cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žako sala
Žako sala – maža Mažųjų Sundos salų grupės sala. Ji išsidėsčiusi priešais toliausiai į rytus nutolusį Timoro salos tašką Kap Cutcha. Geografinės koordinatės: 8° 27' pietų platumos ir 127° 20' rytų ilgumos. Žako sala priklauso Rytų Timoro Lautein apskričiai. Nuo pagrindinės salos atskirtas siauru sąsiauriu, kuriuo gali praplaukti tik maži laivai. Salos plotas yra apie 10 km², aukščiausia vieta apie 100 m virš jūros lygio.
Žako sala yra negyvenama ir patekimas į ją uždraustas. Pajūrį supa gražūs smėlio paplūdimiai. Tarp vietinių paukščių priskiriami karvelinių šeimos Macropygia magna ir švilpikinių Pachycephala orpheus.
Vytautas Benokraitis
Vytautas Benokraitis (1931 m. kovo 1 d. Šiauliuose – 2003 m. birželio 30 d. Šiauliuose) – Lietuvos teatro aktorius.
Biografija
1943 m. pradėjo mokytis Šiaulių berniukų gimnazijoje. 1945 m. įstojo į Šiaulių dramos teatro vaidybos studiją (vadovas Kazys Juršys), o ją baigęs, 1948 m. priimtas dirbti teatro pagalbiniu darbuotoju, vėliau aktoriumi. Šiaulių dramos teatre dirbo iki 1986 m. Sukūrė daugiau kaip 150 charakterinių ir komiškųjų vaidmenų. Palaidotas Ginkūnų kapinėse.
Žymesni vaidmenys
Teatre:
Kine:
Bareiškiemis
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Prigorodnojės apylinkės kaimas.
Nuo 1874 m. kaimas priklausė Druskių valsčiui, 1935 m. balandžio 1 d. tapo savivaldybe. 1938 m. spalio 1 d. prijungti Laibgartai ir Plikiai.
Albužienė
Albužienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Albužaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Albužas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Masalas (Azerbaidžanas)
Masalas – miestas pietryčių Azerbaidžane, 260 km į pietus nuo Baku, prie Viliašo upės; rajono centras. Maisto, tabako, statybų pramonė.
Gedida
Gedida – trečiasis studijinis arabų kilmės Belgijos dainininkės Natacha Atlas albumas. Išleistas 1999 m. Prancūzijos topuose pasiekė 19, Norvegijos – 37 vietą.
Albumas turi 4 singlus: Mon Amie La Rose, Mistaneek, Bastet ir One Brief Moment.
Rozalimo herbas
Rozalimo herbas – vienas iš Pakruojo raj. Rozalimo heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo sidabriniame skydo lauke trys raudoni variniai varpai (išdėstymas 2:1).
Grabniokas
Grabniokas – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Inturkės.
Istorija
1903 m. kaimas minimas Inturkės bažnyčios juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje. Priklausė Dubingių parapijai.
Rozalimo herbas
Istorija
Istorinio herbo miestelis neturėjo. Prieš II pasaulinį karą Rozalimas garsėjo savo 100, 500 ir 1000 svarų varpais, todėl varpai tapo miestelio herbo simboliu. Jie kabojo 1930 m. gaisre sudegusioje varpinėje, o išsilydžiusio metalo liekanos panaudotos vienam varpui išlieti. Senoji varpinė pavaizduota pašto ženkle.
1996 m. balandžio 29 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 917. Herbo etalono autorius – dailininkas Juozas Galkus.
Ginklanešys
Ginklanešys - ginkluotas riterio patarnautojas ir padėjėjas.
Ginklanešiai būdavo dvejopi:
Ginklanešys - riterio mokinys
Ginklanešiu jaunuoliai paprastai būdavo nuo 14 m. Riteriais jie dažniausiai tapdavo 21 m., kai sulaukdavo pilnametystės. Kartais juos pašvęsdavo į riterius anksčiau, paprastai už narsą mūšio lauke ar panašius nuopelnus.
Ginklanešys angliškai vadinamas squire, kuris yra kilęs iš sen., o šis - iš vėlyv. 'skydnešys'. Klasikinėje lotynų kalboje tokius žmones vadino armiger 'ginklanešys'.
Ginklanešių virtimas skvairais
Ankstyvaisiais viduramžiais egzistavo karinės bajoro karjeros grandinė: pažas - ginklanešys - riteris. Ginklanešys buvo tik tarpinė grandis siekiant riterio vardo. Riteriais tapdavo ir praktiškai visi didikai ir monarchai vyrai.
Vystantis feodalizmui situacija ėmė keistis. Dalis bajorų be titulų pajuto, kad būti riteriu garbinga, bet dažnai nuostolinga ir neapsimoka. Todėl dalis bajorų vengė būti pašvęstais į riterius, todėl jie ir likdavo ginklanešiais - bajorais be riterio vardo, kadangi jų pareigos finansiškai buvo gerokai lengvesnės. Atsirado nemažas bajorų neriterių sluoksnis, o skvairo vardas tapo nebe tarpine pakopa iš pažo į riterius, o savarankišku bajorų rangu. Bajoras nugyvendavo visą amžių (ir dalyvaudavo karuose) būdamas ginklanešiu (skvairu).
Vėliau, jau po viduramžių, Anglijoje iš šio skvairo (squire) vardo išsivystė titulas eskvairas. Visuomenėje eskvairai būdavo aukštesni už džentelmenus, bet žemesni už riterius.
Elena Bindokaitė-Kernauskienė
Elena Bindokaitė-Kernauskienė (1899 m. vasario 2 d. Vilkaviškyje – 1990 m. vasario 10 d. Klaipėdoje) – aktorė.
Mėleniai
Mėleniai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Nemenčinės.
Plonskas
Plònskas  – miestas Lenkijos viduryje, į šiaurės vakarus nuo Varšuvos. Nuo 1999 m. priklauso Mazovijos vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Cechanuvo vaivadijoje. 21 591 gyventojai (2022  m. duomenys).
Yasunari Kawabata
Jasunaris Kavabata (, 1899 m. birželio 14 d. Osakoje – 1972 m. balandžio 16 d. Kamakuroje) – Japonijos novelistas ir romanistas. Už kuklią, lyrišką ir subtilią prozą 1968 m. laimėjo Nobelio literatūros premiją, tapdamas pirmuoju šią premija gavusiu japonu.
Biografija
Kavabata gimė Osakoje ir tapo našlaičiu sulaukęs dvejų metų ir gyveno su seneliais. Jis turėjo vyresnę seserį, kurią priglaudė teta. Jo senelė mirė, kai jam buvo septyneri (1906 m. rugsėjo mėn.), jo sesuo, kurią jis tik vienąkart sutiko po tėvų mirties – kai jam buvo dešimt metų (1909 m. liepos mėn.), o senelis mirė kai jam buvo penkiolika (1914 m. gegužės mėn.).
Netekęs visų artimų giminaičių jis persikėlė pas motinos gimines (Kurodos šeimą), o 1916 m. sausio mėn. – į pensioną prie jaunimo aukštosios mokyklos (atitinka šiuolaikinę aukštąją mokyklą). Pabaigęs mokyklą 1917 m. kovo mėn. prieš savo 18-tą gimtadienį jis išvyko į Tokiją, tikėdamasis išlaikyti Dai-ichi Koto-gakko' (Pirmosios aukštesniosios mokyklos), kuriai vadovavo Tokijo imperatoriškasis universitetas, egzaminus. Egzaminus išlaikė tais pačiais metais ir įstojo į humanitarinių mokslų fakultetą, pasirinkęs pagrindiniu dalyku anglų kalbą. 1920 m. liepos mėn. Kavabata baigė mokyklą ir tą patį mėnrsį įstojo į Tokijo imperatoriškąjį universitetą.
