cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Imbarės dvaras
Imbarės dvaras – istorinė dvarvietė šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 5 km į pietus nuo Salantų, Blendžiavos dešiniajame krante.
Istorija
Imbarės dvaras įkurtas XVI a. Pirmoji sodyba stovėjo Imbarės piliakalnio priešpilyje, kuriame aptikta medinio gyvenamojo pastato liekanų, surinkta XVI–XVII a. puodyninių krosnies koklių fragmentų. .
XVII a. dvaro sodyba buvo perkelta atokiau į pietus ir pastatyta Blendžiavos dešiniajame krante, prie jos dešiniojo intako Gedgaudų upelio, pietiniame Imbarės kaimo pakraštyje.
Panaikinus baudžiavą ir pravedus žemės reformą, dvarui liko vakarinėje Imbarės kaimo dalyje buvusi dirbama, pievų, ganyklų ir miško žemė. Grafai Šuazeliai-Gufjė ją kartu su dvaro sodyba nuomojo nuomininkams.
1923 m. dvare buvo 7 kiemai ir 56 gyventojai. Lietuvos žemės reformos metu perteklinė Imbarės dvaro žemė 1928 m. buvo išdalinta Imbarės kaimo ūkininkams, o dvaro sodybą su jai palikta žeme įsigijo Keršulis, vėliau pardavęs M. Vosylienei. Vandens malūnas buvo priskirtas Skaudalių kaimui. XX a. 4 dešimtmetyje Imbarės dvaro žemės tapo Imbarės kaimo dalimi.
Dvaro sodybos statiniai ir vandens malūnas neišliko (sovietmečiu nugriauti).
Ian Fleming
Janas Lankasteris Flemingas (1908 m. gegužės 28 d. – 1964 m. rugpjūčio 12 d.) – britų rašytojas, žurnalistas, karinio jūrų laivyno žvalgybos karininkas, geriausiai žinomas kaip slaptojo agento 007 Džeimso Bondo personažo kūrėjas.
Šeima
Janas Flemingas gimė 1908 m. gegužės 28 d. prabangiame Londono Mayfair rajone, Evelinos St. Croix Rose ir Valentino Flemingo šeimoje. Jo senelis Robertas Flemingas buvo žymus škotų finansininkas, įkūręs „Scottish American Investment Trust“ bendrovę bei „Robert Fleming & Co“ banką.
Valentinas Flemingas nuo 1910 m. buvo parlamento narys. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui tarnavo husarų pulke, kur ilgainiui gavo majoro laipsnį. Jis žuvo 1917 m. gegužę, o laikraštyje „The Times“ išspausdintą nekrolologą parašė pats Vinstonas Čerčilis.
Stviga
Stviga  – upė Ukrainoje (Rivnės sritis) ir Baltarusijoje (Bresto sritis ir Gomelio sritis); Pripetės dešinysis intakas. Prasideda Rokitnės rajone, 188 m aukštyje virš jūros lygio, teka miškinga ir pelkėta Polesės žemuma į šiaurę. Žemupyje pasuka į rytus, įteka Pripetę ties Pagosto kaimu. Ilgis Ukrainoje 66 km, Baltarusijoje 112 km.
Ian Fleming
Šeima
Janas Flemingas turėjo 3 brolius: Piterį (1907–1971), Maiklą (1913–1940) ir Ričardą (1911–1977) bei seserį Amarilė Fleming (Amaryllis Fleming, 1925–1999) (šios tėvas – aktorius Augustus John), tapusia garsia violončelininke. Piteris Flemingas taip pat tapo rašytoju, spausdinusiu savo kelionių apybraižas.
Stviga
Didžiausias intakas – Mastva (kairysis).
Ian Fleming
Išsilavinimas ir karjeros pradžia
thumb|left|200px|Itono koledžas. Flemingo alma mater nuo 1921 iki 1927 m. 1914 m. Flemingas pradėjo lankyti Durnfordo mokyklą, o 1921 m. įstojo į Itono koledžą, kur jo sporto rezultatai buvo kur kas geresni nei mokslų. Koledže Janas redagavo vietinį žurnalą „The Wyvern“, tačiau netrukus prasidėjo konfliktai su koledžo vadovybe ir ši įtikino Jano motiną jį persikelti į Karališkąjį Karo koledžą Sandhurste. Atvykęs į šią mokslo įstaigą 1927 m., Flemingas čia praleido mažiau nei metus ir buvo pašalintas po to, kai užsikrėtė gonorėja.
Stviga
Žemupio vagos plotis 20-30 m. Salpos plotis 80-200 m, žemupyje 600–1200 m. Vagoje yra smėlio salų.
Ian Fleming
Išsilavinimas ir karjeros pradžia
Tais pačiais metais motina išsiuntė Janą į mažą privačią mokyklą Austrijoje, kuriai vadovavo buvęs britų šnipas Ernanas Forbesas Denisas ir jo žmona rašytoja Filis Botom. Išmokęs kalbą, Janas trumpai mokėsi Miuncheno ir Ženevos universitetuose. Ženevoje Flemingas susipažino su Monika Panchaud de Bottom ir 1931 m. susižadėjo, tačiau apie tai sužinojusi motina privertė sužadėtuves nutraukti.
Janas bandė įsidarbinti Užsienio reikalų ministerijoje, tačiau neišlaikė reikiamų egzaminų. Tuomet motinos, pažinojusios „Reuters“ naujienų agentūros vadovą serą Roderiką Džounsą, dėka 1931 m. spalį jis buvo priimtas į darbą žurnalistu.
1933 m. Flemingas buvo komandiruotas į Maskvą, kur stebėjo šešių britų kompanijos „Metropolitan-Vickers“ inžinierių teismą. Naudodamasis proga, jis bandė gauti interviu iš Josifo Stalino ir buvo nustebintas gavęs asmeninį raštišką šio atsakymą su atsiprašymu, kad tai neįmanoma.
Tais pačiais metais Flemingas įsidarbino finansinėje kompanijoje „Cull & Co“, o 1935 m. tapo „Rowe and Pitman“ biržos makleriu, tačiau nei vienoje šių sričių jam nepavyko įsitvirtinti.
1939 m. jis užmezgė romaną su barono O‘Neilo žmona Ana O‘Neil (mergautinė pavardė – Charteris). Šis ryšys su pertraukomis tęsėsi iki pat jo mirties.
Karjera Admiralitete
1939 m. gegužę Flemingas tapo Karališkojo Karinio jūrų laivyno žvalgybos direktoriaus Džono Godfrėjus (Johno Godfrey) asmeniniu asistentu, o rugpjūtį pradėjo dirbti Admiralitete, kodiniu vardu „17F“ ir netrukus gavo leitenanto, o vėliau – komandoro laipsnį. Šiame darbe Flemingas buvo vertinamas už administracinius gebėjimus ir kartu su direktoriumi Godfrėjumi turėjo galimybę ne kartą lankytis Vyriausybėje, ministro pirmininko priimamajame bei slaptojoje tarnyboje. Vėliau buvęs viršininkas Godfrėjus tapo Džeimso Bondo viršininko „M“ prototipu.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Flemingas toliau dirbo Admiralitete padėdamas ruošti įvairius planus ir memorandumus. 1941–1942 m. jis prisidėjo prie operacijos „Golden Eye“, kuria buvo norima išsaugoti žvalgybinės informacijos rinkimo ir tiekimo sistemą Ispanijoje, jei šią okupuotų Vokietija.
1942 m. Flemingas iš žvalgybos karių suformavo būrį „No.30 Commando“ (30AU), kurio užduotis buvo rengti operacijas netoli fronto linijos, siekiant perimti priešų dokumentus bei planus. Šis būrys buvo kaip atsakas vokiečiams, kurie irgi vykdė panašią veiklą. Pats Flemingas operacijose nedalyvaudavo, tačiau jas rengdavo ir numatydavo taikinius, dažniausiai Viduržemio jūros regione. Po kelių sėkmingų operacijų Sicilijoje, 30AU įgijo pasitikėjimą ir slaptojoje tarnyboje.
1942 m. pabaigoje Godfrėjų poste pakeitė Edmundas Rašbrukas ir Flemingo įtaka sumenko, tačiau jis išliko 30AU vadovu iki 1944 m. liepos. Visą tą laiką jis gana retai bendravo su savo komanda, o šie laikė Flemingą pernelyg pasipūtusiu visažiniu ir labai pasikėlusiu viršininku.
30AU operacijų sėkmė 1944 m. paskatino britus sukurti organizaciją „Target Force“ (T-Force), kuri turėjo vykdyti žmonių bei infrastruktūros apsaugos funkcijas išlaisvintose teritorijose. Flemingas dirbo komitete, rengusiame užduotis T-Force.
1942 m. Flemingas dalyvavo anglų ir amerikiečių slaptųjų tarnybų susirinkime Jamaikoje ir nors oras visą laiką buvo prastas, jis nusprendė karui pasibaigus čia apsigyventi. Savo draugo padedamas, jis Šv. Marijos parapijoje įsigijo žemės ir 1945 m. pasistatė vilą, kurią pavadino „Auksine akimi“.
Veikla po karo
1945 m. gegužę Flemingas pasitraukė iš tarnybos, tapdamas „Kemsey“ spaudos grupės užsienio koordinatoriumi. Jo pagrindinis darbas buvo korespondentų priežiūra visose užsienio šalyse. Flemingas dirbo iki 1959 m. gruodžio, nors savaitiniuose pasitarimuose dalyvaudavo iki pat 1961 m., o jo darbo sutartyje buvo punktas, garantuojantis kasmetines 3 mėnesių žiemos atostogas Jamaikoje.
Jo ilgametės draugės Anos Charteris vyrui mirus, ji ištekėjo antrą kartą, tačiau jos ryšys su Flemingu tęsėsi. 1948 m. ji pagimdė judviejų dukterį, tačiau ši neišgyveno. 1951 m. vyras, sužinojęs apie žmonos neištikimybę, ją paliko ir 1952 m. kovą Ana ir Janas susituokė Jamaikoje.
Rašytojo karjera
right|thumb|225px|J.Flemingo vila „Auksinė akis“ Norą parašyti romaną apie šnipus Janas išreiškė dar karo metais. 1952 m. vasarį jis viloje „Auksinė akis“ pradėjo rašyti knygą „Casino Royale“, paremtą ir asmenine patirtimi, ir išgalvotais siužetais. Jo žmona Ana bei draugė Klerė Blenčard (Clare Blanchard), perskaičiusios rankraštį, nebuvo sužavėtos, ir apsisprendus spausdinti, pasiūlė knygą pasirašyti pseudonimu.
Flemingo draugas Viljamas Plomeris (William Plomer) parodė rankraštį pažįstamam leidėjui Džonatanui Keipui (Jonathan Cape). Šis irgi nebuvo sužavėtas, tačiau Jano brolis Piteris, kurio knygas jie spausdino, įtikino išspausdinti „Casino Royale“. 1953 m. balandį knyga buvo išleista kietu viršeliu, sukurtu paties Flemingo. Ji sulaukė didelio susidomėjimo ir leidykla turėjo spausdinti net 3 papildomus tiražus. Šio romano pagrindinis veikėjas buvo britų slaptosios tarnybos agentas Džeimsas Bondas, turintis kodinį numerį 007. Jo vardą Flemingas pasiskolino iš amerikiečių ornitologo Džeimso Bondo, parašiusio knygą „Birds of West Indies“, o bruožus pasiskolino iš įvairių žmonių, su kuriais dirbo Admiralitete.
Išspausdinus pirmąją knygą, Flemingas paėmė metus atostogų, kad Jamaikoje galėtų toliau rašyti. Nuo 1953 iki 1966 m. pasirodė dvylika romanų ir du apsakymų rinkiniai. Daugelio kūrinių siužetus ir mintis jis pasiskolino iš savo buvusios darbovietės bei tai, ką pats žinojo apie prasidėjusį Šaltąjį karą.
Daugelis knygose naudotų vardų buvo panaudoti realių Flemingo sutiktų žmonių: Scaramanga (iš „The Man with the Golden Gun“) – Itono koledžo laikų bendramokslis; piktadarys Goldfingeris, veikiantis net keliose knygose – britų architektas Ernő Goldfinger, kurio darbai Flemingui labai nepatiko; Hugo Drax („Moonraker“) – admirolas seras Reginald Aylmer Ranfurly Plunkett-Ernle-Erle-Drax.
Pirmos 5 knygos („Casino Royale“, „Live and Let Die“, „Moonraker“, „Diamonds Are Forever“ ir „From Russia, with Love“) buvo sutiktos palankiai, tačiau vėliau kritika vis labiau augo, o autorius buvo apkaltintas literatūrinių įgūdžių neturėjimu ir chaotiška kūrinių konstrukcija.
1958 m. Flemingas kartu su Kevin McClory ir Jack Whittingham sukūrė scenarijų filmui „Thunderball“, kuris taip ir nebuvo nufilmuotas. 1960 m. Flemingas išleido romaną tokiu pačiu pavadinimu ir buvę kolegos iš karto kreipėsi į teismą dėl autorių teisių pažeidimo. 1961 m. Flemingas ir McClory sudarė sutartį, pagal kurią Flemingui atiteko teisės į romaną, o McCLory – literatūrinės ir filmo teisės į scenarijų.
Flemingo knygos visada buvo gerai perkamos, tačiau 1961 m. populiarumas dar labiau išaugo žurnalui „Life“ romaną „From Russia with Love“ paskelbus tarp 10 mėgstamiausių JAV prezidento Džono Kenedžio knygų. Flemingas tapo populiariausiu kriminalinės literatūros autoriumi ir JAV.
1961 m. balandį rašytoją ištiko širdies smūgis. Po jo atsigaunantis Flemingas parašė vienintelį kūrinį, skirtą vaikams – „Chitty-Chitty-Bang-Bang“, išleistą tik po jo mirties.
Tais pačiais metais Flemingas pardavė dalį Bondo serijos ekranizavimo teisių prodiuseriui Harry Saltzman, kuris kartu su kolega Albert R. Broccoli įkūrė kompaniją „EON“, po ilgos atrankos nusamdė aktorių Šoną Konerį 5 filmams ir 1962 m. sukūrė pirmąją Džeimso Bondo ekranizaciją – „Daktarą No“.
Mirtis
right|thumb|125px|J. Flemingo kapas Flemingas visą gyvenimą daug rūkė ir piktnaudžiavo alkoholiu. Patyręs 2 širdies smūgius, jis mirė 1964 m. rugpjūčio 12 d., per savo sūnaus Kasparo gimtadienį.
1975 m. spalį Kasparas, būdamas 23 metų, mirė perdozavęs narkotikų. 1981 m. mirė ir žmona Ana. Jie visi palaidoti kartu netoli Svindono.
Literatūrinis palikimas
Flemingui esant gyvam buvo parduota 30 mln. jo knygų. Dar du kartus daugiau jų buvo parduota per dvejus metus nuo rašytojo mirties. 2008 m. „The Times“ įtraukė Flemingą į Geriausių Britanijos rašytojų nuo 1945 m. sąrašą (14 vieta).
Nuo 1962 m. yra sukurti 23 kompanijos „EON“ Bondo filmai ir dar keli neoficialūs, tarp jų ir pagal Kevin McClory priklausantį scenarijų. Oficiali serija uždirbo 12,36 mlrd. dolerių ir yra antroji pagal pelningumą pasaulyje, nusileidžianti tik Hariui Poteriui.
Geltonoji vilsonija
Geltonoji vilsonija (Wilsonia citrina) – amerikinių devynbalsių (Parulidae) šeimos paukštis.
Ian Fleming
Literatūrinis palikimas
Džeimso Bondo personažas įtakojo Etano Hanto, Borno ir kitų herojų atsiradimą. Vėliau buvo pradėti kurti ir parodijų agentai: Džonis Inglišas ir Ostinas Pauersas.
Po autoriaus mirties dar 5 rašytojai tęsė Bondo nuotykius ir kai kurios iš šių knygų buvo ekranizuotos.
Geltonoji vilsonija
Veisiasi Šiaurės Amerikos rytinėje dalyje. Žiemoja Centrinėje Amerikoje ir Vest Indijoje, kartais aptinkamas ir Vakarų Europoje.
Lizdą suka žemuose krūmuose. Deda 3-5 kiaušinius į puodelio formos lizdą. Minta vabzdžiais.
Ian Fleming
Literatūrinis palikimas
2011 m., pagerbiant Jano Flemingo atminimą, Jamaikoje atidarytas jo vardo tarptautinis oro uostas.
Knygos apie Džeimsą Bondą
right|thumb|200px|Knygos apie Bondą
Džeimso Bondo filmai (kompanija EON)
Filmų apie Džeimsą Bondą sąrašas.
Chačalis
Apie miestą prie Chačalio upės skaitykite straipsnyje: San Chose de Chačalis.
Chačalis  – upė vakarų Argentinoje, San Chuano provincijoje, Desagvadero sistemos dalis. Susidaro susiliejus Palkos ir Blanko upėms provincijos šiaurės vakaruose. Šios upės išteka iš San Giljermo ir Puniljos kalnagūbrių. Chačalis teka į pietus ir pietvakarius, daro lanką ties Chačalio miestu, aplenkdamas kalnų masyvą. Už Mognos išsišakoja, teka pelkėtomis lygumomis. Įteka į Desagvaderą (čia vadinamą Bermechu) provincijos rytuose.
Upė minta daugiausia ledynų tirpsmo vandeniu, taip pat retų lietų vandeniu. Žemupys sausrų metu išdžiūsta. Chačalio upė ties Chačalio miestu patvenkta dvejomis užtvankomis. Naudojama irigaicijai ir hidroenergijai. Vandenyje daug ištirpusių druskų. 2000 m. Kanados kompanija norėjo upės aukštupyje pradėti aukso gavybą, bet dėl upės užteršimo pavojaus šio ketinimo atsisakyta.
Fritz Sauckel
Fricas Zaukelis (, g. 1894 m. spalio 27 d. Hasfurte – 1946 m. spalio 16 d. Niurnberge) – Trečiojo reicho valstybinis ir politinis veikėjas, nacistinis karo nusikaltėlis.
Biografija
Gimė paštininko šeimoje, joje buvo vienintelis vaikas. Sulaukęs 15 metų, įsidarbino Norvegijos, vėliau – Švedijos ir Vokietijos prekybiniuose laivuose. Pirmojo pasaulinio karo metu jo laivas buvo sulaikytas Prancūzijoje, o įgula internuota. Iki pat karo pabaigos gyveno Prancūzijoje. Po karo dirbo fabrike ir mokėsi inžinerijos Ilmenau. 1923 m. įstojo į nacių partiją.
Tiuringijos gauleiteris (1927–1945), SA obergrupenfiureris (1937 m.), SS obergrupenfiureris (1942 m.). 1942–1945 m. buvo keturmečio ekonomikos plano vykdymo darbo jėgos komisaras. Vokietijai pritrūkus darbo jėgos iš okupuotų teritorijų pervežė priverstiniams darbams beveik 5 mln žmonių.
1945 m. gegužės mėn. suimtas, Niurnbergo tribunole apkaltintas karo nusikaltimais, nusikaltimais prieš žmoniją ir pakartas.
F. Zaukelio tiesioginis vadovas Albertas Špejeris nuteistas 20 metų kalėti.
Urugvajus
Urugvajus, oficialiai Urugvajaus Rytų Respublika  – valstybė Pietų Amerikos pietryčiuose, prie Atlanto vandenyno ir jo įlankos La Platos. Šiaurėje ir šiaurės rytuose ribojasi su Brazilija, vakaruose – su Argentina. Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Montevidėjas.
Istorija
thumb|200px|left|Urugvajaus indėnai (pav. iš 1603 m. kelionės žurnalo, dail. Hendrick Ottsen). Pagrindiniai dabartinio Urugvajaus teritorijos gyventojais iki europiečių atvykimo buvo čarua genties indėnai, kuriuos į pietus nustumė gvaraniai indėnai iš dabartinio Paragvajaus. Tuometinis gyventojų skaičius galėjo būti maždaug nuo 5000 iki 10000.
Pirmieji europiečiai pasiekė Urugvajų 1536 metais, bet gyvenvietės teritorijoje atsirado tik XVI–XVII amžiais nes joje nebuvo aukso ir sidabro. Šalies teritorija tapo nesutarimų tarp portugalų ir ispanų imperijų objektu. 1603 m. ispanai pradėjo veisti galvijus, tai sudarė prielaidas ekonominiam augimui šiame regione. 1624 metais ispanai įkūrė pirmąją nuolatinę gyvenvietę dabartinėje Urugvajaus teritorijoje – Villa Soriano, pietvakarinėje Negro upės pakrantėje. 1680 metais portugalai pastatė fortą – Kolonija del Sakramentą. Ispanai paspartino Urugvajaus kolonizaciją, norėdami sustabdyti portugalus prie pietinės Brazilijos sienos.
Kolonijiniu laikotarpiu Urugvajus buvo vadinamas Banda Oriental – „Rytinis pakraštys“, dėl savo geografinės vietos į rytus nuo Urugvajaus upės. Vietiniai gyventojai, atitinkamai buvo vadinami Orientales („rytiečiai“), pavadinimas, kuris kartais naudojamas ir mūsų laikais.
Urugvajaus sostinė Montevidėjas buvo įkurta XVIII a. pradžioje, kaip karinis įtvirtinimas, išnaudojant natūralų uostą, bei greitai tapo aktyviu prekybos centru, konkuravusiu su Argentinos sostine, Buenos Airėmis. XIX amžiuje Urugvajus buvo britų, ispanų, portugalų ir vietinių karinių grupuočių įtakos pasidalijimo kovų laukas. 1806 ir 1807 metais britų kariuomenė bandė užimti Buenos Aires karo su Ispanija metu. Todėl 10 000 britų karių 6 mėn. išlaikė Montevidėją užimtą, ruošdamiesi pulti Buenos Aires.
Urugvajaus nepriklausomybės kelias buvo ilgesnis nei kitų Pietų Amerikos valstybių. Nepriklausomybė nuo Brazilijos paskelbta 1825 m. rugpjūčio 25 d. Urugvajaus nepriklausomybę 1828 metais pripažino Didžioji Britanija, Argentina ir Brazilija, pasibaigus Argentinos ir Brazilijos tarpusavio karui.
Pavadinimo kilmė
Valstybės pavadinimas kilo pagal Urugvajaus upę – Urugvajaus Rytų Respublika yra rytiniame Urugvajaus upės krante. Šis savo ruožtu kilo iš gvaranių kalbos: uru – nedideli paukščiai, gua žymi kilmininką, y – vanduo, taigi „paukščių vanduo, paukščių upė“.
Politinė sistema
thumb|200px|left|Generalinės asamblėjos pastatas Urugvajus – prezidentinė demokratinė respublika. Šalies ir vyriausybės vadovas – prezidentas. Valdžia suskirstyta į vykdomąją, įstatymų leidžiamąją ir teisminę.
Urugvajaus parlamentas – Generalinė asamblėja, sudaryta iš dviejų rūmų:
Deputatai į abiejus rūmus renkami 5 metų kadencijai.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|250px|Urugvajaus departamentai
Administraciniu atžvilgiu Urugvajus suskirstytas į 19 departamentų:
Geografija
thumb|left|Urugvajaus fizinis žemėlapis thumb|250px|Dirbtinis Iporos ežeras Takuarembo dep. thumb|250px|Valisos paplūdimiai
Urugvajus yra išsidėstęs Pietų Amerikos pietryčiuose. Šiaurėje ribojasi su Brazilija, vakaruose – su Argentina, pietuose – La Platos estuarija, rytinį pakraštį skalauja Atlanto vandenynas, kurio platūs smėlio paplūdimiai bei uolėti kyšuliais driekiasi daugybę kilometrų. Palei Atlanto pakrantę driekiasi nemažai lagūnų.
Sienos
Urugvajaus reljefas nepasižymi jokiais didesniais kontrastais. Aukščiausioji teritorijos vieta (Cerro Catedral) siekia 514 m, o pietuose, ties La Plata, stūkso kelios stačiašlaitės panašaus aukščio kalvos. Visoje teritorijoje driekiasi nuolaidžios kalvos, apaugusios žole ir miškeliais, pavieniais ombu ir introdukuotų eukaliptų giraitėmis.
Ilgiausios upės – Urugvajus (isp. Río Uruguay; ilgis – 1600 km), Santa Lusija, Negras, Kuareimas.
Žemės ištekliai (1997 m. duomenys)
Klimatas
Nuosaikus, būdingas subtropikams. Dienos temperatūra karščiausiais vasaros mėnesiais (gruodis – vasaris) retai pakyla virš 35 °C, o žemiausia šalčiausio laikotarpio temperatūra paprastai nebūna žemesnė kaip 10 °C. Kartais pučiant pietų vėjams, vadinamiems Pampero, temperatūra nukrinta iki -5 °C. Metinis kritulių kiekis – apie 1000 mm.
Ekonomika
Apie 90 % Urugvajaus žemių yra auginami galvijai. Dar auginamos avys, arkliai, kiaulės. Didelę dalį pasėlių šalyje sudaro javai. Ryžiai yra pagrindinis maisto produktas, po jų seka javai ir cukranendrės. Taip pat auginami miežiai, avižos, linų, saulėgrąžų sėklos, cukriniai runkeliai. Salto apylinkėse yra daug vaismedžių sodų, vynuogynų.
Nepaisant to, kad Urugvajus yra daugiausia žemės ūkio valstybė, kad jis priklauso nuo įsivežamų medžiagų šalyje yra pastebima industrializacija. Apie pusę gamybos šakų užima žemės ūkio produktų apdirbimas. Taip pat gaminama elektronikos, transporto įranga, naftos, tekstilės produktai, chemikalai. Šalyje yra randama marmuro, akmens, granito, boksitų. Pelnas iš žvejybos ir miško verslų prisideda prie šalies ekonomikos. Urugvajaus paplūdimiai traukia turistus, daugiausia iš Argentinos.
Eksportuojama mėsa, medvilnė, kailiai, odos, ryžiai, žuvis, pieno produktai. Importuojami įvairūs įrengimai, chemikalai, automobiliai. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Brazilija, JAV, Argentina, Rusija.
Demografija
thumb|200px|Tradicinis urugvajiečių gėrimas – [[matė]]
Urugvajaus gyventojų daugumą sudaro išeiviai iš Europos: ispanai, italai, prancūzai, vokiečiai, portugalai, britai ir kt. Remiantis 2006 metų Nacionalinio gyventojų surašymo duomenimis: 94,6 % gyventojų kildino save iš europiečių, 9,1 % buvo afrikiečių kilmės, ir 4,5 % Pietų Amerikos indėnai. (Respondentai galėjo pasirinkti daugiau nei vieną atsakymą).
Dauguma atvykėlių iš Europos persikėlė į Urugvajų XIX amžiuje. Jie ženkliai paveikė Montevidėjo bei kitų šalis miestų architektūros stilių ir kultūrą. Dėl šios priežastis šiandieninis Montevidėjo labai primena europietišką miestą.
Kaip kuriose Urugvajaus vietovėse atvykėliai kūrėsi ir gyveno koncentruotai: Kolonija Valdensėje, Nueva Helvesijoje, Končiljase, Barkeryje ir pan.
Šalyje stipri ir didelė vidurinioji klasė gyvenanti miestuose. Gyventojų raštingumas yra 96,79 % (1996 duomenys).
Apie lietuvius Urugvajuje žiūrėkite: Urugvajaus lietuvių bendruomenė
Religija
Bažnyčia atskirta nuo valstybės nuo 1919 m. Remiantis 2006 metų Nacionalinio gyventojų surašymo duomenimis 47,1 % gyventojų priskiria save katalikams, 23,2 % tikintys „be konkrečios religijos“, 17,2 % ateistai arba agnostikai, 11,1 % „krikščionys ne katalikai“ (protestantai), 0,6 % Umbanda ar kitų „afro“ kilmės religijų išpažintojai, 0,3 % judėjai, ir 0,4 % kiti.
Urugvajus laikomas labiausiai sekuliarizuota Lotynų Amerikos šalimi.
Kultūra
thumb|250px|Piriapolio tvirtovė
Šalies kultūra yra labai turtinga meno ir literatūros tradicijomis. Dabartinė kultūra sugebėjo integruoti skirtingas atvykėlių iš Europos ir vietinių kultūrų įtakas. Urugvajuje galima rasti kolonijinio laikotarpio statinių, taip pat įspūdingų vėlesnio laikotarpio architektūros paminklų. Montevidėjo priemiesčiuose XIX a. pabaigoje atsirado urugvajietiškas tango. Šiuo metu tango, candombe ir murga yra trys pagrindiniai šokio stiliai.
Sportas
Urugvajuje 1930 m. vyko I pasaulio futbolo čempionatas.
Energetik FK
„Energetik futbol kluby“ – Turkmėnijos sporto klubas iš Maro. Atstovauja Maro provincijai.
Namų rungtynes žaidžia „Sport desgasi“ stadione, Bairam Ali mieste.
Istorija
Klubas įkurtas 2010 m. Kuwwat pavadinimu. 2014 m. pervadintas Mary GES.
Nuo 2015 m. vadinamas Energetik ir žaidžia aukščiausioje šalies futbolo lygoje.
2018 m. užimta trečioji vieta buvo aukščiausias pasiekimas per klubo istoriją.
Erotinė literatūra
Erotinė literatūra – literatūros žanras, kurio pagrindinė tema – intymūs vyro ir moters santykiai, meilės jausmo formavimasis, lytinių malonumų estetika. Tokioje literatūroje į pirmąjį planą iškeliami meilės ir lytiniai išgyvenimai bei motyvai, o kitos, su erotika nesusijusios, gyvenimo sritys vaizduojamos paviršutiniškiau. Erotinę literatūrą kartais sunku atskirti nuo „rimtos“ literatūros, kadangi meilė ir erotika yra neatskiriamos gyvenimo dalys, o literatūra siekia atspindėti ir įprasminti visas gyvenimo sritis bei apraiškas. Tad erotiniai motyvai gana ryškūs daugelyje žymių literatūros kūrinių, ne vienas gerai žinomas rašytojas yra ir erotinės literatūros kūrėjas.
Erotinę literatūrą ne visada lengva atskirti nuo pornografinės, nemaža dalis kūrinių yra ties erotinės ir pornografinės literatūros riba. Bendrai yra laikoma, kad pornografinė literatūra aprašo lytinius santykius ir pačią sueitį atsietai nuo jausmų, daugiau mechaniškai, jos tikslas – tik sukelti lytinį susijaudinimą ir geismą. Tačiau vertinimo kriterijai priklauso ir nuo laikmečio bei kultūros (pvz., Petronijaus „Satyrikonas“ senovės Romoje laikytas normaliu literatūros kūriniu, tačiau Viduramžiais laikytas nepadoriu ir uždraustas). Dauguma iškilių erotinės literatūros kūrėjų konfrontavo su savo laikmečio moralinėmis nuostatomis, griovė lytinius tabu, siekė išlaisvinti žmogų nuo socialinių ir moralinių apribojimų. Literatūra buvo cenzūruojama, draudžiama, persekiojami autoriai. Pavyzdžiui, Kazanovos „Atsiminimų“ necenzūruotas tekstas išleistas tik 1960 m. Kai kuriems autoriams iškeltos bylos (Floberui už „Madam Bovari“, Bodlerui už eilėraščius, D. H. Lorensui už „Ledi Čaterlei“ ir kt.). Leidėjai įvairiai bandė apeiti valstybės ir bažnyčios draudimus – pardavinėjo knygas iš po prekystalio, išgalvotomis leidyklomis, netikromis leidimo vietomis ir metais. XX a. antrojoje pusėje Vakaruose draudimai sušvelnėjo, kai kur visai išnyko.
Prie erotinės literatūros galima taip pat priskirti sekso technikos vadovėlius.
Žymiausi kūriniai
Antikos:
Chužyras
Chužyras  – gyvenvietė Rusijoje, Irkutsko srityje, Olchono rajone, Baikalo ežero Olchono saloje (pagrindinė salos gyvenvietė). Už 35 km nuo Chužyro yra perkėla į sausumą. Verčiamasi daugiausia turizmu. Veikia N. Reviakino krašto muziejus, Deržavnajos Dievo Motinos ikonos cerkvė, vasaros teatras, meno galerija. Šalia Chužyro yra garsi Šamankos uola su buriatų šamanizmo šventviete (išstatyti serge stulpai).
Istorija
Chužyras įkurtas 1938 m., pastačius žuvies konservų gamyklą. 1946–2014 m. – miesto tipo gyvenvietė.
Lietuviai
Pirmieji tremtiniai čia atitremti po Rusijos pilietinio karo. 1949 m. balandžio mėn. į Chužyrą iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremta apie 90, vėliau dar apie 50 žmonių, daugiausia moksleivių, studentų, jaunų šeimų, 6 kunigai ir Kauno kunigų seminarijos 7 klierikai. Tarp tremtinių buvo pianistė Gražina Ručytė-Landsbergienė. Tremtiniai žvejojo, vasarą gyvendavo valtyse, žiemą – mediniuose nameliuose ant rogių, dorojo žuvis, taisė ir mezgė tinklus, dirbo statybose, lentpjūvėje, kirto mišką. 1957–1959 m. dauguma lietuvių grįžo į Lietuvą. 1989–1991 m. kai kurių tremtinių palaikai parvežti į Lietuvą. 1994 m. į Chužyrą buvo nuvykusi bendrijos „Lemtis“ ekspedicija.
Chužyre gimė Laimutė Baluodė, latvių ir lietuvių kalbininkė
Erotinė literatūra
Žymiausi kūriniai
Renesanso:
Švietimo amžiaus:
FC Kobuleti
Kobulečio „Šukura“ arba Kobulečio FC – Gruzijos futbolo klubas iš Kobulečio.
Erotinė literatūra
Žymiausi kūriniai
XVIII-XIX amžiaus:
FC Kobuleti
Istorija
Klubas įkurtas 1968 m. Pavadintas „Šukura“, o lietuviškai būtų švyturys. Vėliau žinomas ir „Kobuleti“, ir „Šukura“ pavadinimais. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje, bet ilgam joje įsitvirtinti nepavykdavo.
Erotinė literatūra
Žymiausi kūriniai
XX amžiaus rašytojai:
FC Kobuleti
Istorija
2022 m. tapo Erovnuli Liga 2 nugalėtijais ir po sezono buvo perkelti į stipriausią lygą.
Erotinė literatūra
Žymiausi kūriniai
Lietuvių literatūroje erotinių motyvų daugiausia Ričardo Gavelio romane „Vilniaus pokeris“, Jurgos Ivanauskaitės romane „Ragana ir lietus“, Loretos Anilionytės romane „O kas po to?“. Išeivijoje buvo parašytas Antano Škėmos romanas „Balta drobulė“. Kelis romanus su erotikos motyvais parašiusi Daiva Vaitkevičiūtė.
Ardešas
Ardešas  – Prancūzijos departamentas šalies vakaruose, Overnės-Ronos-Alpių regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Priva.
Departamentą sudaro 3 apskritys, 17 kantonų, 27 municipaliniai susivienijimai ir 335 komunos. Plotas – 5 529 km². 2016 m. – 325 157 gyventojų, 59 gyv./km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė beveik visą Vivaro provinciją.
Pirmieji gyventojai dabartinio departamento teritorijoje įsikūrė prieš 30 000 metų – tai primena išlikę menhirai, dolmenai, grotai. Senovės Romos laikais apylinkėse gyveno helvijų gentys, kurios įkūrė ir pirmuosius miestus, pav. Alba la Romeną (Alba-la-Romaine). Per Ronos slėnį nusidriekė prekybiniai keliai į Rytus ir Graikiją. Viduramžiais kraštas priklausė Provanso karalystei ir Burgundijai, nuo 1039 m. – Šventajai imperijai. XIV a. didžioji dauguma gyventojų tapo protestantais, todėl per religinius karus kraštas ne kartą buvo nusiaubtas. 1629 m. Priva įvyko kardinolo Rišeljė ir karaliaus Liudviko XIII suvažiavimas.
Didžioji Prancūzijos revoliucija kraštą taip pat palietė, nes gyventojai liko ištikimi karaliui, revoliucijai pasipriešinę šuanai buvo priversti pabėgti į kalnus. Tačiau netrukus pradėjo audringai plėtotis krašto vilnų apdirbimo pramonė, metalurgija, buvo nutiestas geležinkelis. 1861 m. departamente gyveno jau 388 000 gyventojų.
Tačiau vėliau kraštui atėjo sunkūs laikai. Pirmasis pasaulinis karas nusinešė daugiau, kaip 12 000 vyrų, kritusių karo frontuose, gyvybių. Antrojo pasaulinio karo metais departamente susiformavo stiprūs partizanų – maki būriai, todėl ir prieš kitus gyventojus naciai ėmėsi egzekucijų. Po karo sunkiai atsigavo krašto pramonė ir žemės ūkis.
Ardešo rojalistinę praeitį iki šiol primena karališkų lelijų herbo laukas.
Geografija
thumb|300px|Ardešas Ardešo departamentas ribojasi su Dromo, Vokliūzo, Garo, Lozero, Aukštutinės Luaros, Luaros, Izero departamentais.
Klimatas labai skirtingas. Šiaurinis, Žaliasis Ardešas, kurio altitudė svyruoja nuo 350 iki 850 m, pasižymi švelniu klimatu. Vakarinėje Ardešo lygumoje (apie 1000 m virš jūros lygio) vyrauja kalnų klimatas. Pietinei daliai įtaką daro Viduržemio jūra, todėl čia būna labai karštos vasaros, tad klimatas dėkingas auginti alyvuoges.
Svarbiausi miestai:
Ekonomika
Pramonės plėtrai didelę įtaką turėjo XIX a. pradėti auginti šilkverpiai (Bombyx mori). Tai paskatino tekstilės pramonės, ypač smulkių ir vidutinių įmonių plėtrą. Žemės ūkis orientuojasi maisto produktų gamybai. Kraštas garsėja savo pikodono, senfelisieno sūriais, kepamais kaštonais (2004 m. jų pagaminta 5400 tonų), kornaso, Sent Perai vynais.
Turizmas
Nemažai dėmesio skiriama turizmo infrastruktūrai. Pietinėje dalyje vyrauja vasaros turizmas. Turistus ypač domina Pont Darko olos, 1994 m. atrastas Šove grotas (La Grotte Chauvet) su paleolito piešiniais, mistiška Pajolivo giria prie Vano miestelio. Žemutiniame Ardeše rasta apie 750 dolmenų. 30 km Les gorges de l’Ardèche turistinis kelias veda per nuostabaus grožio gamtos rezervatą.
Senasis Vivjero miestelis su katedra, Laržentjero, Voguė pilys, Malarsas prie Tinos, Larnas, Burg Sent Andreolis su renesanso bažnyčiomis patraukia turistų dėmesį.
Ardešo kalnuose turistų mėgiamas Gerbjė de Žonko kalnas iš kurio išteka Luara, Ardešo kalnų regioninis parkas, Isarlio ežeras.
Politika
Regiono taryboje departamentui atstovauja 9 nariai (rinkimai vyko 2005 m. birželio 17 d.). Departamentui Prancūzijos senate atstovauja Mišelis Testonas ir Anri Tore, Atstovų rūmuose – Paskalis Terasas, Žeraras Veberis ir Žanas Klodas Flory.
Generalinę tarybą sudaro 33 nariai. Generalinės tarybos pirmininkas Hervé Saulignac.
Jaciūnų apylinkė (Pasvalys)
Jaciūnų apylinkė (arba Jociūnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pušaloto valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškėlio rajonui. 1954 m. prijungta Jakubonių apylinkė ir dalis Beinoravos apylinkės, 1959 m. – dalis Medikonių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Jaciūnų apylinkė prijungta prie Deglėnų apylinkės ir Pušaloto apylinkės.
Kleopas Grincevičius
Kleopas Grincevičius (1917 m. birželio 28 d. Mosteikiai, Nemakščių valsčius – 1972 m. rugpjūčio 23 d. Vilnius) – Lietuvos matematikas, fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Milda Augulytė
Milda Augulytė (g. 1956 m. sausio 1 d. Panevėžyje) – Lietuvos žurnalistė.
Kleopas Grincevičius
Biografija
Nuo 1946 m. Vilniaus universiteto, 1952–1971 m. dar ir Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, 1958–1960 m. Matematinės analizės katedros vedėjas. Nuo 1966 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Paskelbė mokslinių darbų apie tiesių kompleksą ir hiperkompleksą trimatėje ir daugiamatėje projekcinėje erdvėje, tiesių kompleksų dvejetą. Sukūrė neholonominių ir pusiau holonominių kompleksų geometrijos pagrindus.
Milda Augulytė
Biografija
1974 m. baigė Šiaulių 7-ąją vidurinę mokyklą, 1979 m. – Vilniaus universiteto Filologijos fakulteto lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1979–1987 m. laikraščio „Tiesa“ stilistė, 1987–1992 m. – korespondentė, 1992–1996 m. dienraščio „Tiesa“, 1994 m. pavadinto „Diena“, vyr. redaktoriaus pavaduotoja. 1996–1997 m. – leidinio „Muzikos barai“ vyr. redaktorė, nuo 1996 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ priedo „Švietimas“ redaktorė. Daugiausia rašo įvairiais kultūros klausimais.
Technicolor SA
Technicolor SA (anksčiau – Thomson Inc ir Thomson Multimedia) – Prancūzijos korporacija, teikianti paslaugas ir produktus telekomunikacijų, žiniasklaidos ir pramogų industrijų srityse. Būstinė įsikūrusi Isi le Mulino. Turi biurus Rene (Prancūzija), Los Andžele (Kalifornija, JAV), Indianapolyje (Indiana, JAV), Ėdegeme (Belgija), Londone (Anglija, Jungtinė Karalystė) ir Bangalore (Indija).
Istorija
Bendrovė buvo įkurta „Thomson“ pavadinimu, elektros inžinieriaus Elihu Thomson, 1853 m. kovo 26 d. gimusio Mančesteryje (Anglija), garbei. Kai Tomsonui buvo 5-eri, jo šeima persikėlė į Filadelfiją. Ten jis 1879 m. kartu su Edwin Houston įsteigė „Thomson-Houston Electric Company“. Ši kompanija 1892 m. susijungė su „Edison General Electric Company“ ir tapo „General Electric“. 1893 m. Paryžiuje buvo įkurta Compagnie Française Thomson-Houston (CFTH), Jungtinėse Valstijose veikusios kompanijos dukterinė įmonė.
Įmonės padalinys Compagnie Française de Télévision, vadovaujamas Henri de France, 1956 m. išrado SECAM, pirmąjį Europos spalvotos televizijos standartą.
2010 m. sausio 27 d. įmonė persivadino į „Technicolor SA“, performuodama visą įmonę pagal JAV įsteigtą kino technologijų srityje dirbančią dukterinę įmonę.
BK 1903
Kopenhagos B1903 – Danijos futbolo klubas iš Kopenhagos.
Istorija
XX a. klubas buvo vienas stipriausių šalyje, tačiau 1992 m. kuriant FC København klubą į pastarąjį perėjo didžioji dalis stipriausių žaidėjų, o B1903 liko faktiškai mėgėjišku klubu.
Tūjainiai
Tūjainiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Girdiškės, kairiajame Skliausties krante, prie Laukės upelio ištakų, šiauriau magistralės. Seniūnaitijos centras. Aukščiausias kaimo taškas – 156,4 m. Kaime stovi akmeninis paminklas partizanui Vytautui Astrauskui-Linksmučiui.
Istorija
1562 m. kaimas priklausė Karšuvos valsčiui, Pašilės vaitystei.
Vanta (reikšmės)
Žodis vanta gali reikšti:
Panašūs terminai:
Airijos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Airijos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Josh Lucas
Josh Lucas (g. 1971 m. liepos 20 d.) – JAV aktorius.
Gerai žinomas vaidmenimis Holivudo filmuose: „Šlovės kelias“ (Glory road) ir „Poseidonas“ (Poseidon).
Biografija
Gimė Arkanzase. Tuo metu jo tėvai gyveno Indianos draustinyje. Josh’as užaugo keliaudamas į pietus su tėvais, jaunesniuoju broliu ir jaunesniąja seserimi. Nuo 13 metų gyveno trisdešimtyje skirtingų vietų. Galų gale šeima apsigyveno Gig Harbour miestelyje Vašingtone. Lankė Kopanchuk vidurinę mokyklą. 1989 m. baigė Gig Harbour vidurinę mokyklą. Šioje mokykloje vaidino pjesėse. Josh’as neįstojo į koledžą tam, kad galėtų tęsti aktoriaus karjerą.
Zanzibaro salynas
thumb|right|215px|Kvapiosios salos Zanzibaro salyną, arba vadinamąsias Prieskonių salas (taip pat dar žinomos kaip Kvapiosios salos) sudaro keletas salų, salelių ir atolų, išsidėsčiusių 30 km nuo Rytų Afrikos krantų, Indijos vandenyne. Didžiausios salos – Ungudža (taip pat vadinama Zanzibaru; administracinis centras ), Pemba ir Mafija. Salyno teritorija apima apie 3 067 km² plotą, didžiausia salyno altitudė – 130 m. Salas supa koraliniai rifai, sudarantys lagūnas. Salų pakrantėse gausu pusiasalių ir užutėkių. 1 022 555 gyventojų (2002 m. duomenys).
Daugiausiai auginami kvapnieji gvazdikmedžiai, ryžiai ir kokosai. Rytinės salų pakrantės netinkamos augalininkystei, dėl menko koralinio dirvožemio sluoksnio, kuriame plyti tik savanų plotai.
Dauguma salyno administraciškai priskiriama pusiau autonominiam Zanzibaro regionui. Mafijos sala ir ją supančios salelės priklauso Pvani regionui.
Kitos didesnės salos: Tumbatu, Čangu (Kalėjimo) sala, Bavė, Čumbė, Čapvanis, Mnemba ir Misalis.
Ananjis
Ananjis  – miestas vidurio Italijoje, Lacijuje, Frozinonės provincijoje, 66 km į pietryčius nuo Romos. Farmacijos, maisto, tekstilės pramonė.
Miestas pasižymi viduramžiškos architektūros paveldu. Yra XI a. pab. romaninė Šv. Marijos katedra su freskomis (vieni geriausių romaniško/bizantiško meno pavyzdžių Italijoje). Taip pat yra popiežiaus Bonifaco VIII rūmai, 1163 m. pastatyti komunaliniai rūmai, viduramžiškas Casa Gigli pastatas. Tuoj į pietus nuo Ananjo yra romėnų gyvenvietės Villa Magna liekanos.
Istorija
Miesto teritorija gyvenama nuo priešistorinių laikų. Antikiniais laikais miestas buvo hernikų genties religinis centras. Romėnai miestą vadino Anagnia, jo apylinkėse Romos didikai praleisdavo vasaras. V a. miestas tapo vyskupijos centru. IX a. deivės Cereros šventyklos vietoje pradėta statyti katedra. XI–XIII a. Ananyje dažnai gyvendavo popiežiai. Vėliau popiežių rezidenciją perkėlus į Avinjoną, miesto reikšmė sumenko.
San Chuanas (Argentinos upė)
San Chuanas  – upė Argentinoje, San Chuano provincijos pietuose, Desagvadero sistemos dalis. Prasideda ties Kalingastos miestu susiliejus Calingasta, Castaño Viejo ir Río de los Patos upėms, prasidedančioms Anduose, apie 4000 m aukštyje, provincijos pietvakariuose, Čilės pasienyje. Nuo Kalingastos upė teka į rytus ir pietryčius, prateka San Chuano aglomeraciją, kurioje patvenkta Quebrada de Ullum užtvanka. Toliau teka į pietus, nuo santakos su Mendosos upe į rytus pasieniu su Mendosos provincija. Įteka į Desaguaderą pačiuose San Chuano provincijos pietryčiuose, netoli Salina Pampa de las Latas druskynių. Aukštupyje naudojama plaukojimui kalnų upėmis, žvejybai, vindserfingui. Intensyviai naudojama irigacijai.
Dumblis (Lazdijų r., Lazdijų sen.)
Dumblis – ežeras pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, Lazdijų seniūnijoje, apie 4 km į pietvakarius nuo Lazdijų, į pietus nuo Salų. Ilgis iš šiaurės į pietus – 0,63 km, plotis iki 0,39 km. Altitudė 147,7 m. Krantai lėkšti, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Pietuose išteka Dumblaitės upelis į Aukštakalnio ežerą (Šešupės baseinas).
Šalia ežero įsikūrę Dumblio ir Padumblių kaimai. Rytine pakrante eina kelias.
Tabala (Jonava)
Tabala – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, netoli Jonavos ir Ukmergės rajonų ribos. Greta yra Tabalos kaimas Ukmergės rajone. Netoli teka Lokio upelis. Į šiaurę yra Palokys. Į pietus plyti Pageležių miškas, į vakarus – Bareišių miškas (rytinė miško dalis).
Alkas (Kretinga)
Alkas (arba Alka) – kaimas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Salantų, 1 km į vakarus nuo kelio, kairiajame Erlos krante, Salantų regioniniame parke. Stūkso Alko alkakalnis. Kaimo teritorija – 61 ha, patenkanti į Salantų regioninio parko Erlos geomorfologinį draustinį. Kaime stovi 2 vienkieminės sodybos.
Bogušiai (Raseiniai)
Bogušiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kaulakių.
Alkas (Kretinga)
Etimologija
thumb|left|[[Alko alkakalnis|Alkos kalnas iš pietvakarių pusės. 2006 m.]] thumb|rigth|Juodupėnų (Alko) užusienio planas. Ištrauka iš Rusijos imperijos generalinio štabo 1872 m. išleisto Kretingos apylinkių žemėlapio thumb|rigth|Alko viensėdžio planas. Ištrauka iš Prūsijos (Vokietijos) karo topografų 1915 m. išleisto Salantų apylinkių žemėlapio
Kalvai ir kaimui vardą davė pagonybės laikais čia veikusi senovės baltų šventykla – alka. Be tradicinio vietovardžio kilmės aiškinimo, tautosakoje yra keletas kitų versijų:
Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašoma, ,. Žemaičių tarme kaimas vadinamas 🇬🇸.
Geografija
Kaimas įsikūręs moreninėje kalvoje, kuri susiformavo ledynmečio pabaigoje. Ji 1,2 km ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 0,43 km pločio ir 23 m aukščio, iš visų pusių apsupta Erlomis vadinamo slėnio. Šiaurės rytine papėde teka Erla. Iš vakarų, pietų ir šiaurės rytų kalvą juosia Alkupis, į šiaurę nuo kaimo įtekantis į Erlą.
Kalvos pietrytinis kyšulys apaugęs brandžiu spygliuočių mišku. Jame priešistoriniais laikais veikė senovės baltų alka, todėl kyšulys vadinamas Alkos (Aukos, Šventimų) kalnu. Iš Alkos kalno vakariniame šlaite esančios lomos išteka Jonikės šaltinis, kuriam apylinkės gyventojai nuo seno teikia gydomąją galią. Netoli šaltinio kalvoje stūkso kelmas, ženklinantis čia augusio su pagonių kulto apeigomis siejamo Šventojo (Aukuro) ąžuolo vietą.
Kalvos pietine ir vakarine papėde bei tarp Alkos kalno ir Jonikės šaltinio lomos supilta terasa praeina nebenaudojamas senkelis. Palei jį ties terasa supiltas akmenų pylimas, už kurio lomoje stūkso apeiginis Aukuro akmuo.
Kalvos šiaurės rytinėje atkalnėje yra Mirties (🇬🇸) dauba. Šį vardą ji gavusi todėl, kad čia žuvo ne vienas žmogus. .
Palei kalvos rytinę papėdę praeina kelias Juodupėnai–Dvaralis, nuo kurio kalvos rytiniu šlaitu kyla kelias į kaimą. Kaimas ribojasi su Erlėnais (rytuose), Žudgaliu (pietuose) ir Juodupėnais (šiaurės vakaruose). Vakaruose valstybinis miškas Alką skiria nuo Kirkšių.
Istorija
Priešistoriniais laikais ir XVI a. pab. – XVII a. pr. kalvoje veikė pagonių šventykla su aukojimo vieta. Kontrreformacijai nugalėjus, šventykla buvusi panaikinta, o kalva liko stūksoti apsupta apylinkėje XVI a. išaugusių Grabšių, Juodupėnų ir Erlėnų kaimų.
Po Valakų reformos, XVI a. antroje pusėje kalva atiteko Juodupėnams. Ilgą laiką ji buvo negyvenama, o joje ir Erlų pievose veikė bendrosios ganyklos ir šienaujamosios pievos. Jų savininku buvo Salantų, o vėliau – Grūšlaukės, dvarininkai, nuomoję naudmenas valstiečiams.
XVIII a. pab. – XIX a. pr. plėšininėje bendrųjų ganyklų žemėje įsikūrė nausėdija. Kartografinėje 1868–1872 m. medžiagoje ji vadinama Juodupėnais, o nuo 1895 m. – Alkomis (Alka, Alku).
Tai buvo Juodupėnų kaimo bendruomenei priklausantis užusienis, kuriame nuo XIX a. pr. stovėjo 2 vienkieminės sodybos. Jose 1845 m. gyveno Ignotas Norvila ir Antanas Laukys su šeimynomis.
Nuo seno kaime ant Alkos kalno per Jonines rinkdavosi Salantų apylinkės jaunimas, ant Aukuro akmens kūrendavo laužą, miške ieškodavo paparčio žiedo.
XX a. pr. užusienis tapo savarankiška gyvenviete, kuri 1923 m. oficialiai vadinama viensėdžiu, 1935 m. – vienkiemiu, o sovietmečiu – kaimu.
Tarpukariu ir sovietmečiu gyvenvietėje tebestovėjo 2 sodybos. Žemaičių tradicinei liaudies architektūrai būdinga pirmoji sodyba prasideda šiaurinėje alkakalnio dalyje, atskirta nuo jo skersai kalvos supilto stambių lauko akmenų pylimo. Alkakalnio pakraštyje išliko į žemę įgilintas rūsys (🇬🇸). Kiti pastatai – namas (🇬🇸), svirnas (🇬🇸) ir koplytstulpis (🇬🇸) stovi tarp Jonikės šaltinio lomos, Šventojo ąžuolo ir Erlos slėnio. Joje tarpukariu gyveno Petrauskų šeima. Janinai (Joanai) Petrauskaitei ištekėjus, užkuriu į sodybą parėjo Antanas Nomgaudis.
Atokiau į šiaurę, kalvos pakraštyje priešais Erlos slėnį, išliko ir antroji – Beniušių šeimos sodyba.
Balandžio 4
Vardadieniai
Algaudas – Ambraziejus – Dzidas – Eglė – Izidora – Izidorius
Mastva
Mastva  – upė Ukrainoje (Rivnės sritis) ir Baltarusijoje (Bresto sritis); Stvigos kairysis intakas (Pripetės baseinas). Prasideda Rokitnės rajone, 190 m aukštyje virš jūros lygio. Aukštupyje ir vidurupyje vadinama Lva (Льва). Teka miškinga ir pelkėta Polesės žemuma į šiaurę, žemupyje pasuka į rytus.
Intakai: Gnoinica, Myšanka, Lesavaja Rečka (dešinieji).
Progerija
thumb|Progerija sergančio vaiko veidas Progerija arba Hačinsono–Gilfordo sindromas – liga, dėl kurios kūnas sensta aštuonis kartus greičiau, nei įprasta – sergantys vaikai vidutiniškai gyvena 13 metų. Liga yra nepaprastai reta, ja suserga maždaug 1 vaikas iš 8 milijonų, tai reiškia, kad šiuo metu pasaulyje gyvena maždaug 200 vaikų, sergančių šia liga.
Mastva
Salpos plotis 0,3–5 km.
Progerija
Vaikai, sergantys šia liga, paprastai atrodo normalūs gimimo metu, maždaug po 12 mėnesių atsiranda požymiai ir simptomai, pavyzdžiui, lėtas augimas ir plaukų slinkimas. Vidutinė gyvenimo trukmė vaikui sergančiam progerija yra apie 13 metų, bet dažnai vaikai miršta jaunesni, o kartais gyvena 20 metų ar ilgiau. Širdies kraujagyslių problemos ar insultas yra galimos mirties priežastys daugeliu atvejų. Nuo šios ligos vaisto nėra, tačiau mokslininkai yra ypač ja susidomėję, tikisi sužinoti daugiau ir apie įprastą senėjimą, jo stabdymą, vykdo tyrimus.
Pirmą kartą progerija įvardinta buvo 1886 metais daktaro Jonathano Hutchinsono. Dar kartą ji buvo įvardinta 1897 metais mediko Hastingso Gilfordo. Sutrikimas vėliau pavadintas Hačinsono–Gilfordo progerijos sindromu.
Simptomai
Įprastai ligos požymiai pasireiškia 18–24 gyvenimo mėnesiais.
Diagnozės nustatymas
Patartina kreiptis į gydytoją, jei atrodo, kad vaikas auga, vystosi nenormaliai, jei pastebima tokių problemų kaip plaukų slinkimas, odos pokyčiai arba sulėtėjęs augimas. Liga nustatoma būtent atsižvelgiant į šiuos simptomus.
Priežastys
Mokslininkai atrado vieną genų mutaciją, atsakingą už Hačinsono–Gilfordo progerijos sindromą. Genas yra žinomas kaip Lamin A (LMNA). Skirtingai nuo daugelio genetinių mutacijų, progerija nėra perduodama kartomis.
1469 m.
1469 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Viceministras
Lietuvoje
Pareigybė Lietuvoje įvesta 1996 m., pradedant dirbti 8-ajai Vyriausybei (vadovas - Gediminas Vagnorius) suformavus naują ministerijų valdymo sistemą (ministras - politinio pasitikėjimo viceministrai - ministerijos sekretorius). Kiekvienoje ministerijoje dirbdavo po keletą viceministrų, jų kuravimo sfera buvo pagrindinės ministerijos veiklos kryptys.
2002 m. pakeistas teisinis reglamentavimas - kaip aukščiausi vadovai kiekvienoje ministerijoje dirbo po vieną viceministrą ir valstybės sekretorių bei keletą ministerijų sekretorių. Pastarieji perėmė buvusias viceministrų funkcijas (klausimų kuravimą pagal ministerijos veiklos sritis). Viceministras padėdavo ministrui suformuoti politines nuostatas ir prioritetus, priimti sprendimus ir juos įgyvendinti. Paprastai ministras ir viceministrai būdavo deleguojami nuo skirtingų koalicinių partnerių. Šios nuostatos atsisakyta formuojant 14-ąją Vyriausybę (vadovas - Gediminas Kirkilas), nuo tada viceministrą delegavo ministrą delegavusi vyriausybinės koalicijos partija. Viceministras:
Nuo 2009 m. liepos 1 d. vėl pakeista administravimo sistema - panaikintos ministerijų sekretorių pareigybės, valstybės sekretorių funkcijas perėmė ministerijų kancleriai, o viceministrai (ne daugiau keturių kiekvienoje ministerijoje) koordinuoja ministerijos darbą pagal veiklos sritis.
Viceministro įgaliojimai nutrūksta kartu su jį priėmusio ministro įgaliojimais.