo buvo siekiama skleisti budistinius mokymus, apšviesti burakumin mažumą bei raginti būti gerais piliečiais.
Lėtai besikeičiantis socialinis požiūris į buvusius eta buvo sutiktas priešiškai vietinių gyvetojų, tęsėsį jų varymas lauk iš vietinių teritorijų, šmeižimas. Įsivyravo net eta medžioklės bei eta naikinimo kampanijos.
Pagal to meto randamus oficilalius dokumentus buvusieji eta vadinti kyu eta. Naujai susiformavę, išlaisvinti atstumtieji save vadino šin heimin  – naujaisias piliečiais.
Pokario padėtis
Nors legaliai 1871 m. panaikinus feodalinę socialinių sluoksnių sistemą, diskriminacija tęsėsi toliau. Koseki gyventojų registro sistema, egzistuojančios buraku teritorijos, leido susekti burakumin žmones ir juos šmeižti.
Socialinė diskriminacija
Socialinė diskriminacija dažniausiai pasireiškia prieš vestuves ar ieškant darbo, tikrinant buraku sąrašus – čimei sokan, skirtus identifikuoti burakumin kilmės žmones ir taip jų išvengti. Diskriminacija prieš burakumin tęsiasi vaizduojant žeidžiančius grafičius ant sienų. 1996 m. grafitis su užrašu “mirkit eta ir korėjiečiai” buvo rastas nupieštas ant vienos Osakos mokyklų sienų. Panaši žinutė rasta tų pačių metų stoties tualetuose. Japonijos švietimo, kultūros, sporto, mokslo ir technologijų ministerija skaičiuoja apie 200 tokių atvejų kiekvienais metais.
Burakumin mažumos vis dar sutinkamos juos pravardžiuojant žeminančiais eta ir hinin vardais. Šiais laikais savo tarpe vaikai vartoja terminą yocu, kaip įžeidimą, nebūtinai taikomą burakumin mažumai.
Sayamos įvykis
Sayamos įvykis  – įvykis, kurio metu 1974 m. žmogaus nužudymu neteisėtai apkaltintas burakumin mažumai priklausęs žmogus Kazuo Išikava, kuris dirbo kiaulų fermoje, netoli aukos namų. Palaikomas apie 4 milijonų gyventojų pasirašytos peticijos pritariančios, jog burakumin buvo nekaltas šioje byloje jis buvo išteisintas tik 1994 m. Kadangi jis priklausė burakumin mažumai teisėsauga darė išvadas, jog jis buvo kaltas. Šis įvykis, tapo simboliu diskriminacijos prieš visą burakumin mažumą.
Jakudza
Teigiama, kad apie 70% burakumin yra nariai Jamaguči-gumi, didžiausios nusikalstamos organizacijos Japonijoje, jakudza mafijos istorijoje.
Micuhiro Suganuma, buvęs Japonijos Viešojo saugumo tarnybos narys, viešai pareiškė, kad burakumin sudaro apie 60% visos Japonijos jakudzos.
Išsamaus buraku sąrašo išplatinimas
Išsamaus buraku sąrašo išplatinimas  – tai Osakoje įsikūrusios kompanijos 330 puslapių knygos slapčia pardavinėjimas įvairioms firmoms ir individualiems žmonėms visoje Japonijoje paštu. Kaina siekė nuo 5,000 iki 50,000 jenų už vieną knygos kopiją. Knygoje buvo surašyti visi burakumin mažumos žmonių vardai bei adresai gyvenamosios ir darbo vietos. Šie duomenys naudoti asmens patikrinimui, nustatant kokios kilmės jis yra taip ieškant potencialių darbuotojų, kurie nepriklausytų burakumin kastai. Remiantis Buraku laisvės sąjungos ir Osakos Žmogaus teisių centro duomenimis, daugiau nei 200 didžiųjų Japonijos kompanijų, tokių kaip – Toyota, Nissan, Honda ir Daihatsu, naudojosi šia knyga. Nors prekyba šia knyga buvo uždrausta, dauguma kopijų vis dar egzistuoja. 1997 m. Osakos privati tyrimų firma buvo pirmoji apkaltinta teisės pažeidimu pagal 1985 m. priimta įstatymą, draudžiantį naudotis knygoje pateikiama informacija.
Burakumin judėjimai
Judėjimai už burakumin teises prasidėjo XXa., susiskirsčius į dvi stovyklas: asimiliaciniai judėjimai, kurių tikslas buvo pagerinti buraku bendruomenių gyvenimo kokybę ir integruoti šią mažumą į Japonijos visuomenę.
