cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Smegenėlės
Smegenėlių baltoji medžiaga
Smegenėlių baltoji medžiaga, užpildanti vidų, sudaryta iš asociacinių, komisūrinių ir projekcinių skaidulų. Asociacinės skaidulos jungia tos pačios pusės pusrutulių atskiras skilteles ir skiltis, o komisūrinės – priešingų pusių atitinkamas dalis. Vienas iš svarbiausių laidų yra nugarinis smegenėlių laidas, tractus spinocerebellaris. Jis sudarytas iš skaidulų, kuriomis propriorecepcinė informacija iš galūnių raumenų ir sąnarių perduodama į smegenėles. Ši informacija panaudojama tikslių judesių koordinacijai. Yra trys šios informacijos perdavimo į smegenėles keliai: užpakalinis ir priekinis nugarinis smegenėlių laidai ir pleištinio branduolio smegenėlių skaidulos. Nugarinių smegenėlių laidai propriorecepciniai signalai perduodami iš liemens ir apatinės kūno dalies. Projekcinės skaidulos įeina į aferentinių ir eferentinių laidų sudėtį. Šie laidai sudaro tris poras smegenėlių kojyčių.
Apatinės smegenėlių kojytės
Apatinės smegenėlių kojytės, pedunculi cerebellares inferiores, jungiačios pailgąsias smegenis su smegenėlėmis, daugiausia sudarytos iš aferentinių laidų:
Apatinėse smegenėlių kojytėse yra nedaug ir eferentinių laidų:
Vidurinės smegenėlių kojytės
Vidurinės smegenėlių kojytės, pedunculi cerebellares medii, yra stambiausios ir jungia tiltą su smegenėlėmis. Jas sudaro vien tik aferentiniai laidai. Tai – tiltinės smegenėlių skaidulos, fibrae pontocerebellares, kurios prasideda nuo tilto pamato branduolių neuronų. Didesnė šių skaidulų dalis pasibaigia smegenėlių užpakalinėje skiltyje. Į smegenėlių kirmino žievę skaidulos ateina iš abiejų tilto branduolių pusių, o į pusrutulių žievę – iš priešingos pusės.
Viršutinės smegenėlių kojytės
Viršutinės smegenėlių kojytės, pedunculi cerebellares anteriores, jungia smegenėles su vidurinėmis smegenimis. Jos kartu su viršutine smegenine bure yra eferentinių ir aferentinių laidų kelias. Per šias kojytes išeina smegenėlių branduolių skaidulos į vidurinių smegenų dangtį ir iš čia plinta įvairiomis kryptimis: nueina į raudonąjį branduolį, tarpinių smegenų gumburo priekinio aukšto šoninius branduolius, į vidurinių smegenų tinklinio darinio branduolius, nedaug šių skaidulų prisijungia prie išilginio vidinio pluoštelio.
Arterinė smegenėlių kraujotaka
Smegenėles maitina vertebrobaziliarinio baseino kraujagyslės. Nuo slankstelinės arterijos (a. vertebralis) atsišakoja apatinė užpakalinė smegenėlių arterija, a. cerebelli inferior posterior, kuri prasideda netoli smegenų tilto. Ši arterija maitina šoninį pailgųjų smegenų paviršių, smegenėlių kirminą ir apatinį smegenėlių paviršių.
Ties riba tarp tilto ir pailgųjų smegenų susijungus dviem slankstelinėms arterijoms, susidaro pamatinė arterija, a.basiliaris. Nuo jos atsiskiria dvi šakos maitinančios smegenėles. tai būtų:
Vidulaukiai
Vidulaukiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Petkūnų. Pro kaimą teka Kreivė, vakaruose plyti Šventybrasčio miškai. Praeina Petkūnų–Lalų keliukas.
Istorija
XIX a. pab. buvo kaimas Ramygalos valsčiuje, priklausė Bilinskiams ir Leparskiams. Iki 1954 m. – Vidulaukių apylinkės centras.
Terpsichorė
thumb|left|200px|Terpsichorė, šokio ir muzikos mūza Jean-Marc Nattier [[1739]] Terpsichorė, Terpsichora ( 'šokio džiaugsmas') – graikų mitologijoje viena iš devynių mūzų, globojusių menus ir mokslus. Terpsichorė buvo laikoma šokio ir chorinio giedojimo globėja. Dažniausiai vaizduojama sėdinti su lyra ir plektru rankose.
Terpsichorė – Dzeuso ir Mnemosinės dukra. Kartais minima kaip sirenų motina su Acheloju.
Engelsas (Rusija)
Engelsas – miestas Saratovo srityje (Rusija), prie Volgos tvenkinio, priešais Saratovą, su kuriuo sujungtas tiltu (nuo 1965 m.); rajono centras. Uostas, geležinkelio stotis, automobilių kelių mazgas. Išvystyta mašinų, metalo, chemijos, naftos, statybų, lengvoji, maisto, baldų pramonė.
Volgos hidrotechnikos ir melioracijos mokslų institutas, technologijos institutas. Veikia operetės teatras, kraštotyros muziejus. Stovi Trejybės cerkvė (XVIII a.), XX a. pradžios pastatai, paminklai Leninui (1949 m.) ir F. Engelsui (1981 m.), Pergalės obeliskas.
Istorija
Įkurtas 1747 m. kaip druskos vežėjų gyvenvietė (vadinosi Саратовский земляной городок, Покровский городок, Покровка, Покровская слобода); čia taip pat buvo iš Eltono ežero išgaunamos druskos sandėliai. Nuo XVIII a. Pavolgio vokiečių centras. 1914 m. tapo miestu, 1918 m. Pavolgio Vokiečių autonominės srities centru, 1924–1941 m. Pavolgio Vokiečių ATSR sostinė. Iki 1931 m. vadinosi Pokrovsku, bet tuomet pervadintas komunizmo ideologo F. Engelso garbei.
1961 m. balandžio 12 d. 27 km į pietus nuo Engelso, prie Smelovkos kaimo, po pirmojo skrydžio į kosmosą nusileido Jurijus Gagarinas. Šioje vietoje yra architektūros kompleksas Гагаринское поле.
Ermistu
Ermistu (taip pat žinomas kaip Testamos ežeras) – ežeras pietryčių Estijoje, Pernu apskrityje, prie Ermistu gyvenvietės.
thumb|left|Ežero apylinkės Plotas siekia 4,6 km²; 9-as šalyje. Giliausia yra šiaurės vakarinėje dalyje, kur gylis siekia apie 2,9 m. Yra daug salelių (13). Krantai šiek tiek kalvoti, seklūs, molingi. Gausu žuvų (karšių, lydekų, ešerių, kuojų, starkių, karpių, ungurių ir kt.) Iš ežero išteka Testamos upė.
Marutai
thumb|250px|Marutai siejami su vėju, audromis
Marutai  – vedinės dievybės, dažniausiai Indros palydovai, tačiau dažnai siejami ir su Rudra. Rigvedoje aprašomi kaip nuožmūs, galingi, gaivališki, niokojantys, staugiantys kaip liūtai, ginkluoti žaibais, plieniniais dantimis, karietose traukiami žirgų. Marutų skaičius vietomis įvardijamas 27, kitur šešiasdešimt, ar trisyk šešiasdešimt. Taip pat laikomi Rudros sūnumis (Rudrais), somos gerėjais.
Marutų pavadinimas, spėjama, gali reikšti „švytintys, šviesos pliūpsniai“ (plg. sanskr. मरीचि marīci – „tvyksnis“, sen. gr. μαρμαίρω marmairo „žibesys, švysnis“).
Kampuotoji pupenė
255px|miniatiūra|dešinėje|Pupenių sėklos Kampuotoji pupenė, guaras (Cyamopsis tetragonoloba; ) – vienmetis pupinių šeimos augalas, svarbus kaip pupenių lipų šaltinis.
Augalo Cyamopsis tetragonoloba kilmė nežinoma, nes jo laukinio niekas neaptiko. Manoma, kad ši rūšis susidarė iš afrikinės rūšies C. senegalesis. Šis augalas buvo sukultūrintas dabartinių Indijos ir Pakistano teritorijose, kur jį augina šimtus metų.
Kampuotoji pupenė gerai auga sausringuose ir pusiau sausringuose regionuose, tačiau jai reikia dažno lietaus. Šis augalas labai svarbus sėjomainoje, nes sudaro simbiozę (mutualizmas) su azotą rišančiomis bakterijomis. Radžastano pusiau sausringų regionų žemdirbiai sėjomainoje pupenę naudoja kaip priemonę, praturtinančią dirvožemius azoto junginiais. Pupenė daug kuo naudinga tiek žmogaus, tiek gyvulių mityboje, tačiau svarbiausiu laikoma tai, kad iš pupenės sėklų išgaunami pupenės lipai. Tai geliacijos agentas – medžiaga, sudaranti drebučius. Šios medžiagos paklausa sparčiai auga, nes didėja pramoninis jos naudojimas hidrauliniam ardymui (išgaunant skalūnų dujas). Apie 80% pupenių užauginama Indijoje ir Pakistane, bet dėl didelės paklausos didėja šių augalų plotai kitose šalyse.
Biologija
Kampuotoji pupenė yra augalas stačiu stiebu, užaugantis iki 2–3 m aukščio. Turi vieną stiebą, kuris šakojasi arba ties žeme, arba visu stiebo ilgiu.
Pupenės šaknys liemeninės, tad gali pasiekti ir giliau esantį dirvožemio vandenį. Ant paviršinių šaknelių susidaro gumbeliai, kuriuose gyvena azotą rišančios Rhizobium genties gumbelinės bakterijos.
Pupenių lapai ir stiebai dažniausiai plaukuoti, plaukuotumas priklauso nuo veislės. Lapai pailgai ovalūs, 5–10 cm ilgio, išsidėstę pražangiai. Žiedynai išsidėstę lapų pažastyse, žiedai būna baltos ar melsvos spalvos. Besiformuojančios ankštys būna gana plokščios ir plonos, jose būna 5–12 mažų (~5 mm ilgio, 100 sėklų sveria 25–40 g) ovalių sėklų. Paprastai subrendusios sėklos būna baltos ar pilkos. Pernelyg sudrėkusios jos gali pajuoduoti ir prarasti daigumą.
Kampuotosios pupenės chromosomų rinkinys yra 2n=14.
Dirvožemiai
Pupenes galima auginti įvairių tipų dirvožemiuose. Labiausiai tinka derlingi, vidutinės tekstūros priesmėliai. Jie turi būti gerai drenuojami, nes dirvožemio įmirkimas blogina kultūros našumą. Pupenė geriausiai auga santykinai bazinėse (pH 7-8) dirvose, yra pakanti įdruskėjimui. Dėl simbiontinių Rhizobia bakterijų pupenės biomasė turi daug azoto junginių ir gerina dirvožemio derlingumą.
Auginimo ypatumai
,
Auginimo regionai
Auginamas daugiausia šiaurės vakarų Indijoje ir Pakistane. Mažesni kiekiai auginami pusdykuminėse Teksaso lygumose JAV, Australijoje ir Afrikoje. Svarbiausias pupenių auginimo centras yra Jodhpur Radžastane (Indija), kur pupenės lipų paklausa vietos žemės ūkyje 2012 m. sukėlė bumą.
Dabar Indija ir Pakistanas yra pagrindiniai pupenių augintojai (80% pasaulio produkcijos). Taip pat auginama ir kai kuriose kitose šalyse. Kai kurie komerciniai augintojai iki tol augintas kultūras pakeitė pupene, kad išnaudotų didėjantį poreikį pupenių produktams Jungtinėse Valstijose.
Veislės
Vidutinis derlius yra 5–6 t/ha
Žalioji masė
Žemės ūkis
Maistas
Pupenių lipai
Pasaulio rinkoje labiausiai vertinamas pupenių produktas yra iš jų sėklų gaunami lipai, naudojami daugelyje sričių. Maisto pramonėje lipai naudojami kaip tirštiklis maisto priedas. Lipai taip pat kaip tirštikliai naudojami kosmetikos ir farmacijos pramonėje, jie naudojami tekstilės ir popieriaus pramonėje, hidrauliniam ardymui skalūnų dujų gavyboje ir t. t.
Kalniškiai (Šaukėnai)
Kalniškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Šaukėnų, šalia kelio. Seniūnaitijos centras. Stūkso Kalniškių piliakalnis.
Istorija
Kaimas įkurtas 1924 m. išparceliavus Spakainasties dvarą.
Vilaičiai (Tauragė)
Vilaičiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 8 km iki Sartininkų. Vilaičiuose yra 1883 m. statytas koplytstulpis su ornamentuotu kryželiu ir Marijos Maloningosios skulptūra, jį pastatė Barborinas (mirė jo 5 vaikai, todėl jis pradėjo statyti koplytstulpius įvairiose vietose, vėliau, po koplytstulpių pastatymo, užaugo 7 sveiki jo vaikai).
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose minimas 1561 m.
Smartizmas
Smartizmas – viena iš keturių pagrindinių hinduizmo krypčių (greta vaišnavizmo, šaivizmo bei šaktizmo). Šios hinduizmo srovės pagrindinis skiriamasis bruožas – nefanatiškas ir tolerantiškas požiūris. Ši srovė pripažįsta visas pagrindines hinduizmo dievybes, kaip Brahmano apraiškas, o jos išpažinėjai garbina tiek Višnų, tiek Šivą, tiek Devi, tiek Ganešą, tiek Surją.
Feldjėgeriai (Vokietija)
thumb|200px|Feldjėgerių patrulinė mašina Mercedes-Benz Vito thumb|200px|Feldjėgerių [[Nissan Patrol]]
Feldjėgeriai  – karo policininkai Vokietijos kariuomenėje. Dabartiniame bundesvere feldjėgeriai yra karo policija nuo 1955 m. Vermachte feldjėgeriai sudarė feldjėgerių korpusą 1943–1945 m.
Istorija
Pirmasis dabartinių feldjėgerių dalinys ėmė veikti 1955 m. spalio 6 d., kai buvo pasirašytas įsakas sukurti bundesverą. Naujas įstatymas reikalavo įkurti karinės policijos mokomąją kuopą buvusioje Liuftwafės ligoninėje Andernache. Pradžioje buvo ketinta bundesvero karo policijos dalinius pavadinti Militärpolizei ('karo policija'). Tačiau ėmė prieštarauti kai kurios Vokietijos žemės, kurios turėjo įstatymų vykdymo misiją. Jos norėjo, kad žodis Polizei priklausytų tik jiems, todėl 1956 m. karo policijos pavadinimas buvo pakeistas į Feldjäger.
Organizacija
thumb|right|200px|Feldjėgerių bataliono vado vėliavėlė right|thumb|200px|Feldjėgerių kuopos vado vėliavėlė Dabartinis Vokietijos feldjėgerių korpusas aptarnauja visas Vokietijos ginkluotųjų pajėgų (Bundesvero) šakas – Vokietijos armiją, Vokietijos laivyną, Liuftvafę (Oro pajėgos), Centrinę medicininę tarnybą ir Jungtinę paramos tarnybą. Feldjėgeriams vadovauja Jungtinės paramos vadovybė (būstinė Kelne), vadovaujanti visai Jungtinei paramos tarnybai.
Feldjėgerių yra 8 batalionai – kiekvienai karinei apygardai paskirta po 2 feldjėgerių batalionus.
Misijos
30 feldjėgerių karo policijos stočių paskirstytos visoje Vokietijoje. Pagrindinė feldjėgerių paskirtis yra būti centru, į kurį kreipiasi visi kariškiai, kai jiems reikia pagalbos. Vokietijoje veikia nacionalinis avarinis telefono numeris (01803-90 9999), todėl bundesvero kareiviai bet kuriuo momentu gali susisiekti su artimiausia jiems feldjėgerių stotimi.
Kitos keturios feldjėgerių misijos:
Karinė drausmė
Palaikydami karinę drausmę feldjėgeriai:
Karinio eismo kontrolė
Nukreipdami ir kontroliuodami karinį eismą feldjėgeriai glaudžiai dirba su civiline policija, kad padidintų eismo saugumą ir apsaugotų kareivius. Feldjėgerių eismo misijos apima:
Saugumo operacijos
Feldjėgerių saugumo operacijų paskirtis yra: Taip pat feldjėgeriai gali gauti užduotis saugoti sąjungininkų kareivius, teikti asmens apsaugą bundesvero oficialiems asmenims, kuriems gresia pavojus. Jie taip pat saugo didelių dalinių vadavietes, lydi svarbius asmenis, saugo konferencijas ir parodas, saugo karinį turtą, padeda vadams fizinio saugumo srityje, vykdo riaušių suvaldymo misijas.
Tyrimai ir apklausos
Feldjėgerių vykdomi tyrimai apima pranešimų apie rimtus įvykius sudarymą, oficialaus intereso duomenų analizę, pagalbą tiriant karo nusikaltimus ir dezertyrų paiešką. Feldjėgeriai turi ir tarnybinių šunų komandas. Koblence esančioje bundesvero karinių tarnybinių šunų mokykloje šunys pirmiausiai apmokomi kaip patruliniai šunys, tačiau mokomi ir aptikimo šunų darbo. Šunų komandos panaudojamos ieškoti sprogmenų ir narkotikų.
Dislokacija užsienyje
Užsienyje dislokuoti feldjėgerių daliniai palaiko kitas pajėgas kaip karinė policija. Jie dažnai naudojami daugianacionalinėse karo policijos pajėgose ir ne tik prižiūri ten veikiančių bundesvero kareivių elgesį, bet ir bendradarbiauja su vietine valdžia, policija ir kitomis organizacijomis, taip pat kitų valstybių karinėmis policijomis, veikiančiomis JTO pavedimu. Viena dažniausių jų veiklų užsienyje būna namų pastatų kratos ieškant nelegalių ginklų ir sprogmenų. Viena užduočių rūšis, atliekama tik užsienio misijose, yra aerouostų saugumo užtikrinimas ir darbas pasienio praleidimo postuose.
Apmokymas
Feldjėgeriai mokomi atlikti jiems pavedamas užduotis įvairiuose kursuose, kurie vyksta feldjėgerių mokykloje Hanoveryje arba specializuotuose kursuose, kur jie apmokomi kartu su civiliais policininkais. Vieną kursą turi įsisavinti visi feldjėgeriai – tai anglų kalbos kursai. Išlaikę anglų kalbos įgūdžių testą feldjėgeriai geba susikalbėti su kitų valstybių karo policininkais.
Uniforma
thumb|150px|Feldjėgerio uniforma (2005 m.) thumb|left|200px|Feldjėgeris (2003 m.) Feldjėgeriai, nors ir yra bendrosios bundesvero pajėgos, dėvi armijos uniformas, nes jie pradžioje buvo suformuoti kaip armijos kariuomenės rūšis. Jie dėvi raudonas beretes su Prūsijos gvardijos žvaigžde (tai feldjėgerių emblema). Jų apykaklės antsiuvai ir antpečių kantai yra oranžiniai.
Patruliuodami feldjėgeriai vilki kamufliažinę uniformą su „Schwarzzeug“ ('juodieji reikmenys') – juodu karo policininko raiščiu (su užrašais baltomis raidėmis MP ir Feldjäger), juodu diržu su juodu pistoleto dėklu, juodu antrankių futliaru ir pan. Iškilmingomis progomis (paradai, ceremonijos, motociklų eskortai lydint aukštus pareigūnus) jie dėvi uniformas su Weißzeug ('baltieji reikmenys'). Weißzeug yra senesnis už Schwarzzeug, jį sudaro baltas diržas, baltos pirštinės ir baltas pistoleto dėklas kairėje pusėje.
Jurisdikcija
Vokietijoje feldjėgeriai turi jurisdikciją tik kariams, civiliams bundesvero darbuotojams bei visiems civiliams, įeinantiems į karinių dalinių ir įstaigų teritoriją. Taip pat gali dirbti ir su kitais civiliais, jei tai liečia bundesvero reikalus.
Senesnių laikų feldjėgeriai
1943–1945 m. m vermachte feldjėgeriai sudarė feldjėgerių korpusą.
Nekojiru-so
Nekojiru-so (jap. ねこぢる草) dar žinoma kaip Cat Soup  japono Tetsuo Sato režisuotas ir J. C. Staff prodiusuotas anime OVA, išleistas 2001 metais, sutalpintas į vieną 34 minučių ilgio epizodą. Anime yra lamėjęs daug apdovanojimų, tarp kurių: „Tobulumo prizas“ penktame kasmetiniame 2001 metų Medijos meno festivalyje (Media Arts Festival) bei geriausio trumpametražio filmo apdovanojimas 2001-ųjų Fantazijos filmų festivalyje (Fantasia Film Festival). Filmas dedikuotas garsiai mangakai (manga piešėjai) Nekojiru, nusižudžiusiai 1998-tais metais. Praėjus metams po mirties, jos vyras radęs senus žmonos eskizus ir idėjas nunešė į studiją, kad iš jų būtų padarytas filmas.
Feldjėgeriai (Vokietija)
Senesnių laikų feldjėgeriai
Kitas panašus darinys, vykdęs karo policijos funkcijas Vokietijoje buvo feldžandarmerija.
Kalnų Jokulsau
Kalnų Jokulsau  – upė šiaurės rytų Islandijoje, antra pagal ilgį šalyje (206 km). Pavadinimas išvertus iš islandų kalbos reiškia "Ledyninė upė kalnuose". Išteka iš Vatnajokudlio ledyno šiaurinės dalies keletu upokšnių. Teka į šiaurę Islandijos plynaukšte. Sudaro Selfoso ir Detifoso krioklius, prateka Ausbyrgio kanjonu. Visi šie dariniai saugomi Jokulsaurgliuvro nacionaliniame parke. Žemupyje sudaro estuariją ir įteka į Arkties vandenyną netoli Skougaro.
Vandens debitas maksimumą pasiekia vasarą.
thumb|left|250px|Selfoso krioklys
Glazovas
Glazovas  – miestas Udmurtijoje (Rusija), prie Čepcos upės, 180 km nuo Iževsko. Geležinkelio stotis. Išvystyta mašinų, metalo, maisto, baldų pramonė. Veikia pedagogikos institutas ir Iževsko universiteto filialas.
Istorija
Glazovas minimas nuo 1678 m., miestu tapo 1780 m.
Enon
Enon – amerikiečių eksperimentinio roko, indie pop, indie rock, noise pop grupė, gyvuojanti nuo 1999 metų.
Nariai
John Schmersal, Toko Yasuda, Matt Schultz
Hack and slash
Hack and slash arba hack and slay, sutrump. H&S arba HnS – kompiuterinių žaidimų, kuriuose vyrauja kovos, žanras.
Terminas hack and slash pirmiausia buvo naudojamas stalo vaidmenų žaidimų stiliui apibūdinti, bet vėliau pritaikytas ir MUD, MMORPG žanrams bei apskritai daugeliui veiksmo žaidimų. Konsolių ir žaidimų automatų žaidimuose šis terminas naudojamas apibūdinti juose vyraujančias kirstynes. Kituose kontekstuose šis terminas yra platesnio pobūdžio, pvz., lankininkas arba neginkluotas kovų menų meistras taip pat gali būti hack and slash žaidimo veikėju. Terminas taip pat gali būti užrašomas žodžius atskiriant brūkšneliais arba su apostrofais, kaip, pvz., hack-and-slash, hack 'n' slay.
Kilmė
Hack and slash sąvokos kilmės šaknys siekia stalo RPG žaidimus, tokius kaip „Dungeons & Dragons“, kuriuose ji apibūdina kampanijas, kupinas smurto ir be jokių kitų siužeto elementų ar išskirtinio tikslo. Pati sąvoka atsirado apie XX a. 9-ąjį dešimtmetį, kaip rašoma žurnale „Dragon“. Vėliau imtas naudoti tokiems kompiuteriniams vaidmenų žaidimams kaip „Lineage“ arba „Diablo“ apibūdinti. Šiuo terminu taip pat vadinti ankstyvieji beat 'em up žaidimai, tokie kaip „Golden Axe“.
Karaliaučiaus pilis
thumb|250px|Karaliaučiaus pilies bokštas XIX–XX a. sandūroje. thumb|250px|Karaliaučiaus pilies vidinis kiemas XIX–XX a. sandūroje. thumb|250px|Karaliaučiaus pilies rūmai XIX–XX a. sandūroje. thumb|250px|Karaliaučiaus pilies vaizdas iš oro (1925 m.)
Stekšys
Stekšys (ar Stakys, taip pat Stejkint, Stekintas, Stegikintas, Stegutas m. 1214 m.) – Lietuvos kunigaikštis 1214 m. užmuštas šalia Lielvardės žygio prieš Livoniją metu. Jis yra vienas iš ankstyviausių paminėtų Lietuvos kunigaikščių. Jis pakeitė kunigaikštį Dangerutį, užmuštą 1213 m. Po šitų dviejų mirčių, lietuvių reidai į Livonijos žemes suretėjo, prasidėjo smukimo periodas baltiškų genčių vienijimosi procese.
Karaliaučiaus pilis
Karaliaučiaus pilis  – viena iš pagrindinių Vokiečių ordino pilių, pastatyta Kryžiaus karų metu kryžiuočių okupuotoje Senovės Prūsijos Sembos žemėje, Priegliaus upės žiotyse 1255 m., davusi pradžią Karaliaučiaus miestui. 1312–1525 m. joje rezidavo ordino didysis maršalas, 1457–1525 m. – didysis magistras.
Stekšys
Tomas Baranauskas teigia, kad 1219 m. sutartyje su Haliču-Volyne paminėti kunigaikščiai Daujotas ir Vilikaila buvo Stekšio sūnūs.
Karaliaučiaus pilis
Antrajam pasauliniam karui einant į pabaigą, per antivokiškos koalicijos sąjungininkų antpuolius degė ir buvo labai apgriauta. Panaudojant sprogmenis galutinai nugriauta 1967 m. ir dalyje jos teritorijos 1970 m. buvo pradėtas statyti Tarybų namo administracinis pastatas, kuris tapo neoficialiu tarybinio ir rusiškojo Karaliaučiaus, dabar oficialiai vadinamo Kaliningradu, simboliu.
Istorija
1254 m. Vokiečių ordino kryžiuočiai su kryžininkais, kuriems vadovavo Čekijos karalius Pšemislas Otokaras II, užkariavo prūsų žemę Sembą ir sugriautos Tvankstos pilaitės vietoje pastatė medinę pilį. Karaliaus garbei pilis, o vėliau ir prie jos išsiplėtęs miestas pavadintas Kionigsbergu. Pirmasis pilies komtūras – Burhardtas von Hornhausenas.
Kalniškiai II (Šilalė)
Kalniškiai II – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Tenenių, abipus Melmento upelio, nors didžioji kaimo dalis yra kairiajame jo krante. Kalniškių seniūnaitijos centras. Į šiaurę nuo kaimo yra Barsukinės miškas. Aukščiausias kaimo taškas 91,9 m.
Karaliaučiaus pilis
Istorija
Pilį per 1260–1274 m. Didįjį prūsų sukilimą 1262 m. pradžioje puolė Herkaus Manto vadovaujami prūsų sukilėliai. Tačiau Karaliaučiaus apgultis baigėsi nesėkmingai. XIV–XV a. pradžioje įgula rengė žygius į Lietuvą. 1454–1455 m. per Trylikametį karą su Lenkija (1454–1466 m.) Karaliaučiaus pilį buvo užėmę ir labai apgriovę Senamiesčio gyventojai.
Karaliaučiaus pilis po Marienburgo pilies tapo didžiausia Prūsijoje Vokiečių ordino pilimi. 1312–1525 m. joje rezidavo didysis ordino maršalas, 1457–1525 m. – didysis ordino magistras. 1457 m. ordino sostinė iš Marienburgo buvo perkelta į Karaliaučių.
1541 m. sprogus parako statinėms, sugriuvo didelė Karaliaučiaus pilies dalis. Pilis buvo perstatyta. Prūsijos kunigaikščio Albrechto laikais (1525–1568 m.) pilis paversta puošniais rūmais. Buvusio konvento vietoje, pilies vakariniame šone 1594 m. pastatyta renesansinė bažnyčia įgulai, vakarinė siena iš išorės paremta kontraforsais, kampuose pastatyti apvalūs bokštai. Bažnyčioje buvo vainikuojami Prūsijos karaliai, vėliau įšventinami evangelikų kunigai, tarp jų 1743 m. spalio 21 d. čia buvo įšventintas Kristijonas Donelaitis. Rytinė dalis 1712 m., o šiaurės rytų korpusas 1810 m. perstatyti baroko stiliumi. Pilyje susiliejo gotika, renesansas, barokas, rokoko stiliai, tačiau ji turėjo savo veidą. Didžiausia pilies salė (Moskowitersaal) buvo 83 m ilgio ir 18 m pločio.
Nors Prūsijos oficiali sostinė buvo Berlynas, pilyje buvo vainikuojami Prūsijos kunigaikščiai. 1701 m. vainikuotas pirmasis Prūsijos karalius Frydrichas I Vilhelmas. Pilyje veikė Prūsijos muziejus, turėjęs daugiau, kaip 240 000 archeologijos radinių kolekciją. Pilyje buvo ir Karaliaučiaus archyvas – Prūsijos slaptasis valstybinis archyvas, miesto paveikslų galerija, buvo turtinga kunigaikščio Albrechto biblioteka. Nuo 1941 m. pabaigos buvo saugomas Gintaro kambarys.
Pilis buvo smarkiai apgriauta per 1944 m. rugpjūčio – rugsėjo mėn. Didžiosios Britanijos ir JAV aviacijos bombardavimus ir per 1945 m. balandžio mėn. TSRS kariuomenės puolimą. Po Antrojo pasaulinio karo, 1945 m. viduryje dar stovėjo didysis bokštas bei dalis sienų, o pilies viduje buvo nepažeistų patalpų. Dalį pilyje esančių vertybių spėta išgabenti, kitos dingo. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje ir po jo pilies teritorija kasinėta. Pilis kaliningradiečių pamažu buvo naikinama, bet iki 1956 m. sienos, dalis bokšto išliko.
Karaliaučiaus pilies sienos, bokštai ir kitos patalpos TSKP generalinio sekretoriaus L. Brežnevo, TSRS vyriausybės, Kaliningrado srities ir Karaliaučiaus miesto valdžios nurodymu, nepaisant studentų ir inteligentijos protestų, 1967 m. buvo išsprogdinta. Pašalinus liekanas ir Kaliningrado srities TSKP pirmojo sekretoriaus Konovalovo nurodymu nukasus apie 8 m kalvos, pilies vietoje 1978 m. įrengta pagrindinė aikštė, jos rytiniame gale pradėtas statyti Tarybų namo administracinis pastatas. Jo statyba 9-ame dešimtmetyje buvo sustabdyta, tačiau baigta 2006 m. Šiuo metu pastate įrengtas verslo centras.
Nuo 2001 m. pilies teritorijoje vykdomi Vokietijos žurnalo „Der Spiegel“ finansuojami tyrimai, kurių metu 2005 m. birželio mėn. buvo rasta sidabrinė dėžė su medaliais ir amuletais iš muziejaus kolekcijos. Rusijos prezidento V. Putino paliepimu rengiamas ir pilies atstatymo projektas.
2015 m. regiono valdžia surengė tarptautinį architektūros konkursą „Miesto širdis“, kad būtų sukurta Karaliaučiaus istorinio centro – Karalių kalvos ir aplinkinės teritorijos – plėtros koncepcija. Per konkursą taip pat buvo svarstomos galimybės atstatyti pilį.
Iputė
Iputė  – upė Rusijoje ir Baltarusijoje; Sožo kairysis intakas. Prasideda Baltarusijoje, Mogiliovo srityje. Pradžioje teka į rytus per Smolensko sritį, vėliau pasuka į pietus ir pietvakarius ir teka Briansko sritimi. Pats žemupys yra Baltarusijos Gomelio srityje. Įteka į Sožą šalia Gomelio.
Didžiausi intakai: Voronica, Uneča (kairieji).
Krantai daugiausia žemi. Žemupys laivuojamas. Užšąla lapkričio pabaigoje, atitirpsta kovo pabaigoje – balandžio pradžioje.
Prie Iputės įsikūrę Suražo (Rusija) ir Dobrušo (Baltarusija) miestai.
Ušača
Ušača (arba Ušačia; ) – upė Baltarusijoje, Vitebsko srityje, kairysis Dauguvos intakas. Prasideda 169,7 m virš jūros lygio, Dokšicų rajone. Teka į šiaurę, prateka Muragų, Tartako, Varoničių ir kitus ežerus. Įteka į Dauguvą žemiau Navapolacko. Plotis – 30–40 m. Prie upės įsikūrusi Ušačų gyvenvietė.
Parovėjos dvaras
Parovėjos dvaras – dvaras, buvęs Parovėjoje. Yra išlikusių sodybos pastatų, malūnas, sandėlis.
Istorija
Parovėjos dvaras buvo vienas seniausių Radvilų palivarkų. 1526 m. Biržų vietininkas Aleksandras Tarnovskis atidavė Parovėją Vilniaus kaštelionui Jurgiui Radvilai. 1528 m. dvarų surašymo dokumentuose nurodyta, kad Biržų Parovėjoje buvo 24 baudžiauninkai, 6 bajorų tarnybos ir 100 miestelėnų. 1585 m. kovo 13 d. Upytės paviete minimas Parovėjos dvaras priklausė žemionui Grigorijui Gintautui. 1604–1605 m. Parovėjos dvaro urėdninku buvo Kristupo Radvilos klientas Petras Modževskis.
Dvaras buvo Biržų kunigaikštystėje. Parovėjos dvaras rašytiniuose šaltiniuose minimas ir 1670 m. XVIII a. 2-ojoje pusėje dvarą valdė Pranciškus Antanas Kamarauskas (1723–1800), iš kurio giminės kildinamas ir Lenkijos prezidentas B. Komorovskis. XIX a. dvaras priklausė Tiškevičiams.
1906 m. rugsėjo 17 d. Parovėjos valstiečiai sudegino dvaro rūmus.
Bojotijos nomas
Bojotijos nomas – vienas iš Graikijos nomų, Centrinės Graikijos periferijos dalis. Sostinė – Livadija (21,5 tūkst. gyv.).
Pietuose Bojotijos ribojasi su Atika pietryčiuose, Fokide vakaruose, Ftiotide šiaurėje. Už sąsiaurio yra Eubojos nomas, o pietvakariuose yra Peloponeso įlanka.
Беотия (ном) Νομός Βοιωτίας Boiotia Boeotia (nomus Graeciae) Boiotia Prefectura Boeotia Префектура Беотија Boeotia (il)
Kroatijos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Kroatijos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Pirmosios rungtynės
-
Atsakomosios rungtynės
--
Supertaurė
Croatia Zagreb iškovojo supertaurę be kovos, kadangi laimėjo ir čempionatą, ir taurę.
Žukų evangelikų liuteronų bažnyčia
Žukų evangelikų liuteronų bažnyčia – veikianti evangelikų liuteronų bažnyčia Žukuose, Pagėgių savivaldybėje, už 7 km į rytus nuo Vilkyškių, prie kelio. Pamaldos vyksta restauruojamoje bažnyčioje.
Parapija Žukuose atsikūrė 1992 m. Nuo 1997 m. bažnyčios su klebonija pastatų ansamblis yra kultūros paveldo objektas (unikalus kodas ). Šalia bažnyčios yra senosios neaptvertos, bet tvarkomos liuteronų kapinės, kuriose dauguma antkapių sunykę. miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras, 2017 m.
Istorija
Evangelikų liuteronų parapija ėmė kurtis 1845 m. nupirkus 27,5 ha žemės sklypą įkurdinti kunigui, įrengti laikiniems maldos namams. Pamaldas čia laikyti imta tik nuo 1869 m. Atvykdavo kunigas iš Viešvilės. Iki 1900 m. Žukai buvo Viešvilės parapijos filija. Melstasi mokykloje. 1905 m. nuo Viešvilės parapijos atskirti 22 kiemai, įkurta savarankiška Žukų parapija. Bažnyčia Žukuose buvo pastatyta 1904 m. (H. Kurschatas nurodo vėlesnę jų statybos datą – 1907 m.).
Nedidelei parapijai vadovavo daugiausiai lietuviškos kilmės kunigai, čia buvo bažnytinis choras, salė konfirmantams mokyti. Nuo bendruomenės įsteigimo iki 1944 m. dirbo šie dvasininkai:
1905 m. Žukų bendruomenei priklausė 1 800 žmonių, iš jų lietu­vininkų 1 000, 1921 – 1 500, 1926 – 2 316, 1936 m. – 2 250. Tuoj po Antrojo pasaulinio karo pabaigos Žukų bažnyčioje atnaujintos pamaldos. Jas laikė sakytojas A. Neimanas, retkarčiais atvykdavo J. Kalvanas, kiti kunigai.
1947 m. bažnyčia uždaryta. Sovietmečiu vietos valdžia maldos namus nusavino, įrengė čia tarybinio ūkio sandėlį, klebonijoje įkurdino NKVD valsčiaus poskyrį, vėliau – ūkio kontorą. Bažnyčioje sunyko interjero detalės, vidaus erdvė suskaidyta į kelis aukštus. Altoriaus kryžių su Nukryžiuotuoju parapijiečiams pavyko išgelbėti, perdavus Tauragės evangelikų liuteronų bažnyčiai.
1992 m. atgimusiai parapijai grąžintas klebonijos pastatas, o 1998 m. oficialiai sugrąžinta ir bažnyčia, kuri pradėta restauruoti. 2007 m. vyko Žukų bažnyčios šimtmečio minėjimo pamaldos. 2015 m. buvo tęsiamas bažnyčios remontas.