1924 m. Kavabata baigė universitetą ir tuo metu jau buvo pritraukęs Kikuchi Kan ir kitų žymių to meto rašytojų ir redaktorių dėmesį per darbus pateiktus į Kikuchi literatūrinį žurnalą Bungei Šundžu.
Be grožinės literatūros rašymo, Kavabata dirbo reporteriu, ypač pasižymėjo Mainichi Šimbun. Nors jis nedalyvavo Antrojo pasaulinio karo militaristiniam užsidegime, rodė mažai dėmesio ir pokario reformoms. Kavabata teigia, kad be visos šeimos mirties, jam jaunam esant, karas buvo viena iš didžiausių įtakų jo kūriniams, tad pokario Japonijoje jis sugebėjo rašyti tik elegijas. Bet tyrinėtojai pastebi nedidelį temos pasikeitimą tarp Kavabatos prieškario ir pokario kūrinių.
Chelmo apskritis
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 15 valsčių:
Yasunari Kawabata
Biografija
Kavabata nusižudė 1972 m. apsinuodydamas dujomis, nors daug kolegų ir jo našlė mano, kad jo mirtis galėjo būti nelaimingas atsitikimas. Buvo iškelta daug teorijų aiškinant jo savižudybės priežastis: prasta sveikata (manoma, kad jis sirgo Parkinsono liga), galimas meilės romanas ar šokas, kurio priežastis yra draugo Jukio Mišimos savižudybė 1970 m. Bet priešingai nei Mišima, Kavabata nepaliko raštelio ar užuominų savo darbuose, kokie galėtų būti savižudybės motyvai.
Kūryba
Dar būdamas studentu Kavabata atkūrė Tokijo universiteto literatūrinį žurnalą Šin-šichō („Naujas minčių potvynis“), kuris nebuvo leistas ilgiau nei ketverius metus. Jame jis išspausdino savo pirmąją trumpą istoriją Šokonsai Ikkei („Scena iš seanso“). Universitete jis perstojo į japonų literatūros fakultetą ir parašė diplominį darbą „Japonų romanų trumpa istorija“.
1924 m. spalio mėn. Kavabata, Kataoka Teppei, Jokomicu Riichi ir kiti jauni rašytojai įkūrė naują literatūrinį žurnalą Bungei Džidai („Meno amžius“). Žurnalas stojo ne tik prieš įsitvirtinusią japonų literatūros mokyklą, tiksliau japonų judėjimą atsiradusį iš naturalizmo, bet ir prieš „darbininkus“ ar socialistų/komunistų mokyklų proletarinį literatūros judėjimą. Tai buvo „menas dėl meno“ judėjimas paveiktas Europos kubizmo, ekspresionizmo, dada ir kitų modernizmo stilių. Terminas Šinkankakuha, kurį Kavabata ir Jokomicu naudojo apibūdinti jų filosofiją, dažnai klaidingai išverčiamas kaip „neo-impresionizmas“. Tačiau Šinkankakuha nebuvo skirtas būti patobulinta ar atnaujinta impresionizmo versija. Jis stengėsi suteikti „naujus įspūdžius“, o tiksliau „naujus pojūčius“ ar „naują supratimą“ literatūros rašyme.
Kavabata pradėjo būti pripažintu dėl daugybės trumpų istorijų, išleistų po universiteto baigimo, ir tapo labai žinomu po „Šokėjos iš Izu“ pasirodymo 1926 m. Tai istorija apie liūdną studentą, kuris pėsčiomis keliavo po Izu pusiasalį, sutiko jauną šokėją ir grįžo į Tokiją su pasitaisiusia nuotaika. Istorija, tyrinėjusi iš jaunuolių meilės bundantį erotizmą, buvo sėkminga dėl melancholijos ir netgi kartumo priemaišų, be kurių istorija būtų per daug saldi. Dauguma vėlesnių darbų tyrinėjo panašias temas.
1920 m. Kavabata gyveno skurdžiame Asakusos rajone Tokijo centre. Tuo metu jis eksperimentavo su įvairiais rašymo stiliais. Asakusa Kurenaidan („Asakusos raudonoji gauja“), išleistam 1929-1930 m., jis tyrinėjo demimondžių (panašios į kurtizanes) ir kitų, esančių visuomenės pakrašty, gyvenimus, rašydamas stiliumi, panašiu į vėlyvojo Edo laikotarpio literatūrą. Tuo tarpu kūrinys Suišo Genso („Kristalinė fantazija“) buvo pagrįstas sąmonės srauto rašymu.
Kavabata 1934 m. persikėlė į Kamakurą, Kanagava prefektūroje, ir nors iš pradžių aktyviai įsitraukė į miesto kultūrinį gyvenimą, vėliau iš viešumos pasitraukė.
Po Antojo pasaulinio karo jo sėkmė tęsėsi su tokiais romanais kaip Tūkstantis gervių (nelaimingos meilės istorija), Kalno aimana, Miegančių gražuolių namai, Grožis ir liūdesys ir Senoji sostinė.
Kaip Japonijos P.E.N. (rašytojų asociacijos) prezidentas (1948–1965 m.) Kavabata skatino japonų literatūros vertimą į užsienio kalbas.
1968 m. Kavabata tapo pirmuoju japonu gavusiu Nobelio literatūros premiją. Apdovanojant Nobelio komitetas citavo tris jo romanus: Sniegynų šalis, Tūkstantis gervių, Senoji sostinė.
Kendrick Lamar
Kendrick Lamar Duckworth (g. 1987 m. birželio 17 d.) – amerikiečių hiphopo atlikėjas iš Komptono. Atlikėjas savo pirmąji albumą „Section.80“ išleido 2011 m. ir susilaukė nemažo dėmesio, kadangi albumas buvo daugumos kritikų laikomas vienu geriausiu metų hiphopo albumu. 2012 m. atlikėjas pasirašė kontraką su „Aftermath“ ir „Interscope“ įrašų kompanijomis ir išleido albumą „good kid, m.A.A.d city“, kuris susilaukė didelio populiarumo visame pasaulyje ir net debiutavo antrojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje. 2015 m. Kendrick Lamar daina "i" laimėjo du „Grammy“ apdovanojimus už geriausią repo atlikimą ir geriausią repo dainą. Tais pačiais metais buvo išleistas trečiasis albumas „To Pimp a Butterfly“, susilaukęs dar didesnio pasisekimo visame pasaulyje. 2017 m. išleido ketvirtąjį albumą „Damn“, pasiekusį pirmąją vietą JAV albumų reitinge.
2020 m. Lamar ir Dave Free įkūrė įrašų kompaniją „PGLang“.
2023 m. duomenimis, atlikėjas yra išleidęs penkis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Mr. Morale & the Big Steppers“, išleistas 2022 m. gegužę.
Europos Sąjungos teisė
Europos Sąjungos teisė – ES teisės normų sistema, viršvyriausybinė teisė.
Formavosi kaip Europos Bendrijų (Europos Ekonominė Bendrija, Europos anglių ir plieno bendrija, Euratomas) teisė. Šiuo metu apima vadinamąją 3 ramsčių sistemą bei jos teisinį reguliavimą. Europos Sąjungos teisė laikoma savarankiška teisės sistema, nepriklausanti nuo nacionalinės teisės.
