cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muhammad Ali
Priverstinis pasitraukimas iš bokso ir sugrįžimas
Po pralaimėjimo Ali kovojo prieš Jerry Quarry, Floyd Patterson ir Bob Foster, iš viso per metus laimėdamas visas 6-ias kovas. Ali patyrė 2-ą karjeros pralaimėjimą prieš Ken Norton, kuris sulaužė Ali žandikaulį kovos pradžioje. Antrojoje kovoje prieš Norton, kurią Ali laimėjo sekė revanšas prieš Frazier, kuris prieš tai pralaimėjo čempiono diržą prieš George Foreman.
Ali dominavo pirmuosiuose raunduose, ypač 2-ojo pabaigoje, kuomet po Ali smūgių lavinos Frazier pradėjo svirduliuoti, tačiau buvo išgelbėtas dėl teisėjo klaidos, kuriam pasigirdo gongas ir šis išskyrė boksininkus bei davė laiko Frazier atsigauti. Tolesniuose raunduose vyko įtempta kova. Iniciatyvą pasikeisdami perimdavo tai vienas, tai kitas boksininkas. Tačiau Ali sugebėjo išvengti daugumą Frazier smūgių, o kai būdavo užspaustas į ringo kampą apsikabindavo varžovą, dėl ko po kovos buvo kritikuojamas Frazier’io komandos. Ali, teisėjų sprendimu, laimėjo.
Sunkiasvorių čempionas ll
Po pergalės buvo surengta kova prieš tuometinį čempioną George Foreman. Ji turėjo vykti 1974 m. spalio 30 d. Kinšasos mieste Kongo Demokratinėje Respublikoje. Foreman buvo laikomas vienu stipriausiu smūgiuotojų per visą bokso istoriją. Bokso analitikai pažymėjo, jog Joe Frazier bei Ken Norton, kurie kovojo su Ali 4-is kartus, bei 2 kartus laimėjo, prieš Foreman krito 2-uose raunduose patirdami nokautus. Ali buvo 32 m., nebe toks greitas bei vikrus, kaip prieš 10 m. Foreman, 26 m., buvo bauginantis, traiškantis betkokius varžovus, atrodė neįveikiamas. Visi, bent kiek besidomintys boksu, netikėjo, kad Ali turi šansų laimėti.
Nepaisant to, Ali kaip visada prieš kovą buvo spalvinga asmenybė, pasitikinti savo jėgomis. Per interviu jis teigė „jei manai, kad pasaulis nustebo, kai Richard Nixon atsistatydino iš prezidento pareigų, tai palauk kol iškaršiu Foreman kailį“. Spaudai Ali sakė „dėl šios kovos aš išbandžiau naujų dalykų. Aš grūmiausi su aligatorimiu; koviausi su banginiu; surakinau žaibą; įmečiau perkuną į kalėjimą; vos prieš savaitę aš užmušiau uolą; sutraiškiau akmenį; sužeidžiau plytą; aš tokš niekšiškas, kad priverčiau vaistą sirgti“. Ali buvo labai populiarus Konge, kur tik jis eidavo, vietiniai skanduodavo „Ali, nužudyk jį (Foremaną)“.
Ali aktyviai pradėjo kovą daug judėdamas bei taikliai smūgiuodamas priešininkui į galvą. Tada, nuo 2-ojo raundo, Ali trenerių siaubui buvo užspeistas į ringo kampą. Foreman nesustodamas smūgiavo į priešininką, o Ali praktiškai visą laiką gynėsi, tik retkarčiai kontraatakuodamas. Tarpuose tarp Foreman smūgių Ali sušukdavo „ar tai viskas ką sugebi? Man sakė, kad tu gali geriau“. Tai buvo pasirinkta Ali taktika, kuria jis siekė, kad Foreman išeikvotų visą savo energiją smūgiais, kurie nepadarė labai daug žalos Ali, nes šis visą laiką buvo atsirėmęs į ringo virves bei dengė veidą pirštinėmis. Dėl tokio Ali pasyvumo bei agresyvumo nerodymo, kai kurie manė, kad kova yra surežisuota. Foreman, įsiutęs, kad nepvyksta nokautuoti Ali, pradėjo padrikai smūgiuoti, tačiau smūgiai nepasiekdavo tikslo. Įpusėjus kovai ir atsiradus Foreman nuovargio požymiams, Ali pradėjo dažniau kontraatakuoti ir jo smūgiai, skirtingai nei Foreman, pasiekdavo tikslą, kas įalektrino susirinkusius žiūrovus. 8-ajame raunde, po galingos Ali smūgiu kombinacijos patiesė Foreman ant grindų. Nepaisant visų prognozių ir kilus didžiuliam triukšmui Foreman nesugebėjo atsistoti ir taip Ali susigrąžino čempiono titulą nokautu. Po kovos Foreman pripažino, kad Ali pergudravo jį ir pelnytai laimėjo. Ali po kovos emocingame interviu sakė "aš įrodžiau, kad Alachas yra Dievas. Nepaisant visų prognozių man ši kova buvo lengvas pasivaikščiojimas. Jei tiki Alachu, tada niekas nėra baisus, netgi George Foreman. Dabar visi nutilkite. Dėmesio. Argi aš jums nesakiau, kad esu pats geriausias, kai nugalėjau Sonny Liston?! Šiandien jum sakau, kad aš vis dar esu pats geriausias! Daugiau niekada nesakykite, kad aš būsiu nugalėtas iki kol man sukaks 50 m. Tada gal ir galėsite mane įveikti. Aš nešokau ringe dėl priežasties. Jūs negalite sakyti, kad mano kojos lėtos, jūs negalite sakyti, kad aš pavargęs. Kai gyniausi prie ringo virvių jūs manėte, kad man galas. Tačiau aš noriu, kad visi boksininkai žinotų. Ši taktika yra nuostabus dalykas, nes priverti priešininką smūgiuoti iš visų jėgų ir žinai, kad jie tau nepadaro žalos. Aš sakiau, kad esu tikrasis čempionas! "
Ali sekantys priešininkai buvo Chuck Wepner, Ron Lyle ir Joe Bugner. Ali kovoje prieš Wepner 9-ajame raunde patyrė nokdauną, tačiau po to teigė, kad jis suklupo, nes užmynė jam ant kojos. Ši kova paskatino Sylvester Stallone pastatyti filmą „Rocky“.
Po kovos Ali teigė, kad tai buvo arčiausias dalykas mirties. Jo paklausė ar žiūrėjo kovos įrašą, o šis atsakė "kodėl aš turėčiau grįžti į tą pragarą? ". Po kovos Ali priešininką pavadino pačiu geriausiu visų laikų boksininku, po jo.
Paskutinieji karjeros metai
Po kovos Filipinuose Ali nugalejo Jean-Pierre Coopman, Jimmy Young bei Richard Dunn. Japonijoje, Tokijuje, Ali dalyvavo parodomojoje kovoje prieš imtynininką Antonio Inoki. Daug kas mano, kad ši kova buvo gėdingiausia per Ali karjerą. Po 15-ios raundų buvo paskelbtos lygiosios. Ši kova turėjo liūdnų pasėkmių. Į Ali kojas įsimetė infekcija, o gydytojai, kad ją pašalinti net galvojo apie amputaciją. 1976 m. rugsėjį Ali 3-ią kartą kovojo prieš Ken Norton, kurią abejotinu teisėjų sprendimu laimėjo Ali.
Kepler-20e
Kepler-20e – egzoplaneta, skriejanti apie Kepler-20 žvaigždę. Tai pirmoji Saulės tipo žvaigždės sistemoje atrasta planeta, kurios spindulys mažesnis nei Žemės (0,868+0,074 R -0,096). Nuo Saulės sistemos Kepler-20e nutolusi apie 1000 šviesmečių, ji yra Lyros žvaigždyne.
Kepler-20e yra antra planeta (pirmoji Kepler-20b) pagal nuotolį nuo savo žvaigždės. Temperatūra (siekia 1040 K) joje per aukšta, kad planetos paviršiuje galėtų egzistuoti skystas vanduo. Viena planetos pusė yra nuolat atgręžta į žvaigždę, apie kurią skrieja. Veikiausiai ši planeta yra geologiškai aktyvi.
Apie šios bei dar vienos tos pačios sistemos planetos (Kepler-20f) atradimą buvo paskelbta 2011 m. gruodžio 20 d.
Orbita
Kepler-20e didysis pusašis yra 0,0507 av, orbitos periodas – 6,098 dienos (galima paklaida itin maža). Planetos inklinacija – 87,50°, todėl jos tranzitai gali būti stebimi iš Saulės sistemos. Kaip ir kitos tos pačios sistemos planetos, Kepler-20e turi aukštą maksimalų ekscentricitetą – 0,28.
Berlynas
Berlynas  – Vokietijos sostinė ir didžiausias šalies miestas. Berlynas taip pat yra viena iš 16 Vokietijos žemių (Bundesland). Berlynas yra didžiausias Europos Sąjungos miestas bei penktas pagal dydį Europos žemyno miestas.
Miesto 891,12 km² plote, iš kurių 58,47 km² užima miesto vandens telkiniai, 2020 m. gruodžio 31 d. gyveno 3 664 088 žmonių. Per miestą teka upės Šprė (Spree) ir Hafelis (Havel), yra daugybė ežerų, iš kurių didžiausias – Miugelio ežeras (Müggelsee).
Berlyno aglomeracijoje, kurios plotas 3,743 km², 2019 m. gruodžio 31 d. gyveno 4 666 100 žmonių – jų tankumas 1,237 žm/km².
Pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose paminėtas 1244 m. Berlynas buvo Brandenburgo, Prūsijos, Vokietijos imperijos, Trečiojo Reicho sostinė. Po Antrojo pasaulinio karo Berlynas buvo padalintas – rytinė dalis tapo Vokietijos Demokratinės Respublikos sostine, o Vakarų Berlynas buvo nuo 1961 m. siena apsuptas anklavas VDR teritorijoje. Po Vokietijos susivienijimo Berlynas tapo suvienytosios Vokietijos sostine.
Berlynas yra svarbus politikos, žiniasklaidos, kultūros ir mokslo centras ne tik Europoje, bet ir pasaulyje. Miestas yra svarbus oro, kelių ir geležinkelių transporto mazgas ir vienas lankomiausių miestų Europoje. Įžymūs universitetai, teatrai, muziejai yra žinomi visame pasaulyje. Mieste gyvena ir dirba menininkai ir kultūros darbuotojai iš viso pasaulio.
Pavadinimo kilmė
Tiksli šio miesto pavadinimo kilmė yra neaiški. Berlyno pavadinimas galėtų būti susijęs su lokiu, esančiu miesto herbe, arba su slavišku polabišku skiemeniu berl 'pelkė'. Rytinės per miestą tekančių upių pakrantės istoriškai buvo apgyvendintos slavų genčių, tad keletas Berlyno rajonų turi išlaikę slaviškos kilmės pavadinimus.
Įkūrimas ir viduramžiai
Cölln miestas, dalis Šprė upės saloje įsikūrusio dvigubo miesto Berlin-Cölln, pirmą kartą buvo raštiškai paminėtas 1237 m. 1244 m. buvo pirmą kartą raštiškai paminėtas kaip miestas, kuris buvo šiauriniame Šprė upės krante. Abiem miestams 1307 m. buvo įkurta rotušė. Šiandieninės miestų dalys Spandau ir Köpenick buvo slavų gyvenvietės dar prieš įkuriant Brandenburgo provinciją, kurią 1157 m. įkurė Albrecht den Bären. 1415 m. Brandenburgo provincijos kurfiurstu tapo Frydrichas I, kuriuo buvo iki 1440 m. Hohencolernai valdė iki 1918 m. kaip Brandenburgo kurfiurstai, Prūsijos karaliai ir kaip Vokietijos imperatoriai.
Naujieji laikai
thumb|Berlyno planas 1737 m. Trisdešimtmetis karas nuo 1618 iki 1648 m. nuniokojo miestą. Trečdalis namų buvo apgadinti, gyventojų skaičius sumažėjo dvigubai. Frydrichui Vilhelmui 1640 m. perėmus valdžią iš savo tėvo, jis pradėjo naują imigrantų ir religinės tolerancijos politiką. Potsdamo Ediktu kvietė prancūzų hugenotus atvykti į Brandenburgą. Apie 1700 m. 20 % Berlyno gyventojų buvo prancūzai. Jų kultūrinis įnašas buvo didelis. Daug imigrantų atvyko iš Bohemijos, Lenkijos ir Zalcburgo.
Prūsija ir Vokietijos imperija
Susikūrus Prūsijos karalystei, 1701 m., kurios karaliumi tapo Frydrichas I, Berlynas įgijo sostinės statusą. 1866 m., susibūrus Šiaurės Vokietijos sąjungai, tapo jos sostine. Po Prancūzijos-Prūsijos karo, suvienijus didžiumą Europoje buvusių vokiškų žemių, 1871 m. susikūrė Vokietijos Imperija su sostine Berlynu. 1884 m. prasidėjo Reichstago pastato statybos, kurios buvo baigtos 1894 m. gruodžio 5 d.
thumb|1989 m.
Vokietijos padalinimas ir suvienijimas
Po Antrojo Pasaulinio karo Berlynas, kaip ir Vokietija, buvo padalintas į keturis sektorius. Vakarų Berlyną sudarė JK, JAV, Prancūzijos sektoriai, Rytų Berlyną – Sovietų Sąjungos sektorius. Nuo 1948 m. birželio 24 d. iki 1949 m. gegužės 12 d. SSRS vykdė Vakarų Berlyno blokadą. Vakarų valstybės, tuo tarpu, Vakarų Berlyną produktais aprūpino oro transportu. 1961 m. rugpjūčio 13 d. buvo pastatyta Berlyno siena. Šaltojo karo metu Berlynas buvo padalintas į Vakarų ir Rytų Berlyną. Perėjimas iš vienos miesto dalies į kitą buvo griežtai ribojamas.
Siena buvo nugriauta 1989 m. lapkričio 9 d. 1990 m., susivienijus Vokietijoms, Berlynas taip pat buvo suvienytas. 1999 m. Vokietijos vyriausybė ir parlamentas persikėlė iš Bonos į Berlyną.
Geografija
thumb|right|Berlyno klimato diagrama 1961–1990 m.
Berlyno žemė yra Vokietijos rytuose, apie 90 km į vakarus nuo Lenkijos sienos, iš visų pusių apsupta Brandenburgo žemės. Berlynas išsidėstęs prie Šprė ir Hafelio  upių bei jų intakų. Špandau rajone Šprė įteka į Hafelį, kuris yra dešinysis Elbės intakas.
Berlyno rotušės geografinės koordinatės yra 52° 31′ 6" šiaurės platumos ir 13° 24′ 30" rytų ilgumos. Miestas yra išsiplėtęs iš rytų į vakarus apie 45 km, iš šiaurės į pietus apie 38 km. Miesto plotas yra apie 892 km². Aukščiausias taškas yra 115,4 m virš jūros lygio, o didžioji miesto dalis yra maždaug 34 m virš jūros lygio aukštyje. 18 % miesto ploto užima miškai, tai didžiausią miško plotą turintis miestas Vokietijoje. Berlyno kraštovaizdį sukūrė besitraukiantys ledynai. Maždaug dar prieš 20 000 metų dabartinė miesto teritorija buvo padengta ledu. Prieš maždaug 18 000 metų ledynai atsitraukė taip susiformavo Berlyno reljefas.
Klimatas
Miestas yra iš jūrinio pereinančio į žemyninį vidutinio klimato juostoje. Vidutinė metinė temperatūra yra 9,1°C. Vidutiniškai per metus iškrenta 581 mm kritulių. Šilčiausias mėnuo yra liepa, kurios vidutinė temperatūra yra 18,5°C, šalčiausias mėnuo yra sausis, kurio vidutinė temperatūra yra −0,6°C. Daugiausia kritulių iškrenta liepą, per kurią iškrenta vidutiniškai 70 mm kritulių, o mažiausiai kritulių iškrenta kovą – vidutiniškai 31 mm.
Politinė sistema
thumb|right|Raudonasis namas – Berlyno rotušė Pirmasis Vokietijos Bundestagas po susijungimo 1991 m. vadinamuoju „Sostinės sprendimu“ nutarė, kad Berlynas turi būti Vokietijos sostinė ir Bundestago bei vyriausybės buvimo vieta. Nuo 1994 m. Vokietijos prezidento būstinė tapo Berlynas. 1999 m. didelė dalis Vokietijos vyriausybės persikėlė iš Bonos į Berlyną. Berlynas nėra centrinė šalies sostinė, nes dalis ministerijų ir kitų institucijų, tebėra įsikūrusios buvusioje sostinėje Bonoje arba kituose miestuose.
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Berlynas yra pradėjęs partnerystės ryšius (skliausteliuose nurodyti metai):
Amro mečetė
Amro ibn al Aso mečetė  – mečetė Egipto sostinėje Kaire. Ji pastatyta 642 m. ir yra seniausia mečetė Egipte ir visame Afrikos žemyne (neskaitant mečetėmis paverstų anksčiau pastatytų pastatų).
Meleškovcė Zalesianskiai
Meleškovcė Zalesianskiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Berlynas
Administracinis suskirstymas
Berlynas yra suskirstytas į 12 rajonų (Bezirke).), kurie visi dar suskirstyti į 96 smulkesnes dalis (Ortsteile). Kiekvieną rajoną valdo rajono taryba (Bezirksamt), sudaryta iš penkių tarybos narių (Bezirksstadträte), įskaitant rajono merą (Bezirksbürgermeister). Tarybą renka rajono susirinkimas (Bezirksverordnetenversammlung). Rajonų valdžios yra pavaldžios Berlyno senatui. Rajonų merai sudaro merų tarybą (Rat der Bürgermeister), kuriai vadovauja išrinktasis miesto meras, ir pataria senatui.
Amro mečetė
Amro mečetė pastatyta Egipto užkariautojo Amro ibn al Aso naujai įkurtoje Egipto sostinėje Fustate (dabar Kairo dalis). Legenda pasakoja, kad toje vietoje, kur dabar stovi mečetė, Amras įsirengęs palapinę. Prieš jam išvykstant į mūšį dėl Aleksandrijos, balandis į šią palapinę padėjęs kiaušinį. Po pergalingo mūšio Amras turėjęs pasirinkti vietą naujai sostinei – jis palaikęs balandžio kiaušinį pranašišku ženklu toje vietoje įkūręs Fustatą, o kur stovėjusi palapinė – pastatęs mečetę.
Meleškovcė Zalesianskiai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Amro mečetė
Pirmoji mečetė buvo labai paprasta – 29 x 17 m matmenų, žemu palmių lapų stogu, paremtu palmių kamienais. Mečetė neturėjo nei minaretų, nei papuošimų. 673 m. Muavija I pastatą perstatė, pridėjo 4 minaretus. Vėliau mečetė daug kartų perstatyta, plėsta. Ji ne kartą nukentėjo nuo gaisrų, žemės drebėjimų, karinių antpuolių, bet buvo atstatyta. Dabartinę išvaizdą pastatas įgavo XIX a.
Berlynas
Ekonomika
thumb||Berlynas naktį 2021 m. Berlynas įnešė į valstybės BVP 163 milijardų eurų. Ekonomika, palyginus su ankstesniais metais, paaugo 3,3 %, o Vokietijos ekonomikos augimas siekė 2,7 %. Regioninis BVP (pagal perkamosios galios paritetą) vienam gyventojui 2016 m. pasiekė, palyginti su ES vidurkiu (ES-27: 100), – 118 indeksą (Brandenburgo – 89, Vokietijos – 124).
Paslaugos ir patarnavimai yra vienas svarbiausių Berlyno ekonomikos sektorių. Jam priklauso daugiau nei 85 % Berlyno įmonių ir jame dirba apie 800 000, tai yra maždaug 45 % visų dirbančiųjų (2020 m.). Nedarbo lygis 2018 m. vasarį siekė 7,9 %.
Amro mečetė
Dabartinės mečetės matmenys siekia 108 x 116 m, ji turi 3 įėjimus, vakarinėje pusėje yra 32 m aukščio minaretas. Vidinį kiemą supa gausios arkados, centrinėje dalyje yra šulinys.
Berlynas
Žiniasklaida
Berlyne įsikūrę daug televizijos kanalų: Comedy Central, Welt, rbb ir kitų. Taip pat daug kitų televizijų turi mieste savo būstines. Mieste įsikūrę daug spaustuvių, kurios leidžia populiarius laikraščius Vokietijoje, tokius kaip „Der Spiegel“, „Die Zeit“.
Turizmas
miniatiūra|[[Viešbutis Adlon]] Po Londono, Paryžiaus ir Romos, Berlynas yra labiausiai turistų lankomas miestas Europoje. Daug miesto svečių atvyksta į Berlyną iš visos Vokietijos, taip pat ir iš užsienio. Apie 40 % miesto svečių sudaro užsieniečiai. Daugiausia užsienio turistų atvyksta iš Jungtinės Karalystės, JAV, Nyderlandų, Ispanijos ir Italijos. Svarbiausi traukos centrai yra architektūra, muziejai, festivaliai, apsipirkimo galimybės ir naktinis gyvenimas.
Viešbutis Adlon – garsus prabangus viešbutis miesto centre. Iškilęs istorinio Dorotejenštato rajono Unter den Linden gatvėje, netoli nuo istorinių Brandenburgo vartų. Dabartinis Kempinskio tinklui priklausantis pastatas eksploatuojamas nuo 1997 m., šiuolaikinis viešbutis tęsia buvusio „Hotel Adlon“, veikusio nuo 1907 m., tradicijas.
Transportas
Berlynas – stambus Vokietijos transporto mazgas. Miesto transporto sistemą sudaro Brandenburgo oro uostas (Flughafen Berlin – Brandenburg), vandens transportas, magistraliniai automobilių keliai, geležinkeliai bei viešasis transportas (autobusai, tramvajai, greitieji miesto traukiniai (S – Bahn), metro (U – Bahn)).
Didžiausios įmonės
Berline įsikūrusios pagrindinės koncernų Deutsche Bahn, HelloFresh, Zalando, Siemens būstinės.
Gyventojai
miniatiūra|Poilsiaujantys berlyniečiai Berlynas yra didžiausias Vokietijos miestas, kuriame 2020 m. gyveno 3,6 mln. gyventojų. Miestas pagal gyventojų skaičių smarkiai lenkia antrą ir trečią pagal dydį Vokietijos miestus – Hamburgą ir Miuncheną.
2020 m. gruodžio 31 d. Berlyne gyveno 778 420 ne vokiečių tautybės gyventojų iš 190 pasaulio šalių. Turkų ir kurdų bendruomenės – apie 100 000 žmonių. Be to, Berlyne gyvena 55 000 lenkų. Vidutinis Berlyno gyventojo amžius 2019 metais buvo 42,6 metų.
Berlyno gyventojų demografinė raida
thumb|Berlyno gyventojų kaita
1400 m. pateiktas Berlyno ir Kelno gyventojų bendras skaičius. 1709 m. Berlyno gyventojų skaičius išaugo apjungus keletą miestų (Fridrichsverderį, Dorotenštatą ir Fridrichštatą). 1920 m., kuomet prie Berlyno buvo prijungtos aplinkinės teritorijos, jo gyventojų skaičius beveik padvigubėjo. Didžiausias miesto gyventojų skaičius buvo 1938 m., kuomet gyveno 4 347 875 žmonės. Antrajam pasauliniam karui einant į pabaigą, 1945 m. vykstant Berlyno šturmui, miestas buvo visiškai suniokotas ir prarado daug gyventojų.
Žymūs žmonės
miniatiūra|upright|[[Alexander von Humboldt]]
Kalbos
70 % gyventojų gimtoji kalba yra vokiečių. Populiariausios imigrantų kalbos yra turkų, lenkų ir rusų. Plačiausiai mokamos negimtosios kalbos yra anglų ir prancūzų.
Teatrai, orkestrai, chorai, muziejai
Berlynas yra laikomas vienu iš reikšmingiausių politinių ir kultūrinių centrų, kuris turi europietiško globalinio miesto reputaciją. Mieste gausu teatrų, orkestrų, chorų, muziejų ir kitų kultūros objektų. Iš jų žinomiausi: Berlyno ansamblis, Vokietijos simfoninis orkestras. thumb|[[Bodės muziejus, Muziejų saloje]]
Muziejai
Berlyne yra įsikūrę daug muziejų. Jau 1814 m. dalis Šprė upės salos buvo paskirta menui ir archeologijai. Muziejų saloje įsikūrė daug muziejų tokių, kaip Senasis muziejus, Naujasis muziejus , Senoji nacionalinė galerija , Bodės muziejus ir Pergamo muziejus. Šiuose muziejuose daugiausia eksponatų yra iš antikos laikų. 1999 m. Muziejų sala buvo įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Tarp kitų Berlyno muziejų: Berlyno paveikslų galerija, Vokietijos istorijos muziejus, Žydų muziejus, „Teroro topografija“.
Statiniai
Geriausiai žinomi Berlyno statiniai: Berlyno modernistinių namų kompleksas, Brandenburgo vartai , Reichstago pastatas , Berlyno televizijos bokštas , Aleksandro aikštė , Berlyno katedra , Senoji biblioteka , Potsdamo aikštė , Raudonoji Rotušė.
Sportas
miniatiūra|[[Berlyno Alba]] 1936 m. vyko XI vasaros olimpinės žaidynės. Mieste 1974 m. vyko X pasaulio futbolo čempionatas, 2006 m. – XVIII pasaulio futbolo čempionato finalas. 2009 m. rugpjūčio 15 d. – rugpjūčio 23 d. vyko Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas. Berlyne yra daug sporto draugijų. Žinomiausi miesto futbolo istorijoje:
Žinomiausi populiarių sporto šakų klubai: krepšinio Berlyno ALBA, ledo ritulio Ledo lokiai, rankinio Füchse Berlin. Berlyne įsikūrusi vandensvydžio komanda Wasserfreunde Spandau 04, kuri 1979–2007 m. (išskyrus 1993 m. ir 2006 m.) buvo Vokietijos vandensvydžio čempione. Mieste kasmet nuo 1974 m. paskutinį rugsėjo savaitgalį organizuojamas Berlyno maratonas.
Švietimas
Mieste yra keturi universitetai. Berlyno Humboldtų universitetas, Berlyno laisvasis universitetas, Berlyno technikos universitetas, Berlyno menų universitetas, keturios dailės akademijos, septynios specialios aukštosios mokyklos ir dvylika privačių specialiųjų aukštųjų mokyklų. Jose studijuoja maždaug 200 000 studentų.
Nuorodos
Berlyno valdžios oficiali svetainė: Keliaujantiems į Berlyną ir kita informacija: Berlyno laikas ir orai: Berlyno žemėlapiai:
Jamanašio prefektūra
Jamanašio prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Čiūbu regione, Honšiū saloje. Sostinė – Kofu.
Istorija
Žmonės šioje teritorijoje gyveno dar prieš 30.000 metų, kurie, kaip ir įprasta tokiais laikais, daugiausiai vertėsi medžiokle ir žvejyba. Nuo VIII amžiaus Jamanašis buvo žinomas kaip Kajaus žemė. Apie 1131 m. Minamoto no Jošikijo sūnus Minamoto no Kijomicu, čia įkūrė Kajaus klaną.
Geografija
thumb|250px|Jamanašio prefektūros žemėlapis Jamanašio prefektūra pietuose ribojasi su Šidzuokos prefektūra, pietryčiuose – su Kanagavos prefektūra, šiaurės rytuose – su Tokijo ir Saitamos prefektūromis bei šiaurės vakaruose – su Nagano prefektūra. Prefektūroje esantis Fudzijamos kalnas sąlygoja gan mažą kritulių kiekį per metus prefektūroje – apie 818 mm.
Miestai
Jamanašio prefektūroje yra 13 miestų:
Miesteliai ir kaimai
Miesteliai ir kaimai kiekvienoje apskrityje:
Miestų, miestelių ir kaimų susijungimai
Nuo 2003 m. kovo mėn. įvykdyta 15 sujungimų. Paskutinis įvykdytas 2006 m. rugpjūčio 1 d. prie Fuefukio miesto buvo prijungtas Ašigavos kaimas – vienintelis kaimas, likęs Higašijacuširo apskrityje, kuri, sujungus kaimą, taip pat buvo panaikinta.
Demografija
Jamanašio prefektūroje pakankamai didelė tautinių mažumų įvairovė: net 15 000 brazilų, taip pat yra indų ir nigeriečių.
Turizmas
Jamanašio prefektūra pamėgta turistų. Fudžijamos kalnas, Penki Fudžio ežerai, Kofu miestas, netoli esantis vyno fabrikai, Erindžio ir Kuondžio šventyklos – tai tik dalis labiausiai turistų pamėgtų objektų. Taip pat labai populiarus Fuji-Q Highland pramogų parkas su kvapą gniaužiančiais atrakcionais.
Juodasis tamarinas
Juodasis tamarinas (Saguinus niger) – kabiauodegių beždžionių (Cebidae) šeimos primatas. Endeminė rūššis, paplitusi Brazilijoje.
Jamanašio prefektūra
Nacionaliniai parkai
Prefektūroje yra keli nacionaliniai parkai:
Sportas
Prefektūroje yra viena futbolo komanda, pavadinimu „Ventforet Kōfu“, įsikūrusi Kofu meiste.
Televizija
Jamanašio prefektūroje žinomi 2 TV kanalai:
Kvarubiniai
Kvarubiniai (Vochysiaceae) – negausi mirtiečių (Myrtales) eilei priklausanti augalų šeima, kilusi iš Amerikos, Afrikos atogrąžų. Tai medžiai arba krūmai, pasižymintys dervingais syvais.
Rutki Kosakų Šv. Onos parapija
'''Rutki Kosakų Šv. Onos parapija''' - parapija įkurta 1420 metais. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Zambruvo dekanatui. Mūrinė parapijos bažnyčia pradėta statyti 1568 m., o pašventinta 1598 metais.
Smilkalų lazdelė
thumb|230px|Smilkstnčios smilkalų lazdelės thumb|230px|Smikstanti smilkalų lazdelė žvakės šviesoje
Smilkalų lazdelė  – nedidelė plona medinė lazdelė (paprastai gaminama iš bambuko), padengta smilkalais. Naudojamos religiniais motyvais (pvz., pagodose, šventyklose), arba tiesiog siekian sukurti jaukų patalpos kvapą.
Smilkalų lazdelės populiarios Kinijoje, Tailande, Indijoje, Taivane, kitose pietryčių, rytų Azijos šalyse. Čia jos smilkomos šventyklose, šalia šventųjų statulėlių, religinių švenčių metu.
Smilkant smilkalų lazdelę dažnai naudojama smilkalinė, kad pelenai nekristų ant grindų.
Vincentas Budrevičius
Vincentas Budrevičius (1795 m. Kėdainiuose, Abiejų Tautų respublika – 1850 m. Panafidine, šalia Tverės, Rusijos imperija) – filaretas, filomatas, mokytojas.
Biografija
Gimė 1795 m. Kėdainiuose. Vilniaus universiteto Fizikos-matematikos fakulteto studentas, vėliau – filosofijos magistras. 1820 m. prisijungė prie filomatų. Teismo sprendimu buvo ištremtas į Rusijos gilumą. Vėliau mokytojavo Kostromos ir Tverės gimnazijose. Adomas Mickevičius jam paskyrė baladę „Trys Budriai". Tarp žymių Lietuvos medžioklių jį paminėjo ir „Pone Tade": „Budrevičius su lokiu eidavo imtynių". Mirė 1850 m. Panafidine, šalia Tverės.
Hvarna
„Hvarna“ – folklorinės muzikos grupė iš Rusijos, Sankt Peterburgo. Atlieka daugiausia baltarusių folklorinę muziką. Grupės albumas Koła Viartańniaŭ išrinktas geriausiu 2010 m. Baltarusijos folkloro albumu.
Grupę sukūrė baltarusių grupių „Osimira“ ir „Pragnavit“ narys Andrus Paulačenia bei grupės „Obereg“ atlikėjai. Savo kūryboje „Hvarna“ komponuoja tradicinį baltarusių folklorą su finougrų, šiaurės Rusijos muzikinėmis tradicijoms. Grupės pavadinimas kilo iš Avestos termino, reiškiančio dievišką atlygį, visumą, likimo dovaną.
Ceraukstė
Ceraukstė  – kaimas Latvijoje, Bauskės savivaldybėje, 9 km į pietryčius nuo Bauskės, 6 km nuo Lietuvos sienos, netoli Mūšos upės (prie jos intako Stabulytės). Valsčiaus centras. Šalia kaimo eina plentas Via Baltica (A7). Yra pradinė mokykla, biblioteka, tautos namai, poilsiavietė, Rybos vėjo malūnas.
Istorija
Tarybiniais metais – kolūkio centrinė gyvenvietė.
Mikčiojimas
Mikčiojimas – sunkus kalbos, komunikacinės (bendravimo) funkcijos sutrikimas. Jis dažnai prasideda ikimokykliniame amžiuje ir tada lengviausiai pašalinamas.
Paragvari
Paragvari  – miestas vidurio rytų Paragvajuje, 66 km į rytus nuo Asunsjono, Alto Kordiljeros papėdėje. Paragvari departamento centras. Pro miestą eina nacionalinis kelias Ruta 1 iš Asunsjono į Enkarnasjoną. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, taip pat išgaunamas granitas ir kaolinas.
Mikčiojimas
Mikčiojimo požymiai
Mikčiojant sutrinka žodinis bendravimas su aplinkiniais žmonėmis. Nesant pašnekovo, pavyzdžiui, žaidžiant, kalbant su savimi, vaikas gali nemikčioti. Todėl mikčiojimas nėra pastovus sutrikimas, jis priklauso nuo bendravimo situacijos sudėtingumo. Išorinis mikčiojimo požymis yra nesklandi kalba. Iš pradžių mikčiojantys vaikai nevalingai kartoja atskirus skiemenis ar garsus. Vėliau išsivysto sunkesnė mikčiojimo forma, kai vaikas spazmiškai Įtempia kalbos padargus prieš kurį nors garsą, darydamas įvairaus ilgumo pauzę (kartais iki keliasdešimties sekundžių). Šie spazminiai traukuliai būna tik kalbant ir tik prieš kai kuriuos garsus. Dažniausiai užsikertama prieš dusliuosius priebalsius p, t, k, rečiau prieš b, d, g ir dar rečiau prieš balsius. Tardamas sunkesnius žodžius, mikčiojantis bando sau padėti rankų, kojų ir net liemens judesiais, nevalingai iškraipo veidą. Neretai pakinta vaiko balsas ir kalbos intonacija. Mikčiojantys vaikai greitai suvokia savo trūkumą, dėl to vengia ir bijo kalbėti, labai jautriai reaguoja į vienmečių pajuoką. Visa tai žalingai veikia psichinį vystymąsi.
Mikčiojimo priežastys
Mikčioti dažniausiai pradeda 2-5 metų vaikai, kiti pradeda mikčioti I-oje klasėje ir lytinio brendimo pradžioje. Berniukai dažniau mikčioja. Nustatyta, kad mikčiojimas atsiranda persirgus įvairiomis ligomis. Jei šeimoje ar aplinkoje yra mikčiojančiųjų, tai vaikas gali pradėti mikčioti. Mikčiojimas taip pat atsiranda dėl nervų sistemos silpnumo, jos pervargimo, įvairių psichinių traumų, sekinančių vaiko nervų sistemą. Daugelis tėvų galvoja, kad vaikai pradeda mikčioti išsigandę. Išgąstis nėra vienintelė priežastis, jis tik išprovokuoja mikčiojimą. Tai patvirtina paprastas faktas: daug vaikų ko nors išsigąsta, bet ne visi pradeda mikčioti. Mikčiojimui atsirasti turi įtakos kalbos raidos tempai, jos mokymo ypatybės ir pan. Kai kuriais atvejais vaikams būdingas žodžių ar jo dalių kartojimas (fiziologinė iteracija) užsitęsia ir virsta užsikirtimu, būdingu mikčiojimui. Taip įvyksta dėl to, kad vaikas ne palaipsniui pereina į sudėtingesnės kalbos etapą. Toks peršokimas gali Įvykti dėl individualių vaiko savybių: padidėjusio dirglumo, perdėto plepumo arba, kaip matėme, dėl netinkamo suaugusiųjų vadovavimo vaiko kalbos raidai, t. y. kai tėvai ar artimieji fiksuoja vaiko dėmesį į kartojimą ir kelia padidintus reikalavimus jo kalbai.
Paragvari
Mieste yra Artilerijos muziejus, bažnyčia, viena seniausių Amerikoje geležinkelio stočių.
Istorija
Paragvari įkurtas 1775 m. Agustino Fernando de Pinedo. 1811 m. sausio 19 d. ties šiuo miestu paragvajiečiai įveikė Manuelio Belgrano armiją ir įtvirtino šalies nepriklausomybę. 1960 m. tapo apygardos centru.
Rekečiai
Rekečiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Viekšnių. Veikia Viekšnių geležinkelio stotis.
thumb|left|220px|Vieškelis iš [[Viekšniai|Viekšnių į Laižuvą per Rekečių kaimą]] miniatiūra|220px|left|Akmuo dviems [[Sovietų Sąjungos didvyris|Sovietų Sąjungos didvyriams]] thumb|right|160px|Kryžius prie kelio per Rekečių kaimą
Istorija
1923 m. buvo 43 ūkiai ir 257 gyventojai. 1948 m. gyveno 22 šeimos. 1996 m. Rekečių kaime buvo 12 ūkių ir 19 gyventojų, 1998–2000 m. – 16 ūkių ir 20 gyventojų. Kaimo teritorijoje taip pat buvo dvi geležinkelio būdelės, kuriose gyveno geležinkelio prižiūrėtojai. 2006 m. buvo 6 sodybos, kuriose gyveno 15 žmonių.
1919 m. lapkričio 23 d. kaime pas Simaną Dygaitį įsteigta Rekečių pradinė mokykla. Iki 1921 m. mokykla buvo vieno komplekto, o vėliau dviejų. Nuo 1920 m. spalio mokykla perkelta į Viekšnių geležinkelio stotį, mūrinį namą. Vėliau mokyklai priskirtas Marškonės dvaro centras. Pradinė mokykla uždaryta II pasaulinio karo metais.
1955 m. atidaryta biblioteka, kuri 1988 m. perkelta į Pakalupį.
Ausis
miniatiūra|300x300px|Ausies sandara Ausis  – klausos ir pusiausvyros organas, susidedantis iš 3 dalių: išorinės, vidurinės ir vidinės ausies. Per išorinę ir vidurinę ausis garso virpesiai, sukeldami specialios transmisijos virpėjimą, mechaniškai dirgina vidinėje ausyje esančius klausos receptorius. Vidinėje ausyje yra ir pusiausvyros receptoriai, kuriuos dirgina kūno ir jo dalių padėties erdvėje kitimo dirgikliai, priklausantys nuo svorio (gravitacinės jėgos).
Sandara
Išorinė ausis (auris externa):
Vidurinė ausis
Vidurinė ausis (auris media):
Vidinė ausis
Vidinė ausis (auris interna) – Iš visų klausos ir pusiausvyros analizatoriaus dalių vidinės ausies (lot. auris interna) sandara ir funkcija yra sudėtingiausia. Svarbiausia vidinės ausies dalis yra kaulinis labirintas ir jo viduje esantis plėvinis labirintas. Vidinė ausis skirstoma į:
Garso recepcija ir jutimas
Garsas yra oro virpėjimas. Žmogaus garso receptorius geba dirginti oro virpesiai, kurių diapazonas – 20-20000 Hz. Būgnelio virpėjimą klausomųjų kauliukų grandinė perduoda į vidinę ausį: kilpos pamatas suvirpina prieangio laipto perilimfą. Virpesių bangos nusirita iki sraigės viršūnės ir, pro angutę patekusios į būgnelio laiptą, suvirpina jo perilimfą. Pastaroji banguodama suvirpina pamatinę membraną ir, atsimušusi į antrinį būgnelį, užgęsta (amortizuojasi). Kartu su pamatine membrana virpa ir plaukuotieji epiteliocitai, kurių plaukeliai liečia dengiamąją membraną. Šio lietimosi metu receptorinės ląstelės depoliarizuojasi, paversdamos garso bangas nerviniu impulsu. Sraigės viršūnės recepcinės ląstelės reaguoja į žemo tono garsus, viduryje – į vidutinio tono, sraigės pamato srityje – į aukšto tono garsus.
Varniškių piliakalnis (Zarasai)
Varniškių piliakalnis – piliakalnis Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Varniškėse, Imbrado seniūnija. Pasiekiamas keliu Aviliai – Vaboliai per Varniškes, slėnyje Šarkiškėje už Kiaulinio upelio pasukus į kairę pietų kryptimi lauko keliuku, už 900 m pravažiavus bevardį upelį – yra 300 m į kairę šiaurės rytuose, kitapus užpelkėjusios žemumos su bevardžiu upeliu.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje aukštoje kalvoje tarp ežerų – Kriovelio vakaruose ir Dudužio rytuose. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 80x21 m dydžio, iki 1 m iškiliu viduriu. Šlaituose, 2 m žemiau aikštelės yra 4 m pločio terasa (geriau išliko vakarų pusėje) 1,5 m aukščio išoriniu šlaitu, kuris vakarų pusėje leidžiasi į 3 m pločio, 0,2 m gylio griovį. Šlaitai vidutinio statumo, 20-25 m aukščio, pietinis šlaitas žemesnis ir nuolaidesnis.
Piliakalnis labai suardytas arimų metu (vietomis nuarta 1,5 m), apaugęs lapuočiais, daugiausia beržais.
Tyrimai
1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Įtvirtinimų ir kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Strauzdis
Strauzdis (sen. liet. Stramzdelis) – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Alytaus raj., 8 km į vakarus nuo Alytaus, netoli Ūdrijos miestelio. Plotas – 3,7 ha, gylis – 14 m. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,28 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 85,6 m. Krantai žemi, apaugę krūmais, pelkėti – aplinkui plyti ir nusitęsia į šiaurę ~ 20 ha dydžio pelkė. Pietuose išteka upelis link U-1 upelio (Ūdrijos ežero intakas). Šalia įsikūrę Duselninkų ir Pakašavo kaimai.
Istorija
Ežerėvardis Straűzdis kilmė abejotina: galbūt kilęs nuo žodžių sraujas („sraunus“), srusti/srudžiu/srudžiau („kruvinti, tekinti“), sr(i)ūdinti („drėkinti“); plg. dar strauzdė („kraujažolė“); kita vertus, strauzėti reiškia „šiurpti, šalti“.
Žinomas nuo XV a. Ežero vietoje augo miškelis ir žmonės kasė durpes. Taip susiformavo gana gili įdauba, kuri ir taip nuslinkusio Didžiojo Ledynmečio klonį padarė dar gilesnį. Gėlą vandenį vietiniai Pakašavo, Duselninkų žmonės naudojo maistui.
Sovietmečiu ežeras buvo užtvenktas, todėl susiformavo vietinis floros ir faunos arealas, apsigyveno daugybė paukščių rūšių, bebrų, ondatrų, žebenkščių, žuvų.
Borzia
Borzia  – miestas Rusijoje, Užbaikalės krašto pietuose, 378 km į pietryčius nuo Čitos, prie Borzios upės (Onono intakas). Rajono centras. Geležinkelių mazgas: linijos į Čitą, Mongoliją, Kiniją. Plentai į Čitą, Nerčinską, Zabaikalską, Mongoliją. Maisto pramonė, geležinkelių transporto remontas. Apylinkėse kasamos rusvosios anglys (Šerlovaja Gora).
Istorija
XVIII a. Borzios apylinkėse, kur buvo buriatų ganyklos, pasirodė rusai. Pradėta druskos gavyba. 1899 m. čia nutiesta Transsibiro magistralės atšaka, todėl įkurta gyvenvietė. Borzia tapo svarbus pasienio prekybos centras, kur prekiauta odomis, vilna, mėsa. Veikė cerkvė. 1924 m. tapo apskrities centru. Tarybiniais metais tapo miesto tipo gyvenviete, svarbia karine pasienio baze. 1950 m. suteiktas miesto statusas.
