cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naujosios Zelandijos istorija
Pokaris
Maorių judėjimas buvo vienas iš keleto, kurie metė iššūkį konservatyviai Naujosios Zelandijos visuomenei. Kultūra ir ekonomika buvo pagrįsta tuo, kad šalis buvo Britanijos atšaka. Nuo XIX a. paskutinio dešimtmečio ekonomika rėmėsi iš esmės tik šaldytos mėsos ir pieno produktų eksportų į Britaniją, 1961 m. ten vis dar buvo nukreipta virš 51% eksporto, o 15% į kitas Europos šalis. Ši sismema buvo sunaikinta, kai Didžioji Britanija įstojo į Europos ekonominę bendriją 1973 m. Naujoji Zelandija turėjo ne tik surasti naujas rinkas, bet ir savo indetitetą, vietą pasaulyje.
Premjeras Robertas Maldūnas 1975–1984 m. ir jo vadovaujama trečioji nacionalinė vyriausybė bandė įveikti krizę konservatyvizmu. Dėl jo priešiško ir konservatyvaus stiliaus Naujojoje Zelandijoje atsirado konfliktiška aplinka, kuri ypač pasireiškė 1981 m., kai šalyje lankėsi PAR regbio žaidėjai. Kai kurios naujovės pasiteisino: buvo užmegzti glaudesni ekonominiai ryšiai su Australija, o „dominija“ buvo pakeista „realmu“.
Štark arena
Belgrado arena buvo pagrindinė 2005 m. Europos vyrų krepšinio čempionato salė. Arenoje sužaistos atkrintamosios ir finalinės rungtynės.
Naujosios Zelandijos istorija
Reformos
1984 m. išrinkta ketvirtoji leiboristų vyriausybė. Atsiradusi ekonominėje ir konstitucinėje krizėje, naujoji vyriausybė ėmėsi restruktūrizavimo. Naujosios Zelandijos doleris buvo paleistas, vyriausybės išlaidos sumažintos, sumažėjo mokesčiai, bet atsirado pridėtinės vertės mokestis, panaikintos beveik visos pramonės subsidijos. Šios priemonės atgaivino ekonomiką, bet išaugo nedarbas, kurį pablogino 1987 m. biržos nuosmūkis.
Štark arena
2008 m. arenoje vyko Eurovizijos dainų konkursas.
Naujosios Zelandijos istorija
Reformos
Leiboristų vyriausybė revoliucionizavo užsienio politiką, kai uždraudė branduolinius objektus savo teritorijoje ir paliko ANZUS sąjungą. Imigracija buvo liberalizuota ir šalyje atsirado daug atvykėlių iš Azijos. Anksčiau į Naująją Zelandiją vykdavo europiečiai, ypač britai, ir Ramiojo vandenyno salų (pvz.: Samoa) gyventojai. Leiboristai pripažino Vaitangio sutartį, priėmė homoseksualų įstatymą, Konstitucijos aktą 1986 m. ir Naujosios Zelandijos teisių bilį.
Nepatenkinti reformų greičiu ir užmoju, rinkėjai išrinko 1990 m. nacionalinę vyriausybę, vadovaujamą Džimo Bolgerio, kuris tęsė leiboristų ekonomines reformas. Naujosios Zelandijos gyventojai nusprendė, kad vyriausybė neatspindi jų nuotaikų ir buvo įvesta nauja papildomo balso Proporcinio atstovavimo sistema. Pagal naują sistemą rinkimai įvyko 1996 m. ir juos laimėjo nacionalinė partija sudariusi koaliciją su Naujosios Zelandijos Pirmąja partija.
Štark arena
2018 ir 2022 m. vyko Eurolygos finalinio ketverto varžybos.
Naujosios Zelandijos istorija
Šiandieninė Naujoji Zelandija
thumb|150px|right|Piteris Džeksonas, „Žiedų valdovo“ režisierius. Penktoji leiboristų vyriausybė, vadovaujama Helen Klark, buvo išrinkta 1999 m. Ji tesė ankstesnės vyriausybės reformas, mažiau kišosi į ekonomiką, labiau rūpinosi socialine politika. Pavyzdžiui, įdarbinimo įstatymas suteikė daugiau teisių darbuotojams, o studentiškų paskolų sistemos pakeitimai panaikino procentų mokėjimą studentams ir baigusiesiems. Helen Klark išsilaikė 9 metus, kol ją 2008 m. pakeitė Džono Kėjaus nacionalinė vyriausybė.
Naujoji Zelandija palaiko stiprius, bet neformalius santykius su Didžiąja Britanija, daug naujazelandiečių jaunuolių ten važiuoja dėl palankių galimybių gauti darbo vizą. Nepaisant imigracijos įstatymų liberalizavimo, britai yra didžiausia į Naująją Zelandiją emigruojanti tauta, nes naujausi pakeitimai suteikia privilegijų laisvai kalbantiems angliškai. Naujojoje Zelandijoje išliko keli konstituciniai ryšiai su Britanija, tačiau atsisakoma imperinių titulų. Visuomenė pasvarsto dėl tapimo respublika, bet šiuo atžvilgiu Naujoji Zelandija pasidalinusi.
Naujoji Zelandija nuo 1980 m. turi nepriklausomą užsienio politiką. Ji siuntė karius į Afganistano karą, bet ne į Irako karą` neskaitant medicinos personalo ir inžinerinių dalinių.
Nos Naujoji Zelandija išsivysčiusi šalis, jos ekonomika smarkiai priklauso nuo žemės ūkio, nors mėsą pieno produktus ir vilną pakeitė vaisiai, vynas ir mediena. Turizmas yra svarbus verslas, o Žiedų valdovas ir kiti filmai padėjo susidaryti šaliai gerą įvaizdį.
Jūratė Sofija Laučiūtė
Jūratė Sofija Laučiūtė (g. 1942 m. sausio 11 d. Darbėnuose) – Lietuvos kalbininkė, Klaipėdos ir Kretingos rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja, humanitarinių mokslų daktarė.
Išsilavinimas
1963 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. 1971 m. Leningrado universitete apgynė disertaciją, filologijos mokslų kandidatė.
Darbinė veikla
1963 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1963–1965 m. dirbo Vilniaus universiteto filosofijos katedroje. 1966–1970 m. Leningrado universiteto aspirantė. 1971–2000 m. dirbo Rusijos mokslų akademijos Kalbotyros instituto Sankt Peterburgo filiale. 2000–2001 m. Lietuvos nacionalinio radijo direktorė. 2001 m. balandžio 4 d. - gegužės 9 d. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos laikinoji generalinė direktorė. 2001-2011 m. Klaipėdos universiteto Humanitarinio fakulteto dėstytoja, vyresnioji mokslo darbuotoja. 2001–2003 m. Slavistikos centro direktorė. Nuo 2007 m. Baltistikos centro direktorė, docentė.
Visuomeninė veikla
1988–1990 m. Sankt Peterburgo lietuvių kultūros draugijos pirmininkė. 1991–1993 m. Lietuvos nuolatinės atstovybės Maskvoje įgaliotoji atstovė Sankt Peterburge. Nuo 2011 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narė.
Kūryba
Tyrinėja baltų ir slavų santykius, etnogenezę. Nuo 1989 m. Lietuvos ir Rusijos periodiniuose leidiniuose rašo aktualiomis užsienio ir vidaus politikos temomis. Prisidėjo prie politinio judėjimo „Demokratinė Rusija“, kai kurių Rusijos demokratinių organizacijų ir partijų kūrimo.
Šeima
Kalbininko J. Otkupščikovo žmona. Vaikai Livija, Vladimiras.
