cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Černyševskis
Istorija
Černyševskis susikūrė 1959 m., pradėjus užtvankos statybą. 1961 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas.
Ifonjinai
Ifonjinai (jorubų kalba: Ifọnyin) – jorubų tautos etninė subgrupė, gyvenanti dabartinio Benino pietrytiniame pakraštyje. Jie koncentruojasi abipus Nigerijos ir Benino sienos, ruože nuo Porto Novo pietuose iki Pobės šiaurėje. Benine apima Plynaukštės departamento pietinę dalį, Nigerijoje – Oguno valstijos vakarinį pakraštį.
Vytautas Kazimieras Augustaitis
Vytautas Kazimieras Augustaitis (g. 1934 m. gegužės 24 d. Kaune- 2013 m. rugpjūtį) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Ifonjinai
Kalba atskira ifonjinų tarme, kuri priklauso joruboidinei pietų nagų kalbai. Dėl to ifonjinai dar vadinami nagais.
Juos supa šios jorubų etninės subgrupės: egbadai rytuose ir šiaurės rytuose, avoriai pietryčiuose, ohoriai šiaurėje (skiria nuo Ketu). Vakaruose gyvena gbe kalba kalbantys gunai. Ifonjinai formavosi į vakarus migruojant avoriams, kurie įkūrė pirmuosius regiono miestus – Ipokiją ir Itaketę. Regionas buvo strategiškai svarbus dėl artumo prie jūros, todėl buvo priskiriamas taip vadinamam Egbado koridoriui (kartu su egbadų, egbų ir avorių žemėmis). Nuo XVI a.jį kontroliavo Ojo imperija, kuri čia įkūrė savo miestus – Ifonjį ir Ihumbą, kurie turėjo sustiprinti susisiekimą su Adžače.
XIX a. regione hegemoniją perėmė Dahomėjos karalystė, o XIX a. pabaigoje – Prancūzija. Tuo metu ifonjinų žemės buvo padalintos, ir rytinė jų dalis atiteko britams. Dėl nepalankios prancūzų politikos didelė dalis ifonjinų migravo į britų kontoliuojamas teritorijas. Taip Nigerijoje išaugo dukterinis Ifonjintedo miestas, kuris gyventojų skaičiumi pralenkė Ifonjį.
Vytautas Kazimieras Augustaitis
Biografija
Tėvas Vytautas Augustaitis. 1953 m. baigė Kauno 1-ąją berniukų vidurinę mokyklą. 1958 m. baigė Kauno politechnikos institutą, įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 1966 m. technikos mokslų kandidatas. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1958–1959 m. Kauno įrankių gamyklos „Priekalas“ vyr. meistras, vyr. technologas, 1959–1960 m. Kauno radijo gamyklos inžinierius konstruktorius, 1960-1963 m. Lietuvos mokslų akademijos aspirantas, komandiruotas į Maskvos metalo pjovimo staklių tyrimo institutą.
1963–1991 m. šio instituto Eksperimentinio metalo pjovimo staklių instituto Vilniaus filialo laboratorijos vedėjas, sektoriaus viršininkas, vyr. mokslinis bendradarbis, vadovaujantysis mokslinis bendradarbis. Nuo 1993 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 1996 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Darbai iš metalo pjovimo staklių mazgų, pavaros virpesių, matavimo keitiklių, koordinatinių matavimo mašinų, poligrafinių mašinų dinaminio tikslumo tyrimų. Sukūrė originalių metodų ir programų mašinų, ypač poligrafijos, tiesiniams ir netiesiniams virpesiams analizuoti, jų struktūrinei ir parametrinei sintezei atlikti. 13 išradimų autorius.
Lahoro tvirtovė
Lahoro tvirtovė  – citadelė Pakistano didmiestyje Lahore (Pandžabo provincija). Įkurta aptvertojo Lahoro miesto šiaurės vakaruose, yra trapecijos formos ir užima 20 ha plotą.
Manoma, kad pirmoji karališkoji rezidencija Ravio pakrantėje pastatyta XII a. Guridų valdovui Mohamadui Guri. Vėliau ši tvirtovė būdavo užimama įvairių armijų, keletą kartų sugriauta ir atstatyta. Dabartinis pastatas buvo pradėtas statyti valdant didžiajam Mogolų vadovui Akbarui. Po jo mirties darbai buvo tęsiami valdant Akbaro sūnui Džahangyrui. 1617–1618 m. baigta rūmų statyba, 1614–1625 m. raudonu smiltainiu nudažytos sienos. Valdant Džahanšachui Lahoro tvirtovė pertvarkyta iš gyvybinės pilies į rezidencinę. Jam valdant pastatyti veidrodžių rūmai ir audiencijų salė savo dekoro įmantrumu neatsiliko nuo Delio ir Agros rūmų. Žlugus Mogolų imperijai rūmai buvo apleisti, XIX a. juose įsikūrė sikhų valdovas Radžitas Singhas. 1846 m. Lahoro tvirtovę užėmę anglai pradžioje čia įsirengė gynybinį fortą, bet vėliau apgriovė ir apleido. XX a. vid. pradėta tvirtovės restauracija.
Už tvirtovės, į kurią veda paradiniai Alamgirio vartai, sienų yra svarbiausi architektūriniai šedevrai – Veidrodžių rūmai ir Perlų mečetė, pastatyti XVII a. vid. naudojant tokias egzotiškas Indijai medžiagas kaip Alepo stiklas.
1981 m. Lahoro tvirtovė ir Šalimaro sodai įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
thumb|left|250px|Veidrodžių rūmai
Latviška virtuvė
Latviška virtuvė – Latvijoje ir tarp latvių paplitusi kulinarinių tradicijų visuma, Latvijos nacionalinė virtuvė. Dėl istorinių ryšių ir įtakų ji turi daug panašumų į kitas aplinkinių tautų virtuves ir yra viena iš Rytų Europos virtuvių.
Raida ir įtakos
Latviška virtuvė dėl Latvijos gamtinių ir istorinių sąlygų yra artimai susijusi su kitomis Rytų Europos virtuvėmis. Jai būdingos visos gamybos tradicijos, produktai, patiekalai, kurie aptinkami ir kitose aplinkinėse kulinarinėse tradicijose: lietuviškoje, rusiškoje, estiškoje virtuvėse.
Latviškoje virtuvėje galima išskirti dvi tradicijas. Viena jų yra baltvokiečių miestiečių tradicija, būdinga ir Estijai, kuri formavo kulinariją ilgus amžius ir atnešė tokius produktus, kaip rauginti kopūstai (skābēti kāposti), marinuotos daržovės, rūkytos dešros, alus. Kita tradicija buvo latvių valstiečių mityba, pagrįsta gausiu grūdinių kultūrų, bulvių ir pieno produktų vartojimu.
Produktai
Latvijoje paplitę produktai, būdingi Rytų Europos virtuvėms. Nuo seno čia kepama ruginė duona (rudzu maize), naudojami įvairūs grūdai, iš kurių verdamos košės. Taip pat naudojami įvairūs ankštiniai (žirniai, pupos), daržovės (ropės, morkos). XIX a. introdukuota bulvė, išstūmusi didelę dalį produktų ir labai stipriai papildžiusi mitybą.
Latvijoje nuo seno gausiai valgoma mėsa. Jūros pakrantės gyventojai maitindavosi žuvimi. Svarbus baltymų šaltinis buvo pienas ir pieno produktai.
Tradicinis XIX a. valstiečių valgis buvo virtos bulvės su pienu ar rūgpieniu. Kartais jį keisdavo varškė, varškės sūris. Taip pat jį papildydavo mėsos produktai (dešra, kumpis), rauginti ar marinuoti daržovių produktai. Gausus pieno produktų vartojimas tęsiasi iki mūsų dienų.
