cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VDR futbolo varžybos 1980–1981 m.
VDR futbolo varžybos 1980–1981 m.
257 m.
257 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Afrikinė stačiauodegė antis
Afrikinė stačiauodegė antis (Oxyura maccoa) – antinių šeimos paukštis.
Višnioveckiai
Višnioveckiai arba Višneveckiai (ukr. Вишневецькі, lenk. Wiśniowieccy) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų, kunigaikščių ir didikų Gediminaičių giminė, kilusi iš Algirdo sūnaus Kaributo.
Valdos ir įtaka
Giminės vardas kilo nuo Kairiakrantės Ukrainos Zbaražo žemės valdytojo Mykolo Zbaražiečio (?-1516), valdžiusio ir Vyšneveco tvirtovę. 1650 m. Višniovieckiai Volynėje ir Podolėje valdė žemes, kuriose gyveno apie 300 000 žmonių, turėjo 12 000 karių kariuomenę.
Užėmė privilegijuotą padėtį valstybės valdžioje – buvo Ponų tarybos nariai, 1699–1773 m. Višniovieckiai buvo valdančioji Abiejų Tautų Respublikos giminė.
Liublino unijoje jiems buvo patvirtintas kunigaikščių titulas
UTC+5
thumb|400px|UTC+5 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
UTC+5 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti penkiomis valandomis anksčiau už pasaulinį laiką. Driekiasi per Centrinę Aziją ir Indijos vandenyno salas.
Išskiriamos šios UTC+5 laiko juostos zonos:
Kaip vasaros laikas (pietų pusrutulyje)
Časové pásmo Huso horario
Paprastasis nykštukas
Paprastasis nykštukas, tradiciškai nykštukas (Regulus regulus) – žvirblinių paukščių (Passeriformes) būrio, nykštukinių (Regulidae) šeimos, nykštukų (Regulus) genties paukščių rūšis. Tai mažiausia Europoje gyvenančių paukščių rūšis.
Išvaizda
Labai mažų paukštelių rūšis. Kūno ilgis 8,5–9,5 cm, tarp abiejų išskleistų sparnų galų 13,5–15,5 cm, svoris 4,5–7,0 g.
Kūno viršutinė pusė žalsvai ar gelsvai pilka. Viršugalvyje yra dvi pailgos juodos juostelės, tarp kurių viduryje pas pateles yra ryškiai geltona, pailga juostelė, o pas patinėlius viršugalvyje taip pat geltona, pailga juostele, bet su oranžine dėmele. Virš akies – juodas dryžis. Antakis neryškus. Sparnai juosvi su dviem balsvomis juostelėmis. Apatinė pusė šviesi, pilkšva ar gelsva. Patelė blankesnių spalvų, nei patinas.
Elgsena
Monogamai. Dažnas, aptinkamas ištisus metus. Spygliuočių miškų gyventojas. Lizdą krauna eglių, kėnių šakose, apie 20 m aukštyje, iš žalių samanų, kerpių, voratinklių. Gegužės pradžioje deda nuo 6 iki 13, bet dažniausiai 9 arba 11 šviesiai rudais taškais ir dėmelėmis išmargintų gelsvai baltų kiaušinių. Peri 12-16 dienų. Per vasarą užaugina vieną vadą.
Mityba
Minta smulkiais vabzdžiais, jų vikšrais, vorais. Labai naudingas, nes sunaikina daug spygliuočių kenkėjų.
Porūšiai
2020 m. pabaigos duomenimis, yra išskiriama 14 paprastųjų nykštukų porūšių :
Inkapsuliacija
Inkapsuliacija (informacijos slėpimas) – objektinio programavimo principas, pagal kurį objekto vidiniai duomenys yra slepiami ir jais galima manipuliuoti tik naudojant objekto viešus metodus. Inkapsuliacija leidžia neprisirišti prie objekto vidinės struktūros, todėl nesunku objektą pakeisti kitos klasės objektu ar pakeisti objekto vidinę struktūrą, nekeičiant jį naudojančio kodo.
Punjabi
Lygiagretainis
350px|thumb|Lygiagretainis ABCD. Aukštinės BE = CF, įstrižainės AC ir BD. Lygiagretainis – toks keturkampis, kurio priešingosios kraštinės yra lygiagrečios (priklauso lygiagrečioms tiesėms).
Atkarpos, jungiančios lygiagretainio priešingas viršūnes, vadinamos lygiagretainio įstrižainėmis. Lygiagretainis turi dvi įstrižaines. Statmuo, nubrėžtas iš lygiagretainio viršūnės į kraštinę, arba jos tęsinį, vadinamas lygiagretainio aukštine. Lygiagretainis turi keturias aukštines, kurios poromis yra lygios.
Iš visų lygiagretainių yra išskiriami stačiakampiai ir rombai.
Lygiagretainio perimetras apskaičiuojamas pagal šias formules:
P = 2(a+b)
P = a+b+c+d
Lygiagretainio požymiai
Požymiai išskiria lygiagretainį iš kitų iškiliųjų keturkampių.
Lygiagretainio plotas
Lygiagretainio plotą galima rasti keliais būdais:
Spalvų šviesumas
Spalvų šviesumas – vienas spalvos parametrų kai kuriose spalvų kodavimo sistemose (ACC, HSV), nurodantis kiek konkretus atspalvis yra šviesus ar tamsus. Visi atspalviai gali būti šviesesni ar tamsesni.
Pagal ACC spalvų sistemą, šviesūs atspalviai išdėstyti cilindro viršuje. Šviesumo laipsnis priklauso nuo padėties išilgai cilindro ašies (00-99). Juodai spalvai priskiriamas mažiausias šviesumo kodas 00, o baltai spalvai – didžiausias kodas 99.
Vilniaus kraštas
Iš pradžių krašto riba rytuose ir pietuose ėjo pagal 1920 m. liepos 12 d. sutartį tarp Lietuvos ir Sovietų Rusijos: nuo Dauguvos pro Breslaują, Pastovį, Naručio ežero rytinę pakrantę, Molodečną, Valažiną, Beržūnos žemupiu ir Nemunu beveik iki Gardino. Šiaurės vakaruose riba sutapo su paskutine Lietuvos-Lenkijos demarkacine linija, o šiaurėje – su Latvijos-Lenkijos siena. Po 1940 m. Vilniaus kraštu vadinamos žemės, kurias 1939–1940 m. SSRS grąžino Lietuvai.
Vokietijai užpuolus Lenkiją, Lietuva gavo progą lengvai atsiimti Vilniaus kraštą ginklu. Tai skatino ir Vokietija, dėl ko, kaip vėliau atskleidė V. Molotovas, nerimavo ir SSRS, bijodama turėti prie savo sienų priartėjusią Vokietijos interesų zoną. Tačiau rugsėjo 5 d. posėdyje premjero Jono Černiaus Vyriausybė vieno balso persvara Vilniaus vadavimo planui, nepaisant visuomenės, kariuomenės, daugelio intelektualų norui, nepritarė. Neryžtingas buvo ir prezidentas A. Smetona.
1939 m. rugsėjo 17 d. SSRS įsiveržė į Lenkiją, rugsėjo 19 d. užėmė Vilnių, o rugsėjo 21 d. ir Vilniaus kraštą. 1939 m. spalio 10 d. pasirašyta Lietuvos-SSRS sutartimi Lietuvai buvo grąžinta tik dalis Vilniaus krašto – 6909 km² teritorija su 490 000 gyventojų – apie vieną penktadalį. Po Lietuvos okupacijos, 1940 m. lapkričio 6 d., prie Lietuvos buvo prijungta dar 2637 km² dydžio teritorija (Druskininkai, Dieveniškės, Švenčionys). Visa Lietuvai grąžinto Vilniaus krašto dalis nuo tol apėmė tik 9546 km² su 565 400 gyventojų.
