cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karelijos istorija
Korelų gentys
Prie Ladogos ežero pristatytais žvėrių kailiais būdavo prekiaujama su Naugardu, Švedija, Danija. Šie žygiai plėtė Karelijos kunigaikštystės įtaką, tokiu būdu korelų įtaka siekė Baltąją jūrą. Korelai taip pat puldinėjo estus Baltijos jūroje ir Švediją: 1187 m. puolė jos sostinę, o 1198 m. - jos miestą dabartinėje Suomijoje - Abo.
Novgorodo žemėje
thumb|150px|Orechovo sutarties sienos tarp Novgorodo ir Švedijos
Novgorodo respublika ir Švedijos karalystė buvo dvi valstybės, kurios nuo X a. reiškė interesus į baltijos finų gyvenamus regionus. 1042 m. šios dvi valstybės pirmą kartą pasidalijo įtakos sferomis teritorijose, kurios apėmė sumių, hemių, savo, korelų, vesių, ingrų, lapių žemes. Po šio pasidalinimo korelų teritorijos atiteko į Novgorodo įtakos sferą ir 1227 m. korelai buvo apkrikštyti - tapo provoslavais. 1293 m. Švedų trečiojo kryžiaus žygio metu Švedija užgrobė Vyborgą ir pastatė ten savo tvirtovę, tokiu būdu strategiškai įsitvirtindami Karelijoje. Tai davė pretekstą Naugardui Korele laikyti savo kariuomenę, kuri turėjo ginti nuo švedų.
1323 m., po 30 metų trukusių karų, Tikrojoje Karelijoje, tarp Novgorodo ir Švedijos buvo sudaryta "amžinoji" Orechovo taika, kuria sumių, hemių ir savo žemės atiteko Švedijai (dabar sudaro pietinę Suomiją), o kitos žemės - Novgorodui. Tikroji Karelija irgi buvo padalinta tarp Novgorodo ir Švedijos, pastarajai atiduodant Vipuri (taip suformuota katalikiška Pietinė Karelija).
Tačiau tuo pačiu šia sutartimi kunigaikštystė buvo prijungta prie Novgorodo respublikos kaip jos vasalė, ir čia buvo skiriami vietininkai, turėję pakeisti vietos kunigaikštį (valitą).
Paskutinį kartą korelai bandė atkurti savo valstybingumą per 1337-1338 m. sukilimą, kuomet, pasitelkę Švedijos pagalbą, sumušė Novgorodo vietininkus (tuo metu jais buvo skiriami gediminaičiai: valdė lietuvių kilmės Narimantas), o vėliau patys užpuolė švedus ir bandė paimti Vipuri. Tačiau sostinėje Korele kilęs sukilimas šiuos bandymus sužlugdė, ir Karelijos kunigaikštystė liko Novgorodo valdžioje. Be to, buvo panaikintas jos teritorinis vientisumas: Karelija padalinta tarp vodų ir Paonegės piatinų.
Nepaisant to, Karelijos kunigaikštystė neformaliai išliko dar 200 metų, jos gyventojai pripažino dinastinių valitų (priklausiusių Gediminaičiams) valdžią.
Karelijos padalinimas ir Švedijos valdymas
thumb|150px|left|Karelijos padalinimas nuo XVII a. thumb|150px|Švedijos Karelija Švedija reiškė savo ambicijas Karelijos atžvilgiu nuo pat jos padalinimo su Novgorodu XIV a. Pvz., 1411 m. švedai sugriovė vieną svarbiausių Tikrosios Karelijos miestų - Tiverską.
Nuo XIV a. Švedijai buvo labai svarbios Šiaurinės Karelijos teritorijos, kurios siekė Botnijos įlanką. Dėl to jau 1365 m. Švedijos karalius išleido įsakymą, draudžiantį karelams plaukioti šioje įlankoje. 1377 m. buvo įkurta tvirtovė, apribojusi karelų judėjimą ir sumažinusi prekybą. Galutinai Šiaurinė Karelija Švedijai atiteko per Livonijos karą, ir joje įkurtos Ostrobotnijos ir Karelijos provincijos.
XVI a. pabaigoje Švedija didino savo ekspansiją Karelijoje, ypač Tikrojoje Karelijoje. Livonijos karo metu 1580 Švedija užėmė Korelą (pervardino jį Kexholm), bet 1595 m. grąžino Rusijai.
Rusijai nusilpus, 1613 m. Švedija pradėjo karą su Rusija, kurio metu atėmė iš jos milžiniškas šiaurės vakarų teritorijas, įskaitant ir dalį Karelijos kunigaikštystės (tiksliau - Ladogos Kareliją ir Šiaurės Kareliją). 1617 m. Stolbovo sutartimi ši tapo sudėtine Švedijos dalimi, o Švedijos karalius buvo kartu tituluojamas ir Karelijos kunigaikščiu.
Tokiu būdu istorinė Karelija buvo padalinta į dvi dalis:
Švedijos Karelija buvo administruojama kaip Karelijos hercogystė, bet ji buvo dalina į daugybė smulkių feodalinių valdų, tokių kaip Kronborgo grafystė, Keksholmo grafystė ir t. t. Šiuo laikotarpiu į Švedijos Kareliją kėlėsi švedų ir suomių kolonistai, o vietiniai karelai patyrė didelę religinę ir tautinę diskriminaciją. Tai skatino juos keltis iš švedų valdomos Karelijos į rytus ir pietus. Tuo metu persikėlusieji į pietus karelai įsikūrė rusų gyvenamose teritorijose ir yra vadinami tverės karelais.
Rusijos imperijos sudėtyje
thumb|150px|Karelijos padalinimai
1700–1721 m. įvykus Šiaurės karui, o vėliau 1743 m. Abo sutartimi, Rusijos imperija susigrąžino dalį Švedų Karelijos: visą Tikrąją Kareliją (įskaitant Vyborgą) ir Ladogos Kareliją. Abi šios prisijungtos teritorijos buvo administruojamos kaip Vyborgo gubernija, bet vadinamos Senąja Suomija. Jose buvo garantuojama religinė laisvė ir laikomasi švediškų įstatymų.
XIX a. formuojantis suomių nacionaliniam judėjimui, mažai civilizacijos paliesta Rytų Karelija tapo suomių etnografų susidomėjimo šaltiniu, nes jų išlikusi mitologija buvo laikoma ir suomių mitologijos dalimi. Taip buvo surinktas epas Kalevala.
XX a. istorija
thumb|150px|left|Suomijos didžiausia ekspansija Heimosodat laikotarpiu thumb|100px|Ginčytinos Petsamo, Repola ir Porajervi teritorijos
1917 m. Suomijai paskelbus nepriklausomybę nuo Rusijos, iš karto iškilo Karelijos klausimas. Suomių nacionalistai iškėlė Didžiosios Suomijos (Suur-Suomi) idėją, pagal kurią visos artimos Baltijos finų tautos (istorinė Suomija, Karelija, Ingrija ir Estija) turėjo būti apjungtos į vieną valstybę. Todėl suomiai siekė ne tik Suomijos kunigaikštystės sričių pripažinimo, bet ir Rytų Karelijos prijungimo.
Tai sukėlė 1917-20 m. Suomijos-Rusijos karus, vadinamus Heimosodat. Jų metu Suomijai pavyko okupuoti didelę dalį Rytų Karelijos, ir sukurti nepripažintą Šiaurės Respubliką, tačiau 1920 m. Tartu sutartimi suomiai buvo priversti atsisakyti savo ambicijų, pasilikdami tik nedidelę Rytų Karelijos teritoriją Petsamo.