Nuo seno Latvijoje vartojama labai nedaug prieskonių. Druską reikėdavo importuoti, todėl jos vartota labai saikingai. Kiti tradiciniai prieskoniai yra kmynas, garstyčia, česnakas. Kaip vienintelis saldiklis virtuvėje ilgus amžius buvo vartojamas medus, todėl bitininkystės tradicijos čia labai gilios. Latvių virtuvei būdingas neaštrus skonis.
Patiekalai
thumb|200px|Tradicinis [[Joninių sūris, laikomas nacionaliniu patiekalu]] thumb|200px|Bukstinputra (bukstiņputra) – perlinių kruopų ir bulvių košė su spirgučiais Dėl specifinių istorinių sąlygų Latvijoje savarankiškai vystėsi tik tam tikros patiekalų grupės, tuo tarpu kai kurios buvo tiesiogiai perimamos iš kitų šalių ir neįgijo jokių savitų bruožų. Latvijoje savitai formavosi užkandžių stalas, putros ir rūgusio pieno gaminiai.
Latvių virtuvė išvystė ypač turtingą užkandžių stalo tradiciją, ir šaltieji valgiai užima maždaug 2/3 viso latviško meniu. Šį meniu suformavo gyvenimo sąlygos, kadangi latviai baudžiaunikai labai daug laiko praleisdavo laukuose ir karšto maisto gamybai nelikdavo daug laiko. Todėl pusryčiams bei pietums buvo maitinamasi daugybe šaltų, jau paruoštų produktų. Senovėje šis asortimentas buvo labai skurdus (rūgpienis, duona, bulvės, kartais kiaušiniai ar sūris, silkė), bet valstiečiams turtėjant, jis buvo įtakotas vokiečių virtuvės, XIX a. rusų virtuvės. Ši švediško smorgasbordo versija vadinama aukstais galds. Čia patiekiami pieno, mėsos, žuvies produktai: kumpis, kepta ir rūkyta lašiša, šaltiena, paštetas, netikras zuikis, marinuota silkė, virtas liežuvis, pyragėliai, sūris. Prie jų patiekiama duona, marinuotos daržovės, salotos. Besivystant šaltojo stalo įvairovei, buvo sukurti specifiniai latviški sūriai, gaminami su kiaušiniais.
Kaip ir kitose Rytų Europos virtuvėse, Latviai valgo daug sriubų, kurių dauguma tirštos ir maistingos. Tačiau nėra savitų, latviškų, sriubų, kadangi dauguma jų panašios į estiškas (pieniškosios), vokiškas (bulvių-kruopų) ar lietuviškas (kopūstų, burokų).
Nacionaliniai patiekalai
Nėra vieningai sutariama, koks patiekalas galėtų būti nacionalinis valgis, sutinkamas tik Latvijoje. Kai kas juo laiko Joninio sūri (balto sūrio versija, valgoma per tradicines šventes), kai kas – sklandrausis, saldus ruginiu miltu pyragą su virtų bulvių ir morkų sluoksniais viduje, juodos duonos sluoksnainį (rupjmaizes kārtojums), latvišką pyragėlių versiją speķrauši ar pilkuosius žirnius su spirgučiais (pelēkie zirņi ar speķi). Vienas tik Latvijoje sutinkamas gėrimas yra Rygos juodasis balzamas, išrastas XVIII a., tampantis daugelio šiuolaikinių kokteilių sudėtine dalimi.
Regioninė įvairovė
Latvijos atskiruose regionuose tradiciškai egzistavo kulinarinė įvairovė, kurią nulėmė įtakos iš skirtingų šalių. Šiaurės Latvija (Vidžemė), kurį laiką buvusi bendroje valstybėje su Estija, turi daug kulinarinių bendrumų su Estų virtuve (ypač panašūs pieno valgiai). Kuržemė, kur egzistavo Kuršo kunigaikštystė yra patyrusi labai stiprią vokiečių virtuvės įtaką, kuri pasireiškia per gausų rūkytos mėsos ir lašinių vartojimą. Rytų Latvija (Latgala) buvo įtakota lietuviškos virtuvės ir rusiškos virtuvės.
Kate Bush
thumb|Kate Bush
Catherine „Kate“ Bush (g. 1958 m. liepos 30 d.; Bexleyheath, Kente, Jungtinėje Karalystėje) – anglų dainininkė, pianistė ir kompozitorė. Išgarsėjo su daina „Wuthering Heights“.
Negevas
Negevas (hebr.: הנגב; arab.: النقب an-Naqab) – dykuma pietų Izraelyje, Sinajaus dykumos rytinė pratąsa. Pietuose ribojasi su Akabos įlanka, rytuose – su Arabah vade. Užima 13 000 km² plotą. Išskiriami keturi regionai: pakrantės lyguma – šiaurės vakaruose, centrinė plynaukštė, kalnuota pietinė dalis ir slėnis – rytuose. Klimatas sausas ir karštas. Per metus iškrenta mažiau nei 250 mm kritulių. Drėkinamoje žemėje auginami citrusai, miežiai, kviečiai. Yra eksploatuojamų fosfatų, vario, molio, bromidų, gamtinių dujų telkinių. Negeve yra unikalūs dariniai – karstiniai krateriai, iš kurių žymiausias – Ramono krateris. Didžiausi miestai – Ber Šeba ir Eilatas, taip pat dykumoje Izraelis įkūrė keletą naujų miestelių, kaip Dimona, Aradas ir Mitzpe Ramonas.
Nacionaliniai parkai Negevo dykumoje
Smilkalų kelio per Negevo dykumos miestus maršruto dalis 2005 m. buvo įtraukta į UNESCO saugomo pasaulio kultūros paveldo sąrašą.
Kas nori nužudyti Mią?
Siužetas
Serialui dar nepasirodžius eteryje, jis jau tapo Lietuvos pramogų pasaulio naujiena, pakursčiusią aibę klausimų: ar iš tiesų dainininkė Mia visiems laikams išsižadėjo seno mylimojo ir susirado naują, ar aktorius Ramūnas Rudokas jos kelyje – tik kolega? Kodėl, anksčiau noriai dalijusi interviu, dabar Mia atsitveria tylos siena? Populiariausias klausimas – ar tikrai dainininkės gyvybei kilo pavojus?
Kai kurie pasakojimo momentai taip susipynę, kad sunku atskirti, kur – Mios realaus gyvenimo aidas, o kur – fantazijos vaisius. Personažai šioje istorijoje išgyvena ne tik jos, bet ir savo audringas dramas. Čia nestinga meilės, neapykantos, karštų emocijų. Mios bute ir dar keliose vietose yra sumontuotos sekimo vaizdo kameros, todėl žiūrovai serialą daugeliu atveju žiūri kaip realybės šou, patys galėdami pasijusti detektyvais.
Žmonių, linkėjusių Miai bloga, būta nemažai. Privatus detektyvas Rimas (akt. Aleksas Kazanavičius) pasamdomas išsiaiškinti, kas trokšta Mios mirties. Įtariamųjų ratas – platus. Šešėlis krinta ant visų iš eilės: ir ant Mios mylimojo, plastikos chirurgo (akt. Ramūnas Rudokas), ir ant jo slaptos meilužės, kuri dedasi gera dainininkės drauge (akt. Donata Kielaitė). Tarp įtariamųjų nestinga ir tokių asmenų, kurių pavardės kone kasdien linksniuojamos pramogų skiltyse. Keistoje istorijoje dalyvauja pamišęs gerbėjas (akt. Mindaugas Ancevičius), nuolatinis Mios pakeleivis vadybininkas (akt. Algirdas Gradauskas), keistus patarimus dainininkei dalijantis senas, gudrus lapinas (akt. Adolfas Večerskis). Sąmokslo teorijoje netikėtai blyksteli detektyvo žmonos (akt. Monika Bičiūnaitė) akys. Pasirodo, ji neretai vieši kito vyro lovoje. Be to, moters brolis (akt. Tomas Kliukas) kaltina Mią iš jo pavogus hitą ir sugadinus karjerą… Aiškumo į šią nešvarią istoriją įneša įveltos gražiosios detektyvo sekretorės mama (akt. Larisa Kalpokaitė).
