cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nagano prefektūra
Istorija
Nagano mieste vyko 1998 m. žiemos olimpinės žaidynės.
Geografija
thumb|250px|Nagano prefektūros žemėlapis Devyni iš dvylikos aukščiausių Japonijos kalnų įsikūrę būtent šioje prefektūroje. Nagano prefektūra ribojasi net su 8 Japonijos prefektūromis: Nijigatos prefektūra, Gunmos prefektūra, Saitamos prefektūra, Jamanašio prefektūra, Šidzuokos prefektūra, Aičio prefektūra, Gifu prefektūra ir Tojamos prefektūra – tai rekordiškai daug. Prefektūroje taip pat yra labiausiai nuo vandenyno nutolusi vieta Japonijoje. Pro prefektūrą telkšo Kidzakio ežeras, garsėjantis vandens atrakcijomis ir žaidimais.
Prefektūra dėl kalnų yra pakankamai izoliuota, todėl daugelis turistų čia atvyksta pailsėti nuo šurmulio.
Miestai
Nagano prefektūroje yra 19 miestų:
Televizija
Prefektūroje įsikūrę šie televizijos kanalai:
Česilo paplūdimys
thumb|Česilo papludimys Česilo paplūdimys – paplūdimys Dorsete, pietų Anglijoje. Jis vienas iš trijų didesnių paplūdmių, sudarytų iš žvyro, Britanijoje. Savo pavadinimą kildina iš senosios anglų kalbos žodžių ceosel ir cisel, kurie reiškia „žvyrą“ ir „žvirgždą“.
Žvyrinis paplūdimys yra 29 kilometrų ilgio, 200 metrų pločio ir 15 metrų aukščio. Paplūdimys yra Juros periodo kranto dalis, įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą, be to jis aprašytas Ian McEwan knygoje „Česilo paplūdimyje“.
Paplūdimys aprūpina pastoge nuo vėjų ir bangų Veimutą ir Čisvelio kaimą, kurie kitaip praktiškai neegzistuotų.
2005 m. A lyga
2005 m. A lyga – 17–asis Lietuvos futbolo čempionatas, skaičiuojant nuo 1990 m., kai vyksta Nepriklausomos Lietuvos pirmenybės.
Faktai
Dalyvavo 10 komandų, kurios tarpusavyje žaidė keturių ratų sistema. Viso komandos sužaidė po 36 susitikimus.
Nė viena komanda nebuvo pažeminta į žemesnį lygmenį, nes A lygos dalyvių skaičius buvo išplėstas nuo 8 iki 10.
Atsižvelgiant į 2004 m. rezultatus, 2005 m. A lygje dalyvavo iš Pirmos lygos buvo perkelti du klubai FK Šiauliai ir FK Nevėžis Kėdainiai.
Šalies čempionai gavo teisę varžytis Čempionų lygos atrankos ciklo varžybose.
Antrą vietą ir trečią vietas užėmusios komandos, varžėsi UEFA taurės turnyro atrankos varžybose nuo pirmojo etapo.
Ketvirtą vietą užėmusi komanda dalyvavo Intertoto taurės varžybose nuo pirmojo etapo.
A lygos lentelė
Šaltinis: wildstat.com svetainė
Spiralinė trichina
Spiralinė trichina (Trichinella spiralis) – apvaliųjų kirmėlių (Nematoda) tipui priskiriami parazitai. Parazituoja kiaulėse, šernuose, graužikuose ir kituose žinduoliuose. Sukeliama liga vadinama trichineliozė.
Sandara
Trichina yra cilindro formos, turi nusmailėjusius galus, kartais kūnas būna susisukęs spirale. Patelės ilgis 3-4 mm, patinėlio 1,4-1,6 mm. Kūnas padengtas odos ir raumenų maišu, o viršutinis lygus sluoksnis vadinamas kutikule. Skirtalytės, pasižymi lytiniu dimorfizmu. Patinai mažesni ir jų kūno užpakaliniame gale yra dvi kūgio formos išaugos – skiautės. Jomis patinai prikimba prie patelių. Patelės turi gerai išsivysčiusią kiaušidę, trumpą kiaušintakį ir išvešėjusią gimdą, kurios gale yra sėklos priimtuvas, makštį. Patinai turi sėklidę, sėklatakį, sėklų pūsleles (jos atsiveria į užpakalinę žarną). Kraujotakos ir kvėpavimo sistemos neturi. Virškinimo sistema: burna, ryklė, stemplė, vidurinė žarna, užpakalinė žarna, analinė anga (patelių) arba kloaka (patinų). Užsikrečiama valgant užkrėstą kiaulieną ar šernieną. Žarnyne raumenys ir trichinelių lervų kapsulės suvirškinami, o išėjusios lervos skverbiasi į žarnyno epitelio ląsteles. Ten išsivysto lytiškai subrendę patinai ir patelės. Čia įvyksta apvaisinimas, po apvaisinimo patinai nugaišta, o patelės skverbiasi gilyn į limfinius mazgus ir pagimdo daug lervučių, po 2 mėn grįžta į žarnyną ir nugaišta. Naujos lervos limfa ir krauju išnešiojamos po visą šeimininko kūną. Dažniausiai apsistoja diafragmos, tarpšonkauliniuose, kramtomuosiuose, liežuvio, akių raumenyse. Raumenyse lervos maitinasi, auga, ardo skaidulas, sukeldamos raumenų uždegimą. Per 2 savaites lervos užauga ir susisuka į spirales ir pasidengia kapsulėmis. Raumenų uždegimas tuo metu aprimsta. Kapsulių sienelės apkalkėja ir trichinelių lervos gali ilgai išgyventi ir būti invazinėmis. Reikšmė: pavojingiausia apvalioji kirmėlė Lietuvoje.
Raida
Spiralinė trichina parazituoja kiaulių, lokių, šernų, ruonių, pelių, žiurkių, žmogaus organizme. Trichinos formuojasi nekeisdamos šeimininko, todėl kiekvienas šeimininkas būna iš pradžių galutinis, vėliau – tarpinis. Jų raidai būdingos dvi formos – žarninė ir raumeninė. Suaugusios trichinos gyvena žarnyne, lervos – skersaruožiuose raumenyse. Gyvūnai ar žmogus užsikrečia jomis suvalgęs lervomis užkrėstos mėsos. Kai trichinų lervos patenka į kraują, jomis užsikrėtęs žmogus jaučiasi gerai,o po to ligonis pradeda karščiuoti, jam tinsta akių vokai, labai skauda raumenis.
Sniego riba
Sniego riba – linija, aukščiau kurios arba nuo kurios poliaus link sniego ir ledo danga išsilaiko visus metus. Jos aukštis priklauso nuo temperatūros ir atmosferos drėgmės.
Sniego riba leidžiasi krentant temperatūrai ir didėjant kritulių kiekiui. Ji taip pat yra žemesnė arčiau jūros, dėl vėsesnių vasarų jūrinio klimato zonose.
Prie pusiaujo jos aukštis – ~4,5 km. Kyla artėjant link atogrąžų. Tibeto plynaukštėje – iki 5,7 km, Anduose – iki 6,5 km. Artėjant link polių nusileidžia iki jūros lygio.
Upinės lašišos
Upinės lašišos (Hucho) – stambių lašišinių žuvų šeimos (Salmonidae) gentis.
Smulkūs individai šonuose turi 8–10 tamsių skersinių juostelių, taip pat paprastai turi ir smulkių x pavidalo ir pusmėnuliškų tamsių dėmelių. Neršto metu kūnas įgavo vario raudonumo spalvą. Plačiai paplitę Sibiro ir Tolimųjų Rytų bei Altajaus stambiose upėse ir ežeruose. Upinės lašišos kaip ir kitos lašišos yra plėšrios, siekia 1 m ilgį ir sveria iki 60 kg. 1943 m. Kotujio upėje tinklu buvo pagauta 105 kg svėrusi 210 cm ilgio sibirinė lašiša. Upinės lašišos gyvena ilgiau už kitas lašišas. 1944 m. Jenisiejuje prie Krasnojarsko pagauta 56 kg sibirinė lašiša, kaip ištyrė, buvo 55 metų.
Šiuo metu upinės lašišos yra verslinės ir sportinės žvejybos objektas.
Rūšys
Anksčiau šiai genčiai buvo priskirta ir rūšis sachalininė lašiša, kuri dabar priskirta monotipinei genčiai Parahucho ir vadinama Parahucho perryi.
Regina (dainininkė)
Irena Jalšovec (g. 1965 m. liepos 4 d. Murska Sobota, Jugoslavija – dabartinė Slovėnija) – Slovėnijos dainininkė, žinoma sceniniu vardu Regina.
1990 m. dalyvavo atrankoje „Jugovizija“ į „Euroviziją“, tačiau į finalą nepateko. 1993 m. dalyvavo Slovėnijos atrankoje ir su daina „Naj ljubezen združi vse ljudi“ užėmė ketvirtą vietą. 1996 m. dar kartą sudalyvavusi atrankoje, su daina „Dan najlepših sanj“ užėmė pirmą vietą ir išrinkta atstovauti savo šaliai „Eurovizijos“ dainų konkurse. Jame surinkusi 16 taškų užėmė 21 vietą. Vėliau Regina bandė savo sėkmę nacionalinėje Slovėnijos atrankoje 1998, 2001, 2002, 2004 ir 2005 m.
2000 m. su daina „Moje ime“ laimėjo muzikos festivalį „Slovenska popevki“.
Diskografija
Ljubezen beži; Pokliči ljubezen; Ritem ulice
Nabugabo ežeras
Nabugabo ežeras  – mažas gėlavandenis ežeras Ugandos Centriniame regione, prie Viktorijos ežero kranto.
Ežero ilgis 8,2 km, o didžiausias plotis – 5 km. Ežero vandens paviršius yra 1136 m aukštyje.
Vieta
Ežeras yra Masakos rajone (Centrinis regionas), maždaug 23 km keliu į rytus nuo Masakos miesto.
Reikšmė
Nabugabo ežeras, esantis greta Viktorijos ežero, buvo pasirinktas saugoti pagal Ramsaro konvenciją dėl reikšmės žmonėms ir gyvūnams. Nabugabas yra Viktorijos ežero ežeras palydovas, juos skiria tik 4 km pločio juosta.
Palei ežerą yra didelis gyventojų tankis, jie verčiasi žemės ūkiu, todėl vietinė bendruomenė labai priklauso nuo Nabugabo ežero ekosistemos. Dėl prastai sutvarkyto žemės ūkio gadinama vandens kokybė ir maisto gamyba.
Istorija
Ežeras susidarė vėjų varomo smėlio juostai atskyrus nedidelį vandens plotą nuo likusio ežero. Tiriant apie 2,7 m ilgio nuosėdų kerną, gautą gręžiant beveik ežero centre, paaiškėjo, kad Nabugabo ežeras nuo Viktorijos ežero atsiskyrė maždaug prieš 5000 metų.
1228 m.
1228 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Juodoji zylė
Juodoji zylė – zylinių (Paridae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Juodoji zylė gerokai mažesnė už naminį žvirblį. Ją lengva pažinti iš didelės dėmės ant sprando. Patino ir patelės galva juoda, žvilganti. Skruostai ir dėmė pakaušyje balti. Nugarinė dalis melsvai pilka. Uodega tamsiai pilka. Sparnai rusvai pilki su dviem baltomis juostelėmis. Gerklė juoda. Kūno apatinė pusė balsva, šonai rusvo atspalvio. Snapas juodas. Kojos tamsiai pilkos. Rainelė tamsiai ruda. Jauniklių dėmė ant sprando ir apatinė kūno dalis nešvariai balsva, juoda spalva blanki. Tik išsiritusių jauniklių galva bei nugara apaugusi pilkais pūkais.
Paplitimas
Arealas pertrauktas. Eurazijoje paplitusi nuo Skandinavijos iki Japonų jūros. Šiaurėje arealas siekia Kolos pusiasalį, Obės žemupį, Lenos aukštupį. Pietuose arealas tęsiasi iki rytinio Mianmaro, Altajaus, Volgos vidurupio, Karpatų, Viduržemio jūros pakrantės. Izoliuotos arealo dalys yra pietryčių Kinijoje, Vidurinės Azijos, Irano kalnuose, Kryme, Libane, Šiaurės Amerikoje, įvairiose salose. Žiemoja paplitimo areale.
Lietuvoje veisimosi periodu retoka, pagausėja traukimo laikotarpiu.
Biologija
Būdinga senesnių eglynų gyventoja. Aptinkama ir mišriuosiuose miškuose: juodalksnynuose, pušynuose, drebulynuose, beržynuose, kuriuose auga daug eglių. Rudenį ir žiemą klajoja po mišką būreliais kartu su zylėmis, lipučiais, nykštukais.
Lizdus krauna eglių, juodalksnių, beržų išpuvusiuose plyšiuose, uoksuose, kartais stuobriuose, uoksiniuose ir lentiniuose inkiluose. Paprastai renkasi žemai esančius uoksus. Vienoje dėtyje paprastai būna 8–10 kiaušinių, kurių svoris – maždaug po 1 gramą. Peri tik patelė, padėjusi paskutinį kiaušinį, apie 15 dienų. Perėdama nenoriai palieka lizdą. Trukdytoją gąsdina: staigiai aukštyn ištiesia kaklą, plasnoja sparnais ir šnypšdama pašoka. Išsiritusius jauniklius maitina abu porelės nariai. Lizde zyliukai išbūna apie 18 dienų. Paprastai per metus išvedamos dvi vados.
Minta vabzdžių kiaušinėliais, vikšrais, eglių ir pušų sėklomis. Labai šaltomis žiemomis ir spygliuočių nederliaus metais juodųjų zylių sumažėja. Vasarą jų skaičių riboja tinkamų perėti vietų trūkumas, todėl kertant miškus svarbu palikti medžius su uoksais, nes šios zylės retai peri dirbtiniuose inkiluose.
Vladas Daukša
Vladas Daukša (1882 m. rugsėjo 21 d. Judrėnuose, Klaipėdos raj. – 1975 m. gruodžio 18 d. Čikagoje, JAV) – vargonininkas, chorvedys, dainininkas (tenoras), kompozitorius.
Biografija
Tėvas Antanas Daukša buvo vargonininkas, vargonininkavo Lietuvoje ir daug metų – JAV. Iš tėvo gavo pirmąsias muzikos žinias, paskui mokėsi pas vargonininką Vitarą Žemaičių Naumiestyje. Kurį laiką vargonininkavo Batakiuose (Tauragės raj.) ir apie aštuonerius metus – Pajūryje (Šilalės raj.).
1902 m. su tėvais atvykęs į JAV, apsigyveno Čikagoje. Daugiau kaip metus dirbo fizinį darbą, o 1903 m. gavo vargonininko vietą Šv. Juozapo lietuvių parapijoje. 1904 m. perėjo į Šv. Kryžiaus parapiją, kur vargonininkavo iki 1950 m. Dirbo ir mokėsi muzikos teorijos, harmonijos, skambinti fortepijonu ir vargonuoti Busho konservatorijoje, jo balsą lavino A. Karczewskis. Kol parapija neturėjo savo bažnyčios, iki 1905 m. lietuvių pamaldos vykdavo airių bažnyčioje. Prieš bažnyčios atidarymą subūrė chorą, kurį 1910 m. perorganizavo į Šv. Cecilijos draugiją ir buvo jos pirmininkas.
Nuo 1908 m. choras pradėjo dažniau koncertuoti, statyti operetes ir kitus muzikinius veikalus. Buvo subūręs 20 muzikantų orkestrą (1914–1920 m.), kuris akompanuodavo chorui ir solistams. 1910 m. pastatė Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“ (pats atliko tenoro partiją), o 1914 m. – Česlovo Sasnausko kantatą „Broliai“ (taip pat atliko solo partiją). Šiame pastatyme talkino keturi kitų parapijų chorai, dirigavo A. Pocius. 1933 m. su choru dalyvavo Pasaulinėje progreso parodoje Lietuvių dienos programoje ir tautiniuose renginiuose Čikagoje, dainavo per radiją, koncertavo Juozo Naujalio ir J. Basanavičiaus viešnagės Čikagoje proga.
Dainavo Č. Sasnausko vyrų chore, kuris daug koncertavo įvairiuose JAV miestuose. Šv. Kryžiaus parapijoje išugdė darnų mišrųjį chorą (70 giesmininkų), kurio repertuare buvo daug sudėtingų kūrinių: mišių, mišparų, giesmių, kantatų ir dainų. Chorą parengė 1936 m. 2-ajai lietuviškų parapijų chorų šventei Čikagoje. Taip pat vadovavo mergaičių chorui ir berniukų akordeonų ansambliui. Dirbo ir zakristijonu, vaikus mokė tarnauti mišioms. 1938 m. vasario 20 d. šventėje, surengtoje Lietuvos Nepriklausomybės 20-mečiui pažymėti dalyvavo apie 100 Čikagos provincijos chorų giesmininkų, kuriems dirigavo ir V. Daukša.
Dirbo įvairiose lietuvių organizacijose ir sąjungose. Nuo 1906 m. buvo Lenkų – lietuvių vargonininkų draugijos narys, nuo 1914 m. ALRK Vargonininkų sąjungos narys ir Čikagos provincijos narys bei pirmininkas. Kelis kartus buvo renkamas Centro valdybos vicepirmininku ir pirmininku, nuo 1960 m. garbės narys.
Sukūrė mišių, giesmių ir dainų. Populiarios tapo dvibalsės mišios vaikams, giesmė „Sveika Marija“ ir „Aušros žvaigždė“. Įdainavo plokštelių. Nemaža jo kūrinių išspausdinta žurnale „Muzikos žinios“.
Naminė pelė
Naminė pelė (Mus musculus) – pelinių (Muridae) šeimos graužikas. Dėl savo gebėjimo sugyventi su žmonėmis ypač paplitęs visame pasaulyje ir yra viena iš gausiausių žinduolių.
Kūnas 7-10 cm ilgio, svoris 14-30 g. Kailiukas pilkšvas, švelnus. Snukutis smailus. Užlenktos į priekį ausys siekia akis. Uodega beveik tokio pat ilgio kaip kūnas.
Žiemą gyvena trobesiuose ar pramoninėse patalpose bei sandėliuose, vasarą aptinkama laukuose net už 3-5 km nuo gyvenviečių. Trobesiuose minta žmogaus maisto produktais, gamtoje – grūdais, sėklomis. Apgraužia baldus, drabužius, elektros instaliaciją (laidus), knygas (į kurias pelės galanda dantis). Įkyrus ir ligas platinantis įnamis, todėl naikinamas nuodais ar gaudomas spąstais (pelėkautais). Pripažįstamas kaip vienas problematiškiausių ir ekonomiškai reikšmingiausių kenkėjų Jungtinėse Valstijose. Labiausiai paplitęs graužikas Lietuvoje. Teigiama, kad būtent kova su pelėmis tapo pagrindine kačių domestifikavimo priežastimi.
Laikomas kaip naminis gyvūnėlis.
Labai judrūs, vikrūs žvėreliai; puikiai bėgioja (greitis iki 12-13 km/h), landžioja, šokinėja, kopia ir neblogai plaukioja. Labai gerai orientuojasi labirintuose. Ypač vislūs. Esant palankioms sąlygoms (pvz. šildomose patalpose) dauginasi visus metus.
Gerai išplėtoti jutimo organai: labai aštri klausa, puiki uoslė. Kiek silpnesnis regėjimas, tačiau puikus periferinis matymas, todėl puikiai pažįsta judesius.
Šlapimas ypač koncentruotas; būtent dėl jo patalpose, kur yra pelių, atsiranda specifinis „pelių“ kvapas.
Portugalijos istorija
Portugalijos istorija – Portugalijos ir jos teritorijos istorija. Ji kupina radikalių posūkių: valstybės iškilimas XV–XVI amžiais, po to einantis nuosmukis, o vėliau – politinis ir ekonominis atsigavimas.
Etimologija
Žodis „Portugalija“ kilo iš romėnų Portus Cale. Kalė (Cale) buvo senovės gyvenvietė Duero, įtekančio į Atlanto vandenyną šiaurinėje dabartinės Portugalijos dalyje, žiotyse. Apie 200 m. pr. m. e. romėnai atėmė Iberijos pusiasalį iš kartaginiečių po Antrojo pūnų karo, užėmė Kalę ir ją pavadino Portus Cale („Kalės uostas“). Viduramžiais sritis apie Portus Cale svebų ir vizigotų pradėta vadinti Portucale. VII–VIII a. Portucale pavirto Portugale ir IX a. terminas buvo plačiai naudojamas vadinti regionui tarp Duero ir Minjo upių. Minjas vėliau tapo šiaurine Portugalijos ir Ispanijos siena. XI–XII a. Portugale pavirto Portugalija.
Bet kokiu atveju Portu iš „Portugalijos“ tapo Porto, miesto, išaugusio vietoj Kalės Duero žiotyse, pavadinimu. O portas tapo anglų kalboje iš Duero slėnio atvežtu vynu portu. O Cale tapo Gaja (Vila Nova de Gaja), miesto kairėje upės pakrantėje, pavadinimu. thumb|right|200px| Pagrindinės kalbos Iberijoje apie [[200 m. pr. m. e. ]]
Ankstyvoji istorija
Pagrindinis straipsnis: Priešistorinė Iberija
Pirmo tūkstantmečio prieš m. e. pradžioje į Portugaliją iš centrinės Europos atvyko kelios keltų bangos ir susimaišė su vietiniais gyventojais, sudarydami daugybę naujų genčių. Pagrindinės gentys: galecai šiaurėje, lusitanai centrinėje Portugalijoje, keltikai iš Alentejo ir kinetai ar koniai iš Algarvės. Mažiau svarbios gentys: brakarai, celernai, ekvesai, groviai, interamikai, leunai, luankvai, limikai, narbasai, nemetatai, pesurai, kvakvernai, seurbai, tamaganai, tapolai, turdulai, turdulai veterai, Turdulo opidos, turodai ir zelai).
Pietinėje šalies daly buvo nenuolatinių pajūrio gyvenviečių, kurias įkūrė finikiečiai-kartaginiečiai (pvz.: Tavira Algarvėje). thumb|200px|Romėnų užkariauta Ispanija
Romėnų Lusitanija ir Galecija
219 m. pr. m. e. romėnai pirmąkart įsiveržė į Iberijos pusiasalį. Per 200 metų beveik visas pusiasalis buvo prijungtas prie Romos imperijos. Kartaginiečiai, romėnų priešai Pūnų karuose, buvo išvyti iš jų pajūrio kolonijų.
Dabartinės Portugalijos teritorijos užkariavimas užtruko kelis dešimtmečius: jis prasidėjo pietuose, kur koniai tapo romėnų sąjungininkais. Romėnai buvo išstumti, kai 194 m. pr. m. e. šiaurėje prasidėjo sukilimas. Lusitanai ir kitos Viriato vadovaujamos gentys išvijo romėnus iš visos Portugalijos. Roma pasiuntė daugybę legionų ir geriausius generolus į Lusitaniją, bet veltui. Lusitanai įgijo vis daugiau teritorijos, tad romėnai pakeitė strategiją. Jie papirko Viriato pasiuntinį užmušti savo vadą. Po Viriato nužudymo maištas greitai buvo nuslopintas.
Roma įvedė kolonijos režimą. Tuo metu Lusitanija suklestėjo ir buvo įkurta daugybė šiuolaikinių Portugalijos miestų. 27 m. pr. m. e. Lusitanija gavo Romos provincijos statusą. Vėliau šiaurėje buvo įkurta Galecijos provincija su sostine Brakara (dabar Braga). thumb|200px| Germanų karalystės Iberijoje, [[560 m. ]]
Germanų karalystės
V a. į pusiasalį įsiveržė germanų gentys: svebai, vandalai ir jų sąjungininkai Sarmatijos alanai. Tik svebų (kvadai ir markomanai) karalystė išliko iki kito germanų antplūdžio, kai atvyko vizigotai, užkariavo pusiasalį ir išvijo ar asimiliavo vandalus ir alanus. Galiausiai vizigotai užėmė svebų karalystę ir jos sostinę Brakarą 584–585 m.
Burai, germanų gentis lydėjusi svebus, įsikūrė tarp Kavado ir Honemo upių ir sritis buvo pavadinta Terras de Boiro ar Terras de Bouro (Burų žemės). Kita nežymi jėga buvo alanai, kurių gyvenviečių liekanų randama Alekere, Koimbroje ir Lisabonoje. 250px|thumb| Islamo ekspansija [[622–750 m. ]]
Maurų valdymas
711 m. musulmonai maurai (daugiausia berberai, bet buvo arabų) iš Šiaurės Afrikos įsiveržė į Iberijos pusiasalį ir užkariavo Vizigotų karalystę. Nuo tada jie ėmė valdyti beveik visą Iberijos pusiasalį, įskaitant ir Portugaliją. Ten susiformavo islamiškas Al-Andalus regionas, kuriame suklestėjo Islamo menas, kultūra ir religija.
VIII–XI a. Al Andalūziją valdė Kordobos kalifatas, o šiam suirus, Portugalijos teritorijoje susiformavo keletas taifų, kurių svarbiausios buvo Algarvė, Lisabona, Badachosas, Silvesas ir kt. XI a. viduryje Portugalijos pietinėje teritorijoje hegemoniją išplėtė Sevilija.
Vis labiau stiprėjant krikščionims šiaurėje (šiems pavyko užkariauti šiauriausias dabartinės Portugalijos sritis), Sevilija pasikvietė į pagalbą Almoravidus iš Mauritanijos. Šie prijungė Al-Andalūziją prie savo didelės imperijos. XII a. viduryje Almoravidams vėl nusilpus, krikščionims pasisekė paimti Lisaboną. Tuo metu Pietinę Portugalijos dalį užvaldė iš Maroko kviesti Almohadai.
Portugalijos susiformavimas
Daugybė išvytų gotų kilmingųjų įsikūrė neužkariautoje Astūrijos aukštumoje. Iš čia jie bandė atgauti prarastas žemes: šis karas vadinamas Rekonkista.
868 m. grafas Vímara Peres atgavo ir valdė sritį tarp Dueno ir Minjo upių. Šalis buvo pavadinta Portugalija.
Portugalija de jure pirmąkart tapo nepriklausoma (kaip Galicijos ir Portugalijos karalystė) valdant Garsijai II 1065 m. Vykstant feodaliniams vaidams didikai sukilo ir 1072 m. Portugalija grįžo į Leono ir Kastilijos sudėtį, valdant Garsijos II broliui Alfonsui VI.
1095 m. Portugalija beveik visiškai atsiskyrė nuo Galicijos karalystės. Šalį sudarė kalnai, viržynai ir miškai, šiaurėje Portugaliją ribojo Minjas, o pietuose Mondegas.
Burgundų dinastija (1143–1383)
XI a. pabaigoje Burgundijos riteris Henrikas tapo Portugalijos grafu ir apgynė savo nepriklausomybę sujungęs Portukalės ir Koimbros grafystes. Jis pasiskelbė nepriklausomu, kai tarp Leono ir Kastilijos karalysčių vyko karas. Taip Portugalijoje įsitvirtino pirmoji Burgundų dinastija, kuri dar vadinama Afonsinais.
Henrikas mirė nepasiekęs savo tikslo. Jo sūnus Afonso Henriques tapo šalies valdovu. Bragos miestas, neoficialus krikščionybės centras Iberijos pusiasalyje, patyrė kitų regionų konkurenciją. Koimbros ir Porto valdovai ir Bragos dvasininkija reikalavo Portugalijos nepriklausomybės.
1249–1250 m. Algarvė, piečiausias šalies regionas, buvo atimtas iš maurų. 1255 m. Lisabona tapo Portugalijos sostine.
Portugalijos sausumos sienos buvo labai stabilios. Sienos su Ispanija beveik nepakito nuo XIII a. Vindzoro sutartis (1386 m.) sukūrė Didžiosios Britanijos ir Portugalijos sąjunga, kuri išliko iki šių dienų. Nuo seniausių laikų žvejyba ir užsienio prekyba buvo svarbiausi ekonominiai šaltiniai. Henriko Jūreivio susidomėjimas tyrinėjimais ir plėtra navigacijoje sąlygojo Portugalijos ekspansiją ir sukėlė mokslo šuolį geografijoje, matematikoje ir technologijoje.
Avisų dinastija (1385–1580)
Pasibaigus Burgundų dinastijai, po trumpo tarpuvaldžio į valdžią atėjo nauja, Avisų dinastija, kurios valdymas sutampa su Portugalijos aukso amžiumi.
XV a. pabaigoje Portugalija išvijo vietinius žydus kartu su pabėgėliais iš Kastilijos ir Aragono po 1492 m. Be to, daugelis žydų buvo verčiami priimti krikščionybę. Daugelis žydų slapta laikėsi judaizmo ir jiems nuolat grėsė Portugalijos inkvizicija. 1506 m. buvo nužudyta 3000 „naujų krikščionių“ Lisabonoje. Daugelis žydų pirklių pabėgusių į užsienį taip iškilo, kad daugybę amžių užsienyje „portugalas“ reiškė iš Portugalijos kilusį žydą.
Portugalijos kolonijinė imperija
thumb|460px|right| Anachronistinis Portugalijos imperijos ([[1415–1999) žemėlapis. Raudona – valdos; Rožinė – ištyrinėtos įtakos ir prekybos sritys, į kurias reikštos pretenzijos; Mėlyna – pagrindiniai jūrų keliai ir įtakos sritys. ]] Pagrindinis straipsnis: Portugalijos kolonijinė imperija 1415 m. liepos 25 d. žymi Portugalijos imperijos pradžią, kai portugalų armada išvyko į turtingą musulmonų prekybos centrą Seutą Šiaurės Afrikoje su karaliumi Jonu I ir jo sūnumis Duarte, Pedro, Henriku Jūreiviu ir Alfonsu bei legendiniu portugalų herojumi Nuno Álvares Pereira. Rugpjūčio 21 d. miestas buvo užimtas ir atsirado ilgai gyvavusi Portugalijos imperija.
1448 m. mažoje saloje Arguime šalia Mauritanijos krantų buvo pastatyta svarbi pilis, kuri tarnavo kaip feitoria (prekybos postas) prekybai su žemynine Afrika. Keletą metų prieš tai į Portugaliją buvo atgabentas pirmasis Afrikos auksas, aplenkęs arabų karavanus, kurie keliauja per Sacharą.
Tordesilijo sutartimi su Ispanija 1494 m. Portugalija padalino (neištyrinėtą) pasaulį po lygiai Ispanijai ir Portugalijai palei šiaurės-pietų meridianą 1770 km į vakarus nuo Žaliojo Kyšulio salų. Visos žemės į vakarus priklausė Ispanijai, į rytus – Portugalijai.
Taip Portugalija tapo pirmąja civilizacija, pradėjusia procesą, kurį mes vadiname globalizacija.
João da Nova atrado Dangun žengimo salą 1501 m. ir Šv. Elenos Salą 1502 m. Tristão da Cunha pirmasis pamatė archipelagą pavadintą jo vardu 1506 m. Palei Rytų Afrikos krantą buvusios mažos musulmoniškos valstybės (Mozambikas, Kilva, Brava, Mombasa) buvo sunaikintos ir tapo Portugalijos pavaldiniais ar sąjungininkais.
Du milijonai portugalų valdė milžinišką daugybės milijonų žmonių imperiją Afrikoje, Amerikoje ir Azijoje.
Nuo 1514 m. portugalai pasiekė Kiniją ir Japoniją. Indijos vandenyne ir Arabijos jūroje vienas Kabralo laivų atrado Madagaskarą (1501 m.)
Pačiame Azijos žemyne pirmus prekybos postus įkūrė Pedro Álvares Cabral Kochine ir Kalikute 1501 m., bet svarbesnis įvykis buvo tai, kad Afonso de Albuquerque užkariavo Goą (1510 m.) ir Malaką (1511 m.), o Martim Afonso de Sousa gavo Diu (1535 m.). Į rytus nuo Malakos Albuquerque pasiuntė Duarte Fernandes kaip pasiuntinį į Siamą (dabar Tailandas) 1511 m. ir dvi ekspedicijas į Molukų salyną (1512 m., 1514 m.), kurios įkūrė portugalų koloniją Malajų salyne. Fernão Pires de Andrade aplankė Kantoną 1517 m. ir pradėjo prekybą su Kinija, kur portugalams 1557 m. buvo leista užimti Makao. Japonija, kurią atsitiktinai aplankė trys portugalų pirkliai 1542 m., greitai pritraukė daugybę pirklių ir misionierių. 1522 m. vienas laivas iš Fernando Magelano ekspedicijos grįžo į Ispaniją po kelionės aplink pasaulį.
Ispanijos Habsburgų valdymas (1580–1640)
Ispanijos karalius Pilypas II iš motinos pusės buvo Manuelio I anūkas ir tuo pagrindu pareikalavo sosto. Jam pasipriešino Antonijus, Krato vienuolyno vyresnysis ir vieno iš Manuelio II jaunesnių sūnų pavainikis. Po Henriko mirties Ispanija įsiveržė į Portugaliją ir Pilypas II tapo Portugalijos karaliumi Pilypu I 1580 m. Tokiu būdu Portugalijoje įsitvirtino nauja dinastija – Ispanijos Habsburgai, kurių visi atstovai buvo vadinami Filipais. Dėl to šiai dinastijai Portugalijoje prigijo vardas Filipinai.
Ispanijos ir Portugalijos imperijas pradėjo valdyti vienas monarchas, bet tai neužbaigė pasipriešinimo ispanams. Antonijus išsilaikė Azoruose iki 1583 m. ir aktyviai kovojo dėl sosto iki savo mirties 1595 m. Apsimetėliai tvirtino esą karaliumi Sebastianu 1584, 1585, 1595 ir 1598 m. „Sebastianizmas“, mitas, kad jaunasis karalius Sebastianas grįš į Portugaliją ūkanotą dieną, išliko iki naujųjų laikų.
Po XVI a. Portugalijos galia palaipsniui silpo. Nors oficialiai šalis buvo autonomiška, ją valdė ispanų monarchai 1580–1640 m. ir Portugalijos kolonijas puolė ispanų priešai olandai ir anglai, kurie norėjo dominuoti Atlanto vergų ir Tolimųjų Rytų prieskonių prekyboje. Vienu metu olandai net užvaldė Braziliją, bet juos išvijo ispanų-portugalų ekspedicija 1625 m.
Valdant pirmiems dviem Ispanijos karaliams Portugalijoje buvo ramu, nes jie išlaikė Portugalijos statusą, davė aukštus postus portugalų didikams rūmuose, o šalis išlaikė savo valiutą, įstatymus ir vyriausybę. Buvo net pasiūlyta perkelti Ispanijos sostinę į Lisaboną. Vėliau Pilypas IV bandė Portugaliją paversti Ispanijos provincija ir portugalų didikai prarado valdžią.
Bragansų dinastija (1640–1834)
Dėl to ir dėl padidėjusių mokesčių (Trisdešimtmetis karas Ispanijai buvo labai nuostolingas) 1640 m. gruodžio 1 d. Braganzos kunigaikštis, karaliaus Manuelio I palikuonis, pasiskelbė karaliumi Jonu IV ir pradėjo karą su Ispanija. Ceutos valdytojai nepripažino naujo karaliaus ir liko ištikimi Ispanijai. Nors 1640 m. Portugalija gavo nepriklausomybę, Ispanija dar 28 metus stengėsi atgauti Portugaliją, kol 1668 m. pripažino jos nepriklausomybę.
XVII a. daugybė portugalų emigravo į Braziliją. 1709 m. Jonas V uždraudė emigraciją, nes išvyko daugybė gyventojų, o Brazilija tapo vicekaralystė.
Pombalino laikotarpis
thumb|Sebastião José de Carvalho e Melo, Pombalio markizas. thumb|Ši [[1755 m. vario graviūra vaizduoja Lisabonos griuvėsius liepsnose ir cunamį, griūvantį ant laivų uoste.]] 1755 m. Portugalijos Ministru Pirmininku tapo Sebastião de Melo, Pombalio markizas. Ši asmenybė žymėjo reformų laikotarpį, kuris Portugalijos istorijoje įvardijamas kaip Pombalino laikotarpis.
Apstulbintas Britų ekonominių pasiekimų, kuriuos jis matė būdamas ambasadoriumi, Melo sėkmingai įvykdė panašias reformas Portugalijoje. Jis panaikino vergovę Portugalijoje ir jos valdose Indijoje, reorganizavo armiją ir laivyną, pertvarkė Koimbros universitetą ir užbaigė krikščionių sektų persekiojimą.
Bet svarbiausios jo reformos buvo ekonominės ir finansinės. Jis įkūrė kelias kompanijas ir gildijas reguliuoti bet kokią komercinę veiklą. Jis apribojo porto vyno gamybos regioną ir užtikrino jo kokybę ir tai buvo pirmas bandymas Europoje kontroliuoti vyno kokybę. Melo valdė tvirta ranką, įvedės griežtus įstatymus visoms socialinėms klasėms nuo didiko iki skurdžiaus bei plačiai tikrino šalies mokesčių sistemą. Dėl šių reformų jis įgijo daugybę priešų, ypač tarp didikų, kurie jį laikė išsišokėliu.
1755 m. lapkričio 1 d. ryte Lisaboną sukrėtė stiprus žemės drebėjimas (spėjama 9 balai pagal Richterio skalę). Miestą sugriovė iki pamatų žemės drebėjimas, cunamis ir kilę gaisrai. Sebastião de Melo per atsitiktinumą išgyveno ir puolė atstatyti miestą su garsiu posakiu: ''Kas dabar? Mes palaidosim mirusius ir pavalgydinsim gyvus.''
Nepaisant katastrofos Lisabona nepatyrė epidemijų ir per metus buvo beveik atstatyta. Naujas Lisabonos centras buvo pastatytas taip, kad atlaikytų žemės drebėjimus. Buvo pastatyti architektūriniai modeliai, o aplink žygiuojantys kariai imitavo žemės drebėjimą. Naujas senamiestis išliko iki šių laikų ir lankomas turistų. Melo prisidėjo prie seismologijos plėtros sukūręs specialią tarnybą, kurios atstovai buvo nusiųsti į kiekvieną šalies parapiją.
Po žemės drebėjimo karalius Jozefas I ministrui pirmininkui suteikė dar daugiau galios, ir Melo tapo galingu progresyviu diktatoriumi. Jėzuitai buvo išvaryti iš šalies, o jų turtas konfiskuotas. Sebastião de Melo nerodė pasigailėjimo ir persekiojo visus įsipainiojusius asmenis, net moteris ir vaikus. Tai buvo galutinė pergalė prieš ministro pirmininko priešus aristokratus.
Darželinė blizgė
Darželinė blizgė (Lunaria annua) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos dvimetis, žolinis augalas. Auga Europoje, Šiaurės Amerikoje, kai kur Azijoje.
Portugalijos istorija
XIX a. pradžios krizė
thumb|200px|Brazilijos karalius Petras I 1807 m. Portugalija atsisakė prisijungti prie Napoleono Kontinentinės sistemos prieš Didžiąją Britaniją ir generolo Jean-Andoche Junot vadovaujami prancūzai įsiveržė į šalį. Lisabona buvo užimta 1807 m. gruodžio 1 d. Britų intervencija Pusiasalio kare (Napoleono karų etapas) atstatė Portugalijos nepriklausomybę, paskutiniai prancūzų kariai buvo išvyti 1812 m. Karas Portugalijai kainavo Olivenzos miestą, kuris atiteko ispanams. Rio de Žaneiras Brazilijoje buvo Portugalijos sostinė 1808–1822 m. 1820 m. konstitucionalistų maištai kilo Porte (rugpjūčio 25 d.) ir Lisabonoje (rugsėjo 15 d.). Lisabona vėl tapo sostine, kai Brazilija paskelbė nepriklausomybę 1822 m.
Bragansos-Vetinai (1834–1910)
1826 m. mirus karaliui Jonui VI iškilo dinastinė krizė. Jo vyriausias sūnus Brazilijos karalius Petras I trumpam valdė Portugaliją, bet nei brazilai, nei portugalai nenorėjo bendros monarchijos, tad jis perleido Portugalijos sostą 7 metų dukrai Marijai su sąlyga, kad užaugusi ji ves jo brolį Migelį. Nepatenkinti Petro konstitucinėm reformom, žemvaldžiai ir bažnyčia jį nuvertė ir 1828 m. vasarį karaliumi tapo jo brolis Migelis. Tai sukėlė Liberalų karus ir galiausiai Petras 1834 m. privertė Migelį atsisakyti sosto ir keliauti į tremtį ir po jo mirties karaliene tapo Marija II.
Darželinė blizgė
Auga miškuose, griovose. Lietuvoje auginama darželiuose, naudojama sausoms puokštėms.
thumb|left|250px|Darželinės blizgės ankštara
Portugalijos istorija
Pirmoji respublika
Atrodė, kad Masonai pasiekė visišką pergalę. Afonso Costa, antireliginių įstatymų autorius, net pareiškė, kad: „Dėl atskyrimo įstatymų per dvi kartas katalikybė Portugalijoje išnyks“. thumb|200px|right|[[Afonso Costa]] 1911 m. buvo patvirtinta respublikos konstitucija, įvestas parlamentinis režimas su apribotom prezidento galiomis ir dviejų rūmų parlamentu. Nepaisant skilimų Portgalijos visuomenėje ir vyraujančioje partijoje, Afonso Costa vadovaujama Portugalijos respublikonų partija išlaikė valdžią dėl klientelistinės politikos, paveldėtos iš monarchijos.
Kilus Pirmajam pasauliniam karui PRP tikėjosi pasiekti daugybę tikslų: panaikinti Ispanijos įsiveržimo į Portugaliją ir kolonijų užgrobimo grėsmę bei sutelti tautą apie režimą ir partiją. Tačiau visuomenė nebuvo suinteresuota dalyvauti kare, sustiprėjo opozicija ir pagilėjo visuomenės susiskaldymas. Tokiomis aplinkybėmis atsirado du diktatoriai: Pimenta de Castro (1915 m. sausis-gegužė) ir Sidónio Pais (1917 m. gruodis – 1918 m. gruodis). Sidónio Pais bandė „gelbėti tautines vertybes“, uždraudė politines partijas, įvedė vienpartinį režimą. Jis taip pat bandė padaryti respubliką patrauklesnę katalikams ir monarchistams. thumb|200px|left|[[Sidónio Pais]] Po Sidónio Pais nužudymo 1918 m. gruodžio 14 d. atsirado politinis vakuumas ir kilo trumpas pilietinis karas. 1919 m. sausio 19 d. paskelbtas monarchijos atkūrimas Portugalijos šiaurėje ir po keturių dienų kilo monarchistų maištas Lisabonoje. José Relvas vadovavo koalicinei respublikos vyriausybei, kuri malšino sukilimą. 1919 m. vasario 19 d. monarchistai buvo išvyti iš Porto. Karinė pergalė sugrąžino PRP į valdžią kai ji tų metų rinkimuose laimėjo daugumą.
Laukupis (Šventoji)
Geografija
Išteka Peldžių kaimo žemių rytiniame pakraštyje, netoli Peldinės miško, 0,3 km į pietryčius nuo kelio Grūšlaukė–Medininkai. Iki Pemperių teka šiaurės vakarų, o toliau – šiaurės-šiaurės rytų kryptimi. Į Šventąją įteka Ledžiuose, 60,6 km nuo jos žiočių.
Gyvenvietės: Peldžiai, Pemperiai, Medininkai, Ledžiai.
Portugalijos istorija
Pirmoji respublika
Po 1922 m. sausio 29 d. rinkimų prasidėjo stabilumo laikotarpis: PRP vėl laimėjo balsų daugumą. Tačiau partijos sistema buvo neveiksni ir diskredituota. Nors partija laimėdavo rinkimus, nesugebėdavo sukurti stabilios vyriausybės: 1910–1926 m. buvo 45 vyriausybės.
Esant parlamentinei betvarkei vis patrauklesnis atrodė autoritarizmo modelis, kai stipri vykdomoji valdžia įveda tvarką. Kadangi opozicija negalėjo patektį į valdžią konstituciniu būdu (PRP saugojo savo dominavimą), ji kreipėsi pagalbos į armiją. Armijos politinis samoningumas atsirado, kai PRP nusiuntė ją į karą, kurio ji nenorėjo kariauti. Konservatoriams armija atrodė „paskutiniu tvarkos bastionu respublikos chaose“. 1926 m. gegužės 28 d. perversmą rėmė armijos didžioji dalis ir dauguma politinių partijų. Kaip 1917 m. gruodžio mėnesį Lisabonos gyventojai nepuolė ginti respublikos, o paliko ją armijos malonei.
Nauja valstybė (Estado Novo)
Po Salazaro mirties 1970 m. naujasis vadas Marcelo Caetano suteikė režimo atšilimo viltį, bet karas Afrikoje tęsėsi, politiniai kaliniai liko įkalinti, susirinkimų teisė nebuvo atkurta, cenzūra buvo vos vos sušvelninta, o rinkimai liko griežtai kontroliuojami.
Trečioji respublika
1974 m. „Gvazdikų revoliucija“, efektyvus be kraujo praliejimo kairiųjų karinis perversmas, įvedė „Trečiąją respubliką“. 1975 m. Portugalija suteikė nepriklausomybę visoms užjūrio provincijoms (Províncias Ultramarinas) Afrikoje (Angola, Mozambikas, Bisau Gvinėja, Žaliasis Kyšulys, San Tomė ir Prinsipė). Beveik 1 mln. portugalų ar portugališkos kilmės žmonių paliko šias kolonijas. Tais pačiais metais Indonezija okupavo Portugalijos Timorą, prieš jam suteikiant nepriklausomybę. Makao po susitarimo 1986 m. buvo grąžinta Kinijai 1999 m. Portugalija darė tarptautinį spaudimą, kad užtikrintų Rytų Timoro nepriklausomybę, nes jis juridiškai buvo Portugalijos kolonija (tai pripažino JTO). 1999 m. referendume Rytų Timoras balsavo už nepriklausomybę ir Portugalija ją pripažino 2002 m.
1975–1976 m. kolonijoms suteikus nepriklausomybę baigėsi 560 metų trukusios Portugalijos imperijos gyvavimas bei 15 metų trukęs karas. Po to daugybė portugalų iš kolonijų grįžo Į Portugaliją ir prisidėjo prie ekonominio pakilimo. 1986 m. šalis prisijungė prie Europos Bendrijos (EB) ir Europos Sąjungos 1999 m. 2002 m. įvedamas euras.
Gžendai (Augustavo apskritis)
Gžendai – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Štabino valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 19 km į pietvakarius nuo Štabino, 29 km į pietus nuo Augustavo ir 58 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
1229 m.
1229 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pranciška Čekanauskaitė-Genienė
Pranciška Čekanauskaitė-Genienė (1926 m. gegužės 11 d. Mikėnuose, Biržų apskritis – 2002 m. liepos 15 d. Kaune ) – Lietuvos keramikė.
Biografija
Užaugo Kaune, mokėsi ir baigė vidurinę mokyklą, finansinį technikumą. 1947 m. įstojo į Kauno Valstybinio taikomosios dekoratyvinės dailės instituto Keramikos fakultetą. 1951 m. sujungus Kauno ir Vilniaus institutus, persikėlė į Vilnių ir ten baigė LSSR Valstybinį dailės institutą, įgydama dailininkės keramikės specialybę. Tvirtus specialybės pagrindus jai suteikė dailininkai-dėstytojai Teodora Miknevičienė, Juozas Mikėnas, B. Zigmantaitė ir kiti.
Baigusi institutą, 1953 m. pradėjo dirbti Kauno dailės darbų gamybinio kombinato „Dailė“ keramikos atelje meno vadove. Nuo 1958 m. buvo LSSR dailininkų sąjungos narė. Per 40 kūrybinio darbo metų buvo sukūrusi apie 200 modelių-etalonų serijinei Kauno „Dailės“ kombinato gamybai, apie 500 unikalių, meninių, įvairios tematikos ir funkcijų keramikos darbų.
Kūryba
Keramikės darbus sudaro dekoratyvinės vazos, lėkštės bei plokštės, dekoratyvinės ir buitinės paskirties servizai, įvairūs interjero bei eksterjero meniniai akcentai. Darbai buvo eksponuoti Lenkijoje, Bulgarijoje, Vokietijoje, Italijoje, Belgijoje, Švedijoje, Austrijoje, Jugoslavijoje, Graikijoje, Japonijoje, Sirijoje, Australijoje, Kanadoje, JAV, Kolumbijoje ir kitose šalyse vykusiose taikomojo dekoratyvinio meno parodose. Daugelyje parodų už kūrybinius darbus buvo apdovanota padėkos bei garbės raštais, diplomais ir medaliais. Jos darbų turi įsigiję Lietuvos ir kitų šalių muziejai.
Kūrybinio meninio darbo kelias yra platus, įvairus ir individualus plastiniais keramikos dirbinių formos, silueto, kolorito, darnumo ir išraiškingumo priemonių ieškojimais. Keraminių gaminių formos ir siluetai yra subtilūs, grakštūs, logiškai sutvarkyto ritmo, linijų ir proporcijų. Spalviniai dariniai, faktūros ir dekoras taikomi saikingai, meisrtiškai. Sukurti darbai pasižymi darnia technologijos ir meniškumo sinteze, o indėlis į lietuviškos dekoratyvinės keramikos kūrybą yra didelis ir reikšmingas.
Karpotasis pumpotaukšlis
Karpotasis pumpotaukšlis (Lycoperdon perlatum) – pumpotaukšlių (Lycoperdon) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai vidutinio didumo, 3-5 (8) cm aukščio, viršutinė dalis apvali, apatinė smailėjanti. Jauni balti, elastingi, kompaktiški, apaugę smulkiomis smailėjančiomis karpelėmis, kurios lengvai nusitrina, senų vaisiakūnių paviršius visada beveik lygus, rudos spalvos. Trama iš pradžių balta, elastinga, malonaus kvapo ir skonio, senų minkšta, ruda.
Manheimas
Manheimas – miestas pietvakarių Vokietijoje, antras po Štutgarto pagal gyventojų skaičių miestas Badeno-Viurtembergo žemėje. Reino upė skiria miestą nuo Liudvigshafeno miesto, Reino krašto-Pfalco žemėje.
Manheimas yra išsidėstęs Reino ir Nekaro upių santakoje. Šiame metropoliniame regione, kuriame gyvena per 2,4 mln. gyventojų, Manheimas yra didžiausias miestas. Miesto centras yra unikalus tuo, kad gatvės išdėstytos kvadratais, sistema yra panaši į Šiaurės Amerikos miestų. Pagrindinė gatvė veda link XVIII a. pilies, kurioje įsikūręs Manheimo universitetas. Manheimo miesto simbolis yra vandens bokštas, esantis rytinėje centro dalyje.
Svarbūs išradimai priskiriami miestui: Karl Drais 1817 m. pagamino dreziną, Karlo Benco 1886 m. pagamintas pirmasis pasaulyje automobilis išriedėjo į gatves ir 1921 m. čia buvo išrastas pirmasis traktorius.
Pirmą kartą miesto vardas (Heim des Manno, liet. k. „vyro namai“) paminėtas 766 metais.
Blackpool FC
Blakpulo FC – Anglijos futbolo klubas iš Blakpulo. Komanda stipriausia buvo XX a. viduryje.
Vengrijos futbolo varžybos 1903 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1903 m.
Pilkasis raštenis
Pilkasis raštenis arba drebulinis kelmagraužis (Xylotrechus rusticus) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas.
Aprašymas
Kūnas 9 - 20 mm ilgio, juodas. Antsparniai ir priešnugarėlė su gausiomis pilkų arba gelsvų plaukų dėmelėmis ir su stambesnėmis plaukų juostelėmis. Antsparniuose trys nevienodo ryškumo raiščiai.
Vabalai skraido gegužės – rugsėjo mėnesiais. Gyvena lapuočių ir mišriuose miškuose, kirtavietėse, parkuose, soduose.
Pažeidžia lapuočius: beržą, ąžuolą, drebulę, alksnį.
Grenvilis
Grenvilis – antras pagal dydį Grenados miestas, esantis Šv. Andriaus parapijoje salos rytuose. Mieste gyvena apie 2 400 gyventojų. Grenvilis yra šios salos dalies ekonomikos ir transporto centras. Šiame mieste yra didžiausias muskatų vaisių ūkis visoje šalyje. Šalia miesto yra pirmasis šalies Perls oro uostas – šiuo metu jis nenaudojamas.
Žinėnai (Jonava)
Žinėnai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 10 km į pietvakarius nuo Kulvos, 1,5 km nuo Batėgalos.
Tikrosios zylės
Tikrosios zylės (Parus) – žvirblinių (Passeriformes) paukščių, zylinių šeimos gentis. Sudaro nedideli, Eurazijoje ir nedidelėje Šiaurės Afrikos dalyje paplitę paukščiai.
Parus - tikrųjų zylių genties rūšys
Gentyje yra 4 rūšys, iš jų 1 Lietuvoje.
Antanas Anskaitis
Antanas Anskaitis (g. 1931 m. gegužės 30 d. Alksnėnuose, Paežerių valsčius, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1951 m. baigė Pilviškių vidurinę mokyklą, 1956 m. – Vilniaus universitete žurnalistikos specialybę.
1955–1970 m. „Valstiečių laikraščio“ Mechanizacijos skyriaus literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius. 1970–1989 m. žurnalo „Tarybų darbas“ vyr. redaktorius, 1990 m. sausio-balandžio mėn. – laikraščio „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausiosios Tarybos ir Vyriausybės žinios“ vyr. redaktorius. Laikraštį reorganizavus į „Lietuvos aidą“, 1990–1998 m. dirbo jo vyresniuoju korespondentu. Rašė ekonomikos, valdymo tobulinimo, kaimo gyvenimo, daržininkystės ir sodininkystės klausimais. 1996–2009 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos leidinio „Savivaldybių žinios“ korespondentas.
Gyvavedės vėgėlės
Gyvavedės vėgėlės (Zoarces) – kaulinių žuvų gentis, priklausanti netikrųjų vėgėlių šeimai. Visos genties rūšys yra kiaušgyvavedės, atsivedančios gyvus jauniklius.
Išskiriamos tokios rūšys :
Sausio 21
Sausio 21 yra 21-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių. Nuo šios dienos iki metų galo lieka 344 dienos (keliamaisiais metais – 345).
Vardadieniai
Agnietė (Agnė) – Augis (Augas, Augius) – Augė – Augūnas – Augūnė – Galgintas – Galigina – Galiginas – Galiginta – Galigintas – Garsė – Ina – Inesa – Ineta – Ineza (Inezė)
Mauritanijos karalystė
Mauritanijos karalystė – antikinė berberų valstybė į vakarus nuo Numidijos. Jos teritorija užėmė Viduržemio jūros pakrantę dabartiniame vakarų Alžyre bei šiaurės Maroke.
Pirmasis karalius Bokchus I palaikė Numidijos karalių konflikte su Romos imperija (Jugurtos karas, II a. pr. m. e. pabaigoje), kur Jugurta pralaimėjo. Apie 40 m. pr. m. e., valdant Klaudijui I, Mauritanija tapo Romos provincija. Buvo padalinta į Tingitano Mauretaniją (Mauretania Tingitana) vakaruose ir Cezario Mauretaniją (Mauretanija Caesarensis) rytuose.
Mauritanijos karalystės karaliai
Mauritanijos karalystė nesusijusi su šiuolaikine Mauritanijos valstybe.
Tabaskas
Tabaskas  – valstija rytų Meksikoje. Sostinė – Viljahermosa.
Tabasko valstijos plotas yra 24 738 km², ji ribojasi su Verakrusu vakaruose, Čiapasu pietuose ir Kampeče šiaurės rytuose. Tabaskas taip pat turi sieną su Gvatemalos respublikos Peteno departamentu rytuose.
Vologdos srities advokatų rūmai
Vologodo srities advokatų rūmai - nevyriausybinė organizacija Rusijoje, Vologdos srityje, advokatų rūmai. Įsteigta federaliniu įstatymu Dėl advokato veiklos ir advokatūros Rusijos Federacijoje. Vienija 418 advokatų (2011 m.). Vologdoje - 185 advokatai, Čerepovice - 149 advokatai. Rajonų centruose - 84 advokatai.
Nuo 2002 m. - Sergejus Ivanovas.
Romuva
„Romuva“ (kitaip Senovės baltų religinė bendrija ) – XX a. įkurta ir daugiausia Lietuvoje veikianti neopagoniškoji religinė bendrija. „Romuva“ taip pat turi bendruomenes ir pasekėjų Australijoje, Kanadoje, JAV, Didžiojoje Britanijoje ir Norvegijoje. „Romuvos“ tikėjimo praktikavimas daugelio jos pasekėjų laikomas kultūrinio pasididžiavimo dalimi, kaip ir tradicinis menas, baltiškasis folkloras, tradicinių švenčių šventimas, tradicinių dainų dainavimas. Pavadinimas bendrijai suteiktas pagal Petro Dusburgiečio aprašytą senovės prūsų šventyklą Romovę Nadruvoje.
Senovės baltų religija, į kurią orientuojasi „Romuva“, yra bendras sąlyginis įvairių ikikrikščioniškų religinių praktikų, kultų ir pasaulėžiūrų gyvavusių baltų gyvenamame regione apibūdinimas. Šios religinės praktikos ir pasaulėžiūros buvo daugiasluoksnės ir laikui bėgant keitėsi, pvz., keitėsi laidojimo papročiai, o tai rodo fundamentalius pasaulėžiūros pokyčius. Pvz., Marija Gimbutienė teigia, jog baltų pirmtakai garbino Žemės deivę bei kitas moteriškos giminės deives, o ateiviai indoeuropiečiai atnešė tikėjimo į Dangaus dievą ir kitas vyriškos dievybes papročius. „Romuva“ nebando apimti visos baltų religijos įvairovės, o orientuojasi į vieną iš jos aspektų – chtoniškąją, per valstiečių sluoksnį išlikusią tikybą. Pati „Romuva“ teigia, kad ji tęsia baltiškąsias tradicijas, kurios išliko folklore ir papročiuose.
Senovės baltų religija ir krikščionybė
thumb|XVII a. [[Romovės piešinys pagal Simono Grunau aprašymą.]]