Spens Sports Center
Spens Sports Center („Spenso sporto centras“) – sporto arena Novi Sade, Serbijoje, Voivodinos provincijoje. Joje vyko septynios 2005 Europos vyrų krepšinio čempionato rungtynės. Čia namų rungtynes žaidžia Novi Sado „Vojvodina“ krepšinio klubas.
Morava
Morava gali reikšti:
Kralendeikas
Kralendeikas  – miestas Karibų jūros regione, Bonero salos (Karibų Nyderlandai) sostinė. Įsikūręs salos vakarinėje pusėje, prie įlankos. Svarbiausias salos uostas, prekybinis centras. Greta yra Flamingo tarptautinis oro uostas. Verčiamasi daugiausia turizmu. Yra 1639 m. statyta Oranjės tvirtovė, protestantų bažnyčia, Šv. Bernardo bažnyčia (1827 m.), vyriausybės pastatas (1837 m.), buvęs pranciškonų konventas, senoji ligoninė, patrankos, žuvies turgus. Aplink gausu paplūdimių, vilų.
Vietinių gyventojų vartojama kalba – papiamento.
Istorija
1639 m. Bonere olandai pastatė Oranjės tvirtovę. 1810 m. prie tvirtovės buvo įkurta britų gyvenvietė Playa. 1840 m. olandai ją pervadino Kralendeiku.
Karolis Bartoldas
Karolis Bartoldas (Bartold, 1680 m. spalio 28 d. Cechanove, Mazovija – 1745 m. gegužės 24 d. Vilniuje) – dramų autorius.
Mano kaimynas Totoro
Mano kaimynas Totoro  – 1988 m. japonų animacinis fantastinis filmas, režisuotas Hayao Miyazaki ir išleistas „Studio Ghibli“ studijos. Filme pasakojama apie dvi jaunas profesoriaus dukteris ir jų bendravimą su draugiškomis miško dvasiomis pokario Japonijos kaimo vietovėje. Filmas pelnė anime žurnalo „Animage“ pagrindinį prizą bei laikraščio „Mainichi Shimbun“ teikiamą filmo apdovanojimą 1988 m.
1988 m. „Streamline Pictures“ išleido išskirtinę filmo dubliuotą versiją, kuri buvo rodoma Japonijos oro linijų ir „Oneworld“ aljanso narių skrydžių metu.
1993 m. kompanijos „Tokuma Japan Communications“ filmas pavadinimu „My Friend Totoro“ („Mano draugas Totoro“) buvo išleistas JAV VHS bei laserdisc formatais.
Karolis Bartoldas
Spėjama, yra parašęs dvi 1712 m. Vilniuje pastatytas dramas: Incendiarius capitum („Galvų padegėjas“) ir Cognatus purpuratus („Krauju nuraudęs giminaitis“).
Mano kaimynas Totoro
Siužetas
1958 metai. Universiteto profesorius Kusakabė kartu su dukromis Sacuki ir Mei persikelia gyventi į apleistą namą Japonijos kaimo vietovėje tam, kad būtų arčiau netoliese miesto ligoninėje lėtine liga sergančios žmonos. Mergaitės aptinka tamsiose namo pakampėse gyvenančias į suodžius panašias namų dvasias. Šeimai įsikūrus, namų dvasios iškeliauja ieškoti naujos buveinės. Kitą rytą Sacuki išeina į mokyklą, o tėtis sėda dirbti prie stalo. Bežaisdama lauke Mei pamato dvejas į triušį ar katiną panašias magiškas būtybes ir nuseka joms iš paskos į miško glūdumoje stūksančio didžiulio medžio ertmę, kur sutinka tokią pačią tik didesnę miegančią būtybę. Būtybei smarkiai suriaumojus Mei pavadina ją Totoro (neteisingai Mei ištartas žodžio „trolis“ variantas). Grįžusi iš mokyklos Sacuki išlekia jos ieškoti ir randa Mei keliuko proskynoje gulinčią ant žemės. Nepaisant Mei pastangų, jai nepavyksta šeimos įtikinti sutikus miško dvasią. Tėvas spėja, kad tai gali būti viena miško būtybių, kuri kada nori, tada pasirodo žmonėms.
Karolis Bartoldas
Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Mano kaimynas Totoro
Siužetas
Vieną lietingą naktį autobusų stotelėje mergaitės laukia iš darbo sugrįžtančio tėčio, nes šis nepasiėmė skėčio, ir ima nerimauti, kai tėtis nepasirodo laiku. Joms belaukiant, Mei užmiega Sacuki ant nugaros ir tuo momentu šalia jų pasirodo Totoro, galvą nuo lietaus prisidengęs didžiuliu medžio lapu. Sacuki jam pasiūlo tėvui skirtą skėtį, o šis atsidėkodamas įteikia riešutų ir sėklų pilną ryšulėlį. Pasirodo autobuso formos didžiulis katinas ir Totoro į jį įsėda. Jiems nuvažiavus, pasirodo tėčio autobusas. Mergaitės nutaria pasodinti sėklas. Po keleto dienų, naktį prabudusios jos pamato Totoro ir jo kompanionus, atliekančius ceremoninį šokį aplink pasodintas sėklas, ir prisijungia prie jų. Daigai ima augti neregėtu greičiu ir suformuoja milžinišką medį. Totoro nuskraidina savo kompanionus ir mergaites ant medžio viršūnės. Rytą atsibudusios mergaitės randa darže pradygusius medžių daigus.
Į Kusakabių namus paštininkas atneša telegramą, kad reikia būtinai paskambinti į ligoninę. Sacuki susisiekia su tėvu, kuris perskambinęs perduoda žinią, kad mama savaitgalį negalės atvykti į namus. Mergaitės nuliūsta, kad jų pasimatymas su mama atidedamas dėl gydymo procedūrų. Mergaites tai paveikia skirtingai: Mei būdama dar maža supyksta, kad negalės pasimatyti, o Sacuki, jau suprasdama mirties sąvoką, apšaukia Mei ir ši vėliau pėsčiomis patraukia pas mamą, nešina kukurūzo burbuole. Visi pradeda jos ieškoti. Galiausiai Sacuki nutaria paprašyti Totoro pagalbos. Ji įsiropščia į slaptą medžio drevę, kur, anot Mei, gyvena Totoro ir paprašo jo pagalbos surasti Mei. Totoro iškviečia katinbusą, kuris ją neveža iki pasiklydusios Mei, o paskiau ir jas abi iki sergančios mamos palatos lango. Sėdėdamos ant medžio šakos, mergaitės nugirsta tėvų pokalbį ir sužino, kad mama tik pasigavo slogą. Mergaitės palieka ant palangės mamai kukurūzą ir grįžta su katinbusu namo.
Trumpametražis filmo tęsinys
Mei and the Kittenbus („Mei ir katinbusas“, ) yra trylikos min. trukmės filmo „Mano kaimynas Totoro“ tęsinys, režisuotas Hajao Mijadzaki ir išleistas 2003 m. Čika Sakamoto (Chika Sakamoto), įgarsinusi Mei pirmajame filme, įgarsino pagrindinę veikėją ir šiame trumpametražiame filme. Tai pasakojimas apie mergaitės vienos nakties nuotykius su katinu-autobusu (Kittenbus). Filmas daugiausia sukurtas ekspozicijai „Ghibli“ muziejuje.
Atsiliepimai
Tik ką pasirodęs filmas kaipmat sulaukė komercinės sėkmės ir pasaulinio dėmesio, o Mijadzakis pasaulinio pripažinimo. Vakaruose filmo veikėją Totoro imta lyginti su tokias žymiais animaciniais veikėjais kaip Mikė Pūkuotukas ar Peliukas Mikis. Totoro buvo pavaizduotas filme „Žaislų istorija 3“.