Tumelina (Visaginas)
Tumelina – kaimas Visagino savivaldybėje, Drūkšių ežero pietvakarinėje pakrantėje, apsuptas Tumelinos miško.
Istorija
Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai, Naugarduko vaivadijai (nuo 1926 m. – Vilniaus vaivadijai), Breslaujos apskričiai, Drūkšių valsčiui.
1921 m. Lenkijos gyventojų surašymo duomenimis čia gyveno 17 žmonių, visi – lenkai katalikai. Tuo metu kaime buvo 2 namai. 1938 m. namų skaičius liko toks pat, o gyventojų skaičius sumažėjo iki 5.
Iki 2003 m. priklausė Ignalinos rajonui, Rimšės seniūnijai.
Augustas
thumb|250px|Romos imperija Augusto valdymo metais Gajus Julijus Cezaris Oktavianas Augustas (Gaius Julius Caesar Octavianus Augustus, tikrasis vardas Gajus Oktavijus Turinas ( CAIVS·OCTAVIVS·THVRINVS, 63 m. pr. m. e. rugsėjo 23 d. Romoje ar Veletryje – 14 m. e. m. rugpjūčio 19) buvo pirmasis Romos imperatorius, valdęs nuo 27 m. pr. m. e. iki savo mirties 14 m. e. m.
Jaunystė
Augustas gimė Romoje (ar Veletryje), jo tikrasis vardas buvo Gajus Oktavijus (Gaius Octavius). Netrukus po Oktavijaus gimimo tėvas sūnui suteikė pavardę Turinas, pasak Svetonijaus, norėdamas priminti savo pergalę prieš maištaujančius Turijų vergus. Augustas buvo kilęs iš gerbiamos, tačiau neišskirtinės raitelių šeimos. Jo tėvas Gajus Oktavijus buvo Makedonijos provincijos valdytojas iki mirties 59 m. pr. m. e., kai Oktavijui buvo sukakę ketveri metai. Jį išaugino patėvis Lucijus Marcijus Filipas ir Augusto motina Julijaus Cezario sesers Julijos duktė Atija Vyresnioji (Atia Maior). 46 m. pr. m. e. Cezaris įsūnijo seserėną ir paskyrė jį savo paveldėtoju. Pagal romėniškus įsūnijimo papročius, seserėnas gavo savo įsūnytojo vardą ir pavardę – Gajus Julijus Cezaris. Be to, pagal papročius biologinei kilmei nurodyti, (Oktavijų giminė) naudojo vardą Oktavianas.
Cezario įpėdinis
miniatiūra|kairėje|300px|Cezario mirtis, [[Jean-Léon Gérôme paveikslas, 1867 m.]] Cezario nužudymo metu per Kovo idas (kovo 15 d.) 44 m. pr. m. e. Oktavianas studijavo ir dalyvavo kariniuose apmokymuose Apolonijos mieste (Ilyrijoje). Nepaklausęs kai kurių karinių pareigūnų patarimo pabėgti su kariais į Makedoniją, išplaukė į Italiją išsiaiškinti ar turi politinį kapitalą ir saugumą. Išlipęs prie Lupijų netoli Brundisijaus, sužinojo Cezario testamento turinį ir tik tada nusprendė tapti Cezario politiniu įpėdiniu, bei dviejų trečdalių jo turto savininku. Neturėdamas teisėtų vaikų (jo dukra Julija mirė 54 m. pr. m. e.), Cezaris įsūnijo sūnėną Oktavianą ir paliko jam turtą bei pavardę, todėl Oktavianas tapo Julijum Cezariu. Romėnų tradicija reikalavo pridėti pavardę Oktavianas, kad taip būtu nurodytą jo biologinė kilmė. Tačiau nėra įrodymų, kad jis naudojosi savo biologine pavarde. Markas Antonijus vėliau apkaltino Oktavianą gavus įvaikinimą už seksualines paslaugas, bet Svetonijus teigė, kad tai – šmeižtas.
Oktavianui patekti į Romos politinės hierarchijos viršūnę reikėjo daug pinigų. Šiltai sutiktas Cezario karių Brundisijuje, pareikalavo dalies pinigų, kurie buvo Cezario paskirti ruošiamam karui su Partija Artimuosiuose Rytuose. Tai buvo 700 mln. sestercijų. Senatas, tyręs valstybinių lėšų dingimą, nieko nesiėmė prieš Oktavianą, nes jis tuos pinigus panaudojo suburti armiją prieš Antonijų, didžiausią Senato priešą. Oktavianas taip pat pasisavino Romos rytinių provincijų metinį mokestį be niekieno leidimo. Jis pradėjo rinkti asmeninę armiją remdamasis Cezario veteranais ir kariais, kurie buvo skirti kariauti su partais bei pabrėždamas, kad yra Cezario įpėdinis. Žygiuodamas į Romą jis į savo pusę patraukė Kampanijoj buvusius veteranus. Birželio mėnesį jis turėjo 3 tūkst ištikimų veteranų ir kiekvienam mokėjo 500 denarų algą.
200px|miniatiūra|dešinėje|XX a. Augusto piešinys.
Augustas atvyko į Romą 44 m. pr. m. e. gegužės 6 d. ir rado konsulą Marką Antonijų, buvusį Cezario kolegą, sudariusį nerimastingą taiką su jo žudikais. Jie suteikė bendrą amnestiją gegužės 17 d., bet Antonijui pavyko daugumą jų išvyti iš Romos. Taip atsitiko dėl jo „uždegančios“ kalbos per Cezario laidotuves, nukreipusios minios pyktį ant žudikų. Antonijus ir Oktavianas pradėjo konkuruoti dėl Cezarį rėmusios frakcijos lyderio vietos. Markas Antonijus prarado daug paramos iš pradžių priešinęsis Cezario sudievinimui. Oktavianui nesisekė iš Antonijaus atgauti Cezario turto, bet jis per vasarą patraukė Cezario rėmėjus į savo pusę. Rugsėjo mėnesį optimatų oratorius Markas Tulijus Ciceronas pradėjo savo kalbom užsipulti Antonijų, nes jame įžvelgė didžiausią Senato priešą. Kadangi Romoje jis tapo nepopuliarus, o konsulo pareigų laikas artėjo į pabaigą, Markas Antonijus bandė priimti įsakymą, kad save paskirtų Cizalpinės Galijos, kurią valdė Decimas Brutas, valdytoju. Tuo tarpu Oktavianas kaupė savo armiją ir lapkričio 28 d. papirko du Marko Antonijaus legionus pereiti į savo pusę. Tai matydamas Antonijus, Senato palengvėjimui, pabėgo į Cizalpinę Galiją, kuri turėjo būti jam perduota sausio 1 d.
Pirmasis konfliktas su Antonijumi
Kai Decimas Brutas atsisakė perduoti Cizalpinę Galiją, Antonijus jį apgulė Mutinoje. Senato sprendimus nutraukti smurtą Markas Antonijus ignoravo, nes Senatas neturėjo armijos. Tai buvo galimybė pasireikšti Oktavianui. Ciceronas taip pat gynė Oktavianą nuo Antonijaus patyčių dėl žemos kilmės, jis teigė, kad „mes neturime nuostabesnio tradicinio pamaldumo pavyzdžio jaunimo tarpe“. Tai buvo, pasak Cicerono, jo atsakas Antonijui, kuris pasakė Oktavianui: „tu, berniuk, už viską skolingas savo vardui“. Tad Cicerono pastangomis Oktavianas 43 m. pr. m. e. sausio 1 d. tapo senatoriumi ir jam buvo suteikta teisė balsuoti su buvusiais konsulais. Be to jam buvo suteiktas imperium (vadovavimo galia), legalizuojantis jo armiją. Senatas pavedė jam ir abiem konsulams Hircijui bei Pansai kariauti su Antonijumi. 43 m. pr. m. e. balandžio mėnesį Antonijus buvo nugalėtas Forum Galoro ir Mutinos mūšiuose ir atsitraukė į Transalpinę Galiją. Tačiau abu konsulai mūšyje žuvo ir Oktavianas tapo vieninteliu armijos vadu.
