cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marija Žibūdienė-Skrabutytė
Biografija
Nuo 1995 m. Šiauliuose organizuoja kasmetinius tarptautinius jaunimo festivalius „Marija, skaisčiausia Marija“, nuo 1982 m. diriguoja Šiaulių miesto ir rajono dainų šventėse. 1989 m. dirigentė apdovanota Kultūros žymūno ženklu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vida Kirvelienė
Vida Kirvelienė (g. 1950 m. liepos 14 d. Kaune) – Lietuvos biochemikė, fizinių mokslų daktarė, profesorė.
Biografija
1973 m. baigė Vilniaus universitetą. 1985 m. Latvijos mokslų akademijos organinės sintezės institute apgynė „Kai kurių baltymų ir nukleino rūgščių kovalentinių kompleksų cheminis modeliavimas“, chemijos mokslų kandidatė, 2005 m. habilitacija.
Nuo 1973 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto dėstytoja, 2004–2012 m. Biochemijos ir biofizikos katedros vedėja, nuo 2005 m. profesorė. Stažavosi 1995 m. Norvegijoje, 2002 m. Didžiojoje Britanijoje.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys – ląstelių biochemija, citotoksikologija. Vilniaus universiteto Onkologijos instituto tarybos narė.
Saliamono Salų transportas
Saliamono salose iš viso yra 1360 km kelių, iš kurių tik 34 km yra išgrįsti. Apie 800 km negrįstų kelių priklauso plantacijoms.
Jūrų transportas
Pagrindinis Saliamono salų jūrų uostas yra Honoria, antras pagal dydį Ringi įlankos uostas. Jūrų transportas jungia salas su kitomis Ramiojo vandenyno salomis, Australija, Japonija, Europa.
Oro transportas
2001 m. salose buvo 31 oro uostas, iš kurių tik 2 turėjo grįstus kilimo ir tūpimo takus. „Solomon Airlines“ vykdo reguliarus skrydžius į Papua Naująją Gvinėją ir Vanuatu.
Vienišos širdys
„Vienišos Širdys“ – trečiasis grupės Junior albumas, išleistas 1997 m. (CD, MC). Tai pirmasis grupės Junior albumas, išleistas CD formatu.
Albumo detalės
Albumo dizainas – Marijos Nostalgija Įrašyta studijoje „Cactus Pro“, Klaipėdoje, 1997 m.
Dirvabudė
Dirvabudė (Agrocybe) – kiškiabudinių (Bolbitiaceae) šeimos grybų gentis. Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė gaubta, balta, gelsva ir kitokių spalvų. Auga ant medienos, žemės, tarp samanų.
Lietuvoje žinoma 11 rūšių, kelios valgomos:
Algimantas Kajackas
Algimantas Kajackas:
Čekoniškių pagrindinė mokykla
Vilniaus rajono Čekoniškių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj., Čekoniškėse, vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 191318024. Dabar tai Buivydiškių pagrindinės mokyklos skyrius.
Istorija
miniatiūra|left|Poilsio vieta prie mokyklos miniatiūra|left|Mokykla 2017 m.
Įkurta 1923 m. Mazūriškių kaime (1 km nuo Čekoniškių kaimo). Iš pradžių tai buvo pradinė mokykla, turėjusi tik keturias klases. Patalpos buvo mažos, visų klasių mokiniai mokėsi kartu. Mokykla buvo šildoma krosnimi. Mokykloje mokiniai mokėsi lenkų kalba. Po Antrojo pasaulinio karo mokykla persikėlė į kitą pastatą – dvarą.
1951 m. vietoj pradinės atsirado septynmetė mokykla, kurioje buvo mokoma lenkų kalba. Mokinių buvo daug, 25–30 kiekvienoje klasėje, nes atėjo mokiniai iš kitų kaimyninių mokyklų. Septynmetėje mokykloje mokslai nebuvo privalomi, mokėsi tik tie, kurie turėjo gabumų ir noro.
1961 m. Švietimo ministerijos įsakymu septynmetė Mazūriškių mokykla pervadinta į devynmetę Mazūriškių mokyklą, o 1965 m. gautas leidimas priestatui Čekoniškėse, todėl vyresnės klasės persikelia į Čekoniškes.
Kai 1965–1985 m. mokyklai vadovavo Jan Jastremski, jo dėka mokykla pradėjo augti, t. y., buvo bandoma įkurti vidurinę mokyklą (kasmet po 1 klasę: 1969 m. – 8 klasę, 1970 m. - 9 klasę, 1971 m. - 10 klasę, 1972 m. – 11 klasę). 1972 m. buvo išleista pirmoji vidurinės mokyklos abiturientų laida.
2018 m. prijungta prie Buivydiškių pagrindinės mokyklos kaip jos skyrius.
Rudajuostė meškutė
Rudajuostė meškutė (Arctia festiva) – meškučių (Arctiidae) šeimos drugys. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. thumb|left|210px| vikšras
Lelionys
Lelionys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 7 km nuo Venciūnų.
498 m. pr. m. e.
'''498 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Raimonda Židonienė-Šiurkutė
Raimonda Židonienė-Šiurkutė (g. 1960 m. sausio 30 d. Kulautuvoje (Kauno raj.)) – choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Lankė Kauno 21-ąją vidurinę mokyklą ir 1-ąją vaikų muzikos mokyklą (P. Avižėnienės fortepijono klasė). 1976–1980 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Donatas Jokūbonis). 1980–1985 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Albino Petrausko klasė).
1980–1987 m. – Kauno politechnikos instituto akademinio choro „Jaunystė“ chormeisterė – dirigentė, kartu ir „Dailės“ kombinato moterų ir vyrų vokalinių ansamblių vadovė. 1981–1984 m. – Kauno 3-osios klinikinės ligoninės moterų choro chormeisterė.
1984–1991 m. – Kauno siuvimo fabriko „Mada“ mišriojo choro meno vadovė ir dirigentė, nuo 1994 m. – Kauno chorinės dainos klubo mišriojo choro „Pinija“ (buvęs „Mados“ choras) meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą išmokė daug įvairių kūrinių, surengė koncertų Lietuvos miestuose, gastroliavo Latvijoje, Estijoje, Gruzijoje, Rusijoje, Moldavijoje, Rumunijoje, Jugoslavijoje.
Chorą parengė Kauno miesto dainų šventėms, 1985 m. respublikinei dainų šventei ir 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. Kolektyvas dalyvavo 1988 m. liaudies dainų festivalyje Panevėžyje, 1989 m. su kitais Kauno miesto chorais ir Lietuvos valstybiniu simfoniniu orkestru (dirigentas Gintaras Rinkevičius) atliko solidžią programą, skirtą Juozo Naujalio gimimo 120-ųjų metinių garbei. „Pinija“ dalyvavo 1995 ir 1997 m. Baltijos ir Šiaurės šalių chorų festivaliuose Rygoje (Latvija) ir Gotlande (Švedija) 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.
Nuo 1988 m. – Marijampolės aukštesniosios pedagogikos mokyklos Kauno skyriaus dėstytoja, muzikos metodinės komisijos pirmininkė, nuo 1995 m. – vyr. dėstytoja.
Nuo 1991 m. – J. Naujalio muzikos gimnazijos mokytoja, nuo 1995 m. – metodininkė, parengė mokymo programų, dirigavo Kauno miesto dainų šventėse (1987, 1989, 1996 m.) ir dainų šventėse Latvijoje: 1989 m. – Cėsyse, 1995 m. – Rygoje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Akaržuvės
Akaržuvės (Acarichthys) – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvų gentis.
