cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Süddeutsche Zeitung
Istorija
Laikraštį, kaip dvisavaitinį leidinį, įsteigė Edmund Goldschagg, Franz Joseph Schöningh ir August Schwingenstein, naudodamiesi prieškario „Münchner Neueste Nachrichten“ spaustuve. 1945 m. spalio 6 d., prabėgus penkiems mėnesiams po Antrojo pasaulinio karo, „Süddeutsche Zeitung“ buvo pirmasis laikraštis, kuriam JAV kariuomenės administracija Bavarijoje suteikė licenciją. Pirmasis leidimas išėjo jau tą patį vakarą; pirmojo leidimo pirmąjį puslapį galima perskaityti čia (PDF). Laikraštis netruko išpopuliarėti, jį imta leisti triskart per savaitę, o nuo 1949 m. – kasdien.
Pardavimų skelbimų laikraščiuose sumažėjimas XXI a. pr. buvo toks ekonomiškai stiprus, kad 2002 m. spalio mėn. net privedė „Süddeutsche Zeitung“ prie bankroto slenksčio. Laikraštis bankrotą išgyveno tik dėka 150 mln. eurų investicijų, kurias skyrė naujasis akcininkas – vietinis laikraščių tinklas „Südwestdeutsche Medien“. Per trejų metų laikotarpį laikraštyje darbuotojų sumažėjo nuo 425 iki 307, buvo nutraukta regioninio leidinio Diuseldorfe leidyba, taip pat atsisakyta skyriaus Berlyno naujienoms.
2004 m. pavasarį laikraštis inicijavo projektą Süddeutsche Bibliothek. Kiekvieną savaitę spaudos kioskuose ir knygynuose buvo galima įsigyti po vieną iš 50 žymiausių XX a. romanų kietu viršeliu. Vėliau pradėta prekiauti ir įtaką padariusių filmų DVD pakuotėmis. Tų pačių metų liepos mėn. pradėta leisti mokslo populiarinimo žurnalą „SZ Wissen“. 2005 m. pabaigoje prie siūlomo asortimento pridėtos knygos vaikams.
Tiražas
Laikraščio tiražas 1992 m. trečiąjį ketvirtį siekė 397 000 egz. 1993 m. – 304 499 egz. 1995–96 m. laikotarpiu – 407 000 egz.
2001 m. tiražas siekė 436 000 egz., pagal šį rodiklį jis pateko tarp 100 didžiausią tiražą turinčių Europos laikraščių. 2003 m. tiražas siekė 433 000 egz. 2004 m. – 441 955 egz. 2006 m. – 429 345 egz. 2012 m. – 432 000.
Nyderlandų civilinis kodeksas
Nyderlandų civilinis kodeksas (, BW) – vienas pagrindinių Nyderlandų privatinės teisės šaltinių (kiti – Nyderlandų komercinis kodeksas etc.).
Istorija
Priimtas 1838 m. Iki pat šeimos teisės didžiąja dalimi buvo Prancūzijos Code civil vertimas, skyrėsi tik sistematika (struktūra).
1947 m. Karalienė dekretu Eduard Meijers buvo įgaliotas parengti naują Civilinį kodeksą. Nuo 1970 m. iki 1992 m. buvo priimtas „Naujasis civilinis kodeksas“ (Nieuw Burgerlijk Wetboek, ''NBW), patvirtintas Parlamento.
Erno ežeras
Erno ežerai (, arba Loch Erne) – du susijungę ežerai, telkšantys Fermanos grafystėje, Šiaurės Airijoje. Antra pagal dydį ežerų sistema Šiaurės Airijoje ir Alsteryje, bei ketvirta didžiausių Airijos saloje. Ežerų sistemą jungia Erno upė, kuri teka į šiaurės vakarus. Mažesnis (pietinis) ežeras yra vadinamas viršutinių, o didesnis (šiaurinis) – žemutiniu. Tarp ežerų įsikūręs Eniskilenas (Fermanos grafystės administracinis centras).
Ežeruose yra daug nedidelių salelių. Žemutinio ežero salos: Boa sala, Cleenishmeen sala, Crevinishaughy sala, Cruninish sala, Devenish sala, Ely sala, Goat sala, Horse sala, Inish sala, Inish sala, Inish Lougher, Inish More, Inis Rath, Inishmacsaint, Inishmakill, Lustybeg sala, Lustymore sala ie White sala. Aukštutinio ežero salos: Bleanish sala, Dernish sala, Inishcorkish, Inishcrevan, Inishfendra, Inishleague, Inishlught, Inishturk, Killygowan sala, Naan Island sala Trannish. Kelios šių salų yra privačios arba parduodamos.
Pietų Atlanto taikos ir bendradarbiavimo zona
Pietų Atlanto taikos ir bendradarbiavimo zona – tarptautinė organizacija vienijanti Pietų Atlanto vandenyno regiono šalis. Įkurta 1986 m. Brazilijos JT rezoliucijos iniciatyvos, siekiant skatinti regioninį bendradarbiavimą ir taikos palaikymą regione. Ypatingas dėmesys skiriamas neleisti branduolinio ginklo gamyboms regione ir sumažinti, o vėliau visai panaikinti dislokuotas karines pajėgas kitose teritorijose.
Radisson Blu Hotel Lietuva
Radisson Blu Hotel Lietuva – keturių žvaigždučių viešbutis Šnipiškių mikrorajone, Naujajame Vilniaus miesto centre. Pirmasis dangoraižis Lietuvoje. Projekto autoriai – Algimantas Nasvytis ir Vytautas Nasvytis.
Istorija
1963 m. suprojektuotas 20 aukštų Inturisto viešbutis. 1966 m. pradėtas statyti. 1967 m. dėl pasikeitusio projekto (pridėti dar 2 aukštai) ir pavadinimo, sustabdytos. 1972 m. pratęstos, 1983 m. baigtos. Viešbutis pavadintas Lietuva.
1997 m. privatizuotas. 2002–2003 m. rekonstruotas, pervadintas Reval Hotel Lietuva. 2010 m. pasikeitus valdytojui, pervadintas Radisson Blu Hotel Lietuva.
2017–2018 m. iš Konstitucijos prospekto pusės pastatytas 8 aukštų priestatas.
FK KAMAZ
Naberežnyje Čelnų futbolo klubas KAMAZ, o trumpai KAMAZ, – Rusijos futbolo klubas iš Naberežnyje Čelnų.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1981 m., kai buvo suburta „Trud“ futbolo komanda.
Lietuvis Benjaminas Zelkevičius tapo klubo treneriu 1997 m. Ekipa iš aštuoniolikos dalyvių liko paskutinėje vietoje. Po šio sezono klubas iškrito iš aukščiausios lygos.
Pastaruoju metu (nuo 2016/17 m. sezono) žaidė trečios pakopos pirmenybėse, o 2020/21 m. tapo 4 grupės nugalėtojais ir pateko į Nacionalinę futbolo lygą (Pirmą divizioną).
Emblemų kaita
Klubo emblema buvo sugalvota 1989 m. ir nuo to laiko pasikeitė labai nežymiai. .
Pasiekimai
Šaltiniai:
Lūšis (simbolis)
thumb|right|200px|Lūšis [[Raseiniai|Raseinių herbe. Senasis herbas atrodė kiek kitaip ]] thumb|right|200px|Auksinė ginkluota lūšies galva [[Karsakiškis|Karsakiškio herbe]]
Reikšmės:
Lūšis būdinga kraštų, kuriuose iki šiol daug lūšių (Suomija, Skandinavija), herbams.
Ivanas Pyrjevas
thumb|250px|Ivanas Pyrjevas Ivanas Pyrjevas (, 1901 m. lapkričio 17 d. Altajaus krašte – 1968 m. vasario 7 d. Maskvoje) – tarybinis kino režisierius, TSRS liaudies artistas (1948), šešiskart Stalino premijos laureatas (1941, 1942, 1946, 1946, 1948 ir 1951 m.).
Biografija
Nuo 1921 m. dirbo Maskvos „Proletkulto“ teatro aktoriumi, vaidino S. Eizenšteino ir V. Mejerholdo režisuotuose spektakliuose. 1925 m. pradėjęs dirbti scenaristu ir režisieriumi kino studijose „Goskino“, „Proletkino“, „Sojuzkino“ (dab. „Mosfilm“), I. Pyrjevas tapo vienu žymiausiu tarybinio kino veikėjų.
Ypatingo populiarumo susilaukė jo muzikinės komedijos „Turtinga nuotaka“ («Богатая невеста»), „Traktoristai“ («Трактористы»), „Kiaulių šėrėja ir piemuo“ («Свинарка и пастух»), „Kubanės kazokai“ («Кубанские казаки»), romantiniai muzikiniai filmai „Šeštą valandą vakare po karo“ («В шесть часов вечера после войны»), „Sakmė apie Sibiro žemę“ («Сказание о земле Сибирской»). Visuose šiuose filmuose pagrindinius vaidmenis atliko jo žmona- aktorė Marina Ladynina. Ekranizavo F. Dostojevskio kūrinius „Idiotas“ (1958) ir „Broliai Karamazovai“ (1969 m., filmą po I. Pyrjevo mirties užbaigė Kirilas Lavrovas ir Michailas Uljanovas).
Narkozės aparatas
Narkozės aparatas – medicininis įtaisas arba įrenginys, skirtas narkozei sukelti inhaliaciniu būdu (per kvėpavimo organus).
Paprasčiausias narkozės aparatas – kaukė iš marlės sluoksniais apdengto vielos karkaso. Ligoniui ant veido uždėjus kaukę ir lašinant ant jos eterį ar kitą narkotinę medžiagą, sukeliama narkozė.
Šiuolaikinį narkozės aparatą sudaro dozimetrai deguonies ir narkotinių medžiagų tėkmei reguliuoti, garintuvai lakioms narkotinėms medžiagoms garinti, adsorberis iškvepiamo anglies dioksido pertekliui sugerti, vožtuvai, rankiniai ir automatiniai dirbtinės plaučių ventiliacijos prietaisai. Narkozės aparatu ligoniui tiksliai dozuojamas deguonis, narkotinės dujos ir lakių narkotinių skysčių garai; esant reikalui, daroma dirbtinė plaučių ventiliacija.
Narkozė sukeliama atviruoju (dujų mišinys, sukėlęs narkozę, iškvepiamas į aplinką ir daugiau nebenaudojamas) ir uždaruoju būdu (iš dalies iškvėpto oro adsorberyje išvalomas anglies dioksidas; dar papildytas deguonimi, toks oras vėl vartojamas kvėpavimui). Uždarasis būdas taikomas dažniausiai; jis ekonomiškesnis, mažiau kenksmingas darantiems operaciją.
Mame Biram Diouf
Mamė Biramas Diufas (g. 1987 m. gruodžio 16 d.) – Senegalo futbolininkas, rungtyniaujantis Stoke City komandoje. Žaidžia puolėjo pozicijoje.
2010 m. rugpjūčio 6 d. iki sezono pabaigos buvo išnuomotas Blackburn Rovers klubui.
Vincas Bazilevičius
Vincas Bazilevičius (1914 m. gegužės 12 d. Šeštokai – 1999 m. balandžio 24 d. Kaunas) – Lietuvos mokytojas, vertėjas, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas.
Biografija
Nuo 1933 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1934–1935 m. laikraščio „Pavasaris“ faktiškasis redaktorius. 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis. 1942 m. baigė prancūzų kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete.
1940–1944 m. mokytojavo Marijampolėje, nuo 1944 m. Kaune. 1945 m. rudenį įsitraukė į Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui judėjimą (slapyvardis Taučius). Dalyvavo V. Selioko įkurto Informacinio centro veikloje. Nuo 1947 m. pr. Bendro demokratinio pasipriešinimo sąjūdžio (BDPS) leidybos skyriaus vedėjas, laikraščio „Laisvės žvalgas“ redaktorius. Nuo 1947 m. rudens BDPS prezidiumo narys. Redagavo BDPS dokumentus: Nežinomo lietuvio skundų […], Memorandumą (signataro Taučiaus slapyvardžiu) Jungtinėms Tautoms bei Keturių Tarybai Paryžiuje, laišką popiežiui. 1948 m. vasario 4 d. NKVD Kaune suimtas, kankintas. 1948 m. liepos 21 d. nuteistas, kalėjo Norilsko, Čiūnos lageriuose. 1957 m. grįžo i Lietuvą. 1957–1958 m. dirbo valstybinėje grožinės literatūros leidykloje, Kauno viešojoje bibliotekoje. Dėl KGB nuolatinio persekiojimo buvo priverstas pakeisti profesiją, nuo 1958 m. Kaune dirbo sandėlininku, kitą darbą. Po 1965 m. nustota persekioti, leista apsigyventi Kaune.
1948 m. išvertė O. de Balzako romaną „Tėvas Gorijo“ (išleistas 1949 m., bet kalinamo vertėjo pavardė nenurodyta). Aktyviai dalyvavo Lietuvos atgimimo veikloje, rašė į spaudą. Dimisijos pulkininkas leitenantas, karys savanoris (1999 m. po mirties).
Palaidotas Kauno Romainių kapinėse.
Volgos-Kaspijos karinė flotilė
Formavimas
Sudaryta 1919 m. liepos 31 d. sujungus Astrachanės-Kaspijos karinę flotilę su Volgos karine flotile.
Flotilės vadu buvo paskirtas Fiodoras Raskolnikovas (Фёдор Фёдорович Раскольников), štabo viršininku - Vladimiras Kukelis (Владимир Андреевич Кукель). Flotilės užduotis buvo sąveikauti su Raudonosios Armijos dalimis apatiniame Pavolgyje, dalyvauti kovose Kaukaze ir Užkaukazėje.
Sudėtis
1919 m. rugpjūčio mėn. flotilės sudėtyje buvo:
Flotilė buvo padalinta į 3 būrius:
Kovos veiksmai
Flotilė aktyviai dalyvavo Astrachanės gynyboje - apšaudydavo baltųjų pozicijas, laipino desantus. 1919 m. lapkričio mėn. flotilei padedant buvo užimti baltųjų Uralo kazokų įtvirtinti punktai, taip panaikinant galimtbę baltiesiems užimti Astrachanę. 1919 m. pabaigoje į flotilę iš Baltijos laivyno buvo permesti 7 eskadriniai minininkai ir 6 sargybiniai laivai.
1920 m. pavasarį flotilė dalyvavo mūšiuose Kaukaze - kaunantis Machačkalos rajone (senasis pavadinimas - Petrovskas). 1920 m. balandžio mėn. V. Kukelio vadovaujama flotilė paėmė Fort-Aleksandrovskį (dabartinis Fort-Ševčenka Kazachstane).
1920 m. gegužės 1 d. flotilė persibazavo į Baku, o po kelių dienų užėmė Lenkoranę. 1920 m. gegužės 13-18 d. flotilė Irane pravedė Enzelio operaciją prieš baltuosius ir anglų kariuomenę. Atimti į šį Irano uostą atvesti buvę Rusijos laivai, daug karinio turto.
Tolesnis likimas
1920 m. birželio mėn. flotilei ėmė vadovauti A. Vekmanas (А.К. Векман). 1920 m. liepos mėn. flotilė buvo pervadinta į Kaspijos laivyną. Šis 1920 m. liepos mėn. buvo sujungtas su Tarybinio Azerbaidžano Raudonuoju laivynu ir sudarė Kaspijos jūros Jūrų pajėgas (Морские силы Каспийского моря), kurios 1931 m. birželio 27 d. pervadintos į Kaspijos karinę flotilę.
Novinų Kasjerskiai
Novinų Kasjerskiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Knišino valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į rytus nuo Knišino, 18 km į pietryčius nuo Monkų ir 26 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
FBP pistoletas kulkosvaidis
FBP pistoletas kulkosvaidis – 9 mm pistoletas kulkosvaidis, sukonstruotas Portugalijos armijos karininko Gonçalves Cardoso ir pradėtas gaminti 1948 m. Pirmas variantas buvo sukurtas 1940 m., bet vykstant Antrajam pasauliniam karui jo konstravimo darbai buvo nutrūkę. Pasibaigus karui buvo sukurtas galutinis šio ginklo variantas.
Konstrukcija
„FBP“ pistoletas-kulkosvaidis turi didelę spyną ir grąžinimo spyruoklę su teleskopiniu kreiptuvu kaip vokiškas „MP40“ ir sustumiamą vielinę peties atramą kaip amerikietiškas M3 pistoletas-kulkosvaidis.
Skirtingai nei daugelis kitų pistoletų kulkosvaidžių, „FBP m/948“ ant vamzdžio turėjo movą su įtaisu portugališkam „Mauser“ tipo durkliškam durtuvui tvirtinti.
Pirmasis serijinis variantas „FBP m/948“ šaudė tik serijomis. 1961 m. pasirodęs variantas „FBP m/963“ leido pasirinkti šaudymo režimą – serijomis ar pavieniais šūviais. Paskutinis variantas „FBP m/973“ turi skylėtą vamzdžio apgaubą.
Egipto Aukščiausiasis Teismas
Egipto Aukščiausiasis Teismas (, SCC) – Egipto bendrosios kompetencijos teismas; aukščiausiasis teismas. Būstinė - Kairas (Maadi). Atlieka teisminę įstatymų ir teisės aktų konstitucingumo priežiūrą, aiškina įstatymus, teisės aktus. Be to, Aukščiausiasis Teismas turi teisę spręsti ginčus tarp bendrosios kompetencijos teismų ir administracinių teismų.
FBP pistoletas kulkosvaidis
Istorija
„FBP“ pistoletą-kulkosvaidį gamino „Fábrica do Braço de Prata“ ginklų gamykla Lisabonoje. Ginklas pavadintas pagal gamyklos pavadinimo pirmąsias raides.
Pistoletas kulkosvaidis buvo priimtas ginkluotėn 1948 m. ir gavo pavadinimą „m/948“.
Pradžioje „FBP“ buvo apginkluoti tik Portugalijos armijos ir saugumo pajėgų karininkai ir puskarininkiai. Kartu su „FBP“ ginkluotėje buvo ir po karo gauti vokiški „MP 34“ pistoletai-kulkosvaidžiai.
Portugalijos ginkluotosios pajėgos šiais pistoletais-kulkosvaidžiais kariavo Angoloje, Portugalijos Gvinėjoje, Mozambike, Portugalijos Indijoje ir Portugalijos Timore.
Palaipsniui ginkluotėje „FBP“ pakeitė 9 mm „Uzi“ ir „G3“ šautuvo variantas sustumiama peties atrama.
Jolė
thumb|200px|Jolės metu deginamas Saulės ratas
Jolė – senovės germanų žiemos saulėgrįžos šventė, vėliau sutapatinta su krikščionių švente Kalėdomis. Ikikrikščioniškais laikais švęsta nuo gruodžio pabaigos iki sausio pradžios.
Šventės pavadinimas galėjęs kilti iš senovės skandinavų kalbos žodžio hjól, reiškiančio ratą (Metų ratas), taip pat siejamas su (linksmas, džiaugsmingas).
Dabar Jolė yra svarbi germanų neopagonių, Wicca narių šventė.
Berlyno laisvasis universitetas
thumb|Berlyno laisvasis universitetas thumb|Berlyno laisvojo universiteto Botanikos sodas thumb|Berlyno laisvojo universiteto biblioteka Berlyno laisvasis universitetas (, sutrumpintai FU Berlin) – aukštoji mokykla Berlyne, Dalemo rajone, vienas didžiausių Vokietijos universitetų.
Istorija
Įsteigtas 1948 m. lapkričio 4 d., kai senasis Berlyno universitetas po Antrojo pasaulinio karo liko TSRS kariuomenės okupacinėje zonoje, pavadintoje „Vokietijos Demokratinė Respublika“.
Nuo 1989 m. universitete studijuoja nemažai studentų iš Lietuvos. 2007 m. jį baigė 12 lietuvių.
Fakultetai
Veikia 12 fakultetų:
Koimbros miesto stadionas
Stadionas buvo renovuotas bei modernizuotas UEFA Euro 2004 m. čempionatui. Po renovacijos, 2003 m. spalio 29 d., Académica de Coimbra žaidė pirmas oficialias futbolo varžybas prieš Lisabonos SL Benfica. Svečiai rungtynes laimėjo 3–1.
VIT J̌orǰia T'bilisi
Tbilisio „WIT Georgia“ – Gruzijos futbolo klubas iš Tbilisio.
Koimbros miesto stadionas
Be futbolo varžybų, stadione vyksta ir muzikos renginiai. Jame yra koncertavę tokios grupės ar atlikėjai kaip: Rolling Stones (2003 m. rugsėjo 27 d.), U2, 360° turo metu (2010 m.), Madonna (2012 m. birželio 24 d.).
VIT J̌orǰia T'bilisi
Istorija
Klubo ištakos siekia 1968 m., kai įkurtas Morkinali klubas.
Nuo 1998 m. žinomas VIT Jorjia (WIT Georgia) pavadinimu.
2019 m. grįžo į aukščiausią lygą, tačiau liko dvyliktoje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
2021 m. žaidė Erovnuli liga 2 (antra pakopa) ir liko aštuntoje vietoje. Dėl išlikimo kovojo su Trečios lygos ekipa. 2021 m. gruodžio 7 d. WIT Georgia nugalėjo FC Tbilisi City rezultatu 3-2. Atsakomosiose rungtynės, kurios įvyko 2021 m. gruodžio 11 d., sprendėsi kuri ekipa žais Erovnuli Liga 2.
Sudėtis
Atnaujinta: 2023 m. spalio 3 d.
INDEP
INDEP (sutrumpinimas iš, „Viešoji korporacija Nacionalinė gynybos pramonė“), seniau „Fábrica do Braço de Prata“ – Portugalijos valstybės nuosavybėje esanti gynybos pramonės kompanija.
Gamino kelių tipų šaulių ginklus, tarp jų portugališkąją automatinio šautuvo „Heckler & Koch G3“ („Espingarda m/961“), plačiai naudotą 13 metų trukusiame Portugalijos kolonijiniame kare (1961–1974 m.)
Žinomiausi INDEP gaminti ginklai:
MMS
MMS (Multimedia Messaging Service) – vaizdo ir garso žinutės. Tai mobiliųjų ryšio operatorių teikiama paslauga mobiliųjų telefonų savininkams. Pagrindiniai MMS tiekėjai Lietuvoje yra Bitė, Tele2 ir Telia.
MMS vaizdo žinutėmis galima siųsti nuotraukas, paveikslėlius, garso įrašus, skambučių melodijas bei kitokius vaizdo bei garso (multimedijos) duomenis, ir taip pat didelės apimties tekstą. Siųsti ir gauti MMS vaizdo žinutes gali MMS funkciją turintys mobilieji telefonai.
Didšiliai
Didšiliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, Šilutės seniūnijos pakraštyje, 10 km į šiaurės rytus nuo Šilutės ir 3 km į pietus nuo Ramučių; pietiniu pakraščiu teka Jovaris (Šyšos deš. intakas); iš šiaurės ir rytų prieina Ramuvos, iš pietų – Šilmeižių, iš vakarų – Gnybalų miškai. Kaime yra Didšilių evangelikų liuteronų senosios kapinės (1997 m. įtrauktos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registrą).
Nuo Didšilių per miškus į šiaurę yra Žagatų, Ramoniškių, į šiaurės rytus – Bartininkų, į rytus – Rimženčių (visi Gardamo seniūnijoje), į pietvakarius – Šilmeižių, į vakarus – Gnybalų (abu Šilutės seniūnijoje kaimai).
Istorija
Didšilių kaimo teritorijoje žmonės apsigyveno XIX a. pirmoje pusėj. Iš pradžių tai buvo medkirčių kolonija, įsikūrusi viduryje statyboms, medienos pramonei ir eksportui kertamo spygliuočių miškų masyvo, t. y., didelio šilo, kuris ir davė kaimui pavadinimą. Kolonija buvo suformuota 1823 m., o 1875 m. gyvenvietei suteiktas kaimo statusas. Miško kirtavietėms plečiantis, iškirstus plotus pradėta įdirbti, todėl medkirčius pakeitė žemdirbiai. Didšiliai XIX a. antroje pusėje buvo jau didelė gyvenvietė. Apie tai liudija 1876 m. įsteigta vienakomplektė vokiška mokykla, o nuo 1902 m. – antra klasė.
Didžioji dauguma kaimo naujakurių buvo lietuvninkai – lietuvių kilmės evangelikai liuteronai, atsikėlę daugiausia iš aplinkinių, vokiečių valdomų stambesnių gyvenviečių. Savo gyvenvietei jie suteikė lietuvišką Didšilių vardą, kuris vokiškai rašomas Didszeln (1907 m. oficialiai patvirtinta vardo rašymo forma), vėliau – Didßillen, Didszillen, o nuo 1939 m. – Didßeln.
XX a. pirmoje pusėje vokiečių vykdomos germanizacijos įtakoje dauguma lietuvninkų namuose, šeimoje ir su kaimynais bendravo vokiškai.
Pasakojama, kad Antrojo pasaulinio karo pradžioje mobilizuotas Rupkalvis atsisakė šaudyti belaisvius ir už tai buvo nušautas egzekucijai vadovavusio vokiečio karininko.
Po II-jo pasaulinio karo Didšilių kaime iš esmės pasikeitė gyventojai: didelė jų dalis1944 m. pabaigoje pasitraukė su Vokietijos kariuomene, o likę XX a. 7-8 dešimtmečiais repatrijavo į Vakarų Vokietiją. Jų sodybose kūrėsi gyventojai, atsikėlę iš Gardamo, Švėkšnos, Žemaičių Naumiesčio ir kitų apylinkių. Kaime iki 1973 m. veikė lietuviška pradinė mokykla. Melioracijos ir vienkieminių sodybų griovimo vajaus metu dauguma kaimo sodybų XX a. 8-9 dešimtmečiais buvo nugriauta.
1997 m. Didšilių kaime buvo 12 ūkių, 2003 m. galvijus laikė 6 ūkiai (33 vienetus).
Lietuvos Taryba
thumb|270px|Dvidešimt pirmosios Tarybos narių Vilniuje, 1917 m. Iš kairės, sėdi: [[Jonas Vileišis, dr. Jurgis Šaulys, kun. Justinas Staugaitis, Stanislovas Narutavičius, dr. Jonas Basanavičius, Antanas Smetona, kan. Kazimieras Steponas Šaulys, Steponas Kairys, Jonas Smilgevičius. Stovi: Kazys Bizauskas, Jonas Vailokaitis, Donatas Malinauskas, kun. Vladas Mironas, Mykolas Biržiška, kun. Alfonsas Petrulis, Saliamonas Banaitis, Petras Klimas, Aleksandras Stulginskis, Jokūbas Šernas, Pranas Dovydaitis.]] thumb|270px|Lietuvos Valstybės Taryba Kaune, 1918 m. Iš kairės, sėdi: [[Jonas Staugaitis, Antanas Smetona, Kazimieras Olšauskas. Stovi: Jokūbas Šernas, Jurgis Šaulys, J. Prunckis, V. Gaigalas, Martynas Yčas, Augustinas Voldemaras]]
Lietuvos Taryba – nuo 1917 m. rugsėjo iki 1920 m. gegužės veikusi laikinoji vykdomosios valdžios institucija.
Vilniaus konferencija
Lietuvos Taryba buvo išrinkta 1917 m. rugsėjo 18–22 d. Vilniaus konferencijoje. Vilniaus konferencija buvo pirmasis Lietuvos politinių jėgų bandymas Pirmojo pasaulinio karo sąmyšyje (vėl) pasiekti Lietuvos nepriklausomybę. Vokietijos okupacinė valdžia, kuri nuo 1915 m. pabaigos buvo okupavusi Lietuvą, leido sušaukti konferenciją, tačiau su sąlyga, kad atstovai nebus renkami tiesiogiai. Taip siekta užkirsti kelią valstybės sukūrimo pastangoms. Dėl to visi 264 Vilniaus konferencijos dalyviai buvo pakviesti organizacinio komiteto, kuris bandė atrinkti visas visuomenines ir politines sroves atstovaujančius asmenis. Geografiškai dalyviai buvo kviečiami iš trijų buvusių Rusijos imperijos gubernijų - Vilniaus, Kauno ir Suvalkų.
1917 m. rugsėjo 18 d. Vilniuje į savaitės trukmės konferenciją susirinko 214 dalyvių. Jie nusprendė siekti Lietuvos nepriklausomybės etninėse lietuvių žemėse, užtikrinti visas mažumų teises šioje teritorijoje gyvenančioms mažumoms (lenkams, žydams, baltarusiams) ir sueiti su Vokietija į ypatingus (tiksliau neapibrėžtus) santykius, jei Vokietijos imperija pripažintų Lietuvą nepriklausoma valstybe. Konferencijos pabaigoje buvo išrinktas 20 asmenų vykdantysis komitetas, kuris turėjo valstybinės nepriklausomybės idėją paversti realybe. Taip susikūrė Lietuvos Taryba.
Pirmasis posėdis
Į pirmąjį posėdį 20 narių Lietuvos Taryba susirinko 1917 m. rugsėjo 24 d. Ją sudarė aštuoni teisininkai, keturi kunigai, trys agronomai, du bankininkai ir po vieną gydytoją, publicistą ir inžinierių. Tokios sudėties Taryba turėjo atspindėti plačius gyventojų sluoksnius ir skirtingas politines sroves. Socialdemokratams protestuojant, kad jie yra neatstovaujami, 1917 m. du nariai kunigai (Juozas Stankevičius iš Vilniaus ir Pranciškus Urbanavičius iš Telšių) buvo pakeisti dviem socialdemokratų atstovais (Stanislovu Narutavičiumi ir Jonu Vileišiu). Penkios vietos Lietuvos Taryboje buvo rezervuotos tautinių mažumų - žydų, lenkų ir baltarusių atstovams. Tarybos pirmininku tapo Antanas Smetona. Į Lietuvos Tarybos prezidiumą, be Tarybos pirmininko Antano Smetonos dar įėjo Steponas Kairys, Justinas Staugaitis, Jurgis Šaulys ir Petras Klimas (sekretorius).
Nepriklausomybės atkūrimo pastangos
Lietuvos Taryba siekė tarptautinio Lietuvos pripažinimo. Pirmieji su kuo derėtasi buvo vokiečių valdininkai, kurie nors ir leido įvykti Vilniaus konferencijai, tačiau jos nutarimus ignoravo ir cenzūravo jų skelbimą. Vokietijos tikslu buvo jei ne pilnai aneksuoti Lietuvą, tai bent jau padaryti ją marionetine valstybe, turinčia ribotą savarankiškumą. Dėl to per pirmuosius Tarybos veiklos mėnesius vykusios derybos buvo nerezultatyvios. Po to, kai Lietuvos atstovai nebuvo pakviesti į Brest-Litovsko taikos derybas, o 1918 m. sausio 8 d. Vudrau Vilsonas paskelbė savo 14 punktų programą, numačiusią tautų apsisprendimo teisę, Lietuvos Taryboje sustiprėjo radikalesnės nuotaikos.
Nepriklausomybės paskelbimas
Dėl to kaip elgtis toliau Lietuvos Taryboje keletą mėnesių nebuvo sutarimo. Birželio mėn. monarchistinių pažiūrų nariai pasiūlė kurti konstitucinę monarchiją ir pakviesti sostą užimti vokiečių kunigaikštį, nesusijusį su valdančiąja Vokietijos dinastija.
Lietuvos karalystė ir Mindaugas II
1918 m. liepos 11 d. Taryba paskelbė Lietuvą konstitucine monarchija ir išrinko Viurtembergo hercogą Vilhelmą fon Urachą karaliumi Mindaugu II. Šis sprendimas pažeidė anksčiau sutartą principą, kad dėl valstybės formos turėtų nuspręsti specialiai tam sušauktas Steigiamasis Seimas. Protestuodami prieš šį sprendimą iš Tarybos pasitraukė keturi jos nariai. Vokietija į šį žingsnį niekaip nereagavo.
Laikinoji konstitucija ir vyriausybė
Mindaugas II taip ir nepradėjo eiti savo pareigų, o Vokietijai susilpnėjus, ypač per paskutinius kelis karo mėnesius, 1918 m. lapkričio 2 d. Lietuvos Taryba atšaukė šį nutarimą ir priėmė pirmąją laikinąją Konstituciją.
Kilus bolševikų okupacijos grėsmei, 1919 m. sausio 2 d. Taryba persikėlė iš Vilniaus į Kauną. Tų pačių metų balandį Taryba išrinko pirmąjį Lietuvos prezidentą – Antaną Smetoną. Balandžio 16 d. paleista, bet gan greitai vėl sušaukta ir baigė darbą tik 1920 m. gegužės 15 d. susirinkus Steigiamajam Seimui.
Tarybos nariai
1918 m. liepos 18 d. į Tarybą buvo kooptuoti Jurgis Alekna, Augustinas Voldemaras, Elizijus Daugelis, Martynas Yčas, Vytautas Petrulis, Juozas Purickis, Stasys Šilingas.
Nuo 1918 m. gruodžio 11 d. Tarybos veikloje dalyvavo trys žydų atstovai Nachmanas Rachmilevičius, Simonas Rozenbaumas ir Jokūbas Vygodskis.
Parma
Parma – miestas šiaurės Italijoje, Emilijos-Romanijos srityje. Vienas seniausių šalyje Parmos universitetas (įkurtas XI a.). Katedra (pradėta statyti XI a.), Pilotta rūmai, teatras, XVI a. tvirtovė. Garsėja parmezano sūriu (taip pavadintas pagal Parmą).
Kultūra
Iš Parmos kilę ir joje dirbo garsūs XVI amžiaus Renesanso menininkai Antonio da Correggio ir Parmigianino. Parmoje yra pagrindinė Antonio da Correggio darbų kolekcija.
Iš Parmos kildinama sūrio rūšis - parmezanas.
Pėstininkas (šachmatai)
Pėstininkas – silpniausia šachmatų figūra. Žaidėjai pradeda partiją turėdami po 8 pėstininkus. Algebriniu žymėjimu, baltųjų pėstininkai išdėstyti antroje linijoje a2, b2, c2, …, h2, juodųjų septintoje – a7, b7, c7, …, h7.
Pėstininkų išdėstymo struktūra geriausia atspindi žaidimo strategiją. Jų ėjimai, struktūra ir grupavimas debiutuose yra ypač svarbūs.
Saunoriai (reikšmės)
Saunoriais vadinami kaimai Akmenės rajone:
Mediniškiai (Molėtai)
Mediniškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Laičių.
Vytautas Dovydaitis (1929)
Vytautas Dovydaitis (1929 m. rugsėjo 5 d. Tabariškiuose, Garliavos valsčiuje – 2022 m. gegužės 7 d. Kėdainiuose ) – Lietuvos agronomas, žemės ūkio teoretikas.
Biografija
1953 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1993 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
1953–1956 m. dirbo Dotnuvos bandymų stotyje, 1956–1999 m. Žemdirbystės instituto mokslinis bendradarbis.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptis – ankštinių javų ir vienamečių žolių agrotechnika.
Ypatingasis Vokietijos kelias
Ypatingas Vokietijos kelias – sąvoka, kuria įvardijami tariamai Vokietijos istorijoje pastebėti valstybinių struktūrų ir demokratinių institucijų formavimosi skirtumai nuo Europos kaimynių, pavyzdžiui, Prancūzijos ir Anglijos. Istoriografijoje nesutariama, ar tai iš tiesų ypatingas kelias kaip istorinės raidos į demokratiją normą, ar tik savitas kelias ir jo ypatumai.
Apibrėžimas
Ypatingo kelio priežastys susijusios su Šventosios Romos imperijos susiskaldymu, kurio nebuvo centralizuotose viduramžių Anglijos ir Prancūzijos karalystėse bei Prūsijos ir Austrijos absoliutizmu, kurios įvykdė reformas, galimas įvykdyti Prancūzijoje tiktai po prancūzų revoliucijos. Visa tai privedė Vokietijoje prie pilietinės visuomenės atsiradimo ir ypatingo tikėjimo į vadovų autoritetą.
Supratimas apie ypatingą vokiečių kokybę: Kultūra prieš Civilizaciją
Vokietijos vystymosi skirtumai nuo savo kaimynų Vakaruose buvo suprasta kaip ypatinga vokiečių vertybė.
Su laiku Ann-Žermėn de Šteil knyga „De alleman“ (1813 m.) daugeliui vokiečių kompensavo jų atsilikimo jausmą, lyginant su vakarų nacionalinėmis valstybėmis, tuo, kad laikė save „rašytojų ir galvotojų valstybe“ nurodydami Gėtę, Kantą ir sau priskirdami kultūrinį pranašumą. Kultūra, gilus dvasinis supratimas buvo laikomi paviršutinėms civilizacijos vertybėms. Ypač karštai tokią koncepciją gynė Tomas Manas savo knygoje „Apolitinio pastebėjimai“.
Dauguma teigiamų asociacijų, kurios prancūzų ir anglų kalbose jungiasi su žodžiu „civilizacija“, kaip aukščiausiu visuomenės vystymosi laipteliu, vokiečių kalboje rišasi su žodžiu „kultūra“. Dažnai žodį „civilization“ į vokiečių kalbą reikia versti kaip „Kultur“ (pvz., „civilizacijų susidūrimas“ – „clash of civilizations“).
Tuo tarpu, kai (prancūzų) „civilizacijos“ koncepcija kyla iš universalių naudojimo pagrindinių principų (kas, pavyzdžiui, politikoje pasireiškė centralizmu), vokiškoji „kultūros“ koncepcija pabrėžia skirtingus ūkio elementus, susijusius skirtingais kultūriniais gyvenimo veiksniais (kas veda prie feodalizmo principo). Toks požiūrio taškas parodo Vokietijos susiskaldymą į netolygius regionus.
Bon Scott
Bon Scott (tikrasis vardas:, g. 1946 m. liepos 9 d. Kirriemuir, Škotija – m. 1980 m. vasario 19 d., Londonas) – australų hard rock grupės AC/DC vokalistas ir dainų žodžių autorius, 1974 m. pakeitęs pirmąjį grupės vokalistą Dave Evans. Grupei priėmus Bon Scott, AC/DC reitingai greitai pakilo. Vienas žymiausių Bon Scott kūrinių yra daina Highway to Hell, išleista prieš pat Bon Scott mirtį.
Ypatingasis Vokietijos kelias
Supratimas apie ypatingą vokiečių kokybę: Kultūra prieš Civilizaciją
Panašus konfliktas dabar pastebimas „vakarietiškoje žmogaus teisių“ kritikoje.
Ypatingo vokiškojo kelio logika pasireiškia „1914 m. idėjose“, „bandymuose pateisinti beribę vokišką karinę politiką“. Tuo laiku vokiškos aristokratijos elitas jautėsi „užspaustas“ tarp dabartinės kapitalistinės klasinės Prancūzijos ir Anglijos visuomenės ir Rusijos carinės autokratijos. Todėl vokiečių elitas prisiekė „visų klasių susivienijimui, nekonfliktiniai, harmoningai 'liaudies bendrijai', kuri, esanti žinoma kompetentinga išsimokslinusi – pilietinę biurokratiją ir esant stipriai apsisaugojusi, prūsiškai–vokiška, militaristinė monarchija, pakiltų kaip feniksas iš karo liepsnų“ (citata iš Velero, 2003 m.). Vokiškoji dvarininkija tokiu būdu pabandė pasislėpti savo socialinėse užuovėjose (universitetuose, vadovavimo ir karinėse struktūrose), išsaugoti įtakos likučius po neišvengiamos realios valdžios praradimo ir tokiu būdu apsirūpinti įprastu gyvenimo būdu. „Antikapitalistinės, antiliberalinės, nekonfliktinės 'nacional-socialistinės liaudies bendrijos' idėjos, galinti nugalėti klasinius prieštaravimus“ kilo daugiau radikalizuotose nacional-socializmo formoje.
Ypatingo kelio koncepcijos kritika
Dabartiniame moksle „ypatingas Vokietijos kelias“ tezė vis labiau neigiama. Kritikos temos yra šios:
Tulpininkai
Tulpininkai  arba Zarečnojė (, nuo 1938 m. Tulpeningen, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 5 km į šiaurės rytus nuo Lazdynų, prie Šešupės.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Tulpininkų kaimo bendruomenė 1936 m. Pirmąkart minimi 1625 m. (Tulpenigen). Po 1709–1710 m. maro kaimas išvengė didžiosios vokiškosios kolonizacijos: 1728–1845 m. mokesčių mokėtojų sąrašuose beveik visų minimų ūkininkų pavardės – lietuviškos: Klaudzaties, Bartschaties, Isokatis, Jurglaities, Siemokaties, Dodelaties, Ohnusaties, Brosaties, Wetschkaties, Schellinaties, Naujocks, Willimatis ir kitos. 1785 m. Tulpininkai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 19 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1823 m. – kaimas su 69 gyventojais. 1854 m. Tulpininkuose buvo vėjo malūnas, 17 gyvenamųjų pastatų ir 195 gyventojai.
Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Tulpininkuose buvo 47 gyvenamieji namai, 449 gyventojai, iš jų – 196 lietuviai (44 %, 16 katalikų). 1929 m. prie Tulpininkų prijungta Šionhofo girininkijos sodyba (Försterei Schönhof, nuo 1938 m. – Försterei Tulpeningen; 7 gyventojai 1905 m. ).
Kaime buvo mokykla (mokytojai minimi nuo 1769 m. ), pašto ir telegrafo skyrius, plytų fabrikėlis, svečių namai, kolonijinių prekių krautuvėlė, veikė perkėla per Šešupę. Į šiaurę nuo kaimo plytėjo Trapėnų-Lubėnų giria, Šešupėn tekėjo Kumpupio upelis.
Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu prie Tulpininkų prijungti Vaitikaičiai. 1946–2008 m. buvo Nemanskojės, Chlebnikovo apylinkėse, nuo 2008 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.
Šaltiniai
Saretschnoje (Kaliningrad, Krasnosnamensk)
Pavasaris (žurnalas)
miniatiūra|Žurnalo „Pavasaris“ pirmojo numerio viršelis (1912 m.) Pavasaris – jaunimo mėnesinis laikraštis, iliustruotas lietuvių katalikų jaunimo sąjungos „Pavasaris“ žurnalas, leistas 1912–1914 m., 1920–1940 m. Kaune, 1918 m. Vilniuje.
Istorija
Rašė apie jaunimo auklėjimą, švietimą, socializaciją, pasaulėžiūros dalykus, spausdino straipsnius religijos, filosofijos, estetikos, dorovės klausimais, grožinės literatūros kūrinius.
Bendradarbiavo Juozas Eretas, Juozas Grušas, A. Galinis, Antanas Kaupas, Lazdynų Pelėda, Vincas Mykolaitis-Putinas, Salomėja Nėris, Mečislovas Reinys, Jurgis Talmantas, J. Vaišnora, J. Valadka ir kt.
Šachmatų figūros vertė
Dažniausiai naudojamas figūrų vertinimas taškais (Kapablanka ir Nick de Firmian). Kadangi pėstininkas įvertintas vienu tašku, kartais figūrų vertei apibrėžti naudojamas pėstininkas kaip mato vientas – pvz.: žirgas vertas 3 pėstininkų.
Pastabos
<references group="lower-alpha"/>
Volkswagen AG
„Volkswagen“ (tar. folksvagen; iš vok. „liaudies automobilis“), trumpiau: „VW“, – automobilių gamintojas, savo veiklą 1937 m. pradėjęs Volfsburge, Vokietijoje. Dabartinis „Volkswagen“ logotipas – mėlyname apskritime esantis baltas žiedas, kurio viduryje raidė „W“, o virš jos kita raidė „V“.
„Volkswagen“ yra „Volkswagen Group“ padalinys, kartu su „Audi“,„Scania“, „NSU“, „SEAT“, „Škoda“, „Bentley“, „Bugatti“, „Lamborghini“ ir „Porsche“.
Istorija
„Volkswagen“ automobilių gamyba buvo pradėta paliepus tuometiniam šalies vadovui Adolfui Hitleriui. Hitleris paprašė Ferdinando Porsche sukurti tokį automobilį, kuriuo pilnai galėtų naudotis kone visi. Nors Hitleris niekada nemokėjo vairuoti automobilių, jais labai domėjosi. Jis norėjo, kad automobilių varikliai būtų talpinami ne, kaip įprasta, priekyje, o gale ir vėsinamas oru, o ne vandeniu. Automobilis turėjo važiuoti mažiausiai 100 km/h greičiu. Hitlerio norimas automobilis turėtų turėti kuo mažesnį oro pasipriešinimą, taigi, jis sugalvojo, kad automobiliui tiktų vabalo forma. Pirmoji jų sukurta mašina buvo pavadinta „KdF-Wagen“. „KdF“ – tai akronimas iš „Kraft durch Freude“, kuris reiškia „galią per džiaugsmą“.
thumb|left|225px|„[[Volkswagen Kaefer“ Brazilijos gatvėje]] Antrojo pasaulinio karo metu fabrikas gamino automobilius vokiečių armijai. Po karo Jungtinė Karalystė ir JAV atnaujino fabriko produkciją. „Volkswagen“ automobiliai, o ypač „Volkswagen Kaefer“ (liaudyje žinomi kaip „vabalai“), išpopuliarėjo po visą pasaulį. Po kiek laiko „Kaefer“ tapo vienu iš labiausiai parduodamų automobilių per visą istoriją. Šis automobilis buvo gaminamas dar daugelį metų Vokietijoje, Brazilijoje ir Meksikoje. Paskutinis „Volkswagen Kaefer“, pavadintas „Volkswagen Sedan“, pagamintas 2004 metais Meksikoje. „Volkswagen“ taip pat gamina naujo modelio automobilį „New Beetle“, kuris iš išvaizdos šiek tiek panašus į senąjį variantą, nors kiek didesnis, greitesnis ir, žinoma, modernesnis.
Bargavonės
Bargavonės – du kaimai Joniškio rajone:
Bielsko žemė
Bielsko žemė (arba Bielsko apskritis ) – LDK Trakų vaivadijos nuo XIV a. iki 1513 m. ir Palenkės vaivadijos 1513–1795 m. istorinis teritorinis vienetas egzistavęs dabartinės šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės regione. Centras – Bielskas. Žemė buvo dabartinės Palenkės vaivadijos Bielsko, Balstogės, Hainuvkos ir Monkų apskrityse bei nedidelėje pietinėje Augustavo ir Grajevo apskričių dalyse. Šiaurėje nuo 1343 m. žemės ribojosi su Prūsija. Vakaruose ribojosi su Viznos žemėmis ir Lomžos žemėmis, pietuose su Drohičino žemėmis ir Mielniko žemėmis, rytuose su Naugarduko vaivadija.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai, kurių žemės buvo vadinamos Jotva. Iki XIV a. vidurio dalis žemių priklausė Haličo-Volynės kunigaikštystei. XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Žemė buvo sudaryta iš trijų atskirų dalių. Pirmoji dalis tai Bielsko ir Suražo miestų apylinkės, kurios anksčiau priklausė Drohičino žemėms. Antroji dalis tai Švienck Strumianų gyvenvietės apylinkės, kurias XIV a. užkariavo LDK iš Mazovijos. Trečioji dalis tai Goniondzo miesto apylinkės, kurias XIII a. iš Mazovijos užkariavo kryžiuočiai vėliau perdavę šias žemes LDK. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1569-1793 m. ATR, Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1793 m. žemės priskirtos naujai sudarytai Palenkės vaivadijai. Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. didžioji dalis šių žemės atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos, Balstogės departamentui ir nedidelė dalis rytinių žemių atiteko Rusijos imperijos Slanimo gubernijai.
Gyvenvietės
Didesnės gyvenvietės: Augustavas, Balstogė, Branskas, Bočkai, Choroščas, Goniondzas, Jasionuvka, Kleščelė, Knišinas, Narevas, Orla, Raigardas, Suražas ir Tikocinas.
Valdymas
Žemė turėjo du atstovus Lenkijos Karalystės Seime.
Europa (reikšmės)
Europa gali reikšti:
Jugoslavijos karai
Jugoslavijos karais vadinami keletas ginkluotų konfliktų buvusios Jugoslavijos teritorijoje 1991–2001 m. Vienas po kito sekę karai įtraukė visas šešias buvusios Jugoslavijos respublikas. Karai taip pat vadinami „Balkanų karais“ arba „Trečiuoju Balkanų karu“ (aliuzija į Balkanų karus 1912–1913 m.).
Dėl Jugoslavijos karų didelė buvusios Jugoslavijos dalis patyrė ekonominį nuosmūkį, karų metu žuvo apie 300 000 gyentojų ir milijonams teko apleisti savo gyvenamas vietas. Karų metu vykdytas etninis valymas, nemažai jo vadovų buvo apkaltinti ir nuteisti dėl karo nusikaltimų.
Konfliktai vakaruose
thumb|Jugoslavijos suskilimas
Karai Slovėnijoje ir Kroatijoje pradėti siekiant jėga išlaikyti Jugoslavijos vienybę. Karas Kroatijoje greitai peraugo į atvirai nacionalistinį tarp Didžiosios Serbijos šalininkų ir Kroatijos nacionalistų, kuriuos personifikavo prezidentas Slobodanas Miloševičius ir Kroatijos prezidentas Franjo Tudžmanas. Serbų – kroatų konfliktą Bosnijoje papildė bosniai musulmonai ir konfliktas čia peraugo į trišalį ir kruviniausią konfliktą iš visų Jugoslavijos karų.
Jugoslavijos karai vakaruose baigėsi karinėms Jugoslavijos pajėgoms pasitraukus iš Slovėnijos, serbų pajėgoms pralaimėjus Kroatijoje ir pasirašius 1995 m. Deitono sutartį dėl taikos Bosnijoje po serbų karinio sutriuškinimo.
Konfliktai rytuose ir pietuose
Kosove, Makedonijoje ir Serbijoje konfliktai kilo dėl nesutarimų tarp slavų dominuojamų vyriausybių ir albanų tautinės mažumos, siekiančios autonomijos arba nepriklausomybės.
Žvėrinčiaus ąžuolas
Žvėrinčiaus ąžuolas – šimtametis ąžuolas, augęs Žvėrinčiaus miške, Birštono savivaldybės teritorijoje, Nemuno dešiniajame krante, į pietus nuo Lengveniškių ir į rytus nuo Ivoniškių. Ąžuolo skersmuo siekė 1,8 m, aukštis – virš 15 m. Spėjama, kad ąžuolui buvo virš 500 metų.
Istorija
Legendos byloja, kad po ąžuolu medžioklių metu yra ilsėjęsis pats Ldk Vytautas.
Ąžuolas 1968 m. buvo paskelbtas gamtos paminklu. Ąžuolas atlaikė 2005 m sausio mėn. siautėjusį uraganą  „Erviną“, tačiau 2005 m. birželį virto, tebeguli iki šiol. Šalia jo galima pamatyti neįprastai atrodančios apykaklinės formos pušį ir naujai pasodintus jaunus ąžuoliukus.
2006 m. išbrauktas iš saugomų gamtos objektų sąrašo. miniatiūra|Žvėrinčiaus ąžuolas 2005 05 08
Septynios mirtinos nuodėmės
thumb|Septynios nuodėmės, Jeronimo Boscho paveikslas Septynios mirtinos nuodėmės – ydų sąrašas, sudarytas remiantis popiežiumi Grigaliumi I VI amžiuje. Jos vadinamos didžiosiomis, nes laikoma, kad iš jų kyla kitos ydos ir nuodėmės.
Šioms nuodėmėms priešingybė – vad. Septyniomis dorybėmis (Septynios didžiosios dorybės).
Į šį sąrašą įeina:
Modernus sąrašo papildymas
2008 m. kovo 9 d. Vatikano dienraštis „L`Osservatore Romano“ išspausdino interviu su apaštališkosios penitenciarijos tribunolo vadovu, vyskupu Gianfranco Girotti, kuriame šis paskelbė septynias šiuolaikines nuodėmes : genetinį manipuliavimą, abejotinos moralės eksperimentus su žmonėmis, narkotikų vartojimą, aplinkos teršimą, socialinę nelygybę, per didelį turtingumą ir veiksmus, dėl kurių daugėja vargšų.
Ne visiškai aišku, kiek šios nuodėmės yra laikomos naujomis mirtinomis nuodėmėmis, o kiek jos yra viso labo mirtinų nuodėmių pavyzdžiai. Žurnalas „Amerika“ 2008 m. kovo 10 d. redakcijos skiltyje kritikavo žiniasklaidos pateiktą interviu su vyskupu interpretaciją:
„Vatikanas atrodo siekia ne tiek papildyti tradicinių „mirtinų“ nuodėmių (puikybės, pavydo, šykštumo, tingumo, gašlumo, persirijimo, rūstumo) sąrašą, kiek priminti pasauliui, kad nuodėmė turi socialinį matmenį ir kad dalyvavimas nuodėminga veikla užsiimančiose institucijose yra svarbus dalykas, apie kurį turėtų pamąstyti tikintieji.“
Niujorkas
Niujorkas (oficialiai – Niujorko miestas,  – Naujojo Jorko miestas) – didžiausias JAV miestas, antrasis pagal dydį Šiaurės Amerikos miestas po Meksiko. Vienas iš pagrindinių pasaulio finansų ir komunikacijų centrų. Niujorke gyvena 8,55 mln. gyventojų (2015 m.), o su priemiesčiais – daugiau kaip 22 milijonai (2016 m.), ir tai vienas iš didžiausių pasaulio miestų. Čia įsikūrusi Jungtinių Tautų Organizacijos būstinė. Šnekamojoje kalboje (slenge) dažnai vadinamas Didžiuoju Obuoliu (The Big Apple).
Miestas plyti JAV šiaurės rytuose, Niujorko valstijoje prie Hadsono upės žiočių. Tai antras didžiausias JAV uostas (Niujorko ir Naujojo Džersio uosto metinė krovinių apyvarta – apie 50 mln. tonų ). Yra Dž. Kenedžio tarptautinis oro uostas. Niujorkas – pagrindinis JAV ekonominis, politinis, prekybos, finansų, mokslo ir kultūros centras. Pagrindinės pramonės šakos: metalo apdirbimas, mašinų gamyba, poligrafija, chemija, naftos apdirbimas, maisto, lengvoji pramonė. Yra metropolitenas, jo muziejus. Niujorkas žinomas savo aukštosiomis mokyklomis (žymiausia – Kolumbijos universitetas), veikia garsioji Viešoji biblioteka. Žinomiausi muziejai: Šiuolaikinio meno, Amerikos istorijos, Indėnų, Pirmykščio meno, Žydų. Mieste veikia apie 80 teatrų. Garsiausia gatvė – Brodvėjus (Broadway). Įžymesnės bažnyčios: Šv. Jono katedra, Šv. Patriko katedra ir kt. Kitame Hadsono upės krante, priešais Niujorką (bet jau Naujojo Džersio valstijoje), stovi garsioji Laisvės statula. Ją XIX a. pabaigoje JAV padovanojo Prancūzija.
Istorija
XX a. 3-ajame dešimtmetyje į Niujorką iš JAV pietų atkeliavo daug afroamerikiečių. Draudimų eros laikais prasidėjo Harlemo rajono klestėjimas, sutapęs su miesto ekonomikos pakilimu, ir tuomet virš miesto ėmė kilti dangoraižiai. 1925 m. Niujorkas aplenkė Londoną ir pagal gyventojų skaičių tapo didžiausiu miestu pasaulyje. 1939 ir 1964 m. Niujorke vyko Pasaulinė paroda.
2001 m. rugsėjo 11 d. Niujorkas tapo pagrindiniu islamo teroristų taikiniu – užgrobtais lėktuvais buvo pažeisti ir nugriauti du dangoraižiai (vadinamieji bokštai dvyniai), kuriuose buvo Pasaulinis prekybos centras (World Trade Center). Nelaimės metu žuvo 2 603 žmonės, o 24 laikomi dingusiais. 2006 m. balandžio 27 d. nugriautų dangoraižių vietoje pradėta statyti Taikos Bokšto (Freedom Tower) dangoraižį, jis baigtas statyti 2012 m. pab.
Geografija
Hadsono upė Hadsono slėniu įteka į Niujorko įlanką. Tarp Niujorko ir Trojaus miestų upė sudaro estuariją. Hadsono upė skiria miestą nuo Naujojo Džersio, o kitoje Manhatano pusėje tekanti Rytų upė Manhataną ir Bronksą skiria nuo Long Ailendo. Harlemo upė, tekanti tarp Hadsono ir Rytų upių, skiria Manhataną nuo Bronkso.
Aplinka
Niujorko aplinką veikia miesto dydis, tankis, didelė viešojo transporto infrastruktūra ir tai, kad miestas pastatytas prie Hadsono upės žiočių. Niujorko miestas taip pat atlieka svarbų vaidmenį nacionalinėje aplinkos politikoje dėl savo dydžio ir įtakos.
Niujorko gyventojų tankumas aplinkai ir naudingas, ir pavojingas. Niujorkas turi didžiausią viešojo transporto sistemą Jungtinėse Valstijose, kuri palengvina žmonėms keliavimą, tačiau ji teršia aplinką. Benzino suvartojimas mieste yra tokio lygio, koks buvo visos šalies vidurkis XX a. 3 dešimtmetyje, todėl miestas yra atsakingas už 1 % šalies šiltnamio dujų išmetimą į aplinką.
Niujorke statoma vis daugiau žaliųjų pastatų, pavyzdžiui, 7 pasaulio prekybos centro dangoraižis, kuris perdirba lietaus vandenį ir jį naudoja drėkinimui, taip pat turi šildymą ir apšvietimus kontroliuojantį kompiuterį.
Architektūra
250px|thumb|right|Manhatanas naktį Labiausiai asocijuojamas pastatas su Niujorku yra Empire State Building. 1885 m. Čikagoje buvo pastatytas pirmasis pasaulyje dangoraižis naudojant geležies konstrukciją, tokia statybų technologija greitai atkeliavo ir į Niujorką. Tada miestas nuo europietiškų žemaaukščių tradicijų perėjo prie aukštuminių verslo rajonų pastatų.
Niujorko mieste gausu įvairiausių stilių pastatų, tarp jų – Woolworth Building, tai yra 1913 m. pastatytas ankstyvojo neogotikinio stiliaus dangoraižis. Art Deco stiliaus Chrysler Building dangoraižis, pastatytas 1930 m. ir daugumos istorikų laikomas gražiausiu pastatu Niujorke. Modernistinio stiliaus Seagram Building dangoraižis, pastatytas 1957 m., įkvėpė daugybę būsimų pastatų. Pasaulio prekybos centro dangoraižiai iki sunaikinimo per rugsėjo 11 atakas ir puikus ekologiško dizaino pavyzdys Condé Nast Building dangoraižis, pastatytas 2000 m., buvo miesto simboliai.