Raudonuodegis kacikas
Raudonuodegis kacikas (Cacicus haemorrhous) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukščių rūšis. Paplitusi beveik visoje Pietų Amerikoje, daugiausia Brazilijoje, Paragvajuje ir šiaurės rytų Argentinoje. Gyvena tropiniuose ir subtropiniuose lygumų miškuose, pelkėse. Tai nedidelis, juodos spalvos paukštis.
Gran Čakas
thumb|250px|Apytikslė regiono padėtis
Gran Čakas arba tiesiog Čakas  – retai gyvenamas, sausringas regionas Pietų Amerikoje, La Platos baseine; Argentinos, Paragvajaus, Bolivijos teritorijose, taip pat nedidelė dalis Brazilijoje. Regiono pavadinimas kilo iš kečujų kalbos ir reiškia „medžioklės plotas“.
Geografija
Gran Čakas užima apie 647 500 km² plotą (regiono ribos gan sąlyginės – ypač pietuose ir šiaurėje; priklausomai nuo to, kokia teritorija įvardijama Čaku, ploto dydis gali būti skirtingas). Regionas driekiasi tarp 17 ir 33° pietų platumos ir 65-60° vakarų ilgumos ((apytiksliai)). Rytinis regiono pakraštys aiškus – jis vedamas Paranos ir Paragvajaus upėmis. Vakarinis pakraštys eina Andų kalnų pašlaitėmis (Argentinoje – Pampų kalnagūbriais, Bolivijoje – Rytų Kordiljera); šiaurėje palaipsniui pereina į Amazonijos regioną (Bolivijoje) ir Serado aukštumas (Brazilijoje). Šiaurinė riba Bolivijoje siekia Beni vidurupį, Mamorės žemupį, Brazilijoje – Paragvajaus upės ištakas. Pietuose Čakas pereina į gamtinėmis sąlygomis panašią pampų sritį. Riba tarp šių regionų paprastai vedama Salado upe.
Reljefas
thumb|240px|Drėgnasis Čakas ([[Argentina)]] Gran Čako regionas driekiasi Pietų Amerikos platformoje, tektoninėje dubumoje, padengtoje paleozojaus, mezozojaus ir terciaro nuogulomis. Būdinga plokščia lyguma, iškilusi 200–700 m aukštyje virš jūros lygio. Paviršius aukštesnis Andų pašlaitėse, o einant į rytus link Paranos ir Paragvajaus upių leidžiasi žemyn. Būdingas nuolydis tik 0,04 %. Rytinė regiono dalis įeina į La Platos žemumą. Šiauriniuose ir rytinuose pakraščiuose Gran Čake pasitaiko nedidelių izoliuotų kalnų masyvų, pavyzdžiui, Santjago Kordiljera Bolivijoje, sudaranti Amazonės ir Paragvajaus vandenskyrą ar Leono masyvas Paragvajuje.
Dirvožemiai neutralūs ar lengvai šarmingi. Vakaruose pasitaiko rūgštingų dirvožemių (smėlingi, gerai drenuojami). Rytuose dirvožemiai labiau molingi ir prastai drenuojami. Dėl pusdykuminio klimato gausu druskos telkinių ir uždruskėjusių dirvožemių. Paragvajaus-Bolivijos pasienyje yra vėjo pustomų smėlio kopų.
thumb|left|240px|[[Mariskal Estigaribija|Mariskal Estigaribijos miesto klimatograma]]
Klimatas
Gran Čakas – viena karščiausių Pietų Amerikos vietų. Regionas yra subtropinėje, tropinėje ir subekvatorinėje klimato juostose. Kerta Ožiaragio atogrąža. Būdingas žemyninis klimatas. Vidutinė vasaros mėnesių temperatūra 27-30 °C, tačiau kartais pakyla iki 47 °C. Žiemą temperatūra nukrenta iki 15-20 °C, o naktį gali pasitaikyti šalnų. Žiemą būdingi šalti ir stiprūs vėjai nuo Antarkties pampero, kurių metu ir dieną temperatūra gali staiga nukristi. Būdingi dideli dienos ir nakties temperatūrų skirtumai, ypač žiemą.
Dauguma kritulių regione iškrenta 2-3 mėnesius trunkančio drėgnojo laikotarpio metu (gruodis-vasaris). Kitu laiku vyrauja sausringas klimatas. Tik Čako rytuose ir šiaurėje metinis kritulių kiekis viršija 1000 mm, o didžiojoje regiono dalyje kritulių kiekis siekia 500–800 mm. Birželio-rugpjūčio mėn. laikotarpiu vidutiniškai iškrenta 20-80 mm. Sausio mėnesį Čake iškrenta 100–200 mm kritulių. Didelė dalis kritulių iškrenta liūčių pavidalu, būdingos stiprios perkūnijos, kurių metu neretai kyla pievų ir miškų gaisrai.
Hidrografija
thumb|240px|Negro upė thumb|right|260px|Gran Čakas Paragvajuje
Apie 80 % Gran Čako regiono įeina į La Platos baseiną. Pagrindinės upės: Paragvajus, Pilkomajas, Bermechas, Saladas, Parapeti, Negras. Šiaurės vakaruose siekia Amazonės baseino pakraštį (Grandė, Guaporė, Mamorė, Beni). Lietinguoju laikotarpiu upės ištvinsta ir užlieja gausius plotus savo slėnyje. Vagos labai vingiuotos, kasmet keičiasi. Centrinėje Gran Čako dalyje lietinguoju laikotarpiu susiformuoja laikinos upės, kurios įteka į daubose susidariusius laikinus ežerus. Kai kurių upių ir daugelio ežerų vanduo druskingas. Žemiausiose lygumos dalyse lietinguoju periodu susidaro druskingi ežerai ir pelkynai (pvz., Isosogo pelkynai Bolivijoje). Kadangi regiono kelių tinklas retas, upės yra svarbios susisiekimo arterijos.
Subregionai
Gran Čakas skiriamas į dvi dalis: sausą, su skurdžia augalija Aukštąjį Čaką (Alto Chaco), esantį Andų priekalnėse, ir drėgnesnį bei miškais ir krūmynais apaugusį Žemąjį Čaką (Bajo Chaco).
Dar skirstomas į 3 dalis platumų atžvilgiu:
Vakarinė Gran Čako dalis esanti Bolivijoje, Santa Kruso departamente vadinama Čikitanija.
Augalija
thumb|230px|Siauralapis raudonmedis
Gran Čako augalija labai priklausoma nuo kritulių kiekio: drėgnuose vakaruose auga palmių giraitės, galeriniai miškai, šlapynėse turtinga vandens augalija. Einant į vakarus prasideda tipiška savana su gausia žoline augalija ir dideliais medžiais. Charakteringi kserofitiniai, spygliuoti krūmynai ir tropiniai miškai. Sausringiausiuose rytų regionuose auga daugiausia dygių krūmų, kaktusų sąžalynai. Dubumose, kasmet užliejamose vandeniu augalija vešlesnė ir turtingesnė nei aukštesnėse ir tuo pačiu sausesnėse vietose. Gran Čake auga medžiai pasižymintys itin kieta mediena (vadinami quebracho), turintys daug tanino ir naudojami medienos gavyboje. Palmių kopernicijų lapai naudojami natūralaus vaško gamyboje, yra daug vaistinių, dekoratyvinių augalų. Iš viso Gran Čake auga ~1000-1200 augalų rūšių, priklausančių daugiausia pupinių, anakardinių, arekinių, kaktusinių, bromelijinių, miglinių šeimoms.
