cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karelas Gotas
Biografija
Nuo 1960 m. apsisprendęs imtis dainininko karjeros išėjo iš darbo tramvajų gamykloje bei įstojo į operos dainavimo specialybę Prahos konservatorijoje.
Lotynų abėcėlė
Kolonializmo amžiuje lotynų abėcėlė pasklido po pasaulį ir buvo pritaikyta indėnų, australų, Austronezijos tautų, Rytų Azijos ir Afrikos kalboms.
Karelas Gotas
Biografija
1967 m. išvyko į gastroles į Las Vegas, JAV.
Grįžo pasisėmęs vertingos patirties ir keletą metų tapo vis populiaresnis visoje Europoje.
Lotynų abėcėlė
Žemiau pateikiama lotynų kalbos abėcėlė:
Karelas Gotas
Biografija
1968 m. Prahos pavasario sukilimo metu bendradarbiavo su komunistiniu režimu. Gali būti, kad dėl to jo plokšteles buvo galima įsigyti ir Tarybų Sąjungoje.
Lotynų abėcėlė
Istorija
Lotynų abėcėlė kilo iš etruskų arba vakarų graikų (pietų italų) abėcėlės. Anksčiau lotynų abėcėlė turėjo tik 21 raidę:
Raidė Z buvo išimta iš abėcėlės 312 m. pr. m. e. (vėliau ji buvo grąžinta). Raidė C buvo naudojama garsams [k] ir [g]; 234 m. pr. m. e. buvo sukurta raidė G (pridėjus prie C skersinį brūkšnelį. I amžiuje pr. m. e. žodžių užrašymui buvo pridėtos raidės Y ir Z, kuriuos buvo paimtos iš graikų kalbos. Susidarė klasikinė lotynų abėcėlė, susidedanti iš 23 raidžių:
Jau šiais laikais įvyko skiemeninių ir neskiemeninių raidžių I ir V kombinacijų (I/J ir U/V), taip pat atskira raide pradėtas laikyti digrafas VV, naudojamas germanų kalbų rašte. Rezultate gavosi šiuolaikinė abėcėlė, susidedanti iš 26 raidžių:
Karelas Gotas
Biografija
Karelo Goto karjeros viršūnė buvo 1970–1980 metai, kai jis nuolat užimdavo pirmąsias vietas konkursuose Čekijoje, gastroliavo Europoje, Amerikoje, Azijoje, turėjo savo televizijos laidą.
Lotynų abėcėlė
Istorija
Senovės romėnai naudojo didžiąsias raides, mažosios raidės atsirado viduramžiais.
Raidžių modifikacija
Daugumai kalbų lotynų abėcėlė buvo nepakankama. Todėl dažnai naudojami įvairūs diakritiniai ženklai, ligatūros ir kitos raidžių modifikacijos. Pavyzdžiai:
Karelas Gotas
Biografija
1989 m. „Aksominės revoliucijos“ metu dalyvavo koncerte prieš komunistinį režimą.
1990 m. paskelbė apie savo muzikinės karjeros pabaigą, tačiau grįžo į sceną ir jo diskai užėmė pirmąsias vietas pagal pardavimus Čekijoje 1992, 1995 ir 1997 m.
2006 m. jau trisdešimtantrą kartą laimėjo kasmetiniame Čekijos populiariosios muzikos konkurse.
2019 rugsėjo 12 d. socialiniuose tinkluose paskelbė apie tai, jog serga leukemija. 2019 m. spalio 1 d. mirė savo namuose Prahoje šeimos apsuptyje.
Armėnijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Armėnijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Galutinė komandų rikiuotė
🛡️ PASTABOS:
Michael Harrington
Maiklas Haringtonas (, 1928 m. vasario 24 d. Sent Luise, Misūryje – 1989 m. liepos 31 d.) – teisininkas, politologas, JAV politinis veikėjas.
1506 m. pr. m. e.
'''1506 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Michael Harrington
Biografija
Baigė St. Luiso universiteto aukštąją mokyklą, Holy Kroso koledžą, Čikagos universitetą ir Jeilio teisės mokyklą, dėstė universitetuose ir koledžuose.
1506 m. pr. m. e.
Nuorodos
1506 av. J.-C.
Michael Harrington
Biografija
Jaunystėje buvo įsijungęs į katalikų darbininkų jaunimo organizacijų veiklą. Vėliau susižavėjo troskistine Socialistų lyga. Nuo 1953 m. JAV socialistų partijos narys.
1962 m. – knygos „Kita Amerika“, kurioje kritikuojamas Džonas Kenedis ir Lindonas Džonsonas bei jų jėgos politika, autorius.
1964 m. Industrinės demokratijos lygos – kairiųjų darbininkų judėjimo švietimo centro pirmininkas, 1973 m. JAV demokratinių socialistų partijos organizacinio komiteto, o 1982 m. Demokratinių socialistų respublikos liaudies partijos organizatorius.
Socialistų Internacionalo „Principų deklaracijos“ rengimo komisijos narys, demokratinio socializmo teoretikas. 1989 m. SI Garbės pirmininkas.
Moneta
thumb|200px|Konstanino VII laikų auksinė moneta [[921 m.]] Moneta ( – pinigų kalykla) – gabaliukas kietos medžiagos, paprastai apskritimo formos metalo, kuris naudojamas kaip pinigų rūšis.
Monetas buvo pradėta kaldinti palyginti vėlai – VII a. pr. m. e., tačiau tie 2700 jų gyvavimo metų – turtingiausias ir įdomiausias žmonijos istorijoje.
Monetų reikšmė istorijoje
thumb|200px|Senovės romėnų monetoje pavaizduotas [[Aleksandrijos švyturys.]]
Monetos – iškalbingi ekonomikos istorijos paminklai, įvairiausių prekybos sistemų atspindys. Todėl jos padeda daug sužinoti apie praeities įvykius. Pavyzdžiui, monetose gali būti užfiksuoti miestų pavadinimai bei valdovų vardai, nepaminėti rašytiniuose šaltiniuose. Jose galima rasti puikių portretų, seniai išnykusių meno kūrinių, architektūros bei kultūros paminklų atvaizdų. Būtent iš jų sužinojome, kaip atrodė kolonos deivės Artemidės šventykloje. Daugelis žymaus senovės Graikijos skulptoriaus Fidijo kūrinių, tarp jų ir išminties bei karybos deivės Atėnės statula iš Atėnų Akropolio ar vyriausiojo dievo Dzeuso statula iš Olimpijos šventovės, yra žinomos tik iš jų atvaizdų antikinėse monetose.
Etnografas monetose gali rasti pavaizduotų namų apyvokos daiktų, buities scenų, įvairių epochos kostiumų. Filologas randa įvairių sentencijų ir net nedidelių eilėraščių, paleografas, tyrinėjantis senąjį raštą – įvairiausių braižo pavyzdžių, o tyrinėtojas, besidomintis heraldika – rečiausių ir įdomiausių herbų. Medžiaga, iš kurios moneta pagaminta, leidžia mums spėti, kokie metalai tada buvo naudojami. Jei tai auksinės ar sidabrinės monetos, galima spręsti apie to meno valstybės ar miesto turtingumą ir galybę. Nuo daugelio kitų daiktų, kurie randami žemėje, moneta skiriasi tuo, kad ji dažniausiai tiksliai datuota arba žinomi ją kaldinusio valdovo valdymo metai. Ši aplinkybė leidžia išaiškinti, kada vienoje ar kitoje valstybėje buvo pakilimas, nuosmukis.
Monetų piešiniai bei įrašai kartais būna vienintelis šaltinis daugeliui istorijos faktų tirti. Pavyzdžiui, niekas iš senovės autorių nepaminėjo Silerų miesto Sicilijoje. Apie jo gyvavimą sužinojome tik iš bronzinių monetų, kaldintų Sileruose IV a. p. m e.
