cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luftstreitkräfte
Pabaiga
Vienu iš Antantės reikalavimų buvo Vokietijos karo aviacijos sunaikinimas. Tai buvo įrašytą į Versalio sutarties 198 straipsnį. Luftstreitkräfte savo egzistavimą oficialiai nutraukė 1920 m. gegužės 8 d. Visi jos turėti lėktuvai turėjo būti perduoti Antantės pajėgoms (Versalio sutarties 202 straipsnis).
Dalį šių lėktuvų atskiri Luftstreitkräfte padaliniai patys, dažniausiai nelegaliai, pardavė kitų šalių karinėms oro pajėgoms. Besikurianti Lietuvos karo aviacija nemažai lėktuvų įsigijo iš Kaune dislokuoto FA 495. Besikurianti Lenkijos kariuomenė 1919 m. pradžioje surengė nemažai reidų, kurių metu užgrobė ištisas Vokietijos imperijos KOP bazes, pvz. Lodzėje, Poznanėje.
Statistika
miniatiūra|Sudužęs Vokietijos karo lėktuvas Karo eigoje Luftstreitkräfte išaugo nuo maždaug trijų šimtų orlaivių ir 4,2 tūkst. vyrų iki daugiau nei 5 tūkst. orlaivių ir 80 tūkst. vyrų. Karo metu Luftstreitkräfte pasiekė 7425 pergales Vakrų fronte ir 358 pergales Rytų fronte, taip pat numušė 614 priešininko oro balionus.
Viso karo metu Vokietijos Luftstreitkräfte prarado 4579 pilotus ir 299 antžeminio personalo darbuotojus žuvusiais, 1372 pateko į nelaisvę arba dingo be žinios, 5123 buvo sužeisti, 1962 žuvo Vokietijos teritorijoje įvykusiose avarijose. Bendri personalo nuostoliai siekė 12 533 žuvusiais ir sužeistais. Kovos veiksmuose netekta 3126 lėktuvų, 546 oro balionų ir 26 dirižablių.
Vien 1918 m. sausio – rugsėjo mėn. Vokietijos pilotai numušė 3732 Antantės lėktuvus ir prarado 1099 savo. Karo pabaigoje Vokietijos karinės oro pajėgos turėjo 2709 lėktuvus, 56 dirižablius, 186 oro balionus, apie 4,5 tūkst. pilotų.
Luftstreitkräfte orlaiviai sudarė apie 90% Centrinių valstybių aviacijos pajėgų. Viso karo metu Luftstreitkräfte eksploatavo 47 637 orlaivius, kas sudarė mažiau nei trečdalį Antantės lėktuvų skaičiaus. Iš jų apie 26 tūkst. buvo sunaikinti, sugadinti arba nurašyti kaip pasenę.
Paplentė
Paplentė – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Leliūnų, šalia kelio.
Šveicarijos futbolo varžybos 1933–1934 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1933–1934 m.
Chien-Ming Wang
Vang Dzien Mingas (g.1980 m. kovo 31 d. Tainane, Taivane) – profesionalus Taivano beisbolininkas, žaidžiantis Atlantos klube „Braves“. Jis taip pat žaidė Pagrindinėje beisbolo lygoje (MLB), Niujorko klube „Yankees“, Vašingtono klube „Nationals“ ir Toronto klube „Blue Jays“. Jis taip pat yra Taivano beisbolo rinktinės narys, atstovavęs šalį olimpinėse žaidynėse.
Ričardas Piličiauskas
Ričardas Piličiauskas (g. 1969 m. Alytuje) – teisėjas, Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (LVAT) pirmininkas.
Biografija
1987 m. baigė Alytaus miesto 5-ąją vidurinę mokyklą, 1993 m. – teisės studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Kondrovas
Kondrovas  – miestas Rusijoje, Kalugos srityje, 40 km į šiaurės vakarus nuo Kalugos, prie Šanios upės. Dzeržinskio rajono centras. Yra Govardovo geležinkelio stotis, praeina plentas Kaluga–Medynė. Popieriaus ir kartono pramonė. Yra dvi XIX a. cerkvės.
Ričardas Piličiauskas
Biografija
Nuo 1993 m. liepos iki 1994 m. gruodžio UAB „Auditoriai ir konsultantai" juristas, nuo 1993 m. rugsėjo iki 2000 m. rugpjūčio VU Teisės fakulteto Valstybės ir teisės teorijos katedros asistentas, nuo 1995 m. kovo iki 1995 m. gegužės LR Seimo Valstybės ir teisės komiteto padėjėjas. Nuo 1995 m. gegužės iki 1999 m. balandžio Vilniaus m. 2-ojo apylinkės teismo teisėjas, nuo 1999 m. liepos iki 2000 m. gruodžio Aukštesniojo administracinio teismo teisėjas, nuo 2000 m. gruodžio iki 2008 m. kovo LVAT teisėjas, nuo 2008 m. kovo LVAT pirmininko pavaduotojas, l. e. pirmininko pareigas.
Kondrovas
Istorija
1500–1501 m. Maskvos didysis kunigaikštis Ivanas III kunigaikščiui Dimitrijui Kondyrevui padovanojo žemes prie Šanios. 1615 m. minimas Kondrovo kaimas. XVIII a. pab. pastatytas popieriaus fabrikas. 1938 m. Kondrovui suteiktos miesto teisės.
Ričardas Piličiauskas
Šaltiniai
Biografija
Tuk tuk (filmas)
Tuk tuk – 2015 m. JAV sukurtas psichologinis trileris, 1977 m. filmo „Mirtinas žaidimas“ perdirbinys.
Pagrindiniai aktoriai
Aktorė Colleen Camp originaliame filme 1977 m. atliko vieną pagrindinių vaidmenų.
Turinys
Architektas Evanas yra laimingai vedęs Karen ir kartu su 2 vaikais gyvena užmiesčio name. Tėvo dienos išvakarėse šeima susiruošia savaitgalį atostogauti, tačiau Evanas priverstas likti namuose, kad baigtų skubų projektą. Vėlai vakare, lauke siaučiant audrai, į namų duris pasibeldžia dvi merginos, Dženesė ir Bel, kurių automobilis sugedo netoliese, o telefonas išsikrovė. Evanas įleidžia jas į namus apšilti, o pats iškviečia taksi. Merginos eina nusimaudyti po dušu, o vėliau kartu suvilioja Evaną. Taksi atvažiuoja ir išvažiuoja, o jos lieka namuose.
Rytą atsikėlęs Evanas nustemba, kad merginos vis dar namuose: jis tikėjosi, kad tai vienos nakties nuotykis, kuris jau pasibaigė, tačiau šios, regis, neketina niekur eiti. Evanas mėginas jas iškrastyti ir gražiuoju, ir piktuoju, tuo tarpu merginos pradeda siaubti jo namus, o galiausiai pareiškia, kad Bel yra nepilnametė, todėl jis gali būti apkaltintas išprievartavimu. Bijodamas, kad jos įvykdys grasinimą viską papasakoti policijai ir žmonai, Evanas priverstas joms pataikauti. Galiausiai merginos sutinka, kad jis nuvežtų jas į miestą.
Grįžęs Evanas sutvarko namus ir vėl pradeda dirbti, tačiau vakare merginos vėl pasirodo, pareiškusios, kad jis įvykdė nusikaltimą ir privalo už jį atsakyti. Po grumtynių jos suriša Evaną ir pradeda „teismą“, kurio nuosprendis – mirtis neištikimam vyrui...
Judrė
Judrė – vakarų Lietuvos upė Klaipėdos rajone, dešinysis Graumenos intakas. Priklauso Minijos baseinui.
Upelio ilgis 18,5 km, baseino plotas 35 km². Prasideda 2 km į šiaurę nuo Judrėnų, teka pietvakarių kryptimi pro Pajudrį, Padagus, Kurmius, Jonikaičius, nuo Šalpėnų pasuka į pietus, toliau pro Pakapį, Vainotiškę ir ties Pakalniškiais įteka į Graumeną 4 km nuo jos žiočių.
Judrė iki dešiniojo inta­ko Vydeikos žiočių ties Padagais 12,1 km yra paskelbta hidrografiniu draustiniu.
Ties Judrėnais įteka upelis Krioklys.
Ties Pajudriu prie Judrės yra buvęs Judrėnų dvaro medinis vandens malūnas, kur vanduo suko ratą krisdamas iš viršaus.
Upelio pavadinimas kilęs iš žodžio judrus „vikrus, gyvas, judan­tis“. Nuo upelio savo vardus gavo Jud­rėnų miestelis, Pajudrio kaimas.
Janas Opalinskis (1637)
Janas Opalinskis  (1581–1637) – Lenkijos magnatas, Kališo kaštelionas (1621–1623), Kališo (1623–1628) ir Poznanės vaivada (1628–1637), Inovroclavo seniūnas.
Biografija
Lenkijos magnatų Oopalinskių giminės atstovas, herbo „Lodzia“ savininkas. Rogozno kašteliono Jano Opalinskio (1546–1598) ir Barboros Ostrorugės vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Poznanės vaivada ir kaštelionas Petras.
Įkūrė reformatų vienuolyną Labišine, bažnyčią Opalenicoje ir pradėjo bažnyčios Grodziske statybą.
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs Uršulę Potulicką (m. po 1659), nuo santuokos su kuria turėjo penkis sūnus ir septynias dukteris.
Ksenohormonas
Ksenohormonas – bet kuris natūraliai aptinkamas arba dirbtinai sukurtas cheminis junginys, veikiantis panašiai, kaip hormonai. Ksenohormonai dažnai yra susiję su endokrininės sistemos sutrikimais.
Etimologija
Terminas yra kilęs iš graikų kalbos žodžio ξένος (xenos), reiškiančio „svetimas“.
Pavyzdžiai
Dažniausiai pasitaikantys ksenohormonai yra ksenoestrogenai, imituojantys estrogenų poveikį. Kiti ksenohormonai yra ksenoandrogenai ir ksenoprogesteronai.
Archaizmas
Archaizmas (iš 🇬🇷 – 'senovinis, senų laikų, pirmykštis') – kalbotyroje vadinami tokie žodžiai ar leksinės išraiškos, kurios neatitinka šiuolaikinės bendrinės kalbos normų, tačiau buvo įprastos ankstesnėse tos kalbos formose. Archaizmai gali būti tyčia naudojami kaip įmantrios kalbos forma, kaip tam tikro žargono dalis arba kaip idiomos, sutinkamos religiniuose, tautosakiniuose tekstuose.
Archaizmais laikomos taisyklingos, iš tos kalbos kilusios, seniau toje kalboje funkcionavusios leksemos, tačiau jais nėra seniau toje kalboje paplitę skoliniai (pvz., svietas, čystas, zvanas ir kt.), jais taip pat nėra plačiau bendrinėje kalboje neprigiję naujadarai, literatūriniai naujadarai, semantizmai (kalbomokslis, vielabraukis, grožė, gyvata ir kt.).
Archaizmai yra natūrali kalbos kaitos apraiška. Kai kurių žodžių nunykimas dažnai susijęs su jų miglota, nevienareikšme prasme, panašumu su kitais, skirtingos reikšmės, žodžiais. Gramatinės formos nyksta dėl sudėtingų formų pakeitimo paprastesnėmis, galūnių trumpinimų, sutampančių formų vengimo.
Pavyzdžiai
Archaizmų pavyzdžių sutinkama įvairiose kalbos dalyse:
Archaizmai taip pat pasireiškia kaip nebevartojamos žodžių reikšmės – prastas („paprastas“), šliužas („gyvatė“), nasrai („burna“), žavėti (burti, keikti), kunigas („ponas, valdovas“). Gausi archaizmų grupė yra nunykusios gramatinės formos: dviskaita (du litu, dvi ranki, einava, sakykita…), vietininko formos – iliatyvas (miškan, Vilniun, keliuosna, Elektrėnuosna…), adesyvas (miškiepi, namiepi), aliatyvas (velniop, vasarop, myriop, namop), pakitusios linksniavimo paradigmos (rudenio, akmenio, vandenio, rūgštumis, jis sakąs, jie kalbą, sakytute…), pakitusios konstrukcijos (reikia eiti pirktų, numirė saulei nusileidžiančiai).
Kitose kalbose labiau žinomi archaizmai yra anglų vienaskaitos antro asmens įvardžio thou („tu“) vartojimas, dabar visuotinai pakeistas daugiskaita you („jūs“), jo linksniuojamos formos thee, thine, taip pat būsimąjį laiką rodantis žodis shall pakito į will, nunykusios kai kurių seniau netaisyklingų veiksmažodžių formos (work-wrought, bless-blest, dress-drest). Rusų kalbos dažnesni archaizmai – сей (этот – šitas), червонный (красный – raudonas), глас (голос – balsas), ведать (знать – žinoti). Turkų kalboje archaizmais yra, pavyzdžiui, spalvų pavadinimai: kara (siyah – juoda), kızıl (kırmızı – raudona).
Vartojimas
Bene gausiausiai archaizmai vartojami literatūrinėje kalboje (ypač poezijoje, dainų tekstuose) kaip įtaigesnės, gyvesnės, labiau išskirtinės kalbos elementai (meninės raiškos priemonės).
''Jos širdį drasko sielvartas bei rūstis. ''Ji man bylojo apie skraudų kerštą, ''ir tytveika piktų, agnių svajonių ''bei tūžmasčių užplūdo jos krūtinę. „Skalvių mergelė“, Vincas Mykolaitis-Putinas
Vladislavovas (Palenkės vaivadija)
Vladislavovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Archaizmas
Vartojimas
Kaip specifiniai tam tikros srities žodžiai archaizmai vartojami, pavyzdžiui, teisinėje kalboje – „patraukti baudžiamojon atsakomybėn“, „nuteisti myriop“, religinėse formuluotėse (pvz., Tėve Mūsų, kurs esi danguje, teesie šventas tavo vardas…). Kiti archaizmai išsisaugoja idiomose, posakiuose – „eik velniop“, „jau saulelė vakarop“, „iškeliavo Anapilin“, „eik šunims šėko pjauti“, „turėk aumenyje“, „vardan kažko“). Išnykę iš bendrinės kalbos, archaizmai gali ilgai gyvuoti tarmėse, tam tikrose subkultūrose ir panašiai.
Vladislavovas (Palenkės vaivadija)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Archaizmas
Vartojimas
Archaizmams artimi žodžiai yra istorizmai – seniau vartoti pavadinimai, išnykę iš bendrinės kalbos išnykus jais vadintiems daiktams, reiškiniams, ar pakitus jų pavadinimams (lažas, baudžiava, muškieta, vyža, žagrė, rikis, maskolis, gudas, Rymas, Petrapilis…).
Šničanai
Šničanai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Andoros ir Lietuvos santykiai
Andoros ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Andoros ir Lietuvos. Diplomatiniai santykiai tarp šalių užmegzti 1997 m. gegužės 13 d.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, Europos Tarybos, kitų tarptautinių organizacijų narės. Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Ispanijoje. Tuo tarpu Andorai atstovauja Andoroje reziduojanti reikalų patikėtinė, akredituota Baltijos šalims, Lenkijai, Marokui ir Rusijai.
2017 m. Andoroje gyveno 15 Lietuvos piliečių. Nėra duomenų, kad Lietuvoje gyventų bent vienas Andoros pilietis.
Santykių istorija
thumb|1934 metais Andoros karaliumi apsiskelbęs vilnietis [[Borisas Skosyrevas.]] Lietuva su Andoros ryšiai siekia tarpukarį. Apie 1932 m. į Andorą atvyko Vilniuje gimęs keliautojas ir nuotykių ieškotojas ir aferistas Borisas Skosyrevas. 1934 m. liepos 6 d. jis pasiskelbė šalies valdovu Borisu I ir Andorai pasiūlė sekti Monako pavyzdžiu ir tapti lošimų namų, liberalių įstatymų, laisvės finansinei ir ekonominei veiklai centru. Taip pat Borisas I pristatė pirmąją Andoros konstituciją. Vis dėlto ginčytinas Boriso karaliavimas truko tik savaitę – vėliau jis buvo suimtas ir ištremtas į Portugaliją.
Nėra duomenų, kad Lietuvos okupacijos metais Andora būtų palaikiusi ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis.
Lietuvos ir Andoros vyrų futbolo rinktinės iki 2021 m. gruodžio buvo dukart susitikusios tarptautiniuose mačuose. Abu susitikimus laimėjo Lietuvos rinktinė.
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas nėra baigtinis
Anglų-afganų karai
Anglų-afganų karai – trys karai, vykę tarp britų Indijos pajėgų ir afganų.
Kristupas Opalinskis
thumb|200px|Kristupo Opalinskio sarkofagas Kristupas Opalinskis (1611 m. sausio 21 d., Serakuvas – 1655 m. gruodžio 6 d., Vlošakovice) – Lenkijos poetas, Poznanės vaivada (nuo 1637), magnatų opozicijos prieš Vladislovą IV ir Joną II Kazimierą vienas iš lyderių.
Biografija
Kilo iš senos Lodzės giminės. Poznanės vaivados (nuo 1622 m.) Petro Opalinskio sūnus, poeto ir Karūnos dvaro maršalkos (nuo 1650) Luko vyresnysis brolis. Jo sesuo Sofija Liudvika Opalinska (m. 1657) buvo Karūnos didžiojo etmono Stanislavo Konecpolskio trečioji žmona.
Keliavo po Italiją ir Vokietiją, buvo pasiuntiniu į seimus; nuo 1637 metų – Poznanės vaivada.
Šeima ir vaikai
1634 metais vedė Terezę Konstanciją Čarnkovską (m. 1660 m. gegužės 11 d.), Didžiosios Lenkijos seniūno ir Lenšicos vaivados Adamo Sedzivojaus Čarnkovskio (apie 1565–1628) ir Katerinos Leščinskos (1588–1639) dukterį, nuo santuokos su kuria buvo du sūnūs ir keturios dukterys:
Lukas Opalinskis
Lukas Opalinskis (lenk. Łukasz Opaliński; 1581–1654, Ležaiskas) – Lenkijos valstybinis veikėjas. Poznanės kaštelionas (1615), Karūnos dvaro maršalka (1622–1634), Karūnos didysis maršalka (1634–1650), Ravos vaivada (1653–1654), Valecko, Ležaisko, Grubešovo, Kolos, Odolianuvo, Sremo, Lozicko ir Ratensko seniūnas.
Biografija
Lenkijos magnatų Opalinskių giminės atstovas, herbo „Łodzia“ savininkas. Karūnos didžiojo maršalkos Andžejaus Opalinskio (1540–1593) ir Elžbietos Kosceleckos (apie 1545–1601) trečiasis (jaunesnysis) sūnus. Vyresnieji broliai – Karūnos didysis raikytojas Petras ir Poznanės vyskupas Andžejus.
Buvo deputatu (pasiuntiniu) nuo Poznanės vaivadijos į 1600 metų seimą. Tais pačiais metais dalyvavo Jano Zamoiskio karinėje ekspedicijoje į Moldaviją.
Marija Lastauskienė
Biografija
Gimė Žemaitijos bajorų šeimoje. Tėvas Nikodemas Ivanauskas (1844-1931 m.), tapytojas ir literatas, rašęs lenkų kalba, sesuo – Sofija Pšibiliauskienė. Marija Ivanauskaitė gimė Šiauliuose, kur tėvai ilgesniam laikui apsistojo grįždami iš Vokietijos, po nutrauktų tėvo studijų Miuncheno dailės akademijoje. Į suremontuotą Paragių sodybą šeima Mariją atsivežė jau penkerių metų mergaitę. Čia ji augo dešimtmetį, kol, eidama šešioliktuosius, buvo išsiųsta mokytis siuvėjos amato į Šiaulius, o dar po trejų metų išvyko į Varšuvą, pas tetą, kuri turėjo privačią siuvyklą bei rankdarbių dirbtuvę.
Lukas Opalinskis
Biografija
1632 metais buvo renkamas pasiuntiniu (deputatu) nuo Poznanės vaivadijos į elekcinį seimą, kur palaikė Vladislovo IV Vazos kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. 1648 metais – deputatas nuo Poznanės vaivadijos į elekcinį seimą, kur buvo išrinktas nauju Lenkijos karaliumi Jonas II Kazimieras.
Marija Lastauskienė
Biografija
Dar po devynerių metų išvažiavo darbo ieškoti į Peterburgą, čia irgi laukė toks pat sunkus ir menkai atlyginamas triūsas Paršukovo papuošalų dirbtuvėje. Literatūrinę kūrybą pradėjusi anksti, 17 ar 18 metų. Peterburge dirbdama po 12 valandų, ji apskritai nebeturėjo galimybių rašyti. Tačiau suartėjo su socialdemokratinėmis nuotaikomis užsikrėtusių studentų bendruomene, 1903 m. ištekėjo už aktyviai socialdemokratines idėjas propagavusio studento iš Baltarusijos, dešimčia metų jaunesnio V. Lastauskio, vėliau partijos „Narodnaja Hramada“ veikėjo. Caro valdžiai ėmus represuoti 1905 m. sukilimo dalyvius bei agitatorius, šeima pasitraukė į Paragius. Kurį laiką dirbo kaip keliaujanti siuvėja, yra žinoma, jog darbavosi Pavirvytės dvare, gausioje ir šviesioje Paulavičių šeimoje. Matyt, yra dirbusi ir Santeklių dvare, nes pažino ir viename iš savo kūrinių, apysakoje „Karalaitė Lėlė“, sakoma, pavaizdavo šiame dvare užaugusią talentingą menininkę, audėją Oną Bagnickaitę.
Lukas Opalinskis
Šeima ir vaikai
Lukas Opalinskis buvo vedęs tris kartus. Po 1606 metų vedė Aną Pilecką (1572–1631), karaliaus rotmistro Jano Pileckio (apie 1540–1574) ir Elžbietos Herburt, Kristupo Kostkos (m,. 1602) našlės dukterį. Vaikai nuo pirmos santuokos:
Kamenis (Lepelis)
Kãmenis – agromiestelis šiaurės Baltarusijoje, 20 km į šiaurės rytus nuo Lepelio. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras, Lepelio apskrities Kamenio valsčiaus centras.
Marija Lastauskienė
Biografija
Skurdo užguita, netrukus išvažiavo uždarbiauti į Rygą, apie 1907 m. persikėlė į Vilnių. Čia galėjo daugiau laiko skirti meninei kūrybai, praaugo dukterys, tačiau šeima iširo. Pirmojo pasaulinio karo išvakarėse abi seserys vėl sugrįžo į Paragius, slaugė tuberkulioze sergančią motiną ir prižiūrėjo varganą ūkį. Buvo vegetarė, gailėdavo gyvūnų, net iš silpnumo ar senatvės nebeatsistojantį arklį girdydavo iš dubens. Norėdama prasiblaškyti, pėsčia nueidavo į Žarėnus-Latvelius, kur už dvarininko Liutiko buvo ištekėjusi teta, tėvo sesuo. Bežingsniuojant tris dešimtis kilometrų pro Papilę, Kinkius, per gūdžius miškus, jai kildavę kūrybinių sumanymų, vaizduotėje išryškėdavę būsimų herojų portretai, apsakymų bei romanų siužetų vingiai.
1918 m. palaidojo motiną, paskui – brolį Gustavą, 1926 m. į Tryškių kapines išlydėjo seserį Sofiją ir liko slaugyti jau garbaus amžiaus sulaukusio tėvo. Gyvenimą dar aptemdė politiniai įvykiai. Tais pačiais 1926 m. įvyko valstybės perversmas, atėjusi tautininkų valdžia įvykdė mirties nuosprendį keturiems Lietuvos komunistų partijos veikėjams. Mirties bausme buvo nuteistas ir M. Lastauskienės žentas, dukters Onos vyras Pijus Glovackas. M. Lastauskienės prašomas, prezidentas Antanas Smetona jam mirties bausmę pakeitė kalėjimu iki gyvos galvos. Žentui malonės prašė ir buvęs sutuoktinis V. Lastauskas, tačiau jo prašymas buvo atmestas; protestuodamas V. Lastauskas emigravo į Sovietu Sąjungos dalimi tapusią Baltarusiją.
Lukas Opalinskis
Šeima ir vaikai
1636 metais vedė antrą kartą Sofiją Danilovič (m. 1642), Karūnos didžiojo iždininko ir Lietuvos pakanclerio Mykolo Danilovičiaus (apie 1558–1624) dukterį, Livos seniūno Adriano Radziminskio ir Lietuvos pakanclerio Povilo Stepono Sapiegos našlę. Vaikai nuo antros santuokos:
Marija Lastauskienė
Biografija
Paragiuose ji parašė bene stambiausius savo kūrinius – romanus „Šviesuliai ir šešėliai“ bei „Šiaurės sostinėje“, pagrįstus Peterburgo prisiminimais. Klausydamasi tėvo pasakojimų, apie 1930 m. parašė paskutinį savo romaną „Praeities šmėklos“. Nepaisant senyvo amžiaus, Marija Lastauskienė noriai dalyvaudavo Telšių literatų susiėjimuose, važiuodavo į jaunesnių kūrėjų rengiamus literatūrinius vakarus. Ir to meto nuotraukose ji vis juodais rūbais, kuriuos vilkėjo nuo motinos mirties iki pati išeidama iš šio pasaulio. Paskutinį dešimtmetį rašytoja gyveno Kaune, ten mirė ir palaidota.
Lukas Opalinskis
Šeima ir vaikai
Apie 1645 metus trečią kartą vedė Elžbietą Firlej (1609–1645), Sandom, iro vaivados Mikalojaus Firlejaus ir Reginos Olesnickos (m. 1632) dukterį. Lukas Opalinskis tapo Elžbietos ketvirtu vyru. Iki jo ji buvo ištekėjusi už Lietuvos pataurininkio Kristupo Sapiegos, Andžejaus Rysinskio ir Sandomiro vaivados Kristupo Osolinskio. Trečia santuoka buvo bevaikė.
Marija Lastauskienė
Kūryba
1898–1908 m. Lazdynų Pelėdos slapyvardžiu išspausdinti kūriniai beveik visi parašyti Sofijos. Nuo 1908 m. ji, laisvai išvertusi į lietuvių kalbą, šiuo slapyvardžiu skelbė ir sesers Marijos kūrinius, parašytus lenkų kalba. Sofijai mirus Marija pradėjo rašyti lietuviškai, kūrinius skelbė Lastauskienės pavarde.
Kalbant apie Lazdynų Pelėdos kūrybą, dažniausiai turima galvoje ir analizuojama vyresniosios iš seserų Ivanauskaičių – Sofijos Pšibiliauskienės – kūryba. Penkeriais metais jaunesnei Marijai Lastauskienei likimas lėmė sulaukti ilgesnio amžiaus, ir parašė ji daugiau stambių kūrinių, pirmiausia – romanų. Tačiau jos kūriniai gal ne tiek įtaigūs ir emocionalūs, nes dalis jų sesers išversti iš lenkų kalbos, o jų veiksmas dažniau plėtojamas miestuose, provincijos skaitytojui menkiau pažįstamoje aplinkoje. Daugiau kaip pusę amžiaus Nacionalinės M. Mažvydo bibliotekos rankraštynuose pragulėjo ir tik 1996 m. buvo išspausdintas Marijos paskutinis romanas, beje, parašytas jau lietuviškai, „Praeities šmėklos“.
Buožėnų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Gervės kairiajame krante. Aikštelė ovali, orientuota pietų – šiaurės kryptimi, 23 m ilgio, 44 m pločio. Joje rastas akmeninis galąstuvas, verpstukas, geležinis siauraašmenis kirvis, peilis, žalvarinis apkalas, grublėtos keramikos. Aikštelės vakarinį ir pietinį kraštus juosia 73 m ilgio, 4 m aukščio, 40 m pločio pylimas, kurio išorinis 7 m aukščio šlaitas leidžiasi į 2­4 m pločio, 0,5 m gylio griovį. Už griovio supiltas antras 0,5­-0,8 m aukščio, 5 m pločio pylimas, juosęs visą piliakalnį, už kurio iškastas antras 14 m pločio, 0,5 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 13 m aukščio, pietinis šlaitas buvo grįstas akmenimis. Pietrytiniame šlaite yra senojo įvažiavimo į piliakalnį žymės.
Marija Lastauskienė
Kūryba
Kad Lazdynų Pelėdos slapyvardžiu pasirašinėja dvi autorės, seserys Ivanauskaitės, ilgai Lietuvoje nežinota, šią paslaptį tik apie 1930 m. atskleidė Liudas Gira. Net patyrę ir akyli literatūros kritikai ne visuomet nustato, katras kūrinys parašytas Sofijos, o katras Marijos. Neabejotina, kad seserys viena kitą papildė, dalijosi savo gyvenimo patyrimu ir dvasiniais pergyvenimais, gal – ir kūrybiniais sumanymais. Abi seserys buvo iš esmės savamokslės, tačiau puikiai mokėjo lietuvių kalbą, rašė vaizdingai, įtaigiai, gyvai.
Buožėnų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis labai apardytas jame 1929 m. Z. Jaruckiui pasistačius sodybą (po kelerių metų nukelta į papėdę): jis buvo ariamas, nuskleisti pylimai, kastos duobės, šiaurinėje dalyje padarytas įvažiavimas. Piliakalnis apaugęs lapuočiais.
Marija Lastauskienė
Kūryba
Marija savo kūriniuose daugiausia nagrinėjo į miestą patekusio kaimiečio psichikos kaitą, beglobių vaikų žiaurumo, prostitucijos ir nusikaltimų socialines priežastis (apsakymai „Vanka“ 1911 m., „Paša“ 1912 m., apysaka „Auka“ 1907 m.). Romanas „Šviesuliai ir šešėliai“ 1925 m., išspausdintas laikraštyje „Klaipėdos žinios“. „Praeities šmėklos“ parašytas po 1926 m., „Iki mirties“ – 1939 m., apsakymų rinkinys „Upės dovana“ – 1946 m. Žymiausiame kūrinyje – apysakoje „Šiaurės sostinėje“ (parašyta 1928–1930 m., išspausdinta 1955 m.) vaizduojamas Sankt Peterburgo darbininkų gyvenimas XX a. pradžioje.
Buožėnų piliakalnis
Piliakalnis
Vakarinėje papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos.
Marija Lastauskienė
Kūryba
Palyginti su Sofija, kūrė sudėtingesnius, labiau intriguojančius siužetus, vartojo knyginius posakius. Vaizdavo geriau pažįstamą miesto darbininkų, studentų gyvenimą. Kūryboje trūksta psichologinės motyvacijos, pasitaiko loginių prieštaravimų. Marija laikoma feministinio judėjimo pradininke Lietuvoje – romane „Šviesuliai ir šešėliai“ pirmoji iškėlė nepriklausomos, savarankiškos, profesijos siekiančios, išsilaisvinusios moters idealą, laisvos meilės idėją.
Buožėnų piliakalnis
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. 1966 m. Vitas Valatka piliakalnio aikštelėje iškasė 3 šurfus (3 m²), aptiko 80 cm storio kultūrinį sluoksnį su anglimis, akmenimis. Radinius saugo Žemaičių muziejus Alka. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
2015-2016 m. Elitinė jaunių lyga – aukščiausio lygmens Lietuvos jaunimo futbolo varžybos, kurias sudarė U-19 ir U-17 amžiaus grupių divizionai.
Sezono apžvalga
2015–2016 m. sezone pagal UEFA praktiką, EJL U18 divizionas reformuotas į U19 divizioną, o EJL U16 divizioną į U17 divizioną. Antrasis sezonas startavo rugpjūčio 22 dieną. EJL U19 diviziono nugalėtoja tapo debiutantė Panevėžio FA-PRSSG-FK „Panevėžio“ ekipa, o EJL U-17 divizione dvi komandos finišavo su vienodu taškų kraičiu, tad Birštono sporto centro stadione buvo surengtos papildomos „auksinės“ rungtynės tarp pretendenčių Vilniaus FM „Ateities“ ir NFA 2000 komandų. Superfinalą laimėjo vilniečiai po baudinių serijos.
Turnyro lentelė
EJL U19 divizionas
EJL U17 divizionas
Rezultatai
EJL U19 trečias ir ketvirtas ratas (2015 03 05 – 06 21)
EJL U17 trečias ir ketvirtas ratas (2015 03 05 – 06 20)
Sezono laureatai
2016 m. rugpjūčio 10 d. po EJL U17 superfinalo rungtynių Stakliškėse buvo apdovanotos čempionate žaidusios komandos bei individualiai pasižymėję žaidėjai.
Geriausias EJL U19 vartininkas: Kajus Urbietis (NFA 1999)
Geriausias EJL U19 gynėjas: Arnas Valvonis (Vilniaus FM-FK „Žalgiris“)
SK Super Nova/RTU (moterys)
SK „Super Nova“ ir RTU jungtinė komanda – moterų futbolo ekipa, rungtyniaujanti aukščiausiame šalies divizione.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Sezono laureatai
Geriausias EJL U19 saugas: Povilas Malakas (FM „Tauras“-FK „Kauno Žalgiris“)
Geriausias EJL U19 puolėjas: Paulius Obolevičius (Panevėžio FA-PRSSG-FK „Panevėžys“)
SK Super Nova/RTU (moterys)
Istorija
„Super Novos“ klubo įkūrimo data laikomi 2000-ieji. Uolainėje 2013 m. susijungė futbolo klubas vaikų futbolo klubai „Super Nova“ ir „Baltika“, o naujadaras AFA Olaine tapo klubu, turinčiu futbolo akademijos statusą. Vėlesniais metais radosi bendras projektas su FK Progres. Šiam klubui persikėlus į Daugpilį, nutrūko partnerystė. Pradėta bendradarbiauti su FC RTU.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Sezono laureatai
Geriausias EJL U17 vartininkas: Airidas Mickevičius (Vilniaus FM-FK „Žalgiris“)
SK Super Nova/RTU (moterys)
Istorija
Klubai turėjo galimybę žaisti aukščiausioje šalies lygoje. Tam tikslui radosi bendras „Super Novos“ ir RTU projektas.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Sezono laureatai
Geriausias EJL U17 gynėjas: Kipras Kažukolovas (NFA 2000)
SK Super Nova/RTU (moterys)
Istorija
2021 m. sezone užėmė antrą vietą. Įpusėjus 2022 m. sezonui buvo ketvirtoje vietoje, tačiau galutinėje ekipų rikiuotėje užėmė trečią vietą.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Sezono laureatai
Geriausias EJL U17 saugas: Paulius Golubickas (FA „Dainava“)
SK Super Nova/RTU (moterys)
Stadionai
Ankstesniuose sezonuose ekipa žaisdavo Uolainės miesto stadione, Uolainėje.
Paplėštakiai
Paplėštakiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pašilėnų.
SK Super Nova/RTU (moterys)
Stadionai
2021 m. žaidė RTU stadione, Rygoje.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Sezono laureatai
Geriausias EJL U17 puolėjas: Matas Gudaitis (FM „Ateitis“)
SK Super Nova/RTU (moterys)
Stadionai
2022 m. klubų ekipa pateko į Virsliga ir namų rungtynes nusprendė žaisti Salaspilio stadione, Salaspilyje.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Sezono laureatai
EJL „Hummel“ naudingiausias žaidėjas: Arnas Laurenčikas (PFA-SG-„Panevėžys“ U-19)
SK Super Nova/RTU (moterys)
Sudėtis
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Sezono laureatai
EJL gražiausio sezono įvarčio autorius: Jonas Skinderis (PFA-SG-„Panevėžys“ U-19)
EJL prizas „One Man Show“ (vieno žmogaus šou): Matas Gudaitis (FM „Ateitis“)
EJL U19 komanda-gynybos bastionas: Vilniaus FM-FK „Žalgiris“ (tik 22 praleisti įvarčiai reg. sezone)
SK Super Nova/RTU (moterys)
Sudėtis
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" | nežinomos pozicijos
Kondopoga
Kondopoga  – miestas Rusijoje, pietų Karelijoje, 45 km į šiaurę nuo Petrozavodsko, tarp Onegos ežero Kondopogos įlankos ir Ningozero, prie Sunos upės. Rajono centras. Per miestą eina Murmansko–Petrozavodsko geležinkelis, netoliese praeina „Kolos“ plentas. Svarbiausias Rusijoje popieriaus ir celiuliozės pramonės centras, medienos ir baldų, statybinių medžiagų pramonė. Paukštininkystės ir galvijininkystės regiono prekybos centras. Balneologijos kurortas. Prie miesto yra molio, granito, skalūnų, pirokseninių porfyrų telkinių.
Yra 1774 m. medinė Dievo Motinos Ėmimo į dangų cerkvė. Netoliese – Kivačo rezervatas ir krioklys.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Sezono laureatai
EJL U19 komanda-atakos uraganas: Panevėžio FA-PRSSG-FK „Panevėžys“ (78 pelnyti įvarčiai reg. sezone)
EJL U17 komanda-gynybos bastionas: NFA 2000 (tik 21 praleistas įvartis reg. sezone)
Kondopoga
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose Kondopogos kaimas minimas nuo 1563 m. XVIII a. vid. prie Kondopogos, Tivdijos kaime, rasti marmuro telkiniai – čia pradėtas kasti marmuras naudotas Sankt Peterburgo pastatų statybai. 1938 m. sujungus kelis kaimus sudarytas Kondopogos miestas.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Sezono laureatai
EJL U17 komanda-atakos uraganas: FM „Ateitis“ (80 pelnytų įvarčių reg. sezone)
EJL prizas komandai už aktyviausią komunikaciją: FA „Dainava“ U-17
EJL prizas komandai už aktyviausią fotografavimą: FK „Banga“ U-19
EJL prizas komandai už seznono „Comeback“: FK „Sūduva“ U-19
Rezultatyviausių žaidėjų sąrašas
EJL U19 diviziono rezultatyviausi žaidėjai
1. Almantas Eidėjus (Klaipėdos FM-FK „Atlantas“) – 15 įvarčių
2–3. Paulius Obolevičius ir Jonas Skinderis (Panevėžio FA-PRSSG-FK „Panevėžys“) – po 13 įv.
5–7. Erik Motuz, Ernestas Stočkūnas (Vilniaus FM-FK „Žalgiris“), Kasparas Neverdauskas, Pijus Širvys (FM „Tauras“-FK „Spyris“) – po 10 įv.
EJL U17 diviziono rezultatyviausi žaidėjai
1. Matas Gudaitis (FM „Ateitis“) – 37 įv.
2. Artūr Dolžnikov (Vilniaus FM-FK „Žalgiris“) – 16 įv.
3. Justinas Marazas (FM „Ateitis“) – 15 įv.
Romas Jarockis
Romas Jarockis (1963 m. balandžio 30 d. Naujojoje Akmenėje – 2020 m. lapkričio 24 d.) – Lietuvos archeologas, humanitarinių mokslų daktaras.
2015–2016 m. Elitinės jaunių lygos sezonas
Rezultatyviausių žaidėjų sąrašas
4. Ernestas Albrikas (Klaipėdos FM) – 14 įv.
5. Gytis Paulauskas (Vilniaus FM-FK „Žalgiris“) – 12 įv.
Romas Jarockis
Biografija
1970–1981 m. mokėsi Naujosios Akmenės II vidurinėje mokykloje, 1985–1990 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete ir tapo diplomuotu archeologu. 1997–2001 m. Lietuvos istorijos instituto / Vytauto Didžiojo universiteto doktorantas. Paraleliai 1998–2001 m. studijavo Lundo universiteto Archeologijos institute. 2002 m. birželio 26 d. Lietuvos istorijos institute apgynė daktaro disertaciją „Urbanizacijos raida Žiemgaloje 11-16 a. Centras, periferija ir valdžia“.
1990–1997 m. ir nuo 2001 m. Lietuvos istorijos instituto Archeologijos skyriaus mokslo darbuotojas. Nuo 2003 m. Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto mokslo darbuotojas. Buvo Lietuvos archeologijos draugijos narys.
2013–2016 m. ėjo kultūros viceministro pareigas.
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinių tyrimų sritys buvo gyvenviečių archeologija, urbanizacijos procesų teorija, Šiaurės Lietuvos apgyvendinimo raida, vėlyvasis geležies amžius, ankstyvieji viduramžiai, miestų archeologija ir urbanistika XIV–XVI a., aerofotografija. Tirti ir žvalgyti kultūros paminklai: Ažušilės piliakalnis, Eketės piliakalnis, Įpilties piliakalnis, Lokinės piliakalnis, Luponių piliakalnis, Ramulėnų piliakalnis, Spitrėnų piliakalnis, Šinkūnų piliakalnis, Žagarės II piliakalnis.
Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Vulka (Sidros valsčius)
Vulka – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į vakarus nuo Sidros, apie 18 km į šiaurę nuo Sokulkos ir 51 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Konžakovo Akmuo
Konžakovo Akmuo  – kalnas pietinėje Šiaurės Uralo kalnų dalyje, Sverdlovsko srities teritorijoje (Karpinsko miesto apygardoje), 50 km į vakarus nuo Karpinsko. Aukštis – 1569 m (vienas aukščiausių Urale).
Sudarytas iš piroksenito, dunito, gabro. Šlaituose auga taiga, kalnų tundra.
Kalnas pavadintas mansių medžiotojo Konžakovo, kurio jurta kadaise stovėjusi kalno papėdėje, vardu.
Zigmantas Kriugeris
Zigmantas Kriugeris (Krüger; 1661 m. sausio 8 d. Varmėje – 1710 m. balandžio 27 d. Pinske) – filosofas scholastas, nominalistas, scholastinės logikos atstovas Lietuvoje, jėzuitas.
Biografija
Nuo 1677 m. priklausė jėzuitų ordinui. Įvairiose LDK jėzuitų kole­gijose (Pinsko, Lomžos, Plocko, Varšuvos, Nesvyžiaus, Pultusko) dėstė poetiką, retoriką, fi­losofiją ir teologiją. 1696–1697 m. buvo Vil­niaus universiteto etikos, o 1701–1704 m. filo­sofijos profesorius, laisvųjų menų ir filosofijos magistras (1701 m.). Užsiėmė teiginių logikos, modalinės logikos, semantikos idėjų plėtote. Reiškėsi kaip tomizmo kritikas (kritikavo iš nuosaikiojo nominalizmo perspektyvos).
Romanas Plečkaitis Zigmanto Kriugerio logikos pas­kaitas įvardijo vienu vertingiausių scholastinės logikos kursų Lietu­voje.
Kamenis (Kapylius)
Kamenis – agromiestelis pietų Baltarusijoje, 29 km į šiaurės rytus nuo Kapyliaus.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Slucko apskrities Hresko valsčiuje, paribyje su Ihumeno apskritimi.
Paplienija
Paplienija – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žarėnų.
Plaukuotvaisė tuopa
Plaukuotvaisė tuopa ir sin. balzaminės tuopos plaukuotvaisis porūšis (Populus trichocarpa) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, gluosninių (Salicaceae) šeimos medžių rūšis.
thumb|270px|left|[[Lapas|Lapai, sėklos ir pūkeliai]]
Gabriella Farinon
Gabriella Farinon (g. 1941 m. rugpjūčio 17 d.) – italų aktorė, radijo bei televizijos laidų vedėja.
Plaukuotvaisė tuopa
Paplitimas
Plaukuotvaisės tuopos paplitusios Šiaurės Amerikos žemyno vakaruose. Pagrindinė populiacijos dalis paplitusi tarp Uolinių kalnų rytuose ir Didžiojo vandenyno vakaruose. Šiaurinė arealo dalis Aliaskoje siekia Kodiako salą ir 62° 30° šiaurės platumą Kuko įlankos regione ir palei vandenyno pakrančių regionus praplatėdama iki Uolinių kalnų grandinės tęsiasi iki šiaurės rytinės Kalifornijos.
Ryčiausios, pavienės izoliuotos populiacijos auga JAV Šiaurės Dakotos valstijos vakaruose. Pietuose pavienės izoliuotos populiacijos auga Meksikos Žemutinės Kalifornijos valstijoje iki 31° šiaurės platumos.
Biotopas
Plaukuotvaisės tuopos auga aliuvinėse vietose, ant upių pakrančių ir drėgnuose miškuose, kalnų šlaituose nuo jūros lygio altitudės iki 2 100 m aukščiuose, pietiniame paplitimo regione iki 2 750 metrų aukščio kalnuose. Dažnai sudaro didesnius medynus žemumose šalia upelių ir didelių upių esančių netoli Didžiojo vandenyno pakrantės į vakarus nuo Kaskadinių kalnų.
Apibūdinimas
Tai greitai augantys ir dideli medžai, didžiausia tuopų genties rūšis Šiaurės Amerikos žemyne. Įprastai užauga iki 30-50 m aukščio, o jo kamieno skersmuo viršija 2 m. Aukščiausi individai iki 75 m aukščio ir iki 2,6 m kamieno skersmens. Paprastai ji neilgaamžė, tačiau kai kurie medžiai gali gyventi ir iki 400 m. Nacionalinis ir pasaulio rekordas priklauso Willamette Mission valstybiniame parke netoli Salemo, Oregono valstijoje, augančiam medžiui. Paskutinį kartą šis medis buvo išmatuotas 2008 m. balandį ir nustatyta, kad jo aukštis – 47 m, o kamieno apimtis – 8,8 m.
Žievė pilka, padengta žievlęšiukais, ant senų medžių tampa stora ir giliai įtrūkinėjusi. Žievė gali būti pakankamai kieta, kad pjaunant grandininiu pjūklu sukeltų kibirkštis. Kamienas senesnėse dalyse pilkas, o jaunesnėse – šviesiai rudas. Vainikas paprastai apytiksliai kūgiškas ir gana tankus. Didelių medžių apatinės šakos nusvirusios žemyn.
Lapai 7-20 cm ilgio, viršutinė pusė blizganti, tamsiai žalia, o apatinė pusė šviesiai pilkai žalsva. Didesni, iki 30 cm ilgio lapai gali būti ant kelmų ūglių ir labai gyvybingų jaunų medelių. Lapai yra pakaitiniai, elipsės formos ir smailėjančiu galu. Lapkočiai rausvi. Pumpurai kūgiški, ilgi, siauri, lipnūs, pavasarį, kai išsiskeidžia, jaučiamas stiprus balzamo kvapas.
Plaukuotvaisės tuopos turi plačią ir agresyvią šaknų sistemą, kuri gali įsiskverbti į drenažo sistemas ir jas pažeisti arba pažeisti pastatų pamatus.
Panaudojimas
Medžiai naudojami medienos pramonėje, mediena yra šviesios spalvos ir tiesios struktūros. Taipogi naudojama augalų biologijoje kaip organizmų modelis. Medžio dalys naudojamos liaudies medicinoje.
Hreskas
Hrèskas – agromiestelis pietų Baltarusijoje, 18 km į šiaurę nuo Slucko. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras, Slucko apskrities Hresko valsčiaus centras.
Kamenis (Valažinas)
Kamenis – kaimas vidurio vakarų Baltarusijoje, 6 km į pietvakarius nuo Ivenčiaus, prie Kamenkos upės.
Istorija
XIX a. buvo žydų miestelis Minsko apskrityje.
Zacišė (Sokulkos apskritis)
Zacišė – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Mažoji grinda
Rūšį 1874 m. aprašė zoologas John Edward Gray, remdamasis dvejomis 1827 ir 1874 m. kaukolėmis.
Apibūdinimas
kairėje|miniatiūra|Palyginimas su žmogumi Užauga nuo 2,1 iki 2,6 m, sveria nuo 110–170 kg. Nugarinis pelekas yra 20-30 cm aukščio.
Paplitimas
Mažosios grindos gyvena atogrąžų ir subtropikų vandenyse visame pasaulyje, tačiau nėra labai paplitusios.
Leticia Roman
Leticija Roman (, g. 1941 m. rugpjūčio 12 d.) – italų kino aktorė. Titruose ji taip pat buvo pristatoma kaip Laetitia Roman, Leticia Roman, Letitia Roman arba Letitia Román.
Biografija
Leticija gimė Romoje, teatro aktorės Giuliana Gianni ir scenaristo bei kostiumų dizainerio Nino Novarese šeimoje. Mokėsi Italijoje, Šveicarijoje, o 1959 m. apsigyveno Los Andžele kartu su tėvu, kuris buvo nusamdytas kostiumų dizaineriu filmui „Spartakas“, o vėliau darbavosi prie tokių juostų kaip „Rutos istorija“ ir „Kleopatra“ (1963). Nors tėvai ir prieštaravo jos norui tapti aktore, Leticija pradėjo lankyti Sanfordo Meisnerio vaidybos kursus. Debiutinis jos vaidmuo buvo 1960 m. filmas kartu su Elvis Presley „G. I. Blues“. 1963 m. ji atliko pirmą pagrindinį vaidmenį trileryje „Mergina, kuri per daug žinojo“, o po metų nusifilmavo Russ Meyer juostoje „Fanny Hill“.
Amerikos plaukimo federacija
Amerikos plaukimo federacija (UANA) – vandens sporto federacija įkurta 1948 m. Londone, Jungtinėje Karalystėje. Organizacija pavaldi tarptautinei vandens sporto federacijai FINA ir Amerikos olimpiniam komitetui.
Leticia Roman
Biografija
1966 m. Leticija ištekėjo ir pasitraukė iš kino. Iki 2012 m. ji gyveno JAV, kur vertėsi nekilnojamojo turto verslu, vėliau grįžo gyventi atgal į Italiją.
Amerikos plaukimo federacija
Čempionatai
Federacija organizuoja šiuos čempionatus:
Organizacija
Federacija padalinta į keturias zonas:
Šveicarijos futbolo varžybos 1932–1933 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1932–1933 m.
BFK Simm-Bau
BFK Simm-Bau – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Kosovos kaimo, netoli Maglajaus.
Prandis
Prandis  – upė, tekanti Jervos apskrityje, Estijoje. Ištakos netoli Prandžio kaimo, esančio Koigio savivaldybėje. Kairysis Pernu intakas. Ilgis – 25 km. Baseino plotas – 285 km².
BFK Simm-Bau
Ankstesniais metais klubas buvo žinomas NK Vis Kosova pavadinimu. Vėliau vadinosi NK Vis Simm-Bau, o nuo 2021 m. BFK Simm Bau.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1975 m. 2019–2020 m. tapo Antros lygos, Centro zonos nugalėtojais ir pateko į Pirmą lygą.
2020–2021 m. Pirmoje lygoje buvo vienuolikti. 2021–2022 m. ir vėl liko vienuoliktoje vietoje.
2022–2023 m. sezone bosnių Pirmoje lygoje užėmė dešimtą vietą.
Anita Ekberg
Anita Ekberg (SV Kerstin Anita Marianne Ekberg, 1931 m. rugsėjo 29 d. – 2015 m. sausio 11 d.) buvo švedų aktorė, žinoma vaidmenimis tiek Europos, tiek JAV kine. Didžiąją gyvenimo ir karjeros dalį ji praleido Italijoje, kur gyveno nuo 1964 m.
Biografija
right |thumb|140px|Kadras iš filmo „La dolce vita“ right |thumb|140px|1956 m. right |thumb|140px Ekberg buvo 6 vaikas šeimoje (iš 8). Paauglystėje dirbo modeliu, vėliau, motinos įkalbėta, dalyvavo grožio konkursuose „Mis Malmė“ (1950) ir „Mis Švedija“, kurį laimėjo. 1951 m. ji atstovavo šalį konkurse „Mis Universe“, kur pateko tarp 6 finalininkių ir laimėjo galimybę pasirašyti sutartį su „Universal Studios“. Pirmuosius nedidelius vaidmenis ji gavo 1953 m., tačiau praleido daugelį vaidybos užsiėmimų ir po 6 mėnesių sutartis su ja buvo nutraukta. Nepaisant to, Anita išlaikė visuomenės ir spaudos dėmesį savo romanais su Frank Sinatra, Tyrone Power (aktorės Romina Power tėvas) ar Yul Brynner, nuotraukomis žurnalui „Playboy“ ir kitais būdais, stengdamasi nuolat būti dėmesio centre.
6 dešimtmečio viduryje ji atsisveikino su modelio darbu ir visą dėmesį sutelkė į kiną. Po nedidelių vaidmenų televizijoje ir keliuose filmuose, ji gavo didesnį vadimenį epe „Karas ir taika“ (1956). Anitos vaidmenys darėsi vis didesni („Hollywood or Bust“ (1956), „Interpol“ (1957)), o John Wayne pasitraukus iš kino kompanijos, jos kontraktais bei vaidmenimis ėmė rūpintis buvęs šio verslo partneris Robert Fellows.
1962 m. ji dalyvavo atrankoje pirmajam serijos apie Džeimsą Bondą filmui „Daktaras Ne“, tačiau šis atiteko Ursula Andress. Nepaisant to, filmo prodiuseris Albert R. Broccoli sekančiais metais suteikė jai vaidmenį filme „Call Me Bwana“.
Anita filmavosi įvairiose šalyse: 1963 m. grįžo į JAV filmui „Ketvertas iš Teksaso“ su Frank Sinatra, o 1965 m. jau filmavosi Anglijoje, filme „The Alphabet Murders“ pagal Agatha Christie romaną. Vis tik didžioji dalis vaidmenų buvo atliekami Italijoje.
1970 m. ji vėl vaidino Fellini filme „I Clowns“, o 1986 m. – trečioje juostoje „Intervista“, kurioje, kaip ir „La Dolce Vita“ jos partneriu buvo Marcello Mastroianni.
Anita buvo du kartus ištekėjusi už aktorių: Ji mirė po ilgos ligos vienoje Romos ligoninių 2015 m., būdama 83 metų amžiaus. Kūnas buvo kremuotas ir palaidotas Švedijoje.
Konstantinovskas
Konstantinovskas  – miestas Rusijoje, Rostovo srityje, 169 km į šiaurės rytus nuo Rostovo prie Dono, Dono upės dešiniajame krante. Rajono centras. Upių uostas, tiltas per Doną link Rostovo–Volgodonsko plento, už 25 km – Ust Doneckio geležinkelio stotis. Žemės ūkio regiono centras (javai, saulėgrąžos). Maisto (aliejaus, žuvies) pramonė.
Yra kelios XX a. pr. cerkvės bei pirklių namai.
Istorija
XVI a. pab. įkurta kazokų stanica – Babėjus. XVII a. iš jos ir dar kelių stanicų sudaryta Konstantinovsko stanica. Miestas nuo 1967 m.
Nemenčinės Parčevskių koplyčia
Nemenčinės Parčevskių koplyčia – mūrinė koplyčia su laidojimo rūsiu, stovinti Nemenčinėje, Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios šventoriuje, priekyje, iš kairės nuo įėjimo vartelių. Į koplyčios šonines sienas remiasi šventoriaus mūrinė tvora.
Užrašas virš koplyčios įėjimo durų skelbia, jog tai Parčevskių giminės koplyčia. Čia atgulė šiam Vilniaus krašto kampeliui nusipelniusios giminės atstovų, tarp jų ir Nemenčinės bažnyčios fundatorius Aleksandras Parčevskis. miniatiūra|180px|left|Parčevskių giminės koplyčia
Istorija
1857 m. mūrinę koplyčią pastatė netoliese esančio Raudondvario dvaro savininkas A. Parčevskis. Kriptoje buvo palaidoti šios giminės nariai.
Viršutinėje koplyčios dalyje altoriaus nebuvo, čia jau nuo XIX a. II p. buvo laikomi bažnytiniai reikmenys, katafalko dalys ir kitas inventorius. Akmeninė šventoriaus tvora buvo sumūryta kun. Šimkevičiaus rūpesčiu 1885 m., o metaliniai kaltos geležies varteliai įrengti 1886 m. A. Parčevskio lėšomis.
Koplyčia kartu su bažnyčia buvo įamžintos fotografo Adomo Daukšos XIX–XX a. sandūroje darytose nuotraukose. Gretimoje bažnyčioje yra Vilniaus skulptoriaus Juozapo Kozlovskio dvi jo padarytos presbiterijos sienose įmūrytos granitinės memorialinės plokštės, skirtos koplyčioje palaidotiems Parčevskių šeimos nariams; yra Ignoto Parčevskio, jo žmonų Salomėjos ir Kotrynos bei dukters Rožės epitafijos.
2009 m. klebono Eduardo Kirstuko iniciatyva iki tol buvusi apleista koplyčia kartu su bažnyčia buvo restauruotos.
Zelva (Sokulkos apskritis)
Zelva – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Sidros Šv. Trejybės parapija
'''Sidros Šv. Trejybės parapija''' - parapija įkurta 1704 metais. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Dambravos dekanatui. 1781-1783 m. pastatyta parapijos mūrinė bažnyčia.
Išrūginis (Švenčionių raj.)
left|120px