Gran Čakas yra pats miškingiausias Pietų Amerikos regionas po Amazonijos. 62 % Čako miškų yra Argentinoje, 25 % Paragvajuje, 12 % Bolivijoje, 1 % Brazilijoje. Tačiau Čako miškai sparčiai nyksta dėl plečiamų gyvulininkystės plotų ir medienos kirtimo.
Drėgnasis Čakas
Drėgnojoje rytinėje Čako dalyje, kur dirva derlingesnė auga penkialapis balamedis, amerikinė grubenė, gledičija (Gleditsia amorphoides), Eugenia pungens,  Eugenia uniflora, ruprechtija (Ruprechtia laxiflora), ratiklė (Pisonia ambigua), Scutia buxifolia, šiaurėje taip pat ir astronis (Astronium balansae), Diplokeleba floribunda, puošnusis kapokmedis, Pithecellobium. Dažnos lianos ir epifitai.
Tekstūringuose, natrio jonų gausiuose dirvožemiuose, užliejamuose lietinguoju sezonu dažnas siauralapis raudonmedis, lianos nedažnos, bet epifitai (ypač tilandsijos) auga gausiai. Kiti būdingi miško skliauto medžiai yra baltasis kvebrachas, paragvajinė cezalpinija, antrame arde auga juodasis algarobas, akacijos (Acacia praecox, Acacia aroma), Geoffroea decorticans, geltonvaisis zizifas, Sideroxylon obtusifolium. Žemutiniame arde auga piruliai, Castella coccinea, opuncija (Opuntia retrorsa), stulpeniai. Būdingi žoliniai augalai – skruobenė (Dyckia ferox), echmėja (Aechmea distichantha), įvairios žolės. Einant į drėgnojo Čako rytus sutinkamas ir paragvajinis tvaras.
Upių pakrantėse būdinga skirtinga augalija, pavyzdžiui, čia būdingi Tessaria integrifolia ir čilinis gluosnis. Yra subtropinių, pusiau visžalių galerinių miškų, kurie kasmet užliejami ir aukštesnių (virš 30 m) paupio miškų, kurie nėra užliejami. Tiek vienuose tiek kitose auga lianos ir induočiai epifitai.
Šarminguose, užliejamuose dirvožemiuose pasitaiko baltosios kopernicijos palmių giraičių su pavieniais baltojo algarobo, juodojo algarobo, celčio (Celtis tala) individais. Žoliniams augalams atstovauja spartina, drėbūnas, ašaruolė.
Keletas kuokštinių augalų auga tiek sausose, tiek užliejamos Čako vietose: Sorghastrum agrostoides, ašaruolė (Paspalum intermedium), druskinguose plotuose auga Elionurus muticus, žiaudė, Chloris, Schizachyrium.
Sausasis Čakas
thumb|230px|Algarobas
Sausajame Čake brandžiose dirvose auga tikrojo raudonmedžio ir baltojo kvebracho miškai. Juose epifitų jau mažiau. Kiti dažni medžiai – geltonvaisis zizifas ir įvairūs algarobai (čia auga 20 jų rūšių). Pažemio augaliją sudaro paragvajinė cezalpinija, Cercidium australis, Iodina rhombifolia, ruprechtija (Ruprechtia triflora), Castella coccinea. Žoliniai augalai: bromelijos (Bromelia serra, B. hieronymi), Deinacanthon.
Kitose zonose auga skirtinga augalija: kalkingose-molingose dirvose – paragvajinis tvaras, balamedis (Tabebuia nodosa); upių pakrantėse – rintausė (Enterolobium contortisiliquum), kvapioji akacija, grakštusis kiboklis; smėlingose vietose, žolinėse savanose – raudonmedis (Schinopsis heterophylla), mėlynasis palisandramedis, tikrasis raudonmedis; druskinguose plotuose auga dideli Stetsonia coryne kaktusai drauge su krūmais – tvaru, auguoniu, soduote; ypač druskingose žemėse – krūmai Heterostachys ritteriana, Allenrolfea patagonica, balandūnė, algarobas.
Aukštasis Čakas
Argentinos Čako aukštumose iki 1800 m aukščio saulėtuose šlaituose auga bolivinio raudonmedžio miškai, o pavėsingose vietose – Lithrea ternifolia su Fagara coco. Aukščiau 1800 m dominuoja eraičinas (Festuca hieronymi) ir įvairios ašuotės. Čia auga ~190 augalų rūšių, iš kurių didelė dalis yra endeminiai.
Fran S. Finžgar
thumb|Fran S. Finžgar
Gran Čakas
Aukštasis Čakas
Paragvajaus aukštumose (Leone ir Kabreroje) taip pat išskiriamos trys zonos: pakankamai drėgnuose šlaituose auga iš žaltinio karolmedžio, blizgiosios piestojos, paprastojo rievonio, kvebracho (Aspidosperma pyriformis) sudaryti miškai, skurdesnėse dirvose auga Serado primenantys krūmynai daugiausia su Pseudobombax genties krūmais. Stalkalnių viršūnėse auga vešli žolinė savana, sudaryta iš Chloris, pirštuotės, ašuotės bei balamedžio (Tabebuia aurea).
1918–1919 m. žemės reforma
1918-1919 metų žemės reforma – po pirmojo pasaulinio karo susikūrusioje Lietuvos tarybinėje respublikoje pradėta vykdyti reforma. Reformos pradžia – 1918 metų gruodžio 16 d. manifestas, kuriuo nutarta nacionalizuoti išnaudotojų (dvarininkų, bažnyčių ir vienuolynų) žemę. 1919 m. sausio 14 d. išleistas Žemės dekretas, nustatęs reformos tvarką.
Fran S. Finžgar
Franas Saleški Finžgaras  (slovėn. Fran Saleški Finžgar; 1871 m. vasario 9 d. Doslovče, Slovėnija – 1962 m. birželio 2 d. Liubliana) – slovėnų rašytojas, dramaturgas, vertėjas ir Romos katalikų kunigas. Slovėnų literatūroje svarbus ir žinomas pirmiausia dėl savo trumpų ir ilgų pasakojimų apie valstiečių ir miestiečių gyvenimą, taip pat ir kaimo tematikos pjesės. Jo darbai skirti tiek jaunajai, tiek vyresniajai žmonių kartai.
Gran Čakas
Gyvūnija
thumb|240px|Pelkinis sėklalesis
Kalnėnų GS
Kalnėnų geležinkelio stotis – buvusi gyvenvietė Jonavos rajono savivaldybėje, į rytus nuo Kalnėnų kaimo. Kalnėnų seniūnaitijos centras. Yra Kalnėnų geležinkelio stotis (stoties pastatas – inžinerijos ir kultūros paveldo paminklas).
2015 m. stoties gyvenvietė prijungta prie Kalnėnų kaimo.
Stotis
Tai nedidelė geležinkelio stotis Jonavos rajono savivaldybėje, Kalnėnuose (Užusalių seniūnija), geležinkelio ruože Palemonas–Jonava (linijoje Kaunas–Jonava. Naudojama traukinių prasilenkimui vienbėgėje linijoje. Stoties pastatas – inžinerijos ir kultūros paveldo paminklas. Keleiviniai traukiniai stotyje nestoja (anksčiau stodavo linijoje Jonava–Kaunas).
1998 m. suremontuotas stoties pastatas.
1918–1919 m. žemės reforma
Reforma numatė palikti žemę mažažemiams ir vidutiniams valstiečiams, panaikinti jų skolas, uždrausti prekybą žeme, taip pat žemės nuomą ar užstatymą. Konfiskuoti dideli dvarai paversti liaudies ūkiais ir komunomis. Mažesni dvarai laikinai palikti savininkams. Reforma tik šiek tiek sumažino baudžiavos liekanas, nepadėjo bežemiams ar mažažemiams valstiečiams, nes žemė nebuvo dalijama.