Azijoje, Afrikoje, Amerikoje ir Okeanijoje monetas atstodavo įvairūs papuošalai – žiedai, vėriniai iš perlų, kriauklių, stiklo, akmenukų. Taip pat žvėrių – šernų, šunų, šikšnosparnių, banginių dantys. Tibetiečiai, kinai, mongolai kadaise mokėdavo arbatžolių plytelėmis.
Monetos vertė
Pasitaiko atvejų, kuomet apyvartinės monetos nominalas yra mažesnis nei medžiagos, iš kurios jos pagamintos vertė. Tačiau prognozuoti ar taip nutiks – labai sunku. Taip atsitinka tuomet, kai metalo iš kurio nukaldinta moneta rinkos vertė prilygsta monetos nominalui. Tokio fenomeno pavyzdžiai galėtų būti Amerikoje iki 1965 metų buvusi dešimties centų moneta, ketvirčio, dolerio ir pusę dolerio monetos, JAV penkių centų ir 1985 metų vieno cento monetos. Dėl vario vertės padidėjimo, JAV labai sumažino vario kiekį kiekvienoje vieno cento monetoje. Nuo 1982 metų vidurio JAV vieno cento monetos buvo gaminamos iš 97,5% cinko ir padengtos 2,5% variu. Dėl didelių skirtumų tarp monetų nominalo ir jos metalo vertės, lėmė tai, kad monetos buvo pašalintos iš apyvartos.
Monetos Lietuvoje
thumb|1548 m. pusgrašis Iki XIV a. pabaigos Lietuvoje naudoti Prahos grašiai ir sidabriniai ilgieji. Pirmas raštiškas LDK kaldintų monetų (pinigėlių) paminėjimas – 1397 metais. Žinomi keturi monetų tipai (žymima I, II, III, IV), kurių vieno tipo monetos priskiriamos Jogailai (kaldintos iškart po krikšto), dviejų tipų – Vytautui (anksčiau priskirta Algirdui ir Kęstučiui), o ketvirtojo tipo – Kazimierui Jogailaičiui (kaldintos apie 1440-1447). Šios monetos buvo LDK piniginės sistemos pagrindas visą XV amžių. Juos pakeitė XV amžiaus pabaigoje Aleksandro pradėti leisti denarai bei pusgrašiai, bei XVI a. viduryje Zigmanto Augusto pradėti leisti grašiai, obolai, taleriai, dukatai, portugalai.
1918 m. atkūrus Lietuvos valstybingumą ir 1922 m. spalio 2 d. į apyvartą išleidus litą, bėgant laikui pradėta kaldinti ir monetas. 1925 m., 1936 m. ir 1938 m. laidų monetos buvo kalamos Kauno Spindulio spaustuvėje įrengtoje monetų kalykloje.
Monetų alternatyvos
thumb|200px|Kinijos „monetos“ su skylutėmis suverti. Daugelyje šalių net mūsų laikais be monetų egzistuoja ir kitos mokėjimo priemonės: Ramiojo vandenyno salose, Kinijoje, Japonijoje ir Indijoje žmonių vartojami kriauklių „kauri“ pinigai. Tačiau naudoti daiktus vietoje pinigų buvo nepatogu dėl daugelio suprantamų priežasčių. Senovės Kinijoje buvo vartojami peilio formos, Vakarų ir Rytų Afrikoje, Indijoje – kastuvo formos, Tolimuosiuose Rytuose ir kai kuriose Afrikos valstybėse – varpelio pavidalo pinigai. Azijoje varpai – pinigai buvo liejami dažniausiai iš vario, o Afrikoje – iš geležies. Seniau daug monetų buvo kaldinama iš brangiųjų metalų – aukso ir sidabro, o pirmieji popieriniai pinigai arba banknotai, atsirado Kinijoje XI a. Patys banknotai neturi tikros vertės kaip auksas. Piratų pinigai būdavo ispaniškos auksinės monetos, vadinamos dublonais. Dublonus dar vadindavo dublon de a ocho, tai reiškė aštuntuką, nes vienas dublonas būdavo vertas aštuonių ispaniškų auksinių eskudų.
Kolekcinės monetos
thumb|200px|Himalajų kalnyne buvusios Kuninda karalystės moneta (1-2 a. pr. m. e.) Pasaulyje nukaldinta labai daug įvairių monetų. Nors daugelis jų buvo perlydytos į naujus pinigus ar kokius daiktus, vis dėlto iki mūsų dienų jų išliko dar nemažai. Daugybę jų išsaugojo numizmatai kolekcionieriai. Iškasti lobiai pagrindinis numizmatikos šaltinis. Dalis padavimų apie paslėptus turtus, perduodamų iš kartos į kartą, ne tik žmonių fantazija. Senovėje žmonės dažnai slėpdavo pinigus, laikydavo juos kapšeliuose, maišuose, puoduose ar metalinėse skryniose. Didelės pinigų sumos buvo slepiamos geležinėse dėžėse su sudėtingais užraktais. Kartais tokios skrynios būdavo grandinėmis prirakinamos prie mūro ar laive prie stiebo (jei tai laivo iždas). Tačiau patikimiausia saugykla visais laikais žmonėms atrodė žemė. Užkasti lobiai dažniausiai randami ariant, sausinant pelkes, kasant griovius bei įvairias duobes, griaunant senus pastatus, statant naujus, kertant mišką ir t. t. Taigi juos dažniausiai randa žmonės. Be lobių numizmatikos šaltinis yra ir kapai: senovėje kartais pinigai į juos buvo dedami kaip įkapės ir kaip papuošalai. Paprotys dėti mirusiajam pinigų į kapą buvo paplitęs dar žiloje senovėje. Mūsų krašte jis įsigalėjo ne anksčiau kaip II – III m. e. a.
Juozas Baušys
Juozas Baušys (1939 m. gruodžio 10 d. Gaveikėnuose, Ignalinos valsčiuje – 2017 m. vasario 9 d. Vilniuje ) – Lietuvos žurnalistas, scenaristas.
Biografija
1961–1967 m. Eltos korespondentas. 1967–1969 m. savaitraščio „Gimtasis kraštas“ skyriaus vedėjas. 1969–1971 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ atsakingasis sekretorius. 1971–1985 m. – žurnalo „Švyturys“ skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius, 1985–1999 m. vyriausias redaktorius, UAB „Švyturys“ valdybos pirmininkas, Lietuvos periodinių leidinių asociacijos valdybos narys.
Rašė politikos, kultūros temomis. Su V. Puplauskiu sukūrė scenarijus TV dokumentiniams filmams „Vilnius. Prieš aušrą“, „Pastabos žemėlapių pakraščiuose“, „Pasiilgom arklio“, „Iš gerumo abėcėlės“, „Kaunas yra Kaunas“, „Žemei ir žmogui“, su G. Skvarnavičiumi – Lietuvos kino studijos dokumentiniam filmui „Reik drąsos prie mėsos“. Iš vokiečių kalbos išvertė E. E. Kišo knygą „Pašėlęs reporteris“.
Įvertinimas
1981 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija už televizijos dokumentinį filmą „Žemei ir žmogui“, kartu su V. Puplauskiu.
Indijos nacionalinė biblioteka
thumb|250px|Kalkutos nacionalinė biblioteka Kalkutos nacionalinė biblioteka – didžiausia mokslinė Indijos biblioteka Kolkatoje.
Istorija
Įkurta 1902 m. sujungus Kalkutos viešąją (įkurta 1836 m.) ir Imperatoriškąją (įkurta 1891 m.) bibliotekas. Leidžia leidinius „Indians National Library“, „General Collection Author and Subject Catalogues“.
