cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šv. Sebastijonas (Mantegna)
Kūriniai
Pirmąjį Šv. Sebastijono paveikslą (68 × 30 cm, tempera ant medžio panelės) Mantenja nutapė apie 1456–59 m. Padujoje, kai miestas pradėjo atsigauti nuo maro epidemijos. Dailininko jaunumą rodo paveiksle pavaizduotos šachmatinės grindys – įprastas Ankstyvojo Renesanso dailininkų metodas norint pabrėžti perspektyvos efektą. Beveik įprastai Mantenjai veiksmas vyksta senovinio Romos imperijos laikų pastato griuvėsiuose. Viename debesų pavaizduotas pjovėjas su kažkuo panašiu kaip dalgis (gyvybes šienaujančio maro įvaizdis). Paveikslas šiuo metu yra Meno istorijos muziejuje Vienoje
Antrą Šv. Sebastijono atvaizdą Mantenja sukūrė apie 1480 m. Mantujoje. Jame Sebastijono figūra kur kas solidesnė, paveikslo simboliškumas sudėtingesnis. Šv. Sebastijonas reprezentuoja ne vien paprastą apsaugos nuo maro simbolį, bet apskritai žmogiškosios kančios simbolį. Prie Sebastijono kojų pavaizduoti egzekuciją vykdę 2 lankininkai diskutuojantys kažkokia kasdienio gyvenimo tema, tuo tarpu Sebastijonas nukreipęs akis į dangų, pasiryžęs sutikti neišvengiamą mirtį. Už Sebastijono vaizduojamas kelias einantis per įvairius griuvėsius į kalno viršukalnę, kur spėjamai pavaizduota Jeruzalė ir kur spėjamai turėtų patekti Šv. Sebastijonas arba gal šis kelias dar tik laukia jo, pabrėžiant, kad mirtis šiame pasaulyje yra tik tikro kelio į Dievą pradžia. Dailininkas meistriškai vaizduoja senovinius griuvėsius bei figos medelį prie Sebastijono kojų, kuris turėtų simbolizuoti gerąjį žemiškąjį pradą, skirtingai nuo lankininkų. Šis paveikslas šiuo metu yra Luvro muziejuje, Paryžiuje. Paskutinį Šv. Sebastijono atvaizdą (68 × 30 cm, aliejus, drobė) Mantenja sukūrė apie 1505–06 m. būdamas apie 75 m. amžiaus. Paveiksle dailininkas atsisakė bet kokių detalių be Sebastijono figūros. Šventasis tarsi skausmingai žengia iš paveikslo, kuriam Mantenja parinko nuosaikų rudos spalvos koloritą. Tai jau nebėra iš uolos iškaltas didvyris su tikėjimu žvelgiantis į dangų, o tiesiog kenčiantis žmogus, gal jau net ir nebetikintis geresniu gyvenimu. Liūdnai paveikslo gaidai paaiškinti Mantenja įtraukė jame lotynišką užrašą: Nihil nisi divinum stabile est. Caetera fumus. Kas išvertus galėtų reikšti: „Kas nėra Dieviška, tas netikra, o tik dūmai“. Šis paveikslas šiuo metu yra Ca' d'Oro vilos galerijoje Venecijoje.
Dvispalvis drevininkas
Dvispalvis drevininkas (Rhamnusium bicolor) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Paplitęs visoje Europoje, išskyrus Šiaurę.
Biologija
Suaugęs vabalas yra 12–24 mm dydžio, skraido gegužės–birželio mėn. Dažnai aptinkamas ant kamienų, prie ištekančių skysčių. Lervos gyvena lapuočių medžių medienoje: tuopose (Populus), kaštonuose (Aesculus), guobose (Ulmus), bukuose (Fagus). Dažniausiai užima jau negyvus medžius. Vystymosi ciklas – 2–3 metai.
Sniego skonis
Sniego skonis – 2001 m. rudenį per BTV rodytas lietuviškas draminis serialas, pasakojantis apie narkotikų prekeivius. Tai buvo pirmasis prodiuserių kompanijos „Videometra“ sukurtas serialas.
Siužetas
Baltas lyg sniegas, klampus lyg liūnas. Jis įtraukia visus, kas prie jo prisiliečia. Vienus įsuka į nesibaigiančio „kaifo“ ekstazę, dėl kurios galima padaryti bet ką. Kitiems jo nešamas beprotiškas pelnas sužadina nepasotinamą godumą, prilygstantį mirčiai. Tai – kokainas. Viena visų gerbiama, užimanti aukštą padėtį visuomenėje akademikų šeima tyliai tyliai lyg voras apraizgė Lietuvą kokaino tinklu. Jie žino, kaip jį gaminti. Jie žino, kaip jį parduoti. Jie žino, kaip jį „eksportuoti“. Jie žino viską. Jie valdo viską...
Stanislovas Ernestas Denhofas
Stanislovas Ernestas Denhofas (apie 1673 m.; Berentas – 1728 m. rugpjūčio 2 d.; Gdanskas) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos lauko etmonas (1709–1728 m.), Polocko vaivada (1722–1728 m.), Novokoržinsko, Kalušsko, Koscežynos, Liubečensko, Mozyriaus, Latovicko, Ludzo, Židekansko seniūnas, ATR seimo maršalka 1710, 1712 ir 1713 metais.
Biografija
thumb|left|110px|Stanislovas Ernestas Denhofas Pamario vaivados Vladislavo Denhofo (1639–1683) ir Konstancijos Služkos sūnus. Palaikė Augusto Stipriojo išrinkimą karaliumi. Nuo 1697 metų Lietuvos didysis medžioklis. Jam vadovaujant kaip maršalkai, 1704 m. gegužės 20 d. buvo įkurta Sandomiro konfederacija. Nuo 1704 iki 1721 metų – Karūnos didysis ginklininkas.
Jis liko ištikimas Augustui Stipriajam, netgi po to, kai šis atsisakė sosto 1706 metais. Tai privedė prie to, kad po karaliaus grįžimo iš Saksonijos, jis 1709 metais gavo Lietuvos lauko etmono buožę. Denhofas dalyvavo Poltavos mūšyje Petro I pusėje. 1717 metais, nepatenkintas Nebylaus seimo padėtimis, kurios apribojo etmonų valdžią, perėjo į antikarališką opoziciją. 1721 metais tapo Polocko vaivada.
Apdovanotas Baltojo erelio ordinu. Palaidotas Jasna Goros vienuolyne.
Šeima
thumb|left|Stanislovas Ernestas Denhofas pirmas iš kairės Stanislovas buvo vedęs dukart. 1709 metais jo pirma žmona tapo Joana (m. po 1716), Malboro vaivados Ernesto Denhofo (1630–1693) ir Sofijos Anos Olesnickos dukra.
1724 metais vedė antrąkart Mariją Sofiją Seniavskytę (1699–1777), Karūnos didžiojo etmono Adomo Mikalojaus Seniavskio ir Elžbietos Liubomirskos dukrą.
Nuo pirmos santuokos dukra Konstancija (1716–1791), nuo 1731 metų kunigaikščio Jonušo Aleksandro Sanguškos (m. 1775), Lietuvos didžiojo ginklininko ir Lietuvos dvaro maršalkos žmona.
Atlantinis eršketas
Atlantinis eršketas, arba europinis eršketas, paprastasis eršketas, sturys (Acipenser sturio) – eršketžuvių (Acipenseriformes) būrio, eršketinių (Acipenseridae) šeimos, eršketų (Acipenser) genties jūrų ir gėlavandenė žuvis.