TSRS likusioje Rytų Karelijoje suformuota Karelijos Autonominė Tarybinė Respublika, kaip RTFSR dalis. thumb|100px|Suomijos 1944 m. prarastos teritorijos 1939-45 m. vyko Žiemos karas ir Suomijos-Rusijos karas, kurio metu vėl iškilo Karelijos klausimas. Nors Suomija apgynė nepriklausomybę, jai priklausiusios Karelijos sritys buvo prijungtos prie TSRS, iš jų ir Karelijos ATSR suformuojant Karelijos-Suomijos TSR. Iš iš Suomijos atimtos Karelijos sričių dauguma gyventojų buvo evakuoti į Suomiją, o atkelti gyventojai iš Rusijos. 1956 m. Karelijos-Suomijos TSR buvo panaikinta, atkuriant Karelijos ATSR, o iš Suomijos prijungtas (jau nebekareliškas) sritis integruojant į Leningrado sritį. Taip galutinai suformuotos Suomijos-TSRS (vėliau Rusijos) sienos ir administracinis dalinimas Karelijos regione.
1991 m. Karelijos ATSR pervardinta Karelijos Respublika.
Sidabrinė gervė 2009
Sidabrinė gervė 2009 – antroji lietuviško kino apdovanojimų „Sidabrinė gervė“ ceremonija, kuri vyko 2009 m. gegužės 29 d., LRT Didžiojoje studijoje. Renginį vedė Ramūnas Cicėnas ir Giedrius Savickas. Pirmą kartą apdovanojimus tiesiogiai transliavo LRT televizija.
Mistralis
right|thumb|250px|Mistralio vėjo susidarymas Mistralis − smarkus šaltas, sausas boros tipo vėjas, pučiantis nuo kalnų visais metų laikais (dažniausiai žiemą) Prancūzijos pietryčiuose (Ronos slėnyje, Provanse).
Sidabrinė gervė 2009
Specialus apdovanojimas
Auksinė gervė už indėlį į kiną:
Mistralis
Mistralis visada pučia iš vakarų į rytus – štai kodėl ir dygiųjų slyvų krūmokšniai, ir pušų kamienai pasvirę kampu. left|200px|
GEO (žurnalas)
thumb|Lietuviško žurnalo GEO viršelis GEO – pažintinis žurnalas, Vokietijoje leidžiamas nuo 1976 m.
Žurnalas yra, arba buvo leidžiamas, Bulgarijoje, Kroatijoje, Čekijoje, Suomijoje, Prancūzijoje, Graikijoje, Vengrijoje, Indijoje, Italijoje, Japonijoje, Korėjoje, Rumunijoje, Rusijoje, Slovakijoje, Slovėnijoje, Ispanijoje, Turkijoje, Lietuvoje, Latvijoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose.
Vokiška versija turi kelis ypatingus leidinius: „GEO Saison“ - skirtas turizmui, „GEO Wissen“ ir „GEO Kompakt“ - mokslui, „GEO Epoche“ apie istoriją ir „GEO Lino“ - vaikams. Rusų kalba leidžiama „GEO Traveller“, „GEO Focus“ apie mokslą ir istoriją, „GEOлёнок“ - vaikams.
Lietuvoje
Lietuvoje pradėtas leisti 2008 m. Paskutinis numeris išleistas 2016 m. Liepą. Iš viso išleista 90 nr.
Platerių pirtis
thumb|2023 m. thumb|2016 m.
Platerių pirtis (arba Maskvos pirtis) – Vilniaus pirtis.
Veikė nuo XIX a. pradžios iki 2000 m. bevardžiame skersgatvyje, jungiančiame Vingrių ir Pylimo gatves. Įrašyta į Kultūros vertybių registrą, unikalus objekto kodas.
Istorija
Pirties vietoje, prie dabartinės Pylimo gatvės, 1767 m. stovėjo Konstancijos Pliaterytės karčema. Pirtis pastatyta 1818–1828 m. rekonstruojant karčemos pastatą. Statytojai – Kunigunda Valavičiūtė-Platerienė arba jos sūnūs, valdos paveldėtojai. Pirtis istoriniuose šaltiniuose minima nuo 1820 m. 1852 m. sklypas su pirtimi parduotas Jurgiui Stefanovskiui, kuris prie jos tarp 1859 ir 1867 m. pristatė priestatą. 1867 m. situacijos plane pažymėta garsi pirtis, vadinama Maskvietiška pirtis („Moskovskije bani“), kuriai buvo naudojamas Vingrių šaltinių vanduo. Tarp vyrų ir moterų pirčių buvo įrengta ir mikva – ritualinė žydų pirtis. 1872 m. sklypo savininke tapo Anastazija Bertgold.
1902 m. pirtis paveldėjo vyriausiasis Anastasijos Bertgold sūnus, generolas leitenantas Povilas Bertgold. 1891–1902 m. pastatas dar kartą rekonstruotas, pristatyti dar trys priestatai. 1923 m. sklypą su pastatais ir šulinį su vamzdžiais į pirtį nusipirko Tobijus Bunimovičius, 1937 m. valdos pastatus perleidęs „Bunimovičiaus banko namams“. 1943 m. „Bunimovičiaus banko namai“ buvo likviduoti, pastatas atiteko valstybei ir per visą sovietmetį bei po Atgimimo buvo toliau naudojamas kaip pirtis.
Airijos demografija
Airijoje žmonės gyveno jau prieš 9000 metų. Pastarąjį 1000 metų didžiulę įtaką padarė vikingai ir normanai, kurie įkūrė keletą uostų. Tačiau didžioji dalis (apie 80 proc.) Airijos gyventojų kildinami iš žmonių, atsikėlusių čia gyventi iškarto po ledynmečio.
Dabartinė situacija
Po Europos Sąjungos išsiplėtimo 2004 m. gegužės 1 d., Airijoje gyvena 0,88 proc. visų Europos Sąjungos gyventojų. Pagal gyventojų skaičių Airija yra 18-oje vietoje tarp ES šalių, o už ją mažiau gyventojų turi tik Lietuva (3,61 mln. gyventojų), Latvija (2,39 mln.), Slovėnija (1,93 mln.), Estija (1,42 mln.), Kipras (0,86 mln.), Liuksemburgas ir Malta.
Gyventojų pasiskirtsymas
thumb|Gyventojų tankumas Didžioji dalis Airijos gyventojų gyvena miestuose. Daugiausiai – Dubline (1 661 185 gyv.). Tankiausiai apgyvendinta šalies dalis yra apie Dubliną ir kitus didžiuosius miestus. Rečiausiai apgyvendinta šalies vakarinė pakrantė.
Tautinė sudėtis
== Duomenys iš CŽV pasaulio faktų knygos ==
|thumb|right|370px|Airijos Respublikos populiacijos kitimas 1841 - 2002 m. Gyventojų skaičius pateikiamas milijonais. Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,12 % (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 7,77 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 4,71 migranto/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 5,05 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
Leliškė
Leliškė – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Skaudvilės.
Istorija
Kaimas minimas 1642 m. Tauragės dvaro inventoriuje, tada kaime buvo vienas valakas, priklausė Tauragės valsčiui.
Kaime buvęs Leliškės palivarkas, priklausęs Kybartui. Palivarkas jungė 100 ha žemės (80 ha ariamos ir 20 ha miško). Centre stovėjo gyvenamasis namas, daržinė, kumetinė, svirnas, kiaulininkas. Gyvenamojo namo šiaurėje buvo tvenkinys, vakaruose – parkas.
