cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norviliškių pilis
thumb|300px|[[Norviliškių pilis ir festivalis Be2gether, 2007 m.]] Norviliškių pilis yra rezidencinė pilis Norviliškėse, Šalčininkų rajone, Dieveniškių istoriniame regioniniame parke. Tai XVI a. menantis statinys. Visai neseniai restauruotą Norviliškių pilies kompleksą sudaro trijų aukštų pilies rūmai, restauruoti pilies svečių namai bei pirtis. Planuojama atstatyti ir buvusių kareivinių pastatus.
Pati Norviliškių pilis, vartų bokštas ir gynybinis bokštas kažkada sudarė tipišką uždarą gynybinės pilies sistemą su kompaktišku kiemu centre. Tai retas renesanso laikotarpio tokio pobūdžio komplekso pavyzdys ne tik Lietuvoje, bet ir Europoje.
Šiandien Norviliškių pilis yra įmonių švenčių, seminarų, vestuvių ar kitų privačių pobūvių rengimo vieta.
Istorija ir legendos
Teigiama, kad pilį seno dvaro vietoje XVII a. pradžioje pastatė turtingas Rytprūsių pirklys Vaitiekus Šorcas, įsimylėjęs ir vedęs vietos grafaitę Daratą Zienovičiūtę. Būtent dėl jos, kaip teigiama pasakojimuose, pirklys bei karys iš Marienburgo ir likęs Didžiojoje Lietuvos Kunigaikštystėje.
Šorcai – istorinės asmenybės, aprašytos metraščiuose. Yra net išlikęs Daratos Zienovičiūtės Vaitiekienės Šorcienės portretas. Žinoma, kad Šorcai seną dvarą pirko bendromis lėšomis ir pastatė ten pilį. Po vyro mirties Darata Zienovičiūtė Vaitiekienė Šorcienė, norėdama, kad plistų tikėjimas, pasikvietė iš Vilniaus „mažuosius brolius“ pranciškonus ir 1617 metais fundaciniu aktu jiems užrašė Norviliškių palivarką. Kad pranciškonai turėtų iš ko gyventi, palivarkas buvo užrašytas su dvaro gyvenamaisiais ir ūkio pastatais, javais, galvijais, sodybomis ir daržais, miškais, pievomis ir kitais naudmenimis. Pasikviesti vienuoliai turėjo kaip galima greičiau pasistatyti Šv. Pranciškaus vardo bažnyčią ir prie jos vienuolyną, o tame vienuolyne nuolat gyventi ir kas savaitę laikyti mišias už fundatorius. Vienuolynu tapo Šorcų dvaro rūmai.
1698 m. kovo 7-8 d. naktį, kai vienuolyno gvardijonas Bonaventūras Vaišvila buvo išvykęs su reikalais ir savo vietoje palikęs Pranciškų Glovackį, gvardijono celėje kilo gaisras. Užsidegė skrynia su dokumentais. Buvo kalbama, kad tuo metu „mažieji broliai“ buvo visiškai girti ir, jei ne vienuolyno tarnai, būtų sudegę kartu su dokumentais. Pavyko išgelbėti ir patį vienuolyną. Vėlesniuose aprašymuose minimas didesnis gaisras. Jis, matyt, buvo XVIII a. pradžioje, kai pro šalį žygiavo kariuomenės. Galimas dalykas, kad tada sudegė bažnyčia ir dėl to vienuolyno lėšomis buvo statoma nauja.
thumb|right|300px|Vartų bokštas 2017 metais 1832 m. vienuolynas buvo uždarytas, vienuoliai perkelti į Naugarduko pranciškonų vienuolyną. Uždaryta ir bažnyčia. Carinė valdžia perėmė mūrinį vienuolyną, bažnyčią ir kitus pastatus. Po kurio laiko medinė bažnyčia buvo išardyta, rąstai nuvežti į Alšėnus, ten iš jų pastatyta cerkvė. Iš pranciškonų paruoštų plytų naujos bažnyčios statybai 1834 m. buvo pastatytos kareivinės. Kareiviai įsikūrė ir senajame vienuolyno pastate, ten išbuvo iki XX a. pradžios. 1904 m. vienuolynas ir rusų kariuomenės pastatytos 2 aukštų kareivinės perėjo iš Karo ministerijos žinios Žemės ūkio ministerijai ir buvo atiduotas mergaičių žemės ūkio mokyklai. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui mokykla užsidarė.
1919 m. vienuolyną ir kareivinių pastatą užėmė Surviliškių parapijos gyventojai, pageidaujantys atkurti Norviliškių bažnyčią. Po trejų metų ji buvo pradėta statyti (baigta 1928 m.).
1933 m. bažnyčios inventoriuje, sudarytame keičiantis klebonui, nurodoma, kad uždarant vienuolyną broliai užkasę į žemę 18 000 auksinų (sidabru ir auksu) katile netoli bažnyčios ir vienuolyno. Daugiau žinių apie lobį nėra. Iki šiol nerastas ir legendinis tunelis iš Norviliškių į Alšėnus, tačiau aplinkinių gyventojų įsitikinimu jis tikrai egzistuoja. Kol kas pavyko rasti tik tunelį, vedantį iš pilies į varpinę.
Alfred Rosenberg
Visą Hitlerio valdymo laiką (nuo 1933 m. balandžio 1 d. iki 1945 m. gegužės 8 d.) vadovavo VNSDP užsienio politikos valdybai, buvo fiurerio įgaliotiniu, atsakingu už dvasinio ir pasaulėžiūros auklėjimo kontrolę. 1940–1945 m. buvo Nacionalsocializmo ideologijos ir auklėjimo tyrimų instituto vadovas.
1941 m. lapkričio 18 d. uždarame susitikime su spauda prabilo apie būtinybę sunaikinti visus Europos žydus.
A. Rozenbergas laikomas tokių kertinių nacizmo postulatų, kaip „rasių teorija“, „žydų klausimas“, atsisakymas nuo Versalio sutarties, „degeneracinis menas“, autoriumi.
1945 m. gegužės 23 d. sąjungininkai suėmė A. Rozenbergą kartu su K.Denico vyriausybės nariais. Niurnbergo tribunole buvo vienas pagrindinių kaltinamųjų. 1946 m. spalio 16 d. pakartas. A.Rozenbergas vienintelis iš dešimties nuteistųjų mirties bausme, atsisakė paskutinio žodžio ešafote.
Balelių pagrindinė mokykla
Ukmergės rajono Balelių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergės raj., Baleliuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba kalbos ir kitų komunikacijos sutrikimų, intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190335729. Steigėjas Ukmergės rajono savivaldybės taryba.
2009 m. mokykla uždaryta.
Georgas Freidgeimas
Georgas Freidgeimas (g. 1987 m. rugpjūčio 10 d.) – Lietuvos futbolininkas. Žaidėjo brolis Robertas Freidgeimas taip pat yra profesionalus futbolininkas.
Karjera
Profesionalią karjerą pradėjo FC Vilniaus klube, vėliau epizodiškai žaidė Lenkijoje ŁKS Łódź ekipoje. Sugrįžęs į Lietuvą atstovavo FK Vėtros ir FK Šiaulių klubams, o 2011 m. pasirašė kontraktą su Vilniaus Žalgirio klubu.
2016 m. vasario pradžioje buvo paskolintas iki sezono pabaigos Kazachstano Pavlodaro „Irtyš“ klubui.
2020 m. žaidė Vilniaus Vytis ekipoje, kuri rungtyniavo Pirmoje lygoje. 2020 m. rugsėjo mėn. pranešta, kad Georgas papildė BFA trenerių štabą.
Žaidimas rinktinėje
2006 m. žaidė už Lietuvos U-19 rinktinę mačuose prieš Gruzijos U-19, Estijos U-19, Slovėnijos U-19. Atstovavo Lietuvos jaunimo iki 21 rinktinei Europos jaunimo iki 21 m. čempionato atrankos varžybose. 2012 m. birželio mėnesį debiutavo nacionalinėje rinktinėje Baltijos taurės rungtynėse su Estijos komanda.
Trenerio karjera
2020 m. įgijo UEFA B trenerio licenciją. 2023 m. sausio mėn. įgijo UEFA A trenerio licenciją.
Pasiekimai
VMFD Žalgiris Vilnius
Joachim Wenzel
Joachim Wenzel (1940 m. birželio 23 d. Štetine – 2009 m. rugpjūčio 29 d. Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėjas, Vokietijos AT (Bundesgerichtshof) vicepirmininkas.
Biografija
1969 m. baigė teisę, advokatas (Ofenbachas prie Maino), nuo 1971 m Hesseno justicijos tarnybos tarnautojas, Frankfurto prie Maino žemės teismo teisėjas, nuo 1988 m. Vokietijos Aukščiausiojo Teismo teisėjas, nuo 2002 m. viceprezidentas.
Vedęs, turėjo 2 vaikus.
Mulatai
thumb|200px|Mulatų rasei priskiriama dainininkė [[Rihanna]]
Mulatai – rasinė grupė, kurią sudaro europidų ir negridų rasių bruožų turintys žmonės. Daugiausia gyvena Lotynų Amerikoje (ypač Brazilijoje, Kolumbijoje, Venesueloje, Centrinėje Amerikoje), Karibų salose (ypač Dominikos Respublikoje, Kuboje), JAV, Afrikoje (PAR, Angoloje, Maskarenų salose), Europoje (Jungtinėje Karalystėje, Prancūzijoje, Vokietijoje). Kai kuriuose iš šių kraštų yra ar buvo naudojami specifiniai terminai, skirstantys mulatus pagal odos atspalvį (kvarteronai, oktoronai, marabu, musti ir kt.). Dabar daug kur vengiama oficialiai vartoti žodį „mulatas“, tokios rasės asmenis įtraukiant į platesnes „maišytos rasės, spalvotųjų“ kategorijas (Brazilijoje – pardo, portugališkose Afrikos šalyse – mestiço, JAV – daugiarasiai amerikiečiai, Karibuose, Mauricijuje – kreolai).
Jurkėnas
Jurkėnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Mulatai
Žodžio „mulatas“ etimologija nėra visiškai aiški: pagal vieną versijų jis kilęs iš portugalų ar ispanų kalbos žodžio, reiškiančio mulą (turint galvoje, kad mulatai kaip ir mulai yra hibridai), kitas variantas, jog šis žodis kilo iš arabų muwallad, reiškiančio „užaugintas“ (šiuo žodžiu buvo vadinami tarp arabų užaugę nearabiškos kilmės žmonės).
Jurkėnas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jurkėnienė (ištekėjusi moteris) ir Jurkėnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Lietuvos futbolo varžybos 2012–2013 m.
A lyga
REO Vilnius po antro čempionato rato pasitraukė iš varžybų, todėl visoms likusioms rungtynėms jiems buvo užskaityti techniniai pralaimėjimai 0:3.
LFF taurė
Finalas įvyko Kaune 2013 m. gegužės 19 d. Po pagrindinio laiko nugalėtojas nepaaiškėjo, pratęsus rungtynes nugalėtojas irgi nebuvo aiškus. O po baudinių serijos 8-7 laimėjo FK Žalgiris.
Juodoji tūbė
Juodoji tūbė  – bervidinių (Scrophulariaceae) šeimos tūbių (Verbascum) genties augalas. Liaudyje žinomas kaip devyneriopas, devynjėgė, devynių vyrų spėka, devynmacė, devynsylė, devynvaistė, dievana, šventrožė, šventaropė ir kt. Savaime auga Europoje, taip pat ir Lietuvoje.
Ekologija
thumb|left|250px| Auga pakelėse, pakrantėse, šlaituose, žvyrynuose, kirtimuose, upių slėniuose. Mėgsta sausas, saulėtas vietas, nekalkingus dirvožemius.
Žiedus apdulkina vabzdžiai. Sėklas išnešioja vėjas.
Biologija
Tai dažniau daugiametis, rečiau dvimetis, iki 1,2 m aukščio augalas. Šaknis stora, sumedėjusi. Stiebai paprastai keli, statūs, aukščiau briaunoti, juostuoti, beveik nešakoti, juodai raudoni, plaukuoti. Viršutinė lapų pusė būna plika, žalia, apatinė – labai plaukuota, šviesesnė. Pamatiniai lapai stambūs, širdiški, karbuoti, sudaro skrotelę. Juos laiko 5-20 cm ilgio lapkočiai ir 5-15 cm ilgio lapalakščiai. Link viršūnės lapai smulkėja, kotai trumpėja, viršūnė smailėja.
Ilgas, siauras tūbės žiedynas nuo apačios ligi viršaus nusagstytas kuokštais žiedų. Kuokštai sudaryti iš 5-10 žiedų. Apatiniai kuokštai atitolę vienas nuo kito, viršutiniai esti tankesni. Žiedkočiai išauga plaukuoti. Taurelė nedidelė, žalia. Vainikėlis geltonas, retai baltas, išorėje plaukuotas, žiotys išmargintos rausvai rudomis dėmėmis, iki 2,5 cm skersmens. Kuokeliai penki, jų koteliai tankiai apaugę ilgais, violetiniais plaukeliais.
Pradeda žydėti birželio viduryje, žydi iki rugpjūčio mėnesio. Vaisius – plati, ruda dėžutė, apaugusi žvaigždiškais plaukeliais. Sėklos smulkios.
Porūšiai
Yra išskiriami du juodosios tūbės porūšiai:
Johann Schütz
Biografija
Nuo 1933 m. studijavo teisės ir valstybės mokslus Erlangene. Tarnavo Vermachte, grįžęs iš karo nelaisvės, išlaikė II valstybinį teisės egzaminą. 1960 m. Erlangeno universitete apgynė disertaciją iš baudžiamojo proceso teisės, teisės mokslų daktaras (Dr. iur.).
Nuo 1947 m. Bavarijos teisingumo sistemos tarnautojas, Bambergo apylinkės teismo, Bambergo žemės teismo teisėjas, vėliau pirmasis prokuroras (Coburge ir vyresnysis prokuroras prie Bambergo aukštesnio žemės teismo, nuo 1965 m. birželio 1 d. Viurcburgo žemės teismo teisėjas, po pusmečio Bambergo generalinis prokuroras, nuo 1970 m. Bambergo aukštesnio žemės teismo pirmininkas.
Nuo 1978 m. pensijoje, dėstė kaip Bayreuth universiteto garbės profesorius iki 88 metų (dalykai – baudžiamoji, baudžiamojo proceso teisė ir Vokietijos teisės istorija.
Paskelbė straipsnių, kitų darbų, ypač iš teisės istorijos apie justiciją Trečiajame Reiche.
Adomas Jeronimas Seniavskis
Adomas Jeronimas Seniavskis (1576–1616 m. birželio 14 d.) – Lenkijos bajoras, ATR karinis ir valstybinis veikėjas, Karūnos didysis pataurininkas (nuo 1606), Javorovo seniūnas, husarų rotmistras.
Biografija
thumb|250px|Adomo Jeronimo Seniavskio antkapinis paminklas Berežanuose Lenkijos bajorų Seniavskių giminės atstovas, herbo „Topor“ savininkas. Rusios vaivados ir Kamenecko kašteliono Jeronimo Seniavskio (1576–1582) ir Jadvygos Tarlaitės sūnus. Karūnos didžiojo etmono Mikalojaus Seniavskio ir Liublino vaivados Jano Tarlo (pagal motiną) anūkas.
Kaip sparnuotų husarų kapitonas, vadovaujant etmonui Jonui Zamoiskiui kovėsi Livonijoje, Estliandijoje, taip pat dalyvavo jo žygyje į Moldaviją (1600 metais), privedusio prie ATR įtakos sustiprinimo toje šalyje.
Netoli Berežano miesto, kurį įkūrė jo senelis Mikalojus Seniavskis, iš kalinių totorių ir turkų įkūrė gyvenvietę, kuriai davė savo vardą – Adamovka.
Nuo 1606 metų buvo karaliaus Žygimanto III dvare. Paskirtas Karūnos didžiuoju pataurininkiu. Zebžidovskio rokošo metu liko ištikimas karaliui.
Dėl atsisakymo gauti etmono postą, tapo antikarališkos opozicijos šalininku.
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs Kateriną Kostkaitę (1576–1648). Kaip kraitis jai buvo duoti – Melžibožas, Satanovas, taip pat Zinkovas su aplinkiniais kaimais.
Katerina Seniavskienė pergyveno vyrą ir sūnūs. Visi keturi buvo palaidoti bažnyčioje, Berežanuose. Jos lėšomis visiems jiems buvo pastatyti paminklai. 1920 metais Adomo Jeronimo Seniavskio ir trijų jo sūnų Mikalojaus, Prokopo ir Aleksandro palaikai buvo išvežti į Vavelio katedrą, kur jie yra ir dabar.
Kryptinė antena
thumb|right|Kryptinė [[Logoperiodinė_antena|logoperiodinė antena ]]
Kryptinė antena arba direktorinė antena – antena, viena kryptimi siunčianti arba priimanti elektromagnetinius virpesius geriau negu kitomis kryptimis. Tai yra reikalinga, kuomet siekiama išspinduliuoti elektromagnetinę energiją link imtuvo kuo efektyviau arba priimti kuo stipresnį signalą iš siųstuvo, kurio padėtis yra žinoma. Taip pat šio tipo antena mažiau jautri ne iš priėmimo krypties sklindantiems trukdžiams. Iš kryptinių antenų praktikoje yra dažniausiai naudojamos banginio kanalo antena, logoperiodinė antena ir kampinis reflektorius.
Steponas Strazdas
Steponas Strazdas (1884 m. gruodžio 15 d. Trumpaitėliuose, Joniškio raj. – 1962 m. sausio 8 d. Bostone) – Lietuvos ir JAV visuomenės ir politinis veikėjas.
Biografija
Mokydamasis Joniškyje Matui Slančiauskui padėjo rinkti tautosaką. 1905 m. dalyvavo revoliuciniuose įvykiuose Joniškyje ir Šiauliuose, buvo suimtas už revoliucinę veiklą. Paleistas 1906 m. išvyko į JAV.
Nuo 1906 m. – Amerikos lietuvių socialistų sąjungos (ALSS) narys, 1919 m. buvo prisidėjęs prie komunistų, vėliau – sklokininkas, grįžo į ALSS. 1915–1921 m. – laikraščių „Naujienos“, 1925–1930 m. – „Vilnis“ redakcijos darbuotojas.
Nuo 1930 m. – Lietuvių darbininkų draugijos veikėjas, CK narys. 1935–1943 m. – laikraščio „Nauja Gadynė“ bendradarbis, 1943 m. – redaktorius. 1943–1955 m. – laikraščio „Keleivis“ bendradarbis, 1947–1953 m. – laikraščio „Darbas“ redaktorius. K. Valionio slapyvardžiu bendradarbiavo laikraščiuose „Aušrinė“ ir „Kova“.
Jurkštas
Jurkštas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jurkštienė (ištekėjusi moteris) ir Jurkštaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Jurgbūdžiai
Jurgbūdžiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Žvirgždaičių, šalia kelio.
Užnemunė
thumb|Užnemunė Lenkijos Kongreso karalystėje, 1882 m. Užnemunė – geografinė sritis kairiajame Nemuno krante. Plotas apie 8200 km², šiaurės vakaruose gyveno sūduviai, pietryčiuose – vakarų dzūkai.
Istorija
Iki XIII a. čia gyveno jotvingiai, sūduviai, o pačiame šiauriniame pakraštyje palei Nemuną – žemaičiai. Kraštas iki XVIII a. pabaigos vadintas Sūduva. XIV a. dėl nuolatinių kryžiuočių puldinėjimų labai sumažėjo gyventojų ir Sūduva iš dalies tapo dykra. Po 1422 m. Melno taikos oficialiai buvo nustatyta siena tarp LDK ir kryžiuočių, iš esmės sutampanti su vakarine Užnemunės riba. XV a. pradžioje – XVIII a. pradžioje čia vyko vidaus kolonizacija, apgyvendinta daugiau žmonių.
Sūduva priklausė Žemaitijos seniūnijai ir Trakų vaivadijos Kauno bei Trakų pavietams. XVII–XVIII a. dalis Sūduvos palei Prūsijos sieną maždaug tarp Nemuno ir Virbalio buvo vadinama Užigirio kraštu (dekanatu); čia smarkiai buvo kertamos girios, kūrėsi gyvenvietės, o Sūduvos vidurys tebebuvo rečiau apgyvendintas.
1795–1807 m. po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo Sūduva (taip pat Lenkijos dalis su Varšuva) atiteko Prūsijai, ją imta vadinti Užnemune, Naujosios Rytų Prūsijos dalis. 1807–1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystei, 1815–1915 m. Lenkijos karalystei (Rusijos imperijos sudėtyje). 1816–1837 m. buvo Augustavo vaivadijoje, 1837–1867 m. – Augustavo gubernijoje, o 1867–1915 m. įėjo į Suvalkų guberniją, dėl to XX a. 1-ojoje pusėje pradėta vadinti Suvalkija.
1808–1840 m. Užnemunėje galiojo Napoleono kodeksas. 1808 m. valstiečiai atleisti nuo baudžiavos (nesuteikiant žemės nuosavybės), įvestas Grigaliaus kalendorius. 1864 m. bežemiai valstiečiai gavo po 6 margus (3,54 ha) žemės, įvesta valstiečių vietos savivalda, sparčiau nei likusioje Lietuvoje plėtojosi prekyba ir verslas, kilo kultūra ir žemės ūkis, daugiau vaikų baigdavo mokslus (ir aukštuosius), ėmė formuotis iš valstiečių kilusi lietuvių inteligentija (Jonas Basanavičius, Vincas Kudirka ir kt.). Visos šios sąlygos sudarė prielaidas XIX a. pabaigoje Užnemunei tapti lietuvių tautinio judėjimo centru.
Šimbori Jakubovienta
Šimbori Jakubovienta  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šepetovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės rytus nuo Šepetovo, apie 7 km į rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 44 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1527 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 14 namų ir 73 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 17 namų ir 92 gyventojai, iš kurių 48 vyrai ir 44 moterys, 90 lenkų ir 2 gudai.
Hondūro vyrų futbolo rinktinė
Hondūro vyrų futbolo rinktinė – Hondūrui atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Hondūro Nacionalinė futbolo federacija (Federación Nacional Autónoma de Fútbol de Honduras). Rinktinė dalyvavo 3 pasaulio čempionatuose, 15 žemyno čempionatų. Jų geriausias pasirodymas buvo 1991 m. CONCACAF Aukso taurė, kur užimta 2 vieta. Hondūras taip pat 4 kartus laimėjo UNICAF nacijų taurę: 1993, 1995, 2011 ir 2017 m.
Pasaulio čempionatas
Hondūras 1982 m. pateko į pasaulio futbolo čempionatą kur sužaidė lygiosiomis su Ispanijos ir Šiaurės Airijos rinktinėmis.
2010 m. čempionate Pietų Afrikoje Hondūras pralaimėjo pajėgioms Čilės ir Ispanijos rinktinėms atitinkamai 0:1 ir 0:2, o paskutinėse varžybose su Šveicarija sužaidė 0:0 ir į kitą etapą nepateko, bei neįmušė įvarčių.
Didysis Tukumanas
thumb|right|250px|Tukumano aglomeracija naktį Didysis Tukumanas (isp. Gran San Miguel de Tucumán) – metropolinė aglomeracija Argentinoje, Tukumano provincijos centrinėje dalyje, abipus Sali upės. Susiformavusi aplink San Migel de Tukumano miestą. Apima Capital departamentą ir 5 departamentų dalis: Cruz Alta, Yerba Buena, Tafí Viejo ir Lules. Aglomeracijoje gyvena 738,5 tūkst. gyventojų (2001 m.). Tai 5 pagal dydį šalies aglomeracija ir didžiausia Argentinos Šiaurės Vakaruose.
Sudaro šie miestai ir gyvenvietės:
SS TV
SS TV ( 'SS kaukolių junginiai') - koncentracijos stovyklų priežiūros daliniai, SS sudėtinė dalis.
SS TV daliniai prižiūrėjo ir saugojo koncentracijos stovyklas. Šie daliniai buvo sukurti 1934 metais. Nacionalsocializmo laikais SS TV daliniai buvo pagrindinė institucija, kuri kovojo su kitaip mąstančiais ar nepageidaujamais asmenimis bei politiniais oponentais.
SS TV daliniams oficialiai vadovavo komendantas Theodor Eicke.
Koncentracijos stovykloms oficialiai vadovavo komendantai, bet realią valdžią turėjo paprasti esesininkai.
Baltarusijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Baltarusijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Finalo rungtynės
---
Visakryptė antena
thumb|right|Visakryptė antena, skirta horizontalioje plokštumoje skleisti vienodo stiprumo virpesius
Čaplė
Čaplė – nausėdija Lenkijos šiaurės rytuose, Radziluvo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Radziluvo, apie 25 km į pietus nuo Grajevo ir apie 68 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Visakryptė antena
Visakryptė antena arba bekryptė antena – antena, vienodai visomis kryptimis vienoje plokštumoje siunčianti arba priimanti elektromagnetinius virpesius.
Šio tipo antenos yra plačiai naudojamos radijo ir televizijos signalams siųsti, mobiliuosiuose telefonuose, Wifi, GPS sistemose ir kitur.
Palenkės Lešnos Šv. Petro ir Povilo bazilika
'''Palenkės Lešnos Šv. Petro ir Povilo bazilika'''  – katalikų bazilika esanti Palenkės Lešnos kaime. Bazilikoje įsikūrusi Palenkės Lešnos Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija.
Istorija
Bazilika buvo pastatyta 1731-1752 m. baroko architektūros stiliumi, architektas Vincentas Rachetis. 1758 m. šventovę pašventino Lucko vyskupas Antanas Erazmas Valavičius. 1956 m. spalio 18 d. šventovė buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. Nuo 1984 m. turi bazilikos statusą.
Petras Jakštas
Petras Jakštas (1899 m. spalio 30 d. Stramiliuose, Panemunėlio valsčius – 1988 m. lapkričio 14 d.) – švietėjas, bibliofilas, Mažosios Lietuvos istorijos tyrėjas, Lietuvos kariuomenės karininkas (majoras), XXVII knygos mėgėjų draugijos narys.
Biografija
Gimė ūkininko šeimoje. Mokėsi Rokiškio valdinėje mokykloje. 1914 m. tėvai jį išleido į Peterburgą, kur iki 1918 m. mokėsi Šv. Kotrynos gimnazijoje. Baigęs šešias klases, grįžo į Lietuvą.
Norėdamas įgyti aukštesnį išsilavinimą, 1920 m. įstojo į Kauno karo mokyklą, ją baigė ir buvo paskirtas į 7-ąjį pėstininkų pulką, suteikiant jam pėstininkų leitenanto laipsnį. P. Jakštas neapsiribojo žiniomis, įgytomis Karo mokykloje. Atlikdamas karinę tarnybą Klaipėdoje baigė suaugusiųjų gimnazijos kursus, perkeltas į Kauną, įstojo mokytis į Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. Universitete studijavo nuo 1927 iki 1932 m. pavasario semestro.
Kaip Kauno karo mokyklos auklėtinis ir Lietuvos kariuomenės Vyriausiojo štabo karininkas buvo atsakingas už švietimą, spaudą ir karių kapų rūpinimąsi. Tiesiogiai dalyvavo kuriant žuvusiųjų lietuvių karių memorialą Červonkoje (Latvija) ir Nežinomo kareivio kapą Kaune.
Mokslinė veikla
Savo asmeninėje bibliotekoje prieškariu buvo sukaupęs daugiau kaip 6500 knygų, bet 1945 m. valdžios įsakymu visos knygos buvo sudegintos. Pokariu pradėta kaupti antroji biblioteka turėjo 6700 knygų. Vertingiausia bibliofilo bibliotekos dalis laikoma Vilniaus universiteto bibliotekoje.
Po Antrojo pasaulinio karo parašė apie 20 reikšmingesnių kraštotyros ir knygotyros darbų, iš kurių tik dalis publikuota (pvz., knyga „Senoji Šilutė“ išleista 1994 m.). Prieš karą jis buvo Lietuvos kariuomenės Vyriausiojo štabo švietimo skyriaus karininkas ir visos Lietuvos vaikų numylėtinis. Ypač buvo vertinamas dėl švietėjiškų ekskursijų organizavimo ir vaikų globos. Vaikus ir save vadino Prieteliumi, taip ir straipsnius spaudoje pasirašydavęs.
Šilutėje dirbo kelių valdyboje, visą laisvalaikį skirdamas knygai ir kraštotyrai. Svetingai sutikdavo visus atvykstančius pažinti Pajūrio krašto ir buvo nepakartojamas ekskursijų vadovas. Būdamas pats aukštaitis, pamilo šį kraštą, gebėjo suprasti „šišioniškių“ būdą ir gyvenimo nuostatas. P. Jakštas išties daug nuveikė, kad šio regiono istorinė praeitis būtų įamžinta straipsniuose, kraštotyros darbuose, plačiau atsispindėtų muziejaus ekspozicijoje. Jo žinių reikėdavo mokslininkams, o ir paties kraštotyrininko darbai neabejotinai buvo mokslinio lygio.
Atminimo įamžinimas
2004 m. ant P. Jakšto gimtojo namo sienos atidengta atminimo lenta. Gatvės Rokiškyje, Šilutėje pavadintos Petro Jakšto vardu.
Vidmantė Jasukaitytė
Vidmantė Jasukaitytė (1948 m. liepos 10 d. Pumpučiuose, Šiaulių rajonas - 2018 m. liepos 14 d. Klaipėdoje) – Lietuvos poetė, prozininkė, dramaturgė, visuomenės veikėja, signatarė.
Biografija
Dirbo Pataisos darbų įstaigų valdyboje, „Minties“ leidykloje, LSSR kultūros ministerijoje. 1970 m. ištekėjo, 1974 m. pagimdė sūnų, po metų išsiskyrė su vyru. 1981 m. antrą kartą ištekėjo už Vinco Rimgaudo Dineikos (1938–2010), Karolio Dineikos sūnaus. Atgimimo metais su kitais įsteigė „Sietyną“ – kultūros ir teatro studiją, aktyviai protestavo prieš žiaurius nestatutinius santykius sovietinėje kariuomenėje, Lietuvos moterų sąjungos įkūrėja. 1990–1992 m. LR Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatė, signatarė.
Kūryba
1970 m. pasirodė pirmoji V. Jasukaitytės publikacija, 1976 m. – pirmoji poezijos knyga. Iš viso išleido devynias poezijos knygas („Ugnis, kurią reikia pereiti“, „Taip toli esu“, „Mano broli, žmogau“, „Saulės per daug“, „Neiškastam sidabrui pasakyk sudie“, „Tikrasis nebūties veidas“, „Subačiaus gatvė. Getas“, „La Loba; Kas už nieko“, „Ambra“), dvi apysakų knygas („Stebuklinga patvorių žolė“, „Balandė, kuri lauks“), esė „Golgotos vynuogės“, šešis romanus („Po mūsų nebebus mūsų“, „Marija Egiptietė“, „Dievas miršta vienišas“, „Aš nužudžiau savo dukterį“, „Senis, arba Laiškai Antikristui“, „Kaip mes mokėmės mirti“). 1988 m. pagal rašytojos scenarijų sukurtas kino filmas „Žolės šaknys“ (rež. Gytis Lukšas). 2002 m. apysakų rinkinys „Stebuklinga patvorių žolė“ išverstas į ispanų kalbą ir išleistas Madride.
Rašė savaitraščiui „Karštas komentaras“, kuriame turėjo savo skyrelį. Nuo 1979 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė.
Viltis (laikraštis)
Viltis – visuomenės, literatūros ir politikos laikraštis, tautinės pakraipos laikraštis, ėjęs nuo 1907 m. spalio mėn. iki 1915 m. rugsėjo mėn. Vilniuje.
Istorija
1907–1913 m. ėjo kas antrą dieną, nuo 1913 m. gruodžio mėn. – dienraštis. Įsteigė Antanas Smetona ir Juozas Tumas-Vaižgantas. Leido „Pasitikėjimo“ bendrovė. 1913–1915 m. leido nemokamą mokslo ir literatūros priedą.
Laikraštis ypatingą dėmesį skyrė tautinei kultūrai. Gvildentos gimtosios kalbos, tautosakos, etnografijos, meno, mokslo, švietimo problemos. Skelbė grožinės literatūros kūrinius. Bendradarbiavo Agnietė Ambraziejūtė-Steponaitienė, Tadas Balanda, Juozas Balčikonis, Jonas Basanavičius, Mykolas Brundza, Pranciškus Būčys, Antanas Dailidė, Mečislovas Davainis-Silvestraitis, Liudas Gira, Martynas Yčas, Povilas Jakubėnas, Povilas Januševičius, Marcelė Kubiliūtė, Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Pranas Mašiotas, Kazys Puida, Jeronimas Ralys, Justinas Staugaitis, Jurgis Tilvytis, Jonas Užupis ir kt.
Redagavo Antanas Smetona, padedamas J. Tumo, F. Kemėšio ir J. Dobužinskio, nuo 1914 m. redaktorius – Pranas Dovydaitis.
Urlijiniai
Urlijiniai (Bixaceae) – negausi žiedinių augalų šeima, priklausanti dedešviečių (Malvales) eilei, nors pagal Cronquist sistemą priskiriama našlaitiečiams (Violales).
Šeimai priklauso 3 sumedėjusių augalų gentys ir 25 rūšys, paplitusios tropiniuose kraštuose.
Viltis (Brazilija)
Viltis – lietuvių išeivių jaunimo žurnalas, Brazilijos lietuvių jaunimo žurnalas, leistas nuo 1935 m. kovo mėn. iki 1937 m. vasario mėn. San Paule, rua Bandeirantes 92.
Istorija
Leido Brazilijos lietuvių jaunimo sąjungos „Viltis“ centro valdyba. Išėjo 19 numerių.
Čachai
Čachai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Radziluvo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Radziluvo, apie 30 km į pietus nuo Grajevo ir apie 57 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai.
Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai.
Kaimas įkurtas XVI a. amžiuje, kuris minimas Szlasy Czachy pavadinimu.
1827 m. kaime buvo 12 namų ir 74 gyventojai, o 1921 m. – 18 namų ir 109 gyventojai.
Eiguva
Eiguva − girininkijos teritorijos dalis, miško apsaugos atžvilgiu sudaranti atskirą teritorinį vienetą.
Girininkijoje vidutiniškai būna apie 8 eiguvas. Eiguvą prižiūri eigulys, kuris saugo miškus nuo savavališkų kirtimų, grobstymų, gaisrų, brakonieriavimo. Jis prižiūri ugdomųjų kirtimų, miško želdinimo ir kitus eiguvoje dirbamus darbus.
Istorija
Eiguvos Lietuvoje žinomos jau nuo XIV a. Eiguvą prižiūrėjo eigulys („osočnikas“).
1938 m. Lietuvoje buvo 1 950 eiguvų, o 1964 m. − 2 127 eiguvos.
Loreto departamentas
Loreto departamentas  – departamentas Peru šiaurės rytuose, didžiausias iš visų departamentų. Pietvakariuose ribojasi su Ukajalio departamentu, vakaruose – su Amazonės ir San Martino departamentais, šiaurės vakaruose – su Ekvadoru (Sukumbijoso provincija), šiaurėje – su Kolumbija (Putumajo ir Amazonės departamentais) ir pietryčiuose – su Brazilija (Amazonės valstija). Administracinis centras – Ikitosas.
Istorija
Departamento teritorija nuo seno buvo gyvenama įvairių Amazonijos indėnų genčių. 1542 m. šią teritoriją pasiekė ispanų konkistadoras Fransiskas de Oreljana. Šie plotai buvo priskirti Peru vicekaralystei, Kito karališkajai audiencijai, o nuo 1563 m. tapo Naujosios Granados vicekaralystės dalimi. Tačiau faktiškai kolonizacija Lorete nevyko, čia veikė tik dominikonų ir pranciškonų misijos. 1802 m. buvo sudaryta Cheneral de Mainaso komendantūra ir vėl prijungta prie Peru vicekaralystės. 1866 m. suformuotas Loreto departamentas su sostine Mojobamboje. XIX a. pab. kilus kaučiuko bumui, prasidėjo krašto kolonizacija, buvo įkurtas Ikitoso miestas. 1897 m. nuo Loreto atskirtas San Martino departamentas, o sostinė perkelta į Ikitosą.
Geografija
Loreto departamentas apima didžiąją dalį Peru priklausančios Amazonijos. Būdingas paviršius – plokščia, džiunglėmis apaugusi Amazonės žemuma, tik pačiuose vakaruose dar siekia rytinės Andų pašlaitės, per kurias tekėdamos upės sudaro vaizdingus kanjonus (pvz., Pongo de Manseričė). thumb|left|240px|Amazonijos džiunglės Lorete
Svarbiausia upė – Amazonė. Taip pat teka daug kitų, itin vandeningų, jos baseino upių: Napas, Maranjonas, Nanajus, Ukajalis, Ualjaga, Žavari, Putumajas. Potvynių metu upės užlieja didelius plotus, susidaro laikinų ežerų, šlapynių, pelkių plotai.
Klimatas ekvatorinis, karštas ir drėgnas. Vidutinė oro temperatūra birželio-liepos mėnesiais būna tarp 17 ir 20 °C, o gruodžio–kovo laikotarpiu gali pakilti iki 36 °C. Krituliai dažni ištisus metus, ypač spalio–gegužės periodu. Vidutinis oro drėgnumas – 84 %.
Lorete įsteigta nemažai saugomų teritorijų – Žydrosios Kordiljeros nacionalinis draustinis, Aljpahuajo-Mišanos nacionalinis rezervatas, Pakajos-Samirijos nacionalinis rezervatas, Guepi saugoma sritis, Pukakuro saugoma sritis, Siera del Divisoro saugoma sritis.
Ekonomika
Loreto departamente išgaunama ~60 % visos Peru naftos. Taip pat vystoma medienos apdirbimo, popieriaus ir celiuliozės, maisto pramonė. Kertama mediena. Verčiamasi žvejyba, žemės ūkiu (vaisiai, cinamonas, ryžiai, manijokas), gyvulininkyste (zebu), aukso, kvarco, druskos gavyba. Vystomas turizmas.
Europos anglių ir plieno bendrija
thumb|right|Europos anglių ir plieno bendrijos vėliava thumb|right|Europos anglių ir plieno bendrijos steigėjai: Belgija, Prancūzija, Italija, Liuksemburgas, Nyderlandai ir Vakarų Vokietija Europos anglių ir plieno bendrija  – viena iš Europos bendrijų, veikusi 1951–2002 m. Būstinė – Liuksemburgas.
Loreto departamentas
Gyventojai
thumb|240px|Kabaljakočios miestas
Europos anglių ir plieno bendrija
Istorija
Įsteigta 1951 m. Paryžiaus sutartimi Belgijos, Italijos, Liuksemburgo, Olandijos, Prancūzijos ir VFR.
Loreto departamentas
Gyventojai
Loreto departamentas – rečiausiai apgyvendinta Peru teritorija. Dauguma gyventojų susitelkę prie didžiųjų upių. Be metisų ir baltųjų, departamente gyvena daug indėnų, dalis jų tebesilaiko labai izoliuotai. Svarbesnės indėnų tautos: šuarai, agvarunai, andoa, arabelai, borai, kapanavai, kandošiai, čajavitai, cheberai, kambebai, uitotai, ikitai, maichunai, majorunai, muničiai, okainai, sekojai, šipibai-konibai, tauširai, tikunai, urarinai, pirai, mančineriai, saparai ir kt.
Europos anglių ir plieno bendrija
Istorija
Steigimo idėjos autorius – Prancūzijos užsienio reikalų ministras R. Šumanas. Pagrindinis bendrijos tikslas buvo sukurti bendrąją anglių ir plieno rinką, panaikinti kiekybinius apribojimus, muitus ir mokesčius.
Loreto departamentas
Administracinis skirstymas
Loreto departamentas administraciškai padalintas į 7 provincijas (skliaustuose – administracinis centras).
Pazimkalnis
Pazimkalnis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Upynos.
Kazimieras Malachovskis
Biografija
Aktyviai dalyvavo 1831 metų sukilime, po Ostrelenko mūšio pakeitė Henriką Dembinskį.
Po Varšuvos kapituliacijos paliko titulus ir išvažiavo į Prancūziją, kur ir mirė.
Alfa procesas
Alfa procesas – viena iš dviejų branduolių sąlajos reakcijų grandinių, kurių metu helis žvaigždėse virsta sunkesniaisiais elementais. Iš esmės tai yra alfa dalelių pagavimo reakcija. Kita reakcijų grandinė yra trijų alfa dalelių procesas. Alfa proceso reakcijoms reikia ne tik helio, bet ir sunkesnių elementų:
Visos šios reakcijos vyksta labai lėtai, todėl neįneša esminio indėlio energijos gamyboje žvaigždėse. Elementams, kurių atominis skaičius > 20 (Sunkesni, nei neonas), šios reakcijos vyksta dar sunkiau, nes didėja Kulono barjeras (elektrostatinių jėgų sukuriamas energijos barjeras, kurį reikia įveikti branduoliams, kad vyktų branduolių sąlajos reakcijos).
Alfa proceso elementai (arba alfa elementai) yra taip vadinami, kadangi jie yra gausiai paplitę ir tarsi sudaryti iš helio branduolių (alfa dalelių) blokelių (elemento masės skaičius yra kartotinis helio branduolio masei). Jais paprastai laikomi tie, kurių Z>22: (C,O), Ne, Mg, Si, S, Ar, Ca, (Ti) ir yra sintezuojami alfa dalelių pagavimo reakcijose. Silicis ir kalcis yra grynai alfa proceso elementai. Magnis gali būti iš dalies sudeginamas protonų pagavimo reakcijos metu. Vieni autoriai įjungia deguonį į alfa elementų sąrašą, kiti ne. Deguonis tikrai yra alfa elementas mažai metalingos II populiacijos (arba sferoido populiacijos) žvaigždėse. Kadangi jis gaminamas SNe II (antro tipo supernovos), jo padidėjusi gausa gerai koreliuoja su padidėjusia kitų alfa elementų gausa. Kai kas laiko, kad anglis ir azotas taip pat yra alfa elementai, kadangi jie yra sintezuojami alfa dalelių pagavimo reakcijose.
Astronomijoje elementų gausa paprastai nusakoma logaritminiu dydžiu Kur N_{\alpha} ir N_{Fe} yra alfa elementų ir geležies elementų skaičius tūrio vienete. Teoriniai galaktikos evoliucijos modeliai pranašauja, kad ankstyvosiose evoliucijos stadijose turėjo būti daugiau alfa elementų, palyginus su geležimi, kadangi tuo metu geležį daugiausia gamino tik SNe II (antro tipo supernovos). Vėliau [\alpha/Fe] santykis smarkiai sumažėjo, kadangi SNe I (pirmo tipo supernovos) gamino daugiau geležies. SNe II daugiausia gamina deguonį ir alfa elementus, tuo tarpu SNe Ia daugiausiai gamina geležies gūbrio elementus (V, Cr, Mn, Fe, Co ir Ni). Masyvesnės ir metalais praturtintos SNe II gamino kartotinius alfa dalelėms elementus Na ir Al taip pat.
Jurkūnienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Jurkūnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Jurgelionys (Alytus)
Jurgelionys – buvęs kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Norgeliškių, 2 km į pietryčius nuo Raižių.
Istorija
Pivašiūnų apylinkės Jurgelionių kaimas 1987 m. kovo 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Trakų rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.
Trakų rajono savivaldybės taryba – Trakų rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1995 m. kovo 25 d.
Teisinis pagrindas
Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 27 sumažintas Trakų rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.
Užvenčio dvaras
Užvenčio dvaras – dvaras, buvęs Užventyje. Išlikęs ponų namas (medinis, pailgas, su dviem įėjimais pagrindiniame fasade), dvaro svirnas, parkas.
Užvenčio dvaras, jo kultūrinis ir dvasinis gyvenimas 1922 m. aprašytas Šatrijos Raganos apysakoje „Sename dvare“.
Istorija
thumb|left| Nuo 1527 m. minimas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Užvenčio dvaras. Apie 1820 m. dvaras atiteko Pranciškui Druckiui-Liubeckiui. 1887–1898 m. Užvenčio dvarą buvo išsinuomoję rašytojos Marijos Pečkauskaitės-Šatrijos Raganos tėvai. 1909 m. pavasarį dvarą nusipirko Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras Jonas Smilgevičius, dvare gyvenęs 1912–1942 m. Tuo metu dvare buvo spirito varykla, plytinė, malūnas.
Užvenčio kraštotyros muziejus dvare buvo įkurtas 1965 m., o nuo 1973 m. muziejus įsikūrė restauruotame Užvenčio dvaro svirne. Parke įrengta vaikų žaidimo aikštelė ir pėsčiųjų takas. Prie dvaro centrinio pastato tebeauga graži alėja, kurią apysakoje „Sename dvare“ aprašė Šatrijos Ragana.
Vilniaus kolegija
left|thumb|Vilniaus kolegijos ekonomikos fakultetas left|thumb|Elektronikos ir informatikos fakultetas
Vilniaus kolegija – aukštoji valstybinė mokykla, vykdanti studijas, teikiančias aukštąjį koleginį išsilavinimą.
Studijų programos
Vilniaus kolegiją sudaro 7 fakultetai, rengiami informatikos, inžinerijos, fizinių, technologijų, sveikatos, veterinarijos, žemės ūkio, socialinių, verslo ir viešosios vadybos, ugdymo, humanitarinių mokslų ir menų studijų krypčių grupių  specialistai.
Vilniaus kolegijoje siūlomos 39 studijų programos.
Jurskis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jurskienė (ištekėjusi moteris) ir Jurskytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Gruntas
miniatiūra|250px|right|Technogeniniai gruntai
Gruntas (, 'pagrindas') – tai įvairios litologinės sudėties žemės sluoksniai, kurie vienas nuo kito skiriasi savo fizinėmis, mechaninėmis, cheminėmis ir kitokiomis savybėmis. Gruntu paprastai vadinamas uolienų sluoksnis, esantis po dirvožemiu. Gruntų savybes ir jų panaudojimą tiria gruntotyra – inžinerinės geologijos dalis.
Gruntų klasifikacija
Gruntai skirstomi į uolinius ir neuolinius. Uoliniai gruntai yra įvairios kilmės uolienos (granitas, dolomitas, klintys ir kt.). Prie neuolinių gruntų priskiriami ga­baliniai gruntai (nesucemen­tuotos uolienų nuolaužos), smėlis, molis. Smėliniai ir moliniai gruntai vadinami dispersiniais, jie daug silpnesni už uolinius, susidaro iš masyvių uolienų, vykstant su­dėtingiems dūlėjimo ir kitiems procesams. Dirbtiniai gruntai dar vadinami technogeniniais (supiltieji gruntai, taip pat natūralūs, ku­rių savybės dirbtinai pakeistos, pvz., sutankinant). Natūralūs gruntai yra nesuardytos sandaros, nepakitusio drėgnumo, masės ir tūrio. Gruntai turi įvairią struktūrą, kuri priklauso nuo mineralinių dalelių didumo ir formos, tarpusavio sąveikos. Ją lemia susiklostymo geologinės sąlygos. Gruntų savybės gali būti nustatomos tiriant mėginius laboratorijose arba natūraliomis slūgsojimo sąlygomis (pvz., smeigiant metalinius strypus).
Abisinija (Palenkės Bialos apskritis)
Abisinija  – kolonija Lenkijos rytuose, Palenkės Lešnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Viltis (Vilnius)
Viltis – „laikraštis lietuviams“, leistas 1991–1994 m. Vilniuje.
Jurgelionys I
Jurgelionys I – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Skraičionių.
Ulrichas fon Hutenas
thumb|right|Ulrichas fon Hutenas Ulrichas fon Hutenas (Ulrich von Hutten; 1488 balandžio 21 d. – 1523 rugpjūčio 29 d.) – vokiečių rašytojas humanistas, politinis veikėjas.
Gyvenimas
Ulrichas fon Hutenas gimė Štekelberge nusigyvenusio riterio šeimoje. Tėvas anksti jį atidavė į vienuolyną, tačiau, sulaukęs šešiolikos metų, Ulrichas pabėgo iš jo. Du kartus (1512–1513 ir 1515–1517 m.) jis lankėsi Italijoje, Pavijos ir kituose universitetuose studijavo teisę, antikos ir Renesanso autorių veikalus. Jo mėgstamiausi rašytojai buvo Aristofanas ir Lukianas. Skeptiškai žiūrėdamas į mokslinius titulus ir laipsnius, jis atmetė tėvo pasiūlytą įsigyti diplomą ir pasirinko vargingą klajojančio literato gyvenimą. Kartu su F. fon Zikingenu vadovavo riterių sukilimui (1522–1523). Sukilimui pralaimėjus, U. fon Hutenas pabėgo į Šveicariją, kur jį priglaudė U. Cvinglis. Mirė Šveicarijoje, Ciūricho ežero Ufenau saloje.
Kūryba
Pagrindinis U. fon Huteno kūrybos žanras buvo satyriniai dialogai. Jų išleido dvi knygas: Jie buvo parašyti lotyniškai, vėliau jo paties išversti į vokiečių kalbą. Reformacijos idėjas jis gynė ir aukštino dialoguose: U. fon Hutenas yra parašęs eilėraščių publiscistinių straipsnių, politinių laiškų. Taip pat jis yra vienas iš trijų garsiosios satyros Tamsiųjų žmonių laiškai (Epistole obscurorum virorum, 1515–1517) autorių.
Jurėnas
Jurėnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jurėnienė (ištekėjusi moteris) ir Jurėnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Červonkai
Červonkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Radziluvo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurę nuo Radziluvo, apie 21 km į pietus nuo Grajevo ir apie 65 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Petras Suknelevičius
Petras Suknelevičius – Sulkevičius (1871 m. vasario 22 d. Paliepiuose, Alytaus raj. – 1939 m. Kaune) – knygnešys, Lietuvos revoliucinis veikėjas.
Kraujomaiša
Kraujomaiša, incestas ( 'nusikalstamas, nuodėmingas') – lytinis nukrypimas, seksualiniai santykiai tarp artimų kraujo giminaičių: tėvų ir vaikų, senelių ir anūkų, brolių ir seserų, dėdžių ir dukterėčių, tetų ir sūnėnų.
Petras Suknelevičius
Biografija
Nuo 1890 m. padėjo gabenti caro administracijos draudžiamą politinę spaudą. Pats skaitė tik lenkiškai. 1893–1895 m. – Vilniaus darbininkų būrelio, vėliau – socialdemokratų grupės narys, Broniaus Urbonavičiaus mokinys. 1896 m. Vilniaus būrelius subūrė į vieną organizaciją.
Kraujomaiša
Lytinių santykių tarp giminaičių apribojimus nustato papročiai ir įstatymai. Daugelyje šalių kraujomaiša laikomi ir globėjo santykiai su globotiniu (patėvio ar pamotės – su podukra ar posūniu).
Petras Suknelevičius
Biografija
1896 m. gegužės 1 d. – Lietuvos socialdemokratų partijos I suvažiavimo dalyvis. 1899 m. siekė suvienyti Lietuvos ir Lenkijos socialdemokratus. Policijos persekiojamas 1899 m. pasitraukė į Londoną, kur, gyvendamas lietuvių šeimoje, išmoko lietuviškai.
Kraujomaiša
Dažnumas ir statistika
Kraujomaiša tarp pilnamečio ir nepilnamečio asmens traktuojama kaip seksualinės prievartos forma. Tokio pobūdžio incestas laikomas viena iš sunkiausių vaiko išnaudojimo formų – po lytinio santykiavimo su nepilnamečiu pastarasis dažnai patiria psichologinę traumą, ypač jeigu išnaudotojas yra vienas iš tėvų. Pagal turimus duomenis manoma, kad apie 10–15 % žmonių yra bent kartą patyrę seksualinį kontaktą būdami nepilnamečiais, iš kurių mažiau nei 2 % šis kontaktas baigėsi lytiniu aktu arba bandymu lytiškai suartėti.
Daugelį metų kraujomaiša tarp tėvo ir dukters yra dažniausiai pranešama ir studijuojama incesto forma. Tačiau kai kurie tyrimai teigia, jog kraujomaiša tarp brolio ir sesers, o konkrečiau – vyresnio brolio lytiniai santykiai su jaunesne seserimi – yra dažniausia incesto forma. Kiti duomenys liudija, kad paauglystės sulaukę išnaudotojai renkasi jaunesnius brolius bei seseris, lytiškai juos išnaudoja ilgesnį laiką, naudoja smurtą dažniau nei suaugusieji, o išžaginimo rizika tokiose situacijose yra aukštesnė nei kraujomaišos atvejais, kur išnaudotojas yra tėvas ar patėvis.
Petras Suknelevičius
Biografija
Grįžęs 1904–1905 m. buvo Rygos lietuvių socialdemokratų grupių narys. 1905 m. – Vilniaus odininkų organizatorius. 1914 m., prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, iš politinės veiklos pasitraukė.
Buvo vedęs Prano Eidukevičiaus seserį.
Kraujomaiša
Teisėtumas
Lietuvos Respublikos baudžiamasis kodeksas nenumato baudžiamosios atsakomybės už lytinius santykius tarp dviejų suaugusių giminaičių, kurie vienas kitam laisva valia davė sutikimą. Tačiau Baudžiamojo kodekso 151 straipsnio 3 dalyje parašyta, kad „Tėvas, motina, globėjas, rūpintojas ar kitas teisėtas vaiko atstovas arba įstatymuose nustatytų įgaliojimų nepilnamečio asmens atžvilgiu turintis asmuo, arba pasitikėjimu, autoritetu arba įtaka nepilnamečiui piktnaudžiavęs asmuo, lytiškai santykiavęs ar kitaip tenkinęs lytinę aistrą su tuo nepilnamečiu asmeniu, jeigu nebuvo išžaginimo, seksualinio prievartavimo ar privertimo lytiškai santykiauti požymių, baudžiamas bauda arba laisvės apribojimu, arba areštu, arba laisvės atėmimu iki šešerių metų.“ Lietuvos Respublikos civilinio kodekso 3.17 straipsnis draudžia artimiesiems giminaičiams sudaryti santuoką.
Religija ir kiti pavyzdžiai
Pagal Senąjį Testamentą, pirmoji kraujomaiša turėjusi būti tarp Adomo ir Ievos vaikų, iš kurių, tikinčiųjų manymu, ir atsiradusi žmonija. Iš senesniųjų kraujomaišos pavyzdžių gali būti Biblijos pasakojimas apie Lotą ir jo dukteris, Sofoklio drama „Karalius Edipas“, Ovidijaus „Metamorfozėse“ labai poetiškai aprašyta Miros meilė tėvui, iš kurios gimęs dievas Adonis. Kraujomaišą toleravo skandinavų tikėjimo vaisingumo dievai vanai.
Kai kur kraujomaiša buvo leidžiama karališkųjų šeimų nariams, motyvuojant vadinamojo „mėlyno kraujo“ išsaugojimo būtinybe: Egipto faraonų (pvz., dievai Ozyris ir Izidė buvo ir brolis su sese, ir sutuoktiniai, Tutanchamono tėvai buvo Echnatonas ir jo sesuo), inkų valdovų rūmuose buvo leidžiama tuoktis broliui ir seseriai, dėl to dinastijos neretai išsigimdavo. Ypač griežtai kraujomaišą smerkė senovės žydų teisės kodeksas, kurio nuostatas perėmė krikščionybė. VI amžiuje popiežius šv. Grigalius I uždraudė vedybas net 7 eilės giminaičiams, bet XIII a. draudimas sušvelnintas – tuoktis leista jau 3 eilės giminaičiams (pusbrolių ir pusseserių vaikams). Ši Katalikų Bažnyčios nuostata galioja iki šiol.
Draudimo priežastys
Kraujomaišos draudimą lėmė keletas veiksnių ir argumentų:
Bedugnė (Šakių r.)
Bedugnė – ežeras Lietuvoje, Šakių rajone, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Kidulių, Nemuno slėnyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,29 km, plotis – iki 0,05 km. Altitudė 11,8 m. Krantai neaukšti, aplinkui plyti pievos. Pietinėje pakrantėje stūkso Palankinės šilas. Pietvakariuose išteka upelis link bevardžio senvaginio ežerėlio ir Nemuno. Kiek atokiau į pietus įsikūręs Palankinės kaimas.
Gurukula
Gurukula ( 'mokytojas' arba 'šeimininkas'; kul 'priklausymas' kilęs iš žodžio kula 'išplėsta šeima') – hinduistinė mokykla, mokykla-internatas. Tradiciškai gurukulose studentai arba mokiniai gyvendavo savo guru ašrame.
Gurukulose visi mokiniai turėdavo lygias teises nepriklausomai nuo savo socialinės padėties. Mokiniai mokydavosi pas guru ir patarnaudavo jam kasdieniniame gyvenime plaudami jo rūbus, gamindami jam maistą ir t. t.