Gran Čakas
Gyvūnija
Gran Čakas yra tarpinė zona tarp pampų ir Amazonijos miškų, todėl čia nėra savitos gyvūnijos, o vyrauja šių aplinkinių sričių gyvūnai. Drėgnesnėse Čako vietose sutinkami stambūs plėšrūnai – jaguarai ir pumos. Kiti būdingi žinduoliai yra pekariai (tarp jų endeminis čakinis pekaris), karčiuotasis vilkas, juodasis staugūnas, mirikinos, didžioji skruzdėda, didžiausias pasaulio graužikas kapibara, nedidelis elnias pilkoji mazama, balinis elnias bei pampinis elnias. Vandenyje gyvena vietinė kaimanų rūšis – žakarė, Pietų Amerikos šonakakliai vėžliai, geltonspalvė anakonda.
Fran S. Finžgar
Biografija
Kunigu dirbo Bohinjos, Jesenicos, Kočevje miesto, Idrijos, Soros bei kitose parapijose. 1918 metais išvyko į savo paskutinę savo darbo vietą – Trnovo parapiją Liublianoje. 1936 metais išėjo į pensiją, tačiau ir toliau aktyviai dirbo kaip kunigas ir rašytojas. Iki mirties gyveno Kolezijoje, Liublianoje, name, kurį suprojektavo architektas Jože Plečnikas (netoli Gradaščicos upės). Gatvė, kurioje stovi namas, pavadinta Finžgaro garbei.
Kūryba
Finžgaro darbams būdinga tai, kad jie artimai susiję su pačiu autoriaus gyvenimu, kupini vidinių išgyvenimų. Glaudus ryšys su kaimo žmonėmis, leido gimti įtikinantiems literatūros kūriniams.
Gran Čakas
Gyvūnija
Čakas yra tikra paukščių karalystė, nes paupių šlapynės ir ežerėliai sutraukia daugybę vandens paukščių. Yra endeminių tarpupio sėklalesių (Sporophila zelichi), pelkinių sėklalesių (Sporophila palustris), kaštoninių sėklalesių (Sporophila cinnamomea). Kitas būdingas neskraidantis paukštis – paprastasis nandas, taip pat sutinkamas banguotasis tinamas, genys Celeus lugubris. Kiti būdingi paukščiai – čunga, mėlyngalvė aratinga, rudasis dirvinis purplelis (Columbina picui), guira, krosniniai paukščiai, tanagros, tukanai, karakara, garniai, flamingai, žabirai. Sausojo Čako ropliai ir varliagyviai – paprastasis smauglys, varlės raguotės, karpotoji beždžionvarlė, tropikinė barškuolė.
Fran S. Finžgar
Kūryba
Savo kūrybinio kelio pradžioje Finžgaras taip pat kūrė poeziją, kurią vėliau apleido. Kūrybinę veiklą tęsė rašydamas apysakas apie valstiečių ir miestiečių gyvenimą. Turbūt labiausiai žinomas jo kūrinys „Po laisva saule“ („Pod svobodnim soncem“) su paantrašte „Senų senelių pasakojimai“ („Povest davnih dedov“) (1906 – 1907) parodė kovą tarp slavų genčių (kūrinyje vadinami slovėnais) ir Bizantijos imperijos. Jame pasakojama įtempta ir plati istorija, kuria būtų galima padrąsinti tautą. Po pirmojo pasaulinio karo pasirodė karo kronika „Išpranašautas“ („Prerokovana“), kuri apima apysakas „Kovos“ („Boji“), „Aušros pranašystės“ („Prerokbe zore“), „Pono Urbano kronika“ („Kronika gospoda Urbana“) bei kitas.
Gran Čakas
Istorija
thumb|left|240px|Kelio konstrukcija Čake XX a. 7-ajame dešitmetyje
Fran S. Finžgar
Kūryba
Finžgaras yra labai žinomas kaip apysakų apie kaimą rašytojas, kuriose pavaizdavo pasaulį, pažįstamą nuo vaikystės (apysakos „Dėdės“ („Strici“), „Mergaitė Ančka“ („Dekla Ančka“), „Baltasis jaunikis“ („Beli ženin“)). Jo kaimo tematikos pjesės taip pat kilo iš šių kūrinių: „Brakonierius“ („Divji lovec“), „Grandinė“ („Veriga“), „Gyvenimo nuolauža“ („Razvalina življenja“. Jaunystės prisiminimus jis aprašo kūrinyje „Mano kelionių metai“ („Leta mojega popotovanja “) (1957).
Gran Čakas
Istorija
Gran Čako rajonas iki kolonizacijos buvo apgyvendintas tupių-gvaranių genčių, taip pat enksetų, tobų, vičių, čikitanų indėnų. Jie vertėsi medžiokle, žvejyba, rankiojimu. Kadangi regionas negarsėjo nei dideliais turtais nei čia gyvavo stiprios valstybės, todėl kolonizatoriai Čako kolonizuoti neskubėjo. Pradžioje jis buvo priskirtas Peru vicekaralystei, bet iš tikro nevaldytas. Pirmasis europietis, tyrinėjęs šią sritį buvo Aleixo Garcia, 1524 m. keliavęs nuo Brazilijos pakrantės į Peru.
Fran S. Finžgar
Kūryba
F. S. Finžgaras taip pat rašė jaunimui: „Lai būna studentas“ („Študent naj bo“), „Ponas Hudournikas“(„Gospod Hudournik“), „Makalonca“. Jo darbuose kreipiamas dėmesys į išsilavinimo troškimą.
Gran Čakas
Istorija
XVI a. viduryje Paragvajaus ir Pilkomajo upėmis konkistadorai (Juan de Ayolas, Domingo Martínez de Irala, Álvar Núñez Cabeza de Vaca, Ñuflo de Chaves) bandė pasiekti legendinę sidabro šalį. Nuožmiausi Čako indėnai buvo gvajkurai (abiponai, pajagvai, mbajai), kurie puldinėjo ekspedicijas, bei kolonizatorių kuriamus miestus. Vienas svarbiausių iš tokių miestų buvo Konsepsion de Buena Esperansa, bet 1632 m. sugriautas indėnų.
Fran S. Finžgar
Kūryba
Rašytojas taip pat buvo literatūros žurnalo „Mladika“ redaktorius bei SAZU (Slovėnijos mokslo ir meno akademijos) draugijos narys.
Gran Čakas
Istorija
XVI–XVIII a. Pietų Amerikos centrinėje dalyje steigėsi autonomiškos jėzuitų misijos, tačiau Čake jų buvo įsteigta nedaug – pagrindinė dalis Bolivijoje, Čikitanijos regione (Čikitanijos jėzuitų misijos) bei Paragvajaus vakarinėse pakrantėse. Tačiau jos vėliau buvo uždarytos, o didžioji Čako dalis tapo pavaldi La Platos vicekaralystei.
XIX a. pab. – XX a. pr. Argentina vykdė Čako užkariavimą, naikindama indėnų gentis ir steigdama kolonizatorių gyvenvietes. Vėliau Bolivija palaipsniui pradėjo regiono kolonizaciją į Paragvajaus valdomą vakarinį Čaką, ir tai 1932–1935 m. sukėlė Čako karą. Bolivija siekė užimti Čako žemes, kur tikėjosi rasti dujų bei įsteigti uostą prie Paragvajaus upės, kad galėtų vystyti prekybą. Nors Bolivijos planai pilnai nepasiteisino, šalis išlaikė dalį vakarinio Čako.
