cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Palechas
Istorija
Vietovė šaltiniuose minima nuo XVII a., kai čia buvo pastatytas vienuolynas. Mieste gyveno meistrai, kurie gamino ikonas. Šios tradicijos išliko iki šių laikų ir yra puolelėjamos. Nuo 1920 m., kai Rusijoje įtvirtina ateizmo doktrina, bažnytinis menas, ikonografija ir net cerkvės buvo naikinami. Tada meistrai pradėjo gaminti lakuotas dėžutes, su įvairias raštais. Sovietmečiu buvo pastatyti linų fabrikas, plytų gamykla ir konservų darykla, bet vėliau šios bendrovės žlugo.
Kitados gyvenvietėje gyveno apie 6,2 tūkst. gyventojų (1989 m.), tačiau pastaraisiais metais liko tik 4,6 tūkst.
Police Tero FC
„Police Tero Football Club“ arba trumpai Police Tero – Tailando futbolo klubas iš Bankoko.
Istorija
Klubas įkurtas 2006 m. Žinomas kaip BEC Tero Sasana FC, o nuo 2018 m. kaip Police Tero FC.
Sezonai
Šaltinis:
A Single Man
„A Single Man“ – dvyliktasis studijinis britų atlikėjo Elton John albumas, išleistas 1978 m. spalio 16 d. Tų pačių metų spalio mėnesį, Jungtinėse Valstijose, albumas tapo auksiniu, o lapkritį platininiu. Kaip ir visi vėlyvojo aštuntojo dešimtmečio ir devintojo dešimtmečio jo albumai, kritikų vertinamas buvo įvairiai.
Įrašymai
Tai pirmasis albumas, kurio dainų tekstus kūrė ne ilgametis Eltono kolega Bernie Taupin, bet Gary Osborne. Taip pat, šį albumą prodiusavo ne Gus Dudgeon'as ir gana ilgam laikui pasitraukė aranžuotojas Paul Buckmaster. Vis dėlto prie albumo įrašymo prisidėjo nuo senų dienų dirbantys su Eltonu muzikantai – perkusininkas Ray Cooper'is ir gitaristas Davey Johnstone'as. Priešingai nei ankstesniuose albumuose, dirbant su Bernie Taupin, pirmiausia Eltonas sukūrė melodijas, o po to tekstus padėjo kurti Gary Osborne. Be to, atliekant šio albumo dainas, Eltonas dainavo žemesniu registru. Daina „Song for Guy“ buvo sukurta po to, kai Eltonas sužinojo apie jo leidėjų kompanijos „Rocket“ jauno pasiuntinio Guy Burchett žūtį motociklo avarijoje. Viršelis albumui buvo padarytas netoli Vindsoro pilies, Berkšyre.
Dainų sąrašas
Visos dainos buvo parašytos Elton John ir Gary Osborne, išskyrus kur pažymėta.
Antroji pusė
CD formato albume dainos sujungtos į vieną sąrašą (1-11)
Kabo Polonijo nacionalinis parkas
Kabo Polonijo nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija rytų Urugvajuje, Ročos departamente, Atlanto vandenyno pakrantėje ties Polonijo kyšuliu ir Kabo Polonijo gyvenviete. Įsteigtas 1942 m. pakrantės kraštovaizdžių, ypač jūrinių vėžlių gulyklų apsaugai. Parkas patenka į Banjados del Estės biosferos rezervatą, kuris nuo 1984 m. yra Ramsaro konvencijos objektas.
Parkas apima keletą pakrančių lagūnų bei salelių, Valisaso upokšnio slėnį. Būdingos smėlio kopos. Sutinkami jūriniai vėžliai (žalieji, logerhedai, kietaodžiai), jūriniai paukščiai (įvairios žuvėdros, kirai, baltieji makščiasnapiai Chionis albus), pakrantėse laikosi Pietų Amerikos jūrų lokiai, pietiniai banginiai, La Platos delfinai, afalinos, pietiniai jūrų liūtai.
Plieniškiai
Plieniškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Girėnų, prie Orijos upės, šalia kelių ir  kryžkelės. Stovi Plieniškių koplyčia.
Korėjos salynas
Korėjos salynas  – salynas Geltonojoje jūroje, Korėjos ir Čedžu sąsiauriuose, prie pietvakarinių bei pietinių Korėjos pusiasalio krantų. Sudaro apie 3500 smulkių salų, priklausančių Pietų Korėjai (Pietų Džolos ir Pietų Kiongsango provincijoms). Didžiausios salos – Čindo (363 km²), Namhedo (300 km²), Kodžedo (383 km²), taip pat Anmos salos, Heksando ir kt.
Salos kalnuotos arba kalvotos (aukštis iki 786 m, Namhedo saloje), krantai smarkiai raižyti, su daug įlankų. Auga visažaliai subtropiniai miškai bei krūmynai. Verčiamasi žvejyba, moliuskų gaudymu. Įsteigtas Tadohehesango nacionalinis parkas.
Balio katė
thumb|280px|right|Balio katė
Balio katė – kačių veislė, ilgaplaukis Siamo katės variantas. Šių dviejų veislių kačių kūno sudėjimas ir charakteris labai panašūs.
Istorija
Balio katės atsirado JAV. XX a. šeštajame dešimtmetyje Siamo katė atsivedė ilgaplaukių kačiukų. Taip galėjo nutikti dėl dviejų priežasčių. Pirma, veikiausiai kadaise viena ar daugiau Siamo kačių buvo sumišrintos su ilgaplaukes kate, ir šis faktas ilgai buvo nežinomas. Ilgo plauko genas nepastebimai keliavo iš kartos į kartą, kol galiausiai pasireiškė amerikiečio veislininko katės vadoje. Antra, tai gali būti staigi mutacija, kurių pasitaiko neretai.
Iš pradžių šios katės vadintos tiesiog ilgaplaukėmis Siamo katėmis, bet vėliau pavadinimas buvo pakeistas į Balio kates, nes grakštūs gyvūnėlių judesiai kažkam priminė Balio šokėjas.
Charakteris
Balio katės būdas labai primena Siamo katės. Jos protingos, žvalios, iki žilos senatvės žaidžia. Mėgsta žmonių draugiją, bet gali išbūti ir vienos. Puikiai sutaria su kitomis katėmis, joms nereikia savos teritorijos.
Labai priekabios: norėdamos dėmesio, reikalauja jo visa gerkle. Tai prieraišios katės. Paprastai nesipriešina pavadėliui.
Fizinės savybės
Balio katės sudėjimas toks pat kaip Siamo katės. Raumeningas kūnas ilgas ir lankstus. Pasturgalis aukščiau už pirmagalį, kojos ilgos, lieknos, uodega ilga ir plona. Ausys didelės, įstrižos. Smakras tvirtas, bet ne per daug ryškus, nosis be įlinkio, tiesia linija pereina į kaktą. Balio kačių akys įkypos, migdolo pavidalo.
Pusiau ilgas plaukas plonas, šilkinis, prigludęs prie odos. Balio katės žymės (ausys, snukutis, kojos ir uodega) tamsesnės už kūną. Nuo šalčio ar žaizdų šviesesnės kailio vietos bėgant metams tamsėja. Populiariausios yra Balio katės su rudomis-melsvomis, rausvomis-kreminėmis ir šokolado-alyvų spalvos žymėmis.
Suakmenėjusio miško nacionalinis parkas
Suakmenėjusio miško nacionalinis parkas – Arizonos valstijoje esantis nacionalinis parkas, kuriame galima išvysti suakmenėjusius priešistorinius medžius. Deja, nors ir saugoma, teritorija sparčiai nyksta. Nepaisant to, jog teritorija jau daugiau nei šimtmetį paskelbta nacionaliniu parku, lankytojai mėgsta pasiimti nors po nedidelį gabaliuką suakmenėjusių medžių liekanų atminimui. Skaičiuojama, jog per mėnesį iš šios vietovės po gabaliuką išvežama maždaug viena tona suakmenėjusių medžių.
