cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paprastoji šiaurinė krevetė
Paprastoji šiaurinė krevetė (Sin. šiaurinė dryžakojė krevetė) – Tikrųjų krevečių (Caridea) infrabūriui priklausantis vėžiagyvis.
Išvaizda, gyvenimo būdas
Hermofroditės. Pirmus kelerius gyvenimo metus krevetės būna patinėliais, vėliau jų lytinė sistema persitvarko ir patinėliai virsta patelėm.
Paplitimas
Atlanto vandenyno šiaurėje, Šiaurės ir Barenco jūrose. (Pandalus borealis borealis porūšis). Šiaurinėje Ramiojo vandenyno dalyje (Pandalus borealis eous porūšis). thumb|left|Paprastosios šiaurinės krevetės
Juanulloa mexicana
Juanulloa mexicana – bulvinių (Solanaceae) šeimos epifitinis augalas. Paplitęs nuo Meksikos šiaurėje iki Kolumbijos pietuose.
Auga kaip krūmas arba liana. Lapai elipsiški, iki 20 cm ilgio. Žiedai oranžiniai.
Juodbūdis
Juodbūdis – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, prie kelio, 4 km į pietus nuo Veiverių. Per kaimą teka Jiesios intakas Rudė. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka.
Istorija
Kaimo gyventojai dalyvavo 1935 m. valstiečių streike. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1954 m. įsteigta biblioteka, 1965 m. – medicinos punktas.
Tėviškėlė (Čikaga)
Tėviškėlė – vaikų mėnesinis žurnalas, ėjęs 1951 m. lapkričio 1 d. – 1956 m. gruodžio mėn. Čikagoje (JAV).
Istorija
1951–1952 m. laikraščio „Dirva“ priedas, 1952–1956 m. – atskiras leidinys. Leido ir redagavo V. Vijeikis.
Bendradarbiavo Bernardas Brazdžionis (Vytė Nemunėlis), N. Butkienė, V. Frankienė, K. Grigaitytė, P. Imsrys, J. Jankus, G. Ivaškevičienė, J. Kreivėnas, D. Lipčiūtė, P. Survila, R. Šilėnaitė, J. Vaičelionis, D. Velička ir kt. Paskelbė Zigmo Gėlės, P. Mašioto, Ks. Sakalausko-Vanagėlio ir kt. kūrinių. Iliustravo Vlada Stančikaitė-Abraitienė, V. Vijeikis ir kt.
Kauno fonas
thumb|right Kauno fonas (KF) – radijo stotis, įkurta 1995 m. gegužės 15 d. Grojama muzika, orientuota į 20-45 metų amžiaus žmones. Transliuoja 1000 W galios siųstuvu. Patikimo priėmimo zona siekia 40-80 km aplink Kauną. Dėl iškeltos bankroto bylos 2013 m. sausio 14 d. nutraukė transliaciją. Tuo pačiu dažniu Kaune nuo šiol transliuojama radijo stotis Extra FM.
Darbuotojai
28 darbuotojai, iš kurių 15 – kūrybiniai.
Buvę darbuotojai:
Tėviškėlė (Taujėnai)
Tėviškėlė – Ukmergės rajono Taujėnų parapijos pastoracinės tarybos periodinis leidinys, einantis nuo 1992 m. Taujėnuose.
Istorija
Nuo 2006 m. leidžia pastoracinė taryba ir Taujėnų bendruomenė. Tiražas 1992 m. ir 1997 m. – 200 egz.
Redaktorius R. Janickis ir kt.
Čepas
Taip pat:
Palūšė
Palūšė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Ignalinos; kurortinė teritorija. Seniūnaitijos centras, Aukštaitijos nac. parko direkcija. Į vakarus nuo kaimo telkšo Lūšių ežeras.
Palūšėje yra medinė Palūšės šv. Juozapo bažnyčia (pastatyta 1757 m., antra pagal senumą medinė bažnyčia Lietuvoje), varpinė (pavaizduota ant buvusio 1 lito banknoto) ir koplytėlė – Kultūros vertybių registre registruotas architektūros kompleksas. Šalia bažnyčios archeologų pastangomis atkurta akmens amžiaus gyvenamojo būsto ir pilkapio ekspozicija. Yra turizmo centras, amatų centras, biblioteka. Kaime gerai išvystytas turizmas, išlikę du Palūšės pilkapynai. Veikia aktyvi kaimo bendruomenė.
Kaime veikia Sertifikuotų tautinio paveldo produktų tradicinis amatininkas, senojo kalvystės amato puoselėtojas Gediminas Šatkauskas. Gaminami tautinio paveldo produktai – blizgės, kurioms suteiktas tautinio paveldo produktų A kategorijos sertifikatas ir Aukštaitijos nacionalinio parko produkto ženklo pažymėjimas.
Etimologija
thumb|left|230px|Gatvė link [[Lūšiai|Lūšių ežero]]
Palūšė – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia telkšančio Lūšių ežero.
Istorija
Minima nuo 1651 m. Tada čia buvo palivarkas, priklausęs Šumskams. XVIII a. buvo atidaryta mokykla, tačiau ji buvo prieinama tik kilmingųjų luomo vaikams. Sovietmečiu kaime įkurta Ignalinos turistų bazė. 1984 m. įkurtas Ignalinos kelionių ir ekskursijų biuras (dabar lankytojų informacijos centras). 2007 m. Palūšei suteiktas kurortinės teritorijos statusas.
Žymūs žmonės
thumb|250px|Eksponuojamas Palūšės pilkapis
Turizmas
Palūšėje yra poilsiaviečių, kempingas, valtinė. Vasaros metu nuomojamos valtys, žiemą – slidės. Geros galimybės keliauti po apylinkes – su augalija galima susipažinti botaniniame take, yra 5 km sveikatingumo takas, įrengtas miškuose, kelias pėstiesiems į Ginučius, yra turistinis maršrutas link Tauragnų. Yra galimybės pasivažinėti arkliais kinkytais vežimais ar rogėmis. Vasaros sezonas kasmet atidaromas renginiu „Palūšės vasara“.
Pasvalio rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Pasvalio rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Pasvalio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Veikla
Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 13 d. Savivaldybės meru 20 balsų išrinktas Gintautas Gegužinskas.
Gvembės apskritis
Gvembės apskritis – viena iš Pietų provincijoje esančių apskričių, Zambijoje. Administracinis centras – Gvembė. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 34 133 žmones.
Lukiškių aikštė
miniatiūra miniatiūra
Lukiškių aikštė – XIX a. susiformavusi miesto erdvė Vilniaus centre, iš pietų ribojama dabartinio Gedimino prospekto, iš rytų – Vasario 16-osios ir iš vakarų – J. Tumo Vaižganto gatvių. LDK laikais aikštės teritorija buvo Vilniaus priemiesčio zonoje. XVIII a. pab. pastatyta Šv. Apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia, vienuolynas ir ligoninė. 1860 m. teritorija paversta didele turgaviete ir pradėta integruoti į miestą. 1920 m. buvo padėtas paminklinis akmuo, skirtas čia nužudytiems 1863 m. sukilėliams atminti. 1920 m. lenkų okupacijos metu aikštė pervadinta J. Pilsudskio vardu, o sovietų okupacijos periodu tapo Tarybų, vėliau Lenino aikšte. 1991 m. išmontavus Lenino paminklą visuomenėje kilo daug diskusijų dėl šios erdvės paskirties, 2007 m. miesto savivaldybė surengė kūrybines dirbtuves, aikštės paskirties paieškoms, o 2008 m. surengtas konkursas simbolio „Laisvė“ sukūrimui ir aikštės erdvės sutvarkymui.