XX a. pirmoje pusėje skurdžiame centriniame Čake įsikūrė menonitų bendruomenės.
XX a. antroje pusėje pradėtas nuodugnesnis regiono įsisavinimas: nutiestas Transčako plentas, Paragvajuje valdant Alfredo Stroessner dalis indėnų buvo suvaryti į rezervacijas. Tačiau ir dabar Gran Čakas lieka retai gyvenama ir mažai civilizuota pasaulio vieta.
Gyventojai
thumb|240px|Indėnai tobai, XIX a. pab.
Gran Čake gyvena keli milijonai gyventojų. Didžioji dauguma jų susitelkę drėgnajame Čake, ypač Paragvajaus ir Paranos pakrantėse. Tačiau einant į vakarus ir šiaurę gyventojų tankumas mažėja – atokiame Aukštutinio Paragvajaus departamente vidutinis gyventojų tankumas tik 0,2 žm./km². Pačiuose vakaruose, priekalnėse gyventojų tankumas didesnis. Čako pakraščiuose gyvena daugiausia metisai ir kreolai. Paragvajuje yra kelios menonitų, daugiausia vokiečių, kolonijos – Noilandas, Filadelfija. Be to, atokesniuose Čako srityse tebėra išlikusios nedidelės indėnų bendruomenės. Dalis indėnų pristaikę prie vakarietiškos civilizacijos, gyvena įprastose gyvenvietėse, tačiau dalis genčių vis dar užsiima pusiau klajoklišku gyvenimo būdu ir vengia kontaktų su vakariečiais (pvz., ajorėjai). Daugiausia indėnų gyvena Paragvajuje – 2002 m. ten iš viso (įtraukiant ir Paranenją) gyveno 84 tūkst. indėnų, pasiskirsčiusių 496 bendruomenėse.
Čako indėnų gentys:
Pagrindiniai Gran Čako miestai – Formosa, Resistensija, Vilja Anchela, Klorinda, Saens Penja (Argentina), Vilja Hajesas, Filadelfija (Paragvajus), Puerto Suaresas, Konsepsjonas, San Ignasijo de Velaskas, Jakuiba (Bolivija).
Ekonomika
Kadangi Gran Čako teritorija, ypač Paragvajuje ir Bolivijoje, įsisavinta menkai, trūksta gerų kelių, čia beveik nėra žemdirbystės plotų (išimtis – menonitų kolonijos). Daugiausia auginama medvilnė, kukurūzai. Vienas pagrindinių verslų – ekstensyvi gyvulininkystė. Auginami daugiausia galvijai, taip pat kiaulės, avys, arkliai, ožkos, naminiai paukščiai. Kertama vertinga mediena, renkama matės žolė, verčiamasi bitininkyste.
Vienas naujų verslų Čake – biokurui tinkamų augalų auginimas. Kadangi Čake žemė nebrangi ir mažai naudojama, čia auginami nereiklūs augalai: braivėlis, sorgas, sora, iš kurių gaminamas biokuras.
Dėl prastos infrastruktūros regionas nėra populiarus turistinis objektas. Vakariniame Čake esančios Čikitanijos jėzuitų misijos yra įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Čake yra keletas nacionalinių parkų, kuriuose saugoma regiono gamta: Kaa-Iya nacionalinis parkas (Bolivija), Čako Gynėjų nacionalinis parkas (Paragvajus), Čako, Pilkomajo nacionaliniai parkai (Argentina).
Gerviškėnai
Gerviškiemis, Gerviškėnai arba Prioziornojė (, nuo 1938 m. birželio 3 d. Gerwen, Gumbinės apskritis, nuo 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Michailovskojės kaimo gyvenvietės kaimas Pisos dešiniajame krante.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. Ankstesnis pavadinimas buvo Gerviškiai (priklausė Gervių šeimai), vėliau pavadinti Gerviškiemiu, šis pakeistas Gerviškėnais. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose XIV a. pab. minimi Ginvischken, 1540 m. istoriniame šaltinyje – Gerwischken.
1730 m. pastatyta nedidelė bažnyčia, 1805 m. vietoj jos – didesnė, kuri po 1945 m. paversta sandėliu, vėliau apgriauta. Gerviškėnuose buvo vokiečių dvaras, vandens malūnas. 1939 Gerviškėnų seniūnijoje gyveno 580 žmonių.
1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1945 m. gyvenvietę užėmė TSRS kariuomenė. Nuo 1946 m. priklauso Rusijos Federacijos Kaliningrado sričiai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Gumbinės rajono (Гумбинненский район), vėliau Gusevo rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Pokrovskojės apylinkės kaimas.
Lietuviai
Iki 1709–1711 m. maro bei bado ir XVIII a. pirmosios pusės didžiosios vokiečių kolonizacijos iki 97 % Gerviškėnų ir apylinkių gyventojų buvo lietuvininkai. Vėliau apsigyveno vokiečių valstiečių. Dėl asimiliacijos ir prievartinės germanizacijos XIX a. viduryje lietuviškai kalbančiųjų liko tik Gerviškėnuose ir kai kuriose parapijos gyvenvietėse, XIX a. pabaigoje – tik pavieniai senoliai. Apie 1746 m. įkurtoje Gerviškėnų pradžios mokykloje dėstyta ir lietuvių kalba.
Gerviškėnuose ir apylinkėse po Antrojo pasaulinio karo apsigyveno iš Lietuvos atsikėlusių lietuvių, daugiausia – kuriems nebuvo leista iš tremties grįžti į Lietuvą.
Žymūs žmonės
1746–1748 m. kunigavo lietuvių raštijos darbuotojas Kristijonas Frydrichas Štimeris. Kunigo padėjėju (adjunktu) ir precentoriumi 1794–1806 m. dirbęs Johanas Hohlfeldtas pasidarė K. Donelaičio „Metų“ rankraščių nuorašus. XIX a. pradžioje juos paskelbė Liudvikas Rėza.
Dujinių milžinių migracija
Dujinių milžinių migracija – hipotezė, kad Saulės sistemos vystymosi eigoje didžiosios planetos keitė savo orbitų padėtis – tai yra, artėjo arba tolo nuo Saulės. Yra manoma, kad Saulės sistemos formavimosi pabaigoje įvyko stiprus išorinių planetų orbitų pokytis: Uranas ir Neptūnas susiformavo netoli Saturno orbitos, tačiau dėl sąveikos su Jupiterio ir Saturno gravitacija buvo išstumtos iš tuometinių orbitų ir nutolo nuo Saulės per kelis šimtus milijonų metų. Gali būti, kad kaip tik ši migracija sukėlė vėlyvąjį kosminį bombardavimą – intensyvų vidinių planetų susidūrimą su kometoidais ir asteroidais.
Ankstyvosios Saulės sistemos dinamika
Saulės sistemos raidos pradžioje planetų orbitos nebuvo tokios stabilios, kaip dabar – manoma, kad Jupiteris dėl sąveikos su proplanetiniu disku artėjo link Saulės, o kitos planetos nuo jos tolo. Tam tikru momentu Jupiteris ir Saturnas atsidūrė 1:2 orbitinio rezonanso būsenoje – tai yra, Jupiteris apsisukdavo aplink Saulę du kartus, o Saturnas per tą patį laiką – tik vieną. Toks rezonansas galėjo itin stipriai paveikti išorinių planetų ir planetesimalių judėjimą. Pavyzdžiui, Urano ir Neptūno orbitos tapo labai eliptiškos, Neptūno orbitos atstumas nuo Saulės padvigubėjo – nors jis susidarė arčiau Saulės, nei Uranas, migracijos metu planetos apsikeitė vietomis. thumb|400px|Išorinių planetų ir Koiperio disko simuliacija a) Prieš Jupiterio ir Saturno [[orbitinis rezonansas|orbitinį rezonansą b) Koiperio disko objektų išbarstymas po Neptūno orbitos poslinkio c) Po Koiperio disko objektų išbarstymo dėl jų sąveikos su Jupiteriu ]] Neptūnui tolstant, jis stipriai sąveikavo su Koiperio disko objektais, kurių tankis buvo daug didesnis, o atstumas nuo Saulės – kur kas mažesnis. Manoma, kad sąveika su Neptūnu išsklaidė daugumą šių dangaus kūnų, kurių dalis buvo išsviesta į išorinę Saulės sistemą, o dalis pateko į vidinę Saulės sistemą ir susidūrė su planetomis ir jų palydovais. Link Saulės judantys maži dangaus kūnai dar kartą buvo paveikti Jupiterio gravitacinio lauko, dėl kurio poveikio kai kurie kūnai buvo išvis išsviesti iš Saulės sistemos, o kai kurie įgijo itin ekscentriškas orbitas. Kol kas manoma, kad dėl Jupiterio poveikio susidarė Orto kometoidų debesis, o dėl Neptūno poveikio – Koiperio juosta.
Kai kurie maži objektai, pavyzdžiui, Plutonas, sąveikavo su Neptūno orbita ir atsidūrė orbitinio rezonanso būsenoje su ja. Urano ir Neptūno orbitos dėl trinties su planetesimalių disku ilgainiui vėl tapo apskritiminės.
Manoma, kad vidinių Saulės sistemos planetų orbitų vieta žymiai nesikeitė nuo jų susiformavimo.
Ši hipotezė geriausiai paaiškina vėlyvojo kosminio bombardavimo priežastis ir trukmę. Taip pat planetų migracija leidžia lengviau paaiškinti Urano ir Neptūno kilmę. Jei šios planetos būtų pradėjusios formuotis dabartinėse savo pozicijose, joms nebūtų užtekę proplanetinio disko medžiagos.
KS Górnik Konin
Konino „Górnik“ – Lenkijos futbolo klubas iš Konino.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1957 m.
Badalonos Joventut
Badalonos „Joventut“ („Badalonos jaunimo klubas“, ) – Ispanijos krepšinio komanda iš Katalonijos miesto Badalonos. Ši komanda yra laimėjusi „Eurolygą“ ir Europos taurę.
Istorija
Klubas įkurtas 1930 m., kaip Penya Spirit of Badalona. Pradžioje buvo įvairių sporto šakų klubas, bet nuo 1940 m. persiorientavo į krepšinį. „Joventut“ nuo pat įsteigimo rungtyniavo ACB lygoje ir niekad nėra iš jos iškritusi. Ilgą laiką buvo viena pajėgiausių Ispanijos komandų, 1981 m. laimėjo Koračo taurę.
1991 m. Badalonos klubas pasiekė Eurolygos finalą, bet jame paskutinėmis sekundėmis pralaimėjo Belgrado „Partizan“. 1994 m. Želko Obradovičiaus treniruojama komanda tapo stipriausia Europoje, finale nugalėjusi Pirėjo „Olympiakos“. Komandą vedė Feranas Martinesas, Žordis Viljakampa, Maikas Smitas. Vėliau komandos rezultatai suprastėjo: Badalonos klubas dar porą kartų laimėjo Ispanijos taurę, į „Eurolygą“ patekdavo retai, tačiau 2006 m. laimėjo FIBA Europos taurę, o 2006 m. ULEB taurę. Po 2010 m. „Juventud“ nebepavyko prasimušti į penketuką geriausių Ispanijos klubų, o tarptautinėje arenoje taip pat be didesnių pasiekimų.
Garniai (Utena)
Garniai – kaimas Utenos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 3 km į pietryčius nuo Daugailių. Prie kaimo stūkso du Garnių piliakalniai. yra nedidelis Garnių miškas.
Istorija
1945–1946 metais bolševikai išžudė daug kaimo gyventojų, beveik visą kaimo jaunimą.
Guvairija
Guvairija  – miestas Kataro šiaurėje, Chauro savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Chauro. Iki XX a. antros pusės Guvairija buvo beduinų stovyklavietė su šuliniu. Išaugo pradėjus kurti gyvenvietę aplinkinėse naftos verslovėse dirbantiems darbininkams. Iki 2004 m. buvo savivaldybės centras.
Alechnavičienė
Alechnavičienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Jonas Mikalojus Ksaveras Chodkevičius
Jonas Mikalojus Ksaveras Chodkevičius (1738 m. gruodžio 14 d. Gdanske – 1781 m. vasario 2 d. Černobylyje, Abiejų Tautų Respublika) – Adomo Tado sūnus, Grifo su kalaviju herbo rusėnų kilmės LDK didikas, Šklovo ir Naujosios Myšos grafas, Žemaičių seniūnas (nuo 1765 m.), Veliuonos seniūnas.
Biografija
thumb|left|150px|Jono Mikalojaus Ksavero Chodkevičiaus žmona Liudvika Chodkevič Gimė Brastos vaivados Adomo Tado Chodkevičiaus ir Rozalijos Ievos Čapskytės-Hutenaitės Chodkevičienės šeimoje. Mokėsi Vilniaus akademijoje, kurią baigęs 1757 m. paskirtas Lenkijos karalystės pulkininku. Septynmečiame kare 1758–1759 m. kovojo Prancūzijos pusėje. 1764 m. išrinktas į konvokacinį seimą, kuris rengė naujo Lenkijos karaliaus rinkimus. Palaikė Rusijos imperijos statitinio Stanislovo Augusto Poniatovskio kandidatūrą, pasirašė jo išrinkimo Lenkijos karaliumi aktą.
Alechnavičienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Alechnavičiūtė (mergautinė pavardė).
Jonas Mikalojus Ksaveras Chodkevičius
Biografija
Nuo 1764 m. gruodžio 31 d. generolas adjutantas, nuo 1765 m. rugpjūčio 19 d. Žemaičių maršalka, nuo 1765 m. spalio 2 d. – Žemaičių seniūnas.
Alechnavičienė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Alechnavičius.
Jonas Mikalojus Ksaveras Chodkevičius
Biografija
Baro konfederacijos metu užėmė dviprasmišką poziciją. Viešai apgailestavo, kad gimtąją šalį pavergė svetimšaliai, tačiau tai netrukdė jam remti Prūsijos ir Rusijos karvedžių, kurių kariuomenės saugojo jo valdas. 1778 m. tapo Rusijos imperijos kariuomenės generolu leitenantu.
1765 m. apdovanotas Šv. Stanislovo, 1774 m. gegužės 9 d. – Baltojo erelio ordinais.
Palaidotas Supraslės bazilijonų vienuolyne.
Šeima
1766 m. sausio 1 d. Podhorcuose (Lvovo sritis) vedė Mariją Liudviką Ževuskaitę (lenk. Maria Ludwika Rzewuska, 1744 m. – 1816 m. vasario 6 d. Černobilyje) Vaclovo Petro Rževuskio dukterį.
Vaikai:
Meletiškės
Meletiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Antazavės.
Jurgis Blekaitis
Jurgis Blekaitis (1917 m. liepos 8 d. Kellomakki mieste, Suomija – 2007 m. birželio 25 d. JAV) – aktorius, poetas, teatrologas.
Publikacijos
Literatūrologiniai, teatrologiniai straipsniai šiuose leidiniuose:
Alechnavičius
Alechnavičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Alechnavičienė (ištekėjusi moteris) ir Alechnavičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Divas
Divas  – miestas pietinėje Dramblio Kaulo Kranto dalyje, į šiaurės vakarus nuo Abidžano. Pietų Bandamos regiono administracinis centras. Keliai į Ganjoa, Umę, Agbovilį. Yra lėktuvų pakilimo takas. Žemdirbystės regiono prekybinis centras. Veikia kolegija, licėjus.
Dauguma miesto ir apylinkių gyventojų yra didai.
Istorija
Miesto pavadinimas kilo iš iškraipytų didų žodžių dji bi („kur pantera vaikšto“). Divas departamento centru tapo 1969 m.
Indinė morinda
Indinė morinda (Morinda citrifolia) – raudinių (Rubiaceae) šeimos augalų rūšis. Natūraliai auga Pietryčių Azijoje, bet auginama Indijoje, Okeanijoje, Dominikos Respublikoje.
Auga tiek tankiuose miškuose, tiek atvirose pakrantėse ar uolose. Aukštis gali siekti 9 m. Lapai dideli, paprastieji, sodriai žalios spalvos. Žydi ir veda vaisius ištisus metus. Vaisius ovalus, 4-7 cm dydžio, žalsvai geltonas, aitraus skonio ir kvapo. Ant indinės morindos lapų dažnai įsikuria skruzdės audėjos, o vaisiai vilioja vaisėdžius šikšnosparnius.
Liaudies medicinoje įvairios indinės morindos dalys naudojamos gydant karščiavimą, kvėpavimo takų, virškinimo sutrikimus ir kitas ligas.
Sundos salos
thumb|250px|Didžiosios Sundos salos (mėlyna spalva) thumb|250px|Mažosios Sundos salos (raudona spalva) Sundos salos  – grupė salų vakarinėje Malajų salyno dalyje. Jos grupuojamos į dvi dalis:
Salos padalintos tarp Brunėjaus, Rytų Timoro, Indonezijos ir Malaizijos. Bendras plotas – 1,4 mln. km². Būdingas kalnuotas paviršius, gausu veikiančių ugnikalnių. Paviršių dengia drėgnieji tropiniai ir musoniniai miškai, savanos.
Europa (sala)
[[Vaizdas:Iles eparses de l'ocean Indien.png|thumb|250px|Europos salos dislokacija:
• 2 : Europos sala
(KM : Komorai, MG : Madagaskaras, MU : Maurikijus, MZ : Mozambikas, RE : Rejunjonas) ]] Europa – 28 km² ploto sala Mozambiko sąsiauryje, tarp Madagaskaro ir Mozambiko. Geografinės koordinatės: 22°20′S 40°22′E. Kranto linijos ilgis 22,2 km.
Sala pavadinta pagal britų laivą „Europa“, kuris čia lankėsi 1774 m. Europa yra Prancūzijos teritorija nuo 1897 m.
Salą juosia koraliniai paplūdimiai, o rytinėje pusėje esantis koralinis rifas suformavęs apie 9 km² lagūną.
Saloje auga krūmai, euforbijos, sizalio plantacijų likučiai.
Šiuo metu saloje nuolatinių gyventojų nėra, bet praeityje (1860–1920 m.) būta mėginimų ją apgyvendinti. Meteorologinė stotis.
Uostų saloje nėra, tačiau įrengtas apie 1,5 km ilgio nusileidimo – pakilimo takas.
Džumalija
Džumalija  – miestas šiaurės vakarų Katare, Šachanijos savivaldybėje, prie plento iš Dohos į vakarinę pakrantę.
Iki 2004 m. – savivaldybės administracinis centras.
Cušima (Aičis)
Cušima  – miestas Aičio prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena apie 65,6 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1947 m. kovo 1 d.
Kasmet, liepos mėnesį, mieste vyksta Tenno Matsuri festivalis.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – visterija, medis – japoninė pušis, paukštis – didysis baltasis garnys.
Viešvilė
Viešvilė – miestelis Jurbarko rajono savivaldybėje, 24 km į vakarus nuo Jurbarko, prie kelio, dešiniajame Nemuno krante (kitame krante – Karaliaučiaus kraštas), abipus Viešvilės upelį. Seniūnijos centras, yra Drūtgalio, Užupio ir Vidurio seniūnaitijos, Viešvilės girininkija. Stovi Viešvilės Kristaus Atsimainymo bažnyčia (įrengta 1863 m.), veikia Viešvilės pagrindinė mokykla, biblioteka, Mažosios Lietuvos Jurbarko krašto kultūros centras, paštas (LT-74012). Didžiausias Viešvilės pastatas – 1902 m. statyti Teismo rūmai, kuriuose 1956 m. buvo įkurti Viešvilės vaikų namai.
thumb|left|[[Žuvitakis Viešvilėje]] miniatiūra|left|Pagrindinė gatvė prie seniūnijos thumb|left|Buvusieji Teismo rūmai
Etimologija
Liaudies etimologija mena legendą, anot kurios miestelis pavadintas jo įkūrėjo, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Remundo provaikaičio Vieševilčio vardu.
Geografija
Miestelis įsikūręs dešiniajame Nemuno krante (kitame krante – Karaliaučiaus kraštas), abipus Viešvilės upelio, Karšuvos girioje. Į šiaurę nuo miestelio plyti Viešvilės rezervatas, garsus savo pelkėmis. Miestelio centre yra užtvanka, įrengta XX a. su turbina elektrai gaminti. Apylinkėse driekiasi Viešvilės-Kaskalnio kopynas.
Istorija
1930 m. miestelio pietvakarinėje dalyje aptiktas X–XI a. Viešvilės kapinynas. Viešvilės upė (Wayswille) anksčiausiai minima 1385 m. Kryžiuočių karo kelių aprašymuose. Pati Viešvilės gyvenvietė minima nuo 1542 m. 1665 m. miestelis pažymėtas Rytų Prūsijos Ragainės apskrities žemėlapyje, tuomet Viešvilė buvo kairiajame upės krante, kiek atokiau nuo jos, o dešiniajame krante, kiek šiauriau Viešvilės – pažymėta, nuo 1514 m. minima, Švabė. Nuo 1546 m. minimas Viešvilės dvaras. 1553 m. miestelyje jau stovėjo bažnyčia, 1609 m. įkurta atskira parapija. Iki 1568 m. pastatyta Viešvilės evangelikų liuteronų bažnyčia. Tačiau net 1578 m. kunigai darbo turėjo užtektinai, kadangi tais metais išleistame Prūsijos didžiojo kunigaikščio Jurgio Frydricho įsake minima, jog parapijiečiai vis dar meldžiasi stabams, lanko šventus miškelius, aukoja. XVII a. viduryje užtvenkta Viešvilės upė, prie jos pastatytas malūnas.
XVIII–XIX a. Viešvilė tapo jau tikru miesteliu, net mažu pramonės centru. Prie malūno pastatyta aliejaus spaudykla ir lentpjūvė, nuo 1730 m. veikė odos dirbtuvė. 1767–1885 m. miestelyje veikė popieriaus malūnas. Jis stovėjo Viešvilės šiaurinėje dalyje, jį valdė Rydelių (Riedel) giminė, toji miestelio dalis buvo imta vadinti Rydelsbergu arba Ridelkalniu, o po 1944 m. blogai lokalizavus vietovę, Ridelkalnio vardas suteiktas pietvakarinei miestelio daliai. XIX a. pabaigoje minimas Viešvilės kaimas ir dvaras Ragainės apskrityje.