Buvusiame sodybiniame ansamblyje išliko gyvenamasis namas, statytas 1885 m., svirnas, statytas XIX a. pab. Pastatams būdinga liaudiška architektūra. Į buvusį centrą iš Parvaičių kaimo parvežtas svirnas, statytas XIX a. pab. Dabar užtvenktas buvusio palivarko Agluonos upelis, šioje vietoje stovėjo malūnas.
Titano kalnas
Titano kalnas  – kalnas Apeninų kalnų grandinėje; aukščiausia San Marino valstybės vieta. Kalno aukštis 739 m, jis yra tuoj į rytus nuo San Marino miesto. Sudarytas iš klinties. Santykinis kalno aukštis siekia ~200 m, jo šlaitai skardingi. Nuo Titano kalno atsiveria vaizdinga panorama, galima matyti visą San Marino teritoriją.
Arvydas Novikovas
Arvydas Novikovas (g. 1990 m. gruodžio 18 d. Vilnius) – Lietuvos futbolininkas.
Titano kalnas
Titano kalnas yra San Marino simbolis. IV a. ant šio kalno gyvenęs atsiskyrėlis Šv. Marinas, laikomas San Marino įkūrėju. Ant trijų Titano kalno viršukalnių yra pastatyta po įtvirtintą bokštą (Trys San Marino bokštai): Guaita, Česta ir Montalė. Titano kalnas drauge su San Marino miestu 2008 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
thumb|left|250px|Vaizdas į Titano kalną
Arvydas Novikovas
Hearts
Novikovu domėjosi Portugalijos SL Benfica, bet pasiūlymo atsisakė. 2009 m. gegužę sutartį pasirašė su Edinburgo Hearts klubu.
Debiutavo pagrindinėje sudėtyje prieš Glazgo Celtic FC.
2009–2010 m. rugpjūčio 20 d. debiutavo UEFA Europos lygoje išvykos rungtynėse prieš Dinamo Zagreb klubą.
Markizė (filmas)
Juosta nominuota Cezariui už geriausią muziką.
Arvydas Novikovas
Hearts
2010 m. gegužės 6 d. pratęsė sutartį su Hearts klubu iki 2013 m.vasaros.
2013 m. gegužės 31 d. oficialiame klubo tinklalapyje buvo paskelbta. kad paliko Hearts klubą.
St Johnstone
2011 m. buvo išnuomotas Perto „Saint Johnstone“ iki sezono pabaigos.
Debiutavo 2011 m. vasario 1 d. prieš Hamilton Academical FC. Perto klubui atstovavo šešeriose lygos rungtynėse.
Erzgebirge Aue
2013 m. birželio 23 d. pasirašė trejų metų sutartį su Vokietijos antrosios lygos Erzgebirge Aue klubu.
Lenkija
2019 m. birželio pabaigoje pasirašė 3 metų sutartį su Varšuvos „Legia“.
Turkija
2020 m. rugpjūčio viduryje jo kontraktas buvo išpirktas Turkijos futbolo lygos debiutantų - BB Erzurumspor klubo.
2022 m. birželio pradžioje persikėlė į taip pat antrajame divizione žaidžiančiu Samsunspor klubu ir pasirašė dvejų metų sutartį. 2022 m. spalio pabaigoje klubas suspendavo A. Novikovą ir brazilą Fernando Bodriną.
2023 m. sausio 3 d. pranešta, kad nutraukė kontraktą su Samsuno klubu.
Izraelis
2023 m. sausio pabaigoje pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Haifos „Hapoel“ klubu.
„Žalgirio“ klubas
2023 m. rugpjūčio 4 d. pranešta, kad tapo „Žalgirio“ klubo nariu.
Tarptautinė karjera
Būdamas 16 metų atstovavo Lietuvos U-21 rinktinei.
2010 m. gegužę debiutavo Lietuvos rinktinės sudėtyje prieš Ukrainą. Antrą kartą atstovavo rinktinei draugiškose rungtynėse su Vengrijos nacionaline ekipa 2010 m. lapkričio mėnesį.
Įmušęs 12 įvarčių, A.Novikovas yra antras pagal rezultatyvumą visų laikų Lietuvos vyrų futbolo rinktinės futbolininkas.
FK Svalia Pasvalys
Istorija
1947 m. susibūrė komanda vadovaujama Cedrono.
Pokario metais spaudoje minimos „Svalios“, „Žalgirio“ bei „Kooperatininko“ komandos.
1947 m. Biržų „Aras“ net 13-2 nugalėjo pasvaliečius.
1949 m. rugsėjo 4 d. biržiečiai nugalėjo pasvaliečius 5-1.
Pasvalyje 1955 m. Lietuvos „B“ grupės Panevėžio zonos futbolo rungtynės Biržų „Siūlas“ – Pasvalys 3:2
1961 m. Biržų „Siūlas“ ir Pasvalio „Kooperatininkas“ sužaidė rezultatu 2:0.
Pačeriaukštės seniūnija
Pačeriaukštės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Biržų rajono savivaldybės šiaurės vakaruose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 4 seniūnaitijos:
Izidorius Kisinas
Izidorius Kisinas (1904 m. liepos 30 d. Panevėžys – 1958 m. liepos 28 d. Palanga, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos bibliotekininkas, bibliografas.
Biografija
1924 m. baigęs Ukmergės gimnaziją dėstė lietuvių kalbą Jurbarko, Ukmergės ir Vilkaviškio žydų gimnazijose. 1935–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto ir Vilniaus universiteto bibliotekų bibliografas. 1940 m. baigė istoriją Vilniaus universiteto Humanitarinių mokslų fakultete, 1954 m. – Leningrado N. Krupskajos bibliotekinį institutą.
1944 m. išvežtas į Vokietiją priverčiamiesiems darbams. 1946–1951 m. Lietuvos TSR knygų rūmų direktoriaus pavaduotojas. 1949–1954 m. Vilniaus universiteto, 1949–1958 m. Kultūros švietimo technikumo dėstytojas.
Mokslinė veikla
Nuo 1926 m. dirbo bibliografijos darbą. Sudarė lietuvių literatūros antologiją hebrajų kalba (1932 m.), Antano Smetonos bibliografiją ir biobibliografiją, 1874–1934 m. (1935 m.), lietuvių kultūros veikėjų E. Volterio, Mykolo ir Vaclovo Biržiškų, M. K. Čiurlionio, Lietuvos ir užsienio lietuvių 1935 periodikos rodykles („Bibliografijos žiniose“ ir atskirai). 1936–1939 m. siuntė medžiagą Paryžiuje leidžiamam žurnalui „Bibliographie pédagogique internationale“, parengė Lietuvos žemės ūkio bibliografinį veikalą (apie 25 000 įrašų, rankraštis), Lietuviškų knygų sisteminį katalogą (1938 m.). Išvertė ir papildė L. Tropovskio „Dešimtainę klasifikaciją“ (1947 m.), Bendrines spaudinių aprašo taisykles masinių bibliotekų katalogams ir bibliografinėms rodyklėms (1955 m.). Turėjo 10 000 tomų asmeninę biblioteką ir 2000 ekslibrisų kolekciją, kurią jam mirus žmona V. Kisinienė perdavė Vilniaus universiteto bibliotekai.
Lengvasis bombonešis
Lengvasis bombonešis – santykinai mažas ir greitas bombonešis, plačiai naudotas iki XX a. 6-ojo dešimtmečio. Šie bombonešiai gabendavo iki 1 t bombų.
