cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Namišių seniūnija
Istorija
Seniūnija – jauniausia Pasvalio rajone, įkurta 1998 m. liepos 14 d.
Serginas
Serginas – gyvenvietė Rusijoje Chantų Mansijoje Oktiabrsko rajone, priklausantis Sergino kaimo gyvenvietei. 2008 m. gyvenvietėje gyveno 1490 žmonės. Serginas įkurtas 1976 m.
Namišių seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
Serginas
Geografija
Apylinkėms būdinga Vakarų Sibiro lygumos gamta: smarkiai užpelkėjusi žemuma su daugeliu nedidelių ežerų ir Obės senvagių bei protakų. Pavasarinio polaidžio metu vietovė sausumos keliais sunkiai pasiekiama, potvynio vanduo siekia apylinkėse einančios geležinkelio linijos „Priobjė – Serovas – Jekaterinburgas“ pylimą. Polaidžio metu susisiekti su kaimyninėmis gyvenvietėmis naudojamasi sraigtasparniais.
Ekonomika
Gyvenvietės vystymasis didele dalimi priklauso nuo Oktiabrsko rajone dirbančių naftos pramonės įmonių ir nutiestų magistralinių vamzdynų. 2004 m. geležinkelio stotyje pastatytas naftos terminalas, kurio našumas – 400 000 t per metus (ОАО РИТЭК). Serginą su rajono centru jungia 110 kW elektros perdavimo linija (Тюменьэнерго). Veikia upių uostas prie Alioškinskajos protakos, yra sraigtasparnių tūpimo aikštelė. Žiemos metu įrengiami tranzitiniai žiemos keliai.
Vasilkuvas
Istorija
Atlikus archeologinius kasinėjimus buvo nustatyta, kad šiose vietovėse pirmieji žmonės gyveno dar mezolito laikotarpiu. Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Pasak legendos gyvenvietė įsikūrė, kai XIII a. šioje vietovėje Haličo-Volynės kunigaikštis Vasilkus Romanovičius pastatė tvirtovę. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai. 1566 m. gruodžio 8 d. karalius Žygimantas Augustas gyvenvietei suteikė miesto teises. Miesto seniūnu buvo karaliaus Žygimanto Senojo rūmų architektas Hiob Bretfus. Vėliau miestui suteiktos ir Magdeburgo teisės bei Vasilkuvo miesto herbas. 1567 m. mieste pastatyta pirmoji medinė bažnyčia. 1567 m. miesto seniūnu tapo Lukas Gurnickis. XVII a. mieste gyveno apie 500 gyventojų. Apie 1795 m. mieste gyveno 1500 gyventojų, iš kurių 100 unitai ir 150 žydai.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807–1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. XIX a. įkurtos Vasilkuvo Slovackio gatvės žydų kapinės. 1853 m. pastatyta Vasilkuvo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo cerkvė. 1876 m. pastatytas Vasilkuvo Švienta Vodos Rūpestingosios Dievo Motinos sanktuariumas. 1880 m. mieste gyveno 3880 gyventojų. 1883 m. pastatyta Vasilkuvo Jėzaus Apsireiškimo bažnyčia. 1895 m. gegužės 5 d. sudegė didelė dalis miesto pastatų. XIX a. pabaigoje įkurtos Vasilkuvo katalikų kapinės. Tuo metu miestas buvo Sokulkos apskrityje.
Platformer
thumb|thumbtime=54|Žaidimo „Dustforce“ vaizdas, kuriame matomi platformer žanro elementai: šokinėjimas per priešus, kliūtis, taip pat dvigubas šuolis ir šokinėjimas sienomis Platformer (kitaip dar jump 'n' run) – kompiuterinių žaidimų, apimančių šokinėjimus arba laipiojimus ant platformų, žanras. Tokiuose žaidimuose žaidėjas valdo savo avatarą taip, jog šis peršoktų per išsikišusias platformas ar kliūtis ir žingsniuotų pirmyn. Žaidėjas valdo veikėjo šuolius tam, kad veikėjas nenukristų bei nepraleistų neišvengiamų šuolių. Dažniausias šio žanro žaidimus vienijantis elementas yra mygtukas šuoliui atlikti. Šio žanro žaidimuose šuolius taip pat galima atlikti pasisupant ant išsikišusių atramų ar šoktelėjus nuo tramplinų. Ši žaidimo mechanika ir kitokio žanro žaidimų kontekstuose įvardijama kaip. Žaidimai, kuriuose šuoliai atliekami automatiškai, kaip, pvz., „The Legend of Zelda: Ocarina of Time“, nepriskiriami šiam žanrui.
Vasilkuvas
Istorija
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. Iki II pasaulinio karo mieste veikė Vasilkuvo Supraslio gatvės žydų kapinės. 1939 m. rugsėjo 16 d. miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė, kuri vėliau miestą perdavė Tarybų Sąjungai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Balstogės rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho, Balstogės sričiai. 1941 m. buvo įkurtas Vasilkuvo getas, kuriame gyveno apie 1250 žydų. Per karą miestas neteko apie 20 % gyventojų. Po karo mieste gyveno 3948 gyventojai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1983 m. pastatyta Vasilkuvo Motinos Marijos Gailestingumo bažnyčia. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Gyventojai
XIX a. pabaigoje mieste gyveno 3918 gyventojų, 1939 m. gyveno 5174 žmonės.
Kalvarijos rajonas
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Kalvarijos apskrities 37 apylinkių. 1950–1953 m. priklausė Kauno sričiai. 1959 m. gruodžio 7 d. prijungtos panaikinto Kybartų rajono 3 apylinkės. 1962 m. gruodžio 8 d. rajonas panaikintas, teritorija perduota Kapsuko ir Vilkaviškio rajonams.
Luangvos apskritis
Luangvos apskritis – viena iš Zambijos Lusakos provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Luangva. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 18 948 žmones.
Rondonija
Rondonija  – valstija Brazilijoje, šalies šiaurės vakarinėje dalyje. Ribojasi su Amazone – šiaurėje, su Mato Grosu – rytuose, su Bolivija – pietuose bei siauru ruožu su Akre – šiaurės vakaruose. Valstijos sostinė – Porto Veljas.
Platformer
Tokiuose žaidimuose vyrauja įvairi tematika nuo animacijos iki mokslinės fantastikos ar fentezi.
Pastaruoju metu, ypač indie žaidimuose, plačiai paplitęs puzzle platformer subžanras, kuriame be įprastinių šokinėjimo ar laipiojimo elementų, pasitelkiami galvosūkiai.
Rondonija
Geografija
Didžiąją valstijos dalį užima plokščia Amazonės žemuma, pietuose paviršius labiau kalnuotas. Ten yra aukščiausia Rondonijos vieta – Žaru kalnas (1126 m). Svarbiausia valstijos upė – Madeira su intakais (Guaporė, Abuna, Žiparana, Ruzveltas).
Klimatas ekvatorinis; karštas ir drėgnas. Temperatūra svyruoja apie 24-26 °C, metinis kritulių kiekis 1400–2600 mm. Didelis santykinis oro drėgnumas (75-90 %).
Nakvišiniai
Nakvišiniai (Onagraceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) šeima, kuriai priklauso daugiametės arba dvimetės žolės ir kitokie augalai. Lapai išsidėstę įvairiai: priešiškai, pražangiai, menturiškai. Žiedai dažniausiai keturnariai. Vainiklapiai dažniausiai stambūs. Vaisius – dėžutė, rečiau riešutas arba uoga.
Rondonija
Geografija
Būdinga gamtinė sritis – Amazonijos drėgnieji miškai.
Nakvišiniai
Šeimoje yra apie 20 genčių ir apie 650 rūšių. Daugiausiai rūšių auga Šiaurės Amerikoje, Meksikoje.
Lietuvoje auga natūraliai ir darželiuose auginama šios gentys:
Rondonija
Gyventojai
Etninė sudėtis:
Didžiausi miestai
thumb|left|250px|Žiparanos upė
Ed Broadbent
Džonas Edvardas Brodbentas (, g. 1936 m. kovo 21 d. Otavoje) – politologas, filosofijos daktaras, Kanados politinis veikėjas.
Biografija
Tarnavo Kanados karo aviacijoje. 1950 – 1960 m. dirbo mokytoju JAV. 1965 m. baigė Toronto universitetą, teisės daktaras, ir Londono aukštąją ekonomikos ir politikos mokyklą, filosofijos daktaras.
Nuo 1965 m. – Naujosios demokratijos partijos (NDP) tarptautinio skyriaus vadovas, 1974 – 1989 m. – partijos lyderis. Jam vadovaujant NDP pasiekė geriausią rinkimų rezultatą – 1988 m. parlamento rinkimuose gautos 43 vietos. 1980 m. pripažintas geriausiu Kanados politiku.
1968 – 1990 m. ir 2004 – 2006 m. – Kanados parlamento Bendruomenių rūmų narys.
1989 – 1996 m. – Tarptautinio Žmogaus teisių ir demokratijos plėtros centro direktorius.
Nuo 1976 m. – Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotojas.
Trumpalis
Trumpalis (lenk. Trompole) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietus nuo Punsko, apie 18 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 124 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Netoli kaimo telkšo tarpvalstybinės sienos perkirstas Trumpalių ežeras.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas pirmąkart minimas XVII a. viduryje, po 1920 m. demarkacinė linija kaimą perkirto į dvi dalis: Lenkijoje atsidūrusį Trumpalį ir Lietuvoje likusi Trumpalių kaimą. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 39 žmonės, iš kurių 1 lenkas ir 38 lietuviai.
Pokaryje įkuriamas kooperatinis ūkis (kolūkio analogas), 1984 m. įsteigtas LKVD skyrius. Trumpalaičio ir Trumpalių ežerai. Išlikęs 1937 m. statytas drėbto molio svirnas ir kiti XIX a. pastatai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai. Sutinkamai su Europos Sąjungos finansuojamu projektu 2005/201 Trumpalis sujungtas asfaltuotu keliu su Rūdininkų kaimu (Kalvarijos savivaldybė).
Margai (Druskininkai)
Margai – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 6 km nuo Raudonikių.
Into the Labyrinth
„Into the Labyrinth“ (į labirintą) – 1993 m. išleistas šeštasis iš Australijos kilusios ethereal/darkwave grupės „Dead Can Dance“ albumas. Tai pirmasis jų albumas, susilaukęs pasaulinio populiarumo: jo parduota virš 500 tūkst. kopijų, jis buvo įtrauktas į Billboard 200 reitingą.
Ceiloninis juodmedis
Medžio aukštis 10-12 m. Mediena labai tvirta ir tanki (1,5 t/m³), tris kartus tankesnė nei pušies. Spalva oranžiškai rausva su juodais dryžiais. Laikoma labai vertinga ir naudojama muzikos instrumetų, baldų, suvenyrų gamyboje.
Žvaigždžių spiečius
thumb|right|M13 kamuolinis spiečius [[Heraklis (astronomija)|Heraklio žvaigždyne.]]
Žvaigždžių spiečius - grupė bendros kilmės, panašaus amžiaus ir cheminės sudėties žvaigždžių, kurias sieja tarpusavė gravitacija.
Geriausiai žinomas žvaigždžių spiečius yra Sietynas (Plejadės) Tauro žvaigždyne. Plika akimi galima pamatyti dar kelis žvaigždžių spiečius.
Žvaigždžių spiečių tipai
Žvaigždžių spiečiai yra dviejų pagrindinių tipų:
Be padrikųjų ir kamuolinių žvaigždžių spiečių egzistuoja žvaigždžių asociacijos - judantieji, spiečiai, kurių nariai yra plačiai pasklidę erdvėje, skrieja viena kryptimi ir vienodu greičiu (nors gravitaciškai ir nesurišti). Kartais dar jie vadinami žvaigždžių srautais. Yra manoma, kad žvaigždžių srautai tai potvyninių jėgų suardyti spiečiai arba nykštukinės galaktikos, dabar besisukantys aplink mūsų Galaktikos centrą.
Karštos spindulingos O ir B spektrinių klasių žvaigždės sudaro vadinamąsias OB asociacijas. Jų žinoma apie 100. Vienos tokios asociacijos centras yra Oriono ūke.
Barbelė
Istorija
1504 m. šaltiniuose pirmąsyk minimi Klein-Barbern ir Gross-Barbern dvarai. 1567 m. pastatyta pirmoji bažnyčia (vėliau kelissyk atstatyta). Tarybiniais metais buvo „Barbelės“ kolūkio centrinė gyvenvietė.
thumb|left|250px|Barbelės bažnyčia
Krivūlė
thumb|left|170px|[[Krivis su krivūle (piešinys Mato Pretorijaus knygoje Prūsijos įdomybės, arba Prūsijos regykla)]] Krivūlė – susirinkimas, skirtas svarbiems reikalams aptarti bei simbolinė lazda, naudota žmonėms į bendruomenės sueigą kviesti. Pirmą kartą buvo paminėta 1326 m. Petro Dusburgiečio.
Daryta iš kadagio, beržo ar ąžuolo kreivai išaugusio kamieno, šakos, šaknies. Kartais būdavo tiesi. Puošta raštais, raižiniais, figūromis.
Krivūlė buvo pareigūno, dvasininko (krivio, seniūno, viršaičio) valdžios ženklas. Krivūlė buvo perduodama kaimyno kaimynui, kol grįždavo pas siuntėją. Taip žmonės sužinodavo apie rengiamą sueigą.
Nuo 2011 m. Baltų krivūlę rengia Lietuvos ir Latvijos senovės baltų religinių bendrijų „Romuva“ ir „Dievturių“ sandraugos atstovai.
Simone de Oliveira
thumb||right|240px|Simona de Oliveira 1965 m.
Simona de Oliveira (, g. 1938 m. vasario 11 d. Lisabonoje) – portugalų dainininkė, aktorė ir TV laidų vedėja.
Karjerą pradėjo 1958 metais ir netrukus tapo viena iš populiariausių dainininkių šalyje. 1965 metais atstovavo Portugalijai Eurovizijos dainų konkurse su daina „Sol de inverno“ (užėmė 13 vietą) ir 1969 metais su daina „Desfolhada Portuguesa“.
Zapiečkai
Zapiečkai  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Vasilkuvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės rytus nuo Vasilkuvo ir apie 17 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Dainis Stalts
Dainis Staltas (, 1939 m. sausio 3 d. Rygoje, Latvijoje – 2014 m. balandžio 12 d. Rygoje, Latvijoje) – lyvių tautybės Latvijos folkloristas ir politikas.
Biografija
D. Stalto protėviai kilę iš Vidžemės lyvių: motina iš – Salacos, o tėvas – iš Gaujos lyvių. Jo sūnus Davis Staltas taip pat yra politikas, buvo Rygos tarybos ir Saeimos deputatas.
Išsilavinimą įgijo Rygos II vidurinėje mokykloje (baigė 1957 m.), Latvijos universiteto Biologijos fakultete (1957 – 1960) ir Rygos taikomosios dailės vidurinėje mokykloje (baigė 1965 m.).
1976 m. su žmona Helme Stalte įkūrė folkloro ansamblį „Skandinieki“, buvo jo meninis vadovas. UNESCO CIOFF Latvijos nacionalinėje sekcijoje buvo valdybos narys, taip pat tarptautinio folkloro festivalio „Baltica“ meno tarybos narys ir švenčių režisierius. 1981 m. tapo vyriausiuoju Latvijos Etnografinio buities muziejaus po atviru dangumi specialistu folkloro klausimais. Buvo aktyvus Dainuojančiosios revoliucijos dalyvis.
1993 m. nuo Latvijos nacionalinės nepriklausomybės sąjūdžio sąrašo išrinktas į penktąją Saeimą. 1995 m. kandidatavo ir į šeštąją Saeimą (nuo Latvijos nacionalinės nepriklausomybės sąjūdžio ir Latvijos žaliųjų partijos sąrašo), tačiau nebuvo išrinktas.
1997 m. nuo „Tėvynei ir Laisvei/LNNK“ sąrašo išrinktas į Rygos tarybą. 2001 m. buvo perrinktas eiti tarybos deputato pareigas. 2001 m. balandį po Jurio Sinkos mirties pateko į septintąją Saeimą ir atsisakė Rygos tarybos deputato mandato. 2005 m. ir 2009 m. pakartotinai išrinktas į Rygos tarybą.
Po ilgos ir sunkios ligos mirė 2014 m. balandžio 12 d.
Barselona
Barselona – miestas Ispanijos šiaurės rytuose, Katalonijos regiono sostinė ir provincijos centras. Tai didelis jūrų uostas, tarptautinis oro uostas, vienas iš svarbiausių visos Ispanijos ekonomikos ir kultūros centras. Išvystyta mašinų, tekstilės, chemijos, popieriaus, poligrafijos, maisto pramonė.
Po miestu nutiestas patogus metropolitenas. Barselonoje yra 3 universitetai, čia rengiamos prekybinės mugės ir renginiai.
Kultūra
Senamiesčio branduolys – Gotikinis kvartalas (Barri Gotic), viduramžių gotikos pastatų ir bažnyčių muziejus po atviru dangumi. Šioje miesto dalyje yra ir P. Pikaso muziejus. Centrinė Barselonos katedra La Seu – vienas iš didžiausių gotikos statinių Ispanijoje. Mieste yra daug įvairių architektūros ir kultūros paminklų – Šv. Eulalijos katedra, įžymiojo architekto Antonijaus Gaudžio neužbaigta katedra Šv. Šeimynos bažnyčia daugiau nei 100 metų statoma bažnyčia (statoma nuo 1882 m., planuojama baigti 2026 m.), Šv. Pauliaus del Kampo bažnyčia (X–XIII a.), gotikinė XIII–XV a. katedra, Švč. Betliejaus Mergelės bažnyčia (XVII–XVIII a. barokas), Guelio parkas, moderno architektūros Katalonų muzikos rūmai, Šv. Pauliaus ligoninė ir kt. ‎
Yra daug muziejų – istorijos, archeologijos, jūrų, dailės menų ir kt. Operos ir baleto teatras. Netoliese aikštės ir rūmai – Vyskupų rūmai, Generaliteto rūmai, Karališkoji aikštė. Jūros pakrantėje – paminklas Kristupui Kolumbui. Mieste labai ryški architekto Antonijaus Gaudžio (1852–1923) įtaka (XIX a. pabaiga).
Geografija
thumb|right|200px|Barselona thumb|right|200px|Barselona ir jos priemiesčiai
Barselona įsikūrusi pačiuose Ispanijos šiaurės rytuose, netoli sienos su Prancūzija. Miesto pakrantes skalauja Viduržemio jūra.
Istorija
Miestas įkurtas III a. pr. m. e. Barselonos vietoje nuo seniausių laikų buvo gyvenvietė, manoma, kad ten lankėsi finikiečiai. 218 m. pr. m. e., prasidėjus Antrajam pūnų karui užėmė kartaginiečių pajėgos, vadovaujamos Hamilkaro Barkos. Iki tol šiaurine pūnų teritorijų Ispanijoje riba laikyta Ebro upė, apie 150 km piečiau Barselonos.
Iš laikotarpio tarp 218 m. pr. m. e. iki I a. pr. m. e. apie Barselonos apylinkes išliko mažai žinių. Nuo Augusto laikų čia buvo Romos kolonija Barcino. Trajano laikais tapo svarbiu prekybos centru. 415 m. miestą užėmė visigotų valdovas Athaulfas, 713 m. – arabų Musa. 813 m. frankų Karolio didžiojo sūnus Liudvikas Pamaldusis Barseloną padarė ispanų provincijos sostine. 914 m. ir 986 m. vėl buvo atitekusi maurams.
Barselona Aragono karalystės sudėtyje
1137 m. Barselonos grafas Ramonas Berengeris IV vedė būsimąją Aragono karalienę Petronilą. Jų sūnus Alfonsas II 1162 m. paveldėjo Kataloniją ir Aragoną, tačiau šių teritorijų administravimas faktiškai išliko atskiras. Barselona buvo didžiausias Katalonijos miestas, keturis kartus gyventojais lenkęs kitą didžiausią miestą Gironą, bei svarbus karaliaus pajamų šaltinis. 1359 m. prie Barselonos vyko trijų dienų jūrų kautynės tarp Kastilijos ir Aragono karalių.
Barselona Ispanijos karalystės sudėtyje
Ferdinandui I ir Izabelei susisiekimą su Amerika nukreipus per Seviliją ir Kadisą, Barselonos uosto reikšmė sumažėjo. 1617 m. Barselona sukilo prieš Ispaniją ir pasidavė Prancūzijos karaliaus Liudviko XIII valdžiai, bet 1652 m. vėl atiteko Ispanijai. 1697 m., 1714 m. ir 1809–1813 m. buvo užimtas prancūzų. Barselona buvo didžiausias Ispanijos socializmo ir komunizmo bei katalonų separatizmo centras.
XVIII-XIX amžius
1835, 1836, 1840, 1843, 1856, 1909, 1920, 1930 m. čia vyko sukilimai ir revoliucijos. 1888 ir 1929 m. Barselonoje vyko Pasaulinė paroda.
Sportas
1992 m. Barselonoje vyko XXV vasaros olimpinės žaidynės.
Futbolas
Mieste 1964 m. vyko II Europos futbolo čempionatas, o 1982 m. – XII pasaulio futbolo čempionatas. Stipriausi futbolo klubai:
Kiti miestų partnerystės būdai
Galimi kiti miestų partnerystės būdai tarp pasaulio miestų.
Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymai
Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymai arba Vegeberichtai  – XIV a. pabaigos – XV a. pradžios kryžiuočių žvalgų, daugiausia prūsų, pranešimų apie maršrutus į vakarinę Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dalį, rinkinys.
Nors daugelis geografinių objektų rinkinyje nurodyti gana netiksliai ir dabar juos sunku identifikuoti, „Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymai“ – svarbus istorijos šaltinis viduramžių Lietuvos istorinei geografijai ir socialiniams ekonominiams santykiams tirti.
Išspausdintas Theodor Hirsch: Scriptores rerum Prussicarum, Band 2, Teil VI Die Chronik Wigands von Marburg: Originalfragmente, lateinische Uebersetzung und sonstige Überreste, Beilage I: Die litauischen Wegeberichte S. 662–711 1863; reprintas 1965 m.
Chmielevas (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Chmielevas  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 82 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Dirvinis česnakas
Dirvinis česnakas (Allium vineale) – amarilinių (Amaryllidaceae) šeimos česnako (Allium) genties augalas. Paplitęs Europoje, Šiaurės Afrikoje, Mažojoje Azijoje, Kryme, Kaukaze. Introdukuota Šiaurės Amerikoje, Australijoje, Naujojoje Zelandijoje.
Daugiametis žolinis, 30-70 cm aukščio augalas. Žydi birželį ir liepą. Retas augalas, Lietuvos raudonojoje knygoje priskiriamas pažeidžiamoms rūšims, kurių populiacijų skaičius ir individų gausumas populiacijose sparčiai mažėja.
Žiedynas nedidelis, su svogūnėliais, kartais žiedų nebūna – tik svogūnėliai. Sėklos subręsta ne kasmet, todėl įprastas vegetatyvinis dauginimasis. Populiacijoje ne visada būna subrendusių, žiedyną išauginusių individų. Jų augimui tinkamiausi sausi, smėlėti ar žvyrėti šlaitai, pakelės, pamiškės, pievos.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje dirvinis česnakas nuo 1981 m. įrašytas į Saugomų augalų rūšių sąrašus.
Dažnesnis pietinėje dalyje, kitur retas. Didžiausia, apie 0,5 ha plotą užimanti dirvinių česnakų augavietė yra pakelėje netoli Palangos. Kitur česnakai auga negausiai – pavieniui ar nedidelėmis grupelėmis, todėl tokios populiacijos yra labiausiai pažeidžiamos.
Petras Biržys
Petras Biržys (sceninis vardas Pupų Dėdė, pasirašinėjo Liūdiškiečiu, Akiru; 1896 m. gruodžio 22 d. (senuoju stiliumi rugsėjo 3 d.), Liudiškiuose, Anykščių valsčius, Utenos apskritis – 1970 m. liepos 23 d. Vilniuje, palaidotas Saltoniškių kapinėse) – Lietuvos karininkas, savanoris, literatas, dainininkas, aktorius mėgėjas, etnografas.
Biografija
Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje, mokėsi Voronežo lietuvių gimnazijoje. 1917 m. Maskvoje baigė prekybos mokyklą ir grįžo į Lietuvą.
1918 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. Kaune baigė Karo mokyklą ir buvo paskirtas vyresniuoju leitenantu į pėstininkų pulką Ukmergėje.
Išėjęs į atsargą nuo 1921 m. dirbo mokytoju Alovės pradžios mokykloje, Pagėgiuose vedė Lietuvos valdžios suorganizuotus lietuvių kalbos kursus, Radviliškio progimnazijoje dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1924–1927 m. Lietuvos universitete studijavo literatūrą ir teologiją.
1926 m. pusę metų keliavo po Pietų Ameriką, aplankyta Brazilija, Urugvajus, Argentina. 1927 m. grąžintas į Lietuvos kariuomenę tarnavo Kauno karo komendantūroje. 1929 m. kaip dainininkas gastroliavo JAV. Dalyvavo Antano Vanagaičio vodevilinės teatro grupės „Dzimdzi drimdzi“ spektakliuose.
Nuo 1930 m. Kauno radiofone rengė populiarius pusiau folklorinius satyrinius pusvalandžius „Pupų Dėdės pastogėje“. Koncertavo drauge su Rozaliute (Anele Sadauskaite), važinėjo po Lietuvą, rinko istorinę medžiagą, parašė knygelių apie įvairias Lietuvos vietoves.
1933 m. gruodžio mėn., Londone, „Columbia Graphophone“ kompanijoje įrašė pirmąsias plokštelės. Dar 8 plokšteles su 16 dainų, Petras Biržys įrašė 1938 m. kovo mėn., Londone, firmoje „Columbia Graphophone“.
Bendradarbiavo įvairiuose laikraščiuose ir žurnaluose, dažniausiai pasirašinėdamas Liūdiškiečio slapyvardžiu. 1921 m. redagavo pėstininkų pulko žurnalą „Skydas“, 1926–1927 m. karininkų žurnalą „Kardas“, taip pat rengė vienkartinius ir tęstinius leidinius „Gediminietis“, „Lietuvos karo invalidas 1918–1920 m.“, „Radijo bangos“ (1931 m.). 1935 m. savo lėšomis pradėjo leisti mėnesinį humoro ir satyros žurnalą „Pupų Dėdė“ (išėjo 12 numerių).
1942 m. Kauno senamiestyje įkūrė pramogų teatrą „Pupų Dėdės pastogė“. Nacių okupacijos metais kalintas, nes dėl kandaus žodžio neįtiko nė vienai valdžiai.
Po karo persikėlė į Vilnių ir dirbo Filharmonijos artistu, ruošė radijo valandėles su Marceliute (Marijona Juškevičiūte), važinėjo po Lietuvą su koncertais. Trupę sudarė estrados dainininkas Antanas Šabaniauskas bei gitaristas Antanas Zabulionis. Senatvėje skurdo, buvo visų pamirštas ir apleistas.
Palaidotas Saltoniškių kapinėse.
Rubulių seniūnija
Istorija
Įkurta 1919 m., priklausė Kretingos valsčiui (Kretingos apskritis). Po 1940 m. Lietuvos aneksijos pavadinta Rubulių apylinke. 1941 m. birželio mėn. antroje pusėje atkurta. 1944 m. spalio mėn. vėl pavadinta Rubulių apylinke. Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivūlėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Administracinis centras: Rubuliai.
Seniūnai: Ignas Paulauskas (1932 m.)
Litoralė
Litoralė – sekli vandens telkinio priekrantinė zona: jūroje – tarp aukščiausios potvynio ribos ir žemiausios atoslūgio ribos, ežere – seklioji dalis (atabradas), kurią veikia bangos ir srovės.
Jūrų litoralės plotis nuo kelių metrų iki kelių kilometrų, kai kurių daugiau, kaip 10 km, priklauso nuo jūros dugno polinkio ir potvynių bei atoslūgių amplitudės. Ežerų litoralė paprastai iki 2 m gylio.
