cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fotorealizmas
Fotorealizmas gali būti vadinamas superrealizmu (labiau Europoje), hiperrealizmu (po 2000 m.). Šių terminų atskirtis yra diskutuotina. Fotorealistiniai paveikslai nebūtinai turi būti paremti nuotrauka. Fotorealizmas vertinamas kaip priešinga reakcija į JAV abstraktųjį ekspresionizmą ir, bendrai, į abstraktųjį XX a. meną.
Fotorealistai ir su srove susiję tapytojai:
Kai kurie skulptoriai, JAV menininkai Duane Hanson ir John De Andrea, priskiriami fotorealistams. Jie kūrė savo skulptūrų projektus griežtai pagal realių modelių formas. Fotorealistai savo kūriniuose daugiausiai vaizdavo kasdienes gyvenimo scenas, įtraukdavo reklamos ir komercinio meno atributų; tuo yra artimi popmenininkams. Technologijų naudojimas artina juos prie minimalistų.
Baškienė
Baškienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Baškytė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Baškys.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Cibori Vitkai
Cibori Vitkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zavadų valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Variklis
thumb|250px|Harley Davidson motociklo dviejų cilindrų keturtaktis vidaus degimo variklis. Variklis, motoras – energijos rūšies keitimo įtaisas, verčiantis kokios nors rūšies energiją į mechaninę.
Mechaniniuose varikliuose darbą dažniausiai atlieka sukdamasis rotorius, slankiodamas stūmoklis ar išmetamas iš reaktyvinės tūtos darbo kūnas.
Varikliai skirstomi į:
Istorija
thumb|left|Vandens malūno ratas, atliekantis variklio funkciją Pirmieji varikliai buvo hidrauliniai (vandens ratas). Vartoti senovės Rytų valstybėse, vėliau paplito Europoje, kur viduramžiais plačiai pradėti naudoti ir vėjo malūnai. Tokie varikliai gali būti naudojami tik tokiose vietose, kur yra reikiamas energijos šaltinis (vandens srautas, vėjas).
1782 m. Džeimsas Vatas (Jungtinė Karalystė) išrado šiluminę garo mašiną. Garo mašinos leido statyti pramonės įmones ir ten, kur nebuvo vietinių energijos šaltinių, tapo garvežių ir garlaivių varikliais.
XIX a. antroje pusėje buvo sukurti du šilumos variklio tipai: garo turbina ir vidaus degimo variklis. Aktyvinę garo turbiną 1883 m. išrado K. Lavalis (Švedija), reaktyvinę – Č. Personas (Jungtinė Karalystė). Pirmąjį vidaus degimo variklį 1860 m. sukonstravo E. Lenuaras (Prancūzija). 1876 m. N. Otas (Vokietija) sukūrė keturtaktį vidaus degimo variklį. 1897 m. dyzelinį variklį išrado Rudolfas Dyzelis. Vidaus degimo varikliai plačiai pradėti naudoti automobiliams, lėktuvams.
thumb|250px|Opozicinis, keturių cilindrų, aušinamas oru lėktuvo variklis ULPower UL260i (Belgija) Tuo pačiu laikotarpiu intensyviai buvo tobulinami ir hidrauliniai varikliai, hidraulinės turbinos. Aktyvinę hidraulinę turbiną 1750 m. išrado J. Zėgneris (Vengrija), reaktyvinę – 1872 m. B. Fiurneronas (Prancūzija). Hidraulinės turbinos pradėtos plačiai naudoti hidroelektrinėse.
Pramonei svarbus buvo elektros variklis. Pirmąjį nuolatinės srovės variklį 1834 m. sukonstravo B. Jakobis (Rusija), tobulino A. Pačinotis (Italija), Z. Gramas (Belgija). Vėliau buvo sukonstruotas trifazis asinchroninis elektros variklis, plačiai naudojamas pramonėje.
XX a. pirmoje pusėje sukurti nauji variklių tipai: dujų turbina, reaktyvinis, branduolinis varikliai. Dujų turbina tapo pagrindiniu aviaciniu varikliu, taip pat ja buvo varomi lokomotyvai, automobiliai. Branduoliniai varikliai plačiau naudojami laivuose, povandeniniuose laivuose.
1957 m. F. Vankelis (Vokietija) sukūrė rotorinį vidaus degimo variklį. Tokie varikliai naudojami automobiliuose, kateriuose.
Funkcionierius
Funkcionierius – asmuo, einantis aukštas pareigas organizacijoje.
Bendrinėje kalboje terminas vartojamas niekinamąja prasme, su ironija, pabrėžiant administracinių pareigų, formalumų, nelankstumo buvimą.
Atranka
Kooptacija yra vienas dažnesnių funkcionieriais tapimo būdų; tai gali būti papildoma rinkimais arba kitais viešumo, konkurencijos elementais, suteikiant tam legitimumo.
Funkcionieriai kooptacijos būdu itin paplitę politinėse organizacijoje bei partijose.
Valstybės tarnyboje funkcionieriai renkami organizuojant viešą konkursą. Sporto, profsąjungų funkcionieriai renkami pagal vidaus nuostatus, organizuojant narių arba jų atstovų balsavimą.
Orechovo taika
thumb|220px|Sutarties teksto originalas
Orechovo taika arba Nioteborgo taika (,, SV Nöteborgstraktaten) − Didžiojo Novgorodo ir Švedijos taikos sutartis, sudaryta 1323 m. rugpjūčio 12 d. Orechovo salos Orešeko tvirtovėje po 30 metų karo.
Karelijos sąsmaukos vakarinė dalis ir gretima Savolakso sritis atiteko Švedijai, sąsmaukos rytinė dalis su Korelos miestu liko Novgorodui. Pirmą kartą oficialiai buvo nustatyta Švedijos ir Rusijos valstybinė siena: nuo Suomijos įlankos Sestros upe į šiaurę iki Saimos ežero, toliau į šiaurės vakarus iki Botnijos įlankos kranto.
Katinautiškės ežeras
Katinautiškės ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 6 km į pietvakarius nuo Didžiasalio. Ežero ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,2 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 130,2 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmynais. Pakrantėse plyti dirbami laukai, tik pietvakarinėje pakrantėje – pelkė, per kurią iš ežero link Svylos upės teka upelis. Prie ežero įsikūrę Senosios Katinautiškės ir Naujosios Katinautiškės kaimai.
Jekepa
Jekepa  – miestelis šiaurės Liberijoje, Nimbos apskrityje, į šiaurės rytus nuo Sanikeli, Nimbos kalno papėdėje. Svarbiausias šalyje geležies rūdos gavybos centras. Iš Jekepos rūdai išvežti nutiestas geležinkelis į Biukeneną. Iki Liberijos pilietinio karo (~1990 m.) gavybą vykdė bendra Liberijos–Švedijos bendrovė „Lamco“. Karo metais gavyba sustojo. 2007 m. rūdos kasybas atnaujino bendrovė „ArcelorMittal“.
LSV Hamburg
Hamburgo LSV – buvęs Vokietijos futbolo klubas iš Hamburgo. Klubą atstovavo oro pajėgose tarnaujantys kariai.
Babrinis
Babrinis tai:
Lietuvos balsas (1921)
Lietuvos balsas – tautininkų laikraštis, leistas 1921 m. balandžio 20 – spalio 19 d. Kaune.
