cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pearl Jam diskografija
Fanklubo Kalėdiniai singlai
Kiekvienąmet nuo 1991 m. (išskyrus 1994 m.) grupė savo fanklubą („Ten Club“) apdovanodavo tik jiems skirtais singlais, išleistais vinilo formatu. Kartu su singlu buvo pridedamas ir kasmetinis grupės žurnalas „Deep“.
Timgadas
Timgadas – buvusi Romos kolonija Šiaurės Afrikoje, dabartinio Alžyro teritorijoje, 35 km nuo Batnos (Batnos vilaja). Timgadas įkurtas apie 100 m. pr. m. e. imperatoriaus Trajano. Iš išlikusių griuvėsių puikiai matomas romėnų miestų planavimo stilius.
Timgadas buvo įkurtas kaip karinis bastionas Aureso kalnų papėdėje, kovoje prieš berberų gentis. Apgyvendintas pradžioje Romos armijos ir partų veteranų. Miestas buvo apsuptas gynybine siena. Vedė 6 keliai. Timgade gyveno apie 15 tūkst. gyventojų. Viena miesto įžymybių – 12 m aukščio Trajano arka, atstatyta 1900 m. Yra 3500 vietų teatro griuvėsiai, termos, biblioteka, bazilika, Jupiterio šventykla.
III a. Timgade suklestėjo krikščionybė. V a. miestą nuniokojo vandalai, o 535 m. okupuotas bizantiečių. Timgado griuvėsiai atrasti 1881 m.
1982 m. Timgadas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Aščysu
Aščysu vadinami:
Ecobank
Ecobank – Afrikos bankas, aptarnaujantis 21 Vakarų Afrikos ir Centrinės Afrikos šalį. Turi apie 320 aptarnavimo skyrių.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Lietuvos spaustuvininkų asociacija
Lietuvos spaustuvininkų asociacijos Tarybos Pirmininkas Artūras Karosas, UAB BALTO generalinis direktorius, žinomas ir kaip inovatyvios fotoknygų kūrimo sistemos Zoombook įkūrėjas A. Karosas yra penktasis LISPA Tarybos pirmininkas nuo asociacijos įkūrimo. Iki jo tarybai yra pirmininkavę: Gediminas Citukas, Stanislovas Jurkuvėnas, dvi kadencijas Saulius Jokužys, Saulius Mudėnas.
Šelifas (upė)
Šelifas – upė šiaurės Alžyre, ilgiausia šalyje. Prasideda Sacharos Atlase Tuilio (Sebago) pavadinimu. Teka į šiaurę sausringomis vietovėmis, kerta Tel Atlaso kalnus. Įteka į Viduržemio jūrą ties Mostaganemu. Upės žemupys naudojamas drėkinimui. Šelifas dažnai smarkiai nusenka. Ant upės įrengta Gribo HE. Vasarą debitas siekia vos 1 m³/s, po žiemos kritulių gali pasiekti 5 m³/s.
Dažinė indigažolė
Dažinė indigažolė (Indigofera tinctoria) – pupinių (Fabaceae) augalų šeimos krūmas. Kilęs iš Indijos, tačiau dabar natūralizuotas daugelyje pasaulio tropinių regionų.
Krūmas nedidelis, iki 2 m aukščio. Lapai sudėtiniai, sudaryti ir 4-7 porų lapelių. Lapeliai elipsiški, viršutinė pusė plika, apatinė apaugusi plaukeliais. Žiedai rožiniai arba violetiniai, susitelkę į nedideles kekes. Vaisius – linijiškai cilindriška ankštis su 4-6 sėklomis.
Lapuose yra bespalvio glikozido indikano. Veikiant fermentais iš jo gaunamas indigotinas, naudojamas indigo dažų gamyboje. Todėl dažinė indigažolė nuo seno naudota audinių dažymui. Taip pat turi ir vaistinių savybių.
thumb|left|250px|Žiedynai
Meškučiai (Varėna)
Meškučiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 19 km į šiaurę nuo Varėnos, 3 km į šiaurės vakarus nuo Sarapiniškių, prie Musės upelio ir Dusmenų miškų. Praeina kelias.
Gyventojai
thumb|left|240px|[[Musė (Varėnė)|Musė ties Meškučiais]]
Romas Devinduonis
Romas Jonas Devinduonis (g. 1936 m. gegužės 18 d. Kaune) – Lietuvos architektas.
Kuršo pusiasalis
miniatiūra|Kuršių pusiasalio šiauriausias taškas – [[Kolkos ragas.]] Kuršo pusiasalis  – pusiasalis Latvijoje, tarp Baltijos jūros ir Rygos įlankos. Pietinė riba – 57° lygiagretė. Didžiausias aukštis 174 m. Kuršo pusiasalis – miškingiausia Latvijos vieta.
Romas Devinduonis
Biografija
1955–1961 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1962–1965 m. Kauno instituto „Žemprojektas“ regioninio planavimo skyriaus architektas. 1965–1967 m. Sąjunginio techninės estetikos mokslinio tyrimo instituto Kauno filialo architektas. 1967–1992 m. Miestų statybos projektavimo instituto grupės vadovas, projektų vyr. architektas. Nuo 1992 m. UAB „Urbanistika“ vyr. architektas, projektų vadovas. Nuo 2003 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje.
Kirmėliukai
Kirmėliukai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Juostininkų.
Safri Duo
Safri Duo – perkusininkų duetas iš Danijos, kurį sudaro Uffe Savery (g. 1966 m. balandžio 5 d.) ir Morten Friisas (g. 1968 m. rugpjūčio 21 d.).
Istorija
Grupės nariai susitiko 1977 m. Karališkoje Danijos muzikos konservatorijoje. Tuomet jie sugalvojo suburti grupę, kurią pavadino Safri Duo. Pavadinimas sudarytas iš jų pavardžių pirmųjų skiemenų. Nuo tada jie pradėjo savo perkusinius pasirodymus įvairiuose šalies festivaliuose.
2000 m. jie susipažino su prodiuseriumi Michael Parsbergu ir su jo pagalba Safri Duo išleido naują singlą "The Bongo Song". Šis singlas labai išpopuliarėjo pasaulio klubuose ir Safri Duo tapo žinoma grupė muzikos pasaulyje. Netrukus singlas pasirodė MTV kanale, o metų pabaigoje jis buvo geriausiai parduodamas singlas Europoje. Taip pat ši daina pasižųmėjo tuo, kad buvo atlikta per 2000 m. Olimpines žaidynes Sidnėjuje.
2002 m. Safri Duo išleido naują albumą "Episode II". Iš šio albumo net trys dainos buvo išleistos singlo pavidalu: "Played-A-Live", "Samb Adagiob" ir "Baya Baya".
2003 m. grupė išleido "3.0" albumą. Šiame albume kelias vokalo partijas atliko vokalistas Clark Andersonas. Šis albumas taip pat susilaukė didelės sėkmės, tad kitais metais išėjo naujas albumas "Safri Duo 3.5 - International Version", kuriame buvo kelios naujos dainos bei ankstesnio albumo dainų perdarytos versijos.
Planuojama, kad 11-tas grupės albumas "Origins" bus išleistas 2008 m. lapkričio 17 d.
Diskografija
thumb|right|200px|Naujausio Safri Duo albumo "Origins" viršelis
2010 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Šiaurės Amerika
Straipsnyje pateikiami atrankos į 2010 m. pasaulio futbolo čempionatą Šiaurės Amerikos zonos rezultatai.
I etapas
! colspan="5" | 1 grupė
! colspan="5" | 3 grupė
II etapas
! colspan="5" | 1 grupė
! colspan="5" | 2 grupė
! colspan="5" | 3 grupė
Miškinė miglė
Miškinė miglė (Poa nemoralis) – miglinių (Poaceae) šeimos daugiametis žolinis augalas.
Aukštis iki 80 cm. Lapai lancetiški, lygiakraščiai, ilgomis lapamakštėmis. Žiedai labai smulkūs, susitelkę 5-10 cm ilgio žiedynuose (šluotelėse). Žydi gegužės – birželio mėnesiais. Lietuvoje dažna. Auga derlingose, vidutiniškai drėgnose dirvose miškingose vietose. Vertingas pašarinis augalas.
Šaltiniai
thumb|left|200px|Žiedynas thumb|left|150px|Požymiai
Ruta 3
Ruta 3 – valstybinės reikšmės Paragvajaus plentas, oficialiai vadinamas 'Ruta Nacional N° 3 „Gral. Elizardo Aquino“'. Jungia šalies sostinę Asunsjoną su šalies šiaurėje, Brazilijos pasienyje esančiu Belja Vistos miestu. Ilgis – 475 km. Tai svarbi krovinių gabenimo arterija.
Gyvenvietės
Svarbesnės gyvenvietės prie kelio:
Kočabambos departamentas
Kočabambos departamentas  – vienas iš devynių Bolivijos administracinių vienetų, geografinis šalies centras. Tai tankiausiai apgyvendintas Bolivijos regionas. Departamento sostinė – Kočabamba.
Pavadinimo kilmė
Kočabambos pavadinimas kilo iš kečujų kalbos žodžių Cocha, reiškiančio ežerą, ir Pampa, reiškiančio lygumą.
Kaimiškasis tabakas
Kaimiškasis tabakas (Nicotiana rustica), dar žinomas kaip machorka – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalas, priskiriamas tabako genčiai. Kilęs iš Pietų ir Centrinės Amerikos, dabar plačiai auginamas visame pasaulyje.
Kočabambos departamentas
Geografija
Kočabambos departamentas įsikūręs pačiame Bolivijos centre. Šiaurėje departamentas ribojasi su Beni, pietuose su Potosi ir Čukisakos, rytuose su Santa Kruso, vakaruose su La Paso, pietvakariuose su Oruro departamentais.
Kaimiškasis tabakas
Augalas vienmetis, žolinis, iki 130 cm aukščio. Stiebas šakotas beveik nuo pat pamato. Lapai kotuoti, kiaušiniški, buki, raukšlėti. Žiedai gelsvi arba geltoni. Kaimiškojo tabako džiovintuose lapuose yra nuo 1 iki 10 % nikotino, 15–20 % organinių rūgščių, sėklose yra 35–40 % aliejaus. Iš augalo lapų gaminami nuovirai, skirti vabzdžių atbaidymui. Indėnų šamanai augalo lapus naudoja haliucinogeninių preparatų gamybai, vietomis naudojamas kaip ajahuaskos komponentas. Iš kaimiškojo tabako buvo gaminami cigarai, uostomasis tabakas, snusas. Rusijoje, Lietuvoje kaimiškasis tabakas buvo auginamas rūkalams, bet po II pasaulinio karo paplitus cigaretėms, šio augalo reikšmė sumenko.
Kočabambos departamentas
Geografija
Kočabambos departamentas priklauso subandinei zonai. Išskyrus šiaurines Karasko ir Čaparės provincijas departamentą sudaro kalnuota teritorija. Regioną kerta Rytų Kordiljera.
Hidrografija
Kočabambos departamentas priklauso Amazonės upės baseinui. Svarbiausia upė yra Mamore (isp. Mamoré), kuri prasideda Sakabos tarpeklyje pavadinimu Roča ir vėliau susijungia su Arkės  upe. Kitos upės: Mamoresiljas, skirianti Kočabambos ir Santa Kruso departamentus, Čaparė , į kurią įteka Espíritu Santo ir Juntas. Į Beni upę suteka St. Helena, Calliri, Altamachi, Cotacajes, į Caine upę – Arkė, Huila Huila, Mulu, Pajcha, Mizque, Novillero, Lagar ir Tojo.
Klimatas
Klimatas departamente priklauso nuo aukščio. Regionuose, kuriuose yra kalnų su amžinu sniegu, vyrauja šaltas klimatas, pietiniuose kalnų šlaituose klimatas švelnus, šiauriniuose šlaituose šaltas arba vidutinis. Šiaurinei ir pietvakarinei Jungas daliai būdingas šiltas klimatas. Čaparės regionas pasižymi itin dideliu kritulių kiekiu (apie 5000 mm per metus).
Provincijos
thumb|300px|Kočabambos departamento suskirstymas į provincijas Departamentas padalintas į 16 provincijų, 45 savivaldybes ir 146 kantonus. Departamento provincijos:
Demografija
Kočabambos departamento gyventojų skaičius sudaro 17,61 % visų Bolivijos gyventojų. Tai tankiausia apgyvendintas Bolivvijos departamentas. 58,83 % gyventojų gyvena miestuose, 41,17 % gyvena kaimuose.
74,36 % vyresnių nei 15 metų gyventojų (64,27 % miestuose ir 90,65 % kaimuose) priskiria save indėnų tautoms. Kočabambos departamentas apgyvendintas Cotas, Chuis, Sauces, Mojocollos, Collas ir kečujų bendruomenėmis. Šiaurėje džiunglėse įsikūrusi jurakarių (isp. Yuracaré) etninė grupė. Grupės iki šiandien yra išsaugojusios protėvių tradicijas ir papročius, užsiima amatais.
Pagal 2001 m. gyventojų surašymo duomenis 81,52 % vyresnių nei 6 metai gyventojų moka ispanų kalbą (95,87 % miestuose ir 59,89 % kaimuose).
Ekonomika
thumb|300px|Naftos perdirbimo gamykla Kočabamboje
Kočabambos departamentas labai svarbus Bolivijos naftos ir gamtinių dujų tiekėjas. Departamente išgaunama beveik pusė šalies naftos ir apie penktadalis gamtinių dujų. Pagrindiniai kasami mineralai: cinkas, švinas ir volframas.
Kitos svarbesnės ekonominės veiklos: žemės ūkis, gyvulininkystė, žvejyba, kalnakasyba. Kočabambos departamentas pasižymi didele auginamų produktų įvairove: šaltose zonose auginamos bulvės, bolivinės balandos, miežiai, centriniuose slėniuose kviečiai ir kiti javai, kukurūzai, vaisiai ir daržovės, šilto klimato zonose riešutai, citrusai, kiti tropiniai vaisiai. Nutolusiose šiaurės rytų Kočabambos rajonuose auginama koka. Iš gyvulių paminėtini galvijai, avys, ožkos, arkliai ir kupranugarinių šeimos atstovai.
Didžiausią dalį eksporto struktūroje sudaro reeksportas (apie tris ketvirtadalius). Pagrindinės departamento eksporto prekės: oda ir odos gaminiai, mediena ir jos gaminiai, nafta, maisto produktai. Pagrindinė eksporto šalis – JAV. Taip daug eksportuojama į Pietų Amerikos šalis: Kolumbiją, Čilę, Venesuelą, Peru, Argentiną. Svarbi eksporto valstybė yra ir Belgija.
Pagrindinės importo prekės: transporto priemonės, jų dalys ir priedai, pramonės gaminiai, vartojimo prekės. Daugiausiai prekių importuojama iš Čilės. Taip pat kaip importo šalys svarbios Peru ir Argentina.
Kočabambos departamentas sukuria 18,07 % Bolivijos BVP.
Turizmas
thumb|200px|Cristo de la Concordia paminklas vienas aukščiausių Pietų Amerikoje
Pagrindiniai departamento turistiniai ištekliai – gamtinė aplinka ir istorinis paveldas. Iš gamtinių išteklių paminėtinos įvairios tropinės zonos, pvz., Incachaca, Chapare regionai, kalnuotos teritorijos, pvz, Tunario nacionalinis parkas, kuriame yra aukščiausia departamento viršūnė Tunaris (jos aukštis 5020 m). Departamento nacionaliniuose parkuose yra daug vertingų regiono floros pavyzdžių.
Kočabambos departamente yra daug inkų ir priešinkinės civilizacijos radinių. Iki šiandien yra randama ankstesių gyventojų keramikos dirbinių, įrankių liekanų. Įžymesnės vietos: Inkallajta, Choro, Tablas, Durazno, Komerkocha ir kitos radimvietės.
Taip pat didelio turistų susidomėjimo Kiljakoljo mieste rugpjūčio mėnesį rengiamas vienas iš didžiausių Bolivijos religinių renginių – Virgen de Urkupiña festivalis. Departamento sostinėje Kočabamboje yra ir vienas iš aukščiausių paminklų Pietų Amerikoje – Cristo de la Concordia, kurio aukštis 40,44 m.
Žmogaus papilomos virusas
Žmogaus papilomos virusas (ŽPV) – DNR virusas, priklausantis papilomos virusų šeimai. ŽPV sukelia infekciją žmogaus keratinocituose (odos ląstelės, sudarančios apie 90 % epidermio) arba gleivinėse. Dažniausiai ŽPV nesukelia jokių matomų simptomų, tačiau jo infekcijos vėliau tampa klinikinės ir sukelia odos pakitimus – karpas, o vėliau gali net sukelti gimdos kaklelio, vulvos, makšties, varpos, ryklės ir išeinamosios angos vėžį. Šiandien yra identifikuota apie 120 žmogaus papilomos virusų tipų. Pats ŽPV yra skirstomas į keletą grupių: didelės, vidutinės ir mažos vėžio rizikos. thumb|Oda, jos sluoksniai ir pagrindinės dalys
Vėžys, sukeltas ŽPV
16, 18, 31, 33, 35, 39, 45, 51, 52, 56, 58, 59, 68, 73 ir 82 tipų ŽPV yra kancerogeniški ir priklauso aukštos vėžio rizikos grupei. Šių tipų virusai yra perduodami lytinio akto metu. ŽPV sukeltos vėžio formos sudaro apie 5% visų diagnozuotų vėžių pasaulyje. ŽPV genai integruojasi į žmogaus ląstelių DNR. Įterpti genai skatina navikų ir auglių augimą. Dažniausiai pasitaikantis – gimdos kaklelio vėžys, kurio nuo 90 iki 100 procentų atvejų sukelia ŽPV. Lione (Prancūzijoje) esantis Tarptautinis vėžio tyrimo centras padarė išvadą, jog ŽPV yra vienas iš svarbiausių veiksnių, sąlygojančių gimdos kaklelio vėžį. Taip pat didelę įtaką turi moters imunitetas, amžius, hormoninė pusiausvyra. Dažnai vyrai, turintys karpas ant lytinių organų, lytinio akto metu perduoda moterims virusą, sukeliantį gimdos kaklelio vėžį. Virusų tipai, veiksnių įvairovė, šeimininko imuninis atsakas apsprendžia, ar lytinių takų ŽPV infekcija ilgainiui išnyks, formuosis gėrybiniai gimdos kaklelio gleivinės pakitimai, ar iš lėto, per daugelį metų, įvyks infekuotų ląstelių piktybinė transformacija ir išsivystys vėžys. Infekcijos buvimo organizme laikas labai priklauso nuo viruso tipo. Pavyzdžiui, ŽPV 16 tipo virusas gali būti organizme iki 16 mėn, nesukeldamas jokių gimdos kaklelio gleivinės pažeidimų. Vėliau infekcija gali išnykti. Žmogaus papilomos virusui yra sukurtos vakcinos, kurios yra efektingiausios mergaitėms, merginoms ir moterims, nepradėjusioms lytinio gyvenimo, turinčioms nuo 9 iki 26 metų. Papilomos viruso infekcijos burnos srityje padidina ryklės vėžio riziką nepriklausomai nuo alkoholio ir rūkalų vartojimo. Jungtinėse Amerikos Valstijose prognozuojama, kad ŽPV pakeis tabaką kaip pagrindinį burnos srities vėžio sukelėją, o galvos ir kaklo vėžių, sukeltų papilomos viruso, diagnozuotų atvejų skaičius viršys gimdos kaklelio vėžio diagnozuojamų atvejų skaičių iki 2020 metų. thumb|Ši diagrama vaizduoja, kiekį per metus buvo diagnozuotas vėžio ir kiek atvejų buvo sukelti žmogaus papilomos viruso
Perdavimas
Yra keli ŽPV perdavimo būdai: Perinatalinis perdavimas – genitalijų tipo ŽPV gali būti perduodami vaikui iš motinos gimdymo metu, bet ŽPV tipo ligos retai pastebimos tarp naujagimių. Tačiau virusas žmogui simptomų gali neparodyti net apie 10 metų. Genitalinis perdavimas – siejamas su gimdos kaklelio vėžiu. Net ir naudojantis prezervatyvais, moteriai vis tiek yra galimybė užsikrėsti ŽPV, nes karpos gali būti aplink lytinius organus, taip vidinėse šlaunies pusėse.
Michal Mackevič
Michal Mackevič (g. 1953 m. spalio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1973 m. baigė Buivydiškių žemės ūkio technikumą ir įgijo agronomo specialybę, 1981 m. – Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, įgijo lenkų kalbos mokytojo specialybę, 1987 m. – Visuomeninių mokslų akademiją prie SSKP CK.
1973–1975 m. tarnavo kariuomenėje. 1975–1990 m. laikraščių „Czerwony Sztandar“ ir „Sovetskaja Litva“ žurnalistas. 1990–2008 m. žurnalo „Magazyn Wilenski“ vyr. redaktorius ir leidėjas. 2008–2020 m. Seimo narys.
2003–2008 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Z-Scars
Z-Scars – Latvijos muzikos grupė, įkurta 2001 m. Grupė didesnio dėmesio Latvijoje susilaukė 2003 m. su daina Tu tuvojies sev ir savo debiutiniu albumu Starp tevi un mani.
Michal Mackevič
Biografija
1976–1990 m. Lietuvos komunistų partijos narys. 1988 m. vienas iš Lietuvos lenkų sąjungos įkūrėjų, nuo 2002 m. gegužės mėn. jos pirmininkas. 1994 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos iniciatyvinės grupės narys, Vilniaus miesto skyriaus narys.
Z-Scars
Grupė Z-Scars buvo įkurta 2001 m. vasarį ir iš pradžių pasirodydavo įvairiuose klubuose. 2002 m. vasarą grupė nugalėjo Latvijos naujų grupių konkursuose Stage number one ir Tu esi pamanīts. Z-Scars pirmasis radiosinglas Jūtot tā nugalėjo radijo stoties Radio SWH naujų muzikantų tope Priekšnams, ir tai atvėrė dainai kelią į pagrindinų radijo stočių topus. Dar didesnės sėkmės 2002 m. pabaigoje sulaukė kita daina Ja tu esi viens. 2003 m. vasarą pasirodė iki šiol populiariausia Z-Scars daina Tu tuvojies sev, kuri yra pagrindinė daina dokumentiniame filme Atrasts Amerikā. Rudenį pirmąsias vietas radijo stočių topuose užėmė ir daina Tev es nemelotu. 2003 m. gruodį pasirodė Z-Scars debiutinis albumas Starp tevi un mani. 2004 m. pradžioje daina Tu tuvojies sev nugalėjo radijo stoties Latvijas Radio 2 laidoje Muzikālā banka, o 2003 m. Latvijos Muzikos įrašų metų apdovanojimuose grupė buvo nominuota 3 kategorijose: už geriausią debiutą, albumas Starp tevi un mani nominacijoje „Metų geriausias roko albumas“, o daina Tu tuvojies sev nominacijoje „Geriausia roko daina“.
Medvežjegorskas
Medvežjegorskas  – miestas Rusijoje, Karelijos Respublikos centrinėje dalyje, 152 km į šiaurę nuo Petrozavodsko, prie Onegos ežero Poveneco įlankos bei Kumsos ir Vičkos upių žiočių. Rajono centras. Yra geležinkelio stotis prie Sankt Peterburgo–Murmansko linijos, pro miestą eina Kolos plentas, taip pat keliai į Suojarvį, Pudožą, yra uostas ežero pakrantėje. Medienos apdirbimo, maisto (duonos, pieno, mėsos) pramonė. Veikia krašto muziejus su turistiniu centru, Baltosios ir Baltijos jūrų kanalo valdyba.
Istorija
1915–1916 m. pastatyta Medvežja Goros (Медвежья Гора) geležinkelio stotis ir prieplauka. Pradėjo augti gyvenvietė. 1927 m. ji tapo rajono centru. 1930 m. Medvežja Gora buvo Belbaltlago, vykdžiusio Baltosios ir Baltijos jūrų kanalo statybą, būstine. 1938 m. gyvenvietei suteiktas miesto statusas ir Medvežjegorsko pavadinimas.
thumb|left|250px|Kanalo valdyba
XHTML
thumb|300px|right|XHTML išsiskiria itin griežta semantika
XHTML (eXtensible HyperText Markup Language 'išplečiama hiperteksto žymėjimo kalba') – žymėjimo kalba, kuri turi panašias į HTML žymėjimo taisykles, tik jos sintaksė yra griežtesnė. HTML yra pagrįsta SGML, taigi yra mažiau suvaržyta (galima praleisti kai kuriuos žymenis, pavyzdžiui, neužbaigti paragrafo), tuo tarpu XHTML remiasi XML, todėl XHTML dokumentas turi būti struktūriškai tvarkingas.
XHTML buvo sukurtas W3C ir yra tapęs šio konsorciumo oficialia rekomendacija.
Savybės
Labiau sintaksiškai suvaržytos HTML versijos poreikis atsirado padidėjus naudojamų mobiliųjų įrenginių skaičiui. Kadangi šie įrenginiai yra maži, jie neturi daug resursų, kuriuos būtų galima panaudoti struktūriškai sudėtingam HTML kodui.
Dauguma naujesnių žiniatinklio naršyklių gali dirbti su XHTML kodu, bet senesnės naršyklės XHTML kodą supranta kaip HTML. Taip pat beveik visos naršyklės, suderinamos su XHTML, gali naudoti HTML kodą. Yra nuomonių, kad šis faktas stabdo XHTML plėtrą. Nepaisant to, kad Microsoft yra pilnateisė W3C narė, šios kompanijos naršyklė Internet Explorer nėra suderinama su kai kuriomis XHTML rekomendacijomis.
Skirtumai tarp HTML ir XHTML
XHTML yra HTML įpėdinis. Kai kurie mano, kad XHTML yra nauja HTML versija. Tai netiesa, nes XHTML yra atskira žymėjimo kalbų šaka, o W3C žiniatiklio puslapiams siūlo naudoti HTML ir XHTML.
Skirtumai tarp HTML ir pirmosios kartos XHTML (XHTML 1.x) yra nežymūs. Daugiausia pakeitimų buvo padaryta norint HTML kalbą pritaikyti XML.
Apie kitus skirtumus galima pasiskaityti W3C XHTML 1.0 specifikacijoje.
XHTML 1.0
Pati pirmoji W3C XHTML rekomendacija – HTML buvo pakeistas taip, kad atitiktų XML sintaksę ir taisykles. XHTML 1.0 turi tris „rūšis“:
XHTML 1.1
Naujausia W3C XHTML rekomendacija yra XHTML 1.1: Module – based XHTML. Ši versija yra pagrįsta XHTML 1.0 Strict. XHTML 1.1 nebėra nė vieno prezentacinio (nustatančio išvaizdą) elemento ar rėmelių. Dokumento išvaizdą privaloma nustatinėti naudojant CSS. XHTML 1.1 taip pat turi specialų ruby markup palaikymą, reikalingą kai kurių Rytų Azijos rašmenų palaikymui.
XHTML moduliarizacija taip pat leidžia nedidelius XHTML kodo gabalėlius panaudoti kitose XML pagrįstose aplikacijose tam tikru būdu. Tai taip pat leidžia išplėsti XHTML specialiems tikslams, pvz., pridėti savo matematinių formulių užrašymo ar rėmelių modulį. Tokie XHTML dokumentai jau nebeatitiks XHTML 1.1 standarto.
XHTML 2.0
Kadangi XHTML 2.0 dar yra kuriamas, jis nėra tapęs W3C rekomendacija. Dabartinis XHTML 2.0 projektas yra kontroversiškas, nes ši XHTML versija nutrauktų suderinamumą su ankstesnėmis HTML/XHTML versijomis. Tai netgi nėra nauja XHTML versija – XHTML 2.0 yra visiškai nauja žymėjimo kalba, sukurta tam, kad patenkintų kai kuriuos poreikius, kurių nesugebėjo patenkinti XHTML 1.0 ar 1.1.
Naujos XHTML 2.0 savybės:
Daugiau apie XHTML 2.0 galima paskaityti septintoje XHTML 2.0 projekto šablono versijoje.
XHTML korektiškumo tikrinimas
XHTML dokumentas, atitinkantis kurią nors iš oficialių XHTML specifikacijų, vadinamas korektišku dokumentu. Nors XHTML turėtų būti vienodai atvaizduojamas visose naršyklėse, taip nėra. Vis dėlto, kiekvieną XHTML dokumentą rekomenduojama patikrinti tam skirtu tikrinimo įrankiu. Populiariausias iš jų – W3C Žymėjimo Tikrinimo Servisas.
Norint patikrinti XHTML ar HTML dokumentą, į jį reikės pridėti specialią eilutę, vadinamą DOCTYPE (Document Type Definition), kuri nurodytų, kuria žymėjimo kalba parašytas dokumentas. DOCTYPE turi būti nurodytas pačioje XHTML dokumento pradžioje, prieš  žymą. Galimos DOCTYPE XHTML dokumentui:
Taip pat XHTML dokumentas turi turėti nurodytą XML vardų zoną, kuri nustatytų naudojamą XHTML versiją. Tai dažniausiai daroma įterpiant  atributą į   elementą.
Įprastos klaidos
Taip pat galima naudoti:,   ir. Senesnės naršyklės priims  ir   variantus.
<style type="text/css"><!-- p { color: green; } --></style> <style type="text/css"><![CDATA[ p { color: green; } ]]> <style type="text/css"><![CDATA[/*>
Suderinamumas
Dauguma XHTML 1.0 dokumentų yra suderinami su HTML, t. y. juos gali apdoroti naršyklė, skirta HTML dokumentams. Tokie dokumentai turi būti perduoti su MIME tipu text/html. Naršyklė tokį dokumentą apdoros kaip „žymų sriubą“. XHTML dokumentą perduodant su MIME tipu application/xhtml+xml (nurodant šį tipą ir turėtų būti perduodami XHTML dokumentai) daugumai senesnių naršyklių iškils problemų su XHTML dokumento apdorojimu.
Pavyzdys
Šis pavyzdys parašytas XHTML 1.0 Strict dialektu.
<?xml version="1.0" encoding="UTF-8"?> <!DOCTYPE html PUBLIC „-//W3C//DTD XHTML 1.0 Strict//EN“ „http://www.w3.org/TR/xhtml1/DTD/xhtml1-strict.dtd“> <html xmlns="http://www.w3.org/1999/xhtml" lang="lt" xml:lang="lt">
XHTML 1.0 Strict pavyzdys <meta http-equiv="Content-Type" content="text/html; charset=UTF-8" />
Tai yra XHTML 1.0 Strict pavyzdys.
Gonzalo Guerrero
thumb|200px|Gonsalo Gerero atminimo statula [[Akumalis|Akumalyje, Kintana Ro]] Gonsalas Gereras (taip pat dar žinomas kaip Gonsalas Marineras, de Aroka ar de Arosa; g. apie 1470 m. Palose, Ispanijoje – 1536 m. rugpjūčio 13 d.) buvo jūreivis, pirmasis europietis, ispanas, tapęs ikikolumbinės majų civilizacijos nariu ir susilaukęs pirmųjų istorijoje metisų vaikų (indėniškos kilmės palikuonių).
Po laivo katastrofos ties Jukatano pusiasaliu, Gereras buvo paimtas įkaitu vietinių majų, tačiau ilgainiui, gyvendamas jų tarpe, paprastas jūreivis tapo gerbiamu ir tituluotu indėnų kariu.
Richardas Jepsenas Detlefzenas
Richardas Jepsenas Detlefzenas (, 1864 m. rugpjūčio 24 d. Gronlandas, Danija – 1944 m. kovo 24 d. Karaliaučius) – vokiečių architektas, architektūrologas.
Gonzalo Guerrero
Biografija
1511 metais, su penkiolika kitų įgulos narių plaukdamas iš Panamos į Santo Domingą, Gereras patyrė laivo katastrofą. Iš sudužusio laivo išsigelbėjo visi jo keliautojai ir maždaug dvi savaites gelbėjimosi valtimis plaukė pasroviui Jukatano pusiasaliui, kol pasiekė dabartinės Kintana Ro krantus. Ten juos iškart sučiupo pakrantėje gyvenantys vietiniai majai.
Richardas Jepsenas Detlefzenas
Biografija
Baigė Hanoverio aukštąją technikos mokyklą, architektūrą ir meno istoriją. 1901–1936 m. ir 1939–1940 m. Karaliaučiaus Rytų Prūsijos architektūros ir dailės paminklų restauratorius. 1901–1907 m. restauravo Karaliaučiaus katedrą, 1909 m. vienas Rytų Prūsijos kraštotyros muziejaus (Ostpreussisches Heimatmuseum), kuriame buvo ir lietuvių trobesių, steigėjų. Sudarė paminklotyros archyvą.
Gonzalo Guerrero
Biografija
Keli įgulos nariai beveik iš karto buvo paaukoti, kiti įkalinti. Šiems pavyko pasprukti, tačiau juos ir vėl sugavo kiti majų valdovai. Galų gale apie 1519-uosius metus, kai Ispanijos sosto įgaliotas konkistadoras Hernanas Kortesas pradėjo Meksikos užkariavimą, gyvi išliko tik du ispanai: Gonsalas Gereras, tapęs žinomu ir gerbiamu majų kariu bei gavęs Čektumalos kasiko titulą, ir Cheronimas de Agilaras. Gereras buvo vedęs turtingą majų moterį ir turėjo tris pirmuosius metisų kilmės vaikus.
Iš Kubos atvykęs į Kosumelį, Kortesas išgirdo gandus apie du ispanus, laisvai gyvenančius indėnų tarpe, ir per majų pasiuntinį į žemyną jiems nusiuntė kvietimą prisidėti prie rengiamo Naujojo pasaulio užkariavimo. Agilaras iš karto sutiko ir, kartu su garsiąja Dona Marina, tapo vertėju iš indėnų kalbos. Agilaras bandė įkalbėti Gererą prisidėti prie Korteso siekių ir, kai nepavyko, net apeliavo į krikščionių tikėjimą, kurį Gereras kaip ispanas priėmė, tačiau pastarasis nė už ką nesutiko palikti šeimos ir paslapčia išduoti draugų. Šiais laikais įvairūs istorikai savo šaltiniuose mini, esą Gereras per aštuonerius metus jau buvo tiek dvasiškai, tiek kultūriškai įsiliejęs į indėnų gretas ir per daug pripratęs prie jų gyvenimo, todėl niekuomet (pasak Bernalio Diaso del Kastiljo, net ir pripažinęs prigimtinę krikščionybę) nebūtų jų išdavęs ir palikęs, ir iki galo kovotų už vietinių indėnų laisvę.
Sužinojęs, kad Gereras yra Čektumalos gynybos vadas, vienas iš Korteso leitenantų Franciskas de Montechas jam išsiuntė ilgą laišką, kuriame bandė įkalbėti jį prisijungti prie Korteso armijos: Montechas Gererui nuolaidžiai įsiteikinėjo, bet taip pat ir demagogiškai reikalavo prisiimti atsakomybę už krikščionių tikėjimą, neišduoti krikščionybės ir ispanų „barbarams“. Montechas Gererui pasiūlė savo draugystę ir asmeninį palankumą prieš ispanų karūną bei neliečiamumą. Gereras maloniai atsakė, bet iš tikrųjų, tuo tarpu, kai ispanai žengė žemyno gilumon, slapčia įspėjo majus ir ėmė ruoštis kovai su įsibrovėliais iš Senojo žemyno. Jis vadovavo majų pulkams kovose prieš tokius stiprius Korteso leitenantus kaip Pedras de Alvaradas ir Panamos gubernatorių Pedrariją Davilą. Vienas pagrindinių Alvarado tikslų per Hondūro kampaniją ir buvo sučiupti Gererą.
Apie Gonsalo Gerero žūtį 1532 metais pranešė Montecho leitenantai Avila ir Luchonas. 1536 m. rugpjūčio 14 d. Andreso de Cerecedos laiške Ispanijos karaliui minima apie tų pačių metų birželį įvykūsį mūšį tarp Pedro de Alvarado ir vietinio hondūriečių valdovo Kikumbos, po kurio, mūšio lauke, rastas keistai atrodančio, išsitatuiravusio ir nuogo, bet ne indėno, o ispano, kūnas. Pasak Cerecedos, minėtasis ispanas metų pradžioje į Kikumbos valdytą Tikamajos miestą iš Čektumalos atplaukęs su penkiasdešimčia karo kanojų, kad pastarajam padėtų apsiginti nuo ispanų. Ir nors laiške nužudytąjį Cereceda vadina Gonsalu Aroka, didžioji dauguma dabartinių istorikų neabejoja, jog tai buvęs Gereras.
Palikimas
Taigi dėl visų išvardintų priežasčių, kai kuriems rašytojams ir istorikams, Gonsalas Gereras bei jo egzistavimas tapo abejotinu ir dar tebesprendžiamu klausimu. Yra Meksikos komiksų rašytojų ir netgi rimtų istorikų, kurie Gererą vaizduoja kaip satanistišką XVI a. ispanų figūrą, indėnų kulto garbintoją arba moderniosios Meksikos įkūrėją. Dar kiti teigia, neva Gereras išvis tebuvo Agilaro vaizduotės vaisius, sukurta asmenybė, norint įrodyti jo paties ištikimybę Kortesui, Ispanijos karūnai ir krikščionybei.
Moksliškesnis, nors ne tiek tedaugiau vertinamas tarp istorikų, šių laikų istorikės rašytojos šaltinis daro išvadą, kad nors ir yra pirminių bei antrinių, t. y. netiesioginių, apybraižų, aprašančių Gerero istoriją kolonijiniais laikais, šiomis dienomis tarp paprastų žmonių jis tapo politine ir literatūrine ikona, ir iš istorinio konteksto įgavo nacionalinio mito pobūdį; kronikininkams Gereras patiko, nes nacionalinėje plotmėje tapo puikiausiu pavyzdžiu, įkūnijančiu išankstinį paslaptingą tautinį ir kultūrinės dvasios ryšį, siejantį Europos kolonizatorius ir Amerikos vietinius gyventojus. Be jokios abejonės, daugeliu atvejų remiantis minėtomis istorinėmis apybraižomis, aprašančiomis Gererą, mokslininkams nebelieka beveik jokių klausimų dėl Gerero gyvenimo ir, tuo labiau, paties jo egzistavimo XVI a., nors autorės istorikės Rozos M. Meler esė išdėstytos mintys nacionalinio folkloro pagrindu yra labiausiai pripažįstamos ir, jei nebūtų jokių pirminių patikimų šaltinių apie Gerero gyvavimą, labiausiai tikėtinos.
Rotušė (IRT Leksingtono aveniu linija)
Rotušė, dar žinoma kaip Rotušės kilpa yra dabar nebenaudojama Niujorko metropiteno keleivių stotelė.
„Rotušė“ buvo pradinis pirmosios metropoliteno linijos pietinis terminalas, kurį 1904 metais pastatė Interborough Rapid Transit Company (IRT). Linija vadinosi „Pagrindine Manhatano linija“, šiandien esanti IRT Leksingtono aveniu linijos dalimi. Stotelė buvo atidaryta 1904 metų spalio 27 diena ir turėjo būti naujojo metro parodomąja dalimi. Stotelė yra neįprastai elegantiška ir unikali tarp kitų IRT linijos stotelių. Stotelės interjerui papuošti buvo naudojamos Gustavino plytelės, spalvoti stiklai bei žalvariniai šviestuvai.
Aptarnauti keleivius stotelė nustojo 1945 metų gruodžio 31 d., pastaruoju metu stotelė naudojama kaip apsisukimo kilpa 6 maršruto traukiniams. 2004 metais metropoliteno sistemos šimtmečio proga buvo restauruotas vienas iš stotelės įėjimų, nuo to laiko po stotelę rengiamos ekskursijos.
250px|left|thumb|Stotelės planas
Viešetė
Viešetė – upė Mažeikių raj., Tirkšlių seniūnijoje; Ventos kairysis intakas. Ilgis 25 km, baseino plotas 98 km². Teka į šiaurę iš Balėnėlio ežero. Vidutinis upės nuolydis 274 cm/km, vidutinis vandens debitas žiotyse 0,86 kub. m/s. Daubarių kaimo teritorijoje įteka į Ventą, 201 km nuo jos žiočių.
Intakai: (visi deš.): Balėnupis, Gailėšis, Stulpas. Ties Daubariais 1972 m. įrengtas priešerozinis tvenkinys (plotas 15 ha).
Prie Viešetės ties santaka su Stulpu yra dveji Daubarių piliakalniai, su Venta – Daubarių alkavietė, vad. Gojus, Gojai (Šventasis miškas).
1253 m. Livonijos ordino ir Kuršo vyskupo žemių dalybos akte minima prie upės buvusi senovės gyvenvietė – Vesete.
Upėvardis kildinamas iš šaknies *vieš-, kuri galėjusi reikšti „tekėti, bėgti“ (plg. „tvenkinys“,  „liejasi, bėga“,  „vanduo“,  „klampus skystis, sultys“, sen.  „pelkė“).
Belja Vista
Belja Vista ( – „gražus vaizdas“) gali reikšti:
Suasono domenas
Suasono domenas, vėlesniais laikais vadintas Siagrijaus karalyste − Romos imperijos istorinis administracinis vienetas, eksklavas, de facto nepriklausoma romėnų valstybė, egzistavusi 457−486 m. šiaurinėje Galijoje (dab. šiaurės Prancūzija).
Raida
464 m. Aegidius buvo nužudytas arba nunuodytas, ir po trumpo jo įpėdinio Paulo valdymo į valdžią atėjo jo sūnus Siagrijus. 476 m. Odoakras nuvertė paskutinįjį Romos imperatorių, ir Siagrijus prašė Rytų Romos imperijos pripažinti jo valstybę Romos paveldėtoja, tačiau ši teisė perduota barbarui Odoakrui. Dėl to Siagrijus nutraukė ryšius su Rytų imperija. Jis vis dar laikė save Romos vietininku ir save titulavo kunigaikščiu (dux), o germanai jį titulavo „romėnų karaliumi“.
481 m. mirus Frankų karaliui Childerikui, jo sūnus Chlodvigas pradėjo karą prieš Siagrijų. 486 m. jam pavyko sumušti Siagrijų Suasono mūšyje. Šis pabėgo pas Vestgotų karalių Alariką II, tačiau buvo sugrąžintas Chlodvigui ir nužudytas.
Po Chlodvigo mirties 511 m. Siagrijaus valdos buvo atkurtos kaip Merovingų valdoma Suasono karalystė ir davė pradžią Neustrijai.
Komitai
Suasono domeną valdė Romos vietininkai komitai:
Šimtas metų vienatvės
Šimtas metų vienatvės  – Kolumbijos rašytojo ir Nobelio premijos laureato Gabrielio García Márquezo romanas. Knyga buvo išleista 1967 m. ir nuo to laiko išversta į daugiau nei 37 pasaulio kalbas. Kūrinys tapo viena populiariausių ir perkamiausių Pietų Amerikos knygų.
Lietuvių kalba knygą pirmą kartą 1972 m. išleido „Vagos“ leidykla, vertėja Elena Treinienė. Kiti leidimai: 1991 (Lietuvos fotomenininkų sąjunga); 2002 (Vaga); 2006 (Alma littera), prie pastarojo vertimo dirbo Elena Treinienė ir Nijolė A. Petrauskienė.
Veikėjai
center|750px
Magiškasis realizmas
Knygų kritikai dažnai priskiria autoriaus knygas „Labai senas žmogus su dideliais sparnais“, „Šimtas metų vienatvės“ magiškojo realizmo žanrui. Šis žanras pagrįstas vadinamąja stebukline Amerikos tikrove, kurioje tos pasaulio dalies tautų mitai ir tikėjimai susipynę su realybe ir istorija. Romane pilna mistiškų situacijų, kaip dvasių klaidžiojimas namuose po mirties ar pagrindinių veikėjų ypač ilgas gyvenimas.
Laiko tęstinumas
„Šimtas metų vienatvės“ turi keletą laiko tęstinumo idėjų. Nors knygos siužetas gali būti suvokiamas kaip paprasta istorija, pasakojanti apie personažų ir Makondo miestelio gyvenimą, Gabrielis Garcia Marquezas palieka vietos interpretacijoms:
Vienatvė
Svarbiausia pasakojimo tema yra vienatvė, nuo kurios daugiau ar mažiau kenčia visi Buendijų šeimos nariai. Miesto įkūrėjas Chosė Arkadijas Buendija visą gyvenimą tyrinėjo rankraščius, todėl žmonės, laikydami jį bepročiu, pririšo prie medžio, kur jis ir praleido savo vienatvės dienas. Pulkininkas Aurelianas, pralaimėjęs savo karą, likusį gyvenimą praleidžia užsidaręs laboratorijoje, gamindamas auksines žuveles. Ursula, senatvėje apakusi, paskutinius gyvenimo metus praleidžia tamsoje, gulėdama lovoje. Buendijos mirė vienatvėje, nes nemokėjo mylėti ir pernelyg tikėjo prietarais. Šis uždaras ratas baigiasi, kai Aurelianas susilaukia vaiko su teta Amaranta Ursula, sukeldamas tragišką giminės baigtį.
Šiluvos gimnazija
miniatiūra|265px|right|Gimnazija 2018 m. miniatiūra|265px|right|
Raseinių rajono Šiluvos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Raseinių raj., Šiluvoje, M. Jurgaičio a. 6, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio, priešmokyklinio ir neformaliojo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190106552.
Istorija
1592 m. sausio 4 d. Pašušvio, Šiluvos ir kitų dvarų savininkė Sofija Vnučkienė įsteigė Šiluvos dvare aukštesniąją evangelikų – reformatų (kalvinistų) mokyklą. Pati mokykla buvo įkurdinta atskirame name, vadinamame alumnate (mokinių bendrabutyje).
1602 m. liepos 9 d. istoriniuose šaltiniuose pirmą kartą minima Šiluvos kalvinistų mokykla. XVII a. Šiluvoje mokytojavo didelę asmeninę biblioteką sukaupęs Saliamonas Grockis, kurį visa Žemaitija vadino Mokytoju. Tame pačiame amžiuje keletą metų Šiluvos mokykloje dirbo Šv. Rašto į lietuvių kalbą vertėjas Samuelis Minvydas.
1622–1623 m. katalikų kunigui Jonui Kazakevičiui–Smolkai atsikovojus iš kalvinistų katalikų bažnyčios žemes vėl susirūpinta mokslinti vietos jaunimą. Pasak M. Valančiaus, jis ir įsteigęs „Šidlavoj mokslinyčėlę, katroj mokydino vaikus rašto be kokio užmokesčio“.
Nuo 1820 m. švietimu Lietuvoje uoliai ėmė rūpintis Vilniaus universitetas. Šaltiniai teigia, kad 1820 m. „Špitolėje“ veikiančioje mokykloje mokėsi 20 berniukų. Tais pačiais metais Šiluvos klebono S.Giedraičio globojama guvernantė Gineitienė įsteigė Šiluvoje nedidelį mergaičių pensioną. Su trumpesnėmis ir ilgesnėmis pertraukomis Šiluvos parapinė mokykla veikė iki 1863 m. sukilimo.
1866 m. carinė valdžia rusinimo tikslais atidarė rusišką liaudies mokyklą. Atvirą savo nepalankumą rusiškai mokyklai šiluviškiai išreiškė 1905 m. revoliucijos metu. Sukilimas buvo numalšintas. Laimėjimas buvo tas, kad mokykla gerokai pasikeitė – ėmė taikytis prie vietos žmonių kultūrinių poreikių.
1906 m. pastatyti mediniai, vieno aukšto 8 kambarių mokyklos namai, kurie papuošė Šiluvą. Nuo 1907 m. rudens Šiluvos liaudies mokykloje imta mokyti lietuvių kalbos kaip dėstomosios disciplinos. 1912-1913 m. atidarius penktą skyrių ir paskyrus kiekvienam skyriui atskirą mokytoją, staigiai padidėjo mokinių skaičius. Be to, tais pačiais metais šiluviškiams duris dar atvėrė tokia pat rusiška mergaičių mokykla, vadovaujama mokytojos Liudmilos Kolesovos. Liaudies mokyklos Šiluvoje veikė iki 1915 m. pavasario.
Lygiagrečiai su rusiškomis „liaudės“ mokyklomis Šiluvoje veikė ir privačios Marcijono Jurgaičio mokyklos, atskirai berniukams ir mergaitėms. 1907 m. M. Jurgaičio mokyklos įsikūrė bažnyčiai priklausiusiame name - Vikariate.
Prieš pat Pirmąjį pasaulinį karą abi Jurgaičio mokyklos buvo sujungtos į vieną. M.Jurgaičio mokykla, išleidusi apie 20 laidų, veikė iki 1919 m. vasario 1 dienos, iki buvo reorganizuota į dviklasę savivaldybinę pradžios mokyklą. Nuo 1919 iki 1940 m. Šiluvoje veikė pradžios mokykla su šešiais skyriais. 1939 m. Šiluvos pradžios mokykla jau buvo antro laipsnio (nepilna progimnazija), ją lankė 307 mokiniai, mokomi šešių mokytojų.
1945 m. rugsėjį Šiluvos progimnazija pertvarkyta į 8 klasių gimnaziją, kuri jau 1949 m. išleido pirmąją 16 abiturientų laidą. 1949 m. Šiluvos gimnazija buvo reorganizuota į 11 klasių vidurinę mokyklą. 1952 m. jai pastatytas dviejų aukštų mūrinis 500 vietų pastatas. Aprūpinti naujus mokyklos rūmus įranga padėjo mokyklos šefai – vietinis M. Kalinino kolūkis, Kauno metalo apdirbimo gamykla „Apvija“, Vilniaus dailės institutas. Prie mokyklos buvo įrengtas kiemas – parkas.
1953 m. buvusioje klebonijoje įrengtas 40 vietų, o po 1970 m. remonto – 60 vietų mokinių bendrabutis (internatas), kuriame gyveno tolimesnių kaimų ar tėvų neturintys mokiniai. 1976 m. pagal autorinį projektą mokyklai buvo pastatytas erdvus su 6 vestibiuliais mokyklos priestatas.
1992 m. mokykla šventė 400 metų jubiliejų, kurį inicijavo buvęs XIII laidos abiturientas, filosofijos mokslų daktaras, knygos „Šiluvos apšvieta“ autorius A.Vaišvila
Farerų futbolo varžybos 2007 m.
Farerų futbolo varžybos 2007 m.
Šiluvos gimnazija
Direktoriai
Nuo 1949 m. Šiluvos vidurinei mokyklai vadovavo šie direktoriai:
Mokiniai
Šiluvos mokykloje mokėsi:
Farerų futbolo varžybos 2007 m.
Finalo rungtynės
---
Šiluvos gimnazija
Medalininkai
Mokyklą aukso medaliu baigė: V.Tankevičiūtė – 1975 m., A.Pištikaitė – 1987 m., M.Gudžiūnas – 1991 m., I.Trakšelytė – 1991 m.
Sidabro medaliu: P.Jankauskas – 1952 m., J.Samaitis – 1953 m., A.Žemkauskas – 1954 m., I.Vaznytė – 1968 m., A.Galeckas – 1986 m., E.Kazlauskaitė – 1987 m., L.Pauliukonytė – 1987 m., G.Želvytė – 1987 m., A.Masaitytė – 1990 m., R.Norkus – 1990 m., J.Leskauskaitė – 1991 m., A.Andriušaitytė – 1992 m., O.Želvytė – 1992 m.
Su pagyrimu: I.Sinkevičiūtė – 1994 m., I.Marcišauskaitė –1995 m., R.Simanavičiūtė –1996 m., J.Mickevičiūtė –1997 m., A.Sinkevičius – 1997 m.
KK150
KK150 – krašto kelias, jungiantis Šiaulius ir Pasvalį. Kelio ilgis – 69,57 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra. miniatiūra|220px|left|Netoli Pakruojo miniatiūra|220px|left|Netoli [[Kundročiai (Pakruojis)|Kundročių]]
Maršrutas
Kelias prasideda Šiauliuose, Aušros gatvėje, sankryžoje su Tilžės gatve. Eina per Šiaulių, Pakruojo ir Pasvalio rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Žeimiai, Degučiai, Jovarai, Pakruojis, Nakiškiai, Joniškėlis, Meškalaukis, Valakėliai. Baigiasi Pasvalyje, Vilniaus gatvėje, žiedinėje sankryžoje su  ir. Prie Degučių kerta Kruoją, piečiau Pakruojo virš kelio, viaduku, eina geležinkelis Radviliškis – Linkuva, už 5 km – kelią kerta kitas geležinkelis, einantis iš Klovainių dolomito karjero, Padauguvos kaime kelias kerta Daugyvenės upę, Pasvalyje nuo šio kelio atsišakoja.
2007 m. prancūzų turistų nužudymas Mauritanijoje
2007 m. prancūzų turistų nužudymas Mauritanijoje įvyko gruodžio 24 d. netoli Alego miesto, 250 km į rytus nuo šalies sostinės Nuakšoto.
Aukos - penki turistai iš Prancūzijos - buvo užpulti iškylos metu; keturi buvo nužudyti, vienas rimtai sužeistas.
Dėl šio išpuolio buvo atšauktas netrukus turėjęs prasidėti 2008 m. Dakaro ralis.
Conus alabaster
Conus alabaster – kūgeninių (Conidae) šeimos gyvūnų rūšis.
Paplitimas
Yra aptinkama Filipinuose, Indijoje, Indonezijoje.
Erazmas Stela
Erazmas Stela (Erasmus Stella; spėjamas tikras vardas Johannes Stüler; g. ~1460 m. Cvikau arba Leipcige – m. 1521 m. balandžio 2 d.) – vokiečių gydytojas, istorikas.
Baigė Bolonijos universitetą, keliavo po Italiją. Grįžęs, 1513 ir 1515 m. ėjo Cvikau burmistro pareigas. Vėliau tęsė gydytojo praktiką. Parašė legendinę Cvikau miesto ir Kryžiuočių ordino istoriją. Dėl jo legendų išgarsėjimo apie Cvikau sąsajas su gulbėmis, šios pavaizduotos dabartiniame herbe. Veikale „Apie Prūsijos senienas“ (1510, 1518 m.) įrodinėjo, kad germanai buvo seniausieji Prūsijos rytinės dalies (ir Mažosios Lietuvos) gyventojai. Lietuvius kildino iš alanų. Tas veikalas – svarbus žinių apie senovės prūsų buitį šaltinis. Tiesa, kadangi Erazmas Stela garsėjo savo prikurtomis legendomis ir istorijomis, jo šaltiniai apie senovės Prūsiją nėra laikomi labai patikimais.
Stela pasinaudojo Petro Dusburgiečio „Prūsijos žemės kronika“, tačiau neaprašė tokių šaltiniuose paliudytų dalykų kaip Romovės, krivio krivaičio, o prūsų tikėjimą laikė barbarišku. Savo darbuose Stela laisvai kompiliavo antikinę, germanų mitologiją, rėmėsi niekam nežinomais, todėl, manoma, išgalvotais šaltiniais.
Tetis
Tetis (Othohas, m. apie 2323 m. pr. m. e., palaidotas Sakaroje) – šeštosios Egipto dinastijos pradininkas. Valdė apie 2374−2354 m. pr. m. e. arba 2345–2323 m. pr. m. e.
thumb|200px|left|Tečio piramidė [[Sakara|Sakaroje]]
Pagal Manetoną, Tetis buvo naujos karalių dinastijos pradininkas, tačiau archeologiniai duomenys nerodo jokio ženklesnio pasikeitimo to meto Egipte. Tetis vedė Iput, prieš tai valdžiusio faraono Uno dukterį. Jo tėvas tikriausiai nepriklausė penktosios dinastijos giminės linijai. Tečio pasirinktas Horo vardas Sehetep-tawi („dviejų žemių sutaikintojas“) gali nurodyti jo vaidmenį, kaip tvarkos ir taikos užtikrintojo. Faraonas valdė iš Memfio, tačiau jo valdymo metu pradėjo augti Aukštutinio Egipto miestų reikšmė. Faraonas palaikė prekybinius ir diplomatinius santykius su Biblu ir Sirija, svarbius dėl medienos importo. Tetis pastatė piramidę Sakaros šiaurinėje pusėje. Jos vidinės sienos išrašytos piramidžių tekstais. Tečio sarkofagas išliko in situ, kūnas ir kapo objektai išgrobti dar senovėje. Šalia faraono laidojimo komplekso rastos dviejų jo žmonų piramidės: Iput, Pepio I motinos, ir Khuit. 1988 m. faraono laidojimo šventyklos liekanose rasti akmenys su trečiosios žmonos Sešeshet vardo įrašais. Netoli jo kapo buvo rasta viena jo statulėlė. Tečio piramidės kompleksą 1907−08 m. tyrė James Quibell. Šalia rasti palaidoti du faraono viziriai: Kagemnis ir Mereruka. Mererukos, kuris buvo vedęs Tečio dukterį, mastaba su 32 kambariais yra didžiausia Sakaroje.
Pasak Manetono, jo mirtis buvo neįprasta faraonui − jis buvo nužudytas savo sargybinio. Tai nėra patikrinama ir galbūt supainiota su Amenemheto I mirtimi. Po faraono mirties sostą apie vienerių metų laikotarpiui užgrobė Userkarė, po kurio valdžia atiteko tikrajam įpėdiniui Pepiui I.
Kirnės
Kirnėmis vadinami du gretimi kaimai Šilalės rajone:
Kirmiškiai
Kirmiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Sintautų, greta kelių ir  kryžkelės.
39 (skaičius)
Ginklų istorijoje
Galingiausio kada nors susprogdinto įrenginio Иван branduolinė reakcija truko 39 nanosekundes. Tuo metu įrenginio galia prilygo vienam procentui Saulės galios.
Alkī́ Lárnaka
Larnakos „Alkī́“ – Kipro futbolo klubas iš Larnakos.
Istroija
Klubas įkurtas 1948 m. Yra dalyvavęs elito diviziono kovose.
Theatre of Tragedy
Theatre of Tragedy – norvegų grupė, veikusi 1993 - 2010m. ir geriausiai žinoma dėl jų senesnių albumų, kurie turėjo didelę įtaką gotikinio metalo žanrui. Grupė naudojo kontrastingus vokalus – vyrišką bosą ir moters soprano pirmuose trijuose albumuose. Pradedant nuo Musique albumo, Theatre of Tragedy drastiškai pakeitė savo muzikinį stilių, kuriam daugiausiai įtakos turėjo industrinis rokas, taip pat grupė pakeitė ir dainavimo stilių. Dviejuose paskutiniuose albumuose grupė grįžo prie gotikinio metalo stiliaus.
Bygailiai
By­gailiai (arba Bigailiai) – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, apie 5 km į vakarus nuo Subačiaus geležinkelio stoties. Yra Šv. Marijos Magdalenos koplyčia. Pro kaimą eina Daugpilio-Radviliškio geležinkelis, yra geležinkelio stotelė, šiauriau teka Lėvuo.
Istorija
Po Pirmojo pasaulinio karo buvo pastatyta lentpjūvė, kurią vėliau perkėlė į Saldutiškį. Šalia kaimo daug pelkių ir durpynų (Aščiogalių, 206 ha), kuriuos eksploatavo Panevėžio kalėjimo kaliniai.
Bygailių kaime, kaip Nepriklausomybės kovų savanoris gavęs žemės 1925–1931 m, gyveno Vyčio kryžiaus ordininkas Zakaras Urbanėlis (1898 – ?). Mirė Urugvajuje.
Alečo ledynas
Alečo ledynas  – didžiausias Alpių ledynas, esantis pietų Šveicarijoje. Ledyno plotas – daugiau kaip 120 km². Ledynas prasideda Jungfrau kalnyno pietuose ir užsibaigia Viršutinės Ronos slėnyje.
Alečo ledynas yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą ir yra populiari turistinė vieta Šveicarijoje.
Chandyga
Istorija
Chandyga įkurta 1938 m. kaip prieplauka prie Aldano. Išaugo statant Kolymos traktą. Veikė GULAG'o darbo stovykla. 1957 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas.
Lietavos pilis
thumb|240px|Lietavos pilies griuvėsiai Lietavos pilis  – pilies liekanos Slovakijos šiaurėje, Žilinos krašte, tarp Lietavos ir Liatevska Svina-Babkovo kaimų.