cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Barstyčių pagrindinė mokykla
Istorija
1996 m. gruodžio mėnesį gautas pirmasis kompiuteris. 2002 m. pradėjo važinėti mokyklos gautas geltonasis autobusiukas, atidaryta 7 kompiuterių klasė su rašaliniu spausdintuvu ir skeneriu. 2006 m. mokykla jau turėjo 12 kompiuterių klasę su nešiojamu kompiuteriu ir multimedija. 2007 m. renovuota mokykla.
2011 m. išleista 52-oji abiturientų laida. Mokyklą baigė 932 abiturientai. I- ąją laidą baigė 15 mokinių. Didžiausia laida buvo XX (1979 m.), kurią baigė 36 abiturientai. Mažiausia laida – XXXIV (1993 m.), ją baigė 5 abiturientai.
2015 m. vidurinė mokykla reorganizuota į Barstyčių pagrindinę mokyklą su Ylakių gimnazijos filialine klase.
Krinki Sobolė
Krinki Sobolė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Lingės
Lingės (Circinae) – vanaginių (Accipitridae) šeimos paukščių pošeimis, kuriam priklauso viena Lietuvoje gyvenančių lingių gentis su 4 rūšimis:
Gentys ir rūšys
Belibağlı Блатари Skoul Circus Weihen (Gattung) Circus (género) Mirotz Busard Cromán (éan) זרון Buzardo mrj:Кыльы (кек) Kjerrhaukar pcd:Buzàr Circus (ptaki) Tartaranhão Kärrhökar Kipondya
Targa
200px|thumb|right|1978 m. [[Pontiac Trans Am]] Targa – automobilio kėbulo tipas su nuimama stogo dalimi. Targos tipo automobiliuose galima nuimti stogo dalis, esančias virš vairuotojo ir keleivio durelių, tačiau kėbulo atramos, esančios už jų, nenuimamos. Stogas gali būti vientisas arba padalintas į dvi dalis; pastaruoju atveju (pavaizduota nuotraukoje) nuėmus dalis, lieka kėbulo atrama, jungianti priekinę automobilio dalį su galine; priešingu atveju automobilis turi visiškai laisvą erdvę nuo priekinio iki galinio stiklo.
PAS Kórinthos
Korinto PAS – Graikijos futbolo klubas iš Korinto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1957 m. Nuo 1963 m. žinomas dabartiniu pavadinimu.
Kuosinė (reikšmės)
Kuosine vadinami kaimai Vilniaus rajone:
Taip pat:
Ašutis
Ašutis – upelis vakarų Lietuvoje, Šilalės rajone, Lokystos kairysis intakas (Jūros baseinas). Prasideda prie Pakasokio kaimo. Teka į pietus, pietryčius per Balsius, Šilus, Šilalę. Įteka į Lokystą 14,2 km nuo jos žiočių, Šilalėje.
Intakai: Nerotas, Balčia (kairieji). Upė patvenkta ties Balsiais (5,2 km nuo žiočių) ir Šilale.
Upėvardis kildinamas nuo augalo pavadinimo ašutis („nelaboji svidrė“), plg. ašutas („arklio uodegos ar karčio plaukas“).
Šaltiniai
thumb|left|250px|Ašučio tvenkinys Šilalėje
Aukštoji dedešva
Aukštoji dedešva (Malva alcea) – dedešvinių (Malvaceae) šeimos augalas. Aukštis – 45-130 cm. Auginamas sodybų gėlynuose. Žydi birželio – rugsėjo mėn.
Augalas dekoratyvus, medingas. thumb|left|210px|Aukštoji dedešva
Aleksandras Šelepinas
Aleksandras Šelepinas (, 1918 m. rugpjūčio 18 d. Voroneže – 1994 m. spalio 24 d. Maskvoje) – sovietinis partinis veikėjas, XX a. 6-ame dešimtmetyje SSKP CK Politinio biuro narys, vienas įtakingiausių asmenų TSRS vadovybėje.
Biografija
1941 m. baigė Maskvos N. Černyševskio vardo istorijos, filosofijos ir literatūros institutą. 1939–1940 m. Raudonosios armijos savanoris, dalyvavo TSRS-Suomijos kare. 1940 m. įstojo į VKP(b) ir pradėjo karjerą komjaunime: Maskvos srities komjaunimo komiteto instruktorius, skyriaus vedėjas, sekretorius (atsakingas už karinį-sportinį darbą). 1943 m. komjaunimo CK (VLKJS) sekretorius, 1952–1958 m. VLKJS CK pirmasis sekretorius. 1952–1976 m. SSKP CK, 1964–1975 m. SSKP CK Politinio biuro narys.
1958 m. balandžio-gruodžio mėn. SSKP CK sąjunginių respublikų partinių organų skyriaus vedėjas. 1958–1961 m. KGB (TSRS Valstybės saugumo komiteto) pirmininkas. 1961–1967 m. SSKP CK sekretorius, tuo pačiu metu 1962–1965 m. Partinės ir valstybės kontrolės komiteto pirmininkas bei TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojas (unikali valdžios koncentracija vienose rankose). 1967–1975 m. TSRS profsąjungų (VPSCT) vadovas. 1975–1984 m. TSRS valstybinio profesinio-techninio mokymo komiteto pirmininko pavaduotojas.
Gvainijos departamentas
''Šis straipsnis yra apie departamentą. Apie upę žiūrėkite: Gvainija (upė).''
Gvainija  – departamentas Kolumbijos rytuose, Venesuelos ir Brazilijos pasienyje. Administracinis centras – Puerto Inirida.
Geografija
Departamento šiaurinę dalį užima Ljanosų lygumos. Tuo tarpu pietinėje dalyje auga Amazonijos džiunglės, su iškilusiais tepui plokštikalniais. Svarbiausios upės – Gvavjarė, Gvainija, Inirida ir Isana.
Ekonomika
Svarbiausia ekonomikos šaka – žemės ūkis. Taip pat užsiimama žvejyba, galvijų auginimu, miškininkyste Deimantų gavyba.
Aukštasis Pavilnys
Aukštasis Pavilnys – rytinė Vilniaus miesto dalis, aukštutinė Pavilnio (Vilnios kairiajame krante esančios dalies) pusė. Šiaurėje ribojasi su Žemuoju Pavilniu (su juo jungia akmenimis grįstas Tuputiškių serpantinas, vienintelis toks Lietuvoje, nutiestas XX a. pradžioje), rytuose – su Strielčiukais, Rokantiškių kaimu bei nausėdijų kvartalais, pietuose pereina į Gurius, vakaruose miškai skiria nuo Ribiškių, Rasų, Markučių.
Ambraziejus Jonynas
Ambraziejus Jonynas (1919 m. vasario 2 d. Krekštėnai, Simno valsčius – 2006 m. liepos 8 d. Vilnius) – Lietuvos tautosakininkas, humanitarinių mokslų daktaras.
Aukštasis Pavilnys
Stovi Pavilnio Kristaus Karaliaus ir Šv. Kūdikėlio Jėzaus bažnyčia, įsikūrusi „Raitija“ (raitųjų skautų būstinė), bendruomenės namai. Veikia Vilniaus Vilnies pagrindinė mokykla, Pavilnio biblioteka, lopšelis-darželis (nuo 1987 m.), Lietuvos jaunųjų gamtininkų centras (1953 m.). Aukštajame Pavilnyje yra dideli obelų sodai.
Plačialūpis raganosis
Plačialūpis raganosis, arba baltasis raganosis (Ceratotherium simum) – raganosinių (Rhinocerotidae) šeimos stambus neporakanopis žinduolis. Jo ilgis 3,7–4 m, uodega 70 cm, masė 2,3 t. Šis raganosis po dramblio yra didžiausias sausumos gyvūnas. Priekinis ragas gali siekti 1,3 m ilgio, o užpakalinis – 40 cm. Jaunikliai sudaro nedideles iki 7 individų bandas, tačiau subrendę patinai linkę laikytis atskirai. Gyvena Vakarų, Rytų ir Pietryčių Afrikoje.
Porūšiai:
Ambraziejus Jonynas
Biografija
1946–1992 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute (nuo 1990 m. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas), 1958–1987 m. Tautosakos skyriaus vadovas, 1964–1984 m. – direktoriaus pavaduotojas.
Aukštasis Pavilnys
Istorija
1908 m. Vilniaus geležinkelininkai iš Žemojo Pavilnio, įsteigę „Geležinkeliečių kolonijos draugiją“, nupirko 80 ha žemės ir įkūrė sodą. 1911 m. geležinkelininkai pradėjo statytis namus. 1912–1915 m. Pavilnyje gyveno gudų poetas Jakubas Kolasas.
Ambraziejus Jonynas
Mokslinė veikla
Vadovavo lietuvių liaudies dainų katalogo rengimui, redagavo 1972–1986 m. spausdintas jo dalis. 1980–1993 m. „Lietuvių liaudies dainyno“ vyr. redaktorius. Tyrė tautosakos ir literatūros sąveikas (straipsnių ciklas „Vincas Krėvė ir tautosaka“), sistemino duomenis apie lietuvių tautosakos rinkimą, skelbimą ir vertinimą.
Aukštasis Pavilnys
Istorija
1948 m. įkurta Pavilnio biblioteka, 1953 m. – Lietuvos jaunųjų gamtininkų stotis.
Andrioniškio seniūnija
Andrioniškio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Anykščių rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Anykščių. Ribojasi su Troškūnų seniūnija, Viešintų seniūnija, Svėdasų seniūnija, Anykščių seniūnija ir Kupiškio rajono Šimonių seniūnija.
Istorija
XX a. tarpukariu Andrioniškio seniūnija priklausė Anykščių valsčiui, panaikinta užėjus sovietams. 1997 m. vasario 26 d. savivaldybės tarybos nutarimu numatyta įsteigti 10-ąją seniūniją ir Andrioniškio seniūnija oficialiai įsteigta 1998 m. gegužės 31 d.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 6 seniūnaitijos:
Lubovičė
Lubovičė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pipiriai
Pipiriai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, prie kelio, 4 km nuo Klykolių.
Joanas
thumb|200px|Joano [[solidas]] Joanas buvo Romos uzurpatorius (423–425 m.) prieš Valentinianą III.
Mirus imperatoriui Honorijui (423 m. rugpjūčio 27 d.), Teodosijus II delsė paskelbti apie dėdės miurtį. Tuo metu Honorijaus patricijus Kastinas paskelbė Joaną imperatoriumi.
Joanas tada buvo primicerius notariorum, vyresnysis civilinis tarnas. Prokopijus gyrė jo protą ir karinius sugebėjimus. Jis, priešingai nei Teodosų šeima, toleravo visas krikščionių sektas. Joano padėtis Galijoje buvo nesaugi: jo pretorijonų prefektą Arlyje nužudė sukilę kariai. Grafas Bonifacijus, valdęs Afriką, neleido javams keliauti į Romą.
Iš pradžių Joanas galvojo susitarti su Teodosijumi II, bet kai Valentianas III buvo paskelbtas cezariu, o vėliau augustu (dėl jo motinos Galos Placidijos įtakos), jis suprato, kad kils karas. 424 m. pabaigoje jis nusiuntė Flavijų Etijų kaip ambasadorių pas hunus prašyti karinės pagalbos.
Kai Etijus buvo išvykęs, Rytų Romos armija išvyko iš Salonikų ir įsikūrė Akvilėjoje. Kare įvyko permaina, kai Ravenos įgula išdavė Joaną ir pasidavė Asparui, Rytų Romos armijos vado sūnui. Atgabenus Joaną į Akvilėją, jam buvo nukirstos rankos, po to jis jojo ant asilo hipodrome, o liaudis jį įžeidinėjo. Po daugelio sužeidimų ir įžeidimų Joanui buvo nukirsta galva 425 m. birželį ar liepą.
Trys dienos po Joano mirties grįžo Etijus su hunais. Po kelių susirėmimų Placidija ir Etijus susitarė, o jų susitarimas lėmė Vakarų Romos politiką kitus 30 metų. Hunai sumokėjus išvyko, o Etijus tapo magister militum, Vakarų Romos imperijos armijos vadu.
Chara Nuras
Chara Nuras  – ežeras vakarų Mongolijoje, Didžiųjų ežerų dubumoje, 1132 m aukštyje virš jūros lygio. Išsidėstęs Chobdo ir Zabchano aimakuose. Krantai žemi, dykumingi. Užšąla nuo lapkričio iki balandžio. Protakomis jungiasi su Chara Us Nuro ir Durgen Nuro ežerais. Duoda ištakas Dzabchano upei.
Naraginė
Naraginė – kaimas Molėtų rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 4 km į nuo Molėtų, tarp seno ir naujo kelio Vilnius–Utena.
Istorija
1744 m. Norago kaimas, tapatintinas su Noragine, užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.
Aloras
300px|thumb|right|Aloro sala (pažymėta raudonai) Aloras (indonez. Alor) – didžiausia Aloro salyno, esančio Mažųjų Sundos salų rytuose (Indonezijoje) sala. Į rytus nuo salos už Ombajaus sąsiaurio yra Vetaro ir Atauro salos. Į pietus, už Aloro sąsiaurio – vakarinė Timoro dalis. Į šiaurę – Bandos jūra. Į vakarus Pantaras ir kitos Aloro salyno bei Mažosios Sundos salos.
Apie salą
Aloro plotas – apie 2 800 km².
Aloras yra vulkaninės kilmės sala ir labai nelygaus reljefo. Vienintelėje plokščioje vietovėje įsikūręs vienintelis Aloro miestas Kalabahis – įkurtas 1911 m. olandų. Saloje virš 168 000 žmonių, 60 000 iš jų gyvena Kalabahyje.
Trys ketvirtadaliai gyventojų yra protestantai, likusieji musulmonai, keliuose kaimuose – šiek tiek katalikų, taip pat gyvi animizmo papročiai.
Populiarus nardymo regionas.
Kalba
Saloje vartojamos daugiau nei 15 vietinių kalbų, dauguma iš jų priskiriamos Papua kalbų grupėms. Tarp jų abui, adang, hamap, kabola, kafoa, woisika, kelon, kui. Dauguma vietinių kalbų yra nykstančios, kai kurios su mažiau nei 1000 jomis kalbančių (Leideno universitete vykdomas su tuo susijęs projektas). Kasdieniškai vartojama Aloro malajų kalba. Indoneziečių kalba mokoma mokyklose bei plačiai vartojama masinės informacijos priemonėse.
Ekonomika
Per paskutinius geologinius tyrinėjimus buvo atrasti gipso, kaolino, naftos, gamtinių dujų, alavo ir deimantų telkiniai.
Transportas – reguliarūs lėktuvų reisai į Kupangą, keltai tarp salų; drėgnuoju sezonu transportas dažnai sutrikdomas stiprių vėjų ir didelių bangų.