Apie litoralės augaliją ir gyvūniją:
Šventežerio apylinkė
Šventežerio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šventežerio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Lazdijų rajonui. 1954 m. prijungta Mikyčių apylinkė, dalis Jonėnų apylinkės ir dalis Nemajūnų apylinkės, 1963 m. – dalis Kuklių apylinkės.
Daiva Žiurienė
Daiva Žiurienė (g. 1956 m. kovo 19 d. Klabiniuose, Molėtų rajonas) – Lietuvos pedagogė.
Biografija
1963–1974 m. mokėsi Anykščių J. Biliūno vidurinėje mokykloje, 1975–1979 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute.
1979–1981 m. Burbiškio aštuonmetės mokyklos mokytoja, 1981–1994 m. Vilniaus S. Nėries vidurinės mokyklos mokytoja, 1994–2003 m. Vilniaus Žvėryno gimnazijos direktorės pavaduotoja. Nuo 2003 m. – direktorė.
Inocentas II
Biografija
Gimė didikų Gvidonių šeimoje. Jaunystėje Laterano bazilikos kanauninkas. Benediktinas, Šv. Praksedos vienuolyno abatas. Nuo 1116 m. kardinolas diakonas.
Popiežiumi išrinktas Vokietijos karaliaus pastangomis. Daugumai kardinolų išrinkus antipopiežių Anakletą II įvyko schizma, organizacinis Bažnyčios skilimas. Inocentą II pripažino Prancūzija ir Anglija, Anakletą II – Sicilija. Inocentas II buvo priverstas pasitraukti į Prancūziją. 1133 m. Vokietijos karaliaus Lotaro III padedamas trumpam sugrįžo į Romą, karūnavo Lotarą III Šventosios Romos imperijos imperatoriumi. Imperatoriui išvykus Anakleto II šalininkai jį išvarė į Pizą. Siekdamas panaikinti schizmą 1136-1137 Inocentas II surengė imperatoriaus žygį prieš Sicilijos karalių Rudžerą II. Po Anakleto II mirties jis 1139 m. sušaukė Laterano II susirinkimą, kuriame galutinai panaikino schizmą, nustatė dvasininko asmens neliečiamybės principą. Bule Omne datum optimum 1139 m. įsteigė tamplierių ordiną. Jo pradėtus katalikiškosios doktrinos įtvirtinimo darbus tęsė Pjeras Abeliaras ir Arnoldas Brešietis.
Raščiagalys
Raščiagalys – kaimas pietvakarinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 6 km į vakarus nuo Kavarsko.
ROP 93-oji oro bazė
Rumunijos oro pajėgų 93-oji oro bazė  – buvusi Rumunijos oro pajėgų oro bazė netoli Timišoaros, Timišoaros Trajano Vujos tarptautiniame oro uoste. Bazė panaikinta 2004 m. rugpjūčio mėn. vykdant Rumunijos ginkluotųjų pajėgų reorganizaciją ir išėmus iš ginkluotės MiG-23, kuriais buvo ginkluoti šios oro bazės daliniai.
Karinis sektorius Timišoaros Trajano Vujos tarptautiniame oro uoste liko, bet jis dabar yra ROP 71-osios oro bazės dalis. Jame bazuojasi 714-oji sraigtasparnių eskadrilė, ginkluota sraigtasparniais IAR-330L.
Margai (Kaišiadorys)
Margai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vilūnų.
Du plius keturi sutartis
„Du plius keturi“ sutartis, oficialiai Sutartis dėl Vokietijos klausimo galutinio sureguliavimo – susitarimas, pasirašytas 1990 m. rugsėjo 12 d. Maskvoje tarp Vokietijos Demokratinės Respublikos (VDR), Vokietijos Federacinės Respublikos (VFR) ir Tarybų Sąjungos, JAV, Jungtinės Karalystės, Prancūzijos. Ši sutartis atvėrė kelią Vokietijos susivienijimui. Konferencijų metu buvo aptarinėjami politiniai Vokietijos susivienijimo aspektai, jos narystė tarptautinėse struktūrose, kariuomenės dydis bei suvienytos Vokietijos valstybės sienų pripažinimas. Po „du plius keturi“ sutarties pasirašymo ir rafitikavimo, Vokietija atgavo visišką suverenitetą.
B36 Tórshavn
Torshauno B36 – Farerų futbolo klubas iš Torshauno.
Istorija
Oficialiai klubas įkurtas 1936 m. kovo 28 d., nors žaisdavo ir 1935 m. Klubą įkūrė jaunimas, kurie norėjo žaisti futbolą, tačiau negalėjo patekti į HB Tórshavn sudėtį. Šią mintį palaikė vietos verslininkas Niels Ejdesgaard, kuris ir tapo pirmuoju klubo vadovu.
Du plius keturi sutartis
Du plius keturi sutarties nutarimai
Sutartį pasirašė Vakarų Vokietijos užsienio reikalų ministras Hans-Dietrich Genscher, Rytų Vokietijos užsienio reikalų ministras Lothar de Maizière, Prancūzijos užsienio reikalų ministras Roland Dumas, Tarybų Sąjungos užsienio reikalų ministras Eduardas Ševardnadzė, Jungtinės Karalystės užsienio reikalų ministras Douglas Hurd, Jungtinių Amerikos Valstijų užsienio reikalų ministras James Baker.
B36 Tórshavn
Istorija
Kai susikūrė B36–ieji, prasidėjo trintis tarp abiejų sostinės klubų dėl Gundadalur stadiono, nes abi komandos norėjo jame žaisti namų rungtynes, bei treniruotis. Konfliktą išprendė Torshavno miesto meras, kuris nusprendė, kad abu klubai turi vienodas teises naudotis stadionu.
Du plius keturi sutartis
Lenkijos dalyvavimas Paryžiaus konferencijoje
|thumb|right|200px|Krzysztof Skubiszewski – Lenkijos užsienio reikalų ministras 1989–1993 Lenkija buvo labai suinteresuota Vokietijos suvienijimu dėl to, kad norėjo būti tikra, kad jos sienos su Vokietija liks nepakeistos. Lenkijos užsienio reikalų ministras Krzysztof Skubiszewski užsitikrino Lenkijos dalyvavimą Paryžiaus konferencijoje. Jis pasiūlė susieti VDR ir VFR saugumą su jų kaimynų saugumu. Lenkijos vyriausybė norėjo, kad „du plius keturi“ sutartis būtų ir formaliu Lenkijos ir Vokietijos valstybių sienos pripažinimu. Valstybės, dalyvavusios konferencijoje Bonoje nutarė, kad Lenkija galės dalyvauti Paryžiaus konferencijos derybose, skirtose spręsti sienų klausimą. 1990 m. liepos 3 d. Lenkijos užsienio reikalų ministras Krzysztof Skubiszewski pranešė, jog Lenkija siekia, kad sutartis dėl sienos su Vokietija įsigaliotų prieš įsigaliojant sutarčiai dėl Vokietijos suvienijimo.