2010 m. žurnalas „Empire“ filmui skyrė 41 vietą Geriausių pasaulio filmų ne anglų kalba 100-tuke. IGN Totoro išrinko 24 populiariausiu visų laikų anime veikėju iš 25, o filmui skyrė 20-ą vietą geriausių visų laikų saraše. Britanijos tinklalapis timeout.com „Mano kaimyną Totoro“ pripažino geriausiu visų laikų animaciniu filmu, tinklalapis totalfilm.com – 6-u geriausiu visų laikų.
Keturtaškis blizgiavabalis
Biologija
Blizgiavabalis 4,5–8 mm dydžio, juodos ar tamsiai rudos spalvos su vario blizgesiu. Antsparniai ir priešnugarėlė grūdėti. Priešnugarėlė beveik stačiakampė, joje yra keturi įdubimai (nuo šių taškų ir kilęs pavadinimas). Vabalai skraido balandžio–rugsėjo mėn., maitinasi žydinčių astrinių augalų žiedadulkėmis. Pirmenybę teikia baltoms ir geltonoms gėlėms, kuriose dauguma vabalų ir poruojasi.
Lervos gyvena po nusilpusių ar negyvų spygliuočių medžių žieve, graužia medieną, dažniausiai eglių (Picea), kėnių (Abies), kadagių (Juniperus), maumedžių (Larix) ir pušų (Pinus). Išgraužiami ilgi vingiuoti takai, prikimšti smulkių išgraužų. Lėliukės vystosi išgraužtose ertmėse – lopšeliuose. Generacijos trukmė – dveji metai.
ZIS-127
ZIS-127 (nuo 1956 m. – ZIL-127) – Tarybų Sąjungos tarpmiestinių autobusų modelis, 1955–1961 m. gamintas Stalino vardo gamykloje (ZIS). Tai buvo pirmasis tarybinis tarpmiestinių autobusų modelis. Jų pagaminta 851 vienetas. Iki 2014 m. buvo išlikę 4 šie autobusai (vienas jų pagamintas kaip ZIS, kiti trys – ZIL).
Autobuso ilgis 10,22 m, plotis 2,68 m, bazinis aukštis 2,6 m, sveria 10 t (pilnoje apkrovoje – 13 t). Įrengtos vienerios keleivinės, rankomis varstomos durys. ZIS-127 varė 6,97 l darbinio tūrio, 6 cilindrų, 180 AG dyzelinis variklis JAZ-M206D. 100 km sunaudodavo 40 l degalų. Didžiausias greitis – 95 km/h. Autobuso apipavidalinimas „amerikietiško“ stiliaus, gofruoto aliuminio bortais, chromuotimis detalėmis. Salone sėdynės lėktuvo tipo, reguliuojamu atlošu, su atskiru apšvietimu, oro tiekimu, po grindimis įrengtos 8 bagažo ertmės.
ZIS-127 pradėtas gaminti, kai po karo TSRS išaugo tolimojo susisiekimo transporto poreikis. Šie autobusai vykdavo tolimaisiais maršrutais (Maskva–Leningradas, Maskva–Simferopolis, Maskva–Ryga, Maskva–Minskas), aptarnaudavo oro uostus. Tiesa, autobuso gamyba ilgai nesitęsė, nes pagal tarptautines konvencijas, prie kurių prisijungė TSRS, autobusų plotis negalėjo viršyti 2,5 m. ZIL gamykla persiorientavo prie sunkvežimių ir prabangių automobilių gamybos, autobusų skyrių perdavę LiAZ. Tuo tarpu tarpmiestinių autobusų paklausą TSRS užpildė Vengrijos bendrovė Ikarus, taip pat LAZ.
thumb|left|240px|Vaizdas iš galo
1958–1959 m. pagamintos 4 vienetai modifikuoto ZIL-129. Jie buvo pritaikyti miestui, pneumatinėmis durimis, paprastesniu salonu, benzininiu varikliu.
Clandestinus
Clandestinus (tikras vardas – Sergej Isajev, g. 1973 m. gegužės 2 d. Klaipėdoje) – Lietuvos rašytojas, poetas, scenaristas, vertėjas, žurnalistas, visuomenės veikėjas. Pagarsėjo kaip vertėjas, eseistas ir gotikinių bei siaubo apysakų autorius.
Biografija
Gimė 1973 m. gegužės 2 d. Klaipėdoje. Baigė M. Gorkio mokyklą, specialius anglų kalbos kursus LCC tarptautiniame universitete, filosofiją Vilniaus seminarijoje katalikų dvasininkams, studijavo krikščioniškąją teologiją (Sen Žodar, Prancūzija), islamiškąją teisę ir šariatą Džinano universitete (Libanas, Tripolis). Apie 8 metus buvo katalikiškų – dominikonų ir pranciškonų – ordinų vienuoliu, iš kurių dvejus metus dirbo Vilniaus protiškai atsilikusiųjų vaikų ugdymo centre, dar dvejus metus mokė Dievo įstatymų katalikų gimnazistus Kretingoje.
Grįžęs pasaulin, dirbo laikraščio „Klaipėda“ kultūros skyriaus redaktoriumi (2004 m.), literatūros ir meno menraščio „Žodis“ vyr. redaktoriumi (2005 m.), savaitraščio „Krantinė – Klaipėda“ vyr. redaktoriumi (2008 m.). Pastaruoju metu aktyviai bendradarbiauja lietuviškuose, europietiškuose ir rusiškuose leidiniuose bei leidyklose (Pabaltijo „Nemunas“, „Baltija“ ir kt.; rusų „Baltika“, „Paralelės“, stambiausiame Maskvos literatūriniame tinklalapyje „Maskvos rašytojai“, E. V. Vitkovskio „Vertimo Amžius“ ir kt.). Literatūrinės draugijos-leidyklos „ARS MAGNA“ (2003 m.) įkūrėjas.
Poliglotas, vertėjas iš 11 kalbų. Nepartinis, tvirtų pažiūrų kosmopolitas. Nuo gotikos ir siaubo perėjęs prie mokslinės fantastikos, pastaruoju metu linksta ateistinių idėjų linkme. Tarptautinio Ateistų Aljanso (Atheist Alliance International), Tarptautinio judėjimo Brights, visuomeninio fondo „Zdravomyslije“, transhumaninių judėjimų aktyvus veikėjas.
Nuo 2003 m. – Vokietijos rusų rašytojų bendrijos narys; nuo 2004 m. – Rusijos rašytojų sąjungos narys; nuo 2004 m. – Tarptautinės literatūrinės S. Dacho bendruomenės narys; nuo 2006 m. – Lietuvos rašytojų sąjungos narys; nuo 2006 m. – Tarptautinės istorikų ir literatų K. Donelaičio bendruomenės narys; nuo 2008 m. – Lietuvos žurnalistų sąjungos narys; nuo 2009 m. – Meno Kūrėjų Sąjungos narys; nuo 2012 m. – Rusijos rašytojų sąjungos Lietuvos skyriaus pirmininkas; nuo 2015 m. – Tarptautinio PEN-klubo narys.
Pomėgiai: astrofizika, teorinė fizika, istorija, gamtos mokslai, muzika.
Kreta
Kreta  – didžiausia Graikijos sala ir penktoji pagal dydį Viduržemio jūroje, taip pat yra arčiausiai Afrikos žemyno esanti Viduržemio jūros sala. Jos plotas – 8,336 km².