Lukiškių aikštę iš pietų riboja Gedimino prospektas, iš vakarų – J. Tumo – Vaižganto g., iš rytų – Vasario 16-osios g., šiaurinėje dalyje yra Šv. apaštalų Jokūbo ir Pilypo bažnyčia (1690–1727 m., 1737 m. pagal architektą A. A. Genu projektą pastatyti viršutiniai bokštų tarpsniai) ir vienuolynų ansamblis (1713–1739 pastatyti vienuolyno namai, XVIII a. pabaigoje – naujas korpusas). Aikštė pradėta formuoti XVIII a. viduryje, 1817 m. jos plotas buvo 2 ha, o 1837 m. – 8 ha. XIX a. pirmoje pusėje. Rusijos kariniai daliniai rengdavo pratybas. Per 1863–1864 m. sukilimą aikštėje Vilniaus generalgubernatoriaus M. Muravjovo įsakymu Rusijos kariuomenė vykdė egzekucijas. Aikštėje buvo pakartas 21 sukilimo dalyvis. 1897 m. aikštėje stovėjo parodų ir cirko pastatas. 1900 m. iš Katedros aikštės į Lukiškių aikštę perkeltos Šv. Jurgio, 1904 m. – Kaziuko mugės. 1904 m. aikštės ribos pakoreguotos, ji tapo trapecine, čia įrengti bulvarai. Lenkijos okupacijos metais (1929–1939 m.) buvo įrengti keli paviljonai, veikė turgus, vyko didelės Kaziuko mugės. SSRS okupavus Lietuvą aikštė tapo reprezentacine miesto aikšte. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę 1991 m. rugpjūčio mėn. buvo demontuotas V. Lenino paminklas. 2006 m. aikštės pietų prieaikštyje pastatytas paminklas Lietuvos tremtiniams Jakutijoje.
Lukiškių aikštė LDK laikais (XIV–XVIII a. pab.)
Lukiškių vardo kilmė ir teritorijos istorija iki XV a. vidurio nėra pakankamai aiški. Jonas Jurkštas abejoja asmenvardine kilme (Lukas) ir remdamasis šaltiniais iškėlė versiją, jog tai galėtų reikšti vietą prie upės – žvejybos vieta ar pievos (lankos) prie upės galėjo būti vadinama lukiškėmis. Lukiškių pavadinimas istoriniuose ir kartografiniuose šaltiniuose iki pat XIX a. tapatinamas su gan plačia teritorija, kurią dabar maždaug riboja Neries upė nuo Mindaugo tilto iki Lazdynų tilto, o nuo čia Savanorių pr., J. Basanavičiaus, K. Kalinausko, Liejyklos ir T. Vrublevskio g. iki upės.
Lukiškių aikštė yra Neries senslėnyje. Ši vieta ir jos prieigos nuo XV a. vid. ilgą laiką buvo plynas laukas ir, matyt, iki XIX a. naudojama kaip kelių ir takų sankirta bei skurdi ganykla. Neabejotinai pro čia ėjo keliai link Vilniaus iš vakarų bei pietvakarių. Pirmas neabejotinas Lukiškių paminėjimas šaltiniuose yra 1441 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero Jogailaičio privilegija Vilniaus miestui, kur tarp kitų dalykų rašoma, kad …amžiniems laikams duodame mūsų lauką: iš vienos pusės nuo paties miesto iki Neries upės, o iš kitos pusės nuo Pamėnkalnio iki Lukiškių…
Per šį miestui duotą lauką, pagal Marianą Morelowskį, iš miesto ėjo dešiniakrantis kelias į Kauną, kuris prasidėjo ties perkėla per Nerį Lukiškėse. O kelias nuo perkėlos į miestą, kaip manoma (ir visiškai tikėtina) ir, kaip rodo XVII a. vid. planai, ėjęs aukštyn į Pamėnkalnį.
Iš maždaug XVI a. viduryje sudaryto gerai žinomo (tiesa, gan netikslaus) Vilniaus Brauno plano matyti, kad apatiniame kairiajame plano kampe, ten, kur maždaug turėtų būti Lukiškių aikštė, pavaizduota chaotiškai išsisklaidę namukai. Panašiai Lukiškės vaizduojamos ir apie 1600 m. Tomo Makovskio nupieštoje Vilniaus panoramoje. Čia Lukiškių aikštės teritorija matyti Neries slėnyje, nuo Žaliojo tilto einant žemyn palei upę pažymėti tušti plotai ir tiktai jau įkalnėje matyti kylantys į Pamėnkalnį pastatai. Pats Pamėnkalnio (dabar Tauro kalno) ir Moliakalnio kalvų viršus pavaizduotas kaip tuščias (po jį jodinėja kariškiai) ir besitęsiantis nuo upės iki miesto.
Turimi labai negausūs XVI a. duomenys apie padėtį Lukiškių aikštėje beveik nieko nepasako, nebent tik remiantis jau minėtais tikslesniais XVII a. planais ir kitais šaltiniais galima daryti išvadą, kad veikiausiai ši teritorija XVI a. buvo tuščia. Tai, regis; patvirtina ir 1992 bei 2004 m. Kęstučio Katalyno atlikti žvalgomieji archeologiniai kasinėjimai. Apžvalgose konstantuota, kad kultūrinis sluoksnis labai apardytas, pradėjęs formuotis XVI a. bet tik aikštės šiaurės vakarų kampe (t. y. ties totorių gyvenviete) aptikti radiniai datuoti XVI a. literatūroje manoma, kad XVI a. už totorių gyvenvietės buvo įrengta upinių laivų prieplauka, o netoli jos atsirado turgus, bet tikslesnių duomenų nepateikiama. 1642 m. Smolensko kaštelionas Jurgis Liutauras Chreptavičius, kurio rūmai, kaip rašo Romualdas Firkovičius, stovėję netoliese (į rytus nuo bažnyčios, ši valda XVIII a. I pus. perėjo Tiškevičiams, o 1790 m. buvo pažymėta posesijos nr. 748), šalia nuo XVI a. buvusių vargetų kapinaičių, fundavo dominikonų vienuolyną ir pastatė Šv. Apaštalų Pilypo ir Jokūbo medinę bažnytėlę. 1655 m. maskvėnams užėmus miestą, ji sudegė, atstatyta po 9 metų kartu su vienuolynu, bet ir vėl sudegusi. Todėl 1690 m. buvo pradėta ir 1727 m. užbaigta nauja mūrinė bažnyčia (vienuolynas baigtas 1737 m.), kuri stovi iki šiol, nors dabartinę išvaizdą galutinai įgavo tik apie 1797 m.. ir tapo visos aikštės svarbiausiu architektūriniu akcentu iki šių dienų. Statant ir atstatant šią bažnyčią bei vienuolyną, matyt, tikėtasi spartesnio šio priemiesčio integravimosi į miesto struktūras, bet nuo XVII a. vid. prasidėjusios įvairios negandos nepateisino šių vilčių. Tik XVIII a. pab. čia įkūrus pirmą miesto ligoninę, tos viltys ėmė teisintis. R. Firkovičius nurodo, kad vienuolynui priklausė dvejos kapinės.
Panašu, jog prieš XVII a. vidurio negandas Lukiškės, ypač žemiau totorių gyvenvietės esantis uosto ir sandėlių rajonas, gan sparčiai vystėsi. Reikia manyti, kad būtent uostas ir šalia jo esantys sandėliai labiausiai rišo šį priemiestį su miestu. Neabejotina, kad Lukiškes palietė, o kartu stabdė jų raidą miestą ištikusios įvairios negandos – okupacijos ir epidemijos; gal tik didieji miestą nusiaubę gaisrai dėl užstatymo retumo bei nuošalumo jas aplenkdavo, bet netrūkdavo vietinės reikšmės gaisrų.
Maskvėnų okupacijos metu (1655 m. rugpjūtis – 1660 m. liepa) be Vilniaus pilyje buvusios nuolatinės užkariautojų įgulos, mieste praeidami dažnai trumpesniam ar ilgesniam laikui apsistodavo įvairūs rusų daliniai. Yra duomenų, kad Lukiškėse, galbūt aptariamos aikštės ar jos prieigų teritorijoje pastatytoje didelėje palapinėje 1655 m. rugpjūčio – rugsėjo mėn., nenorėdamas gyventi užėmimo metu nusiaubtame mieste, buvo apsistojęs caras Aleksejus Michailovičius. Panašu, kad jau tada čia buvo įtvirtinta stovykla, kurioje vėliau per visą okupacijos laikotarpį ir apsistodavo pražygiuojantys rusų daliniai, kurie malkoms ar stovyklos gynybinei įrangai ardė Lukiškių gyventojų namus.
XVIII a. pr. prasidėjęs Šiaurės karas vėl pristabdė miesto, o tuo pačiu ir Lukiškių raidą, nes miestą niokojo dažnai praeinančios rusų, švedų, saksų bei savos kariuomenės dalys. Lukiškės ko gero nukentėjo ir per garsųjį 1734 m. pradžios rusų kariuomenės Vilniaus apiplėšimą, nes mečetėje ir aplinkui buvo apsistoję gausūs klajoklių baškirų ir kalmukų daliniai, tarnavę rusų kariuomenėje.
1790 m. architekto Lauryno Gucevičiaus braižytas planas, profesionaliai ir, reikia manyti, gan tiksliai parodyto dabartinės Lukiškių aikštės rajoną. Aikštės teritorija tradiciškai parodyta tuščia, tik paaiškinimuose pažymėta, jog tai miestui priklausantys smėlynai.
Lukiškės Rusijos imperijos laikais (XVIII a. pab. – XX a. pr.)
Po bendros Lenkijos ir Lietuvos valstybės panaikinimo Vilnius neteko sostinės statuso ir tapo vienos iš Rusijos imperijos generalgubernatūrų centru. Bet, kaip rodo to meto šaltiniai (dokumentai ir planai), nauja situacija iš pradžių kiek nors esmingiau nei viso Lukiškių priemiesčio, nei aikštės rajono nepaveikė.
XIX amžių Lukiškės pasitiko kaip priemiestis išlaikęs esminį ir išskirtinį bruožą – didžiulę teritoriją su retai urbanizuotomis erdvėmis. Didesniąja dalį teritorijos sudarė mažai apgyvendintos erdvės ties dab. Tauro kalnu, o urbanizuota zona telkėsi kairiajame – Neries upės krante, pradedant nuo bažnyčios ir vienuolyno komplekso, toliau – Totorių Lukiškėmis ir iki pat prie Tauro kalno prieigų įkurtomis rusų kariuomenės kareivinėmis.
Iš Austrijos 1805 m. į Vilnių atvykęs garsus gydytojas Jozefas Frankas nupiešė tokį priemiesčių vaizdą: tolėliau už miesto, upių pakrantėse, galėjai užuosti ir pamatyti krūvas mėšlo sulig žmogaus ūgiu. Priemiesčiai skendo smėlyje ir purve. Apylinkių grožis neatsvėrė šių nepatogumų. Tai pasakytina ir apie Lukiškes, kurių per tris XIX a. dešimtmečius priemiesčio erdvinė urbanistinė panorama, galima sakyti, iš pirmo žvilgsnio priminė nedidelį provincijos miestelį, išsidėsčiusį palei upės krantą, tiesa, neturintį centrinės akmenimis grįstos turgaus aikštės. Priešais Šv. Jokūbo ir Pilypo bažnyčią iki pat Tauro kalno driekėsi neapstatyta erdvė, primenanti dykvietę, išraizgyta laikinų kelių ir takelių tinklo.
Lukiškių priemiestyje beveik 96 % namų buvo mediniai arba mediniai – mūriniai. Šalia įprastinių namų, kurie šaltiniuose traktuojami kaip dvarai ir dvareliai, būta ir daug lūšnelių. Namai pernelyg neišsiskyrė architektūrine įvairove, vienaukščiai, vos keletas dviaukščių.
Lukiškių turgaus buvimo vieta jau buvo pažymėta 1837 m. caro patvirtintame Vilniaus plane. Plečiantis miestui, Lukiškės labiau integravosi į miesto gyvenimą. Nutiesus Šv. Jurgio prospektą, atsirado geresnis susisiekimas su šia miesto dalimi. Pagal 1860 m. projektą Lukiškėse turėjo būti įkurti penki turgūs. Pagal ankstesnę nuostatą Malkų turgaus valdžia nežadėjo kelti į Lukiškes. thumb|right|Lukiškių aikštė greta formuojamo prospekto, 1860 m.
1860 m. įsteigtu nauju beveik viso miesto turgumi visų sluoksnių miestiečiai buvo nepatenkinti. Nepatenkinti buvo taip pat ir prekiautojai. Atvira teritorija ypač nepatogi būdavo rudenį ir žiemą. Rudenį – nuolat telkšodavo pelkės, o žiemą būdavo šalta. Turgus iš esmės nebuvo paruoštas prekybai. Čia miesto valdžia perkėlė tik miesto svarstykles, vėliau įrengė vieną arbatinę.
Pirmasis pasaulinis karas iš esmės nepakeitė aikštės reikšmės. Lukiškių turgavietė buvo naudojama įvairiems tikslams. 1863 m. čia įvykdytas mirties nuosprendis žymiems sukilimo dalyviams. Egzekucija buvo vykdoma Tauro kalno šlaite, kuris buvo suvokiamas kaip Lukiškių turgavietės dalis. 1863–64 m. sukilimo metu Lukiškių priemiesčio aikštėje, jos pietinėje dalyje, viešai vykdyti mirties nuosprendžiai. Nužudytas 21 sukilimo dalyvis (12 pakarta, 9 sušaudyti). 1920 m. aikštės viduryje pastatytas paminklinis akmuo 1863 m. sukilimo aukoms atminti, kuris 1936 m., aikštę pavadinus J. Pilsudskio vardu, iškeltas į šiaurinę jos dalį, o viduryje pastatytas paminklas maršalui J. Pilsudskiui.
XX a. pradžioje aikštė gerokai sumažėjo. Pagal 1875 m. konfirmuotą Vilniaus planą Lukiškių aikštę iš visų pusių supo šios gatvės: Šv. Jurgio prospektas (dabar Gedimino pr.), Arzamaskaja (J. Tumo-Vaižganto), Kazanskaja (Vasario 16-osios) ir Jokūbo skersgatvis. Lukiškių priemiestis per kelis dešimtmečius iš esmės pasikeitė. Čia daugiausia buvo statomi mūriniai gyvenamieji namai. Juose įsikūrė visos būtiniausios įstaigos: restoranai, kavinės, parduotuvės ir įvairios dirbtuvės.
Lukiškių aikštė nuo XX a. pr. iki XXI a.
thumb|800 px|Lukiškių aikštės panorama iki rekonstrukcijos|center thumb|Lukiškių aikštė nuo Gedimino prospekto Jurgio (dabar Gedimino) prospektas XX a. pradžioje buvo galutinai susiformavęs, o po Žvėryno tilto pastatymo įgavęs svarbią Vilniui reikšmę. Arzamaskos ir Jurgio prospekto kampe stovėjo Vilniaus pirklių klubas. Kito tuo laiku įspūdingo projekto iniciatorius buvo finansininkas Juozapas Montvila. 1911 m. pagal jo sumanymą namai buvo pastatyti Arzamaskos g., Kražių skg. ir Kražių g. kvartale. Tai iki šiol stovintys Secesinio stiliaus namai kotedžai. Vėliau šis namų kvartalas buvo pavadintas „Montvilos kolonija“. Jurgio prospektas šalia Lukiškių aikštės buvo apstatytas dviem pastatais: teismo rūmais ir mergaičių gimnazija.
Įgyvendinant 1938–1960 m. Vilniaus miesto perspektyvinį vystymo planą, 1939 m. iš aikštės iškeltas turgus, kuris įrengtas šalia Šv. Jokūbo ir Pilypo bažnyčios. Pietinėje aikštės dalyje įrengtas ir dabar egzistuojantis takų tinklas, gazonai, erdvė pradėta naudoti paradams. Pokaryje, 1949–1952 m. pagal archit. Vladislovo Mikučianio projektą aikštė rekonstruota, įjungus į ją iki karo suformuotus takus ir kitus gerovės elementus. Įrengti pagal autorinį projektą sukurti šviestuvai, bordiūrai, pakoreguoti želdynai. 1952 m. pagal skulpt. Nikolajaus Tomskio ir archit. Vladislovo Mikučianio projektą aikštės centre (buvusio maršalo J. Pilsudskio paminklo vietoje) pastatytas paminklas V. Leninui (1991 m. rugpjūčio 24 d. demontuotas ). Aikštės aplinkoje 6-me – 8-me dešimtmečiuose pastatyta keletas administracinės ir gyvenamosios paskirties pastatų.
Aikštės atnaujinimas
thumb|[[Lietuvos vėliava#Istorinė valstybės vėliava|Lietuvos istorinė vėliava su Vyčiu yra centrinis aikštės akcentas]] thumb|Lukiškių aikštė po rekonstrukcijos 1991 m. išmontavus Lenino paminklą visuomenėje kilo daug diskusijų dėl šios erdvės paskirties. 2007 m. vasario 2–12 d. Vilniaus savivaldybė organizavo kūrybines dirbtuves, laukdama menininkų ir miestiečių pasiūlymų dėl Lukiškių aikštės rekonstrukcijos. Diskusijų laukas buvo apribotas 1999 m. Seimo nutarimo „Dėl valstybės sostinėje esančios Lukiškių aikštės funkcijų“, kuris įtraukė memorialinę bei reprezentacinę aikštės paskirtis. Tais pačiais metais tuometinis Vilniaus meras Artūras Zuokas patvirtino „Lukiškių aikštės suplanavimo ir simbolio „laisvė“ sukūrimo“ konkurso sąlygas. Skelbto konkurso sąlygos reikalavo ne tik sukurti skulptūros ir aikštės sprendimus, bet taip pat įjungė privačiai valdomų Profsąjungų rūmų, bei Šv. Pilypo ir Jokūbo bažnyčios gretimybėje projektuojamų pastatų teritorijas. Konkurso žiuri buvo sudaryta iš 21 asmens – seimo narių, valstybinių įstaigų atstovų, skulptorių ir architektų. Darbų recenzentai – menotyrininkas Arūnas Kynas ir urbanistai Tomas Grunskis, bei Audrius Novickas. 2008 m. balandį darbai eksponuoti Vilniuje, Taikomosios dailės muziejuje. 2008 m. gegužę konkurso žiuri išrinko septynis darbus, turėjusius dalyvauti antrajame etape. 2009 m. pradžioje konkurso komisijos pirmininkas, Vilniaus miesto meras Juozas Imbrasas pripažino, jog organizatoriai per mažai informavo visuomenę apie projekto eigą. Taip pat buvo išryškėjęs aiškus visuomenės nuomonių susiskaldymas: vyresnio amžiaus miestiečių grupės siūlė memorialinį paminklą, įkrautą tradiciškai suvokiama simbolika, bei reprezentacinę, oficialią miesto aikštę, skirtą valstybiniams renginiams (konkurso sąlygų reikalavimas), tuo tarpu jaunesnės ir liberalesnės grupės pageidavo rekreacinio pobūdžio miesto erdvės ir vietoje memorialinio paminklo siūlė pastatyti objektą nekeliantį tiesioginių asociacijų su lietuvių tautos kančiomis ir kovomis už laisvę (taip pat konkurso sąlygų reikalavimas). 2009 m. kovą sprendimo priėmimą komisija atidėjo ir kreipėsi į teisininkus dėl susidariusios konfliktinės situacijos ir jos teisinių aspektų. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos anksčiau kreipėsi į premjerą Andrių Kubilių sostinės merą Vilių Navicką su siūlymais stabdyti Lukiškių aikštės rekonstrukcijos konkursą ir performuoti konkurso komisiją. 2009 m. kovo 12 d. architektų sąjungos susirinkimo išvadoje buvo skelbiama: ''„Kadangi, tarybos nuomone, ir II konkurso etapas neatskleidė aiškaus favorito, tikslinga užbaigti šį konkurso etapą, išrenkant keletą perpektyviausių darbų. Atsižvelgiant į visuomenės lūkesčius, ekomoninę situaciją ir miesto vystymosi tendencijas, peržiūrėti konkurso uždavinius, sąlygas ir tęsti konkursą po kurio laiko“.''.
2017 m. lapkričio 2 d. po pusantrų metų trukusios rekonstrukcijos buvo atidaryta atnaujinta Lukiškių aikštė.
Perl Harboras
thumb||250px|Perl Harboro panorama Perl Harboras − JAV karinė jūrų bazė Havajuose, Oahu salos pietiniame krante, Perl Harboro įlankoje, į vakarus nuo Honolulu.
Perl Harboro užpuolimas
1941 m. gruodžio 7 d. Japonijos imperijos aviacija ir povandeniniai laivai netikėtai puolė čia dislokuotą JAV Ramiojo vandenyno laivyną (nuskandino 4 linijinius laivus, 2 eskadrinius minininkus, 1 minavimo laivą, smarkiai apgadino 4 linijinius laivus, 3 kreiserius, 1 eskadrinį minininką, sunaikino 188 lėktuvus). Kitą dieną po šio antpuolio JAV ir Didžioji Britanija paskelbė Japonijai karą.
Ežerinis sykas
Ežerinis sykas (Coregonus lavaretus holsatus Thienemann nat. platelensis) – Lietuvos raudonosios knygos rūšis. Ledynmečio reliktas, išlikęs iš po ledymnečio vieninteliame Platelių ežere. Pastaraisiais metais iš Platelių ežero perkeltas į Verniejaus ir Spindžių ežerus.
Gyvena giliuose ežeruose, kur vanduo švarus, šaltas ir turi daug deguonies. Subręsta 5-6 gyvenimo metais, būdamas 26-29 cm ilgio ir 150-250 g svorio. Paprastai laikosi 20-30 m gelmėse. Neršia lapkričio - gruodžio mėn. 2-8 m gylyje ant smėlėto ar žvyrėto, apaugusio dugnine augalija, grunto. Jaunikliai minta planktonu, suaugusios žuvys bentosu bei vėžiagyviais.
Vilkeliai (Rokiškis)
Vilkeliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Pandėlio.
Juanulloa
Juanulloa – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalų gentis. Paplitusi Centrinėje ir Pietų Amerikoje.
Rūšys
Gentyje yra 22 rūšys. Kai kurie atstovai:
Jažvini Kočotai
Jažvini Kočotai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
XIX a. pabaigoje kaime buvo 7 namai. Kaimas priklausė Dmochi Glinkų valsčiui. 1921 m. kaime buvo 4 namai ir 36 gyventojai, iš kurių 18 vyrai ir 18 moterys.
Belgijos futbolo varžybos 1967–1968 m.
Belgijos futbolo varžybos 1967–1968 m.
1967–1968 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Winston Reid
Vinstonas Viremu Reidas (Winston Wiremu Reid; 1988 m. liepos 3 d.) – buvęs Naujosios Zelandijos futbolininkas, gynėjas.
Karjera
maorių kilmės, o būdamas 10 m. su motina ir patėviu danu persikėlė į Daniją, ten gavo šios šalies pilietybę.
Profesionalo karjerą pradėjo Danijos FC Midtjylland klube. 2010 m. rugpjūčio 5 d. persikėlė į Anglijos West Ham United klubą.
Rinktinės
2010 m. metais debiutavo Naujosios Zelandijos rinktinėje, draugiškose rungtynėse prieš Australiją.
Dalyvavo 2010 m. pasaulio čempionatą, kur pirmose varžybose įmušė išlygiamąjį įvartį į Slovakijos vartus.
Tėviškės aidai
Tėviškės aidai – Australijos lietuvių katalikiškas savaitraštis, einantis nuo 1956 m. Melburne.
Istorija
Leidžiamas vietoje „Švyturio“. Leidžia Australijos lietuvių katalikų federacija. Leido priedus: laikraštį „Ateities žingsniai“ (nuo 1962 m.) literatūrinį leidinį „Verpetai“ (1965-1979 m.)
Bendradarbiavo Vincas Augustinavičius, Petras Butkus, Jonas Kunca,
Redaktoriai: P. Bačinskas, Bronius Zumeris, Pranas Vaseris, Pranas Dauknys, E. Šidlauskas.
Lazdijų sporto centras
Lazdijų sporto centras – viešoji įstaiga, įsikūrusi Lazdijuose, Dzūkų g. 4, priklausanti Lazdijų rajono savivaldybei. Sporto centras atidarytas 2000 m. vasario 1 d. Jame įrengta moderni sporto salė ir 300 vietų talpinančios žiūrovų tribūnos. Centro pastatą statė UAB „Skirnuva“.
Lazdijų sporto centras yra vaikų, jaunimo papildomo ugdymo ir suaugusiųjų sporto savivaldybės įstaiga, koordinuojanti kūno kultūros ir sporto veiklą rajone. Rajone vykdomos seniūnijų, moksleivių žaidynės ir atskirų sporto šakų pirmenybės. Teikiamos salės, sporto inventoriaus nuomos paslaugos.
Sporto centro salės bendras plotas – 1241 kv.m. Yra krepšinio, tinklinio, futbolo aikštelės. Salėje įrengta švieslentė, garso aparatūra įvairiems renginiams vykdyti. Pagalbinėse patalpose įsikūrusi administracija.
Sporto centro veikla
2010 m. sporto centre dirbo 26 darbuotojai: 3 administracijos, 16 pedagogų ir 10 aptarnaujančio personalo darbuotojų. 2010 m. sporto centro užsiėmimus lankė 528 moksleiviai. Veikė 10-ties sporto šakų 34 mokomosios grupės. Lazdijuose yra krepšinio, tinklinio, aerobikos, jėgos trikovės, Tailando bokso skyriai, Seirijuose – šachmatų, tinklinio, Aštrioje Kirsnoje – žirginio sporto, Veisiejuose – stalo teniso, futbolo, jėgos trikovės, Šeštokuose – tinklinio, Šventežeryje – aerobikos, Kapčiamiestyje – laisvųjų imtynių skyrius.
Sporto centre vykusios svarbesnės suaugusiųjų varžybos:
Amfisbena
Amfisbena (Amphisbaenia) – roplys, paplitęs tik tropiniuose ir subtropiniuose regionuose.
Amfisbenos yra panašios į kirmėles – jų kūnas cilindro formos, o žiedais išdėstyti žvynai primena kūno segmentus. Akys rudimentinės, o lygi galva, žiūrint iš šono, yra panaši į pleištą. Visos amfisbenos bekojės, išskyrus 3 rūšis, turinčias netoli galvos esančias priekines galūnes, su ilgais nagais, pritaikytais rausti. Daugelio amfisbenų rausvai rudas kūnas yra nepigmentuotas; spalvingesnės yra tik kelios rūšys.
Leskava
Leskava – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Skriaudžių ir 4 km į pietvakarius nuo Juodbūdžio, prie kelio.
Dusnyčia
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVI a. antroje pusėje Dusnyčia buvo gatvinis kaimas, turėjo smuklę ir malūną. 1644 m. kaimas vadintas Padusia. Iki Pirmojo pasaulinio karo Dusnyčioje gyveno 35 šeimos, iš jų – 9 žydų. Žydai valdė Dusnyčios dvarą, malūną ir smuklę. Iš Dušnickų šeimos yra kilusi Sara Šner-Nišmit (1913–2008) – litvakų kilmės Izraelio rašytoja. 1918-1920 m. kaime veikė pradinė lietuvių mokykla. 1920 m. čia vyko atkaklios kovos tarp Lietuvos ir Lenkijos kariuomenių. Išvedus demarkacinę liniją, apie 30 % kaimo teritorijos liko Lietuvoje, o Dusnyčia pateko į pasienio zoną, todėl kultūrinė veikla iki Antrojo pasaulinio karo čia buvo suvaržyta. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 221 gyventojas, iš kurių 9 lenkai, 2 gudai, 16 žydų ir 194 lietuviai.
1940 m. vokiečiai iškeldino 35 Dusnyčios gyventojus. Po karo ištuštėjusių ūkių vietoje įkurtas žemės ūkio kooperatyvas. Kaimo vaikai lankė Žagarių mokyklą, kurioje nuo 1956 m. vyko pamokos lietuvių kalba, vėliau jie keliaudavo į Krasnagrūdos mokyklą. Nuo XX a. devintojo dešimtmečio pabaigos veikia Dusnyčios etnografinis ansamblis. Nuo 1960 m. veikė Aradnykų bibliotekos filialas. 1958 m. gegužės 1 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Turizmas
Per kaimą eina Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugijos rekomenduojamas
Išdeginta žemė
Išdeginta žemė – karinė strategija, kuri remiasi sunaikinimu visko, kas gali būti naudinga priešui, ir pasitraukimu iš tos teritorijos. Terminas atsirado iš praktikos sudeginti pasėlius tam, kad priešas pritrūktų maisto. Ši strategija kariuomenės gali būti taikoma tiek priešo teritorijoje, tiek ir savoje, kai traukiamasi.
Karai, kuriuose plačiai taikyta išdegintos žemės taktika:
Marijampolės rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.
Marijampolės rajono savivaldybės taryba – Marijampolės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1995 m. kovo 25 d.
Teisinis pagrindas
Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 27 sumažintas Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.
Veikla
Rajono meru išrinktas Petras Pavilonis, jo pavaduotoju Juozas Vaičiulis. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Jonas Žališkevičius.
Jiří Novák
Jiržis Novakas (g. 1975 m. kovo 22 d.) – buvęs profesionalus Čekijos tenisininkas, olimpietis. Jis gymė Zlyne, Čekoslovakijoje. Dabar Jiržis gyvena Monte Karle, Monake. Aukščiausia Novako pasiekta vieta ATP reitinge buvo penktoji. Jiržis profesionalu tapo 1993 metais. Per savo karjerą jis laimėjo 7 vienetų ir 18 dvejetų ATP titulų. Jiržį treniravo čekas Janas Kukalas. Jiržis žaisdamas tenisą užsidirbo 7 618 613 JAV dolerių. 1999 metais, Novakas Vimbldone sugebėjo nugalėti šveicarą Rodžerį Federerį.
Usėnų herbas
Usėnų herbas – Usėnų kaimo ir seniūnijos heraldinis atributas.
Aprašas
Auksinėje skydo galvoje juodi ūsai, primenantys sparnus nuleistais galais, o juodame skydo lauke trys sidabriniai vertikalūs banguoti stulpai, kurie simbolizuoja Usėnų seniūnijos upes.
Istorija
2012 m. vasario 7 d. herbą patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-952. Etalono dailininkas – Arvydas Každailis.
Sent Vinsento ir Grenadinų istorija
Sent Vinsento ir Grenadinų istorija prasidėjo XVI a., kai atvyko pirmieji europiečiai. Prieš tai pro Sent Vinsentą ir Grenadinus vyko įvairios indėnų grupės, tarp jų cibonėjai, aravakai, karibai. Šios tautos tikriausiai atsirado Orinoko slėnyje ir migravo į šiaurę per Trinidadą ir Mažuosius Antilus. Kai Kristupas Kolumbas praplaukė netoli Sent Vinsento per ketvirtąją kelionę 1502 m. salose gyveno karibai, prieš kelis šimtmečius pakeitę aravakus.
Pirmieji europiečiai
thumb|250px|right|Kingstaunas, Sent Vinsentas, XIX a. dešimtas dešimtmetis. Kristupas Kolumbas ir konkistadorai ignoravo Sent Vinsentą ir mažesnes salas, kad ieškoti aukso Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Jie vykdė vergų gaudymo ekspediciją po karališkosios sankcijos 1511 m. mažose salose, išvydami karibus toliau nuo derlingų pakrančių. Tačiau ispanai nebandė apgyvendinti salų. Karibai agresyviai trukdė įsikurti europiečiams iki XVIII a. Afrikos vergai, išsilaisvinę sudužus laivams ar pabėgę iš Sent Lusijos ar Grenados, vedė indėnes ir jų palikuonys tapo juodaisiais karibais. Dabar šios mišrios kilmės žmonės vadinami garifūnais.
Prancūzų kolonija
Nors anglai pirmieji pareiškė pretenzijas į Sent Vinsentą 1627 m., prancūzai iš Martinikos pirmieji įkūrė Barualjė koloniją 1719 m. Prancūzai augino kavą, tabaką, indigo, kukurūzus, cukranendres plantacijose, kur dirbo vergai. Sent Vinsentas atiteko britams Paryžiaus sutartimi (1763 m.). Po to britų ir Sent Vinsento karibų nesutarimai sukėlė Pirmąjį karibų karą. Prancūzai užėmė salą 1779 m., bet grąžino britams Versalio sutartimi (1783 m.).
Nesutarimai tarp britų ir karibų tęsėsi iki 1796 m., kai generolas Abercrombie sutriuškino prancūzų radikalo Victor Hugues kurstomą maištą. Britai 5000 juodųjų karibų perkėlė į Roatano salą prie Hondūro krantų.
Britų kolonija
thumb|250px|right|Negrų šventė semiasi iš gamtos Sent Vinsente. Nacionalinis jūros muziejus, Grynvičas, apie [[1801 m.]] Nuo 1763 m. iki nepriklausomybės Sent Vinsentas turėjo įvairų britų kolonijos statusą. Atstovų susirinkimas buvo leistas 1776 m. Po Haičio revoliucijos pergalės, britai panaikino vergiją 1834 m. Darbininkų trūkumas viliojo portugalų emigrantus XIX a. penktajame dešimtmetyje ir indokaribus septintajame. Sąlygos liko sunkios buvusiems vergams ir imigrantams darbininkams, nes kritusios cukraus kainos sukėlė ekonomikos stagnaciją iki XX a. pradžios.
Sent Vinsentas buvo karūnos kolonija nuo 1877 m., Įstatymus leidžianti taryba įkurta 1925 m., visuotinė rinkimų teisė suteikta 1951 m. Tuo metu britai nesėkmingai bandė prijungti Sent Vinsentą prie savo valdų Priešvėjiniuose Antiluose, kad juos valdytų bendra administracija. Svarbiausias iš tų bandymų buvo Vest Indijos federacija, žlugusi 1962 m.
Savivalda ir nepriklausomybė
1969 m. spalio 27 d. gautas susijusios valstybės statusas leido Sent Vinsentui vidaus reikalus spręsti pačiam. Po 1979 m. spalio 27 d. referendumo Sent Vinsentas ir Grenadinai tapo paskutine iš Priešvėjinių Antilų valstybių, gavusių nepriklausomybę.
XX a. šalį niokojo gamtos kataklizmai. 1902 m. įsiveržė Sufriero ugnikalnis, nužudęs 2000 žmonių. Daug derlingų žemių buvo nuniokota, smuko ekonomika. 1979 m. balandį ugnikalnis vėl išsiveržė. Nors niekas nežuvo, daug žmonių evakuota, vėl nuniokotos dirbamos žemės.
Salos dažnai nukenčia nuo uraganų. 1898 m. rugsėjo 11 d. uraganas per 6 val. beveik visai sugriovė Barualjė. 1980 ir 1987 m. stiprūs vėjai griovė bananų ir kokosų plantacijas. 1998 ir 1999 m. uraganai buvo labai aktyvūs. 1999 m. uraganas Lenis nuniokojo salos vakarinį krantą.
Vilkeliškės
Vilkeliškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Buivydiškių. Stūkso Vilkeliškių piliakalnis. Šiaurinė kaimo dalis prijungta prie Vilniaus.
Gavelis
Gavelis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Gavelienė (ištekėjusi moteris) ir Gavelytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Anzelmas Armonas
Anzelmas Armonas (g. 1937 m. spalio 27 d.) – TSRS KGB darbuotojas kontražvalgybininkas, generolas majoras, paskutinis LTSR KGB pirmininkas.
Gimė 1937 m. spalio 27 d. Vailabų kaime Raseinių rajone.
Antsvoris
Antsvoris (neteiktinas terminas – viršsvoris ) – didelis žmogaus, taip pat gyvūnų, svoris lyginant su kūno dydžiu. Medicinoje antsvorio klausimus tiria bariatrija.
Antsvoris kartais dar vadinamas nutukimu, nors nutukimu laikytinas didelis antsvoris ir riebalų susikaupimas organizme. Nutunkama, kai su maistu gaunama daugiau kalorijų, negu jų išeikvojama energijai, ir maisto medžiagų perteklius virsta riebalais.
Antsvorio paskaičiavimas
Antsvoris gali būti apibrėžiamas įvairiai, priklausomai nuo taikomos formulės. Dėl skirtingų metodų, kurie taikomi antsvoriui nustatyti, ne visada galima vienareikšmiškai apibūdinti asmenį kaip turintį antsvorį.
Pagal vieną iš būdų žmogaus antsvorio (nutukimo) laipsnis yra paskaičiuojamas pagal kūno masės indeksą (KMI). Optimalus vyrų KMI yra 20-25, moterų – 18,8-23,8. Kūno masės indeksas paskaičiuojamas taip:
Pvz., jei žmogaus svoris yra 75 kg, ūgis 165 cm, tai jo KMI = 75 : (1,65 x 1,65) = 27,57.
Paprastai laikoma, kad jei indeksas yra mažesnis už 18,5 – žmogaus svoris yra per mažas, 18,5-24,9 – normalus svoris, 25-29,9 – per didelis svoris, daugiau kaip 30 – nutukęs.
Priežastys
Svarbiomis antsvorio priežastimis yra:
Apie paveldėjimo įtaką antsvorio susidarymui rodo atskirai augusių dvynių tyrimai. Tirti dvyniai savo svorio charakteristikomis buvo panašesni į tėvus, nei į įtėvius. Kiti tyrimai rodo, kad genetiniai defektai gali lemti mažesnį hormono leptino, turinčio svarbų vaidmenį alkio jausmui reguliuoti, išskyrimui.
Antsvorio išplitimui didelę įtaką turi ne genetiniai, bet socialiniai pasikeitimai:
Pagal 2007 m. paskelbtą 5 metus trukusį tyrimą, kurio metu stebėti 8000 žmonių, įskaitant 1200 porų tarp 12 ir 28 metų, nustatyta, kad vedę vyrai ir ištekėjusios moterys priaugo žymiai daugiau svorio, nei kartu gyvenusios, tačiau nesusituokusios poros. Mažiausiai svorio priaugo viengungiai. Pasak tyrimo autorės, vedybos sumažina paskatas išlikti lieknam (-ai).
Paplitimas
Antsvoris labiausiai paplitęs industrializuotose šalyse, kuriose tik nedidelė dalis gyventojų dirbą sunkų fizinį darbą, o maisto produktai yra lengvai prieinami. Šiose šalyse antsvoris yra labai paplitęs, tačiau laikomas estetiškai nepatraukliu. Didžiausias gyventojų, turinčių antsvorį, skaičiaus bendrame gyventojų skaičiuje, taip pat tarp vaikų ir jaunimo, didėjimas pastebimas besivystančiose šalyse.
Pasekmės
Pagal mokslinius tyrimus riebalų kaupimasis ant pilvo tiesiogiai susijęs su širdies ir kraujagyslių ligomis. Dėl per didelės kūno masės padidėja krūvis sąnariams, ypač kelių. Antsvoris siejamas su tam tikromis vėžinėmis ligomis (storosios žarnos vėžys, krūties vėžys). Antsvoris gali būti nutukimo pradininku, kuris savo ruožtu sukelia tokias ligas kaip diabetas, hipertenzija, artrozė.
Nutukimas taip pat gali sukelti psichologinių bei socialinių sunkumų. Nutukę žmonės dažnai jaučia nepilnavertiškumą dėl savo išvaizdos.
Antsvorio mažinimas
Siekiant efektyviai sumažinti antsvorį būtina išsiugdyti pastovius ir tinkamus fizinio aktyvumo bei mitybos įpročius. Dietos, badavimas dažniausiai nėra efektyvūs ir duoda trumpalaikį efektą. Po tokio svorio metimo proceso organizmas patiria stresą, o vėliau skuba sugrąžinti tai, kas prarasta, ir dažnai nutinka taip, kad buvę antsvoris ne tik sugrįžta, bet dar ir padvigubėja.
Siekiant sulieknėti fizinis aktyvumas turi būti didinamas palaipsniui – atsižvelgiant į sveikatos būklę, gyvenimo būdą, sportiškumą ir pan. Tinka judrūs pratimai, kai įtraukiama daugiau raumenų grupių: greitas ėjimas, bėgiojimas, plaukimas, važiavimas dviračiu, aerobika.
Fizinis aktyvumas duoda rezultatus tik tada, kai jis yra reguliarus, pakankamo intensyvumo, dažnio, trukmės ir derinamas su tinkama mityba.
Mityba
Lieknėjant reikia valgyti reguliariai, ne rečiau 4 kartų per dieną. Didžioji maisto dalis turi būti suvalgoma pirmoje dienos pusėje: per pusryčius ir per pietus.
Rekomenduojamas paros maisto kaloringumas moterims - 1000–1200 kcal, vyrams – 1200–1500 kcal. Mažesnis kaloringumas pavojingas, nes tuomet bus netenkama ne riebalų, o liesosios kūno dalies (organizmo skysčių ir raumenų). Paros kalorijų kiekį sumažinus iki 1200 kcal ribos per 4-6 mėnesius žmogus, nepakenkdamas savo sveikatai, gali netekti 10 proc. standartinio svorio.
Palengvinti lieknėjimo procesą galima vartojant maisto papildų, kurių vieni slopina apetitą, kiti skatina riebalų sudeginimą, treti slopina riebalų pasisavinimą ir t. t. Tačiau būtina atkreipti dėmesį, kad organizmui riebalai taip pat yra būtini, kaip ir kitos medžiagos (pvz., riebalai palaiko stabilią inkstų būklę). Dietų laikymasis per prievartą sukelia įvairių psichologinių sutrikimų. Be to, svorio metimas per prievartą gali sutrikdyti viso organizmo sistemų veiklą.
Rusnės herbas
Rusnės herbas – Rusnės miestelio ir seniūnijos heraldinis atributas.
Aprašas
Mėlyname skydo lauke sidabrinė valtis su trimis burėmis ir vairu gale. Skydo galvoje ornamentas iš baltų ir raudonų trikampių.
Istorija
Herbą patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentė.
Barclay klanas
Barclay – Škotijos klanas.
Istorija
Klanas kildinamas iš Rodžerio de Berchelai atvykusio iš prancūzijos valdant Viljamui I Užkariautojui Anglijoje ir vėliau atsikėlusiam gyventi į Škotiją. XII a.-XIII a. klano (Barclay Towie) šaka pradėjo valdyti žemes Kinkardinšire ir rytų Škotijoje, kurias XVI a. Deividas Barclay pardavė. Kitoje Barclay klano šakoje (Barclay iš Erio) užaugo daug karininkų, tarnavusių ir kitų šalių karaliams. Vienas iš šios šakos – Michailas Barklajus de Tolis (1761-1818 m.), dalyvavęs rusų Napoleono kare su Rusija. Rusijos caras suteikė generolo feldmaršalo laipsnį, bei dovanojo princo titulą.
Kupriai (Prienai)
Kupriai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Plutiškių. Seniūnaitijos centras.
Teizai
Teizai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Yra Šventežerio vidurinės mokyklos skyrius, biblioteka (nuo 1956 m.). Kaime yra poilsio aikštelė šalia Teizų ežero. Vakaruose yra kalvų ir kalvagūbrių, už kelių kilometrų į rytus telkšo Dusia. Aptiktas Teizų senkapis.
Istorija
XIX a. pabaigoje priklausė Šventežerio parapijai ir valsčiui.
Characidai
Characidai, arba lašišakarpiai (Characiformes) – stipinpelekių žuvų būrys. Sugrupuotos į 18 pripažintų šeimų, aprašyta daugiau nei 2000 skirtingų rūšių, įskaitant gerai žinomas piranijas ir tetras.
Apibūdinimas
Iš pažiūros characidai šiek tiek primena savo giminaičius iš karpžuvių būrio, nors tarp nugaros peleko ir uodegos turi mažą, mėsingą riebalinį peleką. Daugumos būrio žuvų dantys yra burnoje, nes jos dažnai yra mėsėdės. Kūnas beveik visada padengtas aiškiai apibrėžtais žvynais. Burna taip pat paprastai nėra pilnai tampri.
Didžiausi characidai yra Afrikinės tigrinės tetros ir Salminus franciscanus bei Hoplias aimara, kurios būna iki 1,2 m ilgio. Mažiausia rūšis (apie 1,7 cm) yra Bolivijos pigmijų mėlynasis characidas Xenurobrycon polyancistrus. Daugelis žuvų mažesnės negu 3 cm.
Belgijos futbolo varžybos 1968–1969 m.
Belgijos futbolo varžybos 1968–1969 m.
1968–1969 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Mykolas Kazimieras Oginskis
Mykolas Kazimieras Oginskis ( 1728 m. Varšuvoje – 1800 m. gegužės 31 d. Varšuvoje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) ir Abiejų Tautų Respublikos karinių ir politinių veikėjų, meno mecenatas. Savamokslis dailininkas, muzikas, kompozitorius, knygų leidėjas.
Literatūrinius darbus dažnai pasirašinėjo pseudonimu Słonimski.
Giminė ir dvarai
Kunigaikštis, kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Oginskių giminės, tėvas Juzefas Tadas Oginskis (1700–1736 m.), motina Ana Karibut-Višniovecka (1695–1732 m.) iš Lietuvos Višnioveckių giminės.
Žmona (vedė 1761 m.) kunigaikštytė Aleksandra Čartoriska (1730–1798 m.) iš Lietuvos Čartoriskių giminės, jos tėvas Mykolas Frederikas Čartoriskis (1696–1775 m.), motina Eleonora Monika Valdeštein (1707–1795 m.). Žmonos pirmasis vyras (ištekėjo 1748 m. lapkričio 21 d.) buvo Mykolas Antanas Sapiega (1711 m. kovo 10 d. Karaliaučiuje -1760 m. spalio 11 d. Slonime). Palikuonių neturėjo.
M. K. Oginskis valdė Slanimą, pasistatydino jame puošnią rezidenciją, kurioje turėjo orkestrą ir buvo įkūręs operos teatrą (veikė 1764–1784 m., jame buvo italų operos ir vietos baudžiauninkų baleto trupės).
Jis taip valdė ir Švėkšnos dvarą. 1766 m. Vilniuje nusipirko Sluškų rūmus.
Valstybės tarnyba
1748 m. Lietuvos lauko raštininkas (notaras), 1749 m. karališkojo dvaro pulkininkas, 1764–1768 m. Vilniaus vaivada. 1764 m. buvo pretendentas į Lietuvos ir Lenkijos karūną, bet pralaimėjo Stanislovui Poniatovskiui.
1770, 1780 ir 1790 m. senatorius. 1793–1795 m. paskutinis LDK iždininkas.
Veikla
thumb|250px|[[Švėkšnos dvaras]] 1753–1761 m. ir 1782–1787 m. diplomatiniais ir tarnybiniais reikalais ne kartą lankėsi Vakarų Europoje, matė iš arti joje prasidedančią pramoninę revoliuciją ir pats stengėsi, kad Lietuva neatsiliktų. Steigė pramonės įmones ir manufaktūras Lietuvoje ir Baltarusijoje. Nutiesė kelią Pinskas – Volynė. 1777 m. įsteigė spaustuvę (veikė iki 1782 m.).
1765–1784 m. jo rūpesčiu buvo pastatytas 54 km ilgio Nemuno-Pripetės kanalas, kuriuo buvo sujungti Nemuno intakas Ščiara, Pripetės intakas Jaselda ir Dniepras. Kanalas atvėrė vandens kelią iš Baltijos jūros į Juodąją jūrą ir į Konstantinopolį. Kunigaikštis kanalo statybai paaukojo 12 milijonų auksinių. Kanalas buvo pavadintas M. K. Oginskio vardu.
Daugelį metų globojo savo trečiosios eilės pusbrolio Andriaus sūnų Mykolą Kleopą Oginskį (1765–1833 m.). Palaidotas Varšuvos Povonzkų kapinėse.
Už nuopelnus 1755 m. buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.