Istorija
thumb|left|[[Juzefas Pilsudskis|J. Pilsudskio dvikalbis kreipimasis „Buvusios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės gyventojams“, 1919 m. balandis]] thumb|left|J. Pilsudskis Vilniuje 1919 m. thumb|Vilniaus gyventojai sveikina Lietuvos kariuomenę, 1939 11 23 thumb|Lietuvos kariuomenės sutikimas Katedros aikštėje thumb|right|250px|Rytinė Lietuvos siena pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos-Sovietų Rusijos sutartį, kuria Lietuvai pripažintas [[Gardinas, Lyda ir kitos lietuvių tautos istorinės-etninės žemės]] Vilniaus krašto istorija prasideda su Pirmojo pasaulinio karo pabaiga. Vokiečių okupacinė kariuomenė iš Vilniaus pradėjo trauktis nuo 1918 m. gruodžio pabaigos ir iki metų galo pasitraukė iš miesto. Iki tol čia veikusi Mykolo Sleževičiaus vyriausybė, grasinant lenkų nacionalistinėms pajėgoms ir artėjant bolševikų Raudonajai armijai, pasitraukė į Kauną.
Pasitraukus vokiečiams Vilnius trumpam atitenka lenkų nacionalistams, kurie 1919 m. sausio 1-5 dienomis kontroliuoja miestą. Lenkų kareiviai ir legionieriai sugeba numalšinti bolševikų pastangas perimti miestą į savo rankas, tačiau jau 1919 m. sausio 5 d. Raudonoji armija išstumia legionierius. Vilnius iki 1919 balandžio 19 d. lieka bolševikų valdžioje, čia kuriasi V. Kapsuko vadovaujama Lietuvos Sovietų Respublika, kuri nuo 1919 vasario 27 d. tampa Lietuvos-Baltarusijos Socialistine Respublika (Litbelas).
Keičiantis karo eigai – puolant lenkams, 1919 m. balandžio 19 d. bolševikų pajėgos palieka Vilnių, Litbelo vyriausybė pasitraukia į Minską. 1920 m. gegužės 7 d. po daugiau nei pusmečio diplomatinių kontaktų Kremliuje pagaliau prasidėjo Lietuvos ir Sovietų Rusijos taikos derybos, kurios 1920 m. liepos 12 d. baigėsi sutarties pasirašymu, nustatant sieną rytuose, ėjusią prie Molodečno, atsižvelgiant į situaciją iki LDK okupacijos 1795 m. ir lietuvių gyvenamų istorinių-etninių žemių ribą 16 -18 amžiuose. 1920 m. liepos 14 d. Vilnių, kurį liepos 10 d. Lietuvai pripažino Antantė, traukdamiesi palikinėjo lenkų kariai, susikovę prie Rykantų su lietuviais ir susprogdinę tiltą per Vokę. 1920 m. liepos 15 d. užlaikyta Lietuvos kariuomenė pietų metu įžygiavo į Vilnių, kur rado Raudonosios armijos kavalerijos dalinį vadovaujamą G. Gajaus, įžygiavusio ryte. 1920 m. rugpjūčio 6 d. Lietuvos Steigiamasis Seimas ratifikavo Lietuvos ir Sovietų Rusijos taikos sutartį, o Raudonoji armija paliko Vilnių, trimis etapais, bet ne Vilniaus kraštą – rugpjūčio 25 d.
Lenkija laikinai Vilniaus kraštą pripažino kaip Lietuvos dalį pagal susitarimą (pasirašytas 1920 m. spalio 7 d.) Suvalkų sutartis, kuris turėjo įsigalioti spalio 10 d. 12 valandą. Suvalkų sutartį Lenkija praėjus dviem dienoms sulaužė ir vėl jėga spalio 9 d. užėmė Vilnių ir Vilniaus kraštą, kurį valdė iki pat Antrojo pasaulinio karo. Iš pradžių okupacija teisinta tuo, kad Vilnių užėmė Lenkijos vyriausybės nekontroliuojamas lenkų generolas Liucjanas Želigovskis. Šis spalio 12 d. paskelbė Vidurio Lietuvos valstybę.
Tačiau taip vadinama „Vidurio Lietuva“ užėmė tik mažą dalį Rytų Lietuvos žemių, kurios pagal 1920 m. sutartis turėjo priklausyti Lietuvai. Sovietų diplomatai derybose Rygoje su Lenkija sumąstė jėzuitišką išeitį, kad nereikėtų denonsuoti 1920 m. liepos 12 d. Taikos sutartį su Lietuva – sovietai pasiūlė lenkams sukurti „buferinę“ keliasdešimt km pločio zoną tarp Lietuvos (su sovietų 1920 m. liepos 12 d. pripažintomis Lietuvos sienomis), bei Sovietų valdomų žemių. Ir oficialiai būtent tik ta gana siaura „buferinė zona“ sovietų buvo pripažįstama Lenkijai perduotomis teritorijomis.
1922 m. sausio 8 d. įvyko rinkimai į Vidurio Lietuvos seimą, kuriuos dauguma lietuvių, ir dalis žydų ir baltarusių boikotavo. Rinkimuose dalyvavo lietuvių 8,2%, žydų 15,3%, baltarusių 41%, iš viso dalyvavo 64,4% rinkėjų (249 325 gyventojų). Išrinktasis seimas nutarė prijungti kraštą prie Lenkijos.
Vilniaus krašte buvo sukurta fiktyvi valstybė – Vidurinė Lietuva, kurią 1922 m. kovo 24 d. Lenkijos seimas oficialiai prijungė prie Lenkijos. Balandžio 6 d. kraštas įėjo į sudarytą Vilniaus administracinę apygardą. 1925 m. gruodžio 22 d. vienodinant su Lenkijos administracija, Lenkijos seimas įstatymu įsteigė Vilniaus vaivadiją. Vilniaus kraštas su dalimi vakarų Baltarusijos buvo padalintas tarp Vilniaus, Naugarduko ir Balstogės vaivadijų.
Vilniaus krašto praradimas 1920 m. lėmė visą tolimesnę Lietuvos saugumo ir užsienio politiką bei santykius su kaimynais. Tautų Sąjunga faktiškai pripažino Vilnių Lenkijai. 1926 m. Lietuvoje buvo patvirtintas planas organizuoti Lenkijos pavergtų tautų sukilimą ir taip kraštą atsiimti.
Lietuva kelis kartus bandė slapta su Lenkija derėtis dėl Vilniaus krašto ir tarpusavio santykių (1936 m., 1937 m.). Pilnai situacija su Vilniaus krašto klausimu pasikeitė Vokietijai pradėjus agresiją Europoje ir suartėjus su Sovietų Sąjunga. Iki tol buvusi jėgų pusiausvyra regione ėmė griūti ir 1938 m. po Lenkijos pateikto ultimatumo, grasinant karu, Lietuva buvo priversta užmegzti su Lenkija diplomatinius santykius, tačiau Lenkijos 1922 m. įvykdytą Vilniaus ir rytų Lietuvos aneksiją Lietuva ir toliau oficialiai nepripažino.
1931 m., lenkų kontroliuojamais gyventojų surašymo duomenimis, Vilniaus krašte gyveno 546 000 žmonės, iš kurių 69 % buvo lenkai, 12,5 % žydai, 11 % lietuviai, 3,5 % rusai, 3 % baltarusiai. Nuo pirmųjų Vilniaus krašto okupacijos dienų oficialia kalba tapo lenkų. Nors Lenkijos įstatymai ir numatė tautinių mažumų teises (pvz., švietimo gimtąja kalba), tačiau praktiškai tai buvo įgyvendinta. Nuo 1925 m. masiškai pradėtos uždarinėti ne lenkų privačios mokyklos.
Valdymas
1939 m. rugsėjo 1 d. Vokietijai užpuolus Lenkiją ir jai žlungant, rugsėjo 17 d. Raudonoji Armija įžengė į vakarų Ukrainą, vakarų Baltarusiją ir Vilniaus kraštą. Spalio 10 d. Lietuvos-SSRS sutartimi sovietai perdavė Vilniaus kraštą Lietuvai: 6909 km² teritoriją su 490.000 gyventojų. Spalio 30 d. krašte buvo sudarytos šios apskritys:
Kriaunelis
Kriaunelis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 6,5 km į šiaurės rytus nuo Obelių, 2,5 km į pietus nuo Latvijos sienos. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 1,26 km, plotis iki 0,38 km. Altitudė 108,6 m. Gylis siekia 7,9 m. Ežeras telkšo rininiame duburyje. Krantai žemi, daugiausia pelkėti. Iš rytų ir vakarų supa Baranavos, Kalno ir Raisto miškai. Šiaurės rytiniame ežero pakraštyje yra 0,15 ha ploto sala.
Vilniaus kraštas
Valdymas
1940 m. rugpjūčio 3 d. SSRS Aukščiausiosios Tarybos 7-oji sesija nutarė Lietuvos SSR perduoti tą Baltarusijos SSR teritorijos dalį, kurioje gyventojų daugumą sudarė lietuviai. Lapkričio 6 d. prie Lietuvos prijungta dar apie 2600 km², Vilniaus krašto teritorija padidėjo iki 9546 km² ir gyveno 565.400 gyv. Iš Baltarusijos SSR perimtoje teritorijoje sudarytos apskritys ir valsčiai:
Kriaunelis
Greta ežero įsikūrę kaimai – Ignotiškis, Antakriaunis. Šiaurine pakrante eina kelias.
Redonda
Redonda – sala, dabar priklausanti Antigvai ir Barbudai, šiuo metu negyvenama. Plotas ~1,6 km². Sudaro stati vulkaninė uola. Aukštis iki 296 m.
Istorija
thumb|right|220px|Redondos karalystės vėliava Ją atrado Kristupas Kolumbas 1493 m. lapkričio 12 d. Ji buvo paskelbta Ispanijos nuosavybe, tačiau išties jokiuose oficialiuose dokumentuose šitai pažymėta nebuvo. 1865 m. liepą Metjus Doudis Šielas su kompanija išsilaipino saloje ir paskelbė Redondos Karalystę. Jungtinė Karalystė, nepaisydama saliečių pasipriešinimo, salą užėmė, siekdama eksploatuoti fosfatus. Salą imta administruoti iš Antigvos. Fosfatų pramonė žlugo per Pirmąjį pasaulinį karą, o vėliau pastatus nugriovė uraganas, ir nuo to laiko sala apleista.
Redondos karalystė „tremtyje“
thumb|250px|left|Redondos salos vaizdas iš valties. Salos apgyvendinimo istorija tuo ir baigėsi, tačiau joje paskelbtos karalystės – ne. Metjui Doudžiui Šeilui atsisakius sosto, 1880 m. liepos 21 d. Redondoje buvo karūnuotas jo penkiolikametis sūnus, tapęs karaliumi Felipe (Metjus Filipas Šielas), realios galios jau neturėjęs. Tai buvo paskutinis Redondoje įvykęs karūnavimas, kadangi pats Metjus Filipas Šeilas emigravo į Angliją. Tačiau karalių „dinastija“ yra išlikusi, Redondos karaliaus titulas perduodamas iš kartos į kartą. Neva jie pretenduoja į tą salą, nors išties mažai ką tedaro, kad ten sugrįžtų: Redondos Karalystė pamažu tapo netikros valstybės pavyzdžiu. Redondos karaliai teikdavo (kartais už pinigus) įvairius titulus (kunigaikščių, hercogų), kuriais mėgdavo pasinaudoti kilmingais norintys apsimesti asmenys. Redondos karalius XX amžiaus viduryje taip pat patvirtino ir nacionalinį himną (Dieve, davęs mūsų salai gamtos turtus) bei herbą. Dabar nuo 1989 metų Redondos Karalystės valdovu laikomas Karalius Leo.
Tetris
Žaidimas
thumb|left|270px|Standartinės žaidimo tetromino figūros Žaidime septynios įvairiai pasuktos geometrinės figūros (tetrominai ar tetrados, kiekviena iš jų sudaryta iš keturių sujungtų kvadratinių blokų) krenta iš viršaus žemyn ant lauko pagrindo. Žaidimo tikslas yra sukrauti iš krentančių figūrų pilną horizontalią be tarpų blokų eilę. Kai eilutė susidaro, ją sudarantys blokai dingsta, o virš jų buvę nukrenta žemyn. Žaidžiant žaidimas vis sunkėja – figūros pradeda kristi vis greičiau. Žaidimas būna baigtas (pralaimėtas), tada, kai kuri nors figūra nukritusi ant jau buvusių nukritusiųjų krūvos liečia viršutinę žaidimo lauko ribą.
Septynios įvairiai pasuktos figūros „Tetris“ žaidime primena stilizuotas raides „I“, „T“, „O“, „L“, „J“, „S“ ir „Z“. Sukurta įvairių žaidimo modifikacijų, kur neapsiribojama 7 tetrominais ir dviem dimensijomis.
Baikalinės plernės
Baikalinės plernės (Cottocomephoridae) – skorpenžuvių (Scorpaeniformes) būrio žuvų šeima. Gyvena Baikalo ežere.
Rusnės evangelikų liuteronų bažnyčia
Rusnės evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia Šilutės rajone, Rusnėje. Pastatyta 1809 m.
Bažnyčia yra architektūros paminklas, 1992 m. įtrauktas į Kultūros paveldo registrą (unik. kodas ), Bažnyčios pastatų kompleksui priklauso klebonija (XVIII a. pab. - XIX a. pr.) ir parapijos namai (1889 m.).
Parapijos istorija
Manoma, kad Rusnės parapija įsteigta dar valdant kryžiuočiams – 1419 m. Tuo metu jau stojo ramesni laikai po Žalgirio mūšio. Mažiausiai žinoma apie pačią pirmąją bažnyčią. Ji 1642 m. parapijiečių lėšomis buvo pertvarkyta, galbūt padidinta. Maldos na­mus niokojo keli gaisrai. 1739 m. sudegė klebonija, ten buvusi parapijos kasa. 1774 m. degė bažnyčia ir vėl klebonija. Išgelbėta tik Biblija, žuvo metrikų įrašai, kitos aktų knygos. Pastatyti laikini maldos namai užsidegė 1789 m. Sudegė ir kunigo namas. miniatiūra|220px|left|Vaizdas į altorių, suvienytą su sakykla miniatiūra|right|Bažnyčios interjeras
1830 m. parapijos žemėje paskirtas 2 margų žemės plotas naujoms kapinėms, nes kapinėse prie bažnyčios ėmė trūkti vietos. 1869 m. šios kapinės galutinai buvo uždarytos. Nenaudojama vieta ilgainiui virto dykyne. 1904 m. kunigas F. Gregoras apleistas kapines sutvarkė, nutiesė takelius, pasodino medžius ir krūmus. 1917 m. buvo nutarta buvusiose kapinėse įrengti vadinamą didvyrių giraitę ir pastatyti paminklą Pirmojo pasaulinio karo aukoms atminti. Pagal karių pagerbimo komiteto pirmininko profesoriaus  May projektą 1917 m. spalio 2 d. buvo padėtas kertinis akmuo paminklui. Paminklas iš ketvirtainių granito gabalų buvo pastatytas 1918 m. vasarą. Statybą finansavo patys parapijiečiai suaukotomis lėšomis. Šventorių ir paminklą prižiūrėjo F. Ankerio įsteigtas fondas. Bažnyčios sienoje buvo įtaisyta marmurinė plokštė su 182 (ar 187) su žuvusiųjų pirmajame pasauliniame kare parapijiečių pavardėmis. 1919 m. iškilmingai pažymėta bažnyčios 500 m. sukaktis – buvo atidengta lenta ir pašventintas paminklas, dalyvaujant Karaliaučiaus generaliniam superintendentui Genrichui.
Iki 1644 m. Rusnės parapijai priklausė dar Karklės, o 1657-1711 m. ir Šakūnų evangelikų liuteronų bendruomenės, tad ji buvo viena stam­biausių visoje Mažojoje Lietuvoje. Nuo pat parapijos įsteigimo pradžios absoliuti dauguma žmonių buvo lietuvininkai. Vokiečių padaugėjo tik nuo XIX a. vidurio. Tačiau ir tada lietuvininkų buvo daugiau. Pvz. 1848 m. iš bendro 7 276 parapijiečių skaičiaus pastarųjų buvo 4 939 (arba apie 68%, 1902 m. - 4 502 (60,9%). Lietuvininkų nebe­liko prieš Antrąjį pasaulinį karą – 1937 m. visi konfirmantai Rusnės bažnyčioje įžegnoti per vokiškas pamaldas.
Lietuviškos pamaldos atnaujintos pokaryje. Jas laikė sakytojas A. Tėvelaitis, atvykstntys kunigai M. Preikšaitis, F. Mėgnis, J. Kal­vanas. Parapijiečių mažėjo, todėl valdžia bažnyčią uždarė, įrengė čia sporto salę, šalia pristatė katilinę patalpoms apšildyti. Išlikę liuteronai meldėsi žmonių namuose, jų aptarnauti retkarčiais atvykdavo kunigas M. Klumbys iš Šilutės.
Atgavus Nepriklausomybę, 1991 m. pradėta tvarkyti liuteronų tikintiesiems sugrąžinta bažnyčia. Pamaldas joje atnaujino kunigas diakonas Gintaras Pareigis. Rusnės parapijiečių 150-ties asmenų bendruomenė 1994 m. paminėjo 575 metų parapijos sukaktį. Ta proga pakabintas naujas varpas, vėl grojo vargonai, pašventintas naujasis altorius.
Be tikinčiųjų aptarnavimo, bažnyčios patalpas imta išnaudoti visų rusniškių poreikiams. Joje organizuojamos didžiausios miestelio šventės – „Muzikuojanti Rusnė“, laivininkų šventė, eglės įžiebimo ceremonija, – rengiamos parodos, organizuojamos savanoriškos veiklos jaunimui ir senjorams.
Tarnavę kunigai
Nuolatinis kunigas Simonas Alectoras į Rusnę paskirtas tik 1541 m. Bažnyčia pastatyta apie 1583 m. ir buvo viena seniausių visoje Lietuvoje. Tikėtina, kol jos nebuvo, vietiniai ir apylinkių žmonės, matyt, meldėsi koplyčioje arba jai prilygstančiame pastate. 1553 m. čia veikė parapinė mokykla, o jos tuo laiku steigtos išimtinai prie maldos namų. Žinoma, kad per ilgą parapijos mokyklos veiklos istoriją jos precentoriais yra dirbę 32 asmenys. Rusniškių vaikus mokė iš Žemaitijos atsikėlęs Mikalojus Siautila. Jis užėmė bendruomenės dvasinio lyderio vietą, kai 1567 ar 1568 m. mirė jį pakvietęs kunigas Gregorijus Vilnensis (arba Jurgis iš Eišiškių). Precentoriui M. Siautilai atiteko palyginti didelė parapija, todėl jis gavo pagalbininką – antrą kunigą L. Sengstocką. M. Siautila ėmė daugiau rūpintis ne parapija, bet ūkio, prekybos reikalais, sprendė iškylančius reikalus su vietiniais ūkininkais (su jais teko ir bylinėtis). Manoma, gerai mokėjo lietuviškai ir turėjo poetinių gebėjimų. Jo autorystei priskirtinos bent kelios lietuviškos giesmės L. Sengstocko 1612 m. išleistame giesmyne „Giesmės krikščioniškos ir duchauniškos”. L. Sengstockas užėmė Rusnės parapijos klebono vietą, kai 1595 m. mirė M. Siautila. Neilgai trukus, po trejų metų, jis buvo iškeltas į Klaipėdą. Jį pakeitė Peteris Clocovius iš Ragainės, Rusnėje praleidęs 1598–1602 m. Po to atvykoo Theodoras Clocovius, galbūt sūnus ar giminaitis (1602-1629), Christophas Praetorius (1629-1631), Johannas Sperberis (1631-1656). 1656-1689 m. laikotarpiu, ar net iki 1698 m., Rusnėje dirbo Mykolas Gaidys-Gallus. Jis buvo baigęs Tilžės gimnaziją bei Karaliaučiaus universitetą. Žinomas kaip autorius bent kelių giesmių, kurių, manoma, buvo įdėta į 1666 m. išleistą Dnielio Kleino „Giesmyną“.
Po M. Gaidžio į Rusnę atvyko Bartholomėjus Schultzas, miręs 1710 m., per patį didįjį marą. 1711-1741 m. dirbo Johannas Jacobas Sperberis, eiliavęs lietuviškas giesmes. Viena jų – „Pasirodė mums šlovna diena” – 1732 m. išspausdinta vadinamajame Quandto - Behrendto Giesmyne, kartota jo vėlesniuose leidimuose. 1741-1773 m. bendruomenei vadovavo Johannas Broscowius, 1773-1795 m. - Theodoras Gottliebas Thilo, 1796-1826 m. - Danielius Vah­lis, 1826-1831 - Wilhelmas Theodoras Schimmelpfennigis, vienas Liudviko Rėzos bendradarbių. L. Rėza savo rankraštyne yra įtraukęs keturias jo Rusnėje užrašytas dainas.
1831-1851 m. Rusnėje dirbo Carlas Eduardas Ziegleris iš Kretingalės, būsimasis Ragainės ir Vėluvos bažnytinių apskričių superintendentas. 1851-1857 m. dirbo Davidas Peteaux (prancūzų kilmės), 1857-1872 m. Carlas Eduardas Schraderis, 1873-1895 m. - Ottas Friedrichas Kraussas. Kurį laiką dirbo laikini kunigai. Tai buvo 1895-1900 m. - Carlas Uckermarkas, 1900-1903 m. – Artūras Pipiras, nuo 1903 m. – Franzas Carlas Hugo Gregoras, būsimasis Klaipėdos krašto Generalinis superintendentas. Jį 1915-1932 m. pakeitė Hermannas Konradas Oloffas, vėliau 1932-1937 m.– Mikelis Klumbys, 1937-1944 m. – Walteris Gropsas.
Parapijoje iki 1945 m. dirbo:
Architektūra
Nauja mūrinė bažnyčia pašventinta 1809 m. Rytų pusėje buvo pristatyta aštuoniakampė konfirmantų salė, o vakarų pusėje - masyvus bokštas, iškilęs 1827 m. Jį aukštino piramidės for­mos smailėjantis stogas, pasibaigęs masyvoku kryžiumi. Bažnyčia iš­tęsto stačiakampio formos (29x11 m dydžio), vienos navos su aštuoniakampio plano apside ir kvadrato plano varpine. Fasadų sienas remia tinkuoto plytų mūro laiptuoti kontraforsai.
Altorius ir sakykla suvienyti, balsvos spalvos, paauksuoti. Statinio vidury kabėjo vertingas se­nosios bažnyčios žvakių šviestuvas, XVI a. pradžios krucifiksas. Sakraliniuose induose įspaustos 1637 ir 1776 m. datos. Altoriaus užtiesalai buvo išsiuvinėti lietuviškais tautiniais raštais, su Išganytojo siluetu. Vargonai įgyti 1827 m., turėjo 11 registrų. Buvo pagražinti baroko stiliaus puošybos elementais. Kabojo 2 varpai, įsigyti 1783 m.
Greta bažnyčios šiaurinio fasado išlikęs antkapinis paminklas ant laiptuoto postamento. Jame iškaltas įrašas vokiečių kalba: „Johann Friedrich Ancker/geboren d.6.Merz 1792/geztorben d.27.Decbm./1858“.
Šalia bažnyčios identifikuotas iki 1 m storio kultūrinis sluoksnis. Jame randami apardyti XV-XIX a. griautiniai žmonių kapai su įkapėmis ar be jų, mūrinių pamatų ir pastatų griuvėsių liekanos, kiti archeologiniai radiniais.
Būklė
2016 m. duomenimis, maldos namai buvo prastos būklės – su kiauru pastato stogu, pelijančiomis sienomis ir netvarkinga elektros instaliacija. Paskutinį kartą bažnyčia renovuota 1992-1993 m. Dėl palikto broko drėgmė pažeidė stogo konstrukcijas, medines grindis, laiptus į varpinę, išorės sienų tinką. Jos altorius, kolonos ir grindys pagamintos iš medžio, neimpregnuotos, todėl itin neatsparios drėgmei.
Karinė apygarda
Karinė apygarda – karinis administracinis vienetas, vienas iš kelių ar keliolikos, į kuriuos padalinta valstybės teritorija. Apygardos vadovybė atsakinga už administracinį apygardos teritorijoje esančios kariuomenės palaikymą, aprūpinimą, šauktinių apmokymą ir šaukimą į tarnybą, atsargos kareivių ir karininkų administravimą ir t. t. Dažnai apygardos vadovybė vadovauja ir dalinių mokymams ir kovinei parengčiai.
Kai kuriose šalyse egzistavo ar egzistuoja karinės jūrų apygardos (pvz., JAV naval districts), į kurias dalinama JAV pakrantė ir gretimi vandenys.
Dabartinė Vokietija
Dabar Vokietija turi 4 karines apygardas (Wehrbereichskommando, WBK), kurių štabai yra:
Vokietija per Antrąjį pasaulinį karą
Vokietijoje kiekvienas pėstininkų korpusas turėjo savo teritoriją (savo karinę apygardą Wehrkreis), kurios karinius reikalus ir tvarkė. Prasidėjus karui apygardoms ėmė vadovauti korpusų vadų pavaduotojai.
UTC+5:30
thumb|400px|UTC+5:30 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
Karinė apygarda
Vokietija per Antrąjį pasaulinį karą
Prieš karą buvo ir keturi motorizuoti korpusai (tiksliau – korpusų štabai, užsiėmę tankų dalinių formavimu ir mokymu), kurie savo karinių apygardų neturėjo. Juos aptarnavo (tiekė šauktinius, išteklius) tos apygardos, kurių teritorijoje buvo įsikūrę štabai ar štabams pavaldžių dalinių įgulos. Tai buvo:
Hipoterapija
thumb|Hipoterapijos sesija JAV Armijos kareiviams 2009 m. Hipoterapija ( ir gydymas) - gydymas, kuriame naudojami arkliai.
Karinė apygarda
Vokietija per Antrąjį pasaulinį karą
Karinių apygardų buvo 19 (karo pradžioje – tik 15):
Hipoterapija
Hipoterapijos istorija
Anksčiausiai hipoterapijos terminas buvo vartotas jau senovės Graikijos šaltiniuose. Gydymą jojimu minėjo Hipokratas. Tačiau oficialiai šis gydymo būdas nebuvo taikomas iki 1960 metų, kai jis pirmą kartą buvo pritaikytas Austrijoje, Vokietijoje ir Šveicarijoje. Iš pradžių Vokietijoje gydymo kurse dalyvaudavo du gydytojai, specialiai treniruotas žirgas ir žmogus, kuris vesdavo žirgą. Šiaurės Amerikoje hipoterapija pradėjo plisti tik 1980 metais, kai grupė Kanados ir Jungtinių Amerikos Valstijų mokslininkų nukeliavo į Vokietiją, stebėti, kaip vyksta hipoterapija. Hipoterapija JAV buvo įteisinta 1992 metais ir įkurta Amerikos Hipoterapijos Asociacija. Ši organizija rengia kvalifikuotus specialistus, kurie gali užsiimti hipoterapija. Lietuvoje hipoterapija nėra oficialiai įteisinta.
UTC+5:30
UTC+5:30 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti penkiomis su puse valandos anksčiau už pasaulinį laiką.
Karinė apygarda
Vokietija per Antrąjį pasaulinį karą
XX ir XXI apygardos buvo įkurtos Lenkijoje ir apėmė Gdanską ir Poznanę, kurie iki Pirmojo pasaulinio karo priklausė Vokietijai.
UTC+5:30
UTC+5:30 laikas galioja:
Karinė apygarda
Lenkija
Dabartinės apygardos:
Ankstesnės karinės apygardos:
UTC+5:30
Kaip standartinis laikas, visus metus
Karinė apygarda
Carinė Rusija
Pirmą kartą karinės apygardos buvo įkurtos 1862–1864 m. 1892 m. buvo 13 karinių apygardų ir viena sritis su karinės apygardos teisėmis:
Karinės apygardos vadas vadinosi karinės apygardos kariuomenės vadu (Sankt-Peterburgo karinės apygardos kariuomenei vadovavo caras), jam buvo pavaldūs visi apygardos kariuomenės daliniai, karinės institucijos ir visi apygardoje esantys kariškiai.
UTC+5:30
Huso horario
Karinė apygarda
Carinė Rusija
Dono karinėje apygardoje kariuomenės vadu ir generalgubernatoriumi būdavo skirtinis atamanas. Karinės apygardos štabu buvo Dono kazokų kariuomenės štabas ir administracija.
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą buvo 12 karinių apygardų – Dvinsko, Irkutsko, Kaukazo, Kazanės, Kijevo, Minsko, Maskvos, Odesos, Omsko, Petrogrado, Amūro, Turkestano.
Dabartinės Rusijos karinės apygardos
Iki 2010 m. spalio 20 d. Rusijoje buvo šešios karinės apygardos:
Nuo 2010 m. spalio 20 d. Rusijoje yra keturios karinės apygardos:
Okajama
Okajama  – miestas Japonijoje; Okajamos prefektūros sostinė. 702 tūkst. gyventojų (2008 m.)
Istorija
Miestas įkurtas 1889 m. birželio 1 d.
2005 m. miesto plotas išplėstas, prie jo prijungus Micu apskrityje buvusį Micu miestelį ir Kodžimos apskrityje buvusį Nadasakio miestelį. 2007 m. prie miesto prijungtos Seto ir Takebės gyvenvietės.
Miestas žymus Kōraku-en sodu ir rekonstruota juodąja Okajamos pilimi. Manoma, kad iš čia galėjo atsirasti ir japonų liaudies pasaka Momotaro.
Mieste įsikūręs Sogendži, milžiniškas dzeno vienuolynas, priklausantis Rinzai atskalai. Jis paruošia daug vienuolių didiesiems Kioto vienuolynams. Čia taip pat įsikūręs treniruočių centras užsieniečiams.
Transportas
Tai vienas tų retųjų Japonijos miestų, kuriuose veikia tramvajus.
Miestą aptarnauja Okajamos oro uostas.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – skaistažiedė, medis – apskritalapis bugienis.
Poltavos sritis
Poltavos sritis ( arba Полтавщина) yra vidurio ir rytų Ukrainoje. Šiaurėje ribojasi su Černigovo ir Sumų, rytuose su Charkovo, pietuose su Dniepropetrovsko, pietvakariuose su Kirovohrado, vakaruose su Čerkasų bei šiaurės vakaruose su Kijevo sritimis. Administracinis centras – Poltava.
Geografija
thumb|left|145px|[[Dniepras|Dniepro upė]]
Plotas
Srities plotas 28 748 km², kas sudaro 4,76 % Ukrainos teritorijos.
Vandens telkiniai
Per šią sritį teka daugiau, nei 146 upės, kurių bendras ilgis 5101 km. Didžiausios jų: Dniepras, Vorskla.
Husavikas
Husavikas – nedidelis miestas Islandijos šiaurėje Rytų Nordurlando regione prie Skjaulvandžio įlankos, Nordurtingo  savivaldybės centras. Gyventojai pajamas gauna daugiausiai iš turizmo ir žūklės. Husavikas praėjusio amžiaus pabaigoje tapo banginių stebėjimo centru šiaurėje. Į Skjaulvandžio įlanką maitintis užklysta keliolika banginių rūšių. Pelnas iš banginių stebėjimo gerokai viršija pajamas, gaunamas iš banginių medžioklės. Iš Husaviko eksportuojamas kvarcas, išgaunamas Myvatno ežero regione.
Poltavos sritis
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų, kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė sausio temperatūra -6,5 °C, vasaros - 21 °C.
Husavikas
Husavikas yra viena iš seniausiai apgyvendintų vietovių Islandijoje, jai vardą davė švedų tyrinėtojas vikingas Gardaras Svavarssonas  – pirmasis žmogus peržiemojęs Islandijoje. Jis salą pavadino Gardarsholmu. Miestelyje, netoli mokyklos, jam pastatytas paminklas. Husaviko pavadinimas išvertus reiškia „Namų užutekis“.
Mieste stovi bažnyčia, pastatyta 1907 m. Ji buvo sukonstruota Norvegijoje, dalimis atgabenta į Husaviką ir čia surinkta. Yra trys muziejai – banginių, Islandijos falologinis ir regiono.
Poltavos sritis
Gyventojai
thumb|right|250px|Mažosios Rublivkos kaimas
2001 m. srityje gyveno 1 630 100 gyventojų, tai sudarė beveik 3,31 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
Srities vidutinis gyventojų tankumas – 57 žm./km².
Manoma, kad bendrinė ukrainiečių kalba susiformavo Poltavos krašto tarmės pagrindu.
Ekonomika
Išvystyta naftos ir gamtinių dujų pramonė, kasama geležies rūda. Veikia didelė krovininių automobilių gamykla KrAZ.
Atkarskas
Atkarskas  – miestas Rusijoje, Saratovo srityje, 92 km į šiaurės vakarus nuo Saratovo, prie Medvedicos upės ir jos intako Atkaros. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Maskvos–Astrachanės linijos bei atšakų į Kalininską ir Volską, taip pat šalia eina Saratovo–Tambovo plentas. Yra krašto muziejus, kultūros namai, dendrariumas, cerkvė, mečetė, yra XIX a. – XX a. pr. architektūros paminklų. Veikia kalnakasybos mašinų gamykla.
Istorija
1702 m. Medvedicos pakrantėje įkurtas karinis punktas, pavadintas pagal Atkaros upę (Еткара). 1780 m. susidariusiai gyvenvietei suteiktas miesto ir apskrities centro statusas. Atkarskas tapo svarbiu prekybos duona centru. 1870 m. nuniokotas gaisro. Miestas sparčiai pradėjo augti 1872 m. nutiesus geležinkelį.
thumb|left|250px|Mečetė
Nužec Stacja
Nužec Stacja  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Nužeco Stacjos valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į rytus nuo Semiatičės ir apie 73 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime yra Nužeco geležinkelio stotis, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. Kaimas pradėjo kurtis 1904 m., kai buvo pradėta tiesti geležinkelio linija Białystok-Siedlce. 1945 m. gruodžio 3 d. įkurta Nužec Stacjos Dievo Motinos Čenstakavos parapija.
Pernambukas
Pernambukas  – valstija Brazilijoje, šalies rytinėje dalyje. Ribojasi su Paraiba ir Seara šiaurėje, Piauju – vakaruose ir Alagoasu bei Bahija – pietuose. Iš rytų skalauja Atlanto vandenynas. Valstijos sostinė – Resifė.
Geografija
Rytinę teritorijos dalį užima siaura pakrantės žemuma. Einant į vakarus paviršius kyla į plynaukštes ir plokščiakalnius (Borboremos plokščiakalnį). Aukščiausia valstijos vieta yra Papagajo kalnas (1260 m). Valstijai priklauso Fernando de Noronijos salos Atlanto vandenyne. Svarbiausios Pernambuko upės yra San Fransiskas, Ipožuka, Una, Pažeu, Gojana.
Klimatas subekvatorinis; karštas ir drėgnas. Plokščiakalnyje vėsiau, žiemą temperatūra nukrenta iki 5-10 °C.
Vandenyno pakrantėje auga Pernambuko pakrančių miškai, kurie yra Atlanto miškų šiaurinis pratęsimas. Centrinėje dalyje auga subekvatoriniai, lapus metantys miškai, tiesa, dauguma jų iškirsti, vietoje jų užveistos plantacijos ir ganyklos. Giliau link žemyno driekiasi kaatingos krūmynų plotai bei sertano stepės.
Gyventojai
Etninė sudėtis:
Didžiausi miestai
thumb|left|250px|Pernambukas. Sera do Katimbau nacionalinis parkas
Klusai
Klusai – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Raseinių.
Istorija
Panaikintas 1983 m. gruodžio 28 d.
Spalvų kodavimas
Spalvų kodavimas – kiekvienam atspalviui suteiktas kodas pagal jo vietą cilindrinėje koordinačių sistemoje. Pirmiausia nurodoma spalva, po to spalvų sodrumas ir tada spalvų šviesumas.
Pavyzdžiai:
Pilki atspalviai cilindro centre yra pilkos spalvos, kurios neturi sodrumo požymio, todėl negali būti koduojamos tokiu pačiu būdu. Šiuo atveju naudojama raidžių kombinacija ON. Visiškai pilkos spalvos sodrumas yra 00 ir ji žymima ON. Pavyzdžiui, ON.00.50.