Kita stovykla: judėjimai už lygias teises suiheiša, kurių tikslas – kritikuoti, kovoti su diskriminuojančiais japonais, versti juos atsiprašyti už padarytas nuoskriaudas bei gauti daugiau teisių. Nuo 1922 m. suiheišos judėjimas skatino burakumin vienytis prieš diskriminaciją, didžiuotis esant eta. Šio judėjimo šūkis buvo vykdyti visapusį pasmerkimą. Pavyzdžiui, sužinojus, kad kažkas diskriminuoją burakumin mažumą suiheišos nariai liepdavo, kad diskriminavęs žmogus viešai atsiprašytų, išsiunčiant savo atsiprašymo laišką į laikraštį.
Po Antrojo pasaulinio karo (1939–1945) įkurta 1955 m. buraku laisvės sąjunga. Ši sąjunga reikalavo valdžios suteikti daugiau teisių, lygybės. Po Sayamos įvykio, bandė atkreipti visuomenės dėmesį į neteisėtai apkaltintą burakumin bylą. Prašė valdžios paramos asimiliacijos projektui, kadangi dauguma burakumin kenčia nuo panašių į lūšnynas gyvenviečių, prastos infrastruktūros, žemo ekonominio status, neraštingumo. Buraku laivės sąjungos pastangomis, mažumos integracijai į visuomenę 1969 m. valdžia parengė šį projektą, skirtą finansuoti naujų pastatų statymą, sveikatos centrus, bibliotekas. 2002 m. buvo suskaičiuota, kad finansuota apie 12 trilijonų jenų per 33 m, kurie efektyviai pagerino šios mažumos gyvenimo kokybę. Taip pat 1976 m. uždraudė kosekio gyventojų registro informacijos laisvą prieinamumą.
Jurakariai
Jurakariai (yuracaré, t. p. yurujare, yurucare) – indėnų tauta, gyvenanti Bolivijoje, Kočabamabos departamente, Andų kalnų šlaitų miškuose (jungase), apie Čaparės upę. Skirstosi į solotus (rytuose) ir mansinijus (vakaruose). Jurakarių kalba nenustatytos kilmės. Išlaikę prigimtinę tikybą.
Su ispanais ryšius užmezgė XVII a. pr. Nuo XVIII a. pab. bandyta jurakarius atversti krikščionybėn.
Verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (saldieji manijokai, kukurūzai, bananai, batatai, moliūgai, arbūzai, kolokazija, papajos, ananasai, pipirai, medvilnė, tabakas), medžiokle (prestižinė veikla), žvejyba, rankiojimu. Moteris lipdo puodus, vyrai užsiima medžio drožyba.
Jurakarių būstas kreoliškas, skirtas vienai šeimai. Anksčiau būta bendrų kaimų su centriniu vyrų namu. Senieji būstai – didelės, iš šonų atviros pastogės.
Ir vyrai, ir moterys dėvi ilgus marškinius (seniau iš karnų, dabar medvilninius). Kultūra artimi mosetenams.
Umaras II
Umaras II (Omaras II,, ~683–720 m.) – VIII a. arabų kalifas iš Omejadų dinastijos, valdęs 717–720 m.
Biografija
Umaras buvo kalifo Abdulmaliko jaunesnio brolio Abdulazizo sūnus (Umaras ibn Abdulazizas). Jo motina buvo Um Asim, antrojo kalifo Umaro anūkė. Jos tikrasis vardas, minima, buvo Laila. Dauguma istorikų mano, kad Umaras gimė 61 metais po Hidžros, kas atitinka 682 ar 683 m., Medinoje. Apie 685 m. jo tėvas buvo paskirtas Egipto valdytoju. Umaras augo ir mokėsi Medinoje. Jau jaunystėje Umaras pagarsėjo kuklumu ir išsimokslinimu. Istorikai mini jį tapus imamu (lyderiu), fakihu (teisininku) ir mudžtahidu (nepriklausomu teisininku). Istorikai priskiria jam viso Korano išmokimą atmintinai, asketizmą ir gilias žinias. Sakoma, kad jau jaunu juo žavėjosi kalifas Abdulmalikas ir paskyrė Chanasiros (miestas Sirijoje) valdytoju, ištekino už jo savo dukrą. 706 m. naujas kalifas Validas I paskyrė jį Medinos valdytoju ir po ketverių metų prijungė valdyti Taifą. Pradėjęs valdyti Umaras subūrė dešimties geriausių Medinos juristų ir didikų patarėjų tarybą (šurą). Umaro valdymas buvo toks sėkmingas, kad iš Irako į Hidžazą pradėjo bėgti žmonės, nepatenkinti ypač brutaliu Irako valdytojo Hadžadžo ibn Jusufo valdymu. Pastarasis rašė skundus Validui I ir pasiekė, kad Validas I atšauktų Umarą iš pareigų.