cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Cicėnas
Biografija
1997 m. baigė biologiją VPU Gamtos mokslų fakultete gamtos mokslų bakalauro studijas. 1999 m. baigė biologiją VPU Gamtos mokslų fakultete gamtos mokslų magistro studijas. 2004 m. apgynė disertaciją Bazelio universitete, įgijo biochemijos mokslų daktaro laipsnį (Ph. D.). 1998 m. įkūrė mokslinę interneto svetainę www.mapkinases.eu. 2012 m. mokslinį žurnalą MAP Kinase. Nuo 2010 m. publikuoja mokslo populiarinimo straipsnius internete. Nuo 2011 m. dirba Šveicarijos bioinformatikos institute. Gyvena Berne (Šveicarija).
Bibliografija
Pagrindiniai moksliniai straipsniai
Ispanijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Pietų Libano muchafaza
Pietų Libano muchafaza  – viena iš šešių Libano muchafazų, kurios sostinės Sidonas. Pietų Libano muchafaza apima 2000 km² plotą ir turi 500 000 gyventojų. Žemiausia vieta yra jūros lygyje, aukščiausia – 1 000 m. Gyventojus sudaro šiitai, sunitai ir protestantai.
Žiemą temperatūra gali nukristi iki 4 °C, aukštesnėse vietovėse gausūs krituliai. Vasarą pakrantėse temperatūra siekia 30 °C. Per Pietų Libano muchafazą teka kelios upės: Litanis, Zahranis, Nakura, Avalis, Kasmijė ir Hasbanis. Ši vieta garsėja bananų ir citrusinių vaisių ūkiais.
Religijos
Didžiąją dalį gyventojų dalį sudaro musulmonai (76 %), toliau seka krikščionys (23,88 %).
Lapos
Lãpos  – miestas Lenkijos šiaurės rytuose, Lapų valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Miestas įsikūręs šalia Narevo upės, Šiaurinės Palenkės žemumoje, Narevo aukštupio slėnyje 120–130 m aukštyje virš jūros lygio. Mieste įsikūręs Lapių dekanato centras. Netoli miesto įsikūręs Narevo nacionalinis parkas. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr. DW681 ir vaivadijos kelias Nr. DW682.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Gyvenvietė įsikūrė XV a. amžiuje. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės, Lomžos gubernijai. XIX a. gyvenvietėje buvo 180 namų ir 1000 gyventojų, ji priklausė Mazovijos apskrities Posventnės valsčiui. 1862 m. gruodžio 15 d. atidaryta Łapy geležinkelio stotis ir Łapy Osse geležinkelio stotelė. XIX a. pabaigoje pastatyta Lapių Senoji sinagoga. 1906 m. pastatyta Lapių Šv. Nikolajaus cerkvė. Prieš I pasaulinį karą pastatyta Lapių sinagoga. 1912 m. kovo 27 d. įkurta Lapių Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos, Lenkijos karalystės, Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1920–1927 m. pastatyta Lapių Šv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia. 1925 m. sausio 1 d. gyvenvietei suteiktos miesto teisės ir Lapių miesto herbas. 1927 m. įkurtas Pogoń Łapy futbolo klubas. Prieš II pasaulinį karą mieste gyveno apie 7,000 gyventojų ir veikė Lapių žydų kapinės. 1939 m. buvo pastatyta Lapių Pierackio gatvės sinagoga. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Lapių rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho, Balstogės sričiai. Per karą miestas prarado apie 80 % gyventojų. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1954–1975 m. miestas buvo Lapių apskrities centras. 1983–1989 m. pastatyta Lapių Šv. Kryžiaus bažnyčia. 1985 m. gruodžio 1 d. įkurta Lapių Šv. Kryžiaus parapija. 1983–1985 m. pastatyta Lapių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia. 1986 m. lapkričio 1 d. įkurta Lapių Šv. Jono Krikštytojo parapija.
Turizmas
Per miestą eina keletas Lenkijos turistinių maršrutų: Vaizdas:Szlak czerwony.svg raudona ir Vaizdas:Szlak zielony.svg žalia pėsčiųjų trasos bei Vaizdas:Szlak czerwony.svg raudonoji dviratininkų trasa.
Insubrija
Insubrija – istorinis geografinis regionas apie Milaną Šiaurės Italijoje, kuriame senovėje (IV–V a. pr. m. e.) gyveno insubrai. Polibijus rašė, kad insubrai Milaną įkūrė apie 600 m. pr. m. e.
Taip pat Insubrija kartais vadina Milano hercogystę (1395–1810 m.).
Insubrai paminėti itinerarijaus Tabula Peutingeriana vidurinėje dalyje. Kelis šimtmečius Insubrija vadino rajoną tarp Ados (Adda) upės rytuose ir Sesijos (Sesia) upės vakaruose, tarp San Gotardo perėjos šiaurėje ir Po upės pietuose. Tuo metu tai apėmė Milano regioną ir susijusias žemes.
Primera División (Čilė)
Čilės Pirmasis divizionas  – aukščiausia Čilės futbolo lyga ir pagrindinė šalies futbolo sistemos sudedamoji dalis, kurią organizuoja Čilės futbolo federacija.
Tarp 1962 m. ir 1980 m. komandų skaičius išaugo iki 18 (prieš tai buvo tik 7 klubai), ir 16 tarp 1987 m. ir 2003 m., 1984 m. žaidė 26 komandos. 2008 m. komandų skaičius buvo sumažintas iki 20.
1997 ir 2002–2017 m. turnyras vyko Clausura-Apertura principu.
Nugalėtojai
Čilės futbolo lygą yra laimėję šie klubai:
Australijos lietuvių bendruomenė
Australijos lietuvių bendruomenė – Australijos lietuvių visuomeninė organizacija, veikianti Australijoje nuo 1950 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės padalinys.
Istorija
Australijos lietuvių bendruomenė įkurta 1950 m. reorganizavus 1929 m. Sidnėjuje įkurtą Australijos lietuvių draugiją. 1958 m. priimti Australijos lietuvių bendruomenės nuostatai. Bendruomenė turi 10 apylinkių:
Iki 1970 m. Krašto valdybos būstinė buvo Sidnėjuje, nuo 1971 m. paeiliui – Adelaidėje, Melburne ir Sidnėjuje, 1991–1992 m. Kanberoje.
Organizacija
Prie Australijos lietuvių bendruomenės Melburne veikia Australijos lietuvių fondas. 1973 m. įkurta Australijos lietuvių kultūros taryba. Nuo 1988 m. Adelaidėje veikia Australijos lietuvių bendruomenės archyvas, Sidnėjuje – Australijos lietuvių bendruomenė spaudos sąjunga, kuri leidžia savaitraštį „Mūsų pastogė“. Australijos lietuvių bendruomenei priklauso ir savarankiškos jaunimo, meno ir kitos organizacijos. Krašto valdyba išleido „Australijos lietuvių metraštį“ (t. 1. 1961 m., t. 2. 1983 m.).
Krašto valdybos pirmininkai
Antanas Baužė, J. Vaičaitis, V. Simniškis, L. Karvelis, V. Skrinska, S. Kovalskis, Izidorius Jonaitis, B. Daukus, S. Narušis, M. Zakaras, J. Maksvytis, V. Neverauskas, A. Šimkus, Algis Kabaila, A. Pocius, V. Bukevičius, D. Baltutienė, V. Martišius, Viktoras Baltutis, A. Žilinskas, Vytautas Vaclovas Doniela, J. Vabolienė, Birutė Prašmutaitė, Angonita Grincevičiūte-Valis
Itinerarijus
thumb|right|225px|Itinerarijus Tabula Peutingenriaa. Centre Pietų Italija. Itinerarijus (, dgs. itineraria; iš, kilm. itineris 'kelionė') – Senovės Romos kelių žemėlapis. Išlikę yra Antonino itinerarijus ir itinerarijus Tabula Peutingenriaa.
