cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plynkežis
Plynkežis (Hypogymnia) – kežinių (lot Parmeliaceae) šeimos gentis, kuriai priklauso lapišką gniužulą turinčios kerpės.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Palmasas
Palmasas  – miestas vidurio Brazilijoje (geografiniame centre), serado kalvose, greta Tokantinso upės. Tokantinso valstijos sostinė. Yra regioninis oro uostas, plentas į Brazilijos miestą. Maisto pramonė. Prekybinis žemės ūkio regiono centras (auginamos sojos, ananasai, verčiamasi gyvulininkyste). Vystomas turizmas. Veikia valstijos universitetas.
Istorija
Iki 1989 m. dabartinio miesto vietoje tebuvo plantacijos ir Vila Kanelos kaimas. Tačiau paskutiniajame XX a. dešimtmetyje pradėti valstijos sostinės statybos darbai.
Gančeriai
Gančeriai – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Šventos.
Masilioniškis
Masilioniškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Subačiaus.
Ernst Reinke
Ernst Reinke (1891 m. lapkričio 28 d. Klaipėdoje – 1943 m. balandžio 28 d. Flosenbiurgo koncentracijos stovykloje) – politikas.
Biografija
Gimė 1891 m. lapkričio 28 d. Klaipėdoje. 1897-1905 m. mokėsi mokykloje Tilžėje. 1911 m. pašauktas į Vokietijos imperijos karinį jūrų laivyną. Po Pirmojo pasaulinio karo įstojo į Vokietijos komunistų partiją. Iki 1925 m. dirbo Tilžės geležinkelio stotyje. 1924-1925 m. buvo Tilžės tarybos narys. 1925 m. persikėlė dirbti į Berlyną. 1930 m. išrinktas į Reichstagą, tačiau 1931 m. atsisakė mandato. 1933 m. suimtas ir išsiųstas į Estervegeno koncentracijos stovyklą. 1934 m. išleistas, dirbo eiliniu darbininku. 1939 m. suimtas už komunistinę propagandą ir uždarytas Zaksenhauzeno koncentracijos stovykloje, vėliau perkeltas į Flosenbiurgo koncentracijos stovyklą, kur ir mirė 1943 m. balandžio 28 d. Jo vardu 1960 m. buvo pavadinta viena iš rytų Berlyno miesto gatvių. Viena iš Berlyno radijo imtuvų gamyklos VEB Elektrokohle Lichtenberg brigadų buvo pavadinta jo vardu. 1992 m. šalia Reichstago ant gatvės grindinio buvo įdėtos plokštės su nužudytų parlamentarų vardais, tarp jų ir Ernst Reinke.
Andrea de Cesaris
Andrea de Cesaris (1959 m. gegužės 31 d. – 2014 m. spalio 5 d.) – Italijos automobilių sporto lenktynininkas. Jis startavo 208 Formulės 1 GP, tačiau nepelnė nei vienos pergalės – šiuo pasiekimu jis yra pasaulio rekordininkas. Savo karjeros metu Formulėje 1 jis du kartus buvo antras, tris kartus pasiekė trečią vietą, dar 7 kartus jis liko ketvirtoje vietoje.
2014 m. spalio 5 d. Romoje, būdamas 55 metų, A. de Cesaris žuvo motociklo avarijoje.
Budrius
Budrius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Sundai
Sundai – vakarų Javos tauta Indonezijoje. Jų yra apie 39 mln., tai antra pagal gausumą Indonezijos tauta. Dauguma jų musulmonai. Sundų kalba tauta vadinama Urang Sunda, Suku Sunda ar Orang Sunda.
Dauguma jų gyvena Vakarų Javos, Banteno, Džakartos provincijose ir vakarinėje Vidurio Javos provincijos dalyje. Sundų migrantai taip pat gyvena Lampunge ir Pietų Sumatroje. Sundų kultūra buvo panaši į javiečių, tik labiau islamiška, o socialinė sistema ne tokia griežta.
Sundus vienija jų kultūra ir kalba.
Mūsų jaunimas (žurnalas)
Mūsų jaunimas – žurnalas grožinei literatūrai ir mokslui populiarinti, leistas 1936–1940 m. Kaune.
Istorija
Leistas vietoje žurnalo „Jaunimas“. Ėjo kartą, dukart per mėnesį. Leido ir redagavo Petras Kežinaitis. Spausdino E. Norkienės ir Stikliaus spaustuvė, F. Sokolovskienės spaustuvė Kaune. Išėjo 64 numeriai.
Rašyta apie įvairias mokslo sritis, mokslų istoriją, pasakota apie kitų kontinentų šalis, mokslo ir technikos atradimus, nagrinėta lietuvių literatūra bei žymiausių pasaulio kultūros atstovų kūryba.
Bendradarbiavo Kazys Boruta, Julius Būtėnas, Petras Cvirka, Kazys Jakubėnas, Juozas Jurginis, Valerijonas Knyva, Jonas Marcinkevičius, Vytautas Montvila, Eduardas Mieželaitis, Salomėja Nėris, Justas Paleckis, Antanas Venclova, Vincas Žilionis ir kt.
Arkatagas
Arkatagas arba Prževalskio kalnagūbris – Kunluno kalnų sistemos kalnagūbris Kinijos vakaruose, skiriantis Sindziangą nuo Tibeto. Ilgis – 650 km. Aukščiausia vieta – Ulugmuztagas (7723 m). Kalnagūbris sudarytas iš granito, gneiso, smiltainio. Viršūnės nulygintos. Vyrauja pliki riedulynai ir gargždingos–skaldingos dykumos. Yra nedidelių ledynų.
Pavadinimas „Arkatagas“ kilo iš tiurkų kalbų ir reiškia užnugariniai kalnai.
Xánthī AÓ
Ksantės AÓ – Graikijos futbolo klubas iš Ksantės.
Istorija
Klubas įkurtas 1969 m. 1989 m. debiutavo elito divizione. Juos rėmė žinomas automobilių gamintojas „Škoda“.
2016 m. buvo pakeistas klubo logotipas. Iš jo dingo Škodos pavadinimas.
2022–2023 m. rungtyniavo Antrojoje Superlygoje.
Barškėtis
Barškėtis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 3,5 km į rytus nuo Naujo Strūnaičio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,15 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 187,6 m. Krantai užpelkėję, dugnas – durpinis. Pakrantės ištisai apaugę mišku. Vakaruose išteka upeliukas link čia pat tekančios Strūnos (Neries intako Stračios baseinas). Kiek atokiau į šiaurę įsikūręs Kavalčiukų, į pietryčius – Dvilonių, kaimai.
Himalija (mitologija)
Graikų mitologijoje Himalija – nimfa iš Kipro; ją pamilo tik ką gigantus nugalėjęs Dzeusas (romėnų Jupiteris). Nimfa pagimdė Dzeusui tris sūnus - prieštvaninius Rodo valdovus Kronijų, Kitą ir Spartajų. Himalijos vardu buvo pavadintas vienas iš Jupiterio planetos palydovų.
Šautuvas
thumb|300px|Mosin-Nagant 1891/30 m. šautuvas Šautuvas – rankinis šaunamasis ginklas ilgu vamzdžiu. Vamzdis gali būti tiek graižtvinis, tiek begraižtvis.
Šis lietuviškas terminas neturi rusiško ar angliško atitikmens:
Šautuvas turi spyną, nuleidžiamąjį įtaisą, šovinių dėtuvę, apsodą (džn. buožė). Tiksliam šaudymui būna pritvirtinamas optinis taikiklis.
Šautuvai skirstomi į:
Šautuvai būna neautomatiniai, pusiau automatiniai, automatiniai. Šautuvų vamzdžiai būna graižtviniai arba negraižtviniai (lygiavamzdžiai). Šautuvas su patrumpintu vamzdžiu vadinamas karabinu.