Istorija
Leido „Rašto ir spaudos bendrovė“, ėjo triskart per savaitę. Spausdino Varpo spaustuvė Kaune. Išėjo 75 numeriai. Nuo 1921 m. lapkričio 3 d. vietoje „Lietuvos balso“ ėjo „Lietuvių balsas“.
Lietuva 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Lietuvos sportininkai dalyvavo 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Atlantoje, JAV.
Basketball pictogram.svg Krepšinis
Artūras Karnišovas, Arvydas Sabonis, Darius Lukminas, Eurelijus Žukauskas, Gintaras Einikis, Mindaugas Žukauskas, Rimas Kurtinaitis, Rytis Vaišvila, Šarūnas Marčiulionis, Saulius Štombergas, Tomas Pačėsas
Lietuvos balsas (1921)
Istorija
Redaktorius Antanas Smetona.
The Song Remains The Same (filmas)
Filmo premjera įvyko 1976 m. spalio 20 d. JAV ir JK.
Filme vaidina
ir kt. Visi atlikėjai vaidina patys save.
Kiti filmo leidimai
1999 m. gruodžio 31 d. buvo išleista filmo DVD versija.
2007 m. lapkričio 20 d. kino kompanija „Warner Home Video“ išleido filmo Blu-Ray HD-DVD versiją. Diske yra visos 1973 m. koncerto metu skambėjusių 14–kos dainų originalūs įrašai su 5.1 Dolby Digital skaitmeniniu garsu ir 40 min. papildomos medžiagos su muzikantų interviu padarytų 1976 m. BBC bei kūriniais: „Over the Hills and Far Away“, „Celebration Day“, „Misty Mountain Hop“ ir „The Ocean“.
Kijevo kunigaikštystė
Pradžia
Kadangi Kijevo kunigaikštystė buvo tiesioginė Kijevo Rusios palikuonė, nėra vieningai nutarta, kokią datą galima laikyti jos pradžia. Kijevo Rusios byrėjimas buvo prasidėjęs jau X a., po Jaroslavo Išmintingojo mirties. Tuomet nuo valstybės atskilo daugybė žemių (Polocko, Naugardo, Rostovo, Černigovo ir kt.), ir valstybės teritorija susitraukė iki Dnepro vidurupio. 1078 m. baigėsi tiesioginė Kijevo valdovų linija, ir į valdžią atėjo Riurikaičių atšaka iš Perejeslavlio kunigaikštystės – Monomachai, kurie laikinai atkūrė dalinę Kijevo Rusios vienybę.
1132 m. Kijevo didžiuoju kunigaikščiu tapęs Jaropolkas Vladimirovičius nebesugebėjo išlaikyti vėl byrančios Rusios, ir galiausiai visos Rusų kunigaikštystės pradėjo atskirą egzistenciją. Kijevo kunigaikštystė tapo viena iš jų.
Krizė
Interesų nusilpusioje kunigaikštystėje ir siekių užimti jos sostą turėjo įvairios kaimyninės žemės: Smolenskas, Černigovas, Haličas-Voluinė ir kt. Jos konkuravo tarpusavyje dėl Kijevo sosto, ir viena kunigaikščių linija keitė kitą. Pvz., 1170–1199 m. čia viešpatavo Černigovo-Smolensko diumviratas, vėliau Valdė Voluinės Romanas Mstislavičius ir t. t.
Situaciją Kijeve dar labiau sunkino išorinė grėsmė. XII a. II pusėje Kijevą užpuolė polovcai, o po jų sekė mongolai. Nusilpusi kunigaikštystė negalėjo apsiginti nuo jų. 1240 m. mongolai, sutriuškinę Černigovą, pasiekė Kijevą ir apsupo. Miestas buvo paimtas ir nusiaubtas, ir tai galutinai pabaigė Kijevo, kaip simbolinės Rusios sostinės, egzistenciją. Be to, Kijevo kunigaikščiai prarado teisę vadintis „didžiaisiais“. Dėl mongolų interesų Rusios valdžia ėmė kauptis Vladimiro kunigaikštystėje, o Kijeve Vladimiro kunigaikščiai skirdavo savo vietininkus. thumb|left|190px|Kijevo kunigaikštystė 1562 m. įėjo į LDK sudėtį. (Abraomo Ortelijaus sudaryto žemėlapio “Litvania, Russiae, Moscoviae et Tartariae“ fragmentas)
LDK sudėtyje
Šaltiniai apie kunigaikštystę po mongolų užkariavimo labai šykštūs. Žinoma, kad nuo XIV a. Kijevą jau valdė Gediminaičiai. Nėra sutariama, kas ją prijungė prie LDK – Gediminas ar Algirdas. Bet kokiu atveju, nuo 1362 m. Kijevo soste sėdėjo Algirdo sūnus Vladimiras Algirdaitis, pasižymėjęs didele tolerancija vietos papročiams ir religijoms.
Kadangi Vladimiras nesutarė su Jogaila, 1392 m. jį pakeitė Skirgaila, kuris siekė padaryti Kijevą rusiškų Lietuvos žemių sostine. 1392 m. Skirgailai mirus, Vytautas kunigaikštystę panaikino, ir pavertė ją Lietuvos vietininkija. Tačiau 1440 m. kunigaikštystė LDK sudėtyje buvo atgaivinta, ir čia paskirtas Gediminaitis Olelko (Vladimiro sūnus). Po jo mirties karalius Kazimieras paskyrė valdyti jo sūnų Simeoną. Po šio mirties buvo paskirtas giminystės ryšiais nesusijęs vietininkas Gaštoldas. Tai galutinai baigė kunigaikščių valdymą, ir 1471 m. kunigaikštystė buvo paversta Kijevo vaivadija.
LDK sudėtyje Kijevo kunigaikštystė tapo vienu didžiausiu administraciniu vienetu. Ji buvo dalinama į pavietus: Ovručo, Žitomyro, Zvenigorodo, Perejeslavo, Kanevo, Čerkaso, Osterso, Černobylio ir Mozirsko.
Lietuvos banko biuletenis
Lietuvos banko biuletenis – informacinis leidinys, leistas 1928–1940 m. Kaune lietuvių ir anglų kalba.
Istorija
Ėjo kartą per ketvirtį. Spausdino Raidės spaustuvė, F. Sokolovskienės spaustuvė ir G. Lano spaustuvė Kaune. Leido priedą „Lietuvos banko apyskaita“.
Informavo apie Lietuvos banko veiklą, prekybą su užsienio šalimis, valstybės finansus, pramonės, žemės ūkio rezultatus ir kt.
Turkvelas
Turkvelas  – upė vakarų Kenijoje. Prasideda Elgono ugnikalnio papėdėje, Ugandos teritorijoje. Aukštupyje vadinama Suamu (Suam). Teka į šiaurės rytus, kerta Čeranganio kalvas, Pietų Turkanos lygumą, Loturerėjaus dykumą. Įteka į nenuotakų Turkanos ežerą.
Stockas
Stockas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XIX a. buvo kaimas Sokulkos apskrities Kamenos valsčiuje.
Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Skaistykla
Skaistykla – katalikų ir kai kurių kitų krikščioniškų konfesijų tikybose - pomirtinė vieta ar būvis, kuriame nusidėjusių, tačiau amžino pasmerkimo neužsitraukusių, žmonių sielos apsivalo per kančią. Laikas, kurį mirusysis turi praleisti skaistykloje, priklauso nuo jo nuodėmių gausos ir sunkumo. Perėjęs skaistyklą, mirusysis įžengia į Rojų - amžinosios palaimos vietą.
