cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maldyklinis fikusas
Maldyklinis fikusas – šventasis medis Indijos kultūroje. Bodhgajos mieste auga itin garbinamas Bodhi medis („atbudimo medis“), po kuriuo, kaip teigiama, nušvitimą patyrė Sidharta Gautama. Tiesa, originalus medis sunaikintas, bet jo šaka buvo nugabenta į Šri Lanką, o iš jos užveistas dabartinis medis. Hindų asketai sadhu dažnai medituoja po šiais fikusais. Sanskritu maldyklinis fikusas vadinamas, jo malkos naudojamos agnihotros apeigose. Daugeliu kitų indų kalbų medis vadinamas pypal, pypar, pimpal.
Medis plačiai naudojamas tradicinėje medicinoje gydant įvairias ligas, sodinamas kaip dekoratyvinis augalas.
Bajorkaimis
thumb|„Bajorkaimis“. Ukrainos dailininko [[Serhijus Vasylkivskis|S. Vasylkivskio paveikslas, XX a. pradžia]]
Vira
Vira - bauda už žmogžudystę senovės Rusijoje, kurią turėdavo mokėti žmogžudys. Analogiška germanų vergildui.
Viros dydis priklausė nuo nužudytojo socialinės padėties ir kilmingumo. Formuojantis Rusijos valstybingumui virą ėmė reguliuoti rašytiniai įstatymai, pvz, Rusų tiesa, ją ėmė mokėti kunigaikščiui. Vira pakeitė kraujo kerštą.
Bajorkaimis
Bajorkaimis (arba akalyčia, akalica, okolica;, ) – Lietuvos smulkiųjų bajorų apgyvendinta gyvenvietė. Tai vienos iš seniausių teritorinių bendruomenių, įteisintos XVI a. viduryje. Jų gyventojai buvo vadinami okolicų šlėktomis. Labiausiai buvo paplitę vidurio ir šiaurės vakarų Lietuvoje. Akalicomis vadinti smulkiųjų bajorėlių kaimai, ypač gausūs Liaudoje.
Istorija
Atsirado iš pasiturinčių lietuvių šeimų kiemų, kurios dar iki valstybės susidarymo ar jos kūrimosi laikotarpiu sugebėdavo išrengti raitelį į karą. Tokios šeimos ilgainiui įgijo bajoro titulą ir teises, pateko į bajorų karių sąrašus, todėl jų gyvenviečių nepalietė XVI a. Valakų reforma. Bajorkaimiai dažniasia plėtojosi kaip kupetiniai kaimai – jų pastatai ir sodybos buvo pastatyti laisvai, derėjo prie aplinkos, dirbamoji žemė paprastai nesuskaidyta į rėžius, ją sudarė daugelis netaisyklingų sklypų. LDK laikotarpiu bajorkaimių savininkai neturėjo ar mažai teturėjo šeimynos ir didžiojo kunigaikščio dovanotų veldamų.
Vira
Žodžio kilmė
Rusų kalboje žodis vira galėjo atsirasti:
Bajorkaimis
Istorija
Labiausiai buvo paplitę Lietuvos viduryje ir šiaurės vakaruose. Lietuvos pietryčiuose jų išliko iki sovietinės kolektyvizacijos. Dažno pavadinimas kilęs iš savininko vardo, pavardės ar pravardės. Bajorkaimiais buvę dabartiniai kaimai – Černiauskynė, Dapšiai, Drąseikonys, Gikonys, Kylatrakis, Pavartės, Sokonys (Prienai), Vainiūnai ir kt. Dabartinė prasmė atitinka anglišką terminą „estate village“.
Europinis žalvarnis
Europinis žalvarnis arba žalvarnis (Coracias garrulus) – žalvarninių paukščių (Coraciiformes) būrio, žalvarninių (Coraciidae) šeimos paukščių rūšis.
thumb|290px|left|Coracias garrulus garrulus porūšio europinis žalvarnis prie [[Uoksas|uokso jaunikliams atnešęs vabzdį]]
Išvaizda
Europinis žalvarnis yra maždaug eurazinio kėkšto dydžio. Kūno svoris 120-160 g. Kūno ilgis 29–32 cm, atstumas tarp išskleistų abiejų sparnugalių 52–58 cm. Pas patinėlius sparnai yra nežymiai ilgesni 20,08 ± 1,32 cm, patelių sparnų ilgis 19,62 ± 0,94 cm.
Abiejų lyčių individų lytinis dimorfizmas beveik neišreikštas, kurie yra vienas į kitą labai panašūs, išskyrus kad melsvas plunksnų atspalvis pas patinėlius yra šiek tiek ryškesnis. Patino ir patelės galva, sprandas ir kūno apačia šviesiai mėlyni, žalsvi. Nugara ir pečiai ryškiai rudi, plasnojamosios plunksnos juodos, melsvo atspalvio. Vairuojamosios plunksnos žalsvos ir tamsiai mėlynos, galai šviesesni. Snapas juodas. Kojos gelsvai pilkšvos. Rainelė ruda. Jaunikliai ne tokių ryškių spalvų.
Paplitimas pasaulyje
Eurazijoje aptinkamas nuo Pirėnų pusiasalio iki Altajaus, Kašmyro. Šiaurėje arelaas siekia pietinę Baltijos jūros pakrantę, Suomių įlanką, Volgos aukštupį, pietinį Uralą, Obės aukštupį, pietuose arealas tęsiasi iki Indo slėnio, Persų įlankos, Irako, Mažosios Azijos, Viduržemio jūros pakrančių. Gyvena šiaurės vakarų Afrikoje, Viduržemio jūros salose. Daugelyje šalių nyksta. Gausūs Vengrijoje, kurioje stengiamasi kelti šių paukščių populiaciją.
Žiemoja pietinėje ir rytinėje Afrikoje.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje gyvena europinių žalvarnių Coracias garrulus garrulus porūšis. Šalyje retas, paprastai peri apie 10 porų, dažniausiai Dzūkijoje, sausuose retuose pušynuose.
Porūšiai
IOC World Bird List / v11.2, kurios sąrašus sudaro tarptautinė ornitologų sąjunga, išskiria du porūšius :
Biologija
Peri įvairiuose miškuose, senais medžiais apaugusiose upių pakrantėse. Apsigyvena miškuose esančių kaimų ir gyvenviečių apylinkėse, kirtaviečių pakraščiuose, siauruose neiškirstų medynų ploteliuose, įsikuria parkuose ir soduose.
Mėgsta tupėti ant elektros laidų, stulpų, sausų medžių viršūnių. Aptinkami pavienėmis porelėmis, tik rudenį kartais telkiasi į būrius. Gali skristi maksimaliu 48 km/val. greičiu.
Dauginimasis
Uoksą perėjimui susiranda gegužės mėnesį. Kartais toje pačioje vietoje peri kelerius metus iš eilės. Vienoje dėtyje būna maždaug 4-5 kiaušiniai, perimi apie 18-20 dienų. Daug kiaušinių žūva.
Išsiritę jaunikliai būna pliki, vėliau apauga kietais spaigliais, primenančiais ežio spyglius. Mažyliai lizduose gyvena maždaug 26-28 dienas, palikusius lizdą jauniklius tėvai dar papildomai globoja apie 2 savaites.
Europiniai žalvarniai gyvena apie 10 metų.
