cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romualdas Mačiulaitis
Biografija
1972-1998 m. dirbo Termoizoliacijos institute, 1975-1979 m. Statybinių medžiagų laboratorijos grupės vadovas, 1979-1983 m. ir 1985-1990 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, 1983–1985 m. Fizikinių cheminių tyrimų skyriaus Statybinių medžiagų ilgalaikiškumo tyrimų sektoriaus vedėjas, 1990-1991 m. Statybinių medžiagų atsparumo šalčiui laboratorijos vedėjas, 1993-1994 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas, 1994–1998 m. Statybinių medžiagų kokybės tyrimų laboratorijos vedėjas, 1991-1994 m. dar ir bendrovės „Termolita“ Statybinių medžiagų kokybės tyrimų laboratorijos vedėjas. Nuo 1993 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (iki 1996 m. Vilniaus technikos universitetas) dėstytojas, 1995-1996 m. Darbo ir gaisrinės saugos katedros, nuo 1996 m. Statybinių medžiagų katedros vedėjas; nuo 1999 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: rišamosios, silikatinės, polimerinės statybinės medžiagos, keraminių ir kitokių sienų medžiagų atsparumas šalčiui ir jų ilgalaikiškumo prognozavimas, technol. procesų gaisrinė profilaktika, gaisrų ir sprogimų vertinimas. 1987-2007 m. vienas ir su kitais parašė 6 monografijas apie statybinės keramikos savybes, sienų dirbinių atsparumą šalčiui ir ilgalaikiškumą. Parengė 10 mokomųjų priemonių, paskelbė daugiau kaip 150 mokslinių straipsnių. 16 išradimų autorius, 1 patentas.
1997 m. Nobelio premijos laureatai
1997 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Miško skliautas
thumb|250px|Miško skliautas
Miško skliautas – viršutinė miško ardų dalis, kurią sudaro aukštųjų medžių lajos. Skliautą suformuoja dominuojantys medžiai. Drėgnajame atogrąžų miške skliauto storis ~10 m, jis sugeria 95 % visos krentančios saulės šviesos. Skliautas taip pat sulaiko didelę dalį kritulių, neleisdamas išplauti dirvožemio, sumažina vėjo greitį. Dėl didelės sugeriamos saulės energijos kiekio miško skliautą sudarantys medžiai aktyviai vykdo fotosintezę ir yra svarbūs deguonies gamintojai. Džiunglėse didelė dalis gyvūnų prisitaikę gyventi miško skliauto zonoje, kuri yra pati produktyviausia dalis.
Po miško skliautu auganti augalija, įskaitant žolinius augalus, krūmokšnius, krūmus, krūmedžius, jaunus medelius, žemaūgius medžius vadinama - pomiškiu.
Marija Mačiulienė
Biografija
Vyras Algimantas Mačiulis. 1955 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1968–1985 m. dėstė Vilniaus dailės mokykloje.
Kūryba
Sukūrė mozaikos portretų („Kipras Petrauskas“, su M. A. Mackelaite, 1957 m., „Barbora“ 1971 m., „Merginos portretas“ 1976 m., „Teodoras Grotus“, „Pranciškus Norvaiša“, abu 1979 m., „Jeronimas Stroinovskis“, 1983 m.), lauko akmens, smaltos mozaikos kompozicijų visuomeniniams interjerams. Ankstyviesiems kūriniams būdingas dekoratyvumas, kontūrinis piešinys (Gydomosios fizinės kultūros ir klimato terapijos parko Druskininkuose vartų mozaika, 1962 m., mozaika Elektrėnų vidurinės mokyklos interjere, 1963 m., „Pavasaris“ viešbutyje „Sputnik“ Maskvoje, 1967 m.), vėlyvajai kūrybai – ekspresija, subtilūs spalvų niuansai („Darbo džiaugsmas“ administracinio pastato eksterjere Alksniupiuose, 1978 m., „Vakaras“ gamyklos „Elfa“ profilaktoriume Vilniuje, 1982 m., „Žemė ir kosmosas“ Alksniupių vidurinės mokyklos, 1983 m., „Pašto istorija“ centrinio pašto Lydoje, 1990 m., interjeruose). Sukūrė piešinių, gobelenų, metalo dirbinių, tapybos kūrinių. Nuo 1957 m. dalyvauja parodose.
Mišučių piliakalnis
Nausodžio, Mišučių piliakalnis su gyvenviete, vadinamas Pilale, Mongirdo pilale (valstybės saugomas nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros paminklų kompleksas: unikalūs kodai – komplekso, piliakalnio , papėdės gyvenvietės , senas registro kodas A467KP, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR509) – piliakalnis su priešpiliu ir papėdės gyvenviete pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Nausodžio kaime (Žalgirio seniūnija), Minijos kairiajame krante.
Pasiekiamas keliu Kretinga – Raguviškiai – Budriai, ties naftos gręžiniais pasukus į Nausodžio kaimo V. Mongirdo gatvę. Stūkso 450 m į vakarus nuo jos, laukų pakraštyje, einant link Minijos.
Piliakalnio kompleksas
Piliakalnis įrengtas Minijos kairiajame krante, į upės slėnį įsiterpiančiame aukštumos kyšulyje, kurį iš vakarų pusės juosia platus ir gilus upės slėnis, o rytų - šiaurės rytų pusėje – buvusio bevardžio upelio slėnis. Šlaitai statūs, nuo 9 m aukščio rytų pusėje iki 26 m aukščio vakarų – šiaurės vakarų pusėje.
Love On Top
"Love On Top" – JAV R&B atlikėjos Beyonce singlas, iš ketvirtojo solinio albumo "4". Daina buvo išleista kaip 4 singlas Jungtinėje Karalystėje, Amerikoje. Daina tapo dukart platinine Australijoje, auskine JAV ir Italijoje. "Love on Top" tapo 18-uoju šokių aikštelės hitu #1 JAV, taip Beyonce tapo trečiąja, daugiausiai šokių hitų, turinčia atlikėja Amerikoje. Daina laimėjo 2013 Grammy apdovanojimą "Geriausio tradicinio RNB pasirodymo" kategorijoje.
Mišučių piliakalnis
Piliakalnio kompleksas
Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50 m ilgio ir 40 m pločio, žemėjanti link šiaurinio galo, kuris yra 1,5 m žemiau pietinės dalies. Į pietus nuo jos supilti du gynybiniai pylimai. Aikštelės pietiniame krašte esantis pylimas 40 m ilgio, 1,5 m aukščio, iki 30 m pločio. Išorinis 2 m aukščio pylimo šlaitas leidžiasi į užslinkusį 3 m pločio griovį, už kurio kyla antras 0,2 m aukščio ir 7 m pločio pylimas. Pastarojo 50 cm aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 10 m pločio ir 0,8 m gylio antrą griovį.
Į pietus nuo įtvirtinimų yra 40 m ilgio rytų – vakarų kryptimi ir 17 m pločio priešpilis, kurį pietuose saugojo apie 1,1 m aukščio pylimas.
Love On Top
Vaizdo klipas
"Love On Top" vaizdo klipas buvo pristatytas spalio 17, 2011. Klipo įkvėpimo šaltiniu tapo JAV grupės New Edition dainos "If It Isn't Love" vaizdo klipas. Jį režisavo Ed Burke ir pati Beyoncé. Klipas buvo nominuotas Geriausios atlikėjos kategorijoje per MTV Video Music Awards 2012, "Geriausio Vaizdo klipo" kategorijoje per 2012 BET Awards bei laimėjo "Geriausio šokio pasirodymo" kategorijoe per 2012 Soul Train Music Awards.