Gentyje viena rūšis - Acarichthys heckelii, paplitusi Brazilijoje.
Štabskapitonas leitenantas
Štabskapitonas leitenantas - Vokietijos karinio jūrų laivyno karininko laipsnis, aukštesnis už kapitoną leitenantą ir žemesnis už korvetenkapitoną. Šis laipsnis armijoje atitiktų laipsnį tarp kapitono ir majoro.
Šis laipsnis suteikiamas karininkams kapitonams leitenantams specialistams, kurie negali vadovauti laivui. Todėl jiems suteikiamas ne korvetenkapitono laipsnis, o štabskapitono leitenanto laipsnis (o alga - korvetenkapitono).
Sumbavanga
Sumbavanga  – miestas vakarų Tanzanijoje, teritorijoje tarp Rukvos ir Tanganikos ežerų. Rukvos regiono administracinis centras. Yra lėktuvų pakilimo takas, keliai į Kigomą, Mbeją, Kasamą. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (vaisiai, kukurūzai, vištiena, žuvis). Veikia ligoninė.
Aukštkalvių palivarkas
Aukštkalvių palivarko (dvaro) sodyba (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas 313, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. IP374At) – palivarko sodybos fragmentai centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 13 km į šiaurės rytus nuo Kretingos, 2 km į pietvakarius nuo Kūlupėnų, abipus kelio Kretinga – Salantai, Skroblupio dešiniajame krante.
Sumbavanga
Mieste ir jo apylinkėse dominuoja fipų tautybės žmonės.
Aukštkalvių palivarkas
Vieta
Palivarko sodyba įrengta aplinkoje dominančioje aukštoje kalvoje, kuri suteikė vietovei vardą. Sodybą kerta kelias Kretinga–Salantai, nuo kurio atsišakoja keliai į Šatilgalį ir Pipirus. Šalia praeina geležinkelis Klaipėda–Vilnius.
Istorija
Palivarkas įkurtas XIX a. pabaigoje Aukštkalvių kaimo žemėje kaip Kretingos dvaro ūkinis – gamybinis padalinys po baudžiavos panaikinimo dvarui paliktoms žemės valdoms administruoti. Priklausė grafui Aleksandrui Tiškevičiui, kuris XIX a. pab. – XX a. pr. pastatė ūkinius – gamybinius statinius (tvartas statytas 1904 m.), kumetyną ir administracijos (ūkvedžio) namą.
1923 m. palivarke buvo 2 kiemai su 53 gyventojais. Vykdant Lietuvos žemės reformą, valstybė palivarką 1924 m. nusavino ir išparceliavo, jo žemę išdalino kumečiams ir Lietuvos kariuomenės kariams savanoriams. 1926 m. vietovė pavadinta Aukštkalvių kaimu. Palivarko sodyboje įkurtą ūkį su statiniais 1926 m. įsigijo poetas Juozas Butkus. 1937 m. ūkį už skolas perėmė bankas, perleidęs jį kitam savininkui. thumb|300px|left|Aukštkalvių palivarkas 1916 m. Vokietijoje išleistame žemėlapyje 1941 ir 1945 m. palivarko sodyba nacionalizuota, joje įkurtas Kretingos tarybinio ūkio Aukštkalvių skyrius. Vėliau priklausė Kretingos žemės ūkio technikumo mokomajam ūkiui, Kūlupėnų tarybiniam ūkiui, joje veikė ūkio gamybinis centras. Administraciniame (ūkvedžio) name ir kumetyne apgyvendintos darbininkų šeimos, o tvarte buvo laikomi ūkio galvijai. Mediniai sodybos statiniai sunyko, buvo nugriauti. Jų vietoje pastatytos daržinės, pašiūrės, kiti statiniai, įrengtas vandentiekio bokštas.
1982 m. palivarko statinius inventorizavo Paminklų restauravimo projektavimo institutas. 1991 m. palivarko (dvaro) sodybos fragmentai paskelbti naujai išaiškinamu Lietuvos istorijos ir kultūros (architektūros) paminklu, 1995 m. įrašyti į Kultūros paveldo inspekcijos kultūros paveldo objektų registrą. . 1991 m. nustatyta saugoma teritorija, 1993 m. patvirtintas jos ribų planas, pagal kurį bendras teritorijos plotas siekia 5,6 ha.
Vykdant agrarinę reformą, buvusios palivarko sodybos statiniai privatizuoti keliems savininkams.
Dabartis
Šiandien buvusioje Aukštkalvių palivarko sodyboje išliko administracinis (ūkvedžio) namas, kumetynas ir tvartų liekanos. Pastatai akmenų ir raudonų plytų mūro, vienaukščiai, stačiakampio plano, gyvenamieji statiniai stovi lygiagrečiai keliui Kretinga–Salantai, o tvartas – atsuktas galu. Administracinis namas ir kumetynas naudojami gyvenamajai paskirčiai. Tvarto medinės perdengimų ir stogo konstrukcijos sudegusios, išlikusios mūrinės sienos užkonservuotos. Sodyba saugoma kaip istorinę, architektūrinę ir kraštovaizdinę vertę turintis kultūros paveldo objektas.
Liudvikavas
Liudvikavas – kaimas Telšių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Lauko Sodos.
Etimologija
Manoma, kad kaimo vardas kilęs nuo asmenvardžio Liudvikas.
Gyvatadatė
Gyvatadatė, arba jūrų yla, mažoji adatžuvė (Nerophis ophidion) – adatžuvinių (Syngnathidae) šeimos žuvis. Kūnas kirmėliškas, gelsvai žalsvos ar gelsvai pilkos spalvos su rusvais taškeliais, maža galva. Ilgis iki 29 cm.
Paplitusi Europos jūrų pakraščiais iki Skandinavijos. Dažna Baltijos jūros Lietuvos pakrantėse.
Henrikas Jurgis Tiškevičius Logoiskis
Henrikas Jurgis Vincentas Tiškevičius Logoiskis (, 1792 m. Žemojoje Panemunėje – 1854 m. birželio 6 d.) – Lietuvos bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, Rusijos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
thumb|left|150px|Henriko Jurgio Tiškevičiaus Logoiskio žmona Eufrozina Šolaiska Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Jurgis Tiškevičius Logoiskis II. Motina Liucija Pranciška Liubomirska. Broliai Vincentas Tomas Tiškevičius Logoiskis, Jurgis Henrikas Tiškevičius Logoiskis, Jaroslavas Tiškevičius Logoiskis.
Šeima
1822 m. vedė, žmona Eufrozina Šolaiska (Eufrozyna Szołajska). Sūnūs Mykolas Tiškevičius Logoiskis II, Stanislovas Tiškevičius Logoiskis, Henrikas Tiškevičius Logoiskis II, Mikalojus Tiškevičius Logoiskis II, Vincentas Tiškevičius Logoiskis, duktė Teklė Eufrozina Tiškevičiūtė.
Očeretos dvaro valdytojas.
Valstybės tarnyba
Rusijos valstybės slaptasis patarėjas, Kijevo gubernijos bajorų maršalka.
