cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rafaelio kambariai
Rafaelio kambariai (arba Rafaelio stancos, Vatikano stancos, it. Stanze di Raffaello) – 4 kambariai Apaštalų rūmuose Vatikane. Jie garsūs italų renesanso dailininko Rafaelio ir jo mokinių, bei pagalbininkų, 1508 − 1524 m. laikotarpiu atliktomis freskomis. Kai kurios šių freskų: „Atėnų mokykla“, „Parnasas“, „Mišios Bolsenoje“, laikomos vienais garsiausių renesanso dailės kūrinių.
Istorija
Popiežius Julijus II planavo Apaštališkųjų rūmų antrajame aukšte įsirengti savo darbo kabinetus, kadangi nebenorėjo dirbti prieš tai buvusio korumpuoto Aleksandro VI aparatamentuose. Tradiciškai buvo nuspręsta šiuos kambarius dekoruoti freskomis. Pirmuosius darbus kambariuose 1507-08 m. pradėjo planuoti ir kažkiek jau buvo atlikę grupė dailininkų, tarp kurių svarbiausi buvo Perudžinas ir Sodoma, kaip į Romą, popiežiaus pakviestas, atvyko tuo metu tik dar pradėjęs įgauti šlovę Rafaelis. Pamatęs pirmuosius Rafaelio darbus popiežius išvarė likusius dailininkus iš kambarių, liepė nuimti jau pradėtą ir iš senų laikų likusią tapybą, bei visus darbus patikėjo Rafaeliui. Darbams atlikti Rafaelis surinko padėjėjų ir asistentų komandą, tarp kurių buvo Giulio Romano, Giovan Francesco Penni, Giovanni da Udine ir kt. 1513 m. mirus Julijui II, darbų užsakymus pratesė popiežius Leonas X. Rafaelis freskų pats nebaigė, nes mirė dar 1520 m.
Kambariai pagal atlikimo eiliškumą:
Konstantino salė
Mažiausiai žinomas iš stancu. Kambarys buvo skirtas priėmimams, banketams. Darbai jame buvo atlikti 1520-24 m. laikotarpyje jau po Rafaelio mirties. Rafaelis buvo paruošęs piešinius dviem scenoms: „Kryžiaus vizijai“ ir „Mūšiui ant Milvijaus tilto“, kaip mirė. Žinoma, kad Sebastianas del Piombas tarpininkavo popiežiui, kad darbus kambaryje atliktų Mikelandželas, tačiau Leonas X atmetė pasiūlymą. Kambario kompozicijas sukūrė Rafaelio asistentai, kuriems vadovavo Giulio Romano. Kambario freskų tematika yra krikščionybės pergalė prieš pagonybę.
Freskų scenos:
Stašiūnų seniūnija
Stašiūnų seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Jonavos rajono savivaldybės teritorijos šiaurinėje dalyje.
Rafaelio kambariai
Eliodoro kambarys
Kambarys buvos skirtas privatiems popiežiaus priėmimams. Tai antras Rafaelio ištapytas kambarys po Parašų kambario. Skirtingai nuo Parašų kambario, scenos čia dramatiškos, spalvos intensyvesnė, kompozicijos kur kas dinamiškesnės. Darbai buvo atlikti 1511-14 m. laikotarpiu. Freskų kompozicijos skirtos vaizduoti Dieviškosios valios įsikišimui į Krikščionybės istorinius momentus. Manoma, kad kompozicijų dinamiškumą lėmė pasikeitęs darbų užsakovas, popiežius Leonas X.
Stašiūnų seniūnija
Istorija
Įkurta 1919 m. 1940 m. pab. pavadinta apylinke. 1941 m. birželio mėn. atkurta. 1944 m. pab. performuota į Stašiūnų apylinkę. Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivulėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Rafaelio kambariai
Eliodoro kambarys
Freskų scenos:
Parašų kambarys
Pats žymiausias iš stancu. Darbus jame Rafaelis pradėjo tik atvykęs į Romą 1508 m. Kambarys buvo suplanuotas kaip popiežiaus darbo kabinetas ir biblioteka. Kambario sienose turėjo būti vaizduojamos įprastos bibliotekoms alegorijos: teologijos, filosofijos, poezijos. Rafaelis pirmąja pradėjo teologijos alegoriją „Disputas dėl Šv. Sakrameto“, o po to perėjo prie žymiausios kambario, ir visų stancų, freskos „Atėnų mokykla“.
Stašiūnų seniūnija
Istorija
Administracinis centras: Stašiūnai.
Seniūnai: Antanas Jermulavičius (1932 m.).
Rafaelio kambariai
Parašų kambarys
Freskų scenos:
Gaisro Borge kambarys
Freskų scenos:
Viekšnių Šv. Sergejaus Radonežiečio parapija
'''Viekšnių Šv. Sergejaus Radonežiečio parapija''' – viena iš Klaipėdos stačiatikių dekanato parapijų, Viekšniuose. Parapijai priklauso Viekšnių Šv. Sergejaus Radonežiečio cerkvė
2013 m. Dakaro ralis
Iš viso Dakaro ralį pradėjo 449 ekipažai – 183 motociklininkai, 38 keturračių vairuotojai, 153 automobilių ir 75 sunkvežimių ekipažai.
Viekšnių Šv. Sergejaus Radonežiečio parapija
Istorija
Parapija įkurta 1867 metais. Iš pradžių mišios buvo laikomos privačiuose namuose, o 1875 m. pastatyta mūrinė cerkvė. XIX a. pabaigoje parapijai priklausė 1021 tikintysis, iš kurių 509 vyrai ir 512 moterys. Viekšnių stačiatikių parapija vienijo ne tik miestelio, bet ir aplinkinių valsčių rusakalbius gyventojus. Atkelti į Lietuvą, rusai kurdavosi kompaktiškai, o jų gyvenvietės buvo pavadinamos fermomis. Buvo ne tik Viekšnių, bet ir Papilės, Vegerių, Suginčių, Leckavos Fermos. Papilės ir Akmenės stačiatikiai ir krikšto, vestuvių apeigas atlikdavo Viekšniuose, čia jie ir būdavo laidojami. I pasaulinio karo metu didžioji dalis parapijiečių pasitraukė į Rusiją. 1937 m. parapijoje buvo 1297 tikintieji. II pasaulinio karo metu cerkvė buvo stipriai apgriauta, 1947 m. atstatyta ir užregistruota parapija, kurioje tuo metu buvo apie 650 tikinčiųjų.
2013 m. Dakaro ralis
Lietuviai Dakaro ralyje
Šiais metais Lietuvai atstovavo du lenktynininkų ekipažai – motociklą vairavo Gintautas Igaris, o bagiu važiavo Benediktas Vanagas su Sauliumi Jurgelėnu. G. Igaris 6 etape patyrė avariją ir pasitraukė iš lenktynių, o B. Vanago ekipažas sugebėjo pasiekti finišą ir bendroje įskaitoje užėmė 64 vietą.
Dar vienas lietuvis (Gintaras Sadovnykas) buvo sunkvežimių ekipažo narys mechaniko pozicijoje. Bendroje įskaitoje šis ekipažas (kurį dar sudarė britas ir kanadietis) su MAN sunkvežimiu užėmė 55 vietą.
Vašuokėnų apylinkė
Vašuokėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
2013 m. Dakaro ralis
Maršrutas
thumb|right|300px|2013 m. maršruto žemėlapis 2013 m. Dakaro ralio maršrutą sudarys 8 574 km.
Vašuokėnų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Troškūnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Troškūnų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Umėnų apylinkės ir dalis Vidugirių apylinkės, o dalis Vašuokėnų apylinkės prijungta prie Latavėnų apylinkės ir Surdegio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Vašuokėnų apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Latavos apylinkės.
Bielsko Šv. Trejybės kapinių cerkvė
'''Bielsko Šv. Trejybės kapinių cerkvė'''  – cerkvė, esanti Bielsko mieste. Cerkvė priklauso Bielsko Rūpestingosios Dievo Motinos parapijai. Dabartinė medinė cerkvė pastatyta XVIII a. amžiuje.
Opstainio I piliakalnis
Opstainių I piliakalnis, Vilkyškių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 23813) Pagėgių savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Raudondvario, Vilkyškių seniūnija. Pasiekiamas keliu Vilkyškiai – Šereiklaukis pavažiavus 2,2 km, yra 300 m į dešinę, vakaruose, neprivažiavus dešinėje kelio pusėje esančios užtvankos. miniatiūra|240px|left|Rodyklė šalia kelio
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, bevardžio upelio kairiajame krante. Aikštelė trapecinė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 84 m ilgio, 40 m pločio šiauriniame krašte ir 18 m pločio pietuose, 7 m žemesniu pietiniu kraštu. Aikštelės šiauriniame krašte supiltas 40 m ilgio, 4 m aukščio, 39 m pločio pylimas, už kurio iškastas 9 m pločio, 1 m gylio griovys. Už griovio supiltas antras 0,3 m aukščio, 6,5 m pločio pylimas, už kurio iškastas antras 9 m pločio, 2 m gylio griovys. Rytiniame aikštelės krašte yra 0,8 m aukščio, 9 m pločio pylimas. Pietrytiniame šlaite yra 3,5 m pločio senojo kelio vieta. Šlaitai statūs, 17-­20 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, aikštelės vakarinis šonas nugriuvęs. Jis apaugęs lapuočiais medžiais ir krūmais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.: 612. Paminklo teritorijos plotas 44000 m².
Gyvenvietė
Į rytus – pietryčius ir šiaurę nuo piliakalnio, 2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lygios ir grublėtos keramikos, į vakarus – sukamųjų girnų akmuo.
Farerų futbolo varžybos 2001 m.
Farerų futbolo varžybos 2001 m.
Aukštakalnis (Varėna)
Aukštakalnis – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Jakėnų, prie Pabezninkų ežero, šalia plento. Veikia E. Rimkienės kaimo turizmo sodyba.
Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Trakų apskrities Valkininkų valsčių.
Boketė
Boketė arba Bacho Boketė (Bajo Boquete) – miestelis šiaurinėje Panamos dalyje, Čirikės provincijoje. Gyvenvietė nutolusi 60 km nuo pasienio su Kosta Rika. Miestelis įsikūręs kalnuose, ant Kalderos upės. Paplitusi agrikultūra. daugiausiai auginamos kavos pupelės.
Kondesujoso provincija
Kondesujoso provincija  – provincija Peru, Arekipos departamento centrinėje dalyje. Provincija padalinta į 8 apygardas. Sostinė – Čukibamba.
Google Picasa
Picasa – automatinė skaitmeninės fotografijos tvarkyklė.
Picasa
Picasa pasižymi paprastu ir nesudėtingu valdymu ir siūlo daugybę efektų, kurie gali būti įdiegti vienu paspaudimu: spalvos ryškinimas, raudonų akių efekto šalinimas ir iškarpų darymas. Kiti priedai yra skaidrių peržiūra, spausdinimas ir kt..
Empatija
Empatija (gr. εμπάθεια 'stipri aistra, įsijautimas' iš πάθος 'kančia, aistra') – gebėjimas įsijausti į kito emocinę būseną, tiesiogiai suprasti kito jausmus (ypač nerimą, skausmą, kančią), asmens situaciją. Polinkis į empatiją yra genetiškai paveldimas, iš dalies socializacijos sąlygojama išdava.
Skiriamos ypatingos empatijos formos: atjauta (tų pačių emocinių būsenų, kurias patiria kitas žmogus, išgyvenimas susitapatinant su juo) ir užuojauta (individo išgyvenimas dėl kito jausmų).
Empatijos fazės
Skiriamos trys empatijos fazės:
Sakavenas
Sakavenas (portugalų k. Sacavém) – miestas Portugalijoje, į šiaurės rytus nuo Lisabonos. Mieste gyvena 17 659 gyventojų (2001 m.).
Rimantas Dičius
Rimantas Dičius (g. 1934 m. birželio 29 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius architektas.
Biografija
1953–1959 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1959–1963 m. Plungės rajono architektas. 1963–1969 m. Liaudies ūkio tarybos centrinio instituto, 1964–1973 m. Miestų statybos instituto, 1973–1989 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto vyr. architektas, nuo 1980 m. direktorius. 1989–1992 m. LSSR dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) Mokslinio tiriamojo skyriaus viršininkas.
Darbai
thumb|VU Ekonomikos fakultetas
Édouard Chavannes
Eduaras Šavanas (, 1865 m. spalio 5 d. Lionas – 1918 m. sausio 29 d. Paryžius) – prancūzų sinologas, archeologas.
Mokslinė veikla
1889–1893 m. ir 1907 m. vykdė archeologijos tyrinėjimus Kinijoje. Parašė reikšmingų veikalų iš ankstyvosios Kinijos istorijos.
Ukraina Eurovizijos šokių konkurse
Ukraina Eurovizijos šokių konkurse dalyvavo du kartus. Debiutavo 2007 m. Londone, Jungtinėje Karalystėje ir užėmė 2 vietą. Ją pasiekė šokėjai Yulia Okropiridze ir Illya Sydorenko.
Nuorodos
Oficiali Ukrainos „Eurovizijos“ svetainė
Aukštakalnis (Zarasai)
Aukštakalnis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Magučių.
Mogiliavas
thumb|left|Mogiliavas XIX a. [[Napoleonas Orda. Mogiliavas]] thumb|left|Trijų šventikų soboras thumb|left|Geležinkelio stotis
Etimologija
Pagal legendą Mogiliave apie 1301 m. yra miręs ir palaidotas Haličo-Volynės kunigaikštis Levas Danilovičius, todėl ir ši vietovė sieta su jo kapaviete bei vadinta „Mogila“.
XVI–XVIII a., kuomet Mogiliavas priklausė jungtinei ATR ir siekiant jį atskirti nuo Podolėje (dabartinėje vakarų Ukrainoje) esančio Mogiliavo – taip pat ATR miesto, iki 1923 m. jis dar buvo vadinamas Mogiliavu ant Dniepro, o XIX a. – Rusijos imperijos laikais – gubernijos Mogiliavu.
Istorija
Mogiliavas minimas nuo 1267 m. – vienas seniausių Kijevo Rusios miestų. Nuo XIII a. priklausė Smolensko, XIV a. pradžioje – Vitebsko kunigaikštystei, nuo XIV a. trečio dešimtmečio – LDK miestas. XIV a. pabaigoje Mogiliavas buvo Lenkijos karalienės Jadvygos, 1431 m. – Ldk Švitrigailos, 1503–1513 m. Ldk Aleksandro žmonos Elenos Maskvietės valda. XIV a. – XVIII a. Mogiliavo seniūnijos, nuo 1589 m. ir karaliaus stalo ekonomijos centras.
1577 m. suteiktos Magdeburgo teisės, Mogiliavas tapo svarbiu tranzitinės prekybos ir amatų miestu – XVI a. pabaigoje čia veikė 12, XVII a. pradžioje apie 17 cechų. XVI a. čia susikūrė didelė žydų bendruomenė. Mogiliave posėdžiaudavo Lietuvos žydų seimas. Nuo 1634 m. stačiatikių vyskupijos, vienintelės to meto Baltarusijoje, centras. Po XVII a. vidurio kazokų sukilimų ir 1700–1721 m. Šiaurės karo Mogiliavas smuko. Po Pirmojo Abiejų Tautų Respubliko padalijimo 1772 m. Mogiliavą užėmė Rusijos imperija. 1772–1778 m. ir 1802–1919 m. Mogiliovo gubernijos (joje buvo ir Mogiliavo apskritis), 1778–1802 m. Mogiliavo vietininkystės centras. 1782–1926 m. gyvavo Mogiliavo arkivyskupija. 1783–1798 m. mieste buvo jos centras, vėliau arkivyskupas rezidavo Sankt Peterburge. Mogiliavo arkivyskupijos jurisdikcijai priklausė visi Rusijos imperijos, išskyrus Lenkijos karalystę, katalikai.
Per Pirmąjį pasaulinį karą 1915 m. rugpjūčio – 1917 m. lapkričio mėn. Mogiliave veikė Rusijos imperijos kariuomenės vyriausiosios vadovybės būstinė, gyveno imperatorius Nikolajus II. 1918 m. gegužės 10 d. Mogiliavą okupavo Vokietijos kariuomenė. 1919–1924 m. miestas priklausė Rusijos TFSR, nuo 1924 m. – Baltarusijos TSR. Tarpukario metais sparčiai plėtota pramonė. Per Antrąjį pasaulinį karą 1941–1944 m. miestą vėl okupavo Vokietija. Lupalaukių koncentracijos stovykloje, Dubravėlės gete ir karo belaisvių stovykloje nužudyta apie 70 000 žmonių. Per karą miestas sugriautas; po karo atstatytas. Nuo 1924 m. rajono, nuo 1938 m. – ir srities centras. Sovietmečiu Mogiliavas buvo mašinų, chemijos, maisto, baldų pramonės centras.
Architektūra
XVII a. vienintelis Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestas, turėjęs 3 gynybinių sienų žiedus su mūriniais vartais ir bokštais: apie pilį, senamiestį ir naujamiestį. Jie XIX a. sunaikinti. Išliko barokiniai sakraliniai statiniai: kupolinė Šv. Mikalojaus cerkvė (1672 m., interjere puošnus pjaustinėtas barokinis ikonostasas), bazilikinė karmelitų Šv. Stanislovo bažnyčia (1738–1752 m., klasicistinis fasadas, 1788 m., interjere sienos ir skliautai puošti freskomis, XVIII a. vid., dail. P. Petrovskis; nuo 1772 m. katedra).
Kiti pastatai: Šv. Kazimiero bažnyčia (1605 m., 1810 m. perstatyta klasicistiniu stiliumi), rotušė (1681 m., 2008 m. perstatyta), dvaro rūmai (1762–1785 m.), Šv. Boriso ir Glebo cerkvė (1869 m.), neorenesansiniai dramos teatro rūmai (1888 m.).
Ekonomika
Mogiliavas – upių uostas ir geležinkelio mazgas – per Mogiliavą eina geležinkelis ir plentas Sankt Peterburgas (Rusija) – Odesa (Ukraina), geležinkelis Maskva – Brestas, plentai į Minską, Homelį, Vitebską. Yra Mogiliavo oro uostas.
Išplėtota mašinų ir transporto priemonių gamyba, juodoji metalurgija, metalo ir medienos apdirbimo, chemijos (dirbtinio pluošto, farmacijos), statybinių medžiagų (gelžbetonio gaminių, asfaltbetonio), baldų, odos, poligrafijos, tekstilės, siuvimo, avalynės, mikrobiologijos, maisto (mėsos, pieno) pramonė.
Kultūra
Yra Dramos, lėlių, muzikinių komedijų teatrai, Mogiliavo kraštotyros muziejus, Mogiliavo etnografijos ir buities muziejus, Baltarusijos dailės muziejaus filialas. Šv. Nikolajaus cerkvė, statyta XVII a. Parkas (XVIII a.)
Švietimas
Yra Mogiliavo universitetas, įkurtas 1918 m., Mogiliavo Baltarusijos-Rusijos universitetas (buvęs Mogiliavo technikos institutas, įkurtas 1973 m.), Mogiliavo pedagoginis universitetas, Mogiliavo finansų ir ekonomikos institutas.
Sportas
1956 m. mieste atidarytas Spartako futbolo stadionas.
Puerto Viljamsas
Puerto Viljamsas  – miestelis Navarino saloje, Čilės Magelano ir Čilės Antarktidos regione, yra šio regiono Čilės Antarktidos provincijos sostinė. Gyvena apie 2 000 gyventojų. Šis miestas laikomas pačiu piečiausiu pasaulio miestu.
17 (skaičius)
Matematikoje
17 yra septintasis pirminis skaičius. Drauge su 19, paskesniu pirminiu skaičiumi, sudaro vadinamųjų pirminių dvynių porą. Be to, tai Čeno pirminis skaičius.
Religijoje
Biblijoje, Pradžios knygoje, minima, kad pasaulinis tvanas prasidėjęs antrojo mėnesio 17 dieną ir pasibaigęs septintojo mėnesio 17 dieną. Urartu krašte (netoliese Ararato kalno) būta dievybės, kuriai aukota 17 kartų. Anot kai kurių sufizmo pasekėjų, visų švenčiausias Dievo vardas esąs sudarytas iš 17 raidžių.
Augalų ligos
thumb|right|200px|[[Raganų šluotos]] Augalų ligos – žalingi fiziologiniai pakitimai augalo organizme, kuriuos sukelia patogenai arba nepalankios aplinkos sąlygos.
Klasifikacija
Pagal etiologiją augalų ligos skirstomos į:
Pagal trukmę augalų ligos skirstomos į:
Kviečių ir rugių ligos
Liga (sukėlėjas)
Miežių ligos
Liga (sukėlėjas)
Avižų ligos
Liga (sukėlėjas)
Ankštinių javų ligos
Liga (sukėlėjas)
Runkelių ligos
Liga (sukėlėjas)
Linų ligos
Liga (sukėlėjas)
Pašarinių žolių ligos
Liga (sukėlėjas)
Nuostoliai
Dėl augalų ligų visutiniai ž. ū. augalų derliaus nuostoliai pasaulyje kasmet sudaro ~20 %.
Derliaus nuostoliai būna:
Kaušankos seniūnija
Kaušankos seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Jonavos rajono savivaldybės teritorijos šiaurės rytinėje dalyje.
Istorija
Įkurta 1919 m. 1940 m. pab. pavadinta apylinke. 1941 m. birželio mėn. atkurta. 1944 m. pab. performuota į Kaušankos apylinkę. Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivulėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Administracinis centras: Kaušanka.
Seniūnai: Petras Povilavičius (1932 m.)
Ašutinis mažūnis
Ašutinis mažūnis – mažūninių (Marasmiaceae) šeimos, mažūnių (Marasmius) genties grybų rūšis.
Ant nukritusių pušies, eglės, spyglių, rečiau ant smulkių šakelių. ankstyvas pavasaris, vėlyvas ruduo, vasara. Panaši šiurkščiakotė smirdeklė, tik ši stambesnė ir šiurkščiu kotu.
Vaisiakūniai labai maži. Kepurėlė 0,3–0,7 (1) cm skersmens, jauna - išgaubta, vėliau - paplokščia, viduryje nežymiai įdubusi, matinė, raukšlėta, rusva, kūno spalvos, pakraščiai šviesesni, gofruoti. Lakšteliai siauri, reti, pilkšvi, rusvi, prisegtiniai. Kotas 3–8 cm ilgio, ašuto formos, storio, lygus, blizgantis, tamsiai rudas, beveik juodas, prie lakštelių šviesesnis. Trama membraniška, tampri, be kvapo ir skonio. Sporos 6,5–9×3,5–4,5 μm.
Būdingi požymiai: smulkučiai grybai, augantys tik ant nukritusių spyglių, rečiau ant smulkučių šakelių, miško paklotėje lyg prisėta.
Auga kolonijomis. Vertingas paklotės saprotrofas. Nevalgomas. Labai išplitęs.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 174 psl.
José Bosingwa
Žozė Bosingva da Silva (g. 1982 m. rugpjūčio 24 d.) – iš Kongo DR kilęs futbolininkas, žaidęs gynėju Portugalijos vyrų futbolo rinktinėje. Didžiąją karjeros dalį praleido FC Porto ir Chelsea FC klubuose.
2012 m. rugpjūčio 17 d. pasirašė trejų metų sutartį su QPR London klubu.
žaidė 2003–2015 m.
GŠ-30-1
GŠ-30-1  – vienvamzdė aviacinė 30 mm automatinė patranka. Skirta naudoti naikintuvuose (MiG-29, Su-27, Su-30, Su-33, Su-35), fronto bombonešiuose (Su-34), vertikalaus kilimo lėktuvuose (Jak-41, Jak-141).
Paprastoji miglė
Paprastoji miglė (Poa trivialis) – miglinių (Poaceae) šeimos daugiametis žolinis augalas.
GŠ-30-1
Pavadinimas ГШ-30-1 iššifruojamas kaip Грязева – Шипунова 30 мм, один ствол 'Griazevo ir Šipunovo, 30 mm, 1 vamzdis'. Gamyklinis indeksas – TKB-687. KOP indeksas – 9-A-4071K.
Paprastoji miglė
Aukštis iki 100 cm. Lapai lancetiški, lygiakraščiai. Žiedai smulkūs, susitelkę 15–20 cm ilgio žiedynuose. Lietuvoje labai dažna. Auga užliejamose pievose, nusausintuose durpynuose, drėgnose ganyklose. Vertingas pašarinis augalas.
GŠ-30-1
Patranka sukurta KBP (Tula, Rusija), vadovaujant V. Griazevui ir A. Šipunovui. Į ginkluotę priimta XX a. 9-ojo dešimtmečio pradžioje. Patrankas gamina IžMašas.
Liudvikas Bocianskis
Liudvikas Bocianskis (g. 1892 m. rugpjūčio 24 d. Pleševe – m. 1970 m. vasario 7 d. Londone) – lenkų pulkininkas, Vilniaus bei Poznanės vaivada. Aktyvus Vilniaus krašto okupacijos ir polonizacijos veikėjas.
Gimė Pleševe. Mokėsi Didžiosios Lenkijos Ostruvo karališkoje gimnazijoje ir Kempno gimnazijoje. Prieš Vokietijos revoliuciją Bocianskis tarnavo vokiečių artilerijos leitenantu vakarų fronte. 1918 m. lapkričio 11 d. tapo Pleševo karių garnizono tarybos vadu, o vėliau Prūsijos Lenkų karinės organizacijos nariu. Didžiosios Lenkijos sukilimo dalyvis. 1919 m. liepos 21 d. įstojo į 64-ąjį Grudziondzo šaulių pulką, būdamas jo sudėtyje kovėsi su bolševikais. Apdovanotas Nepriklausomybės kryžiumi ir Virtuti Militari ordinu. Varšuvoje mokėsi Aukštojoje karinėje mokykloje. 1922 m. baigęs mokslus tapo Generalinio štabo karininku. 1930–1934 m. buvo Pėstininkų kadetų mokyklos Mazovecko Ostruve komendantu. Vėliau paskirtas pėstininkų vadu 20-ojoje pėstininkų divizijoje Baranovičiuose. thumb|left|150px|Liudviko Bocianskio kapas 1935 m. Liudvikas Bocianskis paskirtas lenkų okupuoto Vilniaus krašto (Vilniaus vaivadijos) vaivada. Aktyviai vykdė polonizaciją, su lenkų dvasininkų pagalba uždarinėjo lietuvių ir baltarusių bažnyčias, draugijas, reiškė nepasitenkinimą lietuviška Vilniaus krašto gyventojų kilme. 1936 m. vasario 11 d. išleido memorandumą, kuriuo smarkiai apribojo tautinių mažumų teises vaivadijoje. Jo nurodymu iš Vilniaus lenkų radijo pašalintas ten dirbęs Česlovas Milošas, už leidžiamas baltarusiškas dainas. Vėliau rašytojas reaguodamas į tai sukūrė pašiepiančią poemą apie Bocianskį „Tostas“. 1939 m. gegužę Bocianskis paskirtas Poznanės vaivadijos vaivada.
Paprastoji miglė
Šaltiniai
thumb|left|200px|Žiedynas
GŠ-30-1
Konstrukcija
GŠ-30-1 – pirmoji tarybinė aviacinė patranka su vandeniniu aušinimu. Patrankos aušinimo sistemoje būna 700 cm³ vandens. Šaudant vanduo, tekantis spirališku vamzdžio apvalkalo kanalu, išgaruoja, o garai pašalinami.
Liudvikas Bocianskis
Prasidėjus II pasauliniam karui ir okupavus Lenkiją Bocianskis paliko Poznanę ir buvo paskirtas vyresniuoju viršila. 1939 m. rugsėjo 17 d. pasienio ruože tarp Čeremošo ir Kutų bandė sustabdyti į Rumuniją bėgusį lenkų maršalą Edvardą Smigly-Rydzą. Nepavykus jo perkalbėti tęsti kovą, protestuodamas bandė nusišauti, tačiau tik sunkiai susižeidė ir buvo nugabentas į Rumuniją. Ten buvo internuotas, vėliau pasitraukė į Vakarų Europą.
1947 m. apsigyveno Anglijoje. Ten gyveno iki pat savo mirties 1970 m. vasario 7 d. Palaidotas Londono Ganersburio kapinėse.
GŠ-30-1
Konstrukcija
Ugnies valdymas – elektrinis, naudoja 27 V įtampos srovės šaltinį. Šoviniai turi elektrines padegimo kapsules. Automatika veikia naudodama vamzdžio atatrankos energiją. Neiššovę šoviniai iššaunami specialiu degtuvu 9-EM-623, kuris sviedžia pirmyn specialų daužiklį, kuris pramuša tūtelę ir padega parako užtaisą ir taip iššauna šovinį.
Patranka gali būti įtaisyta tiek nejudamai, tiek judamai.
Patranka yra lengviausia pasaulyje savo klasėje.
Tadzava
Tadzava – kalderinis ežeras šiaurės Japonijoje, Akitos prefektūroje, Semboku mieste. Tai giliausias ežeras Japonijoje (gylis siekia 423 m) ir dėl savo gylio niekada neužšąla.
Anksčiau ežeras pasižymėjo dideliu vandens skaidrumu, kuris lygintas su Mašu ežeru Hokaide. Jis buvo užterštas 1940 m. statant hidroelektrinės užtvanką ir rūgščiomis nuotėkomis iš Tamagavos karštųjų versmių (onsen). Todėl manyta, kad vietinė kunimasu žuvų rūšis Oncorhynchus kawamurae išnyko, tačiau 2010 m. rasta jų populiacijos Saiko ežere. Buvęs Tadzavako kaimas pavadintas pagal ežerą.
Ežero apylinkėse veikia keletas karštųjų versmių maudyklų.
Lupara
Lupara ( 'vilkams') – nupjautavamzdis šratinis perlaužiamas šautuvas. Paprastai asocijuojasi su mafija. Luparas tradiciškai naudojo Sicilijoje kraujo kerštui, savigynai ir medžioklei. Pvz., luparas naudojo gindamiesi nuo Musolinio įvestos kariuomenės, kai dučė nutarė suskaldyti Sicilijos nusikaltėlių organizaciją.
Šiaurės Korėjos branduolinė programa
right|150px Šiaurės Korėja tikina turinti branduolinių ginklų ir CŽV tvirtina ją turint didelį cheminių ginklų arsenalą. Š. Korėja buvo Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties narė, tačiau iš jos pasitraukė 2003 m., teigdama taip padariusi dėl to, kad JAV sulaužė 1994 m. susitarimą, kuriuo buvo numatyta normalizuoti abišalius santykius, limituoti Š. Korėjos branduolines ambicijas ir susilaukti pagalbos iš JAV.
2006 m. spalio 9 d. Šiaurės Korėjos vyriausybė paskelbė pirmąkart sėkmingai atlikusi savo branduolinį bandymą. Tiek JAV, tiek Japonijos seismologai tuomet aptiko 4,2 balo stiprumo žemės drebėjimą.
Lupara
Žodis reiškia 'vilkams' nes tradiciškai jos būdavo skirtos vilkų medžioklei. Žodis paplito po Mario Puzo romano bestselerio „Krikštatėvis“, kur aprašyta, kaip plačiai mafija luparas naudojo Sicilijoje.
Islajaus provincija
Islajaus provincija  – provincija Peru, Arekipos departamento pietinėje dalyje. Provincija padalinta į 6 apygardas. Sostinė – Moljendas.
Amancio Ortega
Amancio Ortega Gaona (g. 1936 m. kovo 28 d., Leone, Ispanijoje) – ispanų verslininkas, vienas iš didžiausios pasaulyje mados kompanijos „Inditex“ (kuriai priklauso parduotuvės „Zara“) įkūrėjų.
Verslo žurnalo „Forbes“ leidžiamame turtingiausių pasaulio žmonių sąraše 2014 m. Ortega užėmė trečiąją vietą; jo turtas yra vertinamas 64 mlrd. JAV dol.
1975 m. atidarė pirmąją parduotuvę „Zara“. Netrukus tinklas pradėjo sparčiai plėstis ir išaugo į didžiausią pasaulyje mados kompanijų grupę „Inditex“, kuriai priklauso vieni žymiausių prekės ženklų, įskaitant „Massimo Dutti“, „Bershka“, „Pull and Bear“ bei „Stradivarius“. Kompanijai šiuo metu priklauso beveik 6400 parduotuvių visame pasaulyje, kuriose dirba apie 130 tūkst. žmonių, 2013 m. pardavimai siekė 16 mlrd. eurų.
Ortega gyvena labai privatų gyvenimą, pirma jo nuotrauka spaudoje pasirodė tik 1999 m. Per visą gyvenimą yra davęs tik tai tris interviu. Yra išleidęs autiobiografiją „Amancio Ortega: de cero a Zara“.
2011 m. Ortega pranešė, jog atsistatydina iš „Inditex“ valdytojo pareigų ir viceprezidentą Pablo Isla paskiria nauju kompanijos generaliniu direktoriumi. Vis dėlto Ortega išlieka aktyviu nariu kompanijoje ir turi svarbų balsą sprendžiant klausimus, susijusius su produktų gamyba bei dizainu.
Turi tris vaikus. Šiuo metu Ortega su savo antrąja žmona gyvena Galisijoje, Ispanijoje.
Kirkučiai
Kirkučiais vadinami kaimai:
Sulavesinės žiurkės
Sulavesinės žiurkės (Lenomys) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis, kurioje yra vienintelė rūšis – sulavesinė žiurkė (Lenomys meyeri). Graužiko kūnas 23-29 cm ilgio, uodega 21-28,5 cm ilgio. Kailis tankus ir švelnus. Nugarinė pusė juoda su šviesesniu atspalviu, jos vidurinė dalis tamsesnė. Pilvas tamsiai geltonas. Galūnės rudai pilkos. Uodegos viršutinė pusė rusvos spalvos.
Paplitusios Sulaveso saloje.
Vere Gordon Childe
Biografija
Kilęs iš Australijos. Studijavo Sidnėjaus ir Oksfordo universitetuose.
1925–1926 m. Karališkojo antropologijos instituto Londone bibliotekininkas. 1927–1946 m. Edinburgo, 1946–1956 m. Londono universiteto profesorius ir Archeologijos instituto direktorius.
Tyrė Europos ir Azijos priešistorę, pagrindė Europos priešistorės bendrumą. Įvedė žemės ūkio ir miesto revoliucijų sąvokas.
Farerų futbolo varžybos 2002 m.
Farerų futbolo varžybos 2002 m.
Blida
Blida – miestas Alžyro šiaurėje, 45 km į pietvakarius nuo sostinės Alžyro, Mažojo Atlaso kalnų pašlaitėje; vilajos centras. 161,6 tūkst. gyventojų (2007). Išvystyta maisto, tekstilės pramonė. Apylinkėse auginami apelsinai.
Mieste yra fontanų, drėkinamų sodų, teka Wad al-Kabir upė. Būdinga prancūziško stiliaus architektūra, yra mečetės, bažnyčios, karo ligoninė, universitetas. Blida kadaise garsėjo 6 miesto vartais.
Istorija
Romos imperijos laikais čia buvo karinis postas. Dabartinį miestą XVI a. įkūrė Sidi Ahmad al Kabir. 1825 m. stipriai nukentėjo nuo žemės drebėjimo. 1838 m. miestą užėmė prancūzai. 1867 m. vėl sukrėtė žemės drebėjimas.
Aukštakiškis
Aukštakiškis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Smilgių.
Darchanas
Darchanas  – trečias pagal dydį Mongolijos miestas, Darchan Ulo aimako sostinė. Per miestą eina Sibiro-Kinijos geležinkelis. Statybinių medžiagų, maisto, odos pramonė, veikia šiluminė jėgainė.
Datulė
thumb|right|220px|[[Datulinis finikas|Datulinio finiko (Phoenix dactylifera) vaisių kekė]] thumb|right|220px|Džiovintos datulės su kauliukais thumb|right|220px|Žemėlapyje nurodytos šalys, pagaminančios didžiausią datulių kiekį, 2012 m. thumb|right|220px|Žemėlapyje parodytas datulių kultūromis buvęs apsodintas plotas 2000 m. pasaulio regionuose (procentais) Datulė, arba finikas – datulinio finiko (Phoenix dactylifera) vaisius. Būna skirtingų spalvų, nuo geltonos iki juodos. Išskiriamos trys vaisiaus vystymosi stadijos. Laikoma, kad datulėse yra labai daug pilnavertei žmogaus mitybai būtinų medžiagų.
Dydis ir maistinė sudėtis
Vaisiaus dydis ir svoris labai įvairus: 18-110 mm ilgio, 8-32 mm pločio, 2-60 g svorio. Datulėje yra viena sėkla – 2-2,5 cm ilgio ir 6-8 mm storio. Auginamos įvairios veislės, nokinančios sausus ir sultingus vaisius. Džiovintose datulėse yra iki 75 proc. cukrų (sacharozės, fruktozės, gliukozės), apie 9 proc. baltymų, 2 proc. riebalų, taip pat A, B, E vitaminų.
Paplitimas
Tai sena kultūra, auginama daugiau kaip 5000 metų, bet tikslių duomenų nėra, kuriame regione pirmą kartą buvo pradėta kultivuoti, tačiau manoma, kad pietinėje Mesopotamijoje datulės jau buvo auginamos 5000 m. pr. m. e. Kiti šaltiniai nurodo Egiptą arba dabartinį vakarų Pakistaną.
Produkcija
2008 m. duomenimis, pasaulinė datulių produkcija buvo 7,5 milijono tonų.
Žemiau nurodytos šalys pagal produkcijos kiekį<
Plačiai užmerktos akys
Plačiai užmerktos akys  – 1999 m. erotinė mistinė psichologinė drama, režisuota Stanley Kubrick. Tai paskutinis režisieriaus filmas, išleistas jau po jo mirties. Paplitusios dvi nuomonės: kad Kubrikas mirė vos pabaigęs jį redaguoti (oficiali „Warner Bros.“ pozicija), ir kad režisierius mirė nespėjęs pabaigti redaguoti ir filmas buvo išleistas nebaigtas ar bent jau ne taip baigtas, kaip jį norėtų matyti režisierius (dalis fanų ir kritikų).
Filmas remiasi austrų rašytojo Arthur Schnitzler 1926 m. novele „Sapnų novelė“.
Siužetas
Plačiai užmerktos akys pasakoja apie jauną porą – perspektyvų gydytoją William Harford (Tom Cruise) ir jo žmoną Alice (Nicole Kidman). Viljamas iš seno draugo Niko atsitiktinai išgirsta apie ypatingus vakarėlius, kuriuose jis groja vargonais. Nick prasitaria ir apie slaptažodį, reikalingą norint ten patekti – Fidelio. Smalsumo vedinas, Tom Cruise veikėjas apsilanko nuošaliame name, kur vyksta vakarėlis, ir randa ten kažką panašaus į siurrealistinį kaukių balių, peraugantį į seksualinę orgiją. Randa ten ir Niką, užrištomis akimis grojantį vargonais. Paslaptinga moteris įspėja Viljamą kuo greičiau pasišalinti, kadangi jis yra dideliame pavojuje. Tačiau šis nepaklauso, ir jį greit demaskuoja: herojus nežino „vidinių namų slaptažodžio“. Vyresnysis liepia jam nusirengti, tačiau gydytoją išgelbėja ta pati anksčiau jį perspėjusi moteris. Prigąsdintas, kad tylėtų, jis paleidžiamas.
Vėliau Harfordas bando išsiaiškinti, kas tai buvo per renginys ir kas jame dalyvavo, tačiau dar labiau išsigąsta sužinojęs, kad jį gelbėjusi moteris iš vakarėlio rasta žuvusi.
Filme ne visada galima suprasti, kur veiksmas realus, o kur tik vaizduotė ar sapnas. Ši riba tarp sapno ir realybės yra dar neaiškesnė knygoje, pagal kurią pastatytos Plačiai užmerktos akys – Traumnovelle (autorius Arthur Schnitzler).
Vertinimai
Kontroversiškai vertinamas „Warner Bros.“ sprendimas „sušvelninti“ orgijos sceną, kompiuteriu įterpiant į ją daugiau skaitmeninių veikėjų, kurie dalinai užstotų sekso scenas. Tai buvo padaryta, nenorint gauti NC-17 („tik suaugusiems“) reitingo. Tačiau kritikai teigia, kad Kubrikui niekada nerūpėjo reitingai (pvz., „Prisukamas apelsinas“), o toks filmo keitimas jau keičia režisieriaus viziją, kaip turėjo atrodyti jo kūrinys.
Filmas ne kartą minėtas populiariojoje kultūroje – animaciniame seriale „The Simpsons“, Dan Brown knygoje „Da Vinčio kodas“ ir kitur. Taip pat, video žaidime Conker's Bad Fur Day, kuriame egzistuoja labai daug nuorodų į įvairius Kubriko filmus, slaptažodis į naktinį klubą yra Fidelio.
Kirkšiai
Kirkšiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 10 km į rytus nuo Grūšlaukės ir 3 km į šiaurės vakarus nuo Salantų, prie kelio.
Etimologija
Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Kirkšys daugiskaitos formos. Vietovardis rašomas, , 🇬🇸, ,.
Geografija
Kaimo žemės driekiasi į vakarus nuo Alkos kalno, tarp Erlos senslėnio ir Juodupėnų miško. Ribojasi su Žudgaliu, Bargaliu, Leliūnais ir Juodupėnais. Vakarine dalimi praeina kelias.
Istorija
Susiformavo XVII a. Pirmąkart paminėtas 1750 m.
1750, 1821, 1843 ir 1846 m. buvo po 4, 1866 m. – 6 kiemai, 1923 m. – 7 kiemai.
Sovietinė melioracija kaimą sunaikino.
Conus adamsonii
Conus adamsonii – kūgeninių (Conidae) šeimos gyvūnų rūšis.
Paplitimas
Yra aptinkama Australijoje, Belize, Ispanijoje, Jungtinėse Amerikos Valstijose, Kiribatyje, Kolumbijoje, Kuko Salose, Naujoje Kaledonijoje, Papua Naujoje Gvinėjoje, Prancūzijos Polinezijoje, Senegale.
Punta Arenasas
Punta Arenasas – miestas Čilėje, Magelano ir Čilės Antarktidos regiono sostinė bei šio regiono Magelano provincijos sostinė. Punta Arenas yra didžiausias Čilės Patagonijos regiono miestas. 2000 m. jame gyveno 120 tūkst. gyventojų. Kai kada laikomas piečiausiu pasaulio miestu. Punta Arenasas įkurtas greta kadaise (iki Panamos kanalo atidarymo) ypač svarbaus laivybai Magelano sąsiaurio, uostamiestis. Yra tarptautinis oro uostas, iš kurio skrendama į Santjagą, Puerto Montą, taip pat į Jungtinei Karalystei priklausančias Folklando salas.
Iš Punta Arenaso daugiausia turistiniais tikslais vykdomi reisai į Antarktidą, ir salas šalia jos. Miestas yra pagrindinė turistų atvykimo į šį Čilės regioną vieta, nors turistams patogesnis yra Puerto Natalesas.
Popiežiaus sritis
Popiežiaus sritis, arba Popiežiaus valstybė (,, taip pat Dicio Pontificia) – centrinėje Italijoje 754-1870 m. gyvavusi teokratinė valstybė, popiežiaus savarankiškai valdyta teritorija. 1871 m. buvo prijungta prie Italijos karalystės.
Istorija
Pradžią Popiežiaus valstybei davė pirmasis Karolingų dinastijos frankų karalius Pipinas Trumpasis. Po savo žygių prieš langobardus jis padovanojo popiežiui Steponui II buvusio Ravenos egzarchato teritorijas, o ir vėliau padėjo sutelkti bažnyčiai priklausiusias dovanotas žemes. Taip Romos popiežius įgijo pasaulietinio valdytojo galias ir teisinį pagrindą įkurti valstybę, apjungiant chaotiškai išsisklaidžiusias teritorijas.
Popiežiaus sričiai priklausė Apeninų pusiasalio teritorijos, tiesiogiai buvusios pavaldžios popiežiui nuo VIII a. iki 1870 m. Jos buvo tarp pagrindinių Italijos valstybių, kurias 1870 m. galutinai užkariavo Sardinijos karalystė. Geriausiais laikais Popiežiaus sritis apėmė daugelį šiuolaikinės Italijos regionų: Lacijų (įskaitant Romą), Markę, Umbriją ir Romaniją, dalį Emilijos. Jų valdymas rėmėsi popiežiaus laikinosios galios pasireiškimu, o ne jo bažnytine viršenybe.
Iki 1861 m. daugumą Popiežiaus srities teritorijų užėmė Italijos karalystė. Tik Lacijus, įskaitant Romą, buvo pavaldūs laikinai popiežiaus kontrolei. 1870 m. popiežius prarado Lacijų ir Romą ir išvis nebeturėjo valdomų teritorijų, išskyrus Šventojo Petro baziliką ir popiežiaus rezidenciją bei susijusius statinius aplink Romos Vatikano kvartalą, kurių nebuvo okupavę naujosios Italijos kariškiai. Visa Roma, išskyrus Vatikaną, atiteko Italijai, tapo jos sostine, o Kvirinalo rūmuose įsikūrė suvienytos Italijos pirmojo karaliaus Viktoro Emanuelio II rezidencija.
Iki 1929 m. Šventojo Sosto teisinis statusas nebuvo sureguliuotas, užsienio valstybės toliau akreditavo savo diplomatines atstovybes prie popiežiaus. Tuo pačiu metu popiežius Pijus IX (ir jo vėlesni įpėdiniai) toliau bandė pretenduoti į pasaulietinę valdžią, save laikė „kaliniais“, vengė palikti Vatikano teritoriją ir net teikti palaiminimus Šv. Petro aikštėje, kurią kontroliavo Italijos valdžia. Po 1929 m. sudaryto Laterano susitarimo Italijos vyriausybės vadovas, tuomet fašistinės Italijos lyderis Benitas Musolinis užbaigė krizę tarp susivienijusios Italijos ir Šventojo Sosto, sukurdamas naują tarptautinį teritorinį darinį – Vatikano Miesto Valstybę, apribotą simboline teritorija.
Prievolių teisė
Prievolių teisė – privatinės (civilinės) teisės pošakis; visuma teisės normų, reguliuojančių prievoles.
Prievolių teisė reguliuoja turtinius, su jais susijusius asmeninius neturtinius santykius, susiklostančius tarp teisės subjektų dėl turto perdavimo nuosavybėn, patikėjimo teise arba laikinai naudoti, dėl darbų atlikimo arba paslaugų teikimo, žalos padarymo asmeniui, turtui; taip pat darbo, komercinius ir kitokius privatinius teisinius santykius.
Lietuvoje pagrindinis prievolių teisės šaltinis – LR civilinis kodeksas, šeštoji knyga „Prievolių teisė“.
Anji
Anji kalba anji kalba, kuri priklauso Nigerio-Kongo kalbinei šeimai, akanų kalboms.
Istorija
thumb|150px|left|Anji skulptūros pavyzdys Anji, palyginus su visais akanais, susiformavo palyginus vėlai, tik XVII a. Jų konsolidacijai didelę įtaką turėjo Ačančio imperijos agresija, dėl kurios didelė dalis gyventojų dabartinės Ganos teritorijoje buvo priversti migruoti. Taip susiformavo anji, kurie migravo į vakarus, link Komoės upės. Didžioji jų dalis apsistojo teritorijose į rytus nuo upės, kur XVIII a. vid. susikūrė Indenie (su sostine Abenguru) ir Sanvi (su sostine Krindžabo) gentinės karalystės. Dalis anji kėlėsi per upę, kur sukūrė Moronu karalystę.
La Unjono provincija
La Unjono provincija  – provincija Peru, Arekipos departamento šiaurinėje dalyje. Provincija padalinta į 11 apygardų. Sostinė – Kotahuasis.
RAF-977
RAF-977 „Latvija“ – mikroautobusas, gamintas Rygos Autobusų Fabrike nuo 1958 iki 1976 metų. Automobilis buvo naudojamas tarnybiniam ir turistiniam transportui, kaip maršrutinis taksi, greitosios medicinos pagalbos automobilis, mobili laboratorija. 7 dešimtmečio pabaigoje mikroautobusas buvo eksportuojamas į Bulgariją, Vengriją, Kubą, Iraną, Nigeriją, Suomiją ir kitas valstybes.
Automobilyje buvo naudojami GAZ-21 „Volga“ agregatai.
Konstantinas Nekvedavičius
Konstantinas Nekvedavičius (1886 m. gegužės 15 d. Biržuose – 1967 m. vasario 1 d. Herforde, Vokietija) – Lietuvos gydytojas, politikos ir visuomenės veikėjas, trečiasis Kauno miesto ir apskrities viršininkas, Žemdirbių Sąjungos organizatorius ir Lietuvių tautininkų sąjungos narys.
Biografija
Gimė senovės lietuvių bajorų šeimoje. Dar 1906 m. K. Nekvedavičius drauge su Jonu Jonuševičiumi ir kitais kėlė tautinį susipratimą, dalyvavo lietuvių artistų – mėgėjų kuopelėje Biržuose. Nuo 1907 m. iki Pirmo pasaulinio karo buvo „Dainos“ draugijos Kaune narys, vaidintojas ir dainininkas. Vaidino kartu su lietuviais vaidintojais – veikėjais: K. Lekecku, A. Steponaityte-Jasiūniene, M. Tomkyte-Ruseckiene, Gineikaite-Cirtautiene, Poderiu, taip pat kartu su tuomet žinomais artistais O. Rymaite, J. Babravičiumi ir A. Sutkumi, kurie tada buvo tik mėgėjai vaidintojai. Iš užsilikusių iš 1908 m. rankraštyje K. Nekvedavičiaus eilių ir jo kurto scenos veikalo dalies matosi, kad jis jau tada vartojo gana taisyklingą lietuvių kalbą ir rašybą, kuri nedaug skiriasi nuo dabartinės.
1910 m. suorganizavo griežtą kauniečių protestą prieš lenkus, ištrėmusius iš Vilniaus kunigą Juozą Tumą-Vaižgantą.
1911 m. sausio 19 d. dalyvavo 50 metų baudžiavos panaikinimo sukaktuvių paminėjime, vykusiame Tilmanso gamyklos salėje Kaune. Čia „Dainos“ draugija vaidino Fromo-Gužučio veikalą: „Ponas ir Mužikai“, K. Nekvedavičius atliko vargonininko Dundulio rolę.
Kaune K. Nekvedavičiaus dalyvavo lietuvių atstovų rinkimuose į Rusijos valstybės dūmą, kuriuose jis buvo rinkiku. Sąrašuose prie K. Nekvedavičiaus pavardės buvo pažymėta: luomas: bajoras, tautybė: lietuvis. Savo pavyzdžiu ir įtikinėjimais jis daugelį aplenkėjusių tautiečių sugrąžino į lietuvybę.
K. Nekvedavičiaus ir A. Grigalausko pastangomis prieš Pirmąjį pasaulinį karą Raudonojo Kryžiaus vaistinėje Kaune buvo parenkamas lietuviškas personalas, išskyrus vieną kitą aukštų rusų valdininkų rekomenduotą asmenį. Tuomet šioje vaistinėje dirbo Julius Čaplikas (vėliau generolas leitenantas ir Vidaus Reikalų ministras).
1911 m. Kaune buvo vienas Lietuvių inteligentų klubo „Avilys“ steigimo iniciatorių, klubo vardo sumanytojas. Tarp steigėjų ir narių buvo žymių asmenų: dr. Rokas Šliūpas, dr. Vincas Pietaris, dr. J. Alekna, dr. J. Stonkus, vaistininkas A. Grigalauskas, adv. A. Stašinskas, adv. Martynas Yčas ir kt. K. Nekvedavičius buvo Kauno Trečiosios Kredito Draugijos (lietuvių bankelio) narys. Vėliau, iki Pirmojo pasaulinio karo, be K. Nekvedavičiaus dalyvavimo nepraėjo nė vienas kauniečių lietuvių tautinis ir visuomeninis darbas.
thumb|left|140px|Karo ligoninės vaistinės Poltavoje vedėjas, 1918 m. thumb|Pirmas iš kairės - Kauno miesto ir apskrities viršininkas K. Nekvedavičius, 1919 m. thumb|Karo ligoninėje Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Ukrainoje; iki 1918 m. rugpjūčio mėn. buvo Lietuvių Tautos Tarybos ir Lietuvių Sąjungos Poltavoje pirmininkas, Karo ligoninės vaistinės Poltavoje vedėjas. Nepamiršdavo savo tautiečių lietuvių reikalų ir, būdamas geruose santykiuose su Poltavos administracija, gaudavo lietuviams tremtiniams daug rūbų, avalynės, skalbimams medžiagos ir dažnai maisto. Jo iniciatyva Poltavoje suruošti keli lietuvių vakarėliai ir vaidinimas „Piktoji gudrybė“.
Tuo metu, kai Kijeve buvo organizuojama Lietuvių Tautos Taryba Ukrainoje, į organizacinį suvažiavimą K. Nekvedavičius ir adv. Z. Toliušis išrinkti Poltavos lietuvių delegatais. 1918 m. K. Nekvedavičius atgabeno didelį lietuvių tremtinių ešeloną į Lietuvą.
Grįžęs į Lietuvą dalyvavo bendrame valstybės kūrimo darbe: nuo 1919 m. sausio 4 d. Lietuvos kariuomenės savanoris, nuo sausio 26 d. intendantūros prekių skyriaus vedėjas, vėliau kurį laiką – trečiasis Kauno miesto ir apskrities viršininkas.
1919 m. gegužės 3 d. savo sumanumu ir greita orientuote (nes laiko buvo vos kelios minutės) laiku įspėjo tautos katastrofą sąryšyje su tuometinio pulkininko (vėliau generolo) Grigaliūno-Glovackio išlaisvinimu.
1920 m. vasario 16 d. kariuomenės parado Kaune metu komunistai ketino įvykdyti valstybės perversmą: turėjo būti suimti tribūnoje stovėję Lietuvos vyriausybės nariai ir paskelbta tarybų valdžia. Užgniaužiant perversmą (žr. Lietuvos Enciklopedijos XXXVI t. straipsnį), pasireiškė K. Nekvedavičiaus organizaciniai gabumai.
Kai vasario 22 d. prasidėjo ginkluotas sukilimas, jo įsakymu (kadangi maištaujantys kareiviai suėmė atvykusį jų raminti generolą P. Liatuką) buvo uždrausta pardavinėti alkoholinius gėrimus, ir po to šis uždraudimas Valstybės Tarybos buvo aprobuotas ir net pratęstas visai Lietuvai iki Steigiamojo Seimo. Karo mokyklos auklėtiniai ir šauliai (K. Nekvedavičius buvo Vytauto kalno šaulių būrio pirmininkas) užėmė tiltus, vedusius į miesto centrą, išstatytos šaulių ir policijos sargybos aplink Laisvės alėją. Tada sukilimas buvo greit numalšintas. Griežtus K. Nekvedavičiaus veiksmus labai gerai įvertino generolas Silvestras Žukauskas ir profesorius Martynas Yčas.
Tačiau, 1920 m. balandžio mėn. K. Nekvedavičių iš pareigų atleido tuometinis vidaus reikalų ministras Eliziejus Draugelis. K. Nekvedavičius galėjo tęsti savo darbą kaip naujo Kauno apskrities viršininko (Prano Kerpės) padėjėjas. Tik nuo rugpjūčio jis buvo atleistas, jam pačiam prašant. Pranas Kerpė nuo 1920 metų gruodžio buvo irgi atleistas iš pareigų. K. Nekvedavičius įgijo vaistinę Marijampolėje, vėliau įstojo į Vytauto Didžiojo universitetą tęsti medicinos studijų. 1928 m. išlaikė valstybinius, o 1931 m. – daktaro egzaminus. 1928 m. – Kauno miesto savivaldybės sanitarijos gydytojas. Nuo 1930 m. Kaune vertėsi privačia praktika, dirbo Karo ligoninėje (kaip jaunesnysis ordinatorius bataliono vado teisėmis).
1924 m. – draugijos Lietuvai pagražinti narys, dalyvavo rengiant pirmą Lietuvoje medžių sodinimo akciją (buvo šios akcijos komisijos pirmininku ir buvo jos Valdyboje bei Revizijos Komisijoje).
thumb|left|Savo darbo kabinete, 1940 m. thumb|K. Nekvedavičius tarp šaulių, 1939 m. K. Nekvedavičius organizavo Žemdirbių Sąjungą, prie kurios prisidėjo ne tik savo darbu, bet ir lėšomis. Besidarbuodamas Žemdirbių Sąjungoje su prezidentu Antanu Smetona buvo nuvažiavęs į kongresą į Telšius. Vėliau pats suorganizavo Žemdirbių Sąjungos Vilkaviškio žemdirbių suvažiavimą, kuriame taip pat dalyvavo ir prezidentas A. Smetona.
Nuo 1919 m. šaulys, Šaulių Sąjungos Vytauto kalno pirmininkas ir garbės šaulys, Kauno Šaulių rinktinės Garbės Teismo narys, Lietuvių Katalikų Sąjungos pirmininkas, "Dainos" draugijos revizijos komisijos narys. Buvo didelis tautos konsolidavimo tautiniais pagrindais šalininkas, draugavo su visais iškiliais to meto Lietuvos žmonėmis: J. Čapliku, Juozu Urbšiu, K. Skuču, gen. Silvestru Žukausku, gen. Vladu Nagevičiumi ir kt.
Gelbėdamasis nuo bolševikų, iš Lietuvos pasitraukė. Nuo 1944 m. apsigyveno Vokietijos mieste Herforde. Vokietijos lietuvių bendruomenėje buvo žinomas ir populiarus kaip žmogus, numalšinęs komunistų sukilimą, tikras lietuvybės idėjų skelbėjas ir įgyvendintojas.
Mirė 1967 m. vasario 1 d., kartu su žmona Matilda palaidotas Metlacho miestelyje, 5 km nuo Vokietijos-Prancūzijos sienos.
Už nuopelnus Tėvynei apdovanotas sklypu Kaune, Perkūno alėjoje, Šaulių Sąjungos žvaigžde ir Lietuvos nepriklausomybės 10-ies metų Nepriklausomybės medaliu.
Kirkučiai (Kelmė)
Kirkučiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kletiškės.
Krokšlys
Krokšlys – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 4 km piečiau Rudnios, 10 km į vakarus nuo Dubičių, 3 km iki Lietuvos-Baltarusijos valstybės sienos, greta Čepkelių gamtinio rezervato, prie Ūlos upės, Ūlos kraštovaizdžio draustinyje, Dzūkijos nacionaliniame parke. Seniūnaitijos centras. Kaimą upė Ūla dalina į dvi dalis – Krokšlį ir Šumą. Kuomet Ūlos upe ėjo siena, gudiškoje pusėje buvo Šumas, o lietuviškoje – Krokšlys (neva Ūla ten garsu savo tėkmę rodžiusi). Nuo Dubičių iki Krokšlio Ūla teka kanalu. Pro kaimą eina vieškelis, atšaka į Lynežerį.
Netoli kaimo yra „sausas ežerėlis“, kuriame anksčiau kaimo jaunimas lošdavo futbolą ir ganydavo arklius. Šiuo metu ten stovi Česnulio paminklas kaimo futbolininkui.
thumb|left|Ūla, dalijanti kaimą į Krokšlį ir Šumą
Istorija
Krokšlys pradėjo kurtis apie XVIII a. vidurį – 1777 m. nurodomi du kiemai (Pilypo Makselės ir Kristupo Liolio). XIX a. viduryje Krokšlyje (be Šumo) buvo 9 kiemai su 50 gyventojų (Badarai, Miškiniai, Čiočiai, Siaurukai, Bigeliai, Dzidziuliai, Sereičikai, Nedzveckai, Kašėtos ir Sakavičiai). Iki XX a. vidurio buvo dvi gyvenvietės: į šiaurę nuo Ūlos buvo Krokšlys, priklausęs Vilniaus gubernijai, o į pietus Šumas, priklausęs Gardino gubernijai, Beržtų valsčiui.