Tačiau kai kurios pilkos spalvos gali turėti tam tikrą atspalvį. Jos žymimos atspalvio sektoriaus raide ir raide N. Jų sodrumo laipsnis dažniausiai yra labai mažas, paprastai 01 arba 02. Pavyzdžiui, GN.01.80 yra pilka spalva su žalsvu atspalviu.
Lokys (upė)
Lokys – upė Vidurio Lietuvoje, Ukmergės ir Jonavos rajone; Neries dešinysis intakas. Ilgis 22 km, baseino plotas 123 km². Prasideda Lokėnų apylinkėse, 18 km į šiaurės rytus nuo Jonavos. Teka pietvakarių kryptimi, daugiausia miškingomis vietomis. Įteka į Nerį 43 km nuo jos žiočių, prie Lokio kaimo, tuoj žemiau Neries ir Šventosios santakos. miniatiūra|220px|left|Lokys ties Markutiškiais, kelyje
Švedijos politinė sistema
Švedijos valdymo forma - parlamentinė konstitucinė monarchija. Vyriausybės vadovas yra ministras pirmininkas. Kaip ir kitose konstitucinės monarchijos respublikose karalius labiau yra simbolinis šalies vadovas. Vykdomoji valdžia yra vyriausybė. Įstatymų leidžiamoji valdžia yra sutelkta ir parlamente ir vyriausybėje. Teisminė sistema yra nepriklausoma nuo vykdomojo ir įstatymų leidžiamojo organo.
Lokys (upė)
Intakai: Smala (kairysis), Notera, Grivnė, Paberžė (dešinieji).
Švedijos politinė sistema
Konstituciją sudaro keturi pagrindiniai įstatymai. Svarbiausias iš jų yra Valdžios aktas priimtas 1974 m. nurodantis šalies politiką, žmonių teises ir laisves. Paveldėjimo aktas pasirašytas 1809 m. tarp parlamento ir Bernadotų, nurodantis jų teises į sostą. Taip pat yra du kiti įstatymai susiję su pilietiškumu ir žodžio laisve.
Lokys (upė)
Upės vidutinis nuolydis – 202 cm/km. Upė trijose vietose patvenkta: Markutiškių tvenkinys (plotas – 5,8 ha), Beržų tvenkinys (plotas – 22,6 ha), Lokio tvenkinys (plotas – 3,7 ha). Netoli Lokio yra Markutiškių dvaro parkas. Lokio upelio šlaite įsikūręs aktyvaus poilsio nuotykių parkas „Lokės pėda“ (plotas – 1,3 ha).
Švedijos politinė sistema
Šalies vadovas yra karalius. Tačiau jis turi tik reprezentacines funkcijas. Dabartinis valstybės vadovas yra karalius Karolis XVI Gustavas. 1973 m. rugsėjo 15 d., mirus Karolio tėvo broliui karaliui Gustavui VI Adolfui, jam atiteko Švedijos karalienės sostas.
Lokys (upė)
Prie upės esantys kaimai: Lokėnai, Palokis I, Markutiškiai, Palokis II, Beržai, Lokys.
Švedijos politinė sistema
Ministras pirmininkas yra Nuosaikiųjų partijos atstovas Fredrik Reinfeldt, išrinktas per 2006 m. rugsėjo 17 d. vykusius rinkimus. Kartu su kitomis trim partijomis jis sudarė centro-dešinės valdančiąją koaliciją. Ministrų kabinetą tvirtina pats pirmininkas be parlamento pritarimo. Parlamento pirmininką skiria ministras pirmininkas, bet jo kandidatūrai turi pritarti parlamentas. Karalius šiuose procesuose nedalyvauja.
Įstatymų leidžiamoji valdžia yra vienų rūmų parlamentas, vadinamas Riksdagu. 349 parlamento nariai renkami visuotiniuose rinkimuose ketveriems metams, remiantis proporcine rinkimų sistema. Iki 1975 m. parlamentas buvo dviejų rūmų. Sesijos vyksta nuo rugsėjo iki birželio. Stipriausia partija Švedijoje - socialdemokratai.
Švedija Europos Sąjungos (nuo 1995 m.) ir Šengeno susitarimo (nuo 1996 m. gruodžio 19 d.) narė. Militariškai neutrali valstybė, pasižyminti ilgomis neutralumo tradicijomis. Nepriklauso Šiaurės Atlanto Sutarties Organizacijai (NATO).
VDR futbolo varžybos 1981–1982 m.
VDR futbolo varžybos 1981–1982 m.
Daniel Offenbacher
Danielis Ofenbacheris (Daniel Offenbacher; g. 1992 m. vasario 18 d.) – saugas iš Austrijos. Buvęs FK Sūduva narys.
Karjera
Karjerą pradėjo Austrijoje. Nuo 2009 m. atstovavo įvairiems klubams gimtinėje. Žaidė Bundeslygoje ir Pirmoje lygoje (antra pakopa).
FK Sūduva
2018 m. antroje pusėje atvyko į Lietuvą. Atstovavo „Sūduvos“ klubui. Debiutavo 2018 m. rugsėjo 13 d. rungtynėse prieš FK Palanga. Sužaidė 13 rungtynių A lygoje. 2018 m. A lygos sezone pasižymėjo trimis įvarčiais. Tapo A lygos čempionu.
FC Hermannstadt
2019 m. sausio mėn. pranešta, kad futbolininkas keliasi į Rumunijos klubą Sibiu „Hermannstadt“. Jis žaidė šiame klube, bet klubas neišmokėjo žadėto atlyginimo. Danielis buvo priverstas kreiptis į Rumunijos futbolo federaciją. Skundas nukeliavo iki nacionalinių ginčų sprendimo rūmų. Buvo priimtas palankus sprendimas žaidėjo atžvilgiu.
FK Sūduva
2020 m. vasario 25 d. pranešta, kad žaidėjas grįžta į FK Sūduva. 2020 m. rugpjūčio 13 d. abipusiu susitarimu kontraktas buvo nutrauktas. 2020 m. A lygoje žaidėjas pasirodė dešimtyje rungtynių ir pasižymėjo vienu įvarčiu.
SV Ried
2020 m. antroje pusėje persikėlė į Austriją ir atstovavo SV Ried klubui, kuris žaidė Bundeslygoje. Debiutantai, sugrįžę į elitą po trejų metų pertraukos, pateko į silpnųjų grupę. ir kovojo dėl išlikimo Bundeslygoje.
Ruda (Sedlcų apskritis)
Ruda  – kaimas Lenkijos rytuose, Korčevo valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Korčevo, apie 36 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 117 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Per kaimą teka Točnos upė.
KK196
KK196 – krašto kelias, jungiantis Ariogalą ir Kryžkalnį. Tai Žemaičių plento atkarpa, kuri baigiasi ties Kryžkalnio viaduku. Kelio ilgis – 69,24 kilometro. Šiame krašto kelyje yra trys „juodosios dėmės“.
Maršrutas
thumb|left|240px|Kelias ties [[Ariogala, prie Dubysos slėnio.]] thumb|left|240px|Netoli [[Sujainiai|Sujainių]] Kelias prasideda netoli Paaluonio, kai viaduku atsišakoja nuo magistralės. Eina Raseinių rajone. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Ariogala, Didžiuliai, Verėduva, Girkalnis, Norgėlai, Raseiniai, Sujainiai, Paliepiai, Viduklė, Viduklės GS gyvenvietė, Nemakščiai, Užkalniai. Baigiasi Kryžkalnyje, sankryžoje (viadukas) su ir. Ties Jučiais kelias kerta Gynėvės upę, už Ariogalos – Dubysą (Ariogalos tiltu), ties Anulynu – Šaltuoną, ties Sujainiais – Alėją ir Upę, Norgėluose – Gintaro upę, Ylių kaime – Šešuvį, ties Užkalniais – Upynos upę. Raseiniuose kelias turi sankryžas su, , dalinai su.
Šaiflingas
Istorija
Šiuo metu gyvenvietė populiari tarp kalnų turizmą praktikuojančių dviratininkų, kurie renkasi maršrutus pagal Muros upę.
Liepos mėn. pradžioje kaime yra švenčiama „Scheiflinger Kirta“, kai grojama gyva muzika ir linksminamasi.
Asmenybės
Čia gimė futbolininkas Daniel Offenbacher.
Mažeikių Senamiesčio progimnazija
Mažeikių Senamiesčio progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Mažeikiuose, Senamiestyje, Vydūno g. 6, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190158435. Steigėjas Mažeikių rajono savivaldybė.
Istorija
Mažeikių 5-oji vidurinė mokykla įkurta 1980 m. Mokėsi 1030 moksleivių, dirbo 51 pedagogas. 1994 m. mokyklai suteiktas Senamiesčio vardas. 2004 m. tapo pagrindine mokykla, vėliau – progimnazija.
Atlantik Sitis
Atlantik Sitis  – miestas Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės rytuose, Naujojo Džersio valstijoje, Atlanto vandenyno pakrantėje. Pačiame mieste gyvena ~40 tūkst. gyventojų, tačiau įtraukiant priemiesčius – 275 tūkstančiai. Atlantik Sitis yra svarbus šiaurės rytinės JAV dalies kurortas, pramogų, laisvalaikio praleidimo centras. Gausu kazino, viešbučių, prekybos ir pramogų centrų, konferencijų rūmų ir kt.
Istorija
Atlantik Sitis įkurtas 1854 m. Pelkėtoje vandenyno pakrantėje pastatytas viešbutis, nutiestas pasivaikščiojimų takas, atvestas geležinkelis. Netrukus šis miestas tapo svarbiu kurortu.
Piščatka (Semiatičės apskritis)
Piščatka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Nužeco Stacjos valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į pietryčius nuo Nužec Stacjos, apie 26 km į rytus nuo Semiatičės ir apie 78 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Dembica
Dembica – miestas pietryčių Lenkijoje. Pramonės centras, išvystyta gumos, maisto, chemijos pramonė, yra dviračių ir šaldytuvų gamyklos. Veikia Krokuvos ekonomikos universiteto filialas.
Argentininė stačiauodegė antis
Argentininė stačiauodegė antis (Oxyura vittata) – antinių šeimos paukštis.
Bosnijos ir Hercegovinos vėliava
thumb|right|250px|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|23px Bosnijos ir Hercegovinos vėliava, pločio ir ilgio santykis 1:2]] thumb|right|208px|[[Vaizdas:FIAV historical.png Bosnijos ir Hercegovinos, kaip Jugoslavijos dalies, vėliava 1946-1991 m.]] thumb|right|208px|[[Vaizdas:FIAV historical.png Bosnijos ir Hercegovinos vėliava 1992-1998 m.]]
Bosnijos ir Hercegovinos vėliavą sudaro plati vertikali mėlyna juosta dešinėje pusėje ir geltonas lygiašonis trikampis, besiliečiantis su šia juosta ir vėliavos viršutiniu kraštu. Likusi vėliavos dalis mėlyna, su septyniomis baltomis penkiakampėmis žvaigždėmis ir dviem žvaigždžių pusėmis vėliavos viršuje ir apačioje, išsidėsčiusiomis palei trikampio pagrindą.
Manoma, jog trys trikampio kampai vaizduoja tris Bosnijos tautas: bosnius, kroatus ir serbus. Žvaigždžių, vaizduojančių Europą, skaičius begalinis, todėl jos tęsiasi nuo viršaus iki apačios. Vėliavos spalvos dažnai siejamos su neutralumu ir taika. Geltona spalva simbolizuoja taiką ir saulę, mėlyna spalva ir žvaigždės – Europą.
Dabartinė Bosnijos ir Hercegovinos vėliava priimta 1998 metų vasario 4 dieną.
Istorija
1946 metų gruodžio 31 dieną Bosnija ir Hercegovina, kaip komunistinės Jugoslavijos dalis, priėmė raudoną vėliavą su Jugoslavijos vėliava kairiajame viršutiniame kampe. Raudona spalva reiškė komunizmą.
1992 metais Bosnijai ir Hercegovinai tapus nepriklausoma valstybe, buvo pasirinka balta vėliava su Kotromaniči skydu vėliavos viduryje. Kotromaniči skydas yra bosnių simbolis. Po Daytono sutarties pasirašymo Bosnijoje ir Hercegovinoje gyvenantys serbai ir kroatai buvo nepatenkinti šia vėliavą, nes pasak jų, ši vėliava reprezentavo tik Bosnijos ir Hercegovinos bosnius (buvusius Bosnijos musulmonus).
Stuburo išvarža
Stuburo išvarža  (tarpslankstelinio disko išvarža) – tai sveikatos sutrikimas, kurio metu skaidulinis tarpslankstelinio disko žiedas arba jo minkštiminis branduolys prasiveržia į stuburo kanalą ar tarpslankstelines angas ir siaurina jų spindį.
Stuburo išvaržos formavimosi priežastys
Stuburo išvaržų atsiradimą lemia daugelis veiksnių: amžius, gyvenimo būdas, darbo ypatybės, mechaninė stuburo perkrova (kai netaisyklingai keliami sunkūs daiktai, ypač atliekant pasisukimą; ant pečių nešiojamos per sunkios rankinės, kuprinės), mažas fizinis aktyvumas, nutukimas, antsvoris, ankstesnės traumos, pasikartojančios mikrotraumos. Liga paplitusi darbingų žmonių amžiaus grupėje, dažniau pasitaiko 40–50 metų amžiaus žmonėms, taip pat sergantiems nutukimu. Tyrimais nustatyta, kad profesijos, kurioms būdingas sunkus fizinis darbas, ilgalaikis sėdėjimas, dažnas pasilenkimas ir ko nors kėlimas, vibracija (ypač vairuojant), skatina lėtinius juosmens skausmus, disko išvaržas.
Neigiami pokyčiai tarpslanksteliniuose diskuose vyksta dėl to, kad sutrinka medžiagų apykaita judamajame ir atramos segmente (JAS). Šis segmentas – tai du slanksteliai, tarpusavyje sujungti tarpslanksteliniu disku, tarpslanksteliniais sąnariais, raiščiais ir raumenimis. JAS medžiagų apykaitos procesų sutrikimui turi įtakos tokie veiksniai, kaip šio segmento judrumo sutrikimas, per didelė netinkama apkrova šio segmento elementams, kenksmingų fizinių ir cheminių veiksnių poveikis, uždegimai, bendra organizmo intoksikacija. Kai organizme daug toksinių medžiagų, kraujas ir limfa tirštėja ir užsibūna JAS, sutrinka normali skysčių apykaita, sumažėja minkštojo audinio gebėjimas išlaikyti drėgmę (vandenį). Tai sumažina elastingumą, disko tamprumą, sugebėjimą silpninti smūgio poveikį ir veda link disko senėjimo procesų, jo susidėvėjimo. JAS audiniai tampa pažeidžiami, gali atsirasti mikrotraumų, net esant įprastam fiziniam krūviui.