Mišučių piliakalnis
Piliakalnio kompleksas
Į pietus ir pietryčius nuo priešpilio 2,5 ha plote yra papėdės gyvenvietės kultūrinis sluoksnis.
Papėdės gyvenvietė ir priešpilis labai apardyti arimų. Visi pylimai ariant paskleisti, o grioviai – užpilti, priešpilio pylimas sunaikintas melioracijos darbų metu. Aikštelės šiaurinė dalis nuplauta šalia tekėjusio upelio. Šiaurinėje papėdėje išliko 1941 m. raudonarmiečių pradėta statyti atsparioji ugniavietė. Piliakalnis apaugęs mišku, dalis priešpilio ir papėdės gyvenvietė dirvonuoja.
Teritorijos plotas – 5,9907 ha.
Istorija
Piliakalnis buvo Mišučių dvaro žemėje, kuri dabar priklauso Nausodžio kaimui. Vietos gyventojų vadinamas Pilale, rečiau – Mongirdo pilale. Pastarąjį vardą gavo nuo Mišučių dvarininkų Mongirdų pavardės.
Padavimai pasakoja, kad Mongirdo pilalėje seniau naktimis vaidendavosi, pasirodydavo šmėklos. Piliakalnio aikštelėje buvusi skylė, į kurią įmestas akmenukas tarsi laiptais ilgai bildėdamas riedėdavo, kol nukrisdavo ant gelmės dugno. Pilalės požemiuose yra rūsiai su sidabro ir aukso skryniomis. Nemažai lengvatikių bernų ėjo naktimis užburtųjų lobių ieškoti, bet niekam jų aptikti nepavyko.
Tyrimai
XX a. pr. žvalgė Liudvikas Kšivickis, 1956 m. – Vladas Šaulys, 1960 m. – Juozas Mickevičius, 1966 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).
Preliminariai datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkst. pradžia.
Novaros provincija
Novaros provincija – Italijos provincija Pjemonte. Provincijos sostinė – Novara.
Provincijos plotas 1339 km², gyvena 371802 gyventojai (2010 m.), yra 88 savivaldybės.
Didžiausi miestai
Kitos savivaldybės: Lesa, Momo, Invorijas ir t. t.
Piras
Piras – miestas JAV yra Pietų Dakotos valstijos sostinė. 2000 metais mieste gyvena 13 876 gyventojų (antra mažiausia sostinė). Miestas pavadintas Piro Šuto garbei, kuris buvo kailių pirklys. Piras išsidėstęs valstijos centre.
Istorija
Miestas buvo įkurtas 1880.
Otomiai
Otomiai (savivardžiai Hñähñu, Hñähño, Ñuhu, Ñhato, Ñuhmu) – indėnų tauta, gyvenanti centrinėje Meksikoje. Kalba otomių kalbos dialektais (otomangų kalbų šeima).
Iki įsikuriant Teotihuakanui otomiai gyveno Tulos apylinkėse, kur vėliau suklestėjo toltekų kultūra. Po keleto amžių otomiai taip pat sukūrė savo kultūrą su sostine Šaltokanu. Tačiau apie 1399 m. juos nugalėjo actekai. Otomiai dažnai buvo imami į actekų kariuomenę bei tarnavo samdiniais tlaskaliečiams. Meksikos užkariavimo metu dalis otomių prisidėjo prie ispanų. Nuo XVI a. jie tapo pavaldūs ispanams bei asimiliavosi su kitomis centrinės Meksikos tautomis.
Dabar Meksikoje gyvena ~300 tūkst. žmonių, kalbančių otomių kalba (5-6 % vienkalbiai). Daugiausia otomių gyvena Hidalgo, Meksiko, Pueblos, Keretaro, Tlaskalos valstijose.
Christina Simon
1979 metais Austrijos transliuotojo ORF pasirinkta Austrijos atstove 1979 m. Eurovizijos dainų konkurse. Christinos konkurse atlikta daina „Heute in Jerusalem“ užėmė paskutinę 18 vietą, surinkusi 5 taškus (4 taškus gavo iš Italijos ir 1 tašką iš D. Britanijos).
Razak Omotoyossi
Razak Omotoyossi (g. 1985 m. spalio 8 d.) – futbolininkas, Benino rinktinės ir FC Metz klubo puolėjas. 2007 m. kartu su Marcus Berg tapo rezultatyviausiu Švedijos lygos (Allsvenskan) žaidėju.
2009 m. birželio 11 d. persikėlė į Prancūzijos FC Metz klubą. 2011 m. kovo 30 d. iki sezono pabaigos pasirašė sutartį su Švedijos GAIS Göteborg klubu.
Bodiamo pilis
thumb|right|250px|Bodiamo pilis Bodiamo pilis − tvirtovė pietų Anglijoje, Rytų Sasekso grafystėje, prie Roterio upės.
1815 m. pilį norėta visiškai nugriauti, tačiau ją išgelbėjo Džonas Fuleris (John Fuller), kuris nupirko šį didingą statinį ir taip jį išgelbėjo. 1925 m. pilis atiteko lordui Kerzonui Kedlestonui (Curzon Kedleston), kuris ją perdavė valstybei.
Socialdemokratijos istorija
Socialdemokratai – platų ideologinį spektrą apimanti politinė srovė, atsiradusi XIX amžiaus viduryje.
Istorija
Po 1848 m. revoliucijų Europoje, darbininkų profesinėms sąjungoms supratus, kad be politinės kovos metodų bus sudėtinga pasiekti pergalių ekonominėje kovoje, pradėjo formuotis pirmosios darbininkų politinės organizacijos. Jeigu iki tol daugumos darbininkų organizacijų ideologiniu pagrindu buvo anarchizmas, pripažinęs tik streikų kovą ir sindikalizmas, naudojęs ir kitus ekonominės kovos metodus, tai po 1863 m. sukilimo Lenkijoje ir Lietuvoje susikūręs I Internacionalas darbininkų judėjimą pasuko Parlamentinės kovos keliu.
Socialdemokratų ideologija aprėpė platų filosofinį spektrą. Joje ir sutarė, ir kovojo tarpusavyje marksizmas, lasalizmas, prudonizmas, bernšteinizmas, leninizmas, krikščioniškasis socializmas, reformizmas bei kitos kairiosios ir kairiojo centro ideologijos.
Pirmosiomis socialdemokratinėmis organizacijomis buvo 1863 m. įkurtos Vokietijos visuotinė darbininkų sąjunga ir Vokiečių darbininkų draugijų sąjunga, 1869 m. Vokietijos socialdemokratų darbininkų partija (Eizenachiečiai), 1871 m. Danijos socialdemokratų partija, 1875 m. Vokietijos socialdemokratų partija, 1884 m. Didžiosios Britanijos socialdemokratų federacija, 1888 m. Austrijos socialdemokratų partija, 1889 m. Švedijos socialdemokratų darbininkų partija, 1890 m. Vengrijos socialdemokratų partija, 1891 m. Bulgarijos socialistų partija, 1893 m. Rumunijos socialdemokratų partija ir Lenkijos karalystės socialdemokratija, 1894 m. Nyderlandų socialdemokratų darbininkų partija, 1896 m. Lietuvos socialdemokratų partija, 1897 m. JAV socialdemokratų partija.
