cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žadeikių (Kartenos) I pasaulinio karo kapinės
Vieta
Įrengtos Minijos slėnio dešiniojo kranto terasoje, palei kurios šiaurės rytinį kraštą teka Palčio upelis, o pietrytine papėde praeina kelias Kartena-Rubuliai. Jos taisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi, orientuotos lygiagrečiai keliui, 28 m ilgio ir 16 m pločio, apjuostos iki 50 cm gylio griovio ir 60 cm aukščio pylimo, ties kurio viduriu nuo kelio pusės paliktas platus tarpas įėjimui.
Priešais kapines pakelėje stovi anotacinis ženklas su užrašu „PIRMOJO PASAULINIO KARO KARIŲ KAPINĖS“.
thumb|left|200px|I pasaulinio karo karių kapinės 2008 m.
Kryžius
Kapinių viduryje stūkso į betoninį pamatą įstatytas paprastas medinis kryžius su metaline Nukryžiuotojo figūrėle, kurio papėdėje yra horizontalaus stačiakampio pavidalo rausvo granito lenta su iškaltu įrašu: „ČIA 1915 m. ŽUVUSIŲ RUSŲ IR VOKIEČIŲ KARIŲ KAPAI“.
Kryželiai
Į kairę nuo kryžiaus stovi 3 antkapiniai betoniniai kryželiai su užrašais:
Į dešinę nuo kryžiaus stovi 2 kryželiai su užrašais:
Istorija
Persekiodami iš Prūsijos besitraukiančius Rusijos imperijos kariuomenės dalinius, 1915 m. balandžio mėn. į Kartenos apylinkes įžengė Vokietijos kaizerinės kariuomenės daliniai. Tolesnį jų puolimą sustabdė Minijos pakrančių aukštumose įsitvirtinę rusų daliniai. Vokiečiams bandant pralaužti frontą, mūšiuose abejose fronto pusėse žuvo nemažai kareivių. Iš pradžių kareiviai buvo laidojami čia pat, laukuose, kapą paženklinant kuolais“, o vienas vokiečių karininkas ir rusų kazokas buvo palaidoti Kartenos bažnyčios šventoriuje bendrame kape“.
Frontą pralaužus, vokiečių karinės okupacinės valdžios nurodymu žuvusių Vokietijos ir Rusijos karių palaikai buvo perkelti į karių kapines, įrengtas Daigų ąžuolyne prie buvusio kelio Kartena-Kretinga, Minijos pakrantėje. Čia buvo perlaidotas minėtas kazokas, o vokiečių karininką giminaičiai išsivežė į Vokietiją.
1928 m. Lietuvos švietimo ministro nurodymu kapinių priežiūra buvo pavesta Kartenos pradinei mokyklai. Jos buvo apjuostos beržinių karčių tvora. Kapinėse tvarkingai stovėjo Pirmojo pasaulinio karo vokiečių karių kapams būdingi betoniniai kryžiai su įspaustais užrašais vokiečių kalba. Ant vokiečių kareivių kapų kryžių buvo nurodyta žuvusiojo laipsnis, vardas, pavardė, dalinio numeris ir žuvimo data, o ant rusų kareivių kapų kryžių atspaustas palaidotų žmonių skaičius ir standartinis užrašas: „Unbekannte Russ. Krieger" („Nežinomi rusų kariai“). Tarp kryžių buvo išvedžioti ir smėliu pabarstyti takai. Priešais kapines, prie Palčio upelio nuo 1923 m. stovėjo koplytstulpis su ornamentuotu kryželiu ir Jono Nepomuko skulptūra.
1940 m. vasarą sovietų kareiviai antkapinius paminklus išvartė, o kapinėse pastatė palapines ir įrengė Daigų miške apsistojusio karinio dalyvio vadovybės būstinę. Po karo kapinės toliau buvo niokojamos, ieškant ginklų ir įkapių kapai iškasinėti, o šalia buvęs koplytstulpis nugriautas. 1984 m. kapinių teritorijoje dar buvo likę 8, o 2008 m. – 5 antkapiniai kryžiai.
2006 m. Kartenos seniūnijos iniciatyva priešais kapines pastatytas anotacinis kultūros vertybės ženklas (meistras Arvydas Klovas). Kretingiškio Antano Miklovo iniciatyva 2008 m. Rubulių kaimo gyventojai iškirto kapinėse augančius želdinius, o jų viduryje pastatė kryžių, įrengė memorialinę lentelę ir įbetonavo išlikusius antkapinius kryželius.
Tyrimai
Kapines 1984, 1991 ir 2008 m. žvalgė Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė. Kol kas nėra nustatyta kiek karių jose palaidota. 1928 m. Kretingos valsčiaus viršaičio pažymoje rašoma, kad kapinėse palaidota 12 kareivių, o kitoje tais pačiais metais rašytoje pažymoje nurodoma, kad kapuose ilsisi 19 rusų ir 7 vokiečių kareiviai. 1984 m. nustatyta, kad mažiausiai 8 kapuose buvę palaidoti 24 kareiviai – 19 rusų kareivių (6 kapuose) ir 5 vokiečiai – Jurgensen, Wilh. Schmidt, Aug. Smorra (žuvę 1915 m. liepos mėn.), Emil Radtke ir Wilh. Neumann (žuvę 1915 m. lapkričio 18 d.)
Baltarusijos vyrų rankinio rinktinė
Baltarusijos vyrų rankinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Baltarusijai tarptautinėse rankinio varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Baltarusijos rankinio federacija.
Induktyvumas
Induktyvumas – proporcingumo koeficientas tarp elektros grandinės srovės stiprio kontūre ir šios srovės sukurto šio kontūro ribojamą plotą kertančio magnetinio srauto.
Induktyvumas priklauso nuo laidininko matmenų ir formos, taip pat nuo aplinkos, kurioje yra laidininkas, magnetinių savybių. Induktyvumo SI vienetas yra henris (H).
Jei laidžiu kontūru tekančios srovės stipris kinta, tos srovės kuriamas magnetinis laukas irgi kinta. Pagal elektromagnetinės indukcijos dėsnį šis kintamas magnetinis laukas erdvėje kuria sūkurinį elektrinį lauką, kuris sąlygoja indukcinės elektrovaros atsiradimą. Indukcinė elektrovara atsiranda tiek kitame kontūre, jeigu jis esti pirmojo kontūro magnetiniame lauke, tiek ir tame pačiame kontūre, kuriuo teka kintančioji srovė. Pirmuoju atveju turime abipusės indukcijos reiškinį, antruoju – saviindukcijos reiškinį, o kontūruose atsiranda atitinkamai abipusės indukcijos ir saviindukcijos elektrovaros.
Saviindukcijos atveju magnetinį lauką kuria tuo pačiu kontūru tekanti srovė, todėl kontūro ribojamą plotą kertantis magnetinis srautas yra proporcingas tos srovės stipriui I, nes magnetinio srauto tankis B pagal Bio ir Savaro dėsnį yra proporcingas I, o magnetinis srautas savo ruožtu proporcingas B. Čia L reiškia induktyvumą henriais, Φ - magnetinis srautas vėberiais, I - srovė amperais.