Piengrybis paberžis
Piengrybis paberžis (Lactarius torminosus) – piengrybių (Lactarius) genties grybų rūšis. Lietuvoje dar vadinama pūkuote, pakarkle, paalksne.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio, retai dideli. Kepurėlė 5-10 cm skersmens, pasitaiko iki 15-20 cm skersmens. Jaunų grybų ji išgaubta, vėliau tampa iškiliai paplokščia, o vidurys įdubęs, gauruota. Kepurėlės spalva – jauna švelniai rožinė, o vėliau gelsvai rožinė, rausva.
Lakšteliai nuaugtiniai, kreminės rusvos spalvos, paspaudus išsiskiria baltos pieniškos sultys. Kotas 3-8 cm, 0,5-2 cm storio, cilindriškas, perlaužus išsiskiria baltos pieniškos sultys. Trama balta, senesių grybų rusva, aštraus, deginančio skonio, malonaus kvapo.
Auga liepos–spalio mėnesiais lapuočių, mišriuose miškuose. Sudaro mikorizę su beržais. Randamas vasarą ir rudenį. II kategorijos, vartojamos sūdytos, marinuotos, tačiau prieš tai patartina keletą valandų pamirkyti šaltame vandenyje. Grybas valgomas. Lietuvoje visur paplitęs ir grybautojų mėgstamas grybas.
Lietuvoje labai dažna rūšis.
Kristijonas Donelaitis
Biografija
1740–1742 m. Stalupėnų mokyklos muzikos mokytojas ir choro vedėjas, nuo 1742 m. mokyklos vedėjas (rektorius). 1743 m. spalio 21 d. įšventintas į kunigus Karaliaučiuje. Nuo 1743 m. iki mirties – Tolminkiemio klebonas. Pastatydino mokyklą, klebonų našlių namą, perstatė kleboniją, bažnyčią.
Kūryba
Laisvalaikiu rašė eiles lietuvių ir vokiečių kalba, komponavo muziką, dirbo barometrus, muzikos instrumentus, optinius prietaisus. Pirmieji du poeto gyvenimo Tolminkiemyje dešimtmečiai buvo nepalankūs jo kūrybiniam darbui. Atsidėti kūrybai trukdė įtempti santykiai su vietos valdžia; jį slėgė tautiškai mišrios (2/3 vokiečių, 1/3 lietuvių) parapijos administravimas, klebonijos ūkio reikalai. Kliudė ir Septynerių metų karas (1756–1763), kuris 1756 m. tiesiogiai palietė Tolminkiemį.
Literatūrinį darbą K. Donelaitis pradėjo apie 1740–1743 m. Išlikusios 6 pasakėčios, spėjama, parašytos ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu – „Lapės ir gandro čėsnis“, „Rudikis jomarkininks“, „Šuo Didgalvis“, „Pasaka apie šūdvabalį“, „Vilks provininks“, „Aužuols gyrpelnys“ (apie 1750–1760 m., L. G. Rėza paskelbė rinkinyje „Aisopas“ 1824 m.). Tai pirmieji originalūs šio žanro kūriniai lietuvių literatūroje. Be ezopinių, K. Donelaitis naudojo tautosakinius ir originalius siužetus; pasakėčioms būdinga emocingumas, ilgi moralai.
K. Donelaitis sukūrė eiliuotą pasakojimą „Pričkaus pasalai apie lietuvišką svodbą“, eilėraščių vokiečių kalba (žinomi trys). Išliko K. Donelaičio laiškai J. Jordanui (MII, 1 lietuvių, 1 vokiečių kalba), įrašai gimimo metrikų knygose (1743–1754 m., 1757–1770 m., 1774–1779 m., vokiečių kalba), žemių separacijos bylos dokumentai (1775–1778 m.), mokyklų vizitacijos, bažnyčios statybos, parapijos administravimo raštai (1756–1767 m.), autobiografinio ir dalykinio pobūdžio „Žinios“ (1773–1779 m.), skirtos būsimam Tolminkiemio klebonui, brošiūra apie separacijos naudą (1769 m., vertimasis iš vokiečių kalbos).
„Metai“
thumb|280x280px|„Metų“ faksimilėPagrindinį savo kūrinį, poemą „Metai“, K. Donelaitis rašė veikiausiai 1765–1775 m., tiksli data nežinoma. K. Donelaitis davė pavadinimus tik atskiroms poemos dalims: „Pavasario linksmybės“, „Vasaros darbai“, „Rudenio gėrybės“ ir „Žiemos rūpesčiai“. Išliko dviejų pirmųjų dalių autografai ir visų dalių J. Hohlfeldto nuorašas (saugo Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas). Pavadinimas „Metai“ pirmą kartą pavartotas Liudviko Rėzos parengtame pirmajame K. Donelaičio poemos leidime. Pats K. Donelaitis savo kūrybos nespausdino. Pirmasis K. Donelaičio raštų leidėjas buvo Liudvikas Rėza, „Metus“ jis paskelbė 1818 m. Ciklo dalis L. Rėza kiek patrumpino, paredagavo, sujungė į vieną kūrinį ir išleido kartu su vertimu į vokiečių kalbą.
Poemoje vaizduojamas Rytų Prūsijos lietuvių valstiečių gyvenimas. Joje K. Donelaitis sukūrė ryškių baudžiauninkų paveikslų, kaimo buities, papročių vaizdų, lyrinių gamtovaizdžių, pirmuosius lietuvių literatūroje groteskiškus dvarininkų šaržus, nevengė hiperbolizavimo, satyros, burleskos, humoro. K. Donelaitis kėlė prigimtinės žmonių lygybės idėją, aukštino darbą, dorą, žadino lietuvininkų (būrų) tautinę savimonę, tautiškumą gretino su dorybėmis. Poemai būdinga krikščioniška pasaulėjauta, didaktika, sodri, žodinga kalba. Ji parašyta antikizuotu unikaliu (toniniu ir metriniu) hegzametru, pėdoje kirčiuojant tik ilgą skiemenį.
„Metai“ išversti į vokiečių, anglų, švedų, čekų, vengrų, latvių, rusų, baltarusių, lenkų, gruzinų, ukrainiečių, armėnų kalbas.
Asmeninės nuostatos
Kristijonas Donelaitis iš visų, parapijose sakančių pamokslus lietuviškai, tikėjosi, kad gerai mokėtų lietuvių kalbą. Nežinomam įpėdiniui Tolminkiemio parapijoje jis rašė: Principingas lietuviškas nusistatymas aptinkamas K. Donelaičio vokiškame laiške J. G. Jordanui, kuris dirbo atokiau nuo lietuviškų Rytų Prūsijos teritorijų – Kilyse (Kilgiuose). K. Donelaitis prašo adresato „neužmiršti lietuvių kalbos vokiškame krašte; taip pat jokio paaukštinimo vokiškame krašte nepriimti“. Ir imperatyviai priduria: „Gerų lietuvių šiais laikais reta.“
Atminimas
thumb|200px|Kristijono Donelaičio kapas [[Tolminkiemis|Tolminkiemio bažnyčios rūsyje]] Pirmasis paminklas K. Donelaičiui pastatytas Klaipėdos centre (skulptorius Petras Deltuva).
K. Donelaičio garbei Pamyro kalnuose pavadinta Donelaičio viršūnė (5837 m).
1985 m. Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre pastatyta A. Bražinsko opera „Kristijonas“.
2012 m. atlikta Broniaus Kutavičiaus oratorija „Metai“.
Tolminkiemyje įkurtas Donelaičio memorialinis muziejus.
Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Gyvulininkystės institutas
thumb|Gyvulininkystės institutas thumb|Baisogalos dvaras XIX a. LSMU Gyvulininkystės institutas – biologijos mokslo institutas, įsikūręs Baisogaloje.
Įkurtas 1960 m. vietoj dalies perorganizuoto Lietuvos gyvulininkystės ir veterinarijos mokslinio tyrimo instituto (įkurto 1952 m.) ir pavadintas Lietuvos gyvulininkystės mokslinio tyrimo institutu. 1987 m. sujungtas su Lietuvos veterinarijos institutu, 1990 m. perorganizuotas į savarankišką Gyvulininkystės institutą. 2003 m. institutas tapo Lietuvos veterinarijos akademijos dalimi. Nuo 2010 - LSMU Gyvulininkystės imstitutas.
Struktūra
Institutą sudaro 6 skyriai:
Šešiuose skyriuose ir dviejose laboratorijose dirba 111 darbuotojų, iš jų 27 mokslininkai – 3 habilituoti daktarai ir 24 daktarai.
Tyrimų kryptys
Svarbiausios mokslo ir tyrimų kryptys:
Gyvulininkystės institutas teikia konsultacijas ir rekomendacijas gyvulių ir paukščių veisimo, šėrimo ir pašarų gamybos klausimais, atlieka gyvulininkystės pastatų projektų, pašarų sudėties ir jų kokybės ekspertizes, sudaro kombinuotųjų pašarų ir jų priedų receptus bei optimalius racionus, komplektuoja gyvulių spermos kriokonservavimo, karvių ir kiaulių sėklinimo bei embrionų transplantavimo technologinę įrangą.
Tyrimų duomenys skelbiami Gyvulininkystės instituto tęstiniame leidinyje „Gyvulininkystė“ (nuo 1954 m.), Gyvulininkystės instituto leidžiamose monografijose, rekomentacijose.
Darbai
Atsižvelgdamas į gyvulininkystės raidos etapus ir jų ypatumus, Gyvulininkystės institutas tyrė ir nuolat teikė gyvulininkams praktikams gyvulių laikymo Lietuvoje mokslines rekomendacijas. Dideli nuopelnai kuriant ir tobulinant Lietuvos juodmargių ir Lietuvos žalųjų galvijų, Lietuvos baltųjų kiaulių, Lietuvos juodgalvių avių veisles. Daug dirbta gyvulių dirbtinio sėklinimo srityje, sulaukta pripažinimo ir užsienyje. Buvo išaiškinami ir rekomenduojami tinkamesni gyvulių laikymo tvartuose ir ganyklose, taip pat pašarų ruošimo būdai ir atitinkami racionai, pramoninių kombinuotųjų pašarų, pašarinių priedų ir premiksų receptai.
499 m. pr. m. e.
'''499 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Herbert George Wells
Herbertas Džordžas Velsas (, žinomas literatūriniu slapyvardžiu H. G. Wells, 1866 m. rugsėjo 21 d. – 1946 m. rugpjūčio 13 d.) – anglų rašytojas, geriausiai žinomas už mokslinės fantastikos darbus. Velsas, kartu su Žiuliu Vernu, laikomas „Mokslinės fantastikos tėvu“. Žymiausi kūriniai: „Laiko mašina“, „Pasaulių karas“, „Nematomas žmogus“ , „Daktaro Moro sala“ ir kt., kurie ne kartą ekranizuoti.
Rašytojas buvo tiesmukas socialistas ir pacifistas, vėlesni darbai kupini politikos ir didaktikos. Viduriniojo kūrybos periodo (1900–1920 m.) romanai – realistiškesni. Produktyviai reiškėsi įvairiuose literatūros žanruose.
Vaikystė
Velsas buvo jauniausias (ketvirtas) parduotuvės savininko ir kriketo mėgėjo Joseph Wells ir buvusios tarnaitės Sarah Neal vaikas. Šeima buvo nepasiturinti, priklausė žemesniajai vidurinei klasei. Paveldėjimas jiems leido įsigyti parduotuvę, kurioje pardavinėjo porceliano gaminius ir sporto prekes, tačiau verslas nesisekė: tik mažoji dalis menkų pajamų atkeliaudavo iš parduotuvės. Likusią dalį Joseph uždirbdavo žaisdamas profesionalų kriketą.
Po nelaimingo atsitikimo 1874 m., kuomet su sulaužyta koja turėjo gulėti lovoje, Herbertas pradėjo skaityti vietinės bibliotekos knygas, kurias jam atnešdavo tėvas. Ilgainiui knygos ėmė skatinti jo norą rašyti. Vėliau tais pačiais metais pradėjo lankyti privačią mokyklą – Thomas Morley’s Commercial Academy. Mokymas buvo padrikas, o programoje, paties Velso žodžiais, dėmesys buvo sutelktas į kaligrafišką rašyseną. Mokslus tęsė iki 1880 m.
Dar 1877 m. tėvas Joseph susilaužė šlaunį ir buvo priverstas baigti kriketininko karjerą, o pajamos iš parduotuvės nekompensavo šio praradimo. Šeima, nebegalėdama savęs išlaikyti finansiškai, vaikus išsiuntė mokytis įvairių amatų. Todėl 1881–1883 m. Velsas praleido kaip „Southsea Drapery Emporium“ prekiautojo audiniais mokinys. Ši patirtis vėliau suteikė įkvėpimo romanams „The Wheels of Chance“ ir „Kipps“.
Būsimo rašytojo tėvai niekad gerai nesutarė, todėl mamai nusprendus grįžti dirbti tarnaite (Uppark užmiesčio viloje, Sasekse), viena iš sąlygų buvo ta, jog ji neturės vietos vyrui ir vaikams. Nuo to laiko ji ir Joseph gyveno atskirus gyvenimus. Nors jie niekada taip ir neišsiskyrė, tačiau neturėjo jokių kitų nesantuokinių meilės ryšių. Grįžtant prie Velso, jam nesisekė būti nei audinių prekeiviu, nei chemiko asistentu ir po kiekvienos tokios nesėkmės vis grįždavo į Uppark ir pagyvendavo ten iki kito mėginimo. Jo laimei, viloje buvo puiki biblioteka, į kurią įniko ir skaitė daugumą klasikinių veikalų, įskaitant Platono „Respubliką“ ir Thomas More „Utopiją“.
Mokytojas
thumb|left|175px|H.G Velas 1908 m. prie savo namų Sandgeite. 1883 m. Velsas įtikino tėvus pasirašyt dokumentus, išlaisvinančius jį nuo audinių prekeivio mokymosi, kuris trukdė jam tapti mokytoju Vakarų Sasekso Midhurst pradžios mokykloje (Midhurst Grammar School). Ateinančiais metais jis laimėjo Londono Normal School of Science (vėliau – Karališkasis mokslų koledžas, dabar – dalis Imperatoriškojo Londono koledžo) stipendiją ir pas Thomas Henry Huxley pradėjo studijuoti biologiją. Vėliau, jau kaip buvęs studentas, padėjo įkurti Karališkojo mokslų koledžo asociaciją ir tapo pirmuoju jos prezidentu (1909 m.). Šioje mokykloje Herbertas studijavo iki 1887 m., kas savaitę gaudamas 21 šilingą stipendijos.