Dauguma jų 1889 m. įkūrę II Internacionalą, jau laikėsi reformistinės krypties, priešinosi revoliucinėms nuotaikoms darbininkų judėjime, nepripažino teroristinės kairuoliškos veiklos. Skirtumai ypač išryškėjo Rusijoje valdžią užgrobus radikaliems marksistams. Po pirmojo pasaulinio karo dešinieji socialdemokratai įkūrė Berno internacionalą, O Vakarų ir Vidurio Europos bei JAV centristai 1921 m. susibūrė į Dviejų su puse internacionalą. 1923 m. abi tarptautinės organizacijos susivienijo į Socialistų Darbininkų Internacionalą.
Šiame internacionale susiformavo trys pagrindinės socialdemokratų partijų grupės – tai:
1918–1939 m., Danijos, Didžiosios Britanijos, Latvijos, Švedijos, Vokietijos socialdemokratai buvo sudarę vyriausybes, kitose šalyse dalyvavo valdančiosiose koalicijose. Kai kuriose šalyse socialdemokratai pasiekė žymių laimėjimų, ypač Didžiosios depresijos metais. Švedijoje socialdemokratų vyriausybei per dvejus metus pavyko pažaboti ekonominę krizę ir pradėti kurti gerovės valstybę.
Lietuvos socialdemokratai
Socialdemokratų judėjimas Lietuvoje pradėjo formuotis XIX a. pabaigoje pramonės centruose – Vilniuje, Kaune, Šiauliuose, Gardine, Baltstogėje, Liepojoje. 1861 m. panaikinus baudžiavą, atsivėrė galimybės plėtotis pramonei ir amatams – darbininkai tapo laisvi nuo baudžiavos varžtų. Pradėjo formuotis darbininkų ir darbdavių socialiniai sluoksniai. Tad netrukus iškilo poreikis darbininkams ginti savo interesus organizuotai.
Lietuvoje be ekonominės priespaudos žymią įtaką turėjo ir carinė politinė, tautinė bei religinė priespauda. Netrukus po 1861–1863 m. sukilimo numalšinimo buvo uždrausta spauda lotyniškais rašmenimis, tad netruko susiformuoti ir unikalus tautinis, ekonominis ir socialinis darbininkų judėjimas. Jo poreikį pirmiausia sugebėjo išreikšti ne darbininkai, o smulkūs bajorai ir net dvarininkai. Pirmieji socialdemokratijos idėjų platintojai buvo Liudvikas Janavičius, Saulas Grinfestas, Dominykas Rimkevičius, Jonas Ambrozaitis.
Pirmoji Lietuvoje susiformavusi socialdemokratų organizacija buvo lenkų ir lietuvių partija „Proletariatas“, kuriai vadovavo Liudvikas Varynskis ir Liudvikas Janavičius. Pirmoji lietuviška savo kilme organizacija buvo 1887–1893 m. Vilniuje veikusi L. Mikalausko ir Broniaus Urbanavičiaus socialdemokratų grupė, kurios nariai netrukus buvo susekti, suimti ir ištremti į Sibirą. 1893 m. Vilniuje Antakalnio miškuose susirinkę apie 40 darbininkų atšventė Gegužės pirmąją. Tarp šventės organizatorių rusų žandarai savo ataskaitose minėjo ir buvusį Rusijos kariuomenės karininką Eugenijų Spontį.
1894 m. vilniečiai užmezgė ryšius su Kaunu, kur metalo fabrikuose dirbo iš Mažosios Lietuvos atvykę ir jau vokiečių socialdemokratams priklausę darbininkai. Pradėjo kurtis masinės organizacijos. 1891–1897 m. jau veikė Vilniaus žydų darbininkų socialdemokratų grupė, 1893–1896 m. Lietuvių socialdemokratų grupė, 1893–1896 m. Lenkijos socialistų partijos Lietuvos organizacija, „II Proletariato“ partija. 1898 m. savo organizaciją įsisteigė ir Rusijos socialdemokratų darbininkų partija.
Naujų idėjų iš Petrapilio atvežė ten mokslus baigęs ir 1892 m. Vilniuje apsigyvenęs gydytojas Andrius Domaševičius. Jis ir Alfonsas Moravskis su savo grupe pradėjo aktyvią propagandą tarp odininkų, kurpių, stalių, kurie tada dirbdavo po 16 val. per dieną ir neturėjo ne tik jokių teisių, bet ir pakankamai tvirto jų gynėjo. Jų iniciatyva buvo kuriami „kovos iždai“ streikininkams remti, steigiamos profesinės sąjungos, organizuojami streikai.
1896 m. gegužės 1 d. po darbininkų solidarumo mitingo buvo įkurtos Lietuvių socialdemokratų partija ir Lietuvos darbininkų sąjunga. Abiejų organizacijų steigime dalyvavo tie patys žmonės, tiktai į Darbininkų sąjungą susibūrė daugiau lenkų darbininkai, nepatenkinti socialdemokratų partijos „signatarų“ prolietuviškomis nuostatomis, jų siekiu atkurti nepriklausomą Lietuvos valstybę, taip pat nepasitikėdami jų dvarininkiška kilme. Pagrindinis Lietuvos socialdemokratų partijos politinis tikslas buvo išdėstytas programos pirmame straipsnyje. Tai savistovios demokratiškos respublikos, susidedančios iš Lietuvos, Lenkijos ir kitų šalių laisvos federacijos, siekis.
Ypač nedraugiškai Lietuvių socialdemokratų partijos įsikūrimą sutiko Lenkijos socialistų partija (PPS), kuri norėjo išlaikyti monopolines teises į visų Lietuvos darbininkų organizaciją. Buvo atvejų, kai PPS nariai net policijai įskųsdavo lietuvių socialdemokratus, o jų lyderiai trukdė LSDP tapti Darbininkų Internacionalo nare.
1897 m. įsikūrė Visuotinė žydų darbininkų sąjunga (Bundas), taip pat pripažinęs tautų apsisprendimo teisę ir greitai išplėtęs savo veiklą visoje Lietuvoje ir Lenkijoje. 1900 m. lyg atsvaras šioms „nacionalistinėms“ organizacijoms, buvo įkurta Lenkijos karalystės ir Lietuvos socialdemokratija, nekėlusi nacionalinių klausimų. Be to, 1904–1905 m. Vilniuje, Kaune ir Šiaurės Lietuvoje veikė ir kairuoliška organizacija „Draugas“.
Juodoji drignė
Juodoji drignė (Hyoscyamus niger) – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalas.
Adomas Mačiulis
Adomas Mačiulis (1929 m. spalio 18 d. Žironai, Radviliškio valsčius – 1995 m. vasario 11 d. Kaunas) – Lietuvos chemikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1959 m. baigė Sąjunginį neakivaizdinį politechnikos institutą Maskvoje. 1970 m. chemijos mokslų daktaras.
1959–1972 m. dirbo Energetikos ir elektrotechnikos institute, 1973–1994 m. Fizikinių – techninių energetikos problemų institute; nuo 1973 m. profesorius.
Juodoji drignė
Dvimetė, nemalonaus kvapo, užauga iki 100 cm aukščio. Stiebas ir lapai apaugę lipniais liaukiniais plaukeliais. Lapai pailgai kiaušiniški arba lancetiški, karpytais pakraščiais; apatiniai kotuoti, o viršutiniai – bekočiai. Žiedai pavieniai, išaugę stiebo ir šakelių viršūnėje. Vainikėlis nešvariai geltonas, su violetinėmis gyslomis. Žydi birželio – rugsėjo mėn. Vaisius – dėžutė. Sėklos tamsiai rudos, apvalios, smulkios, panašios į aguonų grūdelius.