Senatas stengėsi pergalių nuopelnus priskirti Decimui Brutui ir bandė jam perduoti konsulų legionus, bet Oktavianas pasipriešino. Jis pasiliko Po slėnyje ir atsisakė daugiau kariauti su Antonijumi. Liepos mėnesį centurionai, pasiųsti į Romą, reikalavo Oktavianą paskirti konsulu, nes Hircijaus ir Parsos vietos buvo laisvos. Jie taip pat reikalavo panaikinti dekretą, skelbiantį Antonijų visuomenės priešu. Kai jam buvo atsakyta jis nužygiavo į Romą su aštuoniais legionais. Jis nesutiko karinio pasipriešinimo ir 43 m. pr. m. e. rugpjūčio 19 d. jis išrenkamas konsulu su giminaičiu Kvintu Pedijum. Tuo tarpu Antonijus sudarė sąjungą su Lepidu.
Antrasis triumviratas
43 m. pr. m. e. spalio mėnesį Oktavianas, Antonijus ir Lepidas susitiko prie Bolonės sudaryti II triumviratą. Proskripcijomis ir teroru triumvirai susidorojo su savo priešininkais. 300 senatorių ir 2000 raitelių buvo paskelbta nusikaltėliais, o jų žemė buvo atimta. Nespėję pabėgti buvo nužudyti. Šios proskripcijos iš dalies aiškinamos pinigų poreikiu artėjančiam konfliktui su Marku Junijum Brutu ir Gajum Kasijum Longinu. Už esančiųjų sąrašuose areštą buvo apdovanojama. Visa tai buvo daugiau nei žudikų ir jų sąjungininkų medžioklė. Iš pradžių Oktavianas priešinosi proskripcijoms, nes norėjo išsaugoti savo sąjungininko Marko Tulijaus Cicerono gyvybę (jis buvo sąraše). Tačiau Antonijaus neapykanta Ciceronui buvo nepajudinama ir Ciceronas tapo aplinkybių auka. Respublikos senatorių mirtys leido triumviratui tuščias vietas užpildyti rėmėjais. XX a. istorikai tai vadina „Romos revoliucija“, nes ji sukėlė toli siekiančių pasekmių.
42 m. pr. m. e. sausio 1 d. Senatas pripažino Cezarį Romos valstybės dievybe, „Divus Iulius“. Oktavianas tuo naudojosi, pabrėždamas, kad yra Divi filius (Dievo sūnus).
Antonijus ir Oktavianas nusiuntė prieš Cezario žudikus 28 legionus. Makedonijoje dviejuose mūšiuose prie Filipų 42 m. pr. m. e. spalio mėnesį jie sumušė respublikonų Bruto ir Kasijaus kariuomenę ir jie nusižudė. Vėliau Antonijus naudojosi šiuos mūšius kaip pavyzdžius pažeminti Oktavianą, nes juos laimėjo Antonijaus kariai. Be to jis skelbė Oktavianą esant bailiu, nes jis tiesioginį vadovavimą armijai patikėjo Markui Vipsanijui Agripai.
Ilona Gražytė-Maziliauskienė
Ilona Gražytė-Maziliauskienė (1933 m. spalio 9 d. Kaunas – 2001 m. rugsėjo 2 d. Monrealis) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, daktarė.
Augustas
Antrasis triumviratas
Po mūšio Antrasis triumviratas pasidalino teritorijas: Oktavianui atiteko Galija, Ispanija, Italija, Antonijus iškeliavo į Egiptą, kur tapo Kleopatros sąjungininku, o Lepidui atiteko Afrikos provincija. Oktavianas turėjo nuspręsti kur Italijoje apgyvendinti dešimtis tūkstančių Makedonijos kampanijos veteranų, kurie turėjo būti paleisti. Panašus skaičius už respublikonus kovojusių veteranų, galėjusių lengvai pereiti pas Oktaviano priešus, irgi reikalavo žemės. Nebuvo pakankamai valstybės kontroliuojamos žemės, tad Oktavianui liko dvi išeitys: įpykdyti daug romėnų konfiskuojant jų žemes ar įpykdyti daugybę kareivių, kurie galėtų sudaryti jam galingą opoziciją. Jis nusprendė, kad kareiviai svarbesni ir tai paveikė 18 romėnų miestų, kurių gyventojai buvo visiškai ar dalinai iškeldinti.
Juodasis grakštenis
Juodasis grakštenis (Leptura aethiops) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Kūnas 10,5-15 mm ilgio, juodas. Priešnugarėlė apaugusi trumpais rudais, kūno apačia - šilkiškais pilkais plaukeliais. Antsparniai apaugę trumpais juodais, kartais gelsvais plaukeliais.
Augustas
Maištai ir vedybinės sąjungos
Nepasitenkinimas Oktaviano iškeldinimo politika daugelį padrąsino paremti Liucijų Antonijų, Marko Antonijaus brolį, kurį rėmė Senato dauguma. Tuo tarpu Oktavianas paprašė skyrybų su žmona Klodija Pulchra, Fulvijos ir jos pirmo vyro Publijaus Klodijaus Pulcherio dukra. Kadangi jų santuoka niekada nebuvo galutinai įteisinta, jis gražino Klodiją motinai. Fulvija, Marko Antonijaus žmona, nusprendė imtis veiksmų. Kartu su Liucijum Antonijum ji sutelkė Italijoj armiją kautis prieš Oktavianą. Tai buvo politinis ir karinis lošimas, nes karių algos priklausė nuo triumvirato. Liucijus ir jo sąjungininkai buvo greitai apsupti Perusijoje (dabar Perudžija) ir Oktavianas juos privertė pasiduoti 40 m. pr. m. e. pradžioje. Liucijaus ir armijos buvo pasigailėta, nes jis buvo Marko Antonijaus, Rytų valdovo, giminaitis, o Fulvija buvo ištremta į Sicioną. Tačiau Oktavianas neparodė gailesčio daugybei Liucijaus sąjungininkų, kovo 15 d., per Cezario mirties metines jis paskyrė mirties bausmę 300 senatorių ir raitelių, kurie buvo Liucijaus rėmėjai. Perusija buvo apiplėšta ir sudeginta kaip perspėjimas. Šis įvykis sutepė Oktaviano karjerą ir jį daug kas kritikavo, tarp jų to meto poetas Sekstas Propercijus.
Ilona Gražytė-Maziliauskienė
Biografija
1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1955–1960 m. Monrealio universitete studijavo anglistiką. 1960 m. daktarė. 1961–1997 m. Monrealio kolegijose dėstė anglų k. ir literatūrą prancūzams.
Juodasis grakštenis
Vabalai skraido birželio – liepos mėnesiais. Aptinkami ant skėtinių augalų žiedų, taip pat ant įvairių krūmų ir lapuočių medžių.
Augustas
Maištai ir vedybinės sąjungos
Sekstas Pompėjus, Pirmojo triumvirato nario sūnus ir vis dar išdavikas generolas po Cezario pergalės prieš Pompėjų, įsikūrė Sicilijoje ir Sardinijoje, po Antrojo triumvirato susitarimo 39 m. pr. m. e. Antonijus ir Oktavianas rungtyniavo dėl sąjungos su Pompėjum, kuris, ironiška, buvo respublikonų, o ne Cezario frakcijos narys. Oktavianas pasiekė laikiną sąjungą vedęs Skriboniją, Liucijaus Skribonijaus Libono, Pompėjaus rėmėjo ir uošvio, dukterį. Ji pagimdė vienintelį biologinį Oktaviano vaiką, Juliją, kuri gimė jų skyrybų dieną, kad Oktavianas galėtų vesti Liviją Drusilą nepraėjus nė metams po santuokos su Skribonija pradžios.
