cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valakampiai
Istorija
1905 m. Mickūnų valsčiaus Valakupių užusienyje gyveno 36 žmonės. Tuo metu dabartinės Vaidilutės gatvės vietoje buvo atskira Tartako („lentpjūvės“) gyvenvietė (8 gyv.). 1931 m. Valakampių kaime gyveno 155 žmonės.
Po 1950 m. šiose vietose įrengti Valakampių I-asis ir II-asis paplūdimiai. Prie II-ojo paplūdimio 2020 m. atidarytas nudistų paplūdimys.
thumb|left|200px|Valakampių (pirmasis) paplūdimys nuo dešinio kranto thumb|180px|left|Valakampių paplūdimys žvelgiant nuo kairio kranto thumb|left|250px|Valakampiai ir Tartakas XX a. pr. žemėlapyje
Gapšys
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ūkininko patarėjas
thumb|„Ūkininko patarėjas“ 1997 m. Ūkininko patarėjas – Žemės ūkio ministerijos leidžiamas ūkininkams mėnesinis laikraštis, tautininkų orientacijos ūkininkų laikraštis, leistas 1925–1944 m. ir iliustruotas laikraštis ūkininkams, leidžiamas nuo 1989 m. Kaune.
1925-1944 m.
Leido Žemės ūkio ministerija, nuo 1927 m. – Žemės ūkio rūmai, 1944 m. – Žemės ūkio valdyba. Ėjo kartą per mėnesį, nuo 1929 m. – kas savaitę, 1925–1931 m. – kaip žurnalas. 1940 m. buvo sovietinės valdžios uždarytas, 1941 m. atkurtas. Spausdino Raidės spaustuvė, Spindulio spaustuvė, Vilties spaustuvė Kaune. Leido priedus „Audimas“, „Darbai sodyboje“, „Jaunasis ūkininkas“, „Namų pramonė“, „Sodas ir daržas“, „Šeimininkė“. Išėjo 621 numeris.
Bendradarbiavo Konradas Aleksa, Pranas Alšėnas, Petras Babickas, S. Butkevičius, K. Grybauskas, D. Gudavičius, P. Janulaitis, Kazimieras Ječius, P. Karvelis, Jonas Kriščiūnas, Jonas Martinaitis, Simas Miglinas, Juozas Mockaitis, A. Musteikis, Augustinas Povilaitis, Pranas Rimkus, J. Survila, P. Valas, Petras Vasinauskas, Mykolas Žilinskas ir kt.
Nuo 1989 m.
Naujam gyvenimui „Ūkininko patarėjas“ atgimė kartu su visa Lietuva. Pirmuosius savo žingsnius naujai atsikūręs „Ūkininko patarėjas“ žengė dar 1989 m. prieš pat Kalėdas.Atkūrimo iniciatyvos pradininku tapo Vytenis Neverdauskas.
1989 m. Kaune atkurtas 1925–1944 m. ėjęs to paties pavadinimo leidinys. 1990–1991 m. vadinosi „Lietuvos ūkininko patarėjas“. Steigėja ir leidėja – UAB „Ūkininko patarėjas“. 1989–1990 m. ėjo kas dvi savaites, 1991 m. – kas savaitę, o nuo 1992 m. – 2 kartus per savaitę. Tiražas 1989 m. – 20 000 egz., 1997 m. – 25 100 egz.
Nuo 1991 m. buvo leidžiami priedai „Jaunasis ūkininkas“, o nuo 1994 m. ėjo kaip "ŪP" priedas.
1990 m. buvo atnaujinta „Šeimininkė“, ji ėjo kaip mėnesinis "Ūkininko patarėjo" priedas. Nuo 1992 m. „Šeimininkė“ išeina kas antrą savaitę ir jau yra pripažįstamas kaip atskiras UAB „Ūkininko patarėjas“ leidinys. 1993 m. šis leidinys pradėtas leisti kas savaitę. Nuo 1996 m. „Šeimininkė“ – spalvotas didelio formato laikraštis, o nuo 2011 m. tampa penktadieniais išeinančiu spalvotu savaitiniu žurnalu, skirtu šeimai, moterims ir kiekvienam, norinčiam tapti savo paties gyvenimo šeimininku.
1997 m. gegužės 7 d. buvo pradėtas leisti dvisavaitis laikraštis „Rasos“. Sodininkams, daržininkams ir gėlininkams skirtas leidinys netruko suburti didžiulę skaitytojų auditoriją, kuri „Rasose“ rasdavo atsakymus į visus savo klausimus. 2008 m. lapkričio 19 d. sėkmingai ėjęs laikraštis virto dvisavaičiu 52 puslapių žurnalu.
Nuo 1991 m. – leidžiamas žurnalas „Meisteris“. 1997 m. „Meisteris“ tampa žurnalu apie būstą, statybą, remontą, aplinkos tvarkymą ir vyriškus pomėgius. 2008 m. leidinio akiratis buvo praplėstas temomis ne tik vyrams, bet ir moterims. Tad ir pavadinimas galiausiai buvo pakeistas į „Meisteris ir Margarita“. Paskutinį savo numerį šis žurnalas išleido 2010 m. gruodį.
2004 m. redakcija pradėjo leisti savaitraštį kaimui, pavadinimu „Valstietis“. Ši idėja buvo puikiai išplėtota, leidinys surado savo nuolatinius skaitytojus, tad nuo 2009 m. jis tapo „Kaimo laikraščiu“.
Nuo 1993 m. – „Azartas“, kurie vėliau tapo atskirais leidiniais. 1993 m. pradėta leisti vidiniai priedai bitininkams „Bitutė ratuota“ (redaktorius V. Salinka), moterims „Moterų ūkis“ (redaktorė A. Pilvelienė), 1995 m. – „Mūsų sodyba“ (redaktorius R. Klusas). Nuo 1991 m. laikraščio redakcija leidžia ir knygas įvairiais žemės ūkio klausimais.
1997-2010 metais buvo leidžiamas laikraštis „Kraitė“ – tai buvo laikraštis apie įdomią buitį ir rankdarbius; 1997-1998 metais leistas laikraštis brandaus amžiaus moterims „Saulėgrąža“, 1997-1998 metais – laikraštis, skirtas merginoms „Vėjavaikė“, kuris 1998-1999 metais buvo pervadintas į „Dražė“. Su leidinio pavadinimu keitėsi ir jo tematika – šis buvo skirtas visam jaunimui.
Nuo 2014 m. kovo 3 d. „Ūkininko patarėjo“ skaitytojams pateikiama internetinė svetainė https://ukininkopatarejas.lt/
Rašo apie kaimo žmonių gyvenimą ir darbą, spausdina patarimus ūkininkavimo klausimais.
Redakcijoje dirbo ar dirba Albinas Anužis, Dalia Juškienė, A. Kretavičiūtė, Gintautas Kniukšta, A. Naujokaitis, P. Šarpnickis, B. Vilkaitytė, V. Babarskas, V. Karsokas, R. Klusas, R. Lukaševičienė, A. Okmanienė, A. Pilvelienė, V. Rudžianskas, V. Salinka, L. Smolskienė, J. Sučylaitė, S. Zienius.
Frydrichas Gedkantas
thumb|250px|left|[[1648 m. Frydricho Gedkanto sudarytas Vilniaus miesto gynybinės sienos planas]]
Biografija
Kilęs iš lietuvininkų. Nuo 1621 m. studijavo Karaliaučiaus universitete. 1634 m. Karaliaučiuje pirmasis užrašė lietuvių liaudies melodiją. Iš Abiejų Tautų Respublikos valdovo Vladislovo IV gavęs karo inžinieriaus titulą sudarė Šiaurės Lenkijos ir Prūsijos karinių įtvirtinimų planų ir žemėlapių. Sudarė ir švedų per 1600-1629 m. Abiejų Tautų Respublikos-Švedijos karą valdomos Piliavos tvirtovės fortifikacijų planą. Paliko gana tikslų 15 didelių Abiejų Tautų Respublikos tvirtovių bei įtvirtinimų rankraštinį atlasą „Praktiškoji topografija, surašyta ir ištirta inžinieriaus Fr. Gedkanto“ (, 1638 m.). Per 1655-1660 m. Šiaurės karą švedų 1655 m. buvo išvežtas į Stokholmą.
Gresiant Rusijos įsiveržimui į Lietuvą jis organizavo Vilniaus gynybinių objektų rekonstrukciją. 1648 sudarė miesto gynybinės sienos ir priemiesčių, tarp jų – Lukiškių ir gretimų laukų planą, Kauno, Tauragės ir Virbalio miestų planus. Padarė keletą artilerijos technikos išradimų. Nuo 1660 m. gyveno Lvove. Pasižymėjo per 1651 m. Berestečko ir 1658 m. Torunės mūšius su švedais.
Cadillac CTS
Cadillac CTS (Catera Touring Sedan) yra verslo klasės automobilis, kurį gamina General Motors koncerno dukterinė markė Cadillac. Pirmą kartą pristatytas 2002 metai kaip 4-durų sportiškas sedanas, užėmęs tuomet jau nebegaminamo Cadillac Catera modelio poziciją. Tai buvo pirmasis serijinės gamybos automobilis pristatęs naują Cadillac dizaino kryptį - "Menas ir mokslas" (angl. Art and Science). Šia dizaino kryptimi buvo bandoma persiorientuoti į jaunesnę pirkėjų demografiją, senuosius modelius keičiant sportiškesniais, griežtesnio dizaino automobiliais. CTS buvo gaminami iki 2019 metų, kuomet šį modelį pakeitė Cadillac CT5.
Cadillac CTS šešis kartus pateko į žurnalo Car and Driver kasmetinį 10 geriausių automobilių sąrašą bei du kart tapo žurnalo Motor Trend metų automobiliu.
Pirmoji karta (2003–2007)
Pristatytas 2002 metais, kaip 2003 metų modelis, CTS naudojo naują GM Sigma platformą. Tai buvo pirmasis galiniais ratais varomas lengvasis Cadillac automobilis nuo 1996 metų, bei pirmasis su mechanine pavarų dėže nuo Cadillac Cimarron debiuto 1988 metais. CTS pakeitė iki tol jo vietą užėmusį Cadillac Catera modelį, kuris viso labo buvo tik JAV rinkai pritaikyta Europietiško Opel Omega automobilio versija. Pirmosios kartos CTS buvo gaminamas Lansinge, Mičigano valstijoje. 2006 metais gamyba buvo pradėta ir Kinijoje, tačiau neilgam.
Pirmieji CTS buvo komplektuojami su 3,2 l. LA3 V6 varikliu, turinčiu 220 AG (164 kW), 2004 metais pasirodė naujas 255 AG (190 kW) bei 342 N·m sukimo momentą turintys 3,6 l. DOHC V6 variklis. 2005 metais 3,2 l. variklį pakeitė naujas 2,6 l. DOHC V6 variklis. Europos rinkoje 2,8 l. V6 pakeitė ankstesnįjį 2,6 l. V6 variklį, kuris buvo naudojamas kitose koncerno gaminamuose automobiliuose.
2004 metais buvo pristatyta sportinė CTS versija pavadinimu - CTS-V, skirta konkuruoti su tokiais automobiliais kaip BMW M3/M5, Audi S4/S6 bei Mercedes-Benz AMG serijos C bei E klasės modeliais. 2004-2005 metais šie automobiliai buvo komplektuojami su 5,7 l. LS6 V8 varikliu turinčiu 400 AG bei 6-pavarų mechanine dėže, 14 colių stabdžių diskais, Brembo firmos stabdžiais, patobulinta važiuokle ir keliais išoriniais pakeitimais. 2006 metais LS6 variklis buvo pakeistas į 6,0 l. LS2 V8 variklį, išlaikiusį tuos pačius 400 AG, tačiau galintį pasiekti tą patį sukimo momentą, 400 apsisukimų per minutę anksčiau.
Antroji karta (2008-2014)
2006 metų Balandžio 2 diena, per TV laidą 60 Minutes, dalis prototipo buvo atidengta publikai. Prototipe buvo galima įžvelgti dizaino elementų, pasiskolintų nuo Cadillac Sixteen koncepcinio automobilio, debiutavusio 2003 metais. Oficialiai automobilis buvo pristatytas 2007 metų Šiaurės Amerikos tarptautinėje automobilių parodoje kaip 2008 metų modelis. Naujasis CTS prekyboje pasirodė 2008 metų rugpjūčio pabaigoje.
BAR
Santrumpa BAR gali reikšti:
Cadillac CTS
Antroji karta (2008-2014)
250px|left|thumb|2008 m. modelio salonas Naujasis modelis tapo ilgesniu bei platesniu už savo pirmtaką. Antrosios kartos sedano ilgis siekia 4867 mm, plotis 1841 mm, aukštis 1473 mm. Ratų bazės ilgis nepasikeitė ir išliko 2880 mm. Automobilis buvo pilnai atnaujintas tiek iš išorės, tiek iš vidaus. Taip pat padaugėjo įrangos skirtos užtikrinti vairuotojo ir keleivių saugumui bei patogumui.
2012 metais CTS buvo atnaujintas, šiek tiek pakeistas priekinių grotelių dizainas, Cadillac logotipas bei padidinta 3,6 l. V6 variklio galia iki 318 AG. Taip pat pasirodė naujos įrangos.
Trečioji karta (2014-2019)
200px|left|thumb 200px|left|thumb 200px|left|thumb
2013 metų kovo 26 diena buvo pristatytas tračiosios kartos modelis, kurio gamyba prasidėjo tų pačių metų rugsėjį, pirmieji modeliai salonus pasiekė spalį. Trečios kartos modelis gaminamas ant naujos, prailgintos Alpha platformos, kurios dėka automobilis tapo lengvesniu. 2014 metų CTS parduodomas su 2,0 l. 4-cilindrų turbo bei 3,6 l. V6 benzininiais varikliais. Vsport modelis komplektuojamas su nauju 3.6 l. V6 varikliu, turinčiu 2 turbinas, 420 AG (313 kW) bei 583 N·m sukimo momentą.
Trečiosios kartos CTS susilaukė daugiausia gerų atsiliepimų spaudoje.
Selaginelainiai
Selaginelainiai (Selaginellopsida) – augalų (Plantae) karalystės, pataisūnų (Lycopodophyta) skyriaus klasė. Priklauso sporinių induočių grupei.
García
García − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Amoghasidhis
thumb|200px|Amoghasidhis tibetietiškoje tankoje
Amoghasidhis  – vienas iš budų budizmo mitologijoje. Hinajanos ir mahajanos tekstuose Amoghasidhis neminimas, o vadžrajanoje tai vienas iš penkių dhjani budų, karmos sėklos valdovas. Mandaloje vaizduojamas esąs šiaurėje, žalias, ranka pakelta iki krūtinės ir rodo abhaja mudrą (reiškia „nebijok“). Jo pradžnia (moteriškas atitikmuo) – Tara, iš jos emanuojasi bodhisatva Višvapanis. Žemiškąja Amoghasidhio apraiška laikomas būsimųjų laikų buda Maitrėja.
Pavadinimas Amoghasiddhi sanskiritu reiškia „nenykli stebuklinga galia“.
Šaučikių II senosios kapinės
Šaučikių (Nerėpų) kaimo antrosios senosios kapinės, vadinamos Senkapiais, Markapiais (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, Šaučikių kaime (Imbarės seniūnija), 0,73 km į rytus nuo kelio Salantai-Skuodas, kairiajame Erlos upelio krante, Šaučikynės miško pietiniame pakraštyje.
Vieta
left|220px|kapines juosiančio griovio ir pylimo vakarinė dalis iš šiaurės pusės Įrengtos aukštumoje, lygioje vietoje, miške. Keturkampio plano, 19 x 19 m dydžio, orientuotos pagal pasaulio dalis, apjuostos iki 70 cm gylio ir pločio griovio, kurį kasant žemės piltos išorinėje pusėje. Ties kapinių pietinės kraštinės viduriu paliktas apie 2 m pločio tarpas įėjimui. Laidojimo žymių nesimato, mažosios architektūros paminklų ir anotacinio ženklo nėra. Apaugusios spygliuočių mišku. Pietvakarinėje dalyje iškasta duobė.
Teritorijos plotas – 0,04 ha, perimetras – 76 m.
Istorija
Įrengtos XVIII a., vadinamos Senkapiais, Markapiais. Jose iki XIX a. laidoti Nerėpų užusienio (už gatvinio kaimo bendro naudojimo žemėje įsikūrusių vienkieminių sodybų) ir Šaučikių kaimo gyventojai. Yra duomenų, kad 1919-1920 m. čia palaidoti nuo šiltinės mirę apylinkės gyventojai, o kapinės tuo metu apkastos grioviu. Jose stovėjo medinis kryžius, kuris sunyko ir nuvirto XX a. 8 dešimtmetyje.
Kapinės kaip kultūros paveldo objektas išaiškintos 2003 m. rudenį Vilniaus universiteto ir Kretingos muziejaus senovės žemdirbystės vietų archeologinių žvalgymų ekspedicijos (vadovas Algimantas Merkevičius) metu. 2004 m. kapines žvalgė Julius Kanarskas, kartografavo Renaldas Augustinavičius (Kultūros paveldo centras).
Romas Venclovas
Romas Venclovas (1960 m. rugsėjo 21 d. Kretingalėje, Klaipėdos rajonas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1976 m. baigė Kretingalės aštuonmetę mokyklą. 1980 m. baigė Plungės statybos technikumą, 1992 m. – Vilniaus inžinerinį statybos institutą, pramoninės ir civilinės statybos inžinierius.
1980 m. Klaipėdos Gelžbetonio konstrukcijų gamyklos Nr. 1 Mažeikių cecho krovėjas. 1980–1984 m. Šiaulių civilinių įrenginių ruožo Mažeikių aikštelės darbų vykdytojas. 1984–1985 m. Mažeikių Elektrotechnikos gamyklos Techninio skyriaus inžinierius. 1985–1988 m. Mažeikių naftos bazės vyr. inžinierius. 1988–1989 m. Mažeikių rajono ryšių mazgo statybos inžinierius. 1989–1990 m. kooperatyvo „Ryšininkas“ pirmininkas. 1990–1995 m. UAB TVS direktorius. 1995–2004 m. ir nuo 2008 m. UAB „Roventa“ generalinis direktorius. Vadovauja regioninei kabelinei televizijai.
2003 m. Darbo partijos Mažeikių skyriaus pirmininkas. 2004–2008 m. Seimo narys, 2004 m. Darbo partijos frakcijos, nuo 2006 m. gegužės 2 d. Pilietinės demokratijos frakcijos narys. Nuo 2011 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys.
Labaišiškiai
Labaišiškiai – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Joniškio.
Istorija
1852 m. Joniškio bažnyčios knygoje užrašytas Labaišiškių dvaras, minima karčema.
Plocično Tartakas
Plocično Tartakas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Suvalkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo 1661 m. Konstancja Betlerowa (Konstancija Betlerova) našlė užsienio samdinių kariuomenės vado Wodyńskich Betlerowa (Vodinsko Betlerovo) tapo kaimo apylinkių savininkė. Nuo tada pradėjo plėtoti dervos gavybą. 1668 m. po Konstancijos Betlerovos mirties kaimas atiteko Kamendulų vienuoliams. XIX a. pirmoje pusėje dar buvo išgaunama derva, kasamos akmens anglys, tačiau palaipsniui ši gavyba sunyko. Per Pirmąjį pasaulinį karą Vokiečiai kaime pastatė didelę lentpjūvę, kad galėtų kirsti aplinkinių miškų medieną. Medienai transportuoti nuo lentpjūvės pro miškus iki Zelvos buvo nutiestas siaurasis geležinkelis, šiuo metu tai yra tiesiog turistinė pramoga. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Stara Dembinos miškų draustinis
Stara Dembinos miškų draustinis - draustinis, esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Sokulkos apskrityje, Šudzialovo valsčiuje. Draustinio plotas 33,68 ha. Draustinis įkurtas 1988 metais Knišino girioje. Draustinyje auga bekočiai ąžuolai.
Gargasas
Gargasas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šiaulių sanatorinė mokykla
Šiaulių sanatorinė mokykla – valstybinė sanatorinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šiauliuose, K. Kalinausko g. 17, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo specialiojo ugdymo programas lietuvių kalba judesio ir padėties sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190983964. Šiaulių m. savivaldybė (nuo 2010 m.).
Mokykla
Šiaulių sanatorinė mokykla įkurta 1970 m. ir yra vienintelė mokykla respublikoje, kurioje gydomi ir mokomi vaikai, sergantys skolioze (stuburo iškrypimu), stuburo osteochondropatija, krūtinės ląstos deformacijomis, neurologiniais ir kt. susirgimais. Į mokyklą gydytis ir mokytis priimami 6-17 metų (1-10 klasės) vaikai iš visos respublikos, turintys gydytojų ortopedų, gydytojų neurologų siuntimą. Gydoma konservatyviu kompleksiniu būdu: gydomoji kūno kultūra, plaukimas, masažas, fizioterapija. Didelis dėmesys gydymo metodikoje skiriamas grūdinimui, aeracijai. Mokykla taip pat turi internato savybių - mokykla turi savo bendrabutį, kuriame mokiniai miega per naktį ir ilsisi dieną, o pamokų ruoša taip pat vyksta mokykloje. Į mokinių dienos grafiką yra įtrauktas ir dienos poilsis (pietų miegas).
Mokiniai
Šiuo metu mokykloje mokosi apie 100-120 mokinių iš įvairių Lietuvos miestų ir miestelių, taip pat su įvairiomis ligomis ir įvairiu išsilavinimu.
Gargasas
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ukmergės garsas
Ukmergės garsas – visuomenės ir politikos dvisavaitis laikraštis, ėjęs 1924 m. sausio 15 d. – 1925 m. sausio mėn. Ukmergėje.
Istorija
Leido „Kultūros“ bendrovė. Skirtas Ukmergės apskrities gyventojams. Spausdino A. Slonimskio spaustuvė „Regina“ Ukmergėje.