Lietuvoje apyretė, paplitusi šiukšlynuose, daržų pakraščiuose, pakelėse, upių pakrantėse. Mėgsta lengvą ir derlingą dirvą.
Augalas labai nuodingas, visose jo dalyse yra daug stipriai veikiančių alkaloidų, dirginančių nervų sistemą – hiosciamino, hioscino, atropino, skopolamino, rauginių medžiagų. Tačiau neretai jis auginamas ir kaip vaistinė žaliava. Nuo seno vartotas kaip enteogenas. Graikų vadintas Pitijos augalu, romėnų – Apolono. Orakulų augalas.
thumb|left|210px|Drignės [[žiedas]]
Obelų Rago trylikamienis kadagys
1984 m. buvo paskelbtas gamtos paminklu, o 1987 m. priskirtas prie respublikinės reikšmės paminklų.
Pagrindiniai duomenys:
Satledžas
Satledžas  – upė Tibete, Indijoje ir Pakistane; kairysis didžiausias Indo intakas. Prasideda Tibeto kalnyne, Kailaso kalnagūbryje, išteka iš Rakšastalio ežero. Prateka Manasarovaro ežerą. Teka pradžioje į vakarus, palei Himalajų kalnų šiaurinį šlaitą, toliau suka pietų link, kerta kalnus giliais tarpekliais. Vėliau teka pietvakarių kryptimi Indo-Gangos žemuma. Žemupyje įgija Pandžando pavadinimą ir įteka į Indą ties Mithankotu.
Didžiausi intakai – Biasas ir Činabas (dešinieji).
Vidutinis debitas ties Ruparu 500 m³/s, didžiausias (vasarą) 20 tūkst. m³/s. Indijoje Satledžas patvenktas Bhakra Nangalo hidroelektrinių kompleksu. Pandžabo provincijoje upės vandenys naudojamos drėkinimui. Prie upės įsikūrę Nangalo (Indija), Bahavalpūro (Pakistanas) miestai.
Satledžas Vedose minimas Shatadru ir Suṭudri pavadinimais, Zaradros ir Hesidros senovės graikų raštuose, Sydrus romėnų šaltiniuose.
Socialdemokratijos istorija
Lietuvos socialdemokratai
Tiek Lietuvos socialdemokratiniame judėjime, tiek ir visame politinės diferenciacijos fronte pagrindiniai skirtumai buvo ne tarp kairesnių ir dešinesnių pažiūrų, o tarp požiūrio į Lietuvos valstybingumą. Vienos grupės (Bundas) sutiko su Lietuvos autonomija Rusijos sudėtyje, kitos (PPS) siekė Lietuvos ir Lenkijos valstybės atkūrimo, o dauguma lietuvių, susibūrusių į LSDP, siekė nepriklausomos valstybės. Dešiniųjų partijų veikėjai pastarojo kelio nepripažino iki pat 1918 m. vasario 16 d., kai buvo pasirašytas Lietuvos nepriklausomybės aktas. Jau 1896 m. Vilniuje streikavo, reikalaudami savo teisių, 300 darbininkų, o 1897 m. įvyko 32 streikai, kuriuose dalyvavo 3542 darbininkai. LSDP išleido daug atsišaukimų lenkų ir lietuvių kalbomis, kviesdama darbininkus burtis draugėn ir siekti geresnio gyvenimo. Pasirodė jų laikraščiai „Lietuvos darbininkas„, „Aidas Lietuvos Darbininkų Gyvenimo“, Genių Dėdės ir Krumplių Jono knygelės. Jas į lietuvių kalbą vertė Maskvos universiteto studentas Baltrus Matusevičius.
Lietuvos socialdemokratai aktyviai dalyvavo 1905–1907 m. metų įvykiuose, Didžiajame Vilniaus Seime, Lietuvos Taryboje, kuriant Lietuvos Respubliką ir savivaldybes, visuose Lietuvos Seimuose, priešinantis Antano Smetonos diktatūrai, sovietinei ir hitlerinei okupacijoms, organizuojant tiek pogrindinę, tiek ir ginkluotą veiklą. LSDP Užsienio delegatūra, socialistų organizacijos JAV, Didžiojoje Britanijoje, Kanadoje, Australijoje nenutraukė savo veiklos ir emigracijoje, dalyvavo atkuriant Lietuvos nepriklausomybę.
Socialdemokratai šiandien
1951 m. įkurtas Socialistų Internacionalas, priimta programinė Paryžiaus deklaracija, kurios principų laikosi visos socialdemokratinės partijos. Tiesa, kai kurios partijos, nors ir turi savo pavadinimuose šį žodį, pavyzdžiui, Portugalijos socialdemokratų partija, nepripažįstamos nei socialdemokratinėmis, nei socialistinėmis. Socialdemokratai – vyraujanti politinė srovė Europos Sąjungos šalyse. Jie vieni pirmųjų dar XIX a. pabaigoje iškėlė Jungtinės Europos idėją ir nuosekliai ją gynė. Europos Sąjungos ekonominė ir socialinė politika ilgą laiką buvo formuojama socialdemokratų ideologijos pagrindu. Jų pagrindiniai principai yra:
社会主義
Mikališkis (Ignalina)
Mikališkis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, netoli Linkmenų, Prūdo ežero pakrantėje.
Pavelas Duchovskis
Pavelas Duchovskis (g. 1951 m. birželio 28 d. Tarnėnai, Vilniaus rajonas) – Lietuvos agronomas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1977 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1984 m. biomedicinos mokslų daktaras, Maskvos universitetas 1996 m. habilituotas agrarinių mokslų daktaras, Olštino ž.ū. ir technikos akademija.
1977–1988 m. dirbo Lietuvos žemdirbystės institute, nuo 1988 m. Lietuvos sodininkystės ir daržininkystės instituto Augalų fiziologijos laboratorijos vedėjas, vyr. mokslo darbuotojas, nuo 2016 m. LAMMC Sodininkystės instituto vyriausias mokslo darbuotojas]]. 1994-2021 Lietuvos žemės ūkio universiteto, vėliau A.Stulginskio, vėliau VDU Nuo 2000 m. profesorius. Nuo 2012 LMA tikrasis narys, akademikas]]. 2010-2021 m. Lietuvos mokslo tarybos narys]].
Mokslinė veikla
Sukūrė naują daugiamečių augalų žydėjimo iniciacijos teoriją. Augalų stebėsenos tyrimų pradininkas Lietuvoje. Paskelbė apie 500 mokslinių darbų.
Tūbausių tvenkinys
Tūbausių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kretingos rajone, 7 km į šiaurę nuo Kretingos, ties Tūbausiais. Sudarytas užtvenkus Akmenos upę (Baltijos jūros baseinas) 43,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 3,5 km, plotis – iki 0,39 km. Yra 2 įlankos: šiaurinė 1,3 km ilgio (įteka Kunigupis), rytinė 1 km ilgio (įteka Skroblupis). Altitudė 28 m. Krantai daug kur aukšti, apaugę medžiais. Tvenkinį supa daugiausia dirbami laukai, iš vakarų prieina Degsnės miškas. Netoliese pasroviui už 1,65 km sudarytas Padvarių tvenkinys.
Užtvankos keteros aukštis virš jūros lygio 30 m, ilgis 325 m, plotis 8 m. Vandens pralaida – šachtinė. Skaičiuotinis užtvankos debitas – 85,6 m³/s. Tvenkinys įrengtas 1986 m., o 2011 m. pastatyta 240 kW galios mažoji hidroelektrinė.
Prie Tūbausių tvenkinio įsikūrę kaimai: Tūbausiai, Genčai, Žiogeliai. Prie tvenkinio užtvankos rytinės dalies yra įrengtas paplūdimys.
Grigalius Sanguška
Grigalius Lvovičius Sanguška (g. apie 1566 m – 1601) – ATR valstybinis veikėjas, Kamen-Kaširo kunigaištis (1571–1601), Lubačuvo (1597–1598) ir Braclavo kaštelionas (1598–1601). Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino palikuonis.
Biografija
Lietuvos kunigaikščių Sanguškų giminės, Kamin-Kaširskio linijos atstovas, herbo „Pogonia“ savininkas. Kunigaikščio Levo Aleksandrovičiaus Sanguškos (m. 1571) ir Anos Nikolajevnos Astikaitės (m. iki 1584) vienintelis sūnus.
Vaikystėje kunigaikštis Grigalius Sanguška liko be tėvų ir buvo Kijevo vaivados, kunigaikščio Konstantino Konstantinovičiaus Ostrogiškio globoje, kuris dar dar 1583 metais davė jam tėvo sodybas – Goruchove, Marovičiuose, Senejame Stave, Podlesokoje, Premylije ir Smolianuose, Lucko paviete.
Tais pačiais 1583 metais Grigalius Sanguška pradėjo skaitytis Kameno dvaro valdytoju su Krubelio, Krasnoje, Duby, Gorodeleco, Vladimiro paviete kaimais.
Buvo vedęs kunigaikštytę Sofiją Jaroslavną Holovčinską (m. 1605), kunigaikščio Jaroslavo Jaroslavičiaus Holovčinskio (m. 1622), kuri 1593 metais padovanojo jam savo kraitį 14000 kapų pinigais, aprupintą Kaširo ir Goruchovo sodybomis.
1597 metais kunigaikštis Grigalius Sanguška buvo paskirtas Liubačevo kaštelionu. 1598 metų liepą gavo Braclavo kašteliono pareigybę.
Vaikai
thumb|150px|Grigaliaus Sanguškos žmona Sofija Holovčinska
Belgijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Belgijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
2006–2007 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Vladas Pryšmantas
Vladas Pryšmantas (1895 m. kovo 23 d., Žalimai, Kretingos r. – 1960 m. gegužės 12 d. Vilnius) – teisininkas, istorikas, paveldosaugininkas, muziejininkas.
Biografija
Užaugo eigulio šeimoje. Studijavo Berlyne ir Kilyje (Vokietija) ekonomiką. 1927-1928 m. Lietuvos universitete Kaune studijavo teisę, tačiau studijų nebaigė. Dirbo Žemės ūkio ministerijoje revizoriumi ir Finansų ministerijoje inspektoriumi. 1934 m. pradžioje paskirtas Švietimo ministerijos Senovės paminklų apsaugos referentūros vadovu, dalyvavo Valstybės archeologijos komisijos posėdžiuose.
Literatūra
Pranas Kulikauskas, Gintautas Zabiela. Lietuvos archeologijos istorija (iki 1945 m.). Vilnius: Diemedis, 1999, p. 184–186, 217, 220, 287.
Motinystės institutas
Istorija
Įsteigtas Jozefo Franko, įsteigusio Vilniaus medicinos draugiją, iniciatyva. Teikė medicininę ir materialinę pagalbą neturtingoms moterims, gimdyvėms ir naujagimiams. Tai vienas pirmųjų Europoje bandymų organizuoti motinos ir vaiko konsultacijų tipo įstaigą. Instituto pagalba galėjo naudotis susituokusios moterys, pristačiusios dvasininko išduotus neturto ir gero elgesio pažymėjimus.
Gimdyvėms buvo teikiama kvalifikuota akušerinė, kartais – ir gydytojo nemokama pagalba, jos buvo aprūpinamos kuru ir maistu. Naujagimiui buvo duodamas kraitelis, prireikus samdoma žindyvė. Mirus motinai institutas globodavo našlaitį. Motinystės instituto lėšas sudarė turtingųjų aukos, todėl globojamų skurstančių motinų buvo nedaug: per savo veiklos laikotarpį institutas sušelpė apie 400 gimdyvių ir jų kūdikių. Įsiveržus į Vilnių Napoleono armijai, instituto veikla nutrūko.
Gustavo Kuerten
Gustavas Kuertenas (g. 1976 m. rugsėjo 10 d.) – buvęs profesionalus Brazilijos tenisininkas, olimpietis. Buvusi pirmoji pasaulio raketė. Per savo karjerą Gustavas laimėjo 20 ATP titulų. Po dvylikos metų ATP ture, Kuertenas baigė profesionalo karjerą 2008 m. gegužę.
Ankstesnysis gyvenimas
Kuertenas gimė Florianopolyje, pietų Brazilijoje. Jis pradėjo žaisti tenisą būdamas šešerių. 1985 metais, jo tėtis, buvęs tenisininkas, mirė nuo širdies priepuolio, tuo metu kai teisėjavo jaunių mačui. Kai jo tėtis mirė, Gustavui buvo aštuoneri metai. Kuerteno vyresnysis brolis Rafaelis, šiuo metu yra jo vadybininkas.
Palenkės Radzynio valsčius
Palenkės Radzynio valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Radzynio apskrityje. Centras – Palenkės Radzinas. Ribojasi su Čemiernikų, Dreluvo, Borkų, Konkolevnicos, Ulan Majorato ir Vohino valsčiais bei Palenkės Radzino miestu.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 155,17 km², iš kurių: Valsčius sudaro 16,08 % apskrities teritorijos.
Administracinis suskirstymas
Biala, Bialka, Bedlnas, Bedlno Radzinskiai, Branica Radzinska, Branica Radzinska Kolonija, Bžostuviecas, Glovnė, Jaskai, Marininas, Paški Dužė, Paški Malė, Pludai, Radoviecas, Sedlanuvas, Stasinuvas, Ustžešas, Zabielė, Zbulituv Dužai, Žabikuvas.
Lola Novaković
Zorana „Lola“ Novakovič (1935 m. balandžio 25 d. Belgrade – 2016 m. balandžio 3 d. ten pat) buvo Serbijos dainininkė, populiari savo tėvynėje 7–8 deš.
Biografija
Debiutavo 1957 metais Belgrado radijuje. Ateinančius kelerius metus dalyvavo Balkanų muzikos festivaliuose.
1962 metais Lola atstovavo Jugoslavijai 1962 m. Eurovizijos konkurse. Atlikėja sudainavo baladę „Ne pali svetla u sumrak“, kuri su 10 taškų užėmė 4 vietą. Tais pačiais metais nusifilmavo komedijoje „Šeki snima, pazi se“.
Lola savo muzikinę veiklą baigė 1985 metais, bet 2000 m. ji vėl grįžo į sceną, dalyvavo įvairiuose retrospektyviniuose koncertuose.
Turgeliai
Turgeliuose susikerta rajoniniai keliai:
miniatiūra|left|Turgelių aikštė miniatiūra|left|Turgeliai nuo Medininkų kelio miniatiūra|left|Turgelių reginys nuo Rudaminos
Istorija
Turgelių dvaras, vadinamas Mažąja Merkine, minimas XV a. pabaigoje. Kaimas įsikūrė prie 1500 m. pastatytos bažnyčios. Vietoje sudegusios 1722 m. pastatyta nauja. XVIII a. prie bažnyčios veikė parapinė mokykla, Turgelių palivarkas priklausė Merkinės dvarui. XIX a. ir XX a. pirmoje pusėje miestelyje vyko prekymečiai, buvo kelios parduotuvės ir smuklė. 1836–1837 m. pastatyta nauja mūrinė bažnyčia. Vėliau pamaldos perkeltos į mūrinę kapų koplyčią, statytą 1842 m. Iki 1909 m. bažnyčia padidinta.