Ilona Gražytė-Maziliauskienė
Biografija
Išeivijos spaudoje lietuvių ir anglų k. paskelbė studijų, recenzijų apie lietuvių (Kostas Ostrauskas, Henrikas Nagys, Vitalija Bogutaitė, Mykolas Sluckis, Romualdas Lankauskas, Vytautas Martinkus, Juozas Aputis, Ramūnas Klimas, Jurga Ivanauskaitė ir kt.) ir užsienio (Samuelis Beketas, Grehemas Grynas) rašytojų kūrybą. Straipsniuose dažniausiai nagrinėjama viena tema (miestas J. Vaičiūnaitės poezijoje, likimo žaismas M. Katiliškio prozoje, racionaliai nepaaiškinami reiškiniai S. T. Kondroto romanas Žalčio žvilgsnis), apibūdinant kūrinius ieškoma jų analogijų pasaul. literatūroje. Viena lietuvių feministinės kritikos išeivijoje pradininkių.
Juodasis grakštenis
Lervos vystosi lapuočių medžių ir krūmų džiūstančiose šakose.
Augustas
Maištai ir vedybinės sąjungos
Tuo metu Egipte Markas Antonijus tapo Kleopatros meilužiu ir jie susilaukė trijų vaikų: Aleksandro Helijaus, Kleopatros Selenės II ir Ptolemėjaus Filadelfo. Pastebėjęs prastėjančius santykius su Oktavianu, jis paliko Kleopatrą ir su didele armija išplaukė į Italiją 40 m. pr. m. e., kur apgulė Brundisijų. Tačiau šis konfliktas abiem buvo netinkamas: centurionai, tapę svarbia politine figūra, atsisakė kautis, o legionai jiems pritarė. Tuo metu Sicione nuo staigios mirties mirė Fulvija, kai Antonijus keliavo su ja susitikti. Dėl Fulvijos mirties ir centurionų maišto abu triumvirato nariai susitaikė pasirašydami Brundisijaus sutartį. Lepidas liko Afrikoj, Oktavianas Vakaruose, o Antonijus Rytuose, tačiau Italija buvo atvira visiem, norintiems joje rinkti karius. Ši sąlyga Antonijui buvo bereikšmė, nes jis valdė Rytus. Sutvirtinti sąjungą Oktavianas atidavė seserį Oktaviją Markui Antonijui į žmonas ir ji nuo jo susilaukė dviejų dukterų, kurias pavadino Antonijomis.
Karas su Pompėjumi
miniatiūra|300px|[[Sekstas Pompėjus|Pompėjaus denaras, skirtas pergalei prieš Oktaviano flotilę.]] Sekstas Pompėjus kėlė grėsmę Oktavianui stabdydamas javų siuntas į Italiją. Pompėjaus sūnus buvo admirolas atsakingas už tai, kad Italijoje kiltų badas. Laikinas susitarimas buvo pasiektas 39 m. pr. m. e. Misene. . Romos valdos dabar buvo padalintos tarp Oktaviano Vakaruose ir Marko Antonijaus Rytuose. . Vienas iš Pompėjaus admirolų jį išdavė ir perdavė Oktavianui Korsiką ir Sardiniją, bet jam vis dar reikėjo Antonijaus paramos prieš Pompėjų. Antonijus jį parėmė ir Antrasis triumviratas buvo pratęstas penkeriems metams skaičiuojant nuo 37 m. pr. m. e. Markas Antonijus taip pasielgė, pats norėdamas gauti paramą karui su partais Artimuosiuose Rytuose, kad atkeršytų už romėnų pralaimėjimą prie Karės 53 m. pr. m. e. Tarento susitarime Antonijus pažadėjo Oktavianui 120 laivų kovai su Pompėjum, o jis Markui Antonijui turėjo atsiusti 20 tūkst. legionierių kovai su partais. Tačiau Oktavianas atsiuntė tik dešimtadalį žadėtų karių, tyčinė provokacija, kurios Antonijus nepamiršo, kai jie susitiko mūšio lauke po šešerių metų.
AFC
Santrumpa AFC gali reikšti:
Augustas
Karas su Pompėjumi
Oktavianas ir Lepidas pradėjo operaciją prieš Sekstą Sicilijoje 36 m. pr. m. e. Nepaisant kliūčių, Agripa sunaikino beveik visą Seksto Pompėjaus flotilę Naulocho mūšyje 36 m. pr. m. e. rugsėjo 3 d. Sekstas su likusiais kariais pabėgo į Rytus, bet vienas Antonijaus generolas jį pagavo Milete ir įvykdė mirties bausmę 35 m. pr. m. e. Lepidas ir Oktavianas surinko pasidavusius Pompėjaus karius, todėl Lepidas pasijuto pakankamai galingu, kad pareikalautų Sicilijos sau ir įsakytų Oktavianui išvykti. Tačiau Lepido kariai perėjo pas Oktavianą, nes buvo nuvarginti kovų, o Oktaviano pažadai buvo labai viliojantys. Lepidas pasidavė Oktavianui, jis išliko pontifex maximus (šventikų koledžo galva), bet buvo išmestas iš triumvirato, o jo karjera pasibaigė, kai jis buvo ištremtas į Cape Circei vilą Italijoje. Romos valdos dabar buvo padalintos tarp Oktaviano Vakaruose ir Marko Antonijaus Rytuose. Kad palaikyti stabilumą savo valdose Oktavianas užtikrino piliečių teisę į jų turtą. Šįkart paleidžiamus karius jis įkūrė už Italijos ribų, o 30 tūkst vergų, kurie buvo pabėgę pas Pompėjų, kad stotų į armiją ir laivyną, gražino romėnams šeimininkams.
Karas su Antonijum
Oktavianas tampa Augustu
Augusto įtakoje esantis Senatas paskelbė karą Antonijui ir Kleopatrai ir 31 m. pr. m. e. jūrų mūšyje prie Akcijaus (Graikija) Augusto vadas Agripa nugalėjo Antonijų ir Egipto karalienę Kleopatrą VII. 30 m. pr. m. e. Augustas užėmė ir Egiptą; Antonijus ir Kleopatra nusižudė. Kadangi iš triumvirato jau buvo pašalintas Lepidas, Augustas tapo vieninteliu visos imperijos valdovu.
Grįžus į Romą Senatas 29 m. pr. m. e. paskelbė jį amžinuoju imperatoriumi, pripažino jį vyriausiuoju kariuomenės vadu. Faktiškai į jo rankas pateko visa valdžia, tačiau Augustas rėmėsi respublikonų partija, kuri buvo nuvertusi Cezarį ir jam pačiam padėjo įveikti Antonijų. Jis nesirengė gaivinti Cezario ir Antonijaus sumanytosios absoliutinės helenistinio pobūdžio imperijos. Augustas stengėsi į savo pusę patraukti ne tik kariuomenę, bet ir tautą bei Senatą, norėjo absoliutiškai, bet konstituciškai, respublikoniškai valdyti kraštą. Senato išrinktas cenzoriumi 28 m. pr. m. e. peržiūrėjo senatorių sąrašą ir papildė jį savo šalininkais. Į Senatą Augustas įtraukė ir asmenis iš provincijų.