Biblijoje skaistykla tiesiogiai neminima. Katalikų teologai grindžia skaistyklos idėją žodine perdava, užfiksuota Bažnyčios Tėvų raštuose, ir kai kuriomis Šv. Rašto ištaromis (2 Mak 12:43-46, Mt 12:32, 1 Kor 3:11-15). Tačiau Makabiejų knygų protestantai nelaiko kanoniškomis, o vieta iš Laiško korintiečiams ginčijama tuo, kad ten kalbama apie Paskutinįjį Teismą.
Atitikmenys kitose religijose
Barzachas – islame. Skaistykla buvo tikima ir zoroastrizme bei orfizme.
Valdaika
Valdaika  – upė Rusijoje, Novgorodo ir Tverės srityse, Valdajaus aukštumoje. Priklauso Mstos baseinui. Valdaika išteka iš Užino ežero, prie Valdajaus miesto, teka šiaurės rytų kryptimi ir įteka į Piroso ežerą.
Salantas
Salantas – upė Žemaitijoje; Minijos dešinysis intakas. Prasideda Plungės rajone, į vakarus nuo Platelių, netoli Kentų kaimo. Aukštupyje teka vakarų, šiaurės vakarų kryptimi, toliau teka per Kretingos rajoną. Už santakos su Note pasuka į pietvakarius. Įteka į Miniją 99 km nuo jos žiočių, į šiaurės rytus nuo Kūlupėnų.
Intakai: Bubinas, Alkupis, Pilsupis, Blendžiava (kairieji); Alksnupis, Notė, Varlupis, Pestupis, Kūlupis (dešinieji).
Nuo pat vidurupio upė sudaro daug meandrų. Poplūdžio metu smarkiai patvinsta. Ties Tuzais (22 km nuo žiočių) Salantas patvenktas 14 ha Tuzų I tvenkiniu (įrengtas 1982 m.). Visa upės vidurupio ir žemupio vaga įeina į Salantų regioninį parką.
Prie Salanto įsikūrusios gyvenvietės: Gintališkė (Plungės raj.), Tuzai, Laiviai, Salantai, Kalnalis, Nasrėnai (Kretingos raj.).
Upėvardžio šaknis sal- yra labai archajiška, siejama su salti, selėti („tekėti“), („upelis“), il. sal („marios“),  („bangavimas, sraunuma“),  („upelis, srovė“). Žodis greičiausiai yra dalyvinis vedinys: salantis (t. y., „tekantis“).
Tverės kunigaikštystė
Tverės kraštas – kunigaikštystė šiaurės rytų Senovės Rusioje. Jau XI a. pradžioje priklausė gana tankiai apgyvendintoms Senovės Rusios vietovėms: Muromo kunigaikštis Glebas Vladimirovičius skubėdamas pas savo sergantį tėvą į Kijevą 1015 m. pasirinko ne tiesų, tačiau aplinkinį kelią, kuris ėjo per labiau apgyvendintas teritorijas – aukštyn Volga iki Tma upės ir iš čia į pietus per Smolenską.
Jaroslavo III valdymas
XII a. ir XIII a. pradžioje Tverė įėjo į Suzdalės-Perejeslavo kunigaikštystę. Kada ji tapo atskira kunigaikštyste tikslių metraščių duomenų nėra, tačiau galima manyti, kad atsiskyrimas įvyko tarp 1241 ir 1245 m. Pirmasis Tverės kunigaikštis buvo vienas iš didžiojo kunigaikščio Jaroslavo II Vsevolodovičiaus sūnų – Jaroslavas (m. 1271).
Vaidmuo, kurį Tverės kunigaikštystė iškart užėmė Senovės Rusios istorijoje, rodo apie šio krašto stiprumą. Pirmasis Tverės kunigaikštis dukart sėkmingai atmušė lietuvius (1245 ir 1248 m.). Po tėvo mirties Jaroslavas įsitraukė į savo brolių Aleksandro Nevskio ir Andrejaus Suzdalskio tarpusavio kovą, kurią pastarasis pralaimėjo. Kadangi Jaroslavas palaikė antrąjį brolį, jo pralaimėjimas turėjo Jaroslavo šeimai sunkių pasekmių: Aleksandro sąjungininkams totoriams užėmus Perejeslavlį jo žmona buvo nužudyta, o sūnūs paimti į nelaisvę. Po to Jaroslavas kurį laiką buvo kunigaikščiu Naugarde. Po Aleksandro Nevskio mirties jis tampa savo brolio Andrejaus varžovu, vyksta į Aukso Ordą, kur gauna didžiojo kunigaikščio jarlyką (1263 m.), tačiau dėl nežinomų priežasčių šia teise pradėjo naudotis tik po brolio Andrejaus mirties (1264 m.). Jaroslavas kovojo su naugardiečiais dėl kunigaikščio teisių Didžiajame Naugarde: 1270 m. naugardiečiai jį priėmė, tačiau su sąlyga, kad jis valdys pagal jų valią.
Smėlyninis eraičinas
Smėlyninis eraičinas (Festuca psammophila) – miglinių (Poaceae) šeimos eraičinų (Festuca) genties augalų rūšis, endeminė Vidurio Europoje.
Biologija
Augalas daugiametis, sudarantis nedidelius kupstus. Stiebas 20–60 cm aukščio, plikas. Lapų makštys šviesiai violetinės, žiedyno ašis nešiurkšti. Žydi birželio–liepos mėn. Dauginasi sėklomis, kurios plinta per potvynius.
Auga smėlėtuose upių šlaituose, pasitaiko pamiškėse, žemyninėse kopose, tarp pušynų. Gana gausiai auga ir vyrauja Cladonio–Pinetum bendrijose.
Populiacija Lietuvoje
Lietuvoje smėlyninis eraičinas nuo 1981 m. įrašytas į Saugomų augalų sąrašus. Žinomos gausios populiacijos Pietryčių Lietuvoje – Nemuno, Merkio upių aukštuose smėlėtuose šlaituose, tačiau užimančios nedidelius plotelius (50–200 m²). Juose generatyviniai ir vegetatyviniai individai žolyne sudaro beveik ištisinę dangą. Vegetatyviniai augalai vyrauja mažesniuose ploteliuose (iki 30 m²) palei Ūlos, Straujos, Skroblaus ir Stangės upes. Smėlyninio eraičino išlikimui didelę įtaką daro žmogaus ūkinė veikla. Populiacijai grėsmę kelia vėjo ir vandens erozija, smėlynų apželdinimas mišku.
Obršanis
Obršanis – Makedonijos kaimas, esantis šalies centrinėje dalyje.
Istorija
Iki 1912 metų kaimas ir apylinkės buvo turkų valdžioje. Nuo 1912 metų priklausė Serbijai, po Antrojo pasaulinio karo – Jugoslavijai.
Šiaulių energija
Termofikacijos pradžia
1955 m. Šiauliuose pradėta įrenginėti centrinio šildymo sistemas, bet netgi 1960 m. šilumos energijos gamyba siekė tik 1 GWh. O elektros energijos poreikiai Šiaulių mieste 1955 m siekė 17 GWh, 1960 m. 43,6 GWh, 1965 m. net 96,4 GWh. Nuo 1966 m. didžioji dalis mieste sunaudojamos elektros energijos jau buvo gaunama iš valstybinės sistemos. Netgi su perdavimo nuostoliais ji darėsi pigesnė, negu gaminama Rėkyvos elektrinėje. Įmonės perspektyva galėjo būti tik centralizuoto šildymo plėtra.