Jei magnetinis srautas kerta n nuosekliai sujungtų vijų, pavyzdžiui, ritę, tai induktyvumas:
Induktyvumo reaktyvinė varža:
Auksūdžio II piliakalnis
Auksūdžio piliakalnis, vadinamas Pilale, Pilaite, Pilaitės kalnu, Pilaliu, Pilkalniu, Pilkalnio kalnu, Alkos kalnu (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – 5203; senas kultūros paminklo Nr. AR485) – piliakalnis Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Auksūdžio kaimo (Darbėnų seniūnija) vakarinėje dalyje, 0,71 km į šiaurės vakarus nuo kelio, Kulšės upelio kairiajame krante.
Pasiekiamas nuo kelio Auksūdžio kaimo vakarinėje dalyje pavažiavus 600 m vakarų kryptimi link Kulšės upelio.
Piliakalnis
Įrengtas aukštumoje. Pailgas pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, apie 98 m ilgio ir iki 79 m pločio, kiek aukštesnis ties šiaurės vakariniu galu. Aikštelė smarkiai deformuota bulviarūsių ir žvyrduobių. Šlaitai nuolaidūs, iki 2 m aukščio, statesni vakarų pusėje. Piliakalnis apaugęs medžiais, o pietrytinis jo galas nukastas.
Igno Jablonskio nuomone I tūkstantmečio I pusėje ant piliakalnio stovėjusi įtvirtinta senovės gyvenvietė, kurios gynybinio pylimo liekanų išliko aikštelės vakariniame pakraštyje. Gyvenvietę apleidus, piliakalnyje ir į šiaurę nuo jo esančioje aukštumoje veikė VII–XII a. kuršių kapinynas, vadinamas Pilale.
Teritorijos plotas – 0,8 ha.
0,3 km į šiaurės vakarus yra kapinynas, vadinamas Leišio kalneliu, 1,5 km į šiaurės rytus – senovės gynybinis įtvirtinimas, vadinamas Kūlių pilale.
Tyrimai
1948 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (tyrimų vadovas Pranas Kulikauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas), 2013 m. – Julius Kanarskas.
Vietos gyventojai kalvą vadina Pilale, Pilaite, Pilaitės kalnu, Pilaliu, Pilkalniu, Pilkalnio kalnu, rečiau – Alkos kalnu. Pasakojama, kad pro kalvą einantys žmonės kartais paklysdavę, kad joje naktimis dega žvakelės, kad iš Pilaitės seniau išjodavęs ir pranykdavęs karys, kuris žmonėms nieko blogo nedarydavęs. Taip pat pasakojama, kad ant kalno veikusi pagonių šventykla, kurioje buvo deginamos aukos dievams. Nuo to, esą, kilęs Auksūdžio (vietos, kurioje aukojamos aukos) pavadinimas.
1972 m. piliakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR485).
Siudad Valjesas
Siudad Valjesas  – miestas Meksikos rytuose, San Luis Potosi valstijoje, į vakarus nuo Tampiko, Rytų Siera Madrės kalnų rytinėje papėdėje. Tai antras pagal dydį valstijos miestas.
Per miestą eina San Luis Potosi-Tampiko plentas. Medvilnės, tabako, cukraus pramonė. Prekyba. Apylinkėse auginami kavamedžiai, tabakas, cukranendrės, vaismedžiai. Turizmas (apylinkėse yra vaizdingų krioklių, kalnų regyklų).
Australija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
Australija vaikų Eurovizijos dainų konkurse debiutavo 2015 metais.
Istorija
2015 m. spalio 7 d. Australijos nacionalinis transliuotojas Special Broadcasting Service (SBS) paskelbė, kad šalis debiutuos 2015 m. vaikų „Eurovizijos“ dainų konkurse Sofijoje, Bulgarijoje, po jų sėkmės 2015 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. SBS uždaru būdu išrinko atstovą, kuriuo tapo Bella Paige su daina „My Girls“. 2015 m. lapkričio 21 d. vykusiame konkurse ji užėmė 8-tą vietą ir surinko 64 taškus. Tai buvo blogiausias Australijos rezultatas šiame konkurse.
2016 m. rugsėjo 12 d. SBS paskelbė, kad tęs dalyvavimą vaikų „Eurovizijos“ dainų konkurse. Antrąja atstove išrinkta Alexa Curtis su daina „We Are“. Konkurse šalis užėmė 5-ą vietą, surinkusi 202 taškus.
Geriausią savo rezultatą Australija pasiekė 2017 m., kai į konkursą Tbilisyje, Gruzijoje šalis išsiuntė Isabella Clarke. Su savo daina Speak Up, atstovė surinko 172 taškus ir užemė 3-ą vietą.
Būstas Japonijoje
Būsto Japonijoje, kaip ir visos Rytų Azijos būsto struktūros, ypatumai žymiai skiriasi lyginant su Vakarų pasaulio būsto ypatumais. Būstas Japonijoje turi net tik ypatingą architektūrą ir interjero bruožus, bet yra laikomas svarbiu Japonijos istorijos ir kultūros palikimu. Būtent Rytuose gimė pagrindiniai minimalistinio stiliaus principai: tvarkingos aiškios linijos, grynos formos, minimalus dekoras. Japoniškas stilius vadinamas minimalizmo pradininku, kurio tikslas – išlaikyti pusiausvyrą tarp erdvės ir baldų bei kitų daiktų, kuriais apstatoma patalpa. Japonų kultūros vystymesi taip pat pastebima būtinybė prisitaikyti prie sezoninių gamtos permainų, todėl japonai visuomet kruopščiai sekė visas gamtos ypatybes ir jas panaudojo kūrybai. Japonų dizainas gimsta kaip rezonansas tarp subtilaus žmogaus gamtos stebėjimo bei jo atradimų.
Neįprastas Japonijos būstų bruožas tas, kad namai turi ribotą gyvenimo trukmę, t. y. būstai yra nugriaunami arba perstatomi po kelių dešimtmečių, paprastai dvidešimt metų, jei tai medinis pastatas, ir trisdešimt metų, jei tai betoninis pastatas.
Istorija
Pirmosioms tautoms pradėjus sėsliai gyventi ir imantis kurtis vienai vieningai tautai, Jamato laikotarpiu (大和時代) imti statyti pirmieji namai, kurie buvo dviejų rūšių. Vieni jų buvo statomi iškasant duobes ir įstatant į šias duobes kolonas, kurios vėliau yra uždengiamos žole ar kitais augalais. Namai buvo nuo 2 iki 3 metrų gylio, o stogas buvo dengiamas ilgomis žolėmis ir medžio žieve. Kita rūšis, tai namai pakelti ant medinių polių kiek aukščiau nuo žemės. Juose dažniausiai buvo laikomi grūdai bei kitas maistas, kad išvengtų pelėsio, karščio bei laukinių gyvūnų.
Apie X a. Japonijoje didėjant aristokratai Heian laikotarpiu (平安時代) imta pradėti statyti šinden-dzukuri (寝殿造 shinden-zukuri) namai. Tokio tipo namai paprastai buvo statomi viduryje didelio sodo. Namai turėjo ilgus pereinamus koridorius, kas leisdavo aristokratams mėgautis metų sezonais ir tuo metu tvyrančia gamta neišeinant iš namų.
Pradėjus formuotis karių klasei vėlyvame Muromači laikotarpyje (室町時代) (tuo pačiu metu prasideda ir ikebana – gėlių komponavimas, bei arbatos ceremonijos), įkvėpti Zen (禪) Budizmo samurajai sukūrė savo stilių namuose: šioin-dzukuri (書院造 shoin-zukuri). Šiame stiliuje imti naudoti tatamiai (畳) – grindų danga, kuri išliko ir iki mūsų dienų. Kitas bruožas – tai puošnūs ornamentai ant sienų svečių kambaryje.