Principatas
27 m. pr. m. e. naujasis Senatas suteikė jam vyriausiąją prokonsulo valdžią visose provincijose, kurias reikėjo ginti nuo priešų ir sausio 16 d. senatoriaus Munacijaus Planko iniciatyva suteikė Oktavianui Augusto (religinę potekstę turinti sąvoka, ) prievardį. Augustas faktiškai įgijo visą karinę, civilinę ir religinę valdžią. 23 m. Augustas iš Senato gavo ir konsulo bei tautos tribūno valdžią (t. y. galėjo panaikinti kiekvieno magistrato įsakymus), teisę skelbti ediktus. 12 m., po Lepido mirties, Augustas tapo ir vyriausiuoju žyniu (pontifex maximus).
Formaliai Augustas tebebuvo respublikos magistratas, kuriam tautai atstovaujantis Senatas buvo pavedęs svarbiausias magistratūras, ir kuris dalinosi valdžia su Senatu. Faktiškai princepso (pirmojo senate) valdžia (pagal tai ir santvarkos pavadinimas – pricipatas) mažai tesiskyrė nuo absoliutinės. Šią valdžią rėmė didelė nuolatinė kariuomenė (25 legionai ir pagalbiniai raitelių pulkai, iš viso apie 300 000 karių) ir paties imperatoriaus gvardija (apie 9000 pretorionų ir 200 raitelių), dislokuota Romoje. Naujų užkariavimų Augustas nesiekė, tik gynė ir stiprino imperijos sienas. Agripos ir Augusto posūniai Tiberijus ir Druso buvo geriausi Augusto kariuomenės vadai. Azijoje Augustas susitaikė su partų valdovu (20 m. pr. m. e.). Europoje sustiprino Dunojaus ir Reino sienas, iš dalies atgaivino, iš dalies iš naujo įsteigė Retijos, Vindelicijos, Noriko, Panonijos ir Dalmatijos provincijas. Nesėkmingas Augustui buvo tik karas su germanais. Po sėkmingų Druso ir Tiberijaus žygių į Germaniją 12-9 m. pr. m. e., Teutoburgo miške (9 m. e. m.) Arminijus sumušė Varo vadovaujamą kariuomenę ir romėnai anapus Reino nebežygiavo.
Daugiausia Augustas rūpinosi suiručių metu nukentėjusios imperijos atgaivinimu ir tvarkymu. Pats per savo įgaliotinius jis valdė jam pavestas pasienio provincijas ir Egiptą, o Senato padedamas visas centrines provincijas ir Italiją. Išvaikius piratus atgijo prekyba Viduržemio jūroje, sustiprėjo gamyba ir ėmė augti miestai. Turtingiausiu visoje imperijoje žemės savininku tapęs Augustas ėmė gaivinti smulkiųjų žemdirbių sluoksnį. Steigė kolonijas ir tiesė kelius.
Augustas stengėsi atgaivinti Romos religiją ir globojo literatūrą, kuri tuo metu suklestėjo (kūrė Horacijus, Ovidijus, Vergilijus).
Šeima
Buvo vedęs tris žmonas: Klodiją, Skriboniją ir Liviją, tačiau tik su antrąja žmona turėjo dukterį Juliją, kuri pirma ištekėjo už Augusto sesers sūnaus Marcello, vėliau už Agripos ir paskiausiai už Augusto posūnio, Livijos sūnaus Tiberijaus. Julijos vaikams ir antram Livijos sūnui Drusui mirus, Augustas buvo priverstas savo įpėdiniu paskirti Tiberijų.
Mao Dzedongas
Mao Dzedongas arba Mao Dzedungas (1893 m. gruodžio 26 d. – 1976 m. rugsėjo 9 d.) – Kinijos politinis veikėjas, Kinijos revoliucijos lyderis, pagrindinis kiniškojo komunizmo teoretikas.
Jaunystėje įstojęs į Kinijos komunistų partiją (KPK), Mao Dzedungas XX a. ketvirtajame dešimtmetyje tapo Dziangsi komunistinių rajonų vadovu. Laikėsi nuomonės, kad būtina sukurti ypatingą komunistinę ideologiją Kinijai, kurioje pagrindinis vaidmuo tektų valstiečiams. Po „ilgojo žygio“, kurio vienu iš vadovų buvo pats Mao, jis sustiprino savo padėtį komunistų partijoje ir iškilo iki aukščiausių partinių postų.
1949 m. Mao Dzedungas paskelbė apie Kinijos Liaudies Respublikos įkūrimą, kurios faktiniu lyderiu išliko iki savo mirties. Nuo 1943 m. iki mirties užėmė Kinijos kompartijos pirmininko postą, o 1954–59 m. taip pat buvo KLR pirmininku. Pasibaigus Kultūrinei revoliucijai (1966–1969 m.), naikinusiai vakarietišką ir tradicinę kinišką pasaulėžiūrą, Mao Dzedungas, samprotaudamas apie komunizmą save prilygino K. Marksui bei V. Leninui. Nuo valdžios nušalino visą partinį aparatą. Septintajame dešimtmetyje sukūrė asmenybės kultą, o savo mintis ir posakius išleido ilgą laiką garbinta vadinamąja raudonąja knygele (1966 m.). Aštuntajame dešimtmetyje šalies valdymą perdavė žmonai Dziang Čing, kuri 1980 m. buvo apkaltinta visais per kultūrinę revoliuciją padarytais nusikaltimais ir nuteista mirti. Po trejų metų mirties bausmė buvo pakeista kalėjimu iki gyvos galvos.
Mao Dzedongo citatų rinkinys „Maža raudona knygelė“ (kin. 红宝书) yra kartu su Biblija įrašyta į „Gineso rekordų knygą“, kaip perkamiausia knyga: jos tiražas tarp 1966 m. ir 1971 m. sudarė 800 milijonų egzempliorių.
Politinės idėjos
1920 m. Hunane, Mao parašė daug straipsnių į laikraščius, gindamas Hunano provincijos autonomiją. Jis manė, kad šios provincijos autonomija leis jai tapti turtingai ir klestinčiai, todėl visa Kinija taps turtinga šalimi.
1920 m. Mao išvystė savo teoriją apie kruviną ir smurtišką revoliuciją, kurios pagrindas buvo sovietinė revoliucija Rusijoje.
XX a. trečiajame dešimtmetyje Mao teorija padėjo susikurti keletui darbininkų judėjimų. Tačiau valdžia numalšino šių judėjimų kovą. Ilgainiui savo kovoje Mao tapo priklausomas nuo Kinijos valstiečių, nes darbininkai tapo pernelyg silpni šioje kovoje. Kadangi Mao pats buvo kilęs iš valstiečių šeimos, tai jis greitai sugebėjo susikurti gerą reputaciją jų tarpe. Svarbiausia buvo tinkamai supažindinti juos su Marksizmo teorija.
Karas ir revoliucija
1927 m. Mao įvykdė įžymųjį Rudens derliaus sukilimą Changšoje, Hunano provincijoje. Jis buvo šio sukilimo vadas ir komandoras. Armija, kuriai vadovavo Mao, vadinosi Revoliucinė darbininkų ir valstiečių armija. Ji pralaimėjo ir patyrė didelius nuostolius žiauriose kovose. Išalinti kovotojai pasitraukė į Sanvan (Jiangxi), kur Mao perorganizavo išvargintus kovotojus. Kovotojų buvo jau kur kas mažiau, nes didelė dalis žuvo arba nebegalėjo kovoti. Buvusi karinė divizija tapo paprasta karine kuopų grupe. Vėliau jie pasitraukė į Dzingango kalnus (Jiangxi).
Dzingango kalnuose įkalbėjo du vietinius vadovus sudaryti aljansą su jo daliniais. Mao susijungė su Džu Dė armija. Taip buvo sudaryta Kinijos darbininkų ir valstiečių raudonoji armija (arba tiesiog Raudonoji armija).
Nuo 1931 iki 1934 m. Mao kūrė Kinijos Sovietinę Respubliką ir buvo išrinktas jos pirmuoju sekretoriumi. Tačiau tai buvo labai maža respublika, kuri buvo kalnuotoje Dziangsi dalyje.