Viduramžiai žodis itinerarijus reiškė dviejų tipų knygas : Praktiškai visi viduramžių itinerarijai buvo skirti kelionėms į Šventąją žemę ar kitas šventas vietas.
Seniausias žinomas viduramžių itinerarijus yra Itinerarium Burdigalense (kitaip dar Itinerarium Hierosolymitanum), kurio autorius yra anonimas, žinomas kaip Piligrimas iš Bordo. Šiame itinerarijuje aprašyta kelionė į Šventąją Žemę 333–334 m. Maršrutas buvo Šiaurės Italija, Dunojaus slėnis, Konstantinopolis, Mažoji Azija, Sirija, Palestina, o grįžimas – Makedonija, Otrantas, Roma, Milanas. Kelionė į Palestiną ir iš Palestinos aprašyta itin trumpai, tik išvardinant miestus, per kuriuos keliavo, vietas, kur buvo sustojęs ar keitė arklius, nurodyti atstumai. Palestinos aprašyme trumpai aprašyti kai kurie įvykiai, autoriaus nuomone susiję su tam tikromis vietomis. Trumpame Jeruzalės aprašyme yra vertingos informacijos apie miesto topografiją.
Kolorado plynaukštė
thumb|right|220px|Kolorado plynaukštės vieta Kolorado plynaukštė  – plynaukštė ir gamtinis regionas JAV pietvakariuose, esantis keturių valstijų – Kolorado, Arizonos, Jutos ir Naujosios Meksikos sandūros vietoje (Keturių Kampų taške) ir aplinkinėse teritorijose. Šiaurės Amerikos Kordiljerų kalnų sistemos dalis. Plynaukštės plotas siekia apie 337 000 km². Dažniausias aukštis 1800–2500 m, didžiausias 3861 m (Hamfris Pyko kalnas). Susidariusi iš kristalinių prekambro ir nuosėdinių uolienų (nuo paleozojaus iki paleogeno). Suskaidyta sprūdžių, Kolorado upės ir jos intakų kanjonų (Didysis kanjonas). Klimatas – kontinentinis subtropinis. Vyrauja stepės, pusdykumės. Yra urano-vanadžio rūdos, polimetalų, aukso telkinių. Urano-vanadžio rūdos ištekliai apie 50 mln. t, urano kiekis rūdoje 111 400 t (apie 2 kg urano 1 t rūdos). Daugiausia rūdos yra Ambrosija Leiko baseine (Naujoji Meksika). Rūda kasama iš juros ir triaso sluoksnių (iki 250 m gylio). Veikia nacionaliniai parkai, išvystytas turizmas.
Kandži
Kandži (romadži – kanji) – kiniški ženklai, vartojami japonų rašto sistemoje kartu su hiragana, katakana ir lotyniškais rašmenimis.
Istorija
Kandži į Japoniją atkeliavo iš Kinijos per Korėją) pirmaisiais mūsų eros amžiais. Jų sklaida suaktyvėjo IV a., Japonijai okupavus Korėją, bei VI a. Japonijoje pradėjus plisti budizmui. Pirmas oficialus kandži naudojimo įteisinimas įvyko VII a. Tuo metu japonų kalba neturėjo savo rašto, todėl kiniškais ženklais užrašyti tekstai buvo skaitomi kinų kalba. Tai lėmė, kad su kandži buvo pasiskolintas ne tik raštas, bet ir žodžiai (ypač religiniai, moksliniai terminai). Laikui bėgant jie buvo adaptuoti japoniškam tarimui, taip pat su kai kuriais kandži pradėti rašyti ir japoniškos kilmės žodžiai. Iš to kilo dvigubas tokių kandži skaitymas: kiniškas ir japoniškas.
Dėl kinų ir japonų kalbos gramatikos skirtumų, japonų kalbos nebuvo įmanoma pilnai užrašyti vien tik su kandži. Siekiant panaikinti šį trūkumą, kandži būdavo papildomi papildomais ženklais, vadinamais manjogana. Vėliau, maždaug IX a., iš jų išsivystė lig šiol naudojama kana – dvi skiemeninės abėcėlės (hiragana ir katakana).
Kiekis
Norint japoniškoje spaudoje suprasti ne mažiau kaip 95 % teksto, privalu mokėti apie du tūkstančius kandži ženklų (džiojo kandži) ir jų junginių. Šis kiekis išmokstamas iki vidurinės mokyklos baigimo. Įtraukiant retesnius tebenaudojamais ir beveik nenaudojamus hieroglifus, kandži ženklų kiekis siekia daugiau kaip 3500.
Rašymas
Kiekvienas kandži turi fiksuotą brūkšnelių skaičių ir nusistovėjusį jų užrašymo eiliškumą. Paprastai viršutiniai brūkšneliai rašomi prieš apatinius, esantys arba prasidedantys kairėje prieš esančius dešinėje ir esantys išorėje prieš esančius viduje. Nepaisant brūkšnelių skaičiaus, visi kandži yra tokio paties aukščio ir pločio.
Visi kandži susideda iš paprastesnių, „raktais“ vadinamų dalių, kurių yra 214. Pavyzdžiui, 話 (pokalbis) susideda iš kairėje pusėje esančios dalies 言 (žodis) ir dešinėje esančios 舌 (liežuvis).
Skaitymas
Kandži japonų kalboje sudaro dviejų rūšių skaitymai: on-jomi (kiniškasis skaitymas) ir kun-jomi (japoniškas skaitymas). Būdami junginiuose, kandži dažniausiai skaitomi pagal on-jomi, o pavieniai – pagal kun-jomi, tačiau egzistuoja ir junginių, kuriuose naudojamas kun-jomi arba mišrus skaitymas.
On-jomi
On – jomi (音読み) skirstoma į 4 tipus:
! Kandži ! Reikšmė ! Go-on ! Kan-on ! Tō-on ! Kan’jō-on
Labiausiai paplitęs tarimas yra kan-on. Go-on yra ypač dažnas budistų terminologijoje, pvz., 極楽 – gokuraku (rojus). Tō-on atsiranda kai kuriuose žodžiuose, pvz., 椅子 – isu (kėdė) arba 布団 – futon (čiužinys).
Kun-jomi
Kun-jomi (訓読み) – japoniškas hieroglifo skaitymas. Kun-jomi reikšmių paprastai būna daugiau nei on-jomi (pastarųjų – maksimaliai 2). Per daugelį metų japonai ir pačius savo hieroglifus papildė naujais – kokudži (国字) hieroglifais, t. y. japoniškos kilmės hieroglifais, turinčiais dažniausiai tik japonišką reikšmę.
Elektrofiziologija
Elektrofiziologija – fiziologijos šaka, tirianti elektrinius (elektrocheminius ir panašius) reiškinius įvairiose organizmo sistemose.
Reikšmė
Elektrofiziologiniai matavimai suteikia informacijos apie perferinių nervų, polisinaptinių nervinių signalų siuntimo kelių sutrikimus. Eksperimentinė neurofiziologija aprašo elektrines atskirų nervinių arba raumenų ląstelių, jų darinių savybes. Neurofiziologiniai tyrimai suteikia informacijos apie signalų perdavimą nervų sistemoje, jais remiasi daug neuromokslų atliekamų tyrimų.
Lietuvos valstybiniai parkai
Lietuvos valstybiniai parkai yra 35. Juose saugomos gamtos ir kultūros paveldo vertybės, kraštovaizdžio ir biologinė įvairovė, sudaromos sąlygos su jomis susipažinti, plėtojama rekreacinė veikla, visų pirma pažintinis ir kaimo turizmas.
Regioniniai parkai
Visi Lietuvos regioniniai parkai įsteigti 1992 m.
Vaclovas Kazimieras Gorskis
Vaclovas Kazimieras Gorskis (, 1851 m. gruodžio 25 d. Rygoje, Rygos aps., Lifliandijos gub. – 1885 m. rugpjūčio 14 d., ten pat; palaidotas Keturakiuose) – Lietuvos ir Lenkijos didikas, Keturakių dvarininkas.
Giminė
Kilęs iš Lenkijos karalystės didikų Gorskių giminės. Tėvas Napoleonas Liudvikas Titas Gorskis (1811–1880 m.), motina – Irena Burbaitė (1813–1875 m.). Brolis Vladislovas Jonas Gorskis (1848–1854 m.), seserys – Marija Anelė Ieva Volmerienė (1837–1915 m.), Juozapa Alina Gorskaitė (1838–1912 m.), Sofija Antanina Martyna Račkauskienė (1843–1930 m.), Elena Gorskaitė (1844–1845 m.); iš tėvo II santuokos: brolis – Antanas Gorskis (1881–1919 m.) ir sesuo Ona Gorskienė (1878–1959 m.).
Apie 1870 m. vedė Mariją Benislavskaitę (, 1856 m. liepos 13 d. – 1939 m. kovo 1 d.).
Karklė
Karklė (anksčiau Karklininkai) – etnografinis kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, Pajūrio regioniniame parke, 5 km į šiaurę nuo Girulių, prie Baltijos jūros, prie Cypos upelio. Etnokultūrinis draustinis. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias. Rytuose eina kelias.
Vaclovas Kazimieras Gorskis
Dvarai
Keturakių dvarininkas.
Karklė
Yra etnokultūrinis parkas, informacinė ekspozicija apie gintaro istoriją, vaikų poilsiavietė, paplūdimiai, išlikusios senos sodybos, kuršių kapinės. Kaimo pietvakariuose yra unikali molinga jūros pakrantės atodanga, garsusis Olando kepurės skardis (24 m virš jūros). Yra turizmo centras „Žiogelis“.
Etimologija
thumb|left|Baltijos jūra ties Karkle
Iki XX a. vidurio kaimas buvo žinomas kaip Karklininkai (1923–1938 m. norminė lytis Lietuvoje), vėliau prigijo Karklės vardas. Vietovardis veikiausiai kilęs ne nuo žodžio karklas, o nuo ankstesniuose šaltiniuose minimų Didžiosios ir Mažosios Karklės upių (Gros Karckel ir Kl. Karckel, dabartinės Rikinė ir Cypa). Dėl to vokiškame pavadinime Karkelbeck yra sandas beck (beek, bek), reiškiantis upelį. Pirminis vietovardis kilęs iš kuršių kalbos ir reiškia krūmokšniais apaugusią vietą, įsikūrusią prie upelio.
Istorija
thumb|left|Karklės kapinės thumb|left|Baltijos jūra ties Karkle
Karklė minima nuo 1253 metų. XV a. siekiant užtikrinti pajūrio kelio, einančio iš Karaliaučiaus pro Klaipėdą link Rygos, normalų veikimą ir apsaugą, pakelėje buvo pradėtos kurti karčiamos, neretai tapdavusios prekybos centrais. XVI a. minima Karklės karčema, Karklė buvo viena didžiausių gyvenviečių krašte.
1785 m. minimas karališkasis pajūrio valstiečių kaimas, šalia kulminis dvaras Hopeen-Michel su 44 sodybomis.
Žvejų šeimos kalbėjo latvių k. dialektu – kuršininkų kalba. 1897 m. nurodoma gyventojų sudėtis: 747 lietuviai, 25 kuršiai, 18 vokiečių.
Nuo 1778 m. kaime veikė Karklės pradinė mokykla, XX a. pradžioje Karklėje jau buvo 3 pradinės mokyklos, 2 karčemos-viešbučiai, 1910 m. pastatyta Karklininkų evangelikų liuteronų bažnyčia. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje kaimo viduryje pastatyta gelbėjimo stotis. Karklei suteiktas kurorto statusas. 1926 m. kaimas užėmė 1296 ha.
1954 m. kaimo dalis į šiaurę nuo Rikinės upelio atiteko kariškiams, įsteigtas sovietų armijos poligonas. Senosios sodybos buvo sunaikintos, Karklės bažnyčia suniokota, gyventojai iškeldinti. LTSR metais veikė felčerių ir akušerių punktas.
1863 m. sukilimas
'''1863–1864 m. sukilimas' (kartais vadinamas Sausio sukilimu'') – buvusio Abiejų Tautų Respublikos tautų nacionalinio ir socialinio išsivadavimo sukilimas prieš Rusijos imperijos valdžią XIX amžiuje. Laisvės kovos vyko Rusijos imperijos okupuotose Lenkijoje ir Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje bei jų etnografinėse dalyse – Baltarusijoje ir Ukrainoje.
Padėtis prieš sukilimą
thumb|150 px|left|Artūras Grotgeris. Lithuania. Ciklas „Ženklas". „Tėvynė šaukia".
Lietuvos geopolitinė padėtis tuo laikotarpiu nebuvo lengva. Po 1807 m. Tilžės taikos  Sūduva buvo atimta iš prūsų ir atiduota Varšuvos kunigaikštystei, kuri po 1815 m. Vienos kongreso pateko kaip Lenkijos Kongreso karalystės autonomija Rusijos imperijos žinion. Šioje autonomijoje, taip pat ir visoje Suvalkijoje veikė Napoleono kodeksas. Lietuvoje po 1831 m. sukilimo buvo uždarytas Vilniaus universitetas, jo turtas perduotas naujai įsteigtam Kijevo universitetui, Dvasinė akademija iškelta į Sankt Peterburgą. Visoje Lietuvos teritorijoje nuo 1800 m. buvo įvestas senasis kalendorius (nors Lietuva viena pirmųjų iš Europos valstybių dar Stepono Batoro laikais buvo perėjusi prie naujojo). 1840 m. buvo panaikintas III Lietuvos statutas (paliktas galioti Ukrainoje) ir įvesti Rusijos imperijos įstatymai. Taip pat Lietuva buvo pavadinta „Šiaurės-Vakarų kraštu“ (rus. Се́веро-За́падный край). Rusijos imperijos įstatymais susiaurintos bajorijos teisės, daugeliui, t. y. beveik 90 proc. smulkiosios bajorijos jos atimtos, nemaža dalis vargingų bajorų su šeimomis iškeldinta į Rusijos imperijos gilumą ir Sibirą. Miestiečiai skurdo, krašte nuolat stovėjo kariuomenės daliniai, buvo uždaryta daug bažnyčių, įsteigta naujų cerkvių, privežta kolonistų. Rusijos imperija buvo vienintelė šalis Europoje, kurioje tebegyvavo nepanaikinta baudžiava.
Troškimas nusikratyti svetima valdžia vertė lietuvius palaikyti ryšius su Varšuva, Krokuva, Poznane ir emigrantais Vakaruose. Bruzdėjimams įtakos turėjo ir 1859 m. kilęs Austrijos-Italijos karas, kuriame Napoleonas III užstojo italus. Revoliucines idėjas kurstė ir emigracijoje gyvavusios organizacijos: Maskvos ir Sankt Peterburgo universitetuose veikusi studentų „Ogol“ organizacija, kuriai priklausė būsimieji sukilimo vadai Konstantinas Kalinauskas, Titas Dalevskis, Boleslovas Kajetonas Koliška (organizaciją rėmė Zigmantas Sierakauskas), taip pat Paryžiuje veikęs kunigaikščio Adomo Čartoriskio ir Vladislavo Zamoiskio politinis bei kultūros centras „Lamberto viešbutis“, revoliuciniai demokratai (prof. Joachimas Lelevelis, generolai Juozapas Visockis, Liudvikas Mieroslavskis), kurie dalyvavo visuose to meto Europoje vykusiuose revoliuciniuose sąjūdžiuose.
1861 m. vasario 19 d. caras Aleksandras II paskelbė manifestą, kuriuo panaikino baudžiavą. Valstiečiai gavo asmeninę laisvę teisę disponuoti žeme ir ją išsipirkti. Reformą buvo pavesta atlikti per dvejus metus. Dvarininkams turėjo likti ne mažiau kaip trečdalis turėtos žemės, jei daugiau kaip du trečdalius sudarė valstiečių dirbama žemė, perteklius iš valstiečių buvo atimamas. Dėl to nuvilnijo valstiečių bruzdėjimai, kurie buvo malšinami kareivių pagalba.
Politinės bajorų, miestiečių, inteligentijos demonstracijos 1861 metais vyko Lenkijoje. 1861 m. vasario 27 d. per demonstraciją Varšuvoje žuvo keletas žmonių, o per balandžio 8 d. demonstraciją – jau keliasdešimt. Vilniaus Šv. Jonų bažnyčioje buvo laikomos gedulingos mišios už Lenkijos aukas. Lietuvoje manifestacijos prasidėjo 1861 m. pavasarį, solidarizuojantis su Lenkija, ypač gausios jos buvo, minint Liublino unijos metines. Demonstracijos vyko Vilniuje, Kaune, Trakuose, vėliau persimetė į kitus miestus. Jose dalyvavo iš Paryžiaus, Sankt Peterburgo, Kijevo grįžusi universitetų studentija. Lietuvos bajorijos lyderiai teikė imperijos valdžiai peticijas, reikalaudami Lietuvai kultūrinės autonomijos (vienas svarbiausių tikslų – atkurti Vilniaus universitetą).
Sukilimo pradžia
Lenkijoje sukilimas prasidėjo 1863 m. sausio 22 d. ir kartais yra vadinamas Sausio sukilimu. Sukilimą Varšuvoje pradėjo Lenkijos „raudonieji“ – čia įsikūrusi Centrinė tautų vyriausybė išleido atsišaukimą, kuriame skelbiama, jog valstiečiai gaus žemę neatlygintinai, o ponai gaus kompensaciją iš tautos iždo, kadangi atkuriama Lenkijos-Lietuvos valstybė.
Lietuvoje sukilimas prasidėjo 1863 m. vasario 1 d., kai Lietuvos provincijos komitetas pasiskelbė įvedąs savo valdžią ir taip palaikė Lenkijoje jau prasidėjusią kovą prieš carinę Rusiją.
Lietuvos provincijos komitete vyravo kairiųjų pažiūrų raudonieji. Kitų tikslų siekiantys baltieji, veikiami Lenkijos tautinio centro komiteto, vietoje Lietuvos provincijos komiteto 1863 m. kovo 11 d. įsteigė Lietuvos provincijų valdymo skyrių. Balandžio mėnesį skyriaus pagrindu susidarė koalicinė baltųjų ir raudonųjų valdžia.
Sukilimo eiga
Buvo užgrobti ginklų sandėliai, žandarų nuovados. Pradėti naikinti caro policininkai ir kiti okupacinės administracijos atstovai.
1863 m. vasario 2 d. dalgiais ginkluotas iš valstiečių suburtas sukilėlių būrys susikovė su husarų eskadronais ties Čystos Būdos kaimu ir buvo nugalėti.
Sukilėlių būriai būrėsi ir kitose apskrityse, vėliau pradėjo jungtis į vieną kariuomenę. Apie 2500 sukilėlių sutelkęs Zigmantas Sierakauskas balandžio 7 d. paskelbtas Lietuvos sukilėlių vyriausiuoju vadu. Balandžio 21 d. jo vadovaujamas būrys Raguvos miškuose laimėjęs Genėtinių mūšį, privertė trauktis Rusijos imperijos karius. Vėliau Z. Sierakausko sukilėliai patraukė Biržų link, siekdami išplėsti sukilimą Lietuvoje ir Kurše. Gegužės 7 d. Sierakausko būriai vėl privertė caro kariuomenės dalinį trauktis ties Medeikiais, bet jau gegužės 8 d. ties Gudiškiu po 4 valandas trukusio mūšio sukilėliai buvo nugalėti.
1863 m. gegužės 7–9 d. vyko Biržų kautynės, kuriose Zigmanto Sierakausko vadovaujami apie 2500 sukilėlių pralaimėjo caro kariuomenės daliniui.
Sukilėliai laukė pagalbos iš užsienio, bet Teofilio Lapinskio vadovaujama ekspedicija iš Londono baigėsi nesėkmingai, kai dėl audros jūroje žuvus daliai savanorių, kiti pasitraukė į Švediją, iš kur buvo sugrąžinti į Didžiąją Britaniją.
1863 m. gegužės 13 d. liberalių pažiūrų Vilniaus generalgubernatorius Vladimiras Nazimovas pakeistas Michailu Muravjovu, kuris vėliau buvo pramintas Koriku.
Atvykęs su Rusijos kariuomenės pastiprinimais, naujas generalgubernatorius įsakė sušaudyti du kunigus ir vieną bajorą bei ėmėsi kitų masinių represijų – karti sukilėlius, o iš Žemaitijos ištrėmė net 66 kunigus. Jo nurodymu Vilniuje nužudyti nelaisvėje laikyti vadai Sierakauskas ir Koliška, žiauriai bausti kiti sukilėliai bei sukilimo rėmėjai. Sukilimą malšino apie 140 tūkst. Rusijos kareivių.
1863 m. liepą sukilėlių karo vadu paskelbtas Konstantinas Kalinauskas, jis stengėsi į sukilimą įtraukti daugiau liaudies žmonių, pradėti keisti sukilėlių vadus.
1863 m. liepą-lapkritį vyko mūšiai Vilniaus, Kauno bei Augustavo gubernijose. Iki gruodžio mūšiai Vilniaus ir Augustavo gubernijose baigėsi, tačiau gubernijose susirėmimai tęsėsi iki 1864 m. rugsėjo mėn., čia veikė apie 20 rinktinių. Organizuotas sukilimas baigėsi 1864 m. pradžioje suėmus ir kovo 22 d. įvykdžius mirties bausmę K. Kalinauskui, tačiau 1864 m. vasarą dar veikė 20 sukilėlių būrių.
Pasekmės
thumb|left|166px|[[Vilniaus Šv. Aleksandro Neviškio koplyčia|Aleksandro Neviškio koplyčia sukilimo numalšinimo atminimui Vilniuje]] Rusijos okupacinė armija ginkluotą pasipriešinimą galutinai numalšino 1864 m. rudenį.
Sukilimo metu Lietuvoje įvyko 321 mūšis su okupacine Rusijos kariuomene. Iš viso caro kariuomenės Vilniaus karinėje apygardoje buvo apie 145 000 karių, 60 kazokų šimtinių, dalis jų malšino sukilimą. Jėgų santykis mūšių metu dažnai būdavo 1:10 ar net 20 Rusijos naudai.
Sukilimo metu okupacinė Rusijos vyriausybė nuteisė mirties bausme, katorga ar ištrėmė 21 712 žmonių.
thumb|right|18opx|[[1866 m. vasario 4 d. sudaryto Kauno gubernijoje nusavintų valdų sąrašo fragmentas]] right|180px|thumb|Iš [[Sibiras|Sibiro grįžęs sukilėlis (fotogr. Stanislovas Filibertas Fleris).]] Po sukilimo toliau vykdytos represijos, 1864 m. įvestas Spaudos draudimas. Padaryta ir nuolaidų valstiečiams, papildyta ir pataisyta 1861 m. reforma, sumažintas privalomosios žemės išpirkos mokestis. Sukilimas paspartino baudžiavos liekanų likvidavimą, kapitalizmo raidą, nacionalinį sąmonėjimą.
Sukilimas minimas ir lietuvių literatūroje, rašytojo J. Biliūno apysakoje „Liūdna pasaka“, Žemaitės (Julijos Žymantienės) „Autobiografijoje“.
Po sukilimo Lietuvoje uždaryti 46 vienuolynai ir prie jų veikusios mokyklos, 10 katalikų bažnyčių paverstos stačiatikių cerkvėmis:
Sukilimo vadų palaikų likimas
2017 m. pradžioje Vilniaus Gedimino kalne atsitiktinai buvo rasti 20-ties asmenų palaikai, kuriuos ekspertai identifikavo ir priskyrė sukilimo dalyviams, nužudytiems Vilniaus Lukiškių aikštėje. Tarp nužudytųjų buvo ir Konstantinas Kalinauskas bei Zigmantas Sierakauskas. Aukų kūnai po egzekucijos buvo slapta išgabenti ir užkasti vienoje duobėje tuo metu uždaroje Gedimino kalno teritorijoje. 2019 m. lapkričio 22 d. suorganizuotos tarptautinės sukilimo vadų ir dalyvių valstybinės laidotuvės, atminimo įamžinimas centrinėje Rasų kapinių koplyčioje.
Elektrinė gitara
thumb|right|Elektrinės gitaros Elektrinė gitara – gitaros tipas, kuri stygų vibracijas paverčia elektros impulsais. Elektros impulsai yra įvairiai filtruojami norint išgauti įvairių efektų.
Magnetinis daviklis
Dažniausiai naudojami magnetiniai stygų virpesių davikliai. Stygos paprastai yra ne kaproninės, kaip klasikinėse gitarose, o metalinės, todėl magnetiniame lauke virpėdamos sukelia elektrinius virpesius, kuriuos „pagauna“ po stygomis pritvirtinta indukcinė ritė. Sukurta elektros srovė ritėje yra sustiprinama ir nukreipiama į garso efektų kūrimo modulį, o iš jo (per galutinį stiprintuvą) į garsiakalbius. Signalo stiprumas didinamas naudojant keletą ričių (pateikiamoje iliustracijoje – po keturias kiekvienai stygai). Atskira ritė kiekvienai stygai nebūtina, tačiau tokiu atveju (heksafoninis daviklis) stygoms galima taikyti nepriklausomus garso efektus. Senesnio tipo davikliai turėjo vieną ritę visoms šešioms stygoms.
Ritę galima pritvirtinti ir įprastinei gitarai, taip paverčiant ją elektrine gitara. Specializuotos elektrinės gitaros jau nebesukuria muzikinio skambesio be reikiamos elektroninės įrangos. thumb|left|150px|Magnetiniai elektrinės gitaros davikliai
Pjezoelektrinis daviklis
thumb|right|Klasikinei gitarai pritvirtinas pjezoelektrinis daviklis Naudojami taip pat pjezoelektriniai garso davikliai, neretai irgi montuojami paprastoms gitaroms. Tokios gitaros skambesys labai skiriasi nuo gitaros su magnetiniu davikliu, gerai atkuriami aukštesni garsai, daviklis nejautrus 50 Hz elektros tinklo kintamosios srovės fonui (magnetiniam davikliui tai rimta problema). Kai kurios gitaros turi ir magnetinį, ir pjezoelektrinį daviklius.
Gitara – sintezatorius
Gitaros – sintezatoriaus davikliai stygų virpesius naudoja ne tik muzikos garsams išgauti, bet ir sintezatoriui (gali būti savarankiškas blokas, arba kitas klavišinis muzikos instrumentas) valdyti. Kitaip tariant, gitara pakeičia sintezatoriaus klaviatūrą, o garsą kuria elektroninė jo dalis. Taip galima gauti įdomų skambesį, imituoti daugelį kitų muzikos instrumentų: styginius, bosinę gitarą, fortepijoną, mušamuosius, etninius, net vokalą. Sintezatoriaus sistema gali būti sujungta su įprastine gitara, jos efektais ir įjungiama tik prireikus arba maišoma norima proporcija. Tokiu būdu, elektrinės gitaros skambesys papildomas sintezatoriaus garsais, kuriuos valdyti reikia tam tikrų įgūdžių. Vienas geriausių ir inovatyviausių šių laikų gitaros virtuozų – Al Di Meola klasikine, adapterizuota akustine gitara valdo visą sudėtingą sistemą gitarinių sintezatorių ir efektų blokų, išgaudamas nepakartojamai turtingą garsą. Žymiausieji gitarų meistrai siūlo rinkai skaitmeninėmis sistemomis aprūpintas gitaras, kurias galima jungti tiesiai į sintezatorius, be specialaus analoginio – skaitmeninio konvertavimo bloko. Kitos firmos vietoje analoginio, jautraus trikdžiams, signalo naudoja skaitmeninį signalą (taip pat kaip kompiuteriai jungiami į tinklus). Taip išvengiama foninių magnetinio nuėmėjo triukšmų, ilgi kabeliai nekelia problemų. Yra vadinamų „matematinių“ gitarų, kuriose mokslininkai „užrakino“ populiariausių instrumentų garsus, t. y. jose įmontuoto matematinio procesoriaus dėka išėjime gaunamas iš anksto suprogramuotas skaitmeninis garsas, kuris, konvertuotas į analoginį, paduodamas į įprastą signalo stiprintuvą. Šios, naujos kartos „technologinės“ gitaros mėgiamos inovatyvių muzikantų, patogios kelionėjė, lengviau jungiamos į komputerinės įrašų studijos sistemas, nejautrios analoginėms elektrinėms gitaroms būdingiems trikdžiams bei 50 Hz elektros lauko fonui, tačiau pasižymi skaitmeninėms technologijoms būdingais trūkumais: sintetiniu skambesiu, sudėtingu valdymu, reikalauja kitokios grojimo manieros ir kt.
Elektrinės gitaros istorija Lietuvoje
1957 metais Lietuvoje Leonardas Petrauskas pritaikęs telefonų ragelių magnetines rites, įgarsino rusiškos gitaros stygų virpesius. Vietoj garso stiprintuvo buvo panaudota radiola „Ural“.
Nuorodos
thumb|Moodswinger
Timo Glock
Timas Glokas (g. 1982 m. kovo 18 d. Lindenfelse, Vokietijoje) – automobilių sporto lenktynininkas. 2004 m. Formulės 1 sezone jis tapo vienu iš kelių pilotų, kuris pelnė taškus savo pirmose Formulės 1 lenktynėse. 2007 m. jis tapo GP2 serijos čempionu.
Karjeros pradžia
T. Glockas pradėjo savo karjerą 1998 m. būdamas 15 metų. Jis laimėjo keletą kartingų čempionatų bei 2000 m. BMW ADAC Formula Junior bei 2001 m. Formula BMW ADAC čempionatus. 2002 m. jis finišavo trečias Vokietijos F3 čempionate, o 2003 m. laimėjo trejas lenktynes Formula 3 serijoje.
Debiutas Formulė 1
2004 m. sezone jis pasirašė sutartį su Jordan ekipa kaip pilotas bandytojas. Jo debiutas lenktynėse įvyko Kanados GP, kai jis pakeitė ekipos pilotą Giorgio Pantano vienerioms lenktynėms. Jis finišavo 11-tas, tačiau po finišo buvo dikvalifikuotos Toyota ir Williams ekipos, tad Glockas pelnė pirmuosius savo taškus. Po to vokietis startavo dar trejose lenktynėse sezone.
Champ Car ir GP2
2006 m. jis startavo GP2 čempionate. Pelnęs 2 pergales jis užėmė 4 vietą, o kitais metais pelnęs 5 pergales jis tapo GP2 serijos čempionu. thumb|right|200px|Timo Glockas [[2008 m. Monako Grand Prix|2008 m. Monako GP]]
Sugrįžimas į Formulė 1
Po pergalingo 2007 m. čempionato jis patraukė kelių Formulės 1 komandų dėmesį. Po derybų jis pasirašė sutartį su Toyota ekipa. Jo komandos draugas tapo italas Jarno Trulli. Per pirmas dvejas lenktynes Timo Glockas finišo nepasiekė, tačiau po to vis gerino savo rezultatus. Kanados GP jis pelnė 4 vietą, o savo pirmąjį podiumą karjeroje jis pelnė Vengrijos GP finišuodamas antroje vietoje. Vokietis šiame sezone sužibėjo ir Singapūre, kur pelnė 4 vietą.
Virgin Racing
2009 m. sezono pabaigoje žlugus Toyota F1 komandai, jis perėjo į naują Manor GP komandą.
Karjeros statistika
* – Sezonas vyksta
Jašiūnų dvaras
Jašiūnų dvaras išlikęs Jašiūnuose. Respublikinės reikšmės architektūros paminklas. Yra parkas (įveistas dar iki pastatant rūmus), išlikusi oficina, buvusios arklidės su sodininko, girininko ir vežėjo patalpomis antrajame aukšte. Prie arklidžių – svirnas (liaudies architektūros statinys).
Dvaro puošmena – jo parkas, jame yra sukurtos raiškios želdinių kompozicijos, plastiško kontūro medžių masyvai, vinguriuojantys takai, taip pat parke auga apie 30 rūšių spygliuočių ir lapuočių medžių.
Istorija
Dvaro rūmai pastatyti per 1824–1828 m. Sniadeckių iniciatyva, vėlyvojo klasicizmo stiliumi su romantizmo bruožais (projekto autorius – Karolis Podčašinskis). Pagrindinio fasado antrasis aukštas papuoštas 4 dorėninių kolonų portikais. Rūmuose buvo didelė biblioteka, čia gyveno ir lankydavosi M. Balinskis, Jonas Slovackis ir Julijus Slovackis, Andrius Sniadeckis, Adomas Mickevičius, Stanislovas Bonifacas Jundzilas ir kiti XIX a. mokslininkai ir rašytojai. Taip rūmai tapo kultūros židiniu.
XIX a. 2-ojoje pusėje klasicistinis vidaus dekoras perdirbtas, pastatytas bokštinis aštuoniakampis priestatas. XX a. pabaigoje rūmai restauruoti (architektė M. Butautienė).
Architektūra
Vėlyvojo klasicizmo dvaro rūmai, pastatyti 1828 m., archit. Karolis Podčašinskis, turi ampyro ir romantizmo bruožų. Jie dviaukščiai, simetriškos kompozicijos, stačiakampio plano, su 4 dorėninių kolonų portiku rytų pusėje, lodžija vakarų pusėje ir priestatu šiaurinėje pusėje, pastatytu 1876 m., archit. Apolinaras Mikulskis. Rūmų viduje dauguma patalpų su veidrodiniais skliautais, II aukšto planas anfiladinis, būdinga gausi puošyba.
Kiti vertingi dvaro sodybos statiniai:
Suvalkų miesto istorija
thumb|right|250px|Baltų genčių gyvenami plotai XII a. Straipsnis apie Palenkės vaivadijoje esantį Suvalkų miestą.
Iki miesto įkūrimo
Apie 9 tūkst. metų pr. m. e. į šią vietovę atsikraustė baltų gentys. XX a. viduryje aptikta šiuose kraštuose gyvenusių jotvingių senovinė gyvenvietė, netoli Suvalkų esančioje Šveicarijos gyvenvietėje. Šioje vietoje yra ir Jotvingių pilkapio draustinis. XIII a. jotvingių gentys sunyko dėl dažnų kryžiuočių puldinėjimų. Pavadinimas sako, kad šioje vietoje kryžiuočiai rengdavo pastovį – suwalk.
XVI a. – 1795 m.
Nuo XIV a. iki 1795 m. miestas priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1667 m. šiose vietovėse įsikūrė kamendulų vienuoliai, kuriems šią žemę suteikė Jonas Kazimieras Vaza. Pirmą kartą ši vietovė paminėta kaip atskira gyvenvietė 1688 metais. Gyvenvietė buvo pačiame vienuoliams priklaususių žemių centre ir buvo sankryžoje tarp prekybinių kelių jungusių Merkinę, Gardiną ir Karaliaučių. Miestas priklausė Trakų vaivadijos, Gardino apskričiai. XIII a. minimas kaimas, o XVII a. bažnytkaimis, kuriame gyveno Vygrių kamendulų vienuoliai (1682–1690 m.). Tuo metu gyvenvietėje buvo du namai. Miesto greitą plėtrą lėmė gera, prekybinių kelių sankryžoje buvusi vieta. 1700 m. gyvenvietė buvo skirstoma į Mažuosius Suvalkus, Didžiuosius Suvalkus ir Suvalkus. 1710 m. Augustas II suteikė gyvenvietei privilegijas rengti turgus ir muges. 1715 m. gyvenvietei suteiktos miesto teises. 1720 m. gegužės 2 d. karalius Augustas II šias teises patvirtino. Su šiomis teisėmis miestas taip pat gavo privilegiją kas savaitę rengti turgų ir keturias muges į metus bei Suvalkų miesto herbą.
1795–1918
thumb|right|200px|[[Suvalkų geležinkelio stotis]] Po trečiojo Lietuvos-Lenkijos valstybės padalijimo 1796 m. atiteko Prūsijai. 1803 m. naujoji miesto valdžia leido mieste apsigyventi žydų bendruomenei. 1804 m. Suvalkai perduoti Napoleono įkurtai Varšuvos kunigaikštystei. 1815 m. atiteko Rusijos imperijai, buvo autonominės Lenkijos karalystės Augustavo vaivadijos (1815–1837 m.), Augustavo gubernijos (1837–1915 m.) centras. 1827 m. mieste gyveno 3,753 ir buvo 357 namai. 1829 m. mieste pradėjo veikti paštas. 1835 m. mieste įsteigta miesto policija. 1847 m. buvo išleistas įsakymas draudžiantis statyti medinius namus miesto centre. 1857 m. mieste gyveno 11,273 gyeventojai, o 1872 m. apie 20,000 gyventojų. XIX a. viduryje tai buvo ketvirtas pagal dydį miestas Lenkijos Kongreso karalystėje. 1897 m. dislokuotas rusų garnizonas, kuriame buvo apie 10,000 kareivių. Istorinis etninės Lietuvos miestas, lietuvių kultūros centras XIX a., nuo kurio pavadinimo visa Lietuvos Užnemunė sinonimiškai vadinama Suvalkija, o jos gyventojai suvalkiečiais. 1915 m. miestą užėmė vokiečiai ir prijungė prie Oberosto.
Tarpukaris 1918–1939
Po I pasaulinio karo vokiečiai perdavė miestą besikuriančiai Lietuvos Respublikai. 1919 m. rugpjūčio 23 d. lenkai sukėlė Seinų sukilimą, kurio metu išstūmė Lietuvos kariuomenės ir valdžios atstovus iš Suvalkų miesto ir Seinų krašto. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1920 m. rugpjūtį lietuviai surengė puolimą ir užėmė Suvalkų miestą, kurio rotušėje rugpjūčio 17 d. iškėlė Lietuvos trispalvę. 1920 m. rugpjūčio 30 d. lenkai vėl išstūmė Lietuvos kariuomenę ir 1920 m. spalio 7 d. pasirašius Suvalkų sutartį miestas tapo Lenkijos dalimi. Tarpukariu miesto reikšmė labai sumenko, nes nebevyko prekyba su Lietuva. Taarpukariu miestas priklausė Balstogės vaivadijai. 1921 m. mieste gyveno 16,780 gyventojų, o 1935 m. apie 20,000 gyventojų.
Antrasis pasaulinis karas 1939–1945
Per II pasaulinį karą iš pradžių miestą užėmė sovietai, o vėliau vokiečiai, kuriems sovietai perdavė miestą 1939 m. spalio 12 dieną. Miestas buvo pervadintas į Sudauen ir prijungtas prie Rytų Prūsijos. Kživulkos gyvenvietėje netoli Suvalkų buvo laikomi apie 120,000 sovietų karo belaisvių. 1944 m. spalio 23 d. miestą užėmė Raudonoji armija. Per miesto puolimą žuvo apie 5000 sovietų karių.
Pokaris
Po karo iki 1950 m. miesto apylinkėse prieš komunistinės Lenkijos valdžią kovojo nemažai partizanų. 1945 m. sausio 7 dieną mieste atidarytas kino teatras Bałtyk. 1970 m. mieste gyveno 36,000 gyventojai. 1974 m. gegužės 10 d. mieste pradėta rodyti TVP1 televizija. 1975 m. miestas tapo Suvalkų vaivadijos centru. Ši vaivadija buvo antra pagal dydį Lenkijoje. 1999 m. panaikinus vaivadiją, miestas tapo Palenkės vaivadijos, Suvalkų apskrities centru. Lenkijai įstojus į Europos Sąjunga, mieste pradėti istorinių pastatų ir vietovių tvarkymo ir atstatymo darbai.
Dūbliškiai
Dūbliškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Noriūnų.
Esėjai
Esėjai – viena iš žydų religinių bendruomenių Naujojo Testamento laikais. Esėjai buvo vadinami maištininkais.
Esėjai išsiskyrė savo konservatyvumu. Savo įstatymų suvokimu ir jų laikymosi principų tvarka bei nuostatomis jie pranoko net pačius fariziejus – atsiskyrusiuosius. Tai buvo labai uždara sekta, kurios narių skaičius, kaip manoma, neviršijo tūkstančio.
Esėjų bendruomenė susibūrė apytiksliai II a. pr. m. e., kaip protesto sąjūdis – prieš graikų-romėnų įtaką žydų religijai, prieš karalių ištvirkimą ir aplaidumą įstatymo reikalavimams. Pačius fariziejus esėjai vadino „lengvų aiškinimų davėjais“. Jie prieštaravo ir netgi ignoravo žydų bendruomenę. Daugelis jos narių pasitraukė iš žydų bendruomenės, susiburdami vienuolių bendruomenėse.
Kitos bendruomenės:
Stiklaplastikis
Stiklaplastikis, stiklo plastikas  – kompozitas iš stiklo pluošto ar stiklo audinio ir termoreaktyviosios dervos.
Leonardas Sauka
Leonardas Sauka (1931 m. sausio 5 d. Telšiuose – 2022 m. spalio 17 d. Vilniuje ) – Lietuvos tautosakininkas.
Biografija
1949 m. baigė Telšių gimnaziją.
1954 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą.
Nuo 1957 m. buvo Lietuvių kalbos ir literatūros instituto bendradarbis, 1993–2001 m. direktorius. Nuo 1996 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys, nuo 2011 m. narys emeritas.
1992 m. atgaivino tęstinį leidinį „Tautosakos darbai“, jo vyriausiasis redaktorius, leidinių „Lituanistica“, „Lietuvių etnologija“, „Demos“, „Revue Baltique“, „Journal of Baltic Institute of Folklore“ redakcinių komisijų narys.
Mokslinė veikla
Paskelbė straipsnių folkloro istoriografijos žanrinių ypatumų tarptautinio paplitimo klausimais. Studijoje „Lietuvių vestuvinės dainos XIX a. – XX a. pr.“ šio žanro dainos apžvelgtos kaip sinkretinio meno kūriniai. Parengė „Lietuvių liaudies dainyno“ šeimos dainoms skirtus 7 ir 13 tomus, 8–12 tomų vyriausiasis redaktorius, kelių tomų įvadinių straipsnių autorius. Įvadinių straipsnių ir komentarų Jono Basanavičiaus tautosakos rinkiniams „Lietuviškos pasakos įvairios“ (1–4, 1993–1998) ir „Iš gyvenimo vėlių bei velnių“ (1998) autorius.
Ašuotės piliakalnis
Ašuotės piliakalnis – piliakalnis Latgaloje, Jekabpilio savivaldybės teritorijoje, Kūkų valsčius, Latvija, 4 į pietryčius nuo Jekabpilio, Dauguvos dešiniajame krante, 100 m į vakarus nuo kelio Ryga – Daugpilis.
Piliakalnis
Piliakalnis – tai moreninė kalva, paaukštinta iki 10 m. Piliakalnį juosia Asuotės (Dārzupitės) upelis. Aikštelė ovali, 67,5 x 55 m. Vakarų dalyje yra 2 m aukščio pylimas, už jo iškastas griovys. Šiaurės rytų ir pietinėje pusėje – apie 1,5 ha ploto papėdės gyvenvietė, vakarinėje - kapinynas.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1949-1954 m. atliko Latvijos istorijos institutas, vadovė E. Šnore. Ištirtas 792 m² plotas, aptiktas 6 m storio kultūrinis sluoksnis su 16 apgyvendinimo horizontų. 8 iš jų baigėsi gaisrų liekanomis. Rasta sudegusių medinių įtvirtinimų ir pastatų liekanų, įvairių geležinių dirbinių, žalvarinių papuošalų, stiklinių karolių, kaulinių ylų ir smeigtukų, akmeninių ir molinių verpstukų. Papėdėje apie 1 m storio kultūrinis sluoksnis su žiesta keramika ir XI a.- XII a. pavieniais radiniais. Piliakalnis naudotas 1 tūkstantmetyje pr. m. e.- XIII a.
Istorija
Piliakalnyje stovėjusi Asuotės pilis minima 1211 m. ir 1225 m. Ji priklausė Rygos vyskupui. 1237 m. Rygos vyskupas netoli šios pilies pastatė Kryžiaus pilį, dab. Krustpilis. 1585 m. Abiejų Tautų Respublikos karalius Steponas Batoras apylinkes atidavė valdyti Korfų giminei.
Raulušaitis
Raulušaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Raulušaitienė (ištekėjusi moteris) ir Raulušaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Moldavijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Moldavijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Lapi Šolaidai
Lapi Šolaidai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lapių valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
FK Buxoro
„Bucharos“ futbolo klubas arba FK Buxoro – Uzbekijos futbolo klubas iš Bucharos. Klubas turi vyrų ir moterų futbolo ekipas.
Istorija
Klubas įkurtas 1989 m. Vyrų ekipa kitados rungtyniavo uzbekų Superlygoje. 1994 m. tapo šalies vicečempionais. 2020 m. Superlygoje buvo keturioliktoje vietoje. Nuo 2021 m. rungtyniavo Pirmoje lygoje.
Moterų ekipa kitados rungtyniavo šalies aukščiausioje lygoje. 2021 m. liko dešimtoje vietoje, paskutinės ir iškrito į žemesnį divizioną.
Lietuvos Judas
thumb Lietuvos Judas – Lietuvių fronto pogrindinis neperiodinis leidinys, leistas Lietuvoje 1943–1944 metais.
Istorija
Leidinys, kuriame viešai skelbiami asmenys, ypač uoliai tarnavę vokiečių okupacinei valdžiai ar kitaip tautai prasižengę, ir jų negeri darbai. Leidiniui surinkta informacija buvo Lietuvių fronto dalyvių ir talkininkų tikrinama.
Pirmuosius du laikraštuko numerius 1943 m. Šiauliuose išleido ir redagavo Aleksandras Sakas. Juos spausdino Šiauliuose Juozas Vanagas bei Kaune Juozas Gražys ir Povilas Malinauskas.
Trečiasis „Lietuvos Judo“ numeris išleistas Kaune. Vienų šaltinių teigimu jo leidėju buvo Aleksandras Bendinskas, kitų – Jonas Virbickas, Lietuvių fronto biuletenio redaktorius.
Back in Black
Back In Black – australų hard rock grupės AC/DC albumas, išleistas 1980 metais. Jis sukurtas jau po antrojo vokalisto Bon'o Scott'o mirties.
Dainą „Back In Black“ kūrė Bon'as Scott'as, o atliko jau Brian'as Džonson'as.
Pasaulyje šio albumo parduota virš 50 mln. kopijų (virš 22 mln. kopijų buvo parduota vien JAV). Tai yra antrasis albumas pagal pardavimus.
Neurofiziologija
Neurofiziologija – fiziologijos sritis, tirianti nervų sistemos veikimą.
Sojas
Sojas (kikongo: Mbanza Soyo, seniau: San Antonio de Zaire) – miestas Angoloje, šiaurinėje jos pakrantėje, prie pat Kongo Demokratinės Respublikos sienos.
Neurofiziologija
Jai svarbus nervinis dirginimas ir jo ląstelių fiziologijos pagrindai. Tiriama, kaip vyksta signalų perdavimas tarp ląstelių ir kaip atskiros nervinės ląstelės apdoroja informaciją.
Priešingai nei neuroanatomija, kuri tiria struktūrinę bei morfologinę nervinio audinio sandarą, neurofiziologus domina dinaminiai procesai tiek ir atskirose ląstelėse, tiek ir nervų ląstelių tinkluose.
Metodai
Dažniausiai taikomi metodai yra EEG ir elektrofiziologijos plačiąja prasme metodikos.
Pastaruoju metu tapo žinomi taip pat ir vizualizacinis procesas, konfokalinė mikroskopija, dviejų fotonų mikroskopija.
Beyoncé Giselle Knowles
Beyoncé Giselle Knowles-Carter (g. 1981 m. rugsėjo 4 d. Hiustone, Teksaso valstijoje, JAV) – JAV dainų atlikėja, aktorė, dainų tekstų autorė ir prodiuserė. Beyoncé gimė ir užaugo Hiustone, Teksase, JAV. Atlikėja išpopuliarėjo 10-ojo dešimtmečio pabaigoje kaip R&B grupės „Destiny's Child“, vienos iš populiariausių visų laikų merginų muzikos grupių, lyderė.
Grupės veiklos pertraukos metu Beyoncé išleido solinį albumą „Dangerously in Love“ su hitais „Crazy in Love“ ir „Baby Boy“, kuris laimėjo penkis „Grammy“ apdovanojimus. Iš viso Beyoncé yra laimėjusi 23 Grammy statulėles. Po grupės išsiskyrimo sekė antrasis albumas „B'Day“ su hitais „Déjà Vu“, „Irreplaceable“, „Beautiful Liar“. 2008 m. išleistas trečiasis albumas „I Am... Sasha Fierce“ su hitais „If I Were a Boy“, „Single Ladies (Put a Ring On It)“, „Halo“. Albumas gavo šešis „Grammy“ apdovanojimus, o pati atlikėja pasiekė rekordą kaip „pirmoji per vieną vakarą gavusi daugiausiai statulėlių“. Ketvirtasis albumas „4“ tapo ketvirtuoju iš eilės pasiekusiu Billboard 200 albumų viršūnę, o naujausias penktasis albumas „Beyoncé“ tapo greičiausiai parduodamu albumu iTunes istorijoje ir buvo penktasis iš jos albumų, pasiekusių JAV albumų viršūnę.
Beyoncé turi po penkis JAV ir Didžiosios Britanijos #1 singlus ir keturis #1 singlus su grupe „Destiny’s Child“. Beyoncé yra antra pagal per pirmąjį XXI amžiaus dešimtmetį hitais tapusių singlų skaičių atlikėja. Iš visų moterų atlikėjų Beyoncé hitai šiame dešimtmetyje išsilaikė topuose daugiausiai savaičių. 2009 m. gruodžio 11 d. žurnalas „Billboard“ įvardijo Beyonce geriausia dešimtmečio atlikėja, o 2010 m. vasarį RIAA pripažino ją populiariausia dešimtmečio atlikėja.
2010 m. žurnalo „Forbes“ 100 įtakingiausių muzikos atlikėjų rinkimuose Beyoncé pripažinta įtakingiausia pasaulio asmenybe, taip pat ji buvo įvardinta viena iš daugiausiai uždirbančių muzikantų, nesulaukusi 30 metų, kurios pajamos per 2008–2009 metus siekė 87 milijonus JAV dolerių. 2012 m. žurnalo „People“ ji buvo įvardinta „Gražiausia pasaulio moterimi“, o kartu su vyru Jay Z išrinkti turtingiausia pora.
2010 m. muzikinio kanalo „VH1“ sudarytame sąraše Beyoncé atsidūrė 52 vietoje tarp 100 Visų laikų geriausių muzikantų. Knowles kartu su grupe „Destiny’s Child“ yra pardavusi daugiau kaip 50 milijonų įrašų visame pasaulyje, o iki šiol pati Beyoncé pardavė daugiau kaip 75 milijonus įrašų visame pasaulyje ir taip tapo viena populiariausių visų laikų dainininkių.