Jurgis Kisnėrius
Jurgis Kisnėrius (1920 m. rugpjūčio 24 d. Galmenai, Tauragės valsčius – 1986 m. rugpjūčio 8 d. Vilnius) – Lietuvos geologas, fizinių mokslų daktaras.
Lengvasis bombonešis
Pirmojo pasaulinio karo laikų lengvieji bombonešiai buvo vienvarikliai lėktuvai, gabenę 50–400 kg bombų. Vienas žymiausių to meto lengvųjų bombonešių buvo Džefrio de Hevilendo (Geoffrey de Havilland) „Airco DH.4“. Tokie bombonešiai dažnai būdavo naudojami kaip žvalgybos lėktuvai (pvz., „Avro 504“).
Jurgis Kisnėrius
Biografija
1951 m. baigė Vilniaus universitetą. 1958 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.
Lengvasis bombonešis
Antrojo pasaulinio karo metu lengvieji bombonešiai buvo vienvarikliai ar, rečiau, dvivarikliai ir gabendavo 500–1000 kg bombų. Jų pavyzdžiai – „Fairey Battle“ (D. Britanija), „Mitsubishi Ki-51“ (Japonija, sąjungininkų vadintas „Sonia“), „Lockheed Hudson“ (JAV) ir „Martin Baltimore“ (JAV). Jie dažnai būdavo naudojami kaip žvalgybos lėktuvai.
Dalis lengvųjų bombonešių buvo pikiruojamieji bombonešiai (JAV „Vultee A-31 Vengeance“), universalūs lėktuvai (TSRS „Pe-2“) ar šturmo lėktuvai (Italijos „Breda Ba.65“ ir TSRS „Il-2“). Lengvieji bombonešiai buvo vieninteliai bombonešiai, veikę nuo lėktuvnešių. Kai kurie dvivarikliai lengvieji bombonešiai buvo sėkmingai paversti sunkiaisiais naikintuvais arba naktiniais naikintuvais, pvz., „Bristol Blenheim“ (D. Britanija) ir „Douglas A-20 Havoc“ (JAV).
Jurgis Kisnėrius
Biografija
Nuo 1950 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Geologijos ir geografijos institute (nuo 1963 m. Geologijos institutas), 1959–1965 m. stratigrafijos ir tektonikos sektoriaus vadovas.
Lengvasis bombonešis
Lengvieji bombonešiai atlikdavo užduotis, kurias dabar atlieka šturmo lėktuvai ir naikintuvai-bombonešiai.
Jurgis Kisnėrius
Mokslinė veikla
Sudarė Lietuvos ir Baltijos kraštų geologinių (mastelis 1:500 000), litologinių paleogeografinių žemėlapių su aiškinamuoju tekstu. Tyrė Lietuvos juros sistemos ir kreidos sistemos apatinio skyriaus uolienų litologiją ir stratigrafiją.
Lengvasis bombonešis
Lietuvoje
1939 m. Lietuvoje buvo išbandytas konstruktoriaus A. Gustaičio sukurtas lengvasis bombonešis ANBO-VIII.
2009 m. meteoritas Latvijoje
2009 m. spalio 25 d. pranešta, kad šiaurės Latvijoje, netoli Mazsalacos nukrito meteoritas ir išmušė kraterį. Ant kojų buvo sukelta gaisrinė, policija ir armija. Taip pat buvo nufilmuotas mėgėjiškas klipas, kur studentas Ancis Steinbergs su draugais įvykio vietoje šneka apie meteoritą. Šis klipas įdėtas į Youtube, vėliau rodytas žinių laidose, naujienų portaluose.
Atvykę specialistai aptiko 9-10 m skersmens ir 2-3 m gylio kraterį su termito liekanomis. Nors pirmasis atvykęs geologijos specialistas Uldis Nulle pareiškė, kad krateris greičiausiai meteoritinės kilmės, tačiau detalesniais tyrimais nustatyta, kad tai žmonių iškasta duobė, kurioje išlydytas termitas.
Spalio 27 d. bendrovė Tele-2 paskelbė, kad tai jos surengtas pokštas, siekiant išblaškyti krizės kamuojamus Latvijos gyventojus. Bendrovė pažadėjo atlyginti nuostolius.
Parmos katedra
thumb|300px| Parmos katedros bendras vaizdas su varpine
Parmos katedra (it. Duomo di Parma) – romanikos stiliaus bažnyčia-katedra Italijoje Parmos mieste. Katedra pagarsėjusi Renesanso dailės meistro Koredžo tapyba.
FK Vihren Sandanski
Sandanskio „Vihren“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Sandanskio.
1983 m.
1983 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Romas Leščinskas
Romas Leščinskas (g. 1953 m. kovo 20 d.) – Lietuvos ir Lazdijų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1976 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją.
1990–1995 m. Lazdijų rajono tarybos deputatas, tarybos pirmininkas. 1995–1997 m. ir 2019–2023 m. Lazdijų rajono savivaldybės tarybos narys. 1995–1997 m. Lazdijų rajono savivaldybės meras.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys, 1993–1997 m. Lazdijų skyriaus pirmininkas.
Toropeco kunigaikštystė
Toropeco kunigaikštystė  – dalinė rusų kunigaikštystė, kurią valdė Riurikaičių atšaka.
Kunigaikštystės teritorija buvo gana nedidelė, tarp Toropos upės ir Dauguvos aukštupio, Valdajaus aukštumos šlaituose, beveik siekė Seligero ežerą.
Istorija
Daugelis istorikų kunigaikštystės susidarymo pradžia laiko 1159 m., kai ją Smolensko kunigaikštis Rostislavas Mstislavičius paminėjo laiške Smolensko vyskupijai. Kiti mini 1168 m., kai kunigaikštis Rostislavas testamente išskyrė Toropeco kunigaikštystę iš Smolensko kunigaikštystės ir atidavė ją savo sūnui Mstislavui Rostislavičiui Narsiajam.
Po to kunigaikštystė minima metraštyje, kai kitas Rostislavo sūnus Sviatoslavas Rostislavičius 1168 m. pabandė ją užgrobti. Vėliau Toropeco kunigaikštystė kaip dalinė kunigaikštystė priklausė Rostislavo anūkui Novgorodo kunigaikščiui Mstislavui Mstislavičiui Sėkmingajam. 1214 m. Mstislavo duktė Feodosija ištekėjo už Novgorodo kunigaikščio Jaroslavo, o dalinės kunigaikštystės teritoriją gavo kaip kraitį. Galimu kunigaikštystės paveldėtoju tapo Feodosijos sūnus Aleksandras Jaroslavičius Neviškis. .
XIII a. pradžioje Toropeco valsčius užėmė visą Smolensko žemės šiaurryčių dalį, jų tarpe buvo ir Dauguvos ir Volgos aukštupiai. Būdama tarp Polocko ir Vladimiro-Suzdalės kunigaikštysčių, Didžiojo Novgorodo ir Pietų Rusios kunigaikštysčių, Toropeco kunigaikštystė dažnai politiniuose ir prekybiniuose klausimuose veikdavo kaip tarpininkas.
XIII a. Toropeco kunigaikštystė ima patirti vis didesnį lietuvių spaudimą, nes šie ima puldinėti kunigaikštystės žemes. 1320 m. lietuviai užėmė kunigaikštystės sostinę Toropecą, o XIV a. viduryje LDK valdžioje atsidūrė visa kunigaikštystės teritorija.