Suakmenėjusių medžių susidarymas
Kadaise prieš 225 mln. metų šioje teritorijoje augo girios, tekėjo upės. Nuvirtusius medžius upės vanduo nešdavo į žemumas, pelkingas vietas. Medyje esanti celiuliozė ilgainiui buvo išplauta, o jos vietoje ėmė augti kristalai. Tokiu būdu susiformavo suakmenėję medžiai, šiandieną gulintys dykumoje.
Nodaras Kumaritašvilis
Nodaras Kumaritašvilis (, 1988 m. lapkričio 25 d. – 2010 m. vasario 12 d.) – rogučių sportininkas iš Gruzijos.
Biografija
Nodaras gimė Boržomi mieste 1988 m. lapkričio 25 d. Per savo sportininko karjerą jis du kartus dalyvavo rogučių pasaulio taurės varžybose – 2008–2009 m. jis buvo 55-tas, 2009–2010 m. – 28-tas iš 32 sportininkų.
Ramzis IX
Ramzis IX (valdė apie 1126−1108 m. pr. m. e.) – aštuntasis 20-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas.
Nodaras Kumaritašvilis
Biografija
Išnagrinėję incidentą tarptautinės nusileidimo rogutėmis federacija pranešė, kad avarija įvyko dėl techninių rogučių problemų, o ne dėl trasos pavojingumo.
Ramzis IX
Ramzis IX tikriausiai buvo Ramzio III anūkas. Jis įžengė į sostą po bevaikio dėdės Ramzio VIII valdymo. Įrašais patvirtinti 19 Ramzio IX valdymo metų. Šiuo metu Egipte toliau gilėjo politinė, ekonominė ir socialinė krizės. Aukščiausieji Amono žyniai Tėbuose tapo vis mažiau besuvaldomi, Egiptui grasino priešiškai nusiteikusios Libijos gentys ir samdiniai iš Vakarų dykumos, sparčiai augo grūdų kaina. Kainų augimas tikriausiai iššaukė plėšikavimus karališkajame Tėbų nekropolyje. Dėl pašlijusių valstybės finansų šiuo laikotarpiu statyta mažai. Tikėtina, kad šiuo metu Egipto kariuomenės garnizonai galutinai paliko Levantą, tačiau dar išsilaikė Nubijoje. Sėkmingai veikė aukso kasyklos Rytų dykumoje, išgaunamas galenitas ir buvo bandymų suvaldyti Vakarų dykumos gentis. Ramzis IX buvo palaidotas skubotai įrengtame kape (KV6) Karalių slėnyje. Jis tikriausiai buvo paskutinis faraonas, pastatęs laidojimo šventyklą Tėbų nekropolyje.
Himedžis
Himedžis – miestas Japonijoje, Honšiu salos pietvakariuose, Hiogo prefektūroje. Miestas įsikūręs Vidinės Japonijos jūros pakrantėje, subtropinio musoninio klimato zonoje, yra jūrų uostas. 2016 m. gyveno apie 535 tūkst. žmonių, jo teritorija užėmė 534,43 km².
Miestas garsėja Baltojo garnio pilimi, įtraukta į UNESCO paveldo sąrašą. Supantis parkas sutraukia japonų piligrimus į hanami – gėrėjimosi žydinčiomis sakuromis šventę. Vienoje seniausių ir lankomiausių šventyklų Shoshazan Engyoji (書寫山圓教寺) susuktas Holivudo filmas „Paskutinis samurajus“.
Istorija
Himedžis buvo Harimos žemės centru nuo Nara laikotarpio. Po Sekigaharos mūšio feodalas Ikeda Terumasa užvaldė teritorijų Harimos žemėje ir įkūrė Himedžio kunigaikštystę (姫路藩 Himeji-han). Jis išplėtė Himedžio pilį ir ją supantį miestą.
Himedžis nuo 1871 m. buvo Himedžio prefektūros (vėliau Šikamos prefektūros) sostine. Tačiau 1876 m. ši prefektūra buvo prijungta prie Hiogo prefektūros. Himedžio miestas buvo įkurtas 1889 m. balandžio 1 d. Po 1923 m. įvykusio Didžiojo Kanto žemės drebėjimo Japonijos vyriausybė svarstė galimybę valstybės sostinę iš Tokijo perkelti į Himedžį.
Antrajame pasauliniame kare miestas smarkiai nukentėjo nuo JAV 20–osios oro armijos įvykdyto antpuolio 1945 m. liepos 3 d., nes čia buvo svarbus geležinkelių mazgas ir du dideli kariniai poligonai. Nors buvo sugriauta 63,3% užstatytos teritorijos, tačiau garsioji Himedžio pilis beveik nenukentėjo net į ją pataikius vienai padegamajai bombai. Po to Himedžio gyventojai ėmė tikėti, kad pilis apsaugota dangiškos jėgos.
Kaboto sąsiauris
thumb|260px|Kaboto sąsiauris iš Keip Bretono salos Kaboto sąsiauris  – Atlanto vandenyno sąsiauris rytų Kanadoje, tarp Niufaundlando ir Bretono Kyšulio salos. Jungia Šv. Lauryno įlanką su Atlanto vandenynu. Sąsiaurio ilgis 195 km, plotis 105–375 km, didžiausias gylis 477 m, laivakelio gylis 101–477 metrai. Nuo gruodžio iki balandžio sąsiaurį dengia plaukiojantys ledai. Sąsiauryje yra maža Šv. Pauliaus salelė su švyturiu.
Prie Kaboto sąsiaurio įsikūrę Sidnėjaus, Čanel Port o Basko uostai.
Sąsiauris pavadintas pagal 1497 m. jį pasiekusį italų jūrininką Džiovanį Kabotą.
Minestronė
thumb|200px|Minestronė
Minestronė  – itališka daržovių sriuba. Tai tradicinis italų patiekalas, verdamas iš daržovių su pomidorų pasta arba pesto padažu. Paprastai naudojamos atitinkamo sezono daržovės.
Susmulkinti svogūnai, česnakas pakepinami aliejuje ir troškinama kartu su salierais ir morkomis. Po to supilamas daržovių sultinys (kartais mėsos), pomidorų pasta, žirneliai, pupelės, ryžiai, pagardinama druska, pipirais, lauro lapais. Troškinama tik ant labai silpnos ugnies, kad įgautų sodrų daržovių aromatą. Prieš gaminimo pabaigą sudedami griežinėliais supjaustyti pomidorai ir sūris.
Bacenauka
Bacenauka – buvęs kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Žeimių.
The Sims 2: FreeTime
The Sims 2: FreeTime – septintasis papildymas kompiuteriniam žaidimui „The Sims 2“. Papildymas Europoje išleistas 2008 m. vasario 22 d., Šiaurės Amerikoje pasirodė 2008 m. vasario 26 d.
Papildymas žaidimui suteikia galimybę simsams užsiimti įvairia kūrybinga, intelektualine ar aktyvaus laisvalaikio veikla, taip pat dalintis savo interesais ir plėsti socialinius ryšius. Simsai gali siekti naujų karjerų, pvz., šokių, pramogų industrijos ir kitokiose srityse. Simsų asmenybės taip pat išplėstos dešimčia pomėgių, tarp kurių: fitnesas, maisto ruošimas, muzika / šokiai, sportas, gamta, mokslas, filmai / literatūra, žaidimai, menai ir amatai.
Pliešiškės
Pliešiškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 15 km nuo Suginčių.
Remso-Muro apskritis
Remso-Muro apskritis  – administracinis teritorinis vienetas Vokietijoje, Badeno-Viurtenbergo žemėje. Administracinis centras – Vaiblingenas. Sudaryta 1973 m. iš buvusios Vaiblingeno apskrities, didesnės buvusios Baknano apskrities dalies, taip pat mažesnės Švabijos Gmiundo apskrities dalies. Apskritis pavadinta pagal šalia tekančias upes – Remsą ir Murą. Plotas – 858,14 km².
Remso-Muro apskritis priklauso Štutgarto regionui, Štutgarto apygardai.
Geografija
Remso-Muro apskritis pietvakariuose ribojasi su Badeno-Viurtenbergo žemės sostine Štutgartu, taip pat Liudvigsburgo, Heilbrono, Švabijos Halio, Ostalbkraiso, Giopingeno ir Eslingeno apskritimis.
Centrinę ir vakarinę apskrities dalį dengia Švabijos-Frankonijos miško gamtinis regionas, kuriam priklauso apskrities teritorijoje esantys Velcheimo ir Murharto miškai, pietinė dalis Mainharto miškų bei Lėvenšteino kalvos. Miškų plotus pertraukia Muro, Vyslaufo, Lauterio ir Buchenbacho upių slėniai. Tarp Muro, Remso ir Vyslaufo slėnių iškilusios Bergleno kalvos. Vakaruose apskritis siekia Nekaro slėnį. Apskrities pietinėje dalyje teka Remsas, už jo stūkso Šurvaldo kalvos.
Daugiausia apskrities gyventojų susitelkę apskrities vakarinėje dalyje ir Remso slėnyje. Iš viso yra 510 gyvenviečių (miestų, kaimų, kaimelių, vienkiemių ir sodybų).
Istorija
Remso-Muro apskritis sudaryta per 1973 m. Badeno-Viurtenbergo žemės teritorinę administracinę reformą. Tada senoji Vaiblingeno apskritis buvo sujungta su didesne senosios Baknano apskrities dalimi ir naujasis darinys pavadintas Remso-Muro apskritimi. Vėliau buvo prijungtas ir Švabijos Gmiundui priklausantis Alfdorfas.
1977 m. sausio 1 d. apsikeista nedidelėmis teritorijomis su Ostalbo apskritimi.
Pasibaigus teritorinei administracinei reformai, Remso-Muro apskritį sudarė 31 gyvenvietė, 8 miestai, iš jų 6 turi regiono didžiojo miesto (Große Kreisstadt ) statusą (Baknanas, Felbachas, Šorndorfas, Vaiblingenas, Vainštadas ir Vinendenas). Iš jų didžiausias miestas yra Vaiblingenas, mažiausia gyvenvietė Špygelbergas.
Gyventojai
Žemiau pateikti Remso-Muro apskrities gyventojų surašymo duomenys, kurie buvo oficialiai pateikti Badeno-Viurtenbergo statistikos departamento.
Savivalda
Apskritį valdo taryba (Kreistag) ir apskrities viršininkas (Landrat). Apskrities taryba yra renkama gyventojų penkeriems metams. Apskrities viršininką išrenka taryba aštuonerių metų kadencijai. Viršininkas atstovauja apskričiai ir ją reprezentuoja, taip pat ir pirmininkauja taryboje. Jis vadovauja apskrities biurui ir yra oficialus apskrities pareigūnas, atsakingas už tarybos ir komitetų posėdžių rengimą, vadovavimą jiems ir priimtų sprendimų vykdymą.
Apskrities vadovai
Baknano vadovai 1945–1972 m.:
Vaiblingeno vadovai 1945–1972 m.:
Remso-Muro vadovai nuo 1973 m.:
Herbas
Apskrities herbe pavaizduotas elnio ragas simbolizuoja Viurtembergų giminę, valdžiusią dabartinės apskrities didžiąją dalį nuo XIV a. Abi bangos simbolizuoja Remso ir Muro upes, nuo kurių kilo apskrities pavadinimas.
Partnerystė
Remso-Muro apskritis bendradarbiauja su Meiseno apskritimi Saksonijoje (nuo 1990 m.), su Baranijos komitetu Vengrijoje (nuo 1991 m.), su Dmitrovo miestu ir jo rajonu Rusijoje (nuo 1991 m.) ir su Pietų Hemptono miestu Didžiojoje Britanijoje (nuo 1991 m.).
Ekonomika ir infrastruktūra
Be „Ericsson“ ir „Tesat-Spacecom“ įmonių, dar yra dvi aukštųjų technologijų įmonės Baknane. Grandininių pjūklų ir mažos galios prietaisų gamintojo „Stihl AG & Co. KG“ pagrindinė būstinė įsikūrusi Vaiblingene-Noištate. „Robert Bosch GmbH“ turi dvi plastiko ir pakavimo gamyklas Vaiblingene, taip pat vieną Murhardte. Vinende yra valymo įrangos gamintojas „Kärcher“. Amerikietiškų automobilių dalių įmonė „TRW Automotive“ įkūrė savo oro pagalvių ir saugos diržų technologinį centrą Alfdorfe.
Kelių transportas
Apskrityje nėra nei vieno greitkelio, o planų tiesti Odenvaldo-Nekaro-Albo (A 45) ir 85 greitkelius atsisakyta. 81 greitkelis Štutgartas–Viurcburgas vakarinėje apskrities dalyje kerta tik keletą kilometrų apskrities teritorijos. Mundelshaimo sankryžoje nuo jo atsišakoja šalikelis L 1115 į Baknaną.
Svarbiausi apskrities keliai yra keturių juostų Vaiblingeno-Aleno plentas (B 29) ir Štutgarto–Švabijos Halio plentas (B 14), kuris išsiplečia iki keturių juostų prie Nelmersbacho. Planuojama plentą pratęsti iki Baknano.
Geležinkelių transportas
thumb|Geležinkelių tinklas Remso-Muro apskrityje Per apskritį driekiasi Štutgarto geležinkelio tinklas. Linija S2 nutiesta nuo Filderštato, kerta apskritį ties Felbachu, Vaiblingenu ir Šorndorfu. Tai dviejų eismo juostų, elektrifikuota linija, jungianti Štutgartą ir Aleną. Šia linija reguliariai kursuoja tarpmiestiniai traukiniai Karlsrūjė-Niurnbergas. Nuo Šorndorfo atsišakoja linija į Rudersbergą, kuria kursuoja Viurtembergo geležinkelių bendrovės (WEG) dyzeliniai traukiniai.
Šiltuoju metų laiku atidaromas reguliarus eismas turistiniu Švabijos Miško geležinkeliu. Dažniausiai juo važinėja garvežiai iš Rudersbergo iki Velchaimo.
Apskritį kerta S3 traukinio linija, einanti iš oro uosto per Štutgartą į Baknaną ir toliau iki Švabijos Halio. Linija elektrifikuota tik XX a. paskutiniame dešimtmetyje ir jungia Štutgartą su Niurnbergu. Iš Baknano atsišakoja S4 linija į Liudvigsburgą.
Felbacho miestą su gretimo Štutgarto centru jungia U1 tramvajaus linija.
Mokyklos
Remso-Muro apskrityje yra kelios profesinės mokyklos: Amatų, Eduardo Broiningerio (prekybos) ir Anos Hag (namų ūkio) mokyklos Baknane, Grafenbergo (amatų) ir Johano Filipo Palmo (prekybos mokykla) mokyklos Šorndorfe, Amatų, Prekybos ir Marijos Merian (namų ūkio) mokyklos Vaiblingene. Taip pat yra specializuotų mokyklų vaikams, turintiems fizinių ar psichinių sutrikimų. Tokios mokyklos yra Felbache-Šmidene, Murhardte, Kerner Štetene (Teodoro Dyrlamo mokykla), Šorndorfe. Vaiblingene, Šorndorfe ir Zulcbache veikia krikščioniška mokykla kalbos negalią turintiems vaikams Vaiblingene – mokykla vaikams, daug laiko praleidusiems ligoninėse.
