Vila_d'Estė
Istorija
Prancūzijos karalius Henrikas II vėliau išsiuntė Ipolitą d’Estė į Romą, kur jis atliko svarbų vaidmenį socialiniame ir politiniame miesto gyvenime. Atrodė, kad jam buvo lemta tapti popiežiumi, todėl šiam tikslui pasiekti I. d’Estė leido visus savo pinigus ir bandė daryti įtaką. Tačiau reformacijos ir Tridento susirinkimo metais jo ekstravagantiškas gyvenimo būdas veikė prieš jį. 1549 m. Habsburgų imperatorius užkirto kelią pirmajai jo kandidatūrai į popiežiaus pareigas. Tais pačiais metais I. d’Estė pats atšaukė savo kandidatūrą ir pritarė tuometiniam Habsburgų kandidatui. 1549 m. gruodžio 3 d. Kardinolų kolegija paskyrė jį Tivolio vadovu iki gyvos galvos. Šis naujas titulas I. d’Estė tiko, nes jau tada kardinolas buvo aistringas senienų kolekcionierius, o dėka titulo jam oficialiai priklausė Adriano vilos vieta bei kitos ką tik atkasinėtos vietos. Vis dėlto, jis neatsisakė savo siekio tapti popiežiumi. Kardinolas penkis kartus kandidatavo į popiežiaus poziciją, tačiau niekada nebuvo išrinktas. thumb|left|200 px|[[Pirro Ligorio|Piras Ligorijas, menininkas ir klasikas, suprojektavęs vilos ir sodų tematiką bei simboliką]] Tivolis buvo populiari vasaros rezidencija nuo senovės Romos laikų dėl savo aukščio virš jūros lygio, vėsesnės temperatūros bei Adriano vilos, imperatoriaus Adriano vasaros rezidencijos, artumo. Tuo metu, kai I. d’Estė buvo paskirtas Tivolio vadovu, jo oficiali rezidencija buvo buvusiame benediktinų ordino vienuolyne, pastatytame IX a., senovės romėnų vilos vietoje. 1256 m. vienuolynas buvo padovanotas pranciškonų ordinui. Rezidencija nebuvo tokia didelė, kad joje tilptų didžiulis kardinolo, tokio iškilaus kaip I. d’Estė, namų ūkis, tačiau nuo jos atsivėrė įspūdingas vaizdas į žemiau esantį kaimą, įskaitant ir Adriano vilą. I. d’Estė įgaliojo iškilų to meto menininką Pirą Ligoriją, tyrinėjusį Adriano vilą ir kitas romėnų vietas netoliese, suprojektuoti naują vilą ir jos sodus, kurie būtų didesni už viską, ką buvo pastatę romėnai. Iš Adriano vilos griuvėsių kardinolas gavo daug marmuro ir statulų. thumb|right|260px|Vila ir jos sodai 1560-1575 m. Žemė buvo įsigyta, o statybas buvo planuota pradėti 1550 m. pabaigoje, tačiau kardinolo dėmesį atitraukė įvairios diplomatinės misijos. Jis buvo komandiruotas į Šiaurės Italiją, kad išspręstų karą Parmoje, vėliau Henrikas II jį išsiuntė į misiją Sienoje. Į Tivolį kardinolas grįžo tik 1555 m. vasarą. Tačiau 1555 m. rugsėjį popiežius Paulius IV jį apkaltino simonija ir ištrėmė iš Tivolio. 1559 m. popiežius mirė, o naujasis popiežius Pijus IV reabilitavo I. d’Estė reputaciją ir grąžino jam Tivolio vadovo titulą. Statybos prasidėjo jam grįžus 1560 m. liepą. Iki 1569 m. buvo įsigyta dar daugiau žemės. Dėl didžiulių statybų reikėjo griauti aplinkinius namus, visuomeninius pastatus ir kelius. 1568 m. vietos gyventojai pateikė dvylika skirtingų ieškinių kardinolui, bet tai neatgrasė jo nuo šio projekto. 1563–1565 m. buvo iškastas didžiulis žemės plotas, kuris vėliau buvo panaudotas terasų, grotų, nišų ir nimfėjų statyboms. Netoliese esanti Anjenės upė buvo nukreipta, kad aprūpintų sudėtingą baseinų, vandens srovių, kanalų, kaskadų sistemą. Status, daugiau nei 45 m aukščio šlaitas kėlė ypatingų iššūkių. Buvo iškasti kanalai ir buvo nutiesta 200 metrų požeminių vamzdžių tam, kad vanduo is dirbtinio kalno po ovaliu fontanu būtų nuvestas į likusią sodo dalį. Laikantis Renesanso epochos estetinių principų, sodas buvo kruopščiai padalintas į reguliarius vienetus, arba skyrius, kurių kiekvienas buvo 30 m skersmens. Pačios vilos statybos planai buvo vykdomi vadovaujant d’Estė dinastijos architektui-inžinieriui Albertui Galvani, kilusiam iš Feraros. Pagrindinis ambicingos vidaus apdailos dalininkas buvo Livijas Agrestis iš Forlio. 1565 ir 1566 metais buvo pradėtas puošti vilos interjeras. Už dekoravimą buvo atsakinga tapytojų komanda, vadovaujama Džirolamo Muciano ir Federiko Dzukario. 1566 m. kardinolas penktą kartą kandidatavo į popiežiaus poziciją. Naujasis popiežius Pijus V jį nušalino nuo oficialių paskyrimų. Kardinolas vis daugiau dėmesio skyrė savo vilos puošybai. 1567–1572 m. šią užduotį atliko naujos dailininkų ir tinko darbininkų komandos, vadovaujamos Džirolamo Muciano, Livijo Agresčio, Čėzario Nėbijos, Durantės Alberti, Metėjo Neronio ir Federiko Dzukario. Prie tapytojų prisijungė skulptoriai Džiovanis Batista dela Porta, Pirinas del Galiardo, Filis fon den Vlitė ir Pieras de la Motė. Prie jų prisijungė keramikai, mozaikų dailininkai bei fontanų inžinieriai, vadovaujami pirminio projekto dizainerio Piro Ligorijo, grįžusio baigti darbų 1567–1568 m. Greitas projekto tempas 1569 m. po truputį ėmė lėtėti, tikriausiai dėl kardinolo, kuris nebeturėjo vilties būti išrinktas popiežiumi ir tuo pačiu prarado pelningas pareigas, finansinių sunkumų. Vis daugiau laiko jis praleisdavo viloje, skaitydamas ir susitikdamas su žymiausiais Renesanso poetais, menininkais ir filosofais. 1572 m. vasarą jis pas save pasikvietė paskutinį svarbų svečią – popiežių Grigalių XIII. Ruošdamasis vizitui kardinolas iš naujo dekoravo viršutinius vilos aukštus ir skubėjo baigti statyti drakono formos fontaną. Popiežiaus priėmimas jam kainavo daugiau nei penkis tūkstančius skudų, priversdamas jį įkeisti savo sidabrą ir kitus brangius daiktus. Netrukus po priėmimo, 1572 m. gruodžio 2 d. kardinolas mirė Romoje ir buvo palaidotas paprastame kape prie vilos esančioje bažnyčioje.