Netrukus jis įstojo į mokyklos Diskusijų draugiją ir buvo vienas iš mokyklos žurnalo „The Science School Journal“ įkūrėju. Jame jis galėjo išreikšti savo nuomonę literatūros ir minėtos draugijos klausimais, taip pat išbandyti ranką fantastikos žanre: žurnale buvo išspausdinta pirmoji „Laiko mašinos“ versija, pavadinimu „The Chronic Argonauts“. Nepaisant to, jog sėkmingai išlaikė biologijos ir fizikos egzaminus, geologija jo nedomino, egzamino neišlaikė ir prarado stipendiją.
Velsui likus be pajamų šaltinio, jo teta Mary (tėvo pusseserė) pakvietė kurį laiką pasisvečiuoti pas ją. Besisvečiuodamas susidomėjo jos dukra Isabel. 1889–1890 m. dirbo Henley House School, kur teko mokyti ir būsimą rašytoją Alan Alexander Milne. Ir tik 1890 m. Velsas gavo zoologijos bakalauro diplomą University of London External Programme.
Asmeninis gyvenimas
1891 m. Velsas vedė savo pusseserę Isabel Mary Wells, tačiau jau 1894 m. paliko ją dėl vienos iš savo studenčių, Amy Catherine Robbins, kurią jis vedė kitais metais. Su ja susilaukė dviejų sūnų: George Philip (g. 1901 m.) ir Frank Richard (g. 1903 m.).
Vedybų su Amy metu Velsas turėjo daug meilės romanų su kitomis moterimis, įskaitant amerikiečių kontracepcijos aktyvistę Margaret Sanger ir rašytoją Elizabeth von Arnim. 1909 m. su rašytoja Amber Reeves susilaukė dukros Anna-Jane, o 1914 m. – sūnaus Anthony West, su rašytoja ir feministe Rebecca West. Nors Amy ir žinojo apie kai kurias iš šių neištikimybės atveju, liko ištekėjusi už Herberto iki pat savo mirties 1927 m.
Rašytojas
thumb|200px|Knygos „[[Pasaulių karas“ prancūziško leidimo iliustracija (aut. Alvim Corréa).]]
Savo ankstyvuosiuose darbuose, vadinamuose moksliniais romanais, rašytojas „išrado“ eilę dabar klasika mokslinėje fantastikoje tapusių temų. Knygos „Laiko mašina“, „Pasaulių karas“, „Pirmieji žmonės mėnulyje“, „Daktaro Moro sala“ ekranizuoti ne po vieną kartą. Kai kuriose knygose, pvz., jau minėtoje „Daktaro Moro sala“, Velsas svarsto „prigimtis prieš auklėjimą“ idėjos ir humaniškumo klausimus. Dauguma romanų baigdavosi laiminga utopija, tačiau ne visos. 1899 m. jis parašė pirmą antiutopinę knygą „When the Sleeper Wakes“" (perrašytą 1910 m. kaip „The Sleeper Awakes“''), kurioje ateities visuomenės klasės tampa vis labiau atsiskyrusios, o tai veda prie daugumos maišto prieš taisykles.
Velsas rašė ne tik fantastinius romanus. 1901 m. buvo išleistas pirmasis ne fantastikos bestseleris „Anticipations of the Reactions of Mechanical and Scientific Progress upon Human Life and Thought“. Iš pradžių romanas leistas žurnale serijomis, pavadinimu „An Experiment in Prophecy“ ir laikomas jo futuriškiausiu darbu. Knygoje rašytojas spėjo, kaip atrodys pasaulis 2000-ais. Knyga įdomi už tikslius spėjimus (pvz., kad traukiniai ir automobiliai lems populiacijos išplitimą iš miestų į priemiesčius; vokiečių militarizmo žlugimas, Europos Sąjungos egzistavimas) ir šūvius pro šalį (pvz., spėjo, kad sėkmingi orlaiviai bus sukurti tik prieš 6-ą dešimtmetį). 1920 m. pasirodė dviejų tomų „The Outline of History“, pradėjusi naują populiariosios istorijos erą. Knyga susilaukė įvairios kritikos iš profesionalių istorikų ir buvo labai populiari.
Nuo pat ankstyvosios kūrybos Velsas jautė poreikį reorganizuoti visuomenę ir rašė utopinius romanus. Dauguma jų prasidėdavo standartiniu sparčiu žmonijos žengimu link katastrofos, kol žmonės suprasdavo esą yra geresnių gyvenimo būdų. Taip pat jis pavaizdavo artėjantį Pasaulinį karą su aviacinių bombų nušluotais miestais. Knygose „The Autocracy of Mr Parham“ (1930) ir „The Holy Terror“ (1939) numatė fašistų diktatorių iškilimą.
Politika
thumb|left|175px|H.G. Velsas 1943 m.
Velsas savo pažiūras laikė socialistinėmis. Vienu metu buvo socialistų organizacijos „Fabijaus draugija“ narys. Tačiau išaugus jos radikalizmui, išstojo. Vėliau nuolat kritikavo draugiją dėl menko jos ekonomikos ir švietimo reformos supratimo.
Rašytojo idealas buvo Pasaulio vyriausybė.
Paskutinieji metai
Velsas buvo diabetikas ir 1934 m. tapo vienas iš labdaros organizacijos „Diabetes UK“, skirtos Jungtinės Karalystės žmonėms, sergantiems diabetu, įkūrėjų. Rašytojas mirė savo namuose Londone 1946 m. rugpjūčio 13 d. nuo nenustatytų priežasčių. Kai kuriose ataskaitose minima, jog mirties priežastis galėjo būti diabetas arba kepenų vėžys. Kremuotas rugpjūčio 16 d., o pelenai išbarstyti jūroje.
Darbai
Čia pateikiami žymesnių H. G. Velso darbų sąrašai. Paryškinti lietuvių kalba išleisti kūriniai.
Kritinė Masė (akcija)
thumb|Vienas iš daugelio Kritinės Masės logo
Kritinė Masė  – tai visame pasaulyje paskutinį mėnesio penktadienį vykstanti akcija, kurioje žmonės su dviračiais ir savaeigiu transportu važinėjasi miestų gatvėmis. „Kritinė masė“ (toliau KM) neturi vadovų ir tikslų, tik susitikti kartą per mėnesį ir džiaugtis važiavimo saugumu. Kritikai (daugiausia automobilininkai) sako, jog tai yra eismo trikdymas, neleidžiantis eismui normaliai funkcionuoti.
Istorija ir virsmas
Nuo tada, kai pirmą kartą toks pasivažinėjimas įvyko San Franciske 1992 m., „Kritinė masė“ padarė nenuginčijamą poveikį vietinių valdžių ir miesto planuotojų supratimui apie dviratininkų poreikius miestuose. Be to, „Kritinė masė“ įvyko jau daugiau kaip 325 miestuose visame pasaulyje. San Franciske, tradicinė „Kritinės masės“ pradžia yra Justin’o Herman’o aikštėje, Marketo gatvės gale.
„Kritinė masė“ skiriasi nuo daugelio kitų visuomeninių judėjimų savo organizacine struktūra. „Kritinė masė“ pretenduoja būti „organizuotas atsitiktinumas“, be lyderių, be organizatorių, be jokios narystės. Pavyzdžiui, angliškas terminas „Xerocracy“ buvo sudarytas, kad nusakytų, kaip yra išrenkamas „Kritinės masės“ maršrutas: sugalvoti pasiūlymai paruošiami išdėstant viską žemėlapyje ir išdalinami dviratininkams.
Dažniausiai didelė dalis dviratininkų seka paskui ilgai negalvojančius būrio priekyje, tačiau kiti maršrutą apgalvoja dieną prieš tai, išsirinkdami populiariausius kelius. Kai kurie, kur važiuos, pasirenka pagal susitarimą. Šie metodai leidžia akcijai dažniausiai vykti be susitikimų, struktūros, vidaus politikos ir taip toliau.
Terminas „Kritinė masė“ buvo pasiskolintas iš amerikiečio, rikšų dviračių bei kitų žmogaus jėga varomų transporto priemonių dizainerio Džordžo Bliso pastebėjimo. Viešėdamas Kinijoje, jis atkreipė dėmesį, kad eismo dalyviai, motoriniai ir bemotoriai, turėjo sutartinį būdą, kaip susiderėti nereguliuojamoje sankryžoje. Eismas šiose sankryžose užsikimšdavo, kol paskutinieji pasiekdavo kritinę ribą ir tada masė būdavo priversta judėti per sankryžą. Šis terminas buvo paminėtas Tedo Vaito dokumentiniame filme „Return of the Scorcher“ (1992) ir vėliau pritaikytas „Kritinės masės“ judėjimui.
„Kritinė masė“ Lietuvoje
thumb|200px|Vilnius, 2005 m. gegužės 27 d. thumb|200px|Vilnius, 2005 m. gegužės 27 d.
2005 m. gegužės mėnesio paskutinį penktadienį „Kritinė Masė“ pirmą kartą Lietuvoje susibūrė Vilniuje. Renginyje dalyvavo apie 235 žmonių, renginys nušviestas LRT laidoje „Keliai, mašinos, žmonės“.
2006 m. balandžio 28 d. keturių šimtų dviratininkų masė pradėjo naująjį sezoną pajudėdama Vilniaus gatvėmis, bendru dviratininkų susitarimu nuspręsta, jog kiekvieno mėnesio pasivažinėjimas prasidės Katedros aikštėje, 18:00.
Nuo 2006 m. pavasario „Kritinės masės“ žygiai prasidėjo Kaune.
2007 m. liepos 27 d. Vilniuje įvykusi „Kritinė masė“ susilaukė išskirtinio policijos dėmesio. Penki ekipažai, kurį laiką griežtai lydėję „Kritinę masę“, nusprendė pastoti jai kelią, užblokavę gatvę Jogailos g. ir Gedimino pr. sankirtoje. Buvo suimti penki dviratininkai ir nubausti 15-40 litų baudomis. Dviratininkai buvo nubausti, nes važiavo ne kelkraščiu, o viduryje gatvės (pagal šiuo metu galiojančias kelių eismo taisykles dviratininkai turi važiuoti kuo arčiau dešiniojo krašto). Įvykis buvo simboliškai nušviestas žiniasklaidoje.
2008 m. kovo 27 d. „Kritinė masė“ startavo Klaipėdoje. Rugpjūčio 29 d. „Kritinė Masė“ startavo Panevėžyje.
2009 m. gegužės 29 d. „Kritinė masė“ startavo Šiauliuose. Tais pat metais „Kritinė masė“ prasidėjo ir Kėdainiuose.
2010 m. balandžio 30 d. „Kritinė Masė“ startavo Šilutėje.
2010 m. Vilniuje yra sukurta yra sukurta „Kritinės masė Vilniuje“ Facebook grupė. Joje skelbiama, kur ir kada vyks „Kritinės masės“ važiavimai Vilniuje (skelbiama tik apie Vilniaus m. „Kritinę masę“).
2010 m. gegužės 11 d. Vilniuje startavo „Naktinė kritinė masė“. Priešingai, nei paprastos kritinės masės – Naktinės kritinės masės esmė naktinio Vilniaus miesto tyrinėjimas. Naktinės kritinės masės pradininkas Edgaras Žukauskas. Priešingai nei paprasta kritinė masė, vykstanti ištisus metus, naktinė kritinė masė vykta kiekvieną antrą mėnesio penktadienį 23:00 dviračių sezono metu (nuo kovo iki rugsėjo).
2015 m. rugpjūčio 28 d. Vilniaus „Kritinės masės“ susirinkimo laikas kiekvieno mėnesio paskutinį penktadienį pakeistas iš 18 val. į 19 val.
Duala
Duala  – miestas vakarų Kamerūne, prie Vurio (Wouri) upės žiočių, jai įtekant į Gvinėjos įlanką; Litoralio provincijos administracinis centras. Tai didžiausias šalies miestas – jame gyvena 2,7 mln. žmonių (2015 m.). Be to, tai pagrindinis šalies verslo centras, turi didelį oro uostą, daug dokų, gerai išvystytą geležinkelio infrastruktūrą. Mieste išvystyta aliuminio, tekstilės, medžio ir kakavos apdirbimo pramonė, gaminamas alus, gaivieji gėrimai.
Bonaberio tiltas per Vurio upę dalija miestą į dvi dalis.
Istorija
1472 m. čia atvyko portugalai ir Vurio deltą vadino Rio dos Camarões (Krevečių upė).
XVIII a. Duala tapo transatlantinės vergų prekybos centru.
1884-1895 m. buvo Vokietijos protektoratu, nuo 1919 iki 1960 m. priklausė Prancūzijai.
1955 m. mieste gyveno 100 tūkst. gyventojų.
Žindulių ežeras
2017 m. atlikti ežero ichtiologiniai tyrimai parodė, kad ežere didžiausia yra ešerių biomasė – 37 % nuo visų žuvų.
Ciklės
Ciklės (Cichla) – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvų gentis.
Neurofizika
Neurofizika – tarpdisciplininių tyrimų sritis.
Neurofizika tiria fizikines neuronų ir neuroninių tinklų savybes – mokslininkus domina atskirų jonų kanalų ir transmiterių receptorių, esančių ląstelių membranose, reakcijos kinetika, šių membranų elektrofiziologija (potencialų skirtumas, sinaptiniai potencialai), tarpusavyje susijusių nervinių ląstelių dinamika. Dauguma šių savybių ištirtinos tik branduolinės dinamikos metodais.
Primož Kozmus
Primož Kozmus (g. 1979 m. rugsėjo 30 d.) – Slovėnijos kūjo metikas. Pasaulio ir olimpinis čempionas.
Penkmetis
Penkmetis (Penkmečio planas) perspektyvinis (vidutinės trukmės) liaudies ūkio vystymo planas penkerių metų laikotarpiui. Itin praktikuojamas buvo Tarybų Sąjungoje ir didesnėje dalyje socialistinio bloko šalių. Penkmečiai buvo įvesti valdant Stalinui.
Vasco Núñez de Balboa
thumb|Vaskas Nunjesas de Balboa thumb|200px|Pietų jūros atradimas
Vaskas Nunjesas de Balboa (Vasco Núñez de Balboa, 1475 m. sausio 15 d. Cheres de los Kabaljerose – 1519 m. Akloje, dab. Panamoje) – ispanų keliautojas, konkistadoras. Pirmosios kolonijos Amerikos žemyne įkūrėjas bei Ramiojo vandenyno „atradėjas“.
Jaunystė
Balboa kilęs iš ispanų didikų šeimos. Jaunystėje dirbo pažu, vėliau Pedro de Portokarero ginklanešiu, bet netrukus susidomėjo galimybe keliauti į Naująjį Pasaulį. Žinoma, kad 1500 m. jis dalyvavo Rodrigo de Bastidaso ekspedicijoje Kolumbijos pakrantėse. Vėliau 10 metų gyveno Espanjoloje, kur nesėkmingai vertėsi žemės ūkiu, prasiskolino ir bandydamas išvengti kreditorių susirengė į kelionę.
