cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1923 m. Didysis Kanto žemės drebėjimas
Žala ir mirties atvejai
Žemės drebėjimas smogė per pietus, kai dauguma žmonių gaminosi maistą ant ugnies. Dėl šios priežasties dauguma aukų mirė nuo įsiplieskusių liepsnų. Keletas gaisrų peraugo į didelio masto gaisrus, praūžusius ištisuose miestuose. Daugelis žmonių žuvo jų kojoms įstrigus po besilydančia asfaltine danga. Daugiausia aukų pareikalavęs pavienis atvejis buvo, kuomet ugnies tornadas prarijo nebenaudojamą armijos rūbų siuvimo depą Tokijo centre, į kurį, besislėpdami nuo žemės drebėjimo, buvo sugužėję apie 38 000 žmonių. Visame mieste trūko vandentiekio tinklai, tad visiškai užgesinti gaisrą prireikė beveik pilnų dviejų dienų iki vėlyvo rugsėjo 3 d. ryto. Apskaičiuota, kad ugnis nusinešė 6400 žmonių gyvybes, 381 000 namų buvo sunaikinti.
Maždaug tuo pat metu, kada įvyko žemės drebėjimas, stiprus taifūnas praūžė Tokijo įlankoje. Taifūno sukelti vėjai nukreipė liepsnas Noto pusiasalio pakrantėje link Išikavos prefektūros.
Kalnuotose ir kalvotose Kanagavos prefektūros vietovėse dauguma namų buvo palaidoti po žeme arba nunešti nuošliaužų ir žuvo apie 800 žmonių. Griūvanti pakalnė Nebukavos kaime, į vakarus nuo Odavaros, į jūrą nunešė visą kaimą, kartu su geležinkelio stotimi ir keleiviniu traukiniu, vežusiu daugiau kaip 100 keleivių.
Po keleto minučių Sagamio įlankoje iškilusios 10 m aukščio cunamio bangos smogė Boso pusiasaliui, Idzu saloms ir Idzu pusiasalio pakrantei. Cunamis pareikalavo daug aukų, tarp jų 100 žmonių, buvusių palei Jui-ga-hamos paplūdimį Kamakuroje, ir 50 žmonių, tuo metu buvusių ant kelio pylimu į Enošimą. Daugiau kaip 570 000 namų buvo sugriauta, dėl to 1,9 mln. žmonių liko be pastogės. Evakuojamieji buvo gabenami laivais iš Kanto net į Kobę Kansajaus regione. Viso žemės drebėjimas padarė 1 mlrd. JAV dol. (14 mlrd. JAV dol. šiandieniniu kursu) vertės žalos. Po pradinio žemės drebėjimo smūgio dar nuvilnijo 57 pakartotiniai smūgiai. thumb|right|[[Jokohama po žemės drebėjimo]]
Pasekmės
thumb|left|Nuniokoti Tokijo Nihonbašio ir Kandos rajonai nuo Dai-iči Sogo pastato stogo Regioną nusiaubus žemės drebėjimui, keletas asmenų vyriausybėje svarstė galimybę sostinę perkelti į kurią nors kitą vietą. Buvo diskutuota ir net dėl naujos sostinės įkūrimo.
1960 m. Japonijos vyriausybė rugsėjo 1-ąją paskelbė žemės drebėjimo metinėmis, kasmetine „Nelaimių prevencijos diena“.
Žemosios Panemunės šventoriaus koplyčia
Šventoriaus koplyčia yra regioninės reikšmės kultūros objektas, nuo 2004 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Priklauso Šv. Vincento Pauliečio bažnyčios pastatų kompleksui.
Architektūra
Koplyčios statinys kompaktinis, stačiakampio plano, medinio karkaso sienomis, vienos patalpos, su dvišlaičiu stogu. Fasadai apdailinti vertikalių lentų stilizuotu apkalimu, pastogė ir frontonai apkalti horizontaliai. Frontonuose įtaisyti profiliuoti pagegnių skydeliai. Langai ir durys įrėminti profiliuotais mediniais apvadais. Koplyčioje stovi dviejų tarpsnių medinis altorius.
Dundas
Dundas arba Dundas-Šitatas (Dundo-Chitato) – miestas šiaurės Angoloje, Šiaurės Lundos provincijoje, netoli Kongo Demokratinės Respublikos. Daugiau nei 177 tūkst. gyventojų. Plentai į Luandą, Kinšasą. Yra vietinis oro uostas. Miestą garsina deimantų bendrovė ir vietos futbolo klubas.
Istorija
Kolonijiniais metais čia buvo rasta deimantų ir radosi jų kasyklos. 1912 m. vietovė susilaukė dėmesio ir buvo pradėta apgyvendinti. Vėliau susilaukta investicijų ir pradėjo kurtis miestas. Angolai paskelbus nepriklausomybę ir prasidėjus pilietiniam karui dėl deimantų kasyklų kontrolės virė nuožmios kovos.
Pumputiškis
Pumputiškis – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Zibalų.
Pasaulio šachmatų čempionatas
thumb|right|[[Ding Liren|Dynas Lyrenas, dabartinis pasaulio šachmatų čempionas (nuo 2023 m. gegužės 1 iki - ) ]] Pasaulio šachmatų čempionatas išaiškina pasaulio šachmatų čempioną. Čempionatas yra atviras: visi žmonės, nežiūrint lyties ir amžiaus gali kovoti dėl šio titulo. Oficialūs pasaulio čempionatai prasidėjo nuo 1886 m., kai du vedantieji Europos ir JAV šachmatininkai, atitinkamai, Johanas Cukertortas ir Vilhelmas Šteinicas sužaidė mačą dėl pasaulio čempiono vardo.
Nuo 1886 iki 1946 m. čempionas nustatydavo visas sąlygas, kurias turėjo įvykdyti bet kuris pretendentas į titulą: surinkti į prizinį fondą čempioną tenkinančią lėšų sumą ir laimėti mačą prieš čempioną.
Nuo 1948 m. iki 1993 m. pasaulio čempionatą rengdavo Pasaulio šachmatų federacija (FIDE).
1993 m. tuometinis pasaulio čempionas G. Kasparovas pasitraukė iš FIDE ir sukūrė priešišką PŠA organizaciją, kuri greta FIDE pasaulio čempionatų vykdė savo pasaulio čempionatus. Susidarė situacija, kai pasaulyje vienu metu buvo du pasaulio šachmatų čempionai: vienas nuo FIDE, kitas nuo PŠA, (vėliau Braingames ir Einšteino TV). Šachmatų pasaulis vėl buvo suvienytas per 2006 m. pasaulio šachmatų čempionatą.
Dabartinis pasaulio čempionas Magnus Karlsenas laimėjo 2013 m. pasaulio čempionatą nugalėjęs tuometinį čempioną Višvanataną Anandą.
Nors pasaulio šachmatų čempionatas yra atviras: jame gali dalyvauti ir moterys ir jaunimas ir senjorai, tačiau rengiami ir kiti: pasaulio moterų šachmatų čempionatas, kuris išaiškina moterų pasaulio šachmatų čempionę, jaunimo čempionatas, jaunių čempionatas, Pasaulio šachmatų mėgėjų čempionatas, senjorų čempionatas (60+ vyrams, 50+ moterims), kompiuterių čempionatas, kur šachmatų programa rungtyniauja prieš programą.
Pasaulio čempionato rengimas
Daug šimtmečių nebuvo rengiami pasaulio čempionatai, bet visada būdavo žaidėjų, kurie savo žaidimu, pasiekimais bei idėjomis, o kartais ir knygomis apie šachmatus, buvo pagarsėję amžininkų tarpe. Tie, kurie, savo laiku, buvo pripažįstami, kaip stipriausi šachmatų žaidėjai pasaulyje, dabar vadinami neoficialūs pasaulio šachmatų čempionai.
Neoficialūs čempionai (iki–1886)
Pirmas pasaulio čempiono vardo paminėjimas. Terminas jau buvo naudojamas dar iki 1886 m. mačo tarp V. Šteinico ir J. Cukertorto.
1845 m. „Chess Player’s Chronicle“ (ant viršelio 1846 m.), 178 psl. pateikiamas reportažas iš Jorkšyro šachmatų klubo Lidse metinių minėjimo, kuriama dalyvavo ir Hovardas Stauntonas. Jis buvo pristatytas minėjimo dalyviams: „Anglijos šachmatų čempionas, arba iš tikro, galėtume vadinti pasaulio čempionu“.
1850 m. „Chess Player’s Chronicle“ (318–319 psl.). Iš Kalkutos šachmatų klubo nario laiško (1850 m. rugpjūtis): „Kiek pamenu neseniai skaičiau pasiūlymą surengti „Grandų mačą“ greta su moksline konferencija, numatyta 1851 m. Jame prizai turėtų būti pakankamai aukšti, kas paskatintų dalyvauti geriausius žemyno šachmatininkus ir varžybos galėtų būti laikomos „Pasaulio čempionatu“. thumb|right|300|Jean Henri Marlet, 19-oji šachmatų partija iš mačo tarp Hovardo Stauntono ir Pierre Charles Fourrier Saint-Amano [[1843 m. gruodžio 16 d.]] thumb|left|150px|[[Louis-Charles Mahé de La Bourdonnais|Luisas Šarlis de la Burdonė ]] thumb|left|150px|[[Hovardas Stauntonas, 1855 m ]] thumb|150px|[[Polas Morfis, 1854 m.]] thumb|left|150px|[[Vilhelmas Šteinicas 1866 m.]] thumb|150px|left|[[Johannes Zukertort|Johanesas Cukertortas ]] thumb|right|150px|right|[[Adolfas Andersenas ]]
Straipsnio ištrauka iš „Brighton Gazette“ patalpinta 1851 m. „Chess Player’s Chronicle“ (88 psl.) prieš tų metų Londono turnyrą: „ Šiame superturnyre įdomiausia bus stebėti H. Stauntono, Anglijos čempiono, o bendru vertinimu, pirmo pasaulio žaidėjo, kovas su dviem ar trim talentingiausiais žaidėjais, su kuriais iki šiol jam dar neteko sukryžiuoti iečių“.
1852 m. „Chess Player’s Chronicle“ (248–251 psl.) „Edinburgo šachmatų klubo prezidentas Džeimsas Rouzas savo kalboje apibūdino H. Stauntoną kaip: „neabejotinai iškiliausią iš gyvenančių žaidėjų“ ir „geriausią šachmatų žaidėją pasaulyje“. Ne tik H. Stauntonas buvo tituluojamas pasaulio čempionu. Bankete, kurį P. Morfio garbei surengė Londono šachmatų klubas (1859.04.14), klubo prezidentas O. Mongredijenas pakėlė tostą „pasaulio šachmatų čempiono garbei“. Tais pačiais žodžiais P. Morfį sveikino ir Amerikos šachmatų mėgėjai Niujorke ir Bostone jam grįžus į JAV po sėkmingų pasirodymų Europoje.
Nėra liudijimų, kad V. Šteinicas būtų iškart po mačo su Adolfu Andersenu apsiskelbęs pasaulio čempionu, tačiau po 21 metų „International Chess Magazine“ 1888 m. balandžio mėn. (86 psl.) rašo, kad pasaulio čempionu jis yra nuo 1866 m.
Tačiau buvo ir kitų nuomonių. Štai Timas Hardingas aprašydamas J. Cukertorto vizitą 1879 m. į Dubliną cituoja 1879 m. kovo 6 d. „Irish Times“: „Mes galime pažymėti, kad kadangi P. Morfis yra pasitraukęs iš šachmatų, ir kadangi ponas V. Šteinicas atsisakė dalyvauti turnyruose, ponas J. Cukertortas pakeliamas į pasaulio šachmatų čempiono rangą už pirmą vietą praėjusių metų Paryžiaus turnyre“. Kaip atsakas į tai 1882 m. sausio 18 d. (25 psl.) rašoma:
„Misterio Šteinico reikalavimas būti pripažintam pasaulio čempionu yra paremtas tuo faktu, kad jis yra mačuose nugalėjęs tris didžiausius šimtmečio meistrus – Anderseną, Blackburną ir J. Cukertortą – kas nuo Morfio laikų, be Šteinico, užimdavo aukščiausias pozicijas pasaulio šachmatuose? Be to, Šteinicas yra laimėjęs pirmą prizą 1872 m. Londono turnyre ir 1873 m. Vienos turnyre.“ Tai pripažino ir 1894 m. kovo 11 d. „New York Times“: „… 26 metus veteranas sėkmingai gynė pasaulio čempiono titulą…“, Britų enciklopedija 1894 m. balandžio mėn (163 psl.): „Šteinicas, kuris eina 58-uosius metus, buvo pasaulio šachmatų čempionu 28 metus, laimėjęs 1866 m. prieš Anderseną. Visi 28 karjeros metai buvo nepertraukiamo triumfo metai…“
Tačiau diskusijos nesibaigia. Buvo įžymieji XIX a. šachmatininkai iki 1886 metų mačo pasaulio čempionais tebediskutuojama iki dabar. Štai viena nuomonė: iš turimų šaltinių gaunama prieštaringa informacija, nei vienas iš geriausių nebuvo visuotinai pripažintas. Tai, kad tuometinėje atskirų šalių spaudoje galima rasti prie vieno, ar kito šachmatininko pavardės pridėtus žodžius „geriausias pasaulyje“, ar „pasaulio čempionas“ gali reikšti ir tik tos šalies gerbėjų simpatijas.
Oficialūs čempionatai iki FIDE (1886–1946)
Nuo XIX a. iki XX a. vidurio pasaulio šachmatų čempionatas vykdavo niekieno nevaržomas: jei žaidėjas galvodavo, kad jis yra pakankamai pajėgus kovoti dėl „karūnos“, jis (ar jo draugai) ieškojo finansinių lėšų – mačo prizinio fondo rėmėjų, ir iškviesdavo „karaliaujantį“ čempioną į dvikovą. Jei laimėdavo mačą, tapdavo naujuoju pasaulio čempionu. Pretendento atranka nebuvo vykdoma. Nežiūrint to ši sistema vis tik sugebėdavo iš to laikotarpio stipriausiųjų žaidėjų tarpo išaiškinti pasaulio čempionus: Vilhelmą Šteinicą, Emanuelį Laskerį, Chosė Kapablanką, Aleksandrą Aliochiną ir Maksą Euvę. Visi jie čempionais tapo, laimėję mačą prieš „karaliaujantį“ čempioną.
Vilhelmas Šteinicas
Vilhelmas Šteinicas dominavo pasaulio šachmatuose nuo 1866 iki 1894 m. ir šiuo laikotarpiu iškeltos problemos turėjo įtakos pasaulio šachmatų čempionatams. Šis laikotarpis pažymėtinas: thumb|left|150px|right| [[Vilhelmas Šteinicas 1886–1894 ]] dėl pirmo rašytinio pasiūlymo, kad čempionas prarastų titulą, jei vengtų pasiūlymų žaisti pasaulio čempionato mačą su pripažintu visuomenėje pretendentu, arba ilgą laiką nedalyvautų šachmatų varžybose;
1887 m. pirmą kartą buvo darytas bandymas leisti organizacijai rengti pasaulio čempionatą. Amerikos šachmatų kongresas pradėjo ruošti pasaulio čempionato taisykles, kuriose buvo numatyta kaip turėtų būti atrenkamas pretendentas. Šteinicas rėmė šias pastangas, nes manė, esąs per senas likti pasaulio čempionu. Galutinis taisyklių variantas numatė: 1889 m. Niujorke surengti turnyrą, kurio nugalėtojas trumpam tampa pasaulio čempionu. Jis turi mėnesį laiko iki mačo su turnyro antros, ar trečios vietos laimėtoju, per kurį paaiškėja pasaulio čempiono titulo savininkas. V. Šteinicas rašė, kad nežaistų turnyre ir nekviestų nugalėtoją į dvikovą, kol antros, ar trečios vietos nugalėtojai neatsisakytų kovoti su pirmosios vietos nugalėtoju. Turnyras įvyko, bet jo rezultatai buvo nelaukti: Michailas Čigorinas ir Maksas Vaisas pasidalijo pirmąją vietą ir nugalėtojo išsiaiškinimui sužaidė tarpusavio mačą, kuris pasibaigė lygiosiomis 2:2 (keturios lygiosios), bet po to – abu atsisakė žaisti dėl čempiono titulo mačą. Trečios vietos laimėtojas Izidorius Gunsbergas buvo pasiruošęs žaisti mačą dėl titulo su V. Šteinicu ir jį 1890–1891 m. pralaimėjo. Šis eksperimentas daugiau nebuvo pakartotas ir 1894 m. mačas, kurį laimėjo E. Laskeris, vėl buvo surengtas privačiai.
Emanuelis Laskeris (1894–1921)
thumb|150px|right| [[Emanuelis Laskeris 1894–1921 ]] Nors E. Laskeris gynė titulą dažniau už V. Šteinicą, tačiau po 1911 m. jo derybos dėl mačų sąlygų keldavo diskusijas. Kai 1911 m. jis gavo iš R. Kapablankos iškvietimą žaisti mačą dėl pasaulio čempiono titulo, jis iškėlė ne tik aukštus finansinius reikalavimus, bet ir pasiūlė naujų sąlygų: mačas turėtų būti pripažintas pasibaigęs lygiosiomis, jei nei vienas iš žaidėjų neįgijo dviejų taškų persvaros; turi būti sužaista ne daugiau 30-ies partijų ir baigtis, jei kuris nors iš dalyvių laimėjo 6 partijas ir pirmauja dviem taškais (iki tol buvo, kad nugali pirmasis, laimėjęs nustatytą partijų skaičių, paprastai-10) R. Kapablanka prieštaravo reikalavimui, pagal kurį nugalėtojas turi pirmauti dviem pergalėmis. E. Laskerį papiktino R. Kapablankos dviejų taškų persvaros reikalavimo kritika ir jis nutraukė derybas.
Tą patį jis siūlė R. Kapablankai ir po to, 1920 m. birželio 27 d. jis atsistatydino R. Kapablankos naudai. Dėl to jis sulaukė visuomenės kritikos. Komentatoriai abejojo E. Laskerio teise skirti savo įpėdinį. R. Kapablanka atsisakė dovanėlės ir antrą kartą iškvietė E. Laskerį į mačą. Žaidžiant 1921 m. pasaulio čempionato mačą, R. Kapablanka nesunkiai nugalėjo.
R. Kapablanka
thumb|left|150px|[[Chosė Raulis Kapablanka|Chosė Kapablanka 1921–1927 ]] Po nesėkmingų derybų su E. Laskeriu dėl pasaulio čempionato mačo (1911 m.), R. Kapablanka paruošė pasaulio čempionato taisykles, kurias palaikė ir kiti vedantieji šachmatininkai, tarp jų ir E. Laskeris 1914 m. Sankt Peterburgo turnyre. Vėliau tais pačiais metais joms buvo pritarta Mainheimo turnyre.
Pagrindiniai taisyklių punktai buvo:
mačą laimi žaidėjas, kuris pirmas pasiekia 6-ias, ar 8-ias pergales (čempionas turi teisę pasirinkti); prizinis fondas neturi būti ne mažesnis už 1000 svarų sterlingų (2006 m. – apie 70 000 JAV dolerių)
Po diskusijų, per Londono turnyrą, 1922 m., galimi pretendentai žaisti mačą: A. Aliochinas, A. Rubinšteinas, E. Bogoliubovas ir M. Vidmaras pasirašė R. Kapablankos parengtą pasaulio čempionato mačo nuostatų projektą.
Tačiau Londono susitarimas nebuvo sėkmingas: pagal šį susitarimą buvo žaidžiamas tik mačas R. Kapablanka – A. Aliochinas (1927 m.). Kiti pretendentai Rubinšteinas ir A. Nimcovičius surinkti reikiamų mačo fondui 10 000 JAV dolerių neįstengė. Laimėjęs mačą A. Aliochinas pranešė, kad jis pasiruošęs žaisti mačą revanšą su R. Kapablanka pagal Londono susitarimo reikalavimus. Derybos užtruko daug metų, dažnai nutrūkdamos tuo momentu, kai rodės, kad jau viskas, kaip ir tvarkoje.
FIDE, A. Aliochinas, M. Euvė ir AVRO
1924 m. buvo įkurta tarptautinė šachmatų federacija (FIDE). Jai susikūrus, susidariusi padėtis taip pat nepasikeitė: čempionato klausimais pasaulio čempionai vis nepripažindavo jos jurisdikcijos.
1925 m. ir 1926 m. FIDE Kongresai išreiškė norą dalyvauti pasaulio čempionato rengime. FIDE buvo patenkinta Londono susitarimu, bet, jos nuomone, reikalavimas dėl prizinio fondo (10 000 JAV dolerių) yra neįgyvendinamas ir kvietė R. Kapablanką, kartu su vedančiaisiais meistrais, peržiūrėti susitarimą.
1926 m. FIDE įkūrė paralelinį titulą „FIDE čempionas“ ir 1928 m. dėl šio titulo pravedė mačą tarp J. Bogoliubovo ir M. Euvės. Nugalėjo J. Bogoliubovas. thumb|left|150px| [[Maksas Euvė 1935–1937 ]] thumb|right|150px| [[Aleksandras Aliochinas 1927–1935 ir 1937–1946 ]] A. Aliochinas sutiko, kad ateityje pasaulio čempionato mačus globotų FIDE, išskyrus jo mačą revanšą (kuris niekada ir neįvyko) su R. Kapablanka, kurį jis pageidavo žaisti tomis pačiomis sąlygomis, kaip ir 1927 m. mače. FIDE norėjo surengti apsijungimo mačą tarp A. Aliochino ir J. Bogoliubovo, bet po to, kai J. Bogoliubovas ir A. Aliochinas 1929 m. patys surengė mačą „FIDE čempionato“ idėja visai dingo.
Kai su A. Aliochinu buvo tariamasi dėl 1937 m. mačo revanšo sąlygų, M. Euvė pasiūlė, kad jei jis išlaikytų titulą, ateityje FIDE turėtų atrinkti pretendentus ir rengti pasaulio čempionato mačus.
Nuo 1935 m. FIDE bandė parengti pretendentų atrankos taisykles. Daugumoje pasiūlymų vyravo nuomonė, kad atranką turėtų atlikti tam tikra komisija.
Kol jie diskutavo dėl procedūrų, o Aliochinas ir Euvė ruošėsi 1937 m. pabaigoje mačui revanšui, Olandijos šachmatų federacija pasiūlė pasaulio eksčempionų ir kylančių žvaigždžių super turnyrą (AVRO), kuris turėtų atrinkti sekantį pretendentą.
FIDE atmetė šį pasiūlymą ir komisija pasiūlė oficialiu pretendentu Salo Florą. Po to M. Euvė pareiškė, jei jis išlaikytų titulą revanšo mače su A. Aliochinu jis būtų pasirengęs 1940 m. žaisti mačą su S. Floru: jis taip rezervavo sau teisę (1938 m., ar 1939 m.) surengti mačą dėl titulo su R. Kapablanka, kuris jį buvo praradęs 1927 metais; jei M. Euvė pralaimėtų R. Kapablankai, tada turėtų būti įgyvendintas FIDE sprendimas ir R. Kapablanka turėtų 1940 m. žaisti mačą su S. Floru.
Dauguma šachmatų žurnalistų ir žaidėjų labiau rėmė idėją, kad pretendento atranką atliktų olandų pasiūlytas super turnyras, o ne FIDE paskirta komisija. Kol šis konfliktas sprendėsi, M. Euvė sugražino titulą A. Aliochinui.
Vis tik 1938 m., nors ir be pretendento atrankos teisės, AVRO turnyras įvyko. Surinkę po lygiai taškų Paulius Keresas ir Roibenas Fainas pasidalijo pirmąją vietą. Pritaikus papildomus turnyro rodiklius pirmoji vieta pripažinta P. Keresui. Turnyre žaidė dauguma to meto vedančiųjų šachmatininkų, tame tarpe, A. Aliochinas, R. Kapablanka, S. Floras, kurie užėmė, atitinkamai, 6-ąją, 7-ąją, 8-ąją vietas.
Prasidėjęs 1939 m. 2-asis pasaulinis karas nutraukė tolimesnes diskusijas dėl pasaulio čempionato rengimo.
FIDE pasaulio čempionatų ciklai (1946–93)
Dar 1946 m. FIDE Vinterturo Kongrese svarstė pretendentų atrankos vykdymą ir parengė pasaulio čempionato rengimo 7-ių metų planą. Jo esmė, kad čempionatai vykdomi trimečiais ciklais:
Ši pasaulio šachmatų čempionato ciklų schema su nedideliais pakitimais (dalyvių skaičius, turnyrai, ar mačai, partijų skaičius, ciklo metų skaičius ir kt.) išgyvavo iki 1996 m. Buvo sužaista 17-ka ciklų.
Tarpuvaldis
Po 2-ojo pasaulinio karo (1939–1945 m.) pasaulio čempionato vykdymui inciatyvos ėmėsi FIDE. Ryšium su A. Aliochino mirtimi (1946) reikėjo išaiškinti naująjį čempioną. thumb| right|150px| [[Michailas Botvinikas 1948–1957 1958–1960 ir 1961–1963 ]] Iki 1946 m. pasaulio šachmatų čempionu tapdavo žaidėjas laimėjęs mačą prieš tuometinį čempioną. Aleksandro Aliochino mirtis sudarė situacija, kai tokia procedūra buvo neįmanoma. Situacija buvo labai kebli, kadangi daugelis vedančiųjų žaidėjų ir federacijų siūlė įvairius situacijos sprendimus:
FIDE buvo labai sudėtinga surengti pasitarimus šiuo klausimu, nes po Antrojo pasaulinio karo jai stigo piniginių lėšų, kaip ir eilei šachmatų federacijų norinčių atsiųsti pasitarimams savo atstovus. Nepadėjo ir tai, kad Sovietų Sąjunga ilgą laiką atsisakinėjo įstoti į FIDE, o joje tuo metu gyveno apie pusę pajėgiausių žaidėjų. Bet galų gale Sovietų Sąjunga, supratusi, kad ir jai būtų naudinga dalyvauti diskusijose dėl laisvo čempiono titulo, 1947 m. pasiuntė FIDE telegramą, atsiprašinėdama, kad nėra jos atstovų, ir išreiškė norą būti priimta į būsimus FIDE komitetus. Galų gale 1947 m. Hagos Kongrese FIDE priėmė sprendimą surengti 1948 m. mačą turnyrą dviejose šalyse Niderlanduose ir SSRS. Dalyvių skaičius – šeši, bet neatvykus R. Fainui dėl disertacijos rašymo, liko penki dalyviai, kurie kiekvienas su kiekvienu žaidė po 5-ias partijas. Turnyro nugalėtoju tapo M. Botvinikas.
FIDE sistema (1949–63)
thumb| left|150px| [[Michailas Talis 1960–1961 ]] thumb| right|150px| [[Vasilijus Smyslovas 1957–1958 ]] M. Botviniko inciatyva FIDE priėmė naujus pasaulio čempionato mačų (1949 m.) nuostatus, kurie numatė, kad:
1962 m. eksčempiono teisė į mačą revanšą buvo panaikinta. Pagal šią sistemą buvo sužaisti 8 pasaulio čempionato mačai.
FIDE sistema (1963–75)
thumb| right|150px| [[Tigranas Petrosianas 1963–1969 ]] thumb| left|150px| [[Borisas Spaskis 1969–1972 ]] Po 1962 m. kandidatų turnyro, kur R. Fišeris apkaltino sovietų žaidėjus, kad jie yra slaptai sutarę trukdyti kitų šalių žaidėjams, t. y. jam, laimėti turnyrą. Jis apkaltino Tigraną Petrosianą, Jefimą Gelerį ir Paulių Keresą sutarus tarpusavio partijas žaisti lygiosiomis, ir kad Viktorui Korčnojui buvo liepta jiems pralaimėti. 2002 m. J. Averbachas, kuris buvo sovietų komandos vadovas, neigė tai, bet manė, kad T. Petrosianas ir J. Geleris galėjo sutarti tarpusavyje lygiąsias, kad išsaugotu jėgas kovai su likusiais žaidėjais, o P. Keresas – ne. Tačiau statistinė čempionatų partijų analizė parodė, kad yra 75% tikimybės, kad taip buvo daroma. V. Korčnojus, kuris 1976 m. pasitraukė iš SSRS, niekados nesakė, kad buvo verčiamas pralaimėti partijas. Vis tik FIDE, kad išvengtų sutartų partijų, pakeitė varžybų formatą ir nuo 1965 m. vietoj Kandidatų turnyrų įvedė atkrentamuosius Kandidatų mačus. Ketvirtfinalių ir pusfinalių mačuose buvo žaidžiama 10, o finalo – 12-kos partijų mačai. Pagal šią sistemą T. Petrosianas tapo čempionu laimėjęs 1963 m. mačą prieš M. Botviniką ir B. Spaskis, iš antro karto (pirmas – 1966 m. mačas buvo pralaimėtas) 1969 m. mače į veikė T. Petrosianą.
thumb|left|150px| [[Robert James Fischer|Robertas Fišeris 1972–1975 ]] Tapes pasaulio čempionu (1972 m. mačas) R. Fišeris pasiūlė savo pasaulio čempionatų mačų vedimo tvarkos projektą. Pagal jį:
FIDE tik iš dalies priėmė šį projektą, kadangi apribojo bendrą partijų skaičių iki 36; esant lygiam rezultatui (pagal visas partijas) 18 : 18 šempionas taip pat išlaikytų titulą.