Tai didžiausia Graikijos sala ir antra pagal dydį (po Kipro) rytinėje Viduržemio jūros dalyje.
Kretos periferija
Kartu ši sala yra Graikijos administracinis vienetas (Περιφέρεια Κρήτης), seniau vienas iš 10 regionų, o nuo 1987 m. – viena iš 13 periferijų. Sostinė – Heraklionas.
Kretos periferijos teritorija suskirstyta į keturias prefektūras (nomus): Heraklionas (centre), Lasitis – rytuose, Retimnas ir Chanija – vakaruose.
Kreta seniau buvo viena iš labiausiai atsilikusių, agrarinių Graikijos vietovių. Saloje pradėjus vystyti turizmą, ji labai atsigavo ir dabar Kreta yra viena iš populiariausių turistinių vietų Graikijoje.
Geografija
thumb|240px|left|Kretos sala. NASA fotografija.
Sala skalaujama keturių jūrų – Egėjo, Kretos, Libijos ir Jonijos, yra trijų žemynų – Europos, Afrikos ir Azijos – prekybinių jūros kelių sankryžoje. Kretos plotas – 8 336 km², ilgis 260 km, krantų ilgis siekia 1 046 km. Didžiausias salos plotis – 60 km, tarp Diono ir Litinono iškyšulių, o siauriausia salos vieta, Jerapetros sąsmauka, siekia tik 12 km. Kretos reljefas kalnuotas, pakrantės su daugybe paplūdimių ir uolėtų įlankų. Jį sudaro 7 stambūs kalnų masyvai: Levka (Baltieji kalnai), Kentrosas, Psiloritas (Idos kalnai), Kulukunas, Asterusija, Lasitis (Dikto kalnai), ir Sitija. Aukščiausia Pachneso viršukalnė Baltuosiuose kalnuose siekia 2453 m. Kretos klimatas – įprastinis Viduržemio jūrai: vasaros karštos ir sausos, žiemos – švelnios ir lietingos. Nuolatinių gyventojų, pagal 2000 m. duomenis, per 800 000.
Istorija
Pagrindinis straipsnis: Kretos istorija
Senovė
Kretoje gyventa dar paleolite. Saloje 3000–1400 m. pr. m. e. buvo įsikūrusi viena iš seniausių Europoje Mino civilizacija. XV a. pr. m. e. dalį salos nukariavo achajai, nuo XII a. pr. m. e. į salą pradėjo veržtis dorėnai. 67 m. pr. m. e. Kreta atiteko Romos imperijai, IV a. pabaigoje – Bizantijai.
Viduramžiai
VIII a. priklausė arabams, 1204 m. salą nukariavus kryžiuočiams, ji buvo parduota Venecijai. 1669–1715 m. Kretą užkariavo Osmanų imperija.
Naujausi laikai
Turkų osmanų priespauda ir religijos persekiojimas (1669–1898 m.) įžiebė galingą judėjimą už nepriklausomybę. XIX a. pradžioje Kretos salos gyventojai dalyvavo Graikijos nepriklausomybės kare, bet po karo į Graikijos sudėtį neįėjo. Po Balkanų karų XX a. pradžioje, 1913 m., vadovaujant Eleftheriui Venizelui (1864–1936 m.), Kreta tapo Graikijos provincija. II pasaulinio karo metu, nepaisant didelio graikų kariuomenės kartu su į salą išsilaipinusių britų pajėgų pasipriešinimo, į Kretą birželio mėnesį įsiveržė vokiečių kariuomenė.
Kačergiškės apylinkė
Kačergiškės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos rytuose.
Petronių apylinkė
Petronių apylinkė (iki 1961 m. Meilūnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje Meilūnų vardu. 1949 m. buvo Siesikų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ukmergės rajonui. 1954 m. prijungta Jurgelionių apylinkė, dalis Kuršų apylinkės ir dalis Siesikų apylinkės. 1961 m. gruodžio 28 d. perkeltas apylinkės centras į Petronis ir atitinkamai pakeistas jos pavadinimas. 1963 m. sausio 12 d. Petronių apylinkė prijungta prie Siesikų apylinkės.
Pušis Šventosios gamtiniame-rekreaciniame take
left|150px
right|miniatiūra|250px|Pušis, žvelgiant nuo Šventosios pusės
Pušis Šventosios gamtiniame-rekreaciniame take – išskirtinė pušis Anykščių šilelyje, pusiaukelėje tarp Anykščių ir Puntuko akmens, prie Šventosios upės kairiajame krante įrengto pažintinio tako.
Anykščių regioniniame parke vyrauja spygliuočių medynai, iš kurių pušynai sudaro 80 proc. Paminklinė pušis paskelbta saugomu Anykščių rajono savivaldybės botaniniu gamtos paveldo objektu 2003 m. spalio 30 d.
Duomenys
Pušis prie pagrindo yra dviejų kamienų. Vienas kamienas nešakotas, o antrasis šakojasi į keturis stiebus.
Alfonsas Laučka
Alfonsas Laučka (g. 1927 m. birželio 30 d. Mieliūnuose, Vabalninko valsčius – 2015 m. gegužės 25 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Tyrinėjo anglų k. istoriją, germanų filologijos problemas. Parengė anglų k. mokomųjų knygų studentams.
Kauno Švč. Sakramento bažnyčia
'''Kauno Švč. Sakramento bažnyčia''' (buvusi dominikonų vienuolyno Dievo kūno bažnyčia) – viena iš barokinių bažnyčių, stovinti Kauno senamiestyje. Architektūros paminklas, prikausantis dominikonų vienuolyno ansambliui.
Bažnyčios patalpose įrengtoje koplyčioje vyksta šv. Mišios, naktinės Švč. Sakramento adoracijos.
Istorija
1631 m. karališkasis sekretorius Dominykas Norkevičius į Kauną pasikvietė dominikonų ordiną, kuriems užrašė savo namus Didžiojoje (dab. Vilniaus) gatvėje. 1641 m. dominikonai formaliai įsikūrė Kaune.
Bažnyčios ir vienuolyno ansamblis pradėtas statyti apie 1678 m., tada dar miesto pakraštyje, erdviame 5,5 ha sklype. Statyba truko keliolika metų. 1682 m. uždengtas čerpių stogas. 1682–1690 m. vyko užbaigimo ir interjero įrengimo darbai, vadovaujant architektui P. Putiniui, dirbusiam ir prie Pažaislio vienuolyno statybų. 1700 m. birželio 30 d. pašventintai bažnyčiai suteiktas Dievo Kūno vardas.
1776 m. pradėtas statyti vienuolynas. XVII a. pastatyta oficina ir ūkiniai trobesiai. XIX a. ansamblis jau užėmė kompaktišką stačiakampį kvartalą. Vienuolyno korpusas dalijo sklypą į du beveik stačiakampius kiemus, kurių viename, prie Vilniaus g., buvo pagrindinis įėjimas į vienuolyno namą. Toks situacijos planas ir ansamblio pastatų išsidėstymas erdviuose kiemuose yra vienintelis Lietuvoje.
Per 1812 m. Napoleono karus sudegė baldai, vargonai, altorių medinės dalys. 1818 m. interjeras atstatytas, įrengti nauji vargonai, mūrinė sakykla. 1845 m. rusų imperatoriaus Nikolajaus I įsakymu vienuolynas ir bažnyčia uždaryti. Vienuolynas atiduotas rusų gimnazijos mokytojų butams, o bažnyčia 1863–1866 m. rekonstruota į rusų gimnazijos mokinių stačiatikių Keturių Maskvos metropolitų cerkvę.