NSÍ Runavík
Runaviko NSÍ – Farerų futbolo klubas iš Runaviko.
Istorija
Klubas įkurtas 1957 m. Pirmą kartą šalies futbolo taurę iškovojo 1986 m.
Čempionais tapo 2007 m. Tai vienintelis čempionų titulas per klubo gyvavimo istoriją.
Sezonai
Šaltiniai:
Juozapas Edvardas Misevičius
Juozapas Edvardas Misevičius (1938 m. gruodžio 15 d. Kažemėkuose, Jurbarko valsčiuje – 2010 m. birželio 4 d. Vilniuje ) – Lietuvos matematikas.
Biografija
1961 m. baigė Vilniaus universitetą. 1971 m. apgynė disertaciją „Didieji nuokrypiai homogeninėse Markovo grandinėse“, fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.
Nuo 1961 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1974 m. docentas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – dideli nuokrypiai homogeninėse Markovo grandinėse, taikomoji matematinė statistika.
Vosgėlių piliakalnis
Vosgėlių piliakalnis su gyvenviete, Drageliškiai – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5709; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1499; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1010KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24107) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Dusetų seniūnija. Pasiekiamas keliu Dusetos – Užpaliai Vosgėliuose pasukus į kairę pietų kryptimi ir pavažiavus 850 m, yra dešinėje vakaruose nuo kelio. kairėje|miniatiūra|300x300px|Mitologinis akmuo ant Vozgėlių piliakalnio šlaito
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje didelėje kalvoje. Aikštelė keturkampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 75x38 m dydžio. Pietrytiniame šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra 28 m ilgio, 20 m pločio terasa, į pietryčius nuolaidėjanti per 2 m. Šiaurės rytų šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra 9 m pločio terasa, per 1,5 m nuolaidėjanti į šiaurės rytus. Vakariniame šlaite buvo 4 m pločio, 1,5 m gylio griovys ir ant jo krašto supiltas pylimas, kurie aptikti tyrinėjimų metu, pylimas sunaikintas. Šlaitai statūs, 27 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų (nuarta mažiausiai 1 m), dirvonuoja, šiaurės vakarų šlaite auga pušų ir berželių guotas.
Visose papėdėse, 1,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė. Apie 600 m į pietryčius, Drageliškių kaime 1934 m. rastas XIV a. pirmosios pusės sidabrinių lydinių ir papuošalų lobis.
Tyrimai
1933 m. piliakalnį tyrinėjo Petras Tarasenka, jis aikštelėje ir vakariniame šlaite ištyrė 144 m² plotą, aptiko iki 1 m storio kultūrinį sluoksnį su yla, puodo rankena, pjautuvas, žalvarinė skardinė ir lankinė segės, žiedas, akmeniniai kirviai, kauliniai smeigtukai, strėlės, geležiniai strėlių antgaliai, adiklis, šiferinis ir moliniai verpstukai, liejimo formos, brūkšniuotos, lygios, žiestos ir grublėtos keramikos, gyvulių kaulų.
1949 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Tyrimų radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus, atsitiktinius radinius – Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – XIII a. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 61700 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 2015000 m².
center|800px|thumb|Vosgėlių piliakalnis iš vakarų pusės.
Zita Kreivytė
Zita Kreivytė (g. 1942 m. rugpjūčio 2 d. Jovaišai, Deltuvos valsčius) – Lietuvos dailininkė odininkė.
Biografija
Sesuo Ona Kreivytė-Naruševičienė. 1971 m. baigė Estijos dailės institutą Taline. Nuo 1971 m. Vilniaus „Dailės“ kombinato, nuo 1994 m. bendrovės „Vilniaus dailė“ dailininkė, 1974–1995 m. Odos dirbinių cecho vadovė.
Kūryba
Svarbiausia kūrybos sritis – knygrišystė („Ateities vizija“ I–III 1998 m., „M. K. Čiurlionis“ 1999 m., „Bronius Kutavičius“, „Lietuva medaliuose“ abi 2000 m., „Valentinas Antanavičius“ 2003 m., „Pats geriausias daiktas pasaulyje“ 2005 m.). Sukūrė pano („Piligrimo kelionė“ 2000 m.), erdvinių objektų („Torsas“ I–II 2001 m., „Dykumų aguonos“, „Ledo gėlės“, abu 2002 m.), originalaus dizaino konstruktyvių aptakių formų dėžučių, veidrodžių. Naudoja įvairias technologijas: reljefinį modeliavimą, pynimą, deginimą, šešėliavimą, auksavimą, sidabravimą. Minimalistinių spalvų odą derina su medžiu, metalu. Sukūrė įvairios paskirties meninės odos modelių etalonų – albumų, svečių knygų, aplankų, dėžučių, rašomojo stalo komplektų, užrašų knygelių, piniginių, aprangos priedų. Nuo 1972 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos Vilniuje 2002 m., su D. Mieželaityte – 2004 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus.
Unexpect
Unexpect – Kanados avangardinio metalo muzikos grupė iš Monrealio, Kvebeko. Grupė buvo sukurta 1997 metais. „Unexpect“ išleido du studijinius albumus ir vieną EP.
Tiesiamasis nugaros raumuo
Klubinis šonkaulių raumuo
Klubinis šonkaulių raumuo, musculus iliocostalis, susideda iš trijų dalių: juosmeninio, krūtininio ir kaklinio klubinio šonkaulių raumenų. Jie nuleidžia šonkaulius, užtikrina stuburo stabilumą.
Keterinis raumuo
Keterinis raumuo, musculus spinalis, yra medialiausiai ir skirstomas į tris dalis: keteriniai krūtinės, kaklo ir galvos raumenys.
Inervacija ir aprūpinimas krauju
Visą nugaros tiesiamojo raumens kompleksą inervuoja kaklinių, krūtininių ir juosmeninių nugarinių nervų dorsalinės šakos (C2-L5). Krauju aprūpina a. cervicalis profunda, ''aa. intercostales posteriores, aa. lumbales''.
Edo laikotarpis
Edo laikotarpis (jap. 江戸時代 Edo jidai) – Japonijos istorijos laikotarpis 1603–1868, pavadintas pagal tuometinės Japonijos šiogūno sostinės Edo (dabartinis Tokijas) pavadinimą).
Laikotarpio pradžia
thumb|200px|Japonijos suvienytojas [[Iejasu Tokugava]] Po Toyotomi Hideyoshi mirties generolų vaidai dėl valdžios paveldėjimo baigėsi. 1600 m Sekigaharos mūšyje daimyo Tokugawa Ieyasu sumušė savo priešus, įkūrė naują sostinę Edo ir 1603 m pasiskelbė šiogūnu. Šis faktas užbaigė 300 metų Japonijoje trukusius kruvinus karus ir šalies susiskaldymą.
Centralizavimas
Pirmieji Tokugavų šiogūnai siekė sukurti centralizuotą valdymo sistemą. Daimio tapo šiogūno vasalais, daugelio jų valdos buvo sumažintos, kiti perkelti į naujas vietas, jų šeimos privalėjo nuolat gyventi Edo kaip įkaitai. Daimio skirtingais laikotarpiais buvo nuo 200 iki 300; jiems buvo palikta teisė turėti savo vasalus. Šiogūnatas bakufu betarpiškai kontroliavo svarbiausius miestus (Kyoto, Nagasaki, Osaka), prekybą ir pramonę, apie ketvirtadalį dirbamos žemės. Taip susiformavo būdinga Tokugawų šiogūnatui bakuhan sistema – bakufu (centrinės valdžios) ir han (daimio valdų) derinys, šiek tiek primenantis federaciją, daugelio istorikų apibūdinamas kaip centralizuotas feodalizmas, arba karinė feodalinė sistema.
Visuomenė
Visuomenė buvo griežtai padalinta keturis luomus: kariūnų-samurajų (士 – ši), žemdirbių (農 – no), amatininkų (工 -ko) ir pirklių (商 – šio). Jie apibendrintai vadinami 士農工商 (šinokošio). Samurajai, sudarę apie 7 % gyventojų, tapo privilegijuotu, dominuojančiu luomu. Valstiečiams buvo uždrausta parduoti ar pirkti žemę, užsiimti kokia nors kita veikla. Kodeksas reglamentavo visų gyventojų grupių aprangą, šukuoseną, santuokų sudarymą, privalomas manieras.
Aukščiausias statusas buvo pripažintas imperatoriui, nors jo galios liko vien simbolinėmis. Tokugawų režimo ideologija tapo neokonfucianistinė mokykla šušigaku (kin. Čusi), akcentavusi lojalumą ir paklusnumą. Sustiprėjus centrinei valdžiai, svarbiausiu reikalavimu tapo paklusnumas įstatymui.
Užsidarymas
thumb|right|200px|„Raudonojo antspaudo laivas“ – tokie laivai vykdė aktyvią prekybą su Pietryčių Azija iki prekybos uždraudimo Siekdami įteisinti savo valdžią, Tokugawa šiogūnai turėjo eliminuoti išorinę įtaką. Jie efektyviai apribojo Japonijos ryšius su išoriniu pasauliu, kurie anksčiau buvo gana intensyvūs. Pirmieji Japonijoje 1543 m. lankėsi portugalai. 1549 m. jėzuitų misionierius Francis Xavier įsteigė pirmąją katalikišką misiją ir labai sėkmingai pradėjo platinti krikščionybę. Iš portugalų japonai perėmė šaunamus ginklus, kuriuos jie greitai pradėjo gaminti patys, tabaką. Tačiau jau Hidejoši uždraudė misionierių veiklą, o 1612 ir 1614 m. buvo uždrausta praktikuoti krikščionybę, 1629 tūkstančiams krikščionių buvo įvykdyta mirties bausmė. Visi gyventojai turėjo užsiregistruoti budistinių arba šinto šventovių parapijiečiais. 1635 m. šiogūnas uždraudė savo pavaldiniams lankytis užsienyje. Tik Kinijos ir Nyderlandų pirkliams buvo leista prekiauti viename uoste.
Vidinė kolonizacija
Lygiai taip buvo vykdoma ekspansija į Pietus, į Riūkiū karalystę, kuri nuo seno garsėjo kaip klestinti prekybinė salų valstybė. Ši valstybė nuo 1609 m. buvo priversta mokėti duoklę, ji buvo išnaudojama kaip tarpininkas Japonijos ir Kinijos prekyboje.
Kultūra
Taikos sąlygomis samurajai daug dėmesio skyrė kultūrai, kuri buvo svarbia bušido („kario kelio“) etikos dalimi. Didžiuosiuose miestuose susiformavo rafinuota čionindo („miestiečių kelio“) kultūra. Šiuo laikotarpiu poetas Macuo Bašio (1644–1694) ištobulino haiku poetinę formą, išpopuliarėjo dramaturgo Čikamacu (1653–1724) pjesės, teatras kabuki.
Laikotarpio pabaiga – Bakumatsu
Tokugavų režimo bakuhan sistemos potencialas ilgainiui išseko. Nustojo augti gyventojų skaičius: nuo 1726 iki 1846 jų padaugėjo vos 1,35 proc. Plintant monetariniams santykiams labai padidėjo socialinė diferenciacija kaime, sustiprėjo socialiniai prieštaravimai tarp išaugusių miestų ir biurokratinio feodalizmo. Dėl išaugusios mokesčių naštos prasidėjo valstiečių bruzdėjimai ir sukilimai, ypač padažnėjusių badmečių sąlygomis. Tokugavų režimas bandė gelbėti padėtį reformomis, kurios buvo vykdomos visą jų valdymo antrąją pusę. Jos apsiribojo siekimu sumažinti korupciją, piktnaudžiavimą valdžia, pagerinti mokesčių sistemą, kontroliuoti augančią komercinę ekonomiką, sustiprinti dorovę.
To neužteko, kad Japonija pašalintų didžiausią iškilusią grėsmę – Vakarų valstybių įsigalėjimą Tolimųjų Rytų regione. XIX a. pradžios užsienio valstybės aktyviai mėgino atidaryti Japonijos rinką savo prekėms. Nežiūrint šiogūnato draudimo, Rusijos, Britanijos ir Amerikos kariniai ir prekybiniai laivai pradėjo vis dažniau lankytis Japonijoje. Tai pagilino socialinį ir politinį susipriešinimą, nes daugumai daimio ir samurajų buvo būdinga ksenofobija. Šiogūnato autoritetas smuko, atsirado judėjimas sonno-džioi (sonno-joi – „gerbti imperatorių, išvyti barbarus“).
1853 m., atvykus JAV karinei eskadrai, bakufu buvo priversta derėtis ir sekančiais metais pasirašyti Taikos ir draugystės sutartį, 1858 m – analogiškas sutartis su Nyderlandais, Rusija, Britanija, Prancūzija, 1860 – su Portugalija. Vakarų valstybės galėjo laisvai prekiauti Japonijoje, jų piliečiai naudojosi eksteritorialumo teise. Dėl importinių prekių antplūdžio labai nukentėjo Japonijos amatininkai ir manufaktūros. Siekdamas išgelbėti savo padėtį, Tokugavų režimas užsakė olandiškų karinių laivų, su olandų pagalba įsteigė karinę mokyklą, apeliavo į tradicines japonų vertybes. Tačiau keli ginkluoti susidūrimai 1863-64 m parodė užsienio valstybių karinį pranašumą. Todėl nesutarimai tarp skirtingų elito grupių peraugo į konfrontaciją. Galiausiai, radikalios frakcijos 1867 11 09 privertė šiogūną Keiki atsistatydinti ir perduoti visą valdžią imperatoriui. 1868 01 03 15-metis imperatorius Mutsuhito suformavo vyriausybę, kuriai vadovavo princas Arisugava. Siogūnatas buvo likviduotas, Keiki ir jo šalininkai sumušti. Tais pačiais metais imperatorius persikėlė į šiogūno rūmus, o Edo buvo pervadintas į Tokiją – „Rytinė sostinė“.
Rokiškio miesto seniūnija
Rokiškio miesto seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Rokiškio rajono savivaldybėje, apimantis Rokiškio miestą.
Geografija
Seniūnijoje yra 145 gatvės (bendras ilgis 62 km), 86,6 ha miškų ir 40,2 ha parkų teritorijų. 9,5 ha kapinių plote yra 4 kapinės, dvejos iš jų veikiančios – senosios kapinės Laukupio g. ir Kalneliškio k. kapinės.
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 8 seniūnaitijos:
Jelnikovas (Kiršnabėkis)
Jelnikovas,, , nuo 1938 m. liepos 17 d. Kleinhirschdorf , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Saranskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Kiršnabėkis prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas kartu su Leišiais (, nuo 1938 m. liepos 17 d. Leischen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Novodvorki, ). 1947–2008 m. Sosnovkos apylinkės kaimas.