Kalbant apie paprastus žmones, jie taip turėjo namus pritaikytus prie vietinių sąlygų. Minka vadinamame (民家, liet. žmonių namas) pastate gyveno paprasti žmonės. Be ūkininkų ten gyveno ir artistai bei pirkliai. Tokiuose namuose, kurie stebino savo dydžiu, paprastai būdavo pakankamai vietos laikyti ir gyvulius bei arklius. Tokie namai paprastai buvo ilgi ir siauri, pastatyti iš medienos, stogas galėjo būti šiaudinis arba dengiamas kiparisų žieve, plytelėmis. Tokio stiliaus Širikavos (白川村 Shirakawa) kaimas yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Meidži eroje (明治時代) imta statyti kura-dzukuri (倉 arba 蔵 kura-zukuri) stiliumi, kur buvo naudojama daugiau ugniai atsparių medžiagų mišiniai kaip akmenų ir molio, kurį sumaišius gaunamas cementas. Tokio stiliaus patalpose yra išplanuotas ilgas koridorius, o kambariai išdėstyti iš abiejų jo pusių. Kura-dzukuri stiliumi dažniausiai buvo statomi tradiciniai japonų sandėliai, kad kilus gaisrui liepsnos nepasklistų į kitas patalpas.
Namų tipai
Namai Japonijoje yra dviejų rūšių: tradiciniai, t. y. priklausantys privatiems asmenims/šeimoms ir modernūs, t. y. dažniausiai blokiniai namai, kuriuose gyvena daug šeimų, nuomojami studentų, korporacijų.
Tradiciniai namai
Įžengus į tradicinius namus, patenkama į genkan (玄関) – pagrindinį įėjimą, kuris yra žemesniame lygyje nei kitos namo patalpos. Ten yra nusiaunami ir paliekami batai priekiu į duris bei stengiamasi nepaliečiant grindų pereiti į pagrindinį kambarį. Genkan yra laikoma nešvariausiai vieta visame name. Mūvėti batus japonų namuose laikomas šokiruojančiu manierų nesilaikymu. Įžengus į kitas patalpas galima pamatyti tatami – tradicinę rytietišką grindų dangą. Tai tarsi kilimas, pagamintas iš ryžių šiaudų. Seniau japonų namuose šiais kilimais buvo išklojamos visos namų grindys, o šiandieną jais dekoruojamas vienas kitas kambarys. Tatami pasižymi minkštumu ir maloniu kvapu, todėl ant jų yra sėdima ar net miegama. Dar vienas dekoro elementas – tokonoma (床の間). Tai – niša, be kurios neįsivaizduojama svečių lankoma patalpa, pavyzdžiui, arbatos ceremonijos kambarys. Tokonoma yra patalpos akcentas: ant sienos kabanti japoniškai parašyta monograma kakedžiku (掛軸 kakejiku) ir greta ant žemės pastatyta tradicinė gyvų gėlių puokštė ikebana (生け花). Kartais šioje nišoje eksponuojami ir kimono (着物, きもの) ar bonsai (盆栽). Tokonoma yra siejama su tam tikromis manierų ir etiketo taisyklėmis, pavyzdžiui, gerbiami svečiai yra pasodinami šalia nišos nugręžta nugara, kas demonstruoja nuolankų gestą išvengiant pasipuikuoti savo vertinamu menu.
Atvykus svečiams yra sėdama prie čiabudai (卓袱台 arba 茶袱台 arba 茶部台 chabudai) – stalai su trumpomis kojomis, prie kurių yra valgoma bei prie kurių yra pasitinkami svečiai, o sėdima ant dzabuton (座布団 zabuton) pagalvėlių, kurios yra kėdžių pakaitalai. Svetainėje kiekvieną ryta japonai meldžiasi priešais mažą šinto šventyklą kamidana (神棚), kuri skirta prisiminti atskirtus mylimuosius. Įprasta kiekvieną rytą prie šventyklos uždegti smilkalų. Šios mini šventyklos paprastai yra laikomos kiek aukščiau nuo žemės bei joms yra aukojamos aukos, kaip antai maistas ar gėrimai, gėlių kompozicijos.
Galiausiai, tradiciniams japonų namams būdingas bruožas – natūralios medžiagos: medis, bambukas, šilkas, ryžių šiaudai, popierius. Namų dekorui tinka visi pasteliniai gamtoje sutinkami atspalviai, taip pat juoda, balta, pilka ir ruda, kurios vadinamos neutraliomis spalvomis. Patalpų apšvietimui taip pat skiriamas didelis dėmesys. Ypač siekiama, kad į kambarius patektų kuo daugiau natūralios dienos šviesos.
Modernūs namai
Po Antrojo pasaulinio karo, sunaikinus didelius plotus gyvenviečių, teko jas staigiai ir efektyviai atstatyti, tada prasidėjo daugiabučių statybos. Dabar Japonijoje vyrauja dviejų tipų daugiabučiai:
Kaip ir tradiciniuose namuose, moderniuose namuose yra statomas fusuma, kuris leidžia sukurti vieną didelį kambarį. Grindys dengiamos tatami kilimėliais, kuris yra standartinio dydžio priklausomai nuo miesto: 180 cm x 90 cm Tokijo regione ir 191 cm ilgio, 95,5 cm aukščio Vakarų Japonijoje. prieškambaris batams – genkan – taip pat yra neatskiriama kultūros dalis.
Danči
Danči (団地 danchi) – tai japonų žodis, skirtas apibūdinti daugiabučiams namams su konkrečiu stiliumi ir dizainu, kurie buvo įrengti su vyriausybės žinia. Didžioji dauguma danči buvo pastatyti XX a. 6–8-ajame dešimtmečiuose priemiesčiuose norint atsverti būsto paklausą tada didėjančia japonų populiacija. Šiandieną vis mažiau žmonių nori ten gyventi dėl senėjančios pastatų būklės. Dauguma danči priklauso didelėms korporacijoms, kurios ima mažus mokesčius ir skatina savo darbuotojus ten apsigyvenus kurti „šeimynišką“ atmosferą.
Virtuvė
Moderniuose namuose virtuvės mažai kuo skiriasi nuo vakarietiškų virtuvių. Tiek viryklė su 2–4 degikliais, kuri gali būti įmontuota ir degama tiek natūraliomis dujomis tiek indukciniu šildymu, kuris tampa vis populiaresnis, tiek elektrinį šaldytuvą. Kitaip nei Vakaruose, orkaitės turi siauras žuvies kepimo groteles. Dauguma virtuvių turi elektroninius ventiliacijos vamzdžius, mikrobangų krosneles. Indaplovės, deja, nėra labai populiarios.
Siudad Maderas
Siudad Maderas  – miestas rytų Meksikoje, Tamaulipaso valstijoje, Meksikos įlankos pakrantėje, prie Panuko upės žiočių. Kartu su Tampiko miestu sudaro aglomeraciją.