Ansčiau buvo manyta, kad Baltijos aštriašnipiai eršketai (Acipenser oxyrinchus oxyrinchus), esą Atlantinių eršketų porūšis.
thumb|right|250px|Atlantinio eršketo (Acipenser sturio) paveikslėlis iš „British Freshwater Fishes“ knygos (1879), jos autorius – Alexander’is Francis’is Lydon’as
Paplitimas
XXI a. pradžioje, Europoje yra dar aptinkama tik Garonos, Dordonės upėse, ir Žirondos estuarijoje (pietvakarių Prancūzija), bei Biskajos įlankoje iki pat Šiaurės jūros. Manoma, kad laisvėje yra išlikę nuo 20 iki 750, maksimaliai iki 800 brandaus amžiaus šios rūšies individų.
Nerštui migruoja į upes.
Paplitimas Lietuvoje
Buvo paplitęs Baltijos jūroje palei žemyninį atabradą. Nerštui migruodavo į Nemuno žemupį, todėl žuvis praeivė. Įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos 0 (Ex) kategoriją.
Apibūdinimas
Didžiulė žuvis. Lietuvoje kartu su Baltijos aštriašnipiu eršketu (Acipenser oxyrinchus oxyrinchus) yra stambiausia žuvų rūšis, už kuriuos stambesnė tik durklažuvė (Xiphias gladius), kartais pasitaikanti Baltijos jūroje, Lietuvos teritoriniuose vandenyse.
Atlantiniai eršketai įprastai pasitaiko apie 125 cm kūno ilgio. Vidutinis kūno ilgis 1,5-3 m, maksimalus iki 6 m, maksimalus svoris iki 850 kg.
Pilvinė pusė plokščia, nugarinė – iškili. Šnipas ilgas, su 4 ūsais. Nugara pilkšvai rusva ar pilkšvai rausva. Pilvas šviesus. Nugarinėje pusėje yra 9–14 kaulinių plokštelių, šoninėje 24–36, pilvinėje 10–12 labai stambių.
Patinai ♂ lytiškai subręsta apie 10-12 metų, patelės ♀ vėliau, nuo 13-16 metų. Išgyvena daugiau kaip 60 metų, maksimaliai iki 100 metų.
Mityba
Minta smulkiomis žuvimis, moliuskais, vėžiagyviais ir kitais bestuburiais.
Darbininkų balsas (Tilžė)
Istorija
1896 m. įsikūrusi Lietuvos socialdemokratų partija pradėjo leisti nelegalius laikraščius ir žurnalus. Dėl spaudos draudimo Lietuvoje, jie buvo spausdinami užsienyje, daugiausiai Mažojoje Lietuvoje. Vienas iš tokių leidinių buvo žurnalas „Darbininkų balsas“. Iš pradžių žurnalas buvo leidžiamas nereguliariai, nuo 1902 m. gegužės – kas du mėnesiai, nuo 1905 m. – mėnesinis. Išėjo 40 numerių. Tiražas 600-3000 egz.
Skelbė LSDP idėjas, rašė apie darbininkų socialines, ekonomines, politines problemas.
Redaktoriai
Pirmus tris numerius redagavo Vladas Sirutavičius. Techniniu redaktorium buvo Juozas Bagdonas, kuris, nenorėdamas, kad DB sudarytų konkurenciją jo redaguojamiems „Varpui“ ir „Ūkininkui“, išimdavo visą politinę medžiagą, palikdamas vien darbininkų buities vaizdelius. Dėl L. Vaineikio bylos į Mažąją Lietuvą pabėgęs Augustinas Janulaitis laikraštį redagavo vietoje, kol 1906 m. Vilniuje pradėjo legaliai eiti „Naujoji Gadynė“.
Bendradarbiai
Laikraščio administratore dirbo Morta Zauniūtė, bendradarbiavo Petras Avižonis, Andrius, Antanas ir Juozas Baltrušaičiai, Jonas Basanavičius, Kipras Bielinis, Jonas Biliūnas, Mykolas Biržiška, Ansas Bruožis, Vanda Didžiulytė, Jonas Grinius, Stefanija Gruzdytė, Konstantinas Jasiukaitis, Steponas Kairys, V. Kisielius, Jonas Krikščiūnas, Juozas Lozoraitis, Petras Martinkaitis, Jonas Matulaitis, Stasys Matulaitis, Vincas Kapsukas, Vladas Mongirdas, Alfonsas Moravskis, Pranas Paršaitis, Vladas Požela, Sofija Pšibiliauskienė, Vladas Putvinskis, Jeronimas Ralys, Petras Raudonikis, Antanas Rucevičius, Vladas Sirutavičius, Kostas Stiklius, Jurgis Šaulys, Jonas Vanagaitis, Povilas Višinskis, Žemaitė.
Mažoji Lietuva
right|thumb|Mažoji Lietuva, žemėlapyje pažymėta raudona spalva Mažoji Lietuva, arba Prūsų Lietuva  – istorinis-etnografinis Prūsijos, o vėliau Rytprūsių regionas, apėmęs šiaurrytines Prūsijos provincijos dalis, kuriose gyveno lietuvininkai. Iki Kalavijuočių Ordino invazijos XIII a., vėliau Mažąja Lietuva tapusio regiono gyventojai buvo daugiausia skalvių ir nadruvių gentys. Vykstant kovoms tarp Lietuvos ir Ordino ši teritorija prarado didelę dalį savo gyventojų. Regionas vėl pradėtas apgyvendinti po Melno taikos, gyventojų pagrindą sudarė likusieji baltai, naujai atsikėlę lietuviai ir iš kitų Prūsijos regionų grįžtantys gyventojai. „Mažosios Lietuvos“ sąvoka pirmą kartą paminėta tarp 1517 ir 1526 m. Šiuo metu jo dauguma priklauso Kaliningrado sričiai, dalis – Lietuvai (Klaipėdos kraštas) ir Lenkijai. Siaurąja prasme taip vadinamas ir tik Klaipėdos kraštas, esantis vienu iš penkių dabartinės Lietuvos etnokultūrinių regionų.
Veikiama protestantų bažnyčios ir Prūsijos valstybės Mažojoje Lietuvoje susiformavo savita lietuvių kultūra, kuri skyrėsi nuo Lenkijos ypač paveiktos katalikiškos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės lietuvių kultūros. Mažosios Lietuvos lietuviai save vadino lietuvininkais ir tuo skyrėsi nuo Didžiosios Kunigaikštystės lietuvių. Nors po 1945 m. Mažojoje Lietuvoje praktiškai nebeliko lietuvininkų ir jų kultūros, šis regionas buvo svarbus Lietuvos kultūrai. Mažojoje Lietuvoje buvo išspausdinta pirmoji knyga lietuvių kalba, pirmoji lietuviška Biblija, pirmoji lietuvių kalbos gramatika, pradėtas leisti pirmasis laikraštis lietuvių kalba. Iki 1709–1710 m. maro lietuviai sudarė Rytprūsių gyventojų daugumą, gyveno daugiausia kaime, o miestuose vyravo vokiečiai. Iki pat II Pasaulinio karo pabaigos tai buvo ypatingas regionas, su daugmaž vienoda vokiečių ir lietuvių populiacija. Per ilgalaikę Prūsijos ir Vokietijos imperijos istoriją buvo įvairiai vadinamas - Lietuvos departamentas, Rytprūsiai. Unikalus krašto vystymasis ir istorija baigėsi 1946 m. pasitraukus 99% natūralių gyventojų (1945 m. sovietams artinantis Mėmelyje buvo likę 6 žmonės) ir kraštui tapus LTSR dalimi, kuomet atvyko naujakuriai iš didžiosios Lietuvos ir RTFSR.
Politinė istorija
thumb|Mažosios Lietuvos 1753 m. žemėlapis, kuriame ji yra pavadinta kaip Litauen Dalis Mažosios Lietuvos žemių Lietuvai priklausė dar XIII a. 1253 m. liepos mėn. karalius Mindaugas Ordinui perleido dalį Nadruvos bei Karšuvos žemių, o 1259 m. kryžiuočiai jėga užgrobė Dainavos ir Skalvos teritorijas. Po sėkmingai numalšinto Didžiojo prūsų sukilimo Ordinas iš Lietuvos 1275–1276 m. atėmė likusias Nadruvos bei Skalvos valdas, o 1282 m. vokiečiai galutinai įsitvirtino panemunės pietuose. 1358 m. Algirdas ir Kęstutis pareikalavo Ordino LDK grąžinti Galindos, Bartos ir Sembos žemes, o Vytautas Didysis derybose su vokiečiais pareiškė: „Prūsai taip yra mano tėvų palikimas ir aš jų reikalausiu iki Osos.“ Šiaurinė ir rytinė Mažosios Lietuvos riba sutapo su 1422 m. Melno sutartimi nustatyta valstybine siena.
Iki 1525 m. Mažosios Lietuvos žemes valdė Vokiečių ordinas. Ordino valstybę panaikinus, iki 1701 m. ji priklausė Prūsijos hercogystei (iki 1660 m. – kaip Lenkijos lenas), 1701–1871 m. – Prūsijos karalystei, 1871–1945 m. – Vokietijai. Nuo 1923 m. tik jos dalis – Klaipėdos kraštas – priklausė Lietuvai. 1939 m. šį regioną aneksavo Trečiasis reichas, o dalis lietuvninkų emigravo į Lietuvą. 1945 m. Rusijos TFSR Klaipėdos kraštą perleido Lietuvos TSR. Lietuvai pasiūlyta susigrąžinti ir kitas istorines Mažosios Lietuvos žemes: 1946 m. Josifas Stalinas į Maskvą pasikvietė LSSR komunistų partijos pirmininką Antaną Sniečkų dėl Kaliningrado prijungimo prie Lietuvos, vėliau šį pasiūlymą pakartojo ir Michailas Suslovas. Abu pasiūlymai veikiausiai buvo atmesti dėl Kaliningrade smarkiai išaugusio rusakalbių gyventojų skaičiaus. Mažosios Lietuvos etnokultūrinė tapatybė ilgainiui buvo sunaikinta – 1948 m. didžioji dalis lietuvninkų drauge su vokiečiais buvo išvežti į VDR, o likusieji mirė nuo bado bei šalčio arba buvo ištremti į Sibirą.
Lietuviai
thumb|250px|Prūsijos lietuviai (Iliustracija Theodoro Lepnerio knygoje Der Preusche Littauer, oder Vorstellung der Nahmens-Herleitung, Kind-Tauffen, Hochzeit Danzigas, 1744
Vokiečių ordinui XIII a. užkariavus vakarinių baltų žemes, dėl nuolatinių puldinėjimų Mažosios Lietuvos teritorija faktiškai nebuvo apgyvendinta – didžioji jos dalis buvo apaugusi miškais ir giriomis (vadinamoji dykra). XV a. pr. pasibaigus karui ir nustačius valstybinę sieną, aktyvesnis apgyvendinimas prasidėjo nuo XV a. antrosios pusės. Buvusiose baltų žemėse, daugiausia Nadruvoje, Skalvoje, Lamatoje ir Klaipėdos apylinkėse, kūrėsi kolonistai iš LDK, kurie maišėsi su menkais vietos baltų likučiais. Vokiečių ordinas šiuos kolonistus noriai priėmė, nes karinių nesėkmių nustekentam ordinui tai davė iki tol nenaudotų žemių įdirbimą bei papildomus mokesčius ir duokles. Dauguma lietuvių iki XVIII a. gyveno Prūsijos valdovo domenuose, taigi lietuvių valstiečių baudžiaviniai santykiai susiklostė tiesiogiai su valdovu.
Iki XVIII a. pr. Mažosios Lietuvos gyventojams lietuvių kalba buvo spausdinamos knygos, Prūsijos valdžios įsakymai, lietuviškai vyko pamaldos bažnyčioje. Todėl Mažojoje Lietuvoje, skirtingai nei tuometinėje LDK, lietuvių kalba tapo rašto kalba, o iki XVIII a. pab. lietuvių kalba čia buvo išspausdinta daugiau leidinių nei LDK.
Mažosios Lietuvos gyventojų poreikiams buvo išspausdinta pirmoji lietuviška knyga (1547 m.), čia buvo pirmąsyk išversta į lietuvių kalbą visa Biblija (1590 m. Jono Bretkūno), 1653 m. pasirodė pirmoji lietuvių kalbos gramatika (parengta Danieliaus Kleino), sukurtas pirmasis lietuviškas grožinės literatūros kūrinys (Donelaičio „Metai“), 1823 m. pasirodė pirmasis lietuviškas laikraštis „Nusidawimai dievo karalystėje“ (leido N. F. Ostermeyeris), nuo 1883 m. čia buvo spausdinami svarbiausi lietuviško tautinio atgimimo leidiniai („Aušra“, „Varpas“), 1885 m. įsteigta pirmoji lietuviška pasaulietinė draugija „Birutė“. XIX a. antroje pusėje lietuvių kalbos gyvybingumas Prūsų Lietuvoje leido iš čia į Rusijos valdomą Lietuvą gabenti spaudą uždraustais lotyniškais rašmenimis.
Nuo XVIII a. pr. Mažosios Lietuvos lietuviai tarnavo Prūsijos kariuomenėje, mokėsi Prūsijos mokykloje, tad Prūsijos (vėliau – Vokietijos) valstybė jiems natūraliai buvo sava valstybė. Didesnis kultūrinio suartėjimo su Didžiosios Lietuvos lietuviais poreikis iškilo XIX a. pabaigoje, tačiau didžiausia kliūtis glaudesniam bendravimui buvo skirtinga tikyba – mažlietuviai XVI amžiuje priėmė evangelikų liuteronų tikėjimą, Didžiojoje Lietuvoje gyvenę lietuviai buvo katalikai.
Mažojoje Lietuvoje jau 1807 m. buvo panaikinta baudžiava, tad visuomenės modernizacija buvo spartesnė: greičiau nyko senoji luominė socialinė struktūra, rinkos ekonomika ir modernizacija aktyviau skverbėsi į žemės ūkį. Todėl neretai Prūsų lietuviai laikė Rusijos lietuvius „atsilikusiais“, pašiepiamai vadino juos „žemaičiais“. Politinio suartėjimo klausimas iškilo tik per Pirmąjį pasaulinį karą, tačiau politinio suartėjimo siekė tik nedidelė mažlietuvių inteligentų dalis (daugiausia Martyno Jankaus aplinkoje). Didžiajai visuomenės daliai dvikalbystė ir priklausomybė Vokietijos valstybei buvo tapusi jų kultūrinio savitumo dalimi.
Kalbinė istorija
Po Vokiečių ordino valstybės transformacijos į Prūsijos hercogystę (1525 m.) pagrindinis hercogo Albrechto tikslas buvo pasinaudojant evangelikų liuteronų tikėjimui suteiktu valstybinės religijos statusu, suvienyti visus savo pavaldinius ir užsitikrinti jų lojalumą. Įgyvendindamas Liuterio teiginį, kad tikėjimas turi būti skelbiamas gimtąja kalba, Albrechtas turėjo realiai įvertinti situaciją, kad jo valstybėje, greta vokiečių, gyvena didžiulės lenkų, prūsų ir lietuvių valstiečių masės. Todėl Prūsijos valdžia skatino lietuviškai mokančių kunigų ruošimą bei religinės literatūros lietuvių kalba rengimą.
Tankiausiai lietuvių gyvenamos sritys neoficialiai buvo vadinamos Lietuvos provincija, Prūsų Lietuva arba tiesiog Lietuva, o 1736 m. šis pavadinimas pateko ir į administracinio vieneto – Lietuvos departamento – pavadinimą. Iki XVIII a. lietuviškai kalbėjusiųjų gyventojų dominavimas šioje teritorijoje nekelia abejonių. Išskyrus miestus, kai kuriuose apskrityse, pvz., Tilžės ar Klaipėdos, baltiškas pavardes turėdavo 95–100 % valstiečių. Tačiau XVIII a. lietuvių gyventas arealas Prūsijoje pradėjo mažėti.
Viena iš priežasčių buvo tai, kad per 1709–1711 m. marą išmirė maždaug pusė Lietuvos provincijos gyventojų. Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas I, iškart netekęs didelės natūrinių prievolių ir pajamų dalies, šią netektį norėjo greitai kompensuoti, todėl į Prūsų Lietuvą iš Austrijos, Vokietijos, Šveicarijos, Olandijos buvo pakviesti kolonistai, vadinamieji zalcburgiečiai. 1710–1736 m. Lietuvos provincijos valdovo domenuose įsikūrė apie 23 tūkst. kolonistų, daugiausia vokiečių valstiečių (santykinai jie sudarė apie 10 % Lietuvos provincijos gyventojų). Mažiausiai jų apsigyveno Klaipėdos ir Tilžės apskrityse, tačiau pietinėse Ragainės ir ypač Įsruties apskrityse jie pasklido tiesiog tarp lietuvių gyvenamų kaimų. Kolonistų atsikėlimas aktyvino lietuvių poreikį bendrauti vokiečių kalba, be to, sekdami kolonistais ir netgi kai kuriais kunigais (pvz., K. Donelaičiu), nuo XVIII a. vidurio Prūsijos lietuviai vis aktyviau ėmė propaguoti pietistines religines praktikas, vadinamuosius surinkimus.
Antra vertus, prie lietuvių akultūracijos prisidėjo ir tai, kad nuo 1733 m. lietuvių valstiečius pradėta irgi rekrūtuoti į Prūsijos kariuomenę, o nuo 1736 m. įgyvendinant visuotinio pradinio švietimo nuostatus, Prūsų Lietuvoje buvo smarkiai išplėstas kaimo mokyklų skaičius. Kaimo mokyklos didino raštingumą, tačiau XVIII a. pabaigoje Prūsijoje suvalstybinus švietimą, mokyklos, kaip ir tarnyba Prūsijos kariuomenėje, formavo lietuvių požiūrį į Prūsiją kaip į savą valstybę, ugdė jų ištikimybę monarchijai, paklusnumą, discipliną. Tuo būdu vokiečių kultūros elementai, kažkada Prūsijos lietuviams buvę visiškai svetimi, per XVIII a. ir per XIX a. pirmąją pusę jiems tapo suvokiami ir artimi. Šitų elementų perėmimas tada buvo visiškai natūralus procesas, kurio bent jau iki XIX a. valdžia specialiai neprovokavo. Atvirkščiai, ir toliau buvo rūpinamasi lietuvių kalbą galinčių gerai vartoti mokytojų ir kunigų rengimu. Antai 1718 m. prie Karaliaučiaus universiteto buvo įsteigtas ir po penkerių metų pradėjo veikti Lietuvių kalbos seminaras, kuriame lietuvių kalbos buvo mokomi būsimieji lietuvių parapijų kunigai ir mokytojai (šį seminarą lankė ne tik lietuviai, bet ir vokiečiai, norėję dirbti lietuviškose parapijose, kadangi jiems irgi buvo privalu išmokti lietuvių kalbą). Be to, 1844 m. Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas IV įsteigė 18 metinių stipendijų lietuvių kilmės jaunuoliams, norintiems mokytis Tilžės gimnazijoje. Tačiau agrariniame krašte vaikų ateitis buvo tradiciškai siejama su žemės ūkiu, jie būdavo anksti įtraukiami į kasdienius ūkio darbus, todėl mokslo siekimas šeimose dažniausiai neskatintas.
Natūrali akultūracija paspartėjo XIX a. rinkos ekonomikos santykiams skverbiantis į žemės ūkį, augant komunikacijos galimybėms. Laikraščių atsiradimas, geležinkelių atitiesimas skatino Rytų Prūsijos gyventojų migraciją į pramoniniu požiūriu labiau išvystytas Vokietijos sritis. Susilpnėjus luominiam įvairių socialinių sluoksnių uždarumui, daugėjo persikraustymų gyventi į miestus, mišrių santuokų.
XIX a. pabaigoje mažlietuvių inteligentai pradėjo rūpintis savo politinių atstovų rinkimais į Prūsijos landtagą bei Vokietijos reichstagą. Tačiau, net ir patekę į šias parlamentines institucijas, lietuvininkų atstovai kėlė vien kultūrinius reikalavimus.
Rytų Prūsijos provincijos gyventojų, save laikiusių lietuviais, skaičius (pagal oficialią Prūsijos statistiką):
Dialektas
Buvusių Mažosios Lietuvos gyventojų senuoju „lietuvininkų dialektu“ dabar moka kalbėti vos keli šimtai asmenų. Dauguma vadinamųjų mažlietuvių, arba lietuvninkų, kalbėjo vakarų aukštaičių tarme, gyvenę palei Kuršių marias – vadinamąja „kuršiuojančia“ („žemaičių donininkų“) šnekta, o nedidelė (anksti sulenkėjusi) pietrytinių mažlietuvių etnografinė grupė – dzūkų (pietų aukštaičių) tarme.
Himnas
Mažosios Lietuvos regionas buvo itin autonomiškas tiek Vokietijos imperijos, tiek tarpukario Lietuvos laikotarpiu. Lietuvių kilmės asmenys, gyvenantys ir kalbantys lietuviškai šiame regione, savęs nelaikė lietuviais ir save vadino lietuvininkais. Jie paniekinamai žvelgė į didžiosios Lietuvos lietuvius, kadangi Mažoji Lietuva buvo labiau išsivysčiusi ekonominiu, politiniu bei kultūriniu atžvilgiu. Norėdamas pabrėžti šį skirtumą, Jurgis Zauerveinas 1879 m. paskelbė eilėraštį „Lietuvninkai mes esam gimę“, kuris vėliau tapo oficialiu Mažosios Lietuvos himnu. Šį himną regionas išsaugojo iki pat autonomijos panaikinimo ir prijungimo prie didžiosios Lietuvos (tuometinės LTSR) 1946 m.
Herbas
Pasak istorikų, Mažoji Lietuva niekada neturėjo herbo, tik įvairias emblemas, atskirų organizacijų ženklus. Herbo kūrimą lydi nesutarimai dėl jo centrinio simbolio, spalvų derinio. Briedžio ragai buvo vienas iš Rytų Prūsijos heraldinių simbolių, jie yra ir kelete šio regiono herbų, be to, briedžių populiacija regione garsėjo nuo neatmenamų laikų. 2017 m. sukurtas herbas (aut. Arūnas Baublys ir Jūratė Bizauskienė), kuriame pavaizduotas geltonas briedis mėlyname fone, įrėmintas skydininkų – riterio ir moters kuršiškais drabužiais. Skydas su lotynišku užrašu: „Salus publica suprema lex“ (Žmonių gėris – aukščiausias įstatymas). Heraldikos komisija atmetė šį herbą, įžvelgusi jame aliuzijų į kai kurių nacių karinių padalinių simbolį. 2019 m. herbas buvo tobulinamas.
Vėliava
Mažosios Lietuvos vėliava žinoma nuo XVIII a. pabaigos. Ji padalinta į 3 lygias horizontalias juostas. Manoma, kad spalvos – žalia, balta ir raudona – perimtos iš Tilžės miesto herbo. Šios vėliavos spalvas 1829 m. perėmė Karaliaučiaus studentų korporacija „Lituania“, o 1885 m.- Birutės draugija Tilžėje. Vėliavą dažnai naudojo išeivijos lietuviai.
Andrew Carnegie
Endriu Karnegis ( 1835 m. lapkričio 25 d. Dunfermline, Škotijoje – 1919 m. lapkričio 11 d. Lenokse,, JAV, Masačiusetso valstija) – JAV verslininkas, pramonininkas, plieno magnatas, filantropas.
Buvo vienas turtingiausių pasaulio žmonių.
Biografija
Karnegis gimė 1835 m. lapkričio 25 d. Dunfermline (Škotijoje), audėjo šeimoje. Į mokyklą pradėjo eiti sulaukęs 8 m. Industrializacijos metais (XIX a. pab.) audimo staklės buvo pakeistos mašinomis, todėl sumažėjusios šeimos pajamos vertė emigruoti. Tai skatino ir 1840 m. į Pensilvaniją išvykusios Karnegio mamos seserys. 1848 m. gegužės 17 d. Karnegio šeima iš Glasgow burlaiviu pasiekė Niujorką, tada Allegheny bei Pitsburgą (Pensilvanija), kur šeima ir apsistojo.
Būdamas 12 metų, Karnegis dirbo ritininku (ritė) medvilnės verpykloje (uždarbis – 1,20 dolerio per savaitę). Po 12 val. trunkančios darbo dienos jis dar mokėsi vakarinėje mokykloje. Būdamas 14 m. pradėjo dirbti Pitsburgo telegrafo stotyje, kur jį pastebėjo Pensilvanijos Railroad Vakarų Divizijos vadovas Tomas A. Skotas ir paskyrė savo sekretoriumi. Endriu Karnegis kopė karjeros laiptais ir ėmė vadovauti Pitsburgo regiono geležinkeliams. Skotui recesijos karo metu tapus karo viceminstru, Karnegis kartu su juo vyko į Washington, D.C. ir dirbo jo dešiniąja ranka (organizavo karinę telegrafo ryšių sistemą).
Karnegio gyvas protas rasdavo veiklos nišas ten, kur niekas kitas jų nepastebėdavo. Jis nuolat gilindavosi į jo dėmesį patraukusius reiškinius, domėjosi įvairiomis sritimis. Dėl šių savybių Endriu pastebėjo (tuo metu geležinkelio įmonės vadovas) Tomas Skotas ir pasikvietė septyniolikmetį į savo įmonės biurą.
Karnegis dirbo asmeniniu Skoto telegrafistu bei pasiuntinuku, jį nuolat pasiimdavo į tarnybines kelionės ir pažindino su visais geležinkelio verslo etapais. Skotas apie Karnegį sakydavo “mano berniukas Endi”.
Karnegio iniciatyvumas netruko pasireikšti. Kartą išvykus Skotui, Endriu gavo telegramą apie nedidelio prekinio ešalono avariją – du vagonai buvo užblokavę geležinkelį ir judėjimas buvo sustojęs. Karnegis T. Skoto vardu nusiuntė telegramą: “Sudeginkite vagonus ir atlaisvinkite kelią”. Už tokį nurodymą buvo galima tikėtis atleidimo iš darbo, tačiau Skotas vėliau aprobavo tokį Karnegio poelgį (daug nepasieks tas, kas daro tik tai, kas jam nurodoma). Jau po kelių mėnesių tai tapo visuotine praktika, kuomet nuo bėgių nuriedėję vagonai buvo deginami: tokia priemonė pagreitino kamščių geležinkelių transporte pašalinimą bei sumažindavo bendrą praradimų vertę.
Karnegis mirė 1919 m. lapkričio 11 d. Lenokse, JAV. Palaidotas Taritauno Sleepy Hollow kapinėse.
Investicinė veikla
Pirmąsias nuolatines ir gana dideles pajamas Karnegis gavo iš investicijų. T. Skotas pasiūlė jam sukaupus 200 dolerių juos investuoti į labai pelningą verslą. Reikiamus pinigus Karnegis gavo iš motinos, kuri juos gavo iš vietinio bankininko paskolą, užstačiusi namą.
Po dvejų metų įdėjimai Karnegiui kasmet atnešdavo 5 000 dol. pelno. Šis investicija T. Skoto dėka esmingai pakeitė E. Karnegio gyvenimo kelią: Endriu suprato, kad pinigai daro pinigus. Geležinkelių direktorius Skotas kartu investuodavo pinigus, pavyzdžiui, į firmą, kuri užsiėmė vagonų gamyba.
Po to, kai abu užėmė vadovaujančias pareigas Pensilvanijos geležinkeliuose, jie pirkdavo vagonus būtent iš šios firmos. Kad viskas atrodytų nepriekaištingai, Karnegis Skoto investicinį indėlį įformindavo savo vardu, o šis – žmonos vardu. Greitai Endriu atlyginimas (2 500 dol. per metus) ėmė sudaryti tik 5 % procentų jo pajamų.
Tikėtina, kad abu verslininkai sudarinėjo finansines operacijas (pasinaudodavo inside informacija), nors tuo metu pagal galiojančius įstatymus visa tai buvo visiškai legalu. Dabartiniu požiūriu – tai buvo interesų konflikto situacija, kadangi tas pats asmuo tuo pat metu buvo ir įmonės tarnautojas bei valdytojas kompanijos, iš kurios įmonė pirkdavo medžiagas (buvo eliminuojama laisva gaminių tiekėjų konkurencija).
Plieno pramonė
thumb|160px|E. Karnegis, portretas Pasibaigus karui, Karnegis tapo A. Scotto įpėdiniu ir vadovavo geležinkelio kompanijoje (Western Division, Pennsylvania Railroad). 1865 m. jis paliko įmonę, norėdamas steigti savo verslą.
Karnegis toliau sėkmingai investavo pinigus į daugelį geležinkelio stočių ir geležinkelio dirbtuvių įmonių. Pati didžiausia investicija – 20 % Keystone Bridge akcijų. Reguliariai lankydamasis Anglijoje, jis pastebėjo spartų metalurgijos pramonės vystymąsi.
Karnegį sužavėjo Henry Bessemer – jo geležies pavertimas plienu. Jam tapo aišku, kad plienas pakeis sunkiosios produkcijos sudėtines dalis, todėl 1870 m. įrengė primąją aukštakrosnę pagal Besemerio idėjas. 1873 m. pastatė primąją plieno gamyklą, kurią pavadino buvusio darbdavio (Pennsylvania Railroad kompanijoje) J. Edgaras Tompsonas (J. Edgar Thompson) vardu. Tai buvo puiki investicija, kadangi jau vos tik pastačius gamyklą, minėta kompanija pateikė didelį užsakymą.
Įmonės valdyme dalyvavo daug partnerių, tačiau Karnegis stengėsi visada išlaikyti balsų daugumą. 1881 m. jo firma susijungė su Henry Clay Frick įmone. Prieš tai Carnegie buvo vienas geriausių šio kokso gamintojo klientų, susijungdamas veiklą, jis sėkmingai integravo abi įmones (vertikalusis susijungimas).
1889 m. Karnegis pasitraukė iš įmonės valdymo. Jį jis perdavė savo verslo partneriui Henry Clay Frick. Tuo metu įmonė turėjo daug aukštakrosnių Pitsburgo regione. Frikas 1892 m. visas verslo dalis apjungė į Carnegie Steel Company įmonę. Tai buvo didžiausias plieno koncernas pasaulyje.
Neramumai kompanijoje
Siekiant mažinti sąnaudas, taupyta eksploatuojant darbuotojus, kurie dirbo po 12 valandų per parą, visas 7 savaitės dienas – ir vienintelė išeiginė diena metuose tebuvo JAV Nepriklausomybės diena. Filosofas Spenseris, sužinojęs apie darbininkų darbo sąlygas Karnegio gamyklose, viešai pareiškė: Pusmetis darbo Karnegio gamykloje tolygu savižudybei.
Homstedo gamykloje pasipylė streikai, kuriems vadovavo Amalgamated Iron and Steel Workers Union profsąjungos. Karnegis tuo metu buvo Škotijoje. Frikas pasamdė 300 streiklaužių, taip pat seklių tarnybas, kurios turėjo infiltruoti savo agentus į profsąjungas. Ginkluoto konflikto metu žuvo 10 žmonių (7 darbininkai ir 3 agentai), 60 buvo sužeista.
Filantropija
thumb|200px|E. Karnegis JAV įsteigė apie 1600 bibliotekų
E. Karnegis turtų kaupimo nelaikė savo gyvenimo tikslu. Sėkmė buvo pagrindinis jo gyvenimo siekis. Jis norėjo pirmauti bet kurioje veikloje, kurios jis imdavosi. Jaunystėje jis buvo sąžiningas iki skrupulumo ir šventai laikėsi visuomenėje priimtų normų.
Karnegis iš dalies buvo nenuoseklus, iš dalies nepastovaus tipo (kalbant apie dvasingumą): jis nuolat plėšėsi tarp dviejų polėkių – religingumo, altruizmo, būdingo jo tėvui ir mažajam broliui, ir iš kitos pusės – visiško materializmo, nesvetimo jo motinai.
1889 m. išleistoje knygoje „Turto evangelija“ („The Gospel of Wealth“) Karnegis rašė: Žmogus, kuris miršta turtingas, miršta gėdoje. Vadovaudamasis šiuo leitmotyvu, Karnegis įkūrė daugybę fondų JAV ir Europoje, rėmė įvairiausias sritis. Iš viso tam buvo išleista apie 350 mln. dolerių.
Laikraštyje The North American Review 1889 m. buvo publikuotas straipsnis, kuriame buvo pagrįsta Karnegio filantropinės veiklos filosofija. Karnegis norėjo remti tik tuos, kurie patys sau gali padėti – stropius ir ambicingus žmones,- Pagalba – vardan savipagalbos.
Fondai žūstančius gelbėjusių asmenų artimiesiems remti
E. Karnegį 1904 m. sužavėjo nesavanaudiškas dviejų vyrų, rizikavusių savo gyvybe, poelgis, kai sprogus minai, jie išgelbėjo daug sužeistųjų, tačiau kartu su kitais 179 žmonėmis žuvo. Karnegis vienuolikoje šalių įkūrė fondus (Carnegie Hero Trust Funds), skatinusius nesavanaudiškus poelgius ir teikusius finansinę paramą žuvusių didvyrių artimiesiems. Pirmasis toks fondas buvo įsteigtas 1904 m. JAV (Carnegie Hero Fund Commission).
Eric Lévi
Eric Lévi (tikr. Eric Jacques Levisalles; g. 1955 m.) – Prancūzijos muzikantas, geriausiai žinomas kaip muzikinio projekto „Era“ įkūrėjas.
Andrew Carnegie
Fondai žūstančius gelbėjusių asmenų artimiesiems remti
1908 m. D. Britanijoje CHTF, Prancūzijoje, VFR (1910), Belgijoje (1911), Danijoje (1911), Italijoje, Nyderlanduose, Norvegijoje (1911), Švedijoje (1911) bei Šveicarijoje.
Tarptautinės taikos fondas (TTF)
1910 m. Karnegis perdavė 10 mln dolerių Taikos fondui „Carnegie Endowment for International Peace“ įkalbėtas filosofo ir taikos puoselėtojo Nicholas Murray Butler. Am 25. November 1910 11 25 per jo 75-ąjį gimtadienį buvo oficialiai paskelbta apie fondo įsteigimą. Pirmasis prezidentas – gynybos ministras Elihu Root, kuriam 1912 m. paskirta Nobelio premija (Taikos). TTF finansavo taikos idėjų propagavimą ir įvairius susijusius projektus.
Bibliotekos
thumb|200px|Karnegio vardo biblioteka Brentforde, Anglija
Eric Lévi
1996 m. Levis pradėjo „Era“ projektą, kuris susilaukė didelio populiarumo visame pasaulyje.
Andrew Carnegie
Bibliotekos
Karnegis siekė, kad kiekvienas žmogus galėtų naudotis bibliotekomis ir gauti gerą išsilavinimą. Carnegie Corporation bei pats Karnegis 1889–1923 parėmė 1681 viešosios bibliotekos steigimą. Iš viso paaukota apie 56 mln $, paremta 2.509 bibliotekos.
Mokslas
Karnegis norėjo Pitsburgo darbininkų vaikams įsteigti prestižinę technikos mokyklą. Karnegio technologijų institutas (apsijungęs su Melono institutu dabar Carnegie Mellon University)) buvo įkurtas 1900 m. Įstatinis jo kapitalas buvo 10 mln. dolerių.
Carnegie Hall
1887 m. pavasarį Niujorko simfoninės muzikos draugijos (Symphony Society of New York) bei Oratorio Society of New York vadovas, 25-metis Valteris Damrošas, sutiko Karnegį laive kelionės iš Niujorko į Londoną metu. Karnegis tuo metu vyko su savo žmona Louise Whitfield į povestuvinę kelionę – į Škotiją. Susidraugavę Damrošas ir Karnegis nupiešė Karnegio rūmų Carnegie Hall viziją, kuri 1890 m. buvo pradėta įgyvendinti. Karnegis finansavo Koncertų rūmų statybas ir dengė veiklos nuostolius. Carnegie Hall šiuo metu yra viena iš pasaulinio garso muzikos scenų.
Karnegio korporacija Niujorke
E. Karnegis 1911 m. įsteigė viešąjį savo vardo fondą „Carnegie Corporation of New York“, kurio kapitalas buvo 125 mln. dolerių. Iki 1919 m. pats jam ir vadovavo. Fondas veikia iki šiol. Nuo įkūrimo buvo išleista apie 1,35 mlrd. dolerių.
Apie 1922 metus Carnegie Endovement fondas iškėlė uždavinį mokslininkams, kad šie nurodytų būdus, kaip galima lengviausiai pakeisti iš esmės visuomenę, jos mąstymą, savivertę, požiūrį į tautą, valstybę. Nustatyta, jog lengviausia tai pasiekti galima šiais būdais: sukeliant karą ir pakeičiant (tautos, valstybės) istoriją.
Raudonoji guotenė
Raudonoji guotenė (Hygrocybe coccinea) – tai guoteninių šeimos, retas, valgomasis grybas. Šis mažas grybas išsiskiria savo ryškia oranžiškai raudona spalva.
Išvaizda
Kepurėlė 1,5–5 cm skersmens, iš pradžių varpeliška, vėliau paplokščia arba horizontali. Luobelė blizganti. Lakšteliai platūs tankūs, sujungti lakšteliukais. Kotas 4–6 cm ilgio, lygus blizgantis tuščiaviduris, kartais suplotas.
Augavietė
Šis grybas mėgsta augti drėgnose pievose.
Sezonas: ruduo.
Skiauterėtoji gaga
Skiauterėtoji gaga (Somateria spectabilis) – žąsinių (Anseriformes) būrio paukštis. Matyta vos keletą kartų Baltijos jūroje ties Lietuva.
Išvaizda
Skiauterėtoji gaga yra didesnė už didžiąją antį. Patino priekinė dalis balta, užpakalinė – juoda. Skruostai šviesiai gelsvai žali. Pagurklis, krūtinė, nugara, sparno dengiamosios plunksnos balti. Kitos kūno dalys juodos. Tarp kaktos ir šnervių iš šonų plokščia, gelsvai rausva išauga. Snapas kiek raudonesnis, kojos gelsvos su rudai juodomis plėvėmis. Rainelė tamsiai juosva.
Patelės viršutinė kūno dalis ruda. Sparnų plunksnos su juodomis viršūnėmis. Kaklas ir pagurklis molio spalvos. Krūtinė ir pilvas geltonai rudi. Snapas tamsiai žalsvai rudas. Kojos žalsvai pilkos. Jaunikliai panašūs į patelę.
Paplitimas
Eurazijoje gyvena nuo Kanino pusiasalio iki Čiukčių pusiasalio, taip pat aptinkama Šiaurės Amerikoje, Grenlandijoje. Žiemoja piečiau esančių jūrų pakrantėse. Lietuvoje pastebėta kelis kartus, vienąsyk – su cyplėmis ir didžiosiomis antimis.
Biologija
Neperinčios skiauterėtosios gagos laikosi didelis būriais atviroje jūroje. Monogamai. Kiekviena pora lizdui išsirenka tinkamą teritoriją tundros lygumose, netoli upelių, jūros pakrantėse. Dažnai lizdus krauna netoli laukinių žąsų arba kirų kolonijų, kartais – ir pačiose kolonijose.
Lizdas negilus, 25 centimetrų skersmens. Dėtyje paprastai 4–7 kiaušiniai.
Skiauterėtoji gaga – atvirų jūrų paukštis, todėl aktyvus visą parą. Labai gerai nardo. Pavasarį ir vasarą gėluose tundros vandenyse minta vabzdžių lervomis, smulkiais vėžiagyviais. Atviroje jūroje iš dugno renka moliuskus, planktoną, jūros bestuburius.
Bronius Nekrašas
Bronius Nekrašas (1897 m. Čenstakavoje) – pianistas, dainininkas, vargonininkas, chorvedys.
Biografija
Būdamas penkerių metų, su tėvais grįžo į Lietuvą. Iš pradžių vargonų mokėsi pas A. Mondeiką, vėliau pas Musvydą, o kompozicijos pas S. Šimkų. Dainavimą studijavo Šv. Cecilijos konservatorijoje Romoje pas prof. Dobici. Taip pat mokėsi fortepijono, harmonijos ir kitų muzikos disciplinų. Atvykęs į JAV, apsigyveno Brukline, Niujorke. Čia gilino muzikos žinias, vargonininkavo ir vadovavo chorams daugelyje lietuvių parapijų: Šv. Jurgio Klyvlende, OH, Detroite, MI, ir Šenandoa, PA, Šv. Juozapo Scrantone, PA, Dievo Motinos Sopulingosios Karney, NY, ir Šv. Vincento Girardville, PA. Itin sėkmingai dirbo su Šv. Jurgio parapijos choru Detroite. Virtuoziškai griežė gerais bažnyčios vargonais, išugdė didelį ir skambų chorą, statė operetes (1939 m. suvaidino A. Aleksio operetę „Į Tėvynę“). Šv. Pranciškaus parapijoje Minersville, PA, atliko J. Naujalio Mišias. Persikėlęs į Miami, FL, vadovavo „Aido" ir kitiems chorams, vertėsi privačiomis pamokomis. Labiausiai mėgo J. S. Bacho kūrinius ir dažnai juos atlikdavo vargonais muziejuje – Institute of Arts Detroite. Griežė ir akordeonu, reiškėsi kaip solistas baritonas.
Nuo 1922 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai, rašė dainas – populiaresnė „Pavasario daina".
Puslaidininkių fizikos institutas
Puslaidininkių fizikos institutas (sutr. PFI) – Lietuvos mokslo institutas, veikęs 1967–2010 m. Atliko fizikos, elektronikos, medžiagotyros, aukštųjų technologijų ir pirminės metrologijos sričių tyrimus ir eksperimentinę plėtrą, dalyvavo bendruose projektuose su Lietuvos įmonėmis, skatino aukštųjų technologijų pramonės plėtrą.
Istorija
1977 m. birželio 2 d. Stepono Ašmonto, Juro Poželos ir Konstantino Repšo 1970 m. atrastas ir ištirtas elektrinio laidumo ir elektrovaros jėgos asimetrijos susidarymo vienalyčiame izotropiniame puslaidininkyje reiškinys buvo pripažintas atradimu ir tapo pirmuoju moksliniu atradimu, užregistruotu Lietuvoje.
1993 m. PFI įkurtas Mokslo ir technologijų parkas, skirtas palengvinti mokslininkų bendradarbiavimą su Lietuvos pramone ir mokslinių pasiekimų diegimą praktikoje.
2010 m. sujungtas su Fizikos ir Chemijos institutais į Fizinių ir technologijų mokslų centrą.
Mokslinė veikla
Pagrindinės instituto veiklos kryptys :
Laboratorijos
Metrologija:
Birželio 15
Birželio 15 yra 166-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 167-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 199 dienos.
Vardadieniai
Bargailė – Jolanta – Krescencija – Tanvilas – Vitas
Rita Nenėnaitė
Rita Nenėnaitė (1955 m. spalio 15 d. Vilniuje) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.
Biografija
1963–1974 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. J. Svirskienė). 1974–1979 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. B. Razauskienės klasė). 1976–1980 lankė vargonų klasės fakultatyvą (doc. V. Survilaitės ir prof. L. Digrio klasės). Studijų metais dirbo Vilniaus B. Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos choro dirigavimo mokytoja ir jaunučių choro vadove, buvo Valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisterė.
1979–1980 Trakų rajoninių kultūros namų darbuotoja, rajono kultūros darbuotojų moterų choro ir Lentvario kultūros namų mišriojo choro vadovė – abu kolektyvus parengė 1980 respublikinei dainų šventei, moterų choras konkurse pelnė antrąją vietą.
Nuo 1979 Vilniaus berniukų choro „Ąžuoliukas“ koncertmeisterė, nuo 1980 „Ąžuoliuko“ muzikos mokyklos jaunučių choro vadovė, dirigavimo ir balso lavinimo mokytoja, nuo 1994 vyresnioji mokytoja. 1989–1992 „Ąžuoliuko“ muzikos mokyklos direktoriaus pavaduotoja. Su jaunučių choru koncertavo Vilniuje ir kituose miestuose, dalyvavo tarptautiniame muzikos festivalyje „Gaida“, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, 1981–1984 dalyvavo koncertuose „Tau, mamyte“ Lietuvos valstybinėje filharmonijoje, dideliam pagrindiniam chorui 1985 dirigavo „Ąžuoliuko“ 25-mečio jubiliejiniame koncerte, choras dainavo V. Miškinio „Pasaka apie švelnukus" spektakliuose 1997 Vilniuje ir Palangoje. Jaunučių chorą (kartu su R. Gečaite) parengė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei, o jaunių chorą – 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
1989 kartu su E. Čigriejūte įkūrė Vilniaus Arkikatedros Bazilikos vaikų chorą, kuris gieda Arkikatedroje kiekvieną sekmadienį vaikų šv. Mišiose ir kitų švenčių progomis. Chorą išmokė daug įvairių kūrinių, dalyvavo su juo tarptautiniame muzikos festivalyje „Gaida", padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, dalyvauja J. Naujalio naujų religinės muzikos kūrinių konkursuose, gieda daugelyje Lietuvos bažnyčių, 1994 gastroliavo Ispanijoje, dalyvavo 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Ekscentricitetas
Ekscentricitetas (santrumpa – e) – tai dydis, apibūdinantis orbitos elipsiškumą. Jis lygus atstumo tarp elipsės centro ir jos židinio santykiui su didžiuoju elipsės pusašiu. Apskritiminės orbitos e = 0, parabolinės orbitos e = 1. Žinant didįjį orbitos pusašį ir ekscentricitetą, galima apskaičiuoti orbitos perihelį ir afelį. Elipsės ekscentricitetas apskaičiuojamas pagal formulę:
kur a ir b atitinkamai yra elipsės didysis ir mažasis pusašiai.
Ekscentriciteto sąvoka įvedama ir hiperbolėms, joms jis yra didesnis už vienetą. Kuo didesnis yra hiperbolės ekscentricitetas, tuo labiau jos dvi šakos yra panašios į lygiagrečias tieses.
Hiperbolės ekscentricitetas apskaičiuojamas pagal formulę:
kur a ir b atitinkamai yra hiperbolės realus ir menamas pusašiai.
Popiežius Grigalius
Yra šešiolika popiežių ir du antipopiežiai, vardu Grigalius:
Buržilai
Buržilai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Alantos.
Darbininkų balsas (Ryga)
Istorija
Leido „Žibinto“ leidykla du kartus per mėnesį 2000–3000 egz. tiražu. Iš viso išleista 20 numerių, iš jų 10 dvigubų. Lėšomis, kas mėnesį po 50 latų, rėmė Latvijos socialdemokratų darbininkų partija. 1930 m. spausdino K. Narkevičiaus spaustuvė Rygoje, paskutinį metų numerį – „Burtnieks“ spaustuvė, 1931 m. metais visus numerius – „Esperanto“ spaustuvė.
Propagavo Lietuvos socialdemokratų partijos idėjas, telkė Latvijoje gyvenančius lietuvius į socialdemokratų sekciją, kritikavo Lietuvos vidaus ir užsienio politiką, nagrinėjo darbininkų darbo, gyvenimo, socialinio draudimo problemas, pasakojo apie kitų šalių darbininkų padėtį.
Atsakingas redaktorius buvo Latvijos „Socialdemokrats“ laikraščio reporteris Peteris Turinis, redaktorius nuo 1931 m. birželio iki gruodžio mėn. – M. Pilotas, techninį darbą atliko Zigmas Buračas ir Ernestas Skujeniekas.
Paneriškės
Paneriškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Lazdėnų. Kaimas įsikūręs Neries kairiajame krante, Neries regioniniame parke. Kaime, Kerdokų sodybos pakraštyje, auga Paneriškių ąžuolas (gamtos paveldo objektas), šalia atsiveria itin status Paneriškių skardis (ant jo įrengta regykla), dar žinomas kaip Plikasis kalnas (Łysa góra). Kaimą supa Panerių miškai. Trykšta sieringas Paneriškių šaltinis „Akis“.
thumb|left|250px|Paneriškių skardis
Etimologija
Kaimo vardas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia tekančios Neries upės.
Istorija
Rytinė kaimo dalis (viensėdis Pirmosios Paneriškės), buvusios dabartiniame Trakų rajone, priešais Sidaronis, nunykusios: išlikęs senkelis, galimai vedęs link kelto ar brastos. Viensėdį mena seni medžiai, baigiantis užaugti pakrantės laukas.
Paneriškių kaimas (Antrosios Paneriškės) minimas kaip Trakų dominikonų kaimas prie brastos per Nerį (1784 m. – Ponieryszki, 1800 m. – Panaryszki). Brasta buvusi ties vagoje esančiomis salomis. Paneriškių palivarkas po Pirmojo pasaulinio karo buvo priskirtas Rykantų Švč. Trejybės bažnyčios nuosavybėn.
Kamov Ka-50
Ka-50 – rusiškas atakos sraigtasparnis. Sukurtas Kamovo konstruktorių biure. Vienvietis, dviejų keliamųjų sraigtų ant vienos ašies schemos.
2009 m. gamyba nutraukta, toliau gaminamas tik variantas Ka-52.
Gamintojas
1940 m. pradžioje Nikolajaus Kamovo iniciatyva Maskvos priemiestyje Liubercuose, prie geležinkelio stoties Uchtomskaja, įsteigta aviacijos gamykla Nr. 290. Pirmoji Sovietų sąjungoje specializavosi malūnsparnių (autožyrų) gamyboje.
Vėliau tapo Kamovo OKB, dabar – „Rusijos sraigtasparnių“ dukterinė įmonė.
Gyliai (Anykščiai)
Gyliai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Šeimyniškių.
Gusis
Gusis  – upė Rusijoje, Vladimiro ir Riazanės srityse, kairysis Okos intakas. Prasideda Vladimiro srityje, teka į pietus, įsilieja į Oką aukščiau Kasimovo.
Ištakų aukštis – 127 m virš jūros lygio, žiočių – 83 m. Plotis – 5–10 m. Gylis – 1–1,4 m. Vietovė miškinga. Prie upės daug turistinių bazių, sanatorijų.
Intakai – Nasmuras, Danduras, Senturas, Pinsuras, Ninoras, Kolpas.
Šventininkų apylinkė (Trakai)
Šventininkų apylinkė (arba Sventikių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Bedugnės apylinkės ir Daniliškių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Senųjų Trakų apylinkės.
Geležinis Vilkas
Geležinis Vilkas gali reikšti:
Baltijos lyga
Baltijos lyga gali reikšti:
Vikrusis driežas
Vikrusis driežas (Lacerta agilis) – tikrųjų driežų (Lacertidae) šeimos roplių rūšis.
Paplitimas
Vikrieji driežai savaime paplitę vakarinėje Eurazijos vidutinių platumų klimato juostos dalyje. Vakariausios jų populiacijos gyvena Airijos jūros rytinės pakrantės regionuose, šiauriausios – pietryčių Norvegijoje, pietinėje Švedijoje ir pietų Karelijoje, ryčiausios populiacijos gyvena šiaurės vakarų Mongolijoje ir Rytų Sibiro pietvakariuose iki Baikalo ežero, piečiausios populiacijos gyvena šiaurinėje Graikijoje, subtropikų klimato Kaukazo regiono zonose palei Juodąją jūrą, Armenijoje, šiaurės rytų Turkijoje, bei Kirgizstane apie Isyk Kulio ežerą Saugotinas. Dėl buveinių sunykimo vikrusis driežas Europoje nyksta.
Paplitimas Lietuvoje ir buveinės
Lietuvoje vikrieji driežai dažni, bet paplitę netolygiai – gausiausi pietryčių, rečiausi vidurio Lietuvoje.
Lietuvoje jie aptinkami ant smėlėtų šlaitų, retuose pušynuose, dažnai galima aptikti besiilsintį ant akmenų. Mėgsta saulėtas, sausas, smėlingas vietas. Rugsėjo-kovo mėnesiais žiemoja žemėje, urvuose kuriuos pats išsikasa arba užima graužikų urvelius bei apsistoja plyšiuose.