Fondai
Turi 2 270 000 knygų, 3600  rankraščių, 86 000  žemėlapių (2000 m.). Veikia indų kalbų skyriai:
Jonas Kavaliauskas
Jonas Kavaliauskas:
Jorko Kyšulio pusiasalis
thumb|Jorko Kyšulio pusiasalis
Jorko Kyšulio pusiasalis arba Keip Jorko pusiasalis  – pusiasalis šiaurės rytų Australijoje, šiauriniame Kvynslende, įsiterpęs tarp Karpentarijos įlankos (vakaruose) ir Koralų jūros (rytuose). Šiaurėje užsibaigia Jorko kyšuliu – šiauriausiu Australijos žemyno tašku (jį taip pavadino Džeimsas Kukas 1770 metais, Jorko miesto garbei). Toliau į šiaurę plyti Toreso sąsiauris, skiriantis pusiasalį nuo Naujosios Gvinėjos.
Ilgis ~800 km, plotis iki 600 km, plotas ~325 000 km².
Geografija
Jorko Kyšulio pusiasalio vakaruose plyti lygumos, rytuose – Didžiojo Vandenskyros kalnagūbrio šiaurinė dalis – Geležinis kalnagūbris (aukštis iki 1612 m, Atertono kalnas). Jorko Kyšulio pusiasalio vidurinėje ir pietinėje dalyse – 2 dideli karstiniai rajonai.
Dirva labai nederlinga ir sunkiai dirbama.
Pagrindinės upės: Arčeris, Mičelas, Džilbertas, Normanbis.
Ekonomika
Pusiasalio vakarinėje dalyje yra boksito telkinys.
Pagrindines pramonės šakos – turizmas, kasyba, žvejyba ir gyvulininkystė.
Didžiausi miestai: Kernsas, Mariba, Atertonas. Pagrindinis uostas – Port Stiuartas.
Istorija
Jorko Kyšulio pusiasalį 1606 m. pirmasis iš europiečių atrado olandas Vilemas Jansonas. Iki 1770 m. pusiasalis vadintas Karpentarijos Žeme (Carpentaria Land).
Medininkai (Vilkaviškis)
Medininkai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šikšnių.
Verner von Heidenstam
Carl Gustaf Verner von Heidenstam (1859 m. liepos 6 d. – 1940 m. gegužės 20 d.) – švedų poetas ir novelistas, Nobelio literatūros premijos laureatas 1916 m. Jis buvo Švedijos akademijos nariu nuo 1912 m. Dauguma jo darbų patriotiškai vaizduoja švedų gyvenimą ir tradicijas.
Biografija
Jo meilę grožiui vaizduoja alegorinė novelė Hans Alienus (1892 m.). Dikter („Poemos“, 1895 m.) ir Karolinerna (Karolio vyrai, 2 tomai, 1897–1898 m.), istorinis romanas, rodo didelį patriotizmą. Du tomus Folkunga Trädet (Folkungo medis, 1905–1907 m.) įkvėpė viduramžių kilminga šeima.
Jo poemų rinkinys Nya Dikter, išleistas 1915 m., nagrinėja filosofines temas, ypač žmogaus iškėlimą iš vienatvės į didesnį žmogiškumą. Jis mirė savo namuose Övralide.
Čiapaso Siera Madrė
thumb|250px|Pakajos ugnikalnis Siera Madrėje
Čiapaso Siera Madrė  – kalnų grandinė Centrinėje Amerikoje. Tęsiasi nuo Meksikos Čiapaso valstijos per Gvatemalą, Hondūrą ir Salvadorą. Siaura pakrantės lyguma kalnus skiria nuo Ramiojo vandenyno.
Čiapaso Siera Madrėje gausu veikiančių ar jau užgesusių ugnikalnių: Takana (4092 m), Tachumulkas (4220 m), Santa Marija (3772 m), Atitlanas (3535 m), Akatenangas (3976 m), Fuegas (3763 m), Agva (3760 m), Pakaja (2552 m), Santa Ana (2381 m) ir kt.
Kalnai sudaro vandenskyrą tarp Atlanto ir Ramiojo vandenyno baseinų.
Biblianas
Biblianas  – miestas pietiniame Ekvadore, Kanjaro provincijoje, į šiaurės vakarus nuo Asogeso. Įsikūręs tarpukalnių slėnyje, prie Panamerikos plento (ruožo Kuenka-Kitas).
Istorija
Kantono centru tapo 1944 m.
Kuršo gubernija
Istorija
Kuršo gubernija sudaryta 1795 m. gruodžio 8 d. iš buvusios Kuršo kunigaikštystės.
Suskirstymas
Iš pradžių buvo 9 apskritys (Aizputės, Bauskės, Jaunjelgavos, Jekabpilio, Jelgavos, Kuldygos, Liepojos, Tukumo, Ventspilio), vėliau sudarytos dar 3 apskritys (Alūkstos, Gruobinios, Talsų) ir panaikintos 2 apskritys (Jekabpilio, Liepojos). 1913 m. buvo 10 apskričių:
Lietuva
Į guberniją įėjo Palanga ir Šventoji. Palanga atskirta nuo Telšių apskrities 1819 metais. 1897 m. buvo 674 tūkst. gyventojų, iš jų 17 tūkst. lietuvių.
Prancūzijos himnas
„Marselietė“ − Prancūzijos valstybinis himnas nuo 1795 m. (atkūrus Burbonų monarchiją, buvo uždrausta iki 1879 m.).
„Marselietė“ buvo sukurta (melodija, žodžiai) 1792 m. Strasbūre nacionalinės gvardijos karininko K. Ž. Ružė de Lilio ir pavadinta „Reino armijos kovos daina“. Ji greitai paplito prancūzų kariuomenėje.
Paryžiuje „Marselietę“ išpopuliarino iš Marselio atvykęs savanorių batalionas. „Marselietė“ buvo dainuojama per Tiuilri rūmų paėmimą, 1848 m. revoliucijos ir 1871 m. Paryžiaus komunos dienomis.
Kompozitorius H. Berliozas „Marselietę“ pritaikė orkestrui.
Nuo 1975 m. vartojama nauja „Marselietės“ muzikos redakcija.
Himno žodžiai
La Marseillaise
Švendriavabaliai
Švendriavabaliai (Noteridae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Anksčiau priklausė dusių šeimai ir buvo jos gentis.
Vabalai smulkūs (3,5-4,5 mm). Jų kūnas išgaubtas, lygus ir aptakus. Galva ir priešnugarėlė glaudžiai suaugę su kūnu.
Lervos kirmėliškos išvaizdos, gyvena vandenyje. Pasaulyje yra apie 230 rūšių, priklausančių 12 genčių. Lietuvoje aptinkamos dvi rūšys:
Kai aš mažas buvau
Kai aš mažas buvau – 1968 m. Lietuvos kino studijoje estų rašytojo Mati Unto apysakos „Lik sveikas, rudas katine“ motyvais sukurtas meninis filmas. Filmo trukmė – 70 min.
Siužetas
Veiksmas vyksta septintojo dešimtmečio Vilniuje. Tarp abiturientų Tomo ir Eglės įsižiebia pirmoji meilė. Tačiau jų draugystė susiduria su išbandymais: jaunuolių santykiams nepritaria Tomo teta, pas kurią vaikinas gyvena, pavydą sukelia dailininkas, mokantis Eglę tapyti. Vaikinas absoliutina savo išgyvenimus, neklauso suaugusiųjų patarimų, nors pats dar nemoka nei savęs analizuoti, nei valdyti jį užgriuvusių permainingų nuotaikų. Tomas ima blaškytis, nustoja lankyti mokyklą, pasigeria, o pabėgęs iš namų prieglobstį randa kaimynės, pantomimos aktorės Ginos bute. Jaunuoliams vėl susitikus Eglė išmintingai žengia pirmąjį susitaikymo žingsnį.
Uždraustasis miestas
thumb|200px Uždraustasis miestas – Ming ir Čing dinastijų imperatoriaus rūmai Pekine. Į UNESCO pasaulio paveldo objektų sąrašą įtrauktas 1987 m. Dabar žinomas kaip meno muziejus su didele Kinijos meno kolekcija.
Apjuostas daugiau nei 10 m aukščio sienos ir 49 m pločio vandens pripildyto griovio, Pekine esantis Uždraustasis miestas laikomas įspūdingiausiu Kinijos imperijos biurokratinės architektūros pavyzdžiu. Nuo 1421 m. iki 1911 m. (tais metais įkurta Kinijos Respublika) čia gyveno imperatoriaus vyriausybė. Šis miestas buvo tapęs ir 24 Mingų dinastijos (paskutinės etninių kinų dinastijos) imperatorių – nuo Jong Le iki paskutiniojo, Pu Yi.
Šis 178 akrų plotą užimantis miestas mieste buvo skirtas imperatoriaus šeimai ir jo dvariškiams, o paprastiems miestiečiams drausta tarti net jo vardą. Manoma, kad rūmuose galėję būti apie 9000 kambarių, kuriuose galėję gyventi nuo 8000 iki 10 000 žmonių.
Struktūra
Ant akmens platformų suręstos medinės sienos, uždengtos gelsvai auksinės spalvos čerpėmis nuklotais šlaitiniais stogais. Sienų apjuostoje teritorijoje stovintys pastatai dalijami į du sektorius. Pietiniame sektoriuje vykdytos politinės funkcijos, šiaurinis buvo skirtas asmeniniam gyvenimui. Iš išorinio pasaulio lankytojai patekdavo pro ketverius vartus, iš jų pro trejus – į pietinį sektorių. Pro vienerius, šiaurinėje pusėje atsiveriančius Dieviškojo karinio genijaus vartus, atvykėliai patekdavo iš karto į gyvenamąjį rajoną. Svarbiausi pastatai išdėstyti šiaurėje – pietų ašyje ir pavadinti itin poetiškais vardais. Įžengęs pro pietinius vartus (kadaise jais naudotis galėjo tiks pats imperatorius), lankytojas žingsniuodavo pirmuoju kiemeliu, per kurį tekėjo Aukso vandenų upė. Praėjęs Aukščiausios harmonijos vartus, žmogus patekdavo į antrą, labai didelį kiemą, kuriame tilpdavo mažiausiai 9000 asmenų. Iš šio kiemo kilo laiptuota Trijų didžiųjų paviljonų terasa.
thumb|left|200px Pirmasis iš trijų – Aukščiausios harmonijos paviljonas buvo didžiausias visame Uždraustajame mieste. Sėdėdamas šio pastato centre esančiame Drakono soste, imperatorius valdė savo imperiją ir stebėjo oficialias ceremonijas.
Centrinės harmonijos ir Harmonijos saugojimo paviljonai taip pat buvo ištaigingi, o pro Dangiškojo tyrumo vartus būdavo patenkama į tikrą paviljonų, rūmų ir sodų labirintą – visu tuo naudojosi tik imperatoriaus šeima. Privačių imperatoriaus apartamentų širdimi galima vadinti kompleksą, sugrupuotą aplink trejus rūmus – Dangiško tyrumo, Vienybės ir Žemiškosios ramybės – kuris suprojektuotas tarsi veidrodinis trijų didžiųjų paviljonų atspindys. Kitapus jo, kaip įprasta, plytėjo dviejų akrų dydžio Kinijos imperatoriaus sodas, o jo centre stovėjo Imperatoriškosios taikos paviljonas. Rytuose ir vakaruose yra pastatai kuriuose gyveno eunuchai, sugulovės ir tarnai. Čia taip pat netrūko šventyklų, bibliotekų, teatrų ir sodelių.
Kompleksui žavesio teikė ryškių spalvų deriniai. Baltas terasų, laiptų ir baliustradų marmuras kontrastavo su dažytos medienos raudoniu, gelsvai auksine čerpių spalva ir įvairiomis kronšteinų papuošimų spalvomis. Kronšteinai dažniau turėjo dekoratyvinę nei konstrukcinę paskirtį, tačiau stogų kraigai būdavo taip gausiai išpuošti medžio skulptūromis, kad prireikdavo kolonados jų svoriui laikyti. Dauguma pastatų, kuriuos šiandien mato lankytojai, atsirado XIX a.
thumb|right|200px 1664 m. miestą apiplėšė ir apgriovė įsibrovę mandžiūrai, be to, medinius pastatus neretai niokojo gaisrai. Jie kildavo atsitiktinai, įpusti iš Gobio dykumos atpūtusių vėjų, o kartais miestą padegdavo nesąžiningi dvariškiai, troškę pasipelnyti iš būsimų atstatymo darbų. Kartu sudegdavo ir didžiulės istorinės bei meninės vertės knygos, tapybos darbai ir baldai.
Urawa Red Diamonds
„Urawa Red Diamonds“ – Japonijos futbolo klubas iš Saitamos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1950 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 6 d.
Vokietijos žemės
Pagal konstitucinę santvarką (pagal VFR Konstituciją), administracinį suskirstymą Vokietiją sudaro 16 (vad. federalinių, federacijos) žemių („landų“);  – 'žemė', dgs. Länder; dalykinėje kalboje (šnekamojoje kalboje rečiau) – Bundesland, pažodžiui – 'Sąjungos žemė', dgs. Bundesländer).
Žemės yra Vokietijos Federacijos (pažodžiui – Vokietijos Sąjungos) „sudėtinės valstybės“, „dalinės valstybės“, „valstybės narės“ ( arba Teilstaat). Jos turi dalinį suverenitetą. Žemės turi savo atstovus dviejų rūmų nacionaliniame parlamente, konkrečiai – Federacijos Taryboje (Bundesrate).
Vokietijos žemės (remiantis teismų praktika ir vyraujančia teisės mokslo doktrina) yra originalūs valstybės teisės subjektai. Pagal Vokietijos Pagrindinį Įstatymą (Art. 32 Abs. 3 GG) Federacija žemėms yra suteikusi apribotą tarptautinį teisinį subjektiškumą. Remiantis tuo, žemės su kitais tarptautinės teisės subjektais turi teisę sudaryti tarptautines sutartis, tačiau tik gavę Federacijos Vyriausybės (Bundesregierung) pritarimą ir tik tada, jeigu žemėms priklauso atitinkama įstatymų leidybos kompetencija. Kai kurios žemės netgi yra įstojusios į tarptautines organizacijas
Dabartinis Vokietijos suskirstymas į žemes susiformavimo tik 1990 m. (kai susijungė Rytų ir Vakarų Vokietija). Iki tol suskirstymas į žemes buvo tik Vakarų Vokietijoje.
Federalinės žemės ir Europos Sąjunga
Kuo labiau ES teisės aktas tiesiogiai paliečia kurią nors vieną iš Vokietijos žemių, tuo ji daugiau turi sprendimo galių, bendrą sprendimą dėl VFR pozicijos priimant Vokietijos Federacijos atstovybei. Kiekviena Vokietijos žemė Europos Sąjungoje turi savo atstovybę Briuselyje. Kiekviena – atskirą pastatą (tik Hamburgas ir Šlėzvigas-Holšteinas turi bendrą taip vad. „Hanzos biurą“, ). Nekoordinuota atskirų žemių atstovybių veikla, savarankiški jų veiksmai ES institucijose, pasak Vokietijos užsienio reikalų ministerijos, susilpnina Vokietijos poziciją Europos Sąjungoje.
Žemės, jų sostinės
left|250px|Karte Deutschlands mit eingezeichneten Grenzen der Länder
Pietų Kiongsango provincija
Pietų Kiongsango provincija, Kiongsang Namdo  – provincija Pietų Korėjos pietryčiuose. Šiaurėje ribojasi su Šiaurės Kiongsangu, vakaruose – su Šiaurės ir Pietų Džolos provincijomis. Pietuose skalauja Korėjos sąsiauris. Svarbiausia upė – Nakdongas. Provincijos sostinė – Čangvonas.
Administracinis skirstymas
Pietų Kiongsango provincija padalinta į 8 miesų (si, 시) ir 10 apskričių (gun, 군).
Mockus
Mockus − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mockienė arba Mockuvienė (ištekėjusi moteris) ir Mockutė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ežerėlis
Ežerėlis – miestas Kauno rajono savivaldybėje, 20 km į vakarus nuo Kauno, 5 km į pietus nuo Zapyškio. Ežerėlio seniūnija, parapijos centras. Stovi Ežerėlio Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1992 m.), Lietuvos nepriklausomybės dvidešimtmečio paminklas (pastatytas apie 1938 m., sovietmečiu nugriautas, atstatytas 1991 m.), yra paštas, veikia Ežerėlio pagrindinė mokykla, biblioteka.
Kosų kalba
Kosų kalba (ksosa, isikosa) – viena iš oficialių PAR kalbų. Ja kalba apie 7,9 mln. žmonių (apie 18 % gyventojų), daugiausiai kosai, tai yra antra labiausiai paplitusi kalba šalyje po zulų kalbos.
Ežerėlis
Etimologija
Ežerėlio vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs iš kadaise šiaurės rytiniame miškų pakraštyje buvusio Kazlų Rūdos ežero, sunykusio darant melioraciją. Oficialiame 1925 m. vietovardžių sąraše „Lietuvos apgyvendintos vietos“ gyvenvietė pavadinta „Ežerėtis“ durpių ind. (galbūt kaip įmonės pavadinimas). Tarpukario lituanistikos instituto bylose įrašytas Ežerėlio kaimas, kurio pavadinimą siūlyta keisti į Ežeras. Pats gyvenvietės vardas tikriausiai paimtas iš dabartinio durpyno (ar jo dalies) buvusio vardo Ežerėlis.
Kosų kalba
Artimiausios kalbos – zulų kalba, svazių kalba ir ndebele.
Ežerėlis
Geografija
Ežerėlis išsidėstęs Kazlų Rūdos miško šiaurės rytiniame pakraštyje, Ežerėlio durpyno saloje. Pasiekiamas iš kelio pasukus į plentą  (6,3 km).
Istorija
XIX a. vietovė priklausė Marijampolės apskričiai, čia buvo Ežerėlio pelkė miškuose, 1857 m. iš dalies nusausinta. Gyvenvietė ėmė kurtis 1915 m. vokiečiams pradėjus kasti durpes. XX a. trečiame – ketvirtame dešimtmetyje buvo iškasama po 15 000 t kasmet, kuras naudotas Kauno katilinėms. 1933 m. įsteigta pradinė mokykla.
1946–1952 m. Ežerėlio apylinkėse veikė Tauro apygardos Žalgirio rinktinės Lietuvos partizanai. 1951 m. ir 1952 m. tarybų valdžia iš Ežerėlio ištrėmė 16 gyventojų.
1956 m. balandžio 2 d. Ežerėlis tapo miesto tipo gyvenviete, veikė buitinio aptarnavimo paviljonas, mėsos perdirbimo cechas, girininkija. 1954 m. įkurtas paštas, ambulatorija, 1954–1997 m. veikė ligoninė, nuo 1997 m. slaugos namai. 1956 m. pastatyti kultūros namai, 1963 m. atidaryta biblioteka.
1992–1998 m. pastatyta bažnyčia. 2006 m. patvirtintas Ežerėlio herbas.
Tamanginės kalbos
Dauguma šių kalbų kalbantys atstovai identifikuojami kaip tamangai ir gurungai, bet yra ir smulkesnių tautelių.
Klasifikacija
Nėra vieningai sutariama, kokios kalbos tiksliai turėtų būti priskiriamos šiai grupei. Dažniausiai jos klasifikuojamos taip:
Romualdas Baušys
Romualdas Baušys(g. 1958 m. lapkričio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos skaičiuojamosios mechanikos bei informacinių technologijų specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
Nuo 1982 m. VISI (nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas; 1997–2001 m. Skaitinio modeliavimo mokslinės laboratorijos, nuo 2001 m. Grafinių sistemų katedros vedėjas. Nuo 2001 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Svarbiausia mokslinių darbų sritis – kokybiškai įvertinta baigtinių elementų analizė, informacinių technologijų naudojimas inžinerinėms problemoms spręsti, genetinių algoritmų taikymas kompiuteriniame projektavime, trimačių objektų atkūrimas iš nuotraukų. Kartu su Čalmerso technologijos universiteto (Geteborgas, Švedija) mokslininkais tiria prisitaikančiųjų baigtinių elementų strategijas, 1995 m. sukūrė originalų baigtinių elementų diskretizacijos paklaidų įvertinimo metodą, kuris taikomas struktūrinės dinamikos bei akustikos uždaviniams spręsti, laiko baigtinių elementų metodą, paremtą trūkiuoju Galiorkino metodu.
Lithium
„Lithium“ (angl. „Litis“) – daina, kurią išleido amerikiečių grunge grupė „Nirvana“. Singlas buvo išleistas 1992 metais, taip pat albume „Nevermind“. Ją parašė Kurt Cobain, prodiusavo Butch Vig. JAV daina pateko į 64 vietą „Billboard Hot 100“ tarp populiariausių kūrinių. Vaizdo klipą prodiusavo Kevin Kerslake, jame daugiausia buvo koncertų įrašai.
Gailaičiai (reikšmės)
Gailaičiais vadinami kaimai:
Čechovizna
Čechovizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Knišino valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės vakarus nuo Knišino, 10 km į pietryčius nuo Monkų ir 31 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą teka Nerešlo upė ir netoliese telkšo Žygimanto Augusto ežeras. 1895 m. kaime įkurta Čechoviznos geležinkelio stotelė.
Bill Hayden
Biografija
Mokėsi katalikų mokykloje, tarnavo policijoje ir studijavo Kvinslendo universitete.
Varpininkai
Varpininkai – lietuvių tautinė organizacija, 1888–1905 m. veikusi Lietuvoje, Mažojoje Lietuvoje ir užsienyje.
Bill Hayden
Biografija
1961 m. Australijos darbininkų partijos (ALP) parlamentinės frakcijos narys. 1972–1975 m. ALP vyriausybės narys, socialinio saugumo ministras. Įsteigė Medibanką – pirmąją universalią sveikatos draudimo sistemą Australijoje, 1975–1977 m. finansų ministras.
Varpininkai
Istorija
Organizacijos iniciatoriai buvo 1888 m. Varšuvoje įsteigtos draugijos „Lietuva“ nariai: Vincas Kudirka, J. Gaidys-Gaidamavičius, Jonas Adomaitis – Šernas, Juozas Kaukas, Justinas Staugaitis ir kt. Iš viso draugijoje buvo 22 nariai, tarp jų 12 studentų. Draugijos įstatuose vienas tikslų buvo platinti apšvietą, leidžiant knygas ir laikraščius. Tam tikslui buvo įsteigta Varpininkų leidykla, kuri ėmėsi leisti mėnesinį žurnalą „Varpas“, skirtą daugiausia inteligentams, mėnesinį laikraštį „Ūkininkas“, skirtą valstiečiams ir 1901–1903 m. informacinį, nepolitinį laikraštį „Naujienos“.
Bill Hayden
Biografija
Partijai pralaimėjus rinkimus, 1977–1983 m. buvo APL pirmininkas. 1983–1988 m. Australijos užsienio reikalų ministras.
Varpininkai
Struktūra
Vyriausias varpininkų organas buvo metiniai suvažiavimai. Pirmas toks varšuviečių, maskviečių ir vietinių varpininkų suvažiavimas įvyko Marijampolėje 1888 m. birželio 29 d. Suvažiavimai paprastai tęsdavosi vieną dieną, kokias 5-6 val. ir dalyvaudavo juose nuo 5-6 iki 40-50 žmonių. Suvažiavimai vyko kasmet nuo 1888 m. iki 1905 m., išskyrus 1898 m. Iš viso tokių suvažiavimų yra buvę 18 įvairiose Lietuvos vietose, iš pradžios (iki 1893 m.) Užnemunėje, paskui Mintaujoje, Jono Jablonskio bute, o vėlesniais metais Vilniuje. 1926 m. įvyko jubiliejinis varpininkų suvažiavimas.
Bill Hayden
Biografija
1989–1996 m. 21 – asis Australijos generalgubernatorius. Baigęs kadenciją sustabdė savo veiklą partijoje. 1999 m. prasidėjusioje diskusijoje dėl respublikos paskelbimo liko monarchistinėse pozicijose.
Varpininkai
Struktūra
Suvažiavime buvo renkamas Vykdomasis komitetas – vyriausias varpininkų vykdomasis organas. Vykdomajam komitetui talkininkavo kontrolės komisijos, pvz., Mintaujos komisija (Jonas Jablonskis, Antanas Krikščiukaitis, Pranas Mašiotas). Be to, esant redaktorium Juozui Bagdonui, Mažojoje Lietuvoje buvo sukurtas vietinis komitetas leidyklos turtui ir kasai prižiūrėti. Tame komitete buvo Juozas Bagdonas, Dovas Zaunius (vyresnysis), Morta Zauniūtė. Komitetas darydavo metines redakcijos pajamų bei išlaidų sąmatas ir apyskaitas.
Dvisparniai
Dvisparniai (Diptera) – vabzdžių (Insecta) būrys. Turi tik vieną porą normaliai išsivysčiusių plėviškų sparnų. Antroji sparnų pora redukuota ir virtusi dūzgiais. Galva prie krūtinės prisegta laisvai. Burnos organai laižomieji arba duriamieji, tačiau niekada nebūna graužiamieji. Antenos nariuotos. Kojos ilgos, kartais net labai ilgos. Letenos 3-5 – narės. Sparnai su gyslomis, todėl atskirų rūšių gyslų skaičius ir jų išsidėstymas būna skirtingas. Pilvelis susideda iš 3-10 segmentų. Metamorfozė pilna. Lervos kirmėliškos išvaizdos, bekojės, dažniausiai su mažyte galva, tik uodų ji gerai matoma. Kai kurios lervos kenkia augalams, gyvena gyvų augalų audiniuose, kitos dvisparnių lervos gyvena puvėsiuose, srutose, mėšle, vandenyje. Yra ir plėšrių lervų, ir parazitinių, gyvenančių kitų gyvūnų kūne. Lėliukės laisvosios ir dengtosios. Suaugę dvisparniai minta dažniausiai žiedų nektaru. Kai kurios rūšys būna plėšrios arba minta šiltakraujų gyvūnų krauju. Kai kurie dvisparniai perneša infekcines ligas (pvz., tikrieji uodai ir kt.).
Pasaulyje yra apie 120 000 dvisparnių rūšių, Lietuvoje – daugiau kaip 3400.
Varpininkai
Struktūra
Nors nuolatinių prenumeratorių būta nedaug, bet žymiai daugiau skaitytojų. Kiekvienas egzempliorius, patekęs į Lietuvą, ėjo iš rankų į rankas. Pasak buvusio „Varpo“ redaktoriaus J. Bagdono, tokių, kurie skaitydavo varpininkų laikraščius buvo apie 7000. Nepaisant finansinių sunkumų, varpininkams pavyko savo laikraščius leisti be pertraukos 17 metų – nuo 1889 m. iki 1906 m. kovo mėn., kai išėjo 1905 m. Varpo Nr. 11-12.
„Varpas“ ir „Ūkininkas“ per visą tą laikotarpį buvo leidžiami reguliariai kas mėnuo, išskyrus 1898 m. ir 1899 m., kada „Varpas“ buvo leidžiamas kas du mėnesius, bet padidintu puslapių skaičiumi.
Dvisparniai
Ūkinė reikšmė
Daug žalos gyvulininkystei padaro kraujasiurbiai: sparvos, piktmusės, moskitai, gumbiniai uodeliai, mašalai. Sparvos perneša tuliaremijos sukėlėjus. Naminius gyvulius parazituoja gyliai. Kopūstinė, svogūninė musės – daržovių kenkėjai. Kambarinė musė perneša daug ligų (dizenterija, vidurių šiltinė ir kt.). Piktmusė kandžioja naminius gyvulius rudens metu. Mėlynosios mėsinės musės deda kiaušinius į lavonus ar nepridengtą mėsą. Musė cė-cė platina miegligę (Afrika). Kopūstinė musė deda kiaušinius į kopūstų daigus, jos lervos apėda kopūstų šaknis. Yra daug kitų žalingų musių – jos yra javų kenkėjos. Arklinio gylio patelė kiaušinius tvirtina prie arklio plaukų, vėliau patenka į žarnyną ir parazituoja. Naudingi dvisparniai: tai parazituojantys vabzdžių lervas tachinas. Kai kurių dvisparnių lervos naikina amarus. Genetinių laboratorinių tyrimų objektas – drozofila. Chironomidų lervos sudaro žymią žuvų maisto dalį tvenkinių ūkiuose, taip pat specialiai gaudomos akvariumų žuvims maitinti.
Lietuvos dvisparniai
'''Pobūris. Uodiniai dvisparniai (Nematocera)'''
Varpininkai
Sunkumai
Žymiai praretėjus bendradarbių, platintojų ir rėmėjų eilėms, „Varpas“ ir „Ūkininkas“ pakibo tartum ant siūlo. Laimei, Juozas Bagdonas, caro valdžios įsakymu tremiamas į Viatką, paspruko į Mažąją Lietuvą ir 1899 m. pavasarį ėmėsi tvarkyti „Ūkininką“, o tų pat metų pabaigoje ir „Varpą“. Tačiau ir taip jau maža varpininkų kasa buvo visiškai ištuštėjusi. Spaustuvininkai nenorėjo kredituoti, reikalaudami sumokėti skolas. Nedaug tų skolų būta, nepilnas 1000 markių arba apie 400 rb.
Lahai
Lahai, dar vadinama Muhso, Musso ar Mussuh – etninė grupė, gyvenanti Kinijos Liaudies Respublikos Junano provincijos aukštikalnių rajonuose, rytų Mianmare, šiaurės Tailande, bei Vietname. Lahų kalba priskiriama Tibeto-birmiečių kalbų grupei. Kinijos Liaudies Respublikoje gyvena 453 705 lahų etninės grupės nariai. Didžioji jų dalis susitelkę Junano provincijoje esančioje Lancango Lahų autonominėje, bei gretimose Mengliano, Šuangdziango ir Simao apskrityse.
Mediniškės
Mediniškės – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Daugailių.
Lahai
Istorija
Legenda byloja, kad lahų protėviai, kurie buvo medžiotojai, migravo į pietų lygumas, kurias atsitiktinai atrado, vydamiesi raudonąjį elnią. Dauguma istorijos tyrinėtojų teigia, jog kiek daugiau kaip prieš 2000 metų Vakarų Han dinastijos valdymo laikotarpio šaltiniuose minimi kunmingai – klajoklių gentis, gyvenusi Erhai regione vakarų Junane, gali būti laikomi kai kurių etninių grupių, tarp jų ir lahų, protėviais. Kunmingai nebuvo sukūrę aiškesnių valstybinių darinių ir gyveno klanų principu organizuotomis bendruomenėmis. Šaltiniuose minimi jiems būdingi išskirtiniai medžioklės įgūdžiai. Lahai taip pat nuo seno garsėja savo gebėjimais medžioti tigrus. Patys lahai savo protėviais linkę laikyti senovinę siangų (Qiang) gentį, kuri imigravo į dabartinio Junano teritoriją iš šiaurės vakarų Kinijos III mūsų eros amžiaus pradžioje. VIII amžiuje sustiprėjusi Nanžao valstybė pastūmėjo lahų protėvius migruoti toliau į pietus. Pradedant X amžiumi, ši migracija vyko dideliu mastu. Lahams migruojant, jie skilo į dvi grupes: vadinamuosius „baltuosius lahus“ (Lahu Na), kurie patraukė vakarų kryptimi ir apsigyveno Lincango, Lancango, Mengbiano ir Mengajaus teritorijose; bei „geltonuosius lahus“ (Lahu Pu ar Lahu Xi), kurie judėjo piečiau, apeidami Ailao kalnus, ir įsikūrė Dzindongo, Simao, Modziango ir Juandziango srityse. XVIII amžiaus pabaigoje lahai galutinai įsitvirtino tose Junano provincijos dalyse, kuriose gyvena iki šių dienų.
1525 m. pr. m. e.
Mirtys
Nedatuota
Lahai
Religija
thumb|240px|Lahų mergina su vaiku
Varpininkai
Reikšmė
Didelis varpininkų nuopelnas lietuvių literatūrinei kalbai, kurią, galima sakyti, teko iš naujo sukurti, šalinant iš jos svetimybes, įvedant naujų terminų, normuojant gramatiką. Ypatingai daug šiuo atžvilgiu pasidarbavo artimas V. Kudirkos draugas, vienas aktyviausiųjų laikraščio bendradarbių kalbos klausimais – Jonas Jablonskis. Ir dabartinės lietuvių literatūros ne vieną užuomazgą galima atsekti „Varpe“.
Lahai
Religija
Senovėje lahai turėjo savitą politeistinę tikėjimo sistemą. Aukščiausia dievybė buvo vadinama Exia. Buvo tikima, jog jis sukūręs visatą ir lemiąs žmonių likimus. Garbinimo vietos dažniausiai buvo įrengiamos sunkiai įžengiamuose kalnų miškuose, siekiant apsaugoti jas nuo svetimšalių. Taip pat buvo garbinamos ir žemesnio rango dievybės, kuravusios atskiras sritis, kaip žemė, ar kerštas. Bakanajaus gyvenvietėje, esančioje Lancango apskrityje, yra išlikę tradiciniai aukojimo stulpai, ant kurių būdavo paliekamos aukos.
Varpininkai
Reikšmė
„Varpo“ leidyklos užsienyje gaminami ir slapta į Lietuvą gabenami spaudiniai ypatingai prisidėjo prie lietuviškosios spaudos laisvės grąžinimo, tai paliudijo net patys aukštieji caro pareigūnai. Vilniaus generalgubernatorius Piotras Sviatopolkas - Mirskis savo konfidencialiame rašte caro ministrams konstatavo, kad dabar valdžia neturi jokios galimybės kovoti su gabenamais iš užsienio spaudiniais. Privalome legalizuoti lotyniškai – lietuviškas raides, nes antraip jokia jėga neįstengs sulaikyti vis didesnio platinimosi lietuviškų knygų.
Lahai
Religija
Ankstyvuoju Čing dinastijos valdymo laikotarpiu, lahų gyvenamose teritorijose ėmė plisti Mahajanos budizmas, atneštas iš Dali budistų vienuolių. Šiame regione naujoji religija tapo mobilizuojančiu instrumentu kovai su valdančiuoju Čing režimu valstiečių karuose, lydėjusiuose budizmo įsigalėjimą. Šuangdziango ir Lancango apskrityse religija susiliejo su politika. Karinis valstiečių sukilėlių sutriuškinimas lėmė ir tai, jog budistinės-politinės organizacijos suiro, tačiau naujoji religija jau buvo spėjusi įsitvirtinti žmonių tarpe. Nedidelė dalis lahų, gyvenančių Lincango ir Lancango teritorijose, yra krikščionys.
Kalba
Lahų kalba prisikiriama Tibeto-birmiečių grupei, kuri yra kinų-tibetiečių kalbų šeimos dalis. Iki 1957 metų lahai neturėjo oficialiai pripažįstamos rašto sistemos. Svarbūs įrašai buvo raižomi medinėse lentelėse naudojant vakariečių misionierių sukurtą raštą. 1957 metais specialiai lahų kalbai buvo sukurta alfabetinė rašto sistema. Dažnų kontaktų su hanių ir tajų etninių grupių atstovais dėka, dauguma lahų gali susikalbėti kinų bei tajų kalbomis.
Socioekonominė visuomenės sankloda
thumb|240px|Lahai groja fleitomis
Ekonominis gyvenimas lahų dominuojamose teritorijose ilgą laiką išliko nepakitęs. Iki 1949 metų, ekonominę organizaciją galima dalinti į dvi dalis: feodalinio tipo žemės ūkį, kuris buvo paplitęs lahų, gyvenusių Lancango, Lincango, Šuangdziango, Ženjuano, Juandziango ir Modziango apskrityse, kurios sudarė pusę visos lahų gyvenamos teritorijos. Lyginant su kitomis sritimis, ekonominis vystymasis čia buvo spartesnis. Tokios socioekonominės organizacijos susiformavimą įtakojo haniai ir ji galutinai susiformavo 1880–1920 metų laikotarpiu. Dauguma didelių dirbamos žemės plotų savininkų buvo hanių etninės grupės nariai. Sklypo renta sudarė apie pusę derliaus. Greta žemės ūkio, taip pat egzistavo ir kiti tradiciniai verslai: metalo apdirbimas, audimas ir dirbinių iš bambuko gamyba. Dėl namudinio amatų pobūdžio, amatininkų dirbinių rinka praktiškai neegzistavo.
Dajų dominuojamose teritorijose, kur gyveno kita lahų dalis, vyravo dajų vadų dominuojama feodalinė ekonomika, turinti bendruomeninio ūkininkavimo liekanų. Vienas iš būdų, kuriais dajų klanų vadai išnaudojo lahus, buvo duoklės ir priverstinio darbo sistema, tai sumenkino lahų socialinį statusą iki tarnų lygmens. Žemės nuosavybė buvo bendra, vyravo savitarpio pagalba bendruomenės viduje dirbant lauko darbus.
Šiuo metu lahų gyvenamose teritorijose auginami ryžiai, kukurūzai, grikiai, arbatmedžiai, tabakas, bei sizalis. Miškuose gausu įvairių pramonėje naudojamų brangių medžio rūšių, vertingų medicininių augalų ir laukinių gyvūnų, tokių kaip raudonieji elniai, lokiai, tigrai, povai ir papūgos, kurie vis dar tradiciškai medžiojami.
Lahai tradiciškai praktikavo monogamiją. Kai kuriose srityse jauni žmonės galėjo laisvai rinktis gyvenimo partnerius ir iš anksto sutartų santuokų tradicija beveik neegzistavo. Lahų bendruomenes sudarę klanai buvo iš esmės matriarchaliniai, tad moterų vaidmuo visuomeniniame gyvenime buvo labai ženklus. Po vedybų, vyras likdavo moters namuose ir giminystė būdavo nustatoma pagal moteriškąją liniją. Sužieduotuvių dovanos iš anksto būdavo siunčiamos pas piršlį. Vestuvių dienos vakarą, vyras likdavo nuotakos namuose. Po 1949 metų, nustačius teisinį vedybų reglamentą, etninės vestuvių tradicijos ėmė nykti. Lahų tarpe buvo paplitęs mirusiųjų kremavimo paprotys. Laidotuvių metu, gedintieji būdavo vedami į kremavimo vietą giminės moterų, kurios ant nugarų nešdavo daiktus, priklausiusius mirusiajam. Kai kuriose srityse, mirusieji buvo laidojami žemėje, kapą apkraunant akmenimis. Gedėjime dalyvaudavo visa lahų bendruomenė.
Architektūra
thumb|240px|Lahų kaimas kalvose
Tradicinė lahų architektūra savo stiliumi ir struktūra panaši į kaimynystėje gyvenančių tajų. Namų dydis įvairuoja priklausomai nuo šeimos dydžio. Mažesniuose būstuose gyvena 4-5 žmonės, o didesniuose gali gyventi apie 20-30 individų. Namai statomi iš bambuko ir kitų medžio rūšių. Dažniausiai pasitaiko dviejų aukštų pastatai, su viršutiniu aukštu, pritaikytu gyventi žmonėms ir gyvuliams skirtomis patalpomis apačioje. Viršutiniame aukšte įrengta pertvara dalina erdvę į dvi dalis: gyvenamąjį kambarį, kurio centre įrengiamas ugniakuras, bei miegamąjį. Kiekvieno namo išorėje, dešinėje pusėje, iš medžio kamienų ir storesnių balkių įrengiama laiptinė, vedanti į balkoną, iš kurio atsiveria įėjimas į gyvenamąjį kambarį. Lahai, gyvenantys hanių ir Ji teritorijose, dažniausiai perima ir šių grupių architektūrą. Kiekvieno naujo namo statybos laikomos visos bendruomenės darbu, tad prie darbų prisideda visi suaugę bendruomenės vyrai. Statyboms pasibaigus rengiama didelė bendruomenės šventė.
Virtuvė
Lahų virtuvei būdingas aštrumas. Jų tarpe paplitęs posakis, jog „gaminti maistą be aitriųjų pipirų yra tas pats, kaip gaminti maistą be aliejaus“. Pagrindiniai raciono ingredientai yra ryžiai ir kukurūzai, greta kurių dalinai naudojami ir javai, bei bulvės. Kartu su jais valgomi vaisiai, ridikėliai, pupelės, melionai ir kepta mėsa. Mėsos ruošimo tradicija, būdinga lahams, yra unikali. Mėsa kepama virš atviros ugnies, įspraudus ją tarp dviejų bambuko lazdų, ir prieš tai stipriai įtrynus druska bei įvairių prieskonių mišiniu. Taip paruošta mėsa turi ypatingą aromatą, skonį ir yra kiek gelsvos spalvos. Kitas tradicinės lahų virtuvės komponentas, tai konservuoti valgiai.
Egzistuoja didžiulė įvairovė konservuotos mėsos, tofu, sojos pupelių ir daržovių paruošimo receptų. Ypatingai unikalūs yra sūdyti gyvulių kaulai. Kaulai sutraiškomi į smulkius gabaliukus ir sumaišomi su druska, pipirais, apvaliuoju kardamonu ir anyžiais, tuomet sudedami į molinius indus ir paliekami keletui mėnesių, kol bus tinkami valgyti. Lahai turi ir savitą arbatos plikymo tradiciją. Arbatlapiai iš pradžių kaitinami mažame arbatos puodelyje, kol įgauna rudą spalvą. Tuomet į puodelį pilamas verdantis vanduo, taip gaunant arbatą, pasižyminčią stipriu ir maloniu aromatu. Lahų tarpe egzistuoja tradicija atvykusius svečius vaišinti keliais puodeliais arbatos. Kadangi taip paruošta arbata iš pradžių yra gana karti, šeimininkai visada geria pirmi, tuomet, užpylus arbatlapius antrą kartą, gaunama švelnesnio skonio arbata, kuri ir patiekiama svečiams. Lahai taip pat turi ir jiems būdingus alkoholinius gėrimus, kuriais dažnai vaišina kitų etninių grupių narius, gyvenančius tose pačiose teritorijose, Naujųjų Metų ir kitų švenčių metu.
Tradicinės šventės
Pagrindinės tradicinės lahų šventės yra Lahukuo festivalis, Fakelų festivalis, Naujojo derliaus šventė ir Duane festivalis. Lahukuo festivalis yra Naujųjų metų šventė. Jis dalijamas į didžiųjų metų (moterų šventę) ir mažųjų metų (vyrų šventę). Tai pats svarbiausias ir ceremoningiausias lahų festivalis. Moterų šventė trunka 4 dienas, nuo pirmosios iki ketvirtosios Naujųjų metų pagal Mėnulio kalendorių dienos. Vyrų šventė prasideda devintąją Mėnulio kalendoriaus dieną ir trunka tris dienas. Prieš šventę vyksta ilgas pasirengimo laikotarpis. Skerdžiami gyvuliai, gaminamas ryžių likeris, ruošiamos kitos vaišės. Pirmąją Naujųjų metų dieną lahai turi tradiciją rungtyniauti, kurios šeimos nariai pirmieji parsineš naujo vandens bambukinėje talpoje. Skaidrus šaltinio vanduo simbolizuoja tyrumą ir laimę. Tas, kuris pirmasis parsineša tokio vandens, užsitikrina sėkmę visiems metams. Centrinis festivalio įvykis yra tris dienas trunkanti grupinio dainavimo ir šokių šventė. Jei tais metais buvo geras derlius, tai ši šventė gali trukti iki 5 pirmųjų Naujųjų metų dienų.
Menas
thumb|200px|Lahų lėlė
Lahai turi gausią žodinės literatūros tradiciją. Sakmėse teigiama, jog lahų protėviai gimę iš moliūgo. Egzistuoja įdomi šios sakmės sąsaja su tradicine muzika, nes daug lahų naudojamų muzikinių instrumentų daromi būtent iš šio augalo. Vienas labiausiai paplitusių instrumentų yra pučiamasis instrumentas, daromas iš bambuko, ir vadinamas Lushengu.
Tradicinė apranga
Lahai juodą spalvą tradiciškai laiko itin gražia. Vyrai nešioja juodos spalvos galvos raiščius, trumpus juodus švarkus su sagomis dešinėje pusėje ir ilgas laisvas kelnes. Moterys dėvi ilgus laisvus rūbus, su įvairiomis spalvomis dekoruotais diržais ir siuvinėta priekine dalimi. Kartais rūbai iš priekio puošiami sidabriniais rutuliukais. Viena iš paplitusių aprangos detalių yra apie 3 metrų ilgio turbanai, rišami taip, kad vienas audeklo galas liktų už nugaros ir siektų klubus. Kai kuriose srityse lahų moterys dėvi tunikas ir ilgus lygius marškinius. Juoda spalva jaunimo tarpe dažnai derinama su balta ir būtent šis derinys laikomas labai gražiu. Dėka ilgą istoriją turinčių kontaktų su haniais ir tajais, lahai dažnai dėvi ir šių tautų drabužius.
Balkanabatas
Istorija
Miestas įkurtas 1933 m. kaip Transkaspijos geležinkelio stotelė. 1946 m. gavo miesto statusą. Sovietmečiu vadinosi Nebit Dagu.