XVI a. pradžioje Maskvos valstybė pagal taikos su LDK sutartį prisijungė šios kunigaikštystės teritoriją. Kunigaikštystė tapo Maskvos valstybės Toropeco apskritimi.
Ariokarpas
Ariokarpas (Ariocarpus) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis. Auga Meksikoje.
Gentyje yra šios rūšys:
XXV amžius pr. m. e.
thumb|180px|XXV a. pr. m. e. datuojama [[Maris|Mario šventiko skulptūra]]
Dvidešimt penktasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs '''2500 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 2401 m. pr. m. e.''' gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XXVI amžius pr. m. e. – XXV amžius pr. m. e. – XXIV amžius pr. m. e.
Europride
thumb|Vaivorykštinė vėliava Europride 2006 Londone Europride – tarptautinis LGBT renginys kasmet rengiamas vis kitame Europos mieste. Šeimininkaujantis miestas paprastai turi nusistovėjusį gėjų pasididžiavimo renginį arba svarbią LGBT bendruomenę.
Mieste dvi savaites vyksta daug sporto ir meno renginių. Europride paprastai baigiasi savaitgalį tradiciniu Mardi Gras stiliaus pasididžiavimo paradu, gyvos muzikos koncertais, specialiomis naktimis klubuose bei AIDS aukų pagerbimu.
Antanava (Josvainiai)
Antanava – buvęs viensėdis Kėdainių rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Angirių, Šušvės dešiniajame krante. Palei viensėdį eina Josvainių–Ariogalos kelias.
Istorija
XX a. pradžioje buvo Kočanams priklausęs dvaras Josvainių valsčiuje. Iki XX a. vid. buvo dvaro palivarkas.
2020 m. spalio 14 d. gyvenvietė panaikinta prijungiant prie Sviliukų.
Ruoliškis (ežeras)
left|120px
Ruoliškis arba Ruoliškio ežeras – ežeras šiaurės Lietuvoje, Biržų rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2 km į šiaurės rytus nuo Biržų, prie Ruoliškio kaimo. Ilgis šiaurės–pietų kryptimi 0,8 km, plotis iki 0,6 km. Altitudė 55,2 m. Krantai žemi, užpelkėję, vietomis apaugę miškeliais. Yra keletas medžiais apaugusių salų (3 didžiausios 0,17 ha, 0,1 ha ir 0,1 ha).
Pietuose atiteka upelis iš 4 beužankančių ežeriukų ir Lyglaukių griovys. Šiaurėje išeina Lyglaukių griovys, kuriuo vandenys srūva į Rovėją (Apaščios baseinas).
Aplink ežerą įsikūrę Ruoliškio, Pamūriškio, Skratiškių kaimai. Į vakarus įsikūrę biržiečių kolektyviniai sodai.
Ežerėvardis Rúoliškis yra vėlyvesnis, kilęs nuo kaimo vardo.
Cheminio ginklo uždraudimo organizacija
Ši organizacija nėra JT dalis, tačiau glaudžiai tarpusavyje bendradarbiauja. 2000 m. rugsėjo 7 d. šios organizacijos pasirašė kooperacinį susitarimą dėl bendrų veiksmų vykdymo.
Visos organizacijos narės yra ir Cheminių ginklų konvencijos narės. Vienintelės Izraelis ir Mianmaras nepriklauso šiai organizacijai, nes konvencijos neratifikavo. Angola, Egiptas, Šiaurės Korėja, Pietų Sudanas ir Sirija nėra organizacijos narės.
2013 m. spalio 11 d. šiai organizacijai buvo skirta Nobelio taikos premija už nuolatines pastangas sunaikinti cheminius ginklus.
Antonio José de Sucre
Antonijus Chosė de Sukrė (Antonio José de Sucre y Alcalá; 1795 m. vasario 3 d. Kumanoje, Venesuela – m. 1830 m. birželio 4 d. Kolumbijoje) – Pietų Amerikos išsivadavimo kovų lyderis. Sukrė buvo vienas artimiausių Simono Bolivaro draugų ir bendražygių.
Biografija
Sukrė gimė kilmingoje šeimoje, tuometinėje Naujosios Granados vicekaralystėje. 1811 m. prisijungė prie nepriklausomybės kovų. 1817 m. paaukštintas iki pulkininko, o 1819 m., būdamas vos 24 metų, Sukrė tapo generolu. Po Bojakos mūšio Antonio José de Sucre tapo kariuomenės vadu. 1822 m. vadovavo Kito išvadavime ir laimėjo Pičinčos mūšį. Svarbiausią karinę pergalę Sukrė iškovojo 1824 m. laimėjęs Ajakučo mūšį, į nelaisvę paėmęs vicekaralių ir palaužęs rojalistų pajėgas. Netrukus buvo sukurtos Peru ir Bolivijos valstybės, o Sukrei suteiktas Ajakučo didžiojo maršalo titulas. Po pergalės Ajakuče, Simonas Bolivaras aprašė Sukrės biografiją veikale Resumen Sucinto de la Vida del General Sucre.
1826 m. Sukrė tapo Bolivijos prezidentu, tačiau šalyje netrukus kilo prieš Bolivarą nukreipti judėjimai, ir Sukrė išvyko į Kitą. Vėliau dalyvavo Didžiosios Kolumbijos politikoje. 1830 m. Antonio José de Sucre buvo nušautas netoli Pasto miesto. Jo nužudymo organizavimu kaltinamas Naujosios Granados prezidentas José María Obando. Palaidotas Kito katedroje.
Sukrės vardas įamžintas daugelyje Pietų Amerikos vietovardžių: Sukrė – Bolivijos sostinė, Sukrės departamentas Kolumbijoje, Sukrės valstija Venesueloje.
Žemaičių Naumiestis
Žemaičių Naumiestis – miestelis Šilutės rajono savivaldybėje, šalia kelio, prie Šusties upės. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos: Žemaičių Naumiesčio-Dariaus ir Girėno bei Žemaičių Naumiesčio-Klaipėdos. Stovi medinė Žemaičių Naumiesčio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (nuo 1782 m.), Žemaičių Naumiesčio evangelikų liuteronų bažnyčia, yra Žemaičių Naumiesčio vidurinė mokykla, Šilutės žemės ūkio mokyklos skyrius, mokykla-darželis, etnokultūros centras, paštas (LT-99005).
Pro miestelį teka Šustis, Šelmuo ir Lendra.
thumb|left|Žemaičių Naumiesčio centras
Etimologija
Sudėtinis vietovardis Žemaičių Naumiestis atsirado vėliau, o ilgą laiką jis vadinosi tiesiog Naumiesčiu, taip jis minimas nuo 1650 m. Dar 1925 m. minimas Naumiesčio valsčius („Lietuvos apgyvendintos vietovės“). Naumiestis – tai žodis, sudarytas iš dviejų sandų: būdvardžio naujas ir daiktavardžio miestas. Vietovės vardas galėjo kilti iš to, kad miestelis daug kartų sudegė ir vis naujai atsistatė. Caro laikais, 1881–1918 m. oficialiai vadintas Aleksandrovsku arba Aleksandrija.
XX a. 1-ojoje pusėje Naumiestis vadintas Tauragės Naumiesčiu. XX a. 4–ajame dešimtmetyje miestelį imta vadinti Žemaičių Naumiesčiu, pabrėžiant jo padėtį Žemaitijoje (panašiai kaip ir Žemaičių Kalvarija). Taip padaryta dėl to, kad Lietuvoje jau buvo keli Naumiesčiai ir jie nuolatos painiojosi, ypač ryšininkams.
Istorija
XVI a. Naumiestis ir jo apylinkės tapo Lietuvos–Lenkijos karalių valstybiniu dvaru. Miestelis minimas 1600 m., valsčius – 1650 m. 1750 m. Naujasis Miestas gavo turgaus ir prekymečių privilegiją. 1779 m. Stanislovas Augustas Poniatovskis miestelį, priklausiusį Žemaitijos seniūnijai, penkiasdešimčiai metų išnuomojo Žemaičių taurininkui Mykolui Rionikeriui, kurio fundacijos dėka pastatyta dabartinė šventojo Arkangelo Mykolo bažnyčia katalikams. 1792 m. balandžio 12 d. karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis Naumiesčiui suteikė Magdeburgo teises (gyvenvietė tapo miestu) ir herbą.
1881 m. Rusijos valdžia miesteliui suteikė Aleksandrovsko pavadinimą. Po 1863–1864 m. sukilimo, uždraudus lietuvišką spaudą, miestelis tapo svarbiu draudžiamos literatūros platinimo punktu. Per jį ėjo vienas iš svarbiausių knygnešių kelių. XIX a. pabaigoje Naumiestis – Raseinių apskrities miestelis, valsčiaus centras.
1910–1914 m. evangelikų liuteronų kunigas Fridrikas Megnius Naumiestyje lietuvių kalba leido laikraštį „Svečias“. Po 1904 m., atgavus lietuvišką spaudą, tai buvo vienintelis laikraštis, leidžiamas Žemaitijoje. 1913 m. Fridrikas Megnius paruošė ir lietuvių kalba išleido elementorių „Raktelis“. Apie 1920 m. įrengta Žemaičių Naumiesčio Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė.
Tarpukaryje tarp miestelio ir Šilutės kursavo krovininis autobusas, gabenęs keleivius ir bagažą į siauruką Šilutė-Kulėšai. 1937 m. įkurta biblioteka. 1958 m. gegužės 15 d. tapo miesto tipo gyvenviete. Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centras, veikė profesinė technikos mokykla (rengė traktorininkus, gyvulininkystės fermų darbininkus, sodininkus ir daržininkus), mokykloje įkurtas visuomeninis muziejus.
1997 m. sausio 30 d. nutarimu Nr. 70 Vyriausybė nutarė pakeisti Žemaičių Naumiesčio miesto statusą ir vadinti šią gyvenamąją vietovę Žemaičių Naumiesčio miesteliu. 1998 m. patvirtintas naujasis Žemaičių Naumiesčio herbas.
Bendras demokratinio pasipriešinimo sąjūdis
Bendras demokratinio pasipriešinimo sąjūdis (BDPS) – Lietuvos partizanų vyriausiąją karinę ir politinę vadovybę vienijęs sąjūdis, pradėtas kurti prasidėjus antrajai sovietų okupacijai 1944–1945 m. Buvo siekiama centralizuoti partizaninio judėjimo struktūras, tačiau vieninga vadovybė atsirado tik ginkluotos kovos saulėlydžiu, o partizanų ir vadovybės ryšius trikdė sovietinio saugumo veikla, nuolatinės partizanų žūtys, ryšininkų areštai.
Istorija
Žuvus Žvejui ir kitiems Prezidiumo nariams (arba juos suėmus), tolimesnius vienijimosi darbus perėmė Kęstučio apygardos vadas Jonas Žemaitis-Vytautas. 1948 m. liepą jis paskelbė įsakymą apie Vieningos Laisvės Kovos Sąjūdžio organizacijos įsteigimą ir ėmė planuoti partizanų vadų suvažiavimą. Vyriausios vadovybės susiformavimo momentu laikoma 1948 m. lapkričio 12 d. Dukto miške (dab. Šiaulių raj.) įvykęs Rytų Lietuvos partizanų suvažiavimas. Jame įvyko paskutinis BDPS Prezidiumo posėdis. 1948 m. gruodžio 31 d. iš MGB agentų buvo įkurtas naujas BDPS ir jo Prezidiumo pirmininku buvo paskirtas Jonas Žemaitis-Vytautas“. Šiuo laiku prasidėjo trečiasis ir paskutinis partizaninio karo etapas. Norint sukurti vieningą karinį ir politinį vadovaujantį centrą, reikėjo suburti visos Lietuvos partizanų vadus. Aukščiausių partizanų vadų susitikimas pirmą ir vienintelį kartą per visą partizaninio karo istoriją įvyko 1949 m. vasario 2–22 d. Prisikėlimo apygardos štabo bunkeryje netoli Radviliškio. Jame dalyvavo BDPS vadovybės nariai Jonas Žemaitis-Vytautas, Juozas Šibaila, Petras Bartkus, apygardų ir sričių vadai Adolfas Ramanauskas, Aleksandras Grybinas, Vytautas Gužas, Leonardas Grigonis, Bronius Liesys. Suvažiavime buvęs organizacijos vardas (BDPS) pakeistas į Lietuvos Laisvės Kovų Sąjūdį (LLKS). Buvo įkurta vieninga politinė ir karinė vadovybė. LLKS Tarybos prezidiumo pirmininku buvo patvirtintas Žemaitis-Vytautas, o pirmuoju pavaduotoju – Pietų Lietuvos partizanų srities vadas Adolfas Ramanauskas-Vanagas. Sąjūdžio politinė programa buvo išdėstyta vasario 16-ąją pasirašytoje deklaracijoje.
Toliau vykstant kolektyvizacijai ir trėmimams, okupacinei valdžiai spaudžiant, mažėjo ginkluotų laisvės kovotojų. 1951 m. miškuose tebekovojo apie tūkstantis partizanų. Ši kova tęsėsi dar porą metų – iki LLKS Tarybos Prezidiumo pirmininko Žemaičio-Vytauto suėmimo 1953 m. gegužės mėn. Vyriausiosios vadavietės bunkeryje. Be to anksčiau jau buvo žuvę keli LLKS deklaracijos signatarai. Tai reiškė partizaninio karo pabaigą, nors pavieniai laisvės kovotojų būreliai dar kurį laiką sugebėjo išlikti Lietuvos miškuose.
Teodulfas iš Orleano
Teodulfas (m. 821 m.) – Orleano vyskupas.
FK Vabalninkas
Istorija
Tarpukariu (1922–1940) mieste veikė „Makabio“ sporto draugijos skyrius, Šaulių sąjungos komanda ir kiti dariniai.
Po kario metais suburta komanda, kurią daugiausiai sudarė Vabalninko tarybinio ūkio technikumo moksleiviai.
1951 m. Vabalininko futbolo komanda žaidė su Biržų „Sakalu“. Šiose rungtynėse biržiečiai nugalėjo rezultatu 5-2.
Stadionai
Tarpukariu stadionas buvo įrengtas šalia parko.
Sovietų okupacijos metais padaryta aikštė šalia technikumo (dabartinės žemės ūkio mokyklos).
Deveniai
Deveniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Šeimyniškių.
Istorija
Deveniai yra minimi Ukmergės apskrities seniūnijų 1765 m. inventoriuose. 1923 m. kaime buvo 4 sodybos – 36 gyventojai, turėjo apie 135 ha žemės bei miško.
Jonas Vytautas Tiškevičius
Jonas Vytautas Emanuelis Juozapas Tiškevičius (, 1831 m. rugsėjo 14 d. Voložine – 1892 m. vasario 10 d.) – Lietuvos bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, 1861 m. gegužės 8 d. Rusijos imperatorius jam ir broliams iš naujo patvirtino grafo titulą.
Biografija
thumb|150px|Jono Vytauto Tiškevičisus žmona Izabelė Tiškevičiūtė Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės antrosios Biržų šakos. Tėvas Juozapas Mykolas Tiškevičius. Motina Ona Zabielaitė. Broliai Juozapas Tiškevičius, Mykolas Tiškevičius, Vladislovas Tiškevičius.
Palaidotas Trakų Vokės koplyčioje.
Šeima
1866 m. vedė Izabelę Tiškevičiūtę.
Vaikai:
Naradavos ežeras
Naradavos ežeras – ežeras šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, apie 5 km į vakarus nuo Biržų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,22 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 47,5 m. Krantai apaugę medžiais ir krūmynais. Rytiniame krante plyti sodai. Ežeras nenutekantis, priklauso Širvėnos ežero intako Agluonos baseinui. Šalia įsikūrę Kojeliškių ir Naradavos kaimai.
Lerke Osterloh
Lerke Osterloh (g. 1944 m. rugsėjo 29 d., netoli Oldenburgo, Vokietija) – vokiečių teisininkė, teisėtyrininkė civilistė ir mokestininkė, buvusi VFR KT teisėja.
Biografija
1969 m. išlaikė pirmąjį, 1975 m. – antrąjį valstybinį teisės egzaminą. Nuo 1972 iki 1978 m. Hamburgo universiteto mokslinė bendradarbė ir asistentė. 1978 m. apgynė disertaciją (tema Das Prinzip der Eigentumsopferentschädigung im Zivilrecht und im öffentlichen Recht) teisės mokslų daktaras.
Nuo 1979 iki 1989 m. Berlyno laisvojo universiteto (FUB) profesorė. 1989 m. apgynė habilitaciją tema „Įstatymo saistomumas ir tipizavimo diskrecija taikant mokesčių įstatymus“ (Gesetzesbindung und Typisierungsspielräume bei der Anwendung der Steuergesetze).
Iki 2010 m. VFR KT teisėja. Ją pakeitė Monika Hermanns.
Ištekėjusi. Vaikų neturi.
Siamo įlanka
Siamo įlanka įsiterpusi į sausumą 720 km, žiočių plotis ~400 km, didžiausias gylis 84 m.
Į Siamo įlanką įteka Menam Čao Praja upė − didžiausia Tailande; jos krante yra Bankoko jūrų uostas.
Turizmas
Įlankoje gausu koralų, kuriuos renkasi apžiūrėti nardytojai. Turistus taip pat traukia ir vandenų atogrąžų šiluma. Svarbiausios turistų kryptys Siamo įlankoje yra šios salos: Samujis ir Ko Pha Ngan (Surat Thani provincija), Pataja (Chonburi provincija), Cha-Am (Phetchaburi provincija), Hua Hin (Prachuap Khiri Khan provincija) ir Ko Samet (Rayong provincija).
Pastaraisias metais įlankoje suaktyvėjo nykstančių banginių ir diugonių stebėjimas.
Astika ir Nastika
Astika (sanskritu: आस्तिक, āstika) ir Nastika (sanskritu: नास्तिक, nāstika) – indų filosofijos sąvokos, kurios skirsto hinduizmo filosofines mokyklas į ortodoksines bei neortodoksines sroves pagal tai ar jos pripažįsta ar atmeta vedų autoritetą. Šiuo atžvilgiu sankhja, joga, njaja, vaišešika, vedanta bei mimansa priskiriamos astikos (ortodoksinėms) kryptims, o čarvaka, budizmas bei džainizmas priskiriamos nastikos (neortodoksinėms) srovėms.
Nikita Barinovas
Nikita Barinov (g. 1991 m. sausio 21 d. Rusija, Murmanskas) – Rusijos krepšininkas, rungtyniaujantis Utenos „Juventus“. 2013 m. pasirašė 2 metų sutartį su Utenos „Juventus“ klubu, pagal formulę 1+1.
Parodija
Parodija – kokio nors literatūros, muzikos, dailės ar kino kūrinio, aktoriaus vaidybos, dainininko, dainavimo manieros ir pan. išjuokimas, linksmas mėgdžiojimas. Parodija dažniausiai sutinkama literatūroje, muzikoje ir kine.
Auditorijai reikia žinoti pirminį šaltinį: tik žinant pirmtaką, pamėgdžiojamąjį kūrinį, galima iki galo suprasti parodiją. Parodijos esmė yra skirtumai tarp stiliaus, vaizdų bei motyvų, primenančių ar imituojančių mėgdžiojamą kūrinį, ir idėjų, minčių ir teiginių bei vertybinių nuostatų, kurios parodijoje skiriasi (paprastai demaskuojančios, deformuojančios) negu pirmtako. Parodija gali būti laikoma komiškosios literatūros žanru. Tačiau dažnai parodija yra tik daliniai kito žanro elementai, fragmentai. Į parodiją galima žiūrėti ir kaip į stilizacijos atmainą.
Bronius Jankauskas
Bronius Jankauskas (1913 m. rugpjūčio 4 d. Liepojoje, Latvijoje – 1992 m. Kalugoje, Rusijoje) – FK Šančių „Kovas“ vartininkas.
Biografija
Bronius Jankauskas 1926 m. atvyko į Lietuvą, apsigyveno Kaune. Mokėsi Šančių gimnazijoje. 1932 m. baigė Aukštesn. technikos m-klą Kaune. Dirbo Kauno miesto savivaldybėje. 1934 m. rugsėjo 18 d. pašauktas į karinę tarnybą ir pasiųstas į Karo mokyklą. 1935 m. rugsėjo 15 d. ją baigus (X asp. laida) suteiktas pionierių ats. jaun. leitenanto laipsnis ir paleistas į inžinerijos karininkų atsargą. Grįžo į darbą savivaldybėje. Nuo 1938 m. Geležinkelių technikos kelių valdybos inžinierius. Nuo 1939 m. rugsėjo 16 d. LŠS 1 Kauno rinktinės 5 inž. kuopos narys, Šančių ŠS „Kovo“ futbolo komandos vartininkas. 1941 m. birželio 23-28 d. dalyvavo sukilime prieš sovietus Šančiuose. 1944 m. gruodžio 21 d. suimtas ir kalintas Kauno kalėjime. 1945 m. birželio 18 NKVD Karo teismo nuteistas 10 metų kalėti su teisių praradimu 5 metams. 1945 m. rugpjūčio 3 d. buvo išvežtas į Vorkutlagą, dalyvavo kalinių sukilime. 1954 m. rugsėjo 11 d. iš įkalinimo vietos paleistas, bet paliktas tremtyje Vorkutoje. Neleidus grįžti į Lietuvą apsigyveno Kalugoje, ten mirė ir palaidotas. 1992 m. birželio 4 d. Lietuvos AT reabilituotas.
Žmona – Ona Šliumpaitė (1917–1973). Sūnūs – Romualdas (1938), Bronislovas (1940), Zigmas (1943–2010). Dukros – Irena (1942–2014), Genovaitė (1945–1947).
Bertrand Ngapounou
Bertranas Ngapunu  (g. 1982 m. lapkričio 20 d. Kamerūnas) – buvęs Kamerūno futbolininkas (gynėjas).
Karjera
2003–2004 m. rungtyniavo Rusijos aukščiausioje lygoje atstovaudamas FK Rostov.
Vėliau žaidė Rusijos pirmoje, Rumunijos ir Kazachijos lygose.