1963 m. Ministrų tarybos nutarimu Rėkyvos VRE pavedama tvarkyti centralizuotą Šiaulių zonos šilumos tiekimo ūkį. Įmonei perduota „Elnio“ odų ir avalynės kombinato katilinė, kurią tuo metu sudarė trys cechai. Senajame stovėjo du mazutu kūrenami garo katilai DKV-6,5/13 ir „Babcock-Wilkox“ 4/8 garo katilas. Naujajame ceche buvo sumontuoti du garo katilai DKVR 10/13 ir dar vienas toks pat buvo statomas. Trečiame stovėjo „Fitzner-Hamper“ 2 t garo našumo katilas, kūrenamas akmens anglimi. Iš pradžių Rėkyvos VRE perėmė tik pirmąjį cechą. Netrukus jame buvo pastatytas 17 MW vandens šildymo katilas. Nutiesta 425 mm diametro šiluminė trasa į miesto centrą. Pirmieji centralizuotai šilumą gavo Draugystės prospekto namai, apie 150 butų, bet jau 1965 m. naujame įmonės padalinyje buvo pagaminta 184 GWh šilumos energijos. 1966 m. pradžioje mieste jau buvo 10 km šilumos ir 1,27 km garo tiekimo trasų, prie jų prijungti 164 vartotojai.
Plečiantis gyvenamiesiems rajonams pradėta statyti nauja Pietinė katilinė (Rajoninė katilinė Nr.2) Pramonės gatvėje. Pirmasis 25 t/h našumo garo katilas joje pradėjo veikti 1966 m. lapkričio mėn. 1967 pastatytas dar vienas toks katilas, o 1968 ir 1969 m. pradėti eksploatuoti du vandens šildymo katilai PTVM-50. Katilinės galingumas pasiekė 350 MW. 1969 m. iš Pietinės katilinės nutiesta nauja 1,7 km ilgio šilumos trasa į miesto centrą, „Elnio“ ir Pietinė katilinės sujungtos į bendrą sistemą ir netrukus pagrindine įmonės veikla tapo šilumos gamyba.
Plėtojantis Šiaulių miesto pramonei, nuolat augo ir šilumos bei garo poreikiai, todėl teko statyti daug galingų katilų, kloti didelio diametro trasas. 1974 m. naujas 116 MW vandens šildymo katilas pradėtas eksploatuoti Pietinėje katilinėje. 1982 m. ten pastatyta gamybinė bazė, pradėta eksploatuoti mazuto siurblinė ir iškrovimo estakada, galėjusi vienu metu aptarnauti 16 geležinkelio cisternų, įrengti naftos produktų gaudytuvai. 1976 m. gruodžio 31 d. įvesta eksploatacijon Draugystės kvartalo sužiedavimo šilumos trasa, kuria buvo užbaigti nenutrūkstamo šilumos tiekimo miesto centrui garantavimo darbai. 1983 m. rugsėjo 28 d. Valstybinė komisija priėmė naują mūrinį 80 m aukščio dūmtraukį Rėkyvoje, kainavusį 174 340 rublių. 1984 m. sausio 2 d. Pietinėje katilinėje pradėjo dirbti naujas katilas KVGM-100, kainavęs 580 tūkst. rb. 1989 m. vasarą sumontuotas dar vienas toks katilas, pastatytas mazuto rezervuaras, kompresorinė, plovykla, benzino kolonėlė.
1982 m. mieste jau buvo 150 km magistralinių šilumos trasų, centralizuotai buvo šildoma 79 % gyvenamojo ploto, visų vartotojų instaliuota galia pasiekė 430 MW. 1985 m. pabaigoje buvo užbaigtas naujas įmonės administracinis pastatas Pramonės g. ir sandėlis, vėliau tapęs sporto sale.
Kritiniai metai
Dar vieną smūgį įmonei sudavė rinkos ekonomikos džiunglėse pasimetusių didžiųjų gamyklų bankrotai. Vien per 1993 m. vartotojų instaliuota galia sumažėjo nuo 1365,1 iki 661,4 MW, o didžiausias įrenginių apkrovimas – nuo 748,3 iki 219,3 MW. Todėl techniniai nuostoliai išaugo nuo 4,18 % 1991 m. iki 15,9 % 1994 m. ir net iki 25,75 % 1998 m.
Brangstant kurui, per 1994–1998 m vidutinis šilumos tarifas išaugo nuo 33,36 iki 126,5 Lt/MWh, o tai dar labiau sumažino vartojimą. Nuo 1996 m. pradėjo didėti gyventojų ir įmonių skolos už pateiktą šilumą. Ypač juos padidino pradėtos skaičiuoti kompensacijos socialiai remtiniems asmenims. Nuostolingos įmonei buvo ir miesto tarybos nustatytos maksimalios mokėjimo už buto šildymą normos.
Galingi šilumos gamybos įrenginiai pasidarė nebe ekonomiški. 1992 m paleidus Šiaurinę katilinę, šilumos šaltinių galia įmonėje pasiekė 1030,2 MW, nors žlugus daugeliui energijai imlių gamybos sričių miesto poreikiams pakako apie 30 proc. katilinių pajėgumo. 1994 m. šilumos energijos gamyba buvo pasiekusi 1325,8 GWh, tačiau vėliau, sustojus daugeliui stambių pramonės įmonių, 2000 m. sumažėjo iki 537,8 GWh, palyginus su 1991 m. – net 8 kartus. Atsigaunant pramonei, 2002 m. buvo pagaminta 604 GWh šilumos energijos, bet pradėjus bendrovės modernizavimą ir kelis kartus sumažinus nuostolius, 2005 m. miesto ir rajono poreikiams pakako 560 GWh.
Gyventojų suvartojamos šilumos dalis išaugo nuo 26 iki 77 %. Nebeliko naudingiausios įmonei garo gamybos poreikio. Vien per 1992 m. garo vartojimas sumažėjo 25 kartus. O rekonstruoti turimus įrenginius trūko lėšų. Siekdama sumažinti šilumos nuostolius, „Šiaulių energija“ pirmoji šalyje pradėjo kvartalinių boilerinių naikinimo ir šilumos punktų įrengimo gyvenamuosiuose namuose programą. Šiauliuose, skirtingai negu kituose miestuose, tai buvo atliekama įmonės lėšomis, nerenkant iš gyventojų jokių papildomų mokesčių.
1994 m. rugpjūčio 15 d. buvo atiduota eksploatuoti nauja šilumos trasa nuo Pietinės katilinės iki turgaus, kuriai pirmą kartą buvo panaudoti gamykloje izoliuoti ABB firmos vamzdžiai. Nauja technologija leido atsisakyti gelžbetonio lovių, drenažo sistemos ir įprastų kompensatorių, o tai atpigino trasos montavimą ir prailgino jos amžių.
1994 m. tapusi Specialios paskirties akcine bendrove, „Šiaulių energija“ į savo balansą perėmė aplinkinių rajonų – Akmenės, Kelmės, Joniškio, Pakruojo, Raseinių, Šiaulių rajono ir Telšių šilumos tinklus bei katilines. Daugelis jų buvo labai nugyventos, kai kurios naudojo labai brangų dyzelinį ir krosnių kurą, kitose dar buvo deginama akmens anglis, durpės, pjuvenos, nuodinga skalūnų alyva. 1997 m. SPAB „Šiaulių energija“ buvo atskirta nuo AB „Lietuvos energija“ ir perduota Šiaulių miesto savivaldybės ir kitų savivaldybių žinion. Per kitus dvejus metus nuo įmonės atsiskyrė, arba buvo atskirti rajonai, liko tik Šiaulių ir Kuršėnų miestų bei Šiaulių rajono šilumos tinklai.
Modernizavimas
Tik pradėtas vykdyti „Šiaulių energijos“ šilumos gamybos modernizavimo investicinis projektas jau po metų davė efektą. 2001–2003 m. buvo investuota apie 10 mln. Lt, o metinis investicijų atsipirkimas jau 2003 m. pabaigoje buvo 2,3 mln. Lt. Per 2000-2003 metus 1 MWh savikaina sumažėjo nuo 140 iki 108 Lt, o tai leido sumažinti ir šilumos tarifus. Šilumos kainą sumažino ir Vyriausybės įvestas dujų kainų reguliavimas. 2003 m. gegužės mėn. dėl sumažėjusios dolerio vertės dar atpigus dujoms, vietoje 124 Lt/MWh buvo nustatytas 122 Lt/MWh šilumos tarifas ir dar pasiliktas rezervas galimam dujų pabrangimui. Tačiau iki 2007 m. birželio mėn. vidutinė dujų kaina išaugo 214 proc., nuo 334,32 iki 714,9 Lt už toną sutartinio kuro naftos ekvivalentu, o nuo 2007 m. liepos 1 d. pakilo dar 15 proc. Tuo tarpu šilumos tarifas buvo padidintas tik 13 proc.
Vykdant investicinį projektą, pastatytos naujos arba rekonstruojamos Zoknių, Ginkūnų, Kairių, Kužių, Daugėlių ir kitos katilinės. Pastatytos arčiau vartotojų, jos leido dar labiau sumažinti šilumos nuostolius trasose. 2003 m. Pietinėje katilinėje pastatyti du nauji katilai, kurie dirba tik vasarą, kai tiekti tenka tik karštą vandenį. Šiems katilams pastatytas naujas dūmtraukis, todėl pirmą kartą po pastatymo buvo galima pradėti kapitaliai remontuoti didžiausią Šiaulių krašto kaminą. Iki 2007 m. sausio 1 d. įmonės ir šilumos tiekimo tinklų modernizavimui skirta 37 mln. Lt.
Naują impulsą energetikos plėtrai davė 2003 m. priimtas Šilumos ūkio įstatymas, kuriame numatyta skatinti kogeneracinę šilumos ir elektros energijos gamybą. 2004 m. pastatyta 3 MW galios elektros stotis, aprūpinanti elektros energija Pietinę katilinę. Dalis elektros parduodama VST. Pagal Nacionalinę energetikos strategiją Šiauliuose planuojama statyti 20 MW šiluminės galios kogeneracinę elektrinę, naudosiančią vietinį biokurą.
Jėgainės
2012 m. duomenys
Šiaulių energijai energiją tiekia dar šešios privačios katilinės.
Sanikeli
Sanikeli  – miestas šiaurės Liberijoje, netoli Gvinėjos sienos; Nimbos apskrities centras. Keliai į Gantą, Jekepą, Maną, praeina Jekepos–Biukeneno rūdinis geležinkelis. Mieste telkšo Teleho tvenkinys. Kaučiuko pramonė, auginami ryžiai.
Būdingos tautos – manai, danai, mandingai.
Istorija
1989 m. Sanikeli buvo vienas iš Liberijos pilietinio karo židinių.
Vincentas Korkutis
Biografija
1955 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.
1960–1967 m. vadovavo naftos paieškoms Žemaitijoje. 1973–1994 m. Geologijos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas. Iš jo ataskaitų gauta daug naujų geologinių stratigrafinių, paleogeografinių, paleontologinių, tektoninių duomenų apie Baltijos regiono gelmių sandarą, pagal gautus duomenis rasta skystos naftos silūro, ordoviko ir kambro sluoksniuose prie Kybartų, Pajevonio ir Gumbinės. Parašė mokslinių ir populiarių straipsnių.
Lietuvos teniso federacijos prezidiumo narys (1959–1967), atsakingasis sekretorius (1963–1970, 1973–1976), Teisėjų kolegijos pirmininkas (1975–1986), viceprezidentas (1983–1985), Drausmės komisijos narys (nuo 1994). 1965–1989 buvo renkamas į SSRS geriausiųjų bokštelio teisėjų dešimtuką. Teisėjavo (bokštelio teisėjas) SSRS čempionatų finaluose, tarptautiniuose teniso turnyruose, tarp jų Daviso ir Kings taurės, 1973 pasaulio studentų žaidynėse Maskvoje, 1983 Europos čempionate Jūrmaloje, 1976 Jungtinių Amerikos Valstijų ir SSRS teniso mače Maskvoje, SSRS tautų spartakiadose: III (1963), IV (1967; abi Maskva), VI (1975, Talinas), VII (1979, Ryga), VIII (1980, Taškentas). Lietuvos olimpinės akademijos narys (nuo 1997).
Parengė knygas Lietuvos tenisui – 75 (1995), Teniso žvaigždės iš arti (2016). Paskelbė daugiau kaip 300 straipsnių apie tenisą.
Karsakiškio GS
Istorija
Stotis yra prie geležinkelio ruožo Radviliškis–Daugpilis. Pietuose, už geležinkelio, plyti miškas. 1992–1994 m. stotelė buvo užkonservuota, o 2003 m. uždaryta.
Suvestinis tarinys
Suvestinis tarinys yra tarinio forma, dažniausiai naudojama nusakyti veiksnio atliekamam veiksmui ir veiksmo tikslui, veiksmo pradžiai, tęsimui arba pabaigai pažymėti, rečiau veiksnio būsenai nusakyti. Suvestinis tarinys yra sudaromas iš asmenuojamosios veiksmažodžio formos ir bendraties.
Suvestinis tarinys turi dvi dalis - pagalbinė + prasminė (reikšminė). Abi dalys yra veiksmažodinės. Pagalbinė dalis yra svarbi tik gramatiškai (rodo asmenį, laiką, modalumą). Ji nereiškia to turinio, kuris pasakomas visu tariniu. Pagalbinės dalies forma: Sudėtingos formos pagalbinė dalis gali būti reiškiama dviejų veiksmažodžių junginiu, kuris atitinka suvestinį tarinį. Toks tarinys nelaikomas mišriuoju, nes neturi sudurtinio tarinio požymių. Pvz.: Jis pradėjo rengtis važiuoti namo Pagalbinė dalis gali eiti frazeologizmais, pvz.: liežuvį niežėjo; Viską iki galo pasakyti.
Pagalbinės dalies semantika
Pagalbine dalimi būna tik tam tikros reikšmės veiksmažodžiai, rodantys tariniu reiškiamo veiksmo aspektą.
1) Faziniai veiksmažodžiai 2) Modaliniai veiksmažodžiai, kurie reiškia galėjimą, turėjimą, privalėjimą (galėti, turėti, privalėti, reikėti). Asmeniniuose sakiniuose, pvz.: Aš dar turėjau palaukti. Veiksmažodžiai reikėti, derėti ir tekti sudaro beasmenių sakinių suvestinius tarinius, pvz.: Tau reikia dideliam užaugti.
3) Valios veiksmažodžiai: norėti, trukdyti, vilioti, drausti, leisti, liepti, siūlyti, patarti, raginti, kviesti, gundyti.