Paprašius JAV šachmatų federacijai buvo sušauktas neeilinis FIDE Kongresas (1975 m.), kuris patvirtino FIDE sąlygas. Tačiau pagal jas nebuvo pravesta nei vieno mačo.
Protestuodamas prieš tai, kad FIDE pakeitė jo siūlomą projektą, R. Fišeris neatvyko į 1975 m. mačą žaisti su pretendentu į titulą A. Karpovu. Už neatvykimą jam buvo įskaitytas mače pralaimėjimas ir pasaulio čempionu (be žaidimo) paskelbtas Anatolijus Karpovas.
Karpovas ir Kasparovas (1975–90)
thumb|left|150px| [[Anatolijus Karpovas 1975–1985 FIDE 1993–1999 ]] thumb|right|150px| [[Garis Kasparovas 1985–2000 ]] 1977 m. FIDE pakeitė pasaulio čempionato mačo taisykles, pagal jas: mačas tęsiasi iki 6-ių pergalių, esant rezultatui pagal pergales 5 : 5 žaidžiama iki pirmos pergalės. Pralaimėjęs mačą čempionas turi teisę į mačą revanšą. Pagal šias taisykles A. Karpovas žaidė 2 pasaulio čempionato mačus su V. Korčnojumi.
1984–1990 m. laikotarpis pasižymėjo A. Karpovo ir G. Kasparovo atkaklia tarpusavio konkurencija dėl pasaulio čempiono titulo – sužaisti 5 mačai. G. Kasparovui nepavyko įvykdyti savo svajonės ir dideliu skirtumu laimėti prieš savo varžovą. Po penkių sužaistų mačų (+4,=1) ir 154 (!) partijų, jo persvara prieš A. Karpovą liko kukli – tik du taškai – 78 : 76. | title= 2016 m. pasaulio mėgėjų šachmatų čempionatas |accessdate=2020 rugs. 4 d}}
1983 m. FIDE vėl peržiūrėjo pasaulio čempionato mačo taisykles: už mačo pravedimą personaliai buvo atsakingas FIDE prezidentas, kuriam buvo suteiktos didelės teisės. Laikotarpis tarp mačų buvo sumažintas nuo 3 iki 2 metų. Pagal šias taisykles buvo žaidžiamas A. Karpovo- G. Kasparovo 1984/85 m. mačas, kuris, kaip per ilgai užsitęsęs, FIDE prezidento sprendimu buvo sustabdytas.
Po to, FIDE vėl grįžo prie 24 partijų mačo, palikdama 6 pergalių sąlygą. Esant lygiam rezultatui (12 : 12) pasaulio čempionas išlaiko titulą, tačiau pralaimėjęs į mačą revanšą nebeturi teisės. Tačiau A. Karpovui, padarė įšimtį vienam 1986 m. mačui revanšui, kadangi iki priimant nuostatų pakeitimą jis jau turėjo teisę į mačą revanšą. 1986 m. FIDE priėmė sprendimą vėl grįžti prie 3 metų pasaulio čempionatų ciklo.
Ryšium su tuo, kad 1986 m. pralaimėjęs mačą revanšą nespėjo dalyvauti 1985 m. kandidatų turnyre, A. Karpovui buvo suteikta teisė sužaisti 14 partijų mačą su finalinio kandidatų mačo nugalėtoju. Šio mačo nugalėtojas A. Karpovas 1987 m. žaidė eilinį pasaulio čempionato mačą su G. Kasparovu, kuris pasibaigė lygiosiomis, bet G. Kasparovas pagal nuostatus išlaikė savo titulą. 1990 metų mače su A. Karpovu vėl laimėjo G. Kasparovas.
Dvivaldystė (1993–2005)
1993 m. N. Šortas laimėjo kandidatų mačus ir tapo pretendentu žaisti pasaulio čempionato mačą su G. Kasparovu.
Pagal FIDE taisykles galutinis sprendimas dėl pasaulio čempionato mačo vietos iš pateiktų pasiūlymų priklausė trims subjektams – FIDE, pasaulio čempionui (Kasparovui) ir pretendentui (Šortui), kurie kartu ir turi nuspręsti, kur bus rengiamas mačas. G. Kasparovas ir N.Šortas, apkaltinę FIDE prezidentą F. Kampomanesą pažeidus šią taisyklę – paskelbus, kad mačas bus žaidžiamas Mančesteryje.
1993 m. vasario 26 d., Linareso turnyro metu abu pasaulio čempionato mačo dalyviai paskelbė bendrą pranešimą, kad mačą dėl pasaulio čempiono vardo žais ne FIDE globoje.
PŠA ir BrainGames mačai
1993–1995 m. PŠA surengė tarpzoninį turnyrą ir kandidatų mačus. PŠA kandidatų mačus laimėjo Višvanatanas Anandas. Po to G. Kasparovas gynė PŠA Pasaulio čempiono titulą prieš V. Anandą mače, kuris prasidėjo 1995 m. rugsėjo 11 d. Niujorke. 20 partijų mače G. Kasparovas nugalėjo anksčiau laiko V. Anandą 10½ : 7½.
Netrukus po pagrindinio rėmėjo „Intel“ pasitraukimo PŠA susilpnėjo. G. Kasparovui trūko lėšų tinkamai surengti pretendento atrankos ciklą. Tad mačai dėl pasaulio čempiono toliau nevyko. G. Kasparovas 1998 m. suformavo „Pasaulio šachmatų tarybą“, kuri surengė kandidatų mačą tarp Aleksejaus Širovo ir Vladimiro Kramniko. A. Širovas mačą laimėjo.
Tačiau tuoj po mačo paaiškėjo, kad laukto mačo finansavimo iš pagrindinio rėmėjo Rentero nebus. Po to PŠT pasiūlė surengti mačą, kurio fizinis fondas būtų nedidelis, dėl šios priežasties A. Širovas atsisakė ir derybos dėl mačo su G. Kasparovu nutrūko.
Kitas planas 1999–2000 m. surengti G. Kasparovo ir V. Anando mačą irgi žlugo. Galų gale, 2000 m. G. Kasparovas, pats pasirinkęs pretendentu Vladimirą Kramniką, žaidė su juo 2000 m. pasaulio čempionato mačą. Finansiškai šį mačą rėmė „Braingames“ bendrovė. V. Kramnikas nugalėjo ir tapo klasikinų šachmatų pasaulio čempionu. Vėliau subankrutavus „BrainGames“ klasikinių šachmatų čempionato rengimo teises perėmė Einšteino TV.
Seiravano pasiūlymas
2002 m. kovo mėn JAV didmeistris imasi inciatyvos ir pateikia pasiūlymą, kaip išeiti iš aklavietės: FIDE rengia tris pasaulio čempionatus: klasikinių, trumpųjų atkrentamųjų mačų ir greitųjų šachmatų.
Klasikinis čempionatas: zoniniai turnyrų nugalėtojai su pakviestais pagal reitingą + 64 moterys ir 4 rengėjų kviestiniai – viso 196 dalyviai, žaidžia šveicariškąja sistema (13 ratų) ir išaiškina 5 geriausius. Šie kartu su R. Ponomariovu, V. Kramniku ir G. Kasparovu žaidžia ketvirtfinalyje 10 partijų, pusfinalyje – 14, o finale – 20 partijų mačus ir išaiškina pasaulio čempioną.
Jis taip pat pasiūlė įvesti, atstovaujančią žemynus, trijų komisionierių tarnybą, kurioje komisionieriai keistusi kas 5 metai, kuri prižiūrėtų čempionatą ir turėtų galutinį sprendimą.
Einšteino TV pasiūlymas
Jo esmė – abi pusės atrenka žaidėjus, kurie susitikę susivienijimo mače išaiškina neginčijamą pasaulio čempioną.
Tuoj po Einšteino kandidatų turnyro Dortmunde nugalėtojas 2003 m. balandžio mėn. žaidžia 16 partijų mačą su V. Kramniku.
FIDE išaiškina savo atstovą:
1-as mačas. V. Anandas žaidžia 6 klasikinių partijų mačą. 2-as mačas. G. Kasparovas žaidžia mačą su pirmojo mačo nugalėtoju. Šio mačo nugalėtojas žaidžia 16 partijų mačą su FIDE čempionu R. Ponomariovu. Jis turėtų vykti 2003 m. gegužės/birželio mėn.
Pasaulio čempionatų susivienijimo mačas. Einšteino TV ir FIDE mačų nugalėtojai žaidžia susivienijimo 16 partijų mačą. Jį telkia Komisionierių tarnyba. Taisykles parengia Didmeistrių komitetas.
Netrukus po mačo rengiamas naujas ciklas, kuris yra šiek tiek patobulintas J. Seiravano pasiūlymo variantas.
NK Veržej
Veržėjaus NK – Slovėnijos futbolo klubas iš Veržėjaus.
Pasaulio šachmatų čempionatas
Prahos susitarimas
Pagrindiniai principai ir darbai yra:
NK Veržej
Istorija
Klubo ištakos siekia 1963 m. Žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
Spalvinė gama
Žalia ir balta spalvos.
Pasaulio šachmatų čempionatas
Prahos susitarimo įgyvendinimo sunkumai
thumb|righ|150px| FIDE pasaulio čempionas [[Rustamas Kasimdžanovas 2004–2005 ]] thumb|left|150px| FIDE pasaulio čempionas [[Veselinas Topalovas 2005–2006 ]] Prahos susitarimus pasirodė ne taip lengva įgyvendinti: dėl lėšų trūkumo mačus buvo sunku surengti V. Kramniko – P.Leko mačą, dabar vadinamą, 2004 m. klasikiniu šachmatų čempionatu, pavyko pravesti tik 2004 m. pabaigoje. Šis mačas baigėsi lygiosiomis, bet V. Kramnikas išlaikė titulą. FIDE taip pat niekaip negalėjo pravesti G. Kasparovo mačo nei su 2002 m. FIDE čempionu R. Ponomariovu, nei su 2004 m. FIDE čempionu R. Kasimdžanovu. Po to, 2005 m., G. Kasparovas, vis dar tebeturėdamas aukščiausią reitingą, iš vis pasitraukė iš šachmatų.
Netrukus FIDE atsisakė pasaulio čempionate trumpųjų atkrintamųjų mačų modelio ir paskelbė 2005 m. FIDE pasaulio čempionatą, dviejų ratų turnyrą San Luise, kuriame dalyvautų 8 pasaulio vedantieji šachmatininkai. V. Kramnikas reikalavo, kad titulas būtų išaiškinamas mače ir atsisakė dalyvauti. Turnyrą įtikinamai laimėjo bulgaras Veselinas Topalovas. Prasidėjo derybos dėl titulo susivienijimo mačo surengimo tarp V. Kramniko ir V. Topalovo.
Pasaulio čempionato rengimo tvarka po 2006 m.
Nuo 2005 metų FIDE nusprendė keisti pasaulio čempionatų tvarką ir atgaivinti kandidatų turnyrą bei mačą dėl pasaulio čempiono vardo. Dalyviai į kandidatų turnyrą atrenkami taip:
pasaulio čempionato mačą pralaimėjęs šachmatininkas, turintys aukščiausius reitingus pasaulyje, pasaulio taurėje, Didžiojo prizo varžybose geriausiai pasirodę dalyviai bei rengėjų pakviestas žaidėjas. Jie žaidžia mačus (nuo 2013 m. turnyrą), kuriame išaiškina pretendentą, žaisiantį su esamu čempionu mačą dėl pasaulio čempiono titulo.
FIDE nusprendė pasaulio čempionate naudotus trumpuosius atkrentamuosius mačus perkelti į pasaulio taurės turnyrą, kuris įtraukiamas į pasaulio čempionato ciklą. Dalyviai:
Per Taurės turnyrą geriausi žaidėjai patenka į Kandidatų mačus (nuo 2013 m. į Kandidatų turnyrą). Patenkančių dalyvių skaičius kito. Į 2007 m. Kandidatų mačus pateko 10 Taurės turnyre geriausiai pasirodžiusiųjų dalyvių. Tačiau 2007 ir 2009 metais į kandidatų mačus pateko tik po vieną žaidėją, o 2013 m. Kandidatų turnyrą vėl daugiau – trys.
Taurės žaidėjas, nepatekęs į kandidatų turnyrą, dar gali patekti į Didžiojo prizo varžybas iš kur du geriausi dalyviai taip pat patenka į kandidatų turnyrą.
Pasaulio šachmatų taurės turnyras vyksta kas dveji metai, o Didžiojo prizo šachmatų varžybos tęsiasi dvejus metus.
Pasaulio čempionato varžybos po 2006 m.
thumb|right|240px| [[Višvanatanas Anandas FIDE pas. čemp. 2000–2002 pas.čemp. 2007–2013 ]] Pasaulio šachmatų susivienijimo čempionatas įvyko 2006 m. pabaigoje Elistoje. Jį laimėjo V. Kramnikas. Jis tapo pirmuoju nediskutuojamu pasaulio šachmatų čempionu po 1993 m., kai G. Kasparovas atsiskyrė nuo FIDE ir įkūrė PŠA.
Netrukus, 2007 m. buvo surengtas pasaulio šachmatų čempionatas Meksike. Jame dalyvavo ir V. Kramnikas. Tai buvo 8 dalyvių 2 ratų turnyras. Jį laimėjo Višvanatanas Anandas ir tapo pasaulio šachmatų čempionu. V. Kramnikas dar prieš turnyrą buvo sakęs, kad jei nelaimėtų turnyro, prarastų titulą. Tačiau V. Anando dar laukė mačas dėl pasaulio čempiono vardo su V. Kramniku, kuris turėjo teisę į mačą revanšą. Šis 12 partijų mačas įvyko 2008 m. spalio mėn. Bonoje. Nugalėjo V. Anandas (6½–4½) ir išliko pasaulio čempionu. Jam teko sužaisti dar vieną mačą su 2005 m. FIDE čempionu Veselinu Topalovu, kuris tapo pretendentu, 2009 m. mače nugalėjęs 2007 m. pasaulio taurės nugalėtoją Gatą Kamskį. 12-kos partijų 2010 m. pasaulio čempionato mačas vyko Sofijoje. Nugalėjo V. Anandas (6½ : 5½) ir antrą kartą išlaikė pasaulio čempiono titulą.
Pretendento atranka prasidėjo 2008 m. Didžiojo prizo varžybose – baigėsi, kai B. Gelfandas laimėjo 2011 m. kandidatų mačus ir įgijo teisę kovoti su V. Anandu 2012 m. pasaulio čempionato mače. Mačas baigėsi lygiosiomis, bet V. Anandas, žaidžiant keturias greitąsias partijas, nugalėjo 2½–1½ ir išliko pasaulio čempionu.
left|thumb|240px| [[Magnus Carlsen|Magnusas Karlsenas Penkis kartus (2013 - 2023 m.) pasaulio šachmatų čempionas iš Norvegijos   ]] Sekantis čempionatas vyko 2013 m. pabaigoje Indijos Čenajaus mieste. Magnus Karlsenas nugalėjęs V. Anandą 6½ : 3½ tapo pasaulio šachmatų čempionu. FIDE buvo skelbusi, kad čempionato ciklo trukmė nuo 2012 m. – dveji metai. Tačiau nuo 2012 m. ji pradėjo rengti pasaulio čempionatus kas metai: 2012 m., 2013 m., paskelbta ir apie 2014 m. čempionatą
Tad sekantis čempionatas vyko 2014 m. lapkričio 7-27 d. Sočyje. Jame Magnusas Karlsenas 12 partijų mače gynė pasaulio čempiono titulą prieš buvusį pasaulio čempioną Višvanataną Anandą. Mačą, sužaidus 11-ką partijų, anksčiau laiko laimėjo Magnusas Karlsenas - 6,5 - 4,5 (+3, =7, -1).
Sekantis pasaulio čempionato mačas buvo surengtas po 2-jų metų. 2016 m. lapkričio 11 - 30 d. Niujorke vyko 12 partijų pasaulio čempionato mačas tarp titulą ginančio Magnuso Karlseno ir  2016 m. kandidatų turnyrą laimėjusio rusų didmeistrio Sergejaus Karjakino. Nors, laimėjęs 8-ąją partiją, pirmas į priekį mače išėjo Sergejus Karjakinas, bet M. Karlsenas laimėjo 10-ąją ir išlygino mašo rezultatą. Sekančios dvi partijos baigėsi lygiosiomis ir pagrindinis mačas baigėsi taikiai - 6:6 (+1, =5, -1). Žaidžiant papildomas 4-ias greitųjų šachmatų partijas, M. Karlsenas, po pirmų dviejų lygiųjų, laimėjęs trečiąją ir ketvirtąją partijas, išlaikė pasaulio čempiono titulą.
Nugalėtojo išaiškinimui mačo dalyviams teko žaisti papildomą mačą iš 4 greitųjų šachmatų (25 min. + 10 sek.) partijų. Magnus Karlsenas, iškovojęs trijose papildomose partijose pergales, laimėjo mačą  bendru rezultatu 9-6. Tai buvo jo 4-as laimėtas FIDE pasaulio šachmatų čempionato mačas, kuris sekantiems dvejiems metams užtikrino jam pasaulio čempiono titulą.
Netrukus po 2021 m. mačo   Karlsenas pareiškė, kad daugiau nebegins titulo. Tai vėliau patvirtino ir FIDE savo 2022 m. liepos 20 d. pranešime.
Todėl du geriausi 2022 m. kandidatų turnyro žaidėjai:  Janas Nepomniaščis ir Dynas Lyrenas 2023 m. balandžio 7–30 d.  Astanoje žaidė  mačą dėl pasaulio čempiono vardo. Dynas laimėjo, po papildomo greitųjųjų šachmatų mačo, bendru rezultatu 9,5 – 8,5 ir tapo pirmuoju žaidėju iš Kinijos - pasaulio šachmatų čempionu.
Jonas Jackus Tarnovskis
Jonas Jackus Tarnovskis (g. 1729 m. lapkričio 8 d. Dzikovas -  m. 1808 m. rugpjūčio 24 d. ten pat) – nuo 1746 Bišovo ir Kahorlicko seniūnas, Dzikovo didičius. 1765-1768 metais Haličo vėliavininkas. Nuo 1785 suteiktas grafo titulas.
Pasiuntinys nuo Haličo žemės į Čaplico seimą 1766 metais.
Šeima
1775 metais vedė Rozaliją Časką, Felikso Časkio dukterį. Jono Felikso ir Mykolo tėvas. Dzikove išplėtė dvarą vėlyvo baroko stiliumi.
Vienos Volksoper teatras
Įkūrimas
Teatro pastatas buvo pastatytas 1898 m., tada jie vadinosi Kaizerio jubiliejaus miesto teatru (Kaiser-Jubiläums-Stadttheater). Iš pradžių teatre vykdavo tik pjesės. Dėl labai greitų statybų (10 mėnesių) teatras paskendo skolose ir 1903 m. bankrutavo.
Muzikinis teatras (1903–1950 m.)
1903 m. rugsėjo 1 d. Rainer Simons perėmė pastatą ir pervadino jį į Kaiser-Jubiläums-Stadttheater – Volksoper (viešoji opera). Jo tikslas buvo ne tik toliau tęsti pjesių pastatymus, bet ir sukurti operų ir operečių. Pirmieji Vienos spektakliai Tosca ir Salome čia įvyko 1907 ir 1910 m. Teatre pasirodė garsiausi pasaulio dainininkai: Maria Jeritza, Leo Slezak ir Richard Tauber.
Po Antrojo pasaulinio karo, Vienos Volksopera tapo alternatyva nuniokotiems Vienos operos namams.
Vietos
thumb|Vietų planas Trijuose skirtinguose lygiuose yra 1 261 vietos ir 72 stovimos bei 2 vietos neįgaliesiems.
Butrimonių apylinkė (Ramygala)
Butrimonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Krekenavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ramygalos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Nevėžio apylinkės ir Radviliškių apylinkės.
Skraidantis sparnas
miniatiūra|Skraidančio sparno konstrukcijos [[bombonešis Northrop Grumman B-2 Spirit]] miniatiūra|Horten Ho 229 maketas
Skraidantis sparnas – fiksuoto sparno lėktuvo konstrukcija be apibrėžto fiuzeliažo, horizontalių stabilizatorių, o įgula, krovinys, kuras ir įranga yra sparno-planerio viduje.
Savybės
Pasižymi mažiausiu teoriniu aerodinaminiu pasipriešinimu ir efektyvumu – lengvumu ir mažesnėmis energijos sąnaudomis. Dėl storesnio sparno ir didėjant greičiui eksponentškai augančio oro pasipriešinimo, konstrukcija naudojama ikigarsiniams (iki 1225 km/h) lėktuvams.
Tokiuose lėktuvuose nėra įprastų stabilizuojančių ir valdymo plokštumų, tad nestabilesni ir sunkiau valdomi. Šie iššūkiai sunkiai suderinami, pastangos tai padaryti gali sumažinti arba net nusverti konstrukcijos pranašumus (t. y. mažesnį svorį ir pasipriešinimą). Komercinėje aviacijoje to net nesiekiama.
Kategorijai priskiriamos ir pvz. mišraus korpuso lėktuvai bei lėktuvai nešančiu fiuzeliažu, neturintys aiškiai apibrėžtų sparnų. Tokių lėktuvų konstrukcijoje gali būti įvairių nedidelių iškilimų ir angų – gondolų, angų, buomų. Kartais taip įvardijami ir lėktuvai su už sparno iškilusiais vertikaliais stabilizatoriais.
Sunkumų kyla ir dėl piloto, variklių, skrydžio įrangos ir naudingojo krovinio įrengimo gabenimo sparno viduje. Kitos problemos susijusios su posvyrio, polinkio ir pokrypio valdymu.
Ištakos
XX a. trečiame dešimtmetyje pradėtos tyrinėti tokios konstrukcijos.
Antrojo pasaulinio karo metu vokiečiai ir sąjungininkai padarė nemažą pažangą. XX a. šeštajame dešimtmetyje, sukūrus viršgarsinius lėktuvus, kariškių susidomėjimas šiomis konstrukcijomis sumažėjo. O devintajame dešimtmetyje atgijo dėl konstrukcijos mažesnio atspindžio radaruose.
Konstrukcija
miniatiūra| [[Nacionalinis oro ir kosmoso muziejus|JAV Nacionalinio oro ir kosmoso muziejaus Steven F. Udvar-Hazy centre eksponuojamas „Northrop N-1M“]]
Inžineriniai sprendimai
Didėjant greičiui auga aerodinaminis pasipriešinimas, todėl neįmanoma sukurti viršgarsinio „skraidančio sparno“.
Krypties stabilumas
Konstrukcijoje nėra vertikalaus stabilizatoriaus, kituose lėktuvuose užtikrinančio skrydžio krypties stabilumą.
Dėl trumpesnio fiuzeliažo sparno galas pasižymi labai mažu jėgos momentu. Todėl jame montuojamas vertikalus stabilizatorius,, kad būtų efektyvus, turėtų būti labai didelis, kas sąlygotų didelį aerodinaminį pasipriešinimą. Šią problemą galima spręsti didinant sparno strėliškumą ir sparnų galuose įrengiant vertikalius stabilizatorius. Atsižvelgiant į menkėjantį efektyvumą, daugelis skraidančių sparnų pasižymi mažesniu strėliškumu ir ribotu krypties stabilumu.
Pokrypio valdymas
Kai kuriose skraidančių sparnų konstrukcijose, vertikalūs stabilizatoriai/vairai būtų per toli į priekį, kad turėtų didelį poveikį. Todėl naudojamos kitos pokrypio priemonės.
Vienas tokių sprendimų yra pasipriešinimo diferencijavimas: dirbtinai padidinant pasipriešinimą šalia vieno sparno galo orlaivis pasisuka to sparno kryptimi. Įprasti „skraidančio sparno" diferencialinio pokrypio valdymo metodai:
miniatiūra|Fauvel AV.60
Naudodamas diferencialinio pasipriešinimo metodą dažnai manevruodamas orlaivis sukurs pasipriešinimą ir praras daug energijos. Todėl „skraidantys sparnai" efektyviausi veikia ramiu oru. Audringame ore ar manevruojant, toks orlaivis bus mažiau efektyvus nei kiti lėktuvai.
Susijusios konstrukcijos
Yra nemažai beuodegių lėktuvų konstrukcijų, kurios vadinami „skraidančiais sparnais", bet neatitinka klasikinio konstrukcijos apibrėžimo, dėl po sparnu, o ne jo viduje sumontuotų piloto kabinos irba variklių.
Istorija
miniatiūra|Prancūzų inžinerių Alphonse Pénaud ir Paul Gauchot; 1876 m. patentui pateiktas lėktuvo projektas miniatiūra|Baigiantis II pasauliniam karui Vokietijoje sukurtas „Horten Ho 229" - pirmasis reaktyvinis skraidančio sparno tipo lėktuvas
XIX a. pabaigoje skelbti teoriniai skaičiavimai. XX a. antrojo dešimtmečio pradžioje pradėti pirmieji eksperimentai su beuodegiais orlaiviais.
1910 m. britų aviatorius Džeimsas Diunas išbandė pirmą tokį lėktuvą. Kitas britas, Džofris Hilas trečiame ir ketvirtame dešimtmetyje sukūrė eksperimentinių beuodegių orlaivių konstrukcijų seriją, bendrai žinomų kaip Westland-Hill Pterodactyl. Nepaisant bandymų gauti Didžiosios Britanijos Aviacijos ministerijos užsakymų, Pterodactyl programa atšaukta ketvirtojo dešimtmečio viduryje, nesulaukus užsakymo gaminti modelį Mk. VI.
1910 m. Hugo Junkersas Vokietijoje užpatentavo savo konstrukcijos „skraidančio sparno“ koncepciją. Pirminiu projektu jis siekė sukurti didelį lėktuvą, pajėgų gabenti keleivius, krovinį ir Atlanto vandenynui perskristi pakankamai degalų. Potencialiai didelis „skraidančio sparno“ vidinis tūris ir mažas pasipriešinimas siūlė akivazidų šios problemos sprendimą. Tolimesnį konstrukcijos tobulinimą sustabdė karas, jos elementai buvo panaudoti kuriant karinius lėktuvus, tokius kaip 1915 m. gruodžį išbandytas monoplanas „Junkers J 1“. 1919 m. jis pradėjo kurti keleivius sparne turėjusi vežti „JG1 Gigant“, tačiau po dvejų metų Sąjungininkų aeronautikos kontrolės komisija įsakė sunaikinti nebaigtą „JG1", kaip viršijantį apribojimus, nustatytus vokiečių orlaiviams. Junkersas projektavo futuristinius „skraidančius sparnus", galinčius pervežti <1000 keleivių. 1931 m. sukurtame 34 vietų „Junkers G.38" Grossflugzeug priartėjo arčiausiai praktinės realizacijos. Storos lėktuvo chordos sparne buvo įrengtos vietos degalams, varikliams ir du keleivių salonai.
miniatiūra|Cheranovsky BICh-3
1924 m. beuodegius sklandytuvus pradėjo bandyti SSRS inžinierius Borisas Čeranovskis. Trečiame dešimtmetyje SSRS Čeranovskio, Antonovo, Čiževskio pastangomis sukurta keletas tolimesnio vystymo nesulaukusių beuodegių orlaivių – BICh-3, BICh-14, BICh-7A, BOK-5, OKA-33. Šie orlaiviai buvo vadinami „motorizuotais sklandytuvais“ dėl savo panašumo į populiarius to meto sklandytuvus. 1932 m. Čeranovskio sukurtas BICh-11 1933 m. devintosiose sklandytojų varžybose varžėsi su brolių Hortenų surkurtu H1 ir Adolfu Gallandu, tačiau 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Berlyne jis nepasirodė.
Vokietijoje Alexanderis Lippischas sukūrė keletą beuodegių sklandytuvų. Perėjo prie lėktuvų projektavimo, propeleriu varomų (DFS 39), reaktyvinių (Me 163 Komet) lėktuvų, tiek pagal delta sparno, tiek pagal skraidančio sparno schemas. XX a. ketvirtajame dešimtmetyje broliai Hortenai sukūrė sklandytuvų seriją. Pirmasis jų sklandytuvas H1 sėkmingu laikytinas tik iš dalies, o vėlesnis modelis – H2 sėkmingai skraidė tiek kaip sklandutuvas, tiek, sumontavus variklį – ir kaip lėktuvas.
Skraidančio sparno tipo orlaivius JAV pradėjo kurti Džekas Nortropas. 1940 m. sukurtas tolimo nuotolio bombonešio prototipas Northrop N-1M. 1941 m. JAV kariuomenė Nortropui užsakė pagaminti 2 skraidančio sparno tipo keturmotorius bombonešius (indeksas YB-35) su tada ilgais 172 pėdų mojo sparnais. Lėktuvo kūrimas/surinkimas tęsėsi viso Antrojo Pasaulinio karo metu.
miniatiūra|Fauvel AV-3