Lygainiai
Lygainiais vadinami kaimai:
Irena Ona Čibirienė
Irena Ona Čibirienė-Mikalauskaitė (1922 m. lapkričio 14 d. Šiaulėnai, Šiaulių apskritis – 2010 m. spalio 16 d. Nemenčinė, Vilniaus rajono savivaldybė) – Lietuvos gydytoja oftalmologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
Nuo 1948 m. dirbo Vilniaus ir Kauno ligoninėse, Zoologijos ir parazitologijos institute, 1964–1990 m. – Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute, 1994–1995 m. – Vilniaus universiteto Bendrosios terapijos ir reumatologijos klinikoje.
Mokslinė veikla
Kartu su kitais bendradarbiais išrado lazerinės šviesografijos metodą ankstyvajai sisteminės sklerodermijos diagnostikai. Patobulino reooftalmologijos metodą, skirtą akies dugno ir akies obuolio priekinio segmento kraujagyslėms fotografuoti. Pasiūlė įvairių sisteminių ir reumatinių ligų diferencinės diagnostikos būdų.
Šiaurinė pilkoji zylė
Šiaurinė pilkoji zylė (Poecile montanus) – zylinių (Paridae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Apie 12 cm ilgio. Panaši į paprastąją pilkąją zylę, bet viršugalvis matinis, juoda kepurėlė labiau nusitęsusi į užpakalį, skruostai ir kaklo šonai balti, ant gerklės juoda dėmė didesnė. Kai sparnas suglaustas, jame matyti šviesus plotas. Uodega apvali. Snapas juodas. Kojos tamsiai pilkos.
Paplitimas
Paplitusi Britų salose ir regione nuo rytų Prancūzijos iki Ramiojo vandenyno, taip pat Japonijoje. Pietinė paplitimo riba Europoje yra pietinė Alpių riba. Atskiri nedideli arealai taip pat yra Abrucuose, Dinarų kalnuose, Karpatuose ir Rodopuose. Lietuvoje dažna rūšis, aptinkama ištisus metus.
Mityba
Minta nedideliais vabzdžiais ir voragyviais, žiema taip pat įvairiomis sėklomis. Maistui naudoja ir gluosnių bei drebulių žiedadulkes, klevų ir beržų sulą. Zylės kaupia maisto atsargas ir slepia jas po medžių žieve ar tarp samanų ir kerpių.
Gražina Zita Mažeikaitė-Sajienė
Gražina Zita Mažeikaitė-Sajienė (g. 1952 m. rugsėjo 19 d. Ingavangyje, Prienų raj.) – Lietuvos poetė, vertėja.
Biografija
Vyras Kazys Saja. 1975 Vilniaus universitete baigusi vokiečių kalbą ir literatūrą studijavo Greifsvaldo universitete. 1977–1982 dirbo „Minties“ leidykloje. Nuo 1987 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Išleido gamtos apmąstymų eilėraščių rinkinius.
Vertimai
Iš švedų kalbos:
Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas
Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas – saugoma gamtos teritorija Japonijoje, Honšiū saloje, patenka į Jamanašio, Šidzuokos ir Kanagavos prefektūrų bei vakarinės Tokijo metropolijos teritorijas.
Vietoje to, kad apimtų tam tikrą konkrečią vietovę, parkas susideda iš keleto turistinių objektų, išsibarsčiusių po regioną. Nacionalinio parko teritorija apima Fudžio kalną, penkis Fudžio ežerus, Hakonės miestelį, Idzu pusiasalį ir Idzu salas. Jo plotas siekia 1227 km². Piečiausias taškas yra Hačidžodžimos sala, nutolusi per kelis šimtus kilometrų nuo Fudži kalno. Parke gausu įvairių geografinių objektų, įskaitant karštąsias versmes, pakrantes, kalnuotas vietoves, ežerus ir daugiau kaip 1000 ugnikalnių. Parko augalija varijuoja nuo kalnų medžių rūšių iki subtropinės Idzu salų augmenijos.
Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas įkurtas 1936 m. vasario 1 d. ir yra vienas iš keturių seniausių nacionalinių parkų Japonijoje. 1950 m. į parko teritoriją buvo įtrauktos ir Idzu salos, o pavadinimas buvo pakeistas į dabartinį. Tai lankomiausias nacionalinis parkas Japonijoje dėl to, kad jis yra arti Tokijo metropolijos ir lengvai pasiekiamas transporto priemonėmis.
Netoliese įsikūrę miestai yra Odavara, Fudžis, Minamiašigara ir Numadzu.
Lankytinos vietos
Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas dalijamas į penkias zonas:
Stalininkas
thumb|Viduramžių Europos stalininkasthumb|caro stalininkas Stalininkas  – XIII–XVIII a. rūmininko pareigos, kai kuriose šalyse – valdžios pareigūnas. Stalininkai buvo Lietuvoje, Lenkijoje, Rusijoje.
LDK ir ATR
Stalininkas – vienas iš viduriniųjų Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro ir žemietijų valdžios pareigūnų.
Įgaliojimai
Pareigybė atsirado Lenkijoje dar iki XIII a. Pareigų vyresnumą nustatė 1611 m. Seimo priimta konstitucija (seimo įsakas):
Stalininko pareiga buvo prižiūrėti dvaro savininko, Didžiojo kugaikščio ar karaliaus stalo parengimą ir kasdienių pusryčių ar pietų metu, ir per pobūvius. Nuo XV a. šios pareigos tapo garbės pareigomis pradedantiems savo karjerą jauniems bajorams, o tiesiogines funkcijas Karaliaus dvare perėmė pastalininkis, o nuo 1768 m. pataurininkis, Lietuvos Didžiojo kunigaikščio dvare – pastalininkis, o vėliau vaiskis.
Lietuvos didysis stalininkas 1755–1764 m. buvo netgi būsimasis Abiejų Tautų Respublikos karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis.
Maskva
XIII–XIV a. Maskvoje stalininkas buvo rūmų pareigybė, vėliau – rūmininko laipsnis ar asmuo, užimantis tokias pareigas ar turintis tokį laipsnį.
Pradžioje stalininkas buvo rūmininkas, patarnavęs kunigaikščiui ar carui prie stalo iškilmingų puotų metu, taip pat lydėjęs kelionėse. Vėliau stalininkus ėmė skirti į vaivadų, pasiuntinių pareigas, dirbti prikazuose.
Pagal XVII a. laipsnių aprašus stalininkai pagal vyresnumą buvo penkti po bojarinų, okolničių, dūmos bajorų, dūmos djakų.
Major Pablo Lagerensa
Major Pablo Lagerensa – gyvenvietė šiaurės vakarų Paragvajuje, Aukštutinio Paragvajaus departamente, Čiako lygumose, 182 m aukštyje. 1,5 tūkst. gyventojų (2002 m.). Vystoma žemdirbystė, gyvulininkystė, medienos pramonė. Yra Adrian Jara oro bazė.
Čiako karo metu, 1935 m. birželio 8 d., šalia Major Pablo Lagerensos vyko Ingavi mūšis. Iki 1992 m. buvo Čiako departamento sostine.
Aisčiai
Aisčiai (eisčiai, aistijai, estijai), sąlyginis daugelio į rytus nuo Vyslos žemupio ir Baltijos jūros gyvenusių senovės tautų pavadinimas.