Ensiso ekspedicija
1510 m. jis paslapčiomis (kadangi skolininkus buvo draudžiama imti į laivą) pateko į Martino Fernandeso de Ensiso ekspedicijos į Darjeno įlanką laivą. Nors vėliau aptikęs nelegalą Ensisas buvo nusprendęs jį išlaipinti pirmoje pasitaikiusioje negyvenamoje saloje, Balboa įtikino įgulą, kad būsiąs naudingas, ir tęsė kelionę. Pakeliui jie sutiko Fransisko Pisaro ekspediciją, pabėgusią iš indėnų apgultos ir Alonso de Ochedos apleistos San Sebastiano kolonijos. Atvykėliai pasiekė nusiaubtą San Sebastianą, tuomet Balboa pasiūlė koloniją perkelti į Darjeno regioną, kuriame jis buvo lankęsis ir kur indėnai nenaudojo nuodingų strėlių. Tačiau tos žemės priklausė Diegui de Nikuesai, todėl Enkisas buvo nelinkęs taip elgtis. Tačiau Balboa populiarumas jūrininkų tarpe buvo labai išaugęs, todėl vengdamas konfrontacijos Ensisas sutiko kurti koloniją Darjene.
Balboa iškilimas
Kolonizatoriai pakrantėse prisiplėšė aukso, maisto, nugalėjo kasiko Semako vadovaujamą ~500 indėnų būrį ir netoli Atrato upės žiočių įkūrė Santa Marija la Antigva del Darjeno koloniją. Tai buvo pirmoji pastovi gyvenvietė Amerikos žemyne. Balboa buvo išrinktas miesto teisėju ir buvo kur kas palankiau vertinamas negu despotiškas Ensisas. Pasinaudojęs situacija Balboa įvykdė perversmą, suėmė Ensisą ir pasiskelbė miesto alkaldu. Netrukus apie įvykius sužinojo formalus žemių savininkas Nikuesa ir atvyko į Santa Mariją pašalinti Balboa, tačiau miestiečiai pasipriešino, ir neleido Nikuesos laivui prisišvartuoti uoste. Atvykėliai buvo išsodinti į valtį ir išsiųsti į jūrą, kurioje ir žuvo. Tuo pasinaudojęs Balboa pasiskelbė Veragvos gubernatoriumi.
Konkistadoras nuteisė Ensisą ir išsiuntė jį į Espanjolą. Toliau jis tyrinėjo Panamos pakrantes, vienas indėnų gentis nukariaudavo, su kitomis sudarinėdavo taikos sutartis, plėtė savo valdas ir ieškojo aukso. 1512–1513 m. sudarė taiką su kasiku Kareta, taip užsitikrindamas maisto tiekimą ispanų atvykėliams. Kito kasiko Komagrės žemėse Balboa pirmą kartą išgirdo apie „kitą jūrą“. Indėnai pamatę konkistadorų susižavėjimą auksu papasakojo apie gentis iš pietų, atkeliaujančias kita jūra. Ta šalis pasak indėnų vadinasi Biru ir turinti begales aukso. Tokios žinios Balboa paskatino ieškoti kitos jūros.
Pietų jūros atradimas
1513 m. Balboa grįžo į Santa Mariją ir paprašė daugiau vyrų iš Espanjolos, tačiau ten po Ensiso pasakojimų jis buvo užsitraukęs nemalonę, todėl išsiuntė Enrikę de Olmenaresą tiesiai į Ispaniją. Tačiau Ispanija dėl tos pačios priežasties atsisakė paremti ekspediciją, todėl Balboa turėjo verstis esamais resursais. 1513 m. rugsėjo 1 d. su 190 ispanų ir keletu vietinių gidų keliautojas patraukė per Panamos sąsmauką į Pietų jūros paiešką. Nuo kasiko Karetos teritorijų, kur gavo 6000 indėnų pastiprinimą, konkistadorai keliavo sausuma. Pakeliui jie nugalėjo kelias priešiškas indėnų gentis, o jų narius pajungė prie ekspedicijos. Rugsėjo 25 d. nuo kalno viršūnės Balboa išvydo jūrą. Pakrantėje jie nugalėjo kasiko Čiapeso gentį ir pasiekė jūrą. Balboa įbridęs į vandenį su kalaviju ir kryžiumi rankoje paskelbė vandenyną Ispanijos karūnos valda.
Toliau keliautojai nukeliavo 110 km iki įlankos, kuria pavadino San Migelio vardu, pabaigos ir pasiekė paties Ramiojo vandenyno platybes. Pasiekę kasiko Tumako žemes ir nugalėję indėnus jie pamatė, kad čia gausu perlų. Balboa nuplaukė iki salyno, kurį pavadino Perlų salomis, tačiau dėl nepalankių oro sąlygų pasuko atgal. Į Santa Mariją Balboa nusprendė grįžti kitu maršrutu ir nugalėjęs kasiko Tubanamos gentį pasiekė Karibų jūros San Blaso įlanką. 1514 m. sausio 19 d. konkistadoras grįžo į Santa Mariją. Jis išsiuntė Pedrą de Arbalančą į Ispaniją pranešti apie atradimą bei penktadalį prigrobto aukso.
Davilos valdžia
thumb|200px|Paminklas konkistadorui [[Panama (miestas)|Panamos mieste]]
Dėl Fernandeso de Ensiso skundo apie Balboa įvykdytą valdžios užgrobimą, karalius paskyrė naują gubernatorių Pedrariasą Davilą naujai sukurtai Auksinės Kastilijos provincijai. Konkistadoras atvyko net su 17 laivų ir 1500 vyrų ekspedicija, tarp jų karališkuoju kronikininku Gonsalu Fernandesu de Ovjedu ir vyskupu Chuanu de Kevedu. 1514 m. liepą Balboa priėmė atvykėlius į Santa Mariją ir sutiko su Davilos valdžia, nors miestiečiai nenorėjo paklusti atvykėliams.
Tuo metu Ispanijoje buvo įvertinti Balboa nuopelnai, jis paskirtas Panamos ir Koibos gubernatoriumi bei Pietų jūrų adelantadu, o Davilai prisakyta rodyti jam pagarbą bei tartis visais Auksinės Kastilijos klausimais. Konfliktas tarp konkistadorų nurimo ir Davila galiausiai leido surengti ekspediciją į Pietų jūrą. 1517–1518 m. Balboa su 300 vyrų iškeliavo į Aklą. Naudodamasis indėnų ir Afrikos vergų darbo jėga pradėjo laivų statybą Balsos upėje. Jis nukeliavo iki Perlų salų, palei Darjeno krantus, tuomet grįžo į Aklą tęsti laivų statybą.
Konkistadoro mirtis
Akloje Balboa gavo skubų kvietimą iš Davilos atvykti į Santa Mariją, tačiau jau pakeliui jį sulaikė Fransiskas Pisaras ir apkaltino siekiu sukurti nepriklausomą Pietų jūrų guberniją. Balboa neigė kaltinimus ir reikalavo Ispanijos karališkojo teismo, tačiau Davila su Ensisu nedelsdami surengė vietinį teismą. 1519 m. sausio 15 d. konkistadoras ir 5 jo bendražygiai buvo nuteisti mirties bausme nukirsdinant. Egzekucija buvo įvykdyta Akloje. Konkistadoro palaikų likimas nežinomas.