Žukuose bei kituose aplinkiniuose kaimuose gyvena dar bent 80 evangelikų liuteronų tikėjimo žmonių.
Architektūra
Bažnyčą projektavo Ragainėje gyvenęs architektas Tamošaitis. Sumūryta iš patvarių plytų, išdegintų Lumpėnų ir Palumpių plytinėse. Vakarinėje pusėje turi „buką“ bokštą, priekinėje jo plokštumoje buvo suprojektuotas centrinis įėjimas. Vidinė erdvė padalyta į dvi navas, lubos lygios, dažytos. Altorių iš trijų pusių supo kūrai, galiniame buvo sumontuoti vargonai. Altorių puošė žvakių sietynas, čia buvo krucifiksas ir užrašas: „Gebt unserem Gott allein die Ehre“ („Garbink vien tik savo Viešpatį“). Tiek sakykla, tiek altorius buvo aptraukti brangiu raudonu pliušu. Laidotuvių metu juos apdengdavo juodomis juostomis-staltiesėmis. Parapijiečiai didžiavosi savo bažnyčios varpais – jų skambesys buvo girdimas gerus 8 kilometrus.
UEFA taurių taurė 1975–1976 m.
UEFA taurių taurė 1975–1976 m. – 16-asis UEFA taurių taurės turnyras. Prasidėjo 1975 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale laimėjęs prieš  klubą.
Žukų evangelikų liuteronų bažnyčia
Architektūra
Iki šių dienų buvo likęs sovietmečiu įrengtas medinis bažnyčios vidaus perdengimas, tarnavęs sandėlio reikmėms. Jis laikėsi ant autentiškų balkonų kolonų. Vykdant atstatymo darbus, jis buvo pašalintas, atkurta bažnyčios vientisa erdvė.
Valstybinis investicinis fondas
Valstybinis investicinis fondas  – valstybės valdomas investicinis fondas, kurio fondų valdytojai investuoja lėšas į akcijas, obligacijas, nekilnojamąjį turtą, tauriuosius metalus bei kitas finansines priemones. Investiciniai fondai, dažniausiai sudaromi natūraliais gamtiniais ištekliais turtingų valstybių, kurios nori šiuo metu gaunamas milžiniškas pajamas perkelti kitai valstybės piliečių kartai, kai gamtiniai ištekliai nebegalės garantuoti valstybės gerovės. Taip pat šiuos fondus gali sudaryti šalys turinčios didžiulius užsienio valiutų rezervus. Dauguma šių fondų yra iš Azijos bei Persijos įlankos šalių.
Valstybės valdomi fondai pastaruoju metu užėmė apribotos rizikos fondų bei privataus kapitalo fondų padėtį kaip didžiausias pasaulinės rinkos variklis. Jie investuoja didelius valiutos rezervus į Vakarų pasaulio verslus, ypač į sunkius laikus patiriančius bankus. Tačiau tai sukėlė nerimo – manoma, kad valstybiniai fondai gali siekti politinės įtakos ar net kelti pavojų nacionaliniam saugumui.
Stambiausi fondai
Valstybiniai investiciniai fondai, valdantys daugiau kaip $50 mlrd. JAV dolerių vertės turtą:
Peritoninė dializė
Peritoninė dializė (PD) – tai viena pakaitinio inkstų funkcijos gydymo rūšių (kitos: hemodializė, inksto transplantacija).
Peritoninės dializės principas
thumb|250px|Peritoninės dializės schema. 1 - maišelis su PD tirpalu, 2 - PD kateteris, 3 - pilvaplėvės ertmė.
Dializė - tai procesas, kai vieno tirpalo sudėtis keičiama jį veikiant kitu tirpalu per pusiau pralaidžią membraną. Pro membranos poras tegali praeiti mažos molekulinės masės medžiagos (pvz., vanduo, šlapalas, elektrolitai), o didesnes molekules (pvz., baltymus) ji, tarsi sietas, sulaiko. Ištirpusios medžiagos per membraną juda dviem būdais: difuzija ir ultrafiltracija. Vykstant ultrafiltracijai, per membraną dėl osmosinio ar hidrostatinio slėgio skirtumų skverbiasi vanduo, o kartu ir jame ištirpusios medžiagos.
Peritoninės dializės atveju, pusiau pralaidžios membranos funkciją atlieka pilvaplėvės kapiliarų endotelis - tai pagrindinis barjeras, atskiriantis kraują nuo skysčio, esančio pilvaplėvės ertmėje. Per specialų PD kateterį, pilvaplėvės ertmė pripildoma PD tirpalo. Medžiagos, kurių koncentracija didesnė kraujyje (pvz., K+, šlapalas), difunduoja į PD tirpalą ir tokiu būdu yra šalinamos. Medžiagos, kurių koncentracija didesnė PD tirpale (pvz., laktatas), difunduoja į kraują. Ultrafiltraciją iš kraujo į pilvaplėvės ertmę galima padidinti, naudojant didesnės gliukozės koncentracijos PD tirpalą (komerciškai prieinami 1,36 %, 2,27 %, 3,86 % gliukozės PD tirpalai), arba specialų PD tirpalą su ikodekstrinu. PD tirpalas lėtai (apie 1-2 ml/min) pilvaplėvės limfagyslėmis rezorbuojasi. Po kiek laiko PD tirpalas drenuojamas; su juo iš organizmo pašalinamos nepageidaujamos medžiagos bei skysčių perteklius.
Nuorodos
Dialyse
Gajaras
Gajaras – miestas rytų Prancūzijoje, pasienyje su Šveicarija, 5 km į pietryčius nuo Ženevos (faktiškai jos priemiestis). Išvystyta smulkioji ir vidutinė pramonė.
Istorija
Įkurtas XIII a.
Sportas
2003–2007 m. mieste žaidė futbolo komanda Football Croix-de-Savoie.
Ona Mikulskienė
220px|thumb|right|Antkapis Rasų kapinėse Ona Mikulskienė-Mozoliauskaitė (1905 m. sausio 30 d. Omskas, Rusija – 2008 m. balandžio 19 d. Vilnius) – Lietuvos kanklininkė, pedagogė, kanklių orkestrų vadovė, JAV lietuvių visuomenės veikėja.
Biografija
Sutuoktinis Alfonsas Mikulskis. 1924 m. Kaune baigė buhalterijos kursus. 1925–1927 m. mokėsi Klaipėdos muzikos mokyklos J. Čiurlionytės fortepijono klasėje. 1926–1939 m. Klaipėdos giedotojų draugijos choristė, lietuvių scenos mėgėjų draugijos „Aida“ artistė. Dalyvavo operų, operečių, dramos veikalų spektakliuose. 1928 m. Klaipėdos pirmojo šaulių moterų skyriaus pirmininkė, 1931 m. – vadė, 1932–1938 m. XX šaulių moterų rinktinės vadė. 1933 m. įkūrė Klaipėdos, 1940 m. Vilniaus šaulių kanklininkių orkestrą. 1940–1991 m. Čiurlionio ansamblio kanklių orkestro vadovė, 1941–1944 m. dar ir Vilniaus filharmonijos liaudies ansamblio kanklininkė.
1944 m. pasitraukė į Vakarus, 1949 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Klyvlende. Koncertavo su kanklių ansambliais ir Čiurlionio ansambliu. 1958–1972 m. kankliuoti mokė Klyvlendo M. Valančiaus, 1972–1979 m. Šv. Kazimiero lituanistinėje mokykloje, įsteigė moksleivių kanklių orkestrus. Parengė kanklių orkestrą 1963 m. dainų šventei Čikagoje. 1965–1985 m. Klyvlende turėjo kanklių studiją. 1971–1975 m. karininko A. Juozapavičiaus šaulių kuopos Moterų sekcijos vadovė. 1973–1976 m. Lietuvos šaulių sąjungos tremtyje šaulių moterų vadovė. 1975–1981 m. šaulių Žalgirio kuopos Moterų sekcijos vadovė Klyvlende. Klyvlendo Didžiosios kunigaikštienės Birutės draugijos, Lietuvos vyčių ir Suvienijimo lietuvių Amerikoje narė. 1981 m. Lietuvos šaulių sąjungos garbės narė.
Surinko Čiurlionio ansamblio dokumentinę medžiagą, ansamblio archyvą ir muzikos instrumentus bei Aukso knygą su šimtais žymių žmonių įrašų apie Čiurlionio ansamblį 1992 m. padovanojo Lietuvai. JAV lietuvių spaudoje paskelbė straipsnių apie muziką. Nuo 1995 m. gyveno Vilniuje.
1996 m. išleido A. Mikulskio tautines mišias „Už kenčiančią Lietuvą“ mišriam chorui ir vargonams, dainų jaunimui rinkinį „Dainuojanti jaunystė“ (1999 m.), giesmių rinkinį „Jėzau, Jėzau, ateiki pas mane“ (2001 m.)
Karveliškės (Kaišiadorys)
Karveliškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kalvių. Yra saugomas Karveliškių akmuo.
1985 m. Tuniso Tarpzoninis turnyras
1985 m. Tuniso tarpzoninis šachmatų turnyras – tai pasaulio čempionato ciklo (1985-1987) atrankinės šachmatų varžybos. Vienas iš trijų (tryliktojo ciklo) tarpzoninių vyrų turnyrų vyko  1985 balandžio 27 -  gegužės 19 d. Tunise.
Turnyras
16 žaidėjų iš 13-kos šalių kovojo dėl 4-ių kelialapių į 1985 Kandidatų turyrą.
Dalyvių atranka
Už aukštus reitingus (1985 m. sausio 1 d.) pakviesti: Artūras Jusupovas, 🇨🇿 Vlastimilas Hortas, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 Antonis Mailsas.
Iš iš 13-ojo ciklo zoninių turnyrų dalyvavo 9 žaidėjai:  Viktoras Gavrikovas,  Aleksandras Černinas, 🇺🇸 Maksimas Dlugis, 🇺🇸 Nikas de Firmianas,  Predragas Nikoličius, 🇷🇴 Mihajus Šuba,  Ivanas Morovičius, 🇨🇴 Alonso Zapata, 🇧🇬 Jevgenijus  Ermenkovas, 🇪🇬 Asemas Afifis, 🇹🇳 Slahedinas Hmadis.
Rezultatai
Turnyro nugalėtoju tapo A. Jusupovas - 11½ taško iš 16 galimų. Antrąją vietą užėmė A. Beliavskis – 11. Trečią – L. Portišas – 10 taškų. 4-5 vietas pasidalijo A. Černinas ir V. Gavrikovas – po 9½ taško. Pastarieji, dėl 4-os vietos ir kelialapio į Kandidatų turnyrą žaidė mačą. Jį laimėjo A. Černinas 3½:2½ (+2, -1, =3). Keturi geriausiai pasirodę dalyviai: J. A. Jusupovas, A. Beliavskis, L. Portišas ir A. Černinas iškovojo teisę žaisti 1985 m. Kandidatų turnyre.
Lentelė
Pasaulio šachmatų čempionato 13-tasis Tarpzoninis turnyras, Tunisas 1985 balandžio 27 - gegužės 19 d.
Po 6-ojo rato Slimas Buazizas pasitraukė iš turnyro, turėdamas vienas lygiąsias ir penkis pralaimėjimus. Jo rezultatai į lentelę neįtraukti.
Artūras Jusupovas, Aleksandras Beliavskis ir Lajošas Portišas pateko į 1985 m. Kandidatų turnyrą iš karto.
Bevainikė ramunė
Bevainikė ramunė (Matricaria discoidea, Chamomilla suaveolens) – astrinių (Asteraceae) šeimos, ramunių (Matricaria) genties vienmetis augalas. Auga pakelėse, daržuose, pievose, nereikli dirvožemiui. Aukštis 7,5-30 cm. Lapai plunksniškai susiskaidę. Žiedai praktiškai neturi vainiklapių. Išskiria specifinį kvapą. Kaip ir vaistinė ramunė naudojama medicinoje, arbatų gamybai.
1985 m. Tuniso Tarpzoninis turnyras
Lentelė
O dėl likusio kelialapio A. Černinui teko žaisti 1985 m. Maskvoje 6-ių partijų mačą su Viktoru Gavrikovu.
Laimėjęs mačą, A. Černinas užėmė 4-ąją vietą ir pateko į 1985 m. Kandidatų turnyrą.
N-Lex
N-Lex ( + ) – nacionalinių teisės aktų portalas. Šis internetinis teisės portalas yra standartizuota teisinės informacijos (oficialių nacionalinių aktų) sistema. Ją sudaro oficialios nacionalinės teisinių (teisės aktų) duomenų bazės (23 Europos Sąjungos valstybių narių). N-Lex pateikiama bendroji informacija apie duomenų bazes ir paieškos galimybes kiekvienos valstybės narės teisės aktų duomenų bazėje. Portale yra paieškos N-Lex laukelių aprašymai ir įvairių šalių teisės aktų apibrėžtis.
Istorija
Portalas pradėjo veikti 2006 m. balandžio 28 d. Portalą sukūrė, tvarko, prižiūri ir plėtoja Europos Bendrijų oficialiųjų leidinių biuras, bendradarbiaudamas su Europos Sąjungos valstybėmis narėmis.
Projektas N-Lex (iki maždaug 2010-2011 m.) yra bandomasis. Nacionalinių teisės aktų duomenų bazių prijungimo prie N-Lex technologiją 2007 m. birželio mėn. pirmoji išmėgino Latvija. Prieiga visuomenei prie atnaujinto portalo suteikta 2007 m. lapkričio mėn. Šiuo metu su naująja technologija savo sistemas bando suderinti Ispanija, Danija, Italija ir Suomija, to ateityje sieks ir kitos valstybės narės. Ilgainiui su naująja technologija bus suderintos visų projekte dalyvaujančių valstybių narių sistemos.
Paieška
Paieškos programa susieta su kiekvienos valstybės narės teisės aktų duomenų baze. Paieška (2009 m. buvo) galima 22 oficialiosiomis ES kalbomis pagal standartizuotą paieškos formą. Į portalą palaipsniui bus įtraukiamos visų valstybių narių duomenų bazės (teisės aktų rinkiniai).
Atliekant paiešką pagal reikšminius žodžius, galima naudotis daugiakalbiu tezauru EUROVOC. Prie kiekvieno paieškos laukelio yra paaiškinta, kaip jį užpildyti, pateikiami konkretūs pavyzdžiai. Paieškos galimybes bei rezultatus sąlygoja išimtinai nacionalinės teisės aktų paieškos sistemos.
Los Andželo zoologijos sodas
250px|thumb|right|Los Andželo zoologijos sodas Los Andželo zoologijos sodas yra 1966 metais įkurtas didelis zoologijos sodas, esantis Grifito parke, Los Andžele, Kalifornijoje, kuriame gyvena apie 1 100 gyvūnų iš viso pasaulio. Sodas dirba kiekvieną metų dieną nuo 10 valandos ryto iki 5 valandos vakaro, išskyrus gruodžio 25-ąją. Sodas užima 0,5 km² teritoriją, kurioje gyvena daugiau kaip 250 gyvūnų rūšių.
Šiuo metu zoologijos sode vyksta statybų darbai, 2007 metų lapkritį atsidarė naujas gorilų eksponatas, po kelerių metų sode turėtu atsirasti naujų beždžionių, dramblių, bei įvairių drėgnojo miško gyvūnų.
Nomeda Marčėnaitė
Nomeda Marčėnaitė (g. 1965 m. vasario 10 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė keramikė, televizijos laidų vedėja, visuomenės veikėja.
Biografija
Tėvas Rimantas Marčėnas, mama Viktorija Kalnietytė, vyrai Liutauras Serapinas (1989 - 1996), Marius Jonutis (1996 - 2011), Vytas Palavinskas (2013 -), vaikai Dovas, Titas, Ula.
1990 m. baigė VDA, Vilniaus dailės akademija. b 2002–2008 m. TV3 laidų „Nomedos pokalbių šou“, „Nomeda“, LTV laidos „Tėvai ir vaikai“ vedėja, TV3 televizijos labdaros projekto „TV3 išsipildymo akcija“, kurios metu padedama našlaičiams, sumanytoja, globėja. 2012 m. BTV kulinarinės pokalbių laidos „Skanus pokalbis“ vedėja. 2013 m. Lietuvos ryto TV laidos „Kitaip. Su Nomeda“ vedėja.
Nuo 2018 m. LRT Plius laidos „Kultūringai su Nomeda“ vedėja.
Nuo 2020 m. lrt.lt laidos „Kur važiuojam?“ sumanytoja ir vedėja.
Rašytoja. „Lėlė“ – pirmoji Nomedos Marčėnaitės knyga vaikams. Knyga iliustruota autorės. 2011m. metų knygos rinkimuose geriausios knygos vaikams ir paaugliams nugalėtoja. Knygų "Virtuvės užrašai", "Užsimerk" autorė, iliustratorė.
Kūryba
Kuria siužetinius ir ornamentinius pano, indus. Pano derina keramiką ir medį („Vijokliai“, „Fragmentai“, abu 2000 m.). Kūriniuose vaizduojamos primityvistinės, schematizuotos žmonių, gyvūnų figūros („Šunys“ 2000 m.), fone naudojamas stilizuotas rytietiškas augalinis ornamentas. Vyrauja moters ir vyro santykių tematika, siužetas dažnai papildomas poetiniais teksto intarpais. Kūriniai dekoratyvūs, sukomponuoti iš spalvinių plokštumų, padengti ryškių, kontrastingų spalvų glazūra. Nuo 1990 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; nuo 1991 m. surengė daugiau kaip 50 individualių ir grupinių parodų (Vilnius, Kaunas, Hamburgas, Kopenhaga, Filadelfija, Niujorkas). Kuria ir eksponuoja keraminės skulptūros, grafikos, tapybos, taikomosios dailės kūrinius. Aktyviai reiškiasi kaip meno ir meno terapijos edukatorė. Užsiima švietėjiška kūrybinio ugdymo veikla Lietuvoje bei užsienyje.
Nuo 2011 m. autorinių parodų, meno plenerų, socialinių akcijų autorė ir dalyvė.
Nuo 2014 m. paramos ir labdaros fondo „Maisto bankas“ ambasadorė.
Nuo 2020 m. LRT LRT mediatekoje rodomos laidos „Kur važiuojam?“ sumanytoja ir vedėja.
Nuo 2023 m. LRT rodomos TV laidos "Svečiuose Nomeda" vedėja.
Nuo 2023 m. LRT mediatekoje rodomos laidos "Nomedos Torpedos" sumanytoja ir vedėja.
Modlino tvirtovė
thumb|right|250px|Modlino tvirtovė upių santakoje thumb|right|250px|Modlino tvirtovės teritorijos planas Modlino tvirtovė, arba Novogeorgijevsko tvirtovė – vienas didžiausių XIX a. fortifikacinių statinių Lenkijoje ir Europoje, apie 40 km į šiaurę nuo Varšuvos, ties Vyslos ir Narevo upių santaka. Tvirtovės pavadinimas siejamas su Modlino kaimu, kuris nuo 1961 m. įtrauktas į Mazovijos Novy Dvuro miesto sudėtį.
Istorija
Ši tvirtovė buvo viena iš keturių stipriausių, pirmosios klasės, karinių tvirtovių tuometinės Rusijos imperijos teritorijoje: 1896 m. iš 25 imperijoje pastatytų karinių tvirtovių, pirmos klasės tvirtovėms priklausė tik Varšuvos, Modlino (Novogeorgijevsko), Bresto (Brest-Litovsko) ir Kauno tvirtovės.
Pirmieji čia buvo įsikūrę švedai, 1655 m. įrengę įtvirtintą stovyklavietę ir kontroliavę kėlimąsi per Vyslą. Švedams pralaimėjus ji buvo sugriauta. Per Šiaurės karą gynybinius statinius čia statėsi Saksonijos pajėgos. Tvirtovę nuo 1807 m. iki 1812 m. statė Napoleono prancūzų kariuomenė, ruošdamasi kampanijai į Rytus. Vėliau buvo užimta ir statoma Rusijos carų Aleksandro I ir Nikolajaus I kariuomenių. Po 1831 m. sukilimo, kurio metu sukilėliai naudojosi tvirtove kaip atramos punktu, rusai ėmėsi plėsti ir modernizuoti tvirtovę, nuo 1834 m. ją pervadindami Novogeorgijevsko tvirtove. Didžiuliai kareivinių barakai galėjo talpinti 20 000 kareivių įgulą. Per I Pasaulinį karą 1915 m. rugpjūčio 7 d. užimta vokiečių kariuomenės. Tarpukaryje naudota Lenkijos kariuomenės reikmėms, modernizuota, ji tapo svarbiu Varšuvos gynybos mazgu. II Pasaulinio karo pradžioje Vokietijos įsiveržimo į Lenkiją metu čia vyko Modlino mūšis. 1939 m. rugsėjo 29 d. užgrobta vokiečių kariuomenės.
Tvirtovės būklė
Kai kurie tvirtovės statiniai yra atviri turistų lankymui. Lenkijos ginkluotosios pajėgos didžiulėje tvirtovės teritorijoje turi naudojamų savo reikmėms karinių objektų, tarp jų – oro uosto kilimo takas, todėl ne visi jie yra prieinami visuomenei, be to, kai kurie fortai yra apleisti, mažai prižiūrimi.
Liublino distriktas
Liublino distriktas  – 1939–1944 m. egzistavęs Trečiojo Reicho, Generalgubernijos administracinis vienetas. Centras – Liublinas. Sritis ribojosi rytuose su Ukrainos reichskomisariatu, pietryčiuose su Lvovo distriktu, pietvakariuose su Krokuvos distriktu, vakaruose su Radomo distriktu ir šiaurės vakaruose su Varšuvos distriktu. 1940 m. distrikto plotas buvo 26 848 km², o 1942 m. 26 560 km². Distriktas panaikintas 1944 m. liepos 25 dieną, kai Raudonoji armija užėmė Liublino miestą.
Istorija
Distriktas įkurtas 1939 m. spalio 26 d. iš buvusios Liublino vaivadijos bei dalies Lvovo vaivadijos šiaurinių žemių. 1940 m. sausio 1 d. distriktą sudarė 10 apskričių :
Butautų dvaras
Butautų dvaras (arba Pačeriaukštės dvaras) – dvaras šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, Butautų kaime, 13 km nuo Biržų ir 1,5 km nuo Latvijos sienos. Dvaras yra pastatytas vadinamuoju „plytų stiliumi“. Šalia dvaro yra parkas, tvenkinys.