Mityba
Lesa mėšlavabalius, karkvabalius, ūsuočius, lapgraužius, kurklius, žiogus, žiedmuses. Kartais sugauna driežų, varlių, pelėnų, kirstukų. Auką nusineša į pamėgtą vietą pamiškėje arba kirtavietės pakraštyje ir ten sudoroja. Prieš prarydamas sugautą vabalą daužo į šakas.
Nykimas ir apsauga
Tai sparčiai nykstanti rūšis, kurios išlikimui būtinas tradicinis kraštovaizdis. Europinių žalvarnių populiaciją mažina buveinių homogenizacija, insekticidų naudojimas, pievų užžėlimas. Ypač žalinga intensyvi miškininkystė, pašalinant negyvą medieną ir medžius su mikrobuveinėmis. Nykstant tradicinėms sodyboms ir neintensyviam ūkininkavimui, žalvarniai taip pat praranda buveines.
Žalvarnių populiaciją galima padidinti keliant inkilus, taikant kontroliuojamą miško paklotės deginimą.
Eurovizijos dainų konkursas 1979
'''1979 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – dvidešimt ketvirtasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 1979 m. kovo 31 d. Izraelyje, Jeruzalėje. Konkurso nugalėtojais tapo šios šalies atstovai Gali Atari und Milk & Honey su daina „Hallelujah“.
Žalia: 1979 m. konkurse dalyvavusios šalys. Geltona: šalys, 1979 m. Eurovizijos dalyvavime padariusios pertrauką.|thumb|450px|left thumb|300px|Gali Atari&Milk & Honey – 1979 m. Eurovizijos nugalėtojai
Juodikis
Juodikis tai:
Sloan dangaus apžvalga
Sloan dangaus apžvalga – šiaurės hemisferos žvaigždžių, galaktikų ir kvazarų iki 23 ryškio fotometrinio ir spektrinio tyrimo programa. Ši programa vykdoma 2,5 m skermens teleskopu Apače Pointo observatorijoje Sakramento kalnuose JAV, Naujosios Meksikos valstijoje.
Heelal
Durasnas
Durasnas  – miestas centriniame Urugvajuje, Durasno departamento administracinis centras.
Įkurtas 1821 m. spalio 12 d. Žymus savo paplūdimiu, tyru Ji upės vandeniu.
Kęstutis Makariūnas
Kęstutis Makariūnas (1932 m. balandžio 22 d. Vilniuje – 2021 m. rugsėjo 18 d. ten pat ) – Lietuvos fizikas, eksperimentinės branduolio fizikos Lietuvoje pradininkas.
Biografija
Brolis Jaunutis Makariūnas, žmona Eglė Dalia Makariūnienė. 1955 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universitetą (VU). 1955–1956 m. VU dėstytojas. 1959 m. baigė SSRS mokslų akademijos Leningrado fizikos ir technikos instituto aspirantūrą, fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.
1959–1976 m. dirbo LSSR mokslų akademijos Fizikos ir matematikos institute, 1961–1976 m. Radioaktyviojo spinduliavimo sektoriaus vedėjas, 1977–1999 m. Fizikos institute, 1977–1989 m. Radioaktyviojo spinduliavimo skyriaus vedėjas, 1989–1999 m. Branduolio tyrimų laboratorijos vedėjas, 1989–1999 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas. 1987 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys: branduolio fizika, branduolio spektroskopijos metodų naudojimas kietojo kūno mikroskopinės sandaros tyrimams, sužadintųjų branduolių hipersmulkioji sąveika ir Mosbauerio spektroskopija, radioaktyviųjų atomų cheminės aplinkos įtaka radioaktyviojo skilimo konstantoms. Pirmasis išmatavo daugelio branduolių radioaktyviųjų virsmų tikimybių pokyčius. Daugiau kaip 250 mokslinių straipsnių autorius. Paskelbė studijų mokslo istorijos ir mokslo politikos klausimais.
Derbento emyratas
Derbentas buvo įkurtas dar prieš mūsų erą ir buvo labai svarbus miestas visais laikais. VII a. miestą užėmus arabams, jis įėjo į Kalifato sudėtį, kur 735 m. gavo savivaldą. Byrant Kalifatui, IX a. jis buvo viena teritorijų, kurios tapo nepriklausomos nuo centrinės valdžios, kartu su Armėnija, Gruzija ir Širvanu. Čia įsitvirtino Hašemidų dinastija.
Po nepriklausomybės laikotarpio 1067–71 m. emyratą prijungė prie savo sultonato Seldžiukai, o šių valdžiai nusilpus XII a. Derbentas vėl atgavo nepriklausomybę, kurios labai ilgam laikui neteko 1239 m., visą regioną užkariavus mongolams. Nuo tada miestas ėjo iš rankų į rankas: jį valdė Ilchanidai, Timūridai, Safavidai, Rusijos imperija.
Dar vienas Derbento nepriklausomybės laikotarpis buvo 1743–1813 m., kuomet regione susikūrė Derbento chanatas. Jis galutinai prijungtas prie Rusijos imperijos.
Žironai
Žironai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Radviliškio.
Sunizmas
thumb|left|250px|Sunitų (žalia), šiitų (violetinė) ir [[Ibadizmas|ibaditų (juoda) pasiskirstymas.]]
Sunitai – ortodoksinės islamo religinės krypties (Suni islamo, سُنِّيّ – sunnīy) pasekėjai. Sunitai religinio mokymo šaltiniu laiko ne tik Koraną, bet ir Suną.
Sunitų įstatymas yra Koranas ir Mahometo pavyzdys, tai gausiausia islamo kryptis.
Vyrauja Arabijos pusiasalyje, Artimuosiuose rytuose, Šiaurės Afrikoje, Vidurinėje Azijoje, Turkijoje, Pakistane, Bangladeše, Indonezijoje ir Malaizijoje, nemažos grupės gyvena Irake, Azerbaidžane, Rusijoje, Afganistane.
Istorija
Islamo pasaulyje politiniai nesutarimai dažnai virsdavo religiniais nesutarimais – pats pirmas toks nesutarimas kilo 30 metų po Mahometo mirties, kai musulmonai pradėjo pilietinį karą, po kurio atsirado keturios islamo šakos, iš kurių dvi buvo panašios į šių dienų sunizmą. Viena iš pagrindinių pirmojo pilietinio karo priežasčių buvo ta, kad sukilėliai Irake ir Egipte atsisakė pripažinti trečiojo kalifo ir jo gubernatorių valdžią. Dabartiniai musulmonų religiniai nesutarimai tarp sunitų ir šiitų tebevyksta Irake.
Kema
Kema  – upė Rusijoje, Vologdos srityje. Prasideda Kemos ežere, srities šiaurės vakaruose, teka į pietus. Srovė greita, daug slenksčių. Žiotyse smarkiai išplatėja, tampa Belojės ežero įlanka.
Didžiausi intakai – Indomanka (kairysis), Korba (dešinysis).
Šukinės duobelinės keramikos kultūra
Šukinės duobelinės keramikos kultūra arba Duobelinės šukinės keramikos kultūra arba Šukinės keramikos kultūra – ankstyvojo neolito archeologinė kultūra, V–III tūkst. pr. m. e. paplitusi šiaurės rytinėje Europos kontinento dalyje.