Būstas Japonijoje
Vonia
Vonios malonumas paplito tik Meidži laikotarpiu. Tipiški japonų namai turi atskiras patalpas tiek voniai (ofuro), tiek tualetui ar kriauklei. Tačiau mažuose butuose viską galima rasti ir vienoje patalpoje. Tokioje patalpoje norint taupyti vietą, pasitaiko, kad kriauklė yra įtaisyta į tualeto bakelio vietą. Kambaryje kur yra atskira kriauklė, paprastai pastatoma ir skalbimo mašina. Patalpa, kurioje yra vonia, yra atspari vandeniui ir su atskira erdve dušui. Ofuro (お風呂) nuo vakarietiškų vonių skiriasi tuo, kad yra pagilinta. Tradicinės kubilo formos vonios buvo šildomos malkomis, kūrenamomis krosnyje po ja.
Šildymas
Atsiradus elektriniams prietaisams namai Japonijoje, kurie nepasižymi puikia izoliacija, tradiciškai šildomi oro kondicionieriais ir šildomomis grindimis. Tradiciniuose namuose galima rasti žemą medinį stalą, po kuriuo yra pritvirtintas elektrinis šildytuvas ir viską dengianti sunki futono antklodė. Toks stalas vadinamas kotacu (炬燵). Žmonės sėdi pakišę kojas po kotacu norėdami atsipalaiduoti, valgydami, mokydamiesi ar tiesiog žiūrėdami televiziją.
Siudad Maderas
Siudad Maderas yra svarbus naftos, išgaunamos Meksikos įlankoje, perdirbimo centras (perdirbama ~9 mln. naftos per metus). Taip pat vystoma chemijos pramonė. Veikia Aukštoji politechnikos mokykla (įkurta 1954 m.), Actekų kultūros muziejus. Pajūrio kurortas.
Būstas Japonijoje
Šildymas
Žibaliniai, dujiniai ar elektriniai šildytuvai yra dažni japonų namuose. Butai dažnai nuomojami be šildymo ar aušinimo įrangos, bet su tuščia latakų erdve leidžiančia įmontuoti šilumos siurblius.
Paprasčiausias žibalo degiklis turi baką kurui, gaubtą ir valdiklį su baterija maitinamu elektriniu uždegimu. Kiek patobulintas žibalinis degiklis turi elektrinį ventiliatorių, kad padėtų karštam orui cirkuliuoti patalpoje. Dujiniai šildytuvai yra populiarūs Japonijoje ir daugelis namų turi dujų perėjimo vamzdžius, kad šiluma pereitų per kitas kilnojamas erdves. Langai tokiuose namuose turi angas, kad apsaugotų gyventojus nuo išmetamųjų dujų. Žibalo ir dujų šildytuvai turi apsaugos funkciją: kilus žemės drebėjimui ar mažesniam sudrebinimui, šildytuvai automatiškai išsijungia. Taip pat šildytuvai automatiškai išsijungia po dviejų ar trijų valandų, kad išvengtų anglies monoksido dūmų išmetimo miegant namo gyventojams. Elektrinis šildymas paprastai pristatomas per siurblius pritvirtintus prie lubų ar sienų, pavyzdžiui, virš balkono durų, o ne prie grindjuosčių. Šie šildytuvai yra dvigubai galingesni nei oro kondicionieriai ir vadinami eakon (エ ア コ ン).
Šiaurinėje Japonijoje grindinis šildymas džiukadanbo (床 暖房 yukadanbō) yra įprastas. Tokio tipo šildymas spinduliuoja šilumą, cirkuliuojamą įšildytų skysčių po grindimis. Grindinis šildymas šiomis dienomis naudojamas tik svetainėje arba persirengimo kambaryje, bet ne visame bute dėl brangios savo kainos.
Mašinų stovėjimo aikštelės
Už didžiųjų miestų centrų gyvenantys žmonės savo mašinas pastato netoli savo namų. Kai kurie vienos šeimos namai turi įmontuotus garažus, kai kurie lauko pastoges arba paprastas lauko stovėjimo aikšteles prie namo. Butai ir daugiaaukščiai pastatai turi automobilių stovėjimo aikšteles, kai kurios yra pirmame pastato aukšte (žemės lygyje), o kiti lauke. Lifto principo stovėjimo aikštelės leidžia padvigubinti ribotą erdvę: vienas automobilis pastatomas žemės lygyje, o prireikus yra pakeliamas. Gyventojai taip pat nuomoja laisvus sklypus parkavimo vietai kaimynystėje, paprastai kas mėnesį.
Gyvenimo ypatumai
Daug jaunų japonų mieliau pasirenka gyventi su savo tėvais nei gyventi atskirai, toks reiškinys Japonijoje yra žinomas kaip vienišas parazitas (パラサイトシングル; angl. parasite single). Tai vienas asmuo, kuris gyvena su savo tėvais ir kurio amžius paprastai yra nuo dvidešimt iki trisdešimt metų, kad toliau mėgautųsi gyvenimu be rūpesčių ir tėvų suteikiamais patogumais.
Po vedybų, jaunos poros dažnai gyvena tame pačiame name kaip ir jų tėvai. Dėl tokio sprendimo, atskirtis tarp dviejų kartų, privedė prie reiškinio vadinamo „dviejų kartų gyvenimo“ (二世代住宅), t. y. viename name yra sukuriamos dvi visiškai atskiros gyvenamosios erdvės: viena tėvams, o kita – jaunesnei kartai.
Vyresnioji karta taip pat tęsia tradiciją gyventi su savo vaikais nei gyventi senelių prieglaudose. Paprastai atsakomybė už tėvus krenta vyriausiam šeimos sūnui. Gyvenančių senolių skaičius privedė prie padidėjusios vidaus produktų paklausos ir dar vadinamo „be kliūčių“ būsto išplanavimo, t. y. būsto patalpose yra sumažintas kliūčių skaičius, o pačios patalpos yra mažesnės, kad pagyvenusiems žmonėms netektų daug vaikščioti.
Buto dalijimasis tarp nepažįstamųjų labai retas reiškinys Japonijoje, nes didžioji dauguma vienišų žmonių renkasi gyventi mažame vienviečiame bute. Tačiau pastaraisiais metais dėl Japonijoje vykstančių sparčių demografinių, socialinių ir ekonominių pokyčių tarp jaunų žmonių tampa vis populiariau dalintis butu. Vienviečių butų dizainai yra įvairūs, bet dažniausiai pasitaikantis vienvietis yra pailgos ir siauros formos, kaip batų dėžutė, virtuvės zona ir vonia yra netoli genkan, o gyvenamasis plotas/miegamasis yra priešingoje pusėje, kur taip pat yra įrengtas nedidelis balkonas.
Japonų kompanijos ir organizacijos dažnai išsiunčia vyriškos lyties darbuotojus į įvairias vietoves šalyje. Deja, ne visada pavyksta ar yra norima perkelti visą šeimą į naują darbuotojo darbo vietą. Tokiu atveju vedęs vyras nuomoja mažą butą ir, priklausomai nuo atstumo bei įmonės politikos, grįžta namo kiekvieną savaitgalį, kartą per dvi savaites arba vieną kartą per mėnesį.
Benamiai
2003 metais Sveikatos ministerija pasidalino surinktais duomenimis, kad Japonija turi 25 296 benamius asmenis. Osaka ir Tokijas buvo miestai, kuriuose benamystės lygis buvo didžiausias. Ministerija išsiaiškino, kad 41 % gyveno miestų parkuose, o 23 % prie upės krantų; benamių skaičius gatvėse bei metro stotyse taip pat sudaro nemažą dalį.