Karinis šautuvas
thumb|300px|Lietuvos kariuomenėje naudojamas JAV gamybos kariškas šautuvas [[M14.]] Šautuvas graižtviniu vamzdžiu, kurio kalibras 4,5 mm–14,7 mm. Paprastai masė būna vidutiniškai apie 3–4,5 kg, bendras ginklo ilgis be durtuvo 95–125 cm. Neautomatinio šautuvo dėtuvėje telpa 1–10 ar daugiau šoviniai, pusiau automatinio – nuo 3 ir daugiau, o automatinio – iki 200 šovinių.
Kulkos pradinis greitis 4700–1 300 km/h, šaudymo tolis iki 2 000 m. Šautuvo su taikikliu taiklioji ugnis 400–800 m, o su optiniu taikikliu – iki 1 300 m.
Medžioklinis šautuvas
thumb|300px|Šiuolaikinis medžioklinis šautuvas su optiniu taikikliu (Heym Keilerbüchse). Medžiokliniai šautuvai turi vieną arba du (rečiau tris) vamzdžius. Vamzdis būna begraižtvis, graižtvinis arba mišrus. Graižtvinio (kulkinio) šautuvo konstrukcija mažai skiriasi nuo karinio šautuvo. Kalibras būna nuo 4 mm–12,7 mm ir daugiau, lygiavamzdžio – 12, 16, 20, 28, 31 (vamzdžio skersmuo atitinkamai 18,4, 16,8, 15,8 mm). Lygiavamzdis medžioklinis šautuvas skirtas šaudyti šratais, karteče, švininėmis kulkomis.
Lygiavamzdžiai šautuvai naudojami ir sporte (pvz., šaudymas į skriejančius taikinius)
Sportinis šautuvas
thumb|300px|Biatlonininkas 2002 m. Žiemos Olimpinėse žaidynėse. Sportiniai šautuvai būna negraižtviniai ir graižtviniai, neautomatiniai ir pusiau automatiniai. Kalibras mažas (iki 6,5 mm) ir vidutinis (6,5–8 mm). Naudojami šaudymo sporte, biatlone.
Istorija
Pirmieji (XV a. pr.) šautuvai buvo dagtiniai (arkebuza, muškieta). Amžiaus pabaigoje išrasti su titnaginiu skiltuvu, o XIX a. išrasti užtaisomi šoviniu (berdanas).
Išradus graižtvinius šautuvų vamzdžius lygiavamzdžius šautuvus imta keisti į graižtvinius. Antrojo pasaulinio karo metu imta naudoti automatinius šautuvus (pvz., SVT-38 ir SVT-40) ir automatus.
Lietuvoje
1918–1940 m. Tarpukario Lietuvos kariuomenė buvo ginkluota vokiškais 7,92 mm gewehr 98. modelio šautuvais, taip pat rusiškais, prancūziškais, japoniškais šautuvais.
Dabartinė Lietuvos kariuomenė naudoja Vokietijos gamybos G36 5,56 x 45 mm kalibro, Ak 4 automatinius šautuvus, taip pat JAV gamybos senesnio modelio M16 ir M14 7,62x51 mm kalibro šautuvus.
Nuorodos
ᒪᒃᐱᖅᑕᐅᑦ/makpiqtaut
Nykštukas galvoje
Nykštukas galvoje  – austrų rašytojos Kristinės Niostlinger romanas vaikams, pirmą kartą išleistas 1989 m. Istorijos centre – pirmokė Ana, kurios galvoje gyvena mažytis, tačiau įnoringas nykštukas. Jei Ana netenkins jo įgeidžių, šis grasina išsikraustyti. Sykį nykštukas įlenda į Anos bendramokslio Hermano galvą ir priverda košės: berniukas įsimyli Aną, o mergaitė, savo ruožtu, nepuoselėja tokių pačių jausmų. Ji myli Pėterį – kitą berniuką, besimokantį toje pačioje klasėje. Dėl šių jausmų mergaitė susipyksta su savo nykštuku, o galiausiai ir su pačiu Pėteriu, iki kol sužino, jog ir jo galvoje gyvena nykštukas. Knyga iliustruota žymios vokiečių dailininkės Juttos Bauer piešiniais.
Knygos autorei 1984 m. įteiktas Hanso Kristiano Anderseno medalis – prestižinis vaikų literatūros apdovanojimas.
Lietuvoje knyga išleista 2012 m. Leidykla – „Nieko rimto“, vertėja – Rūta Jonynaitė.
Stanislovas Algimantas Zybartas
Stanislovas Algimantas Zybartas (g. 1931 m. gegužės 1 d. Kapčiamiestyje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1955–1961 m. mokytojas, Žemaičių Naumiesčio vidurinės mokyklos direktorius. 1960 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto neakivaizdinį skyrių (matematikos specialybę).
1961–1976 m. dirbo LSSR Švietimo ministerijoje, 1976–1981 m. Pedagogikos institute. 1980 m. pedagogikos mokslų kandidatas, Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Tarybų Lietuvos kaimo dieninės bendrojo lavinimo mokyklos raida (1945–1975 m.)“.
Nuo 1981 m. dirbo Mokytojų tobulinimosi institute, nuo 1983 m. pedagogikos katedros vedėjas, 1987 m. docentas. Parašė (vienas ir su kitais) darbinio mokymo vadovėlių, 2 pedagogines monografijas, mokomųjų priemonių.
Nuo 1959 m. SSKP, 1990 m. LDDP, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narys. 1995–1997 m. (LDDP sąraše) Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Žmona Aldona, vaikai Vaiva, Rytis.
Markas Kalpurnijus Flama
Markas Kalpurnijus Flama (III a. pr. m. e.) – romėnų karvedys Pirmojo Pūnų karo metu.
Karo tribūnas. Su 300 savanorių būriu ties Kamarinos miestu Sicilijos pietuose išvadavo iš kartaginiečių apsupties konsulo Aulo Atilijaus Kalatino vadovaujamą kariuomenę. Mūšiui pasibaigus buvo rastas sunkiai sužeistas po krūva lavonų. Pramintas romėnų Leonidu. Apdovanotas žolynų vainiku.
Mūsų jūra
Mūsų jūra – laivininkystės, žvejybos, buriavimo ir jūrinės literatūros iliustruotas mėnesinis žurnalas, ėjęs 1939–1940 m. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvos jūrininkų sąjunga vietoje žurnalo „Jūra“. Spausdino akcinės bendrovės „Spindulys“ spaustuvė Kaune. Išėjo 12 numerių.
Redagavo J. Šimoliūnas, Simas Urbonas, Stasys Vainoras.
Sprigė
Sprigė (Impatiens) - spriginių (Balsaminaceae) šeimos gentis, kuriai priklauso apie 850-1000 plačiai šiauriniame pusrutulyje ir tropikuose paplitusių augalų rūšių. Genties pavadinimas iš lotynų k. impatiens – nepakenčiąs; prinokę vaisiai nuo menkiausio prisilietimo sprogsta ir sąvaros, spirališkai susisukdamos, išsviedžia sėklas.
Dalis rūšių yra vienmečiai augalai ir žydi nuo ankstyvos vasaros iki pirmųjų šalnų, kitos rūšys yra daugiametės, auga šiltesniame klimate ir žydi visus metus.
Lietuvoje natūraliai auga ir kaip dekoratyviniai augalai auginamos šios rūšys:
Smulkiažiedė sprigė ir bitinė sprigė pripažintos invaziniais augalais, t. y., tokiomis rūšimis, kurių įsikūrimas ekosistemoje turi žalingą ekologinį, ekonominį poveikį ar kenkia žmonių sveikatai.