1919 m. dominikonų ansamblis grąžintas Kauno kurijai. 1920–1921 m. bažnyčia iš dalies rekonstruota: nugriautas medinis kupolas, interjere panaikintas ikonostasas, įrengti altoriai. Fasadai liko nepakeisti. Bažnyčia atšventinta suteikiant jai Švč. Sakramento titulą. 1922 m. tapo VDU studentų bažnyčia.
Vienuolyno namas po Antrojo pasaulinio karo buvo vyskupijos kurija ir butai. Šiame pastate 1919–1924 m. gyveno kalbininkas Jonas Jablonskis, 1920–1922 m. gyveno rašytojas Vincas Krėvė-Mickevičius.
1965 m. pagal architekto Vytauto Parčiausko projektą bažnyčia pritaikyta kino teatrui „Santaka“ (veikė iki 1990 m.).
Atkūrus Nepriklausomybę, bažnyčia atiteko arkivyskupijos kurijai. Laikinai čia buvo Caritas sandėliai, vėliau jėzuitai buvusio kino teatro kavinės patalpoje įsteigė koplyčią akademiniam jaunimui.
thumb|„Sakramento erdvė“, 2019 m.
Nuo 2005 m. Švč. Sakramento (studentų) koplyčioje vyksta nuolatinė (visą parą trunkanti) Švč. Sakramento adoracija. Arkivyskupo Liongino Virbalo 2016 m. vasario 1 d. dekretu įsteigtas rektoratas, pradėti bažnyčios atkūrimo projektai. 2016 m. lapkričio 25 d. arkivyskupas L. Virbalas pašventino Švč. Sakramento bažnyčios patalpose klebono kun. Jono Stankevičiaus rūpesčiu naujai įrengtą nuolatinės adoracijos koplyčią.
2019 m. gegužės 17 d. bažnyčios antrame aukšte, vietoje sovietmečiu čia veikusio kino teatro salės, atsivėrė Sakramento renginių erdvė: specialiai atidarymui parengta šiuolaikinio meno paroda, visoje bažnyčioje sušvito šviesos meno instaliacijos. Bažnyčioje buvo išgriauta sovietmečiu užmūryta durų į Vilniaus gatvę anga, atvertos laikinos stiklo durys, taip pat baigtos kloti grindys antrojo aukšto salėje.
Architektūra
Bažnyčios fasadą puošia apskrita Jėzaus mozaika (dail. Juozas Mikėnas ir Boleslovas Adomas Motuza Matuzevičius, 1933 m.). Bažnyčia buvo trinavė, kryžiaus formos. Bažnyčios fasado apačioje yra niša, kurioje anksčiau kabėta paveikslo ar būta statulos. Seniau šventovė turėjo tris bokštus, tačiau sovietmečiu jie buvo nugriauti. Bažnyčią ir vienuolyną juosia 2,5 m aukščio tvora. 1996 m. gruodžio 23 d. Dominikonų vienuolyno ir bažnyčios ansamblis įrašytas į Kultūros paveldo objektų registrą.
Norveginis lemingas
Norveginis lemingas (Lemmus lemmus) – tikrųjų lemingų (lemmus) genties rūšis. Paplitusi šiaurinėje Skandinavijoje ir Rusijoje. Gyvena tundrose. Minta žole, sėklomis. Aktyvūs tiek dieną, tiek naktį. Norveginių lemingų populiacija smarkiai padidėja kas 3-4 metus.
Lemingų yra beveik visame Skandinavijos kalnų Norvegijos ir Švedijos ruože, jų aptinkama ir į Švediją įsikišusiuose Lapijos plokščiakalniuose bei Suomijoje ir Kolos pusiasalyje. Šių žvėrelių skaičius periodiškai keičiasi: kai kuriais metais kalnuose jų prisiveisia nepaprastai daug, bet būna ir tokių metų, kai jų be galo mažai.
Lemingų gyvenimo sąlygos
Paprastai lemingai gyvena aukštesnėse kalnų vietose, tarp berželių ir karklų, augančių virš spygliuočių zonos, taip pat ir ten, kur daug kerpių. Jų aptinkama ir sausesnėse pelkių salelėse, urveliuose tarp akmenų, samanų, kerpių. Kartais jų urvelius jungia ir žemės ar sniego paviršiuje išminti takeliai. Lemingai juda greitai, energingai. Jei jiems gresia koks nors pavojus (pvz., prie jų artėja žmogus), jie pirmiausia laksto šen bei ten, paskui pasislepia urveliuose ir ten pasirengia gintis. Kai užpuolikas prieina prie jų visai arti, lemingai šoka į priekį, smarkiai suspinga, atsistoja piestu ir regimai stipriai susierzina. Tuomet šie žvėreliai puola į juos ištiestus daiktus − atakuoja lazdą, šautuvo vamzdį ar aulinį batą, jie lygiai taip puola ir kokį didesnį gyvūną. Šie žvėreliai šturmuoja priešą mažais žingsneliais ir rodo neįtikėtiną drąsą. Lemingams būdinga štai kas: jei jiems užspeistiems kas nors pastoja kelią, tai šie žvėreliai nė nemėgina aplenkti kliūties, neieško, kur galėtų įsmukti ar pasislėpti, bet žūva toje vietoje, kur juos kas nors užklumpa. Kai artėja automobilis, žvėreliai nė nemano trauktis į šalį ir sustoja vidury kelio. thumb|left|260px|Norveginiai lemingai Nuo gegužės iki rugpjūčio mėnesio lemingai gyvena drėgnuose, akmenuotose bei viksvų, karklų ir beržų keružių prižėlusiuose plotuose. Čia lemingams nestinga maisto ir pakankamai daug slėptuvių, tad jie gali pasislėpti nuo natūralių savo priešų, plėšrūnų. Šiais mėnesiais žvėreliai nebijo vandens, savo elgsena primena vandenyje gyvenančius gyvūnus, nes jų kailis, kaip ir ūdros, neperšlampa. Tik vasarą vesdami jauniklius jie pasieško sausų vietų, nes mažyliai yra labai jautrūs drėgmei.
Rudenį lemingai migruoja į sausesnes vietas, o žiemą žvėreliai sulenda po sniegu, kuris yra geras šilumos izoliatorius, ir apsaugo juos nuo šalčio. Jų žolėmis, lapais, šakelėmis išklotus urvelius jungia po sniegu išrausti ilgi saviti koridoriai, labirintai. Lemingams kyla didelė grėsmė, kai dar nenutirpus sniegui dėl lietaus su šalčiu (per lijundras) augalai pasidengia ledo šarvais, − tuomet būna labai sunku susirasti maisto. Lemingai žiemos metu nemiega.
Lemingų maistas
Lemingų maistas yra skurdi šiaurės augalija. Jie yra tipiški graužikai ir sugraužia viską, ką tik aptinka ėdamo savo kelyje; ypač mėgsta žoles, elnines šiures, beržų keružių žirginius ir augalų šaknis. Žiemai maisto atsargų nekaupia, bet graužia po sniegu esančias augalų dalis. Normaliomis sąlygomis žmogui jie didesnės žalos nedaro, mat lemingų gyvenamoje teritorijoje neauginami kultūriniai augalai. Tačiau per migracijas užplūdę slėnius jie gali padaryti ir itin apčiuopiamą žalą. Dieną šie žvėreliai daugiau laikosi savo slėptuvėse, o maisto ieškoti eina naktį. Ir migruoja jie daugiausia naktimis.