Rašė kultūros, švietimo, žemės ūkio, ekonomikos, socialiniais ir kitais klausimais.
Redagavo Jonas Žukas.
Beržytė
Beržyte vadinami kaimai:
Kvantinė mechanika
Kvantinė mechanika (kartais vadinama kvantine fizika) – fizikos teorija, atsiradusi XX a. pradžioje. Ši teorija aprašo mikrodaleles (atomus, elektronus, protonus, neutrinus ir kt) ir jų sąveikas. Šios dalelės iš esmės skiriasi nuo klasikinės mechanikos aprašomų materialiųjų taškų. Todėl klasikinė fizika negalėjo paaiškinti tokių reiškinių kaip šiluminis spinduliavimas, fotoefektas, atomų spektro linijų pasiskirstymas ir kt.
Prie kvantinės mechanikos teorijos sukūrimo daugiausia prisidėjo tokie mokslininkai kaip Erwin Schrödinger, Werner Heisenberg, Albertas Einšteinas, Polis Dirakas, Nilsas Boras ir John von Neumann. Teorijos atsiradimą galime sieti su mokslininkais dirbusiais Centrinėje Europoje, Vokietijoje ir Austrijoje, taip pat Anglijoje.
Esminiai kvantinės mechanikos principai:
Istorija
Šiuolaikinė kvantinės mechanikos teorija buvo sukurta trečiajame XX amžiaus dešimtmetyje. Pagrindą teorijai suteikė ankstesni eksperimentai, kurių nebuvo galima paaiškinti klasikiniais dėsniais, bei pavienės teorijos, aiškinančios tuos eksperimentus.
Fotoefektas
Klasikinė fizika taip pat negalėjo paaiškinti, kodėl stebint šviesos fotoefektą elektronų greitis nepriklauso nuo šviesos intensyvumo, tačiau priklauso nuo jos dažnio. Šį reiškinį 1905 metais pavyko paaiškinti A. Einšteinui, kuris rėmėsi prielaida, kad šviesos energija yra proporcinga šviesos dažniui bei tuo, kad šviesa yra ne tik spinduliuojama, tačiau ir sugeriama kvantais.
de Broilio hipotezė
De Broilio idėja po trejų metų buvo patvirtinta eksperimentiškai, kai buvo aptikta elektronų difrakcija.
Trajektorijos nebuvimas
Kvantiniai objektai neturi trajektorijos, priešingai nei klasikiniai objektai. Taip yra todėl, kad kvantinio objekto koordinačių matavimas daro įtaką pačiam objektui ir pakeičia jo būseną (šiuo konkrečiu atveju pakeičia objekto impulsą), todėl išmatuoti koordinačių taškai nesudaro glotnios kreivės.
Kvantinė superpozicija
Kvantinė superpozicija yra kvantinės sistemos buvimas keliose skirtingose būsenose vienu metu. Matematiniame kvantinės mechanikos formalizme Šriodingerio lygtis yra tiesinė, todėl lygties sprendinių – būsenos vektorių – tiesinė kombinacija irgi yra lygties sprendinys.
Kvantinis susietumas
Kvantinis susietumas yra atskirų kvantinės sistemos dalių koreliacija nepriklausomai nuo atstumo tarp tų dalių.
Kvantinė mechanika ir magnetizmas
Kvantinė mechanika yra vienintelis fizikos skyrius, galintis tinkamai paaiškinti magnetizmo reiškinį. Magnetizmo priežastys slypi atominiame medžiagų sandaros lygmenyje.
Klasikinės fizikos požiūriu, medžiagų elektronai skrieja apie branduolius uždaromis orbitomis, nutolusiomis nuo branduolio tam tikru atstumu. Kadangi elektronai turi elektros krūvį, tai judėdami ratu jie sukuria elektros srovę, o pastaroji kuria magnetinį lauką. Iš to išplaukia, kad atomo magnetinis momentas tiesiogiai priklauso nuo jo orbitinio judesio kiekio momento.
XX a. pradžioje buvo žinoma, kad vandenilio atomo žemiausio energetinio lygmens orbitinis judėjimo kiekio momentas yra lygus nuliui. Kita vertus, spektruose buvo aiškiai matyti dvi linijos, t. y., pilnas atomo magnetinis momentas buvo nelygus nuliui. Iš pradžių buvo manoma, kad šis magnetinis momentas atsiranda dėl elektrono sukimosi aplink savo ašį, tačiau ši idėja buvo greitai sukritikuota. Mat remiantis šia idėja bei norint paaiškinti eksperimento rezultatus, linijinis elektrono paviršiaus judėjimo greitis turėtų viršyti šviesos greitį, o tai prieštarautų specialiajai reliatyvumo teorijai. Vėliau buvo pasiūlyta teorija, kad elektronai turi savąjį judėjimo kiekio momentą, kuris yra nesusijęs su mechaniniu judėjimu ir yra vidinė dalelės savybė. Šis dydis dar vadinamas sukiniu. Pilnas atomo judesio kiekio momentas yra jo orbitinio judesio kiekio momento ir visų elektronų sukinių vektorinė suma. Atomų judesio kiekio momentas taip pat yra kvantuotas.
Beta klostės
thumb|right|350px|β klosčių struktūra
β klostės – antrinė baltymų struktūra, susidaranti dėl vandenilinių ryšių tarp aminorūgčių.
β klostės susiformuoja kai skirtingi peptidinės grandinėlės fragmentai išilgai vieni kitiems sudaro vandenilinius ryšius. Šie ryšiai susiformuoja dėl dalinių krūvių prie deguonies ir vandenilio atomų. Dėl vandenilinių ryšių gali susidaryti ir kita baltymų antrinė struktūra - α spiralės, tačiau skiriasi abiejų struktūrų kampai tarp α anglies atomo ir peptidinio ryšio azoto bei anglies ir kito α anglies atomo.
thumb|left|250px|β klosčių molekulinė struktūra. Punktyrinėmis linijomis pažymėti vandeniliniai ryšiai
Habilitacija
Habilitacija (, kilm. habilitatis 'tinkamumas')  – po daktaro laipsnio suteikimo einanti akademinė procedūra; habilituoto daktaro mokslinis laipsnis.
Beta klostės
Taip pat skaitykite
α spiralė
Habilitacija
Istorija
Akademinėje srityje žinoma nuo 1684 m. Tik 1819 metais Prūsija parengė pirmąją habilitacijos tvarką (nuostatus). Rengėjas – Wilhelm von Humboldt, Prūsijos vidaus reikalų ministerijos Kultūros ir mokymo sekcijos vedėjas (1809–1810).
Kitos šalys
Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje – akademinės srites egzaminas, po kurio suteikiama teisė dėstyti (facultas docendi) mokslo dalyką. Tokia teisė gali būti sąlyga papildomai suteikiant leidimą arba įgaliojimus dėstyti, kurie nuo pirmosios teisės skiriasi tuo, jog susiję su reguliariai vykstančiais užsiėmimais (paskaitomis).
Habilitacijos arba analogiški laipsniai taip pat egzistuoja Prancūzijoje (habilitation à diriger les recherches), Italijoje (Abilitazione scientifica nazionale), San Marine, Jungtinėje Karalystėje (D.D., LL.D., Litt. D., Mus. D., Sc. D.), Airijoje (higher doctorate), Lichtenšteine, Suomijoje, Estijoje, Lenkijoje, Ispanijoje (acreditación de la ANECA), Portugalijoje (Agregação), Vengrijoje, Bulgarijoje, Čekijoje, Rumunijoje (abilitare), Moldovoje, Rusijoje (Doktor nauk), Ukrainoje, Slovakijoje, Švedijoje, Danijoje (dr. med./scient./phil.), Slovėnijoje, Graikijoje (υφηγεσία, υφηγητής), Armėnijoje, Azerbaidžane, Norvegijoje (førsteamanuensis), daugelyje buvusių Prancūzijos, Jungtinės Karalystės ir Ispanijos kolonijų: Indija, Pakistanas, Alžyras, Egiptas, Dominika, Meksika ir t. t.
Kai kuriose valstybėse habilitacijos laipsniai egzistuoja tik tam tikrose srityse (Belgijoje – teologijos srityje), tik tam tikruose regionuose (Brazilijos Sao Paolo valstijoje).
Lietuva
Anksčiau buvo suteikiamas habilituoto daktaro mokslo laipsnis. Vėliau tapo specifine moksline procedūra. Habilitacija Lietuvoje iki 2009 m. rugpjūčio 28 d. buvo pripažinimas, kad mokslininkas, įgijęs daktaro mokslo laipsnį, atliko mokslo ir studijų krypčiai reikšmingų darbų, sugeba metodiškai nepriekaištingai viešai išdėstyti savo darbų rezultatus ir tos mokslo šakos problemas, turi motyvuotą tolesnių mokslinių tyrimų programą ir yra pasirengęs eiti profesoriaus ar vyriausiojo mokslo darbuotojo pareigas. Habilitacijos procedūra ir habilituoto daktaro laipsnis Lietuvoje panaikinti priėmus naują mokslo ir studijų įstatymą bei po akademinės bendruomenės diskusijos apie habilitacijos žalingumą Lietuvos mokslo pažangai.
Reformizmas
Reformizmas (: – pakeisti formą) arba revizionizmas ( – peržiūrėjimas)(viena iš reformizmo krypčių) – tai XIX a. pabaigoje Anglijoje kilusi darbininkų judėjimo teorija ir srovė, atmetanti revoliucinį visuomeninių santykių pakeitimo būdą ir siekianti juos keisti iš lėto, nuolatinėmis laipsniškomis, iš anksto suplanuotomis reformomis. Tai demokratinio socializmo teorijos pagrindinis komponentas, priešingas revoliuciniam socializmui.
Reformizmą savo darbuose pagrindė Eduardas Bernšteinas („Evoliucinis socializmas“) ir Karlas Kautskis, išplėtojo Fabijaus draugijos nariai savo filosofiniuose darbuose. Bolševikai reformistams terminą revizionizmas taikė dėl to, kad šia teorija peržiūrimas marksizmas.
Reformizmą savo ideologijos pagrindu yra priėmusios visos kairiojo centro socialdemokratinės partijos, tokios, kaip Didžiosios Britanijos Leiboristų partija, Vokietijos socialdemokratų partija, Švedijos socialdemokratų darbininkų partija, Lietuvos socialdemokratų partija ir kitos. Kairiojo sparno socialistai reformizmo teoriją taiko su išlygomis.
Kai kuriuos reformizmo elementus patikslino Entonis Kroslandas savo 1956 m. išleistame darbe „Socializmo ateitis“ (The Future of Socialism). Pavyzdžiui, visuomenė gali taikyti privačios nuosavybės paėmimą visuomenės poreikiams arba nacionalizuoti jį, jeigu tai leis užtikrinti visuotinį užimtumą.
Šiaulių Ringuvos mokykla
Šiaulių „Ringuvos“ mokykla – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šiauliuose, Žaliūkių g. 76, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba intelekto sutrikimų, judesio ir padėties sutrikimų bei kalbos ir kitų komunikacijos sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190983779. Steigėjas Šiaulių apskrities viršininko administracija.
Istorija
Mokyklos pradžia – 1956 m. įkurta viena pagalbinė klasė prie Šiaulių 4-osios vidurinės mokyklos. 1962 m. pradėta ruošti naujos mokyklos statybos dokumentacija, išskirtas žemės sklypas toli už miesto, Žaliūkių gatvėje. 240 vietų mokyklos statyba pradėta 1963 m. pavasarį, baigta 1964 m. spalio 20 d. Buvo sukomplektuota 14 klasių, mokėsi 241 mokinys, dirbo 49 pedagogai, moksleiviams suteiktos galimybės įgyti įvairių specialybių.
1973 m. birželio mėn. mokykla reorganizuota į dvi mokyklas, nes mokinių skaičius išaugo iki 420. Įsteigtos Šiaulių 1-oji pagalbinė mokykla-internatas ir Šiaulių 2-oji pagalbinė mokykla (vaikščiojantiems į namus moksleiviams). 1973 m. Šiaulių 1-oje pagalbinėje mokykloje-internate mokėsi 320 moksleivių.
1992 m. rugpjūčio 5 d. Lietuvos Respublikos kultūros ir švietimo ministerijos įsakymu mokyklos pavadinimas pakeistas į Šiaulių 1-ąją specialiąją internatinę mokyklą. 1994 m. įsteigtos pirmosios lavinimo klasės moksleiviams, turintiems vidutinį ir žymų intelekto sutrikimą. 1995 m. prie mokyklos atidarytas Profesinio lavinimo skyrius. 1995–1997 m. plečiamas specialybių skaičius profesinio lavinimo skyriuje.
1997 m. įgyvendinant mokyklos viziją „Mokinių ruošimas savarankiškam gyvenimui ir darbui“, plečiant profesinio lavinimo skyriaus specialybių programas, pakeistas mokyklos pavadinimas, ji pradėta vadinti Šiaulių „Gyvenimo kelio“ specialiąja internatine mokykla. Tais pačiais metais mokykla iš Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijos pavaldumo buvo perduota į Šiaulių apskrities Viršininko administracijos pavaldumą. 1999 m. atidaryta 10-oji specialioji klasė.
Vykstant integracijai, ieškant naujų darbo formų, išstudijavus Europos šalių mokyklų patirtį, teikiant daugiau paslaugų moksleiviams, nutarta keisti mokyklos pavadinimą. 2002 m. mokykla pavadinta Šiaulių specialiojo ugdymo centras „Ringuva“. 2004 m. rugsėjo 1 d. Šiaulių apskrities viršininko įsakymu centras pradėjo autizmo sindromą turinčių moksleivių ugdymą ir įsteigė savo filialą Šiaulių vaikų globos namuose „Šaltinis“. Panaikinus apskritis 2010 m. mokykla perduota Šiaulių miesto savivaldybės tarybai, o šios sprendimu 2011 m. sujungta su Šiaulių Jono Laužiko specialiąja mokykla.
Antanas Barnaba Jablonovskis
Kunigaikštis Antanas Barnaba Jablonovskis (Varšuva, 1732 m. sausio 27 d. – 1799 m. balandžio 4, Varšuva) – Lenkijos valstybinis veikėjas iš Jablonovskių giminės, Poznanės vaivada (1765–1778), paskutinis Krokuvos kaštelionas (1782–1795), Busko, Mežirečesko, Sveco ir Čigirio seniūnas. Autobiografinio „Dienyno“ autorius.
Biografija
thumb|left|Jablonovskių rūmai Varšuvoje thumb|left|150px|Antano Barnabo Jablonovskio antroji žmona Teklė Čaplik Gimė 1732 m. sausio 2 d. Varšuvoje, kunigaikščio Stanislovo Vincento Jablonovskio ir Dorotos Bronic šeimoje. Jo tėvas, iškeltas 1744 metais į kunigaikščius, buvo Karūnos didžiojo kanclerio Jono Stanislovo Jablonovskio anūkas.
1754 metais tapo Busko seniūnas, 1765 metais – Poznanės vaivada, Karūnos tribunolo maršalka. Sumaniai laviravo tarp politinių frakcijų Augusto III Sakso valdymo metu. 1764 metais rinkimuose palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio kandidatūrą. 1767 metų spalio 23 d. įėjo į seimo komisijos sudėtį, spaudžiant Rusijos pasiuntinio, kunigaikščio Nikolajaus Vasiljevičiaus ATR valdymo aparatą.
Nuo 1770 iki 1790 metų – senatorius, 1772 metais buvo Baro konfederacijos pasiuntiniu į Austrijos rūmus Vienoje, bet nesugebėjo išvengti Lenkijos okupacijos. 1782 metais – Nuolatinės tarybos narys, Krokuvos kaštelionas, Busko, Mežirečesko, Busko-Zdruisko, Šveco ir Čyhyryno seniūnas.
Dalyvavo Ketverių metų (1788–1792) seime, kaip patriotinės partijos atstovas pasisakė už 1791 metų gegužės 3 d. konstituciją ir už reformas, nukreiptas Lenkijos nepriklausomybės prieš Rusiją stiprinimui. 1793 metais įėjo į Lenkijos bajorų delegacijos sudėtį, nukreiptą su misiją į Sankt-Petrerburgą, 1794 metais dalyvavo Kosciuškos sukilime.
Antanas Barnaba pagal Merlinio projektą Varšuvos centre pastatė Jablonovskių rūmus, vėliau tarnavusius kaip miesto rotušė. Rūmai buvo sugriauti Antro Pasaulinio karo metu ir iš naujo atstatyti XX amžiaus pabaigoje. Mirė tuose rūmuose būdamas 67 metų.
Kvėdarnos seniūnija
Kvėdarnos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Šilalės rajono savivaldybės vakaruose.
Istorija
Senoji Kvėdarnos seniūnija minima dar 1706 m., kai jos seniūnu buvo Pacas.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
BMW 1 serija
Antros kartos modeliai (kodiniai pavadinimai: F20 – 5 durų hečbekas, F21 – 3 durų hečbekas) pradėti gaminti 2011 m. Jame atsirado keturių varomų ratų pasirinkimas (xDrive), o vėliau ir ekonomiški trijų cilindrų motorai. Trečios kartos modelis (kodinis pavadinimas: F40) pradėtas gaminti 2017 m. Trečios kartos modelis nebeturi galinių varomų ratų pasirinkimo ir gaminamas tik kaip 5 durų hečbekas.
Fiureris
Kalbant apie vadovavimą, dabartinėje Vokietijoje šis žodis dažnai stigmatizuojamas dėl jo asociacijos su Hitlerine Vokietija, nors žodžio reikšmė gidas tebėra nepakitusi. Kitose kalbose žodis dažniausiai vartojamas kaip epitetas apibūdinti A. Hitleriui. Be to, daugelyje kalbų žodis pripažįstamas kaip skolinys.
Šis žodis taip pat buvo naudojamas dalyje karinių laipsnių pavadinimų (pvz., šturmbanfiureris, grupenfiureris ir kiti). Nacistinėje Vokietijoje fiureriu buvo vadinamas A. Hitleris, kuriam šis titulas atiteko 1934 m. rugpjūčio 2 d. po Hindenburgo mirties; remiantis naujuoju įstatymu, kuris sujungė prezidento ir kanclerio pareigas į fiurerio ir reichskanclerio bei suteikė Hitleriui vienvaldystę Vokietijoje. „Fiurerio principą“ (Führerprinzip) labai propagavo nacių partija, kurios vienas iš žinomiausių šūkių buvo: „Viena tauta, viena valstybė, vienas vadas“ (Ein Volk, ein Reich, ein Führer).
Maždaug iki 1955 m. VDR fiureriu buvo tituluojamas ir Josifas Stalinas.
Stare Bielės pelkių draustinis
Stare Bielės pelkių draustinis - draustinis, esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Sokulkos apskrityje, Šudzialovo valsčiuje. Draustinio plotas 255,65 ha. Draustinis įkurtas 1987 metais Knišino girioje. Draustinyje saugomos pelkių ekosistemos.
Debre Markosas
Debre Markosas  – miestas vidurinėje Etiopijoje, Amharų regione, Etiopijos kalnyne (2446 m aukštyje virš jūros lygio), į šiaurės vakarus nuo Adis Abebos. 85,6 tūkst. gyventojų (2005 m.). Yra oro uostas. Maisto (kavos, grūdų), odos pramonė. Amatai. Šv. Morkaus bažnyčia ir vienuolynas.
Miestas pavadintas pagal savo pagrindinę šv. Morkaus bažnyčią, pastatytą 1869 m.
Istorija
Seniau (iki italų okupacijos) miestas vadinosi Mankoraru.
Pandėlio rajonas
Pandėlio rajonas – 1950–1962 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurės rytuose, į šiaurės vakarus nuo Rokiškio. Centras – Pandėlys.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusių Rokiškio apskrities 16 apylinkių, Biržų apskrities 7 apylinkių ir Kupiškio apskrities 3 apylinkių. Iki 1953 m. priklausė Šiaulių sričiai. 1954, 1957, 1959 m. šiek tiek keitėsi ribos, 1959 m. prijungta panaikinto Vabalninko rajono 1 apylinkė. 1962 m. kovo 31 d. rajonas panaikintas, jo teritorija perduota Rokiškio rajonui.
Rajone leistas laikraštis „Spalio pergalė“.
Pataisainiai
Pataisainiai (Lycopodiopsida) – augalų (Plantae) karalystės, pataisūnų (Lycopodophyta) skyriaus klasė. Priklauso sporinių induočių grupei.
Pūkeniškiai
Istorija
1852 m. Joniškio bažnyčios metrikų knygoje užrašytas Pūkeniškių vienkiemis.
Panevėžio rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Panevėžio rajono savivaldybės taryba – Panevėžio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1997 m. kovo 23 d.
Aldona Vaicekauskienė
Aldona Vaicekauskienė (g. 1952 m. gegužės 22 d. šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Punsko valsčiaus Vaitakiemio kaime) – mokytoja ir etnografė, Lenkijos lietuvių visuomenės veikėja.
Biografija
Augo Bronės ir Jono Aleksų penkių vaikų šeimoje. Mokėsi Vaitakiemio pagrindinėje mokykloje ir Punsko bendrojo lavinimo licėjuje. Studijavo Varšuvos universiteto Balstogės filiale, o po trejų metų – Opolės pedagoginiame institute techninio lavinimo specialybę. Nuo 1976 m. dirbo Punsko žemdirbystės pagrindų mokykloje ir Punsko bendrojo lavinimo licėjuje.
1997 metais įkūrė ir vadovauja Lenkijos lietuvių etninės kultūros draugijai, kuri, be vietinių folklorinių ansamblių globos, Punsko „Senojoje klebonijoje“ rengia liaudiškos materialinės kultūros parodas, organizuoja etnografines ekspedicijas, mokslines konferencijas ir kt. renginius.
Garška
Garška − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Garškienė (ištekėjusi moteris) ir Garškaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Lietuva
Lietuva, oficialiai Lietuvos Respublika (LR) – valstybė Šiaurės Europos dalyje, Baltijos jūros pietrytinėje pakrantėje. Plotas 65 300 km². Lietuva – viena iš Baltijos valstybių. Šiaurėje ribojasi su Latvija (sausumos sienos ilgis – 588 km, jūros siena – 22 km), rytuose ir pietuose – su Baltarusija (sienos ilgis – 677 km), pietvakariuose – su Lenkija (sienos ilgis – 104 km) ir Rusija (Kaliningrado sritis; sausumos sienos ilgis – 255 km, Kuršių mariomis – 18 km, jūra – 22 km). Baltijos jūros pakrantės ilgis – 90,66 km. Lietuvos–Baltarusijos ir Lietuvos–Rusijos siena yra ir Europos Sąjungos siena. Lietuvos ekonominė zona Baltijos jūroje (vakaruose) siekia Švedijos ekonominę zoną. Didžiausias šalies miestas yra sostinė Vilnius. Kiti didieji miestai: Kaunas, Klaipėda, Šiauliai, Panevėžys.
Lietuvos valstybė susidarė XIII a., po 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė tapo Abiejų Tautų Respublikos dalimi. Ši valstybė gyvavo daugiau nei 200 metų, kol kaimyninės šalys Rusija, Austrija ir Prūsija XVIII a. pabaigoje galutinai pasidalijo jos teritoriją. Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje, 1918 m. vasario 16 d., Lietuvos Taryba paskelbė apie nepriklausomybės atkūrimą, iki 1921 m. Lietuvos Respubliką pripažino dauguma pasaulio valstybių. Po daugiau nei 20 metų nepriklausomybės Antrojo pasaulinio karo metais šalis buvo okupuota ir aneksuota TSRS, 1941–1945 m. okupuota nacistinės Vokietijos, 1944–1945 m. dar kartą okupuota Sovietų Sąjungos. 1990 m. kovo 11 d. Aukščiausioji Taryba paskelbė nepriklausomybės atkūrimą.
Nuo 2004 m. Lietuva yra viena iš Europos Sąjungos valstybių, įeinančių į Šengeno erdvę, kurioje nėra pasienio kontrolės. Nuo 2015 m. valstybė priklauso euro zonai. Lietuva yra aukštų pajamų išsivysčiusi ekonomika, pasiekusi aukštą pragyvenimo lygį, aukštai vertinamas Lietuvos pilietinių laisvių, žiniasklaidos laisvės, interneto laisvės, demokratijos lygis. Lietuva yra Europos Sąjungos, Europos Tarybos, NATO, EBPO narė.
Etimologija
Lietuvos pavadinimo kilmė nėra tiksliai žinoma. Kadangi daugelis baltų etnonimų yra kilę nuo upių pavadinimų, Lietuvos pavadinimas siejamas su upelio Lietava pavadinimu. Kadangi tai nedidelis upelis, ši prielaida kelia prieštaravimų, kad toks mažas upeliukas negalėjo suteikti pavadinimo didelei žemei ir genčiai. Istorikas Artūras Dubonis valstybės pavadinimą kildina iš žodžio leičiai, kuriais XIV–XV a. šaltiniuose vadintas kunigaikščio tarnybinių asmenų sluoksnis. Tai buvo kariai kolonistai, kurie prie didžiojo kunigaikščio valdų prijungtose žemėse įtvirtindavo valdžią.
Starožev Šindzielskų miškų draustinis
Starožev Šindzielskų miškų draustinis - draustinis, esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Sokulkos apskrityje, Januvo valsčiuje. Draustinio plotas 79,74 ha. Draustinis įkurtas 1990 metais Knišino girioje. Draustinyje saugomos įvairios medžių rūšys.
Lietuva
Priešistorė ir ankstyvoji istorija
Lietuva pirmą kartą paminėta Kvedlinburgo metraštyje aprašant vyskupo Brunono Kverfurtiečio žūtį Rusios ir Lietuvos pasienyje 1009 metų kovo 9 dieną. Vėlesniuose metraščiuose dar minima kita – vasario 14 d., tačiau metų įvairovė didelė. Brunono mirties datą 1009 m. mini 9 iš 25 šaltinių. Viename teigiama, esą tai įvyko 1002 m., penki įvardija 1008 m., vienas – 1010 m. Šaltiniuose nurodo bent septynias žūties vietas – tai Rusios–Lietuvos, Prūsijos–Rusios, Prūsijos–Rusijos–Lietuvos pasienis, Prūsija, Rusija, pečenegų žemės ir Vengrija. X–XI a. rusų metraščiai mini Lietuvą kaip vieną iš žemių, kurios mokėjo duoklę Kijevo Rusiai, metraščiuose minimas karinis Jaroslavo Išmintingojo žygis į Lietuvą. Nuo XII a. vidurio lietuviai ima puldinėti rusų žemes. 1183 m. nusiaubtos Polocko ir Pskovo žemės, net galingai Naugardo respublikai XII a. pabaigoje ne kartą grėsė lietuvių kariaunų įsiveržimai. Daugėjant iš plėšiamųjų žygių parsivežamo turto ir belaisvių ryškėjo turtiniai skirtumai, išsiskyrė karingieji kunigaikščiai iš kitų perimdami valdžią. Lietuvos teritorijoje gyvavusių kelių skirtingų baltų genčių sukurtų kunigaikštysčių jungimasis į vieną konfederacinę ar federacinę Lietuvos valstybę prasidėjo greičiausiai dar I-ame tūkstantmetyje, tačiau anot vyraujančios istoriografinės sampratos valstybės susidarymas baigėsi tik XIII a. II ketvirtyje, tada hipotetinės Lietuvos žemės ar Lietuvos kunigaikštystės pagrindu susikūrus Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
left|thumb|Lietuviški kalavijai, XIII a. 250px|thumb|LDK teritorijos kitimas skirtingais laikotarpiais XIII a. ketvirtajame dešimtmetyje Lietuvos valstybės pirmuoju valdovu tapo Mindaugas, kuris priėmė krikštą ir 1253 m. liepą buvo karūnuotas karaliumi. Vėliau nuo krikšto atsisakė, o 1263 m. buvo nužudytas. Pagoniška Lietuva buvo nuolatinių Teutonų ir Livonijos ordino žygių taikiniu. Nepaisant sunkios ir nuolatinės kovos su Ordinais Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė greitai plėtėsi prisijungdama Rusios kunigaikštystes. XIII a. pabaigoje susiformavo Gediminaičių dinastija (pirmieji žymūs dinastijos valdovai – Vytenis ir Gediminas).
Kunigaikštis Gediminas diplomatinėmis priemonėmis (daugiausiai ištekindamas dukras) gerokai išplėtė Lietuvos teritoriją į rytus. Jo sūnus Algirdas toliau tęsė plėtrą karinėmis priemonėmis, prie to taip pat prisidėjo ir jo brolis Kęstutis. 1362 m. Algirdas pasiekė svarbią pergalę prieš Aukso Ordą mūšyje prie Mėlynųjų Vandenų ir įsitvirtino pietų Rusioje – Kijeve, Podolėje bei menkai apgyvendintoje Dykroje. Užėmusi Kijevą Lietuvos didžioji kunigaikštystė tapo tiesiogine Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės kaimyne ir varžove.
XIV a. pabaigoje Lietuva pasiekė didžiausią teritorinį išsiplėtimą – pietuose jos sienos siekė net Juodąją jūrą, valstybė apėmė dabartinių Lietuvos, Baltarusijos, dalies Ukrainos, Rusijos ir Lenkijos teritorijas. Tuo pačiu metu nuo XIII a. Lietuvos valstybė nuolat kariavo su Vokiečių Ordinu. Geopolitinė situacija tarp Rytų ir Vakarų lėmė tai, kad Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė buvo daugiakultūrė ir daugiakonfesė valstybė. Valdantysis elitas laikėsi religinės tolerancijos, oficialiuose dokumentuose naudota lotynų ir senoji slavų kanceliarinė kalba.
1385 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila sudarė santuoką su Lenkijos sosto paveldėtoja Jadvyga ir 1386 m. buvo vainikuotas Lenkijos karaliumi. Taip buvo sudaryta personalinė Lietuvos ir Lenkijos unija. Pagal Krėvos aktą Jogaila įsipareigojo Lietuvą apkrikštyti ir 1387 m. atvykęs į Lietuvą pats dalyvavo krikštijimo akcijose, buvo įsteigta Vilniaus vyskupija.
Po dviejų vidaus karų 1392 m. Lietuvoje įsitvirtino didysis kunigaikštis Vytautas. Valdant Vytautui Lietuva pasiekė didžiausią teritorinį išsiplėtimą, valstybė pradėta centralizuoti, didikai buvo įtraukti į valstybės politiką. 1399 m. Vytauto ir Ordos chano Tochtamyšo pajėgos buvo Aukso ordos pajėgų sumuštos prie Vorsklos upės. Šis pralaimėjimas lėmė tai, kad Vytautui nepavyko įgauti visiškai savarankiško statuso. 1410 m. bendro Lietuvos ir Lenkijos karinio žygio metu Žalgirio mūšyje buvo nugalėtas Teutonų ordinas. Ši pergalė ilgainiui lėmė tai, kad buvo pašalinta kelis amžius trukusi Teutonų ordino grėsmė.
1429 m. sausį Lucko kongrese remiant Šventosios Romos imperijos imperatoriui Zigmantui Vytautas gavo karaliaus titulą, tačiau pasiuntiniai, kurie vežė jam karūną 1430 m. rudenį buvo sustabdyti Lenkijos didikų. Buvo išsiųsta kita karūna, tačiau nesulaukęs karūnacijos Vytautas mirė ir buvo palaidotas Vilniaus katedroje.
Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras, kuris buvo išrinktas ir Lenkijos karaliumi, išplėtė Jogailaičių įtaką Europoje. Lenkijos vasalu tapo Prūsija, Čekijos ir Vengrijos sostą užėmė Kazimiero sūnus Vladislovas II. 1492–1526 m. Vidurio Europoje gyvavo Jogailaičių valstybių sistema, apėmusi Lenkiją (su vasalinėmis Prūsija ir Moldavija), Lietuvą, Čekiją ir Vengriją.
Abiejų Tautų Respublika
Kovose prieš Maskvą ir ypač prasidėjus Livonijos karui Lietuvos didikai ir bajorija tikėjosi paramos iš Lenkijos, kuri siekė įsitvirtinti Livonijoje ir reikalavo unijos stiprinimo. Be to, buvo baiminamasi Jogailaičių dinastijos išmirimo ir su tuo susijusio netikrumo dėl naujo valdovo. Tokiomis aplinkybėmis sudaryta Liublino unija (1569 m.). Jos aktu Lietuvos ir Lenkijos personalinė unija buvo pertvarkyta į vadinamąją Abiejų Tautų Respubliką, turėjusią bendrą valdovą ir bendrą Seimą, tačiau išlaikiusią atskiras sienas, muitus, kariuomenes, teisę, valstybines pareigybes ir institucijas. Lietuvoje liko galioti Lietuvos statutas.
thumb|270px|„Aukso laisvė“ – 1573 m. karaliaus rinkimai XVI a. vid. – XVII a. vid. veikiami Renesanso ir protestantiškosios Reformacijos suklestėjo kultūra, menai ir švietimas. Išmirus Gediminaičių dinastijai, Lenkijos ir Lietuvos valdovus pradėta rinkti iš visų norinčių kilmingų kandidatų. Renkami valdovai turėjo patvirtinti visas bajorų anksčiau gautas teises. Didikų ir bajorų įtaka valstybėje labai sustiprėjo, iš esmės jokie rimtesni sprendimai negalėjo būti priimami be bajorų Seimo sutikimo. Seimai dažnai baigdavo nepriėmus jokių sprendimų, tam palankias sąlygas sudarė liberum veto teisė, teoriškai leidusi bet kuriam vienam atstovui atmesti bet kokį sprendimą. Savo klestėjimą Abiejų Tautų Respublika pasiekė XVII a. pradžioje. Seimuose dominavo didikai, kurie nebuvo linkę įsivelti į Trisdešimties metų karą. Neutralumas šiame kare leido išsaugoti šalį nuo politinių ir religinių konfliktų, kurie nusiaubė didžiąją Europos dalį. Abiejų Tautų Respublika kovojo su Švedija, Rusija ir Osmanų imperijos vasalais ir net rengė ekspansinius karus prieš savo kaimynes. Didžiosios suirutės Maskvoje metu Abiejų Tautų Respublikos kariuomenė kelis kartus įžengė į Rusiją ir užėmė Maskvą, kurią išlaikė savo rankose nuo 1610 m. rugsėjo 27 d. iki 1612 m. lapkričio 4 d., kai buvo išstumti po apsiausties.
XVIII a. pradžioje vykęs Šiaurės karas parodė valstybės silpnumą ir labai išsekino kraštą, kuris nuolat buvo siaubiamas savos ir svetimų kariuomenių. Nuo 1717 m. „Nebyliojo“ Seimo Abiejų Tautų Respublika akivaizdžiai pateko Rusijos įtakon. XVIII a. pabaigoje bandyta vykdyti valstybės valdymo reformas, tačiau, daugiausia dėl Rusijos priešinimosi, jos nebuvo sėkmingos. Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė išlaikė tam tikrą autonomiją, tačiau pagal 1791 m. gegužės 3 d. Konstituciją ji faktiškai buvo panaikinta.
Rusijos imperija
250px|thumb|Rusijos imperijos gubernijos, ties dabartine Lietuvos teritorija Po 1795 m. įvykusio trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalinimo didžiąją dabartinės Lietuvos dalį aneksavo Rusija. 1807 m. Napoleonas Bonapartas iš Prūsijos atimtų lenkų ir lietuvių žemių sukūrė Varšuvos Kunigaikštystę, kuri gyvavo iki 1815 m. Siekę atkurti Lenkijos ir Lietuvos valstybę bajorai ir didikai palaikė Napoleoną. Po Nepoleono pralaimėjimo Varšuvos Kunigaikštystė atiteko Rusijai ir buvo pavadinta Lenkijos Karalyste. Šis junginys dar buvo vadinamas Kongreso Lenkija, nes jo egzistavimas buvo pagrįstas Vienos kongreso nutarimais. Į Lenkijos Karalystės sudėtį įėjo ir po padalinimų Prūsijos kurį laiką valdyta Lietuvos Užnemunė. Taigi nuo 1815 m. visos Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei priklausiusios lietuvių žemės atsidūrė Rusijos imperijos sudėtyje, nors išliko gana dideli jų statuso skirtumai. Užnemunėje valstiečiams buvo anksčiausiai, palyginus su kitomis Lietuvos dalimis, suteikta asmens laisvė, čia rusinimo politika buvo silpnesnė.