4) Grynieji kalbėjimo veiksmažodžiai (pasisakyti, prisipažinti, girtis, skųstis, teisintis). Naudojami tada, kai prasminė dalis išreikšta dalyviu, pvz.: Mergelė sakė žiedą pametusi.
Prasminė (reikšminė) dalis
Šia dalimi yra atskleidžiamas tarinio turinys. Ji reiškiama bendratimi arba dalyviu. Bendratys gali būti subjektinės arba objektinės. Subjektinė bendratis žymi veiksmą, siejamą su tuo pačiu veikėju, su kuriuo siejamas pagalbinės dalies veiksmas, pvz.: vaikas pradėjo verkti. Objektine bendratimi žymimas veiksmas siejamas su kitu veikėju negu pagalbinės dalies veiksmas, pvz.: gerumu net velnią dirbti priversi.
Indauras
Indauras  – miestas vidurio vakarų Indijoje, Madhja Pradešo valstijoje (didžiausias jos miestas). Indauras įsikūręs Dekano plokščiakalnio šiaurės vakaruose, Vindhjos kalnuose. Svarbus susisiekimo centras – geležinkelio, oro linijų (yra oro uostas, praeina Mumbajaus–Delio plentas). Išvystyta medvilnės, metalo, baldų, chemijos pramonė, yra universitetas, teatras, muziejai, kinoteatrai.
Miesto apylinkėse auginama medvilnė, kukurūzai, rapsai, kviečiai.
Veikia 1946 m. įsteigtas universitetas, aukštosios medicinos, prekybos mokyklos, muziejus.
Pavadinimo kilmė
Miestui vardas kildinamas nuo Indros šventyklos (Indrešvaro).
Istorija
Miestas įkurtas 1715 m., priklausė marathų dinastijai Holkarams. 1732 m. tapo britams pavaldžios Indauro valstybės sostine.
Friulio hercogystė
Friulio hercogystė, Friulio hercogija  – seniausia ir viena didžiausių lombardų hercogijų, buvusi buferiu tarp Italijos ir slavų žemių. Kaip ir Spoleto, Benevento ir Trento hercogijos Friulio valdovai kelis kartus bandė atsiskirti nuo Lombardų karalystės, kurios sostinė buvop Pavijoje.
Friulį Italijoje lombardai, vedami Alboino, 568 m. užkariavo pirmiausia. Prieš skverbdamasis gilyn į Italiją Alboinas užkariautos srities valdytoju paskyrė savo sūnėną Gisulfą I (Gisulf I), kuriam leido pasirinkti kilmingųjų šeimas, kurios apgyvendins tą kraštą. Pradžioje hercogija šiaurėje ir rytuose buvo apribota Karnijos Alpėmis ir Džiulijos Alpėmis, pro kur įsiveržti priuešams buvo sunku. Pietuose buvo Ravenos egzarchatas, kur hercogija pradžioje neturėjo pakrantės. Rytuose, palei Adrijos jūrą, buvo lyguma, besijungianti su Panonijos lyguma, pro kur buvo patogu veržtis užpuolikams (chorvatams, avarams, o vėliau – madjarams). Vakarinė siena pradžioje buvo neapibrėžta, kol po vėlesnių užkariavimų buvo įkurta Čenedos hercogija, kurios žemės plytėjo už Taljamento upės (Tagliamento), tarp Livencos (Livenza) ir Pjavos (Piave) upių.
Pradžioje pagrindinis miestas buvo romėnų Akvilėja (Aquileia), bet vėliau ja tapo Forum Julii, o dabar vadinasi Čividale del Friulis.
Hercogai savo teritoriją plėtė į pietus egzarchato sąskaita: 615 m. buvo užkariauta Konkordija (Concordia), 642 m. – Opitergijus (Opitergium, dabartinis Oderzo). 663 m. Čividalę trumpam užgrovė avarai, bet Benevento hercogas Grimoaldas I miestą iš avarų atėmė.
Hercogas Hrodgaudas (Hrodgaud) 776 m. sukilo prieš Karolį Didįjį ir žuvo mūšyje. Karolis Didysis nauju hercogu paskyrė Makarijų (Macarius). Hercogija toliau gyvavo Frankų imperijoje iki 828 m., kai ją padalino į atskiras grafystes ir taip panaikino.
846 m. vientisumas buvo atkurtas, bet tai jau buvo Friulio marka.
Zarasų aukštuma
thumb|280px|Zarasų aukštuma ties [[Laužadžiai (Zarasai)|Laužadžiais]]
Zarasų aukštuma šiaurės rytuose leidžiasi į Dauguvos slėnį, rytuose − į Žeimenos ir Dysnos žemumas, vakaruose − į Vakarų Aukštaičių plynaukštę. Pietuose nuo likusios Baltijos aukštumų dalies Zarasų aukštumą skiria Virintos upė ir Labanoro giria.
Zarasų aukštumos skersmuo apie 60 km. Aukštumą sudaro 3 iš rytų į vakarus ištįsusios moreninių masyvų grandinės ir jas skiriantys du ežeringi pažemėjimai. Labiausiai į pietus nutolusi Pratkūnų−Tauragnų−Rubikių moreninių masyvų grandinė. Ja eina Šventosios ir Žeimenos vandenskyra. Šios grandinės rytuose esantis Pratkūnų masyvas − aukščiausias visoje Zarasų aukštumoje (netoli Pratkūnų jo aukštis 240 m). Vidurinis, Tauragnų, masyvas prie Žiezdrių iškyla iki 236 m, prie Balčių iki 234 m; vakaruose jis leidžiasi į upių išraižytą Utenos dubumą. Už jos, vakaruose, stūkso platus Rubikių masyvas su Rubikių ežeru centrinėje dalyje. Prie Pakalnių masyvo aukštis 212 m, prie Storių 197 m. Ši masyvų grandinė pati seniausia Zarasų aukštumoje. Ji buvo sustumta ledyno pakraštyje iš moreninio akmenuoto priemolio, perplauto žvirgždo ir smėlio.
Į šiaurę nuo pirmosios yra antroji, kiek žemesnė − Smalvų−Antalieptės−Jūžintų moreninių masyvų grandinė. Rytinis, Smalvų, moreninis masyvas labai platus ir sudėtingo reljefo. Vidurinį, Antalieptės masyvą nuo neaukšto vakarinio Jūžintų moreninio masyvo skiria Dusetų dubuma su šakotu Sartų ežeru. Šios grandinės masyvai susiformavo ledynui tirpstant, todėl juos sudaro perplauti moreniniai dariniai, suskaidyti vandens latakų.
Trečioji, šiauriausia Zarasų aukštumoje, yra Ilūkstės−Stelmužės−Aleksandravėlės−Rokiškio neaukštų moreninių masyvų grandinė. Pagal amžių ji jauniausia: kalvos sudarytos iš perplautų moreninių darinių, aplygintos ir išraižytos ledyno tirpsmo vandenų.
Zarasų aukštumos moreninių masyvų grandines skiria ežeringi pažemėjimai. Tarp pietinės ir vidurinės grandinės driekiasi ežeringas ruožas su Drūkšių, Dysnų, Luodžio, Dūkšto, Švento, Duseto ir kitais ežerais. Dalį tų ežerų pratekėdama jungia Šventoji. Tarp vidurinės ir šiaurinės grandinės yra Zaraso, Avilio, Čičirio, Sartų ežerai.
Zarasų aukštuma skiria Nemuno ir Dauguvos baseinus. Joje prasideda Neries intakai Šventoji ir Žeimena, Dauguvos intakai Dysna ir Laukesa. Aukštuma labai ežeringa: visoje Zarasų aukštumoje ežerai užima apie 10 % ploto. Aukštumos pietvakarinės dalies kalvos yra miškingos.
Kašėtų gyvenvietės
Kašėtų gyvenvietės – akmens amžiaus stovyklų ir gyvenviečių grupė Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Kašėtų (Kaniavos seniūnija) kaimo, ant Ūlos ir Uosupio krantų, prie Bliūdelio ir Mačiulos ežerų.
Tyrimai
XIX a. pab. – XX a. pr. Vandalinas Šukevičius gyvenvietėse surinko archeologinių radinių, kurių daugumą (925) padovanojo Vilniaus mokslo bičiulių draugijai, kitus perdavė Ermitažui (Sankt Peterburgas) ir Lenkų mokslų akademijai. 1953–1960 m. Istorijos instituto archeologinės ekspedicijos (vadovė Rimutė Rimantienė) yra surinkusios IX–I tūkstantmečio pr. m. e. radinių nuo vėlyvojo paleolito iki bronzos amžiaus: gremžtukų, rėžtukų, strėlių antgalių, peilių, kirvelio tipo dirbinių, puodų šukių liekanų, titnago nuoskalų, skelčių ir skaldytinių.
Išskirta daugiau, kaip 20 pavienių akmens amžiaus stovyklaviečių ir gyvenviečių. Paleolito dirbiniai priskiriami Pabaltijo Madleno kultūrai, Svidrų kultūrai ir hibridinėms kultūroms, mezolito ir neolito – Nemuno kultūrai ir virvelinės keramikos kultūrai. Radinius, surinktus 1953–1960 m. ir V. Šukevičiaus perduotus Vilniaus mokslo bičiulių draugijai, saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
SC Victoria Hamburg
Hamburgo „Victoria“ – Vokietijos futbolo klubas iš Hamburgo.
Oskaras I
thumb|left|80px|Oskaro I monograma
Oskaras I (gimė kaip Joseph François Oscar Bernadotte; 1799 m. liepos 4 d. – 1859 m. liepos 8 d.) buvo Norvegijos ir Švedijos karalius nuo 1844 m. iki mirties. Kai 1810 m. rugpjūtį jo tėvas Jean-Baptiste Bernadotte buvo išrinktas Švedijos karaliumi, Oskaras su motina 1811 m. birželį persikėlė iš Paryžiaus į Stokholmą. Oskaro tėvas buvo pirmasis Bernadotų dinastijos atstovas Švedijos soste. Oskaro motina buvo Désirée Clary, Napoleono Bonaparto pirmoji sužadėtinė. Jos sesuo Julie Clary buvo ištekėjusi už Juozapo Bonaparto. Napoleonas buvo Oskaro krikštatėvis. thumb|left|150px|Oskaras I vaikystėje thumb|left|150px|Oskaro I žmona Josephine Leuchtenberg 1824 ir 1833 m. Oskaras trumpam buvo Norvegijos vietininkas. 1838 m. karalius pradėjo įtarti, kad Oskaras su liberaliais politikais sąmokslauja permainas ministerijoje ar nori jį nuversti. Neašku ar Oskaras iš tiesų sąmokslavo, bet visi žinojo, kad jis nepritarė tėvo despotiškiems veiksmams. Tačiau opozicija po Oskaro karūnavimo 1844 m. kovo 8 d. greitai nusivylė, nes Oskaro liberalizmas buvo labai atsargus. Tačiau jis suteikė spaudos laisvę. 1845 m. Oskaras paskelbė, kad broliai ir seserys turi vienodas paveldėjimo teises nebent yra testamentas.
Šeima
Turėjo nuo santuokos su Žozefina Leichtenberge, Eugenijos Borgane duktės ir imperatorės Žozefinos anūkės,
vaikų:
Be to, turėjo tris nesantuokinius vaikus, ironiškai vadinamus „Laplandijos princais“:
Viti Levu
thumb|200px|Kaimas Viti Levu aukštumose
Viti Levu  – sala Ramiajame vandenyne, didžiausia Fidžio salyną sudaranti sala. Čia įsikūrusi Fidžio sostinė Suva bei dauguma valstybės gyventojų. Plotas 10 388 km². Salos ilgis 106 km, plotis 146 km.
Centrinėje salos dalyje plyti vulkaninės kilmės kalnų ir lavos laukų masyvas. Aukštis iki 1394 m (Tomanivio k.). Vakarinėje dalyje kritulių iškrinta kur kas mažiau negu rytinėje. Centrinė salos dalis apaugusi miškais. Lygumose driekiasi savanų plotai, palmių giraitės. Pagrindinės upės – Reva, Sigatoka.
Viti Levu saloje gyvena ~580 tūkst. gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 55,8 žm./km². Verčiamasi cukranendrių, bananų, kokospalmių, mdvilnės auginimu, gyvulininkyste, žvejyba, turizmu. Kasama mangano rūda, auksas, ruošiama vertinga mediena. Pagrindiniai miestai: Suva, Lautoka, Ba, Nadi, Nausori.
Rimantas Banevičius
Rimantas Banevičius (g. 1938 m. rugsėjo 15 d. Juodeliai, Grinkiškio valsčius) – Lietuvos inžinierius technologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1985 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Nuo 1962 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1986–1997 m. dekanas; nuo 1986 m. profesorius. Skaitė paskaitas JAV, Švedijos, Lenkijos, Didžiosios Britanijos, Italijos, Olandijos, TSRS universitetuose. 1990–1995 m. „Nordic-Baltic“ mechanikos tarybos, nuo 1993 m. Europos mechanikos sąjungos (EUROMECH) narys.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš polimerų supermolekulinės struktūros ir mechaninių savybių tyrimo, termoplastinių šilumai atsparių polimerų perdirbimo technologijos, jų įtempių relaksacijos ir valkšnumo aukštoje ir žemoje temperatūroje, konstrukcinių polimerų mechaninio atsparumo labai didelės apkrovos sąlygomis.
Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė
(KHAE) – vienintelė hidroakumuliacinė elektrinė Baltijos šalyse, veikianti Lietuvos energetinėje sistemoje.
Išsidėsčiusi Kaišiadorių rajone, į šiaurę nuo Kruonio miestelio, prie Maisiejūnų kaimo. Vandens vaga iš elektrinės įteka į marias ties Strėvos žiotimis.
Statybos prielaidos
1960 m. balandžio 18 d. nuspręsta statyti Elektrėnų elektrinę. Ateityje planuota statyti Ignalinos atominę elektrinę, todėl kilo idėja pastatyti ir hidroakumuliacinę elektrinę, kuri reguliuotų energetinės sistemos darbą išlygindama apkrovimų netolygumus t. y. gerintų elektros energijos tiekimo kokybę, o įvykus avarijai sistemoje, savo veikla kompensuotų energijos deficitą.
1962 m. išnagrinėjus šešias galimas tokios elektrinės statybų vietas perspektyviausios pasirodė Kruonio (1600 MW) bei Sudervės (2000 MW) potencialios generuojamos galios jėgainė. Esminis Kruonio HAE ekonominis pranašumas – žemutiniam tvenkiniui galima panaudoti 63,5 km² Kauno marias. Sudervės HAE būtų tekę statyti brangų žemutinį baseiną ir užtvenkti Nerį.
Statyba
1978 m. balandžio 4 d. patvirtintas techninis projektas.
1988 m. statyba sustabdyta, nutrauktas finansavimas iš sovietinio biudžeto.
Plėtra
Nuo 2010 m. AB Lietuvos energija planavo įrengti penktąjį 225 MW galios hidroagregatą. Jis turėtų būti efektyvesnis ir lankstesnis nei 4 senieji, galėtų dirbti 110-225 MW galia siurblio režimu bei 55-225 MW galia generatoriaus režimu. Jis turi padėti lanksčiai realiu laiku sureguliuoti vėjo jėgainių gamybos disbalansą, kuris išaugs Baltijos regiono valstybėms didinant atsinaujinančių išteklių dalį elektros gamyboje. Planuota, įrengiant 5 agregatą investuoti ~101-116 mln. eurų. Jį paleidus, bendra galia siektų 1125 MW, o penktasis agregatas turėjo būti baigtas įrengti iki 2015 m. pabaigos, nutiesus Lietuvą su Švedija ir Lenkija sujungsiančias elektros jungtis NordBalt ir LitPol. Tačiau Kruonio jėgainės penktojo bloko statybos planai buvo pristabdyti dėl neaiškumų elektros gamybos rinkoje, be to, nuspręsta palaukti elektros jungčių projektų užbaigimo.
2016 m. pabaigoje Kruonio HAE plėtros galimybių studiją ketinta atnaujinti per 2017 m. pirmą ketvirtį ir tuomet spręsti, ar penktojo agregato įrengimas butų komerciškai naudingas. 2021 m. vasario 25 d. „Ignitis gamyba“ patvirtino plėtros planą ir planuoja iki 2025 m. įrengti 5 bloką – naują 110 MW sinchroninį hidroagregatą. . Atlikus ir užbaigus įrengimo darbus bendra Kruonio HAE galia sieks 1010 MW.
Projekto kaina – 80 mln. €.
Funkcijos
Hidroakumuliacinė elektrinė – sudėtingas hidrotechninis kompleksas, turintis dvi vandens saugyklas – aukštutinį ir žemutinį baseinus. Kai energetinės sistemos apkrova maža ir yra daug pigios perteklinės energijos, KHAE agregatai pumpuoja vandenį iš žemutinio vandens baseino – Kauno marių į aukštutinį vandens baseiną – dirbtinį rezervuarą, esantį 100 m aukščiau marių vandens lygio, taip sukaupdama (akumuliuodama) vandens potencinę energiją. Net ir esant nemažiems šios energijos nuostoliams, HAE turi daug privalumų.
Įprastinėmis sąlygomis dalis agregatų stovi rezerve, parengti automatiniam paleidimui sumažėjus elektros gamybai (atsijungus galingai elektrinei). Sisteminių avarijų prevencijai ir likvidavimui svarbu, kad KHAE agregatai gali užtikrinti greitą rezervinę galią – visu savo pajėgumu į tinklą sugeba įsijungti mažiau nei per 2 min. Esant poreikiui, kai viršutinis baseinas pilnas, KHAE gali dirbti kaip įprasta hidroelektrinė, tiekdama į energetinės sistemos 330 kV tinklą iki 900 MW galios energiją daugiau kaip 12 valandų – jos hidroagregatus suka iš aukštutinio baseino tekantis vanduo.
Labai svarbi normaliam energetinės sistemos darbui KHAE galimybė – sistemos apkrovos netolygumų lyginimas, įtampos ir dažnio reguliavimas. Jos agregatai reaktyviąją galią gali keisti nuo –120 MVAr iki +200 MVAr, palaikydami 330 kV tinklo įtampą standarto nustatytose ribose.
Techniniai parametrai
Aukštutinio baseino plotas – 306 ha, dambų ilgis – 6,3 km, perimetras – 6,8 km. Vandens lygio didžiausias aukštis – 153,5 m, minimalus – 140 m virš jūros lygio. Bendrasis baseino tūris – 48 mln. m³, naudingas - 41 mln. m³. Vandens priimtuvo ilgis 127 m, plotis – 70 m, aukštis – 50 m. Vamzdyno ilgis 840 m, vidaus diametras – 7,5 m, išorės diametras – 8,4 m
Turbinos – siurblio darbo rato diametras – 6,3 m. Esant 150 apsisukimų per min. galingumas turbinos režime – 225 MW, siurblio režime – 217 MW. Vandens debitas turbinos režime – 226 m³/s, siurblio režime – 189 m³/s. Generatoriaus – variklio tipas: sinchroninis, vertikalus, galingumas – 248 MW, įtampa – 15,75 kV, masė – 1120 t.
Lietuvos bitininkas (1905)
Lietuvos bitininkas – pirmasis iliustruotas mėnesinis lietuvių žemės ūkio specializuotas žurnalas, ėjęs 1905 m. Vilniuje.
Istorija
Leido ir redagavo kun. Juozapas Ambraziejus-Ambrozevičius. Išėjo 12 numerių po 16 psl. su tęstine numeracija. Nuo 1906 m. „Lietuvos bitininkas“ vadinosi „Šviesa“.
Be publikacijų specifiniais bitininkystės klausimais, jame išspausdinta rašinių apie ūkininkavimą, gyvulių ir paukščių auginimą, pievų priežiūrą, žuvų veisimą, daug dėmesio skirta su bitininkyste susijusioms žemės ūkio šakoms – sodininkystei, daržininkystei, augalininkystei.
Nuo 1991 m. Vilniuje leidžiamas žurnalas Lietuvos bitininkas.
Zambijos herbas
thumb|right|200px|Zambijos herbas Zambijos herbas – Zambijos valstybės simbolis, priimtas 1964 m. spalio 24 d., kai Zambija įgavo nepriklausomybę. Šis herbas yra perdarytas 1927 m. Šiaurės Rodezijos herbas.
Herbo aprašas
Herbo skydas klasikinis, laukas vientisas, padengtas vertikaliai einančiomis vienodo pločio banguotomis baltomis ir juodomis juostelėmis.
Virš skydo sukryžiuoti kirtiklis (galva heraldiškai kairėje pusėje) ir kauptukas (galva heraldiškai dešinėje pusėje). Įrankių kotai rudi, o galvos – pilkos. Ant susikryžiavimo taško tupi oranžinis erelis.
Skydininkai rudaodžiai vyriškis (dešinėje) ir moteris. Skydo pagrindas – žalia žemė. Po pagrindu – baltas kaspinas su devizu 'Viena Zambija, viena nacija'. Kaspino vidurinėje dalyje – auksinė kukurūzo burbuolė, apsupta žaliais lapais.
Suchodolina
Suchodolina – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Dambravos, apie 30 km į šiaurės vakarus nuo Sokulkos ir 59 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Beržytė (Upytė)
Beržytė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Upytės.
Tomanivis
Tomanivis, seniau dar vadintas Viktorijos kalnu  – aukščiausia Fidžio viršukalnė. Yra Viti Levu salos centriniame kalnų masyve. Aukštis 1324 m. Centriniame kalnų regione prasideda pagrindinės salos upės – Reva, Navua, Sigatoka ir Ba.
Beišys
Beišys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Beišienė (ištekėjusi moteris) ir Beišytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Upytė (reikšmės)
Žodis Upytė reiškia:
Babrinis (Ignalinos r.)
left|120px
Liudvikas XII
Liudvikas XII (1462 m. birželio 27 d. Blua – 1515 m. sausio 1 d.) – Prancūzijos karalius nuo 1498 m. iki mirties 1515 m.