Aisčių (estijų) vardas
thumb|300px|right|Guiljel ir Ioanne Blaeu 1645 m. sudaryto žemėlapio Germaniae veteris typus fragmentas: aisčių žemės parodytos už [[Nemunas|Nemuno (Chrons flaw.).]] thumb|right|300px|Lietuvos teritorijoje pažymėta estinų gentis. (Manesson Mallet žemėlapis, 1685 m.) thumb|300px|right|Europos žemėlapis, sukurtas karaliaus Alfredo Orozijaus 1773 m. leidimui Neoromantinės pakraipos tyrinėtojai lietuviai estijų vardą laiko esančiu baltiškos kilmės, tokie patys tyrinėtojai vakariečiai – kilusiu iš vidurio vokiečių žemaičių este („jauja“) ar gotų aistan („gerbti“), tačiau labiau tikėtina, kad pirminė termino estijai reikšmė buvo tiesiog „rytiečiai“, – atrodo, sen. germanai lotyniškajam aestii giminingu žodžiu (pradedant Einhardu – žodžiu aisti) vadino visų į rytus nuo Baltijos jūros gyvenusių baltų ir finų genčių atstovus (šiuo metu estijų vardas išlikęs tik etniškai nebaltiškos Estijos pavadinime).
Kadangi senovės baltų gentys bendro pavadinimo nėra turėjusios, XX a. pradžioje Kazimieras Jaunius pasiūlė jas vadinti žodžiu aisčiai, paties K. Jauniaus išvestu iš senovės rašytojų minimų estijų ar e[i]stų vardo; po to keletą dešimtmečių terminas aisčiai lietuvių literatūroje vartotas kaip neva „istoriškesnis“ termino baltai pakaitalas (tarptautinį mokslinį „baltų“ terminą, išvestą iš Baltijos jūros pavadinimo, 1845 m. knygoje Die Sprache der alten Preussen įvedė Karaliaučiaus universiteto profesorius G. H. Neselmanas).
Tacitas apie aisčius
Iš antikos rašytojų germanų kaimynus estijus ir estijų tautas (aestii, Aestiorum gentes) bene pirmasis paminėjo romėnų istorikas Publijus Kornelijus Tacitas. Apie 98 m. užbaigtame jo veikale Germania rašoma, kad „dešiniajame savo krante Svebų jūra skalauja aisčių gentis, kurių papročiai bei apdarai yra tokie pat kaip svebų, tačiau kalba artimesnė britų kalbai. Jie garbina Dievų motiną. Kaip savojo tikėjimo ženklą nešiojasi šernų atvaizdus, kurie [estijams] atstoja ginklus ir […] net priešų maišatyje saugo deivės garbintoją. Kalavijus vartoja retai, dažniau – vėzdus“. Toliau Tacitas rašo, kad estijai „ieško naudos tiek jūroje, tiek seklumose, o pačiame [jūros] krante renka gintarą, kurį jie patys vadina žodžiu glesum ir parduoda neapdirbtą“. Anot romėnų rašytojo, estijai „javus ir kitus laukų vaisius augina rūpestingiau, o žemę įdirba geriau, negu nerangūs germanai“.
Ptolemėjus apie aisčius
Sen. graikų mokslininkas Klaudijus Ptolemėjus savo „Geografijoje“ (~150 m.) tiesiogiai apie „estijus“ neužsiminė, tačiau įvardijo bent keturis jo laikais į rytus nuo Vyslos žemupio ir Baltijos jūros gyvenusius sen. baltų etnosus, t. y. galindus (galindae), sūduvius (sudini; dalis tyrinėtojų šį tautovardį laiko perrašinėtojų iškreipta žodžio budini forma), kuršius (carbones) ir sėlius (sali); baltais tikriausiai laikytini ir Ptolemėjaus (du kartus?) paminėti „bodinai“ (bodini), kurie, matyt, yra tapatūs Herodoto aprašytiems „budynams“ (boudinoi), V a. pr. m. e. ir vėliau gyvenusiems į šiaurę nuo Dniepro vidurupio.
Jordanas apie aisčius
Pasak Rytų Romos imperijos istoriko Jordano (VI a.), estijai gyvena į rytus nuo Vyslos žemupio, ryčiau vidivarijų ir šiauriau (iranėnakalbių) akacirų (t. y. šiauriau Pietryčių Europos miškastepių zonos).
Kasiodoras apie aisčius
Romėnų rašytojo Flavijaus Aurelijaus Kasiodoro (~487-583) sudarytame laiškų rinkinyje Variae epistolae pateiktas Ostgotų karaliaus Teodoriko ~523–526 m. estijams rašyto padėkos laiško vertimas į lotynų k. Iš to nežinia kokia kalba rašyto laiško galima spręsti, kad ~523-526 m. vakariniai estijai (senprūsų protėviai) turėjo valdovą ar vadą, nutarusį užmegzti prekybinius ryšius su viena stipriausių to meto Europos valstybių ir šia dingstimi pasiuntusį į Ostgotų karalystės sostinę Raveną savo pasiuntinius su Teodorikui skirta gintaro dovana.
Einhardas apie aisčius
Frankų istoriko vienuolio Einhardo veikale Vita Karoli Magni (po 830 m.) minimi pietinėse Baltijos pakrantėse gyvenantys slavai ir estijai (Sclavi et Aisti).
Vulfstanas apie aisčius
~890–893 m. „aisčių“ (iš tiesų – prūsų) turgavietėje Truso (*Drūsoje) lankęsis Anglijos karaliaus Alfredo Didžiojo pasiuntinys Vulfstanas savo viešnagės Prūsoje aprašyme paminėjo ne tik aisčių gyvenamą „Estijų (ar tiesiog „Rytų“) šalį“ (Eastland), bet ir greta jos esančias „Estijų marias“ (Estmere; lietuvių autoriai šį vandenvardį verčia į XX a. lietuvišką naujadarą Aistmarės).
Kūčių stalas
thumb|230px|Kūčių stalas [[Lietuva|Lietuvoje]] thumb|230px|Kūčių stalas [[Lenkija|Lenkijoje]] Kūčių stalas – apeiginis stalas, kasmet dengiamas Kalėdų išvakarėse, Kūčių metu (gruodžio 24 d.). Ant jo dedami Kūčių patiekalai (bent 12 valgių), žvakė(s), papuošimai. Anksčiau būdavo dedamas ir nekultas rugių pėdas, po puodu pavožiamas akmuo. Prie Kūčių stalo atliekamos Kūčių apeigos, meldžiamasi, buriamasi.
Serviravimas
thumb|Kūčių stalas [[Makedonija|Makedonijoje]] Kiekvienas patiekalas ant Kūčių stalo turi savo vietą. Pagal barokinę serviravimo schemą indai sustatomi pagal veidrodinį principą. Toks stalo išdėstymas yra sudėtingas. Stalo serviravimas yra šeiminis, skirtas apsitarnauti pačiam. Prancūziško serviravimo metu visi patiekalai sudedami ant stalo per tris kartus: pradžioje užkandžiai, tuomet karšti ir po to desertai. Toks serviravimas Lietuvoje buvo populiarus dar ir XX amžiaus pradžioje.
Papuošimas
thumb|Stalo papuošimai Kūčių stalas puošiamas įvairiai. Tam tinka žvakės, augalų kompozicijos, baltos gėlės, eglės ar kadagio šakelės, natūralus akmuo, keramikos, medžio dirbiniai, natūralūs audiniai, taip pat gamtos dovanos (kaštonai, kankorėžiai, riešutai, šiaudai ir kita). Į vazas pamerkiamos nedidelės žiemiškos puokštelės, dedami eglių vainikai, kurie gali būti apipurkšti sidabriniais dažais. Didžiausia dekoracija padedama stalo viduryje, smulkesnės išdėliojamos skirtingose jo pusėse.
Edessaïkós AS
Edesos „Edessaïkós“ – Graikijos futbolo klubas iš Edesos.
Istorija
„Edesos“ futbolo klubas buvo įkurtas 1960 m., kai susijungė trys vietos klubai – „Aris“, „Iraklis“, „Ethnikos“.
1971 m. Edessaikos buvo Pelos regiono futbolo klubų asociacijos steigėjas.
1993–1997 m. klubas dalyvavo Graikijos futbolo A divizione.
2009–2010 m. sezone iškrito iš „Delta Ethniki“.
Londono metropoliteno uodai
Londono metropoliteno uodai – Culex genties uodų forma, gyvenanti Londono metropolitene. Manoma, kad jie neseniai išsivystė iš antžeminės rūšies Culex pipiens. Ši forma kartais vadinama Culex pipiens f. molestus ( 'erzinantis, apsunkinantis') dėl godaus kandimo žmonėms. Žinoma, kad Londono metropoliteno C. p. f. molestus kandžiojo londoniečius Antrojo pasaulinio karo metais, kai metropolitenas buvo naudojamas kaip slėptuvės nuo bombų. Šie uodai, nors pirmą kartą atrasti Londono metropolitene, aptikti įvairių pasaulio šalių požeminėse sistemose. Spėjama, kad šie uodai per paskutinį šimtmetį prisitaikė prie žmogaus sukurtų požeminių sistemų evoliucionuojant antžeminiams Culex pipiens. Paskutiniu metu atsirado įrodymų, kad ši forma yra atsiradusi pietinėms Culex pipiens formoms kintant ir prisitaikant gyventi šiaurinių miestų požeminėse šiltose erdvėse.
Įrodymų, kad ši uodų forma yra skirtinga nei Culex pipiens rūšis pateikia Kate Byrne ir Richard Nichols tyrimas. Rūšis labai skiriasi elgesiu,, itin sunkiai kryžminasi su įprastine forma, ir turi skirtingą alelių dažnį genofonde, kas atitinka genų dreifą dėl įkūrėjo efekto.
Palyginimas: Sukryžminus šias dvi formas padėti hibridiniai kiaušinėliai nesivysto, kas rodo egzistuojant reprodukcinę izoliaciją.
Genetinių tyrimų rezultatai rodo, kad molestus formos uodai iš įvairių Londono metropoliteno vietų turi bendrus protėvius. Nėra taip, kad kiekvienoje stotyje gyvenantys uodai yra giminingi apie stotį žemės paviršiuje gyvenantiems artimiausiems uodams (t. y., pipiens formai). Byrne ir Nichols darbinė hipotezė teigia, kad adaptacija gyventi Londono metropolitene įvyko tik vieną kartą. Prisitaikant prie požeminės aplinkos tenka įveikti daug kliūčių, todėl toks prisitaikymas pasitaiko retai.
Paskutiniai genetinių tyrimų duomenys rodo, kad vienintelė atsiradusi molestus forma paplito Europoje ir kitur, nes aptiktas populiacijų iš didžiulio arealo genetinis bendrumas. Šios plačiai išsibarsčiusios populiacijos turi labai mažai genetinių skirtumų, kas rodo, jog molestus forma išsivystė visai nesenai: vienintelis mitochondrinės DNR skirtumas egzistuoja dešimties Rusijos miestų požeminėse populiacijose, vienintelis aptiktas mikrosatelitų skirtumas būdingas populiacijoms, išsibarsčiusioms Europoje, Japonijoje, Australijoje, Vidurio Rytuose, Atlanto salose. Šis pasaulinis paplitimas galėjo nutikti po paskutinio apledėjimo ar dar vėliau, kai vabzdžiai paplito pasinaudodami pasaulinės prekybos maršrutais. Vienas spėjamas plitimo variantas – uodų keliavimas naudotų padangų kroviniuose. Tokiose padangose dažnai būna vandens, kuriose gali išgyventi uodų lervos. O visiškai išpilti vandenį iš padangų labai sunku.
Įdomu tai, kad molestus formos uodų populiacijų Šiaurinėje Europoje reprodukcinė izoliacija yra beveik visiška, tuo tarpu Pietų Europoje tarp šių uodų populiacijų vyksta genų mainai. Byrne ir Nichols tai aiškina požeminės uodų formos (ir galbūt jų hibridų) negebėjimu išgyventi žemės paviršiuje šaltomis Šiaurės Europos žiemomis.
Dabar yra duomenų, kurie rodo, jog hibridų išgyvenamumas šiauriniame klimate yra evoliucinė problema, kuri išsprendžiama, bet labai retai: Fonseca gavo genetinių įrodymų, jog nesename Culex uodų apsigyvenime Amerikoje dalyvavo ir uodų linija, atsiradusi sėkmingai susikryžminus (kas reta) pipiens ir molestus formų uodams. Šie įrodymai rodo, kad galbūt todėl amerikinė forma kraują siurbia tiek iš paukščių, tiek iš žmonių. Ši interpretacija yra ginčytina, apie tai rašoma Spielman et al. laiške. ir atsakyme į šį laišką, pasirodžiusiame žurnale „Science“. Šio maitinimosi tiek žmonių, tiek paukščių krauju pasekmės 1999 m. buvo paskelbtos žiniasklaidos naujienose, kai buvo rašoma apie žmonių encefalito protrūkį Niujorke, sukeltą Vakarų Nilo viruso. Tai buvo pirmas dokumentuotas atvejis, kai šis virusas pasireiškė Vakarų pusrutulyje.
F-117 Nighthawk
F-117 Nighthawk arba F-117 Night Hawk – pirmasis pasaulyje pilnai pagal stealth technologiją sukurtas veikiantis lėktuvas. Ši technologija daro lėktuvą sunkiai pastebimą radarams – jo radaro skerspjūvis yra gerokai mažesnis nei įprastų lėktuvų. Gamino Lockheed Martin ir Lockheed Skunk Works korporacijos ir priklauso JAV karinėms oro pajėgoms.
F-117 buvo naudotas Jungtinių Valstijų įsiveržimo į Panamą, Persijos įlankos, Kosovo bei 2003 metų Irako karuose.
Oficialus pavadinimas – F-117 Night Hawk, tačiau dažnai naudojamas ir F-117 Nighthawk (sujungta į vieną žodį).
F raidė pavadinime paprastai duodama naikintuvams (pvz., F-14). Šiuolaikinėje karo aviacijoje skirtumas tarp naikintuvų ir naikintuvų bombonešių yra labai nedidelis. Dėl kokių priežasčių taip pavadintas šis lėktuvas, tiksliai nėra žinoma. Panašiai buvo ir su bombonešiu F-111.
Istorija
thumb|left|F-117 Nighthawk skrydyje Kuriant F-117 Nighthawk prototipu buvo pasirinktas Lockheed Have Blue. Visi pastatyti F-117 buvo F-117A modifikacijos. Kiti Lockheed siūlyti variantai F-117B, F-117N (lėktuvnešiams) ir A/F-117X nebuvo patvirtinti.
Nors pirmąjį skrydį atliko 1981 m. birželio 18 d. bei pradėtas naudoti 1983 m., Pentagonas pirmą kartą oficialiai pripažino, kad F-117 Nighthawk naudojamas JAV KOP tik 1988 m. lapkričio 10 d. Pirmą kartą viešai pademonstruotas 1990 m. balandžio 21 d. Po Persijos įlankos karo 1991 m. dalyvavo Paryžiaus aviacijos parodoje. thumb|245px|Lakūnas ir aptarnaujantis personalas šalia F-117 Nighthawk. Pradžioje visi lėktuvai buvo 4450-joje taktinės aviacijos grupės sudėtyje ir bazavosi Tanopos aviabazėje Nevadoje (JAV). 1991 m. buvo priskirti 37-jai naikintuvų grupei, o 1992 m. prijungti prie 49-sios naikintuvų grupės ir dislokuoti Holloman aviabazėje. Viso buvo trys F-117 Nighthawk eskadrilės: dvi kovinės (Juodoji avis ir Skrajojantys riteriai) ir viena mokomoji (Rėkiantys demonai).
Buvo naudojami 55 lėktuvai iš 59 pagamintų). Nors eksploatacijos laikas buvo numatytas iki 2018 m., jau 2006 m. spalio mėn. buvo pranešta apie eksploatavimo nutraukimą. Tais pačiais metais uždaryta ir F-117 Nighthawk pilotų rengimo mokykla. Paskutiniai pilotai mokyklą baigė 2006 m. spalio 13 d.
2008 m. balandžio 22 d. oficialiai jų naudojimas buvo nutrauktas. Juos pakeitė efektyvesnis F-22 Raptor.
Vieno lėktuvo gamyba 1983 m. kainavo apie 83 milijonus dolerių.
Prarasti lėktuvai
thumb|245px|Vaizdas iš šono. thumb|245px|Kabina Per visą F-117 Nighthawk tarnybos laikotarpį avarijose ir kovinėse užduotyse buvo prarasti 7 lėktuvai.
Charakteristikos
right|300pxthumb|300px|Paleidžiama GBU-28 bomba su [[Lazeris|lazerio taikikliu.]]
Liūneliai (Ukmergė)
Liūneliai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, dešiniajame Šventosios upės krante, tarp Vidiškių ir Šventupės.
Istorija
Iki XX a. vadinosi Vengrava arba Vengriškiu.
Kotonu
Kotonu  – miestas pietų Benine, sausumos ruože tarp Gvinėjos įlankos ir Nakujės (Nokoué) ežero Vakarų Afrikoje. 761,1 tūkst. gyventojų (2006). Tai didžiausias šalies miestas ir uostas, pagrindinis verslo ir susisiekimo centras, faktiškoji šalies sostinės (oficiali – Porto Novas). Yra geležinkelis.
Istorija
1851 m. prancūzų kolonistai čia įkūrė karinę gyvenvietę, kurią naudojo palaipsniškai regiono okupacijai. Miesto komercinei raidai esminis postūmis buvo 1965 m. įrengtas modernus dirbtinis uostas.
Pavadinimo kilmė
Fonų kalboje Cotonou reiškia „Mirties upės žiotys“.
Drohičino žydų kapinės
Drohičino žydų kapinės – žydų kapinės Drohičino mieste. Kapinių įkūrimo data nėra tiksliai žinoma. Kapinių teritorija 0,45 ha, kurioje išlikę apie 100 prastos būklės antkapių.
Žemasis Pavilnys
Žemasis Pavilnys – Vilniaus miesto dalis, esanti į rytus nuo miesto centro, tarp Naujosios Vilnios, Markučių ir Rasų. Yra Pavilnio geležinkelio stotis. Pietuose ant šlaito yra Aukštasis Pavilnys, su kuriuo jungia akmenimis grįstas Tuputiškių serpantinas, vienintelis toks Lietuvoje, nutiestas XX a. pradžioje. Praeina Vilniaus–Naujosios Vilnios geležinkelio linija, už jos esanti dalis vadinama Tuputiškėmis. Žemąjį Pavilnį aptarnauja 13 maršruto autobusai ir mikroautobusai.
thumb|left|Automotrisė 620M į Keną ties Pavilniu
Etimologija
Po II pasaulinio karo vietovė pervadinta Pavilniu – tikriausiai tai vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Vilnios upės, nors galėjo kilti ir nuo Vilniaus miesto, kurio pašonėje įsikūrė.
Istorija
XIX a. pabaigoje buvo nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis, ties Pavilniu traukiniai pradėjo važinėti 1862 m. kovo 15 d.
Pavilnys lenkmečiu buvo vadinamas Vilniaus kolonija, kadangi čia pradėjo kurtis geležinkelio tarnautojai. Vėliau apsigyveno ir Vilniaus inteligentai, dirbę mieste, o gyventi norėję sveikesnėje aplinkoje arčiau gamtos. To laikotarpio būdingas gyvenimas kruopščiai pavaizduotas lenkų vaidybiniame filme „Meilės įvykių kronika“, pagal Žemajame Pavilnyje gimusio rašytojo Tadeusz Konwicki to paties pavadinimo romaną.
Makarkai
Makarkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietryčius nuo Grodzisko, apie 17 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 67 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Stelmužės Viešpaties Jėzaus Kryžiaus bažnyčia
Stelmužės Viešpaties Jėzaus Kryžiaus bažnyčia – katalikų bažnyčia Stelmužės kaime, Zarasų rajone, ant kalnelio, prie Stelmužės ąžuolo. Bažnyčia ir XVIII a. varpinė – Lietuvos architektūros paminklas.
Istorija
thumb|left|200px
Bažnyčia pastatyta 1650 m. kaip Alūkstos parapijos filija ir priklausė kalvinams. 1713 m. Stelmužės dvaro savininko Folkerzambo lėšomis rekonstruota, perstatyta. Kiek pasikeitęs buvusios bažnyčios pastatas yra vertingas architektūros paminklas. Bažnyčią surentė latvių meistrai tik kirviais aptašydami sienojus, nenaudodami metalinių vinių ar pjūklų. Interjeras įrengtas po 1713 m. Folkerzambų lėšomis. Stelmužės bažnyčia yra seniausia išlikusi medinė bažnyčia Lietuvos teritorijoje.
XIX a. viduryje kunigavo Juozapas Silvestras Dovydaitis, čia įsteigęs mokyklą ir pats mokęs vaikus skaityti ir rašyti.
Pastate nuo 1963 m. veikia liaudies skulptūros muziejus, vėliau tapęs bažnytinio meno muziejumi. Pamaldos vyksta kartą per mėnesį (paskutinį sekmadienį).
Architektūra
thumb|200px|Varpinė
Liaudies architektūros stiliaus, turi klasicizmo bruožų. Medinė, stačiakampio plano, vienanavė, su šiek tiek siauresne presbiterija, turinčia trisienę apsidę. Portikas iš trijų pusių apjuostas kolonomis. Sienos suręstos iš tašytų rastų bei apkaltos lentomis. Stogas dvišlaitis, dengtas gontais. Baroko formų altorius ir sakykla puošti bareljefais, horeljefais unikaliomis medžio drožybos skulptūromis.
Šventoriaus vakariniame pakraštyje stovi XVII a. vidurio medinė, stačiakampė, keturšlaičiu stogu varpinė – autentiškas sakralinės architektūros statinys, rekonstruota 1873 m. 1959 m. restauruota, apkalta lentomis. Rytiniame pakraštyje išlikę Pirmojo pasaulinio karo aukų kapai.
Po bažnyčia išmūrytuose rūsiuose palaidoti Stelmužės dvaro šeimininkai.
Sigita Mažeikaitė-Strečen
Sigita Mažeikaitė-Strečen (g. 1958 m. rugsėjo 24 d. Panevėžyje) – Lietuvos ir Vokietijos rankininkė, Maskvos olimpinių žaidynių (1980 m.) čempionė.
Biografija
Tėvas – Bronislovas Mažeika.
Mokėsi Pumpėnų vidurinėje mokykloje (Pasvalio rajonas), Pasvalio sporto mokykloje (treneris Laimonas Daugis). 1981 m. baigė Vilniaus universitetą. 1976–1989 m. Vilniaus „Eglės“ rankinio komandos, 1977–1978 m. TSRS jaunimo rankinio rinktinės, 1978–1986 m. TSRS moterų rankinio rinktinės žaidėja. Nuo 1989 m. gyvena Vokietijoje, 1989–1991 m. žaidė „HG Remscheid“ (Šiaurės Reinas-Vestfalija) rankinio klube.
Ūgis – 183 cm, svoris – 76 kg.
Willi Stoph
Vilis Štofas (, 1914 m. liepos 9 d. Berlyne – 1999 m. balandžio 13 d. Berlyne) – VDR politikas, tarptautinio komunistinio judėjimo veikėjas, buvęs VDR Valstybės tarybos pirmininkas ir dukart – VDR Ministrų tarybos pirmininkas. VDR armijos generolas.
Biografija
Nuo 1928 m. buvo Vokietijos komunistinio jaunimo sąjungos, o nuo 1931 m. – Vokietijos komunistų partijos narys. 1935–1937 ir 1940–1945 m. tarnavo vermachte, 1942 m. fronte buvo sužeistas ir apdovanotas Geležiniu kryžiumi.
Po karo dirbo Centrinėje pramonės valdyboje (Tarybinės karinės administracijos Vokietijoje vykdomasis organas).
1950–1953 m. buvo Vokietijos Vieningosios socialistų partijos CK sekretorius, nuo 1950 m. – VDR Liaudies Rūmų deputatas, Ekonomikos komisijos pirmininkas. 1952–1955 m. buvo VDR Vidaus reikalų ministras, 1956–1960 m. – Nacionalinės gynybos ministras. 1959 m. jam suteiktas armijos generolo karinis laipsnis.
1954–1964 m. V.Štofas buvo VDR Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas, 1964–1973 m. ir 1976–1989 m. – VDR Ministrų tarybos pirmininkas. 1973–1976 m. buvo VDR Valstybės tarybos pirmininkas.
Vandens laikrodis
thumb|right|300px|Klepsidra (1903 m. leidinio iliustracija). Vanduo iš rezervuaro A vamzdeliu B ir C teka žemyn ir trykšta mažu fontanėliu F. Po to vanduo vamzdeliu E suteka į apatinį rezervuarą A'. Apvertus klepsidrą (kaip ir [[Smėlio laikrodis|smėlio laikrodį, procesas prasideda iš naujo]] thumb|Senovės persų laikrodis Vandens laikrodis arba klepsidra (gr. „laiko vagis“), matuoja laiko trukmę pagal tekančio skysčio kiekį. Laikas nustatomas pagal tai, kokią atžymą siekia įtekėjęs arba ištekėjęs vanduo.
Seniausi vandens laikrodžiai, sukurti Kinijoje, Mesopotamijoje ir Indijoje maždaug 3000–1500 m. pr. m. e., buvo naudojami astrologijos ir astronomijos tikslams. Jie buvo kalibruojami pagal saulės laikrodžius. Tai buvo tiksliausia laiko matavimo priemonė iki XVII amžiaus, kai buvo sukurti pirmieji gana tikslūs mechaniniai laikrodžiai.
Vienas iš seniausių vandens laikrodžių aptiktas Egipto faraono Amenhotepo I (1525–1504 pr. m. e.) kape: akmeninis indas su skylute netoli dugno, kurio vidinėje pusėje padarytos atžymos pagal ištekėjusio vandens kiekį matavo „valandas“. Kitas labai panašios konstrukcijos vandens laikrodžio panaudojimo būdas kai kuriose Afrikos vietose išliko iki XX amžiaus: tuščias metalinis indas su skylute pamerkiamas į didesnį indą su vandeniu ir nuskęsta per numatytą laiko tarpą.
Herodotas mini egiptiečių laikrodį, kuriame vietoje vandens buvo naudojamas gyvsidabris.
Senovės graikai patobulino klepsidras, sukurdami mechanizmus su reguliuojamu vandens spaudimu, aprūpintus gongais. Didelius ir sudėtingus vandens laikrodžius gamino kinai ir korėjiečiai.
Romėnai vandens laikrodžius naudojo oratorių kalbos trukmei nustatyti. Pirmąjį vandens laikrodį Romoje pastatė konsulas Scipionas Nasika, prašmatnų auksu ir brangakmeniais puoštą vandens laikrodį turėjo Pompėjus.
Istoriniuose šaltiniuose minima, kad Harunas al Rašidas nusiuntė Karoliui Didžiajam į Acheną dovanų sudėtingos konstrukcijos vandens laikrodį, kuriame valandas mušė krentantys metaliniai rutuliukai.
Europoje vandens laikrodžiai viduramžiais buvo naudojami vienuolynuose liturginėms valandoms apskaičiuoti. Kai kurie iš jų buvo gana įspūdingo dydžio, nes, pavyzdžiui, 1198 m. kilus gaisrui Šv. Edmundo abatijoje (Safolko grafystė, Jungtinėje Karalystėje), vienuoliai skubėjo semti vandens iš vandens laikrodžio rezervuaro, kuris buvo pakankamai didelis gaisrui gesinti.
Paul Keres
Paulis Keresas (1916 m. sausio 7 d. Narvoje, Estijoje – 1975 m. birželio 5 d. Helsinkije, Suomijoje) – Estijos šachmatų didmeistris. P. Keresas laikomas stipriausiu šachmatininku, niekada nekovojusiu dėl pasaulio čempiono vardo. Dėl šios priežasties kritikai jį vadina šachmatų princu.
1938 m. P. Keresas gavo teisę kovoti dėl pasaulio čempiono vardo su Aleksandru Aliochinu. Tačiau didmeistrių mačas neįvyko dėl Antrojo pasaulinio karo. Vėliau P. Keresui dar keturis kartus nepavyko patekti į pasaulio šachmatų čempionatą – atrankos turnyruose jis likdavo antras.
Biografija
Žaisti šachmatais P. Keresą išmokė tėvas ir vyresnysis brolis. Mažame miestelyje trūko šachmatų literatūros, todėl užrašyti ėjimus jis išmoko skaitydamas vietos laikraštį, kuriame buvo publikuojami šachmatų uždaviniai. Jaunystėje garsėjo tiksliomis ir aštriomis atakomis.
Mokydamasis mokykloje, jis tris kartus tapo Estijos berniukų čempionu – 1930, 1932 ir 1933 m. Universitete P. Keresas pamėgo korespondencinius šachmatus.
1937–1941 m. P. Keresas Tartu universitete studijavo matematiką. Savo aukštajai mokyklai jis atstovavo įvairiuose tarpuniversitetiniuose šachmatų turnyruose.
Atšauktas mačas
1938 m. P. Keresas laimėjo vadinamąjį pretendentų turnyrą Olandijoje ir gavo teisę žaisti mačą dėl pasaulio čempiono vardo su tuometiniu čempionu Aleksandru Aliochinu. Tačiau tuo metu prasidėjo Antrasis pasaulinis karas. P. Kereso tėvynę Estiją 1940–1941 metais okupavo Tarybų Sąjunga ir derybos su A. Aliochinu dėl mačo sąlygų nutrūko.
Pavojingos aplinkybės
Antrojo pasaulinio karo metais Estija buvo okupuota Tarybų Sąjungos, paskui Vokietijos, vėl Tarybų Sąjungos. Vokiečių okupacijos metais P. Keresas dalyvavo daugelyje šachmatų turnyrų Europoje. 1944 m. sovietams pakartotinai okupavus Estiją, didmeistris nesėkmingai bandė pabėgti. Dėl šio mėginimo P. Keresas sulaukė KGB grasinimų ir baiminosi dėl savo gyvybės.
Manoma, kad ne vieną svarbią partiją prieš Tarybų Sąjungos didmeistrius jis specialiai pralaimėjo arba sužaidė lygiosiomis tam, kad išliktų „politiškai korektiškas“ ir saugus. Taip galėjo nutikti dėl sovietinės valdžios pageidavimų, jog garbingiausi titulai atitektų rusams.
Tolesnė karjera ir mirtis
1948–1965 m. P. Keresas dalyvavo 1948 m. mače turnyre dėl pasaulio čempiono vardo ir penkiuose Kandidatų turnyruose: (1950 m., 1953 m., 1956 m., 1959 m., 1962 m. ir 1965 m. Kandidatų mače norėdamas iškovoti teisę žaisti mačą dėl pasaulio čempiono vardo. Keturiuose Kandidatų turnyruose liko antras.
Vėliau tris kartus tapo Tarybų Sąjungos čempionu – 1947 m. laimėjo čempionatą Leningrade, 1950 m. triumfavo Maskvoje, 1951 m. dar sykį tapo čempionu Maskvoje.
P. Keresas mirė Helsinkyje 1975 m. nuo širdies smūgio, vykdamas namo iš laimėto turnyro Vankuveryje, Kanadoje. Didmeistrio laidotuvėse Estijoje dalyvavo daugiau nei 100 tūkst. žmonių.
Aukštašlynis
Aukštašlynis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 10 km į pietvakarius nuo Raseinių, prie Šlynos ir jos dešiniojo intako Ūsupio santakos.
Anykščių dekanatas
thumb|[[Anykščių šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia – pagrindinė Anykščių dekanato bažnyčia]]
Anykščių dekanatas priklauso Panevėžio vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Elfriede Jelinek
Elfriede Jelinek (g. 1946 m. spalio 20 d.) – Austrijos dramaturgė ir rašytoja. Ji buvo apdovanota Nobelio literatūros premija 2004 m. už „muzikinę balsų ir priešingų balsų tėkmę romanuose ir pjesėse, kurios su ypatingu kalbiniu stropumu atskleidžia visuomenės klišių absurdą ir jų pavergiančią galią“.
Biografija
Jelinek nuo jaunystės rašė poeziją. Jos debiutas buvo rinkinys Lisas Schatten 1967 m.
Ji ištekėjo už Gottfried Hüngsberg 1974 m. birželio 12 d. Ji neturi vaikų.
Elfriede Jelinek feminizmas ir narystė komunistų partijoje (1974–1991 m.) turėjo didelės įtakos jos kūrybai.
Ji aktyviai dalyvavo politikoje, dešiniosios vyriausybės buvo viešai kaltinama išdavyste. Ji aktyviai rėmė Johann Unterweger, kalėjusio dėl prostitutės nužudymo, paleidimą, po kurio jis nužudė 11 moterų ir pagautas pasikorė.
Serikas Achmetovas
Serikas Achmetovas (g. 1958 m. birželio 25 d.) – ekonomikos mokslų daktaras, Kazachstano politikas, kuris nuo 2012 m. yra šalies ministras pirmininkas.
Achmetovas buvo Astanos gubernatoriaus pavaduotojas prieš paskiriant 2006 m. rugsėjo 25 d. Kazachstano transporto ministru. 2012 m. rugsėjo 24 d. prezidentas Nursultanas Nazarbajevas paskyrė Achmetovą ministru pirmininku po Karimo Masimovo atsistatydinimo.
Biografija
Gimė 1958 m. birželio 25 d. Temirtau mieste (Karagandos sritis, Kazachijos TSR).
1975 m. pradėjo dirbti Karagandos metalurgijos kombinate tekintojo mokiniu, vėliau – tekintoju.
1976–1978 m. tarnavo kariuomenėje.
1978 m. grįžo į Karagandos metalurgijos kombinatą dirbti tekintoju. 1983 m. buvo išrinktas kombinato komjaunimo komiteto sekretoriumi. 1985 m. išrinktas Temirtau miesto komjaunimo komiteto pirmuoju sekretoriumi.
1985 m. baigė aukštąją techninę mokyklą prie Karagandos metalurgijos kombinato ir gavo inžinieriaus metalurgo specialybę. 1993 m. baigė aspirantūrą Rusijos valdymo akademijoje (Maskva), gavo ekonomikos mokslų daktaro laipsnį.
Nuo 1986 m. dirbo pirmuoju Karagandos srities komjaunimo sekretoriumi. Nuo 1989 m. – Kazachijos komunistų partijos Karagandos srities komiteto atsakingasis organizatorius.
1990–1993 m. – Rusijos valdymo akademijos aspirantas.
1993 m. paskirtas Karagandos metalurgijos kombinato marketingo biuro viršininku, po to – užsienio ekonominių ryšių skyriaus viršininku.
1994 m. ima vadovauti bendrai įmonei „Futau“.
1998–2001 m. – Kazachstano respublikos Prezidento administracijos organizacinio kontrolinio skyriaus valstybinis inspektorius.
2003–2004 m. – Astanos miesto akimo pirmasis pavaduotojas.
2004–2005 m. – Kazachstano respublikos Prezidento administracijos Organizacinio kontrolinio darbo ir kadrų politikos valdybos Valstybinės inspekcijos vedėjas.
2005–2006 m. – Kazachstano Bendranacionalinės verslininkų ir darbdavių sąjungos „Atameken“ vykdomasis direktorius, o vėliau – valdybos pirmininkas.
2006 m. rugsėjo 25 d. paskirtas Kazachstano respublikos transporto ir komunikacijos ministru.
2009 m. kovo 3 d. paskirtas Kazachstano respublikos ministro pirmininko pavaduotoju.
2009 m. rugsėjo 19 d, paskirtas nacionalinės kompanijos „Kazakhstan Engineering“ direktorių tarybos pirmininku.
2009 m. lapkričio 19 d. paskirtas Karagandos srities akimu.
Kauno evangelikų reformatų bažnyčia
Kauno evangelikų reformatų bažnyčia įsikūrusi Kaune, centre, E. Ožeškienės g. 41, jos bokštas iškilęs Savanorių prospekto pradžios įkalnėje. Stačiame šlaite šalia bažnyčios įrengti betoniniai laiptai, jungiantys Savanorių pr. su Ožeškienės g.
Tai protestantiška bažnyčia, išpažįstanti kalvinizmo doktriną. Kauno evangelikai reformatai joje kiekvieną sekmadienį 11 val. dalyvauja pamaldose. Tikintiesiems čia leista melstis nuo 1992 m. Parapijos administratorius – generalinis superintendentas kun. Tomas Šernas.