Karščiavimas
Karščiavimas – kūno temperatūros pakilimas aukščiau normos. Tai vienas iš imuninių atsakų į infekciją. Kylant temperatūrai krečia drebulys, jaučiamas šaltis, nes organizmas stengiasi pakelti temperatūrą iki aukštesnės, nei ji yra – panašiai, kaip būna sušalus. Karščiavimas yra daugelio ligų vienas iš simptomų.
thumb|230px
Priežastys
Karščiavimo priežastys gali būti vidinės ir išorinės kilmės. Išorinės priežastys gali būti bakterijų sienelėse esančios medžiagos. Vidinės priežasties pavyzdys – fagocitų gaminami citokinai, kurie yra įgimtos imuninės sistemos dalis.
Smegenys reguliuoja temperatūros kilimą per autonominę nervų sistemą.
Karščiavimo naudingumas
Manoma, kad šiltakraujai gyvūnai lengviau atsigauna po infekcijų dėl karščiavimo. Aukšta temperatūra nėra palanki kai kuriems patogenams, be to, susidaro geros sąlygos leukocitams, kovojantiems su infekcija, daugintis.
Karščiavimo poveikis:
Gydymas
Nedidelės temperatūros nebūtina gydyti vaistais. Karščiuojant patartina vartoti daugiau nei įprastai skysčių, nes karščiavimas gali sukelti dehidrataciją, kuri pavojingesnė už patį karščiavimą. Karščiavimas gali būti pavojingas širdies problemų turintiems ligoniams.
Karščiavimą būtina gydyti, jei temperatūra pakyla iki 41 °C, nes kitaip gali būti pažeisti audiniai.
Joniškio apylinkė (Molėtai)
Joniškio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Joniškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pabradės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Garšvėnų apylinkės, dalis Purviniškių apylinkės, Graužinių apylinkė ir dalis Gačkiškių apylinkės, 1960 m. – visa Gačkiškių apylinkė. 1963 m. dalis apylinkės prijungta prie Gaižiūnų apylinkės, tačiau 1975 m. prijungta Gaižiūnų apylinkė, 1988 m. – Arnionių apylinkė.
Velso futbolo sistema
Velso futbolo pagrindinė kontroliuojanti organizacija – Velso futbolo asociacija, kontroliuojanti nacionalines bei moterų rinktines, taip pat organizuojanti Velso futbolo čempionatą,, Federacijos taurės (FAW Premier Cup) bei. Futbolo asociacija įkurta 1876 m., nuo 1910 m. ji yra FIFA nare, 1954 m. buvo viena UEFA įkūrėjų.
Futbolo lygos organizuojamos piramidės principu:
Klubai
6 Velso klubai dalyvauja Anglijos futbolo sistemoje, kiti Velso klubai dalyvauja šiuose turnyruose:
Gandlaukė
Gandlaukė – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 1 km nuo Mosėdžio.
Kirilas Jeskovas
Kirilas Jeskovas (g. 1956 m. rugsėjo 16 d. Maskvoje) – Rusijos rašytojas fantastas, biologas ir paleontologas.
Biografija
1979 m. baigė Maskvos universiteto Biologijos fakultetą, po to dirbo Visasąjunginiame Gamtos apsaugos ir draustinių mokslinio tyrimo insitute (ВНИИ охраны природы и заповедного дела). 1986 m. apsigynė biologijos mokslų kandidato disertaciją „Šiaurės Sibiro vorai (horologinė analizė)“.
Nuo 1988 m. dirba Rusijos Mokslų akademijos Paleontologijos institute Nariuotakojų laboratorijoje vyresniuoju moksliniu bendradarbiu. Tyrinėja iškastinius vorus.
Mokslinių ir mokslo populiarinimo darbų, mokyklinių vadovėlių autorius. Eurazijos arachnologijos draugijos viceprezidentas.
Žinomas kaip alternatyviosios fantastikos rašytojas, parašęs alternatyviosios istorijos romaną „Afranijaus evangelija“ (Евангелие от Афрания) ir alternatyviosios maginės fantastikos romaną „Paskutinis žiednešys“ (Последний кольценосец) (alternatyva Dž. R. R. Tolkino „Žiedų valdovo“ ciklui).
Moksliniai interesai
K. Jeskovo biologiniai interesai apima Sibiro ir Rusijos Tolimųjų Rytų vorus, o paleontologiniai – paleozojų ir kainozojų.
Bibliografija
K. Jeskovas yra:
Kemerovas
Svarbus Kuzbaso pramonės centras: išvystyta chemijos, anglies, mašinų, elektros, lengvoji, maisto, baldų, statybų pramonė. Apylinkėse gausu anglies šachtų.
Mieste yra medicinos akademija, valstybinis universitetas, kultūros institutas. Teatrai (dramos, operetės, lėlių), filharmonija, cirkas, muziejai (kraštotyros, dailės), muziejus-draustinis.
Istorija
Atsirado prie senų rusų gyvenviečių netoli Verchnetomskio ostrogo, kuris įkurtas 1657 m. (dabartinis Верхотомское kaimas). Dabartinio miesto teritorijoje 1859 m. buvo 7 gyvenvietės, tarp jų didžiausia Ščelgovas (Щеглово), minima nuo 1720 m., ir Kemerovas (Кемерово), minima nuo 1863 m.). 1907 m. pastatytos pirmosios anglies kasyklos. 1918 m. Ščeglovo kaimas performuotas į miestą Ščeglovską, į kurį įėjo ir Kemerovo kaimas. 1932 m. Ščeglovskas pervadintas Kemerovu. Srities centru tapo 1943 m.
XX a. 5–6 dešimtmetyje Kemerovo apylinkėse veikė 14 koncentracijos stovyklų, kelios jų – moterų. Kaliniai dirbo akmens anglių kasyklose, statybose, pramonės įmonėse pagalbiniais darbininkais.
Gankiai
Gankiais vadinami kaimai Radviliškio rajone:
Leopardinis amorfofalas
Leopardinis amorfofalas (Amorphophallus konjac) – aroninių (Araceae) šeimos amorfofalų genties augalų rūšis.
Pagal japonišką pavadinimą konniakku, dar vadinamas koniaku. Kinijoje vadinamas – 蒟蒻 jǔruò.
Auga Rytų Azijos atogrąžose ir subtropikuose, kur, kaip spėjama, jis buvo sukultūrintas.
Mityba
thumb|left|250px|Koniaku želė Šio augalo krakmolinga šaknis labai plačiai naudojama Tolimųjų Rytų virtuvėse, gaminant koniaku miltus bei savotišką želę (ši gali pakeisti želatiną vegetarų kulinarijoje). Želė, praktiškai neturinti skonio, dažnai yra pagardinama jūržolėmis hijiki.
Iš žele gaminamas antrinis produktas – širataki makaronai. Manoma, kad koniaku labai gerai veikia žarnyną, jį išvalo.
Koniaku želė ir makaronai gali būti vartojami vietoj mėsos produktų. Jie dedami į įvairias sriubas, gali būti valgomi suverti ant iešmelio ir užpilti sojų pastos padažu.
Matthew Lewis
Matthew David „Matt“ Lewis (g. 1989 m. birželio 27 d.) – anglų aktorius, geriausiai žinomas kaip Nevilis Nevėkšla filme Haris Poteris.
Lewis gimė Horsforth’e, Lidse, Vakarų Jorkšyre, Anglijoje Lyndos ir Adriano šeimoje. Jis turi du brolius, Chris Lewis ir aktorių Anthony Lewis. Matthew aistringas regbio komandos gerbėjas. 2018 metų gegužės 28 dieną Lewis susituokė su Amerikiete Angela Jones
Mūsų kalba (Kaunas)
Mūsų kalba – žurnalo „Lietuvos mokykla“ mėnesinis priedas lietuvių kalbai ugdyti, ėjęs 1925–1927 m. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvos katalikų mokytojų sąjunga. Išėjo 27 numeriai.
Bendradarbiavo Petras Būtėnas, Leonas Kuodys ir kt.
Redagavo redakcinė komisija: Juozas Balčikonis, Pranas Dovydaitis, Adomas Dambrauskas-Jakštas bei K. Vireliūnas.
Strannik
Strannik (liet. 'klajūnas') – Rusijos fantastinės literatūros premija. Teikiama nuo 1994 m. Premiją skiria žinomų rašytojų žiuri slaptu balsavimu (tuo skiriasi nuo kitos Rusijos fantastikos premijos Interpresskon, kur balsuoti gali kiekvienas akredituotas dalyvis). Pastovūs premijos žiuri nariai yra Sergejus Lukjanenka, Borisas Strugackis, Jevgenijus Lukinas, Michailas Uspenskis ir kiti.
Škotiškoji partija
Škotiškoji partija – šachmatų debiutas, prasidedantis ėjimais:
Ercole del Rio 1750-aisiais veikale Sopra il giuoco degli Scacchi, Osservazioni practice d’anonimo Autore Modense pirmasis paminėjo šį debiutą, dabar vadinamą škotiškąja partija. Šį pavadinimą debiutas gavo po korespondencinių šachmatų mačo 1824-aisiais tarp Edinburgo ir Londono. Škotiškoji partija buvo labai populiari XIX amžiuje, bet maždaug nuo 1900-ųjų škotiškosios partijos populiarumas smuko, nes ją vis rečiau pradėjo žaisti geriausi pasaulio šachmatininkai. Taip atsitiko todėl, kad buvo išanalizuota, kad centras atakuojamas kiek per anksti, o juodieji gali labai lengvai išlyginti padėtį. Vėliau škotiškoji partija vėl įgavo populiarumo. Didmeistriai Garis Kasparovas ir Janas Timanas ją naudoja dažniausiai prieš tuos, kurie puikiai išanalizavę ispaniškąją partiją. Baltųjų tikslas – dominuoti centre iškeičiant savo d pėstininką į juodųjų e pėstininką. Juodieji dažniausiai žaidžia 3...ed, nes saugiai išlaikyti pėstininką e5 savo vietoje iš esmės nėra galimybių. Pvz, po '''3...d6 4. de de 5. Vxd8+ Kxd8 6. Rc4''' juodųjų karalius lieka atviroje linijoje be rokiruotės. 3...Žxd4 galimas, bet stiprių šachmatininkų žaidžiamas retai. Neretai šis ėjimas aprašomas kaip strateginė juodųjų klaida, pvz., po '''4. Žxd4 ed 5. Vxd4 (5. Rc4 yra Napoleono gambitas''') baltųjų valdovė įsitvirtinusi centre ir negali būti greitai išvyta. Pvz., '''5...c5? rimtai susilpnina juodųjų padėtį, nes blokuoja juodųjų juodalaukį rikį, o po 6. Va4''' baltieji jau ilgam laikui neleidžia juodiesiems žaisti d7-d5. Tiesa, manoma, jog juodieji gali išlyginti padėtį žaisdami '''5...Že7 6. Rc4 Žc6 7. Vd5 Vf6 8. 0-0 Že5 9. Re2 c6 10. Vb3 Žg6 11. f4 Rc5+ 12. Kh1 d6'''. Haraldas Keilhakas analizuoja '''5. Vxd4 d6 6. Žc3 Žf6 7. Rc4 Re7 8. 0-0 0-0 9. Rg5 c6 10. a4 Va5 11. Rh4, ir po 11...Ve5 arba 11...Re6''' baltieji turi tik pirmo ėjimo teise įgytą pranašumą. Po įprasto 3...ed baltieji gali atsakyti pagrindiniu tęsiniu '''4. Žxd4''' arba žaisti gambitą aukojant vieną arba du pėstininkus dėl greito išsivystymo.
Pagrindiniai tęsiniai
Po '''1. e4 e5 2. Žf3 Žc6 3. d4 ed''' svarbiausi tęsiniai yra:
Pagrindinis tęsinys 4. Žxd4
Po '''4. Žxd4''' juodieji turi tris pagrindinius tęsinius.
4...Rc5
4...Rc5 yra populiariausias atsakymas škotiškojoje partijoje po '''4. Žxd4'''. Baltieji gali tęsti '''5. Žxc6, 5. Re3 arba 5. Žb3'''. Po '''5. Žxc6 beveik visada žaidimas tęsiasi 5...Vf6 (gresia matas su 6...Vxf2) 6. Vd2 dc 7. Žc3'''. Po '''5. Re3 žaidimas paprastai tęsiamas 5...Vf6 6. c3 Žge7 7. Rc4 0-0 8. 0-0 Rb6'''. Po '''5. Žb3 dažniausias tęsinys yra 5...Rb6 6. a4 a6 7. Žc3'''. Kitas planas – žaisti '''6. Žc3''', o vėliau – Rd3, Ve2 ir h4 bei daryti ilgąją rokiruotę. Pats populiariausas ėjimas iš paminėtųjų yra '''5. Re3'''.
4...Žf6
Po 4...Žf6 baltieji turi rinktis tarp '''5. Žxc6 ir 5. Žc3''' (pervedančio į keturių žirgų debiutą). Po '''5. Žc3 populiariausias ir logiškiausias tęsinys yra 5...Rb4 6. Žxc6 bc 7. Rd3 d5 8. ed cd 9. 0-0 0-0 10. Rg5 c6'''. Po 5.Žxc6 dažnai žaidžiama '''5...bc 6. e5 Ve7 7. Ve2 Žd5 8. c4'''.
4...Vh4!?
Šteinico '''4...Vh4!? beveik forsuotai laimi pėstininką, bet praradę pėstininką baltieji kaip kompensaciją gauna išsivystymą ir stiprią ataką, pvz., 5. Žc3 Rb4 6. Re2 Vxe4 7. Žb5 Rxc3+ 8. bc Kd8 9. 0-0''', ir juodųjų laimėtas pėstininkas nėra toks svarbus kaip atsilikimas vystant figūras ir prasta karaliaus padėtis.
Škotiškasis gambitas 4. Rc4
Vietoje '''4. Žxd4 baltieji dviem būdais gali sužaisti gambitą – 4. Rc4 (škotiškasis gambitas) ir 4. c3''' (Geringo gambitas). '''Škotiškajame gambite 4. Rc4 juodieji gali tęsti pervesdami partiją į dviejų žirgų gynybą su 4...Žf6 arba žaisti originalų tęsinį su 4...Rc5 5.c3'''. Dabar 5...Žf6 perveda į saugų itališkosios partijos variantą. Juodieji gali priimti gambitą žaidžiant 5...dc, bet tada baltieji gauna didelį pranašumą išsivystyme, todėl priėmimas yra pavojingesnis. Po priėmimo galimas tęsinys yra '''6. Žxc3 (Jevgenijus Svešnikovas mėgo 6. Rxf7+ Kxf7 7. Vd5+ ir vėliau 8. Vxc5) 6...d6 7.Bg5 7...Žge7 8. 0-0 0-0 9. Žd5'''.
Geringo gambitas
Geringo gambitas (pavadintas Karlo Teodoro Geringo vardu) '''4. c3''' yra panašus į centrinį gambitą. Juodieji gali atmesti gambitą žaisdami 4...d5, vadinamą Kapablankos variantu. Šį pavadinimą gavo todėl, kad centriniame gambite (1. e4 e5 2. d4 ed 3. c3) ėjimas 3...d5 yra vadinamas Kapablankos gynyba. Kitos galimybės atmetimui yra 4...Žf6, 4...Žge7 ir 4...d3.
Jei juodieji priima gambitą žaisdami 4...dc, baltieji gali pereiti į šiaurės gambitą tęsiant '''5. Rc4 cb 6. Rxb2'''. Žaidimas paprastai tęsiamas ėjimais '''6...d6 7.0-0 Re6 8. Rxe6 fe 9. Vb3 Vd7 arba 7. Vb3 Vd7 8. Rc3 Žh6'''. Pagrindinė alternatya ėjimui 6...d6 yra 6...Rb4+. Po šio ėjimo pagrindinis tęsinys yra '''7. Žc3 Žf6 8. Vc2 d6 9. 0-0-0. Juodieji kartais atmeta antrojo pėstininko auką ir vietoje 5...cb žaidžia 5...d6, kuris sukelia komplikacijas, pvz., 6. Žxc3 Žf6 7.Vb3 Vd7 8.Žg5 Že5'''. Kartais baltieji nebando pervesti į šiaurės gambitą ir tiesiog nukerta pėstininką ėjimu '''5. Žxc3'''. Geringo gambitas nėra populiarus tarp didmeistrių, bet jį mėgsta megėjai ir klubų žaidėjai.
Masiokai
Masiokai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Ramygalos. Greta eina plentas, aplink dunkso nedideli miškeliai.
Madūriečiai
Madūriečiai – Indonezijos tauta iš Madūros salos. Dabar jie gyvena beveik visoje šalyje, tai trečia pagal gausumą Indonezijos tauta. Juos sieja islamas ir madūriečių kalba. Dauguma maduriečių negyvena Madūros saloje. Dauguma jų išvyko per kelis šimtmečius dėl prasto žemės derlingumo gimtinėje. 6 mln. madūriečių gyvena Javoje; Rytų Javoje jie sudaro pusę gyventojų.
Madūriečiai buvo pagrindiniai migrantai šalies viduje XIX–XX a., daug jų persikėlė į Kalimantaną, kur kai kurie maduriečiai konfliktuoja su vietiniais dajakais. Žuvo tūkstančiai žmonių XX a. dešimtajame dešimtmetyje.
Madūriečiams svarbi šeima, dauguma jų gyvena kaimuose, kurie telkiasi aplink Islamo religinius centrus. Pagal šariatą, madūriečiai gali turėti daugiau nei vieną žmoną. Vedybas siūlo jaunikio tėvai, dažniausiai pusseserei. Jei jaunosios šeima sutinka, jaunojo šeima duoda išpirką, dažniausiai galvijus. Jaunavedžiai dažniausiai gyvena su jaunosios tėvais.
Kadangi Madūros salos žemė skurdi, madūriečiai retai dirba žemę net jei ji derlinga, o verčiasi gyvulių auginimu ir žvejyba. Indonezijoje madūriečiai pravardžiuojami kaubojais. Bulių lenktynės yra viena populiariausių sporto šakų.
Antanas Obcarskas
Antanas Obcarskas (g. 1958 m. gegužės 27 d. Zapyškyje, Kauno rajone ) – lietuvių dailininkas, tapytojas, pedagogas.
Biografija
Antanas Obcarskas gimė 1958 m. gegužės 27 d. Zapyškyje (Kauno raj.) mokytojų šeimoje. 1965 m. persikėlė gyventi į Garliavą, kur baigė vidurinės mokyklos aštuonias klases. 1973 m. tęsė mokslus Kauno St.Žuko taikomosios dailės technikume (dabar Kauno kolegijos J.Vienožinskio menų fakultetas), o 1977 m. įstojo į LTSR valstybinį dailės institutą Vilniuje (dabar VDA). Po dailės studijų institute buvo paskirtas dirbti dėstytoju Kauno St.Žuko taikomosios dailės technikume. Nuo 1982 m. pradėjo dalyvauti dailės parodose. 1982-1984 m. tarnavo sovietinėje armijoje. Po to vėl dirbo pedagoginį darbą tame pačiame technikume, o nuo 1988 m. pasirinko laisvo dailininko kelią. 1990 m. buvo priimtas į Lietuvos dailininkų sąjungą, buvo LDS jaunųjų dailininkų susivienijimo Kauno skyriaus pirmininkas, daugelį metų yra LDS Kauno skyriaus tarybos narys. LDS Kauno skyriaus tapytojų sekcijos pirmininkas, LDS tarybos narys. Nuo 1993 m. – dailininkų grupės „Angis“ narys. Nuo 2011 m. Vokietijos menininkų sąjungos „Focus Europa“ narys. Nuo 2002 m. dirba dailės mokytoju Kauno A.Martinaičio dailės mokykloje.
Kūryba
Antanas Obcarskas – Kauno tapytojas. Jo kūryba vienaip ar kitaip sukasi apie šį miestą. Tapydamas jis mėgaujasi ekspresionistiniu gestu, kurio skonį gerai pažino prieškario Kauno tapytojai. Schematiškos, rūsčios, minimalistinės jo drobės ir gestiška maniera sukurtos kompozicijos kartais primena XX a. pradžios lietuvių dailės grandų diskusijas apie racionalumą ir jausmą, intuityvią ir apibendrintą formą tapyboje. Ir dar – Obcarskas kelia vandens lygį Nemune, maitina upės žuveles, konservuoja ir veža Kauno orą svetur („Oras iš Kauno“, 2002)... Šie žaismingi, pokšto ir socialinių, ekologinių poteksčių įgyjantys veiksmai perša, regis, tiksliausią šio menininko veiklos apibūdinimą. Tai menininkas, kvėpuojantis Kauno oru. Žinoma, ir grupės „Angis“ narys. Pasak jo paties, „Angies“ branduolys taip pat yra ore. Ten, kur gimsta grupės narių idėjos. O jos gimsta visur...
''Pagal Kristinos Stančienės straipsnį „Antanas Obcarskas: Kvėpuojantis Kauno oru“. Žurnalas Dailė, 2011 nr. 2, psl. 44–51
Žymiausi kūriniai: „Sapnas“ (1992), „Be pavadinimo“ (1993), „Ženklas priprastas akims“ (1997), „Juodoji poema apie iliuzijų praradimą“ (2004), „Oras iš Kauno“ (2005), „Akriliniai rašmenys III“ (2012), „Akriliniai rašmenys X“ (2013), instaliacijos „Dangus“ (1996) ir „Intervencija“ (2000).
Personalinės parodos:
Apdovanojimai ir stipendijos: Parodos „Image“, Galerijoje „AL“ Kaune – I Premija už instaliaciją „12 m2 šieno (Prakartėlė)“ (1990); Lippės apskrities kultūros instituto stipendija. Schwalenberg, Vokietija (1993); Aukščiausio laipsnio Valstybės stipendija. Lietuva (1997); Pollock-Krasner Foundation Grant. Niujorkas. JAV (1997); Parodos „Geriausias 2000 metų kūrinys Kaune“ – Nacionalinio M. K. Čiurlionio dailės muziejaus ir Kauno miesto savivaldybės Kultūros skyriaus premija už instaliaciją „Intervencija“ (2000); Nidos savivaldybės I premija 6-ame tarptautiniame Nidos tapybos plenere „Nidos Erdvė 2000“ (2000); Parodos „Geriausias 2002 metų kūrinys Kaune“ – Nacionalinio M. K. Čiurlionio dailės muziejaus ir Kauno miesto savivaldybės Kultūros skyriaus premija už objektą „Agurkas I–II“ (2002); Lietuvos kultūros ministerijos individuali valstybės stipendija meno ir kultūros kūrėjams (2005); Parodos ”Spalva-Nuotaika-Simbolis” Galerijoje “Balta” Grand Prix (2013).
Darbų yra įsigiję: Lietuvos Dailės muziejus (Vilnius), Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus (Kaunas), Modernaus meno centras (Vilnius), Lippės krašto savivaldybė, Detmoldas (Vokietija), Emschertal – Museum, Herne (Vokietija), Museum Okręgowe w Nowym Sączu (Lenkija), Das Kleine Museum – Kultur auf der Peunt, Weissenstadt (Vokietija), Rabindranath Tagore Centre, ICCR, Kalkuta (Indija). .
Kuršėnų valsčius
Kuršėnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Kuršėnai.
Istorija
Valsčius minimas nuo XVI a. 1581 m. rugsėjo 29 d. sudarytas valsčiaus ir miestelio inventorius, čia buvo surašyta 75–80 šeimų. Atkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. Po 1923 m. 5 vietovės prijungtos iš Gruzdžių valsčiaus. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Raudėnų valsčiui. Kuršėnų valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., valsčiaus teritorija perduota Kuršėnų rajonui (9 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 10 079 žmonės:
Kerpena
Kerpena (Cetraria) – kežinių (Parmeliaceae) šeimai priklausanti kerpių gentis. Gniužulas krūmiškas arba lapiškas, žalsvai rudos ar rudos spalvos, užauga iki 12 cm aukščio. Daugelis rūšių auga dideliame aukštyje ant smėlio arba plikos žemės, rečiau ant medžių žievės. Paplitusi arktinėje ir vidutinėje klimato juostose, kalnų srityse. Tundroje kerpenos – svarbi šiaurinių elnių pašaro dalis.
Islandinė kerpena yra viena iš nedaugelio valgomų kerpių, Šiaurės Europos gyventojų valgytų bado metu. Naudojama farmacijos ir kosmetikos pramonėje.
Žinoma apie 15 rūšių, Lietuvoje auga 6 rūšys:
Gargždai
Gargždai – miestas vakarų Lietuvoje, Klaipėdos apskrityje, 17 km į rytus nuo Klaipėdos. Klaipėdos rajono savivaldybės administracinis centras, Gargždų seniūnijos ir Dauparų-Kvietinių seniūnijos centras. Veikia Klaipėdos rajono savivaldybės Jono Lankučio viešoji biblioteka, paštas (LT-96001), Gargždų parkas, Gargždų krašto muziejus, stovi mūrinė Gargždų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1990 m.). Stambesnės įmonės: AB „LOTOS Geonafta“, AB „Gargždų statyba“, UAB „Mars Lietuva“. Veikia statybinių medžiagų gamybos įmonės – UAB „Gargždų mida“, UAB „Gargždų plytų gamykla“. Miesto pakrašty stūkso Gargždų piliakalnis.
thumb|left|[[Gargždų vaikų muzikos mokykla]]
Etimologija
Miesto vardas tikriausiai kilęs nuo bendrinio žodžio gargždas („graužas, žvirgždas, žvyras“). 1253 m. dalybų akte minimi kaip Garisda. Gali būti, kad vietovės pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Gargždupio upelio, pratekančio ties Kalniškės piliakalniu greta Gargždų, o upelio pavadinimas kildinamas iš jo krantuose randamų smulkių akmenukų – gargždo. Taip pat neabejojama, kad miesto vardo kilmė yra kuršiška, kadangi panašūs pavadinimai paplitę kuršių gyventose teritorijose.
Geografija
Miestas įsikūręs Žemaitijoje, vakariniame Minijos krante. Miesto šiaurinė riba eina išilgai automagistralės, miestas yra 17 km į rytus nuo Klaipėdos. Per miestą eina keliai: ; ;. Miesto pietvakariuose yra Gargždų karjeras ir kiti smulkūs vandens telkiniai, kolektyviniai sodai. Iki karjerų iš Klaipėdos atvesta geležinkelio atšaka.
Istorija
thumb|left|Gargždų muitinė, 1921 m.
Gargždų apylinkėse gyvenvietės aptinkamos nuo žalvario amžiaus. Rašytiniuose šaltiniuose Gargždai pirmą kartą minimi 1253 m. Ordino ir Kuršo vyskupo dalybų akte (Garisda). Čia buvo kuršių gyvenvietė ir piliakalnis. XV a. gyvenvietė persikėlė į vakarinį Minijos upės krantą. Jos urbanistinė struktūra buvo linijinė.
Gargždų dvaras minimas nuo XVI a., priklausė Žemaitijos seniūnams Kęsgailoms. Gyvenvietė iki pat XVIII a. priklausė dvarui. 1534–1540 m. pastatyta pirmoji medinė katalikų Gargždų bažnyčia (funduota karalienės Bonos ). Nuo 1563 m. minimas Gargždų valsčius. 1597 m. Gargždai pirmą kartą pavadinti miestu.
1600 m. sausio 8 d. karalius Zigmantas Vaza suteikė Gargždams prekymečių ir turgų privilegiją. Gargždai tapo svarbiausiu prekybos punktu su Klaipėda. 1639 m. karalius Vladislovas Vaza Gargždų miestelyje, kaip ir Palangoje, leido įsikurti žydams, turėti savo sklypus, statyti namus, atidaryti krautuves, užsiimti įvairiais verslais. Tai paskatino miestelio augimą ir klestėjimą, ką įrodo ir rasti Gargždų lobiai.
XVII–XVIII amžiai dėl karų ir maro Gargždams buvo sudėtingi. 1786 m. sudegė beveik visas miestas. 1792 m. suteiktos miesto teisės ir herbas. XIX a. Gargždai buvo klestintis pasienio miestas, vystėsi prekyba, amatai, kultūrinis ir religinis centras. Tai buvo privatus miestelis ir dvaras Telšių apskrityje, valsčiaus centras. I pasaulinio karo metu sudegė beveik visas miesto centras.
1918 m. paskelbus Lietuvos nepriklausomybę prasidėjo naujas Gargždų gyvavimo etapas – miestas tapo Kretingos apskrities valsčiaus centru. Miestelio gatvėms suteikti pavadinimai: Minijos, Klaipėdos, Prezidento A. Smetonos, o turgaus aikštei – Rinkos aikštės vardas. Kūrėsi įvairios organizacijos. Be įvairių parduotuvėlių, arbatinių ir kepyklų, čia XX a. pirmojoje pusėje veikė vartotojų bendrovė „Minija“, kooperatyvas „Talka“, Liaudies bankas. 1935 m. pastatyta skerdykla. Gargžduose ir jo apylinkėse veikė du vandens malūnai. Minijos upe ir Vilhelmo kanalu į Klaipėdos uostą buvo plukdomos popiermalkės. 1931–1939 m. per miesto centrą nutiestas Žemaičių plentas, prieigose per Minijos upę pastatytas betoninis Gargždų tiltas. 1939 m. rugpjūčio 15 d. ir 1941 m. miestą vėl suniokojo gaisrai. Be kitų, sudegė bažnyčia (išliko šalia stovinti Gargždų bažnyčios šventoriaus koplyčia).
Sovietmečiu Gargždai toliau augo. 1952 m. tapo Klaipėdos rajono centru, nors turėjo tik miestelio statusą. Nuo 1958 m. gegužės 15 d. Gargždai buvo miesto tipo gyvenvietė, 1965 m. rugpjūčio 25 d. tapo miestu. Sovietmečiu pastatytas statybinių medžiagų kombinatas, metalo apdirbimo įmonė „Pajūris“. 1967 m. prijungta dalis Kulių ir Laugalių kaimų.
1997 m. patvirtintas dabartinis Gargždų herbas. 2003 m. švenčiant miesto 750 m. jubiliejų, rekonstruota reprezentacinė miesto aikštė prie savivaldybės, prie rytinio miesto įvažiavimo įrengtas išskirtinis riboženklis – Gargždų akmuo su užrašu. 2017 m. atnaujintas inžinerijos paminklas, tarpukaryje statytas Tilto gatvės Gargždų pėsčiųjų viadukas, sujungiantis bažnyčią su miesto ligonine.
Miestų partnerystė
Gargždų miestas yra Baltijos miestų sąjungos narys.
Argas (mitologija)
thumb|300px|Herai įteikiama Argo galva, Jacopo Amigoni (1730-1732) Graikų mitologijoje Argo vardu buvo keletas personažų:
Mūsų kelias (Šiauliai)
Mūsų kelias – tautinės minties savaitraštis, ėjęs 1934–1935 m. Šiauliuose.
Istorija
Leido ir redagavo Pranas Razma. 1935 m. prijungtas prie savaitraščio „Mūsų kraštas“.
Sergejus Kirovas
Sergejus Kirovas (tikroji pavardė – Kostrikovas,, 1886 m. kovo 27 d. Viatkos gubernijoje – 1934 m. gruodžio 1 d. Leningrade) – vienas garsiausių tarybinių partinių ir valstybės veikėjų, buvęs VKP(b) CK Politinio biuro narys, žuvęs pasikėsinimo metu.
Biografija
S. Kirovas anksti įsijungė į bolševikinį judėjimą. Į RSDDP įstojo 1904 m. Tais pačiais metais baigė Kazanės mechanikos-technikos mokyklą. Dalyvavo 1917 m. Spalio perversme Petrograde, vėliau – įtvirtinant tarybų valdžią Šiaurės Kaukaze.
Nuo 1919 m. dirbo politinį darbą Raudonojoje armijoje. 1920 m. buvo RTSFR įgaliotinis Gruzijoje. 1921–1926 m. – Azerbaidžiano komunistų partijos pirmasis sekretorius.
VKP(b) CK narys nuo 1923 m. Nuo 1926 m.- kandidatas į VKP(b) CK Politinio biuro narius, nuo 1930 m. – Politinio biuro narys.
S. Kirovas buvo laikomas vienu artimiausių J. Stalinui žmonių. S. Kirovo mirtį J. Stalinas panaudojo kaip pretekstą masiniam terorui TSRS pradėti. Praėjus kelioms dienoms po mirties Viatkos miestas pavadintas Kirovu (įdomu tai, kad šiame mieste S. Kirovas nebuvo nė karto). Jo vardu iki šiol Rusijoje ir kitose šalyse pavadinta daug gyvenamųjų vietovių, gatvių ir gamyklų.
Jorge Burruchaga
Chorchė Luisas Buručiaga (Jorge Luis Burruchaga; g. 1962 m. spalio 9 d.) – buvęs Argentinos futbolininkas, rungtyniavęs saugo pozicijoje, vėliau – futbolo treneris.
Karjerą pradėjo Argentinos antrojo diviziono klube „Arsenal de Sarandí“. 1982 m. perėjo į „Independiente“, kur tapo vienu svarbiausių klubo žaidėjų, laimėjo Libertadores ir Tarpžemyninę taures. 1985 m. Buručiaga išvyko į Europą, „Nanto“ klubą. Vėliau žaidė kitame Prancūzijos klube „Valenciennes“, kur įsivėlė į skandalą dėl varžybų rezultatų pirkimo. Karjerą baigė Argentinoje, tame pačiame „Independiente“ klube.
Per 7 metus už Argentinos rinktinę Buručiaga sužaidė 57 varžybas ir įmušė 13 įvarčių. Pats svarbiausias buvo jo pergalingas įvartis į Vakarų Vokietijos vartus 1986 m. pasaulio futbolo čempionate.
2002 m. Buručiaga pradėjo trenerio karjerą savo pirmajame klube „Arsenal de Sarandí“. Vėliau treniravo dar kelis Argentinos klubus, tarp jų ir „Independiente“. 2011 m. tapo Paragvajaus klubo „Libertad“ treneriu.
Nikė
Graikų mitologijoje Nikė – pergalės deivė, Palanto ir Stiksės dukra, Kratoso, Bijos ir Zelo sesuo, Dzeuso palydovė. Mene vaizduojama su sparnais. Romėniškas Nikės ekvivalentas – Viktorija.
Nikė buvo garbinama kaip Atėnė Nikė – dviejų deivių sąjunga. Atėnų Akropolyje stovi Atėnės Nikės šventykla, pastatyta apie 410 m. pr. m. e. Pasak Pausanijaus, Atėnės Nikės statula buvo be sparnų – Nike Apteros (kad statula negalėtų palikti Atėnų miesto). Šioje šventykloje taip pat buvo atrastas garsusis Nikės atrištais sandalais atvaizdas (Nike Slancio), kuris dabar demonstruojamas Akropolio muziejuje Atėnuose. Samotrakės saloje buvo atrasta viena žymiausių marmurinių helenistinio laikotarpio skulptūrų – Samotrakės Nikė, dabar eksponuojama Luvre.
Dzeusas ir Atėnė dažnai vaizduojami su Nikės statulėle rankose. Nikės statulėlė būdavo daroma iš aukso ir dramblio kaulo.
Lininiai
Lininiai (Linaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) šeima, kuriai priklauso vienmetės arba daugiametės žolės ir puskrūmiai. Turi pražangiai arba rečiau priešiškai išsidėsčiusius lapus. Vaisius – dėžutė, kituose kraštuose – dar riešutėlis arba kaulavaisis.
Lietuvoje auga dvi gentys:
Masionys
Masionimis vadinami kaimai:
Siegfried Macholz
Siegfried Macholz (1890 m. rugsėjo 20 d. Klaipėdoje – 1975 m. gegužės 25 d. Hanoveryje) – karininkas, apdovanotas Geležiniu Riterio kryžiumi.
U (karalystė)
U arba Vu (, senasis tarimas *ŋʷˤa), dar žinoma kaip Gouvu , – istorinė valstybė, egzistavusi IX a. pr. m. e. – 473 m. pr. m. e. Istorinės Kinijos pietrytinėje dalyje.
Centrinės jos teritorijos užėmė Jangdzės upės žemupį, t. y. dabartinę Dziangsu provinciją. Valstybė sudarė dalį Jang provincijos, vienos iš devynių tradicinių kinų pasaulio provincijų.
Istorija
U valstybingumas rėmėsi sena ir išvystyta krašto kultūra Jangdzės upės žemupyje, kurios ištakos siekia neolitinės Hemudu kultūros (V tūkst. pr. m. e.) laikus. Vietos gyventojai, kaip ir kaimyninės Jue atveju, kalbėjo neidentifikuota kalba. Negausūs lingvistiniai duomenys leidžia kai kuriems mokslininkams kelti hipotezę apie Jue gyventojų austroazietiškumą (Norman ir Mei, 1976).
Svarbiausia U priešė buvo jos vakarinė kaimynė Ču. Kovoje prieš ją U vienijosi su kita karalyste – Dzin. VI a. pr. m. e. pabaigoje U tapo viena stipriausių Kinijos karalysčių. 506 m. pr. m. e. ji nusiaubė Ču sostinę, o 484 m. pr. m. e. sutriuškino šiaurinę kaimynę Či. Maždaug tuo metu U valdovai ėmė tituluotis karaliais. Tuometinio U valdovo Heliu rūmuose gyveno ir kūrė žymus kinų filosofas Sunzi, parašęs veikalą Karo menas.
Karalystė garsėjo puikiais metalo dirbiniais, kuriems naudojo didelę dalį alavo. Viena žymiausių jos artefaktų yra taip vadinamas Fučajaus ietis. Karalystėje buvo rašoma kiniškais rašmenimis, tačiau naudotas labai savitas jų stilius – vadinamieji vikšrų rašmenys. Nepaisant aukšto lygio sinizacijos, gyventojai kirposi plaukus trumpai ir tatuiravo kūną: šie bruožai buvo laikomi barbariškais tuometinėje Kinijoje.
V a. pr. m. e. svarbiausia U prieše tapo jos pietinė kaimynė Jue. Mirus Jue valdovui Junčanui, U karalius Heliu užpuolė karalystę. 496 m. pr. m. e. Jue karalius Goudzianas atmušė priešo armiją ir net nužudė Heliujų. Šio sūnus Fuča 494 m. pr. m. e. keršydamas už tėvo mirtį dar kartą puolė Jue. Po skausmingo pralaimėjimo Goudzianas turėjo pripažinti U karalystės valdžią, tačiau išlaikė savo pozicijas. 482 m. pr. m. e., pasinaudodamas palankia situacija, Goudzianas jis nusiaubė U, o 473 m. pr. m. e. ją galutinai nukariavo.
U karalystės valdytos teritorijos ilgainiui pradėtos vadinti U ir tapo atskiru kultūriniu regionu. Tuo pačiu terminu vadinama ir čia gyvenanti kinų etninė subgrupė bei kalba (vu kalba). Vėliau istorijoje U teritorijose ne kartą buvo sukurtos karalystės, pavadintos U. Žymiausios jų buvo Rytų U (III a.), U (907–937) ir Ujue (907–978).
Valdovai
Skirtingai negu dauguma kitų tuometinės Kinijos valstybių, U valdovai (kaip ir gretimos Jue atveju) neturėjo pomirtinių vardų. Ši tradicija labai iškrito iš bendro kiniško konteksto ir rodė šių karalysčių kitoniškumą. Valdovų vardai dažniausiai nieko nereiškia kiniškai, todėl manoma, kad tai tiesiog yra vietinių asmenvardžių perraša kiniškais rašmenimis.
Visos datos sąraše yra apytikrės ir prieš mūsų erą.
Singapūro futbolo taurė
Finalai
Šaltinis:
Vasilijus Jemeljanovas
Vasilijus Jemeljanovas (g. 1937 m. sausio 5 d. Pitrine, Kraslavos pagastas, Daugpilio apskritis, Latvija) – Lietuvos žurnalistas, spaudos, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1955 m. baigė Kraslavos 2–ąją vidurinę mokyklą, 1960 m. Kauno politechnikos instituto statybos fakultetą, inžinierius statybininkas. Studijavo Maskvos universiteto aspirantūroje. 1979 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie TSKP CK.
1960–1972 m. KPI Vilniaus filialo statybos fakulteto inžinerinių konstrukcijų katedros dėstytojas, 1960–1970 m. LKP CK instruktorius, sektoriaus vedėjas, mokslo ir mokymo įstaigų skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1971–2003 m. laikraščio „Sovetskaja Litva“ (1990–2003 m. „Echo Litvy“) vyr. redaktorius.
Ne kartą buvo renkamas Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos deputatu. Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, tarybos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1997–2000 m. (LDDP sąraše) Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
1975–1988 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos valdybos pirmininko pavaduotojas.
Duktė Regina Komžienė.
Ašvėnai
Ašvėnai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Viekšnių, 5 km nuo Viekšnių geležinkelio stoties. Iš rytų yra Antanavos miškas.
Kaimo pietinėje dalyje, 0,97 km į pietus nuo Ašvos upės ir 0,15 km į vakarus nuo Palnosų-Purvėnų kelio yra senos kaimo kapinaitės.
thumb|left|230px|Kelias per buv. Ašvėnų dvarvietę
Iš pradžių buvo Ašvėnų dvaras. 1935 m. dvaro žemė išparceliuota ir pavadinta Ašvėnų kaimu.
Gyventojai
Gyventojų skaičius: 1923 m. dvare – 3 ūkiai, 67 gyventojai, 2000 m. – 16 ūkių, 45 gyventojai.
Vaclovas Vingras
Darbinė veikla
1961 m. baigė Šiaulių Juliaus Janonio vidurinę mokyklą, 1963 m. įstojo į Kauno A. Sniečkaus politechnikos instituto (KPI) Statybos fakultetą, 1971 m. baigė KPI Šiaulių vakarinį fakultetą, įgijo pramoninės ir civilinės statybos inžinieriaus kvalifikaciją.
Politinė veikla
1975–1989 m. LKP narys, 1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Šiaulių iniciatyvinės grupės, 1988–1990 m. Sąjūdžio seimo narys. 1993 – 2003 m. Lietuvos centro sąjungos narys, 2001–2003 m. – Šiaulių skyriaus pirmininkas, 2003 – 2014 m. Liberalų ir centro sąjungos narys.
1990–1995 m. Šiaulių miesto liaudies deputatų tarybos deputatas, 1997–2000 m., 2000 – 2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011 m. naujos kadencijos Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys (2011 m. atsistatydino).
Visuomeninė veikla
1987– 1990 m. – Lietuvos kultūros fondo Šiaulių skyriaus pirmininkas, 1991–2005 m. – Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto tarybos prof. Stasio Šalkauskio premijos skyrimo komisijos pirmininkas, antkapinio paminklo prof. Stasiu Šalkauskiui (skulptoriai Aloyzas Toleikis ir Donatas Lukoševičius, architektas Aleksandras Petrikauskas) statybos (2001 m.) iniciatorius. Nuo 1998 m. – Šiaulių UNESCO klubo narys, 1998–2000 m. klubo prezidentas. Nuo 1999 m. – Šiaulių trečiojo amžiaus universiteto rektorato narys, nuo 2008 m. prorektorius. 2001 – 2012 m. Šiaulių universiteto tarybos narys. 2015 – 2018 m. – Maltos Ordino Pagalbos Tarnybos Šiaulių grupės vadovas. Nuo 2019 m. – Lietuvių kalbos draugijos narys.
2000 m. apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės medaliu, 2002 m. – Atminimo ženklu už asmeninį indėlį plėtojant Lietuvos transatlantinius ryšius bei Lietuvos Respublikos pakvietimo į NATO proga, 2022 m. Lietuvos Respublikos Seimo Gabrielės Petkevičaitės-Bitės atminimo medaliu „Tarnaukite Lietuvai" už parlamentarizmo tradicijų puoselėjimą, pilietiškumo ir demokratijos skatinimą. 2006 m. Šaulių miesto kultūros ir meno premijos laureatas.
Žmona Gražina, vaikai Saulius, Rimantas, Audronė, Gabrielė.
Pajūrio tuopa
Pajūrio tuopa – savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Augo Pajūrio miestelyje, Šilalės rajone. Medžio rūšis – baltoji tuopa (Populus alba L.). Tuopos kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 655 cm, medžio aukštis apie 40 m. Paskelbta saugomu 2006 m. miniatiūra|220px|left|Tuopos kelmas 2022 m.
Gankiai (Baisogala)
Gankiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Baisogalos.
Trakų rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Trakų rajono savivaldybės taryba – Trakų rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2002 m. gruodžio 22 d.
Partijos
Rinkimai įvyko 2002 m. gruodžio 22 d. Rinkimuose gavo vietų:
Veikla
Meru pirmajame savivaldybės tarybos posėdyje 2003 m. išrinktas Tadeušas Uždel, 2004 m. pasikeitus politinei padėčiai ir susiformavus naujai daugumai meru išrinktas Vytautas Petkevičius. Savivaldybės administracijos direktoriumi paskirtas Leonardas Karnila, direktoriaus pavaduotoja Irena Narkevič.
Buinevičius
Buinevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Buinevičienė (ištekėjusi moteris) ir Buinevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys: