cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šarūnas Jasikevičius
Profesionalaus krepšininko karjera
2008 m. krepšininkui suteikta garbė nešti Lietuvos vėliavą Pekino olimpinių žaidynių atidarymo ceremonijoje. 2009 m. ketvirtą kartą tapo Eurolygos čempionu su Atėnų „Panathinaikos“ klubu. Finalo rungtynėse pelnė 10 taškų, atkovojo 4 kamuolius, atliko 4 rezultatyvius perdavimus. 2010 m. lapkričio 16 d. sudarė vienerių metų kontraktą su Vilniaus „Lietuvos ryto“ klubu. Tačiau komandai patekus į Eurolygos antrąjį etapą pasinaudojo sutartyje numatyta išlyga ir persikėlė į Stambulo „Fenerbahçe“. 2011 m. liepos 13 d. oficialiai paskelbė, kad užsivilks Lietuvos krepšinio rinktinės marškinėlius Lietuvoje vyksiančiame 2011 m. Europos krepšinio čempionate. 2011 m. rugsėjo 23 d. sudarė vienerių metų kontraktą su Atėnų „Panathinaikos“ klubu.
2012 m. liepos 25 d. pasirašė 1+1 kontraktą su Ispanijos Barselonos „Barcelona“ klubu. 2013 m. rugsėjo 26 d. pasirašė vienerių metų kontraktą su Kauno „Žalgirio“ klubu. 2015 m. vasario 12 d. oficialiai pripažintas Eurolygos legenda.
thumb|240px|Š. Jasikevičius Lietuvos rinktinėje
Trenerio karjera
2014 m. rugpjūčio 9 d. oficialiai tapo Kauno „Žalgirio“ trenerio Gintaro Krapiko asistentu. 2016 m. sausio 9 d. pasitraukus Gintarui Krapikui tapo Kauno „Žalgirio“ vyr. treneriu. Eurolygoje su „Žalgiriu“ 2018 m užėmė 3-ią vietą, 2019 m. pateko į atkrintamąsias varžybas. 2019–2020 m. sezone, prieš sustabdant Eurolygą dėl koronaviruso pandemijos, „Žalgiris“ buvo 9-oje turnyro lentelės vietoje.
2020 m. liepos 2 d. paskelbta apie Š. Jasikevičiaus 3 metų sutartį su Ispanijos „Barcelona“ užimti vyr. trenerio postą. Jis grįžo į komandą, kur dar būdamas žaidėju praleido keturis sezonus. Treniruojama Š. Jasikevičiaus, „Barcelona“ iškovojo du ACB titulus (2021 ir 2023 m.), dvi „Copas del Rey“ taures (2021 ir 2022 m.), be to, visus tris kartus pateko į Eurolygos finalinį ketvertą. 2023 m. birželio 26 d. pranešta, kad klubas nusprendė nepratęsti kontrakto su Š. Jasikevičiumi.
Asmeninis gyvenimas
Kilęs iš sportiškos šeimos: motina Rita Jasikevičienė buvusi rankininkė, TSRS moterų rankinio rinktinės narė, tėvas Linas Jasikevičius žaidė stalo tenisą, jaunesnysis brolis Vytenis – krepšininkas.
2006–2008 m. buvo vedęs izraelietę Linor Abargil, 1998 m. išrinktą „Mis Pasaulis“.
2017 m. po 8 metų draugystės susituokė su graike Anna Douka (g. 1986), su kuria susipažino 2009 m. Porai dar iki santuokos gimė duktė Aila (g. 2010) ir sūnus Lukas (g. 2012).
Sisteminimas
Sisteminimas - veiksmas, jų visuma, kai elementai jungiami į vieną visumą, sukuriant jų tarpusavio ryšius, apjungiant į stambesnius vienetus, junginius, grupes, o šiuos - į bendrą sistemą.
Sisteminami gali būti įvairūs duomenys, objektai, vienetai. Sisteminimas laikomas vienu iš informacijos apodorojimo etapų. Dažniausiai sisteminami įvairūs dokumentai - pradžioje būdingas jų kaupimas, komplektavimas, po to sisteminimas, katalogavimas.
Lazinkos
Lazinkos – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km į pietryčius nuo Didžiasalio. Pro kaimą teka Birvėta, pietuose eina Lietuvos valstybės siena su Baltarusija. Toliau šiaurėje tyvuliuoja Birvėtos žuvininkystės tvenkiniai, pietvakariuose prasideda Adutiškio miškai. Į Lazinkas veda vieškelis, taip pat eina keliukai į Rimaldiškę, Dysną, Vosiūnus.
Kaimas išlaikęs tradicinę rytų aukštaičių architektūrą su dvigalėmis pirkiomis, gausiais želdynais.
Dumplūnė
Dumplūnė (Physalis) – notreliažiedžių (Lamiidae) poklasio bulvinių (Solanaceae) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas kilo iš graikų kalbos žodžio physalis – pūslė. Vaisiams atsiradus, išaugusi taurelė lyg pūslė apgaubia vaisių. Kitas lietuviškas jo pavadinimas – dumplainis.
Augalai daugiamečiai. Žiedai trumpakočiai, po vieną lapų pažastyse. Vainikėlis baltas, žalsvai geltonas arba violetinis. Vaisius – dvilizdė sultinga uoga su daugeliu sėklų.
Kai kurių veislių dumplūnių uogos yra valgomos, panašiai kaip ir pomidorų. Žalios uogos naudojamos salotose, desertams, iš jų verda džemus ir drebučius. Valgomos ir džiovintos uogos.
Lietuvoje darželiuose auginama: ir kt.
Studebaker Avanti
Studebaker Avanti – asmeninės prabangos automobilis, kurį nuo 1962 m. gegužės iki 1963 m. gruodžio gamino „Studebaker Corporation“. „Avanti“ buvo išskirtinio dizaino, kuris nebuvo būdingas tam laikmečiui, todėl automobilis nebuvo populiarus ir baigtas gaminti ateinančiais metais. Tai buvo paskutinis kompanijos modelis, po kurio, 1966 m. kompanija nutraukė savo veiklą.
Dizainas
thumb|left|220px|Pirminis Avanti eskizas Kai 1961 m. Šervudas Egbertas užėmė kompanijos prezidento pareigas, kompanija jau buvo ant bankroto ribos, todėl jis pasiryžo sukurti sportinį automobilį, kuris patiktų visiems. Automobilio kūrimu užsiėmė žinomas šeštojo dešimtmečio dizaineris Reimundas Louvis, kuris tuo metu jau dirbo „Studebaker“ kompanijoje ir padėjo sukonstruoti keletą automobilių, tarp kurių trečios kartos Champion, 50-ųjų Commander ir 53-iųjų Starlight, kuris išsiskyrė nuostabiu dizainu. Be to jis sukūrė „Coca-Cola“ buteliuką, „Shell“ „kriauklelę“, buitinės technikos dizainą ir t. t. Jam talkino komanda susidedanti iš Tomo Kelogo, Bobo Endriuso ir Džono Ebšteino. Kompanijos prezidento paliepimu, automobilį jie turėjo sukonstruoti per 40 dienų. Per šį laikotarpį jie sukūrė kėbulą, pagamintą iš stiklo pluošto, kurį vėliau tiekė įmonė „MGF“, kuri gamino plastiko detales Chevrolet Corvette automobiliui. Saugumo sumetimais stoge buvo sumontuoti saugos lankai, o interjero detalės pagamintos iš minkštų medžiagų. Važiuoklė buvo panaudota iš sėkmingo 50-ųjų modelio Studebaker Lark, kuri, visgi nelabai tiko sportiniam automobiliui. Be to šiame automobilyje buvo pirmą kartą, tarp Šiaurės Amerikos automobilių modelių, sumontuoti priekiniai stabdžių diskai. 4,7 l darbinio tūrio variklis buvo paimtas iš Hawk modelio ir turėjo 5 modifikacijas: bazinę 240 AG, 290 AG su turbina, 335 AG su turbina ir kompresoriumi, 280 AG atmosferinį su dviem keturių kamerų karbiuratoriais ir 575 AG dviejų turbinų su tiesioginiu įpurškimu, kuris nepateko į serijinę gamybą. Paskutinieji trys buvo sukonstruoti Endriu Granatelio ir forsuoti iki 5 l darbinio tūrio.
Gamyba
thumb|right|220px|Galinė automobilio dalis 1962 m. balandžio 26 d. automobilis buvo pristatytas Niujorko tarptautinėje automobilių parodoje ir tuo pat metu kasmetiniame Visuotiniame akcininkų susirinkime. Rodžeris Uordas, 1962 m. „Indianapolis 500“ lenktynių nugalėtojas, gavo Studebaker Avanti kaip dalį prizinio paketo ir taip tapo pirmuoju Avanti savininku. Studebaker turėjo daug problemų su kėbulu, kurios buvo susiję su tiekėjais, pritaikymu ir apdaila, todėl dėl daugybės vėlavimų buvo atšaukta daug užsakymų. 1962 m. gruodį kėbulų gamyba buvo perkelta į Studebaker kompaniją.
Automobilio kaina buvo gana didelė – 4 445 JAV dolerių, tai yra beveik tiek pat kiek kainavo Ford Thunderbird ir aukštesnė nei Chevrolet Corvette ar Buick Riviera.
Uždarymas
Po Sout Bende esančio Studebaker fabriko uždarymo buvo pranešta, kad automobiliai Avanti nebebus gaminami. Tuo metu tūkstančiai automobilių dulkėjo Sout Bendo sandėliuose, apie 2 500 liko pas dilerius ir tik 1 600 automobilių buvo parduota. Skirtingai nuo to „Chevrolet“ 1963 m. pagamino 23 631 „Corvette“ modelį, o „Ford“ – apie 70 000 „Thunderbird“ modelių. 1963 m. kompanijos prezidentas Šervudas Erbertas buvo priverstas pasitraukti dėl skrandžio vėžio.
Paveldas
Avanti pavadinimas, instrumentai ir žemė buvo parduoti dviem Studebaker dileriams – Neitui Altmanui ir Leo Niumenui, kurie pradėjo nedidelę, naujo dizaino Avanti su Chevrolet V8 varikliu, replikų gamybą, kuri truko iki 2006 m.
Originalusis Studebaker Avanti buvo apibūdintas kaip „vienas iš svarbiausių pokario pramonės etapų“.
Sistematika (reikšmės)
Sistematika gali reikšti:
Kačergiai (Kėdainiai)
Kačergiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 5 km piečiau Labūnavos, prie Urkos. Sudarytas iš dabar Kauno rajonui priklausančio Kačergių kaimo šiaurinės dalies.
Grundalinės
thumb|right|260px|Amblyeleortis guttata thumb|right|260px|Cryptocentrus cinctus thumb|right|260px|Gobiosoma oceanops thumb|right|260px|Lythrypnus dalli thumb|right|260px|[[Mažasis grundalėlis (Microgobius gulosus)]] thumb|right|260px|[[Paprastasis nykštukinis grundalas (Pandaka pygmaea)]] thumb|right|260px|Periophthalmus modestus Grundalinės (Gobiidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima.
Lietuvos pajūryje aptinkamos:
Tai didžiausia jūrinių žuvų šeima, kurioje yra daugiau nei 200 genčių ir apie 2000 rūšių. Skirstoma į keletą pošeimių.
Čilės Respublikos civilinis kodeksas
Čilės Respublikos civilinis kodeksas - Čilės Respublikos civilinis kodeksas, pagrindinis Čilės privatinės teisės šaltinis. Priimtas 1855 m. Autorius - filosofas ir teisėtyrininkas tarptautininkas Andrés Bello (1781-1865), teisyną kūręs per 20 m. Kodeksas įsigaliojo 1857 m. sausio 1 d. Recepuotas daugelyje Lotynų Amerikos valstybių (kone pažodžiui - pvz., šalyse kaip Ekvadoras, Kolumbija ir Salvadoras).
Grigiškiai (Širvintos)
Grigiškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Žemųjų Viesų.
Florinas (Florencija)
thumb|right|1347 m. Florencijos florinas Florinas – auksinė moneta, kaldinta Florencijos respublikoje 1252–1523 m., kurios pavidalas ir aukso kiekis praktiškai nesikeitė. Florino monetoje buvo 3,5 g aukso.
Florencijos florinas (fiorino d’oro) buvo pirmoji Europos moneta nuo VII a., kuri buvo kaldinta pakankamai dideliais kiekiais, kad būtų svarbi komercinėje veikloje. Daugelis to meto Florencijos bankų buvo tarptautiniai, turintys savo skyrius daugelyje Europos šalių, todėl florinas netrukus tapo pagrindine prekybine moneta, naudota didiesiems mokėjimams ir pakeitusia iki tol naudotą sidabrą.
XIV a. apie 150 šalių ir savivaldų ėmė kaldinti savas florinų kopijas. Viena svarbiausių florino tipo monetų tapo Vengrijos forintas, kadangi Vengrijos karalystė buvo daugiausia aukso iškasanti Europos valstybė. Kol į Europą XVI ir XVII a. nepaplūdo Naujojo Pasaulio auksas, pagrindiniu aukso šaltiniu buvo Afrika.
Florencijos florinai išsiskyrė savo išvaizda – vienoje pusėje pavaizduotas miesto simbolis heraldinė lelija, kitoje – Jonas Krikštytojas su ašutine.
Kitų šalių florinų išvaizda buvo kitokia – buvo pakeisti užrašai, o vėliau heraldinę leliją pakeitė kitokie heraldiniai simboliai, dažnai primenantys Šv. Mariją. thumb|right|1352 m. Anglijos karaliaus Edvardo III prancūziškose valdose kaldintas florinas
Jonas Krikštytojas kitų šalių florinuose buvo keičiamas į kitas figūras. Vengrijos forintuose Joną Krikštytoją pakeitė Šv. Ladislavas (XI a. Vengrijos karalius, šventasis Vengrijos globėjas), laikantis kovos kirvį (vietoj skipetro, kurį laikė Jonas Krikštytojas).
Pradėjus kaldinti florinus, florino vertė 1252 m. buvo lygi vienai lirai. Aukso kiekis florine nekito, o kitų monetų vertė krito. 1500 m. florinas jau buvo lygus 7 Florencijos liroms. Lygiai taip pat svyravo kitų šalių piniginių vienetų vertė, todėl florinas išlaikė tarptautinių mokėjimų priemonės statusą.
XIV a. pabaigoje keliose vokiečių valstybėse kaldinti florinai, kurių aukso kiekis buvo mažesnis, imti vadinti Rheingulden, kurį plačiai naudojo Vokietijos žemėse. XV a. reinguldenus perėmė ir Šventoji Romos imperija, kur juos ėmė vadinti Reichsgulden.
Jokūbas Potockis (1671)
Jokūbas Potockis  (g. 1638, m. 1671) – Karūnos didysis sargybinis, Karūnos lauko raštinimnkas.
Biografija
Karūnos didžiojo etmono Mikalojaus Potockio sūnus, brolis: Karaliaus dvaro paiždininkio Dominyko, Nyžinsko seniūno Stefano, Braclavo vaivados Petro ir Podolės žemės generolo Mikalojaus.
1664 metais gavo Karūnos didžiojo raštininko pareigybę. Taip pat buo Tlumačo, Chmelniko ir Krasnopolsko seniūnas.
Teisės sistemiškumas
Sistematika, sistemiškumas - sistemos požymių buvimas, pasireiškimas teisėje; vienas iš esminių teisės visumos požymių.
Jokūbas Potockis (1671)
Biografija
Švedijos tvano metu vadovavo raitelių pulkui (apie 500-600 arklių) Stefano Čarneckio divizijoje – dalyvavo Varkos ir Klecko mūšiuose.
Teisės sistemiškumas
Principai
3 pagrindiniai sisteminiai principai teisėje yra:
Bangolaidis
Bangolaidis – darinys, kuris nukreipia bangas, pvz., elektromagnetines bangas, šviesos arba garso bangas. Kiekvienam bangos tipui egzistuoja savas bangolaidžio tipas.
Jokūbas Potockis (1671)
Biografija
Po Jono Kazimieros Vazos abdikacijos 1668 metais rėmė į Lenkijos karaliaus sostą Prancūzjos kunigaikštį Liudviką Burboną. Buvo Mykolo Kaributo Višnioveckio elektorius 1669 metais nuo Haličo žemės.
Bangolaidis
Elektromagnetiniai bangolaidžiai
Bangolaidis gali būti sukurtas perduoti bangas plačiame elektromagnetinio spektro ruože, bet ypač naudingas mikrobangų ir optinių dažnių ruožuose. Priklausomai nuo konkretaus bangos dažnio, bangolaidis yra kuriamas arba iš elektriškai laidžios arba dielektrinės medžiagos. Bangolaidžiai naudojami galiai bei įvairiems signalams perduoti.
Jokūbas Potockis (1671)
Biografija
Mirė 1671 metų balandžio 27 d. Varšuvoje. Buvo palaidotas 1672 metais dominikonų bažnyčioje, Ezupolėje.
Vedęs nebuvo. Jo turtą tarpusavyje pasidalijo btoliai Mikalojus (Ezupolis) ir Dominykas (Tismenica).
Bangolaidis
Optiniai bangolaidžiai
Bangolaidis, naudojamas optinių dažnių ruože, dažniausiai gaminamas iš dielektrinių medžiagų. Jį sudaro šerdis iš medžiagos su aukšta dielektrine skvarba (atitinkamai dideliu lūžio rodikliu apribota apvalkalo medžiaga, kurios dielektrinė skvarba arba lūžio rodiklis yra mažesni. Tokia struktūra nukreipia optines bangas visiško vidaus atspindžio dėka. Toks bangolaidis yra vadinamas šviesolaidžiu
Kiti optinių šviesolaidžių tipai, tarp jų ir fotoninio kristalo pagrindu, bangoms nukreipti naudoja kitokius mechanizmus. Bangolaidžiai, sudaryti iš tuščiavidurio vamzdžio, kurio vidinis paviršius padengtas ypač gerai atspindinčia medžiaga, vadinami šviesos vamzdeliais bei naudojami apšvietimui. Vidinis paviršius gali būti poliruotas metalas arba daugiasluoksnė danga, nukreipianti šviesa Bregų atspindžio dėka (tai būtų dalinis fotoninio kristalo atvejis).
Akustiniai bangolaidžiai
Akustiniame bangolaidyje yra nukreipiama garso banga. Tokio bangolaidžio principinė schema yra panaši į optinio su vienu skirtumu, kad vidinis akustinio bangolaidžio paviršius turi gerai atspindėti garsą.
Nicolas Maiques
Nicolas Maiques (g. 1981 m. balandžio 16 d. Buenos Airese) – Argentinos aktorius, dainininkas ir prodiuseris. Žinomas visame pasaulyje dėl savo vaidmens seriale „Floricienta“.
Club Rubio Ñú
Asunsjono „Club Rubio Ñú“ – Paragvajaus futbolo klubas iš Asunsjono, Santisima Trinidado kvartalo.
Istorija
1913 metais įkurtas šalies sostinėje Asunsjone. Aukščiausioje lygoje varžėsi 1927, 1964–1980, 2009–2017 m.
Baltoji Ančia
Baltoji Ančia – upė pietų Lietuvoje. Išteka iš Ančios ežero Lazdijų rajone, teka į pietus pro Kapčiamiestį, po to pasuka į rytus, kur prieš vandens jėgainę yra patvenkta Baltosios Ančios tvenkiniu. Vėliau neša vandenis pietvakarių kryptimi ir prie pat sienos su Baltarusija įteka į Nemuną. Upės žemupyje vaga skiria Druskininkų savivaldybės ir Lazdijų rajono teritorijas.
miniatiūra|left|Upė Kapčiamiestyje ties mokyklos stadionu
Seniau Baltoji Ančia taip pat buvo vadinama Švento Jono upe. Prie žiočių stovi du kaimai: kairiajame Baltosios Ančios krante Druskininkų savivaldybei priklausantis Sventijanskas ir dešiniajame krante – Lazdijų rajono Kapčiamiesčio seniūnijai priskirtas tokiu pat pavadinimu Sventijanskas. Juos abu jungia medinis tiltas. Ties Baltosios Ančios ir Nemuno santaka pastarosios upės viduriu eina Lietuvos–Baltarusijos valstybinė siena, o jau Baltarusijos Gardino rajonui priklausančiame krante stovi Sventojansko kaimas.
Intakai: Neviedė, Seira (kairieji), Nieda (dešinysis). Būdingas slėnio plotis 300–500 m. Vagos plotis aukštupyje 8–12 m, žemupyje 15–20 m. Srovės greitis 0,3–0,5 m/s.
Denaras (reikšmės)
Žodis denaras reiškia:
Panašūs ar susiję pavadinimai yra:
Juozapas Osolinskis
Juozapas Osolinskis (, 1734 m. – 1789 m.) – 1774–1789 m. Palenkės vaivada. Nuo 1780 m. Sandomiro, Chmelniko ir Sokoluvo seniūnas. 1767 m. gavo Baltojo erelio ordiną.
Biografija
Mokėsi Poznanės Jėzuitų kolegijoje. 1753 m. išvyko į Vakarų Europą. Lankėse Lunéville mieste Prancūzijoje pas savo dėdę Pranciškų Maksimilijaną Osolinskį. 1759 m. pradėjo lankyti kadetų mokyklą, kurią baigė po trejų metų. 1762 m. grįžo į ATR, kur pradėjo politinę karjerą. 1767–1768 m. buvo Radomo konfederacijos narys.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. 1774 metais vedė savo giminaitę Aną Osolinską, Lietuvos dižiojo ginklininko Aleksandro Motiejaus Osolinskio (1725 –1804) dukterį. Sutuoktiniai neturėjo vaikų ir išsiskyrė. 1782 metais Ana Osolinska ištekėjo antrą kartą už Karūnos didžiojo stovyklininko Kazimiero Krasnickio (1725 –1802).
Sirinis žiurkėnas
Sirinis žiurkėnas (Mesocricetus auratus) – vidutiniųjų žiurkėnų genties rūšis, priklausanti žiurkėninių šeimai. Natūralus arealas yra Šiaurės Sirija ir Pietų Turkija, dykuminės vietovės. Natūralioje gamtoje šie graužikai laikomi pažeidžiama rūšimi, tačiau jie populiarūs kaip augintiniai ir laboratoriniai gyvūnai. Užauga iki 12-18 cm ilgio, gyvenimo trukmė – 2-3 metai.
Laikymo sąlygos
Siriniai žiurkėnai laikomi narveliuose. Žiurkėnus privaloma laikyti po vieną, nes jie yra ypač teritoriniai. Laikomi po kelis, šie žiurkėnai dažnai pešasi, galimi rimti sužeidimai ir vieno iš žiurkėnų mirtis. Šiem žiurkėnam kaip ir kitiem privalomas pakankamo dydžio narvelis. Minimalus rekomenduojamas dydis 80x40 cm.
Narvelio dugną rekomenduojama kloti ne spygliuočių medžių pjuvenomis arba popieriniu kraiku. Taip pat reikalingas namelis, kurį patartina šiek tiek pakelti nuo narvelio dugno, kuriame žiurkėnas pasidaro savo guolį. Ten patelė vedasi vaikus, taip pat tempia maisto atsargas. Narvelio šone būtina pritvirtinti girdyklą, kurioje vanduo turi būti visada šviežias. Žiurkėno malonumui narvelyje patartina įrengti žaidimų – supynes, kopėtėles, bėgimo ratą( apie 30 cm skersmens), labirintus. Ilgaplaukius žiurkėnus reikia šukuoti minkštu kačių šepetėliu.
Mityba
Šie žiurkėnai yra visaėdžiai, pagrindinis maistas yra sėklos, gali ėsti ir vabzdžius (skruzdėles, tarakonus, muses).
Sirinis žiurkėnas yra grūdaėdis, todėl jo maitinimui rekomenduojama naudoti specialius grūdų mišinius. Žiurkėnai pasižymi dideliu apetitu. Šerti reikėtų du kartus per dieną. Negalima duoti kopūstų, juodos duonos, saldumynų. Šie produktai didina skrandžio rūgštingumą ir taip trumpina gyvūnėlio amžių. Žiurkėnai nesuėda viso duoto maisto iš karto, o prisigrūdę į žandus didesnę maisto dalį susineša į „sandėliuką“, kur kaupia atsargas, dažniausiai šalia lizdo arba narvelio kampe. Reikėtų stebėti, kad šios atsargos nebūtų sušlapusios ir supelijusios. Taip pat būtina įdėti kreidos arba specialiai paruoštos medienos dantims nuzulinti.
Veisimas
thumb|Žiurkėnas su jaunikliais Sirinis žiurkėnas yra labai vislus ir anksti lytiškai subręsta: jau 3-4 mėnesių amžiaus gali daugintis. Po labai trumpo nėštumo, trunkančio 15-17 dienų, patelė pritempia į lizdą daugiau maisto ir atsiveda 3-8 jauniklius, vyresnės patelės pagimdo 12-15 jauniklių. Neribojant prieauglio, per metus viena pora atsivestų apie 300 jauniklių. Veisiant vienam patinėliui skiriama 1-3 patelės. Žiurkėnai gimsta akli, atsimerkia po 14 dienų. Žiurkėnai dauginasi iki dvejų metų amžiaus ir gali išgyventi 3-4 metus. Gyvenimo trukmę trumpina netinkama mityba.
Willem de Kooning
thumb|right|240px| „Pusiaugula figūra“, [[Roterdamas]] thumb|right|200px| „Moteris V“ (1952-53) Willem de Kooning (Vilemas de Koningas pagal olandišką tarimą arba Kuningas pagal anglišką, 1904 m. balandžio 24 d. Roterdame, Nyderlandai – 1997 m. kovo 19 d.) – iš Nyderlandų kilęs XX a. JAV tapytojas ir skulptorius, kūręs abstrakčiojo ekspresionizmo stiliumi. Willem de Kooning kūryba pasižymi pripildytų gestų ir įtampos „veiksmo tapybos“ stiliumi, besikeičiančiu tarp abstrakčių ir galingų figūrinių vaizdų. Kiti tapytojai, abstrakčiojo ekspresionizmo atstovai: Jackson Pollock, Franz Kline, Arshile Gorky, Mark Rothko, Hans Hofmann, Robert Motherwell, Philip Guston, Clyfford Still ir daug kitų.
Biografija
Vilemas de Koningas gimė 1904 m. balandžio 24 d. Roterdame. Jo tėvai Cornelia Nobel ir Leandert de Kooning išsiskyrė, kai Vilemui buvo penkeri metai ir jis visuomet prisiminė šiltai nesantį tėvą. 1916−1925 m. jis mokėsi Roterdamo vaizduojamųjų menų ir technikų akademijos vakarinėse klasėse ir kartu dirbo vietos dailininkų ir dekoratorių firmoje. 1924 m. jis lankėsi Belgijos muziejuose, po to mokėsi Briuselyje ir Antverpene.
1926 m. V. de Koningas persikėlė į JAV, kur jo pavardė pagal anglišką tarimą buvo Kuningas. Jis trumpai apsistojo Hobokene Niu Džersyje, kur dirbo namų dekoratoriumi, ir 1927 m. apsigyveno Niujorke, kur jo pažįstamais tapo Aršilas Gorkis, Stiuartas Deivisas ir Džonas Grehemas. Iki 1935 m. Vilemas de Kuningas užsiėmė atsitiktiniais ir komerciniais dailės darbais. 1935 m. jis buvo pasamdytas į sienų ir molbertinių tapytojų padalinį Federalinio Meno projekte, kuris buvo skirtas menininkų paramai Didžiosios depresijos metu. Jo kūryba tuo metu buvo paveikta Pablo Pikaso kubistinių ir siurrealistinių darbų, Choano Miro kūrinių, bei A. Gorkio kūrybos, su kuriuo V. de Kuningas dalijosi studija.
1938 m. V. de Kuningas pradėjo pirmą paveikslų seriją „Moterys“. Vėliau jis ne kartą grįžo prie šios temos. 1943 m. jis vedė Elaine Fried, kuri tapo žinoma tapytoja. 1940-aisiais V. Kuningas eksponavo savo kūrinius su grupe Niujorko menininkų, kurie vėliau sudarė abstrakčiojo ekspresionizmo srovės dailininkų branduolį. Jo pirmoji personalinė paroda įvyko 1948 m. Egan galerijoje Niujorke ir susilaukė sėkmės. V. de Kuningas tuo metu tapo žymiu menininku. Dailininkas tapė abstrakčius juodai-baltus paveikslus, abstrakčius urbanistinius ir kaimo peizažus, bei paveikslų serijas „Moterys“. 1968 m. V. de Kuningas apsilankė Nyderlanduose jo retrospektyvinės parodos Amsterdamo miesto muziejuje proga. 1969 m jis Romoje sukūrė pirmąsias skulptūras iš molio, kurios vėliau buvo perliejamos iš bronzos. 1970−1971 m. dailininkas pradėjo kurti natūralaus dydžio skulptūras. 1974 m. suorganizuota V. de Kuningo kilnojamoji paroda po JAV. 1979 m. jis ir Eduardo Chillida buvo apdovanoti Andrew W. Mellon prizu ir įvyko jo kūrinių paroda Karnegio institute Pitsburge.
Po 1980 m. V. de Kuningo kūrinių kokybė smuko, jam buvo diagnozuota Alzheimerio liga, 1989 m. menininkas nušalintas nuo savo nuosavybės valdymo. Vilemas de Kuningas mirė 1997 m. kovo 19 d. Rytų Hemptone, Niujorko priemiestyje, kur gyveno nuo 1963 m. Jis buvo pagerbtas retrospektyvine paroda Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje. 2006 m. privataus pardavimo metu V. de Kuningo paveikslas „Moteris III“ buvo parduotas už 137,5 mln. JAV dolerių ir kaina nusileido tik už 140 mln. JAV dolerių parduoto Dž. Poloko paveikslo rekordui.
Pienčikuvekas
Pienčikuvekas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į pietvakarius nuo Raigardo, apie 11 km į rytus nuo Grajevo ir apie 70 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Sąjungų žinios
Sąjungų žinios – Centralinio darbo susivienijimo valdininkų ir valdiškųjų tarnautojų Klaipėdos krašte biuletenis, leistas 1923–1926 m. Klaipėdoje.
Istorija
Spausdino savivaldybės dokumentus, posėdžių ataskaitas, informavo apie miesto tarybos veiklą.
Redaktorius Ernstas Templinas.
Pompėjai
Pompėjai (arba Pompėja; ) – istorinis miestas senovės Italijoje. Pompėjai stūksojo netoli Vezuvijaus ugnikalnio, greta dabartinio Neapolio miesto. Apie 79 m. ugnikalnis išsiveržė ir visiškai sunaikino miestą.
Pompėjai buvo užmiršti iki XVIII a. Naujaisiais laikais žmonės po 8 m pelenų sluoksniu atrado palaidotą miestą. Pompėjai atskleidė kaip gyveno Senovės Romos žmonės. Atrasta daugybė namų, dažnai išpuoštų freskomis ir skulptūromis. Ant sienų dar išliko piešinių, užrašų ir grafičių.
79 mūsų eros metais įvyko žymiausias iš visų rašytinėje istorijoje užfiksuotų vulkano išsiveržimas. Vezuvijaus ugnikalnis, esantis netoli Neapolio miesto, kaip tai aprašo romėnų autorius Plinijus Jaunesnysis savo laiškuose istorikui Tacitui, išsiveržė, į atmosferą išmesdamas milžinišką dulkių, pelenų bei uolienų debesį, uždengusį saulę. Kiek vėliau, tą patį vakarą, prasidėjo dar baisesni išsiveržimai. Atėjus rytui, Pompėjai ir kiti aplinkiniai miestai, Herkulanėjas, Stabijos, Oplontidė, buvo užkloti vulkaninio purvo sluoksniu. Miestai taip palaidoti po žemėmis išbuvo beveik 1700 metų, kol juos aptiko archeologai."Tuo metu jis vadovavo laivynui prie Miseno kyšulio. Rugpjūčio 24 d. maždaug apie pirmą valandą mano motina atkreipė jo dėmesį į debesį, kuris atrodė keisto dydžio ir formos. Jis buvo neseniai pasideginęs saulėje, išsimaudęs šaltame vandenyje ir papriešpiečiavęs vėl grįžo prie savo knygų. Jis staigiai atsistojo ir nuėjo ant kalvos, kad galėtų geriau įsižiūrėti į tą keistą dalyką. Debesis kilo nežinia iš kurio kalno (tačiau vėliau sužinota, kad tai buvo Vezuvijus) ir išvaizda priminė labiausiai pušį, nes kilo labai aukšti tarsi kamienas, o viršuje tarsi išsišakojo. Tai buvo, kaip man atrodo, arba dėl staigaus vėjo gūsio, kuris nebe taip stipriai veikė debesiui kylant aukštyn, arba pats debesis, veikiamas savo paties sunkio suformavo mano minėtą formą. Kartais jis atrodė ryškus, kartais tamsus ir dėmėtas, nes buvo sudarytas iš žemių ir pelenų. Šis fenomenas mano taip mokytam ir išmanančiam dėdei atrodė neįprastas ir vertas atidesnio tyrimo. Jis įsakė paruošti lengvą laivą ir leido man, jei tik norėčiau, vykti kartu su juo."
Vieta
Pompėjų miesto koordinatės yra 40.75°N, 14.48611°W, šalia netoli esančio dabartinio Pompėjos priemiesčio. Senovėje miesto teritorija buvo netoli jūros kranto, bet šiandien ji yra pasistūmėjusi į krašto gilumą. Pompėjai yra apie 8 km atstumu nuo Vezuvijaus kalno.
Ankstyvoji istorija
thumb|left|350px|Vezuvijaus apylinkės thumb|200px|Portretas ant Pompėjuose esančio namo sienos
thumb|right|200px|Romėnų moters iš Pompėjų portretas (c. 50 CE) Šuns, žuvusio per 79 m. [[Vezuvijus|Vezuvijaus išsiveržimą, gipsinė kopija. Archeologai mano, kad šuo buvo pririštas lauke šalia Pompėjų velėjo Vesonijaus Primo namų.|thumb|right|200px]]
Ankstesni archeologiniai kasinėjimai seniausiose Pompėjų vietose rodo, kad miestas nuo ugnikalnio išsiveržimų ir kitų seisminių įvykių buvo nukentėjęs dar prieš 79 m. Archeologai, ištyrinėję tris nuosėdų sluoksnius, esančius ant pamatinės uolienos po miestu, rado su nuosėdomis susimaišiusių gyvūnų bei žmonių kaulų, augalų liekanų ir molinių šukių. Naudojant radioaktyvinį datavimo metodą nustatyta, kad seniausias sluoksnis yra iš VIII–VI a. apytiksliai tuo metu, kai buvo įkurtas miestas. Aukščiau esantys nuosėdų sluoksniai nuo kitų sluoksnių yra atskirti grunto sluoksniu IV a. Teigiama, kad susimaišiusių nuosėdų sluoksniai buvo sukurti didelių nuošliaužių, kurios buvo sukeltos ilgalaikių liūčių.
Apytiksliai VII–VI a. miestą svarbioje sankryžoje tarp Kumų ir Stabijų įkūrė oskai, centrinės Italijos gyventojai. Dar prieš įkūrimą šia vieta kaip saugiu uostu naudojosi graikų ir finikiečių jūreiviai. Anot senovės graikų istoriko ir geografo Dionisijaus Halikarnasiečio, Pompėjus VI a. pr. m. e. užėmė etruskai. Šiuolaikiniai tyrinėjimai jo teiginį patvirtino. Tarp 525 m. pr. m. e. ir 474 m. pr.m. e. Pompėjus pirmą kartą užėmė graikų kolonija Kūmai, sudarę sąjungą su Sirakūzais.
V a. pr. m. e. Pompėjus (kaip ir kitus miestus Kampanijos regione) užėmė samnitai. Po karų su samnitais (IV a. pr. m. e.) Pompėjai buvo priversti priimti Romos socium statusą, tačiau, nepaisant to, turėjo administracinę nepriklausomybę. IV a. pr. m. e. miestas buvo sustiprintas. Antrojo Punų karo metu miestas išliko lojalus Romai.
Pompėjai dalyvavo Kampanijos miestų inicijuotame kare prieš Romą, bet 89 m. pr. m. e. buvo apgulti Sulos, o 80 m. pr. m. e. priversti pasiduoti. Daugelis Sulos veteranų buvo apdovanoti žemės lopinėliais, o prieš Romą nusiteikę ir tai aiškiai rodę gyventojai išvyti iš namų. Pompėjai tapo Romos kolonija, vadinama Colonia Cornelia Veneria Pompeianorum. Miestas tapo svarbiu prekybos centru, nes būtent čia buvo atplukdomi maisto produktai ir įvairios prekės, po to Apijaus keliu gabenamos į Romą bei šiaurės Italiją. Žemės ūkis, aliejus ir vynas taip pat atliko svarbų vaidmenį.
Vanduo miestui buvo tiekiamas Aqua Augusta (Neapolis) akveduku, kurį apie 20 m. pr. m. e. pastatė Markas Vipsanijus Agripa.
I m. e. a.
Atkasti Pompėjai daug ką atskleidžia apie mieste vyravusį gyvenimą I m. e. a. Forumas, pirtys, daugybė namų ir keletas tokių užmiesčio vilų kaip Misterijų vila yra stebėtinai gerai išsilaikę.
Pompėjai buvo gyvybingas miestas. Apie tai byloja literatūroje plačiai aprašytos kasdienio gyvenimo smulkmenos ir archeologiniai radiniai. Pavyzdžiui, užrašas Salve, lucru ant vieno iš garsesnių Pompėjų namų (Siriko) grindų byloja apie prekybos bendrovę, kurios savininkai buvo du partneriai, Sirikas ir Numianas (pastarasis vardas gali būti slapyvardis, mat nummus reiškia moneta, pinigas). Kituose namuose randamos detalės byloja apie šeimininkų profesijas ar pragyvenimo būdą, pvz., skalbėjai (Fullones). Rastos vyno statinės su Vesuvinum neabejotinai yra seniausio žodžių žaismo prekyboje pavyzdys (sujungus Vesuvius ir lot. vinum). 89 m. pr. m. e., po paskutinės romėnų karvedžio Sulos okupacijos, Pompėjai buvo galutinai aneksuoti Romos respublikos. Šiuo laikotarpiu buvo itin vystoma miesto infrastruktūra, daugelis pastatų – iš Augusto valdymo laikotarpio. Svarbu paminėti ir amfiteatrą, palestrą su centre buvusiu baseinu bei akveduką, tiekusį vandenį net 25 fontanams, viešosioms pirtims ir daugybei privačių namų (domus).
Puikiai išsilaikusios freskos į dienos šviesą iškelia kasdienį Pompėjų gyvenimą, kartu praplėsdamos Antikos meno istorijos ribas – remiantis mieste rastais sieninės tapybos pavyzdžiais, buvo apibrėžti Pompėjų freskų stiliai (pirmasis, antrasis, trečiasis stiliai).
Ugnikalnio išsiveržimo metu 79 m. mieste, manoma, gyveno apie 20 000 žmonių – Pompėjai ir aplinkinių vietų populiacija buvo itin išaugusi dėl romėnų pomėgio kurti užmiesčio vilas, skirtas poilsiui. Tai vienintelis antikinis miestas, kurio tuometinė topografinė struktūra šiandien yra tiksliai žinoma. Tiesios, tarsi grotelėmis išdėstytos gatvės su abiejose pusėse buvusiais gyvenamaisiais namais ir parduotuvėlėmis atspindi romėnų miestų planavimo tradiciją. Be to, iki šiol aiškiai matyti pagrindinių gatvių, decumanus ir cardo, linijos.
Netoli forumo buvo rastos vietos, skirtos įvairių paslaugų teikimui, pavyzdžiui, didelė maisto prekių turgavietė (macellum), kepykla (Pistrinum), thermopolium, maži restoranai (cauponae). Šalia gymnasium, arba palestros (sporto aikštelės), rasti gerai išsilaikę du teatrai ir amfiteatras. Tuo tarpu netoli miesto buvo įkurtas 1,000 m² užėmęs viešbutis, dabar vadinamas „Grand Hotel Merucine“ („Didysis Merucine viešbutis“).
2002 m. ties Sarno upės žiotimis buvo padarytas dar vienas svarbus atradimas. Paaiškėjo, kad uostas taip pat buvo apgyvendintas žmonių, gyvenusių palafitte tipo namuose su kanalų sistema, kai kurių mokslininkų nuomone, panašia į esančią Venecijoje.
62–79 m.
Pompėjų srityje nestiprūs žemės drebėjimai yra įprasti jau nuo seno, tačiau 62 m. vasario 5 d. žemę sudrebino stiprūs požeminiai smūgiai, padarę didelę žalą įlankai ir ypač Pompėjos miestui. Manoma, kad žemės drebėjimas pasiekė 7,5 Richterio skalės balus. Ta diena miesto gyventojams buvo labai svarbi, kadangi buvo švenčiamos Augusto, kaip „Tautos tėvo“, sukaktuvės ir pagerbiamos miestą saugojusios dvasios. Po žemės drebėjimo įsivyravo chaosas. Gaisrai, sukelti dėl drebėjimo ant žemės nukritusių žibalinių lempų, sustiprino žmones apėmusią paniką. Šalia buvę Herkulanėjaus ir Nukerijos miestai taip pat buvo paveikti. Buvo sugriautos šventyklos, gyvenamieji namai, tiltai ir keliai. Manona, kad beveik visi tuometiniai miesto pastatai buvo vienaip ar kitaip paveikti. Po žemės drebėjimo mieste, kurio išsigelbėjusius gyventojus vargino vagystės ir badas, įsivyravo anarchija. Nors nuo 62 m. iki 79 m. buvo atliekami rekonstrukciniai darbai, ugnikalnio išsiveržimo dieną miestas dar nebuvo galutinai atsigavęs po patirtos nelaimės. Nėra duomenų apie tai, kiek tiksliai žmonių paliko Pompėjus po 62 m. žemės drebėjimo, tačiau žinoma, kad norinčių palikti nuniokotą vietą ir iškeliavusių į kitus Romos imperijos miestus buvo daug. Norintieji atstatyti gimtąjį miestą ir stengtis jame vėl susikurti gyvenimą pradėjo ilgą Pompėjų gaivinimo procesą.
Pastatai, rekonstruoti iškart po išsiveržimo (suniokoti tiek 62 m., tiek 79 m.), yra labai svarbūs dabartiniams miesto tyrinėjimo darbams. Kai kurie senesni, apgadinti sieninės tapybos pavyzdžiai galėjo būti pakeisti naujais, todėl šiuolaikiniai mokslininkai naudoja modernius instrumentus, siekdami bent žvilgtelėti į ilgai slėptas freskas.
Vezuvijaus išsiveržimas
Pompėjai ir juose buvę žmonės buvo palaidoti po 12 skirtingų nuosėdų sluoksnių. Plinijus Jaunesnysis, gyvenęs Neapolio įlankoje buvusiame Mizeno kyšulyje, pirmąjį atsiliepimą apie ugnikalnio išsiveržimą parašė praėjus 25 m. nuo įvykio, kurio atsiminimas buvo stipriai įsirėžęs jam į atmintį dėl patirtos psichologinės traumos, žuvus dėdei Plinijui Vyresniajam."Tuo metu aukštos liepsnos keliose vietose šovė iš Vezuvijaus, kurių ryškumą padidino naktis. Tačiau mano dėdė, kad nuramintų draugus, patikino juos, kad tai tik degantys apleisti kaimai. Po šito jis nuėjo pailsėti ir greitai užmigo, nes jo knarkimą, kuris, remiantis vien jo kūno dydžiu, buvo stiprus ir skardus, girdėjo buvusieji namuose. Jo namų kiemas jau buvo pilnas akmenų ir pelenų ir, jei jis ketino delsti ilgiau, nebebūtų galimybės ištrūkti. Taigi jis buvo pabudintas, atsistojo ir nuėjo pas Pomponijaną ir kitus kompanijonus, kurie buvo per daug nervingi, kad galėtų net pagalvoti apie miegą. Jie pasitarė, ar būtų išmintinga likti namuose, kurie dabar iš visų pusių buvo sukrečiami dažnų ir stiprių drebėjimų tarsi purtomi iš po pamatų, ar visgi bėgti į atvirus laukus, kur akmenys ir pelenai nors maži, tačiau vis vien krito tarsi per krušą ir grėsė pražūtimi. Jie pasirinko laukus kaip geriausią sprendimą, kurį mano dėdė priešingai nei kiti ten buvusieji priėmė šaltai viską apsvarstęs. Jie išėjo prisirišę ant galvų pagalves, kas buvo jų vienintelė apsauga nuo krentančių akmenų audros. Jau buvo įdienoję, tačiau ten atrodė, kad buvo tamsiausia naktis, kurią jie bandė pasišviesti deglais. Jie ketino pasiekti pajūrį ir pabandyti iš ten išplaukti, bet tuomet pamatė, kad bangos buvo per didelės ir smarkios. Ten mano dėdė prigulė ant ištiestos burės, dukart paprašė šalto vandens, kurį išgėrė, kai liepsnos ir stiprus sieros kvapas išblaškė buvusiuosius su juo ir privertė jį stotis. Jis atsikėlė su dviejų tarnų pagalba ir iškart krito negyvas, uždusintas, kaip man atrodo, stipraus ir siaubingo kvapo, nes visad turėjo silpną ir ligotą gerklę. Kai vėl prašviesėjo, o tai įvyko tik po trijų dienų po šio liūdno įvykio, jo kūnas buvo rastas be jokių smurto žymių, pilnai aprengtas ir atrodė tarsi jis miegotų, o ne būtų miręs." Vezuvijaus išsiveržimas buvo užregistruotas tuometinių istorikų, ir dabar, remiantis dviem Plinijaus laiškais, yra visuotinai patvirtinta jo tiksli data - 79 m. rugpjūčio 24 d. Nepaisant to, archeologiniai Pompėjų kasinėjimai rodo, kad miestas galėjo būti palaidotas 2 mėnesiais vėliau. Žmonės, rasti palaidoti pelenuose, buvo su šiltesniais drabužiais, nei tokiais, kokius, kaip manoma, vilkėdavo rugpjūčio mėnesį. Be to, parduotuvėse rasti švieži vaisiai ir daržovės būdingi spalio mėnesiui, tuo tarpu vaisiai ir daržovės, priskiriami rugpjūčiui, jau buvo sudžiovinti arba konservuoti, o vyno fermentavimo statinės hermetiškai uždarytos (tai dažniausiai buvo daroma spalio mėn. pabaigoje). Pelenuose palaidotos moters piniginėje buvo rastos monetos, tarp kurių buvo memorialinė moneta, iškalta rugsėjo mėn. pabaigoje. 2022 m. publikuota kolektyvinė mokslinė studija Vezuvijaus išsiveržimą datuoja 79 m. spalio 24–25 d.
Pompėjai šiandien
2010 m. lapkričio 6 d. mieste sugriuvo 2000 metų senumo Gladiatorių namai (it. Schola Armatorum). Šis pastatas nebuvo prieinamas turistams, buvo galima tik iš išorės jį apžiūrėti. Taip ir nebuvo išaiškinta, kas lėmė pastato griūtį. Manoma, kad tai galėjo lemti stiprių liūčių srovės. 2011 m. nugriuvus dar vieno pastato kolonai, Italiją imta kaltinti netinkamai prižiūrint UNESCO paveldo objektus.
2014 m. kovo 2-3 dienomis stipri liūtis smarkiai apgadino kai kuriuos senovinius Pompėjų pastatus, tarp jų Romos ir Veneros šventyklas. Italijos vyriausybė skyrė 2 milijonus eurų pastatams sutvarkyti ir apsaugoti.
Kolainių Dievo Motinos ikonos „Smolenskaja“ cerkvė
Kolainių Dievo Motinos ikonos „Smolenskaja“ cerkvė stovi Kolainiuose, Kelmės rajone.
Istorija
Iki XIX a. 7-ojo dešimtmečio Kolainiuose veikė karmelitų vienuolyno bažnyčia, kuri 1867 m. performuota į Viešpaties Atsivertimo cerkvę. Gyvenvietė pervadinta Благовещенское (kadangi atkelti kolonistai iš Blagoveščensko). 1873 m. įkurta Kolainių Dievo Motinos ikonos „Smolenskaja“ parapija. Tačiau 1922 m. cerkvė ir 44 ha žemės sugrąžinti katalikams, cerkvė rekonstruota į bažnyčią (Kolainių Švč. Mergelės Marijos, Karmelio kalno karalienės bažnyčia). Kadangi tuo metu Kolainiuose buvo mažai katalikų, bet gyveno daug stačiatikių kolonistų (1342 žmonės 1921 m.), todėl jie teikė prašymą sugrąžinti cerkvę. Stačiatikiai naudojosi buvusio vienuolyno pastatais. Tuo laikotarpiu mišios laikytos maldų namuose. 1937 m. parapijoje buvo 1753 tikintieji. 1940 metais pašventinta cerkvė, įrengta priešais dabartinę cerkvę stovinčiame mediniame gyvenamajame name. Kadangi šventinimas vyko rugpjūčio 10 d., per Smolensko Dievo Motinos ikonos šventę, cerkvei suteiktas Dievo Motinos vardas.
Po karo, 1945 m. tikinčiųjų beliko 845. 1947 m. sovietai oficialiai užregistravo parapiją. Sovietmečiu Kolainių cerkvės pastatas buvo nacionalizuotas, paverstas grūdų sandėliu.
Pastaruoju metu cerkvė buvo perdažyta, įrengta signalizacija.
Frédéric Kanouté
Frederikas Kanutė (g. 1977 m. rugsėjo 2 d. Prancūzijoje) – puolėjas, žaidžiantis Sevilla komandoje.
Ne kartą buvo vienas rezultatyviausių žaidėjų Ispanijos čempionate.
žaidžia nuo 2001 m. Su rinktine dalyvavo 2004, 2008, 2010 m. Afrikos Tautų taurėse. 2004 m. turnyre įmušė 4 įvarčius ir buvo tarp rezultatyviausių čempionato žaidėjų ketvertuko. 2008 m. turnyre įmušė įvartį į Benino vartus. 2010 m. vasario 21 d. paskelbė baigiantis karjerą nacionalinėje rinktinėje.
Pasiekimai
Su Sevilla
Avietė
Avietė (Rubus subgen. Idaeobatus) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos augalų gervuogių (Rubus) pogentė. Tai statūs krūmai su nevienodai gausiai dygliuotais, šeriuotais arba liaukingais stiebais. Lapai dažniausiai trilapiai arba plunksniški. Prinokę vaisiai lengvai atsiskiria nuo žiedsosčio.
Baltoji Ančia (Druskininkai)
Baltoji Ančia arba Baltosios Ančios HES – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Gerdašių, giliai Kapčiamiesčio girioje. Ties kaimu patvenkta Baltoji Ančia, įrengta vandens jėgainė ir Baltosios Ančios tvenkinys. Miškų keliai į Sventijanską, Didžiasalį, Sirguškę.
Avietė
thumb|left|250px|Miško avietė Lietuvoje auga šios rūšys:
Baltoji Ančia (Druskininkai)
thumb|left|240px|Baltosios Ančios HES kaimas tvenkinio pakrantėje thumb|left|240px|Baltosios Ančios HES hidroelektrinė thumb|left|240px|Baltosios Ančios HES hidroelektrinė
Avietė
Produkcijos
2012 m. didžiausia aviečių augintoja ir eksportuotoja pasaulyje tapo Lenkija.
Baltoji Ančia (Druskininkai)
Istorija
Baltosios Ančios hidroelektrinė pastatyta 1955 m. 1958 m. vasario 12 d. įvyko Baltosios Ančios hidroelektrinės avarija – nušliaužė žemių užtvankos žemutinis šlaitas.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Liaudiškiai (Kėdainiai)
Liaudiškiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Beinaičių, Lankesos dešiniajame krante, priešais Užkapius, pamiškėje. Patenka į Lankesos botaninį draustinį. Likę pora sodybų.
Ispanijos civilinis kodeksas
Ispanijos civilinis kodeksas - Ispanijos Karalystės civilinis kodeksas, pagrindinis Ispanijos privatinės teisės šaltinis. Priimtas 1889 m. Daugelyje sričių panašiai reglamentuoja klausimus kaip ir Prancūzijos civilinis kodeksas (Code Civil). Šeimos teisė ir paveldėjimo teisė paremta Iberijos teisės tradicijomis. Kodeksu remtasi kodifikuojant civilinę teisę Lotynų Amerikoje.
Peršaukštis
Istorija
XIX–XX a. kaime buvo Peršaukščio valsčiaus centras.
Almerija
Almerija  – uostamiestis Andalūzijoje (Ispanija), provincijos centras. Yra tarptautinis oro uostas. Išvystyta sviesto, odos, avalynės, popieriaus, cemento pramonė. Mieste gajos vyndarystės tradicijos, gaminami muzikos instrumentai. Yra išlikusios arabų tvirtovės Alcazaba liekanos (VIII–XI a.), katedra (XV a., perstatyta XVI a.).
Pavadinimo kilmė
Miesto vardas yra arabiškos kilmės, nuo al Mariyat – „Jūros veidrodis“.
Sportas
2005 m. mieste vyko Viduržemio jūros žaidynės.
Agaricomycetidae
Agaricomycetidae – papėdgrybūnų (Basidiomycota) skyriaus grybų poklasis.
Tobinės
Tobinės (Ammodytidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima. Tai jūrinės, pailgos žuvys apvaliais šonais. Galva smaili, kūgiška. Apatinis žandas atsikišęs į priekį. Šoninė linija tiesi. Pelekai be spyglių, žvynai smulkūs. Nugarinis pelekas ilgas, pilviniai pelekai išnykę.
Gyvena jūrų pakraščiuose, slepiasi smėlyje. Lietuvos pajūryje aptinkamos dvi rūšys:
Persib Bandung
„Persib Bandung“, o trumpiau „Persib“ – Indonezijos futbolo klubas iš Bandungo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1933 m. Šalies čempionais tapo 1994–95 ir 2014 m.
Sezonai
Šaltinis:
Boleslovas Adomas Motuza Matuzevičius
Boleslovas Adomas Motuza-Matuzevičius (1910 m. gruodžio 24 d. Rygoje – 1990 m. lapkričio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas tapytojas, mozaikininkas, grafikas.
Biografija
Vaikai Gediminas Motuza Matuzevičius ir Elga Boči.
Kūryba
Nutapė portretų (Petras Cvirka, 1948 m.; Levas Vladimirovas, 1967 m.; Jonas Graičiūnas, 1978 m.), peizažų („Darbėnai“, 1958 m.; ciklai „Kupiškio peizažai“, 1980 m.; „Pamarys – Kintai“, 1984 m.), nuliejo akvarelių („Lungeliai“, 1973 m.; „Stirnų slėnis“, 1979 m.). Sukūrė estampų („Darbo, duonos!“, 1934 m.; „Turgus“, 1956 m.), plakatų („Kovon bendru frontu prieš fašizmą“, 1933 m.), mozaikų (Kristaus galva Kauno Dievo kūno bažnyčios fasade, su J. Mikėnu, 1932 m.; „Leninas“, 1957 m., 1963 m., 1975 m.; Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, 1946 m., 1962 m.; Vladas Rekašius, 1983 m. (visi portretai); Druskininkų biuvetės grindys, 1962 m.), scenovaizdžių. Kūrybai būdinga aktuali to meto tematika, revoliucinės nuotaikos. Parodose dalyvavo nuo 1946 m. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Jonas Liutauras Chreptavičius
Jonas Liutauras Chreptavičius (,, ?-1513) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstybės veikėjas, Lietuvos dvaro paiždininkis.
Biografija
Buvo vedęs Jedvygą Alšėniškę (, tikriausiai Aleksandro Alšėniškio dukrą), susilaukė vaikų – Kazimiero, Onos ir Sofijos.
Valstybės tarnyba
thumb|left|200px|Aleksandras ir Elena, Ivano III, duktė 1482–1493 buvo Lietuvos dvaro paiždininkis, šiose pareigose 1493 m. Aleksandro pasiųstas į Maskvą užbaigti derybų su Ivanu III dėl vedybų su jo dukra Elena.
1499 m. kaip Naugarduko maršalka pasirašė po Krokuvos-Vilniaus unija, kurią 1501 m. pakeitė Melniko aktas.
1498-1500 m. - Naugarduko vaivada.
Grigiškis
Grigiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Panemunėlio kaimo.
Idzu pusiasalis
thumb|right|Palydovinė pusiasalio nuotrauka Idzu pusiasalis – platus kalnuotas pusiasalis Honšiu saloje, Japonijoje. Viena pusiasalio kranto linija, esanti į vakarus nuo Tokijo, yra giliai išraižyta. Anksčiau buvusi Idzu žemė, dabar Idzu pusiasalis priklauso Šizuokos prefektūrai. Pusiasalio ilgis šiaurės–pietų kryptimi yra apie 50 km, plotis rytų–vakarų kryptimi apie 35 km, plotas – apie 1500 km². Didelė pusiasalio dalis priklauso Fudži–Hakonės–Idzu nacionaliniam parkui.
Geologija
thumb|left|Vakariniai pusiasalio krantai Tektoniškai Idzu pusiasalis susidarė Nakai įduboje susidūrus Filipinų jūros plokštei su Ochotsko plokšte. Vietoje, kur susiduria Filipinų jūros, Amūro ir Ochotsko plokštės, yra iškilęs Fudži kalnas.
Pietinė pusiasalio dalis daugiausia sudaryta iš vulkaninių brekčijų, o šiaurinėje dalyje driekiasi ugnikalnių grandinė. Žymiausios viršukalnės: Amagi (1406 m) ir Atami (774 m) kalnai rytuose ir Daruma (982 m) vakaruose. Rytinė ir vakarinė kalnų grandinės dalys smenga atitinkamai į Sagamio ir Surugos įlankas. Pagrindinė pusiasalio upė – Kanas, ištekanti netoli Amagi kalnų perėjos, centrinėje pusiasalio dalyje.
Boguškai (Lomžos apskritis)
Boguškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Viznos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Viznos, apie 20 km į šiaurės rytus nuo Lomžos ir apie 57 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Vokietijos Demokratinės Respublikos civilinis kodeksas
Vokietijos Demokratinės Respublikos civilinis kodeksas (VDR CK;, sutr. ZGB arba ZGB-DDR) - Vokietijos Demokratinės Respublikos civilinis kodeksas, pagrindinis VDR privatinės teisės šaltinis.
Galiojimas
1975 m. birželio 19 d. priimtas.
Kodeksui įsigaliojus 1976 m., VDR neteko galios Vokietijos civilinis kodeksas.
1990 m. spalio 3 d. VDR CK neteko galios, tačiau, remiantis Vokietijos susivienijimo sutartimi, vis dar yra taikomas daugeliu atvejų, pavyzdžiui, paveldėjimo klausimais.
Vilkabamba (Ekvadoras)
Vilkabamba  – miestas pietų Ekvadore, Lochos provincijoje, Andų slėnyje 45 km į pietus nuo Lochos. Šalia miesto iškilęs Mandago kalnas, vietinių laikomas miesto sergėtoju. Miesto pavadinimas kečujų kalba reiškia „šventojo medžio (žaltinio karolmedžio) slėnis“.
Vilkabamba žymi jos gyventojų ilgaamžiškumu. Čia nemažai gyventojų, kuriems daugiau nei 100 metų.
thumb|left|250px|Vilkabambos bažnyčia
Refleksas
miniatiūra|Suėmimo refleksas Refleksas – nevalinga organizmo reakcija į dirgiklį.
Istorija
H. Prochazka pasiūlė reflekso terminą ir paskelbė refleksinę teoriją, kurią I. Sečenovas moksliškai pagrindė ir įrodė refleksinės teorijos materialų pagrindą.
XIX a. Ivanas Pavlovas papildė refleksinę teoriją mokymu apie sąlyginius refleksus ir aukštąją nervinę veiklą.
Reflekso lankas
Reflekso lankas – nervinio impulso kelias nuo receptoriaus iki atsakomojo organo. Jis yra anatominis reflekso vienetas. Reflekso lanką sudaro neuronų grandinės:
Reflekso lanką sudaro:
Reflekso laikas
Reflekso laikas gali būti:
Klasifikacija
Pagal prigimtį:
Pagal trukmę:
Pagal receptorių išsidėstymą:
Pagal paskirtį: