cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
DFW C.V
Gamyba
Tolesniu modeliu turėjusio tapti tvirtesnio ir balansuotus eleronus turėjusio DFW C.VI buvo pagamintas tik vienas vienetas.miniatiūra|Vokietijos Imperijos KOP DFW C.V su įgula ir aptarnaujančiu personalu. Apie 1918 m.Kiek geresnis likimas susiklostė F37, kuris buvo sukurtas karo pabaigoje ir pagal Vokietijos Karo ministerijos Idflieg klasifikaciją turėjo tapti C.VII. Pasibaigus karo veiksmams DFW sukonstravo civilinę jo versiją su 220 kW (295 AG) BMW IV varikliu. Šis orlaivis 1919 m. pasiekė skrydžio aukščio rekordą (7700 m.), tačiau, kadangi orlaivio greičio ir galios charakteristikos viršijo Versalio sutartimi Vokietijai nustatytas ribas, rekordo nepripažino FAI, o DFW nebuvo leista gaminti šį orlaivį. Savo ruožtu, DFW į F37 sumontavo Benz Bz.IV variklį, įrengė tris dengtas keleivių vietas ir, pavadinusį jį DFW P1 Limousine, pristatė 1919 m. parodoje Amsterdame.
Slovakijos moterų futbolo rinktinė
Slovakijos moterų futbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Slovakijai atstovaujanti futbolo tarptautinėse varžybose.
Suburta 1993 m., o 1993 m. birželio 21 d. sužaidė pirmąsias tarptautines rungtynes prieš Čekkijos rinktinę.
DFW C.V
Konstrukcija
miniatiūra|Avatik gamybos (žr. užrašą ant fiuzeliažo) DFW C.V (Av) daro viražą C.V buvo mišrios, daugiausiai medinės konstrukcijos biplanas. Fiuzeliažą sudarė medinis, fanera apkaltas rėmas, uodegą – metalinis karkasas, aptrauktas drobe. Stačiakampiai sparnai buvo mediniai, dvejų lonžeronų, aptraukti drobe. Viršutinis sparnas buvo kiek ilgesnis. Eleronai buvo montuojami tik viršutiniame sparne. Važiuoklė buvo tradicinė triratė su galine pačiūža.
Nuo šešių cilindrų variklio virš sparno buvo išvestas išmetimo vamzdis su aerodinaminiu gaubtu. LVG gamintuose modeliuose išmetimo vamzdis buvo horizontalus. Variklis suko 2,8 m skersmens medinį dvimentį fiksuoto žingsnio propelerį. Variklio aušinimui ankstesniuose modeliuose abiejose fiuzeliažo pusėse buvo montuojami du radiatoriai, vėlesniuose – vienas radiatorius viršutinio sparno priekyje.
Eksploatacija
miniatiūra|Antantės pajėgų užgrobtas DFW C.V C.V ir kiti šios šeimos modeliai buvo naudojami žvalgybos, artilerijos koregavimo ir bombardavimo misijose. Dėl savo manevringumo karo viduryje jie galėjo išvengti daugelio Antantės šalių naikintuvų antpuolių. C.V fronto daliniuose buvo naudojami iki 1918 m. pradžios, nors Vokietijos kapituliacijos metu Luftstreitkrafte dar turėjo apie šešis šimtus C.V. Dauguma jų buvo sunaikinti pagal Versalio sutarties reikalavimus.
Po karo C.V buvo naudojami Estijos (4 vnt.), Lietuvos (6 vnt. ir vienas pasigamintas), Lenkijos (užgrobė 11 orlaivių 1919 m. ir pasigamino dar 13, dar keletą įsigijo 1920 m.), Suomijos (2 vnt.), Nyderlandų (4 vnt.), Šveicarijos (2 vnt.) karinėse oro pajėgose, 8 naudojo Vokietijos aviakompanija Deutsche Luft Rederei.
Lenkijos C.V dalyvavo Sovietų Rusijos – Lenkijos kare. Kai kuriuose šaltiniuose nurodoma, kad keletą C.V naudojo ir Čekoslovakijos bei Sovietų Rusijos KOP.
1925 -1928 m. Bulgarijos valstybiniame aviacijos fabrike buvo gamnamos kiek modifikuotos C.V kopijos, kurių indeksu tapo DAR Uzunov-1 (DAR U-1). DAR U-1 buvo naudojamas kaip mokomasis Bulgarijos slaptųjų KOP orlaivis.
Lietuvoje
miniatiūra|[[Dobi-I ir DFW C.V]] Lietuvos karo aviacija naudojo septynis DFW C.V orlaivius. Iš jų šeši (3379, 3918, 4828, 5044, 9076, 17243) buvo nelegaliai įsigyti iš Vokietijos kariuomenės 1919 m. pradžioje, o vienas (Nr. 7) – 1922 m. birželio 9 d. iš turėtų ir vietoje pagamintų dalių buvo surinktas Karo aviacijos dirbtuvėse.
Atskirai Karo aviacijos dirbtuvėse pagamintas 1 LVG konstrukcijos C.V ir 6 Halberstadt konstrukcijos C.V.
Išlikę egzemplioriai
miniatiūra|Lenkijos aviacijos muziejuje Krokuvoje eksponuojamas vienintelio išlikusio DFW C.V fiuzeliažas Iki šių dienų yra išlikęs tik vieno Aviatik įmonėje 1917 m. pagaminto C.V(Av) (Nr. 17077-17) fiuzeliažas. Jis buvo saugojamas Vokietijos aviacijos muziejuje Berlyne (vok. Deutsche Luftfahrtsammlung Berlin). II Pasaulinio karo metu, siekiant apsaugoti nuo Sąjungininkų bombardavimų, jis buvo išvežtas į dabartinę Lenkiją ir šiuo metu yra eksponuojamas Lenkijos karo aviacijos muziejuje Krokuvoje.
Operatoriai
miniatiūra|Italijos ir Britanijos (41 divizijos) kariškiai apžiūri DFW C.V, numuštą antpuolio prieš Istrana aerodromą metu, 1917 m. gruodžio 26 d.
Variantai
miniatiūra|Bulgarijos Karalystės KOP DAR-1A su oru aušinamu Walther Vega varikliu
miniatiūra|Bulgarijos Karalystės KOP DAR 1 su skysčiu aušinamu Benz.IV varikliais
Baidarių ir kanojų irklavimas 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Baidarių ir kanojų irklavimas 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' vyko 20-ą kartą olimpinių žaidynių istorijoje.
Pasikeitimai
Siekiant lyčių lygybės baidarių ir kanojų irklavimo programa pakoreguota kardinaliai. Iš programos pašalintas dviviečių kanojų vyrų slalomo varžybos (vyko nuo 1972 m.), vyrų kanojų 200 m sprinto varžybos, vyrų dviviečių baidarių 200 m sprinto lenktynės, vyrų keturviečių baidarių 1000 m lenktynės (vyko nuo 1964 m.). Į programą įtrauktos keturios naujos rungtys: moterų kanojų slalomas, vyrų keturviečių baidarių 500 m lenktynės, moterų vienviečių kanojų 200 m sprintas, moterų dviviečių kanojų 500 m varžybos.
Sicilijos grafystė
Sicilijos grafystė  – grafystė Pietų Italijoje, kurią valdė normanų dinastija. Didžiausio išsiplėtimo laiku valstybė valdė visą Sicilijos salą, Maltą ir Kalabrijos dalį.
Raida
thumb|left|250px|Rodžeris I Palerme 1071 m. Iki grafystės sukūrimo sala buvo valdoma arabų kaip atskiras Sicilijos emyratas, tačiau krikščioniškasis pasaulis skatino salos rekonkistą. Tinkamiausi šiam tikslui buvo normanai, tuo metu jau turėję stiprią valdžią pietinėje Italijoje. 1059 m. popiežius paskatino Apulijos ir Kalabrijos hercogą Robertą Guiskardą atkariauti Siciliją krikščionims.
Robertas 1061 m. surengė pirmąjį krikščionišką žygį į Sicilijos salą. Tuo metu iš Bizantijos perimtas Redžas, o Sicilijoje iš maurų perimta Mesina. Per 1071 m. žygį paėmęs Palermą, Robertas įkūrė Sicilijos grafystę, kurią atidavė valdyti savo broliui Rodžeriui. Ši grafystė vasaliteto ryšiais buvo surišta su Apulija ir Kalabrija. Kadangi Sicilijoje kurtis buvo nesaugu, grafo pagrindinė rezidencija buvo Miletas žemyninėje Italijoje, iš kur grafystė ir buvo valdoma. Tik 1112 m. sostinė perkelta į Palermą.
Kuomet 1085 m. Robertas mirė, o jo sostą paveldėjo Rodžeris Borsa, kuris nesugebėjo tinkamai valdyti šalies, Sicilijos grafystė tapo vis stipresne ir galingesne. Nors grafystė buvo laikoma pavaldžia Apulijos ir Kalabrijos hercogystei, Sicilijos grafas paveržė iš jos nemažas teritorijas Kalabrijoje. Įtampa tarp abiejų normanų valstybių sustiprėjo Siciliją valdant Rodžeriui II, kuris pykosi su savo pusbroliu Viljamu II. Tačiau galiausiai bevaikis Viljamas II paliko savo hercogystę Rodžeriui. Taip šis 1127 m. apjungė abiejų normanų valstybių valdžią.
1130 m. Rodžeris II su popiežiaus Anakleto II palaiminimu titulavosi Sicilijos karaliumi, ir jo valstybė tapo Sicilijos karalyste.
Paliepiai (Jonava)
Paliepiai – buvęs kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 5,5 km į pietvakarius nuo Bukonių, 1 km į pietryčius nuo Liepių, prie Juodupio. Buvusio kaimo žemės dabar priklauso daugiausia Liepiams ir Žeimeliams.
Istorija
Bukonių apylinkės Paliepių kaimas 1979 m. lapkričio 28 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
ES Sétif
ES Sétif arba Entente Sportive Sétifienne – profesionalus Alžyro futbolo klubas, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje. Įsikūręs Setife. Namų rungtynes žaidžia 1945-ųjų gegužės 8-osios stadione, talpinančiame tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1958 m. Rungtyniavo aukščiausioje lygoje.
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. gruodžio 23 d.
Irena Ribačiauskaitė
Irena Gražina Ribačiauskaitė – Lietuvos baletmeisterė, baleto režisierė ir šokėja.
Biografija
1963 metais baigė Čiurlionio meno mokyklos choreografijos skyrių, dirbo valstybiniame Operos ir baleto teatre baleto šokėja. 1969 metais įstojo į Maskvos Lunačiarskio teatro institutą, kurį baigusi 1974-taisiais įgijo baletmeisterės-režisierės specialybę. Tais pačiais metais pradėjo dirbti Kauno valstybinio muzikinio teatro vyriausiąja baletmeistere. Šio teatro baleto trupei vadovavo lygiai 30 metų – iki 2004-tųjų.
Choreografės kūrybinis kelias neatsiejamas nuo vaikų. Didžiausio pasisekimo sulaukė jos mažiesiems skirti spektakliai „Mažylis ir Karlsonas“, „Čipolinas“, „Daktaras Aiskauda“, „Pelenė“, „Spragtukas“. Už pastarąjį 1999 metais choreografė pelnė aukščiausią Kauno profesionalaus teatro kūrėjų apdovanojimą „Fortūną“. Vyresniųjų auditorijai skirti jos baletai „Aušrinė“, „Panelė tarnaitė“ ir „Amerikietis Paryžiuje“, šokiai operose ir operetėse bei penkios koncertinės baleto programos.
Modernizmo architektūra
thumb|V. Gropijaus ir A. Mejerio 1911 m. suprojektuotas [[Fagus gamykla|Fagus gamyklos Alfelde, Vokietijoje, pagrindinis pastatas – etaloninis ankstyvosios modernizmo architektūros pavyzdys, davęs pradžią tarptautiniam modernizmui]] thumb|Nacionalinio kongreso rūmai modernistiniame [[Brazilija (miestas)|Brazilijos mieste (architektas O. Nymejeris, 1960 m.)]] thumb|Vėlyvojo modernizmo architektūros šedevras – [[Sidnėjaus operos teatras (architektas Jornas Utsonas, 1959–1973 m.)]] Modernizmo architektūra – architektūros stilius, reiškęsis Europoje, Šiaurės Amerikoje ir kitur pasaulyje nuo XX a. pradžios (~1918 m.) iki XX a. aštuntojo dešimtmečio. Modernizmu šiais laikais vadinamos XX a. meno (įskaitant ir architektūrą) kryptys, kurioms būdingas tradicinių išraiškos formų ir puošybos atsisakymas. Modernizmo architektūrai būdingas tuometinių naujų statybinių konstrukcijų ir medžiagų (stiklo, plieno, gelžbetonio) naudojimas, architektūrinių formų pritaikymas pastato funkcijai, maksimalus elementų, formų ir jų darinių supaprastinimas.
Modernistų doktrina remiasi L. Myso van der Rohės pastaba „Mažiau yra daugiau“, pagal kurią pastatai ir jų elementai supaprastinami iki elementarių geometrinių formų be puošybos, L. Salivano suformuluotu principu „Forma seka funkciją“, pagal kurį pastato formą lemia jo paskirtis, ir Le Korbiuzjė aforizmu „Namas – tai mašina gyventi“, pagal kurį pastato formos turi būti tokios pat tobulos, kaip gerai sukonstruotos mašinos, o jo architektūra – funkcionali kaip mašinos dalys.
Modernizmo architektūra pradėjo reikštis XX a. pradžioje ir iki trečiojo dešimtmečio modernizmo pionierių L. Myso van der Rohės, V. Gropijaus ir Le Korbiuzjė dėka pripažinta ir priimta visuomenės. Po Antrojo pasaulinio karo tapo vyraujančiu stiliumi pasaulinėje architektūroje iki septintojo dešimtmečio antros pusės, kuomet nusirito modernizmo kritikos banga. Modernizmą XX a. pabaigoje palaipsniui pakeitė postmodernizmo architektūra.
Terminas
Modernizmo terminas prancūzų kalboje (modernisme; nuo modern – šiuolaikinis) vartotas jau XVIII a. meno kūrinių nukrypimui nuo klasikinio stiliaus apibūdinti. Terminas „modernioji architektūra“ pirmąkart pavartotas austrų architekto ir urbanisto Oto Vagnerio architektūros veikalo pavadinime (Moderne Architektur, 1896 m.).
Modernizmo stilistinei krypčiai apibūdinti vartojami ir terminai funkcionalizmas, internacionalinis stilius, racionalizmas. Terminas „funkcionalizmas“, architektūros istorikų nuomone, yra formalus internacionalinio stiliaus moderniosios architektūros pavadinimas, pradėtas vartoti 1932 m. – tuo pat metu, kai buvo pristatytas ir „internacionalinio stiliaus“ terminas. Ypač įsitvirtinęs Šiaurės šalių ir Estijos architektūros istorijoje XX a. ketvirtajame dešimtmetyje suklestėjusiam architektūros stiliui apibūdinti. Racionalizmo terminas, nors ir vartojamas sinonimiškai, turi dvejopą prasmę – kaip stiliaus samprata (tarpukario Italijai būdinga modernizmo kryptis) ir kaip utilitarios ir ekonomiškos architektūros kūrybos principas (pirmumas architektūroje teikiamas ne grožiui, o ekonomiškumui ir patogumui).
Pagrindinės savybės
thumb|Farnsvortų vila prie Čikagos, architektas L. Mysas van der Rohė, 1945–1951 m. XX a. modernizmas, panašiai kaip ir XIX a. istorizmas, buvo daugialypis reiškinys. Skirtingai nuo istorizmo, kurio daugialypį pobūdį lėmė orientacija į praeitį ir tradicijas, modernizmo architektūra orientuota į ateitį ir permainas. Įvairias modernizmo architektūros kryptis vienijo bendri bruožai: atsisakyta istorinių architektūros formų, bet kokio ornamento; stengtasi naudoti naujausias statybines medžiagas ir eksperimentinius statybos metodus, racionalizuoti statybos procesą standartizuojant konstrukcinių elementų ir pastato dalių gamybą; naudotos abstrakčios paprastos formos. Daugumai modernizmo architektūros pavyzdžių būdingi lygūs, nedekoruoti paviršiai, baltos, pilkos, kreminės spalvos, horizontalios, ryškios linijos, plokšti stogai, dideli, juostiniai langai, kyšančios konsolės ir laisvas, asimetriškas, pastato funkcijai pritaikytas planavimas.
Pagrindinės kryptys
Modernizmo architektūroje išskiriamos ekspresionizmo, internacionalinio stiliaus (funkcionalizmo), konstruktyvizmo, brutalizmo, haiteko ir kitos pagrindinės stilistinės kryptys. Modernus savo laikmečiu buvo ir Art deco stilius, tačiau dėl naudotos puošybos modernizmo architektūrai nepriskiriamas. Kartu su modernizmu tęsėsi ir tradicinių architektūros stilių, pavyzdžiui, neoklasicizmo, plėtotė.
Raida
Modernizmo architektūros atsiradimą paskatino XIX a. pabaigos – XX a. pradžios pokyčiai visuomeniniame gyvenime, mokslo ir technikos laimėjimai, urbanizacija. Plečiantis miestams reikėjo naujų, pigesnių ir našesnių statybos technologijų sparčiai daugėjančių gyventojų ir verslo klientų poreikiams patenkinti. Besivystanti metalurgija ir naujai atrastas gelžbetonis padarė perversmą statybinių konstrukcijų ir architektūrinių formų srityje – atsirado naujos konstrukcinės galimybės, spartėjo statybos procesas. Metalo karkaso panaudojimas architektūroje davė pradžią aukštuminių objektų statybai – XIX a. pabaigoje Jungtinėse Valstijose, Čikagoje ir Niujorke, pasirodė pirmieji metalinio karkaso dangoraižiai, sukurti Čikagos mokyklos atstovų. Tačiau pirmieji dangoraižiai stilistiniu požiūriu dar nebuvo modernistiniai, jie buvo modernūs tik technologiniu ir urbanistiniu požiūriu, jų stilistika atstovauja istorizmui, modernui, Art deco.
Iki Antrojo pasaulinio karo
Modernizmo architektūra atsirado Europoje. Amerikietiškų technologijų įkvėpti Europos architektai eksperimentavo su naujomis medžiagomis, statybos būdais, ieškojo pastatams naujų formų, kūrė architektūros teorijas. Pagrindiniai modernizmo raidos centrai XX a. pr. buvo Austrijoje, Vokietijoje, Nyderlanduose ir Prancūzijoje.
Austrijoje
Austrijoje O. Vagnerio idėjų šalininkas architektas ir architektūros teoretikas Adolfas Losas savo veikaluose „Kalbant tuštumai“ (Ins Leere geschprochen; 1897–1900 m.) bei „Ornamentas ir nusikaltimas“ (Ornament und Verbrechen; 1908 m.) aštriai kritikavo šalyje vyravusią secesijos (moderno) stiliaus architektūrą, neigė ornamentalizmą ir siūlė architektūroje naudoti formas, kurios nebūtų dirbtinos ir perdėtai įmantrios. A. Losas manė, kad viduriniosios klasės komforto reikalavimus atitinkančiai gyvenamajai aplinkai sukurti labiausiai tiktų paprasti, lygūs paviršiai ir atviras suplanavimas. Jo projektuotas „Šteinerių namas” (Haus Steiner, 1910 m.) Vienoje ir kitos ankstyvosios kūrybos vilos laikomos modernizmo architektūros pirmtakais.
Vokietijoje
thumb|„Vokiečių verkbundo“ šimtosioms metinėms skirtas Vokietijos pašto ženklas Vokietijoje modernizmo architektūros pradžiai turėjo įtakos dailininkų, architektų, amatininkų ir pramonininkų susivienijimo „Vokiečių verkbundas“ (Deutscher Werkbund) įkūrimas 1907 m. Susivienijime vyravo nuomonė, kad architektūrą reikia stengtis standartizuoti ir pritaikyti gamybiniams poreikiams. Vienas iš susivienijimo įkūrėjų – vokiečių architektas Hermanas Mutėzijus straipsnyje „Stilių architektūra ir statyba“ (Stilarchitektur un Baukunst, 1902 m.) agitavo už efektyvią, praktišką ir modernią statybą be stiliaus. Kitas „Verkbundo“ įkūrimo iniciatorius – pramoninio dizaino pradininkas, architektas Pėteris Bėrensas 1907–1914 m. eksperimentavo su AEG bendrovės fabriko pastatų projektais. Jo kūryba, kuri architektūros istorikų laikoma protomodernizmu, turėjo įtakos tuometiniams jo asistentams – naujos kartos architektams ir modernizmo architektūros kūrėjams – Valteriui Gropijui, Liudvigui Mysui van der Rohei ir šveicarų-prancūzų architektui Le Korbiuzjė.
V. Gropijaus ir Adolfo Mejerio suprojektuotas Fagus gamyklos Alfelde pagrindinis pastatas (1911 m.) žinomas kaip etaloninis ankstyvosios modernizmo architektūros pavyzdys, davęs pradžią tarptautiniam modernizmui. Nors pastato statybai daugiausia naudota tradicinė medžiaga – plytos, jo tūris projektuotas aiškios geometrinės formos – stačiakampio gretasienio su plokščiu stogu ir gausiai įstiklintu didelių langų fasadu.
Šveicarijos lietuvių bendruomenė
290px|thumb|‎ŠLB herbas Šveicarijos lietuvių bendruomenė (ŠLB) – nepolitinė, pelno nesiekianti, visuomeninė organizacija, telkianti pastoviai Šveicarijoje gyvenančius lietuvius. Įkurta 1950 m. rugpjūčio 20 d., o pirmasis Statutas priimtas 1952 m. vasario 17 d. Yra Pasaulio lietuvių bendruomenės sudėtinė dalis.
Modernizmo architektūra
Vokietijoje
thumb|left|Veisenhofo kvartalas Štutgarte 2004 m. XX a. trečiojo dešimtmečio viduryje, atsinaujinus Vokietijos ekonomikai, ekspresionizmo kryptis prarado aktualumą – Vokietijos modernizmo architektūra plėtojosi racionalizmo kryptimi. Ilgainiui ši kryptis modernizmo architektūros raidoje tapo pagrindine, buvo tapatinama su modernizmu apskritai ir jau iš pat pradžių apibūdinama kaip „tarptautinė architektūra“. Kryptis buvo siejama su naujojo dalykiškumo (Neuer Sachlichkeit) judėjimu ir paplito 1925–1930 m., įgyvendinant subsidijuotų būstų programą Vokietijos miestuose, kuriuose savivaldybių architektų pareigas ėjo modernistai architektai: Hansas Pelcigas Dresdene, Ernstas Majus Frankfurte, Martinas Vagneris (Martin Wagner) Berlyne, Fricas Šumacheris (Fritz Schumacher) Kelne. Gyvenamieji rajonai projektuoti su plačiomis žaliosiomis zonomis ir daugiabučiais namais, pastatų projektuose vyravo kubinės formos, plokšti stogai ir baltos, lygios betono sienos; prioritetas teiktas statybos proceso racionalizacijai ir pastatų dalių standartizacijai. Svarbūs šios architektūros pavyzdžiai – V. Gropijaus ir šveicarų architekto Haneso Mejerio (Hannes Meyer) suprojektuotas Terteno rajonas Desau (Siedlung Dessau-Törten, 1926–1930 m.) su tipiniais būstais, kurių statybai panaudotos standartizuotos ir pramoniniu būdu pagamintos dalys, bei M. Vagnerio, V. Gropijaus ir Hanso Šarūno suprojektuotas Zymensštato rajonas (Großsiedlung Siemensstadt, 1929–1931 m.) Berlyne. Modernizmo idėjos demonstruotos ir „Verkbundo“ parodai pastatytame Veisenhofo kvartale (Weißenhofsiedlung, 1927 m., vyr. architektas L. Mysas van der Rohė) Štutgarte.
Šveicarijos lietuvių bendruomenė
Tikslai ir uždaviniai
ŠLB tikslai ir uždaviniai, nustatyti 2006 m. vasario 18 d.:
Modernizmo architektūra
Vokietijoje
thumb|„Bauhaus“ mokyklos pastatas Desau Veikiami „Vokiečių verkbundo“ susiformavo 1919 m. įkurtos Bauhaus architektūros ir dailės mokyklos idėjiniai principai. Mokykla veikė Veimare (1919–1925 m.), Desau (1925–1932 m.) ir Berlyne (1932–1933 m.; nacių uždaryta), vėliau laikyta pagrindiniu funkcionalizmo architektūros formavimosi centru. Svarbus funkcionalizmo, arba internacionalinio stiliaus, pavyzdys Vokietijos architektūroje – Bauhaus steigėjo ir ilgamečio vadovo (1919–1928 m.) V. Gropijaus suprojektuotas Bauhaus pastatų kompleksas Desau (1925–1926 m.): pagrindinis Bauhaus pastatas aiškiai padalintas pagal funkcijas, jo korpusai kubinių formų, išdėstyti asimetriškai; kitaip nei tradicinėje architektūroje, pastatas neturi pagrindinio fasado, pagrindinis įėjimas neakcentuotas ir neišskirtas.
V. Gropijus, Le Korbiuzjė ir kiti modernistai architektai savo plėtotos internacionalinės architektūros krypties nelaikė atskiru stiliumi; jų kūryba „internacionaliniu stiliumi“ pavadinta amerikiečių dailės istoriko Henrio Raselo Hičkoko (Henry-Russell Hitchcock) ir architekto Filipo Džonsono 1932 m. knygoje „Internacionalinis stilius: Architektūra nuo 1922 metų“ (The International Style: Architecture since 1922). Stiliaus pavadinimą autoriai sukūrė pagal Vokietijoje išleistas knygas „Internacionalinė architektūra“ (International Architektur, V. Gropijus, 1925 m.) ir „Naujasis internacionalinis statybos menas“ (Internationale Neue Baukunst, L. Hilberseimeris, 1927 m.).
Šveicarijos lietuvių bendruomenė
Veikla
Bendruomenė leidžia periodinį laikraštį, palaiko ir remia internetinio portalo veiklą , šaukia kasmetines šventes ir susitikimus: Lietuvos Nepriklausomybės dienos minėjimą (Ciuriche), Jonines (Lozanoje) , Advento šventę (Berne), organizuoja mėnesinius tautiečių susitikimus įvairiuose šalies miestuose, kuria ir remia sekmadieninius darželius ir mokyklėles Ciuriche ir Ženevoje, organizuoja ir kviečia įvairių kultūros ir meno sričių atstovų susitikimus su bendruomene.
Istorija
290px|thumb|‎Šalies vyriausybei pripažinus Lietuvą Nepriklausoma valstybe, 1991 m. spalio 24 d. [[Šveicarijos lietuvių bendruomenės iniciatyva Berno Palace Belleviu viešbutyje buvo suorganizuotas draugystės vakaras. ]] ŠLB veiklos pradžia laikomi 1898 m., kai Ciuriche studijuojantys lietuviai įkūrė draugiją, pavadintą „Draugystė lietuviškos jaunuomenės“.
Modernizmo architektūra
Vokietijoje
1933 m. į valdžią atėjus naciams modernizmo plėtotė Vokietijoje buvo nutraukta, „Bauhaus“ mokykla uždaryta, dauguma pagrindinių modernistų emigravo į Jungtinę Karalystę ir Jungtines Valstijas. Vyraujančiu architektūros stiliumi tapo neoklasicizmas.
Nyderlanduose
thumb|G. Ritveldo suprojektuotas Šrioderio namas Utrechte – Pasaulio paveldo paminklas Nyderlanduose tarptautinio modernizmo architektūros kryptį pradėjo avangardinės grupuotės „De Stijl“ („Stilius“) architektai Geritas Ritveldas, Jakobas Johanesas Piteris Audas ir kiti. „De Stijl“ architektūros bruožai ryškūs G. Ritveldo suprojektuotame Šrioderio name (Schröderhuis, 1924 m.) Utrechte su asketiškomis, aiškiomis linijomis ir formomis, lygiais paviršiais ir grynomis spalvomis. J. J. P. Audas, dirbdamas Roterdamo miesto vyriausiuoju architektu, suprojektavo funkcionalių lenkto plano gelžbetonio gyvenamųjų namų kompleksų darbininkams su lygiomis baltomis sienomis ir ilgomis langų eilėmis.
Šveicarijos lietuvių bendruomenė
Istorija
Sovietinės okupacijos metais Šveicarijos lietuviai aktyviai ir organizuotai kovojo už Lietuvos Nepriklausomybės sugrąžinimą. Po Antrojo pasaulinio karo Šveicarijoje prieglobstį rado apie pusė tūkstančio lietuvių. Tuo metu šalyje buvo apie vienas milijonas karo pabėgėlių, todėl krašto valdžia ragino juos kuo greičiau palikti šalį (teisę pasilikti turėjo tik sergantys ar gerai besimokantys aukštųjų mokyklų studentai). Dauguma tautiečių išvyko į JAV, Kanadą, Australiją ir kitas šalis ir 1955–1956 m. Šveicarijoje liko tik apie 40-60 lietuvių. Vokietijoje susikūrus Pasaulio lietuvių bendruomenei (remiantis 1949 m. birželio 14 d. priimta Lietuvių charta), Šveicarijos lietuviai vieni iš pirmųjų Europoje įkūrė Šveicarijos lietuvių bendruomenę.
Modernizmo architektūra
Nyderlanduose
Amsterdamo mokyklos architektai kūrė ekspresionizmo stiliumi. Jų pastatams būdingos apvalios ir išraiškingos formos, banguojantys plytų mūro paviršiai, dekoratyviniai elementai – bokšteliai, smailės, dekoratyvios durys ir langai. Ryškiausi pavyzdžiai – biurų pastatas „Scheepvaarthuis“ (J. M. van der Mėjus, P. L. Krameris, Michelis de Klerkas, 1916 m.), daugiabutis gyvenamasis namas „Laivas“ (Het Ship) su laivo priekį primenančiu fasadu (M. de Klerkas, 1919 m.) Amsterdame, parduotuvė „De Bijenkorf“ Hagoje (P. L. Krameris, 1926 m.).
Prancūzijoje
thumb|Sava vila Paryžiaus priemiestyje Puasi Prancūzijoje modernizmo architektūros raida prasidėjo 1923 m., tačiau iki Antrojo pasaulinio karo modernizmą vertino tik nedidelis architektūros užsakovų būrys. Nepaisant to, Le Korbiuzjė teoretinės ir praktinės veiklos dėka Prancūzija tapo svarbiu modernizmo kūrybos centru. Ankstyvieji Le Korbiuzjė darbai buvo kubizmo ir „De Stijl“ įtakai veikiant suprojektuotos kubinių formų priemiesčių vilos su plokščiais stogais ir lygiomis baltomis betono sienomis, juostiniais langais per visą fasado plotį ir laisvu planu (Rošė vila (Villa La Roche) Paryžiuje, 1923–1925 m.; Steino vila (Villa Stein) Garše, 1927 m. ir kitos). Svarbiu internacionalinio modernizmo pavyzdžiu tapo Le Korbiuzjė suprojektuota Sava vila (Villa Savoye) Paryžiaus priemiestyje Puasi (1929–1930 m.). Vilos projekte architektas pirmąkart pritaikė „namo ant stulpų“ principą; vėliau šio principo taikymas paplito ir kitų modernistų pastatuose.
SL
SL gali reikšti:
Modernizmo architektūra
Prancūzijoje
Le Korbiuzjė pirmas architektūros teorijos veikalas „Architektūros link“ (Vers une architecture, 1923 m.) išgarsėjo tarptautiniu mastu; jo aforizmas „Namas – tai mašina gyventi“ (Une maison est une machine-à-habiter) tapo vienu iš modernistų credo. Pasak Le Korbiuzjė, naujai industrinės eros visuomenei reikalinga nauja architektūra, kurios pagrindas būtų funkcija, o estetikos pagrindas – grynos geometrinės formos. Knygose „Urbanizmas“ (Urbanisme, 1925 m.) ir „Atėnų chartija“ (La Charte d‘ Athènes, 1943 m.) Le Korbiuzjė suformulavo miesto funkcinio zonavimo principus, jo ir kito prancūzų architekto Tonio Garnjė idėjos ilgam laikui turėjo įtakos miestų planavimui. Le Korbiuzjė buvo vienas iš „Tarptautinių šiuolaikinės architektūros kongresų“, kuris skatino modernizmo idėjų globalinį paplitimą, steigėjų.
Šveicarijos lietuvių bendruomenė
Istorija
1951 m. vasario 8 d. išleistas pirmasis bendruomenės laikraščio „Šveicarijos lietuvių žinios“ numeris. Po dvejų metų jo leidyba nutrūko, bet 2001 m. vėl buvo atgaivinta. 2003 m. vasario mėnesį ŠLB buvo užregistruota 170 lietuvių, o 2010 m. duomenimis, Šveicarijoje gyveno pusaštunto šimto lietuviško paso savininkų. 2006 m. liepą pradėjo veikti šalies lietuvių bendruomenės internetinė svetainė.
SL
sl gali reikšti:
Jazdanizmas
Jazdanizmas  – bendras tradicinių Kurdistano religijų pavadinimas. Žodis kilęs nuo iranėnų jazatų – žemesniųjų dievybių, angelų, todėl jazdanizmas dar vadinamas „Angelų kultu“. Būdingas tikėjimas septyniais angelais, globojančiais pasaulį. Jazdanizmas persipynęs su kurdams giminingų persų religija zoroastrizmu, taip pat perėmęs islamo mitologijos bruožų, galimai paveiktas net ir ankstyvosios vedų religijos.
Pagrindiniai kurdų tikėjimai, kurie priskiriami prie jazdanizmo: jazidizmas, jarsanizmas (ahli hakas), yšyk alevizmas.
Šveicarijos lietuvių bendruomenė
Istorija
Šveicarijos lietuvių bendruomenė įnešė svarų indelį į atkurtos Lietuvos Nepriklausomybės įtvirtinimą. ŠLB pastangų dėka Lietuvai per tris mėnesius pavyko tapti septynių tarptautinių organizacijų, įsikūrusių Šveicarijoje, nare. 1992 m. lietuvių iniciatyva buvo atidaryta oro linija Ciurichas–Vilnius, veikusi, dėja, trumpai. Tais pačiais metais Tarptautinėje patentų organizacijoje buvo atkurtass prieškarinis „LT“ kodas Lietuvoje registruotiems automobiliams, o dr. Alfonsas Kušlys buvo paskirtas Šveicarijoje įsikūrusio Tarptautinio Raudonojo Kryžiaus Lietuvos atstovu. Dr. A. Kušlio ir jo sūnų dėka Lietuvą pasiekdavo brangūs laboratoriniai kraujo tyrimų prietaisai, vaistai ir kt. Prof. kunigas Jonas Juraitis pradėjo skaityti teologijos paskaitas Kauno ir Vilniaus universitetuose, padėjo išleisti „Naująjį teologijos žodyną“. Padedant ŠLB, 1992 m. sausio 30 d. Pasaulio Ekonomikos Forume Davose dalyvavo prof. Vytautas Landsbergis, o tais metais Ženevoje vykusioje Žmogaus teisių konferencijos 48-oji sesijoje Lietuva pirmą kartą dalyvavo kaip nepriklausoma valstybė.
Organizacijos vadovais buvo: Narcizas Prielaida, Alfonsas Kušlys, Albertas Gerutis, Janina Survilaitė–Vaitkevičienė. Dabartinė pirmininkė (2019 m.) – Jūratė Caspersen.
Derlingumo jūra
thumb|right|180px| Derlingumo jūra (Nr. 2, Mare Fecunditatis) Mėnulio matomosios pusės rytiniame pakraštyje. Mesjė ir Mesjė A krateriai yra kairėje prie "2" žymos. Derlingumo jūra (, -8°N, 51°W) – Mėnulio jūra, esanti matomosios Mėnulio pusės rytiniame pakraštyje.
Antinojas (žvaigždynas)
thumb|Antinojo ir Erelio žvaigždynai. Iš Johann Bode „Vorstellung der Gestirne“ (1782 m.).
Derlingumo jūra
Derlingumo jūra (2, žr. schemą) yra piečiau Krizių jūros (1) rytinėje matomosios Mėnulio pusės dalyje. Jos amžius priskiriamas Prenektaro periodui (>3,9 mlrd. metų). Jūra yra netaisyklingos formos. Tai grupė smūginių baseinų ir kraterių, visiškai užlietų sustingusia lava. Kai kurių jų pakraščių kontūrai matomi iš kosmoso. Jūra iš šiaurės į pietus išsitęsia apie 900 km, šiaurinėje dalyje siekia 600 km plotį, plotas apie 326 000−344 000 km². Ryškioje Saulės šviesoje galima pamatyti aplinkinių kraterių per jūrą einančių spindulių, vienas iš jų yra nuo Ticho, esančio už 1800 km į pietvakarius. thumb|left|220px| Derlingumo jūros padėtis Mėnulyje Derlingumo jūra matoma iš Žemės be optinių prietaisų pagalbos. Ji šiaurinėje pusėje susisiekia su Ramybės jūra ir tarp jų yra Taruntijaus krateris (14). Šiaurės rytų pusėje prisišliejusi maža Sėkmės įlanka (6, Sinus Successus). Jūros rytiniame pakraštyje yra vienas ryškiausių Mėnulio kraterių Langrenas (8). Nuo jo pietų kryptimi prasideda stambių kraterių Petavijaus grandinė. Kita grupė kraterių ir Pirėnų kalnai pietvakariuose atskiria Derlingumo jūrą nuo Nektaro jūros.
Jūros šiaurėje nuo Taruntijaus kraterio į pietų pusę išsidėsčiusi grupė ilgų gūbrių: Dorsa Cato (140 km ilgio), Dorsa Cushman (80 km), Dorsa Cayeux (130 km). Jūros rytų pusėje pietų kryptimi plyti Dorsa Geikie (240 km), kuris susisiekia su plačiu gūbriu Dorsa Mawson (180 km). Viena iš jūros įdomybių yra du maži, jauni ir lašo formos krateriai Mesjė (Messier, 7x13 km) ir Mesjė A (14x9 km), esantys piečiau Taruntijaus kraterio, nuo kurio pro juos praeina platus šviesus spindulys. Nuo Mesjė kraterių vakarų kryptimi išeina du po truputį vienas nuo kito besiskečiantys išmuštos medžiagos spinduliai, kurie pasiekia jūros pakraštį. Tikėtina, kad Mesjė kraterius išmušė mažas meteoritas, įlėkęs į jūros paviršių 5° kampu iš rytų pusės. Nuo pirminio smūgio susidarė Mesjė krateris, o nuo skilusio ir atšokusio meteorito gabalo − Mesjė A. Šiaurės vakarų pusėje nuo kraterių yra 94 km ilgio siaura įduba Rima Messier.
1970 m. Derlingumo jūros rytiniame pakraštyje nusileido TSRS automatizuotas aparatas „Луна-16“, kuris pirmą kartą be žmogaus pagalbos pargabeno į Žemę Mėnulio paviršiaus mėginių (~101 g). 2009 m. jūros šiaurinėje dalyje kontroliuojamai sudužo Kinijos bepilotis aparatas „Chang'e 1“.
Antinojas (žvaigždynas)
Antinojas – žvaigždynas, buvęs į pietus nuo Erelio žvaigždyno. Dabar tai pastarojo žvaigždyno dalis.
Modernizmo architektūra
Italijoje
Italijos architektūroje XX a. ketvirtajame dešimtmetyje vyravo modernizuotas neoklasicizmas, jungęs klasikinių tradicijų ir racionalizmo bruožus. Svarbų indėlį modernizmo plėtrai davė inžinieriaus ir architekto Pjero Luidžio Nervio techniniai statybinių konstrukcijų ir meniniai architektūros dizaino sprendimai, ryškūs jo projektuose – stadione Florencijoje (Stadio comunale, 1930–1932 m.), Italijos oro pajėgų angaruose (Aviorimesse) Orvjete (1936 m., neišliko), Orbetele (1939–1941 m.) ir Tore del Lage (1939–1941 m.).
Vidurio Jutlandijos regionas
Vidurio Jutlandijos regionas arba Vidurio Danijos regionas  – vienas iš 5 Danijos regionų. Įkurtas 2007 m. sausio 1 d. per Danijos savivaldybių reformą. Jos metu 14 apskričių (amter) buvo perskirstytos į 5 regionus. Zelandijos regionas sudarytas iš 4 buvusių apskričių ar jų dalių: Ringkiopingo, Orhuso, Viborgo ir Vailės.
Antinojas (žvaigždynas)
Šis žvaigždynas pavadintas jauno vaikino Antinojo, imperatoriaus Hadriano mylimojo, vardu. Apie 130 m. e. m. Antinojas nuskendo Nilo upėje. Tuo metu manyta, jog jaunuolis nusiskandinęs pats, kad apsaugotų imperatorių nuo blogos lemties. Po Antinojo mirties imperatorius Hadrianas, be kita ko, jo garbei pavadino naują žvaigždyną. Jam priskirtos kelios blyškios žvaigždės į pietus nuo Erelio žvaigždyno (iki tol jos nebuvo priskiriamos jokiam kitam žvaigždynui).
Ptolemėjo veikale „Almagestas“ Antinojas įvardijamas pietine Erelio žvaigždyno tąsa. Anot Ptolemėjo, jį sudarė šešios žvaigždės; dabar jos įvardijamos Eta, Theta, Delta, Iota, Kappa ir Lambda Aquilae.
1536 m. Antinojo žvaigždynas buvo pavaizduotas ant vokiečių matematiko ir kartografo Caspar Vopel dangaus gaublio (seniausias žinomas atvaizdas). Po keliolikos metų, 1551 m., ant gaublio šį žvaigždyną pavaizdavo Gerardas Merkatorius. Antinojas vaizduotas nešamas Erelio naguose.
Šis žvaigždynas įtrauktas į Tycho Brahės 1602 m. katalogą. Kaip atskiras žvaigždynas, Antinojas buvo plačiai pripažįstamas iki pat XIX a. Į 1922 m. Tarptautinės astronomų sąjungos patvirtintą oficialų žvaigždynų sąrašą Antinojo žvaigždynas nebuvo įtrauktas.
Modernizmo architektūra
Jungtinėje Karalystėje
thumb|Farmacijos bendrovės „Boots“ fabrikas Notingame Jungtinės Karalystės architektūroje modernizmas priimtas santūriai ir vėlai – nuo XX a. ketvirtojo dešimtmečio. Vienas pirmųjų internacionalinio stiliaus pavyzdžių gyvenamųjų namų statyboje buvo škotų architekto Tomo Teito (Thomas Tait) suprojektuota „Pilis“ (Le Chateau) Breintryje. Kiti ankstyvojo modernizmo pavyzdžiai – Oveno Viljamso (Owen Williams) suprojektuotas farmacijos bendrovės „Boots“ fabrikas (1930–1932 m.) Notingame su betono konstrukcijomis ir kabančiais stiklo fasadais ir Imperijos baseinas (Empire Pool, 1934 m., dabar – Vemblio arena) Londone. Britanijos modernizmo architektūrai turėjo įtakos ir ketvirtajame dešimtmetyje šalyje kūrę užsieniečiai architektai – naujazelandietis Amijas Konelis (Amyas Connell), vokietis V. Gropijus (Impingtono koledžo pastatai Kembridžšyre, 1938–1940 m.), iš SSRS emigravęs Bertoldas Lubetkinas („Highpoint“ apartamentai Londone, 1935, 1938 m.).
Šiaurės Europoje
thumb|Paimio sanatorija Suomijoje Žymus modernizmo atstovas Šiaurės Europoje buvo suomių architektas Alvaras Altas. Jo kūrybai būdingas funkcionalizmo ir organinės architektūros principų derinimas su nacionalinėmis tradicijomis, išradingas vietinių statybinių medžiagų, medinių konstrukcijų naudojimas, pastatų fasadų ir laisvo vidaus erdvių planavimo derinimas prie kraštovaizdžio. Kartu su architekte žmona A. Marsio A. Altas suprojektavo Paimio sanatoriją Pietvakarių Suomijos apskrityje (1933 m.), miesto biblioteką Vypuryje (1935 m., dabar Vyborgas Rusijoje), „Mairea“ vilą prie Normarku (1939 m.).
Sovietų Sąjungoje
Rusijoje XX a. antrajame ir trečiajame dešimtmetyje plėtota konstruktyvizmo kryptis. 1920 m. Maskvoje įkurtos „Aukštosios meno ir technikos dirbtuvės“ – aukštoji dailės mokykla, turėjusi didelės įtakos konstruktyvizmo plėtotei. Žymesni architektai – Aleksandras Vesninas (laikraščio „Leningradskaja Pravda“ pastatas Leningrade (dabar Sankt Peterburgas, 1924 m.), Konstantinas Melnikovas (Rusakovo klubas Maskvoje, 1928–1929 m.), Ilja Golosovas (Zujevo klubas Maskvoje, 1929 m.). Pradėjus vykdyti socialistinio realizmo programą, 1931 m. modernizmo plėtra Sovietų Sąjungoje sustabdyta, architektūroje iki XX a. šeštojo dešimtmečio vyravo naivus, ekspresyvus neoklasicizmas.
Jungtinėse Valstijose
thumb|F. L. Raito suprojektuotas „Namas virš krioklio“ Pensilvanijos valstijoje Panašiai kaip Europoje, XX a. pirmoje pusėje Jungtinių Valstijų architektūroje vyravo dvi kryptys – modernizmas ir tradicinė architektūra. Tuo metu JAV pirmavo statybinių technologijų srityje, svarbūs architektūros plėtros centrai buvo Niujorkas, Bostonas, Filadelfija, Čikaga, San Franciskas, Los Andželas. Modernizmo pionieriai šalyje buvo architektas Frankas Loidas Raitas ir jo pasekėjai; nuo XX a. trečiojo ir ketvirtojo dešimtmečio modernizmas pamažu priimtas ir plačiau visuomenėje. F. L. Raito projektai publikuoti ne tik profesionaliuose leidiniuose, bet ir populiariojoje spaudoje. Vienas svarbiausių jo projektų – verslininko E. Kaufmano „Namas virš krioklio“ gamtos draustinyje Pensilvanijos valstijoje (1935 m.). XX a. ketvirtajame dešimtmetyje modernizmas plėtotas ir pramoninėje architektūroje (vokiečių kilmės architekto Alberto Kano suprojektuoti fabrikai).
XX a. ketvirtajame dešimtmetyje JAV kilo susidomėjimas radikaliausia Europos modernizmo kryptimi – internacionaliniu stiliumi, kuris labai paveikė tolimesnę modernizmo architektūros raidą šalyje. Amerikietišką internacionalinio stiliaus interpretaciją Kalifornijoje anksčiausiai pademonstravo austrų kilmes architektai Ričardas Noitra (Lovelio gyvenamasis namas (Lovell House) Los Andžele, 1929 m.) ir Rudolfas Šindleris (gyvenamieji namai Niuport Biče, Los Andžele). Rytinėje pakrantėje kūrė architektai Džordžas Hau (George Howe) ir Viljamas Leskazė (William Lescaze), kurių suprojektuotas Filadelfijos taupomojo fondo draugijos pastatas (Philadelphia Savings Fund Society Building, 1929–1932 m.) buvo ankstyvas internacionalinio stiliaus pavyzdys dangoraižių architektūroje, kurioje iki tol vyravo Art Deco stilius.
Po Antrojo pasaulinio karo
thumb|180px|Jungtinių Tautų Organizacijos sekretariato pastatas Po Antrojo pasaulinio karo architektūros raidos sąlygos pasikeitė. Dauguma Europos šalių buvo nuskurdintos karo, nemažai miestų sugriauta, infrastruktūra suniokota. Buvo svarbu kuo greičiau likviduoti karo padarytą žalą. Ekonomiškumas, racionalumas ir funkcionalumas tapo svarbiausiais architektūros kriterijais, todėl XX a. šeštajame ir septintajame dešimtmetyje Europoje, JAV ir daugelyje kitų pasaulio šalių svarbiausia architektūros kryptimi tapo internacionalinis modernizmas. Plėtėsi miestų teritorija, didėjo pastatų tūriai. Pagrindiniams architektūros užsakovams – įstaigoms ir įmonėms – vis dažniau atstovavo nebe pavieniai asmenys, o užsakovų komitetai, o pastatus vis dažniau projektavo nebe pavieniai architektai, o architektūrinės bendrovės; didžiausiose iš jų dirbdavo šimtai ir tūkstančiai architektų. Internacionaliniam stiliui tapus globaliu, atskirų projektų realizavimui būdavo kviečiami architektai iš įvairių šalių: Jungtinių Tautų Organizacijos sekretariato pastatą (United Nations Secretariat Building, 1948–1950 m.) Niujorke projektavo amerikiečių architektai Volisas Harisonas ir Maksas Abramovicas (Max Abramovitz), o kaip konsultantai buvo pakviesti architektai Le Korbiuzjė iš Prancūzijos, Oskaras Nymejeris iš Brazilijos, Hovardas Robertsonas (Howard Robertson) iš Jungtinės Karalystės, Liangas Sičengas (Liang Seu-cheng) iš Kinijos, Svenas Markelijus iš Švedijos ir kiti; UNESCO būstinę Paryžiuje projektavo Bernaras Zerfiusas iš Prancūzijos, Marselis Brojeris iš Vengrijos ir P. L. Nervis iš Italijos; „Interbau“ gyvenamuosius namus Hanzos kvartale Berlyne projektavo virš 20 architektų iš 13 šalių (A. Altas, V. Gropijus, O. Nymejeris ir kiti, 1957–1961 m.).
Jungtinėse Valstijose
Po Antrojo pasaulinio karo JAV tapo turtingiausia ir galingiausia pasaulio valstybe ir pagrindiniu modernizmo architektūros plėtros centru. Prie JAV architektūros suklestėjimo žymiai prisidėjo iš Europos imigravę architektai – V. Gropijus ir L. Mysas van der Rohė. V. Gropijus 1938–1952 m. vadovavo Harvardo universiteto Dizaino mokyklos Architektūros departamentui Kembridže, kur suprojektavo Harvardo studijų centro pastatus (Harvard Graduate Center, 1949–1950 m.). L. Mysas van der Rohė 1938–1958 m. vadovavo Ilinojaus Technologijos instituto Architektūros koledžui Čikagoje, kur jo plėtota modernizmo architektūros kryptis vėliau pavadinta „Antrąja Čikagos mokykla“ (Second Chicago School). L. Myso van der Rohės XX a. penktajame dešimtmetyje suprojektuotų Ilinojaus Technologijos instituto pastatų architektūroje ryškus Europos modernizmo architektūros pritaikymas JAV kapitalizmo sąlygoms: JAV vyravęs polinkis į praktiškumą ir paprastumą sujungtas su Europos modernizmo intelektualiniu rimtumu ir autoritetu.
thumb|180px|„Lake Shore Drive“ apartamentai Čikagoje thumb|left|„Stiklinis namas“ Niu Keinane, Konektikute L. Myso van der Rohės projektai turėjo įtakos kitų architektų kūrybai. Minimalistinė, bet brangi ir išskirtinė Farnsvortų vila prie Čikagos (1945–1951 m.) dar nebaigta įkvėpė architektą Filipą Džonsoną panašiu būdu suprojektuoti savo gyvenamąjį namą Niu Keinane, Konektikute, vadinamąjį „Stikliniu namu“ (Glass House, 1947–1949 m.). XX a. šeštajame dešimtmetyje internacionalinis stilius su jam būdingomis stačiakampėmis geometrinėmis formomis ir lygiais paviršiais pradėjo vyrauti ir dangoraižių architektūroje, žymiai pakeisdamas miestovaizdį. L. Myso van der Rohės suprojektuoti „Lake Shore Drive“ apartamentai Čikagoje (1951 m.) – du 26 aukštų plieniniai bokštai su moderniais, lygiais stiklo ir aliuminio fasadais tapo pavyzdžiu kitų dangoraižių statybai. Veikiami „Lake Shore Drive“ projekto architektai Gordonas Banšaftas ir Natali de Blois (Natalie de Blois) Manhatane, Niujorke, sukūrė 21 aukšto dangoraižį „Lever House“ su kabančiais stiklo ir plieno fasadais. Architektų idėja dangoraižio papėdėje suformuoti horizontalaus tūrio podiumą dažnai pakartota kitų XX a. šeštojo ir septintojo dešimtmečio dangoraižių architektūroje JAV ir kitur pasaulyje. Šalia „Lever House“ pastatyto „Seagram“ dangoraižio autoriai L. Mysas van der Rohė ir F. Džonsonas podiumo atsisakė, palikdami jo vietoje viešą erdvę. Toks būdas taip pat vėliau naudotas kitų dangoraižių statyboje.
Le Korbiuzjė Jungtinėse Valstijose suprojektavo tik vieną pastatą – Harvardo universiteto Dailidystės centrą Kembridže (Carpenter Center for the Visual Arts, 1963 m.), bet jo įtaka modernizmo architektūros raidai šalyje buvo jaučiama ir kitų architektų projektuose, pavyzdžiui, JTO sekretoriato pastate, kurį projektuojant Le Korbiuzjė buvo pakviestas konsultantu: 39 aukštų pastato pagrindiniai fasadai įrengti su stiklo, aliuminio ir plieno kabančiomis konstrukcijomis, o siauresnius šoninius fasadus sudaro lygus mūras (akivaizdi ankstesnių Le Korbiuzjė projektų – Šveicarijos paviljono Paryžiaus tarptautiniame universiteto miestelyje (1930–1931 m.) bei Švietimo ir sveikatos ministerijos rūmų Rio de Žaneire (1935 m., kartu su Lusijumi Kosta ir O. Nymejeriu) – architektūros įtaka).
thumb|left|E. Sarineno suprojektuotas „Trans World Airlines“ oro linijų skrydžių centras Dž. F. Kenedžio tarptautiniame oro uoste Niujorke XX a. šeštojo dešimtmečio pabaigoje JAV pamažu pradėjo atgimti ir kita modernizmo kryptis – ekspresionizmas. Suomių kilmės architektas Eras Sarinenas „Trans World Airlines“ oro linijų skrydžių centro projekte Niujorke (1962 m.) atsisakė šeštojo dešimtmečio modernizmo architektūrai būdingos paprastos abstrakcijos ir vietoj jos terminalą kūrė vaizdingai – tarsi oro uoste nusileidusį milžinišką paukštį išskėstais sparnais.
thumb|Gugenheimo muziejus Niujorke – organinės architektūros pavyzdys ir vienas svarbiausių architekto F. L. Raito projektų F. L. Raitas Niujorke suprojektavo organinės architektūros šedevrą – Gugenheimo muziejų (1943–1959 m.). Vietoj tuo metu įprastų stačiakampių gretasienių tūrių architektas sukūrė apskritų ir spiralinių formų pastatą, kurio pagrindinė rotonda platėja į viršų ir apšviesta pro stiklinį stogą krintančios šviesos. Organinę architektūrą gyvenamųjų namų statyboje plėtojo ir kiti ortodoksaliu Europos modernizmu nepatenkinti amerikiečių architektai, pavyzdžiui, Briusas Gofas (Bruce Goff), tačiau pagrindines gyvenamųjų namų dizaino madas diktavo statytojai ir nekilnojamo turto vystytojai.
Išraiškingų architektūrinių formų buvo ieškoma ir kitose modernizmo kryptyse – brutalizme, struktūralizme (Polo Rudolfo suprojektuotas Jeilio universiteto Dailės ir architektūros mokyklos naujasis pastatas Niu Heivene, 1963 m.; Luiso Kano kūryba).
Brazilijoje
Skirtingai nuo daugelio kitų pasaulio šalių, architektūros raida Brazilijoje Antrojo pasaulinio karo metais nenutrūko. Pirmieji svarbesni modernizmo projektai įgyvendinti XX a. ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje – Švietimo ir sveikatos ministerijos rūmai Rio de Žaneire bei O. Nymejerio ir L. Kostos suprojektuotas Brazilijos paviljonas pasaulinei parodai Niujorke (1939–1940 m.). Didžiausi modernizmo architektūros projektai po Antrojo pasaulinio karo buvo naujosios sostinės Brazilijos miesto planas, įgyvendintas 1957–1960 m. (L. Kosta ir kiti) ir didelių tūrių visuomeninių ir administracinių pastatų statyba (Nacionalinio Kongreso rūmai, 1960 m., Užsienio reikalų ministerijos rūmai, 1970 m., abiejų architektas – O. Nymejeris).
Europoje
thumb|330px|left|Hanstentono mokykla Norfolke, Anglijoje Brutalizmo stilius atsirado Jungtinėje Karalystėje XX a. šeštajame dešimtmetyje. Pirmuoju stiliaus pavyzdžiu laikoma anglų architektų Alison Smitson ir Piterio Smitsono suprojektuota Hanstentono mokykla (Hunstanton School) Norfolke, Anglijoje (1949–1954 m.): pastato architektūrai būdingos aiškios formos ir struktūra, sąmoningai be apdailos paliktos visos konstrukcijos, medžiagos ir inžineriniai tinklai. XX a. septintojo dešimtmečio pabaigoje ir aštuntojo pradžioje brutalizmas tapo vyraujančiu stiliumi Jungtinės Karalystės visuomeninių ir komercinių pastatų projektuose (Deniso Lasduno suprojektuoti Nacionalinio teatro rūmai Londone, 1976 m.), o iš Jungtinės Karalystės paplito ir kitur pasaulyje, ypač švietimo įstaigų architektūroje.
XX a. septintojo dešimtmečio pabaigoje Jungtinėje Karalystėje susiformavo dar viena modernizmo kryptis – haitekas, kuriai būdinga aiški struktūra, mechaninių sistemų demonstravimas, atviras, lengvai pakeičiamas suplanavimas, naujų neįprastų medžiagų naudojimas (anglų architekto Normeno Fosterio „Renault“ automobilių centro sandėlis Svindone, 1980–1982 m.; italų architekto Renco Pjano ir anglų architekto Ričardo Rodžerso suprojektuotas Pompidu centras Paryžiuje, 1977 m.).
Japonijoje
Vėlyvojo modernizmo laikotarpiu Japonijoje susiformavo nauja, vietinė modernizmo kryptis – metabolizmas, kurią XX a. septintajame dešimtmetyje pradėjo architektai Kijonoris Kikutakė, Kišio Kurokava ir Fumihikas Makis.
Tarpukario modernizmas
Iki XX a. ketvirtojo dešimtmečio tarpukario Lietuvos architektūroje vyravo neoklasicizmas. Pirmosios modernizmo idėjos Lietuvą pasiekė jau trečiajame dešimtmetyje – inžinieriaus Prano Markūno suprojektuotuose elevatoriuose Kaune ir Šiauliuose (1923–1925 m.) pirmąkart Lietuvos architektūroje panaudotas išorėje matomas nedekoruotas gelžbetonio karkasas. Modernizmo vertybės pastebimos ir „OZE“ sveikatos namų pastato Kaune planinėje struktūroje ir funkcijoje (architektai Krečmeris, Šragenheimas, 1926 m.). Tačiau tradiciškai teigiama, kad modernizmas Lietuvoje prasidėjo ir ėmė reikštis kaip stilius ketvirtojo dešimtmečio pradžioje.