Konkistadoro garbei Panamoje pavadintas miestas, šalies nacionalinė valiuta, miestas Kolumbijoje, krateris Mėnulyje, gatvės ir parkai Panamoje, JAV, Ispanijoje.
Sideritas
thumb|200px|Sideritas right|thumb|Siderito sumažinti Sideritas – karbonatų klasės mineralas, sudarytas iš geležies karbonato FeCO3. Kai sideritą sudaro daugiau kaip 48 % geležies jis tampa vertingu. Jo sudėtyje magnis ir manganas paprastai pakeisti geležimi. Kristalai sudaro heksagonalinę sistemą ir paprastai yra romboedro formos. Pavadinimas kilo iš graikiško žodžio sideros – geležis.
Pagal Moso skalę kietumas 3,5-4,0, specifinis tankis 3,8.
Blizgesys stikliškas arba perlinis. Spalva keičiasi nuo geltonos iki tamsiai rudos ar |juodos.
Sideritas paprastai randamas hidroterminėse gyslose kartu su baritu, fluoritu, galenitu ir kitais mineralais. Jis taip pat gali susidaryti sedimentacinio proceso metu.
Družina
thumb|right|300px|Didysis kunigaikštis Vasilijus Monomachas po medžioklės su družina. Viktoro Vasnecovo (1848-1926) paveikslas Družina – kunigaikščio kariauna Rusioje, kurią kunigaikštis naudojo palaikydamas tvarką kunigaikštystėje, gindamas ją nuo priešų ir užkariaudamas naujas žemes. Družinos kariai buvo visada psiruošę karo veiksmams, vyresnieji družinos kariai veikė kaip kunigaikščio patikėtiniai ir patarėjai. Archeologiniai radiniai rodo, kad družinos jau buvo VI a. Jos egzistavo iki XVI a.
Žodis družina yra kilęs iš slavų žodžio друг, kuris dabar reiškia 'draugas', seniau reiškė 'kovos draugas, bendražygis'. Šis žodis giminingas su germanų drottin (protogermanų *druhtinaz) 'kariauna'.
Družina padėdavo kunigaikščiui išlaikyti valdžią, kėlė kunigaikščio prestižą (kuo daugiau karių družinoje, kuo jie pajėgesni, tuo patikimesniu kunigaikštį laikė jo pavaldiniai). Kunigaikštis iš surenkamų lėšų išlaikydavo savo družinos karius, aprūpindavo juos pragyvenimo reikmenimis, ginkluote.
Ilgą laiko družinos buvo ne valdos, ne kunigaikštystės, o kunigaikščio asmeniškai. Pradžioje družinas dažnai sudarydavo vien variagai, o vėliau etniniu požiūriu družinos buvo nevienalytės, nes karius į jas paprastai rinkdavo ne pagal gentinę priklausomybę, o pagal įgūdžius ir ištikimumą. Rusios kunigaikščių družinose XI-XII a. tarnavo variagai, rusai, finai, tiurkai, lenkai, vengrai ir t. t. Družinos nariai išlaikydavo asmeninę laisvę - kunigaikščiu nepatenkinti kariai visada galėdavo palikti vieno kunigaikščio družiną ir pereiti į kitą.
Družinų dydis būdavo įvairus, bet paprastai neviršydavo kelių šimtų. Dideliems žygiams družinos nepakakdavo, tuomet rinkdavo šauktinius, samdydavo samdinius, о družinos kariai būdavo tokios kariuomenės branduolys.
XI-XII a. družinos turėdavo dvi dalis:
Družinos funkcijos:
Nociagala
Nociagala – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Naujamiesčio, Nevėžio dešiniajame krante, greta kelio.
Družina
Družinos nariai gyvendavo iš kunigaikščio duodamų lėšų, taip pat iš gaunamos karo grobio dalies.
Nociagala
Etimologija
Nociagala – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Nocys arba Nocius ir reiškia „Nocio (arba Nociaus) galas, kraštas“.
Družina
Už vyresniojo družinos nario nužudymą imdavo dvigubą virą (išpirką už nužudymą). Kunigaikščiai stengėsi šią taisyklę perkelti ir jaunesniesiems družinos nariams.
Mirus kunigaikščiui družina paprastai pereidavo naujajam kunigaikščiui. Dažnai taip kunigaikštis turėdavo dvi družinas - senąją ir naująją, tarp kurių prasidėdavo konkurencija. Senoji laikydavo save vyresniąja, tuo tarpu kunigaikštis labiau pasitikėjo naująja, kurią pats surinko.
Kai kuriose kunigaikštystėse družinos ėmė darytis sėslios, nes XII a. daug kur družinos nariams kunigaikščiai skirdavo žemės valdas.
Mesoris
Mesori  – vienuoliktasis Koptų kalendoriaus mėnuo, turintis 30 dienų ir maždaug atitinkantis laikotarpį tarp rugpjūčio 7 ir rugsėjo 10 d. Grigaliaus kalendoriuje.
Istorija
Šis mėnuo Senosios karalystės laikotarpiu buvo pirmasis metų mėnuo ir dėl to jis buvo vadinamas pirmuoju achet sezono mėnesiu (1-nw-aht). Ilgainiui jam prigijo pavadinimas Vapet-Renpet, reiškiantis „Metų pradžia“. Kitas jo pavadinimas buvo Peret-Sopdet, t. y. „Sopdet (Sirijaus) atėjimas“. Mėnuo buvo skiriamas saulės dievo Ra kultui, jo metu buvo švenčiamos Ra šventės, dėl to atsidaro ir alternatyvus pavadinimas Mesut-Ra, t. y. „Ra gimimas“. Galiausiai pavadinimas išsivystė į koptišką mesori.
Pačioje pradžioje jis sutapo su laikotarpiu, maždaug atitinkančiu birželio II pusę ir liepos I pusę (Memfyje prasidėdavo birželio 19 d.) pagal Grigaliaus kalendorių. Būtent tą dieną kildavo Nilo potvynis ir patekėdavo Sirijus. Tačiau dėl to, kad Egipto kalendoriaus metai ne visai atitiko Saulės (Sirijaus) metus, šis mėnuo ilgainiui išpuldavo vis anksčiau, lyginant su Nilo potvyniais ir Sirijaus patekėjimu (t. y. Nilo potvyniai prasidėdavo vis vėliau kalendoriuje, kas 4 metus vėluodami viena diena). 1321 m. pr. m. e., praėjus vienam Sotiniam ciklui (t. y. 1460 m.), Vapet-Renpet mėnuo vėl sugrįžo į pirminę padėtį Nilo patvynių atžvilgiu. 1291 m. pr. m. e. faraonas Amenofis I įvykdė kalendoriaus reformą, paskelbdamas Techi (Džehuti) pirmuoju metų mėnesiu, ir tada Mesut-Ra mėnuo tapo tapo paskutiniuoju metų mėnesių. Jis dar buvo žinomas kaip ketvirtasis šemu mėnuo.
XVI a. reformavus Julijaus kalendorių ir įvedus Grigaliaus, iki mūsų laikų susidarė 13 d. skirtumas tarp Grigaliaus ir koptų kalendoriaus. Dėl to mesorio 1 d. dabar sutampa su rugpjūčio 7 d.