Ligoninės
Pagrindinės apskrities ligoninės veikia Šorndorfe ir Vinendene. Taip pat yra Vinendeno psichiatrijos klinika (visuomeninė institucija), privati Centrinė Vaiblingeno klinika ir speciali klinika gydyti priklausomybes nuo alkoholio ir medikamentų Vilhelmshaime.
2008 m. liepos 14 d. apskrities taryba nutarė perimti trijų iki tol savarankiškai veikusių ligoninių Vaiblingene, Baknane ir Šorndorfe administravimą. Tame pačiame nutarime buvo nuspręsta pastatyti naują apskrities ligoninę Vinendene. Ligoninės statybos kainavo apie 266 milijonus eurų, kiek daugiau nei tikėtasi prieš pradedant statybas. 2014 m. liepą atidarius šią ligoninę Vinendene, buvo uždarytos ligoninės Vaiblingene ir Baknane.
Kitos
Gamtos paminklų apsauga rūpinasi apskrities biuras, kuris, skirtingai nei kitur Vokietijoje, išlaiko Kraštovaizdžio priežiūros grupę (Landschaftspflegetrupp) su vienu etatiniu darbuotoju ir keturiais savanoriais.
Miestai ir bendruomenės
Miestai:
Komunos:
Automobilių numeriai
Nuo 1973 m. sausio 1 d. Remso-Muro apskričiai skirtas skiriamasis ženklas WN, kuris naudotas Vaiblingeno apskrityje nuo 1956 m. sausio 1 d.
Nuo 2013 m. gruodžio 2 d. apskričiai leista naudoti ir buvusios Baknano apskrities skiriamąjį ženklą BK. Nuo 2007 m. BK ženklą naudoja ir į vakarus nuo Magdeburgo esanti Berdės apskritis Saksonijoje-Anhalte. Kad atskirti abiejų apskričių numerius, kiekvienai apskričiai skirtos tam tikros skaičių ir raidžių kombinacijos.
AK-12
thumb AK-12 arba Kalašnikovo automatinio šautuvo modelis 2012, šnekamojoje kalboje dar vadinamas kalašnikovu) – rusiškas 5,45 × 39 mm kalibro automatinis šautuvas, sukurtas ir pagamintas Kalašnikovo koncerno (anksčiau vadintas Izhmash), todėl tai yra penktoji Kalašnikovo šautuvų karta.[6] Kalašnikovo koncernas taip pat siūlo AK-12 variantą, kurio kameros yra 7,62 × 39 mm, Rusijos kariuomenės prašymu žinomą kaip AK-15. Vėliau buvo pristatytas 5,56 × 45 mm NATO kameros variantas, tarptautinių klientų prašymu žinomas kaip AK-19. Taip pat kuriami kompaktiški AK-12 ir AK-15 variantai, atitinkamai AK-12K ir AK-15K, kurių vamzdis yra trumpesnis. AK-12 projektą 2011 m. pradėjo gamykla IZHMASH, kuri kaip privati ​​įmonė tapo Kalašnikovo koncerno dalimi, bandant dalyvauti „Ratnik“ bandymuose, kuriuos surengė Rusijos armija.[7] Jį toliau plėtojo Kalašnikovo koncernas, per visą kūrimo ir vertinimo etapą jis buvo daug modifikuotas, kad atitiktų Rusijos kariuomenės standartą ir išspręstų Rusijos armijos susirūpinimą dėl išlaidų ir problemų, susijusių su visiškai automatiniu ankstesnių prototipų modelių gaisru. Jis buvo keletą kartų peržiūrėtas, siekiant pagerinti "defektų diapazoną", kuris buvo aptiktas ankstesniuose prototipų modeliuose, kurie buvo gauti iš AK-200. Vėliau jų buvo atsisakyta ir pasirinktas patikrintas ir patobulintas AK-400, kuris tapo galutiniu AK-12 modeliu.
Ginklą naudojančios šalys
Sąrašas yra nepilnas
Royal Thai Navy FC
„Royal Thai Navy Football Club“ arba trumpai Royal Navy – Tailando futbolo klubas iš Čonbūrio provincijos.
Istorija
Klubas įkurtas 1956 m. Žaidė aukščiausioje lygoje.
Sezonai
Šaltinis:
Lamatos (Panevėžys)
Lamatos – viensėdis pačiuose Panevėžio rajono savivaldybės šiaurės rytuose, į pietvakarius nuo Vabalninko. Kaimas yra giliai Vasniūnų miškų apsuptyje. Šiaurėje plyti raistas, netoliese yra Orijos upės ištakos. Į Lamatas patekti galima tik siauru miško keliuku, atsišakojančiu nuo plento.
Kubličai
Kubličai – agromiestelis šiaurės Baltarusijoje, 22 km į vakarus nuo Ušačų. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo Lepelio apskrities miestelis ir dvaras, Kubličų valsčiaus centras. Po I pasaulinio karo laikinai buvo tapęs Lepelio apskrities centru.
Bedlendų nacionalinis parkas
Bedlendų nacionalinis parkas  – JAV, Pietų Dakotos valstijoje esantis nacionalinis parkas, kuriame galima pamatyti erozijos ir karščio poveikio sukurtą keistų pavidalų kraštovaizdį. Tai aštriai nudūlėję kalnai stačiais šlaitais ir plokščiomis viršūnėmis. Šiame parke taip pat plyti prerija.
Daukšių apylinkė
Daukšių apylinkė sovietmečiu buvo:
Balandėliai (Jonava)
Balandėliai – buvęs kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Skarulių.
Stačiūnų apylinkė
Stačiūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Karolis Sierakauskas
Karolis Juozapas Sierakauskas (1752 m., Bresto vaivadija – 1820 m. sausio 5 d., Kozenicai) – Lenkijos karo vadas.
Biografija
ATR-Maskvos 1792 m. kare apdovanotas Virtuti Militari kryžiumi.
Plikakalnis
Plikakalnis – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Bezdonių, šalia besikuriančių nausėdijų. Plikakalnis yra ant kalvos, šalia kelio Bezdonys–Karačiūnai.
Karolis Sierakauskas
Biografija
Kosciuškos sukilimo metu vadovavo divizijai ir korpusui, paaukštintas į generolus-majorus, sužeistas Maciejovicės mūšyje, pateko į nelaisvę.
Varšuvos kunigaikštystėje divizijos generolas. thumb|left|150px|Karolio Sierakausko kapas kalvinistų kapinėse, Varšuvoje 1812 metais karinio ministro Juzefo Vielhorskio pavaduotojas. 1815 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Nuo 1815 metais artilerijos ir inžinerijos korpuso vadas, 1818 metais paaukštintas į artilerijos generolą ir senatorių-vaivadą.
Palaidotas kalvinistų kapinėse Varšuvoje, katakombose.
GM-94
GM-94  – pumpuojamas granatsvaidis, kurį sukūrė KBP projektavimo biuras. Skirtas naudoti Rusijos specialiosioms ir saugumo pajėgoms.
Granata
GM-94 yra trumpo nuotolio ginklas, tinkamas naudoti artimoje miesto aplinkoje. Mažiausias saugus atstumas yra tik 10 metrų, todėl GM-94 gerai tinka uždaroms kovoms iš kambario į kambarį. Jo paprasta konstrukcija ir veikimas leidžia veikti dulkėtoje ir nešvarioje aplinkoje, net panardinus į vandenį.
Paleidimo įtaisas gali iššauti VGM-93.900 didelio sprogimo skeveldrinį, VGM-93.100 termobarinį, VGM-93.300 dūmų ir VGM-93.200 ašarinių dujų balionėlį, VGM-93.600 guminius ir kitus nemirtinus užtaisus.
Naudojimo tvarka
Pastebėtas naudojant 2022 m. kare su Ukraina.
Dobrogostas Ostrorugas
Dobrogostas Ostrorugas (g. apie 1400 – m. 1478/79), Kamensko 1443–1467 po to Gniezno kaštelionas 1468–1478, taip pat Ostžšovo seniūnas.
Biografija
Buvo Sedzivojaus Ostrorugo ir jo žmonos Barboros jauniausias sūnus.
Buvo Torunės taikos 1466 m. akto signataras.
Laukiniai Vakarai
thumb|250px|JAV teritorija 1789 m. Pilkai pažymėtos žemės vėliau tapo JAV plėtros erdve ir imtos laikyti „Laukiniais Vakarais“
Laukiniai Vakarai, taip pat Amerikos Senieji Vakarai (American Old West), Paribys (Frontier) – bėgant laikui kitusi teritorija Jungtinėse Amerikos Valstijose, besidriekusi į vakarus nuo amerikiečių sėsliai apgyvendintų žemių. Stereotipiškai Laukiniai Vakarai įsivaizduojami kaip žemės, kuriose JAV valdžia buvo ribota, kur klestėjo ginkluotos gaujos, tebegyveno indėnai.
Istorija
Nuo XVII a. pr. europiečiai (britai, prancūzai, olandai, švedai) pradėjo steigti savo kolonijas Šiaurės Amerikos Atlanto vandenyno pakrantėje. Priešingai, nei dauguma kitų naujakurių, kurie toliau nuo pakrantės paprastai kolonijų nesteigė, britai pradėjo savo žemių plėtrą vakarų link. Taip susidarė riba tarp kolonistų žemių ir indėnų, kuri tolydžio traukėsi į vakarus, pietus (kartais ir į šiaurę). Pradžioje (XVIII a. pr.) paribiuose kūrėsi egalitarinės, negausios žemdirbių (ypač religinių bendrijų) bendruomenės. Pietuose pradėjo plisti plantacinis ūkis ir vergovė. Paribys ilgą laiką sutapo su Apalačų kalnais, o toliau vakaruose driekėsi indėnų žemės ir Prancūzijos valdos (Luiziana). Po 1763 m. Paryžiaus sutarties, Britanijai atiteko buvusios prancūzų žemės į rytus nuo Misisipės, o tai dar labiau paskatino kolonistus keltis tolyn į vakarus. XVIII a. užvaldyta plati Ohajo žemė į vakarus nuo Apalačų (dab. Ohajas, Vakarų Virdžinija, dalis Pensilvanijos ir Indianos). Kita svarbi plėtros vieta buvo Kentukis, į kurį keltasi per Kamberlando perėją Apalačuose. 1781 m. pasibaigus JAV nepriklausomybės karui vakarinių žemių kolonizacija dar labiau sustiprėjo. Paribio naujakuriai vis mažiau kliovėsi žemdirbyste, paplito medžioklė, vėliau gyvulininkystė.
XIX a. išplito „akivaizdaus likimo“ ideologija, teigusi, kad JAV turi aprėpti žemes nuo vandenyno iki vandenyno. 1800 m. naujakuriai pasiekė Misisipę, o svarbiausias Paribio miestas buvo Sent Luisas. 1803 m. amerikiečiai įsigijo iš Prancūzijos visą likusią Luizianą. Per 1814 m. karą JAV įveikė jungtines Britanijos, Ispanijos ir prerijų indėnų pajėgas ir pradėjo skverbtis į Didžiąsias lygumas. Šiaurės vakarinėje dalyje ypač suklestėjo prekyba kailiais, medžioklė – medžiotojai ir spąstininkai ėjo priešaky nuolatinių gyvenviečių, tyrinėjo naujas sritis, mezgė prekybinius ryšius su indėnais. Iki XIX a. vid. iš įvairių „Laukinių Vakarų“ vietovių spąstininkai į Sent Luisą ir kitus uostus prie Misisipės pristatinėjo ypač paklausius bebrų kailius. XIX a. pr. į vakarines sritis taip pat nuolat vykdavo tyrinėtojų, gamtininkų, geografų, karinės žvalgybos ekspedicijos. 1811 m. į Ohajo upę buvo paleistas garlaivis, o vėliau laivyba garlaiviais labai palengvino vakarų užkariavimą. Nors naujai užimtose žemėse (ypač pietvakariuose – Teksase) buvo plėtojama žemdirbystė, bet vos nualinus žemę ji būdavo parduodama ir keliamasi tolyn, į dar neišdirbtos žemės plotus. XIX a. vid. Paribys didele dalimi ėjo siena su nuo Ispanijos nepriklausomybę pasiekusia Meksika. Šios šiaurinės Meksikos žemės netrukus arba atsiskyrė (Teksaso respublika), arba buvo užkariautos amerikiečių (po 1848 m. pasibaigusio JAV–Meksikos karo). JAV atiteko didžiuliai plotai iki pat Ramiojo vandenyno pakrantės, į kuriuos suskubo naujakuriai.
thumb|left|240px|San Fransiskas ~1850 m. XIX a. vid., tuoj po to, kai JAV užėmė Kaliforniją, prasidėjo „aukso karštinė“, dar labiau paskatinusi imigraciją į vakarus. Aukso ieškotojai į šiaurės Kaliforniją ir aplinkines sritis traukė tiek laivais aplink Pietų Ameriką, tiek trumpindami kelią per Panamos džiungles, tiek bandydami žemyną kirsti sausuma. Svarbiausias naujakurių taškas Ramiojo vandenyno pakrantėje buvo San Fransiskas – ten gyventojų skaičius tarp 1847 ir 1870 m. šoktelėjo nuo 500 iki 150 tūkst. Netrukus aukso, sidabro ir kitų metalų kasyklos imtos steigti ir kitur – Kolorade, Jutoje, Pietų Dakotoje, Montanoje, Aidahe, Arizonoje, Naujojoje Meksikoje. Kalnakasių gyvenvietės išaugdavo per kelias dienas, o iškasenoms pasibaigus netrukdavo virsti miestais-vaiduokliais. Vienas svarbiausių kelių pasiekti vakarinę pakrantę buvo 3490 km ilgio Oregono traktas, besitęsęs nuo Misūrio upės iki Oregono. XIX a. pr. juo daugiausia naudojosi spąstininkai, kailių prekeiviai, o nuo 1836 m. šiuo keliu pradėjo judėti vežimų konvojai, pro kalnuotas, retai gyvenamas sritis gabenę naujakurius link vakarų pakrantės aukso kasyklų ir kitų traukos taškų. Vėliau nuo šio trakto atsišakojo dar keletas kelių. Šie keliai tapo svarbiu plėšikautojų taikiniu. 1856 m. į Kaliforniją pradėjo vykti nuolatiniai pašto vežimai.
thumb|240px|Naujakuriai 1866 m. Prasidėjus JAV pilietiniam karui (1861–1865 m.), armijos pajėgos „Laukiniuose Vakaruose“ gerokai sumažėjo, dėl to suklestėjo plėšikų gaujų veikla, padažnėjo indėnų antpuoliai prieš naujakurių gyvenvietes. Pietinės sritys – Teksasas, Indėnų teritorija prisidėjo prie Konfederatų kovos siekiant išlaikyti vergovę. Po karo JAV skyrė daug dėmesio vakarinių žemių užvaldymui – „Laukiniai Vakarai“ padalinti į atskiras teritorijas, kurios XIX a. pab. tapo atskiromis valstijomis, imtasi gerai organizuoto indėnų persekiojimo ir jų trėmimo į rezervacijas. 1862 m. paskelbtas Namų valdų aktas, pagal kurį kiekvienas norintysis galėjo gauti nemokamai 160 akrų žemės, su sąlyga, kad per 5 metus ją tinkamai dirbs. Šia lengvata pasinaudojo ne tik tūkstančiai amerikiečių, bet ir gausiai plūstantys atvykėliai iš Europos šalių. 1862–1869 m. nutiestas geležinkelis iki vakarų pakrantės leido sparčiai pasiekti ir kolonizuoti daugelį „laukinių vakarų“ žemių. Pigi žemė būdavo perkama net tiesiai traukinyje. Tiesa, daug naujakurių naujais Didžiųjų lygumų sklypais greitai nusivylė, nes juos įdirbti buvo gerokai sunkiau, nei rytuose. Ypač opi buvo vandens tiekimo problema, be to, klimatas buvo palyginti su rytais rūstus, trūko medienos, pasėlius siaubdavo skėrių antpuoliai. 1899 m. 8100 km² žemių buvo dovanota naujakuriams Oklahomoje – žemė buvo skiriama pirmam ją pasiekusiam žmogui.
Iki XIX a. pab. beveik visų indėnų tautų pasipriešinimas buvo pakirstas. Iki XIX a. vid. prieš indėnus kovodavo daugiausia patys naujakuriai, o vėliau tam pasitelkta federalinė armija. Indėnai buvo suvaryti į rezervacijas, o vėliau didele dalimi inkultūruoti.
XIX a. pab.–XX a. pr. laikoma „Laukinių Vakarų“ pabaiga – nebeliko aiškios linijos, skiriančios įsisavintas ir naujas žemes, neliestų žemių plotų beveik nebeliko, 1907 m. panaikinta Indėnų teritorija ir sudaryta paskutinė pagrindinėje JAV dalyje Oklahomos valstija.
Kultūra
thumb|left|240px|„Štai kiek kainavo nepaženklinta karvė“. 1895 m. F. Remingtono piešinys Pasak amerikiečių istoriko Frederiko Ternerio, „Laukiniai Vakarai“ nulėmė pagrindinius amerikiečių tautos bruožus, pavertė europiečius amerikiečiais. Gyvenimo paribyje išdava buvo demokratijos, egalitarizmo, individualizmo suklestėjimas, atotrūkis nuo aukštosios kultūros, gebėjimas išsilaikyti be aplinkinių paramos, kliovimasis smurtu ir valia.
Pagrindiniai naujųjų žemių kolonizatoriai buvo amerikiečiai bei imigrantai iš Europos (airiai, švedai, vokiečiai, italai ir kt.), bet į „Laukinius Vakarus“ kėlėsi ir afroamerikiečiai (Kaliforniją, Kanzasą), o kinai steigėsi vakarų pakrantėje bei aplink statomą geležinkelį. Jei rytuose kolonijiniais laikais vyravo presbiterionizmas ir kongregacionalizmas, besirėmę išsilavinusiais pastoriais, tai paribyje daugiausia pasisekimo susilaukė tos protestantų atšakos, kurios galėjo nesudėtingai perteikti religines tiesas neišsilavinusiai liaudžiai – baptistai ir metodistai.
„Laukiniai Vakarai“ bene labiausiai siejami su ginkluotų gaujų veikla. Plėšikavimas, gyvulių nuvarinėjimas, žmogžudystės buvo neatsiejama naujakurių gyvenimo dalis. Prekybiniai ir karavanų keliai, kasyklos, prekybiniai miestai pritraukdavo daug plėšikautojų, ypač pamėgtos jų vietos būdavo kalnų perėjos, dykros, tarpekliai, paribio miesteliai. 2–3 plėšikų kompanijos paprastai apiplėšinėdavo pavienius važnyčiotojus, keliautojus ar raitelius, o saugomus karavanus, bankus paprastai plėšdavo gerai organizuotos gaujos. Prieš organizuotą nusikalstamumą kovojo policijos pajėgos, reindžeriai, savisaugos būriai. Ginklai „Laukiniuose Vakaruose“ buvo laisvai prieinami, todėl be organizuoto nusikalstamumo buvo dažni ir susišaudymai, ginkluotos kovos tarp žemių savininkų, kaubojų, kalnakasių. Dėl vertingų vandens telkinių, ginčytinų žemės plotų kildavo netgi nedidelio masto karai. Įstatymų nevaržomoje teritorijoje netruko įsitvirtinti įtakingi klanai, giminės, susivienijimai, faktiškai perimdavę atskirų regionų valdžią, darę įtaką ir federaliniams pareigūnams. Daugelyje „Laukinių Vakarų“ miestų klestėjo prostitucija, be to, ypač paplito alkoholizmas. thumb|left|230px|Kaubojus. 1887 m.
„Laukiniai Vakarai“ – kaubojų kultūros tėvynė. Prerijos, kuriose seniau ganydavosi bizonų kaimenės, tapo svarbia gyvulininkystės sritimi. Stambių gyvulių ūkius prižiūrėdavo raitieji piemenys – kaubojai. Jie perėmė daug bruožų iš pirmųjų šiaurės Meksikos gyvulių augintojų – vakerų. XIX a. pab. pradėjus aptverinėti ganyklas, kaubojų klestėjimo laikmetis baigėsi.
Amerikiečiams užvaldant „Laukinius Vakarus“, beatodairiškai naikinta jų gamta – ypač nukentėjo bizonai, kurie masiškai šaudyti dėl pramogos (ypač, nutiesus geležinkelį), kailio, siekiant plėsti ganyklų plotus. Bizonų populiacija ne tik buvo beveik išnaikinta, bet ir prerijų indėnai, išsilaikę daugiausia iš bizonų medžioklės, neteko pagrindinio maisto šaltinio. Beatodairiškai medžiotos ir kitos gyvūnų rūšys, įrengiant kasyklas į upes buvo leidžiamos nuodingos nuotekos. XIX a. pab., daugiausia Teodoro Ruzvelto iniciatyva, pradėtos steigti saugomos teritorijos, siekiant išsaugoti laukinės gamtos kampelius. thumb|240px|Bafalo Bilo „Laukinių Vakarų šou“. 1890 m.
Iki šių dienų „Laukiniai Vakarai“ gyvuoja kaip savitas kultūrinis stereotipas, plačiai vaizduojamas literatūroje, filmuose, muzikoje. Dar tebeegzituojant Paribiui amerikiečių verslininkas Bafalo Bilas ėmėsi pristatinėti sulėkštintą „Laukinių Vakarų“ paveikslą – rengdavo vodevilius, kuriuose atvaizduodavo kovas su indėnais (jose dalyvaudavo tikri indėnai, žymūs genčių vadai), medžioklių, susišaudymų scenas, kaubojų rodeo, indėnų pau-vau šokius. Šie „Bafalo Bilo šou“ nulėmė ir tolimesnę kino industrijos kryptį – vesterno žanro atsiradimą.
Berta Tilmantaitė
Berta Tilmantaitė (g. 1986 m. Šilalėje) – fotomenininkė, žurnalistė, keliautoja. Pirmoji Lietuvos fotografė, kurios nuotraukos buvo publikuotos žurnale „National Geographic“. B. Tilmantaitės rengti foto ir video pasakojimai publikuoti „Al Jazeera“, „GEO“, „WIRED“, „Geographical Magazine“, „Deutsche Welle“, „Der Spiegel“ bei kituose leidinuose ir medijose. Viena iš atsakingos žurnalistikos erdvės „Nara“ (anksčiau „Nanook“. 2015 m.) įkūrėjų. Kuria dokumentinius pasakojimus ir fotografuoja visame pasaulyje.
Biografija
Mokėsi Šilalės Dariaus ir Girėno progimnazijoje. Baigė žurnalistikos studijas Vilniaus Universitete ir fotožurnalistikos kursą Danijos Medijų ir žurnalistikos mokykloje. Įgijo magistro laipsnį studijuodama multimedijų žurnalistiką Pekino Užsienio studijų universitete (Kinija) ir Boltono Universitete (Jungtinė Karalystė).
Dėstė Vilniaus ir Gedimino Technikos universitetuose.
Turi PADI nardymo licenziją, laisvojo nardymo (AIDA**) profesionalė.
Grupinės parodos
2017 m. „Beach Season“, Kaunas
2017 m., 2016 m., 2015 m., 2014 m. „Lietuvos Spaudos Fotografijos“ parodos
2015 m. „Photo Annual“ apdovanojimų paroda, Čekija
2015 m. „Sony World Photography“ apdovanojimų paroda
2015 m. „Five Senses“
Būdos (Jonava)
Būdos – buvęs kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Liepių.
Berta Tilmantaitė
Grupinės parodos
2011 m. Tarptautinė „New Media Short Film“ paroda
2010 m. paroda „In Focus“
2010 m. „Vilniaus Fotografijos Ratas“ paroda
Personalinės parodos
2019 m. „Lithuanians of the World“, Lietuva
2017 m. „Out of the Water“, Kaunas
2015 m. „People of the Ocean“
2015 m. „On the Go“, Azijos-Europos Fondas
2015 m. „Lithuanian Photography Yesterday and Today“, Lietuva
2015 m. „The World As You See It“, Lietuva
Leidiniai
„Lietuvos Spaudos Fotografijos“ konkurso apdovanojimų albumas – Lietuva, 2017, 2016, 2015, 2014.
„On the Go“ – Azijos-Europos Fondas, 2015.
„Lithuanian Photography: Yesterday and Today“ – Lietuva, 2014.
„HIPA photography“ festivalio knyga – UAE, 2014.
„Azija be sienų“, [su Pauliumi Mačiulevičius ir Andriumi Jančiausku] – Lietuva, 2013.
„In Focus“ fotografijos festivalio knyga – Lietuva, 2010
Plikeliai
Plikeliai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km nuo Linkuvos.
miniatiūra|220px|left|Tradicinė sodyba miniatiūra|220px|left|Riboženklis kelyje
Rūžis
Į Rūžį įsrovena upelis iš Rūželio ežero, o vakaruose išteka Nemuno intakas Rūžė.
Pietrytinėje Rūžio pakrantėje įsikūręs Bugonių kaimas, šiaurinėje – Pieriškių kaimas.
Ežerėvardis Rū̃žis kildinamas nuo žodžio rūžas („raudoni dažai“) ir giminingas panašiems vietovardžiams, turintiems raudonumo, rudumo reikšmę.
Ramzis VI
Ramzis VI (valdė apie 1145−1137 m. pr. m. e.) – penktasis 20-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas.
Ramzis VI tikriausiai buvo Ramzio III sūnus. Jis įžengė į sostą po ankstyvos pusbrolio Ramzio V mirties. Ramzio VI valdymo metu Egiptas dar išlaikė įtaką aplinkiniuose kraštuose, ką rodo Ramzio VI statulos pagrindas Megide Palestinoje ir rasti kartušai su faraono vardu iki trečiojo Nilo slenksčio Nubijoje. Tikėtina, kad Ramzis VI buvo paskutinis faraonas, siuntęs vario kasinėjimo misijas į Sinajų. Jis žinomas iš motinos Izis (Izidės) kapo (QV51) Karalienių slėnyje. Įrašų su faraono vardu išliko Karnake, Bubastyje ir kitur. Ramzis VI buvo palaidotas Karalių slėnyje, kape (KV9), kuris buvo skirtas iš pradžių Ramziui V. Šio kapo statybų metu po darbininkų lūšnelėmis buvo paslėptas Tutanchamono kapo įėjimas. Ramzio VI kapas buvo išplėštas jau po 20 metų, jei Majerio B papiruse minimas kapas yra būtent Ramzio VI.
Kalniškės kraštovaizdžio draustinis
Kalniškės kraštovaizdžio draustinis – saugoma gamtos teritorija (vidinis Metelių regioninio parko draustinis) Lazdijų rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Teizų, 3 km į pietus nuo Krosnos, apima didžiąją dalį Kalniškės miško. Sudaro Metelių regioninio parko „anklavą“.
Įsteigtas 1997 m., siekiant išsaugoti Dzūkų ežeruoto moreninio kalvyno kraštovaizdį su būdingu šiam regionui kalvų ir tarpukalvių augalijos kompleksu, Lietuvos laisvės kovų istorines vietas. Draustinio teritorijoje telkšo Juodežeris, yra pelkių. Kalniškės miške yra Lietuvos partizanų Kalniškės mūšio (1945 m. gegužės 16–17 d.) vietos kompleksas.
Ramzis XI
Ramzis XI (valdė apie 1104−1075 m. pr. m. e.) – dešimtasis ir paskutinis 20-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas.
Ramzio XI giminystės ryšiai su ankstesniais faraonais neaiškūs. Įrašais patvirtinti 27 Ramzio XI valdymo metai, priimama, kad jis valdė 29 metus. Jo valdymo metu Egipte vyravo suirutė. Norėdamas suvaldyti situaciją faraonas valdyti skyrė grupę valdytojų, kurių įtaka pralenkė faraono. Tėbų mieste buvo ypač nesaugu tiek dėl vietinių maištų, tiek dėl puldinėjančių genčių iš Libijos dykumų. Valdymo pradžioje Amono vyriausiojo žynio Tėbuose Amenhotepo savivalė buvo suvaldyta tikriausiai smurtinėmis priemonėmis (metai praminti „hienų metais“). Faraonas suteikė papildomas galias Nubijos vicekaraliui Panehsiui, bet šis jas nesivaržė viršyti. Devynioliktaisiais Ramzio XI valdymo metais įvyko tai, kas įrašuose vadinama „renesansu“ − karo vadas Herihoras perėmė valdžią Nubijoje ir Aukštutiniame Egipte iš Panehsio. Žemutinį Egiptą su Tanio miestu valdė Smendis, kuris tikriausiai buvo Herihoro vyriausiasis sūnus. Herihoras prisiėmė aukščiausiojo Amono žynio funkcijas. Tėbų šventyklų ir kapų plėšikai buvo teisiami. Ramzis XI rezidavo Memfyje ir tikriausiai užėmė tik simbolinę vietą Egipte, atlikdavo valstybinės reikšmės ceremonijas. Ramzio XI valdžios silpnumą liudija, kad to meto įrašai datuoti ne jo valdymo metais, o nuo „renesanso“ pradžios. Tikėtina, kad Herihoras valdė kaip Ramzio XI koregentas ar trumpam buvo priėmęs karaliaus funkcijas. Herihoras mirė šeštaisiais ar septintaisias „renesanso“ metais, anksčiau už Ramzį XI. Po Herihoro valdžią perėmė generolas Pianchas, kuris valdė tik Tėbus ir aplinkines teritorijas. Jis nesėkmingai kariavo su Panehsiu dėl Nubijos ir ją prarado. Ramziui XI buvo paruoštas kapas Karalių slėnyje (kapas KV4). tačiau jame faraonas taip ir nepalaidotas. Po jo mirties Egipte prasidėjo Trečiasis suirutės laikotarpis (ar tarpuvaldis).
Plikionys
Plikionys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Alovės.
Indoarijų superstratas Mitanyje
Be to, Mitanio asmenų vardai, panašu, turėję indoarijišką kilmę: ar-ta-aš-šu-ma-ra (plg. Artasmara „atmenantis ritą/artą“ [t. y., priedermę, tvarką]), bi-ir-da-aš-šu-wa (plg. Prītāśva „turintis mielą žirgą“ [t. y., „Mielaašvis“]), bi-ir-ya-ma-aš-da (plg. Priyamedha „turintis mielą išmintį“ [t. y., „Mielaišmintis“]), ar-ta-ta-a-ma (plg. Artadhāman „turintis vietą/namą ritoje/artoje“), tu-uš-rat-ta (plg. Tveṣáratha, „turintis nuožmią važiuoklę/ratus“), in-tar-ú-da (plg. Indrota „Indros padedamas“), šat-ti-ṷa-za (plg. Sātivāja „varžybų laimėtojas“).
Kaip indoarijai galėję atsirasti Mesopotamijoje – nežinoma. Galimai jie buvo Kuros-Arakso kultūros nešėjai.
Ubon United FC
„Ubon United Football Club“ arba trumpai Ubon United – buvęs Tailando futbolo klubas iš Ubono provincijos.
Istorija
Klubas įkurtas 2015 m. Žaidė aukščiausioje lygoje. 2017 m. sezone liko dešimtoje vietoje.
2018 m. sezonas nesisiklostė: liko septyniolikti ir iškrito į Antrą lygą.
2019 m. Antroje lygoje užėmė septynioliktą vietą. Po sezono klubas turėjo problemų dėl licencijavimosi ir nutraukė veiklą.
Sezonai
Šaltinis:
Vyžuonų valsčius
Vyžuonų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Vyžuonos.
Averoizmas
Averoizmas (pagal Averojų – lotynizuotą viduramžių mąstytojo Ibn Rušdo vardą) – viduramžių filosofijos kryptis, kuri plėtojo materialistines arabų mąstytojo Ibn Rušdo aristotelizmo idėjas. Po to, kai Averojaus veikalai buvo išversti iš arabų kalbos į lotynų kalbą, lotyniškuoju averoizmo centru XIII a. tapo Paryžiaus universitetas. Šiame universitete Sigeras Brabantietis ir kiti filosofai plėtojo dviejų tiesų, žmonių intelekto vienovės, individualios sielos mirtingumo bei kitas koncepcijas. Averojininkų teigimu, aukščiausia žmogaus laimė atrandama filosofinėje kontempliacijoje. Averoizmo šalininkai taip pat skelbė, kad tai, kas teisinga filosofijos požiūriu, gali būti neteisinga tikėjimo požiūriu. Todėl Katalikų Bažnyčia averoizmą pasmerkė.
Diršonys (Jonava)
Diršonys – buvęs kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, dešiniajame Neries krante, buvusi vakarinė Diršonių (Širvintų rajonas) kaimo dalis.
Plikiškės
Plikiškės – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Variekos. Žaliosios girininkija (Ukmergės miškų urėdija).
Petras Pundzevičius-Petliukas
Petras Pundzevičius (slapyvardis Petliukas) (1880 m. liepos 13 d. Laibiškiai, dab. Kupiškio raj. – 1955 m. liepos 18 d. Kaunas) – Lietuvos dramaturgas, operos solistas, pulkininkas.
Biografija
Kariškis, dramaturgas Petras Pundzevičius gimė 1880 metų liepos 13 dieną Kreipšiuose, laisvųjų valstiečių septynių vaikų šeimoje. Jo brolis Stasys Pundzevičius (1893-1980) buvo Lietuvos kariuomenės generolu. „Kupiškėnų enciklopedijos“ duomenimis, iš pradžių Petras Pundzevičius mokėsi namuose prižiūrimas mokytojo Janulionio. 1892–1901 metais mokėsi Liepojos gimnazijoje, 1901–1914 m. (su 6 metų pertrauka) studijavo Rygos politechnikos instituto Architektūros fakultete. I laipsnio diplomu baigė visą kursą ir įgijo statybos inžinieriaus specialybę. miniatiūra|P. Pundzevičius - Petliukas Kęstučio vaidmenyje M. Petrausko operoje „Birutė“ 1909 m. 1909 m. atliko Kęstučio vaidmenį M. Petrausko operoje "Birutė".
1918 metų vasarį bolševikams išformavus skyrių, demobilizuotas. Grįžo į Vilnių, po kelių mėnesių parvažiavo į tėviškę Laibiškiuose, kur praleido bolševikų okupaciją. 1919 m. buvo mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę ir paskirtas karininku į Kupiškio komendantūrą. Netrukus perkeltas į Karo inžinerijos Tiekimų skyriaus Butų valdybą inžinieriumi ypatingiems reikalams. Dirbo Karo butų skyriaus viršininko padėjėju, revizoriumi. 1928 m. perkeltas į Centrines kariuomenės dirbtuves, buvo jų viršininkas. Nuo 1930 metų P. Pundzevičius paskirtas Ginklavimo valdybos tyrimų laboratorijos statybos darbams kontroliuoti komisijos pirmininku, rūpinosi laboratorijos statybos darbais. 1939 metais paties prašymu išleistas į atsargą.
Dar studijų metais gyvendamas Rygoje ir matydamas, kad vaidinimams trūksta lietuviškų veikalų, Petliuko slapyvardžiu parašė komedijas „Neatmezgamas mazgas“, „Nepasisekė Marytei“, „Velnias – ne boba“, kurios tuo metu daug kartų statytos Lietuvoje ir lietuvių kolonijose (Rygoje, Peterburge, Odesoje, Tiflise ir kt). Taip pat parašė pjeses „Brangusai pabučiavimas“. Periodikoje paskelbė apsakymų, humoreskų, išvertė kelias pjeses. Sukūrė eilėraštį apie Laibiškių ąžuolą, augantį tėvų sodyboje Skapiškio seniūnijoje, Bajorų kaime, Laibiškių viensėdyje, žr. čia. Dalyvavo Rygos politechnikos instituto lietuvių studentų „Vilties“ ir „Kanklių“ draugijų veikloje, režisavo ir pats vaidino Rygos lietuvių scenos mėgėjų spektakliuose, kartu su Aleksandru Kačanausku ir Jurgiu Linartu 1907 m. Rygoje įdainavo ir įkalbėjo pirmąsias lietuviškas gramofono plokšteles. Buvo kviečiamas kaip solistas ir aktorius į kitus miestus, kur vykdavo lietuviški vakarai. 1921 m. vedė Bronę Šimoliūnaitę. Išaugino sūnus Vytautą ir Petrą Bonifacą. Petras Pundzevičius mirė 1955 m. liepos 17 d., palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Henri Perruchot
Anri Periušo (fr. Henri Perruchot, 1917–1967 m.) – XX a. prancūzų rašytojas, meno kritikas ir istorikas, geriausiai žinomas žymių XIX a. antros pusės dailininkų, impresionistų ir postimpresionistų, biografijomis.
Milių tvenkinys
Tvenkinys apie 2000 metus buvo nuleistas, išvalytas ir išdidintas, ir vėl užtvenktas.
Panoramos laisvė
thumb|400px|Žemėlapis, rodantis panoramos laisvės galiojimą valstybėse Panoramos laisvė – išimtis iš autorių teisių, leidžianti fotografuoti viešai rodomus meno kūrinius ar pastatus bei skelbti gautas nuotraukas.
Ji siejama su žodžio laisve. Pavyzdžiui, Karališkasis Britanijos architektų institutas 2015 m. pasisakė prieš siūlymus apriboti panoramos laisvę, kaip galinčius pakenkti diskusijoms apie architektūrą ir viešąją erdvę.