cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Julius Kazlauskas
Biografija
1934 m. baigė Gruzdžių aukštesniąją gyvulininkystės mokyklą. 1934–1935 m. Ukmergės apskrities veterinarijos technikas. 1937–1938 m. Radviliškio miesto gyvulių skerdyklos vedėjas. 1938–1940 m. Kauno apskrities veterinarijos technikas.
1940–1946 m. Lietuvos veterinarijos akademijos Serologijos instituto vyr. laborantas. 1947 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, įgijo veterinarijos gydytojo specialybę. 1947–1948 m. LSSR žemės ūkio ministerijos Veterinarijos valdybos veterinarijos gydytojas-epizootologas. 1949–1952 m. Žemės ūkio instituto Veterinarijos mokslinio tyrimo stoties vedėjas, direktoriaus pavaduotojas mokslui. 1952–1956 m. dirbo Gyvulininkystės ir veterinarijos, 1956–1959 m. Biologijos, nuo 1959 m. Zoologijos ir parazitologijos institute.
1955 m. Biologijos instituto mokslinėje taryboje apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją „Arklių helmintų fauna Lietuvos TSR“ (mokslinis vadovas Pranciškus Šivickis). Disertacijoje aprašė Lietuvos arklių helmintus, jų paplitimą, arklių užsikrėtimo intensyvumą. Pateikė užsikrėtimo helmintais sezoniškumo analizę, pasiūlė helmintozių profilaktikos ir kovos priemonių. Vėliau tyrė naminių paukščių ir laukinių žinduolių helmintų fauną, ekologiją, išaiškino gamtinius trichineliozės židinius.
Nuo 1963 m. parazitologijos specialybės vyresnysis mokslinis bendradarbis. Skaitė pranešimus moksliniuose renginiuose Rusijoje, Baltarusijoje, Estijoje, Ukrainoje ir kitur. Paskelbė daugiau kaip 60 mokslo ir mokslo populiarinimo straipsnių ir keletą knygelių. Buvo Lietuvos helmintologų draugijos valdybos, Lietuvos teriologų draugijos narys, nuo 1993 m. Baltijos parazitologų draugijos narys. Aktyviai dalyvavo Gamtos apsaugos draugijos veikloje.
174 m.
174 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Karasievekas (ežeras)
Karasieveko ežeras – ežeras, Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Bakalariavos valsčiuje. Ežero pakrantėje įsikūręs Karaševo kaimas. Ežeras yra 161,5 m aukštyje virš jūros lygio. Šiaurės vakaruose ežeras jungiasi su Samanio ežeru. Taip pat netoliese yra Bakalarevskio ežeras.
Plutonis
Plutonis – cheminis periodinės elementų lentelės radioaktyvus elementas, žymimas Pu, eilės numeris 94.
Plutonis yra sidabriškai baltos spalvos chemiškai radioaktyvus metalas. Papuolęs į deguonies turinčią atmosferą greitai oksiduojasi. Plutonis turi šešis alotropus ir keturis oksidacijos lygius. Smulkios metalo drožlės yra pirochorinės (savaime užsiliepsnoja).
Nustatyta dvidešimt plutonio izotopų. Stabiliausi izotopai yra plutonis-244, kurio pusėjimo trukmė 80,8 milijonai metų, plutonis-242 – 373 300 metų, ir plutonis-239 – mažiau nei 24 110 metų. Kitų žinomų izotopų pusėjimo trukmė mažiau nei 7000 metų. Populiariausi izotopai tai plutonis-238 ir 239. Plutonis-239 sintezuojasi iš urano (U) ir neutrono (n) išspinduliuojant betą dalelę (β−) per tarpinį elementą neptūnį (Np).
Būtent šis procesas naudojamas daugelyje atominių elektrinių. Gautas plutonis-239 yra pagrindinė elektrinės atlieka. Ši atlieka, vadinama „bombų plutonis“, turi skilimo koeficientą didesnį nei vienas. Todėl pasiekus kritinę masę, skilimo reakcija vyksta geometrine progresija ir įvyksta branduolinis sprogimas. Dėl to šis izotopas gali būti naudojamas gaminti atominį ginklą.
Pavadinimo kilmė
Kadangi plutonis 1942 m. buvo išgautas iš urano nestabilaus skilimo produkto neptūnio, todėl ir buvo pavadintas toliau už Neptūną esančios planetos – Plutono garbei. Plutonį atrado Glenn Seaborg, Kalifornijoje.
Naudojimas
Naudojamas kaip branduolinis kuras ir branduoliniuose ginkluose. Plutonis-239 naudojamas kaip alfa dalelių šaltinis cheminio užteršimo detektoriuose.
Nuodingumas
Visi plutonio izotopai yra nuodingi ir radioaktyvūs.
FK Mladi Radnik Požarevac
Požarevaco „Mladi Radnik“ – Serbijos futbolo klubas iš Požarevaco.
TS Szombierki Bytom
Bytomo „Szombierki“ – Lenkijos futbolo klubas iš Bytomo.
Istorija
1929–1945 m. klubas buvo iširęs, 1997–1999 m. prisijungęs prie Polonia Bytom klubo.
Lotaringijos kunigaikštystė
Lotaringijos kunigaikštystė, iš pradžių Aukštutinė Lotaringija – buvusi monarchija Lotaringijos regione šiaurės rytų Prancūzijoje. Kunigaikštystės sostinė buvo Nansi.
Istorija
kairėje|miniatiūra|258x258px|[[Stanislovas Leščinskis, 1727–1728 m. (Žanas Batistas van Lo)]] Po Verdeno sutarties 843 m. padalijus Karolio Didžiojo imperiją sritis, atitekusi Šventosios Romos imperijos valdovui Lotarui I (Lotaringijos karalystė arba Lotaro karalystė) davė pradžią atskiram Lotaringijos regionui. Lotaringijos kunigaikštystė susiformavo karalystę 959 m. padalijus į Žemutinę ir Aukštutinę Lotaringiją. XII a. žemutinė kunigaikštystė išskaidyta ir Aukštutinę Lotaringiją imta vadinti tiesiog Lotaringija. XVII a. srityje įsigalėjo prancūzų įtaka. Lotaringijos kunigaikštystės valdymas tapo itin svarbus konfliktuose su Habsburgais. XVII a. karų metu ji daugelį kartų buvo užimta Prancūzijos.
1737 m. kunigaikštystė kartu su Baro kunigaikštyste kaip kompensacija už prarastą Abiejų Tautų Respublikos sostą atiduota po ATR įpėdinystės karo nuverstam Lenkijos karaliui ir Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Stanislovui Leščinskiui. Taikos sąlygos patvirtintos Vienos sutartimi (1738 m.). Kancleriui Šomonui de la Galezjerui įsakyta kunigaikštystėje įvesti Prancūzijos mokesčių sistemą. Stanislovui Leščinskiui 1766 m. mirus Lotaringija aneksuota Prancūzijos ir pertvarkyta į generalitetą, valdomą karaliaus intendanto. Nansi Leščinskio lėšomis įrengtoje Karaliaus (dabar – Stanislovo) aikštėje jam 1831 m. pastatytas paminklas. Didžiosios Prancūzijos revoliucijos metu (1790 m.) kraštas suskirtytas į departamentus.
Geriausias Lietuvoje žaidžiantis futbolininkas
Geriausias Lietuvoje žaidžiantis futbolininkas yra renkamas kasmet nuo 1992 metų. Jis renkamas iš Lietuvos klubuose rungtyniaujančių žaidėjų.
Kriščiaviškė
Kriščiaviškė – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Žindaičių, kairiajame Mituvos krante.
Istorija
Per II pasaulinį karą, 1942 m. gruodžio pabaigoje, į Kriščiaviškę atklydo du rusų kareiviai belaisviai, kuriuos vietiniai priglaudė. Vokiečiai, sužinoję, apsupo kaimą. Vienam belaisviui pavyko pabėgti, o kitą – S. Stipriną – nušovė. Naciai išsiaiškinę suėmė kelis vietos gyventojus, kuriuos kartu su nušautu partizanu 1943 m. sausio 27 d. nusivežė į mišką už Pašvenčio, sušaudė ir čia pat užkasė. 1966 ar 1967 metų rudenį žudynių vietoje pastatytas paminklinis akmuo. 2022 m. lapkričio 4 d. buvo atkasta kapo duobė, rasta žmonių kaulų.
Kiuris
Kiuris – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Cm, eilės numeris 96.
Pavadinimo kilmė
1950 m. šį transuraninį elementą atradus JAV, jis buvo pavadintas radžio atradėjos Marijos Kiuri garbei (elemento santrumpoje yra pavardės ir vardo inicialai – Curie Marie). Tai vienintelis cheminis elementas, pavadintas moters garbei.
Žeimių dvaro koplyčia
Žeimių dvaro sodybos koplyčia, arba Žeimių sukilėlių koplytėlė – koplyčia Žeimiuose, į šiaurę nuo miestelio centro, kairėje Kauno gatvės pusėje prie kelio. Žeimių dvaro ansamblio dalis, XVIII a. mūrinis statinys.(unik. kodas ). Apleistas statinys pagal arch. Ruslano Aranausko projektą 2014 m. buvo remontuojamas. Atidarytas ir pašventintas 2014 m. lapkričio 28 d.
miniatiūra|250px|left|Atnaujinta koplyčia ir jos aplinka
Istorija
Pagal kitą versiją, ją statė Kosakovskiai, atsidėkodami likimui, kad Juozapas Antanas Kosakovskis, buvęs Napoleono adjutantas, ir Juozapas Dominykas Kosakovskis, Napoleono kariuomenėje vadovavęs lietuvių šaulių pulkui, sėkmingai grįžo iš rusų-prancūzų karo. Jei ši versija tikra, tai koplyčia būtų pastatyta XIX a.
Architektūra
Koplyčia 3 aukštų, apskritimo formos plano, stogeliai dengti molio čerpėmis virš I ir II tarpsnių profiliuotų karnizų. I aukšto patalpoje yra įėjimas iš rytų pusės (nuo dvaro), išlikusi tinkuoto mūro mensa, II aukšte yra šventojo skulptūra. 2014 m. remonto metu čerpių danga pakeista skardine. Sutvarkyta teritorija: išgrįstas akmenimis takas, vejoje pastatyti apšvietimo prožektoriai.
Giovanni van Bronckhorst
Džiovanis van Bronkchorstas (g. 1975 m. vasario 5 d.) – indoneziečių kilmės buvęs olandų futbolininkas, Nyderlandų rinktinės gynėjas.
Tambovo sritis
Geografija
Sritis yra Okos-Dono lygumos centrinėje dalyje. Aukščiausia srities vieta – 219 m. Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra –11 °C, liepos mėnesio +20 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis ~500 mm. Pagrindinės upės: Cna (Volgos baseinas), Vorona, Voronežas, Bitiugas (Dono baseinas). Vyrauja išdirbtų stepių plotai. Išlikę nedideli beržų, pušų, ąžuolų, uosių, drebulių, klevų, liepų, alksnių miškai.
Miestai
Didžiausi Tambovo srities miestai (2007 m., tūkst. gyventojų):
Tautinė sudėtis
Urbanizacija:
Liepinės valsčius
thumb|Teritorija priskirta Lietuvai pagal [[Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutartis|1920 metų liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį]] Liepinės valsčius  – kaimo-miesto valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Centras – Liepinė. Ribojasi su Dambravos, Naujadvario, Plaskų ir Štabino valsčiais bei Gudija. Valsčius priklauso Liepinės Dievo Motinos angelų parapijai.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalį valsčiaus kaimų sudaro 1870–1914 m. egzistavusio Petropavlovsko valsčiaus kaimai ir 1919–1936 m. egzistavusio Kuriankos valsčiaus kaimai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 184,42 km², iš kurių: Valsčius sudaro 11,12 % Augustavo apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1269,32 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Bartnikai, Dolinčanai, Dulkovščizna, Jačnikai, Jalovas, Jasionovas, Kopčanai, Krasnė, Kurianka, Lichoselcė, Liepinė, Lipsko Kolonija, Lipsk Murovanai, Lipščanai, Lubinovas, Nove Lešne Bohaterai, Novi Lipskas, Novi Rogožinas, Podvolkušnė, Rakovičė, Rigaluvka, Rogožinekas, Siulkas, Skieblevas, Solojevščizna, Stare Lešne Bohaterai, Stari Rogožinas, Starožincė, Vižarnė, Volkušas ir Žabickiai.
Valsčiaus gamta
Dalis valsčiaus teritorijos yra Bebro nacionaliniame parke ir Augustavo girioje. Valsčiuje teka Bebro upė.
Ngunis
Ngunis  – upė pietų Gabone; kairysis, antras pagal ilgį Ogovės intakas. Prasideda Čailu kalnuose, Kongo Respublikos pasienyje. Pradžioje teka į pietvakarius, sudaro Gabono-Kongo sieną, vėliau teka šiaurės vakarų kryptimi Ngunio provincijos teritorija. Įteka į Ogovę ties Lamabarene.
Berklis
Pavadinimo kilmė
Šis transuraninis elementas buvo susintetintas 1950 m. JAV mieste Berklyje ir jo garbei pavadintas.
Ledakaimis
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Leidakaims prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. Henrietenhofo, nuo 1928 m. Senkaimio valsčiaus kaimas. 1910 m. buvo 73 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Orechovo apylinkės kaimas.
Livrustkammaren
thumb|250px|right|[[Niurnbergas|Niurnberge nukalti Žygimanto Augusto raitelio šarvai. Juos Ona Jogailaitė padovanojo Švedijos karaliui Jonui III Vazai.]]
Karališkosios pilies arsenalas (SV Livrustkammaren) – seniausias Švedijos muziejus, nuo 1693 m. įsikūręs Stokholmo karalių rūmuose. Jame sukaupti Karališkosios šeimos buities ir karybos reikmenys, net ir šiandien kartais naudojami ceremonijų metu (pvz: per karališkasias vestuves ar krikštynas). Muziejaus pradinę kolekciją surinko Švedijos karalius Gustavas II Adolfas, 1628 m. sugrįžęs iš karo su Lietuvos-Lenkijos valstybe ir įsakęs palikuoniams savo karinę aprangą saugoti amžiams (SV till en evig åminelse).
Muziejaus kolekcija
Nuo to laiko eksponatai buvo kaupiami kelis šimtmečius. Muziejuje saugomi unikalūs 1600–1700 m. nešioti karališkieji rūbai, vaikų žaislai ir gerokai vėliau važinėti automobiliai. Seniausias eksponatas – 1500 m. paradinių šarvų ir ginklų kolekcija, o vienas naujesnių – princesės Viktorijos suknelė, kurią ji dėvėjo per savo aštuonioliktąjį gimtadienį 1995 metais. Kai kurie daiktai yra susiję ir su Lietuva, į Švediją patekę kaip karo trofėjai:
Kopanica (reikšmės)
Kopanica vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Nuva
Nüwa (Niuva) (tradiciniai rašmenys: 女媧 supaprastinti rašmenys: 女娲 pinyin: nǚwā) – viena iš legendinių Kinijos valdovų, mitologinė personažė, žmonių giminės sutvėrėja. Dažnai minima su savo broliu / vyru Fusi (apie jiems bendrus mitus skaitykite straipsnyje apie Fusi).
Mituose pasakojama, kad Niuva nulipdė žmones iš geltono molio (todėl kinai ir yra geltonodžiai). Iš pradžių ji juos lipdė po vieną, paskui pasiėmė virvę, pamerkė ją į molį ir nupurtė. Iš molio gabalėlių atsirasdavo nauji žmonės. Niuva, matydama, kad jie miršta ir jai vis reikia darbuotis, sujungė vyrus ir moteris ir privertė juos pačius pratęsti savo giminę. Todėl ji vėliau garbinta kaip piršlybų ir vedybų deivė.
Niuvai priskiriamas muzikinio instrumento shenghuang (šenghuango) sukūrimas.
Baigusi savo darbus, Niuva „mirė“ – panašiai kaip ir Pangu virto įvairiais daiktais ir būtybėmis. Kai kur pasakojama, kad ji sėdo į vežimą, pakinkytą dviem drakonais, ir išskrido pas Dangaus viešpatį.
Eurika
Eurika (angl. ir ) – nedidelė tyrimų stotis Kanadoje, Nunavuto teritorijoje, Elsmyro salos Foshemo pusiasalyje. Įsikūrusi prie Slidro fiordo, kuris įsilieja į Eurikos užutėkį. Tai viena labiausiai į šiaurę nutolusių pastoviai gyvenamų vietų pasaulyje. Labiau į šiaurę nutolęs tik toje pačioje saloje esantis Alertas. Stoties personalą paprastai sudaro 8 žmonės. Yra lėktuvų pakilimo takas.
Mindaugas Lukauskis
Mindaugas Lukauskis (g. 1979 m. gegužės 19 d. Panevėžyje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Alytaus „Wolves“ komandoje.
Eurika
Istorija
Eurika įkurta 1947 m. kaip meteorologinių tyrimų stotis.
Mindaugas Lukauskis
M. Lukauskio ūgis yra 198 cm, svoris 90 kg. Jis žaidžia atakuojančio gynėjo ir lengvojo krašto puolėjo pozicijose.
Eurika
Klimatas
Klimatas arktinis. Vidutinė temperatūra liepos mėn. būna +5,7 °C. Sausį -33,5 °C. Vidutinė metinė -16,4 °C. Teigiama temperatūra išsilaiko tik 3 vasaros mėnesius.
Mindaugas Lukauskis
2009 m. liepos 17 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Vilerbano „Asvel“ klubu. 2010 m. rugsėjo 14 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Oldenburgo „EWE Baskets“ klubu. 2011 m. liepos 7 d. persikėlė į Italijos Barčelonos „Sigma“ klubą, su kuriuo pasirašė vienerių metų sutartį. 2012 m. rugsėjo 26 d. persikėlė į Valensijos „Basket“ ekipa, su kuria pasirašė vieno mėnesio sutartį.
2013 m. spalio 11 d. pasirašė mėnesio sutartį su Ispanijos Bilbao „Basket“ klubu.
Cecilija Pliaterytė
thumb|250px|Atminimo Lenta Secilijai Pliterytei Varšuvojethumb|250px|Cecilijos Pliaterytės kapas Cecilija Pliaterytė (lenk. Cecylia hr. Plater-Zyberk z Broelu h. Plater; 1853 m. gegužės 8 d. Pasų dvare prie Varšuvos – 1920 m. sausio 6 d. Varšuvoje) – pedagogė, visuomenės veikėja, publicistė, kilusi iš garsios Pliaterių giminės.
Biografija
Cecilijos tėvai Kazimieras Bartolomiejus Plateris-Zyberkas (Kazimierz Bartłomiej Ba hr. Plater-Zyberk z Broelu h. Plater, 1808–1876) ir Liudvika Teodora Eleonora Berevič (Ludwika Teodora Eleonora Berewicz h. Prus, 1814–1866) 1852 m. iš Šlosbergo dvaro Kurše persikėlė į vieną savo dvarų prie Varšuvos, ten ji ir gimė septintąja šeimoje. Broliai Kazimieras (1840-?), Tadas (1843–1918), Feliksas Konstantinas (1847–1928), Stanislovas Konstantinas (1848–1926), seserys Elžbieta Izabelė Pierchala Pšezdeckienė (1844–1907), Marija Liudvika Pliaterienė (1845–1926).
Nuo vaikystės jodinėjo arkliais, visokeriopai lavinosi, bet ypač artimi buvo religiniai teologiniai klausimai, sąžinės peržvalgos, kurias atlikti liepdavo šveicaras kunigas Gardinas. Jos numylėta didvyrė buvo Emilija Pliaterytė, gyvenusi pas Cecilijos senelį Mykolą Pliaterį, Lietuvos pakanclerio sūnų, kuri 1831 m. sukilime dalyvavo kartu su Ceclijos tėvu.
Trylikametę Ceciliją tėvai atidavė į Jėzaus Širdies (Sacre-Coeur) tarnaičių mokyklą prie Poznanės. Mokėsi puikiai, be to, galėjo lavinti ir savo meninius sugebėjimus – rašė komedijas, dramas, kuriose ir pati vaidindavo, projektavo ir tapė teatro dekoracijas. Tačiau netrukus mirė motina ir nuo 17 metų, gyvendama su tėvu Šliosbergo dvare, perėmė namų šeimininkės pareigas. Ten pradėjo ir savo šviečiamąją veiklą – vadovavo ir dirbo mokyklėlėje dvaro tarnams ir samdiniams, rūpinosi našlaičiais, kuriems suteikdavo prieglobstį ir išsilavinimą.
Sutikusi jaunuolį iš garsios Lenkijos didikų šeimos buvo pradėjusi kurti bendro gyvenimo planus, tačiau abu jaunuoliai nusprendė savo jausmus paaukoti Dievui, jis – kunigystei, o Cecilija – apaštalavimo darbams. Grafaitė nusprendė juos sujungti su patriotine veikla ir pasišvęsti mergaičių auklėjimui krikščionybės ir tautiškumo dvasioje. Jau vaikystėje suprato, kad nuo kilnių minčių ir norų iki veiksmų yra tolimas kelias, kuris reikalauja ištvermingo pasirengimo ir harmoningo jėgų lavinimo. Mirus tėvui paveldėjo jo dvarus ir nutarė dalį turto skirti mergaičių mokyklos įsteigimui Varšuvoje. 1891 m. jos dvarelyje Chyličkuose atidaroma žemės ūkio mokykla mergaitėms, gyvuojanti iki šių dienų.
Kaip testamentą paliko 1200 psl. trilogiją moterims, kurioje pristato harmoningą moters uždavinių puokštę: „Ant vedybinio gyvenimo slenksčio“, „Moteris – židinys“, „Keletas minčių apie auklėjimą šeimoje“. Svarbiausia mintis: per atgimusią moterį – atgimusi šeima, per atgimusią šeimą – atgimusi visuomenė. Moteris, motina, pirmiausiai nurodo moralinę kryptį ir formuoja žmones, kurie ateityje užims vadovaujamus postus visuomenėje, todėl ir pati moteris turi būti sveika fiziškai ir moraliai, privalo turėti aiškiai suformuluotą nuoseklią pasaulėjautą, kad galėtų tapti atgimimo šaltiniu ateinančioms kartoms. Net ir paskutiniais gyvenimo metais, kai teko daug gydytis sanatorijose, pati entuziastingai jodinėdavo žirgais. Ypatingai vengė lepinimosi, būdingo tuometiniam aristokratiniam moterų pasauliui.
Nors didelis dėmesys buvo skiriamas moterims, Cecilija ne mažiau rūpinosi ir vyriško jaunimo atgimimu. Tuo metu jaunimas buvo užkrėstas anarchizmu, praradęs pasitikėjimą vyresne karta, plito moralinis nihilizmas. Atrodė neįmanoma, kad tokiomis aplinkybėmis aristokratė moteris, eidama atvirai, galėtų rasti kalbą su studentija. Tačiau tikra meilė jaunimui parodė jai teisingą kelią, ji suprato, kad geriausia bendrauti su jaunimu per patį jaunimą. Dirbti su katalikišku jaunimu jai padėjo kunigas Jurgis Matulaitis, kuris, pagerėjus sveikatai, ėmėsi pedagoginio darbo, nes mergaičių gimnazija tuo metu buvo netekusi kapeliono. J. Matulaičio įtaka buvo didelė, iš buvusių jo mokinių išaugo daug įžymių ir nusipelniusių moterų. Jam kapelionaujant išaugo ir pati įstaiga, greta gimnazijos buvo įsteigta mergaičių – moterų seminarija ir aukštesnieji moterų kursai. Jų abiejų pastangomis buvo įkurta Jaunimo bičiulių draugija.
1905 m. Cecilija išleido 500 psl. knygą jaunimui, pavadintą „Persilaužimas“, kiek vėliau išleista knyga „Idealas ir jaunimas“. Grafaitės Cecilijos plati ir visapusiška veikla ir pažangios idėjos erzino net kai kuriuos jos sferos asmenis, kurie abejojo, ar tas pažangumas yra suderinamas su pačia katalikybe. Ir čia jai vėl padėjo Friburgo teologijos daktaras kun. J. Matulaitis. Per Rusiją nusiritus 1905 m. revoliucijai, Lenkijoje taip pat pūstelėjo laisvės vėjai. Sujudo ir Bažnyčia, Popiežiaus Leono XIII kviečiama spręsti socialinius klausimus. J. Matulaitis, sulaukęs entuziastingo grafaitės pritarimo, suorganizavo politinės ekonomijos paskaitų ciklą. Tačiau ne visiems patiko lektorių idėjos. Konservatyviųjų katalikų vadas grafas J. Ostrovskis pareiškė, kad dėl Pliaterytės ir kunigo Matulaičio sumanymo jie visi strimgalviais rieda į ereziją ir amžiną prapultį. Sklido kalbos, kad pavojingų teorijų centras yra modernizmu įtariama panos Pliaterytės įstaiga.
Aukštesni nei 8000 m kalnai
400px|thumb|right|[[Čo Oju, Lotsė, Makalu ir Everestas matomi iš Tarptautinės kosminės stoties]]
Cecilija Pliaterytė
Biografija
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui J. Matulaitis norėjo išvykti į Šveicariją, bet pasiekė tik Varšuvą, toliau kelias buvo uždarytas. Jis vėl apsigyveno grafaitės Pliaterytės gimnazijoje, čia jam teko išbūti apie ketverius metus labai intensyviai įsijungus į visuomeninį darbą ir apaštalavimą. Tuo metu Bielianuose šalia Varšuvos kun. J. Matulaičio dėka išaugo pirmieji Lenkijoje atnaujintos Marijonų vienuolijos namai, prie jų našlaičių prieglauda ir mokykla. Grafaitei Cecilijai Pliaterytei mirus Varšuvoje nuo plaučių uždegimo, jos laidotuvėse dalyvavo ir Vilniaus vyskupas Jurgis Matulaitis.
Didžioji Moravija
Didžioji Moravija – imperija, buvusi Centrinėje Europoje nuo 833 m. iki X a. pradžios. Ji laikoma viena pirmųjų Vakarų Slavų valstybių ir buvo valdoma dabartinių moravų ir slovakų protėvių. Jos centras buvo abipus Moravos upės krantų dabartinėje Slovakijoje ir Čekijoje, bet imperija buvo išplitus į Vengrijos, Rumunijos, Lenkijos, Austrijos, Vokietijos, Serbijos, Slovėnijos, Kroatijos ir Ukrainos teritorijas.
Didžioji Moravija paliko ilgai trunkantį palikimą Vidurio ir Rytų Europoje. Dauguma pilių ir miestų išgyveno imperijos žlugimą. O pati imperija turėjo įtakos XVIII a. nacionaliniam čekų ir slovakų atgimimui.
Valdovai
thumb|left|Didžiosios Moravijos sudėtinės dalys
175 m.
175 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Aksu (Kazachstanas)
Aksu  – miestas Kazachstano šiaurėje, Pavlodaro srityje, 50 km į pietus nuo Pavlodaro, Irtyšiaus kairiajame krante. Plentai į Irtyšską, Kalkamaną, Žanaturmysą, netoliese atsišakoja Irtyšiaus-Karagandos kanalas. Metalo apdirbimo (geležies lydinių) pramonė. Veikia šiluminė elektrinė.
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis XIX a. pab., Irtyšiaus upe išplukdant Ekibastuze iškastas anglis. Iki 1914 m. gyvenvietė vadinta Glinka (Глинка), vėliau – Jermaku (Ермак). Miesto statusas suteiktas 1961 m. Nuo 1993 m. miestas vadinamas Aksu.
175 m.
Mirtys
Nedatuota
Aukštesni nei 8000 m kalnai
Aukštesni nei 8000 m virš jūros lygio kalnai  – keturiolika aukščiausių pasaulio kalnų, kurių aukštis virš jūros lygio yra daugiau kaip 8000 m. Visi šie kalnai yra Himalajų ir Karakumų kalnų grandinėse, Azijoje.
Pirmą kartą bandyta įlipti į aukštesnį nei 8000 m virš jūros lygio kalną (Nanga Parbatas) 1895 metų ekspedicijoje, vadovaujamoje Alberto Mumerio (tarp jos dalyvių buvo ir Normanas Kolis). Ekspedicija baigėsi nesėkme, kuomet Mumeris bei du gorkai dingo be žinios (manoma, žuvo po sniego lavina).
Pirmąkart į aukštesnį nei 8000 m virš jūros lygio kalną (Anapurna) pavyko įkopti 1950 m.
Pirmasis žmogus, įkopęs į visus aukštesnius nei 8000 m kalnus, buvo Reinholdas Messneris.
Chief
Chief – trečiasis studijinis amerikiečių kantri atlikėjo Eric Church albumas, išleistas 2011 m. liepos 26 d. Albumas susilaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, per pirmą savaitę JAV pardavus 145 tūkstančius kopijų. Tai buvo pirmasis atlikėjo įrašas, pasiekęs šią viršūnę.
2016 m. rugpjūčio mėnesio duomenimis, JAV parduota virš trijų milijonų albumo kopijų ir jis tapęs triskart platininiu.
2012 m. „Grammy“ apdovanojimuose „Chief“ nominuotas geriausio kantri albumo nominacijoje. 2013 m. apdovanojimuose singlas „Springsteen“ nominuotas geriausio solinio kantri atlikimo ir geriausios kantri dainos nominacijose. 2020 m. žurnalas „Rolling Stone“ albumui skyrė 419–ąją vietą savo visų laikų geriausių albumų sąraše.
Liberalioji demokratija
Liberalioji demokratija – atstovaujamosios demokratijos forma, kurioje šalia daugumos sprendimo taisyklės egzistuoja ir pagarba žmogaus teisėms, tokioms kaip žodžio ir susirinkimų laisvė, religijos laisvė, nuosavybės ir privatumo teisė, taip pat lygybės prieš įstatymą bei teisės pirmenybės principai. Šios teisės ir principai garantuojami per įvairių institucijų veiklą ir yra apibrėžti konstitucijose arba atskiruose įstatymuose.
XVIII a. pab. – XIX a. pr. nedaugeliui liberalų buvo priimtinos demokratijos idėjos. Liberali demokratija dabartiniu supratimu atsirado žymiai vėliau ir su klasikiniu liberalizmu turi nedaug bendro. Liberalizmo ir politinės demokratijos principų konvergencija Vakarų Europoje ir JAV įvyksta XIX a.pb. – XX a.pr.
Liberali demokratija turi du pradus – liberalizmą ir demokratiją. Liberalizmo ir demokratijos sujungimas į vieningą koncepciją nėra toks paprastas kaip gali atrodyti iš šio termino populiarumo. Modernios demokratijos teorijos orientuojasi į tokias vertybes kaip „visuomenė“, „lygybė“, o liberalizmui svarbiausios „individo“ ir „laisvės“ vertybės. Taigi, liberalizmui ir demokratijai būdinga skirtinga logika – demokratija labiau orientuota į kolektyvinius sprendimus, o liberalizmas – į individualius. Liberali demokratija yra tam tikras kompromisas tarp liberalizmo propaguojamų individualių laisvių ir masinės demokratijos, kuri remdamasi daugumos principu savaime negarantavo pagarbos mažumoms ir atskirų individų teisėms. Liberalioje demokratijoje išvengiama „daugumos tironijos“ grėsmės. Teigiama, kad demokratija be liberalizmo veda prie autoritarizmo.
João Paulo Batista
Joao Paulo „J.P.“ Batista (g. 1981 m. spalio 29 d.) – Brazilijos krepšininkas. J. P. Batistos sutartis su Vilniaus „Lietuvos Rytu“ buvo nutraukta abipusiu susitarimu.
J. P. Batistos ūgis yra 206 cm, svoris 123 kg. Žaidžia vidurio puolėjo pozicijoje.
Lubinovas (reikšmės)
Lubinovu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
176 m.
176 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Sindho istorija
Sindhas – istorinis Pietų Azijos subregionas, Indo žemupyje, šiuo metu administruojamas Pakistano kaip Sindho provincija. Jame vyrauja sindhų etninė grupė, kalbanti sindhų kalba. Dalis istorinio Sindho taip pat priklauso administraciniam Beludžistanui.
Geografija
thumb|left|Sindhas užima Indo upės baseino žemupį. Sindho regiono pavadinimas kilęs iš senovinio Indo upės pavadinimo. Ši upė yra svarbiausia regiono ašis, sukurianti derlingas ir nuolat drėkinamas žemumas su didele gyventojų koncentracija. Pats regionas užima vakariausią didesnės Indo-Gangos žemumos dalį.
Žiedas (papuošalas)
thumb|200px|Vyriškas žiedas (graviruotas) Žiedas – apskritimo formos papuošalas, nešiojamas ant rankos pirštų. Tai vienas populiariausių papuošalų pasaulyje, naudojamas daugelyje kultūrų. Gali būti gaminamas iš metalo (dažniausiai), plastiko, medžio, brangakmenių, stiklo, kaulo. Paprasčiausias žiedas yra tiesiog toro formos dirbinys. Sudėtingesni žiedai gaminami su inskripcijomis, raižiniais, inkrustacijomis (pvz., su brangakmeniu).
Sindho istorija
Geografija
Sindhas yra prie Arabijos jūros. Vakaruose regioną uždaro Kirtaro kalnai, kurie atskiria jį nuo Beludžistano (senovės Gedrosija). Šiaurėje yra Suleimano kalnai, sudarantys kalnuotą Puštunistaną (senovės Arachosija). Šiaurės rytuose Sindhas pereina į dar derlingesnį ir tankiau gyvenamą Pandžabą. Į rytus nuo Sindho yra Taro dykuma ir Radžastanas, o į pietus – Kučo pelkynai, atskiriantys nuo Istorinio Gudžarato.
Žiedas (papuošalas)
Žiedas dažnai atlieka ne tik papuošalo, bet ir simbolinę funkciją. Pati populiariausia – vestuvinis žiedas, rodantis, kad jį nešiojantis asmuo yra susituokęs (ar susižadėjęs). Tokie žiedai dažniausiai yra auksiniai, be inkrustacijų ir nešiojami ant kairės rankos bevardžio piršto (ši tradicija kilo iš tikėjimo, kad šis pirštas tiesiogiai jungiasi su „meilės vena“). Vestuviniai žiedai taip pat gaminami ir iš kitų metalų - platinos, volframo, titano. Taip pat žiedas gali rodyti priklausymą kokiai nors bendrijai, subkultūrai, religinei srovei ar panašiai. Tokio tipo žiedai dažnai gali būti su simboliais ar inkrustacijomis, siejamomis su ta bendruomene. Dar žiedai naudojami kaip pergalės simbolis (čempionų žiedai), seniau dar naudoti antspaudo žiedai, nuodų žiedai ir kt.
Sindho istorija
Geografija
Sindhą sudaro trys geografiniai regionai. Šiaurinė dalis, į šiaurę nuo Indo upės, įsiterpusi tarp Kirtaro ir Suleimano kalnų, yra vadinama Siro (svarbiausias miestas – Džakobabadas). Didžioji ir derlingiausia dalis, t. y. Indo slėnis, yra vadinama Vičolo, ir čia pagrindinis miestas yra Haidarabadas. Krašto pietvakarinė dalis, atskirta nedidelio kalnyno, sudaro Laro lygumą su Karačio uostu.
Senovės istorija
Sindhas yra seniausias žemdirbystės židinys visame Indijos subkontinente. Neolito revoliucija regioną pasiekė iš Irano kalnyno jau apie 7000 m. pr. m. e., kuomet šiauriniame pakraštyje, kalnų papėdėje susikūrė Mergarhos gyvenvietė, tapusi to paties pavadinimo kultūros centru. Iš Mergarhos neolito kultūros bruožai plito tolyn į pietus ir rytus. IV tūkst. pr. m. e. regiono vakariniame pakraštyje klestėjo iš Gedrosijos atėjusi Amri kultūra. Maždaug tuo metu Indo slėnyje susikūrė Kot Didži gyvenvietė, kurios kultūra jau priskiriama Ankstyvosios Harapos kultūroms. Šias kultūras greičiausiai kūrė gentys, kalbėję dravidų kalbomis. Apie 2600 m. pr. m. e. vietines ankstyvąsias kultūras užgožė iš Pandžabo atėjusi Indo civilizacija. Svarbiausia šio laikotarpio gyvenvietė buvo didelis miestas Mohendžo Daras, jau turėjęs kanalizaciją, pasižymėjęs išvystyta architektūra ir kultūra. Kitos svarbios tuometinio Sindho gyvenvietės buvo Lachuindžo Daras, Pir Šach Džurio ir Kot Bala uostas. Tuometinė Sindho valstybė prekiavo su Mesopotamija, Egiptu, ir viena svarbiausių jos prekių tikriausiai buvo medvilnė. Egiptiečių kalboje medvilnė buvo žinoma kaip sindh. Sindhas neretai tapatinamas su šumerų šaltiniuose minima Meluchos šalimi.
II tūkst. pr. m. e. pirmoje pusėje Indo civilizacija nunyko, Sinde keitėsi etninė sudėtis: kraštą apgyvendino indoeuropiečiai arijai. I tūkst. pr. m. e. čia formavosi gentinės arijų valstybėlės – džanapados, kurių svarbiausios buvo Sindho karalystė ir Sauvira. Iš VI a. pr. m. e. žinomas Sindho karalius Rudrajanas, valdęs iš Rorukos miesto, kuris keitėsi dovanomis su Magadhos karaliumi Bindusara. Vėlesni budistiniai šaltiniai mini Roruką kaip vieną svarbiausių Indijos subkontinento miestų, konkuravusį savo grožiu su Pataliputra.
VI a. pr. m. e. pabaigoje Sindhą nukariavo Achemenidų imperija. Regionas buvo paverstas satrapija. Pakeitus pirmąją pavadinimo raidę, satrapija buvo pavadinta Hindu(š), ir vėliau davė pradžią visos Indijos pavadinimui. Nepaisant persų valdžios, satrapija tikriausiai buvo menkai kontroliuojama, kadangi nuo V a. pr. m. e. minima pusiau legendinė vietos valdovų dinastija, toliau valdžiusi iš Rorukos. Ši dinastija išsilaikė iki pat V mūsų eros amžiaus.
Budizmo laikotarpis
Po to, kai apie 232 m. pr. m. e. Maurjų hegemonija krašte nusilpo, Sindhą viena po kitos kontroliavo dinastijos, įsitvirtinusios Gandharoje. Iš pradžių Sindhą valdė Graikų-Baktrų karalystė, vėliau – indo-graikai, dar vėliau – indo-skitai, indo-partai. Galiausiai hegemoniją krašte įgijo Kušanų dinastija, kuri dar labiau skatino krašte budizmą. Svarbiausias budistinės Sindho kultūros palikimas yra Siradž-dži Takri archeologinė vietovė.
IV a. žlugus Kušanų imperijai, Sindhą siaubė eftalitai, kušanšachai. Nuo 489 m. Rohryje (senovės Rorukoje) į valdžią atėjo nauja dinastija – Rajai, kuri atkūrė krašto klestėjimą ir ramybę. Valdant Rajams, Sindho valstybė išsiplėtė ir į gretimą Pandžabą, kartais siekdama Kašmyro slėnį šiaurėje. Valdovai puoselėjo kultūrą ir menus, tapdami Budizmo, Hinduizmo ir Zoroastrizmo patronais. Sostinėje jie pastatė nuostabią Višnu šventyklą.
641 m. rytinę Sindho kaimynę Sasanidų imperiją nukariavo arabų Kalifatas, o 644 m. arabų armijos pasiekė rytinius buvusios imperijos pakraščius Beludžistane. Čia musulmonai buvo sustabdyti prie Indo upės ir Sindhas kuriam laikui išsaugojo nepriklausomybę. Apie 690 m. Rajus pakeitė buvęs rūmininkas Čačas, pradėjęs Čačų dinastiją: vėliau valdė jo brolis Čandras, o galiausiai – sūnus Dahiras.
Paskutinieji Sindho valdovai buvo priversti susidurti su dviem augančiomis galybėmis: Kanaudžio Sahirų rytuose, ir musulmonų – rytuose. 711 m. įvyko lemiami mūšiai tarp karaliaus Dahiro ir Kalifato generolo Muchamado bin Kasimo. Pralaimėjus mūšį, Sindhas įjungtas į Kalifatą.
Islamo laikotarpis
thumb|Samų dinastijos kapai Maklyje. thumb|Haidarabadas tapo svarbiausiu miestu valdant [[Kahorų dinastijai.]] Kalifato sudėtyje Sindhas sudarė atskirą provinciją, kuri taip pat valdė ir dalį Pandžabo. Jos administraciniu centru arabai padarė Mansuros miestą. Provincijoje buvo vykdoma krašto islamizacija, kurios metu formavosi musulmoniška Sindho kultūra ir sindų etninė grupė, sindų kalba. Tai buvo tolimiausias rytinis musulmonų forpostas. Taip pat suklestėjo Debalio uostas, tapęs vienu svarbiausių Kalifato uostų, po Basros. Sindų jūreiviai garsėjo musulmonų pasaulyje, o jų kolonijos siekė tolimas Pietryčių Azijos salas, nešdamos Islamą tolyn į rytus. Sindų jūreivių įvaizdžiai davė pradžią garsiosioms istorijoms apie Sindbadą.
Jau 841 m. Sindho provincija gavo didelę autonomiją, čia įsitvirtino vietinė arabiška emyrų dinastija Habariai, viešpatavusi iki 1024 m. Tais metais Machmudas Gaznavis nukariavo Mansurą ir jį visiškai sugriovė, laikinai prijungdamas regioną prie Gaznevidų imperijos. Po dvejų metų vietinė sindų gentis sumrai įsitvirtino Tari mieste (netoli dabartinio Matli), o ilgainiui išvijo Gaznevidus. Taip jie sukūrė nepriklausomą Sindho valstybę, vėliau perkeldami sostinę į Thatą. Jų įkurta dinastija vadinama Sumrų dinastija, ir valdė iki 1335 m. Sumrų valdymas žymėjo sindų kultūros renesansą. Sindi kalba tapo valstybine kalba ir pakeitė iki tol vyravusią arabų, suklestėjo sindų literatūra, architektūra, reformuotas valstybės valdymas ir t. t.
XIV a. viduryje Sindhą trumpam nukariavo Delio sultonatas. Mirus didžiajam užkariautojui Muchamadui bin Tughlukui, sultonatas subyrėjo, tačiau Sinde Sumrų dinastiją 1351 m. pakeitė nauja – Samų dinastija, įsitvirtinusi Thatoje. Samų valdovai titulavosi džam, o jų valstybė buvo laikoma sultonatu. Samai taip pat rėmė sindų kultūrą.
1520 m. Samų sostinę užpuolė armija, vedama tiurkų ar tiurko-mongolų kilmės Argunų giminės valdovo Šach Bego iš Kandaharo. Tuometinis Sindho sultonas Džamas Firuzas pralaimėjo mūšį ir buvo priverstas leisti Argunams įsitvirtinti šiaurinėje krašto dalyje. Dar vieno mūšio metu jis pralaimėjęs pabėgo į Gudžaratą, galutinai atiduodamas kraštą Argunams. Tačiau ir šie, savo sostine padarę Bhakarą Pandžabe, netrukus susidūrė su augančia Mogolų galia. Šach Bego įpėdinis Šach Huseinas turėjo manipuliuoti, norėdamas išlaikyti valdžią Sinde, o šiam senstant jį pakeitė tolimas giminaitis Muchamadas Isa Tarchanas. Į pilietinį karą įsikišo portugalai, kurie nusiaubė Thatą.
Mianmaro demografija
Šaltiniai
Myanmar
Sindho istorija
Islamo laikotarpis
1701 m. Thatos subaho vietininkais (navabais) tapo Kalhorų dinastija, valdžiusi iki 1783 m. Jie susidūrė su Nadyršacho invazija iš vakarų. Kalhorai pastatė ir įtvirtino Haidarabado tvirtovę, jiems valdant ypatingai suklestėjo sindų literatūra. 1783 m. Kalhorus nugalėjo kita giminė – beludžių kilmės Talpurai, kurie valdė iki 1843 m.
Britų laikotarpis ir nepriklausomybė
thumb|left|Sindhas Bombėjaus prezidencijoje 1909 m. thumb|Britų kolonijinės architektūros pastatas Karačyje. 1839 m. Britų Rytų Indijos kompanija užėmė pajūrio uostą Karačį. Labai greitai, pasinaudodami nesutarimais tarp atskirų kunigaikščių, britai okupavo visą regioną, nuversdami Talpurų dinastiją. Sindhas 1847 m. buvo įjungtas į Britų Indijos Bombėjaus prezidenciją (1936 m. tapo atskira provincija). Nemaža regiono dalis buvo palikta valdyti Talpurams – tai Chairpuro kunigaikštystė.
Kuomet Indija planavo savo nepriklausomybę 1947 m., musulmoniškas Sindho regionas buvo pirmasis, pasisakęs už atskiros musulmoniškos Pakistano valstybės sukūrimą ir įsijungimą į jos sudėtį. Pakistano tėvas Muhamadas Ali Džina irgi buvo sindų kilmės. Iš karto susikūrus Pakistanui, į Sindho regioną ėmė masiškai migruoti pabėgėliai musulmonai iš Indijos – apie 7 mln. vadinamųjų muhadžirų. Dauguma jų apsigyveno Sindho didmiesčiuose Haidarabade ir Karačyje.
Nepriklausomame Pakistane Sindhas tapo centriniu valstybės regionu, ir valstybės sostinė buvo čia (Karačyje). Sindhai turėjo vyraujantį vaidmenį šalies politikoje, ekonomikoje, kultūroje. Vėliau, siekiant išvengti šio Sindho dominavimo, šalies sostinė perkelta į naujai pastatytą Islamabadą.
Kalifornis
Kalifornis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Cf, eilės numeris 98.
Pavadinimo kilmė
Elementas atrastas JAV Kalifornijos valstijoje, tad jos garbei ir pavadintas.
Dramblio ordinas
Aprašymas
miniatiūra|thumb|left|250px|Heraldikoje naudojamas Dramblio ordino ženklas Ordino ženklas – tūrinė miniatiūrinė dramblio skulptūrėlė, padengta balta emale, dekoruota briliantais, nešanti ant savęs kovinį bokštelį, kuris, savo ruožtu, tarnauja kaip žiedo pagrindas. Prieš bokštelį įsitaisęs juodaodis varovas. Dramblys simbolizuoja išmintį, teisingumą, kilnumą ir kitas teigiamas savybes. Danijoje šis vaizdinys sutinkamas ir tarp kitų apdovanojimų.
Dramblio ordinas Lietuvoje
Vienoje iš Danijos bažnyčių šiandien kabo pirmojo atkurtos Lietuvos Respublikos Prezidento Algirdo Brazausko, kuris gavo šį ordiną 1996 m., herbas.
177 m.
177 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Ažutakis
Ažutakis – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Pabradės, Žeimenos kairiajame krante, šalia Vilniaus–Turmanto geležinkelio, supamas miško. Priešais kitame krante – Čubelės kaimas.
ND Bilje
Nogometno društvo Bilje, o trumpai vadinama ND Bilje – Slovėnijos futbolo klubas iš Biljės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1946 m. Slovėnijai taus nepriklausoma valstybe, rungtyniavo žemesniuosiuose divizionuose.
2017–2018 m. sezone tapo Trečios lygos (III pakopa) nugalėtojais vakarų zonoje.
Spalvinė gama
Juoda ir balta spalvos.
Kažemėkai (Jurbarkas)
Kažemėkai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Vertimų, dešiniajame Mituvos krante, prie Kamės žiočių į ją.
Francis
Francis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Fr, eilės numeris 87.
Pavadinimo kilmė
Elementas pavadintas Prancūzijos garbei ( - Prancūzija): jį Kiuri institute Paryžiuje 1939 m. atrado mokslininkė Margerita Perė (Marguerite Perey).
Kanados ežerai
Kanada yra šalis su daugybe ledyninės kilmės ežerų. Ežerų, kurių plotas viršija 3 km² yra daugiau nei 31 tūkst. Mažesnių ežerų dar daugiau.
Pateikiami didžiausieji ir žinomiausieji:
Duomenys iš:
Mbinis
Mbinis, dar žinoma kaip Velė (Wele, Woleu), Benitas (Benito) – upė Gabone ir Pusiaujo Gvinėjoje. Prasideda aukštumose Gabone, Volijo-Ntemo provincijoje. Teka į vakarus, kerta Pusiaujo Gvinėjos Rio Munio regioną. Įteka į Gvinėjos įlanką; sudaro estuariją.
Pagrindiniai intakai: Nia, Ntoras, Lanija (kairieji), Abija (dešinysis).
Šaltiniai
thumb|left|240px|Palydovinė Mbinio estuarijos nuotrauka
Jertisas
Jertisas arba Irtyšskas  – gyvenvietė Kazachstano šiaurėje, Pavlodaro srityje, 175 km į šiaurės vakarus nuo Pavlodaro, Irtyšiaus kairiajame krante. Rajono centras. Keliai į Aksu, Makinską, Severnojė. Upinė prieplauka. Maisto, baldų gamybos pramonė.
Istorija
1973 m. Irytšskui buvo suteiktas miesto statusas, bet nepriklausomo Kazachstano laikais jis vėl tapo kaimu.
Austrijos įpėdinystės karas
Austrijos įpėdinystės karas – karas dėl Šventosios Romos imperatoriaus Karolio VI dukters Marijos Teresės teisės paveldėti Habsburgų dinastijos valdas, vykęs 1740 m. gruodžio 16 d. – 1748 m. spalio 18 d. Karas vyko Europoje ir Šiaurės Amerikoje, į jį įsitraukė beveik visos Europos valstybės, tačiau po karo įvyko tik nedideli teritoriniai pokyčiai.
Pradžia
kairėje|miniatiūra|Europa 1740 m. prasidėjus Austrijos įpėdinystės karui ([[Habsburgų monarchija|Habsburgų valdos pažymėtos geltona spalva)]] Karas prasidėjo 1740 metais, spalio 20 dieną mirus Karoliui VI. Pagal Pragmatinę sankciją Marija Teresė turėjo paveldėti Vengriją, Bohemiją (Čekiją), Austriją ir kitas žemes, o jos vyras Pranciškus Steponas turėjo tapti imperatoriumi, tačiau Prūsijos valdovas Frydrichas II, pasinaudodamas Habsburgų susilpninta pozicija, 1740 m. gruodžio 16 d. įsiveržė į Austrijos valdomą Sileziją. Vėliau į karą prieš Austriją įsitraukė Prancūzija, Ispanija, Saksonija, Švedija ir Bavarija. Austriją palaikė Didžioji Britanija ir Jungtinės Nyderlandų provincijos, o vėliau ir Rusija, kurios įsikišimas paspartino taikos sudarymą.
Pasekmės
kairėje|miniatiūra|Acheno sutarties paskelbimo 1749 m. vasario 13 d. alegorija, 1761 m. (Žakas Diumonas) 1742 m. Austrija Prūsijai atidavė Sileziją, bet išstūmė buvusius Prūsijos sąjungininkus iš Bohemijos ir 1743 m. įsiveržė į Bavariją. Po šių žingsnių Prūsija vėl įsitraukė į karą, pradėdama II Silezijos karą ir įsiverždama į Bohemiją. 1745 metais mirė bavarų pretendentas Karolis VII, o jo sūnus Maksimilianas sutiko remti Marijos Teresės vyrą rinkimuose į Šventosios Romos Imperijos sostą su sąlyga, kad austrai grąžins užimtas Bavarijos žemes. Tais pačiais metais užbaigtas Silezijos karas, dar kartą patvirtinant Silezijos atitekimą Prūsijai.
Pabaiga
Karas baigėsi 1748 m. spalio 18 d. pasirašius Acheno sutartį, kuria patvirtinta Pranciškaus I teisė į imperatoriaus sostą, o mirusio Karolio VII išrinkimas imperatoriumi pripažintas teisėtu, bet austrai neteko Silezijos ir žemių Italijoje (Parmos, Pjančenzos ir dalies Milano kunigaikštystės). Karo metu Austrija buvo susilpninta, o Prūsija po karo gerokai sustiprėjo.
Ažutaunis
Ažutaunis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Dūkštelių.
Kalniškiai (Jurbarkai)
Kalniškiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Vertimų. Kaime įsikūrusi Globių girininkija.
Mielagėnų seniūnija
Mielagėnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Ignalinos rajono savivaldybės pietryčiuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
Grandinėlė
Grandinėlė - grandinė iš smulkių grandelių, nešiojama kaip papuošalas. Grandinėlės paprastai nešiojamos susegtos ant kaklo, nors būna ir grandinėlės formos apyrankių. kaip papuošalai buvo naudojamos ir kišeninių laikrodžių grandinėlės. Grandinėlėmis kartais puošiami ir drabužiai (pvz., kelnės, žaketai), avalynė.
Grandinėlės būna paprastos viengubos ir sudėtingos. Ant grandinėlių dažnai pakabinami pakabukai.
Grandinėlės meno dirbiniai dažniausiai būna iš metalo (auksas, sidabras, platina, žalvaris, varis ir kt.), medžio, šiais laikais - iš plastiko. Kartais tarp grandelių gali būti suvertų mineralų (gintaras, koralas, malachitas, perlai ar jų imitacija) gabalėlių. Papuošalas vien iš suvertų medžiagų karoliukų yra ne grandinėlė, o vėrinys.
NUTS:LV
NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūra – Europos Sąjungos unifikuota teritorijų skirstymo į regionus sistema, patvirtinta 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d. Jis buvo papildytas 2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1888/2005 į Europos Sąjungą įstojus Čekijos Respublikai, Estijai, Kiprui, Latvijai, Lietuvai, Vengrijai, Maltai, Lenkijai, Slovėnijai ir Slovakijai.
Latvija dėl mažos teritorijos apima visą NUTS 1 ir visą NUTS 2 lygmenis. NUTS 3 lygmenį atitinka istoriniai regionai, jie į smulkesnius administracinius vienetus toliau klasifikuojami pagal Bendrijos Vietinių administracinių vienetų sistemą LAU į miestus, savivaldybes (nov.) ir valsčius (pag.).
Biljė
Biljė – gyvenvietė vakarų Slovėnijoje, netoli Italijos sienos, Goricos regione, Miren-Kostanjevicos savivaldybėje. 52 metrai virš jūros lygio. Netoli yra kalnas, vadinamas Mirenski grad.
Istorija
Čia pastatyta Šv. Antano bažnyčia. Ji yra ant kalno (Mirenski grad), nuo kurio matyti apylinkės.
Gyvenvietė yra skulporiaus Negovano Nemeco ir filosofo Deano Komelo gimtinė.
Radis
Radis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Ra, eilės numeris 88.
Pavadinimo kilmė
Radžiui būdinga spinduliavimas, todėl atitinkamai jis ir pavadintas ( – spindulys).
178 m.
178 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lapinukai (Phyllobius)
Lapinukai (Phyllobius) – straubliukų (Curculionidae) šeimos vabalų gentis. Viena iš dviejų lapinukų genčių.
Išvaizda, bionomija
Vidutinio dydžio vabalai. Straublelis trumpas, siauresnis už galvą. Akys iššokusios, apvalios. Priešnugarėlė skersinė, siauresnė už antsparnius. Kūnas apaugęs įvairos formos, dažniausiai žalios, bet būna ir rudų ir kt. spalvų žvyneliais arba prigludusiais (kartais ir pasišiaušusiais) plaukeliais. Nagai suaugę.
Daugumos lapinukų rūšių kojų šlaunys turi dantelius, tačiau kai kurios rūšys (Pvz.: Phyllobius roboretanus, Phyllobius virideaeris, Phyllobius viridicollis) dantelio ant šlaunų neturi.
Suaugę vabalai skraido gegužės – Liepos mėnesiais. Kiaušinius deda ant įvairių augalų, nuo kurių šie krinta ant žemės. Lervos vystosi žemėje, minta įvairių augalų šaknimis.
Vabalai aktyvūs dieną, aptinkami ant įvairių žolinių ir sumedėjusių augalų lapų. Kai kurios rūšys yra kenkėjai.
Skirtumai nuo Polydrusus
Phyllobius genties straubliukai labai panašūs į kitos lapinukų genties – Polydrusus straubliukus. Aiškiausias požymis, skiriantis šias dvi gentis yra antenų pradžia. Phyllobius genties lapinukų vabalų antenos prasideda straublelio nugarinėje dalyje, antenų pirmieji nareliai įsispraudžia į griovelį, kuris nesiekia akių. Pirmas antenų narelis aiškiai matosi žiūrint į vabalą iš viršaus. Polydrusus genties lapinukų antenų pirmas narelis žiūrint iš viršaus taip gerai nesimato. griovelis nueina į apačią už akių. thumb|center|300px|[[Phyllobius (kairėje) ir Polydrusus (dešinėje) galvos.]]
Lietuvos Phyllobius lapinukai
Lietuvoje yra apie 13 – 14 rūšių :
Baidarių ir kanojų irklavimas 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Baidarių ir kanojų irklavimo varžybos 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko rugpjūčio 11 – rugpjūčio 23 dienomis Shunyi olimpiniame irklavimo parke.
Rungtys
2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyks 16 baidarių ir kanojų irklavimo rungčių. Jos skirstomos į dvi grupes: slalomą ir plaukimą kanalu.
Slalomo rungtys:
Kvalifikacija
Nacionaliniai olimpiniai komitetai į olimpines žaidynes gali deleguoti ne daugiau kaip vieną valties ekipažą kiekvienoje rungtyje.