cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Meškėnų liepa
Istorija
Meškėnų liepa auga buvusio Javaravo dvaro teritorijoje. Dvaro pavadinimas siejamas su jovarais, kuriais buvo apaugusios gretimo Valčiuvos upelio pakrantės. Liepa stūkso buvusios dvarvietės senosios alėjos vietoje. Pasak istoriko Benjamino Mašalaičio, Javaravo dvaro atsiradimo data nežinoma. Tikėtina jis įkurtas 1795–1807 m. laikotarpyje. Trečdalis dvaro gyventojų buvo kolonizatoriai vokiečiai.
Verde Grandė
Verde Grandė ( 'didžioji žalioji upė') – upė Brazilijoje, daugiausia Minas Žeraiso valstijoje; dešinysis San Fransisko intakas. Prasideda Espinjaso kalnuose, Brazilijos plokščiakalnyje, 910 m aukštyje, į pietryčius nuo Montes Klaroso. Teka į šiaurę plokščiakalniu, vidurupyje smarkiai vingiuoja. Žemupyje susiliejusi su Verde Pekenu ('mažąja žaliąja upe') pasuka į vakarus ir sudaro Minas Žeraiso–Bahijos ribą. Įteka į San Fransiską į šiaurę nuo Mangos miesto.
Didžiausias intakas: Gorutuba (dešinysis).
Miestai prie Verde Grandės – Glausilandija, Verdelandija, Žaiba.
San Antonio Huista
San Antonio Huista  – miestas šiaurės vakarų Gvatemaloje, Huehuetenango departamente, į vakarus nuo Chakaltenango, tarpukalnių slėnyje.
Verčiamasi žemės ūkiu, daugiausia – kavos auginimu.
Vyraujanti tauta Chakaltenango savivaldybėje – chakaltekai. San Antonio Huistoje kasmet, gruodžio 9-12 d., švenčiami Gvadalupės Mergelės atlaidai.
Istorija
Ikikolonijiniais laikais gyvenvietė buvo žinoma kaip Iwil'Áh. Rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1528 m. Parapija įkurta 1773 m.
Noulsojus (gyvenvietė)
Noulsojus  – kaimas Fareruose. Vienintelė Noulsojaus salos gyvenvietė. Nuo Torshauno nutolusi 20 min. plaukiant laivu. 2010 m. duomenimis, Noulsojuje gyveno 268 gyventojai. Gyvenamieji mediniai namai pastatyti arti vienas kito, tad tai suteikia apsaugą nuo šalčio ir sūrių žiemos audrų.
Kleboniškis (Panevėžys)
Kleboniškis – buvęs kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Šilų.
Grandė (San Fransiskas)
Grandė ( 'didžioji upė') – upė Brazilijoje, Bahijos valstijoje; kairysis San Fransisko intakas. Prasideda Espigaun Mestrės masyve, Brazilijos plokščiakalnyje, 760 m aukštyje, Gojaso valstijos paribyje. Teka rytų, šiaurės rytų kryptimi plokščiakalniu. Įteka į San Fransiską ties Baros miestu.
Didžiausi intakai: Porkosas, San Deziderijas (dešinieji), Ondasas, Brankas, Pretas (kairieji).
Upė ištvinsta liūčių metu, sausrymečiu smarkiai nusenka. Miestai prie Grandės – Bareirasas, Bara.
Rimantas Tonkūnas
Rimantas Juozapas Tonkūnas (1934 m. kovo 14 d. Dotnuvoje, Kėdainių apskritis – 2011 m. gruodžio 31 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius, diplomatas.
Biografija
1941–1946 m. buvo tremtyje Rusijoje. 1953 m. baigė Kauno 1-ąją vidurinę mokyklą, 1958 m. Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultetą.
1958–1960 m. Vilniaus elektros skaitiklių gamyklos inžinierius. 1960–1961 m. Vilniaus šlifavimo staklių gamyklos konstruktorių biuro sektoriaus viršininkas. 1961–1990 m. Eksperimentinio metalo pjovimo staklių mokslinio tyrimo instituto (ENIMS) sektoriaus viršininkas, vyr. mokslo darbuotojas, laboratorijos vedėjas. 1969 m. išradimo autorius, 1972 m. technologijos mokslų daktaras. Paskelbė 35 mokslinius straipsnius. 1988 m. LSSR vyriausybinės mokslo ir technikos premijos laureatas.
1990–1992 m. UAB „Ekolita“ Automatikos ir elektronikos skyriaus vedėjas. 1992–1997 m. Užsienio reikalų ministerijos Rytų ir Vidurio Europos skyriaus vedėjas, Lietuvos laikinasis reikalų patikėtinis Austrijos Respublikoje. 1997–2002 m. Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Estijos Respublikoje.
APS Zakynthos
Zakintoso „APS Zakynthos“ – Graikijos futbolo klubas iš Zakintoso.
Istorija
Klubas įkurtas 1961 m. Ilgą laiką rungtyniavo žemesniuosiuose divizionuose. Vėliau pateko į Antrąją Superlygą.
2021–2022 m. sezone varžėsi Antrojoje Superlygoje. Turėjo devynių taškų nuobaudą. Galutinėje komandų rikiuotėje Pietų grupėje liko septyniolikti. Po sezono perkelti į žemesnį divizioną.
Pasiekimai
<..>
Pretas (Grandė)
Pretas ( 'gražioji upė') – upė Brazilijoje, Bahijos valstijoje; kairysis Grandės intakas (San Fransisko baseinas). Prasideda Sera Žeral do Gojaso kalnuose, Brazilijos plokščiakalnyje, 760 m aukštyje, Tokantinso valstijos paribyje. Teka rytų, pietryčių kryptimi plokščiakalniu. Įteka į Grandę ties Pontalio gyvenviete.
Didžiausi intakai: Sapaunas, Kamposas (dešinieji), Oras (kairieji).
Vaga slenkstėta. Aukštupio baseinas retai gyvenamas. Miestai prie Preto – Formoza do Rio Pretas, Santa Rita de Kasija.
Maskvos Triumfo vartai
thumb|250px |Maskvos vartai Maskvos Triumfo vartai  – architektūros statinys – triumfo arka Rusijos Sankt Peterburgo mieste. Skirtas Rusijos imperijos karinėms pergalėms XIX a. pradžioje pažymėti.
Architektūra
Stovi dviejų pagrindinių Sankt Peterburgo automagistralių – Ligovo ir Maskvos – sankryžoje. XVIII a. šioje vietoje stovėjo miesto užkarda, už kurios prasidėjo kelias į Maskvą. Ampyro stiliaus konstrukcija primena klasikines triumfo arkas: didingi vartai, per kuriuos į miestą iškilmingai įvažiuodavo nugalėtojai. Maskvos Triumfo vartų galingą atiką laiko dvylika dorėninių kolonų. Statinio aukštis – 24 m, plotis – 36 m. Viršuje pastatytos aštuonios dekoratyvinės kompozicijos, vaizduojančios karinę amuniciją ir užgrobtus trofėjus. Po karnyzu visu perimetru sukurtos 36 angelų skulptūros, rankose laikančios Rusijos gubernijų herbus. Triumfo arką projektavo architektas Vasilijus Stasovas, skulptūrų autorius – Borisas Orlovskis. Atidarymo metu tai buvo didžiausias kūrinys pasaulyje iš špižiaus, sveriantis net 450 t.
Istorija
Maskvos triumfo vartus įsakė pastatyti imperatorius Aleksandras I Rusijos imperijos kariuomenės pergalėms įamžinti. Maskvos Triumfo vartai išstovėjo beveik šimtą metų, o 1936 m. jie buvo išmontuoti – sumanyta šioje vietoje formuoti Leningrado miesto centrą, pastatyti monumentalius Tarybų namus. Konstrukcijos liko gulėti miesto muziejų sandėliuose dvidešimčiai metų, kol buvo nutarta vartus vėl atstatyti. Per Didįjį Tėvynes karą sudaužytus tuščiavidurius elementus iš naujo išliejo Leningrado Kirovo gamykla, buvo panaudotos ir senos detalės. 1960 m. statinys vėl buvo surinktas ankstesnėje vietoje. Apie Maskvos Triumfo vartus susiformavo to paties pavadinimo aikštė, po ja įrengta metro stotelė vadinama irgi tuo pačiu vardu.
Parčevskiai
Parčevskiai – lenkų kilmės Lenkijos karalystės ir LDK bajorų giminė, naudojanti herbą Nalęcz. Giminė buvo žinoma Pomeranijoje (Pamaryje). Dalis jos atstovų XV-XVI a. atsikėlė į Rytų Lietuvą bei vakarines rusėnų žemes.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės visuomeniniame ir politiniame gyvenime Parčevskiai žinomi nuo XVI a. Rusijos imperijai prisijungus Lietuvą ir Lenkiją, Parčevskiai aktyviai dalyvavo 1831 ir 1863 m. sukilimuose. Tarp Parčevskių buvo visuomenės, mokslo, meno ir kultūros veikėjų, dailininkė, Vilniaus universiteto rektorius.
Vilniaus Raudondvario Parčevskių šeimos atstovai XIX a. atsikėlė į Vakarų Žemaitiją, valdė Mišučių ir Jokūbavo dvarus, garsėjo kaip pažangūs ūkininkai.
Kai kurie giminės atstovai palaidoti XIX a. viduryje Nemenčinėje pastatytoje Parčevskių koplyčioje, o kai kurie Vakarų Žemaitijoje rezidavę Parčevskiai – Kretingos senosiose kapinėse.
Parčevskių atstovai
Raudondvario šakos atstovai:
Barklainiai (Velžys)
Barklainiai – buvęs kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, netoli Velžio.
Axel Jungk
Akselis Junkas (g. 1991 m. balandžio 13 d.) – Vokietijos skeletono sportininkas, olimpinis ir pasaulio prizininkas.
Biografija
2015 m. Jungk finišavo trečias pasaulio taurės suvestinėje. Tais pačiais metais sportininkas pirmą kartą tapo pasaulio čempionu mišrių komandų varžybose. 2016 m. ir 2017 m. sportininkas pakartojo savo pasiekimą.
2018 m. Europos čempionato bronzos medalininkas. Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vokietis užėmė 7-ą vietą. 2020 m. pasaulio čempionato sidabro medalininkas.
2022 m. žiemos olimpiadoje Jungk nusileido tik savo tautiečiui Christopher Grotheer ir pelnė sidabro medalį.
Keith David
Kitas Deividas Viljamsas (g. 1956 m. birželio 4 d.) – JAV kino ir televizijos aktorius, įgarsintojas bei dainininkas. Jis vaidino daugelyje mainstream filmų, kaip kad „Avarija“, „Pakvaišę dėl Merės“ ir „Dirbantys vyrukai“. Deividas taip pat atliko vaidmenis tokiuose kultiniuose filmuose, kaip John Carpenter „Padaras“, „Jie gyvi“, Ridiko serijos filmai „Visiška tamsa“ ir „Ridiko kronikos“, „Armagedonas“, „Būrys“, „Rekviem svajonei“ ir daugelyje kitų.
Jis taip pat yra žymus įgarsintojas, pelnęs „Emmy“ apdovanojimą už Ken Burns dokumentinių filmų serijos „The War“ įgarsinimą. Deividas įgarsino daugelį animacinių serialų veikėjų, kaip antai Galijotą „Disney“ seriale „Gargoyles“, Spawn/Al Simmons „HBO“ seriale „Todd McFarlane's Spawn“, taip pat tokius kompiuterinių žaidimų personažus, kaip Arbiter žaidimų serijoje „Halo“, David Anderson serijoje „Mass Effect“, žaidimų serijų „Saints Row“, „Call of Duty“, „Final Fantasy“ ir kt. veikėjus.
Lamberto Dini
Lamberto Dini (g. 1931 m. kovo 1 d.) – Italijos politikas ir ekonomistas, buvęs šalies ministras pirmininkas ir užsienio reikalų ministras.
Biografija
Po studijų gimtajame Florencijos mieste Dini 1959 m. pradėjo darbus Tarptautiniame valiutos fonde. Nuo 1976 iki 1979 m. šiame fonde jis atstovavo Italijos, Graikijos, Portugalijos ir Maltos šalims. Nuo 1979 iki 1994 m. jis dirbo Italijos banke. Tais pačiais metais tuometinis banko valdytojas Carlo Azeglio Ciampi pradėjo darbus ministro pirmininko pareigose, tad visi tikėjosi, kad jo pasekėju taps Dini (geras Ciampi draugas). Tačiau pats Dini užleido pozicijas Antonio Fazio.
Dini greitai rado kitas pareigas – Silvio Berlusconi ministrų kabinete jis tapo Italijos iždo ministru. Tačiau praėjus tik septyniems mėnesiams nuo vyriausybės darbo pradžios, Berlusconi komanda iširo. 1995 m. tuometinis Italijos prezidentas Oscar Luigi Scalfaro Dini paskyrė šalies ministru pirmininku. Nors Dini nebuvo vadinamas kairiųjų partijų atstovu, tačiau jis beveik visada palaikė šių pažiūrų partijų sprendimus.
2001 m. rinkimus laimėjo S. Berlsuconi ir Dini pasitraukė iš ministerijos bei buvo išrinktas į Italijos senatą.
2009 m. balandžio 29 d. Japonijos vyriausybė pranešė, kad apdovanos Dini Tekančios saulės ordinu už nuopelnus šiai šaliai.
Lisa Vittozzi
Liza Vitoci (, g. 1995 m. vasario 4 d. Pjeve di Kadorėje, Italijoje) – italų biatlonininkė, pasaulio čempionė estafetėje, olimpinė medalininkė.
Karjera
Italijos rinktinėje nuo 2012 m. Iki 2014 m. dalyvavo jaunių, jaunimo ir Europos čempionatuose, IBU taurėje. 2014 m. Estešunde debiutavo pasaulio taurės varžybose, užėmė 37 vietą sprinte. 2015 m. debiutavo pasaulio čempionate Kontiolahtyje, iškovojo bronzą estafetėje. 2015–2016 m. sezone Hochfilcene iškovojo savo pirmąją pasaulio taurės pergalę – tapo čempione estafetėje. 2016–2017 m. sezone iškovojo pirmąjį pasaulio taurės medalį asmeninėse rungtyse – buvo trečia persekiojimo lenktynėse Kontiolahtyje. 2018 m. debiutavo Pjongčango olimpinėse žaidynėse, mišrioje estafetėje iškovojo bronzą. 2018–2019 m. sezonas tapo geriausiu sportininkės karjeroje – iškovotos 6 prizinės vietos asmeninėse rungtyse, iš jų dvi – pirmosios, bendroje įskaitoje užimta antra vieta, tik paskutinėse sezono lenktynėse kovoje dėl titulo nusileidus savo tautietei Dorotėjai Vyrer. Vėlesni trys sezonai nebebuvo tokie sėkmingi: sportininkė prarado taiklumą šaudykloje ir aukštų vietų bendroje įskaitoje nebeiškovojo. 2022–2023 m. sezone L. Vitoci vėl buvo viena stipriausių biatlonininkių, bendroje taurės įskaitoje iškovojo trečią vietą.
Tamara Baroni
Biografija
Tamaros karjera prasidėjo nuo dalyvavimo grožio konkursuose – ji laimėjo „Mis Parma“ titulą ir 1967 m. dalyvavo Mis Italija, kur buvo apdovanota kaip „Mis Elegancija“. Tais pačiais metais ji dalyvavo Mis Pasaulis grožio konkurse, kur pateko tarp 15-os finalininkių.
Argailo ežeras
Argailo ežeras  – tvenkinys Australijos šiaurėje, Vakarų Australijos valstijoje, Kimberlio regione. Didžiausias gėlo vandens telkinys Australijos žemyne. Sudarytas, 1972 m. patvenkus Ordo upę. Ežero plotas 730–980 km², tūris 5 797 mln. m³ (didžiausias 10 700 mln. m³). Krantai vingiuoti, daugiausia statūs, gausu įlankų ir salų. Per ežerą teka Ordas, įteka Lanko upė ir kiti mažesni upeliai. Nuo 1990 m. kartu su gretimu Kananaros ežeru (tvenkiniu) saugomas Ramsaro konvencijos.
Tamara Baroni
Biografija
Po šių pasirodymų Tamara tapo modeliu, 1970 m. pozavo suaugusiųjų žurnalui „Playmen“. Išbandė save kaip aktorę, tačiau svarbių vaidmenų nesukūrė.
Italijoje Tamara išgarsėjo santykiais su pramonininku Pierluigi Bormioli, kuris tuo metu jau 14 metų buvo vedęs. Kuomet šio žmoną bandė partrenkti automobilis, buvo tiriama versija, kad nusikaltimo užsakovė galėjo būti Tamara. Ji buvo įkalinta 46 dienas, tačiau vėliau paleista be teismo.
Argailo ežeras
Vienintelė gyvenvietė ežero pakrantėje – Leik Argailas (Lake Argyle), įkurta užtvankos statyboms, šiuo metu skirta turistų aptarnavimui.
Tamara Baroni
Šeima
Tamara buvo ištekėjusi 3 kartus. Su paskutiniu vyru Gianni Garbellini ji susituokė 1987 m. ir išvyko gyventi į Braziliją (vyras mirė 2014 m.).
Prienų Justino Marcinkevičiaus viešoji biblioteka
Prienų Justino Marcinkevičiaus viešoji biblioteka – pagrindinė biblioteka Prienų rajono savivaldybėje, veikianti Kauno g. 2b, Prienuose. Bibliotekoje yra Dokumentų komplektavimo ir katalogavimo, Aptarnavimo, Informacijos, Vaikų literatūros skyriai, 20 padalinių (Jiezno mieste ir kaimuose). Visuose padaliniuose įrengti viešos interneto prieigos taškai, sukurtos kompiuterizuotos darbo vietos.
Veikla
Kasmet aptarnaujama apie 10 tūkst. skaitytojų, kurie per metus bibliotekoje apsilanko apie 156 tūkst. kartų. Per metus išduodama apie 220 tūkst. egzempliorių įvairių dokumentų, organizuojama apie 800 kultūros renginių: parodų, literatūros ir muzikos vakarų, susitikimų su rašytojais, knygų aptarimų, jubiliejinių minėjimų ir kt. Vykdo kraštotyrinę veiklą apie Prienų kraštą, jo žymius žmones.
Istorija
thumb|left|[[Justinas Marcinkevičius (1930–2011), vienas žymiausių Lietuvos poetų, kilęs iš Prienų krašto]]
XX a. tarpukariu dabartiniame Prienų rajone nedideles bibliotekėles turėjo 22 mokyklos, Birštono šaulių būrio ir Kunigiškiuose bei Prienlaukyje veikusių pavasarininkų draugijos. 1937 m. įsteigta Prienų valstybinė viešoji biblioteka, kuri veikė dabar stovinčiame gyvenamajame name Vytauto g. 13. Bibliotekoje buvo skaitykla, knygomis ir periodine spauda apsirūpindavo centralizuotai, dirbo keturias dienas per savaitę. Iki 1947 m. bibliotekoje dirbo tik vienas žmogus.
Lisa Vittozzi
Asmeninis gyvenimas
L. Vitoci netekėjusi, gyvena Sapadoje, Udinės provincijoje.
Prienų Justino Marcinkevičiaus viešoji biblioteka
Istorija
2013 m. bibliotekai suteiktas Lietuviškiausios bibliotekos vardas už skaitymo skatinimo iniciatyvas, gimtosios kalbos bei literatūros puoselėjimo tradicijas. 2015 m. bibliotekai už projektą „Poeto Justino Marcinkevičiaus jubiliejinių metų renginiai jo vardo bibliotekoje“ įteikta „Metų projekto“ nominacija.
Lisa Vittozzi
Pasiekimai
Lentelės sudarytos pagal Tarptautinės biatlono sąjungos statistinius duomenis.
Prienų Justino Marcinkevičiaus viešoji biblioteka
Filialai
2022 m. gegužę biblioteka turėjo 18 kaimo filialų
Lisa Vittozzi
Pasaulio taurė
*nuo 2022–2023 sezono pasikeitė taškų skaičiavimo sistema
Prienų Justino Marcinkevičiaus viešoji biblioteka
Filialai
Uždaryti padaliniai:
Janošas Gremingeris
Janošas Gremingeris (, g. 1929 m. gegužės 5 d. Segede) – praeityje garsus Vengrijos krepšininkas, rungtyniavęs Budapešto "Honvéd" krepšinio klube bei Vengrijos rinktinėje.
J. Gremingeris vieną kartą tapo Europos čempionu (1955 m.) ir sykį iškovojo žemyno pirmenybių sidabro apdovanojimą (1953 m.) Be to, J. Gremingeris tris kartus dalyvavo olimpinėse žaidynėse (1952, 1960 ir 1964 m.)
Belazariškis (Panevėžys)
Belazariškis (Belazarava) – buvęs viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Jotainių.
Fiat Punto
Fiat Punto – nuo 1993 metų gaminamas itališkas automobilis, priklausantis subkompaktinių automobilių klasei. Modelis sulaukė trijų kartų – naujausias Punto modelis Fiat Grande Punto gaminamas nuo 2005 m. 2012 m. duomenimis buvo pagaminta 8,5 milijonų Punto modelių.
Pirmoji karta (1993–1999)
Tarptautiniu „Project 176“ kodu pažymėtas modelis buvo pristatytas 1993 m. rugsėjį kaip pasenusio Fiat Uno pakaitalas. 1995 m. šis modelis buvo išrinktas Europos metų automobiliu, aplenkęs pagrindinį konkurentą Volkswagen Polo vos 78 taškais.
Antroji karta (1999–2010)
1999 m. Frankfurto automobilių parodoje pristatytas atnaujintas Punto modelis. Šis modelis tapo pirmuoju pažymėtu naujuoju Fiat grupės logotipu skirtu kompanijos šimtmečiui pažymėti.
2003 m. Fiat pagamino 5-milijoninį Punto automobilį. 2005 m. birželio 1 d. kompanija pagamino 6-milijoninį modelį Melfio gamykloje.
Trečioji karta (2005–2018)
thumb|right|250px|[[2009 m. Grande Punto modelis]] 2005 m. Frankfurto automobilių parodoje buvo pristatytas naujasis Punto modelis Grande Punto.
2009 m. šis modelis buvo atnaujintas ir gavo naują pavadinimą Punto Evo, o 2012 m. dar kartą atnaujinus modelį vėl buvo grįžta prie pavadinimo Punto.
2014 m. spalį žurnalas Top Gear Punto Pop 1.2-L 8v 69 modelį įrašė į „blogiausių automobilių, kuriuos galima nusipirkti dabar“ sąrašą. Tai buvo padaryta dėl to, kad modelis buvo „ne savo klasės pasenęs supermini, sunaudojantis 126 g/km kuro, 62 mylių per valandą greitį pasiekiantis per 14,4 sekundės ir kainuojantis brangiau nei 10 000 svarų sterlingų“.
Dygialapis bugienis
Dygialapis bugienis (Ilex aquifolium) – bugieninių (Aquifoliaceae) šeimos, bugienių (Ilex) genties augalų rūšis.
Paplitimas
Savaime paplitę Vakarų ir Pietų Europoje, Šiaurės Europos pietvakariuose, Šiaurės Afrikoje ir Vakarų Azijoje (šiaurinė Turkija, Kaukazas, Užkaukazė). Šiauriniame areale, šaltesnio klimato kraštuose auga neaukštose nuo jūros lygio altitudėse, pietiniuose ir švelnaus klimato regionuose auga iki 2600 m aukščio altitudėse.
XXI a. pirmojo dešimtmečio duomenimis, Europoje natūraliai plinta dėl šiauriniuose regionuose švelnėjančio klimato, o pietiniuose dažniau pasitaikančių sausringų laikotarpių. Skandinavijoje jų arealas plinta į rytus dėl savaiminių populiacijų hibridizacijos su kultivarais
Artimiausiai nuo Lietuvos paplitę šiaurės rytų Vokietijoje ir jos Riugeno saloje, o artimiausiai introdukuoti Švedijos Gotlando saloje.
JAV ir Kanados vakarų pakrantėse bei Havajų salose laikomi invaziniais.
Labiausiai mėgsta rūgščius dirvožemius, nors auga beveik įvairių tipų bei drėgmės dirvožemiuose, išskyrus amžinai užmirkusius. Toleruoja sausras.
Ši rūšis aptinkama įvairiose augalų bendrijose, dažniausiai kaip pomiškio medis arba vidutinio klimato zonoje lapuočių miškų pakraščiuose, kuriuose vyrauja ąžuolai (Quercus) arba bukai (Fagus). Kraštuose apie Viduržemio jūrą auga visžalių akmeninių ąžuolų (Quercus ilex) miškuose kartu su kitomis krūmų bendrijomis.
Dygialapiai bugieniai plinta iš šaknų atžalomis bei iš sėklų, kuomet jas išplatina jo vaisius lesantys paukščiai.
Apibūdinimas
Tai dekoratyvinis, vaistinis, nuodingas, visžalis su tankia, piramidės formos laja krūmedis. Kadangi tai dvinamis augalas, jo vyriški ir moteriški žiedai sukrauti ant atskirų medžių. Jaunų medelių lyties nustatyti negalima tol, kol jie nepražysta, paprastai tai užtrunka nuo 4 iki 12 metų. Vaisius veda tik moteriškas medis, tad kad užsimegztų vaisiai, netoliese prie moteriško turi augti vyriškas medis, o atstumas tarp jų turi būti nedidesnis nei 183 m. Vienas vyriškas medis gali apdulkinti iki 20 moteriškų medžių. Priklausomai nuo regiono ir klimato, žydėti pradeda nuo ankstyvo pavasario, iki jo pabaigos. Anglijoje žydi gegužės mėnesį ir juos apdulkina bitės bei kiti vabzdžiai.
Žievė pilka, plona. Lapai išsidėstę paeiliui, elipsiški arba kiaušiniški, kieti, tamsiai žali, blizgūs, apie 3–10 cm ilgio, 2–5 cm pločio. Kraštai dantyti su aštriais spygliais. Jaunų medelių lapeliai labiau dantyti su aštriais spygliais, senesnių medžių lapų pakraščiai daugiau lygesni, ne tokie ryškūs jų pakraščiuose spygliukai. Taip pat medžių aukštesnėse dalyse lapai lygesni, su ne taip stipriai žymiais jų pakraščiuose spygliukais.
Žiedai dvilyčiai, smulkūs, 6 mm skersmens – vyriški balti, moteriški balti, tik žiedlapio pakraščiuose su šviesiai rožiniu atspalviu. Vaisiai 6–10 mm skersmens, raudoni, rutuliški kaulavaisiai, aplipę stiebą. Kiekvieno vaisiaus viduje yra 3–5 kauliukai su sėklomis. Vaisiai sunoksta spalio-lapkričio mėnesiais. Ant šakelių vaisiai išsilaiko visą žiemą. Dauginasi dažniausiai sėklomis, bet tankiuose sąžalynuose plinta
Įprastai gyvena apie 75 metus, bet prie palankių augimo sąlygų ši rūšis gali gyventi iki 300 metų.
Panaudojimas
Lapuose ir vaisiuose yra alkaloido teobromino, dažinių medžiagų. Vaisių suvalgymas žmogui gali sukelti vėmimą, viduriavimą ir stingulį, o didesnis suvartotas vaisių kiekis gali būti mirtinas. Vaikams ypač pavojingi. Apšalę vaisiai netenka dalies toksinų, todėl lesamos paukščių.
Dygialapio bugienio dekoravimas vakarų kultūros kraštuose glaudžiai susijęs su Kalėdomis, kuris buvo idealus švenčių papuošalas su savo ryškiai raudonais vaisiais ir ryškiai žaliais, blizgančiais dekoratyviais lapais. Bet tradicija dekoruoti dygliojo bugienio šakelėmis buvo išplitusios prieš krikščionybę, o tikriausiai prasidėjo nuo ankstyvųjų Europos pagonių, kurie žiemai į busto vidų atsinešdavo dygliojo bugienio šakeles, kad jos apsaugotų nuo piktų dvasių. Romėnai gruodžio mėnesį švesdami saturnaliją, kartu su dygialapio bugienio šakelėmis siusdavo dovanas. Senovės keltai šiuos augalus degindavo žiemos saulėgrįžos metu.
Vėliau šią praktiką perėmė ir prisitaikė krikščionys, viena iš šių dekoravimo tradicijų, tai erškėčių vainikas, o rūšies raudoni vaisiai reprezentuoja Jėzaus Kristaus kraujo lašus. Iki paplintant kalėdinėms eglutėms, dygialapis bugienis buvo pagrindinis Kalėdų simbolinis augalas. Buvo manoma, kad namų ūkui ateis nelaimė, jeigu po dvyliktos Kalėdų nakties iš namo nebus išneštos jo šakelės.
Tradicinis tikėjimas burtais ir dygialapio bugienio magiškomis galiomis yra išlikęs iki šiol. Pavyzdžiui kai kur tikima, kad jo šakelės gali apsaugoti namą nuo žaibo. Škotijoje prie kai kurių namų durų buvo sukraunamos ar pakabinamos šakelės, kad jos apsaugotų namo gyventojus.
Dygialapio bugienio pražydę žiedai dėl nektaro pritraukiai įvairių rūšių vabzdžius, tarp jų ir bites.
Kultivarai
Kadangi augalas dekoratyvus, išveistos veislės baltakraščiais lapais. Žemiau, dalis dygialapio bugienio kultivarų:
Persodinti sodinukus geriausia ankstyvame pavasaryje dėl didesnės drėgmės ir aukštesnės temperatūros.
Amélie Nothomb
Amelija Notomb (, 1966 m. liepos 9 d. Eterbykas) – Belgijos rašytoja.
Waylon (dainininkas)
Willem Bijkerk (g. 1980 m. balandžio 20 d. Apeldorne), geriau žinomas kaip Waylon – olandų dainininkas.
Biografija
Pseudonimą Waylon atlikėjas pasiėmė iš savo muzikinio idealo – amerikiečių kantri atlikėjo Waylon Jennings. 2001 metais buvo pakviestas prisijungti prie Waylon Jennings turo JAV, tačiau tais pačiais metais amerikietis mirė, o Willem grįžo į gimtuosius Nyderlandus.
Atlikėjas išpopuliarėjo 2008-aisiais televizijos projekte „Olandijos talentai“ ir tapo pirmuoju olandu, pasirašiusiu kontraktą su „Motown“. 2009 metais išleido albumą „Wicked Ways“ albumą, kuris užėmė 3 vietą populiariausiųjų sąraše. 2011 m. išleido antrąjį albumą, o po metų buvo išrinktas geriausiu dainininku „3FM“ apdovanojimuose.
2014 metais kartu su Ilse DeLange suformavo duetą „The Common Linnets“ ir tų metų „Eurovizijoje“ triumfavo pirmajame pusfinalyje, finale užėmė 2 vietą. Tai buvo aukščiausias šalies pasiekimas nuo 1975 metų. Vis dėlto atlikėjas po konkurso nusprendė palikti grupę ir koncentruotis į solinę karjerą.
Nuo 2016 metų atlikėjas taip yra vienas iš projekto „Nyderlandų balsas“ mokytojų. 2018 m. Waylon su daina „Outlaw in 'Em“ antrą kartą atstovavo Nyderlandams „Eurovizijoje“ Lisabonoje.
San Mateo Ištatanas
San Mateo Ištatanas  – miestas šiaurės vakarų Gvatemaloje, Huehuetenango departamente, į šiaurę nuo Huehuetenango, Kučiumataneso kalnagūbryje. Plentas į Huehuetenengą.
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu bei žemės ūkio produkcijos apdirbimu. Miestelyje yra labai vertinami požeminiai druskingo vandens šaltiniai iš kurių išgaunama vietinė druska. Apylinkėse yra klasikinio ir poklasikinio majų civilizacijos laikotarpio archeologinių vietovių (Jol Ku, Katepanas, Kurvao).
Vyraujanti tauta San Mateo Ištatano savivaldybėje – čuchai.
Istorija
Yra keletas vietovardžio „Ištatanas“ versijų, labiausiai tikėtina, kad jis reiškia „druskos vieta“. Miestelis rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1529 m. kaip Ystapalapán. 1549 m. įsteigta Šv. Motiejaus dominikonų redukcija.
Aistė Zabotkaitė
Mokėsi ir baigė Kauno 1-ąją muzikinę mokyklą.
Ashrita Furman
Ašrita Furmanas (, tikrasis vardas Keith Furman, g. 1954 m. rugsėjo 16 d.) – pasaulio Gineso rekordų knygos rekordininkas. 2017 m. A. Furmanas buvo pagerinęs daugiau nei 600 oficialių Gineso rekordų, o daugiau nei 191 rekordą vis dar išlaikęs. Pagal rekordų kiekį jis yra pirmas pasaulyje.
A. Furmanas gimė 1954 m. Brukline ir nuo pat vaikystės domėjosi pasaulio Gineso rekordais. Tiesa, pats apie jų gerinimą negalvojo, nes nebuvo atletiškas.
1970 m. amerikietis susidomėjo dvasingumu ir pradėjo sekti Indijos dvasinį lyderį Sri Chinmoy. Jis pastūmėjo A. Furmaną 1978 m. sudalyvauti 24 val. dviračių lenktynėse Niujorko centriniame parke. Beveik be treniruočių A. Furmanas liko trečioje vietoje. Šiuo metu A. Furmanas pasikeitė savo vardą į Ashrita (Sanskrito kalba - apsaugotas Dievo).
1979 m. amerikietis pasiekė savo pirmąjį pasaulio rekordą, kai atliko 27 000 šuoliukus. Nuo to laiko A. Furmanas gerina įvairius pasaulio rekordus bei kuria savus, atlikdamas juos pirmą kartą pasaulyje.
Los Andželo Lakers 2018–2019 m.
'''Los Andželo „Lakers“ 2018–2019 m. sezonas''' – NBA Vakarų konferencijos, Ramiojo vandenyno pogrupio Los Andželo „Lakers“ krepšinio klubo sezonas (59-asis klubo istorijoje).
Ashrita Furman
2009 m. amerikietis tapo pasaulyje pirmuoju žmogumi, kuriam priklausė 100 pasaulio rekordų.
Los Andželo Lakers 2018–2019 m.
2018/2019 metų sezoną Los Andželo „Lakers“ ekipa pradėjo siekdama pagerinti praeito NBA reguliariojo sezono rekordą ir laimėti 17-ąjį titulą klubo istorijoje. 2017 metais „Lakers“ paskyrė naują operacijų prezidentą Medžiką Džonsoną. Pastarasis 2018 metais ėmėsi iniciatyvos pasamdyti Lebroną Džeimsą. 2018 metais Lebronas Džeimsas sudarė 154 milijonų JAV dolerių sutartį su Los Andželo „Lakers“ ir paliko savo gimtąjį Klivlando miestą. Reguliarųjį sezoną „Lakers“ ekipa pradėjo laimėdama 20 varžybų iš 34, tačiau dėl žaidėjų patirtų traumų ir prastų santykių su vyr. treneriu Luku Voltonu „Lakers“ per likusias 48 rungtynių iškovojo tik 17 pergalių.
2019 m. balandžio 9 d. dėl nesėkmingo sezono Medžikas Džonsonas atsistatydino iš klubo prezidento pareigų. Po trijų dienų „Lakers“ atleido vyr. trenerį Luką Voltoną.
Los Andželo „Lakers“ žaidėjų statistikos
Po 82 varžybų. ‡Atleistas sezono metu †Išmainytas sezono metu ≠Sudaręs sutarti sezono metu
Sutarties sudarymas su Lebronu Džeimsu
2018 m. liepos 9 d. Lebronas Džeimsas sudarė naują sutartį su Los Andželo „Lakers“, kurios vertė siekia 154 milijonų JAV dolerių. Džeimsas iki šios sutarties per savo karjerą pateko į atkrentamąsias varžybas 13-a kartų, iš jų laimėjo NBA čempionatą 3 kartus (2012, 2013, 2016 metais), jis taip pat buvo išrinktas naudingiausiu NBA krepšininku 4 kartus. Dėl sutarties su „Lakers“ klubu, Lebronas Džeimsas paliko „Cavaliers“ komandą antrą kartą per savo karjerą. Prieš tai krepšininkas paliko savo gimtojo miesto komandą 2010 metais, ir prisijungė prie Majamio „Heat“ ekipos, su kuria laimėjo 2 NBA čempiono titulus.
Lietuvos istorinė kartografija
thumb|right|250px|Vilhelmo ir Joano Blaeu redaguotas ir 1645 m. išleistas Germaniae veteris typus žemėlapis. Pateikti vietovardžiai sutinkami Tacito ir Ptolemejaus žemėlapiuose: šiauriau Chrono (Nemuno?) pavaizduoti [[aisčiai (aestui), piečiau – venedai (venedi).]]
Lietuvos istorinė kartografija – istorijos ir kartografijos mokslų disciplina, tirianti Lietuvos žemėlapius istoriniu požiūriu.
Lietuvos istorija kartografijoje
thumb|left|250px|[[Carta Marina]]
Nuo XVI a. įvairių šalių kartografai sudarinėjo ir leido nemaža žemėlapių, kuriuose tobuliau buvo pavaizduota Lietuva. Labai žinomi ir daugelio šiandieninių kartografijos bei geografijos istorikų (lenkų, vokiečių, rusų, latvių, švedų, lietuvių) toliau tyrinėjami žemėlapiai: B. Vapovskio – „Lenkijos ir Lietuvos žemėlapis“ (1526 m.), Olaus Magnuso – „Carta Marina“ (1539 m.), V. Grodeckio – „Lenkijos ir gretimų žemių žemėlapis“ (1562 m.), M. Striulevičiaus – „Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Livonijos ir Moskovijos žemėlapis“ (apie 1579 m.) ir G. Merkatoriaus – „Lietuvos“ (1595 m.) žemėlapiai. Šių žemėlapių autoriai jau turėjo sukaupę daug tikslesnių duomenų, o gal ir brėžinių, atidžiau sistemino medžiagą, objektyviau ją vertino ir kruopščiau kartografavo. Šiuose žemėlapiuose Lietuvos kartografinis vaizdas daug realesnis ir išsamesnis: tankus upių tinklas, daug gyvenviečių, pavaizduoti didžiausiųjų miškų masyvai.
B. Vapovskio žemėlapyje, lyginant su ankstesnių autorių kartografiniais darbais, daug tankesnis upių tinklas, tiksliau pavaizduota Baltijos kranto linija, panaši į dabartinę Kuršių nerijos formą, lengvai atpažįstamos Kuršių marios. Palyginti detalus ir tikroviškas Nemuno deltos vaizdas su Rusnės ir Gilijos šakomis. Pavaizduotos didesniosios Žemaitijos upės: Minija, Jūra, Akmena, Šventoji, Varduva, Dubysa ir dar dvi neįvardytos upės – Nemuno intakai. Pažymėta gana nemažai gyvenviečių, Platelių ežero saloje pažymėta dar XV a. pradžioje stovėjusi pilis.
O. Magnuso žemėlapyje „Carta Marina“ šiandieninės Lietuvos plote išbrėžtos kelios upės: pajūrio Šventoji, Bartuva, Aukštaitijos Šventoji (paslėpta po herbu), Nemunas, Neris, Vilnia, Šešupė, Liepona (klaidingai ištekanti iš Vištyčio ežero). Tačiau upių tėkmės gerokai tikslesnės nei ankstesnių autorių žemėlapiuose. Originaliau pavaizduotas Nemuno žemupys ir Deimenos šaka. Specialistai mano, kad O. Magnusas, kaip ir B. Vapovskis, sąmoningai išryškino šią Nemuno dalį, norėdamas pabrėžti, kad ji Lietuvai buvo svarbi vandens kelio atkarpa, intensyviai naudota žemės ūkio gaminiams ir miško ruošiniams gabenti iš rytų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sričių į Vakarų Europą. Lietuvos plote O. Magnusas įvardijo tik 6 svarbiausias gyvenvietes. Be to, O. Magnusas pačių Vilniaus ir Kauno užrašus supainiojo: Kauno pavadinimą užrašė prie Jurbarko, o Vilniaus – prie Kauno. Be to, pažymėtos dvi pilys: viena Platelių ežero saloje (ji buvo minima rašytiniuose šaltiniuose 1529 m.), kita prie Nemuno, ties Rusnės sala – Vintborg – XIV a. Ventėje stovėjusioji Kryžiuočių ordino pilis.
Per trejus įtempto darbo metus (1556–1558 m.) V. Grodeckis parengė „Lenkijos ir gretimų žemių žemėlapį“ ir sudarė 724 geografinių objektų pavadinimų sąrašą. V. Grodeckio žemėlapyje vien tik Lietuvos teritorijoje pavaizduotos bent 22 gyvenvietės: Kaunas, Vilnius, Klaipėda, Jurbarkas, Šventoji, Varniai, Betygala, Šaukėnai, Biržai, Žeimiai, Vepriai, Vilkija, Birštonas, Alytus, Merkinė, Nemunaitis, Aukštadvaris, Trakai, Rūdninkai, Nemenčinė, Medininkai, Švenčionys. Išbrėžta daugiau kaip 10 upių: Nemunas, Neris, Šventoji, Danė, Nevėžis, Dubysa ir viena kita neįvardyta upė. Žemėlapis išleistas A. Ortelijaus atlase „Theatrum orbis terrarum“, kartografijos tyrinėtojų šis žemėlapis dažnai minimas ir komentuojamas įvairiuose mokslo darbuose.
Motiejaus Strubičiaus „Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Livonijos ir Maskovijos žemėlapis“ – tai didelio formato (40×32 cm), 1 : 1 170 000 mastelio žemėlapis. M. Strubičiaus žemėlapyje etninės Lietuvos plote pavaizduota gerokai daugiau upių ir gyvenviečių negu kitų kartografų (N. Kuziečio, B. Vapovskio, O. Magnaus) darbuose. Jame pažymėta 18 upių: Nemunas, Neris, Vilnia, Žeimena, Šventoji (Aukštaitijos), Laukesa, Merkys, Seira, Šešupė, Šventoji (Žemaitijos), Venta, Danė, Jūra, Akmena, Mituva (suplakta su Šešuva), Dubysa (suplakta su Nevėžiu), Lankesa, Nemunėlis. Čia matome 24 gyvenvietes: Klaipėdą, Šventają, Varnius, Linkuvą, Žeimius, Krekenavą, Jurbarką, Ramygalą, Rokiškį, Biržus, Kupiškį, Anykščius, Švenčionis, Alantą, Daugėliškį, Vilnių, Trakus, Aukštadvarį, Kauną, Seredžių, Virbalį, Leipalingį, Merkinę, Valkininkus. M. Strubičius pavaizdavo didžiuosius Lietuvos miškus: Jurbarko, Viešvilės, Rietavo, Šimonių, Rūdninkų, Dainavos. Tačiau pasigendama Kazlų Rūdos, Gaižiūnų, Labanoro, Pabradės, Žaliosios, Kapčiamiesčio, Druskininkų ir kitų miškų.
1595 m. Merkatoriaus atlase pirmąkart buvo išspausdintas žemėlapis „Lithvania“, iš kurio galima spręsti apie Lietuvos teritorijos geografinį ištirtumą, kraštovaizdžio kitimus ir iš dalies – apie ūkio istorijos bruožus. Žemėlapį „Lithvania“ G. Merkatorius jau buvo sudaręs apie 1570 m., tačiau paskelbtas jis tik po 25 metų. Jame pavaizduota Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė ir su ja besiliečiančios gretimų valstybių teritorijos. G. Merkatorius žemėlapyje turėjo daugiau vietos, kurią užpildė labai reikšmingais objektais: sutankino gyvenvietes ir upių tinklą, nupiešė didžiuosius miškų masyvus. Jis daug detaliau pavaizdavo Nemuno, Dauguvos, Dniepro baseinų upes. Vien tik šiandieninės Lietuvos plote yra išbrėžta apie 20 upių ir pavaizduota daugiau kaip 60 gyvenviečių. Šiaurės Rytų Lietuvoje upių tinklas daug tankesnis negu kitose Lietuvos vietose. Nemuną padalijo į dvi dalis, Alytų, Nemenčinę, Rietavą, Panevėžį, Krekenavą, Ukmergę pavaizdavo toli nuo upių, Aukštadvarį atkėlė prie Neries, Biržus – prie Šventosios, po du kartus pavaizdavo Anykščius, Linkuvą, Jurbarką, Žeimius; Vilijos vardu vadinama Neris ir nedidelis Vilnios intakas.
M. K. Radvilos-Našlaitėlio indėlis kartografijai
thumb|200px|Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis left|thumb|250px|[[1613 m. LDK žemėlapis, ne kartą perleistas]]
Mikalojus Kristupas Radvila gimė 1549 m. rugpjūčio 2 dieną žymaus valstybės ir reformatų veikėjo Mikalojaus Radvilo Juodojo šeimoje. M. Radvila buvo Žygimanto Augusto patarėjas ir rūmų maršalas.
1590 m. M. K. Radvila organizavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės lauko kartografavimą bei valstybės žemėlapio sudarymą ir pats tiems darbams vadovavo. Žemėlapyje išbrėžta 1800 upių. Vien tik dabartinės Lietuvos teritorijoje jų yra apie 60. Ryškiai išskiria Nemuno baseiną su Nevėžio, Neries, Dubysos, Jūros, Šešupės, Merkio upėmis bei jų antros ir trečios eilės intakais. Ypač išryškinti Ventos, Dubysos, Žeimenos, Šventosios, Laukesos, Nevėžio ir Mūšos upių baseinai. Ežerams M. K. Radvila mažai skyrė dėmesio. Autorius pasitenkino apytiksliai pavaizdavęs Platelių, Lūksto, Drūkšių, Galvės, Metelio, Žeimenio ežerus.
Žemėlapyje parodyta daugiau kaip 1000 gyvenviečių: šiandieninės Lietuvos teritorijoje – apie 150, Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje – apie 560, gretimų šalių žemėse – apie 290. Toks didelis gyvenviečių Skaičius Lietuvoje jau rodo kaip intensyviai buvo įsisavinama teritorija XVI amžiuje.
Žemėlapyje gausu tekstinių paaiškinimų. Po žemėlapio antrašte yra tekstas, kuris šiek tiek apibūdina žemėlapio rengimo aplinkybes. Dvidešimt šešiose žemėlapio vietose yra įdomių ir istoriniu požiūriu vertingų tekstinių paaiškinimų. Tuose tekstuose trumpai apibūdinamos kai kurių sričių gamtos sąlygos, svarbiausieji ūkio bruožai, istoriniai įvykiai. 1613 metų Lietuvos žemėlapis tikslumu, turinio turtingumu ir geografinių objektų pavaizdavimo nuoseklumu gerokai pralenkė net Vakarų Europoje sudarinėjamus žemėlapius. Tokį pasisekimą nulėmė tai, kad šį žemėlapį kūrė vietiniai ir tam darbui pasišventę žmonės.
Lietuvos kartografija XIX–XX a. pradžioje
thumb|250px|Rusijos vakarinių gubernijų 1897 m. žemėlapis
XIX a. Pabaigoje carinė Rusija jau turėjo įvairių žemėlapių fondus. Juos panaudojusi, A. Iljino kartografijos įmonė (įsteigta 1859 m. Peterburge) pradėjo rengti ir spausdinti atlasus (išleido “Rusijos pramonės atlasą” bei žemėlapius, kuriuose buvo vaizduojama Lietuva. Iki Pirmojo pasaulinio karo ši įmonė bent po kelis kartus išleido Kauno ir Vilniaus gubernijų bei Lenkijos Karalystės žemėlapius. Juose buvo tankus hidrografinis tinklas, pažymėta daug gyvenviečių, nubrėžtos gubernijų ir apskričių ribos. Įkarpose išbraižyti svarbiausiųjų administracinių centrų (Kauno, Vilniaus, Suvalkų) planai. 1900 m. inžinierius A. Macijauskas gavo leidimą atspausdinti savo sudarytą pirmąjį lietuvišką (dar tebegaliojant spaudos draudimui) kartografijos darbą – „Žemėlapis lietuviškai latviško krašto“.
1911 m. „Lietuvos ūkininko“ bendrovė išleido N. Verbicko Lietuvos žemėlapį, pavadintą „Lietuvos žemėlapis su etnografijos siena“. Šio žemėlapio grafinis lygis prastas, tačiau lituanistikai jis vertingas tuo, kad jame beveik visų geografinių objektų lietuviškieji pavadinimai taisyklingi, o to dar nebuvo pasiekęs A. Macijauskas. Tai vertingas V. Verbicko darbas lietuviškų vietovardžių norminimo klausimu. Nuo XIX a. antrosios pusės iki 1914 m. buvo išleisti Vilniaus, Kauno, Šiaulių, Panevėžio, Ukmergės miestų planai.
Kartografija Lietuvoje nuo XX a. antrosios pusės
1971 m. Švietimo ministerijos iniciatyva išleista serija sieninių mokyklinių Lietuvos žemėlapių lietuvių ir rusų kalbomis: politinis administracinis, fizinis, ekonominis, klimato, augalijos, gyvūnijos. 1974–1978 metais Mokslų akademijos Istorijos institutas parengė ir išleido „Lietuvos TSR archeologijos atlasą”, o 1977–1982 metais Lietuvių kalbos ir literatūros institutas – „Lietuvių kalbos atlasą“. Geologijos institutas yra sudaręs „Pabaltijo paleogeografinį atlasą” ir įvairių geologinių žemėlapių.
Per visą pokario laikotarpį yra sudaryta ir įvairiuose leidiniuose išspausdinta daugiau kaip 700 originalų ir beveik 800 žemėlapių perdirbinių, paimtų iš įvairių kitų leidinių. Buvusi Vyriausioji geodezijos ir kartografijos valdyba sistemingai leido Lietuvos politinius administracinius, fizinius, ekonominius, turistinius žemėlapius, taip pat Kauno, Vilniaus, Panevėžio, Palangos miestų planus. Įvairios leidyklos leidžia mokyklinius atlasus.
Daugiausia kartografijos darbų Lietuvoje yra atlikęs Žemėtvarkos projektavimo institutas (dabar – Valstybinis žemėtvarkos institutas). Jis yra parengęs ir išleidęs bendrųjų geografinių (topografinių) ir teminių žemėlapių, kuriuose atsispindi gamtos ir socialiniai ekonominiai reiškiniai. Per visą savo veiklos laikotarpį institutas išleido net dvidešimt labai vertingų, įdomių, dar ir dabar naudojamų Lietuvos teminių žemėlapių: žemės naudojimo (1965 m., 1976 m., 1983 m.), gamtovaizdžių ir estetinių išteklių (1968 m. kartu su Lietuvos Mokslų akademija), žemės ūkio gamybinių susivienijimų (1976 m.), kaimo gyventojų, gyvenančių gyvenvietėse (1977 m.), kaimo gyventojų dinamikos prognozių (1977 m.), žemės ūkio darbo išteklių (1977 m.), mokyklų (1980 m.), miškų (1988 m.), dirvožemių, gyvulininkystės kompleksų ir perdirbimo įmonių (1984 m.), dirvožemių (1985 m.), elektros tiekimo linijų (1986 m.), automobilių kelių (1989 m.), žemės ūkio profilio mokymo įstaigų (1989 m.), administracinį (1990 m.), draustinių (1990 m.), reljefo (1990 m.). Be šių žemėlapių, institutas yra sudaręs įvairaus mastelio administracinių rajonų žemės naudojimo, dirvožemių, elektros perdavimo linijų ir transformatorių, ūkių perspektyvinių vidaus kelių, miškų priskyrimo vandens telkinių ir kitų teritorijų apsauginėms zonoms, rajonų žemės ūkio planavimo, nusausintų žemių, kaimo gyventojų aptarnavimo, įmonių ir įstaigų, gamtos ir kultūros paminklų žemėlapių ir kartografinių schemų. Be to, parengta ir išleista kai kurių ūkių kompleksinių atlasų ir administracinių rajonų dirvožemių atlasų.
thumb|right|250px|[[Aerogeodezijos institutas Kaune]] Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, panaikinus kartografijos darbų varžymus, įsiteigusios leidyklos ir firmos labai praturtino Lietuvos kartografijos fondus įvairios paskirties žemėlapiais: 1991 ir 1992 m. pasirodė automobilių kelių, 1991 m. – katalikų bažnyčių ir Vilniaus apylinkių žemėlapiai, 1993 m. – bendrasis geografinis žemėlapis. Be to, išleista daug turistinių schemų ir miestų planų. Viena moderniausių kartografijos įmonių Baltijos valstybėse, pagrindinė Lietuvos Respublikos kartografavimo įmonė – Kaune veikiantis Aerogeodezijos institutas. Pagal valstybės institucijų užsakymus institutas atlieka įvairiapusį Lietuvos bazinį kartografavimą, taip pat Lietuvos ir užsienio kompanijų užsakytus kartografavimo ir kitus susijusius darbus, ruošia įvairius žemėlapius.
Dabartiniu laiku Lietuvos teritorijos gamtinės sąlygos tiek pažintos, kad, remiantis tyrimų duomenimis, galima atlikti, palyginti detalų fizinį – geografinį krašto rajonavimą. Mūsų teritorija aprūpinta ne tik tiksliais topografiniais žemėlapiais, bet ir vidutinio mastelio geologiniais, klimatiniais, dirvožemių ir kitais specialiais žemėlapiais.
Edward Anwyl
Biografija
E. Anvilas gimė Česteryje, Anglijos pasienyje su Velsu. Mokėsi Karališkojoje Česterio mokykloje. Mokslus tęsė Oksforde, Orielio ir Mansfildo koledžuose, jis buvo vienas iš Oksfordo universiteto Davido ap Gvilimo draugijos, orientuotos į valų kalbos puoselėjimą, steigėjų. 1892 m. Velso universitete Aberistvite tapo valų kalbos profesoriumi, o vėliau buvo paskirtas eiti lyginamosios filologijos profesoriaus pareigas. 1911 m. buvo įšventintas į riterius. 1913 m. tapo neseniai įkurto Monmutšyro Mokymosi koledžo Karlèone direktoriumi. E. Anvilas buvo pamokslininkas pasaulietis ir Velso universiteto teologijos tarybos bei Karališkosios senovinių ir istorinių Velso paminklų komisijos narys.
Asteras Vlachioti FC
Vlačiočio „Asteras“ – Graikijos futbolo klubas iš Vlačiočio.
PAEEK FC
PAEEK FC – Kipro futbolo klubas iš Lakatamijos.
Asteras Vlachioti FC
Istorija
Klubas įkurtas 1950 m. Ilgą laiką rungtyniavo žemesniuosiuose divizionuose. Dalyvavo Lakonijos EPS čempionate. Pirmą kartą laimėjo Lakonijos čempionatą 1996 m.
San Paulo metropolitenas
San Paulas metropolitenas – greito tranzito metro sistema, juosianti Brazilijoje miestą San Paulas. San Paulo metro - pirmoji įrengta ir labiausiai apkrauta metro sistema Brazilijoje. Veikia 4 linijos ir 62 metro stotys.
Asteras Vlachioti FC
Istorija
Penkis sezonus (1996–2001 m.) jie varžėsi ketvirtoje pakopoje. Pakilo į trečią pakopą ir, galiausiai, pateko į Antrąją Superlygą (antra pakopa).
San Paulo metropolitenas
thumb|left|200px|San Paulas metropoliteno schema thumb|center|210px|Traukinių linija 3 San Paulas metropoliteno
PAEEK FC
Istorija
Klubas įkurtas 1953 m. Kirenijoje, šiaurinėje salos dalyje. Po karinio konflikto ir turkų invazijos namų rungtynes žaidžia Lakatamijoje.
Labiausiai garsūs ir daugiausiai pasiekę ne futbole, o krepšinyje. Būtent krepšinio klubas dalyvavo elito diviziono kovose, o futbolas buvo žemesniųjų pakopų lygmenyje.
Asteras Vlachioti FC
Istorija
2021–2022 m. sezone varžėsi Antrojoje Superlygoje. Galutinėje komandų rikiuotėje Pietų grupėje liko trylikti, o po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Gamma Ethniki (trečia pakopa).
Pietų Korėjos geografija
thumb|220px|Pietų Korėjos topografinis žemėlapis thumb|230px|Vando salos prie pietvakarinių šalies krantų thumb|230px|Sukultūrintos lygumos tarp kalnų Kjongdžu apylinkėse thumb|230px|Sobeko kalnagūbris Čirisano kalno apylinkėse
Pietų Korėjos geografija – Korėjos Respublikos geografinių sąlygų aprašymas.
Padėtis
Pietų Korėja yra Rytų Azijoje, Korėjos pusiasalio pietinėje dalyje (užima 45 % pusiasalio ploto). Tai 109 pagal plotą šalis pasaulyje. Šiaurėje turi sausumos sieną su Šiaurės Korėja (ilgis 237 km), pagal kurią sudaryta 4 km pločio Korėjos demilitarizuota zona. Iš likusių pusių Pietų Korėją supa Ramiojo vandenyno jūros – Japonijos jūra vakaruose, Geltonoji jūra rytuose bei Korėjos sąsiauris, skiriantis nuo Japonijos, pietuose. Bendras pakrantės ilgis – 2413 km.
Vakariniai ir pietiniai Pietų Korėjos krantai labai vingiuoti, riasiniai, gausybė įlankų (didžiausia – Kanghvamano), užutėkių, pusiasalių, mažų uolingų salų ir salelių. Rytiniai krantai statūs, mažai vingiuoti (kiek didesnės Jongilio ir Ulsano įlankos). Šaliai priklauso ~3500 salų. Didžiausia yra į pietus nutolusi vulkaninė Čedžu sala (1850 km²). Likusios salos daugiausia susispietusios prie pietvakarinių ir pietinių krantų – tai Korėjos salynas (didesnės salos – Čindo, Kodžedo, Anmodo, Namhedo ir kt.). Didesnių salų yra ir Kangvamano įlankoje (didžiausia – Kanghva). Toliau į rytus nutolusi Uleungdo sala (72,8 km²), o dar toliau už jos rytuose yra ginčytinos priklausomybės (į jas pretenduoja Japonija) Liankūro Uolos, korėjiečių vadinamos Dokdo.
Paviršius
Paviršių sudaro daugiausia prekambro uolienos – granitas, gneisas. Didžioji šalies dalis kalnuota. Rytiniu pakraščiu nusidriekę Rytų Korėjos kalnai, susidedantys iš beveik lygiagrečių dienovidinių krypties kalnagūbrių; aukščiausias – Tchebeko kalnagūbris (aukštis iki 1708 m, Soraksano kalnas), jo tęsinys yra Šiaurės Korėjoje, pietuose – Kiongsango kalnagūbris (1240 m). Rytų Korėjos kalnų rytiniai šlaitai statūs, vakariniai – gilių slėnių suskaidyti į keletą mažesnių kalnagūbrių. Korėjos Respublikos pietuose yra Pietų Korėjos kalnai; 1915 m aukščio Čirisano kalnas (Sobeko kalnagūbryje) – aukščiausias Korėjos pusiasalyje. Tačiau aukščiausias šalies taškas yra Čedžu saloje stūksantis užgesęs Halasano ugnikalnis (1950 m). Vulkaninės kilmės yra ir Ulungdo sala, o Kangvono provincijoje yra nedidelis lavos laukas. Lygumos plyti daugiausia vakaruose, ypač, upių žemupių slėniuose.
Šalies rytuose ir pietuose yra karstinių ir lavoje susidariusių nekarstinių urvų.
Pietų Korėja yra seismiškai aktyvioje srityje, tačiau priešingai nei aplinkinėse Japonijoje ir Kinijoje, didelio masto žemės drebėjimų čia nebūna. Didesni užfiksuoti 779 (Kjongdžu), 1518 (Seulo), 1643 (Ulsano), 1681 (Jangjango), 2017 (Pohango) metais. thumb|left|230px|Žiemą Pietų Korėjoje neretai pasitaiko sniego