Atstovavo Žalgiriui, Tauragės Taurui, Vilniaus "Vėtrai" ir Pakruojo "Kruojai".
Integralas
Integralas (žymima \int) – matematinė funkcija, gaunama kaip rezultatas veiksmo, atvirkščio diferencijavimui. Integralo skaičiavimas vadinamas integravimu. Integravimas matematikoje ir fizikoje taikomas siekiant apskaičiuoti figūros plotą, kreivės ilgį, kieto kūno turį bei kitose srityse.
Integralai gali būti neapibrėžtiniai ir apibrėžtiniai (turintys intervalą).
Istorija
Ankstyviausiais integralų prototipais galima laikyti maždaug 370 m. pr. m. e. gyvenusio senovės graikų astronomo Eudokso taikytą išsėmimo metodą, kuriuo plotai ir tūriai būdavo apskaičiuojami juos padalinant į begalę mažesnių figūrų. Šį metodą toliau plėtojo III a. pr. m. e. gyvenęs Archimedas, tokiu metodu apskaičiuodavęs skritulio plotą, sferos tūrį ir paviršiaus plotą, elipsės plotą, parabolės ribojamą plotą, besisukančių paraboloido ir hiperboloido tūrius bei spiralės plotą.
Šį skaičiavimo metodą nepriklausomai nuo graikų išvystė III a. kinų matematikas Liu Hui, tokiu būdu apskaičiuodavęs skritulio plotą, o V a. matematikų Dzu Čongdži ir Zu Gengo jau buvo apskaičiuojami sferos tūriai.
Kitas pavyzdys – X ir XI a. sandūroje gyvenęs arabų matematikas Alhazenas, išradęs skaičiaus ketvirtojo laipsnio sumos formulę, leidusią jam apskaičiuoti paraboloido tūrį.
Žymesnio progreso integravime nebuvo iki pat XVII a., kai Bonaventūra Kavaljeris išdėstė nedalomųjų metodą plotams ir tūriams skaičiuoti, o Pjeras Fermatas ištyrė diferencijavimo procesą bei nustatė laipsninės funkcijos diferencijavimo bendrąjį dėsnį, taip paklodami pamatus integraliniam ir diferencialiniam skaičiavimui. Dar didesnį proveržį į integralinį skaičiavimą įnešė Leibnico ir Niutono teorema, paaiškinusi ryšį tarp integravimo ir diferencijavimo.
Integralo terminas pirmąkart pavartotas 1690 m. lotyniškame tekste Ergo et horum Integralia aequantur, parašytame Jakobo Bernulio.
Neapibrėžtinis integralas
funkcijos f(x) pirmykšte vadinama tokia funkcija F(x), kurios išvestinė lygi f(x), t. y.. Jei F(x) yra funkcijos f(x) pirmykštė funkcija ir C – bet kuris realusis skaičius (laisvoji konstanta), tai F(x) + C irgi yra funkcijos f(x) pirmykštė funkcija. Ši pirmykščių funkcijų aibė vadinama funkcijos f(x) neapibrėžtiniu integralu ir žymima:, kur f(x) – pointegralinė funkcija, f(x)dx – pointegralinis reiškinys.
Apibrėžtinis integralas
Apibrėžtiniu integralu vadinamas įrankis, skirtas skaičiuoti plotui, masei ir kitiems adityviems dydžiams.
Intervalui esant su dviem integravimo rėžiais [a; b], intervalas skaidomas į be galo mažus gabaliukus. Kiekvienas toks gabaliukas susietas su tam tikru skaičiumi (apibrėžta funkcija šiame intervale). Integravimas atliekamas sudauginus kiekvieno gabaliuko ilgį iš to skaičiaus ir viską susumavus. Riba, kai tokio gabaliuko ilgis be galo mažas, yra vadinama apibrėžtiniu integralu.
Literatūra
(Pirmasis leidimas – 1897 m., Kembridžo universiteto leidykla)
Akmeninis ariokarpas
Akmeninis ariokarpas (Ariocarpus fissuratus) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalas, kuris dėl savo neįprastis išvaizdos dažnai vadinamas gyvuoju akmeniu. Stiebas iki 15 cm aukščio, rutuliškas. Žiedai rausvai violetiniai, iki 5 cm skersmens.
Auga Meksikos šiaurinėje dalyje, JAV (Teksase).
Parodija (reikšmės)
Parodija gali reikšti:
Lietuvos mokslo premija
Lietuvos mokslo premijos kasmet skiriamos už Lietuvai reikšmingus fundamentinius ir taikomuosius mokslinių tyrimų ir eksperimentinės (socialinės, kultūrinės) plėtros darbus. Kasmet skiriama ne daugiau kaip 7 Lietuvos mokslo premijos: 2 humanitarinių ir socialinių, 2 fizinių mokslų, 2 biomedicinos ir žemės ūkio mokslų ir 1 technologijos mokslų srityse (anksčiau – iki 16: 4 humanitarinių ir socialinių mokslų srityse, 4 – fizinių mokslų, 4 – biomedicinos mokslų ir 4 – technologijos mokslų srityse). Teikiamos nuo 1993 m.
Premijas konkurso tvarka skiria iš 29 (anksčiau – 47) narių susidedanti Lietuvos mokslo premijų komisija, kurią techniškai aptarnauja Lietuvos mokslų akademija, o jos sudėtį tvirtina Lietuvos Respublikos Vyriausybė.
Premijoms gali būti siūlomi ir užsienyje atlikti bei paskelbti darbai, svarbūs Lietuvos istorijai, kultūrai ir ūkiui.
Lietuvos mokslo premija yra 780 bazinių socialinių išmokų dydžių, tai yra 38 220.
Aktaja
Aktaja (Ἀκταία) graikų mitologijoje minima kaip:
Bornholmas
thumb|300px|Bornholmas miniatiūra|Bornholmo vėliava Bornholmas – Baltijos jūros sala, priklausanti Danijai, į šiaurę nuo Lenkijos ir apie 40 km į pietus nuo Švedijos. Salos plotas – 588,4 km², gyventojų – 40 215 (2014 m.).
Administracinis centras – Rionė (apie 15 000 gyventojų). Bornholmas – (Bornholms Regionskommune) yra atskiras Danijos administracinis vienetas, turintis savivaldą.
Pavadinimas
Pirmaisiais mūsų eros amžiais sala buvo vadinama Burgundaholm arba  Burgondhar („Burgundijos sala“), nes į salą atsikėlė burgundų gentys.
Istorija
Pirmieji žmonės apsigyveno maždaug prieš 12 000 metų, tai buvo medžiotojų ir rinkėjų grupelės. Seniausios būstų liekanos datuojamos apie 7000 m. pr. m. e. Maždaug 4000 m. pr. m. e. įsigali žemdirbystė. Yra išlikę bronzos amžiaus piešinių olose bei kapinynų.
Pirmąsyk rašytiniuose raštuose sala kaip atskira karalystė paminėta 890 m., kurią maždaug 961–985 m. užgrobė danų karalius Haroldas I Mėlyndantis. Po to kelis amžius truko vidiniai konfliktai tarp bažnytinės ir karaliaus valdžios. XII a. pastatytos Hammershus (karaliaus) bei Lilleborg (vyskupo) pilys.
miniatiūra|Bornholmo padėtis žemėlapyje
1643–1658 m. salą buvo užgrobusi Švedija, po to vėl grįžo Danijai, po to saloje įsivyravo taika, suklestėjo amatai.