cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Songs in the Key of Life
„Songs in the Key of Life“ – aštuonioliktasis studijinis amerikiečių atlikėjo Stevie Wonder albumas, išleistas 1976 m. rugsėjo 28 d. „Motown Records“ įrašų kompanijos per „Tamla Records“. Tai buvo klasikinio Stivio periodo kulminacija, išleistas dvigubas albumas su keturių papildomų dainų EP. Jis tapo Stivio geriausiai visų laikų parduodamu ir teigiamai kritikų vertinamu albumu. 2003 m. žurnalas „Rolling Stone“ albumui skyrė 57-tą vietą iš visų 500 visų laikų geriausių albumų. 2005 m. albumas buvo įtrauktas į „National Recording Registry“ – svarbiausių įrašų sąrašą, kadangi buvo pripažintas kultūriškai, istoriškai bei estetiškai svarbiu.
Pradedant nuo 1974 m. Stivis buvo viena žinomiausių ir populiariausių figūrų pop muzikoje. Per ganėtinai trumpą laiką, su albumais „Talking Book“, „Innervisions“ bei „Fulfillingness' First Finale“ sugebėjo sulaukti puikių kritikų vertinimų. Baigiantis 1975 metams, Stivis jau rimtai svarstė apie karjeros baigimą ir emigraciją į Ganą, kur ten galėtų padėti neįgaliems vaikams. Tuo pačiu buvo išreiškęs nepasitenkinimą anuometine JAV valdžia. Atsisveikinimas su auditorija, surengiant paskutinį koncertą atrodė vienintelė išeitis, tačiau Stivis pakeitė savo nuomonę ir pasirašė naują kontraktą su „Motown“ kompanija 1975 m. rugpjūčio 5 d. Po šito jis išleido „Songs in the Key of Life“
Dainų sąrašas
Visas dainas parašė Stevie Wonder, išskyrus kur pažymėta.
Gražina Kriaunevičienė
Gražina Kriaunevičienė (Digaitytė; g. 1959 m. gegužės 29 d. Laukuvoje, Šilalės rajone) – Lietuvos dailininkė, skiautininkė, akvarelistė, mokytoja-ekspertė.
Biografija
1984-1985 m. dirbo Alytaus medvilnės kombinate dailininke. Kūrė audinių raštus.
1985-1988 m. Vilniaus „Lelijos“ siuvimo fabriko eksperimentiniame ceche dirbo dailininke-modeliuotoja.
Nuo 1989 m. Vilniaus automechanikos ir verslo mokykloje dėsto spec. piešimą ir kompoziciją.
Kūryba
Nuo 2002 m. Lietuvos dailininkų sąjunga narė, nuo 2008 m.  Vilniaus dailiųjų amatų asociacijos narė. Jos užklotams, kilimėliams ir minkštiems žaislams suteiktas Lietuvos tautinio paveldo sertifikatas.
1982-1991 m. kas mėnesį rašė straipsnius apie madą jaunimo žurnalui „Jaunimo gretos“. Buvo žurnalo laureatė.
1986 m. – pirmoji personalinė paroda Vilniuje.
Veda skiautinių kursus visoje Lietuvoje.
1997 m. personalinė paroda Vilniuje. Pristatė savo pirmąją knygą „Dėk skiautę prie skiautės“(1997). Tai pirmoji knyga apie skiautinių techniką lietuvių kalba. Pakartotinai gausiai papildyta išleista 2009 m.
2004 m. siuvėjų rengimo vadovėlyje parašyti moduliai „Specialusis piešimas“ ir „Drabužių kompozicija“.
2009 m. – personalinė paroda „Skiautinių laikas“, kurioje eksponuota 30 autorinių skiautinių. Parodoje buvo pirmą kartą eksponuojami iš Lietuvos muziejų fondų surinkti senieji lietuviški skiautiniai. Seniausias – 1886 m.
2018 m. autorinė skiautinių paroda „Laiko viražai“ 2-ojo lietuvių kultūros festivalio metu Vokietijoje, Liudvigshafene prie Reino.
Kitos personalinės parodos vyko Skuode,  Ignalinoje,  Šilalėje,  Alytuje,  Kaltinėnuose, gimtojoje  Laukuvoje. Dalyvauta daugelyje bendrų parodų Lietuvoje ir užsienyje. Daug skiautinių puošia privačius interjerus.
Avuna
Avuna – upė JAV, Aliaskoje; Kolvilio intakas. Ilgis siekia 322 km.
Visa upė patenka į Nacionalinį naftos rezervatą; upė prasideda pelkėje, esančioje į šiaurę nuo Lukaut Ridžo (Šiaurės Nuokalnių regionas). Avuna teka daugiausia į rytus ir įteka į Kolvilį į vakarus nuo Angojakviko perėjos.
Upėvardis Awuna reiškia „vakarų link“ (Uwanmun). Šiais laikais inupiatai upę vadina Sakvailak.
Keistoji literatūra
miniatiūra|240px|right|Keistosios literatūros klasikas [[H. P. Lovecraft, 1934 m.]]
Keistoji literatūra – fantastinės literatūros (speculative fiction) požanris, atsiradęs XIX–XX a. sandūroje.
Literatūros kritikas John Clute apibrėžia keistąją literatūrą kaip „terminą, laisvai apibūdinantį maginę fantastiką, antgamtinę literatūrą ir siaubo žanrą, apimančius transgresyvią medžiagą“. Urbanistinės fantastikos autorius China Miéville apibrėžia keistąją literatūrą taip: „Paprastai, grubiai tariant, keistoji grožinė literatūra suvokiama kaip ganėtinai kvapą gniaužianti ir, bendrai paėmus, slidi makabriška fikcija, tamsi fantastika („siaubas“ plius „fentezi“), dažnai vaizduojanti netradicinius ateivių monstrus (taigi, plius „mokslinė fantastika“)." Kalbėdamas apie „senąją keistą grožinę literatūrą“, kuri buvo leidžiama XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje, Jeffrey Andrew Weinstock sako: „Senoji keistoji literatūra naudoja siaubo, mokslinės fantastikos ir maginės fantazijos elementus, kad pademonstruotų žmonijos neįgalumą ir nereikšmingumą daug didesnėje visatoje, apgyvendintoje dažnai piktybinių galių ir jėgų, kurios labai viršija žmogaus gebėjimus juos suprasti ar kontroliuoti."
Kai kurie literatūros tyrinėtojai, daugiausia Ann ir Jeff VanderMeer bei China Miéville, šiandien įžvelgia keistosios literatūros atsigavimą, šį reiškinį pavadindami „New Weird“. Šią kategoriją atitinkanti kūryba, taip pat išsamios diskusijos apie ją yra publikuojamos antologijoje „The New Weird“.
Dainius Svobonas
(g. 1968 m. sausio 22 d., Vilniuje) – Lietuvos teatro ir kino aktorius. Ilgametis TV3   laidos „Farai“ diktorius.
Bliūdsukiai (Akmenė)
Bliūdsukiai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Agluonų.
Čado istorija
Čado istorija apima laikotarpį nuo senovės iki dabartinių laikų.
Priešistorė
Čade gausu archeologinių radimviečių. 2002 m. Michel Brunet Borku regione rado 7 mln. metų senumo hominido, pavadinto Sahelanthropus tchadensis, kaukolę. 1996 m. jis atkasė Australopithecus bahrelghazali žandikaulį ir jį praminė Abeliu. Jis 3,6 mln. metų senumo.
VII tūkst. pr. m. e. šiaurės Čadas buvo palankus žmonių apgyvendinimui. Endenyje rasti uolų piešiniai yra dar senesni ir yra seniausi neolito ženklai Sacharoje. Endenio puodai ir kiti radiniai netgi senesni už Nilo slėnio rytuose.
Priešistoriniu laikotarpiu Čadas buvo drėgnesnis. Tai rodo Tibesčio ir Borku regionų uolų piešiniai, vaizduojantys stambius žinduolius.
Lingvistiniai įrodymai leidžia manyti, kad visos kalbos į pietus nuo Sacharos išskyrus Koisanų atsirado tarp Čado ežero ir Nilo slėnio (Semitų-chamitų kalbos, Nilo-Sacharos kalbos, Nigerio-Kongo kalbos). Tiksli Čado žmonių kilmė nežinoma.
Imperijų laikotarpis (900–1900 m.)
X a. Sahelyje pradėjo formuotis valstybės. Kitą tūkstantmetį tos valstybės, jų tarpusavio santykiai ir ryšiai su nevalstybinėmis bendruomenėmis pakraščiuose dominavo Čado politinę istoriją. Dabar manoma, kad daugumą valstybių įkūrė vietiniai afrikiečiai. Tačiau arabai ir islamas suvaidino svarbų vaidmenį šių valstybių raidoje.
Dauguma valstybių prasidėjo kaip karalystės, kur karalius buvo laikomas dievišku ir turėjo dvasines ir žemiškas galias. Visos valstybės buvo militaristinės (arba ilgai neegzistavo), bet jos negalėjo plėstis į pietų Čadą, nes miškai ir musė cėcė ribojo kavalerijos naudojimą. Transsacharinės prekybos kontrolė buvo ekonominis valstybių pagrindas. Iš tų valstybių svarbiausios buvo Kanemas, Bagirmi, Vadajus.
Kanemas–Bornu
Kanemo imperija atsirado X a. į šiaurės rytus nuo Čado ežero. XI a. pabaigoje karalius Humajus iš Saifavos dinastijos atsivertė į islamą. Kitą šimtmetį buvo užimtas Kanemo regionas ir čia pastatyta pirmoji sostinė Nidžimis. Imperijos galios viršūnė buvo Dunamos Dabalemio valdymas (apie 1221–1259 m.).
Kanemo–Bornu zenitas buvo karaliaus Idrio Alumos valdymas (apie 1571–1603 m.). Aluma atsimenamas dėl karinių sugebėjimų, administracinių reformų ir pamaldumo. XVII a. viduryje valstybė pradėjo silpti. XIX a. pradžioje imperija buvo gilioje krizėje ir Sokoto kalifatas užėmė Ngazargamu. Valstybė atsilaikė, bet Saifavos dinastija baigėsi 1846 m., o valstybė išnyko 1893 m.
Bagirmi ir Vadajus
Į šiaurės rytus nuo Baguirmi Vadajus atsirado kaip nemusulmoniška karalystė, atskilusi nuo Darfūro. XVII a. pradžioje Abd al-Karim Sabunas nuvertė tundžurų dinastiją ir padarė Vadajų sultonatu. XVIII a. Vadajus priešinosi prijungimui prie Darfūro.
1804 m. valdant Sabunui Vadajus pradėjo plėstis. Atradus prekybos kelią į šiaurę, jis pradėjo ten siųsti savo karavanus ir importuoti šarvus, ginklus ir karinius patarėjus iš Šiaurės Afrikos. Darfūras pasinaudojo Sabuno įpėdinių nesutarimais ir 1838 m. į sostą pasodino savo kandidatą, bet Muhamadas Šarifas atsikratė Darfūro įtakos ir tapo nepriklausomu. Taip jis gavo įvairių Vadajaus grupuočių paramą ir tapo valstybės geriausiu valdovu. Šarifas užėmė visas karalystes iki Šario upės. Vadajus priešinosi prancūzams iki XX a.
Kolonizacija (1900–1940 m.)
Prancūzai pirmąkart atvyko į Čadą 1891 m., kai jų karinė ekspedicija kovojo su musulmonų valstybėmis. Lemiamas kolonijinis mūšis dėl Čado įvyko 1900 m. balandžio 22 d. tarp prancūzų majoro Amédée-François Lamy ir Sudano karo vado Rabih az-Zubayr. Abu vadai žuvo mūšyje.
1905 m. Čado administracija buvo patikėta generolui-gubernatoriui Brazavilyje, Prancūzijos Pusiaujo Afrikos sostinėje. Čadas atskira kolonija tapo tik 1920 m., kai jį pradėjo valdyti generolas-gubernatorius iš Fort Lamio (dabar Ndžamena).
Čado kolonizaciją dominavo dvi temos: Čado suvienijimo politikos trūkumas ir labai lėta modernizacija. Prancūzijos kolonijinės politikos prioritetų sąraše Čadas buvo pabaigoje. Prancūzai žiūrėjo į Čadą kaip neapdirbtos medvilonės ir netreniruotos darbo jėgos šaltinį produktyvesnioms pietinėms kolonijoms.
Kolonijiniu laikotarpiu prancūzai praktiškai nevaldė Čado: šiaurėje keletas karininkų buvo paprastai palikę gyventojus ramybėje, centre administracija reiškėsi labiau ir tik pietuose prancūzai tvirtai laikė valdžią savo rankose.
Dekolonizacija (1940–1960 m.)
Po karo Čade atsirado vietinės partijos. Pirmoji įkurta 1947 m. vasarį buvo radikali Čado Progresyvi Partija, kurią įkūrė Panamoje gimęs Gabriel Lisette, bet nuo 1959 m. jai vadovavo François Tombalbaye. 1947 m. lapkritį atsirado konservatyvesnė Čado Demokratinė Sąjunga, kuri atstovavo Prancūzijos ekonominiams interesams ir daliai Vadajaus musulmonų kilmingųjų. Pirmoji partija atstovavo krikščioniškiems ir animalistiniams Pietums, antroji - musulmoniškai Šiaurei.
Ragupys I
Ragupys I – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Rokiškio.
Peleniškis
Peleniškis – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Moškėnų.
Čado istorija
Dekolonizacija (1940–1960 m.)
1957 m. gegužę Lisette laimėjo rinkimus ir vadovavo Teritorinei Asamblėjai iki 1959 m. vasario 11 d., kai pralaimėjo balsavimą dėl pasitikėjimo. Po referendumo dėl autonomijos 1958 m. rugsėjo 28 d. Pusiaujo Afrika buvo panaikinta, o Gabonas, Kongo Respublika, Centrinės Afrikos Respublika ir Čadas tapo autonominiais Prancūzų Bendruomenės nariais lapkričio 28 d. Po Lisette žlugimo opozicijos vadai Gontchome Sahoulba ir Ahmed Koulamallah nesugebėjo suformuoti stabilios vyriausybės, tad Čado Progresyvi Partija vėl buvo paprašyta vadovauti šaliai. Naujas partijos vadas François Tombalbaye suformavo vyriausybę 1959 m. kovo 26 d. Prancūzija sutiko duoti Čadui nepriklausomybę 1960 m. liepos 12 d. ir Čadas gavo nepriklausomu rugpjūčio 11 d., o François Tombalbaye tapo pirmuoju jo prezidentu.
Tombalbaye laikotarpis (1960–1975 m.)
Svarbiausi Tombalbaye valdymo bruožai buvo autoritarizmas ir nepasitikėjimas demokratija. Jau 1962 m. sausį jis uždraudė visas partijas išskyrus savo ir pradėjo kaupti politinę galią. Tombalbaye užpildė kalėjimus tūkstančiais politinių kalinių.
Blogiausia, buvo tai, kad Tombalbaye diskriminavo Šiaurę, kur vyriausybė buvo laikoma arogantiška ir nekompetetinga. Šis pasipiktinimas sprogo sukilimu dėl mokesčių Geros prefektūroje, kur 1965 m. lapkričio 1 d. žuvo 500 žmonių. Po metų Sudane buvo įkurtas Nacionalinio išsivadavimo frontas (FROLINAT), kurio tikslas buvo išvyti pietiečius iš Šiaurės Čado. Tai buvo kruvino pilietinio karo pradžia.
Tombalbaye paprašė prancūzų karių pagalbos, kurie kovojo sėkmingai, bet nesugebėjo iki galo užgniaužti sukilimo. Sėkmingesnis žingsnis buvo nutraukti ryšius su Prancūzija ir susidėti su Libijos diktatoriumi Muammar al-Gaddafi, kuris buvo pagrindinis sukilėlių rėmėjas.
Nors jis teigė, kad kova su sukilėliais sėkminga, Tombalbaye pradėjo elgtis brutualiai ir neprotingai, piktindamas pietiečių elitą, kuris užėmė svarbiausias pozicijas armijoje, partijoje ir vyriausybėje. 1975 m. balandžio 13 d. sostinėje kariai užmušė Tombalbaye per perversmą.
Karinis režimas (1975–1978 m.)
Perversmas susilaukė didelio palaikymo sostinėje. Generolas Félix Malloum tapo chuntos vadu. Armija ilgai neišlaikė populiarumo. Malloum nesugebėjo susitvarkyti su FROLINAT, tad nusprendė vieną iš sukilimo vadų Hissène Habré 1978 m. padaryti premjeru.
Pilietinis karas (1979-1982 m.)
Dėl nesutarimų vyriausybėje Hissène Habré pasiuntė savo karius į sostinę 1979 m. vasarį. Félix Malloum buvo nuverstas, bet kilo plataus masto pilietinis karas tarp 11 frakcijų. Tuomet nusprendė įsikišti kitos Afrikos vyriausybės.
Lagose buvo surengtos keturios tarptautinės konferencijos remiant Nigerijai ir Afrikos vienybės sąjungai, siekiant sujungti Čado frakcijas. Buvo pasirašytas Lagoso susitarimas ir suformuota laikinoji vyriausybė rinkimams organizuoti. Šiaurietis Goukouni Oueddei tapo prezidentu, pietietis Kamougué viceprezidentu, o Habré Gynybos ministru. Koalicija buvo trumpalaikė: 1980 m. sausį Goukouni ir Habré kariai pradėjo kautis tarpusavyje. Remiamas Libijos Goukouni užėmė sostinę ir kitus miestus. Bet po 1981 m. sausį įvykusio Goukouni pareiškimo, kad Libija ir Čadas sieks susijungimo, jis patyrė labai stiprų tarptautinį spaudimą ir buvo priverstas išprašyti užsienio karius iš Čado.
Habré laikotarpis (1982-1990 m.)
Libijos atsitraukimas į Auzu ruožą leido Habré užimti sostinę birželį. Prancūzai ir afrikiečių taikdariai liko neutralūs per konfliktą.
Habré dažnai susidurdavo su ginkluota opozicija, tad kankinimais ir žudynėmis įtvirtino valdžią. 1983 m. Čado šiaurėje ir rytuose kilo Libijos remiamas sukilimas. Prancūzai ir zairiečiai stojo į Habré pusę ir nustūmė sukilėlius į šiaurę. 1984 m. rugsėjį Prancūzija ir Libija sutarė patraukti savo karius iš Čado. Metų pabaigoje Prancūzija ir Zairas patraukė savo karius, bet Libija toliau okupavo šiaurinį Čado trečdalį.
1984 m. Habré išžudė sukilėlių grupuotes pietuose ir 1985 m. trumpai susitaikė su savo priešininkais. Su Goukouni parama Habré išvijo Libiją beveik iš viso Čado. Paliaubos tarp Libijos ir Čado 1987-1988 m. taikos derybos lėmė, kad 1994 m. Auzu ruožas buvo atiduotas Čadui.
Déby laikotarpis
1989 m. Idriss Déby, vienas svarbiausių Habré generolų, pabėgo į Darfūrą ir iš ten pradėjo puldinėti Habré pajėgas. 1990 m. gruodį su Libijos parama ir be prancūzų pasipriešinimo Déby užėmė sostinę, o 1991 m. vasario 28 d. tapo prezidentu. Per kitus dvejus metus bent dukart buvo bandoma jį nuversti, formavosi įvairios opozicinės partijos ir karinės grupuotės.
Derybos su politiniais priešininkais 1996 m., bet Déby laimėjo prezidento rinkimus su opozicijos lyderio Kebzabo parama. Nepaisant kovų su sukilėliais jis atstatė vyriausybės funkcijas, susitarė su Pasaulio Banku ir Tarptautinis valiutos fondu dėl ekonominių reformų. 2000 m. birželį Dobos regione pradėta kasti nafta ir per Kamerūną gabenti į Gvinėjos įlanką.
2001 m. Déby laimėjo rinkimus pirmame ture su 63%. Šeši opozicijos kandidatai buvo suimti, kai apkaltino jį sukčiavimu. Opozicijos reikalavimai streikuoti ir rengti demonstracijas nesulaukė atsako. Nepaisant demokratinių reformų valdžia liko šiauriečių oligarchijos rankose.
2003 m. į Čadą pradėjo bėgti 200 tūkst. pabėgelių iš Darfūro.
2005 m. gruodžio 23 d. Čadas pradėjo mobilizuoti karius kovai su Sudanu. 2006 m. balandžio 13 d. Čadas atrėmė sostinės puolimą. Lapkričio 25 d. buvo užimta Abešė, iš kur buvo teikiama tarptautinė parama Darfūrui, ir Biltinė. Kita dieną Čado vyriausybė pareiškė, kad atgavo abu miestus iš Sudano remiamų sukilėlių.
2008 m. vasario 1 d. buvęs gynybos ministras Mahamat Nouri ir Déby sūnėnas Timane Erdimi užpuolė sostinę. Déby apsigynė, jis gavo ginklų iš prancūzų, bet ne karių. JTO teigė, kad 20 tūkst. žmonių pabėgo į Kamerūną ir Nigeriją. Sukilėliai apkaltino prezidentą korupciją ir naftos pinigų vagyste. Nors čadiečiai sutinka su kaltinimais, tikima, kad tai konfliktas tarp ilgai Čadą valdžiusių elito narių.
Hapoel Ashdod
Istorija
Klubas įkurtas 1957 m., o 2015 m. buvo atkurtas.
Originalusis klubas
Klubas buvo įkurtas 1957 m.. Tapo Liga Bet Pietų B diviziono nugalėtojais 1970–1971 m. sezone. Po nesėkmingo 1978–1979 m. sezono klubas iškrito į Liga Alef. Vėlesniais metais žaidė trečiojoje pakopoje. Po sėkmingo 1989–1990 m. sezono grįžo į antrąjį divizioną, kuriame laimėjo „Liga Alef“ Pietų divizione. 1993–1994 m. vos išvengė iškritimo 1993–1994 m. o vėlesniai metais turėjo finansinių problemų ir susijungė su „Maccabi Ironi Ashdod“. Buvo įkurtas FC Ashdod.
2001 m. buvo įkurtas naujas klubas „Hapoel Namal Ashdod“, žaidęs tuometinėje „Liga Gimel“. Iš pradžių klubui sekėsi – laimėjo savo divizioną ir pakilo į Liga Bet, tačiau 2003–2004 m. sezono užėmė ketvirtą vietą, o po sezono komanda buvo išformuota.
Atkurtasis klubas
2015 m. kovo mėn. „Hapoel Ashdod“ gerbėjai susibūrė ir atkūrė klubą, siekdami rungtyniauti „Liga Gimel“ 2015–2016 m. sezone.
FC Ashdod pirmininkas Jacky Ben-Zaken nusprendė pervadinti FC Ashdod į „Hapoel Ashdod“ ir žaisti raudonais marškinėliais. Nepaisant Izraelio futbolo asociacijos įspėjimų, kurie informavo klubą, kad tokie pakeitimai sezono metu yra neteisėti, FC Ashdod atkrintamosiose rungtynėse prieš Hapoel Ra'anana rungtyniavo raudonais marškinėliais su užrašu „FC Hapoel Ashdod“. Už šiuos veiksmus buvo nubaustas. O „Hapoel Ashdod“ gerbėjai nusprendė, kad klubas bus registruotas „Liga Gimel“, o ne suvienys jėgas su Ben-Zakeno FC Ashdod.
Tuo pat metu kita „Hapoel Ashdod“ gerbėjų grupė, vadovaujama advokato Ya'akovo Shitrito, įkūrė kitą klubą, kuris žaidė 2015–2016 m. „Liga Gimel“. Kadangi Shitrit grupė buvo susijusi su Hapoel organizacija, šis klubas buvo užregistruotas IFA pavadinimu Hapoel Bnei Ashdod. Gerbėjų klubas buvo priverstas iš savo klubo išbraukti Hapoel pavadinimą ir įregistruotas Agudat Sport Ashdod.
2015 m. rugsėjo 18 d. klubas sužaidė pirmąsias oficialias rungtynes, kuriose nugalėjo įveikdamas FC Tzeirei al-Hoshla 6:0 pirmajame valstybės taurės etape.
Pirmuoju klubo vadovu tapo, buvęs Tel Avivo „Hapoel“ žaidėjas Moris Zano, tačiau 2015 m. spalį buvo atleistas. 2015 m. gruodį klubas naujuoju vadovu tapo Pini Balili.
2019–2020 m. čempionato planus sujaukė pandemija. Dėl jos grėsmių buvo sustabdytos žemesniųjų pakopų pirmenybės.
Ekipa buvo perkelta į Liga Leumit (antra pakopa). 2021–2022 m. Liga Leumit buvo dešimtoje vietoje.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Liga Leumit (antroje pakopoje)
2018 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''2018 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 85-asis Lietuvos atvirasis (anksčiau vyrų) ir 71-asis moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos atvirasis šachmatų čempionatas
85-asis Lietuvos atvirasis šachmatų čempionatas vyko Kaune, 2018 m. kovo 2 – kovo 8 d.
Atvirojo čempionato nuostatai
Finalinis čempionato turnyras – atviras. Jame gali žaisti visi norintys Lietuvos šachmatininkai, nepriklausomai nuo lyties, amžiaus ir reitingo.
Laikas galvojimui: pirmiems 40 ėjimų po 90 min., o likusiems ėjimams iki partijos pabaigos prie sutaupyto laiko dar pridedama po 30 min. Be to, nuo partijos pradžios, po kiekvieno ėjimo pridedama po 30 sek.
Nugalėtojų nustatymas
Laimi dalyvis, surinkęs daugiausia taškų (už pergalę – 1 taškas, už lygiąsias 0,5, už pralaimėjimą – 0).
Lietuvos futbolo varžybos 1930 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1930 m.
2018 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
Nugalėtojų nustatymas
Taškų lygybės atveju vietos nustatomos, pradedant nuo pirmo, pagal sekančius papildomus rodiklius:
Lietuvos futbolo varžybos 1930 m.
Suvalkijos apygarda
Pastaba: LFLS komandai įskaityta techninė pergalė (be rezultato) prieš „Taurą“.
2018 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
Apdovanojimai
Lietuvos šachmatų ir jaunimo čempionatų prizininkai apdovanojami prizais, diplomais ir medaliais. Be to,1-3 vietų laimėtojai įgyja teisę žaisti 2018 m. Baltijos zoninėse šachmatų varžybose. Pagal LŠF Tarybos patvirtintą reglamentą keturis Lietuvos atstovus į Baltijos zoninį šachmatų čempionatą skiria Baltijos zonos prezidentas Aris Ozolinšas, trys pateks iš 2018 m. Lietuvos čempionato, o vienas dalyvis bus kviečiamas LŠF Tarybos sprendimu.
Lietuvos futbolo varžybos 1930 m.
Šiaulių apygarda
ŠSK Šiauliai ir Tempo Šiauliai žaidė tik antrajame rate.
Finalas
Dėl čempionų vardo kovojo apygardų nugalėtojai:
2018 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
Apdovanojimai
Pagal zoniniame čempionate pasiektus rezultatus bus formuojama Lietuvos olimpinė šachmatų rinktinė, kuri dalyvaus 2018 m. metų Šachmatų olimpiadoje Batumyje. Čempionate lygiagrečiai vykdoma jaunimo (vaikinų iki 20 m.) šachmatų čempionato įskaita. Lietuvos jaunimo šachmatų čempionas įgyja teisę atstovauti Lietuvai 2018 m. Pasaulio jaunimo šachmatų čempionate.
Lietuvos Respublikos komercinis kodeksas
Lietuvos Respublikos komercinis kodeksas - įstatymo projektas, kuriuo buvo planuojama susisteminti Lietuvos komercinę teisę (rengtas Komercinis kodeksas).
2018 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
Atvirojo čempionato eiga
2018 m. Lietuvos čempionato pusfinalinis turnyras nevyko. Dėl Lietuvos šachmatų čempiono titulo kovojo 55 žaidėjai, iš jų 25 dalyviai turintys 20 metų ir jaunesni. Dalyvių reitingo vidurkis – 1854
Lietuvos Respublikos komercinis kodeksas
Istorija
Kodeksą rengti nutarė Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas. Jis Patvirtinti darbo grupę Lietuvos Respublikos komercinio kodekso projektui rengti. Nustatė, kad ši darbo grupė Komercinio kodekso projektą turi parengti ir pateikti Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos Teisinės sistemos komisijai ne vėliau kaip iki 1992 m. kovo 1 dienos. Patvirtino 60 000 rublių darbų sąmatą. Už darbus buvo apmokama iš Lietuvos Respublikos valstybės biudžeto lėšų, skirtų ekonominei ir teisinei reformai įgyvendinti, pagal Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo patvirtintus nuostatus.
2018 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
Atvirojo čempionato eiga
Dalyvavo visi 2017 m. Lietuvos šachmatų čempionato prizininkai. Varžybos vyko šveicariškąja sistema (9 ratai). Sąlygos nelengvos: dalyviams per 7 dienas teko sužaisti 9 partijas, todėl dvi dienas teko žaisti po dvi partijas.
Po keturių ratų
Dešimties pirmaujančių dalyvių rezultatai po 4 ratų.
Lietuvos Respublikos komercinis kodeksas
Darbo grupė
Nariai - Vilniaus universiteto (VU) Teisės ir Ekonomikos fakultetų mokslininkai:
2018 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
Po šešerių ratų
Dešimties pirmaujančių dalyvių rezultatai po 6 ratų.
Po aštuonių ratų
Dešimties pirmaujančių dalyvių rezultatai po 6 ratų.
Paskutinis ratas
Paskutiniame rate, palankiai susiklosčius aplinkybėms, trys pirmaujantys šachmatininkai, turėję po 6,5 tšk. realiai pretendavo į aukso medalį. Todėl lyderių kovos su varžovais buvo atkaklios.
Pirmoje turnyrinės lentelės vietoje buvęs TM Paulius Pultinevičius (6,5 tšk.)žaidė su patyrusiu TM Vaidu Sakalausku (5,5 tšk.). Pastarasis spaudė varžovą, bet P. Pultinevičius apsigynė ir varžvai baigė partiją lygiosiomis. P. Pultinevičiaus papildomi rodikliai buvo aukščiausi, tad jis, surinkęs 7 taškus laukė V. Mališausko ir R. Klabio partijos pabaigos.
Paskutiniame čempionato rate DM V. Mališauskui (6,5 tšk.), norint tapti 2018 m. Lietuvos čempionu reikėjo būtinai laimėti prieš šiaulietį R. Klabį (6,5 tšk). Lygiosios jo netenkino, kadangi dėl žemesnių papildomų rodiklių, jam atitektų tik bronzos medaliai. Lyderių partija tęsėsi 6 valandas ir baigėsi paskutinė.
R. Klabis, kai iki išsigelbėjimo buvo likę nedaug, suklydo 129 ėjime ir partija baigėsi V. Mališausko pergale. Pasibaigus šiai įtemtai partijai paaiškėjo visi prizininkai: vilnietis DM Vidmantas Mališauskas surinko 7,5 taško ir iš trečios pozicijos turnyrinėje lentelėje iškopė į pirmąją bei 9-ą kartą tapo Lietuvos čempionu, o vos ne visą turnyrą pirmavusiam marijampoliečiui TM Pauliui Pultinevičiui atiteko sidabras, o šiauliečiui FM Rokui Klabiui – bronza. Abu pastarieji Lietuvos šachmatų čempionato prizininkais tapo pirmą kartą.
Dešimt geriausiai 2018 m. Lietuvos šachmatų čempionate pasirodžiusių dalyvių.
Atvirojo čempionato lentelė
[https://www.chessbites.com/Games.aspx?t=ch-LTU+2018&s=Kaunas+LTU&y=2018 2018 m. Lietuvos atvirojo šachmatų čempionato partijos.]
Vaikinų (iki 20 m.) čempionatas
2018 m. Lietuvos jaunimo (vaikinų iki 20 m.) įskaitoje pirmąją vietą užėmė marijampolietis Paulius Pultinevičius (7 tšk.), antrąją – Benas Mickus iš Kauno (5,5 tšk.), trečiąją – dar vienas kaunietis Karolis Jukšta (5 tšk.)
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
71-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Kaune 2018 m. kovo 2 – kovo 8 d., toje pačioje vietoje ir laiku, kaip ir atvirasis čempionatas. Dalyvavo 18-ka šachmatininkių. Iš 2017 m. Lietuvos moterų čempionato prizininkių nedalyvavo: aukso medalio laimėtoja – Simona Kiseleva ir sidabrą iškovojusi – Laima Domarkaitė. Vidutinis turnyro reitingas – 1732.
Žaidėjos varžėsi šveicariškąja sistema 7 ratus. Esant vienodam taškų skaičiui, aukštesnė vieta buvo skiriama žaidėjai su aukštesniais papildomais rodikliais.
Galvojimui buvo skiriama: kiekvienai – po 90 min./40 ėjimų + 30 min. iki partijos pabaigos ir nuo partijos pradžios po kiekvieno padaryto ėjimo buvo pridedama po 30 sek.
Moterų čempionato metu lygiagrečiai buvo vykdoma Lietuvos jaunimo (merginų) iki 20 m.) šachmatų čempionatas. Pirmąją vietą užėmusi dalyvė įgyja teisę atstovauti Lietuvai 2018 m. Pasaulio jaunimo (merginų iki 20 m. šachmatų čempionate.
Po trijų ratų
Šešių pirmaujančių dalyvių rezultatai po 3 ratų.
Po šešių ratų
Šeštajame rate tarpusavyje susitiko lyderės, turėjusios po 4 taškus: kaunietė Guoda Perminaitė, ir kėdainietė Viktorija Savickienė. Nugalėjo Guoda Perminaitė. Likus paskutiniam ratui ji tapo vienvalde moterų čempionato lydere. Ji, kartu su Ieva Žalimaitė, sėkmingiausiai žaidė paskutinius tris ratus (3 tšk. iš 3).
Šešių pirmaujančių dalyvių rezultatais prieš paskutinį ratą.
Paskutinis ratas
Moterų, kaip ir atvirojo, čempionato paskutinis ratas lėmė medalių pasiskirstymą. Prizinių vietų vis dar tikėjosi keturios šachmatininkės. Medalių dalybos vyko Daivos Batytės su Guoda Perminaite, bei Viktorijos Savickienės su Ieva Žalimaite partijose.
Viktorija, žaisdama baltosiomis, ėmėsi aktyvių veiksmų, bet Ieva, atrėmusi pavojingus grasinimus, iškovojo juodosiomis figūromis pergalę ir surinko 5, 5 taško.
Kita plungiškė – Daiva Batytė baltosiomis figūromis ilgoje kovoje įveikė iki tol turnyrę pirmavusią 17-metę Kauno moksleivę Guodą Perminaitę bei, kaip ir Ieva Žalimaitė, surinko 5,5 taško. Lyderėms, surinkus po vienodai taškų pirmąją vietą lėmė aukštesni papildomi rodikliai, o tai reiškė, kad pirmąją vietą ir Lietuvos čempionės vardą pirmą kartą iškovojo plungiškė Ieva Žalimaitė. Pradėjusi čempionatą nesėkmingai (0,5 tšk. iš 2), ji laimėjo sekančias 5 partijas iš eilės. Tai ir atvedė ją į pergalę moterų čempionate. Sidabro medalis liko jos žemietei Daivai Batytei, o bronzos – Guodai Perminaitei iš Kauno.
Moterų čempionato lentelė
Pastaba * žaidė b – baltosiomis figūromis, j – juodosiomis figūromis. PR1, PR2, PR3, PR4, PR5 – papildomi rodikliai.
Be žaidimo gautas taškas žymimas -1, kai šveicariškąja sistema rengiamame turnyre, esant nelyginiam dalyvių skaičiui, paskutinėse vietose esančiam dalyviui nelieka su kuo žaisti.
Merginų (iki 20 m.) čempionatas
2018 m. Lietuvos jaunimo (merginų iki 20 m.) įskaitoje, iš 5 dalyvių, pirmąją vietą užėmė septyniolikmetė Guoda Perminaitė (5 tšk.) iš Kauno, antrąją – penkiolikametė Marija Šibajeva (4,5) iš Klaipėdos, trečiąją – 18-metė kaunietė Saulė Gailiūnaitė (4). Guoda Perminaitė iškovojo teisę žaisti 2018 m. pasaulio jaunimo (merginų iki 20 m.) čempionate.
Kasparas Niesieckis
Kasparas Niesieckis (lenk. Kasper Niesiecki, rus. Ка́спер Несе́цкий; 1682 m. gruodžio 31 d. – 1744 m. liepos 9 d.) – Lenkijos heroldas, teologas, rašytojas. Žinomas kaip 4 tomų herbyno, pavadinimu „Korona Polska“ autorius.
2018 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
Nuorodos
Likus dviems ratams iki finišo, lyderis nesikeičia tik vyrų čempionate
Kasparas Niesieckis
Vaikystės metai ir studijos
Kasparas Niesieckis gimė 1682 m. Didžiosios Lenkijos regione, tikslesnė gimimo vieta nėra žinoma. Jo tėvai buvo miestiečiai. Niesieckis mokėsi Krosno Jėzuitų kolegijoje. 1699 m. Krokuvoje buvo priimtas į Jėzuitų ordiną.
1701–1704 m. Niesieckis studijavo filosofiją Liubline. Vėliau tęsė gramatikos, poetikos studijas Lucke. Gavo magistro laipsnį. 1707–1710 m. studijavo teologiją Krokuvoje, vėliau metus laiko Jėzuitų ordino teisę.
Tolesnis gyvenimas ir veikla
thumb|200 px|right|Niesieckio herbynas
1712 m. – 1714 m. gyveno Bydgoščiuje ir Choinicėje. Dėstė šių miestų kolegijose. Buvo retorikos ir poetikos profesorius. Priklausė kolegijų tarybai. 1714–1715 m. mokslo metus praleido Kališe.
Vėliau gyveno Krokuvoje, Liubline, Lvove. Visur vykdė dvasininko pareigas. Aplankė nemažai Abiejų Tautų Respublikos miestų, tačiau kaskart sugrįždavo į Lvovą, kuriame leidybai buvo rengiamas jo sudarytas herbynas.
Niesieckis palaikė ryšius su Juozapu Aleksandru Jablonovskiu, susirašinėjo.
Kasparas Niesieckis mirė 1744 m. liepos 9 d. Krasnystave.
Pagrindinis Niesieckio kūrinys – herbynas
Kasparo Niesieckio “Korona Polska”, kurią sudaro 1-4 tomai, pirmą kartą išleista Lvove, 1728–1743 metais, leidėjas – Jėzuitų spaustuvė. , šio herbyno pilnas pavadinimas lenkų kalba: “Korona Polska przy złotey wolnosci starożytnemi Rycerstwa Polskiego y Wielkiego Xięstwa Litewskiego kleynotami naywyższymi Honorami Heroicznym, Męstwem y odwagą, Wytworną Nauką a naypierwey Cnotą, nauką Pobożnością, y Swiątobliwością ozdobiona Potomnym zaś wiekom na zaszczyt y nieśmiertelną sławę Pamiętnych w tey Oyczyźnie Synow podana TOM … Przez X. Kaspra Niesieckego Societatis Jesu" 1728, t. 1-4, Lwów 1728–1743.
Taip pat publikuojama internete:
Buvo išleistas ir Lipske 1839–1845 metais leidėjo Jono Nepomuko Bobrovičiaus.
Donskojus
Donskojus  – miestas Rusijoje, Tulos srityje, 65 km į pietryčius nuo Tulos, prie Dono aukštupio. Turi srities pavaldumo miesto statusą. Geležinkelio stotis prie Viazmos–Syzranės linijos, plentų mazgas. Mašinų, elektronikos (radijo aparatų, kalnakasybos įrenginių), baldų, odos ir avalynės pramonė. Šalia miesto išlikusi XVI–XIX a. dvaro sodyba Bobrik Gora (grafų Bobrinskių sodyba, parkas, cerkvė).
Istorija
Nuo XVI a. minima Bobrikų vietovė, kurioje pradėjo kurtis dvaro sodyba. 1881–1883 m. pradėta rusvųjų anglių gavyba, o 1929 m. prie kasyklos sudaryta Donskojaus gyvenvietė. Nuo 1932 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1939 m. – miestas.
2005 m. prie Donskojaus prijungtas Severo Zadonsko miestas bei keletas miesto tipo gyvenviečių (Podlesnas, Rudnevas, Novougolnas, Komsomolskis, Šachtiorskis, Zadonjė).
Aukso Ragas (Vladivostokas)
thumb|250px|Vladivostoko uostas prie Aukso Rago Aukso Ragas  – siauras ir ilgas Japonijos jūros užutėkis, atsišakojantis nuo Petro Didžiojo įlankos į šiaurę nuo Rytų Bosforo sąsiaurio. Prie šio užutėkio įsikūręs Vladivostoko uostas (žvejybinis ir laivybinis, taip pat laivų remonto dirbtuvės). Ilgis – 7 km, gylis iki 27 m.
1859 m. užutėkį taip pavadino (pagal Aukso Ragą Stambule) Rytų Sibiro generalgubernatorius Nikolajus Muravjovas-Amūrskis. Iki tol užutėkis vadintas kiniškai Haišenvajumi. Šioje, nuo visų audrų apsaugotoje įlankoje rusai įkūrė strategiškai svarbų Vladivostoko uostą.
Dabar Aukso Ragas pasižymi labai dideliu užterštumu (ypač, naftos produktais).
Dorochovas
Dorochovas  – gyvenvietė Rusijoje, Maskvos srityje, Ruzos rajone, 83 km į vakarus nuo Maskvos, Smolensko-Maskvos aukštumoje. Geležinkelio stotis prie Maskvos–Smolensko linijos, praeina Senasis Smolensko kelias. Yra kultūros namai, karinis memorialas. Vystoma elektronikos, gelžbetonio pramonė. Trykšta mineralinės versmės, yra gydomojo purvo kurortas.
Šiauliukai
Šiauliukai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Kruopių.
Ragupys II
Ragupys II – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Moškėnų.
Huculų Respublika
Huculų Respublika – trumpalaikė valstybė, susikūrusi po Pirmojo pasaulinio karo Užkarpatėje. 1919 m. sausio 8 d. respublika buvo paskelbta, kai žlugo pirminiai planai sujungti šią teritoriją su Vakarų Ukrainos Liaudies Respublika ir teritoriją okupavo vengrų policija.
Emolientas
miniatiūra|Vazelinas Emolientas – kosmetinė priemonė riebalų pagrindu, padedanti atkurti odos tarpląstelinių lipidų struktūros vientisumą ir normalizuoti odos barjerinę funkciją. Emolientai odos paviršių padengia barjerine plėvele, kuri padeda sumažinti drėgmės išgarinimą, slopinti uždegimą, niežėjimą ir atkurti odos elastingumą.
Huculų Respublika
Huculų Respublikos įstatymų leidžiamoji valdžia buvo „Ukrainos liaudies taryba“, kurią sudarė 42 nariai, o jos vykdomoji valdžia (vyriausybė) – „Taryba“, kurią sudarė 12 narių.
Emolientas
Veikimas
Sveiko žmogaus oda natūraliai reguliuoja vandens kiekį, taip palaikydama paviršių, saugantį ją nuo patogenų, purvo, pažeidimų, bei išdžiūvimo. Drėgmę odoje sulaiko lipidų sluoksnis. Sutrikus natūralioms odos barjerinėms funkcijoms, jų savybes dirbtinai atkartoja emolientai, mažinantys iš odos išgarinamos drėgmės kiekį. Emolientų veikliosios medžiagos skirstomos į dvi kategorijas: okliuzines medžiagas ir humektantus.
Huculų Respublika
Įkūrimas
1918 m. gruodžio 20-22 d. į Huculų Respublikos teritoriją sugrįžo vengrų kariuomenė, buvo paskelbta nepaprastoji padėtis, nuginkluoti huculų milicijos daliniai, likviduota ukrainiečių liaudies taryba, mokyklose ir vyriausybiniame bendravime sugrąžinta vengrų kalba, į visus vietos valdžios postus paskirti buvę vengrų pareigūnai.
Emolientas
Veikimas
Okliuzinės medžiagos odos paviršiuje suformuoja apsauginę vandeniui nepralaidžią plėvelę. Mažindamos vandens išgarinimą iš odos, okliuzinės medžiagos padeda atkurti tarpląstelinių lipidų struktūros vientisumą.
Huculų Respublika
Įkūrimas
Kitą dieną po to, kai 1919 m. sausio 23 d. Ukrainos Liaudies Respublika ir Vakarų Ukrainos Liaudies Respublika pasirašė „Susivienijimo aktą“, Stepanas Kločurakas ir Julianas Brašaiko prisijungė prie šio naujo darinio „Darbo kongreso“ kaip Huculų respublikos atstovai.
Emolientas
Rūšys
Emolientai pagal sudėtyje esančių lipidų kiekį skirstomi į tepalus, kremus, losjonus ir drėkinamuosius tirpalus.
Huculų Respublika
Įkūrimas
1919 m. balandžio pabaigoje rytinę Užkarpatės dalį užėmė Rumunijos kariuomenė, centrinę dalį kontroliavo vengrai, o vakarinę – Čekoslovakijos kariuomenė.
Emolientas
Rūšys
Tepalai yra labai riebūs, turintys stiprų okliuzinį poveikį, todėl naudojami labai sausai odai minkštinti ir apsaugoti. Paprastai sudėtyje neturi konservantų, bet yra lėtai absorbuojami, lipnaus ir riebaus pojūčio.
Huculų Respublika
Įkūrimas
1919 m. balandį didžioji dalis Karpatų Rusios buvo prijungta prie Čekoslovakijos kaip autonominė teritorija, o labiausiai į rytus nutolusi Huculų Respublika de facto buvo atsiskyrusi valstybė.
Emolientas
Rūšys
Kremai yra vidutiniškai riebūs ir gerai drėkinantys. Kremai greitai absorbuojami odos, todėl yra vieni dažniausiai vartojamų emolientų formų. Daugumos kremų sudėtyje yra konservantų, kurie gali dirginti odą.
Huculų Respublika
Vengrijos invazija
Valstybė galutinai žlugo, kai 1919 m. birželio 11 d. ją laikinai okupavo Vengrijos kariuomenė. Teritorija, į kurią pretendavo huculų valstybė, 1919 m. rugsėjį buvo priimta į Čekoslovakiją, kurioje ir išliko tarpukario laikotarpiu. 1939 m. kovo 15 d. vos vienai dienai po jos paskelbimo, Ukrainos valstybė, pavadinta Karpatų-Ukraina, paskelbė savo nepriklausomybę, tačiau netrukus buvo okupuota Vengrijos kariuomenės ir iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos buvo aneksuota Vengrijos. Po karo regionas tapo Ukrainos TSR Užkarpatės sritimi, kuri priklausė Sovietų Sąjungai.
Emolientas
Rūšys
Losjonai naudojami esant neūmiam odos sausumui, jie ramina, vėsina odą, greitai susigeria. Dėl okliuzinio losjonų veikimo, jie netinka ūmioms odos sausumo formoms, šlapiuojančiai odai tepti. Ilgai vartojant losjonus, gali išsausėti oda.
Drėkinamieji tirpalai sudėtyje neturi arba turi labai mažą lipidų kiekį. Naudojami kaip vėsinanti ir šašų formavimąsi mažinanti priemonė. Tirpalus patogu naudoti, nes jų nereikia įtrinti, jie lengvai įsigeria.
Juodžiai (Kusų parapija)
Juodžiai (, Jodschen, nuo 1938 m. Ackermühle, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 14 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 16 km į šiaurės rytus nuo Gumbinės, prie Draugupės.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Juodžių kaimo bendruomenė 1936 m. Minimi nuo 1557 m. Jodsche, Jodtschen, Jodesen pavadinimais. Po 1709–1711 m. maro į kaimą atkelta vokiečių kolonistų: 1736 m. Juodžiuose gyveno 8 vokiečių ir 7 lietuvių šeimos. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 17 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su 106 gyventojais. 1854 m. Juodžiuose buvo 17 gyvenamųjų pastatų ir 130 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Malviško valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. Tarpukariu kaime buvo du vėjo malūnai.
Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorijos šiaurinė dalis priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei, pietinė – Gusevo rajono Kubanovkos kaimo gyvenvietei.
Rygos sutartis
Rygos sutartis gali reikšti:
Kreivupė
Kreivupė – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Papilės.
Brandenburgo provincija
Brandenburgo provincija – buvusi Prūsijos karalystės provincija, gyvavusi 1815–1934 m. Provincijai iki 1920 m. priklausė ir Berlyno miestas, kuris pakaitomis su Potsdamu buvo provincijos sostinė. 1947 m. panaikinant Prūsiją šios provincijos vietoje įkurta Brandenburgo žemė, rytinė dalis teritorijos po karo atiteko Lenkijai.
Istorija
Provincija įkurta 1815 m. Iš Brandenburgo provincijos 1881 m. balandžio 1 d. buvo išskirtas Berlyno miestas provincijos teisėmis, nors oficialiai liko provincijos sudėtyje. 1885 m. provincija užėmė 39,8 tūkst. km² plotą, joje buvo 2,34 mln. gyventojų. 1920 m. Berlyno miestas atskirtas nuo provincijos visiškai.
Aukso Ragas
thumb|250px|Aukso Ragas
Aukso Ragas yra faktiškai Alibekiojaus ir Kahythanės upių bendra estuarija. Per šį užutėkį nutiesti penki tiltai. Aukso Rago pakrantės gyvenamos nuo priešistorinių laikų, ~VII a. pr. m. e. čia pradėjo kurtis Bizantijaus miestas. Bizantijos laikais užutėkyje buvo pagrindinė karinio laivyno bazė, o patekimas į įlanką buvo saugomas grandinės, nuleistos tarp Konstantinopolio ir Galatos bokšto.
Aukso Ragas nuo seno vaizduotas dailėje, dabar tai svarbus turistinis Stambulo objektas.
Lietuvos futbolo varžybos 1929 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1929 m.
Finalas
Dėl čempionų vardo kovojo Kauno ir Klaipėdos apygardų nugalėtojai:
Sauliai (Rokiškis)
Sauliai – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Skemų.
Platelių senovės tiltas
Platelių senovės tiltas – buvęs medinis tiltas, viduramžiais ant medinių polių stovėjęs Platelių ežere prie vakarinės pakrantės, apie 1,5 km į rytus nuo Platelių (Plungės raj.), jungęs Šventorkalnio pusiasalį ir jame buvusią gyvenvietę su Pilies sala. Po vandeniu išlikę medinių konstrukcijų elementų ar jų liekanų: stovinčių polių eilės, nugrimzdusios horizontalios sijos ir kitos tilto dalys. Remiantis dendrochronologiniais tyrimais nustatytas tilto pastatymo laikas – XVI a. pradžia. XX a. septinto dešimtmečio pradžioje patvenkus Babrungą, visos tilto liekanos atsidūrė po vandeniu. Ežero gylis šioje vietoje pakilęs iki 13 m. Esant ramiam lygiam ežero paviršiui, iš valties matyti kai kurių polių viršūnės.
Platelių senovės tiltas paskelbtas povandeninės archeologijos vertybe, nuo 2003 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.
Istorija
kairėje|miniatiūra|300x300px Viduramžių žemėlapiuose, tarp jų ir M. K. Radvilos-Našlaitėlio rūpesčiu 1613 m. išleistame LDK teritorijų žemėlapyje, vaizduojamas Platelių ežeras su Pilies saloje esančia pilimi rodė tuometę Platelių apylinkių ekonominę bei gynybinę reikšmę. Šiuo laikotarpiu saloje vyko intensyvus gyvenimas – tai patvirtina ir tilto liekanų datavimas. Vėliau medinė pilis neteko savo reikšmės, sunyko.
Radiniai
Platelių ežero vakarinės dalies dugnas tilto vietoje smėlėtas, kai kur molingas. Aptiktas nestoras kultūrinis sluoksnis iš pilko ar gelsvo ežerinio smėlio, vietomis su dumblo priemaiša ar su medžio skiedrų tarpsluoksniu. Tarp tilto polių surasta negausių archeologinių radinių: molinių indų bei koklių šukių, plytų, gyvulių kaulų, keletas akmeninių patrankos sviedinių, irklas, įrankių (žeberklas, galąstuvas, akmeninio kaplio fragmentas, peikena), rogės.
Tilto ilgis siekė apie 280 m. Suskaičiuota daugiau kaip 200 polių, kurių dauguma aptašyti, vieni statmeni ar pasvirę, kiti nugriuvę ant dugno. Jų ilgis iki 17 m, skersmuo nuo 9 iki 24 cm storio. Poliai į dugną sukalti keturiomis eilėmis, vienur tam tikra tvarka, kitur padrikai. Didelė dalis polių išvartyti, išlaužyti dėl pavasarinių ledonešių, todėl guli dugne, per ilgą laiką daugelis apipuvę. Kai kurios medinės konstrukcijos su tvirtinimo kiaurymėmis, sujungimo mazgais. Visi išlikę poliai ir kiti konstrukciniai tilto elementai inventorizuoti, 1986-1988 m. atlikti planigrafiniai tyrimai.
1995-2003 m. povandeninių žvalgymų ir archeologinių tyrinėjimų metu šalia tilto 7–13 m gylyje rasti keli vientiso medžio skobtiniai laiveliai – luotai. Du iš jų, gerai išlikę, ištraukti ir konservuoti. Vienas saugomas Lietuvos jūrų muziejaus, kitas – Platelių dvaro ekspozicijose. Dar vieno, trečio luoto, iškelta tik dalis. Luotų amžius siekia XV–XVI a.
Abiejose tiltu sujungtose pakrantėse, netoli senojo tilto liekanų, buvo rastos nedidelės polių sankaupos. Ties Šventorkalniu ir Pilies salos šiaurinėje pusėje tai galėjo būti senų nedidelių prieplaukų liekanos, aptiktos 4–5 m gylyje.
SpVgg Unterhaching
Unterhachingo SpVgg – Vokietijos futbolo klubas iš Unterhachingo.
Istorija
Klubas įkurtas 1925 m. Kitados rungtyniavo Bundeslygoje. Debiutavo joje 1999/2000 m. sezone. Užėmė dešimtą vietą ir išliko aukščiausioje lygoje. Antrasis sezonas susiklostė nesėkmingai. Iįkrito ė antrą pakopą, o kitą sezoną praleido trečioje pakopoje.
Latveliškiai (Akmenė)
Latveliškiai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Latvalių.
Morpetas
Morpetas  – miestas Jungtinėje Karalystėje, Anglijos šiaurės rytuose, prie Vonsbeko upės (10 km nuo jos žiočių); istorinis ir administracinis Nortamberlando grafystės centras. Geležinkelio stotis, šalia eina greitkelis A1 (Londonas–Edinburgas). Yra Niuminsterio abatijos (XII a. įkurta cistersų) griuvėsiai.
Istorija
Miestas išaugo apie 1095 m. pastatytą Morpeto pilį, skirtą saugoti perėjai per Vonsbeko upę prie tuo metu svarbaus kelio į Škotiją. Dabar išlikęs tik XIV a. pilies vartų bokštas.
2018 m. Europos merginų iki 17 m. futbolo čempionatas
2018 m. Europos merginų iki 17 m. futbolo čempionatas – 11-asis UEFA organizuotas geriausių Europos merginų iki 17 metų amžiaus nacionalinių rinktinių turnyras. Čempionatas pirmą kartą vyko Lietuvoje.
Stadionai
2015 m. UEFA suteikė teisę Lietuvai rengti čempionatą. Pirminiuose planuose svarstyta varžybas vykdyti keturiuose miestuose Kaune, Alytuje, Marijampolėje ir Jonavoje. 2018 m. pradžioje paskelbta, kad turnyras vyks Alytuje, Marijampolėje ir Šiauliuose.
Juozapas Daugirdas
Juozapas (Juozas) Daugirdas (1803 m. lapkričio 24 d. Plemborgo dvare, Ariogalos valsčiuje – 1871 m. liepos 27 d. Paliepių dvare, (dab. Kėdainių rajone) – Vilniaus gubernijos teisėjas, paskutinis Kauno apskrities ir Kauno gubernijos bajorų vadovas (maršalka); Paliepių dvaro (Kėdainių apskrityje) savininkas.
Biografija
Kilęs iš Ariogalos bajorų Daugirdų šeimos, herbas „Gulbė“. Tėvas – Stanislovas Daugirdas (1748–1830) – Žemaičių tijūnas, Plemborgo ir Pakluonio dvarų savininkas. Motina – Margarita Manvydaitė-Belozoraitė, herbas Vieniava, duktė Tado Manvydo-Belozoro, Tendžiogalos ir Rietavo tijūno, Kairėnų seniūno.
1832 m. rugsėjo 29 d. Juozapas Daugirdas Žarėnuose vedė Elvyrą Elžbietą Zenefelt-Gadonaitę; pora vaikų neturėjo. Juozapas Daugirdas su žmona apsigyveno Paliepių dvare, labai pelningai ūkininkavo dvarui priklausiusiose žemėse.
1849 m. minimas kaip Vilniaus gubernijos teismo teisėjas.
1853–1859 m. tarnavo Kauno apskrities ir 1857–1862 m. Kauno gubernijos bajorų vado pareigose.
thumb|240px|left|Paminklas ant Juozapo Daugirdo kapo, Paliepiukų kapinėse Būdamas bajorų vadovu, surinko nemažą dokumentų ir istorinių aktų kolekciją, kurią po jo mirties globojo brolio anūkas Stasys Daugirdas, paveldėjęs Paliepių dvarą, vėliau – Stanislovo dukra Kristina Daugirdaitė-Tomaševičienė. 1940 m. kolekcija buvo pervežta į Kampų kaimą, netoli Paliepių dvaro, pas buvusį dvaro samdinį Edvardą Leonavičių. 1949 m. per S. Tomonį ir M. Čilvinaitę perduota (be akto) Martyno Mazvydo Bibliotekai.