Arealas
Duobelinė-šukinė keramika atsirado ankstyvajame neolite – 5-ojo tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje prie Volgos ir Okos tarpupio ir Volgos aukštupio, vėliau paplito į šiaurę tarp Karelijos ir Baltosios jūros pakrančių, į pietus tarp Desnos ir Dono aukštupių, į vakarus iki Dniepro ir į rytus iki Volgos vidurupio. Duobelinė-šukinė keramika būdinga Rytų Europos miškų ir miškastepių zonų neolito kultūroms – Lialovo kultūrai, Riazanės kultūrai, Balachnos kultūrai, Desnos kultūrai, Karelų kultūrai, Kargopolio kultūrai, Narvos kultūrai ir kitoms.
Kultūra
Šukinė duobelinė keramika – tai lipdyta keramika su mineralinėmis priemaišomis molio masėje, puošta duobučių ir šukinių atspaudėlių ornamentu. Duobelinė šukinė keramika – daugiausia plačiaangiai šiek tiek profiliuotais pakraštėliais, apvaliadugniai ir smailiadugniai indai, kurių paviršius puoštas horizontaliomis juostomis ar ploteliais išdėstytomis įvairios formos duobutėmis ir šukiniais atspaudėliais. Vėlyvajame neolite (3 tūkstantmetis pr. m. e.) ėmė nykti; kai kuriuose regionuose naudota iki eneolito ir bronzos amžiaus pradžios.
Genetika
2017 m. „Current Biology“ paskelbtame genetiniame tyrime buvo analizuojami trijų Šukinės duobelinės keramikos kultūros individų palaikai, palaidoti Kudrukiuloje. Išgautas Y-DNR mėginys priklausė R1a5-YP1272. Trys išgauti mtDNR pavyzdžiai priklausė U5b1d1, U4a ir U2e1.
2018 m. lapkritį „Nature Communications“ paskelbtame genetiniame tyrime buvo nustatyta, kad Šukinės duobelinės keramikos kultūros individai turėjo apie 65 % Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų, 20 % Vakarų stepių pastoralistų ir 15 % Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės. Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės kiekis buvo didesnis tarp ankstesnių Rytų Pabaltijo kultūrų, o Vakarų stepių pastoralistų genetinė kilmė nebuvo anksčiau patvirtinta šio regiono ankstyvoje kultūroje.
Suomijos futbolo varžybos 1937 m.
Suomijos futbolo varžybos 1937 m.
Park Chung-hee
Pak Čionghy (1917 m. lapkričio 14 d. – 1979 m. spalio 26 d.) buvo Pietų Korėjos armijos generolas ir valstybės prezidentas, valdęs 1963–1979 m. laikotarpiu. Jo valdymas turėjo nemažai autokratijos bruožų (ypač po 1971 metų), pasižymėjo dėmesiu šalies ekonominiam augimui, industrializacijai, siekiais bendradarbiauti su JAV, Japonija. Pak Čionghy buvimas valdžioje baigėsi jo nužudymu 1979-taisiais.
Biografija
Pak Čionghy gimė 1917 m. lapkričio 14 d. Gumi mieste, Šiaurės Kiongsango provincijoje, neturtingoje šeimoje. Baigęs mokslus, 1937 m. jis tapo pradinių klasių mokytoju, tačiau vėliau metė darbą ir išvyko į Mandžiūriją. Ten baigė dvejų metų kursus Mandžiūrijos imperatoriškosios armijos akademijoje ir įstojo į Japonijos Karo akademiją. Po baigimo buvo paskirtas antruoju leitenantu Japonijos armijoje, dalyvavo Antrajame Pasauliniame kare. Jam pasibaigus grįžo į Korėją, dalyvavo JAV vykdytame Pietų Korėjos armijos formavime. Vėliau kovojo Korėjos kare ir po kelerių metų gavo generolo laipsnį.
1972 m. spalį Pak Čionghyi iniciatyva buvo priimtos konstitucijos pataisos, sustiprinusios jo galias ir leidusios pasilikti prezidento poste neribotą laikotarpį. Politinė padėtis tapo vis labiau autokratinė, buvo susidorojama su oponentais, pažeidinėjamos žmogaus teisės. Dalis visuomenės buvo nepatenkinta tokia situacija šalyje, stiprėjo politinės opozicijos, studentų, intelektualų, disidentų judėjimai, tačiau jie neįtraukė plačiosios visuomenės ir nebuvo masiniai.
1979 m. spalio pradžioje Pak Čionghi iš parlamento pašalino opozicinės partijos lyderį ir tai sukėlė didelius protestus Busano mieste. To paties mėnesio 26 d. dėl Busano įvykių surengtame susitikime Pak Čionghi buvo nužudytas Pietų Korėjos centrinės žvalgybos vado Kim Džėgjū (김재규).
Politikos bruožai
Pak Čionghi valdymo laikotarpiu šalis reformavo ekonomiką, orientuodama ją į eksportą, ir patyrė stiprų ekonominį augimą (apie 8 % kasmet). Daug gyventojų kėlėsi į miestus ir šalis tapo vis labiau urbanizuota. Užsienio politikos srityje buvo normalizuoti santykiai su Japonija, užmegzti ryšiai su Šiaurės Korėja. 1972 m. liepos 4 d. po slaptų derybų pasirašytas abiejų Korėjos valstybių komunikatas, skelbęs dialogą susivienijimo klausimu, tačiau padėtis pusiasalyje liko įtempta, nepaisant keleto aukšto lygio susitikimų. 1973 m. derybos sužlugo, Šiaurei reikalaujant Pietuose įvykdyti žymias politines permainas. Pietų Korėja išliko Amerikos sąjungininke ir 1965 m. įsitraukė į Vietnamo karą, palaikydama jos pusę.
1973 m. nutrūkusios derybos su Šiaure, 1974 m. atrasti slapti tuneliai po demilitarizuota zona, komunistų pergalė Vietname – visa tai buvo naudojama sustiprinti Pak Čionghi valdžią, pateisinti stiprėjantį autoritarizmą. Buvo manoma, jog Pietų Korėja negali pasitikėti JAV karine apsauga po jos pralaimėjimo Vietname, išaugo nesaugumo jausmas.
Vėlesniuoju Pak Čionghy valdymo laikotarpiu šalies ekonomika ir toliau augo (8–10 % kasmet), įvairiomis lengvatomis buvo skatinama sunkioji, chemijos ir kitos pramonės šakos, didėjo eksportas. 1971 m. buvo paskelbtas Naujojo Kaimo judėjimas (새마을 운동, sė mayl undon), kurio pagalba kaimo bendruomenės galėjo gauti lėšų įvairioms investicijoms, buvo pagerinta infrastruktūra.
Alytaus dekanatas
Alytaus dekanatas yra dviejose vyskupijose:
Kazimieras Juozas Ambrasas
Kazimieras Juozas Ambrasas, SJ (1934 m. birželio 1 d. Surgučiuose, Sasnavos valsčiuje – 2023 m. balandžio 8 d. Kaune ) – lietuvių kunigas, literatūros tyrinėtojas, publicistas, vertėjas.
Trinidadas (Urugvajus)
Trinidadas – miestas Urugvajuje, Floreso departamento administracinis centras.
Kazimieras Juozas Ambrasas
Biografija
1957 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą, 1959–1962 m. studijavo anglų kalbą. 1972 m. apgynė kandidatinę disertaciją. Dirbo žurnalų redakcijose, 1970–1988 m. dėstė Vilniaus, 1988–1989 m. Poznanės Adomo Mickevičiaus universitete. Nuo 1987 m. docentas.