Lemingų dauginimasis ir migracija
Lemingų patelės jauniklius veda dukart per metus. Kai kuriais metais patelės veda 3 jauniklius, bet būna, kad ir 7−8 jauniklius. Bet tai būna įprastais metais. Tačiau tais metais, kai prasideda garsiosios lemingų migracijos, šių žvėrelių patelės veda bent jau dukart daugiau jauniklių. Taigi masines lemingų migracijas sukelia tai, kad šių žvėrelių prisiveisia pernelyg daug. Dėl to populiacijos tankumas pasidaro nepaprastai didelis, tada šie žvėreliai ima paniškai bėgti, tarsi būtų visai praradę galvas. Tuomet migruojantys lemingai nebeturi vienos judėjimo krypties. Jie gali patraukti ir į šiaurę, ir į pietus, ir į rytus, ir į vakarus, jie gali judėti kalno šlaitu žemyn ir aukštyn, jie gali plaukti ežerais ar upėmis iki pat jūros. Laikydamiesi tos krypties, kuria pradėjo judėti, šie žvėreliai it savižudžių banda puola į jūrą ir visi žūsta. Tai ypač dažnai nutinka Norvegijoje, nes ten statūs kalnų šlaitai yra tiesiog pakibę virš jūros.
Lemingams būdinga dar ir tai, kad po tokių metų, kai jų per daug prisiveisia, beveik visada šių žvėrelių drastiškai ir ūmai sumažėja. Lemingų dauginimąsi gerokai pristabdo plėšrūnai, tačiau lemingams didelę įtaką daro ir daugybė kitų veiksnių, kurie glaudžiai susiję su šių žvėrelių unikaliu autoreguliacijos mechanizmu.
Lemingai teišgyvena 4 metus − toks yra ilgiausias rūšies amžius, bet tikriausiai dauguma jų neišgyvena nė tiek.
Abdalachas
Abdalachas (g. nežinoma – m. 1399 m.) – nuo 1398 m. Marinidų dinastijos Maroko sultonas.
Abdalachas buvo Abdul Fariso brolis.
Izraelio futbolo varžybos 1965–1966 m.
Izraelio futbolo varžybos 1965–1966 m.
Pociūniškių piliakalnis
Pociūniškių piliakalnis, Vinkšninės – piliakalnis Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, Pociūniškėse, Daugų seniūnija.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 17x11 m dydžio. Joje buvo kultūrinis sluoksnis, rasta puodų šukių, kitokių radinių. Šlaitai vidutinio statumo, 4 m aukščio. Piliakalnis labai nuartas, šiaurinis šlaitas nukastas karjero. Dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs jaunomis pušelėmis.
Eritrėja
Eritrėja, oficialiai Eritrėjos valstybė – šalis šiaurės rytų Afrikoje, Somalio pusiasalyje. Ribojasi su Sudanu vakaruose, Etiopija pietuose, Džibučiu pietryčiuose ir šiaurės rytuose su Raudonąja jūra, priešais Saudo Arabiją ir Jemeną. Dahlako salynas ir kelios Hanišo salos taip pat priklauso Eritrėjai.
Istorija
Eritrėjos istorija neatsiejamai susijusi su Etiopijos ir ypač su jos istorinio Tigrajaus regiono istorija. Čia klestėjo senosios Etiopijos civilizacijos valstybės, tokios kaip Damotas, Aksumo imperija. VII a. šiai nunykus, į regioną migravo bedžai, sahai ir kitos gentys. Nuo Saliamonidų įsigalėjimo XIII a. Eritrėja priklausė Etiopijos imperijai. Nuo XV a. čia buvo įkurta šiauriausia administracinė Midi Bahri provincija, kurioje rezidavo imperijos vietininkas, tituluojamas Bahr negus, t. y. „jūros valdovu“. Jis turėjo nemažą autonomiją nuo Etiopijos.
XVI a. antroje pusėje į regioną ėmė kėsintis Osmanų imperija, kuri užėmė visus pajūrio miestus ir čia įkūrė Habešo provinciją su centru Masavoje. Jiems valdant Eritrėjos pajūris buvo galutinai islamizuotas, tačiau žemyninės sritys, veikiamos Etiopijos imperijos, išsaugojo krikščionybę. Bet nuo XVII a. Etiopijos tiesioginė kontrolė regione buvo labai silpna, o vietos kunigaikščiai čia tvarkėsi beveik nepriklausomi. Eritrėjoje egzistavo ir Hamasieno respublika.
1864 m. Habešo provincija iš Osmanų perėjo Egipto kontrolėn, ir čia įkurta Raudonosios jūros pakrantės provincija. Ši provincija 1875 m. apėmė beveik visą Eritrėją (taip pat ir Džibutį, dalį Somalio), išskyrus tigrajų gyvenamas aukštikalnių teritorijas. 1875–1876 m. Egiptas triuškinančiai pralaimėjo keletą mūšių Etiopijai ir ilgainiui atsisakė savo ambicijų regione. Tačiau netrukus Eritrėjos pakrantėje pasirodė italai, kurie kolonizavo pajūrio miestus ir atėmė juos iš Egipto, o vėliau įsiskverbė į krašto gilumą. 1885 m. jie užgrobė ir Eritrėjos aukštumas, atplėšdami nuo Etiopijos Mereb Melašo provinciją (ją, kaip ir teritorijas šiauriau, Etiopijos imperatorius pripažino Italijos nuosavybe). 1890 m. Mereb Melašas buvo sujungtas su pajūrio kolonijomis ir taip buvo suformuota Eritrėjos kolonija. Tada galutinai nusistovėjo Eritrėjos teritorija ir sienos. 1936 m. kolonija buvo įtraukta į didesnę Italijos Rytų Afriką ir jos teritorija praplėsta.
Italijai pralaimėjus karą nuo 1941 m. Eritrėją kontroliavo Jungtinė Karalystė, kuri vėl sumažino jos teritoriją. 1952 m. Jungtinėms Tautoms nusprendus prijungti Eritrėją prie Etiopijos, su sąlyga, kad bus išlaikyta jos autonomija, paskelbta Etiopijos ir Eritrėjos federacija. Tačiau prasidėjus Etiopijos valdžios centralizacijai, kylant kitiems nesutarimams dėl įvairių priežasčių Eritrėja nesijautė Etiopijos dalimi. Tai 1961 m. paskatino Eritrėjos nepriklausomybės karą, kuris baigėsi tik 1991 m. Eritrėjos nepriklausomybe. Šio karo metu Eritrėja buvo oficialiai inkorporuota į Etiopiją kaip Eritrėjos provincija.
Politinė sistema
thumb|left|180px|Eritrėjos prezidentas Isaias Afewerki. Eritrėja yra vienpartinė prezidentinė respublika. Eritrėjos politinė sistema organizuojama pagal 1993 m. priimtą Konstituciją, tačiau joje išdėstyti principai nėra visais atvejais iki galo įgyvendinami.
Šalyje politinė opozicija yra silpna, dabartinės valdžios kritikai persekiojami, draudžiamas žmonių būrimasis į kitas politines partijas nei LFDT.
Administracinis suskirstymas
right|thumb|200px|Eritrėjos regionai. Eritrėja suskirstyta į 6 regionus ir 53 apskritis.
Eritrėjos regionai:
Geografija
thumb|right|250px|Eritrėjos aukštumos Eritrėja yra Šiaurės Afrikoje, prie Raudonosios jūros. Plotas 131 320 km². Eritrėja ribojasi su šiomis šalimis: Džibučiu (113 km), Etiopija (912 km), Sudanu (605 km). Raudonojoje jūroje yra šaliai priklausantis Dahlako salynas.
Eritrėjos šiaurės vakarinę dalį užima Etiopijos kalnyno atšaka – Eritrėjos kalnynas. Jame yra aukščiausia šalies vieta – Soiros kalnas (3018 m). Centrinę dalį užima Danakilių įduba – Didžiojo Riftinio slėnio dalis. Čia paviršius nusileidžia žemiau jūros lygio (Kululo ežeras, -75 m). Pietrytinė dalis kalnuota (aukštis iki 2248 m, Ramlau k.). Šalyje yra keletas užgesusių ir tebeaktyvių ugnikalnių kūgių (Musa Ali, Nabras, Dubis, Alidas ir kt.).
Upių tinklas gan retas, daug upių per sausras išdžiūsta. Eritrėjos šiaurės vakarų upės priklauso Nilo baseinui (Marebas, Tekezė), kitos upės savo vandenis neša į Raudonąją jūrą (Barka, Damasas, Vokiras, Aligidė). Danakilių įduboje yra druskingų ežerų.
Klimatas subekvatorinis, daugiausia karštas ir sausas. Eritrėjos kalnyne būdingas gan drėgnas ir vėsesnis klimatas. Kalnuose esančioje Asmaroje visus metus laikosi beveik tokia pat temperatūra, tačiau dideli dienos ir nakties temperatūrų skirtumai (nuo 5 iki 25 °C). Per metus iškrenta 500–600 mm kritulių, beveik visi per trumpą liūčių laikotarpį (liepą-rugpjūtį). Raudonosios jūros pakrantėje, o ypač Danakilių įduboje būdingas labai karštas ir sausas klimatas (vidutinė temperatūra viršija 30 °C).
Didžiąją dalį šalies užima pusdykumės ir sausringos savanos, o pietryčiuose plyti Danakilių dykuma. Seniau kalnuose plytėjo nemaži miškų plotai, bet dauguma jų iškirsta.
Ekonomika
Eritrėjos žemės ūkis nukentėjo per 30 metų nepriklausomybės kovas, bei 1998–2000 m. pasienio nesutarimus su Etiopija. Apie 70 % Eritrėjos populiacijos augina gyvulius. Eritrėjoje auginami sorgai, kviečiai, kukurūzai, medvilnė, kava, tabakas. Auginami galvijai, avys, ožkos, kupranugariai. Dahlako salyne renkami perlai, žvejojama.
Šalies gamtinės iškasenos yra auksas, varis, kalio karbonatas, cinkas, geležis, druska, bet jie nėra pradėti eksploatuoti.
Importuojamos plataus vartojimo prekės, įvairūs mechanizmai, naftos produktai. Eksportuojami galvijai, tekstilės produktai ir sorgai. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Etiopija, Saudo Arabija, Sudanas, Italija. 300px|right|thumb| Geležinkelio tunelis Eritrėjos centrinėje plynaukštėje.
Gyventojai
Eritrėjoje oficialiai pripažįstamos 9 etninės grupės, gyvenančios skirtinguose šalies regionuose. Derlingiausias šalies regionas (administraciniai Maekelio, Debubo regionai ir sritys aplink juos) yra apgyvendintas sėslių semitų tigrajų, kurie taip pat gyvena ir šiaurinėje Etiopijoje. Jie (dauguma krikščionys) sudaro apie 50% šalies gyventojų. Jiems kalbiškai giminingi yra klajokliai tigriai, apgyvendinę kalnuotus regionus į šiaurę (31%). Eritrėjoje taip pat gyvena semitų-chamitų kalbomis kalbantys musulmonai klajokliai bedžai (vienas jų klanas – hedarebai), sahai. Dar dvi grupės, gyvenančios pietvakarių Eritrėjoje, yra Rytų Sudano kalbomis kalbantys kunamai ir narai, atsikėlę iš Sudano.
Vėliausiai į Eritrėjos teritoriją atsikėlę tautos yra krikščionys agavai (vienas iš keturių jų klanų – bilenai), migravę čia XVI a. Šiaurinę pakrantę yra apgyvendinę arabams giminingi rašaidai, kurie čia atsikėlė XIX a. iš Arabijos. Taip pat Eritrėjoje nuo XIX a. pabaigos gyvena Eritrėjos italai, kurie nėra pripažinti kaip etninė mažuma. Nuo kolonijinių laikų šalyje šiek tiek kalbama itališkai, tačiau dažniausiai vartojamos kalbos – tigrinja ir arabų.
Nuorodos
Eritrėjos valdžios tinklalapiai: Eritrėjos profilis: Eritrėja žemėlapiuose: Kita informacija apie Eritrėją:
Tarptautinis Sopoto dainų festivalis
Istorija
Pirmasis Sopoto festivalis buvo surengtas 1961 m., pagrindinis organizatorius buvo Vladislavas Špilmanas iš Lenkijos radijo.
Priešingai Eurovizijos dainų konkursui, Tarptautinis Sopoto dainų festivalis dažnai keičia taisykles ir formatą ir siūlo įvairius konkursus dainų atlikėjams. Tai nėra vien tik Europos atlikėjų pasirodymui skirtas renginys – jame dažnai dalyvauja atlikėjai iš Kubos, Dominikos Respublikos, Mongolijos, Naujosios Zelandijos, Nigerijos, Peru, Pietų Afrikos Respublikos.
Festivalio populiarumas nulėmė, kad 2005 m. jo organizavimas buvo perduotas privačiai televizijai TVN.
Nuo 1999 m. festivalyje nebuvo didžiojo prizo, o TVP televizija nutarė į festivalį kviesti muzikos žvaigždes (pavyzdžiui, Whitney Houston ir kt.). 2005 m. TVN televizija nutarė sugrąžinti festivaliui konkurso formatą, o 2006 m. į festivalį pakvietė Elton John.
Nugalėtojai
1961–1973 – Meistriškumo prizas
1977–1980 – Intervizijos dainų konkursas
1984–1987 – Didysis prizas
Provadija
Provadija  – miestas Varnos srityje, šiaurės rytų Bulgarijoje. Provadijos savivaldybės administracinis centras. Savivaldybė sudaryta iš vieno miesto ir 24-ių kaimų. 13 042 gyventojai (2014 m. duomenys).
Antikiniais laikais buvo svarbus muitinės punktas. Gerai žinomas dėl jame esančių mineralinių vandenų. Svarbus susisiekimo mazgas. Per miestą eina Sofija–Varna geležinkelio linija.
Tarptautinis Sopoto dainų festivalis
Nugalėtojai
1991–1993 – Didysis prizas
1994–2004 – Didysis prizas (kartu su televizija TVP)
Provadija
Istorija
Netoli dabartinio miesto egzistavo priešistorinis Solnitsatos miestas (manoma, kad tai seniausias Europos miestas). Nuo 2005 m., miesto apylinkėse vyksta kasinėjimo darbai. Vietovėje rasti daiktai liudija, kad žmonės apylinkėje pradėjo gyventi 4700–4200 tūkstantmetyje pr. m. e. Manoma, kad mieste vyko prekyba druska.
Tarptautinis Sopoto dainų festivalis
Nugalėtojai
2005–dabar – Didysis prizas (kartu su televizija TVN)
Nugalėtojai pagal šalis
Lenkija (10), TSRS, Jungtinė Karalystė (4), JAV (3), Kanada, Suomija, Graikija ir Šveicarija (2), Austrija, Čekoslovakija, Prancūzija, Vokietija, Italija, Latvija, Lietuva, Nyderlandai, Norvegija ir Švedija (1)
Leonas Kadžiulis
Leonas Kadžiulis (1926 m. birželio 27 d. Vėželiuose, Skapiškio valsčius – 2014 m. birželio 12 d. Akademija, Dotnuva, Kėdainių raj.) – agronomas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, vienas iš žolininkystės mokslo Lietuvoje kūrėjų.
Biografija
Nuo 1985 m. LSSR mokslų akademijos narys korespondentas. 1991–1999 m. Lietuvos mokslo tarybos narys, 1994–1999 m. pirmininkas, nuo 2000 m. ekspertas. 1992 m. Bronislovo Lubio Vyriausybėje – ministras be portfelio, atsakingas už mokslą ir studijas. Nuo 2006 m. birželio mėn. profesorius emeritas. Palaidotas Rokantiškių kapinėse.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – daugiamečių žolių auginimas ir ganyklų naudojimas.
FC Aitvaras Šiauliai
Šiaulių „Aitvaras“ – Lietuvos futbolo klubas iš Šiaulių.
NK Čelik Zenica
Zenicos „Čelik“ – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Zenicos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1945 m.
Vieteikiai
Vieteikiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Skudutiškio, prie Gulbės upelio. Žvyro telkinys.
Bartašiūnai
Bartašiūnais vadinami kaimai:
Smūginė banga
Smūginė banga  – susidaro tada, kai yra viršijamas garso greitis. Smūginės (garsinės) bangos sąvoka dažniausiai naudojama kalbant apie orlaivius ir kitus objektus, kurie geba išvystyti didesnį nei garso greitį. |right|thumb|250px|Garsinio smūgio sudarytą Macho kūgį galima pamatyt plika akimi
Kai objektas juda atmosferoje garso greičiu (Ma<1), tai jis sukuria slėginių bangų seriją priešais save ir už savęs. Pavyzdžiui, laivas plaukiantis vandeniu, suformuoja bangas laivo priekyje ir gale. Kai objektas padidina greitį iki Ma=1, tuomet bangos verčiamos judėti kartu ir yra spaudžiamos, nes negali pasitraukti viena kitai iš kelio. Galiausiai jos susijungia į vieną smūginę bangą. Šis kritinis greitis yra 1225 km/h jūros lygyje. Smūginė banga, prasidėjusi objekto priekyje, nuvilnyja link objekto galo, taip sudarydama Macho kūgį, kuris yra susietas su Macho skaičiumi. Kuo greitis yra didesnis, tuo smailesnis formuojasi kūgis.
Macho skaičius
thumb|right|250px|Stebėtojas girdi garsinį smūgį ir mato susiformuojanti kūgį thumb|250px|Macho kūgio kampas Sutrumpintai žymimas (Ma), pavadinimas duotas austrų fiziko ir filosofo Ernst Mach garbei. Tai bedimensis greičio matavimo vienetas, rodantis objekto greičio santykį su garso greičiu. 1 Ma yra lygus garso greičiui.
Šis skaičius nėra konstanta, kadangi susietas su garso greičiu, kuris skirtingomis aplinkybėmis yra skirtingas. 15 °C temperatūroje jūros lygyje Žemės atmosferoje vienas Machas (ir garso greitis) atitinka 340,3 m/s. Macho skaičiais dažnai nurodomas orlaivių (ypač – viršgarsinių lėktuvų) greitis.
Smūginių bangų tipai
Kai smūginės bangos greitis sumažėja ir sutampa su garso bangos greičiu, tuomet smūginė banga „miršta“ ir sumažėja iki paprastų garso bangų. Smūginiu bangų pavidalu mechaninė energija gali nueiti ilga kelią. Ši savybė naudojama įvairiose srityse: medžiagos struktūros suardymui, atstumų matavimui. Taip pat smūgine banga yra suspaudžiamos dujos viršgarsiniame sraute.
Smūginės bangos gamtoje
Smūgines bangas galima aptikti ir gamtoje. Žinomiausias šio reiškinio pavyzdys yra okeaninės bangos, kurios suformuoja didžiules bangas krante. Sekliame vandenyje, paviršinių bangų greitis priklauso nuo vandens gylio. Atvilnyjanti okeaninė banga turi šiek tiek didesnį bangos greitį šalia keteros nei šalia lovių tarp bangų. Keteros aplenkia lovius, kol bangos priekinis kraštas neformuoja vertikalaus paviršiaus ir išsilieja, taip sukurdama smūgį, kuris bangos energiją išsklaido kaip garsą ir šilumą.
Smūginės bangos susidaro Žemės drebėjimuose, supernovų sprogimuose, krintant į Žemę meteoroidams, Saulės vėjui susiduriant su magnetosfera. Smūginė banga netenka energijos pakeldama aplinkos temperatūrą.
Butkai (Kaišiadorys)
Butkai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Varkalių.
Smūginė banga
Smūginė banga ir uraganai
JAV mokslininkai užpatentavo išradimą, kuris galėtų apsaugoti nuo milijardinius nuostolius atnešančių ir daugybę žmonių pražudančių uraganų, skelbia „New Scientist“. Akrono universiteto Ohajaus valstijoje (JAV) profesoriaus Arkadijaus Leonovo vadovaujama mokslininkų grupė išrado būdą, kaip galima gana paprastai sumažinti griaunamąją uraganų galią. Tereikia įkalbėti kariškius, kad šie „paskolintų“ atmosferos fizikams porą viršgarsinių naikintuvų. Akrono universiteto mokslininkai nustatė, kad apskritimo pavidalo trajektorija aplink uragano „akį“ skraidantys viršgarsiniai lėktuvai gali iš esmės sumažinti jo galią. Pasirodo, šioje ramioje išorinėje besisukančio uragano dalyje lėktuvų dėl viršyto garso greičio sukeltos smūginės bangos „dramatiškai“ sumažina „akyje“ oro slėgį ir suardo uraganą stiprinančių šiltų oro srovių srautą. Kadangi smūginės garso bangos plečiasi toldamos nuo lėktuvo, uraganui sutramdyti esą pakaktų vos vieno kito palyginti nedidelio viršgarsinio lėktuvo.
Smūginės bangos pritaikymo galimybės
Šios bangos yra pritaikomos medicinoje kaip smūginės bangos terapijos sistema, tai ūmiam ir lėtiniam skausmui gydyti. Bangos nukreipiamos į skaudamas paciento kūno vietas. Jomis skaldomos kalcio nuosėdos, skatinama kraujotaka – taip sumažinamas skausmas.
Pavyzdžiui: peties sąnario sausgyslių uždegimas, blauzdikaulinių sausgyslių sukeliamas skausmas, plaštakos sąnarių pirmojo laipsnio artrozė ir t. t.
Šaltiniai
1. Anderson, John D. Jr. (1984). Fundamentals of Aerodynamics (3rd ed.). McGraw-Hill Science/Engineering/Math. ISBN 0-07-237335-0.
2. Settles, Gary S. (2006), High-speed Imaging of Shock Wave, Explosions and Gunshots, 94, American Scientist, pp. 22–31
3. Shiva P. Pudasaini, et al., (2007), Rapid Flow of Dry Granular Materials down Inclined Chutes Impinging on Rigid Walls, Physics of Fluids, 19, American Institute of Physics
4. Shiva P. Pudasaini, Christian Kroener (2008), Shock waves in rapid flows of dense granular materials: Theoretical predictions and experimental results, Physical Review E, 78, American Physical Society
Išorinės sąsajos
NASA Glenn Tyrimo centro informacija apie: Selkerko kolegija: Aviacijos intranetas: Didelis greitis (viršgarsinis) skrydis:
Izraelio futbolo varžybos 1966–1967 m.
Izraelio futbolo varžybos 1966–1967 m.