Merkinės kaime gyvavo Turgelių klebono P. K. Bžostovskio įkurta Paulavos respublika. Pagal 1769 ir 1791 m. nuostatus ją valdė prezidentas (pats dvaro savininkas) ir valstiečių seimas. Respublika turėjo vėliavą, herbą, kaldino monetas; buvo suorganizuota uniformuota valstiečių milicija. Tai neturėjęs precedento Vidurio ir Rytų Europos reiškinys. XIX a. Turgeliai buvo Vilniaus apskrities miestelis, buvęs Girdijauskų valsčiuje.
1940 m. įkurta biblioteka. Per nacių Vokietijos okupaciją Turgeliuose veikė tarybinių karo belaisvių stovykla. Nuo 1943 m. rudens iki 1944 m. birželio Armijos Krajovos daliniai buvo tvirtai įsitvirtinę miestelyje ir buvo įkūrę Turgelių respubliką.
LTSR metais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
2012 m. sausio 16 d. patvirtintas Turgelių herbas. 2016 m. Turgeliams suteiktas miestelio statusas.
Šventės
Rugpjūčio 15 dieną kiekvienais metais Turgeliuose yra švenčiama Žolinė. Žolinės iškilmėse visa parapija meldžiasi prašydama Dievo Motinos Marijos užtarimo. Šv. Mišios būna aukojamos už vaikučius, jų tėvelius ir šeimas bei derlių. Po mišių visi patraukia į Turgelių P. K. Bžostovskio vidurinės mokyklos stadioną, kuriame vyksta linksmybės.
1998 m. Nobelio premijos laureatai
1998 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Mikališkis (Panevėžys)
Mikališkis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Ramygalos.
Kalininskojės kaimo gyvenvietė
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Kubanovkos kaimo gyvenviete, rytuose su Nesterovo rajono Iljušino kaimo gyvenviete, pietuose su Čistyje Prudų ir Oziorsko rajono Gavrilovo kaimo gyvenvietėmis, vakaruose su Michailovskojės kaimo ir Gusevo miesto gyvenvietėmis.
Kaliningrado srities įstatymu Kalininskojės kaimo gyvenvietę sudaro:
Šaltiniai
Kalininskoje (Kaliningrad)
Rimantas Dūda
Rimantas Dūda (g. 1953 m. liepos 26 d. Kučgalys, Biržų raj.- 2017 metų sausio 18 d) – Lietuvos dailininkas odininkas.
Biografija
1977 m. baigė Talino dailės institutą. 1977–1997 m. Vilniaus „Dailės“ kombinato dailininkas. Nuo 1997 m. privačios dailės įmonės savininkas.
Kūryba
Nuo 1975 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Auksavimu, batika, spaudžiamąja ir kt. technikomis sukūrė unikalių odos dirbinių: dėžučių („Adomas ir Ieva“ 1981 m., knygos su dėžute Užgavėnių kaukių motyvais, 1984 m.), knygų viršelių, dekoratyvinių plokščių („Antra pradžia“, 1991 m., „Langeliai“, 1992 m.).
Kūriniai dekoruoti gilinto ir spalvoto piešinio linijiniais figūriniais motyvais, akvareliniais spalvų deriniais. Masinei gamybai sukūrė apie 50 meninės odos dirbinių (albumų, knygų viršelių, rašomojo stalo komplektų, dėžučių, smulkių galanterinių dirbiniu), dažnai dekoruotų grafiško piešinio Vilniaus architektūros motyvais.
Jo kūrinių yra Vilniaus interjeruose (LR Prezidentūra, kelionių agentūra „Krantas Travel“).
Brandmajoras
Brandmajoras – miesto priešgaisrinės apsaugos viršininkas.
Carinė Rusija
Rusijoje brandmajorų pareigybė egzistavo XVIII a. pab. – 1917 m. Pvz., 1761 m. brandmajoras buvo vienas iš etatų Vyriausioje policmeisterio valdyboje.
Brandmajorus oberpolicmeisterio teikimu skirdavo gubernijos valdyba. Algą mokėdavo miestas. Rangų lentelėje brandmajoras buvo priskirtas VIII klasei, kas atitiko armijos majorą.
Brandmajoras darbe remdavosi Gaisrininkų statutu ir policmeisterio potvarkiais.
Brandmajoro pareigos buvo: Miesto gaisrininkų komandos buvo pavaldžios brandmajorui. Maskvoje ir Sankt Peterburge brandmajorai vadovavo Priešgaisriniam depui, kuris gamino priešgaisrinius įrankius, ir Vežikų kiemams, kuriuose laikydavo arklius ir gaisrininkų ekipažus.
Brandmajoras būdavo pavaldus oberpolicmeisteriui, kuriam pranešdavo apie visas priešgaisrinės apsaugos problemas, pateikdavo kasmetines lėšų panaudojimo atskaitas. Brandmajorui paklusdavo brandmeisteriai.
Pareigybė buvo panaikinta 1917 m.
Nuorodos
Iliustracijos:
Kuleše Košcelnės Šv. Apaštalo Bartalomiejaus bažnyčia
'''Kuleše Košcelnės Šv. Apaštalo Bartalomiejaus bažnyčia''' – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Kulešės Košcelnės valsčiuje, Kuleše Košcelnės kaime. Bažnyčia priklauso Kuleše Košcelnės Šv. Apaštalo Bartalomiejaus parapijai. Bažnyčia yra neogotikinio architektūros stiliaus, kuri yra pastatyta ant kryžiaus formos pagrindo ir kurią sudaro trys navos. Bažnyčios ilgis 55 m; plotis 25 m ir aukštis 48 metrai.
Istorija
1670 m. minima šioje vietoje stovėjusi maža medinė bažnyčia. 1730-1733 m. buvo pastatyta nauja medinė bažnyčia. Dabartinė bažnyčia pradėta statyti tarp 1911-1915 m., architektas buvo Józef Pius Dziekoński. Bažnyčios fundatorius buvo Wincent Jonkajtys. 1918-1926 m. statybos buvo užbaigtos, o pašventinta bažnyčia buvo 1939 m. birželio 18 dieną. 1987 m. rugpjūčio 31 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Čiunja
thumb|250px|Juodoji čiunja right|thumb|250px|Baltoji čiunja
Čiunja (iš 'šaldyta bulvė') – šaldytų ir džiovintų bulvių stiebagumbių produktas, tradicinis P. Amerikoje. Čiunją gamindavo kečujai ir aimarai.
Anduose apsigyvenę žmonės aptiko gumbinių augalų, kurie tiko maistui. Tai bulvės (Solanum), gumbinis kiškiakopūstis (Oxalis tuberosa), gumbinė nasturtė (Tropaeolum tuberosum) ir gumbinis uliukas (Ullucus tuberosus).
Čiunja buvo maisto atsarga žiemą ir badmečiu. Populiari (žinoma dabartinių Bolivijos, Peru, Argentinos, Čilės teritorijose) prekė mainams su žemesnių kraštų gyventojais. Čiunją keisdavo į pupeles, kukurūzus ir pan. Senoviniuose indėnų kapuose dažnai randama indų su čiunja.
Juodoji čiunja
Čiunjai paprastai atrinkdavo smulkius gumbus ir paskleisdavo atviroje vietoje, kur per naktį jie sušaldavo, o dieną atšildavo saulėje. Kad greičiau pasišalintų vanduo iš atitirpusių gumbų, juos maigydavo (dažniausiai atsargiai patrypdavo). Išsisunkęs vanduo vėjyje greitai išgaruodavo, gumbų odelė ir kamštiniai sluoksneliai nusinerdavo. Šaldymas ir džiovinimas paprastai trukdavo apie 5 dienas. Po to vėl perplaudavo gumbus vandeniu ir išdžiovindavo.
Baltoji čiunja (tunta)
Gamindami baltają čiunją džiovintus gumbus apdorodavo vandeniu. Peru gumbus nešdavo prie upių, kur juos užmerkdavo užutėkiuose. Bolivijoje džiovintus gumbus laikydavo ant šiaudų ir nuolat šlakstydavo vandeniu. Po to dar kartą džiovindavo vėjyje. Baltoji čiunja išlaiko gumbų formą ir yra labai lengva. Gautas produktas tampa maistingu ir puikiai išlaikomu krakmolo koncentratu.
Asfaltbetonis
thumb|Naujas asfaltbetonio sluoksnis Asfaltbetonis (dažnai tiesiog vadinamas asfaltu) – betonas, kurio rišamoji medžiaga yra bitumas. Naudojamas kelių, stovėjimo aikštelių, oro uostų kilimo ir tūpimo takų dangoms, kartais pramoninių pastatų grindims ar hidroizoliacijai.
Mišinio ruošimas
Mišinys skirstomas pagal klojamo mišinio temperatūrą – karštasis (>120 °C), šiltasis (>70 °C) ir šaltasis (>5 °C).
Kelių klojimas
Klotuvas pakloja 2-3 sluoksnius ant skaldos, sutvirtinto žvyro ar betono. Apatiniai sluoksniai poringesni, viršutinis – tankesnis, į jį pridedama mineralinių miltelių. Dviračių ir pėsčiųjų takams klojamas vienas sluoksnis. Asfaltbetonis tankinamas plentvoliais, tankinant sukietėja, tampa stiprus, tankus, beveik nepraleidžia vandens.
Lietuvos automobilių kelių direkcija prie Susisiekimo ministerijos yra išleidusi statybos rekomendaciją R 35-01 „Automobilių kelių asfaltbetonio ir žvyro dangos“, kurioje labai detaliai aprašytas šios dangos tipas.
Istorija
Jau VII–V a. pr. m. e. asfaltbetonio kelių danga naudota Babilonijoje, tačiau vėliau iki XIX a. vidurio nebenaudota. Lietuvoje pradėta naudoti XX a. 3-4 dešimtmečiais.
Nuorodos
Statybos remkomendacija R 35-01
Kepler-22b
thumb|right|250px|Kepler-22b planeta dailininko įsivaizdavimu.
Kepler-22b – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę Kepler-22. Ši planeta yra Gulbės žvaigždyne, nuo Žemės nutolusi 600 šviesmečių. Kepler-22b buvo atrasta NASA Kepler kosminiu teleskopu ir yra pirmoji žinoma egzoplaneta, kuri skrieja Saulės tipo žvaigždės gyvybės zonoje.
Atradimas
Pirmasis planetos tranzitas buvo stebimas jau trečiąją Kepler kosminio teleskopo veikimo dieną (2009 m. viduryje). Trečiasis Kepler-22b tranzitas užfiksuotas 2010 m. pabaigoje. Papildomi duomenys, patvirtinantys šios egzoplanetos egzistavimą, buvo gauti Spitzer kosminiu teleskopu bei vykdant stebėjimus įvairiose observatorijose. 2011 m. gruodžio 5 d. Kepler-22b planetos egzistavimas buvo oficialiai patvirtintas.
Planetos duomenys
Kepler-22b spindulys yra maždaug 2,4 karto didesnis už Žemės. Planetos masė ir paviršiaus struktūra kol kas tebėra nežinomi. Tėra nustatyta, kad planetos masė neviršija 124 Žemės masių (3 sigma patikimumas), o 1 sigma patikimumu masė yra mažesnė nei 36 Žemės masės.
Manoma, kad Kepler-22b masė turėtų nedaug skirtis nuo Neptūno masės (~35 Žemės masės). Egzistuoja galimybė, kad egzoplanetos paviršių dengia vandenynas. Be to, ši planeta gali turėti nemažai panašumų su daug vandens turinčia planeta GJ 1214 b, tačiau skirtingai nei pastaroji, Kepler-22b yra gyvybei tinkamoje zonoje. Jei Kepler-22b struktūra panaši į Žemės, jos masė turėtų būti didesnė nei 40 Žemės masių, o traukos jėga jos paviršiuje – 7 kartus didesnė. Vis dėlto sistemos radialinio greičio matavimai verčia manyti, kad planetos struktūra kitokia nei Žemės. Tikėtina, kad Kepler-22b turi skystą ar dujinį išorinį sluoksnį, o tai reikštų, kad ši planeta panaši į Kepler-11f – mažiausią šiuo metu žinomą dujinę planetą.
Mokslininkės Natalie Batalha teigimu, „jei Kepler-22b planeta daugiau ar mažiau yra vandenynas su nedideliu kietu branduoliu, gyvybės egzistavimas tokiame vandenyne nėra neįmanomas“. Gyvybės egzistavimo galimybė planetoje paskatino SETI atnaujinti nežemiško proto paieškas, įtraukiant Kepler 22b tarp pagrindinių kandidačių. Vis dėlto, jei planetos anglies ciklas liovėsi dėl vandenynų ir tektoninės veiklos nebuvimo, Kepler-22b gali būti karšta, jokios gyvybės neturinti planeta, primenanti Venerą.
Orbita
Vieninteliai žinomi planetos orbitos duomenys yra periodas (~290 dienų) ir orbitos inklinacija (apie 90°).
Norint gauti informacijos apie planetos orbitos formą, turi būti naudojami kiti planetų aptikimo metodai (pvz., radialinio greičio metodas). Nors jie jau buvo taikomi, kol kas nepavyko nustatyti Kepler-22b orbitos ekscentriciteto. Paaiškėjo tik viršutinė planetos masės riba.
Temperatūra
Vidutinis Kepler-22b nuotolis nuo savo žvaigždės yra 15 % mažesnis nei atstumas tarp Žemės ir Saulės, tačiau Kepler-22 žvaigždė išspinduliuoja 25 % mažiau šviesos už Saulę. Tai dera su švelnia planetos paviršiaus temperatūra, esant tokiam nuotoliui, jei iškelsime prielaidą, kad Kepler-22b nėra veikiama stipraus šiltnamio efekto.
Jei šiltnamio efektas Kepler-22b planetoje maždaug toks, koks Žemėje, planetos vidutinė paviršiaus temperatūra turėtų būti 22 °C, tačiau jis gali būti ir gerokai intensyvesnis (kaip Veneroje, kur vidutinė temperatūra – 460 °C).
Jeigu Kepler-22b skrieja labai ištęsta orbita, temperatūra joje svyruoja nuo aukštesnės, kai priartėjama prie žvaigždės, iki žemesnės, kai nuo jos nutolstama. Tokiu atveju temperatūros svyravimai būtų didžiuliai.
Daimyo
Daimio – bendras terminas, nusakantis galingą regioninį valdovą feodalinėje Japonijoje, kuri valdė didžiąją dalį provincijos iš savo didelės paveldimos žemės. Paraidžiui „dai“ （大） reiškia „didelis“, „mio“ nuo „mioden“ (名田) reiškia privačią žemę.
Po šiogūno jie buvo galingiausi žmonės feodalinėje Japonijoje nuo X a. iki XIX a. pradžios.
Nuo šugo Muromači laikotarpiu iki Sengoku laikotarpio ir Edo laikotarpio daimio rangas patyrė ilgą istoriją. Daimio buvo vadinami ir klanų vadai. Iš jų, bet ne visada, kildavo šiogūnai ir regentai.
Šugo daimyo
Šugo daimio buvo pirmieji, kurie vadinosi daimio. Jie turėjo ne tik karinę ir policijos galią, bet ir ekonominę galią savo provincijose. Jie įgijo tas galias pirmais Muromači laikotarpio dešimtmečiais. Svarbiausi šugo daimio kilo iš Šiba, Hatakejama ir Hosokava klanų. Galingiausi valdė kelias provincijas.
Ginklo būgnas
Revolverių būgnai
Būgne būna išilginiai kanalai (šovinių lizdai), į kuriuos dedami šoviniai (senoviniuose revolveriuose – užtaisai). Pasisukant būgnui šovinių lizdai pozicionuojami taip, kad lizdo išilginė ašis sutaptų su vamzdžio išilgine ašimi. Tuo momentu ginklas būna paruoštas šūviui.
Būgnai gali būti:
Kitų ginklų būgnai
Būgnus gali turėti ir kiti šaunamieji ginklai, naudojantys revolverinį principą – revolveriniai šautuvai, revolveriniai rankiniai granatsvaidžiai (pvz., RG-6), revolverinės patrankos.
Ozonas
Ozonas (O3) – deguonies alotropinė forma, molekulė, kurią sudaro trys deguonies atomai, o ne du, kaip stabilesniame diatominiame O2. Normalioje temperatūroje ir slėgyje ozonas yra balkšvai melsvos, nuodingos dujos.
Daugiausiai ozono, apie 90 proc. yra stratosferoje, žemutiniuose atmosferos sluoksniuose ozono dujų yra tik apie 4 × 10-6 % tūrio.
Savybės
Žemesnėje nei -112 °C temperatūroje virsta į tamsiai mėlyną skystį, o žemesnėje nei -193 °C temperatūroje – į tamsiai mėlyną kietą medžiagą. Ozonas yra stiprus oksidatorius. Ozonas chemiškai labai aktyvus, nes jo molekulės lengvai skyla; susidaręs atominis deguonis energingiau už molekulinį reaguoja su įvairiomis medžiagomis. Nestabilus, skaidosi į įprastinę deguonies formą: Ši reakcija spartėja didėjant temperatūrai ir mažėjant slėgiui. Kaitinamas greitai skyla ir išskiria daug šilumos, todėl oro ir ozono mišinys, esant didelei ozono koncentracijai, sprogsta.
Nedidelės koncentracijos ozono yra visoje Žemės atmosferoje: pažemėje ozonas laikomas oro teršalu, kenkiančiu plaučiams, o aukštesniuose atmosferos sluoksniuose (apie 20 km virš jūros lygio) ozonas trukdo kenksmingam ultravioletiniam spinduliavimui pasiekti Žemės paviršių.
Gamtoje ozonas susidaro perkūnijos metu arba oksiduojantis spygliuočių medžių sakams. Jis suteikia gaivų kvapą orui spygliuočių miškuose ir po perkūnijos. Ozonas gali susiformuoti iš O2 veikiant stiprioms elektros iškrovoms, pvz., žaibavimui. Tam tikra elektroninė įranga taip pat gali generuoti reikšmingus ozono kiekius.
Ozonas daug didesnis oksidatorius, nei deguonis. Ozonas oksiduoja beveik visus metalus ir daugumą kitų elementų. Leistina tik labai maža jo koncentracija, nes yra daug nuodingesnis už smalkes. Ozonui reaguojant su automobilių išmetamais teršalais susidaro smogas. Ozonas chemiškai daug aktyvesnis už deguonį. Kai kurios medžiagos (fosforas, alkoholis) ozone užsiliepsnoja, kaučiukas tampa labai trapus, o dažai, veikiami ozono, išblunka.
Gavyba ir naudojimas
Ozonas gaunamas veikiant deguonį arba orą ultravioletiniais spinduliais, elektros išlydžiu, skaidant peroksidus. Ozonas naudojamas vaistams, sintetiniams tepalams gaminti, įvairioms medžiagoms šalinti iš nuotekų, oro ir vandens dezinfekavimui, balinimui.
Žodžio kilmė
Ozono terminą 1839 m. pirmasis pavartojo vokiečių chemikas Kristianas Fridrichas Šionbainas (1799–1868 m.). Jis žodį kildino iš -> ozein (kvepėti), dėl labai specifiško ozono kvapo lietaus metu ir ypač po lietaus.
Poveikis sveikatai
Pasaulinė sveikatos organizacija teigia, kad žmogaus sveikatai kyla pavojus, kai ozono koncentracija viršija 180 μg/m³ arba per aštuonias valandas yra 110 μg/m³.
Mikališkis (Zarasai)
Mikališkis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Bikėnų.
Jaunimo olimpinės žaidynės
thumb|260px|Jaunimo olimpinėms žaidynėms skirtas 2010 m. [[Lietuvos paštas|Lietuvos pašto ženklas]] Jaunimo olimpinės žaidynės – kas ketverius metus vykstančios tarptautinės jaunimo įvairaus sporto varžybos. Pagal jaunimo olimpinių žaidynių reglamentą, jose varžytis gali jaunuoliai nuo keturiolikos iki aštuoniolikos metų amžiaus. Žaidynių idėją 2001 m. pristatė tarptautinio olimpinio komiteto naujas prezidentas Jacques Rogge. . 2007 m. liepos 6 d. Gvatemalos mieste vykusiame 119-ajame TOK susitikime buvo patvirtintas jaunimo olimpinių žaidynių įkūrimas.
Pagal nustatytą reglamentą, žaidynės skirstomas į vasaros ir žiemos sporto varžybas. Tiek vasaros, tiek žiemos žaidynės trunka po dvylika dienų. Pirmosios vasaros žaidynės surengtos 2010 m. Singapūre, o žiemos 2012 m. Insbruke, Austrijoje.
Nors žiemos žaidynėse sporto šakos išlieka įprastos kaip ir didžiosiose olimpinėse žaidynėse, vasaros sporto varžybose rengiamos kelios alternatyviai pakeistos įprastos sporto šakos (pvz., gatvės krepšinis, paplūdimio imtynės).
Diferencialas
thumb|300px|Funkcija (žalia kreivė) ir jos diferencialas taške P (mėlyna tiesė) Diferencialas – funkcijos pokyčio tiesinė pagrindinė dalis. Funkcija y = f(x), apibrėžta intervale (a, b), vadinama diferencijuojama taške x _{\in}(a, b), jei jos pokytį Δy = f(x + Δx) – f(x) galima išreikšti dviejų dėmenų suma: Δy = AΔx + o(Δx); čia A – skaičius, nepriklausantis nuo Δx.
Pavyzdžiui, yra funkcija f(x)=x². Tos funkcijos išvestinė yra
Įstatykime vietoje x kokią nors reikšmę, pavyzdžiui, x=3. čia A = 2x = 6 = f'(x); (Δx)² = o(Δx).
Taigi funkcijos pokytis yra Δy = f(x + Δx) – f(x) = AΔx + o(Δx), o diferencialas dy = AΔx = y'Δx = y’dx = f'(x)dx; Δx = dx.