Nuo 1981 m. birželio 20 d. jėzuitas. Studijavo pogrindinėje kunigų seminarijoje. Talkino redaguojant pogrindinius leidinius „Aušra“ ir „Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronika“. Tačiau saugumui atidžiai sekant, šią veiklą teko nutraukti. 1988 m. rugpjūčio 16 d. Skaistgiryje arkivyskupas Julijonas Steponavičius įšventino diakonu, kitą dieną – kunigu. 1989 m. lietuvių kalbą dėstė Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje. Nuo 1990 m. dirbo Vatikano radijo lietuviškų programų redakcijoje, sielovados darbą Filipinuose, Indijoje. Nuo 1991 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys, nuo 1993 m. Aušros vartų parapijos Montrealyje, nuo 2001 m. Čikagos jėzuitų namų kunigas. Dėstė Lituanistikos institute Čikagoje. Nuo 2003 m. gruodžio mėn. gyveno Kauno jėzuitų namuose, buvo rekolekcijų vedėjas.
Išvertė knygų iš anglų, rusų, lenkų, italų kalbų.
Ambrasas-Sasnava tyrinėjo vertimo teoriją ir praktiką, parašė knygas:
Jis paskelbė publicistikos:
Vertė iš anglų kalbos prozą.
1138 m. Alepo žemės drebėjimas
1138 m. Alepo žemės drebėjimas – netoli Alepo miesto šiaurės Sirijoje 1138 m. spalio 11 d. įvykęs žemės drebėjimas. Jis laikomas vienu didžiausių žmonijai žinomų ir trečiu pagal aukų skaičių žemės drebėjimu pasaulio istorijoje. (apie 230 tūkst. žuvusiųjų).
Žemės drebėjimas vyko keliais etapais ir apėmė dabartinės šiaurės Sirijos ir pietvakarių Turkijos teritorijas, o vėliau ir Iraną bei Azerbaidžaną. Daugiausia žalos drebėjimas padarė 1138 m. spalio 11 d. Alepe. 1139 m. rugsėjo 30 d. galingas seisminis smūgis įvyko ir dabartinio Azerbaidžano miesto Gendžės vietoje. 1138 m. rugsėjo 17 d. įvykusio galingo žemės drebėjimo metu Kiapazo kalno viršūnė nuslinko į Agsu upės tarpeklį. Dėl susidariusios užtvankos susiformavo Gioigiolio ežeras.
Pirmasis 230 000 aukų skaičių XV a. paminėjo Ibn Tagiberdi. Šis skaičius apima ir 1137 m. lapkričio žemės drebėjimą Džaziros lygumoje bei 1139 m. rugsėjo 30 d. žemės drebėjimą Azerbaidžano mieste Gendžėje. Šis aukų skaičius ypač šokiravo Vakarų riterius-kryžiuočius, nes tuo metu šiaurinėje ir vakarinėje Europoje, iš kur jie buvo kilę, retas miestas turėjo daugiau nei 10 tūkst. gyventojų. Tuo tarpu buvusios Bizantijos imperijos ir įvairių arabų emyratų teritorijoje buvę didieji miestai (Alepas, Aleksandrija, Antiochija, Konstantinopolis) turėjo po 200 tūkst. ir daugiau gyventojų. Po žemės drebėjimo 200 tūkst. gyventojų skaičius Alepe vėl pasiektas tik XIX a. pradžioje.
Razi
Ar Razi (, Zakariā-ye Rāzi; 865 m. rugpjūčio 26 d. Rėjuje – 925 m. Rėjuje) buvo persų alchemikas ir chemikas, gydytojas, filosofas ir mokslininkas, plačiai laikomas poliamtu.
Baigė Medicinos mokslus, ypač domėjosi karštinėmis. Parašė veikalą apie raupus ir tymus, aprašė jų simptomatiką, diferencinę diagnostiką, manė, kad ligų priežastys humoralinės. Pastebėjo, kad raupais niekada nesergama du kartus, žmogus įgauna atsparumą. Daug dėmesio skiria vaikų priežiūrai, gamino įrankį, kuriuos būtų galima pašalinti svetimkūnį iš gerklės, žaizdų tvarstymui pradėjo naudoti medvilnę. Aprašė liaudies medicinos metodus, kad jais galėtų naudotis gyventojai, kurie neturėjo savo gydytojo.
Iš visų jo veikalų labiausiai ieškomas buvo „Kitab al-Hawi fi al-TIBB“ – didelė privati užrašų knygutė, kurioje buvo surašyta daug savos ir iš kitų autorių surinktos patirties apie įvairias ligas ir terapijas. Nacionalinės Medicinos bibliotekoje yra išlikusi kopija, kurioje aprašyti nusiskundimai turinčiųjų bėdų dėl virškinamojo trakto.
Po al-Razi mirties su jo sesers pagalba buvo surinkta kiek įmanoma daugiau informacijos kuri dar buvo likusi jo užrašuose, ir viskas buvo surašyta į veikalą pavadinimu HAWI (1279 m.) HAWI buvo išversta į lotynų kalbą ir pavadinta Faraj ben Salim. Tai buvo vienas iš labiausiai skaitomų medicinos vadovėlių viduramžių Europoje. Renesanso metu šis veikalas buvo spausdinamas su žinomų gydytojų, vienas iš kurių buvo Andreas Vesalius, komentarais.
Antanas Buračas
Antanas Buračas (g. 1939 m. birželio 17 d. Kaune) – vienas iš Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio steigėjų; politekonomijos, tarptautinių finansų ir investicijų specialistas, metaekonomikos tyrėjas.
Biografija
1949–1957 m. mokėsi Kauno „Saulės“ gimnazijoje. 1962 m. baigė VU Ekonomikos fakultetą. 1962–1964 m. dirbo dėstytoju KPI ir LŽŪA. 1964–1967 m. SSRS mokslų akademijos pasaulinės ekonomikos ir tarptautinių santykių instituto aspirantas, apgynė disertaciją „Dėl pagrindinių nemarksistinių paklausos makroanalizės krypčių vertinimo“. 1971 m. apgynė habilitacinį darbą „Asmeninių vartojimo išlaidų modeliavimo teorinės problemos (kritinė analizė)“, ekonomikos mokslų daktaras. Atskleidė struktūrinės asimetrijos dėsningumą mažėjančių gyventojų pajamų ir išlaidų sąryšiuose 1967–1974 m. LSSR MA Ekonomikos instituto vartojimo modeliavimo grupės vadovas. 1969–1975 m. ir 1995–1999 m. dėstė VU Kauno humanitariniame fakultete; nuo 1973 m. profesorius. 1973–1974 m. stažavosi Londono universiteto (Queen Mary College), vizituojantis profesorius. 1976 m. išrinktas Lietuvos mokslų akademijos akademiku; 2000 m. išrinktas Pasaulio inovacijų fondo [World Innovation Foundation] tikruoju nariu.
1969–1975 m. UNESCO Europos centro socialinių mokslų tyrimams ir dokumentacijai koordinuoti tarptautinio projekto „Išteklių paskirstymo tarp rinkos ir nerinkos poreikių tenkinimo kriterijai“ organizacinio komiteto narys. 1969–1982 m. R. Europos programos „Prognozavimo metodai ir modeliai planinėje ekonomikoje“ organizacinio komiteto narys. 1974–1980 m. Ekonomikos instituto matematinių metodų taikymo ekonomikoje sektoriaus vadovas, 1980–1984 m. Regioninio modeliavimo skyriaus, 1984–1991 m. Politinės ekonomijos skyriaus vadovas. 1982–1990 m. UNESCO programos „Žmogus ir biosfera“ Lietuvos nacionalinio komiteto viceprezidentas, 1982-1988 m. Mokslinė techninės informacijos tarybos prie LMA Prezidiumo pirmininkas, 1987-1996 m. taip pat vadovavo LMA Probleminei mokslinei tarybai „Mokslo ir technikos istorija Lietuvoje“, jo iniciatyva ji buvo perregistruota kaip Lietuvos mokslo istorijos ir filosofijos asociacija. Tai buvo viena iš pirmųjų tuomet prasidėjusių nacionalinių mokslo tyrėjų ir kultūros darbuotojų iniciatyvų, peraugusių į Lietuvos mokslų akademijos atsiskyrimą nuo TSRS MA, analogišką Lietuvos rašytojų ir kt. sąjungų atsiskyrimą. 1988 m. birželio 3 d. išrinktas Sąjūdžio iniciatyvinės grupės nariu, vėliau jo Seimų ir Tarybų nariu; rengė kartu LPS programinius dokumentus. 1989 m. kartu su Viktoru Petkumi įkūrė Lietuvos žmogaus teisių gynimo asociaciją, 2010 m. suvažiavime išrinktas jos garbės nariu.
1990–2005 m. dėstė VDU, pinigų politikos ir intelektinių išteklių kursų profesorius, Steigiamojo senato narys; 2016-2019 m. vyriausiasis mokslo tyrėjas Švietimo akademijoje. 1991–1992 m. Lietuvos banko valdytojo patarėjas ir Mokslo centro direktoriaus pavaduotojas (rengė lito įvedimo dokumentus). 1995–2004 m. Valstybinės nostrifikacinės komisijos socialinių mokslų srityje pirmininkas. 1996–2002 m. Konstitucinės saugos visuomeninės komisijos pirmininkas.
2006–2011 m. MRU Bankininkystės ir investicijų katedros vedėjas, profesorius (monetarinė politika, centrinė bankininkystė), tarpt. žurnalo "Intellectual Economics" atsakingasis redaktorius (2006-2012,2020-). 2010-18 m. Lietuvos edukologijos universiteto Socialinių mokslų fakulteto profesorius (intelektinių išteklių vadyba), 2010-14 ir VU TVM profesorius (žinių ekonomikos efektyvumas), 2012- 2016 m. LEU senato narys.
Mokslinių darbų kryptys
Metaekonomika, daugiakriterio vertinimo metodologija; daugiasektorinio regioninio prognozavimo ir ekologinės tvaros metodologija, socialinės infrastruktūros efektyvumas.
Konsultaciniai investiciniai projektai: inovacijų kryptys Baltijos šalyse; tarptautinės finansų informacinės bazės; ekonomikos terminija; nacionalinės bankininkystės kompiuterizavimas, telekomunikacijų sistemų modernizavimas ir kt.
Daugiau kaip 60 knygų ir 150 straipsnių autorius (dalis su kitais), redaktorius – daugiakriterių vertinimų, ekonomikos, bankininkystes, ekologinės tvaros ir intelektinių išteklių klausimais.
Visuomeninė ir politinė veikla
thumb|[[Gotlando komunikatas]] A. Buračas buvo vienas iš pirmininkavusių Sąjūdžio steigiamajam susirinkimui Mokslų Akademijos rūmuose 1988 m. birželio 3 d. (kartu su E. Vilku). Išrinktas į Sąjūdžio iniciatyvinę grupę. Sąjūdžio Seimo I ir II Tarybų narys, pirmininkavęs daugeliui Sąjūdžio seimo sesijų. 1989 m. kovo 26 d. rinkimuose į SSRS Liaudies deputatų suvažiavimą buvo išrinktas į Sąjungos Tarybą (sovietinis Senato ekvivalentas) nuo Dzūkijos ir Suvalkijos. Baltijos liaudies frontų ir Sąjūdžio įgaliotas dalyvavo derybose su Tarpregionine deputatų grupe (Sovietų Sąjungos Aukščiausioje Taryboje) ir pasiekė B. Jelcino, būsimo Rusijos prezidento, paramą Baltijos šalių Nepriklausomybės atkūrimui. Dar iki SSRS žlugimo su A. Sacharovu pasirašė SSRS intelektualų peticiją dėl mirties bausmės panaikinimo, kuria siekta sustabdyti nomenklatūros represijas prieš demokratinių judėjimų siekius. 1989 rugpjūčio 6 d. Pasaulio Lietuvių Dienose Gotlando saloje (Švedija) rengė Gotlando komunikatą (pasirašė kartu su V. Landsbergiu, K. Bobeliu ir kt.), kuriame skelbiama, kad „Visų pasaulio lietuvių gyvybinis tikslas yra nepriklausomos Lietuvos valstybės atkūrimas“ [2]. Gotlando komunikato nuostata motyvavo Lietuvos Nepriklausomybės paskelbimą 1990 kovo 11 d. 1989 m. kartu su žinomu disidentu ir tremtiniu V. Petkumi įkūrė Lietuvos Žmogaus Teisių Gynimo Asociaciją, 2010 m. suvažiavime išrinktas jos garbės nariu. 2011 m. Barselonoje rengė ir pasirašė tarptautinę intelektualų santarvės deklaraciją dėl priimtinų Visiems Pasaulio tikslų įgyvendinimo (Consensus Declaration / Shared objectives & Commitment for an Inhabitable World for All).
1996-2014 m. A. Buračas buvo mokslo populiarinimo žurnalo „World and I“ (JAV) tarptautinės konsultacinės redakcinės tarybos narys. 1996-2020 m.jis buvo taippat Lietuvos kultūros fondo valdybos narys. 1999–2002 m. PHARE projekto „Pinigų ir valiutų strategijos besiplečiant ES“ Baltijos šalių grupės vadovas, projekto vykdymo partneris. 2000–2015 m. Visuotinės lietuvių enciklopedijos Mokslinės redakcinės tarybos pirmininko pavaduotojas, MELI tarybos narys (po 2016 m.- MELC visuomeninės redakcinės tarybos pirmininkas), Nuo 2020 m. Enciklopedijos Lietuvai ir pasauliui (ELIP) fondo ir Redakcinės tarybos narys.
Šaltiniai
1.     Buracas Antanas. – Who’s Who in the World, 2014, 31st Ed.;  2016, 33rd Ed.
2.      Burachas Ant. – A Biographical Dictionary of Russian and Soviet Economists By Robert Campbell. A biobibliographic dictionary, Routledge, Taylor and Francis, London-N.Y., 2012 // p. 61-62.
3.     Siekiai ir ieškojimai: Antanas Buračas: literatūros rodyklė (sud. Birutė Railienė, Danutė Sklėriūtė). – Vilnius: Lietuvos mokslų biblioteka, 2009. – 263 p.: iliustr. –  ISBN 978-9986-498-44-5
4.     Asmenybės. 1990–2015 m. Lietuvos pasiekimai. II dalis. Kaunas, 2015
5.     Lietuva, T.2, 2010, V., p.332
6.     Sąjūdis ateina iš toli. V., 2008, p.66-70, 206–228.
7.     Visuotinė lietuvių enciklopedija, Vilnius, 2003, T. III, p. 621. ISBN 5-420-01512-9.
8.      Lietuva ir žmogaus teisės (Lithuania & Human Rights). Vilnius: Lietuvos žmogaus teisių asociacija, 2012. 1227 p.  ISBN 978-9955-9972-3-8 ;  ISBN 978-9955-9972-4-5
9.     Antanas Buračas. _Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. p. 307–308.
10.   Akademija ir akademikai atsiminimuose. Vilnius, 2011.
11.   http://leu.lt/en/structure/senate/senate-members/antanas_buracas
12. The International Directory of Experts and Expertise,Ed. by C. Mitchel, 2008.
13. <https://scholar.google.lt/citations?user=tXtWgYQAAAAJ&hl=en>
Aleksoto dekanatas
thumb|[[Garliavos Švč. Trejybės bažnyčia – pagrindinė Aleksoto dekanato bažnyčia]]
Aleksoto dekanatas priklauso Vilkaviškio vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Kovža
Kovža  – upė Rusijoje, Vologdos srityje.
Prasideda Kovžos ežere, srities šiaurės vakaruose. Natūralia vaga teka tik pirmus 10 km. Čia srovė greita, upė slenkstėta. Toliau upė įeina į Volgos–Baltijos vandens kelią – srovė sureguliuota, vaga pagilinta.
Žitamantas
Žitamantas – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 9 km nuo Rimšėnų.
Lūžio rodiklis
Lūžio rodiklis (arba jau nevartotinas terminas refrakcijos indeksas) nusako medžiagos pralaidumą elektromagnetinėms bangoms. Dažniausiai žymimas raide n ir apibrėžiamas formule:
Šviesos greitis medžiagoje
Šviesos greitis vakuume yra fundamentalioji konstanta, žymima c ir apytiksliai lygi 3×108 m/s. Jei v yra bangų fazinis greitis medžiagoje, absoliutusis lūžio rodiklis aprašomas
Paprastai jis visada būna didesnis už vienetą. Tačiau ties tam tikrais dažniais (pvz., ties absorbcijos linijomis), n būna mažesnis už vienetą. Tai neprieštarauja reliatyvumo teorijai, kuri teigia, kad informaciją nešantis signalas negali judėti didesniu greičiu, nei šviesos c, kadangi fazinis greitis tai ne tas pat, kas grupinis greitis (arba signalo sklidimo greitis).
Nariškiai
Nariškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 23 km į pietus nuo Biržų.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Priimtinė žemė
Priimtinė žemė – XVI a. pab.–XIX a. vidurio Lietuvos ir Vakarų Baltarusijos valstiečių skirtinės žemės rūšis.
Atsirado iš laisvų, dar neįdirbtų žemių, kurių daug liko, išmatavus žemę valakais, ir įdirbtų, bet dėl įvairių priežasčių (karų, badmečių) apleistų žemių. Feodalai, norėdami daugiau pajamų, tokias žemes valstiečiams atiduodavo kaip priimtinę žemę lengvatinėmis sąlygomis (už činšą; lažo už priimtinę žemę eiti nereikėjo, už neįdirbtas žemes ir činšas nebuvo didelis).
Priimtinės žemės daugėjo po karų bei epidemijų. Valstiečiai ją gaudavo neribotam laikui, priimtinė žemė likdavo jiems kaip skirtinė žemė. Nuo XVIII a. priimtinės žemės mažėjo, nes, išplitus lažui ir sumažėjus laisvų žemių, valstiečio naudojamos žemės nereikėjo skirstyti į sėdimąją ir priimtinę. Priimtinė žemė į privalomuosius inventorius buvo įrašoma su sėdimąja.
Suomijos futbolo varžybos 1938 m.
Suomijos futbolo varžybos 1938 m.
Palenkės Mendzyžeco dekanatas
thumb|200px|right|Dekanatas Sedlcų vyskupijoje thumb|200px|Dekanato parapijos
Palenkės Mendzyžeco dekanatas - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Palenkės Mendzyžeco mieste.
Eglė Dalia Makariūnienė
Eglė Dalia Makariūnienė-Borutaitė (g. 1933 m. gruodžio 12 d. Kaune) – Lietuvos fizikė, fizikos mokslo istorikė, bibliografė, fizinių mokslų daktarė.
Egidijus Žukauskas (1972)
2007 m. sausio viduryje pasirašė vienerių metų sutartį su Šiaulių „Šiaulių“ klubu.
Eglė Dalia Makariūnienė
Biografija
Tėvas Kazys Boruta, vyras Kęstutis Makariūnas. 1957 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatė. 1957–1976 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos ir matematikos institute. 1977–1994 m. Fizikos instituto vyresnioji mokslo darbuotoja. Nuo 1991 m. žurnalo „Fizikų žinios“ vyr. redaktorė.
Palenkės Mendzyžeco dekanatas
Parapijos
Dekanate yra 11 parapijų:
Eglė Dalia Makariūnienė
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys: branduolio reakcijos, puslaidininkinių medžiagų tyrimas branduolinės spektroskopijos metodais, cheminės terpės poveikis radioaktyviesiems virsmams.
Juodikis (Varėnos r.)
Juodikyje yra įveista peledžių. Rytinėje pakrantėje įsikūręs Vergakiemio kaimas, eina kelias.
Amerikinės vištelės
Amerikinės vištelės (Laterallus) – vištelinių (Rallidae) šeimos paukščių gentis.
2012 m. Bahreino Grand Prix
'''2012 m. Bahreino Grand Prix''' – ketvirtosios 2012 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko balandžio 20-22 dienomis Bahreine Sakhiro trasoje.
2011 m. Bahreino Grand Prix buvo iš pradžių nukeltos, o vėliau ir atšauktos dėl prasidėjusio 2011-2012 m. Bahreino sukilimo.
2012 m. GP atšaukimo galimybė
Artėjant 2012 m. lenktynėms, o sukilimui nepasibaigus, vėl pradėta kalbėti apie lenktynių atšaukimą. Balandžio 5 d. buvęs Formulės 1 čempionas Damon Hill apsilankęs Bahreine teigė nesantis tikras ar komandoms verta ten važiuoti. Vėliau FIA pareiškė, kad padėtį šalyje atidžiai stebinti ir prireikus priims sprendimą. Dar po savaitės neramumai šalyje sustiprėjo, o protestuotojai atkreipė dėmesį ir į Formulės 1 lenktynes teigdami, kad visi, vyksiantys į lenktynes šioje šalyje, bus laikomi krauju susitepusio ir nusikalstamo režimo šalininkais.
Balandžio 12 d. FIA pranešė, kad pasak jų šaltinių, Bahreine yra saugu ir lenktynės vyks.
Lenktynės
Pastabos: J. Button ir B. Senna nefinišavo lenktynėse, tačiau buvo klasifikuoti, nes įveikė daugiau nei 90 procentų lenktynių distancijos.
Until The End Of Time
Until The End Of Time – 4-asis vokiečių elektroninės muzikos grupės The Twins albumas, išleistas 1984 m. ir pavadintas pagal titulinę jo dainą.
Papildoma informacija
1995 m. albumas buvo skaitmeniniu būdu atnaujintas ir su Hansa/BMG leidimu The Twins leidybinės firmos „Passion Factory Records“ perleistas CD pavidalu.
FC Biel-Bienne
Bylio/Bjeno FC – Šveicarijos futbolo klubas iš Bylio/Bjeno.
Osmanų imperijos kariuomenė
thumb|250px|right|XV a. Osmanų šarvai ir šalmai (Topkapi pilies muziejus) Osmanų imperijos kariuomenė – Osmanų imperijos karinės pajėgos, susidėjusios iš trijų pagrindinių dalių: sausumos kariuomenės, laivyno ir oro pajėgų. Istoriškai išskiriami du laikotarpiai: klasikinis ir modernusis. Klasikinis periodas yra nuo šios kariuomenės įkūrimo 1299 m. iki XIX a., o modernusis prasideda 1829 m. visišku kariuomenės pertvarkymu ir modernių karinių pajėgų (turkiškai Nizam-ı Cedid) įkūrimu, pasibaigia susikūrus Turkijos respublikai ir išnykus Osmanų imperijai.
FC Biel-Bienne
Istorija
Klubo ištakos siekia 1896 m.
Osmanų imperijos kariuomenė
Klasikinis laikotarpis
Pirmosios osmanų karinės pajėgos buvo sudarytos Osmano Pirmojo iš Anatolijos turkų genčių. Jų pagrindą sudarė raiteliai, ginkluoti ietimis, lankais ir kitais panašiais paprastais ginklais. Tai dar nebuvo nuolatinė kariuomenė, o renkama iškilus reikalui. Dalis nukariautų žemių atitekdavo būtent jiems, ir tos žemės būdavo vadinamos timarais (timar). Nuo to kilo ir pajėgų pavadinimas – timariotai (, timaro savininkas). Papildomai timariotai kaip atlygį gaudavo teisę prisiplėšti grobio.
Sultonas Orhanas I pirmasis įkūrė nuolatinę kariuomenę. Tai buvo kariai, gaunantys nuolatinį atlyginimą. Jų daugumą sudarė užsieniečiai samdiniai. Kavalerija buvo vadinama müsellems, o pėstininkai – yayas. Iš užsieniečių buvo reikalaujama tik subordinacijos ir paklusnumo, jei nenorėjo, jie neprivalėjo atsiversti į islamą. Patiems turkams tuo metu idėja tarnauti kariuomenėje už nuolatinį atlyginimą vietoje grobio buvo nauja ir daugumai nepriimtina.
Ši ankstyvoji kariuomenė nebuvo vientisa, atskiroms jos dalims vadovaudavo ir jas išlaikydavo atskiri didikai. Pamažu jie įgydavo didesnę galią už sultonus, nes joks sultonas neišgalėjo pasisamdyti armiją, didesnę už visų didikų. Todėl XIV a. Muradas I įkūrė savo asmeninę iš belaisvių sudarytą armiją, vadinamą kapikulu. Šios armijos kilmės pagrindas buvo sultono teisė į penktadalį grobio, įskaitant belaisvius. Būtent tokius surinktus belaisvius Muradas I atvertė į islamą, ir jie tapo kariuomenės branduoliu. Kapikulu buvo pavaldi tiesiogiai sultonui.
Muradas II kariuomenės išlaikymui ir didinimui išleido įstatymus (vad. Devşirme), pagal kuriuos kaip duoklė iš nukariautų krikščioniškų žemių būdavo imami ir jaunuoliai karinėn tarnybon. Šie bei belaisviai krikščionys tapo pačia žymiausia kapikulu atšaka – janyčarais. Be janyčarų, egzistavo ir kiti reguliariosios sultono kariuomenės daliniai, kaip kad Baltaçi (alebardininkai).
Janyčarai
Janyčarai buvo elitinės pajėgos ir kartu asmeninė sultono gvardija. Įkurtos XIV a. ir panaikintos sultono Mahmudo Antrojo 1826 metais. Janyčarai buvo mokomi savo kareivines laikyti namais, karius – šeima, o sultoną – tėvu.
Janyčarų branduolį sudarė belaisviai ir vergai, vėliau – krikščionių rekrūtai pagal Devşirme sistemą. Šie rekrūtai iš pradžių buvo renkami daugiausiai Albanijoje ir Graikijoje iš septynių – keturiolikos metų jaunuolių. Taip pat, iš pradžių jaunuoliai buvo atsirenkami atsitiktine tvarka, vėliau – pagal griežtus kriterijus (žiūrint tinkamumą karybai). Nuo vaikystės jie pradėdavo eiti paruošimus ir treniruotes. Valdant sultonui Muradui Trečiajam (1546–1595), į janyčarus buvo pradėti priimti ir savanoriai. Nuo XVII a. jau būdavo priimami tik savanoriai, šauktinių atsisakyta.
Janyčarai turėjo savo uniformas, gaudavo reguliarų atlyginimą pinigais, turėjo savo žygio maršą ir panašiai. Tuo metu tai buvo moderniausia kariuomenė pasaulyje ir pirmoji reguliarioji kariuomenė (neskaitant samdinių) nuo Romos imperijos laikų. Janyčarai yra dažnai prilyginami pretorionams, o tuometiniame krikščioniškame pasaulyje neturėjo jokio ekvivalento. Taikos metu jie palaikydavo vidinę tvarką, dirbdavo ugniagesiais, policininkais.
Mokant atlyginimus, pats sultonas apsirengdavo eilinio janyčaro uniforma ir kartu su kitais kariais priimdavo eilinio janyčaro atlyginimą.
Jau XVI a. pagrindinis janyčarų ginklas buvo muškieta. Mūšiuose šis ginklas labai greitai įrodė pranašumą prieš ietis ir kardus, ir janyčarai tapo viena pavojingiausių pasaulio armijų. Taip pat jie labai plačiai naudojo granatas ir rankines patrankas.
Panašiai kaip ir romėnų kariuomenė, janyčarai turėjo specialius inžinerijos dalinius tiesti keliams, statyti įtvirtinimams bei kitiems panašiems darbams. Taip pat ir kitus specialius pagalbinius dalinius – maisto ruošimui, tiekimo užtikrinimui, organizuotam ir greitam sužeistųjų išgabenimui į lauko ligonines užnugaryje. Tai dar labiau išskyrė juos iš visų kitų to laikmečio armijų.
Visi šie išskirtinumai, kaip ir įspūdingas pergalių skaičius, janyčarus padarė didelio užsieniečių domėjimosi objektu. Nors su laiku beveik visas janyčarų armijos savybes perėmė kitų šalių reguliariosios kariuomenės, o patys janyčarai XIX a. buvo panaikinti, vakaruose jie dažnai laikomi tarsi Osmanų kariuomenės simboliu.
Kavalerija
thumb|200px|right|Sipahiai Vienos mūšyje
Kita svarbi Osmanų kariuomenės dalis buvo Altı Bölük – Šešios kavalerijos divizijos. Tai buvo elitiniai kavalerijos daliniai, naudojami žvalgybai, greitoms atakoms, svarbių objektų netikėtam puolimui dar prieš atvykstant pėstininkų pajėgoms ir panašiai. Svarbiausia iš šių divizijų buvo sipahiai.
Sipahių statusas maždaug atitiko viduramžių Europos riterius. Tiesiai iš sultono jie gaudavo žemės (taip pat vadinamos timar), iš kurios galėdavo rinkti mokesčius. Tos žemės valstiečiai tapdavo pavaldūs sipahiui.
Sipahių dalinius įkūrė sultonas Muradas I. Pačioje pradžioje, kaip ir janyčarai, sipahiai buvo imami tarnybon pagal Devşirme sistemą. Tačiau jau Mehmedas II sipahius rinko tik iš etninių turkų, turinčių nuosavos žemės imperijos viduje. Su ši divizija tapo didžiausia ir reikšmingiausia iš šešių. Sipahiai dalyvaudavo sultono paraduose kaip raiti asmens sargybiniai. Taikos metu buvo atsakingi už mokesčių rinkimą.
Azabai
Papildomai, dar 1389 m. buvo įvesta rekrūtų sistema, pagal kurią, esant reikalui, kiekvienas miestas ir kaimas privalėjo į specialų tarnybos postą pristatyti reikiamą skaičių kareivių su visa jiems reikalinga įranga. Toks postas būdavo įkuriamas tiesioginiu sultono įsakymu. Šios šauktinių pajėgos buvo vadinamos azabais. Dažniausiai jos būdavo naudojamos kaip pagalbiniai daliniai: padėdavo tiesti kelius, užtikrinti tiekimą. Kartais dalyvaudavo ir tiesioginiuose kovos veiksmuose, net kaip „patrankų mėsa“ sustabdyti priešą.
Karinės muzikos grupės
thumb|200px|left|Karinė muzikos grupė (1839 m. Arif Pasha paveikslas) Osmanų kariuomenėje egzistavo specialios muzikos grupės, paprastai grojančios maršus. Jos buvo vadinamos mehter, pats žodis – persų kilmės. Dažniausiai jos būdavo janyčarų daliniuose. Manoma, kad tai buvo pirmosios karinės muzikos grupės pasaulyje. Vėliau jos išplito po beveik visų šalių armijas, ir egzistuoja net dabar (nors praktinės reikšmės beveik nebeteko).
Mehter muzika labai paveikė ir vakarietiškąją, įskaitant kompozitorių Mocarto ir Bethoveno kūrybą.
Paisa
Paisa (, dgs. paise) – smulkus piniginis vienetas Indijos regione (Indijoje, Pakistane, Nepale ir Bangladeše).
Osmanų imperijos kariuomenė
Bašibuzukai
thumb|200px|right|Juodaodis bašibuzukas. [[Jean-Léon Gérôme paveikslas, apie 1869 m.]] Atskiras straipsnis: Bašibuzukai
Paisa
Senosios paisos
Iki XX a. 6-ojo dešimtmečio Indijoje ir Pakistane 1 paisa buvo lygi 3 pajams arba 1/4 anos, arba 1/64 rupijos. Britų valdymo laikais žodis paisa 'paisa' dažnai buvo rašomas pice. Iš vario kaldintos 0,125, 0,25, 0,5, 1, 1,5, 2 paisų monetos. Averse dažniausiai vaizduotas valdovo portretas, reverse – nominalas. Masė įvairavo nuo 2 iki 18 gramų.
Perėjus prie dešimtainių piniginių sistemų buvo įvesta nauja dešimtainė paisa (1/100 rupijos), kuri kelerius metus (Indijoje 1957–1964, Pakistane 1950–1960) buvo vadinama naya paisa 'naujoji paisa'.
Osmanų imperijos kariuomenė
Bašibuzukai
Maždaug iki XVIII a. esant reikalui būdavo surenkami nereguliarūs samdinių daliniai – bašibuzukai (başıbozuk). Jie negaudavo nuolatinio atlyginimo, tik karo grobį. Bašibuzukų daliniai tiek garsėjo netvarkingumu, nedisciplinuotumu, kad pats žodis vėliau įgijo „plėšiko“ reikšmę. Taip pat, bašibuzukai neturėjo jokių kariuomenės skiriamųjų ženklų, negaudavo uniformos. Iš vyriausybės jie gaudavo tik ginkluotę.
Paisa
Naujosios paisos
Naujoji paisa yra lygi:
Osmanų imperijos kariuomenė
Bašibuzukai
Bašibuzukai dažniausiai būdavo naudojami žvalgybai, patruliavimui ir kitoms nelabai sudėtingoms, nedidelėms užduotims.
Po XVIII a. bašibuzukai būdavo naudojami labai retai. Vienas iš žymesnių atvejų – Balandžio sukilimo malšinimas.
Modernusis laikotarpis
Naujosios, janyčarus pakeitusios Osmanų imperijos karinės pajėgos vadinamos nizamiais. Nizam-ı Cedid buvo sultono Selimo Trečiojo vykdytos reformos, siekiant modernizuoti kariuomenę ir pasivyti vakarų Europos lygį. Ši kariuomenė turėjo europietiško stiliaus uniformas, dažnai būdavo apmokoma europiečių instruktorių. Karo gydytojai taip pat dažnai būdavo studijavę Europoje. Kareivinėse ypatingas dėmesys buvo skiriamas švarai ir higienai.
Laivynas
thumb|200px|left|Laivas „Mahmudiye“ (1829 m.), pastatytas [[Mahmudas II|Mahmudo II įsakymu, ilgą laiką buvo didžiausias laivas pasaulyje, dalyvavo daugelyje svarbių mūšių]] Atskiras straipsnis: Osmanų laivynas
Osmanų laivynas buvo įkurtas ankstyvajame XIV a., nuo to laiko dalyvavo daugybėje jūrinių konfliktų. Pirmąja jo pergale laikomas İmralı salos užėmimas 1308 m. 1321 m. Osmanai pirmą kartą išsilaipino Trakijoje (vakarų Europa). 1351 m. Osmanų laivyno pajėgos Europoje jau pastatė pirmąsias pilis. Dar po metų jis jau užkariavo strategiškai labai svarbaus Bosforo sąsiaurio pakrantes netoli Konstantinopolio.
Tarp 1387 ir 1423 metų imperija plėtėsi daugiausiai su laivyno pagalba. Tarp nukariautų kraštų buvo Makedonija, Tesalonikai bei kitos Egėjo ir Juodosios jūros pakrančių vietovės.
Prieš pat pirmąjį pasaulinį karą osmanai užsisakė Britanijoje du didelius linijinius šarvuotlaivius, tačiau nors ir sumokėjo, britų vyriausybė juos konfiskavo, pervadino ir panaudojo savo pačių laivyne. Tuo pasinaudojo vokiečiai, padovanodami osmanams du laivus ir dar labiau užsitikrindami paramą prieš britus.
Oro pajėgos
Atskiras straipsnis: Osmanų oro pajėgos
1912 m. liepos mėnesį Konstantinopolyje buvo įkurta Aviacijos akademija, ruošusi karinius pilotus. Iki to laiko visi osmanų pilotai mokydavosi užsienyje, daugiausiai – Prancūzijoje.
Pirmasis karas, kuriame Osmanų imperija naudojo aviaciją, buvo Balkanų karai. Dėl patirties trūkumo tuomet turkai prarado kelis lėktuvus. Po 1913 m. atsiradus patirties ir žinių, sekėsi daug geriau. Tuo metu žymiai pagausėjo ir į karinę aviaciją stojančių jaunuolių.
Pasibaigus Balkanų karams, prasidėjo aviacijos modernizavimas, kuris nutrūko dėl pirmojo pasaulinio karo ir Konstantinopolio okupacijos.
Nuorodos ir šaltiniai
Osmanska riket
Volovnia
Volovnia – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jeleniavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į rytus nuo Jeleniavo, apie 13 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 122 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Alytaus dekanatas (Vilkaviškis)
thumb|[[Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčia – pagrindinė Alytaus dekanato bažnyčia]]
Alytaus dekanatas priklauso Vilkaviškio vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Suomijos futbolo varžybos 1939 m.
Suomijos futbolo varžybos 1939 m.
Forfar Athletic FC
„Forfar Athletic FC“ – Škotijos futbolo klubas iš Forfaro.
Istorija
Klubas įkurtas 1885 m.
Stadionas
„Station Park“ stadionas, kurio talpa 6 777 žiūrovai. (739 sėdimos vietos.)