Mao valdė autoritariniais metodais, todėl Dziangsi Kinijos komunistų partijos padalinyje atsirado jėgos, kurios ėmė kovoti prieš Mao. Mao nesutiko su net ir menkiausia opozicija ir ėmė žiauriais metodais kovoti prieš juos. Nemažai žmonių buvo nužudyta. Tai buvo pavadinta revoliuciniu teroru, arba raudonuoju teroru. Taip Mao valdžia buvo griežtai užtikrinta ir įtvirtinta.
Mao ir Džu dė kartu subūrė kuklią, tačiau efektyvią kariuomenę, ėmė eksperimentuoti su žemės ūkio reforma ir teikti prieglobstį iš miestų bėgantiems komunistams. Mao metodai buvo suprantami kaip partizaniškas ir judrus kariavimo būdas.
Partizaniškas ir judrus kariavimo būdai buvo paremti tuo, kad kariuomenę sudarė daugiausiai nusilpę valstiečiai, kurie, nors ir buvo nusilpę, tačiau aklai tikėjo komunizmo utopija.
right|thumb|2009 m. atidengtas jaunojo Mao Dzedongo paminklas [[Čangša mieste, vaizduojantis Mao 1925 m.]] right|thumb|200px|Mao [[1936 m.]]
Maždaug 1930 m. Kinijoje buvo maždaug 10 „raudonų zonų“, kurias valdė komunistai. Tada Raudonosios armijos kareivių skaičius išaugo iki beveik 100 tūkstančių.
Dėl tokios komunistų plėtros sunerimo Kinijos Kuomintango Vyriausybė. Čiang Kai Šekas (Vyriausybės galva) ėmė siųsti į komunistų valdomas teritorijas beveik vieno milijono karių armiją. Įvyko penkios kampanijos, iš kurių keturias laimėjo Mao kariuomenė. Čiang Kai Šekas įgavo nominalią valdžią Kinijoje ir buvo pasiryžęs eliminuoti komunistus. 1934 m. spalį Mao pasitraukė į Šangsi. Ten pasakęs kalbą Dzuniji konferencijoje, jis tapo Kinijos komunistų partijos komiteto vadovu.
Iš Junano, Mao vedė kinus į kovą prieš imperialistinę Japoniją II asauliniame kare (kaip II kinų-japonų kare 1937–1945 m.).
II pasaulinio karo metais Mao Dzeduno strategijas kritikavo Čiang Kai Šekas ir Jungtinės Amerikos Valstijos. JAV vertino Čiang Kai Šeką, kaip svarbų sąjungininką kovoje prieš japonus. Tačiau JAV nesuprato, kad Čiang Kai Šekas, priešingai, nei Mao nesugebėjo suorganizuoti kariuomenės. Didžiąją karo dalį, Mao praleido kovoje dėl tam tikrų Kinijos dalių. Pasaulis kritikavo kinus, kad jie kariavo tarpusavyje (komunistai prieš nacionalistus), o ne susivienijo bendrai kovai prieš Japonijos imperijos armiją.
1949 m. sausio 21 d. Kuomintango kariuomenė kovoje prieš Mao Raudonąją armiją patyrė didelių netekimų. 1949 m. Raudonoji armija užėmė paskutinį miestą žemyninėje Kinijos dalyje. 1949 m. gruodžio 10 d. Čiang Kai Šekas su dalimi kariuomenės pasitraukė į Taivaną.
Kinijos valdymas
Kinijos liaudies respublika buvo įkurta 1949 m. spalio 1 d. Tai buvo dviejų dešimtmečių pilietinio ir tarptautinio karo kulminacija. Nuo 1954 iki 1959 m. Mao buvo Kinijos liaudies respublikos pirmasis sekretorius. Šiuo laikotarpiu jis buvo vadinamas taip: sekretorius Mao (kiniškai – 毛主席), arba Didysis Lyderis ir Sekretorius Mao (kiniškai – 伟大领袖毛主席). Komunistų partija perėmė visos žiniasklaidos valdymą ir ėmė skleisti propagandą apie Mao ir Komunistų partiją. Mao, savo kalboje, pasakė, kad „Kinijos žmonės pagaliau pakilo“. Vaikai mokyklose privalėjo mokytis Mao kalbų (kiniškai – 毛主席语录), kurios buvo suprantamos, kaip neginčijamos tiesos šaltinis.
thumb|right|300px|Mao Dzedongo ranka užrašytas [[Tangų dinastija|Tangų dinastijos laikotarpio Bai Juyi poeto eilėraštis „Pipa“, Dziudziango m., Dziangsi provincija, KLR ]] Mao Dzedongas buvo kaligrafijos meistras, išliko daug jo ranka užrašytų Senovės Kinijos poetų kūrinių, ypatingai daug šia kryptimi dirbo 6-ojo dešimtmečio pabaigoje - 7-ojo dešimtmečio pradžioje. 2010 m. Kinijoje išleista knyga (kiniška antraštė - 毛泽东手书真迹) su 500 Mao Dzedongo ranka užrašytų kūrinių, tarp jų yra 98 Senovės Kinijos eilėraščiai.
Mao laikotarpiu išsiskiria dvi stiprios programos:
Didysis šuolis
1958 m. sausį Mao Dzedungas pradėjo antrąjį penkmečio planą, kuris buvo pavadintas Didžiuoju šuoliu. Šio penkmečio plano tikslas buvo restruktūrizuoti Kinijos ekonomiką Sovietų Sąjungos pavyzdžiu. Buvo sukurti kolektyviniai ūkiai, bet kokia privati maisto gamyba uždrausta. Bet kokie žemės ūkio darbai savo poreikiams patenkinti buvo laikomi nusikaltimu. Visi gyvuliai ir įrankiai iš valstiečių buvo atimti ir perduoti kolūkiams. Dėl viso to nukrito žemės ūkio gamyba (maždaug 15 proc.). Daugybė žmonių ėmė badauti. Nuo 1959 iki 1962 m. nuo bado ir ligų mirė dešimtys milijonų kinų.
Kultūrinė revoliucija
Daugybei komunistų partijos veikėjų nepatiko Mao Didžiojo šuolio programa. Bijodamas prarasti savo vietą, Mao netrukus (1966 m.) pradėjo kitą, Kultūrinės revoliucijos, programą.
Dėl kultūrinės revoliucijos net 59 % KLR gyventojų (apie 767 mln. žmonių) yra nereligingi arba ateistai. Tačiau religija ir ritualai, ypač tradiciniai budistiniai, konfucianistiniai bei daoistiniai įsitikinimai, išlieka svarbia daugelio KLR gyvenančių žmonių gyvenimo dalimi. Apie 33 % Kinijos Liaudies Respublikos gyventojų išpažįsta maišytą tikėjimą, paprastai statistiniais sumetimais vadinamą „tradiciniais tikėjimais“, „senoviniais kinų tikėjimais“ arba tiesiog „kita“.
Mao mirtis
right|thumb|Mao Dzedungo portretas virš [[Tiananmenio vartus|Tiananmenio vartų]] Mao mirė būdamas 82 metų, 1976 m. rugsėjo 9 d., 10 minučių po vidurnakčio Pekine. Prieš mirtį Mao Dzedungas kelerius metus sirgo. Jo kūnas šiuo metu yra Mao Dzedungo mauzoliejuje, Tiananmenio aikštėje, Pekine, Kinijoje.
Raidos psichologija
Raidos psichologija – psichologijos mokslo šaka, tirianti dėsningus kiekybinius ir kokybinius psichikos procesų pokyčius filogenezėje ir ontogenezėje.
Balandėliai (Vilkaviškis)
Balandėliai – kaimas pietinėje Vilkaviškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į rytus nuo Pajevonio, prie Barštupio upelio.