B36 Tórshavn
Istorija
1946 m. klubas pirmą kartą tapo šalies čempionais. 1965 m. pirmą kartą iškovojo šalies futbolo taurę.
Du plius keturi sutartis
Lenkijos dalyvavimas Paryžiaus konferencijoje
Vokietijos vyriausybė buvo nepatenkinta tokiu ministro K. Skubiszewskio pareiškimu, nes laikė, kad Lenkija nori atitolinti Vokietijos suvienijimą.
B36 Tórshavn
Sezonai
Šaltiniai:
Du plius keturi sutartis
Lenkijos dalyvavimas Paryžiaus konferencijoje
Paryžiaus konferencijos metu buvo nutarta, kad Vokietija atsisakys visų teritorinių pretenzijų bei nekels jų ateityje. Be to, nutarta, kad Vokietija ir Lenkija pasirašys atskirą sutartį dėl bendros valstybės sienos. 1990 m. lapkričio 14 d. Vokietija ir Lenkija pasirašė sutartį, kuri patvirtino esančią tarp jų sieną.
Nuorodos
Apie Europos revoliuciją už laisvę, Vytauto Landsbergio ir Hanso-Dieterio Genscherio vieša diskusija Aacheno aukštojoje mokykloje, 2013-04-12
Šišponiškių piliakalnis
Šišponiškių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5725; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1515; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1020P) ir gyvenvietė Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Vainiūnų, Dusetų seniūnija. Pasiekiamas nuo kelio Aviliai – Dusetos ties akmeniu kairėje ir kelio posūkiu į dešinę paėjus į kairę rytų kryptimi 630 m per laukus, yra priekyje, kiek žemiau.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, žemesnėje, nei esanti į pietvakarius, Kiaulinio ir bevardžio upelio santakoje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 67x29 m dydžio. Joje rasta apie 20 akmeninių su skyle kotui ir įtveriamųjų kirvių, išgrąžų, geležies šlako, brūkšniuotos, lygios ir grublėtos keramikos. Pietvakariniame šlaite, 1,5 m žemiau aikštelės yra 25 m pločio terasa. Vakariniame šlaite 15 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 10-20 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja.
Tyrimai
1949 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Iki 1938 m. 8 akmeniniai kirviai buvo patekę į Dusetų muziejų, 8 saugojo Vytauto Didžiojo karo muziejus, vieną – Rokiškio krašto muziejus, atskirus radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 51000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1371000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Padniestrės himnas
Mes šlovinam Tave, Padniestre yra nacionalinis atsiskyrusios Padniestrės himnas. Himno žodžiai parašyti 3 oficialiomis Padniestrės kalbomis: moldavų (rašoma kirilica) rusų ir ukrainiečių. Tačiau kiekvienos kalbos žodžiai skiriasi.
Bialoblockiai
Bialoblockiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Litovka
Litovka  – buvęs lietuvių kaimas Rusijoje, Saratovo sritis, Jeršovo rajonas.
Istorija
Kaimas įkurtas XIX a. antroje pusėje įkurtas atitremtų lietuvių – 1863 m. sukilimo dalyvių, jų vaikų ir vaikaičių, daugiausia išeivių iš išsiplėtusio lietuvių tremtinių Čiorna Padinos kaimo.
Iki 1930 m. Litovkoje gyveno 25 lietuvių šeimos, apie 150 žmonių. XX a. penktajame dešimtmetyje dauguma jų išsikėlė, liko viena sodyba, ilgainiui ir ji sunyko. XXI a. pradžioje kaimavietėje teliko lietuvių iškastas didokas tvenkinys, aplinkinių gyventojų vadinamas „Lietuvių tvenkiniu“ (Litovskij prud).
Latvijas Mobilais Telefons
Mobiliojo ryšio bendrovėje LMT „Telia“ turi 49 % akcijų, šioje įmonėje Latvijos valstybiniam radijo ir televizijos centrui priklauso 23 % akcijų, įmonei „Lattelecom“ – 23 %, o Latvijos vyriausybei – 5 % akcijų. „Telia“ taip pat valdo 49 % fiksuotojo ryšio bendrovės „Lattelecom“ akcijų, o Latvijos valstybei priklauso 51% akcijų.
Aulsas
Aulsas – maža gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į vakarus nuo Kužnicos, apie 14 km į šiaurės rytus nuo Sokulkos ir 53 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Zašcianekas
Zašcianekas  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Vasilkuvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Čan Čanas
Čan Čanas  – senovinio miesto liekanos Peru, La Libertado departamente, į pietryčius nuo Truchiljo, Močės slėnyje. Stovėjo nuo 850 iki 1470 m. Tai buvo Čimu indėnų valstybės, susikūrusios ant močikų kultūros pagrindų, sostinė.
Miestą (plotas 18 km²) sudarė 9 stačiakampiai kvartalai, aptverti masyviomis kelių pakopų 4,5-7,6 m pločio, iki 10 m aukščio sienomis (saugojo nuo pakrančių vėjo). Kiekviename jų buvo piramidės formos šventykla, keturkampis kiemas, kurio, manoma, ketvirtadalį ploto užėmė kapinės (laidoti valdovo artimieji), sodai, vandens saugykla, didikų rūmai su simetriškai išdėstytais kambariais. Pastatai ir jų sienos iš nedegtų plytų, papuoštų įvairiomis geometrinėmis formomis ir zoomorfiniais (žuvų, paukščių, žvėrių) spalvotais ornamentais. Manoma, kad šie kvartalai buvo Čimu valdovų rezidencijos. 1465–1470 m. Čimu valstybę nukariavus inkams, sunyko. Išliko kvartalus juosusių sienų, šventyklų, rūmų griuvėsių, vandentiekio ir kanalizacijos įrenginių liekanų. 1986 m. Čanas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Rėkyvos elektrinė
thumb|right|Rėkyvos elektrinė 1950 m. thumb|Rėkyvos elektrinės estakada, kuria į pakurą buvo tiekiamos durpės thumb|Rėkyvos elektrinės griuvėsiai 2007 m. thumb|Rėkyvos elektrinės griuvėsiai 2007 m. Rėkyvos elektrinė – pirmoji Lietuvoje elektrinė, suprojektuota ir pastatyta be užsienio specialistų ir kapitalo paramos, turėjusi didelę reikšmę Lietuvos energetikos plėtrai. Įrengta Rėkyvos gyvenvietėje.
Statybos prielaidos
Išaugus elektros energijos naudojimui, Bačiūnų elektrinė nebebuvo pajėgi patenkinti, Šiaulių, Panevėžio, Radviliškio ir aplinkinių miestų poreikio. 1936 m. Lietuvos inžinierinės visuomenės, kurios aktyviausi nariai buvo prof. Pranas Jodelė, Steponas Kolupaila, Albinas Rimka, inžinieriai Pranas Drąsutis, Leonas Kaulakis, Jurgis Vidmantas pastangomis užsienio valstybių pavyzdžiu buvo įsteigtas Energijos komitetas. Jo Elektros komisija, vadovaujama P. Drąsučio, vėliau L. Kaulakio ištyrė Lietuvos elektros ūkį, numatė perspektyvinius elektros energijos poreikius ir racionalius vartotojų elektra aprūpinimo būdus, suformavo teisinius energetinio ūkio kūrimo pagrindus.
1937 m. valstybė savo lėšomis įsteigė akcinę bendrovę „Elektra“ su 6 mln. litų pagrindiniu kapitalu, kurios tikslas buvo realizuoti Energijos komiteto rengiamą Lietuvos elektrifikacijos planą. Valstybės kapitalas joje sudarė 97,5 proc., 55 498 akcijos teko Susisiekimo ministerijai, po 1530 akcijų Krašto apsaugos ir Vidaus reikalų ministerijoms, likusios 1442 akcijos – savivaldybėms ir privatiems asmenims. 1938 m. vadovaujantysis „Elektros“ akcinės bendrovės darbuotojas Pranas Drąsutis „Energijos komiteto darbuose“ paskelbė Respublikos elektrifikacijos plano metmenis.
Elektros energijos komitetas nutarė statyti naują galingesnę elektrinę, kuri energija galėtų aprūpinti ir Panevėžį, o pastačius Kauno elektrinę, taptų rezervine. Numatyta panaudoti Piktmiškio ir Degimų, o vėliau Karpiškio ir Tyrulių durpynų durpes. Šiaulių miesto savivaldybė, bijodama konkurencijos savo įmonei – Bačiūnų elektrinei, iš pradžių priešinosi šiam projektui, tačiau vėliau nusipirko dvi valstybinės AB „Elektra“ akcijas ir gavo teisę jos valdyboje turėti savo atstovą. Juo tapo Domas Jasaitis.
Naują šiluminę elektrinę buvo nutarta statyti durpynų centre – Rėkyvoje. Vieta pasirinkta dėl tvirto grunto ir gero Rėkyvos ežero vandens. Durpės kurui buvo pasirinktos dėl jų kainos. 1937 m. 1 kWh elektros energijos pagaminti durpės kainavo 5,21 ct., akmens anglys – 5,27 ct., o naftos produktai – 9,23 ct. Palyginus su elektros energijos kaina (vidutiniškai Lietuvoje – 1,20 Lt /kWh, kintamosios išlaidos sudarė nežymią dalį. Užtat energetikos pelningumas buvo milžiniškas.
Statyba
1939 m. spalio 15 d. Rėkyvoje pagal inž. Leono Kaulakio (vėliau Kauno politechnikos instituto profesorius) projektą pradėta statyti nauja šiluminė elektrinė. Dalį 16,5 ha sklypo sudarė Šiaulių savivaldybės perimto buvusio F. Karpio dvaro žemė, dalį – ūkininkų J. Grumšlio ir M. Monstavičiaus sklypai, kuriuos teko išpirkti. Iš pradžių buvo numatyta pastatyti du garo katilus ir vieną 2,5 MW turbogeneratorių, 1944 m turėjo būti pastatytas dar vienas katilas ir 5 MW turbogeneratorius, o 1955 m. ketvirtasis katilas ir 7,5 MW galios turbogeneratorius. Šios 15 MW galios turėjo pakakti iki 1960 metų. Gyvenimas įnešė savo korektyvas – 1960 m. Šiaulių ir Panevėžio maksimali apkrova jau siekė 50 MW.
Rėkyvos elektrinę statė akcinė bendrovė „Elektra“, statybai vadovavo inž. Antanas Gruodis (vėliau ilgametis Vyriausiosios valstybinės energetikos ir elektrifikacijos valdybos viršininko pavaduotojas). Paties elektrinės pastato statybos konkursą laimėjo Kauno brolių Kaganų statybos bendrovė, sutikusi darbus atlikti už 500 tūkst. Lt. Rėkyvos elektrinėje buvo sumontuoti du po 15 t/h garo našumo 32 atm. slėgio ir 425 °C garo temperatūros „Škoda“ firmos katilai ir „Siemens – Schukert“ 2500 kW galingumo 6,3 kV įtampos generatorius. Tai buvo pirmoji Lietuvoje elektrinė, statyta ne užsienio kapitalu ir jėgomis.
Paleista 1940 m. pabaigoje, Rėkyvos 2,5 MW galios elektrinė elektros energiją Šiauliams tiekė per gretimos Bačiūnų elektrinės linijas. Visi įrengimai – trys garo katilai ir du generatoriai baigti montuoti 1941 m. birželio 5 d. o priimta eksploatacijon elektrinė buvo vos trys dienos prieš prasidedant karui. Iš Rėkyvos buvo nutiesta pirmoji Lietuvoje 30 kV įtampos elektros perdavimo linija į Radviliškį ir Panevėžį. Joje buvo įrengti iki tol Lietuvoje nenaudoti aukštinantys 3200 kVA transformatoriai, komutacinė ir relinės apsaugos aparatūra. Pirmųjų aukštos įtampos linijų atramos buvo medinės, laidai variniai. Šiauliuose pastatyta 30/6 kV transformatorinė pastotė turėjo du 800 kVA transformatorius. Abi elektrines aptarnavo tas pats personalas. Svarbiausia, kad Šiauliai, Radviliškis ir Panevėžys jau turėjo du maitinimo šaltinius. Bačiūnų elektrinės 270 kW lokomobilis buvo demontuotas ir išvežtas į Juodupę.
Okupacijos ir reorganizacijos
Antrojo pasaulinio karo metais ir Bačiūnų, ir Rėkyvos elektrinės dirbo mažesniu apkrovimu. Dienos metu apkrovimas siekė 800 kW, o naktį tik 200-300 kW. Vokiečių okupacijos metais įmonei vadovavo Bronius Snarskis. Per karą vokiečių okupacinė valdžia gyventojų ir pramonės poreikiais nesirūpino ir Šiauliuose. Nerūpėjo jai ir elektros ūkio plėtra. Netgi buvo nutraukta 30 kV elektros perdavimo linijos į Kuršėnus statyba, jos nauji variniai laidai nuimti ir išvežti į Vokietiją. 1944 m. vokiečiams pasitraukiant iš Lietuvos, buvo įsakyta didesnes elektrines demontuoti ir įrengimus išgabenti į Vokietiją, o nesuspėjus – išsprogdinti. Karo metais Lietuvoje nenukentėjo tik Bačiūnų, Rėkyvos ir Petrašiūnų popieriaus fabriko elektrinės. Tačiau už pasipriešinimą vokiečių okupacinei valdžiai, norėjusiai susprogdinti Rėkyvos elektrinę, elektrinė neteko kelių savo darbuotojų. 1944 m. liepos 12 d. buvo suimti, o po savaitės kalėjimo kieme sušaudyti turbinų mašinistas Stasys Puzinas, katilų mašinistas Juozas Milinavičius, siurblių mašinistas Jonas Kšanys ir tekintojas Kostas Šlamas.
Nuo 1944 liepos mėn., kai miestą užėmė sovietinė kariuomenė, įmonės vadovais tapo darbininkai Antanas Jurėla ir Juozas Stankevičius, kurie ir pradėjo iš naujo burti kolektyvą. Jau 1945 m. elektros energijos gamyba išaugo dvigubai. 1945 m. buvo įsteigtas Šiaulių energetikos rajonas, kuriam priklausė Rėkyvos ir Bačiūnų elektros stotys, Šiaulių elektros tinklai su Radviliškio skyriumi, Panevėžio elektros tinklai su Šeduvos skyriumi bei Rėkyvos ir kiti aplinkiniai durpynai. Nuo 1945 gegužės mėn. sujungtos į vieną įmonę Bačiūnų – Rėkyvos elektrinės direktoriumi tapo Romualdas Kavoliūnas, bet jau 1946 m. spalio 15 d. buvo paskirtas sovietinei okupacinei valdžiai patikimesnis Vladimiras Anisimovas.
Sunku buvo paruošti ir kurą – trūko technikos ir darbo jėgos, nes daug durpyno darbininkų buvo paimti į kariuomenę. Todėl šią spragą užtaisyti miesto valdžia paprašė mieste dislokuoto karinio dalinio karius. 1945 m. vasara buvo lietinga, teko deginti net 70 % drėgnumo durpes, todėl dažnai užsikišdavo katilai. Elektros energijos nepakako, jos tiekimą teko riboti, buvo sudaromi grafikai, bet ir juos nuolat teko koreguoti. Pirmiausia elektra buvo aprūpinamos karo ligoninės, valstybinės ir karinės įstaigos, bet netrukus pradėjo gamybą ir alaus darykla, linų fabrikas, duonos kepykla, „Stumbro“ ir „Rūtos“ fabrikai, elektros energija vėl pradėta tiekti Radviliškiui ir Panevėžiui. Nuolat augo ir Šiaulių poreikiai. Jeigu 1940 m. apkrovimo maksimumas mieste siekė tik 1000 kW, tai 1945–1500 kW, o 1950 m. – net 6000 kW. 1946 m. mieste buvo sunaudota 4,9 GWh elektros energijos, o 1951 m. –jau 9,1 GWh.
1949 m. elektrinės direktoriumi paskirtas Vasilijus Bairikovas. 1947 m. balandžio 1 d. durpynai tapo savarankiška įmone, o 1951 m. vasario – gegužės mėn. Šiaulių energijos rajonas buvo padalintas į savarankiškus Šiaulių elektros tinklus ir Rėkyvos – Bačiūnų Valstybinę rajoninę elektros stotį, kurios direktoriumi paskirtas Andrejus Nesterenko.
1950 m. pagal „Lenpromenergoprojekto“ techninę dokumentaciją Rėkyvos elektrinėje buvo sumontuotas naujas 5200 kW generatorius, 1951 m. pastatytas naujas „Krasnyj kotelščik“ gamyklos 35 t/h galios garo katilas ir 6000 kW AEG firmos turbina. 1952 m. pradėjo dirbti 5600 kVA pastotė, įjungta pirmoji 35 kV elektros perdavimo linija Rėkyva – Akmenė, kurios tiekiama energija naudojosi statomas Akmenės cemento kombinatas. Pačioje statybų pradžioje, 1947 m. šiam būsimam Lietuvos statybų milžinui reikėjo 300 kW, po metų jau 3000 kW galios per mėnesį, o projektinis galingumas buvo apie 16 mln. kWh per metus. Todėl į Akmenę iš Vilniaus buvo perkeltas 3000 kW galios energetinis traukinys. Tik 1952 m., nutiesus 110 kV EPL Rėkyva – Akmenė ir pastačius 5600 kVA galingumo pastotę, Akmenės aprūpinimas energija pagerėjo. Šiaulių pastotėje vienas 800 kVA transformatorius buvo pakeistas nauju, 3200 kVA galios.
Elektrinių esamas galingumas atsiliko nuo besivystančio Lietuvos ūkio poreikių (Akmenės stambi cemento gamykla ir kitos įmonės) Sprendimas buvo neatideliotinas mažosios Rėkyvos VRE galingumo žymus padidinimas nežiūrint nepalankių statybai žiemos sąlygų.
Statant pagrindinio korpuso gelžbetoninį karkasą pirmą sykį Lietuvoje buvo panaudotas ir moksliškai patikrintas gelžbetonio darbų vykdymas neigiamos lauko temperatūros sąlygomis (vedė inž. M.Kaganas).
1953 m. Rėkyvoje pradėtas eksploatuoti dar vienas „Krasnyj kotelščik“ 12 t/h našumo garo katilas ir „Siemens – Schuckert“ 2500 kW galios turbogeneratorius. Pradėjo dirbti 35 kV EPL Rėkyva – Pakapė ir dar viena 2000 kVA kilnojamoji pastotė Pakapėje. Rekonstrukcijos sąmatinė vertė viršijo 21 mln. rublių. Bendras elektrinės galingumas išaugo iki 11 000 kW. 1954 m. Šiaulių zonoje atsirado dar viena stambi įmonė – Daugėlių statybinių medžiagų kombinatas. Į jį buvo nutiesta 35 kV EPL ir sumontuota 1800 kVA galingumo pastotė.
Daug dėmesio įmonė skyrė savo darbuotojų gyvenimo sąlygoms. 1950 m. pirmieji gyventojai įsikūrė naujame 12 butų name Bačiūnuose. Vėliau pradėti statyti gyvenamieji namai Rėkyvoje. 1951 m. gegužės 1 d. pradėjo veikti gyvenvietės klubas „Energetikas“. Jame netrukus susibūrė mišrus choras, aktyviai veikė dramos būrelis, moterų ansamblis. 1955 m klube susiorganizavo pučiamųjų orkestras, kaimo kapela, vėliau estradinis orkestras. 1963 m. buvo pradėtos statyti netgi operetės.
Termofikacijos pradžia
1955 metais, vadovavimą elektrinei vėl perleidus „nacionaliniams kadrams“ ir direktoriumi paskirtas Justinas Nekrašas, vėliau TSRS Energetikos ir Elektrifikacijos ministro pavaduotojas. Jam vadovaujant buvo žengtas naujas žingsnis – 1955 m. rugpjūčio mėn. iš elektrinės nutiesta 0,8 km. 89 mm diametro šiluminė trasa į Rėkyvos gyvenvietę, kurios šilumos vartotojų instaliuota galia siekė vos 600 kW. Tačiau tai buvo centralizuotos termofikacijos pradžia. Vilniuje pirmasis miesto gyvenamasis pastatas prie centralizuotų šilumos tinklų buvo prijungtas tik 1956 m. Kaune centralizuotas šilumos tiekimas pradėtas 1963 m. Tų pačių metų rugsėjo 26 d. laikoma ir bendrovės „Panevėžio energija“ gimtadieniu, nors nedidelė dyzelinė elektrinė Panevėžyje veikė ir prieš karą.
J. Nekrašas tuometinėje partinėje spaudoje rašė: „Dabar kiekviena įmonė, kiekvienas namas turi savo katilinę, kad galėtų patenkinti savo poreikius šiluminei energijai. Mažos katilinės, kurių naudingo veikimo koeficientas yra žemas, atsieina liaudies ūkiui žymiai brangiau, negu didelės šiuolaikinės katilinės, galinčios aprūpinti šiluma ištisus rajonus ir net ištisus mūsų respublikos miestus“. Ši propaganda davė savo vaisius. Pradėta galvoti apie šilumos ūkio centralizavimą visuose Lietuvos miestuose.