cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Socialdemokratija
Socialdemokratija – politinė ideologija, XIX amžiaus pabaigoje atskilusi nuo marksizmo, ir išsiskirianti revoliucinio kelio į socializmą atmetimu bei pasisakymu už laipsnišką, evoliucinį kelią, remiantis demokratinėmis institucijomis. Taip pat socializmas propaguoja rinkos ekonomikos reformą, siekiant užtikrinti didesnį teisingumą ir lygybę, o ne visišką rinkos mechanizmų atsisakymą. Socialdemokratija savo siekiu iškelia gerovės valstybės sukūrimą ir trijų kertinių vertybių: laisvės, lygybės ir solidarumo propagavimą. Pasaulio socialdemokratinius judėjimus vienija Socialistų Internacionalas.
Istorija
Socialdemokratinės idėjos ėmė populiarėti Europoje XIX amžiaus pabaigoje – XX pradžioje kaip atsvara radikaliam marksistiniam socializmui. Galutinis skilimas įvyko prasidėjus Pirmajam Pasauliniam Karui, socialdemokratams palaikant savo šalių vyriausybes kare, o marksistams pasisakant už visų šalių proletariato susivienijimą kovoje su kapitalizmu. Įvykus Rusijos Revoliucijai revoliucinio socializmo šalininkai suformavo komunizmo judėjimą. Socialdemokratinė ideologija ir toliau tolo nuo savo marksistinių ištakų, vis daugiau socialdemokratų pasisakant ne už laipsnišką kapitalizmo panaikinimą, o už gerovės valstybės kūrimą, mažinant neigiamus kapitalizmo aspektus, plečiant socialines programas bei dalinai perskirstant turtą. Maždaug iki XX a. 6-ojo dešimtmečio socialdemokratinės partijos pasisakė ir už plataus masto nacionalizaciją, suvalstybinant stambias pramonės įmones ir svarbias ūkio šakas.
Galima išskirti „trečiojo kelio socializmą“, kaip itin nuosaikią socialdemokratijos formą, pasisakančią už sąlyginai nedidelį valstybės kišimąsi į verslo reikalus. Šios krypties pradininkais laikoma Didžiosios Britanijos Leiboristų partija.
Pažiūros
Daugelis dabartinių socialdemokratinių partijų pasisako už:
Socialdemokratai laikosi požiūrio, kad darbo santykiuose darbininkas visuomet yra silpnesnioji pusė, nes darbdavys savo rankose turi kur kas didesnius resursus. Atmesdami liberalų teiginius apie rinką kaip „bejėgį savikontrolės mechanizmą“, socialdemokratai teigia, jog ekonominiai santykiai visuomet yra galios santykiai, taigi, juose neišvengiamai egzistuoja prievarta, todėl silpnesniajai pusei būtina valstybės parama. Smulkusis verslas yra remiamas vadovaujantis požiūriu, jog kai kuriais atžvilgiais (visų pirma – sukuriamų darbo vietų skaičiumi) jis yra daug naudingesnis visuomenei nei stambusis verslas. Taip pat stambusis verslas kelia pavojų interesų pusiausvyrai visuomenėje, nes valdydamas milžiniškus resursus jis nesunkiai gali paminti smulkiųjų verslininkų, savo darbuotojų bei klientų teises, jei tik neegzistuos tokius veiksmus ribojantys teisiniai mechanizmai. Išvystyta socialinė sistema bei progresnis mokesčių tarifas atspindi vieną iš esminių socialdemokratinių vertybių – solidarumą bei socialinį teisingumą. Šiais mechanizmais užtikrinama, kad didesnes pajamas bei galimybes turintys gyventojai paremia tuos, kurie, dėl vienų ar kitų priežasčių, nėra pajėgūs patys užsitikrinti pakankamą pragyvenimo šaltinį. Taip pat socialdemokratai atmeta liberalų teiginį, kad tiek švietimas, tiek sveikatos apsauga tėra viso labo prekės, kurias pageidaujantys gali nusipirkti rinkos kaina, ir teigia, kad išsilavinimas bei sveikata yra neatskiriamos kiekvieno žmogaus teisės, todėl valstybė privalo jas užtikrinti. Socialdemokratiniu požiūriu socialinės paramos ir švietimo sistema yra būtini komponentai užtikrinant ir dar vieną prigimtinę žmogaus teisę – teisę dalyvauti savo šalies valdyme, nes tik išsilavinęs ir bent jau minimalų pragyvenimo šaltinį turintis žmogus gali skirti laiko bei pastangų dalyvavimui politiniame gyvenime bei turėti pakankamai žinių, kad sugebėtų išnaudoti šią teisę savo interesams pasiekti.
Kritika
Socialdemokratija dažnai kritikuojama, teigiant, kad jos nuostatų įgyvendinimas reikalauja išpūsto biurokratinio mechanizmo, kas, savo ruožtu, sąlygoja didesnes galimybes korupcijai bei mokesčių naštos padidėjimą. Taip pat teigiama, kad socialdemokratinė santvarka riboja gyventojų laisves, ypač ekonomines, nepagrįstai kišasi į rinkos mechanizmą ir iškreipia konkurenciją.
Socialdemokratija Lietuvoje
Taip pat Lietuvoje veikia ir kiti socialdemokratinės krypties politiniai judėjimai: Lietuvos Socialdemokratų Sąjunga, Lietuvos Socialdemokratinio Jaunimo Sąjunga. Socialdemokratinių nuostatų gausu daugelio kitų politinių partijų programose.
Aleiskas
Aleiskas  – miestas Rusijoje, Altajaus krašto centrinėje dalyje, prie Alėjaus upės, 125 km į pietvakarius nuo Barnaulo. Rajono centras. Stotis prie Vakarų Sibiro geležinkelio, plentai į Barnaulą, Rubcovską, Kulundą. Maisto, metalo apdirbimo pramonė.
Lentovo Dombas
Lentovo Dombas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolakų Košcelnės valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į vakarus nuo Kolaki Košcelnės, apie 8 km į šiaurės rytus nuo Zambruvo ir apie 56 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Jis čia gimė 1876 m. vasario 7 d. Vilniaus arkivyskupas Romualdas Jalbžykovskis.
Gintautas Babravičius
Gintautas Babravičius (g. 1955 m. rugsėjo 8 d. Klaipėdoje) – inžinierius-statybininkas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1962–1968 m. mokėsi Klaipėdos Kristijono Donelaičio vidurinėje mokykloje, 1973 m. baigė Vilniaus Antano Vienuolio vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Statybos fakultetą, ir įgijo inžinieriaus statybininko specialybę.
1978–1983 m. Vilniaus namų statybos kombinato Stambiaplokščių namų detalių gamyklos meistras, cecho viršininko pavaduotojas, cecho viršininkas, 1983–1988 m. direktoriaus pavaduotojas. 1988 m. įsteigė Laisvalaikio organizavimo susivienijimą „Centras“, kuris 1991 m. reorganizuotas į uždarąją akcinę bendrovę LOS CENTRAS, vadovavo šioms įmonėms. UAB LOS CENTRAS tapo radijo stoties „Radiocentras“ steigėjas, „Roko Maršų per Lietuvą“, tarptautinių festivalių „Vilnius Jazz“ organizatorius. 1995–2000 m. „Radiocentras“ generalinis direktorius.
2000–2004 m. Seimo narys. Nuo 2005 m. Vilniaus universiteto Tarptautinio žinių ekonomikos ir žinių vadybos centro dėstytojas. 2009–2011 m. Vilniaus mero pavaduotojas. 2012 m. vidaus reikalų ministro patarėjas. Nuo 2015 m. Mineralinės vatos gamintojų asociacijos prezidentas.
2000–2003 m. Švenčionių rajono savivaldybės tarybos narys, 2007–2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1994 m. Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, 2009–2011 m. partijos pirmininkas.
Lions klubo narys. Lietuvos futbolo federacijos viceprezidentas. Jaunimo ekonominio mokymo organizacijos „JUNIOR ACHIEVEMENT-Lietuva“ valdybos narys. Lietuvos visureigių klubų asociacijos tarybos narys.
Buvusi žmona Birutė, sūnus Rokas, dukra Gabrielė.
Saulius Bartkus
Saulius Bartkus (g. 1961 m. lapkričio 17 d.) – lietuvių žurnalistas, televizijos laidų prodiuseris.
Biografija
1984–1990 m. Alytaus eksperimentinio NSK inžinierius. 1990–1991 m. Alytaus valstybinės TV studijos vaizdo operatorius. 1991–1992 m. UAB „Harmonija“ reklamos skyriaus vedėjas. 1992–1993 m. Alytaus valstybinės radijo ir TV studijos redaktorius, vėliau – direktorius. 1996–1998 m. LNK žurnalistas, nuo 1998 m. UAB „Be tabu“ ir Ko direktorius. Nuo 2003 iki 2008 m. - Lietuvos televizijos publicistinės laidos "Požiūris" autorius ir vedėjas.
1985 m. Alytuje kartu su Jurgiu Gaižausku įkūrė pantomimos studiją. 1987–1989 m. dalyvavo teatro studijos „Provincija“ veikloje. Atgaivino vežimų teatro tradiciją Dzūkijoje, dalyvavo pirmosiose gastrolėse. 1988 m. Alytaus Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys.
Prodiusuoja laidas: „Kakadu“, „Faktų tyrimo biuras“, „Gyvenimas pagal moteris“, „Kryžminė ugnis“, „Oplia“, „Kambarių plėšikai“, „Kitas“. Anksčiau prodiusavo: „Krašto garbė“ (LTV), „Be tabu“, „Meilės trikampis“ (TV3), „Požiūris“, „Abipus sienos“).
Žmona Zita. Vaikai: Andrius (g. 1981), Džiugas (g. 1989).
Juodoji mikrobedugnė
Juodoji mikrobedugnė – maža hipotetinė juodoji bedugnė, taip pat vadinama kvantmechanine juodąja bedugne arba juodąja bedugne, kurią veikia kvantinės mechanikos dėsniai.
Spėjama, jog šios kvantinės pirmykštės juodosios bedugnės susikūrė didelio tankio aplinkoje ankstyvojoje visatos egzistavimo fazėje arba Didžiojo sprogimo metu arba per vėlesnį visatos augimo laikotarpį. Netolimoje ateityje astrofizikai galbūt galės jas fiksuoti, dėl Hokingo spinduliavimo, kurį, spėjama, šios juodosios bedugnės spinduliuoja.
Kai kurios teorijos, naudojančios papildomus erdvės matavimus, teigia, jog juodosios mikrobedugnė gali būti susiformavusios teraelektronvoltų energijose, kurias įmanoma išgauti dalelių greitintuvuose, tokiuose kaip Didysis hadronų priešpriešinių srautų greitintuvas.
Minimali juodosios bedugnės masė
Iš esmės juodoji bedugnė gali turėti bet kokią masę, didesnę nei Planko masė. Tam, kad susiformuotų juodoji bedugnė, reikia sukoncentuoti pakankamai masės arba energijos, kad ištrūkimo iš sferos, kurioje ji yra sukoncentruota, greitis būtų didesnis arba lygus šviesos greičiui. Ši sąlyga mums duoda Švarčšildo spindulį –
– kur G yra Niutono gravitacijos konstanta, c yra šviesos greitis, M yra masė.
Antra vertus, Komptono bangos ilgis λ = h / Mc, kur h yra Planko konstanta, nusako minimalius matmenis objekto, kurio masė M ramybės būsenoje gali būti aptikta.
Dėl to jokia bedugnė negali būti mažesnė nei pusė Švarčšildo spindulio. Ši mažiausia juodosios bedugnės masė dėl to maždaug atitinka Planko masę.
Kai kurios šiuolaikinės fizikos teorijos teigia egzistuojant papildomus erdvės matavimus. Aukštesnės dimensijos kosmoso laike, gravitacijos jėga didėja sparčiau, sumažindama atstumą tarp trijų dimensijų. Su tam tikromis specialiomis papildomų dimensijų konfigūracijomis, šis efektas gali nuleisti Planko skalę į TeV spektro sritį. Šių teorijų pavyzdžiais galėtų būti didelio matmens, specialūs Randall-Sundrum modeliai ir stygų teorijos variantai.
Pagal šiuos scenarijus, juodųjų bedugnių kūrimas gali būti svarbus ir didžiajame hadronų priešpriešinių srautų greitintuve įmanomas stebėti efektas. Tai taip pat būtų dažnas natūralus kosminės spinduliuotės sukeltas fenomenas.
Juodosios mikro bedugnės stabilumas
1974 metais Stivenas Hokingas ėmė teigti, jog dėl kvantinių efektų juodosios bedugnės išnyksta proceso, kuris dabar vadinamas Hokingo spinduliavimas, metu. Šio proceso metu susidaro elementariosios dalelės (fotonai, elektronai, kvarkai ir t. t.). Skaičiavimai rodo, kad juo mažesnė yra juodoji bedugnė, juo greičiau ji išnyksta. Tai vyksta juodajai bedugnei sprogstant, o šios sprogimo metu ir susidaro daugybė minėtųjų dalelių.
Bet kuri pirmykštė, pakankamai mažos masės, juodoji bedugnė turėtų išnykti beveik iki Planko (Planck) masės per laikotarpį atitinkantį Visatos gyvavimo trukmę. Šio proceso metu mažosios juodosios bedugnės išspinduliuoja materiją. Grubiai tariant, tai turėtų atrodyti, kaip virtualių dalelių poros atsirandančios iš vakuumo, kurių viena būna sulaikyta, o kita išsiveržia iš juodosios bedugnės lauko. To rezultatas yra juodosios bedugnės masės praradimas, vykstantis dėl energijos tvermės dėsnio. Remiantis juodųjų bedugnių termodinamikos (black hole thermodynamics) formule, kuo daugiau juodoji bedugnė netenka masės, tuo ji tampa karštesnė it tuo greičiau išnyksta iki lygmens, kol pasiekia Planko masę. Šiame etape juodoji bedugnė įgyja Hokingo temperatūrą apskaičiuojamą TP / 8π (5.6×1032 K), kas reiškia, jog Hokingo dalelė įgyja energiją palyginamą su juodosios bedugnės mase. Todėl termodinaminis apibūdinimas tampa nebetinkamu. Tokia mini juodoji bedugnė taip pat turėtų tik 4π nitų (nats) entropiją, esančia apytiksliai mažiausios įmanomos vertės. Tad nuo šio momento, objektas nebegali būti vadinamas klasikine juodąja bedugne ir Hokingo skaičiavimai taip pat nebegali būti taikomi.
Kadangi dėl Hokingo spinduliavimo teorijos kartais kyla klausimų, Leonardas Suskindas (Leonard Susskind) savo paskutinėjė knygoje apibendrindamas teigia, jog net jei dėl to ir yra keliamas klausimas, visada atsiras teigiančių, jog juodosios bedugnės neišnyksta. Tačiau, to paties autoriaus teigimu, šios idėjos turėtų būti greitai atmestos, nes yra niekinės.
Formavimasis ankstyvojoje visatoje
Tam, kad susidarytų juodoji bedugnė reikalinga atitinkama masės ir energijos koncentracija Švarčšildo spindulyje. Teigiama, jog iškart po Didžiojo sprogimo Visata buvo tokia tanki, jog tilpo savo pačios Švarčšildo spindulyje. Nepaisant to, net tada Visata negalėjo susmegti į juodąsias bedugnes, dėl to, kad jos masė buvo tolygiai pasiskirsčiusi ir ji labai greitai plėtėsi. Tačiau įvairaus dydžio juodosios bedugnės galėjo atsirasti lokaliai. Tokiu būdu susiformavusios juodosios bedugnės yra vadinamos pirmykštėmis juodosiomis bedugnėmis (primordial black hole).
Tikėtinai pastebimi efektai
Pirmykštės juodosios bedugnės, kurių masė būtų apie 1015 gramų turėtų kaip tik baigti savo išnykimo procesą šiuo metu; lengvesnės jau apskritai būtų išnykę. Optimistinėmis aplinkybėmis 2008 metų birželį paleistas Fermi Gamma-ray Space Telescope palydovinis teleskopas, galėtų aptikti eksperimentinių įrodymų, dėl netoliese esančių ar buvusių juodųjų bedugnių, susekdamas jų skleidžiamą gama spinduliuotę.
Visgi mažai tikėtina, jog sąveiką tarp mikroskopinės juodosios bedugnės ir objekto, tokio kaip žvaigždė ar planeta, būtų įmanoma pastebėti. Taip yra dėl to, kad mažas spindulys ir didelis juodosios bedugnės tankis leistų jai prasiskverbti tiesiai pro bet kokį objektą sudarytą iš normalių atomų, sąveikaujant vos su keliais objekto atomais. Vis dėlto, teigiama ir tai, jog mažai juodajai bedugnei (esančiai pakankamos masės) skverbiantis per Žemės planetą, būtų įmanoma akustiškai ar seismiškai aptikti jos buvimą.
Dirbtinai sukurtos juodosios bedugnės
Mums pažįstamoje trijų dimensijų gravitacijoje minimalus energijos kiekis reikalingas mikroskopinei juodajai bedugnei yra 1019 GeV, kuris turėtų būti sukoncentruotas maždaug 10-33 cm skersmens regione. O tai yra dar toli palyginus su tuo, ką šiuo metu gali pasiūlyti dabartinės technologijos. Skaičiuojama, jog tam, kad sukelti reikiamą dviejų dalelių susidūrimą Planko ilgio nuotolyje su šiuo metu pasiekiamu magnetinio lauko stiprumu, reikėtų žiedinio greitintuvo su maždaug 1000 šviesmečių ilgio diametru, kad dalelės būtų išlaikytos reikiamoje trajektorijoje. Stivenas Hokingas taip pat savo knygoje „Trumpa laiko istorija“ (Brief History of Time) taip pat teigia, jog fizikas Džonas Archibaldas Vyleris (John Archibald Wheeler) kartą apskaičiavo, jog labai galinga vandenilinė bomba, kuriai pagaminti būtų sunaudotas visas žemėje esantis vanduo, taip pat galėtų sukurti juodąją mikrobedugnę, tačiau knygos autorius su juo nesutinka, nes tam trūkstama įtikinamų įrodymų.
Vis dėlto, kai kuriuose hipotetiniuose scenarijuose, kuriuose veikia papildomos erdvės dimensijos, Planko masė gali būti tokia maža, kad įsitektų TeV spektre. Didysis hadronų priešpriešinių srautų greitintuvas arba ateities dar galingesni greitintuvai, kaip buvo teigiama 2001 metais, gali sumodeliuoti tokią situaciją, kurią būtų net galima stebėti atitinkamų detektorių pagalba.
Saugumo argumentai
Ar gali tai pakenkti Žemei?
Remiantis Hokingo skaičiavimais ir kvantinės fizikos dėsniais, teigiama, jog juodosios mikrobedugnės išnyksta beveik akimirskniu. Taip pat teigiama, kad jei sukurtos juodosios bedugnės galėtų pakenkti Žemės planetai, pastaroji jau būtų sunaikinta kosminės spinduliuotės, kuri turėtų kurti analogiškas juodąsias bedugnes. O tai, kaip žinia, nėra įvykę. Taip pat mikroskopinės juodosios bedugnės sukurtos dalelių greitintuve būtų ypač mažos ir turinčios didelį greitį, kas reikštų, jog jos negalėtų įgauti pavojingai didelės masės prieš palikdamos Žemės planetą.
Tulkinčiai
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose kaimas minimas 1650 m. 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Taika“.
Bonifacijus Teofilis Pacas
Bonifacijus Teofilis Pacas (apie 1622–1678) – LDK valstybinis veikėjas, Trakų tijūnas (apie 1657 m.), Lietuvos armijos pulkininkas (1665 m.), Lietuvos didysis sargybinis (1669–1676 m.), Lietuvos didysis stovyklininkas (1676–1678 m.), Botocko ir Rysko seniūnas.
Biografija
Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, Herbo „Gozdawa“ savininkas. Trakų vaivados Petro Paco (apie 1570–1642) sūnus nuo pirmos santuokos su Elžbieta Šemetaite (m. 1652). Broliai – Feliksas Jonas, Jerinimas Dominykas ir Kazimieras.
Apie 1660 metus Bonifacijus Teofilis Pacas gavo Trakų tijūno pareigybę, 1665 metais tapo karaliaus pulkininku. 1669 m. rugsėjo 29 d. buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju sargybiniu, o 1676 metų sausį gavo Lietuvos didžiojo stovyklininko pareigybę.
Šeima ir vaikai
Buvo du kartus vedęs. Apie 1642 metus vedė Kateriną Pranskeviš-Radziminskaitę (m. iki 1665), nuo santuokos su kuria turėjo sūnų ir dvi dukteris:
1669 metais vedė antrą kartą kunigaikštytę Elžbietą Masalskytę (m. po 1684), Gardino pakamario, kunigaikščio Stanislovo Masalskio (?–1670) ir Izabelės Naruševičiūtės dukterį. Antroje santuokoje vaikų neturėjo.
Nemokama programinė įranga
Nemokama programinė įranga – programinės įrangos licenzijos tipas, kuris leidžia neribotai ir nemokamai naudotis programine įranga, tačiau, skirtingai nei laisvosios (atvirojo kodo) programinės įrangos, neatveria programinio kodo ir/arba neleidžia laisvai modifikuoti bei platinti programų bet kam. Taip pat yra svarbu žinoti, kad tik laisvosios (atvirojo kodo) programinės įrangos licencijos užtikrina, kad programa išliks nemokama visą jos gyvavimo laiką, o nelaisva (uždaro kodo) ir tiesiog nemokamai duodama programa gali bet kuriuo metu tapti mokama, pvz., būna tokių atvejų, kad naujai sukurta programinė įranga yra platinama nemokamai, tačiau kai išpopuliarėja, jos kūrėjai pakeičia licenciją į laikinai nemokamą (Shareware) ar kitokią nuosavybinę licenciją.
Nuo laikinai nemokamos programinės įrangos skiriasi tuo, kad už laikinai nemokamą programinę įrangą po tam tikro bandomojo periodo reikia pradėti mokėti.
Aleksandras Dumčevas
Aleksandras Dumčevas (g. 1961 m. spalio 27 d. Kaune) – TSRS irkluotojas, aštuonvietės valties 1988 m. vasaros olimpinių žaidynių sidabro medalio laimėtojas, 1991 m. pasaulio čempionas.
Audra Zabulionytė
Biografija
Gimė 1961 m. spalio 1 d. Kaune. 1984 m. baigė biochemijos ir biofizikos mokslus Vilniaus universitete. 1992 m. baigė teatrologijos fakultetą Sankt Peterburgo teatro akademijoje. 2006 m. Sankt Peterburgo universitete tapo filosofijos mokslų daktare (disertacijos tema – Tipas ir tipologijos metodas kultūros filosofijoje). 2000–2003 m. dirbo Sankt Peterburgo universiteto filosofijos fakultete. Nuo 2007 m. dirba Smolny institute, vykdo įvairius kultūrologinius ir filosofinius tyrimus.
2011 m. Sankt Peterburgo valstybiniame universitete apgynė habilituoto daktaro disertaciją tema Tipologinis kultūros taksonas.
Kitvės apskritis
Kitvės apskritis – viena iš Zambijos Vario Juostos provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Kitvė. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 376 124 žmones.
Medeniai
Medeniai – kaimas Utenos rajono savivaldybės vidurio vakarinėje dalyje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Utenos, šalia kelio. Seniūnaitijos centras. Iškastas nedidelis tvenkinys.
Istorija
Medeniuose buvo pradinė mokykla, kultūros namai.
Gyventojai
Kaime 1944 m. gimė Povilas Gasiulis, vertėjas, pedagogas.
thumb|left|235px|Kaimo kryželis thumb|left|235px|Medenių tvenkinys thumb|left|235px|Kaimo riboženklis
Rainių žudynės
left|miniatiūra|180px|Rainių koplyčios altorius kairėje|miniatiūra|180px|Rainių koplyčios freskos (autorius A. Kmieliauskas) left|miniatiūra|180px|Rainių koplyčia right|miniatiūra|180px|Memorialinė lenta ant koplyčios sienos
Rainių žudynės – vienas iš Raudonosios armijos ir SSRS represinių institucijų nusikaltimų Lietuvos teritorijoje.
Istorija
Rainių miškelyje netoli Telšių 1941 m. naktį iš birželio 24 d. į 25 d. įvykdytos kalinių žudynės, kurių metu buvo nužudyti 73 intelektualai – teisininkai, politikai ir kitokie „liaudies priešai“, tarp kurių buvo Vladas Petronaitis. Užkastas aukas po keleto dienų rado praeivis.
Vėliau sovietų valdžia, norėdama ištrinti šio įvykio prisiminimą, nugriovė Telšių miesto kapinėse pradėtą statyti koplyčią ir iškirto Rainių miškelį.
Nepaisant to, vietos bendruomenė įvykių nepamiršo ir 1991 m., minint 50-ąsias politinių kalinių nužudymo metines, Rainiuose buvo pašventinta nauja koplyčia. Jos lubas puošia dailininko A. Kmieliausko freskos, kuriose nutapyti Rainių kankiniai.
1943 m. nacių propagandiniame leidinyje paskelbtas gydytojo Leonardo Plechavičiaus medicininis protokolas išvardina visų aukų kankinimo požymius, įskaitant lytinių organų sumušimus, sulaužytus kaulus, suskaldytas kaukoles be smegenų, ir išdurtas akis.
Kankinimai
Lietuvos laikinosios vyriausybės Žemės ūkio rūmų leidžiamas savaitraštis Ūkininko patarėjas, 1941 m. liepos mėn. 25 d. aprašė tokius kankinimus:
''Vieniems buvo nulupta nuo galvos oda, kitiems išpjauti odos diržai iš nugaros ir krūtinės, kai kuriems išdegintos akys, kitiems nuplikyta visa oda. Kai kuriems sulaužyti šonkauliai ir į vidurius sukištos rankos. Daugeliui vyrų nupjauti lyties organai ir į burną įkišti, o moterims išdeginti karšta geležimi. Kai kurioms moterims nupjaustytos krūtys ir prie ausų priraišiotos. Yra ir dar žiauresniu ir šlykštesniu būdu nukankintų. Iš kankinimo būdo ir išviršinių žymių galima spręsti, kad visi šie žmonės buvo nukankinti pačiomis žiauriausiomis kančiomis, kokias gali sugalvoti tik kraugeringa azijatų iškrypusi vaizduotė.''
Kaltinamieji
Vienas kaltinamųjų baudžiamojoje byloje Nr. 09-2-024-88 – Petras Raslanas po 1990 m. kovo 11 d. pasislėpė Rusijoje, kuri jį dangstė iki mirties.
Įamžinimas
Aukų atminimui 1991 m. prie Rainių miškelio pastatyta Kančios koplyčia ir pasodintas Atminties ąžuolynas. Žudynių vietoje, miške, apie 300 m nuo koplyčios, įrengta aikštelė su rausvo granito paminklu „Trys kryžiai" (aut. skulp. Regimantas Midvikis). 1995 m. atminimo vieta su paminklu ir koplyčia paskelbti nacionalinės reikšmės istorijos ir memorialiniu paminklu.
Šmotiškis
Šmotiškis – kaimas Molėtų rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 6 km nuo Laičių ir 6 km į šiaurės rytus nuo Balninkų.
Istorija
1765 m. Balninkų seniūnijos vienkiemis. XIX a. priklausė Alantos parapijai.
Laikinai nemokama programinė įranga
Laikinai nemokama programinė įranga – programinės įrangos licencijos tipas kuris suteikia teisę tam tikrą laiką nemokamai išbandyti programinę įrangą, o po bandomojo periodo reikia sumokėti vienkartinį ar pradėti mokėti mėnesinį mokestį. To neatlikus programos veikimas blokuojamas arba apribojamos programos galimybės.
Anglišką atitikmenį pirmasis pasiūlė Bob Wallace, pirmasis Microsoft darbuotojas. Iš pradžių žodis reiškė nemokamai platinamą įrangą, už kurią bent dalis vartotojų savo noru sumokės jei šioji jiems patiks. Tačiau dabar žodis labiau reiškia programas kurios bandomąjam laikotarpiui pasibaigus atsisako dirbti arba ženkliai apriboja galimybes.
Bandomąjam laikotarpiui pasibaigus, dalis vartotojų ieško „nulaužtų“ programos versijų, kur apribojimai nelegaliai panaikinti. Pakankamo atlygio už darbą nebuvimas yra daugelio įdomių ir naudingų programavimo projektų nesėkmės priežastis.
Novogrudo valsčius (1870–1927)
Novogrudo valsčius  – nuo 1870 m. iki 1927 metų egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Lomžos apskrityje. Valsčiaus centras buvo Novogrudo kaimas.
Istorija
Valsčius tik iš vieno Novogrudo kaimo įkurtas 1870 m. gegužės 31 dieną, kai miestas prarado miesto teises. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčius priklausė Lomžos gubernijos, Lomžos apskričiai. 1927 m. vasario 11 d. valsčius buvo panaikintas, miestui grąžinus miesto teises.
Algirdas Neiberka
Algirdas Neiberka (g. 1972 m. birželio 5 d. Vilkaviškyje) – Lietuvos ir Vilkaviškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2001 m. baigė Lietuvos žemės ūkio universitetą, aplinkos inžinierius. Nuo 2000 m. Seimo nario Algirdo Butkevičiaus padėjėjas.
1998 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilkaviškio rajono skyriaus narys, 2001 m. tarybos narys, atsakingasis sekretorius, iždininkas, nuo 2011 m. skyriaus pirmininkas.
2003 m., 2004–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Lions klubo narys.
Sutuoktinė Aušra, vaikai Rokas, Ainė. .
Lietuvos nacionalinė filharmonija
thumb|Lietuvos nacionalinė filharmonija
Lietuvos nacionalinės filharmonijos misija – puoselėti Lietuvos muzikinę kultūrą ir muzikos atlikėjų meną, supažindinti klausytojus su Lietuvos ir užsienio klasikine bei šiuolaikine muzika, užtikrinant aukštą meninę solistų ir kolektyvų atlikimo kokybę. Muzikos programų sudarymas ir pristatymas Lietuvoje ir svetur, lietuvių kompozitorių ir atlikėjų propagavimas yra vieni svarbiausių koncertinės įstaigos Lietuvos nacionalinė filharmonija strateginių tikslų.
Istorija
thumb|left|Koncertas Lietuvos nacionalinėje filharmonijoje
Toje vietoje, kur dabar stovi Lietuvos nacionalinės filharmonijos rūmai, 1503 m. pagal Didžiojo kunigaikščio Aleksandro privilegiją, buvo pastatytas mūrinis plytų ir akmens pastatas, kuris priklausė užvažiuojamiems pirklių namams. Šis pastatas turėjo gotikines formas, jį sudarė du aukštai. Pats namas stovėjo pakreiptas šonu į gatvę. Namo gilumoje buvo išsidėstę du erdvūs aptverti storo mūro siena kiemai. Posesija buvo pažymėta Brauno ir Hogenbergo atlase. Pastatas ne kartą degė, buvo rekonstruojamas. Įvairiuose šaltiniuose jis buvo vadintas „Miesto svečių namais”.
Didelė pastato rekonstrukcija atlikta XIX a. pradžioje. Miesto vyriausiasis architektas Žozefas Pusjė suremontavo stogą, pakeitė visą vidaus interjerą. Kažkiek metų pastatas buvo nuomojamas privatiems asmenims. 1892 m. Miesto dūmos sudaryta komisija minėtuose pirklių namuose nutarė įrengti patalpas miesto teatrui. Teatro projektą parengė tuometinis Vilniaus miesto architektas Konstantinas Korojedovas. 1899–1902 m. pagal jo brėžinius buvo pastatytas keturių aukštų pastatas su didele koncertų sale. Pastate pradėjus veiklą, viršutiniuose jo aukštuose įsikūrė „Grand Hotel”, apatiniuose aukštuose – prekybinės įstaigos.
Šio pastatas fasadas išliko iki šių dienų. Jis neorenesanso stiliaus. Patys rūmai yra T raidės plano. Fasado centre 3-4 aukštuose yra portikas, pastato kampuose – siauri rizolitai. Priekinėje fasado dalyje žiojėja dvi aukštos vartų arkos, iš kurių viena šiuo metu veda į šoninę gatvelę.
Nuo 1904 m. iki 1906 m. rūmuose veikė Petro Vileišio įsteigtas pirmasis lietuviškas knygynas. 1905 m. birželio 6 d. šių rūmų salėje įvyko surengtas lietuvių vakaras, kuriame koncertavo kompozitorius Mikas Petrauskas. 1906 m. spalio 24 d. rūmuose įvyko pirmosios lietuvių operos „Birutė” premjera. Operoje vaidino Kipras Petrauskas, Stasys Audėjus, Marija Šlapelienė, Antanas Žmuidzinavičius. Šios pirmosios operos atminimui filharmonijos pirmojo aukšto fojė buvo įrengta atminimo lenta. 1909 m. Miesto salėje debiutavo vienas iškiliausių XX a. smuikininkų – Vilniuje gimęs Jascha Heifetzas.
thumb|right|Paminklinė lenta pirmajai lietuviškai operai „Birutė” atminti
1905 m. gruodžio 4-5 dienomis rūmuose posėdžiavo Didysis Vilniaus Seimas. Miesto salėje susirinko apie 2000 lietuvių atstovų iš visos Lietuvos, Ukrainos, Latvijos, Lenkijos ir kitų šalių. Seimas priėmė rezoliuciją, kurioje Lietuvai reikalauta autonomijos, lietuvių kalbos mokyklose ir įstaigose. Po 1910 m. gaisro rūmai remontuoti 1911–1912 metais. Rūmų salė perdengta gelžbetonio skliautu. 1913 m. rūmų salėje surengta Vilniaus dailės draugijos liaudies meno ir smulkiųjų amatų paroda.
I pasaulinio karo metais rūmų pastatas paverstas vokiečių karo ligonine. 1918 m. gruodžio 15 d. komunistai iš šios salės paskelbė apie tarybų valdžios įvedimą Lietuvoje. Tarpukario metais pastate veikė kino teatras, vyko koncertai. Rūmai buvo vadinami „Miesto Salės rūmais”.
1943 m. uždaryta vokiečių valdžios, 1944 m. filharmonija vėl pradėjo savo veiklą.
1940 m. gruodžio 4 d Vilniaus Miesto salėje įsikūrė Lietuvos TSR Valstybinė filharmonija, kurios žinion atiteko Balio Dvariono įkurtas Vilniaus simfoninis orkestras (dabar Lietuvos nacionalinis simfoninis orkestras), mišrus choras bei liaudies dainų ir šokių ansamblis. Koncertinė Filharmonijos veikla Vilniuje nutrūko tik trumpam II pasaulinio karo metais, 1943 m. uždaryta vokiečių valdžios, tačiau 1944 m. filharmonija vėl pradėjo savo veiklą. . Po karo iki pat Lietuvos nepriklausomybės paskelbimo 1990 m. Filharmonija ir visi jos kolektyvai buvo pavaldūs sovietiniam „Goskoncerto“ tinklui, turėjusiam monopolį visoje Sovietų sąjungoje ir apėmusiam tiek klasikinės, tiek pramoginės ar tradicinės muzikos gyvenimą. Kaip sąjunginio filharmonijų tinklo vietininkė Vilniaus filharmonija buvo monopolizavusi koncertinį gyvenimą respublikos mastu, veikė jos filialai keliuose didžiuosiuose Lietuvos miestuose, – Kaune (1944–2006), Klaipėdoje (1963–2004) ir Šiauliuose (1982–2003), – anuomet skleidę sovietų ideologijos aprobuotą muzikinę kultūrą šalies regionuose. Po 1990-ųjų reorganizavus LNF veiklą ir struktūrą, ji išliko didžiausia šalies koncertine įstaiga.
Konstantino Korojedovo indėlis
thumb|255px|Filharmonijos pastatas naktį
Irenėjus Kleopas Oginskis
Irenėjus Kleopas Oginskis (1808 m. Florencijoje – 1863 m. Rietave) – Raseinių bajorų maršalka, Kauno gubernijos mokyklų kuratorius, Rietavo žemės ūkio mokyklos steigėjas.
Lietuvos nacionalinė filharmonija
Konstantino Korojedovo indėlis
Plintant istorizmo architektūrai XIX a. pabaigoje Vilniuje imta statyti daugiau prabangių viešbučių, teatro ir koncertų salių. Reprezentatyviausi istorizmo architektūros objektai – viešbučiai, užeigos, teatro ir koncertų salės – Vilniuje pasirodė XIX a. 7-ajame dešimtmetyje. Iki pat XX a. pradžios Vilnius neturėjo tinkamo miesto teatro, nors buvo kuriami įvairūs projektai. Tuometinė miesto valdžia – miesto Dūma drauge su jos sudaryta teatro statybos komisija nutarė teatrui ir koncertams skirtą salę įrengti rekonstruotuose Pirklių namuose. XX a. pradžioje rekonstrukcijos sąmatą ir projektą parengė iš Rusijos atvykęs architektas ir inžinierius Konstantinas Korojedovas (tuometinis Vilniaus miesto architektas). Suformuotas naujas pastatas – Miesto salė (Sala Miejska) – ženklino kokybiškai naują pastato architektūrinės raidos etapą, kai jo funkcija iš prekybinės virto kultūrine.
Irenėjus Kleopas Oginskis
Kunigaikštis, kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Oginskių giminės, žinomo kompozitoriaus Mykolo Kleopo Oginskio sūnus. Vaikai Bogdanas Oginskis ir Mykolas Oginskis.
Lietuvos nacionalinė filharmonija
Konstantino Korojedovo indėlis
Miesto salės rūmai – brandžiausias Konstantino Korojedovo statinys Vilniuje, skirtas elitinių visuomenės sluoksnių susibūrimams ir iškiliausiems miesto svečiams. Todėl pastato išorėje, ypač pagrindiniame fasade, siekta prabangaus ir solidaus vaizdo. Pastato kompozicijos ašį pabrėžia rizalitas (pastato dalis, išsikišusi fasade per visą pastato aukštį) su pagrindiniu įėjimu bei įmantrus prancūzų baroko kupolas, suformuotas sekant XIX a. Paryžiaus operos („Grand Opéra“) pavyzdžiu. Šoniniai pastato rizalitai priešais rūmus formuoja pusiau atvirą erdvę – kurdonerą. Naujai suformuotą Pasažo skersgatvį užbaigia didžiulė gatvės vartų arka. Norėdamas išsaugoti istoriškai susiklosčiusio prekybinio pasažo įvaizdį, architektas pratęsė korpusus abipus Pasažo skersgatvio, kurių pirmuose aukštuose paliko vietos parduotuvėms, o antruose – prašmatniam „Γρанд Отель“ viešbučiui. Pirmame Vilniaus miesto salės aukšte 1902 m. buvo įrengtas žibaliniu varikliu sukamas nuolatinės srovės generatorius, maitinęs 42 elektrinius salės šviestuvus.
Nuo I pasaulinio karo pradžios iki lenkų okupacijos pabaigos (1914–1939) Miesto salės prestižas tolydžio smuko, o jo kultūrinė funkcija audringų politinių įvykių akivaizdoje neretai užleisdavo vietą būtiniausioms to meto reikmėms. Miesto salėje I pasaulinio karo metais buvo įsikūrusi vokiečių karo ligoninė. Po karo čia, vadinamajame kino teatre „Milda“, šiokiadieniais buvo rodomi filmai, o savaitgaliais vykdavo koncertai. Virš salės abiejuose aukštuose dieną veikė dvi pradžios mokyklos. O ir pati salė, nors joje vis dar vykdavo koncertai, palaipsniui tapo politinių susirinkimų būstine (kaip žinia, 1918 m. čia įvyko posėdis, kurio metu Lietuvoje buvo paskelbta Tarybų valdžia).
Dabartis
thumb|Lietuvos nacionalinė filharmonija
1998 m. liepos mėn. filharmonijai buvo suteiktas nacionalinės kultūros įstaigos statusas. Šiuo metu ši stambiausia šalies koncertinė įstaiga vykdo kelias funkcijas. Įstaiga organizuoja koncertinius sezonus savo būstinėje (678 vietų Didžiojoje ir 200 vietų Mažojoje salėse) ir įvairiose koncertų vietose Vilniuje (Taikomosios dailės muziejuje, Vilniaus arkikatedroje bazilikoje ir kitur) bei kituose Lietuvos miestuose; veikia kaip koncertinė agentūra, organizuojanti Lietuvos atlikėjų gastroles ir užsienio atlikėjų pasirodymus Lietuvoje. Kita vertus, ji vienija ir administruoja didžiausias Lietuvos muzikos atlikėjų pajėgas: Lietuvos nacionalinį simfoninį orkestrą (meno vadovas ir vyriausiasis dirigentas Modestas Pitrėnas),  Lietuvos kamerinį orkestrą (meno vadovas Sergej Krylov), Čiurlionio kvartetą, Valstybinis Vilniaus kvartetas, kamerinį ansamblį „Musica humana“.
Veikla
Lietuvos nacionalinė filharmonija organizuoja bei koordinuoja profesionalaus muzikos meno kūrimą ir pristatymą: įvairius muzikos meno renginius – simfoninius, kamerinius, džiazo koncertus, sekmadieninių koncertų ciklą visai šeimai, kompozitorių autorinius vakarus ir atlikėjų rečitalius, teminius koncertų ciklus, gastroles ne vien Lietuvoje, bet ir už jos ribų. LNF vykdo švietimo programas, sudaro sąlygas pripažintiems ir jauniems Lietuvos bei pasaulio muzikos atlikėjams, kolektyvams dalyvauti LNF kūrybinėje veikloje. Puoselėdama nacionalinį repertuarą, LNF rengia nemažai koncertų, kuriuose skamba Lietuvos autorių kūryba, naujų kūrinių premjeros.
Lietuvos nacionalinė filharmonija dalyvauja įvairiuose nacionaliniuose, tarptautiniuose projektuose bei programose, vykdo bendrus projektus su įvairiais partneriais, kultūrinėmis organizacijomis. Per keletą pastarųjų metų įgyvendintos mainų programos su Švedija (2002–2003), Norvegija (2005), vykdoma Šiaurės šalių jaunimo kamerinės muzikos programa UPBEAT (nuo 1999 m.). Kultūrinius ryšius aktyviai plėtoti padeda narystė tarptautinėse organizacijose: Lietuvos nacionalinių institucijų, Europos festivalių (EFA), Šiaurės–Baltijos šalių valstybinių koncertinių įstaigų asociacijose, Atlikėjų menų sektoriaus darbdavių asociacijos europinėje lygoje (PEARLE). 2009 m. LNF pasirašė bendradarbiavimo sutartį su Kauno filharmonija, Klaipėdos koncertų sale ir Latvijos koncertų direkcija dėl bendrų projektų 2009–2010 metais. Vienas ambicingiausių pastarųjų metų Baltijos šalių bendradarbiavimo rezultatų – LNF inicijuotas ir į programą „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ įtrauktas tebevykstantis projektas „Viva Musica Via Baltica“, jungiantis Lietuvos, Latvijos, Estijos, Suomijos, Švedijos ir Lenkijos koncertines įstaigas bei jų atstovaujamus kamerinius orkestrus. LNF aktyviai dalyvauja kituose nacionalinės programos „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ projektuose bei Lietuvos tūkstantmečio minėjimo renginiuose.
Ne sezono metu LNF organizuoja tris gausiai klausytojų lankomus festivalius: „Vilniaus festivalį“, „Nakties serenadas“ Palangoje ir „Kuršių nerijos festivalį“ Neringoje. Sezono metu įprastą koncertų ritmą paįvairina šventiniai Kalėdų muzikos savaitės (gruodžio pabaigoje) ir J.S.Bacho muzikos festivalio (kovo–balandžio mėnesiais) renginiai.
Irenėjus Kleopas Oginskis
Biografija
thumb|left|150px|Irenėjus Kleopas Oginskis jainystėje thumb|Irenėjaus Kleopo Oginskio antroji žmona Olga Kalinovska thumb|250px|[[Rietavo dvaras]] Mokslus baigė Italijoje. Rietavo dvarą paveldėjo 1833 m. po tėvo mirties. Tėvui 1822 m. išvykus į Italiją dvarus valdė motina, antroji Mykolo Kleopo Oginskio žmona, italų kilmės dainininkė Marija de Neri.
Pirmiausia I. Oginskis pagarsėjo kaip pavyzdingas ūkininkas, įvedęs savo dvaruose Rietave, Endriejave, Veiviržėnuose savotišką valstiečių savivaldą su renkamais vaitais, teismais, taupomosiomis ir kitokiomis kasomis. 1835 m. jo dvaruose buvo panaikinta baudžiava, o jis pats buvo specialaus komiteto baudžiavos panaikinimo klausimui nagrinėti visoje Kauno gubernijoje narys. Pasirūpino, kad miestelyje būtų įsteigta ligoninė, vaistinė, senelių ir našlaičių prieglauda, kelios taupomosios skolinamosios kasos, paštas. Vyrams, vyresniems kaip 55-erių, ir moterims, vyresnėms kaip 50 m., buvo draudžiama dirbti dvare.
Būdamas meninės prigimties, šviesaus proto pažangus žmogus, pats gerai mokėjęs žemaičių kalbą, daug prisidėjo prie vietos gyventojų švietimo, miestelio sutvarkymo. 1836 m. jo rūpesčiu Rietave pradėjo veikti valdiška dviklasė mokykla. Jis pritarė ir Motiejaus Valančiaus blaivybės idėjoms.
Sprendžiant iš šaltinių, jis pirmasis spaudoje, 1860 m. Sankt Peterburge leistame žurnale „Žurnal konovodstva“ paskelbė straipsnį apie žemaituką. Publikacija prasideda teiginiu, kad su šiuo nedideliu, tvirtu, protingu arkliu lietuviai laimėjo kovose su kryžiuočiais ir todėl šiai veislei negalima leisti išnykti. Taip I. Oginskis suvokė žirgo svarbą kovose dėl Lietuvos valstybės likimo. Visi Oginskių auginti žemaitukai buvo vadinami tik lietuviškais vardais. Jo pradėtus darbus, išsaugant žemaitukus ateities kartoms, toliau tęsė sūnūs.
1859 m. Rietave įsteigta dviklasė agronomijos mokykla – seniausia tokia mokykla Lietuvoje. Rietavo žmonės tuo laiku jau gyveno gana pasiturinčiai, gražiai tvarkėsi savo ūkiuose.
Žinomas kaip Simono Daukanto, Mikalojaus Akelaičio darbų rėmėjas. Materialiai parėmė Lauryno Ivinskio 1846 m. išleistą pirmąjį lietuvišką periodinį leidinį, pirmąjį lietuvišką kalendorių – „Metskaitliai”
XIX a. penktame dešimtmetyje buvo perstatyta dvaro sodyba, iškilo neorenesansiniai rūmai, įrengtas didžiulis 60 ha parkas, įveistas sodas, įrengti keli tvenkiniai. 1859 m. pastatyta oranžerija. Spėjama, kad jo dėka apie 1850 m. klasikiniais principais perplanuotas ir visas Rietavo miestelis. Pagrindinės miestelio kompozijos ašis vienu galu rėmėsi į bažnyčią, kitu – į rūmus.
Bažnyčios fundatorius
1853 m. senoji Rietavo bažnyčia nugriauta, vyskupas Motiejus Valančius pašventino kertinį akmenį ir I. Oginskis pradėjo statyti naują neoromantinio stiliaus Rietavo bažnyčią. Projekto autorius architektas Gonsovskis, bažnyčios statybos darbams vadovavo specialistai iš Prūsijos F. A. Štiuleris ir F. Šteinbartas.
Po metų caro administracija uždraudė naujų katalikų šventovių statybą Lietuvoje, tačiau darbų Rietave jau nebesustabdė, nors bažnyčios įrengimo darbai tęsėsi dar iki 1874 m. Dvaro ir bažnyčios statybos ir sutvarkymo darbai kainavo apie 3,5 milijono rublių.
Bažnyčios interjeras yra turbūt vienas itališkiausių Lietuvoje ne tik dėl stilistinių formų, bet ir dėl puošybai gausiai naudoto marmuro. Bažnyčios grindys buvo išklotos juodo ir balto marmuro plokštėmis, iš įvairiaspalvio marmuro pastatyti Briuselio meistrų gaminti altoriai ir krikštykla.
Legenda
Oficialiai priimta sakyti, kad, turėdamas 55-erius metus, Irenėjus Oginskis mirė Rietave, nors pasak giminės legendos, kunigaikščio mirtis ir laidotuvės buvo tik gerai režisuotas spektaklis. Iš tikrųjų kunigaikštis, vengdamas caro persekiojimų už dalyvavimą 1863 m. sukilime, pasitraukė iš Žemaitijos ir po to dar keletą metų gyveno užsienyje.
Irenėjaus ir jo žmonos Olgos atminimas įamžintas Rietavo bažnyčioje. 1863 m. I. Oginskiui paminklą – biustą iš juodo ir balto marmuro sukūrė dailininkas A. Katje (Cattier). Šalia, kiek aukščiau, kabo ir jo žmonos Olgos biustas. Šventoriuje tebestovi 1840 m. iš akmens ir medžio padarytas koplytstulpis.
Mufuliros apskritis
Mufuliros apskritis – viena iš Zambijos Vario Juostos provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Mufulira. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 143 930.
Kantaučiai
Kantaučiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 12 km į rytus nuo Plungės, 3 km į šiaurės rytus nuo Žlibinų. Kontautėlių seniūnaitija. Yra paštas (LT-90006). Pro kaimą teka Sausdravas. Į šiaurės rytus nuo kaimo yra Vilkaičių geomorfologinis draustinis.
miniatiūra|250px|left|Kantaučių bažnyčia
Istorija
Kantaučiai žinomi nuo XVII a., 1692 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1713 m. Kantaučiai gavo privilegiją rengti savaitinį turgų, o 1779 m. – turgų ir metinius prekymečius. 1905 m. gruodžio 15 d. kaime vyko politiniai mitingai ir demonstracijos prieš caro valdžią.
1852 m. pastatyta medinė Kantaučių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia, joje yra dailės paminklas paveikslas „Marija rožančinė“.
1880 m. atidaryta pradžios mokykla, 1951–2001 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 2001 m. Kantaučių pagrindinė mokykla. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikia ambulatorija, kultūros centras, biblioteka. Kaimas visada vadinosi Kontaučiai. Pavadinimas Kantaučiai atsirado tik apie 1976 metus.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Vygantas Čekaitis
Vygantas Čekaitis (1961 m. kovo 28 d. Kaune – 2008 m. birželio 22 d. Kaune) – TSRS ir Lietuvos baidarių ir kanojų irkluotojas.
Bėgikai
Bėgikai (Calidris) – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos paukščių gentis.
Pasaulyje yra 21 rūšis, Lietuvoje aptinkamos šios:
--
Lubnice Krušė
Lubnice Krušė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolakų Košcelnės valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaime yra Lubnica Lomžinskos geležinkelio stotelė.
Mockėnai
Mockėnai – kaimas Utenos rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 1 km į rytus nuo Utenos, prie kelio. Šiaurėje telkšo ežerėliai Samanė ir Uodega. Miške yra skeltas akmuo ir Vyskupijos raistas. Kaimo viduryje – Griauzdakalnio aukštuma.
Istorija
1671 m. buvo 9 gyventojai valdę 6 valakus.
Sovietmečiu buvo Mockėnų apylinkės centras. Tiesiant geležinkelio atšaką į pramoninį rajoną dalis kaimo sodybų nugriautos.
Gyventojai
thumb|left|260px|Kaimo kryžius
Svirbūtės
Svirbūtės – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Kuršėnų, prie kelio Ringuvėnai–Pažižmė.
Istorija
1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Taika“.
Medūzos įvėrinys
250px|miniatiūra|dešinėje|Medūzos įvėrinys 250px|miniatiūra|dešinėje|Džestrumas Medūzos įvėrinys  – viršutinės lūpos įvėrinys panosės duobėje, po nosies pertvara. Panašus į labretę, bet šis įvėrinio variantas būna apatinėje lūpoje. Paprastai naudojamas papuošalas – labretės kaištis, kurio karoliukas būna išorinėje lūpos pusėje (panosės duobėje), o pamatinis diskas – vidinėje pusėje.
Podlatki Dužė
Podlatki Dužė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolakų Košcelnės valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės rytus nuo Zambruvo ir apie 59 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Medūzos įvėrinys
Džestrumas
Medūzos įvėrinio variantas yra džestrumas, kai įvėrinio kanalas eina ne statmenai lūpai (iš vidinio paviršiaus į išorinį), o vertikaliai, iš panosės duobės į viršutinės lūpos raudonį. Į kanalą įveriamas lenktinis hanteliukas, tad lūpos išorėje matyti abu hanteliuko karoliukai. Šis įvėrinio variantas pavadintas pagal Džesiką Bornsen (Jesika Bornsen), kuri pirmoji viešai pademonstravo tokį įvėrinį, padarytą Dereko Lovės (Derek Lowe).
Rapalas
Rapalas – miestas Italijoje, Ligūrijoje. Išsidėstęs Tigulijo įlankos pakrantėje tarp Portofino ir Čiavario.
Istorija
Rapale rasta VIII a. pr. m. e. radinių, bet nenustatyta etruskų ar graikų.
Lombardai užėmė Rapalą 643 m., o valdant Karoliui Didžiajam kaimas buvo priskirtas Genujos grafystei. Miesto vardas pirmąkart paminėtas 964 m. Rapalas atiteko Genujai 1229 m. ir jos valdžioje išliko iki Napoleono laikų. Rapalo galerijos dalyvavo Melorijos mūšyje 1284 m. Aragono karalystė užėmė miestą 1494 m. rugsėjo 5 d., bet po trijų dienų 2500 šveicarų juos išvijo.
XVI a. Rapalą puldinėjo turkai ir Afrikos piratai, tad gyvenvietei apginti buvo pastatyta pilis. XVIII a. pabaigoje prancūzai užėmė apylinkes ir 1805 m. aneksavo kaip Apeninų departamentą. 1814 m. anglai išlaisvino miestą ir po metų su visa Genuja perdavė Sardinijos karalystei.
1917 m. Rapale susirinko anglai, prancūzai ir italai aptarti tragiško Italijos pralaimėjimo Kaporeto mūšyje. Buvo nuspręsta sukurti aukščiausią karo tarybą Versalyje ir permesti anglų ir prancūzų dalinius į Italijos frontą. 1920 m. lapkričio 12 d. Italija ir Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė pasirašė Rapalo sutartį, išspręsdamos pasienio nesutarimus be Sąjungininkų įsikišimo. Čia taip pat buvo pasirašyta Rapalo taikos sutartis tarp Vokietijos ir Rusijos. Abi pusės atsisakė reparacijų ir atnaujino diplomatinius santykius.
Per Antrąjį pasaulinį karą vokiečiai nužudė daug partizanų Rapale.
Frydrichas Nyčė teigė, kad mintys apie Zaratustrą jam atėjo į galvą vaikštant po Rapalo apylinkes. Tarpukariu rašytojas Ezra Paundas ilgai gyveno mieste.
Labretės kaištis
200px|miniatiūra|dešinėje|Labretės kaištis su karoliuku Labretės kaištis – įvėrybos papuošalas, įveriamas lūpų ir skruostų įvėriniuose (labretėse). Sudarytas iš strypelio (kuris perveria lūpą ar skruostą), kurio viename gale plokštelė (paprastai skritulio formos, būna vidinėje lūpos ar skruosto pusėje), o kitame paprastai karoliukas (būna išorinėje lūpos ar skruosto pusėje). Vietoje rutuliuko gali būti užsuktas spyglio pavidalo elementas, toks papuošalas vadinamas.