Superlaidusis superkolaideris
right|thumb|315px|Superlaidusis superkolaideris (tunelio ir šachtos fragmentas) Superlaidusis superkolaideris (Superconducting Super Collider (SSC)) – žiedinis greitintuvas, kuris turėjo būti pastatytas Waxahachie, Teksasas. Buvo planuojama, kad jis turės 87 km ilgio žiedą ir galės protonams suteikti 20 TeV energiją, kurios pakaktų sukurti higso bozoną – dalelę, numatyta standartinio modelio, bet dar neaptiktą. Projekto vadovas buvo Roy Schwitters Teksaso ir Harvardo universitetų fizikas.
Vilnius Mama Jazz
„Vilnius Mama Jazz“ – Lietuvoje kasmet vykstantis tarptautinis džiazo muzikos festivalis.
Istorija
Festivalio sumanytoja ir vadybininkė – Judita Bartoševičienė, VšĮ „Vilniaus džiazo klubas“ direktorė. Renginys Vilniuje pradėjo gyvuoti 2002 m.
Superlaidusis superkolaideris
Istorija
Projektas pasiūlytas 1983 metų gruodį, atlikus techninių ir ekonominių galimybių studiją. 1987 m. pradėta ieškoti tinkamos vietos statybai. 1988 m. lapkrityje pasirinktas Teksasas, o statybos darbai pradėti 1991 m. Bendra projekto vertė numatyta daugiau nei 8 milijardai JAV dolerių.
Projekto nutraukimas
Projektas buvo nutrauktas 1993 m., išleidus 2 milijardus dolerių ir pastačius 20 % viso įrenginio.
Vilnius Mama Jazz
Istorija
2005–2007 m. festivalis vadinosi „Vilnius City Jazz“.
Programa
Festivalis laikosi savo esminių prioritetų – atliekamos muzikos kokybės, originalumo ir aktualumo. Programa kasmet yra turtinga geriausių užsienio bei Lietuvos džiazo atlikėjų projektų. Bendradarbiaujant su Lietuvos muzikos ir teatro akademija kasmet būna vykdomos jaunųjų atlikėjų projektų atrankos. Remiantis jos rezultatais, vykdomas bendradarbiavimas, keitimasis atlikėjais su prancūzų džiazo festivaliu „Transeuropéennes“.
Festivalis puoselėja ir globoja lietuviško džiazo kultūrą, tradicijas ir skatina profesionalių Lietuvos džiazo atlikėjų kūrybinę veiklą, skleidžia informaciją apie įdomiausias idėjas ir sėkmingiausius projektus Lietuvoje.
1195 m.
1195 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Druskožemis
thumb|250px|Ujūnio druskožemis thumb|250px|Cono de Arita, [[Arisaro druskos lyguma|Arisaro druskožemis (Argentina)]]
Druskožemis  – plokščia lyguma, padengta druskų (chloro, nitratų, boro ir kt.) ir kitų mineralų sluoksniu. Susidaro dykumose ar kitose sausringose vietose išdžiuvus druskos ežerui. Druskožemis susidaro tik ten, kur garuojamumas viršija kritulių kiekį.
Kai kurie druskožemiai (pavyzdžiui, Bonevilio druskožemis JAV) naudojami greičio lenktynėms. Tačiau dalyje druskožemių (pavyzdžiui, Kataros) būna pavojingų purvo ar vandens sankaupų, į kurias gali įsmegti transporto priemonė.
Druskožemiai nemaišytini su žmonių sukurtais druskos garinimo tvenkiniais.
Laivo savininkas
Laivo savininkas – fizinis arba juridinis asmuo, eksploatuojantis laivą nepriklausomai nuo to ar tas laivas jam priklauso nuosavybės teise, ar yra jo valdomas pagal įstatymus arba sutartį.
Pareigos
Laivo savininkas privalo:
Atsakomybė
Laivo savininkas atsako:
Laivo savininkas atvykęs į laivą neturi įgaliojimų apriboti kapitono, kaip už laivą atsakantį asmenį ir iškelti save jo aukščiau.
Holbekas
Holbekas – miestas šiaurės vakarų Zelandijoje (Danija), prie fjordų. Uostas, geležinkelio stotis. Verslo ir pramonės centras. Yra elektrinė, perdaryta į muzikos ir koncertų rūmus.
Aukštutinio Siūro nacionalinis parkas
Aukštutinio Siūro nacionalinis parkas yra Liuksemburge, Eslingo šiaurės vakaruose. Parkas įkurtas 1999 m.
Regina Gražulevičienė
Regina Gražulevičienė (1941 m. gegužės 5 d. Žakaimėje, Šilutės r.) – Lietuvos gydytoja kardiologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Aukštutinio Siūro nacionalinis parkas
Parko plotas − 183,87 km². Jis įkurtas siekiant apsaugoti aplinkinę gamtą, nykstančius augalus ir gyvūnus. Pirmasis jo tikslas yra apsaugoti vietinę florą ir fauną, taip pat išsaugoti švarų orą, vandenį ir dirvožemį. Antrasis tikslas yra ekonominės veiklos įgyvendinimas − miškotvarkos ir turizmo plėtra, aukšto pragyvenimo lygio pasiekimas ir naujų darbo vietų sukūrimas. Trečiasis tikslas yra išsaugoti architektūrinį paveldą.
Regina Gražulevičienė
Biografija
1963 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1967 m. apgynė daktaro disertaciją „Kraujo ir aortos biocheminiai pokyčiai eksperimentinės aterosklerozės metu, imunizuojant audinių antigenais“. 1992 m. suteiktas habilituotos biomedicinos mokslų daktarės laipsnis už mokslinį darbą „Kauno populiacijos ūminio miokardo infarkto registras: diagnostikos, baigčių ir epidemiologinės situacijos įvertinimas“.
Aukštutinio Siūro nacionalinis parkas
Parko lankytojams sudarytos įvairiapusės pramogos − pasivaikščiojimai gamtoje, kultūros paminklų apžvalga, užsiėmimai vandens sportu Aukštutiniame Siūro ežere. Parko turistams siūloma ir apgyvendinimo galimybė. Kasmet, pirmąjį liepos savaitgalį parke vyksta įvairūs festivaliai.
Regina Gražulevičienė
Biografija
1968–1991 m. Kauno medicinos instituto (dab. Lietuvos sveikatos mokslų universitetas) Širdies ir kraujagyslių sistemos fiziologijos ir patologijos instituto mokslo darbuotoja, 1992–1994 m. vadovavo Kauno medicinos akademijos Kardiologijos instituto Kardiologinės tarnybos organizavimo laboratorijai. Nuo 1995 m. šio instituto Aplinkos epidemiologinės laboratorijos vedėja, nuo 1995 m. dar ir Vytauto Didžiojo universiteto dėstytoja. Nuo 1998 m. VDU Gamtos mokslų fakulteto Aplinkotyros katedros profesorė. Buvusi VDU Senato valdybos narė, Mokslo komiteto pirmininkė, VDU Botanikos sodo tarybos pirmininkė.
Mokslinė veikla
Tiria širdies ir kraujagyslių ligų epidemiologiją, aplinkos taršos poveikį sveikatai.
Ohoriai
Ohoriai (jorubų kalba: Ọhọri) – jorubų tautos etninė subgrupė, gyvenanti dabartinio Benino pietrytiniame pakraštyje. Čia apima Plynaukštės departamento centrinę dalį, į šiaurę nuo Pobės miesto.
Regina Gražulevičienė
Ekspertinė veikla
Europos Komisijos aplinkotyros ir sveikatos ekspertė.
Ohoriai
Dėl istoriškai svarbiausio savo miesto Idžės, jie dar vadinami idžiais (Ije). Kalba atskira idžių kalba (ede Ije), kuri priklauso joruboidų kalboms. Ja kalbančiųjų priskaičiuojama apie 50 tūkst. Dažnai ohoriai, kaip ir jiems giminingi ifonjinai, avoriai bei Ketu, dar vadinami nagais.