Siudad Maderas
Istorija
Miestas pradėjo kurtis XIX a. pr. Oficialiai įkurtas 1930 m. ir pavadintas Meksikos prezidento Fransisko I. Madero garbei.
Shamrock Rovers Ladies FC
Shamrock Rovers moterų komanda – Airijos moterų futbolo komanda iš Dublino.
Moterų komanda dalyvavo Nacionalinėje moterų lygoje.
Istorija
Klubas įkurtas 1899 m. Vyrų komanda dalyvauja šalies futbolo pirmenybėse.
Shamrock Rovers Ladies WFC
Moterų komanda buvo suformuota 1996 m. ir kovojo aukščiausioje lygoje. Galiausiai, pasitraukė iš pirmenybių.
2022 m. lapkričio mėn. pasirodė pranešimai, kad klubas vėl ruošiasi turėti moterų ekipą aukščiausioje lygoje. Netrukus pradėta burti komandą ir vyko pasiruošimas sezonui.
Kalnų slidinėjimas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Kalnų slidinėjimas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyko slidinėjimo trasose Pjončano ir Džionsiono apskrityse, Pietų Korėjoje.
Pirmą kartą olimpinių žaidynių istorijoje į programą įtraukta mišrių lyčių komandinė rungtis.
== Medalininkai ==
UCD Waves
UDC Waves moterų futbolo komanda – buvusi Airijos moterų futbolo komanda iš Dan Lerė-Ratdauno.
UCD Waves
Nuo 2014/15 m. sezono Dún Laoghaire–Rathdown Waves bendradarbiavo su UDC futbolo klubu. Buvo subūrę bendrą komandą, kuri vadinosi UDC Waves.
Pirmais sezonais naujadaras kovojo dėl apdovanojimų, tačiau vėliau nebepateko tarp stipriausių komandų. Po 2018 m. sezono partnerystė nutrūko.
Stadionas
Namų rungtynes žaidė „Jackson Park“ stadione.
Siudad Viktorija
Siudad Viktorija  – miestas šiaurės rytų Meksikoje, Rytų Siera Madrės pašlaitėse. Tamaulipaso valstijos sostinė.
Per Siudad Viktoriją eina Panamerikos plentas bei Monterėjaus-Tampiko geležinkelis. Veikia General Pedro José Méndez tarptautinis oro uostas. Maisto (vaisių ir daržovių perdirbimo, mėsos, cukraus), tekstilės, medienos apdirbimo, odos pramonė. Netoliese išgaunamas auksas, sidabras, švino, vario rūdos. Turizmas. Veikia Tamapulipaso universitetas (įkurtas 1950 m.), meno muziejus.
Istorija
Miestas įkurtas 1750 m. kaip Villa de Santa María de Aguayo gubernatoriaus Chosė de Eskandono. 1825 m. suteiktas miesto statusas, pavadintas prezidento Gvadalupės Viktorijos garbei.
Niihau incidentas
Niihau incidentu vadinamas Antrojo pasaulinio karo įvykis, atsitikęs Havajų salynui priklausančioje Niihau saloje 1941 m. gruodžio 7–13 dienomis. Po Perl Harboro atakos nedidelėje saloje buvo priverstas nusileisti vienas iš Japonijos lakūnų, kurį sulaikė vietos gyventojai. Į laisvę šiam padėjo ištrūkti vietos japonų mažuma, su kurios pagalba buvo paimta keletas įkaitų ir de facto perimta salos kontrolė, siekiant surasti ir sunaikinti vertingus lakūno dokumentus. Pastarasis vėliau buvo nužudytas dviejų vietinių sutuoktinių.
Niihau salos situacija
Vakariausioje Havajų salyno saloje 1941 m. gyveno 136 žmonės, kurių daugumą sudarė etniniai havajiečiai. Tarp jų buvo ir trys japonai – Išimatsu Šintanis, Jošio Harada bei jo žmona Irenė. Japonijos imperatoriškasis jūrų laivynas klaidingai manė salą esant negyvenamą, tad ji buvo numatyta kaip vieta, kur gali nusileisti lėktuvai, nukentėję Perl Harboro mūšio metu.
Japonų piloto nusileidimas
1941 m. gruodžio 7 d., po antrosios Perl Harboro antskrydžio bangos, japonų pilotas Šigenori Nišikaičis saloje nutupdė savo smarkiai apgadintą A6M2 Mitsubishi Zero naikintuvą. Pirmasis su juo kontaktą užmezgė Hawila Kaleohano, kuris, žinodamas prastą JAV ir Japonijos santykių situaciją iš lakūno paėmė jo dokumentus bei turėtą pistoletą. Salos gyventojų dar nebuvo pasiekusios naujienos apie Japonijos organizuotą puolimą, tad pilotas salos gyventojų buvo priimtas svetingai ir jo garbei netgi buvo surengtas vakarėlis. Paprašytas pavertėjauti, vienas salos japonų I. Šintani apsikeitė su pastaruoju tik keletu žodžių ir išvyko. Į pagalbą pakviesti likę salos japonai – J. Harada su žmona, iš Š. Nišikaičio sužinojo apie įvykusį antskrydį, tačiau gyventojų neinformavo. Jie taipogi pažadėjo lakūnui padėti atgauti dokumentus bei pabėgti.
Žinios apie Perl Harboro ataką
Nors Niihau nebuvo nei elektros, nei telefono ryšio, vakare gyventojai išgirdo apie Perl Harboro antskrydžius per radiją. Tik tuomet J. Harada išvertė tai, ką pilotas buvo sakęs anksčiau, o gyventojai sutiko, kad pastarasis jį priglaustų pas save, tačiau tik su sąlyga, kad jis bus saugomas dar keturių žmonių. Įtampą saloje dar padidino tai, jog sutartą dieną nepasirodė joje kas savaitę iš už 27 kilometrų esančios Kauai salos atvykdavęs jos savininkas Aylmeris Robinsonas, dėl ko gyventojai pradėjo smarkiai nerimauti – nebuvo būdų sužinoti tai, kad po antskrydžių JAV pajėgos buvo uždraudusios bet kokią civilinę navigaciją tarp salų.
Dokumentų paieškos
Gruodžio 13-osios paryčiais Nišikaičis per lėktuvo radiją nesėkmingai bandę susisiekti su Japonijos kariniais atstovais. Nepavykus, padedamas Harados ir įkaito, šis nuo lėktuvo nuėmė automatinius ginklus, patį A6M2 sudegino ir patraukė link Kaleohano namo, kuris taip pat buvo padegtas. Taip buvo bandoma sunaikinti Nišikaičio dokumentus, tarp kurių buvo žemėlapiai, radijo koduotės bei Perl Harboro antskrydžio planai. Nakties metu japonai į nelaisvę paėmė dar vieną gyventoją Kaahakilą Kalimahuluhulu, vietinių vadintą Kalima. Vėliau jis buvo paleistas, tikintis kad taip bus pagreitintos Kaleohano paieškos – pasirodė, kad pastarasis buvo pasiėmęs dokumentus su savimi. Vietoje to, Kalima susirado savo draugą, Benehakaką Kanahelę, vadintą Benu, su kurio pagalba tikėjosi pavogti automatą ir amunicijos. Vis tik pastarasis kartu su savo žmona Ella japonų taip pat buvo paimti į nelaisvę – Kanahelei buvo liepta ieškoti Kaleohano, o jo žmona buvo laikoma kaip įkaitė. Kanahele žinojo, kad tuo metu bėglys irklavo į Kauai salą, tačiau apsimetė jo ieškąs. Kanahelei sugrįžus pas japonus, Nišikačis suprato, kad yra apgaudinėjamas, o Harada pagrasino, kad, jei ieškomasis nebus rastas, tai lakūnas nužudys ne tik Kanahelę, bet ir visus kaimo gyventojus.
Nuginklavimas ir incidento pabaiga
Kanahelė su žmona pasinaudojo savo grobikų nuovargiu ir pabandė juos nuginkluoti. Susirėmimo metu Benas Kanahelė buvo pašautas tris kartus, tačiau net ir sužeistas sugebėjo pakelti lakūną ir sviesti jį į sieną. Ella puolė daužyti šio galvą su akmeniu, o Benas perpjovė gerklę su medžiokliniu peiliu. Harada, pamatęs, kas įvyko, nusišovė su medžiokliniu šautuvu. Kitos dienos popietę kartu su Robinsonu ir kariuomenės atstovais sugrįžo šeši salos gyventojai, kurie kartu su Kaleohanu buvo nuvykę valtimi į Kauai pranešti apie įvykį.
Auksūdžio II kapinynas
Auksūdžio II kapinynas, vadinamas Pilale (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 12069; senas registro kodas - A432P; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1570) – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, 0,65 km į šiaurės vakarus nuo kelio, Auksūdžio kaime, Kulšės kairiajame krante.
Kapinynas
Įrengtas Auksūdžio piliakalnio teritorijoje ir į šiaurės rytus nuo jo esančioje aukštumoje, Auksūdžio kaimo vakariniame pakraštyje. Teritorijos šiaurinė dalis dirvonuoja, apaugusi spygliuočių jaunuolynu, pietinė – apaugusi vešliais medžiais ir krūmais, deformuota bulviarūsių duobių, o pietrytiniame pakraštyje išlikusi apleista žvyrduobė. Skersai kapinyno praeina lauko kelias.
1979 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 1997 m. – Lietuvos Respublikos kultūros vertybe (A433), 1998 m. – kultūros paminklu, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paminklu.
0,3 km į vakarus yra kapinynas, vadinamas Leišio kalneliu, 1,5 km į šiaurės rytus – Auksūdžio senovės gynybinis įtvirtinimas, vadinamas Kūlių pilale.
Tyrimai
1940 m. Vytauto Didžiojo kultūros muziejus (tyrimų vadovas Pranas Baleniūnas) Pilalės vakariniame pakraštyje iškasė žvalgomąjį šurfą, kuriame aptiko sudegusių žmonių kaulų, puodų šukių ir susilydžiusio žalvario gabaliukų. Ariant kalvą buvo randama gintaro karolių, geležinių ietigalių, peilių, kirvių ir kitų radinių. Vienas įmovinis ietigalis pateko į Vytauto Didžiojo karo muziejų.
1987 m. Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai (vadovas Bronius Dakanis) suartos kalvos šiaurinėje dalyje aptiko 3 VII–XII a. įmovinius ietigalius ir pastebėjo daug kapų dėmių su angliukais.
1992 m. kapinyną žvalgė ir teritoriją nustatė Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro ekspedicija (vadovas Vilnius Morkūnas).
Auksūdžio kapinynas
Auksūdžio kapinynas, vadinamas Leišio kalneliu (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 12068; senas vertybės kodas - A433P; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1569) – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Auksūdžio kaime, 1 km į šiaurės vakarus nuo kelio, Kulšės upelio kairiajame krante.
Kapinynas
1979 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 1997 m. – Lietuvos Respublikos kultūros vertybe (A433), 1998 m. – kultūros paminklu, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paminklu.
Teritorijos plotas – 2,4 ha.
0,3 km į rytus yra piliakalnis ir kapinynas, vadinamas Pilale, 1,5 km į šiaurės rytus – Auksūdžio senovės gynybinis įtvirtinimas, vadinamas Kūlių pilale.
Tyrimai
1940 m. Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus darbuotojas Pranas Baleniūnas ariamoje kalvoje pastebėjo II–VI a. kapams būdingų akmenų vainikų, anglių ir puodų šukių.
1975 m. Ignas Jablonskis žvalgė melioracijos darbų metu atsidengusį akmenų grindinį. Grindinys buvęs kalno viršutinėje dalyje, sukrautas 3,5–4 m skersmens ratu, akmenys sudėti vienas šalia kito.
1979 ir 1987 m. žvalgė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai (vadovas Bronius Dakanis). 1979 m. vakariniame kalvos šlaite jie rado X–XIII a. žalvarinę apyrankę plonėjančiais, labai stilizuotais gyvuliniais galais, ir žalvario apkalėlio fragmentą, o 1987 m. kalvoje aptiko degintinių kaulų.
1992 m. žvalgė, teritorijos ir apsaugos zonų ribas nustatė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).
Kapinynas datuojamas II – VI a. ir X – XIII a.
Nuorodos
[http://kvr.kpd.lt/heritage/Pages/KVRDetail.aspx?lang=lt&MC=12068 Kultūros vertybių registras: Auksūdžio kapinynas II, vad. Leišio kalneliu]
Kaukolės pamatas
Kaukolės pamatas (pamatinė kaukolės dalis) - kaukolės (sudarančios galvos griaučius, ašinio skeleto viršutinę dalį) pamatas. Į sudėtingo, gruoblėto reljefo kaukolės pamatą įeina pakauškaulio žvyno sprando plokštuma (planum nuchale), šoninės ir pamatinė šio kaulo dalys (partes laterales et pars basilaris ossis occipitalis), uolinės smilkinkaulio dalys (partes petrosae ossis temporalis), pleištakaulio kūnas, sparnai ir sparninės ataugos (corpus, alae majores et minores, processus pterygoidei ossis sphenoidalis), akytkaulio akytoji plokštelė (lamina cribrosa ossis ethmoidalis) ir kaktikaulio akiduobinės dalys (''partes orbitales ossis frontalis). Pamatas skiriamas į išorinį (basis cranii externa) ir vidinį (basis cranii interna).
Išorinis kaukolės pamatas
Išorinis kaukolės pamatas (basis cranii externa) apžvelgiamas iš apačios (norma inferior, s. basalis). Sudėtingą jo reljefą lemia tai, kad jis glaudžiai siejasi su veidine kaukolės dalimi bei jungiasi su stuburu ir kad prie jo iškilimų tvirtinasi galingi sprando bei kaklo raumenys, o angas perveria gausybė kraujagyslių ir nervų. Išorinis kaukolės pamatas skirstomas į priekinį, vidurinį ir užpakalinį sektorius, bet priekinį sektorių ištisai dengia veido kaulai. Tad patogiau pamatą apžvelgti didžiosios angos (foramen magnum), atžvilgiu. Ji dominuoja, per ją galvos smegenys jungiasi su nugaros smegenimis. Atgal nuo didžiosios angos, link išorinio pakauškaulio kyšulio (protuberantia occipitalis externa) driekiasi išorinė pakauškaulio skiauterė (crista occipitalis externa), kurios vidurį skersai kerta apatinė sprando linija (linea nuchalis inferior), o nuo gumburo į šonus nutįsta viršutinė sprando linija (linea nuchalis superior). Į šonus nuo didžiosios angos iškyla pakauškaulio krumpliai (condyli occipitales), skersai perverti poliežuvinio nervo kanalo (canalis nervi hypoglossi). Už krumplių randame krumplines duobes (fossae condylares), kurios viena ar abi gali prakiurti ir tapti kanalu (canalis condylaris). Krumplių šonuose žiojėja didelės jungo angos (foramina jugularia). Nuo kiekvienos jų atgal ir į šoną kyšo po ylinę ataugą (processus styloideus), greta kurios yra ylinė spenio anga (foramen stylomastoideum). Dar šiek tiek į šoną ir atgal yra du įdubimai ir vienas iškilimas: pakaušinės arterijos vaga (sulcus arteriae occipitalis), speninė įlanka (incisura mastoidea) ir speninė atauga (processus mastoideus). Ataugoje kartais galime rasti speninę angą (foramen mastoideum). Didžiosios angos priekyje, pamatinėje pakauškaulio dalyje (pars basilaris ossis occipitalis) yra neryškus ryklinis gumburėlis (tuberculum pharyngeum). Pamatinę pakauškaulio dalį nuo smilkinkaulio uolinės dalies (pars petrosa ossis temporalis), skiria uolinis pakauškaulio plyšys (fissura petrooccipitalis). Apatiniame uolinė dalies paviršiuje žiojėja miego arterijos kanalo išorinė atvara (apertura externa canalis carotici). Nuo jos į šoną ir šiek tiek į priekį, skruostinio lanko (arcus zygomaticus), pamate, yra apatinio žandikaulio duobė (fossa mandibularis). Smilkinkaulio uolinės dalies viršūnė iš užpakalio užtveria netaisyklingos formos plėštinę angą (foramen lacerum). Iš šono ir iš priekio angą riboja pleištakaulio dariniai. Tarp pleištakaulio didžiojo sparno ir smilkinkaulio uolinės dalies lieka pleištinis uolos plyšys (fissura sphenopetrosa). Nuo jos į priekį ir į šoną, pleištakaulio didžiojo sparno pamate, yra ovalioji anga (foramen ovale), ir dyglinė anga (foramen spinosum). Kitus išorinio kaukolės pamato elementus - pleištakaulio kūną (corpus ossis sphenoidalis), akytąją akytkaulio plokštelę (lamina cribrosa ossis ethmoidalis), ir akiduobinę kaktikaulio dalį (pars orbitalis ossis frontalis), - uždengia veido kaulai.
Vidinis kaukolės pamatas
Vidinis kaukolės pamatas (basis cranii interna) atsikreipęs į kaukolės ertmę ir matomas nupjovus skliautą. Iš vidaus ribos tarp kaukolės skliauto ir pamato nėra, tik jos užpakalinę atkarpą žymi skersinio ančio vaga (sulcus sinus transversi). Vidinio kaukolės pamato reljefas susijęs su galvos smegenų paviršiaus nelygumais ir per pamatą einančiomis kraujagyslėmis bei nervais. Labai ryškios žymės skiria tris jos dalis - priekinę, vidurinę ir užpakalinę duobes (fossa cranii anterior, fossa cranii media et fossa cranii posterior). Priekinę duobę nuo vidurinės atriboja pleištakaulių mažųjų sparnų (alae minores ossis sphenoidalis), aštrūs užpakaliniai kraštai, o vidurinę nuo užpakalinės - smilkinkaulių uolinės dalies viršutiniai kraštai (margines superiores partis petrosae ossium temporalium), ir pleištakaulio turkiško balno nugara (dorsum sellae).
Vidurinės kaukolės duobės šoninę dalį sudaro pleištakaulio didžiojo sparno smegeninis paviršius (facies cerebralis alae majoris ossis sphenoidalis), smilkinkaulio žvyninės dalies smegeninis paviršius (facies cerebralis partis squamosae ossis temporalis), ir to paties kaulo uolinės dalies priekinis paviršius (facies anterior partis patrosae ossis temporalis). Jos priekyje, po pleištakaulio mažaisiais sparnais, matyti viršutinis akiduobės plyšys (fissura orbitalis superior), einant atgal - apskritoji anga (foramen rotundum), vedanti į sparninę gomurio duobę (fossa pterygopalatina), ovalioji anga (foramen ovale), ir dyglinė anga (foramen spinosum), abi atsiveriančios kaukolės pamato išorėje. Šiek tiek labiau į vidų žiojėja plėštinė anga (foramen lacerum). Nuo jos atgal, piramidės viršūnėje, galima apčiuopti trišakio nervo įspaudą (impressio trigeminalis), nuo jo į šoną iškyla lankinė pakyla (eminentia arcuata), dar labiau į šoną yra būgno stogas (tegmen tympani), o viršutiniu pakauškaulio uolinės dalies kraštu įstrižai vingiuoja viršutinio uolinio ančio vaga (sulcus sinus petrosi superioris). Į vidurinės duobės šonines dalis remiasi galvos smegenų smilkinio skiltys, palikdamos vingių įspaudus ir smegenų kalveles.
Užpakalinę kaukolės duobę (fossa cranii posterior), sudaro beveik visas pakauškaulis (iki skersinio ančio vagos) ir smilkinkaulio uolinės dalies užpakalinis paviršius (facies posterior partis patrosae ossis temporalis). Šios duobės dominantė - didžioji anga (foramen magnum). Jos priekyje yra nuokalnė (clivus), į kurią remiasi pailgosios smegenys ir tiltas. Nuokalnės kraštais, pakauškaulio pamatinės dalies ir smilkinkaulio uolinės dalies paribiu, leidžiasi apatinio uolinio ančio vaga (sulcus sinus petrosi inferioris). Apačioje ji įteka į jungo angą (foramen jugulare), nuo kurios prasideda ir eina atgal gili riestinio ančio vaga (sulcus sinus sigmoidei). Nuo jungo angos į viršų matyti vidinė klausomoji anga (porus acusticus internus), vedanti i bendravardę landą (meatus acusticus internus). Už didžiosios angos pakauškaulio žvynu kyla vidinė pakauškaulio skiauterė (crista occipitalis interna), skirianti dvi smegenėlių duobes (fossae cerebellares), į kurias įsistato smegenėlių pusrutuliai.
Koacakoalkosas
Koacakoalkosas  – miestas pietryčių Meksikoje, Verakruso valstijoje, Tehuantepeko sąsmaukoje, Kampečės įlankos pakrantėje, prie Koacakoalkoso upės žiočių. Su gretimais miestais (Minatitlanu, Nančitaliu, Kosoleakake ir kt.) sudaro aglomeraciją, kurioje gyvena virš 700 tūkst. gyventojų. Pro miestą eina Meksiko-Meridos plentas ir geležinkelis.
Jūrų uostas (išvežama nafta ir jos produktai, siera, kietmedžių mediena, javai, tropiniai vaisiai). Naftos chemijos, baldų, kosmetikos pramonė. Apylinkėse plyti naftos gavybos rajonai.
Istorija
Ikikolumbiniais laikais miesto vietoje gyveno majai. 1522 m. Gonsalas Sandovalis įkūrė Vilja Espiritu Santo (Villa del Espíritu Santo) gyvenvietę. 1825 m. įkurtas uostas, gyvenvietė pavadinta Koacakoalkosu. 1900–1936 m. miestas vadintas Puerto Meksiku.
Kvautla
Kvautla, pilnas pavadinimas – Didvyriškoji ir istoriškoji Moreloso Kvautla (La heroica e histórica Cuautla de Morelos) – miestas Meksikoje, Moreloso valstijoje, į pietus nuo Meksiko.
Po miestą eina Meksiko-Oachakos plentas. Maisto pramonė: cukraus, vaisių ir daržovių perdirbimas, ryžių valymas. Apylinkėse auginamos cukranendrės, ryžiai. Turizmas: apylinkėse yra archeologinių gyvenviečių (Čalkacingas, Tepostlanas), Agua Hedionda sieringoji versmė. Veikia muziejus.
Istorija
Miesto pavadinimas kilo iš nahuatlių kalbos žodžio Cuauhtlan, reiškiančio „erelio lizdą“. Miesto apylinkėse vyko nuožmios Meksikos nepriklausomybės karo kovos.
Bosnijos ir Hercegovinos vyrų rankinio rinktinė
Bosnijos ir Hercegovinos vyrų rankinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Bosniją ir Hercegoviną tarptautinėse rankinio varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Bosnijos ir Hercegovinos rankinio federacija.
Kordoba (Meksika)
Kordoba  – miestas rytų Meksikoje, Verakruso valstijoje, į pietvakarius nuo Verakruso miesto, į pietryčius nuo Orisabos ugnikalnio.
Pro miestą eina geležinkelis ir plentas, jungiantys Meksiką su Verakrusu. Mašinų gamybos, maisto (kavos, cukraus, tabako), chemijos, tekstilės (medvilnės), odos pramonė. Apylinkėse auginami kavamedžiai, cukranendrės, vaismedžiai. Turizmas. Kalnų klimato kurortas.
Istorija
Kordoba įkurta 1618 m. Šiame mieste 1821 m. pasirašyta Kordobos sutartis tarp Agustino Iturbidės ir vicekaraliaus Chuano O’Donochu, kuri užbaigė Meksikos nepriklausomybės karą. 1973 m. Kordoba nukentėjo nuo žemės drebėjimo.
Kartenos kapinių koplyčia
Kartenos kapinių koplyčia – koplyčia, esanti Kretingos rajone, 15 km į rytus nuo Kretingos, Kartenos civilinėse kapinėse, kurios yra į pietvakarius nuo miestelio centro, priešingoje plento pusėje, netoli Kartenos karjero tvenkinio. Patenka į Kartenos parapijos teritoriją.
Medinė, su laidojimo rūsiu, aštuonkampio plano koplyčia stūkso antkapinių paminklų ir kryžių apsuptyje. Pietvakariniame kapinių kampe, už 100 m, pastatyta memorialinė Kartenos koplyčia bolševizmo aukoms.
Istorija
Kapinės įrengtos apie 1795 m. Kartenoje buvo įsitvirtinę dvarininkai Nagurskiai. 1814 m. iš jų dvarą nupirko Kurše gyvenę grafai Pliateriai. Buvusioje Kartenos (Sendvario) dvarvietėje šiuo metu įsikūręs Gintarų kaimas (priešingoje nuo kapinių Kartenos pusėje).
Koplyčia pastatyta 1846 m. Kartenos (Sendvario) dvarininkų Pliaterių ir parapijiečių lėšomis. Koplyčioje įrengtame rūsyje buvo palaidotas grafas Adomas Pliateris. Pastarojo palaikai Pirmojo pasaulinio karo metais buvo išniekinti (išmesti) vokiečių kareivių. Tarpukaryje, apie 1927–1932 m., Kartenos parapijos klebono Antano Žebrausko rūpesčiu, koplyčia buvo remontuojama.
Akrobatinis slidinėjimas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Akrobatinis slidinėjimas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyko slidinėjimo trasose Bokvango Fenikso parke, Pjončano apskrityje, Pietų Korėjoje.
== Medalininkai ==
Vailuku
Vailuku (hav., ) – miestas JAV, Havajų valstijoje. Miestas yra Maui saloje, vakarinėje jos dalyje. Tai svarbus turistinis centras. Yra tarptautinis oro uostas. Havajiečių kalba Wailuku reiškia „sunaikinti vandenį“. Havajų dievas Kāne yra laikomas gynėju ir teikėju. Jis susijęs su wai (gėlu vandeniu), taip pat su debesimis, lietumi, upeliais ir šaltiniais.
Istorija
Vietovė žinoma nuo 1790 m., kai karalius Kamehameha I šiose vietose iškovojo pergalę Kepanivajaus mūšyje, įvykusiame Iao slėnyje. Kamehameha Didysis nugalėjo Kalanikūpule ir Maui armiją. Pasakojama, kad mūšis buvo toks kruvinas, kad negyvi kūnai užkirto kelią ʻĪao upeliui, o mūšio vieta buvo pavadinta Kepaniwai („vandenų užtvanka“).
Vėlesniais metais čia įsikūrė krikščioniška misija ir europiečių kilmės plantatoriai, kurie vadovavosi savo religiniais įsitikinimais, vakarietiškais bendravimo įgūdžiais, naudojo padargus bei modernius ūkininkavimo metodus. Cukraus įmonė (priklausanti C. Brewer & Co.) ir kiti plantatoriai užsiėmė cukranendrių auginimu ir malimu. Cukraus pramonė suklestėjo. Atvyko daug migrantų iš Kinijos, Japonijos, Korėjos, Filipinų, Europos, Amerikos. Mieste buvo pastatyti namai, mokyklos, bažnyčios, šventyklos, parduotuvės, bankai ir bendruomenės pastatai, siekiant patenkinti miestelėnų poreikius.
2010 m. čia būta 15,3 tūkst. gyventojų.
Bullfrog Productions
Istorija
Pradžioje bendrovė vadinosi „Taurus Impex Ltd“. Pavadinimas „Bullfrog“ buvo suteiktas nuo žodžio (bulius/jautis) ir  (varlė), kadangi Edgaro duktė labai mėgo varles.
1994 m. P. Molyneux tapo „Electronic Arts“ viceprezidentu ir patarėju, kai „EA“ įsigijo reikšmingą „Bullfrog“ akcijų dalį.
1995-ųjų sausį „Bullfrog“ buvo visiškai įsigyta „Electronic Arts“, „Bullfrog“ kurtų žaidimų leidėjo.
2001 m. pasirodė paskutinis šios kompanijos sukurtas žaidimas – „Theme Park Inc.“.
2004 m. bendrovė „Electronic Arts“ tą, kas liko iš „Bullfrog“, prijungė prie „EA UK“ filialo.
2009 m. rugpjūčio mėn. „Electronics Arts“ svarstė idėją – kai kuriuos „Bullfrog“ žaidimus pritaikyti šiuolaikinėms sistemoms.
Tintelių koplyčia
Tintelių koplyčia – koplyčia, esanti Kretingos rajone, Kūlupėnų seniūnijoje, Tintelių kaime, 2 km į šiaurę nuo Kūlupėnų, pakelėje prie plento, ties posūkiu į Tintelius, senųjų kapinių, vadinamųjų švedkapių sklype. Koplyčia yra Žemaičių kraštui būdingas sakralinės architektūros statinys. Tinteliai priklauso Kūlupėnų Šv. Motiejaus parapijai. miniatiūra|180px|left|Šv. Mergelės Marijos skulptūra su papuošimais koplyčioje