cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Guišanas
Istorija
Nuo 1920 iki 1945 m., Japonijos okupacijos Taivane laikais, gyvenvietė vadinta Kamejamos kaimu (亀山庄) ir priklausė Šinčiku prefektūros Toeno rajonui (桃園郡). 1950 m. buvo pervadinta į Guišaną.
2014 m. gruodžio 25 d. sukūrus naująjį Taojuano miestą, Guišanas tapo vienu iš jo rajonų (区, Qū).
Ofortas
thumb|[[Jacques Bellange (1575–1616) ofortas "Sodininkė su krepšiu".]] Ofortas ( - azoto rūgštis) – grafikos technika, spaudos būdas, išrastas XVII a. Būdinga šviesių-tamsių tonų deriniai, subtilus štrichavimas, laisvas piešinys.
Ant šlifuotos vario arba cinko plokštelės, kuri padengta rūgščiai atspariu laku, piešiama plieno adata. Vėliau cinko plokštelė ėsdinama azoto rūgštimi, o vario plokštė – geležies trichlorido tirpalu. Norint gauti įvairaus sodrumo linijas ėsdinama vieną ar keletą kartų. Raižant pažeidžiamas lakas, todėl įrėžtos vietos, veikiant rūgščiai, išėsdinamos. Jos atspaude sudaro linijinį piešinį. Nepažeistas lako plotas lieka šviesiu fonu. Piešinio intensyvumas priklauso nuo ėsdinimo laiko. Kuo ilgiau ėsdinama, tuo intensyvesnis išgaunamas piešinys.
Po ėsdinimo nuo plokštelės paviršiaus nuvalomas lakas. Išėsdintos vietos padengiamos dažais. Preso pagalba spaudžiama ant drėgno popieriaus.
Ofortas dažnai derinimas su akvatinta, minkštuoju laku, vario raižinio, sausosios adatos technikomis. Taip siekiama paryškinti tonų įvairovę.
Lagūna
thumb|200px|Vienos iš lagūnos susiformavimo hipotezių schema Lagūna (, iš – ežeras) – negili įlanka, kurią nuo gilesnės jūros skiria nerija, rifas ar atolas. Su jūra jungiasi siauru sąsiauriu (arba keliais sąsiauriais), todėl lagūnos vandens druskingumas, dugno nuosėdos, flora ir fauna skiriasi nuo jūros. Būdamos gana izoliuotos, dažnai sunkiai prieinamos, lagūnos pasižymi savitais biotopais, todėl daug didžiųjų lagūnų paskelbtos saugomomis teritorijomis, jas saugo 1971 m. pasirašyta Ramsaro konvencija. Skiriamos dvi pagrindinės lagūnų rūšys: pakrančių lagūnos ir atolų lagūnos.
Lagūnų pavyzdžiai: Kuršių marios, Aistmarės, Venecijos lagūna, Patoso lagūna, Sivašas. Didelių lagūnų yra Meksikos įlankos krantuose, Nilo deltoje. Būdingi lagūninių miestų pavyzdžiai – Venecija, Porto Alegrė.
Juodojoje jūroje lagūnos vadinamos limanais.
Šaltiniai
fa:مرداب
O, Dieve
Filme „Oh My God“ autorius keliauja po įvairias pasaulio šalis ir klausinėja dvasininkų, paprastų žmonių, įžymybių kas, jų manymu, yra Dievas. Kalbinami įvairiausių religijų atstovai, ateistai, žmonės, individualiai suprantanys Dievą.
Autoriaus aplankytos vietos: JAV, Jungtinė Karalystė, Vatikanas, Indija, Meksika, Ladakas, Japonija, Balis, Australija, Kenija, Palestina, Izraelis ir kt.
Kalbinti religijų atstovai: krikščionys (katalikai, anglikonai, evangelikai), musulmonai, hinduistai, budistai (Tibeto, dzen), judėjai, sikhai, Australijos aborigenų tikėjimo, masajų tikėjimo, druidai, šintoistai.
Lietuvos rusai
thumb|250px|Rusų procentas Baltijos šalyse 2021 m. thumb|250px|Rusų ansamblis „Treščiotki“ ([[Lentvaris)]]
Lietuvos rusai – antra pagal gausumą tautinė mažuma Lietuvoje, sudaranti 4,5 % šalies gyventojų (2021 m.) ir yra antra didžiausia tautinė mažuma po lenkų. Nuo SSRS žlugimo Lietuvos rusų skaičius palaipsniui mažėja.
Dauguma Lietuvos rusų gyvena didesniuose miestuose: Vilniuje (11,9 % miesto gyventojų), Klaipėdoje (19,6 %), Kaune (3,8 %). Dominuojanti tauta rusai yra Visagine, kur sudaro 52,2 % gyventojų (2011 m.). Kaimiškose vietovėse dažniau gyvena rusai sentikiai – Jonavos, Zarasų, Molėtų, Švenčionių rajonuose.
Istorija
Rusų tautinė mažuma pagal kilmę gali būti skirstoma į tris pagrindines grupes: 1897 m. Lietuvoje gyveno 5,1 % rusų, 1914–1917 m. – 5,9 %, 1923 m. – 2,5 %, 1939 m. – 3,4 %.
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
Pirmieji rytų slavai Lietuvos teritorijoje apsigyveno dar viduramžiais. Tai buvo daugiausia pirkliai ir amatininkai. XVII a. čia pradėjo keltis sentikiai, persekioti savo tėvynėje.
Carinės Rusijos okupacija
Daugiau rusų ėmė keltis po Abiejų Tautų Respublikos padalinimo kai didžioji Lietuvos dalis, išskyrus Užnemunę, atiteko Rusijos imperijai. Rusai buvo paskirti į dalį valdžios postų, nors daugiausia joje dominavo lenkai. Rusai kėlėsi į Vilnių, Kauną, o Zarasai (tada vadinti Novoaleksandrovsku) tapo populiariu imperijos kurortu. Po 1863 m. sukilimo rusų imigracija dar labiau sustiprėjo. Daugumą to meto imigrantų sudarė kariškiai, valdininkai ir jų šeimų nariai.
Tarpukaris
Pirmojo pasaulinio karo metu dalis rusų pasitraukė iš Lietuvos. Tačiau, susikūrus nepriklausomai Lietuvai su laikinąja sostine Kaune, į buvusias Vilniaus ir Kauno gubernijas grįžo nemažai rusų, gimusių šiuose kraštuose. Be to, atvyko ir daugiau emigrantrų iš Rusijos, ieškančių prieglobsčio nuo bolševikinio teroro. Naujieji atvykėliai dažniausiai buvo išsilavinę, intelektualūs žmonės, kvalifikuoti specialistai. Dėl to kultūrinis tarpukario Lietuvos rusų gyvenimas suaktyvėjo. Veikė rusų pradinės mokyklos ir gimnazijos, susikūrė įvairios rusų visuomeninės organizacijos, buvo leidžiami rusiški laikraščiai.
Sovietinė okupacija
Nauja rusų imigracijos banga prasidėjo sovietinės okupacijos metais – į LTSR siųstas karinis personalas, įvairių sričių specialistai. Daug rusų atvyko „broliškų statybų“ metu (pvz., statant Ignalinos AE, Mažeikių naftos perdirbimo gamyklą). Didelė dalis čia atsiųstų darbuotojų, karininkų išėję į pensiją pasilikdavo gyventi Lietuvoje dėl geresnių pragyvenimo sąlygų nei didžiojoje TSRS dalyje. 1959 m. rusų procentas šalyje buvo 8,5 %, 1979 m. – 8,9 %, 1989 m. – 9,4 %. Pastarojo surašymo duomenimis 37,5 % iš jų mokėjo lietuvių kalbą.
Nepriklausoma Lietuva
Žlugus TSRS dalis rusų grįžo į Rusiją, todėl jų bendras procentas sumažėjo ir užleido vietą lenkų tautinei mažumai.
Rusų tautinę mažumą politikoje atstovauja Lietuvos rusų sąjunga ir Rusų aljansas.
ACS Maris Târgu Mureș
Tirgu Murešo „Maris“ – Rumunijos futbolo klubas iš Tirgu Murešo.
Istorija
1964 m. prijungtas Muresul Targu Mures klubas.
Izraelio futbolo varžybos 1969–1970 m.
Izraelio futbolo varžybos 1969–1970 m.
Didžioji Morava
Didžioji Morava  – upė Serbijoje; Dunojaus dešinysis intakas. Susidaro susiliejus Pietų ir Vakarų Moravai ties Stalačo miesteliu (į šiaurės rytus nuo Kruševaco). Šios upės ištakas gauna Dinarų kalnuose. Teka šiaurės kryptimi per Serbijos centrinę dalį Vidurio Serbijos kalnais. Žemupys – Dunojaus vidurupio lygumoje. Įteka į Dunojų žemiau Smederevo. Ilgis 185 km (su V. Morava – 493 km, su P. Morava – 563 km).
Didžiausi intakai: Resava (dešinysis), Jasenica (kairysis).
Batakai
Batakai skiriami į 6 grupes: tobai, karai, timorai, pakpakai, angkolai ir mandailingai.
Tradiciškai verčiasi žemdirbyste: augina ryžius, kavamedžius, tabaką, daržoves. Amatai: audimas, kalvystė, medžio drožyba, puodininkystė. Batakai turi savitą architektūrą: pastatai statomi ant polių ir pasižymi itin dideliais kraigais. Socialiniuose santykiuose didelę svarbą turi socialinė, giminystės hierarchija.
Teisės firma
Teisės firma – teisinė organizacija:
1948 m. Saltsjobadeno Tarpzoninis turnyras
1948 m. Saltsjobadeno tarpzoninis šachmatų turnyras – tai pasaulio čempionato ciklo (1949–1951) atrankinės šachmatų varžybos. Vyko 1948 m. liepos 15 – rugpjūčio 15 d. Saltsjobadene. Tai pirmas turnyras vykdomas pagal naująją, 1947 m. FIDE 18-ojo kongreso patvirtintą, pasaulio čempionato sistemą.
Turnyras
Turnyras atrinko 5-is šachmatininkus žaisiančius 1950 m. Kandidatų turnyre.
Dalyvių atranka
Numatyta atranka į tarpzoninį turnyrą buvo atlikta tik dalinai: teisę pirmajame tarpzoniniame turnyre iškovojo tik 4 šachmatininkai iš 1-ojo zoninių turnyrų ciklo – E. Bekas ir O‘Keli (1-os ir 2-os FIDE zonų nugalėtojai), I Keždenas ir D. Janovskis – JAV ir Kanados čempionatų, kurie tuo pačiu buvo ir 5-os, bei 6-os zonų turnyrai, nugalėtojai.
Likusius 16 žaidėjų pakvietė FIDE kvalifikacinis komitetas. Dėl įvairių priežasčių turnyre atsisakė dalyvauti: A. Denkeris, I. Keždenas, O‘Kelli ir E. Eliskazesas. Vietoj jų pagal atsarginių sąrašą į varžybas buvo įtraukti: A. Lilientalis, G. Štolcas, E. Lundinas ir V. Pircas. .
Turnyro lentelė
Pasaulio šachmatų čempionato Tarpzoninis turnyras, Saltsjobadenas, 1948 liepa-rugpjūtis.
Pastaba. Žalsva spalva pažymėti dalyviai, kurie pateko į 1950 m. Kandidatų turnyrą.
Naugarduko rajonas
Naugarduko rajonas  – rajonas Baltarusijoje, Gardino srities rytuose. Administracinis centras – Naugardukas.
Geografija
Ribojasi su Kareličų, Zietelos, Lydos, Vijos rajonais Gardino srityje, taip pat Bresto srities Baranovičių rajonu ir Minsko srities Stolpcų rajonu. Teritoriją užima Naugarduko aukštuma ir Nemuno aukštupio žemuma. Pagrindinė upė – Nemunas. Taip pat telkšo turistų mėgiamas Svitjazio ežeras. Miškingumas – 41,5 %.
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Naugardukas, miesto tipo gyvenvietė – Liubčia.
Rajone yra 216 gyvenviečių; didžiausios:
Darbininkų ir valstiečių jaunimas
Darbininkų ir valstiečių jaunimas – Lietuvos komunistinio jaunimo sąjungos CK nelegalus leidinys, leistas 1934 m. liepos mėn. – 1940 m. birželio mėn. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvos KJS Kominterno sekcija. Ėjo 1934–1936 m. 1-2 kartus per mėnesį, 1937–1938 m. nereguliariai, 1939 m. kartą per mėnesį. Spausdintas Lietuvos KJS CK J. Greifenbergerio bei K. Čarno spaustuvės rotatoriumi. Nuo 1938 m. pakeistas pavadinimas – „Darbininkų-valstiečių jaunimas“. Tiražas 1000–1500 egz.
Svarstė jaunimo gyvenimo klausimus, ragino jaunuolius dalyvauti visuomenės politiniame gyvenime, spausdino teorinius straipsnius komunistinės ideologijos klausimais, kritikavo Lietuvos vyriausybės politiką.
Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, Hubertas Borisa, Aizikas Lifšicas, Romas Šarmaitis, Motiejus Šumauskas.
Space Interferometry Mission
thumb|255px|Dailininko SIM teleskopo koncepcija
Space Interferometry Mission (arba SIM) – NASA planuojama kosminių interferometrinių teleskopų grupė. Pagrindiniai misijos tikslai – ieškoti Žemės dydžio planetų už Saulės sistemos ribų, išsiaiškinti, kokios gali būti mažiausios ir didžiausios žvaigždžių masės, itin tiksliai nustatyti mūsų galaktikos objektų padėtis ir atstumus iki jų. Ši sistema turės galimybę nustatyti ar atrastose planetose yra tinkamos sąlygos gyvybei egzistuoti.
Teleskopas planuojamas paleisti ne anksčiau kaip 2015–2016 m. Misija truks nuo 5,5 iki 10 metų. SIM teleskopas skries heliocentrine orbita aplink paskui Žemę apytiksliai 95 mln. kilometrų atstumų.
FK Fanai Šiauliai
Šiaulių „FK Fanai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Šiaulių.
Istorija
Komanda įkurta 1992 m. kaip „Sakalietis“ (tuometinio „Sakalo“ fanų komanda). Miesto pagrindinei komandai keičiant vardus, ilgainiui gerbėjai persivadino „Šiaulių Fanais“. 1994 m. prasidėjo Lietuvos futbolo fanų atvirieji čempionatai, komanda eilę metų dalyvaudavo šiose turnyruose įvairiais ir tapo daugkartiniais šių turnyrų nugalėtojais. Eilę metų komanda dalyvauja Šiaulių apskrities mažojo futbolo pirmenybėse, taip pat III lygos Šiaulių zonos pirmenybėse, žaidė Lietuvos salės futbolo pirmenybėse.
Ilgą laiką komandai vadovavo Valentas Beleckas. Jis buvo ir Šiaulių futbolo „fanų“ prezidentas. Po kurio laiko vadovavimą perėmė Dainius Skaparas, kuris sėkmingai rungtyniavo ir kaip žaidėjas. 2008 m. vadovo D. Skaparo ir komandos keliai išsiskyrė, jis sukūrė futbolo fanų komandą FFK Šiaulių Fanai. Senosios komandos pavadinimas tapo FK „Fanai“.
2010 m. komanda debiutavo Lietuvos taurės varžybose.
2017 m. tapo ŠAFF III lygos nugalėtojais.
2018 m. užimta kukli šeštoji vieta. Vytaras Bloškus, kuris pelnė 7 įvarčius, tapo rezultatyviausiu komandos žaidėju šiame sezone.
Diana Adlienė
Diana Adlienė (g. 1954 m. spalio 2 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierė, fizikė, fizinių mokslų daktarė.
Biografija
Nuo 1977 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytoja, 1977–1983 m. Fizikos katedros Joninių prietaisų laboratorijos vedėja; Fundamentaliųjų mokslų fakulteto sekretorė, nuo 2008 m. profesorė. Stažavo 1999 m. Londono karališkajame koledže, 2002 m., 2003 m., 2004 m. Lundo universiteto Malmės universitetinėje ligoninėje, 2003 m., 2004 m. P. Šererio institute Viligene (Šveicarija).
Nuo 2006 m. Tarptautinio žurnalo „Medical physics in the Baltic States“ atsakomoji redaktorė. Medicinos fizikų draugijos pirmininkė.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptys – radiacinė fizika, radiacinė tarša, medicinos fizika (šios šakos Lietuvoje pradininkė), branduolio ir neutronų fizika, dozimetrija. Su kitais Kauno technologijos universitete 2003 m. įdiegė medicinos fizikos magistrantūros studijų programą, parengė mokslines studijas: 2005 m. „Dozių modeliavimas spindulinėje diagnostikoje“ ir 2006 m. – „Pacientų dozių optimizavimas mamografijoje“. 2006–2008 m. sukūrė ir įdiegė Lietuvoje duomenų bazę krūties vėžio patikrai (MAMOLIT). Kompleksiškai išanalizavo jonizuojančiosios spinduliuotės poveikį aplinkai bei individui ir tyrimų rezultatus pritaikė Ignalinos atominės elektrinės radiaciniam poveikiui įvertinti. Paskelbė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių. 5 išradimų, su kitais, mokomųjų knygų apie bendrąją ir branduolinę fiziką autorė.
Teisinių paslaugų įmonė
Teisinių paslaugų įmonė - teisinė organizacija; pagal formą - individuali įmonė, uždaroji akcinė bendrovė, kurioje teisines paslaugas teikia ne advokatai, o privatūs teisininkai. Konkuruoja su advokatų kontoromis. Veikla specialiais įstatymais nereglamentuojama.
Teisinių paslaugų įmonių asociacija
Lietuvoje |teisinių paslaugų įmones vienija 2000 metų spalį įkurta Teisinių paslaugų įmonių asociacija. Steigėjas Arūnas Marcinkevičius. Prezidentas nuo 2004 m. Sigitas Burnickas.
Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija
Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija - geležinkelio linija šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje ir Mazovijos vaivadijoje. Linija jungia Sedlcų ir Semianuvkos gyvenvietes.
Mielagėnų apylinkė
Mielagėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Laima Laučkaitė
Biografija
Tėvas Alfonsas Laučka, sesuo Dalia Laučkaitė-Jakimavičienė. 1979 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1988 m. menotyros kandidatė.
1979–1983 m. dirbo Utenos kraštotyros muziejuje, 1983–1987 m. – vaikų dailės mokykloje Vienoje, 1988 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Menotyros sektoriuje, 1993–1996 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje, nuo 1990 m. dirba Kultūros, filosofijos ir meno institute, nuo 2003 m. vyr. mokslo darbuotoja. 1991–1992 m. stažavo Miuncheno universiteto Meno istorijos institute.
Froileinhofas
Froileinhofas arba Kutuzovas (, nuo 1939 m. Fräuleinhof, nuo 1945 m., nuo 1950 m. liepos 5 d. Кутузово ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kutuzovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Matrosovkos apylinkės, 1954 m. birželio 16 d. – 2008 m. birželio 30 d. Kutuzovo apylinkės (Кутузовский сельский Совет) centras. Pavadintas karvedžio Michailo Kutuzovo (1747–1813) garbei.
Apylinkė
Kutuzovo apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Izmajilas
Išvystyta maisto (konservų, žuvies, mėsos) pramonė bei turizmo sektorius, remontuojami laivai. Veikia A. Suvorovo muziejus.
Istorija
Izmajilo tvirtovė buvo pastatyta XII amžiuje, Genujos pirklių. Trumpai priklausė Valakijai. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas kaip Ismailijis.
Edvard Kocbek
thumb|Edvard KocbekEdvard Kocbek, slovėnų rašytojas, poetas, eseistas, vertėjas ir politikas, * 1904 metų rugsėjo 27 d. miestelyje Sveti Jurij prie Savicos upės (dabar Videm ob Ščavnici), † 1981 metais lapkričio 3 d. Ljubljanoje.
Biografija
Baigęs gimnaziją Maribore Kocbek studijavo teologiją, nors po dvejų metų studijas metė ir toliau studijavo romanistiką Ljubljanoje. Čia buvo vienas vadovaujančiųjų katalikų jaunimo judėjimo Križarji atstovų, nuo 1928 metų kurį laiką žurnalo Križ redaktoriumi. Po studijų Berlyne ir Paryžiuje dirbo prancūzų kalbos profesoriumi Bjelovare, Varazdine ir galiausiai grįžo į Ljubljaną, kur aktyviai prisijungė prie kultūrinio ir politinio slovėnų gyvenimo. Tapo vienu iš ideologinių katalikų kairiųjų vadų ir jų žurnalo Darbai (1938-1943) redaktoriumi. 1941 metais kaip krikščionių-socialistų atstovas dalyvavo įkuriant Pasipriešinimo frontą, veliau tapo jo aukščiausių organų narys.
Antrojo pasaulinio karo metu Edvard Kocbek buvo ir organizacijos AVNOJ bei Slovėnų tautos delegacijos Kocevlje narys. Po karo buvo jungtinio seimo ministras ir Slovėnijos Liaudies Respublikos Liaudies Sąjungos ministras pirmininkas. Po knygos Strah in pogum išleidimo kilo politiniai debatai, palietę kai kuriuos Liaudies Pasipriešinimo Kovų uždraustus klausimus: požiūris į mirtį ir politinių priešų pašalinimą, išdavystės ir įdavimo tarp partizanų klausimas, LPK narių-katalikų problematika. Dėl šios knygos Edvardas Kocbekas buvo prieš laiką išleistas į pensiją ir iki gyvenimo galo nuolat stebimas.
Stipriai visuomenės nuomonę pakeitė ir didelį šoką sukėlė rašytojų Boris Pahor ir Alojz Rebula 1975 metais Trieste išleista knyga Edvard Kocbek - Pričevalec našega časa, kur Kocbekas savo interviu kalba apie pokario problemas.
Pasaulėžiūra ir idėjos
Edvardo Kocbeko kūrybinis kelias prasidėjo tarpukariu, vėliau jis savarankiškai dirbo tiek Pasipriešinimo Fronto, tiek LPK metais, galiausiai moderniosios raštijos laikotarpiu, kuriuo buvo išleista didžioji dauguma jo prozos darbų. Jau nuo ankstyvos jaunystės Kocbekas kūrė išskirtinai tikėjimo temomis. Kartais jis reiškė kritišką požiūrį į bažnyčią, katalikų kultūrines ir politines organizacijas – kaip atsvarą joms norėjo pateikti patį tikėjimą. Visgi katalikų tikėjimas turėjo būti siejamas su tuometiniais visuomenės judėjimais, ypač komunistiniais, ir remtis kai kuriomis esminėmis marksistinėmis idėjomis apie miesčioniškosios visuomenės pavertimą socialistine. Taigi Edvardas Kocbekas buvo vienas pagrindinių krikščioniškojo socializmo atstovų prieš Antrąjį pasaulinį karą. Filosofinį tokios krypties pagrindą Kocbekas pirmiausia surado jaunųjų katalikų judėjime, o po 1930 metų prancūzų personalizme, kuris savyje jungė krikščionybę, socialistinį humanizmą ir ekzistencializmą. Šis dvasinis pagrindas liko esmine Kocbeko kūrybos dalimi ir vėliau, daugiausia jis reiškėsi politikoje, eseistikoje ir pasakojamojoje prozoje, kiek mažiau poezijoje, kur įkvėpimo buvo semiamasi ir iš kitų šaltinių, todėl būtent poezija liko visapusiškesne Kocbeko asmenybės išraiška.
Pokario metais Kocbek pasijuto esąs apimtas keistos būsenos. Komunistams ir LPK pasitelkus atskirų mūšių ir regionų užgrobimų metodiką poeto iliuzija apie visų tautų etinį ir politinį pokytį sudužo. Kocbek buvo atskirtas nuo politinio gyvenimo ir daugelį metų nedrįso publikuoti savo darbų. Jo pokario poezijoje kalbama apie skilimą tarp idealaus sumanymo ir socialinės realybės, kuri buvo įkurta priespaudoje ir baimėje.
Poezija (eilėraščių rinkiniai):
Svarba (vystymasis ir įtaka): Poeziją Edvardas Kocbekas pradėjo rašyti veikiamas vėlyvojo ekspresionizmo – tarp krikščionių poetų ši rašymo maniera apėmė nemažas simbolizmo sudedamąsias dalis; ja parodydavo metafizinius išgyvenimus. Kocbekui darė įtaką ir naujausi Europos poetai: Paul Claudel, Rainer Maria Rilke ir Georg Trakl. Pirmieji du – vėlyvieji simbolistai, trečiasis kūrė pereidamas nuo naujosios romantikos prie moderniosios poezijos. Šiuos požiūrius Kocbekas sujungė į naują produktyvią ir laikotarpiui tinkamą sintezę. Poetinių sumanymų esmė jam tebebuvo metafizinis pasaulio išgyvenimas, todėl jis išsilaisvino iš ekspresionistinio eiliavimo būdo ir artėjo prie supaprastintos realybės išraiškos – nors dažnai išlaikydavo maloniai skambančią rimuotų eilučių raišką, bet mieliau griebdavosi laisvojo rimo desperacijos. Tokiu būdu Edvardas Kocbekas tapo vienu moderniausių prieškario poetų.
Proza:
Svarba (vystymasis ir įtaka): Kitaip nei daugelis to laikotarpio rašytojų prozaikas ir pasakotojas Kocbekas liko socialinio realizmo ribose, bet kaip buvęs ekspresionistas tebeieškojo pasakojimo išraiškos, kuri būtų tikusi dvasiniams ir literatūriniams išgyvenimams iliustruoti. Jis stipriai linko į ekzistencialistinę prancūzų autorių Malrauxo, Vercorseo ir Sartreo prozą. Taip jam nebuvo sunku, nes ir pats artėjo prie religinio ekzistencializmo. Pasakojimuose jį domino pirmiausia etiniai ir metafiziniai klausimai: išsimokslinusio asmens likimas susidūrus su didžiaisiais istoriniais įvykiais, fašizmu ir LPK, taip pat socialinės temos – mažojo, dirbančiojo ar kaimo žmogaus gyvenimas. LPK tematika Kocbeko novelėse pirmiausia buvo reiškiama per atskiro herojaus išpažintį sunkiomis istorinėmis sąlygomis. Kocbeko literatūriniai herojai dažnai nukryžiuoti tarp savo pareigų ir žinojimo.
Bairoito markgrafystė
Bairoito markgrafystė, kitaip Brandenburgo-Bairoito markgrafystė , Brandenburgo-Kulmbacho markgrafystė  – imperatorinio pavaldumo markgrafystė Šventojoje Romos imperijoje, kurios centras buvo Bavarijos miestas Bairoitas. Iki 1604 m. markgrafystės sostinė buvo Kulmbachas, vėliau markgrafų rezidencija buvo perkelta į markgrafų rūmus Bairoite. .
Iki Šventosios Romos imperijos panaikinimo 1806 m. markgrafystę dažnai vadino Kulmbacho kunigaikštyste, Brandenburgo-Kulmbacho kunigaikštyste , Bairoito kunigaikštyste.
Istorija
Markgrafystė buvo įkurta 1398 m., kai mirė Niurnbergo burggrafas Frydrichas V. Jo valdos buvo padalintos dviem jo sūnums – jaunesnysis sūnus Frydrichas VI gavo Ansbacho žemes, o vyresnysis Jonas III – Bairoito žemes. 1420 m. birželio 11 d. Jonui III mirus šias dvi valdas kartu ėmė valdyti Frydrichas VI, kuris 1415 m. buvo tapęs Brandenburgo kurfiurstu Frydrichu I.
1440 m. rugsėjo 21 d. kurfiurstas Frydrichas I mirė, ir jo valdytos žemės buvo padalintos jo sūnums – Jonas Alchemikas ėmė valdyti Bairoito markgrafystę (kitaip Brandenburgas-Kulmbachas), Frydrichas – Brandenburgo markgrafystę, o Albertas Achilas – Ansbacho markgrafystę. Ansbachą valdė jaunesniosios Hohencolernų šakos atstovai, o pati šaka buvo vadinama Brandenburgo-Ansbacho Hohencolernais.
Jonas Alchemikas atsisakė savo teisių į Bairoito markgrafystę 1457 m., ir ši atiteko jo broliui Brandenburgo markgafui Albertui Achilui. Nuo tada markgrafystę ėmė valdyti Brandenburgo markgrafų giminės jaunesnioji šaka, paprastai vadinta Brandenburgo-Bairoito markgrafais (nors Bairoitas ir Brandenburgas yra toli vienas nuo kito).
1500 m. Bairoito markgrafystė tapo Frankonijos imperinės apygardos dalimi.
1769 m. sausio 20 d. mirė markgrafas Frydrichas Christianas (paskutinis Brandenburgo-Bairoito linijos atstovas), ir markgrafystę ėmė valdyti Brandenburgo-Ansbacho markgrafas Christianas Frydrichas Karolis Aleksandras. Šis 1791 m. gruodžio 2 d. pardavė abi šias valdas Prūsijos karaliui Frydrichui Vilhelmui II. Markgrafas tuo metu buvo vidutinio amžiaus ir bevaikis, o karalius Frydrichas Vilhelmas II buvo jo giminaitis ir Hohencolernų giminės galva. Markgrafas su antrąja žmona angle persikraustė į Angliją.
Nuo 1792 m. sausio 28 d. Bairoito markgrafystės žemes valdė Prūsijos karalystės skiriami valdytojai.
Partnerystė
Partnerystė:
Dasi
Dasi  – vienas iš Taojuano rajonų, esantis šiaurės vakarų Taivane. Gyventojų 91 tūkst. (2014 m. duomenys). Populiarus turistų tarpe dėl senosios kinų architektūros pastatų. Rajonas taip pat garsėja sauso tofu (大溪豆干), populiaraus taivaniečių virtuvės ingrediento, gamyba, Guomindano lyderių (Čiang Kai-ši ir jo sūnaus Čiang Čing-go) mauzoliejais. Yra plentas į Taipėjų, bet nėra jokios geležinkelio linijos.
Geografija
thumb|left|175px Dasi išsidėstęs Dahano slėnyje, apie 30 km į pietvakarius nuo Taipėjaus. Rajono centras plyti terasoje virš ryčiausio vakarinio kranto taško. Rytuose ir pietuose Dasi supamas miškais apaugusių Suešano kalnagūbrio papėdžių, iškylančių iki 667 m aukščio. Telkšo Cihu ežeras, prie kurio stovi Čiang Kai-ši mauzoliejus.
Prie pietinės sienos su Fusingo rajonu tyvuliuoja Šimeno rezervuaras. Rajonas vakaruose ribojasi su kitais kaimyniniais rajonais Longtanu ir Pingdženu, šiaurės rytuose su Jingė ir rytuose su Sansija (abu Sinbėjaus rajonai).
Istorija
thumb|left|175px|Dasi 1930 m. Vietovę prieš kelis tūkstantmečius apgyvendino atajalai. Šalia tekanti upė jų vadinta Takoham (dab. Dahanas), nuo jos kilo gyvenvietės pavadinimas Toa-kho-ham (pe̍h-ōe-jī: Tōa-kho-hām) Hokieno dialektu ir Taikokan japonų kalba.
1803 m. tarp dviejų frakcijų Taipėjaus baseine įsiplieskė konfliktas ir dauguma pabėgėlių, norėdami apsisaugoti, persikėlė į pietus. Tarp pabėgėlių buvo Lin Ben Juanų šeima, tuo metu vienas iš turtingiausių klanų Taivane. Klanas įsikūrė Takohame, daug investavo į gyvenvietę, dėl ko visas regionas greitai suklestėjo. Dėl savo strateginės vietos ir investicijų iš Lin klano Takohamas tapo prekybos ir prekių pervežimo centru tarp Taipėjaus ir pietų. Čia atvežtos prekės buvo plukdomos į Taipėjų Dahano upe, vietovėje krautuvėles atidarė daugelis prekiautojų; kai kurios dar tebeegzistuoja senamiestyje.
1909 m. užbaigus Šiaurės–Pietų geležinkelį, prekyba upe sumenko. Takohamas prarado svarbą kaip prekybos ir pervežimo centras. Kita vertus gyvenvietė tapo žinoma dėl medinių baldų gamybos. 1920 m. Japonijos vyriausybė vietovę pervadino Daikei (大溪, pažožd. „didelis upelis“). Po Antrojo pasaulinio karo KR vyriausybė skatino mandarinų romanizacijos varianto Ta-hsi, pastaruoju metu Dasi, vartojimą.
2014 m. gruodžio 25 d. sukūrus naująjį Taojuano miestą, Dasi miestelis tapo vienu iš jo rajonų (区, Qū).
Viktorijos goura
thumb|left|200px|Viktorijos goura
Mėlynai pilka, su puošniu kuodu, kaštoninės spalvos krūtine ir raudona rainele. Abi lytys panašios.
Viktorijos gouros kūno ilgis 73-75 cm, sparno ilgis 36–39 cm, uodega 27–30,1 cm, snapas 3,2–3,5 cm, čiurnos ilgis 8,5–9,8 cm. Svoris apie 3,5 kg.
Rumbonių piliakalnis
Rumbonių piliakalnis su gyvenviete, Mikutiškiai – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22606) Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, Rumbonių kaime, Alytaus seniūnija. Pasiekiamas iš plento Alytus – Panemuninkai ties Praniūnais (Kibirkščiais) pasukus į dešinę rytų kryptimi, už 800 m – yra kiek kairiau.
Viktorijos goura
Paplitęs šiaurinėje Naujosios Gvinėjos dalyje ir aplinkinėse salose žemumose ir pelkėtuose miškuose.
Minta vaisiais, sėklomis ir bestuburiais. Patelė deda viena baltą kiaušinį.
Rumbonių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Nemuno kairiajame ir Pilupio dešiniajame krante esančiame kranto kyšulyje. Aikštelė ovali, pailga vakarų – rytų kryptimi, 10x9 m dydžio, iš visų pusių buvusi apjuosta pylimu, jos šiaurinį kraštą su čia buvusiu pylimu nuplovė Pilupis. Dabar likusi pylimo dalis aikštelę juosia iš rytų, pietų ir vakarų. Pylimas yra 1,5 m aukščio pietuose ir 4,5 m aukščio vakaruose, 7 m pločio pietuose ir 20 m pločio vakaruose. Rytinė jo dalis iki 2,5 m aukštesnė, žiūrint iš šono piliakalniui suteikia balno siluetą. Vakarinėje pašlaitėje iškastas 4 m pločio, 0,8 m gylio (dabar jis išplatintas iki 15 m pločio, 2 m gylio) griovys. Šiaurės rytų šlaite, 10 m žemiau aikštelės yra terasa – nepanaudota aukštumos kyšulio dalis. Šlaitai statūs, 12–30 m aukščio. Aikštelė dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs krūmais. Piliakalnis pradėtas tvarkyti: nuo didžiosios jo dalies nukirsti krūmai, vakarų pusėje įrengti laiptai. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 28800 m². Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas: 5000 m².
Viktorijos goura
Tai ant žemės gyvenanti rūšis, o į medį pakyla tik nakčiai arba pabaidyta.
Buvo medžiojamas dėl labai gražių galvos plunksnų. Rūšis įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.
Rumbonių piliakalnis
Gyvenvietė
Rytų, pietų ir vakarų papėdėse 1 ha plote yra I tūkstantmečio – II tūkstantmečio pradžios papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1969 m. Iki 0,8 m storio kultūriniame sluoksnyje rasta brūkšniuotos, grublėtos ir žiestos keramikos, židinys.
Tyrimai
1953 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. 1969 m. gyvenvietę tyrė Alytaus kraštotyros muziejus (vadovė Dalia Andrašiūnaitė). Ištirtas 51 m² plotas, aptiktas iki 0,8 m kultūrinis sluoksnis. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
MNG
MNG, Mng arba mng be taškų arba su taškais gali reikšti:
Raudonkrūtis smilginukas
Raudonkrūtinis lemas (Oulema melanopus) – lapgraužių (Chrysomelidae) šeimos Oulema genties vabalas. Plačiai sutinkamas visoje Europoje, Šiaurės Afrikoje, Mažojoje Azijoje, Mongolijoje, taip pat introdukuotas Šiaurės Amerikoje. Žemės ūkio kultūrų kenkėjas.
Geisteriškiai (Bartninkai)
Istorija
Geisteriškiai minimi 1621 m. 1950–1992 m. kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Iki 1950 m. priklausė Bartninkų valsčiui. 1962 m. įsteigta pradžios mokykla, kuri veikė iki 2006 metų.
Raudonkrūtis smilginukas
Biologija
Raudonkrūtinio lemo galva ir antenos juodos, krūtinėlė rusvai ruda. Kojos rusvai geltonos, su juodomis letenėlėmis. Vabalo lervos virsta lėliukėmis dirvoje, 2–3 cm gylyje. Lemų vabalai javų lapuose kiaurai išgraužia pailgas kiaurymes. Lervos pažeidžia avižų, miežių, vasarinių ir žieminių kviečių, rugių, kukurūzų, ryžių pasėlius, daugelį pievų ir laukinių varpinių žolių.
Juknėnų apylinkė
Juknėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Daugailių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Utenos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Narvydžių apylinkės ir dalis Gatelių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Juknėnų apylinkė prijungta prie Daugailių apylinkės.
Geisteriškiai (Bartninkai)
Gyventojai
Pagal pirmąjį Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 metų surašymą Geisteriškių kaime buvo 24 ūkiai.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
thumb|left|250px|Lauko akmenų mūro statinys kaime
Jukščiai
Jukščiai  – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, dab. Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Lunino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Kraupiško kaimo bendruomenės. Priklausė Būdviečių parapijai. 1946–2008 m. Lunino apylinkės teritorija.
Butkiai
Butkiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Šaukoto. Dabartiniu metu beveik visa buvusio kaimo teritorija apaugusi mišku. Žemės ūkiui naudojama ~35 ha teritorija.
Istorija
Buvusi Butkių (Dufarancijos) palivarko teritorija. 1923 m. gyventojų surašymo duomenimis kaime buvo 9 ūkiai.
Sovietmečiu dalis kaimo priklausė Radviliškio miškų ūkio Šaukoto girininkijai, dalis – Šaukoto kolūkiui. Buvusio palivarko pastate veikė Butkių pradinė mokykla, čia atvažiuodavo autoparduotuvė (maždaug apie 1970 m.).
Konstantinas Benislavskis
Konstantinas Benislavskis (, 1746 m. gegužės 3 d. Latvijoje – m. po 1780 m. Baltarusijoje) – mokyklinių dramų autorius, poetas.
1769–1771 metais profesoriavo Vilniaus akademijoje, kurios spaustuvėje išleido dramą Cyrus… („Kiras“, 1771) ir poezijos rinkinį Pieśni całodzienne i całonocne („Visą dieną ir visą naktį giedamos giesmės“), skirtą Jekaterinai II (1780).
Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Transsibiro geležinkelis
thumb|300px|Trans-Sibiro magistralė pažymėta raudonai. Žaliai pažymėta [[Baikalo-Amūro magistralė, mėlyna-istorinė trasa tarp Maskvos ir Omsko]] thumb|Krasnojarsko stotis thumb|Tilto per [[Tobolas|Tobolą statybos]] thumb|Maskvos–Vladivostoko traukinys stovi Mogočioje thumb|Konteinerinis traukinys Baikalo pakrantėje
Paprastoji taistė
Paprastoji taistė (Cepphus grylle) – alkinių (Alcidae) šeimos paukštis.
Transsibiro geležinkelis
Transsibiro magistralė, sutrumpintai Transsibas – geležinkelių tinklas, jungiantis europinę Rusiją su Tolimaisiais Rytais, Mongolija, Kinija. Tai ilgiausia pasaulyje geležinkelio trasa – jos ilgis nuo Maskvos iki Vladivostoko siekia 9298,2 km. Geležinkelis kerta 7 laiko juostas, o kelionė trunka 8 dienas.
Pradžioje numatyta, kad magistralė bus nutiesta nuo tuometinės Rusijos imperijos sostinės Sankt Peterburgo iki Vladivostoko. Šiuo metu nuo Maskvos iki Vladivostoko.
Kvietinis alus
thumb|Belgiškas kvietinis alus „Hoegaarden“ būdingoje taurėje Kvietinis alus – alus, kuris gaminamas naudojant kviečių salyklą (paprastai kartu naudojamas ir miežių salyklas). Kvietiniai alūs išsiskiria lengvu, gaiviu, salsvu skoniu (kuriame gali būti jaučiami net bananų ar gvazdikėlių prieskoniai), šviesia spalva ir kremine tekstūra. Kvietiniai alūs paprastai būna viršutinės fermentacijos (Vokietijoje to reikalauja įstatymas).
Izraelio futbolo varžybos 1970–1971 m.
Izraelio futbolo varžybos 1970–1971 m.
Kvietinis alus
Rūšys
Yra 2 pagrindiniai kvietinio alaus tipai – belgiškasis witbier (prancūziškai bière blanche – Baltasis alus) ir vokiškasis Weißbier
thumb|right|Vokiški kvietiniai alūs – skaidrus (Kristallweißbier; kairėje) ir natūralus (Hefeweißbier; dešinėje)
Žinomiausi vokiško kvietinio alaus gamintojai – Paulaner, Erdinger, Schneider Weisse, Franziskaner, Hacker-Pschorr, Weihenstephan.
Transsibiro geležinkelis
Seniau vadintas „Didžiuoju Sibiro keliu“, Transsibiro geležinkelis istoriškai prasideda tik nuo Miaso (Čeliabinsko sritis) – būtent ši atkarpa pastatyta 1891–1916 m. Nuo 2002 m. visa linija elektrifikuota. Jos pralaidumas – 100 mln. tonų per metus.
Kvietinis alus
Vartojimas
thumb|150px|Tipiška vokiško kvietinio alaus taurė Pastaruoju metu kvietinis alus pradėjo plisti iš tradicinės gamybos zonų (Belgija ir pietų Vokietija) į kitas pasaulio šalis. Kvietinis alus populiarėja kaip gaivus, silpnas, vasariškas gėrimas.
Transsibiro geležinkelis
Poreikis
XIX a. Rusija apėmė plačias teritorijas Sibire ir pradėjo konkuruoti su Kinija ir Japonija dėl kraštų Tolimuosiuose Rytuose. Tačiau dėl sudėtingų gamtinių sąlygų susisiekimas tiek su Tolimaisiais Rytais, tiek su vidiniais Sibiro rajonais buvo sudėtingas – vandens keliai buvo tinkami tik trumpomis vasaromis, o sausumos keliais, tokiais kaip Sibiro traktas, keliauti taip pat būdavo sudėtinga, kelionės trukdavo keletą mėnesių. 1891 m. iškastas Obės–Jenisiejaus kanalas padėties nepagerino. Buvo pradėti rengti geležinkelio projektai, kuriuos paskatino sėkminga Maskvos–Peterburgo linijos veikla, bet dėl biurokratijos, finansavimo stygiaus nepradėti įgyvendinti.
Kvietinis alus
Vartojimas
Kvietinis alus dažnai pateikiamas su citrinos skiltele, nors Bavarijoje su citrina pateikiamas tik filtruotas Kristallweißbier. Belgijoje baltasis alus niekada netiekiamas su citrina.
Transsibiro geležinkelis
Statyba
Geležinkelis pradėtas statyti 1891 m., būsimojo caro Nikolajaus II nurodymu. Kovą pradėta Miaso–Čeliabinsko ruožo statyba, o gegužę – statybos iš Vladivostoko pusės (šį įvykį inauguravo pats būsimasis caras, atkeliavęs į Vladivostoką iš Japonijos). Buvo numatyta, kad statyboms užteksią 350 mln. aukso rublių. Už statybą buvo atsakingas finansų ministras Sergejus Vitė, statybas koordinavo inžinierius Nikolajus Sviaginas. Hidrologas Nikolajus Morozovas pasiuntė 22 garlaivius statybinių medžiagų iš Murmansko į Jenisiejaus žiotis.
Kvietinis alus
Vartojimas
Vokiškas kvietinis alus geriamas iš aukštos siauros taurės (paprastai 0,5 litro talpos, ir dar paliekama erdvės putai). Prieš pilant alų, į taurę įpilama šiek tiek vandens ir paskalaujama, vanduo nupilamas (vanduo ant sienelių sumažina burbulų susidarymą). Tuomet lėtai pilamas alus, taurę laikant 45 laipsnių kampu. Supylus didžiąją dalį, alaus likutis butelyje pateliuškuojamas (kad pakiltų visos mielės), tuomet pilnai supilamas į taurę. Net ir atsargiai pilant į drėgną taurę, vis tiek susidaro plati, standi puta.
Transsibiro geležinkelis
Statyba
1898 m. geležinkelis kirto Obę ir pasiekė tuo metu smulkią Novonikolajevsko gyvenvietę, kuri vėliau išaugo į Novosibirską. 1898 m. tiesėjai pasiekė Irkutską, o po jo pradėjo Baikalo aplinkkelio geležinkelio statybą. Iki kol jis buvo baigtas 1905 m., traukinius per Baikalo ežerą keldavo keltai (pagaminti Anglijoje ir dalimis nuvežti iki ežero).
Kvietinis alus
Vartojimas
Belgijoje kvietinis alus geriamas iš plačių, storo stiklo 0,25–0,33 litro talpos taurių.
Transsibiro geležinkelis
Statyba
1904–1905 m. vyko Rusijos–Japonijos karas, todėl linija naudota daugiausia karinėms reikmėms. Po karo buvo nuspręsta statyti naują liniją per Rusijos teritoriją, kadangi bijota, jog per Mandžiūriją einančios linijos bus netekta. Nauja linija buvo baigta 1916 m. Iš viso, geležinkelio statyba atsiėjo 1,5 mlrd. rublių.
Paprastoji taistė
Išvaizda
Taistė yra nedidelės anties dydžio. Nuo kitų jūrinių paukščių lengva skirti iš baltų dėmių sparnuose.
Transsibiro geležinkelis
Statyba
Nuo Transsibiro geležinkelio 1946 m. nutiesta atšaka į Mongoliją (Transmongolijos geležinkelis), 1975 m. pradėta statyti Baikalo–Amūro magistralė, įrengta atšaka į Jakutiją (Amūro–Jakutsko magistralė). 2011 m. Transsibiro geležinkelis sujungtas su Šiaurės Korėjos geležinkelių tinklu.
Paprastoji taistė
Išvaizda
Patinas ir patelė juodi, nugarinė pusė žalsva, o pilvinė – rusvo atspalvio. Sparne didelė balta dėmė. Snapas smailus, juodas, pamatas raudonas. Kojos raudonos. Rainelė ruda. Jauniklių viršutinė kūno dalis juoda, baltai dėmėta, apatinė – balta su skersinėmis rusvomis dėmėmis. Snapas juodas, kojos rausvos.
Transsibiro geležinkelis
Poveikis
Transsibiro geležinkelis turėjo didelį poveikį Sibiro įsisavinimui – aplink geležinkelį ėmė augti miestai, pramonės įmonės, palengvėjo iškasenų, žemės ūkio produkcijos eksportas, taip pat palengvėjo prekyba su Tolimaisiais Rytais. Šiuo geležinkeliu milijonai Rusijos ir Ukrainos gyventojų atsikėlė gyventi į pietų Sibirą.
Paprastoji taistė
Paplitimas
Paprastoji taistė paplitusi Šiaurės, Norvegų, Barenco, Baltijos jūrų pakrantėse, prie Taimyro ir Čiukčių pusiasalių. Gyvena Šiaurės Amerikoje, Grenlandijoje, Islandijoje, Britų salyne.
Transsibiro geležinkelis
Poveikis
Dabar Transsibiro geležinkelis yra labai svarbi krovinių gabenimo linija, jungianti europinę Rusiją su Sibiru ir Tolimaisiais Rytais. Jai tenka 30 % Rusijos eksporto, ja per metus nugabenama 200 tūkst. konteinerių iš Kinijos į Europą. Krovinių kelionė iš Japonijos ir Kinijos iki Vakarų Europos užtrunka 15–25 dienas. Rengiami planai gerinti logistiką, plėsti krovos tinklus. Viena lėtinančių aplinkybių yra ta, kad Rusijos ir Kinijos bei Vakarų Europos geležinkelio vėžės yra nevienodo pločio, todėl reikalingos perkrovos.
Paprastoji taistė
Paplitimas
Žiemoje šiaurinėse Atlanto ir Ramiojo vandenynų pakrantėse. Kartais žiemoja ir Lietuvos pajūryje, pavasarį – tik praskrenda.
Transsibiro geležinkelis
Maršrutas
Transsibiro geležinkeliu eina ilgiausi pasaulyje keleiviniai maršrutai – Maskva–Pekinas, Maskva–Vladivostokas, Maskva–Ulan Batoras. Iki 2011 m. juo važiavo dar tolimesnis maršrutas – Charkovas–Vladivostokas (9714 km, 174 val. 10 min.), prie jo dar būdavo prijungiamas vagonas iš Kijevo (jo maršruto rida – 10259 km).
Paprastoji taistė
Biologija
Gyvena Baltijos jūros šcheruose. Gerai plaukioja ir nardo, balsas švelnus, tylus. Monogamas. Deda vidutiniškai po 2 kiaušinius, kuriuos abu porelės nariai peri apytikriai 28 dienas. Paprastosios taistės tame pačiame lizde peri kiekvienais metais.
Transsibiro geležinkelis
Maršrutas
Svarbiausios stotys maršrute: Maskva (Jaroslavlio st.) – Jaroslavlis – Danilovas – Bujus – Šaria – Kirovas – Balezinas – Permė – Pervouralskas – Jekaterinburgas – Tiumenė – Nazyvajevskas – Omskas – Barabinskas – Novosibirskas – Jurga – Taiga – Anžero Sudženskas – Marijinskas – Bogotolas – Ačinskas – Krasnojarskas – Kanskas – Ilanskis – Taišetas – Nižneudinskas – Zima – Irkutskas – Sliudinka – Ulan Udė – Užbaikalės Petrovskas – Čita – Karymskojė – Černyševskas – Mogočia – Skovorodinas – Belogorskas – Archara – Birobidžanas – Chabarovskas – Viazemskis – Lesozavodskas – Usurijskas – Vladivostokas.
Paprastoji taistė
Biologija
Minta smulkiomis žuvimis, moliuskais, vėžiagyviais.
MNE
MNE, Mne arba mne be taškų arba su taškais gali reikšti:
Fatih Akın
thumb|Fatih Akin Fatih Akin (1973 m. rugpjūčio 25 d. Hamburge) – vokiečių – turkų kino riežisierius.
Turkų kilmės Fatih Akin’as gimė 1973 m. rugpjūčio 25 d. Hamburge. 1994 m. pradėjo sudijuoti Hamburgo Menų Koledže. Studijavo regimąją komunikaciją. 1995 metais sukūrė scenarijų ir nufilmavo trumpametražį filmą „Sensin - Tu esi vienintelis!“ (tur., vok. „Sensin – Du Bist Es!“), kuri gavo publikos abdovanojimą Hamburgo trumpametražių filmų festivalyje. Dar besimokydamas koledže 1998 m. režisavo pilnametražį filmą „Trumpas ir aštrus šokas“ (vok. „Kurz und schmerzlos“), kuris Lokarno (Šveicarija) kino festivalyje laimėjo „Bronzinį leopardą“ ir „Pjero“ prizą geriausiam jaunam režisieriui Bavarijos filmų festivalyje. Vėliau jis režisavo tokius filmus kaip „Liepą“ (Im Juli) 2000 m., „Mes užmiršome grįžti“ (Wir haben vergessen zurückzukehren) 2001 m., „Solino“ 2002 m. Jo filmas „Galva į sieną“ (Gegen die Wand ) gavo kelis apdovanojimus ir buvo ypatingai sėkmingas. Šis filmas buvo apdovanotas „Auksiniu lokiu“ Berlyno filmų festivalyje.
Vilniaus dailės akademijos muziejus
Vilniaus dailės akademijos muziejus įkurtas 1994 m. gegužės 6 d. akademijos Senato nutarimu, reorganizavus iki tol veikusią metodinę laboratoriją.
Istorija
Muziejaus kolekcijos ištakos siekia XVIII a. pabaigą, kuomet Vilniaus universitete buvo formuojami architektūros ir dailės kabinetai su rinkiniais, skirti studentų mokymui. Pirmasis kabinetas Vilniaus universitete įkurtas apie 1793 m. Architektūros katedroje. Joje buvo kaupiami techniniai statybos maketai pagal medžiagas, konstrukcijas, taip pat puošybos pavyzdžiai ir pastatų planai. Rinkiniai buvo puikiai susisteminti, naudoti praktiniams poreikiams ruošiant architektus. Kitas kūrinių kabinetas įsteigtas Tapybos ir piešimo katedroje prof. Pranciškaus Smuglevičiaus rūpesčiu. 1798 m. jis nupirko Varšuvoje kūrinių ir gipsinių modelių, buvo kaupiamos piešimo pradmenų knygos, vario raižinių, grafinių iliustracijų aplankai, paveikslai. Skulptūros rinkinius pradėjo kaupti prof. André le Brunas. Juos sudarė iš Peterburgo atvežti vario raižiniai ir skulptūriniai biustai. Grafikos katedra pradėjo kaupti rinkinį XIX a. pradžioje. 1805 m. tapytojas Jonas Rustemas nupirko pirmuosius vario atspaudus Varšuvoje, kiek vėliau prof. Juozapas Saundersas parvežė iš Peterburgo Adomo Jurgio Čartoriskio dovanotus antikinius gipsinius liejinius ir estampus. Profesorius kaupė grafikos darbus ir garsių dailininkų grafines reprodukcijas. 1832 m. uždarius Vilniaus universitetą daugiausia šių rinkinių perduota Kijevo universitetui.
Skendeniniai
Skendeniniai (Lentibulariaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima. Daugiamečiai, žoliniai, vabzdžiaėdžiai augalai. Sausumoje augančios rūšys turi ištisinius, vandenyje – siūliškai suskaldytus lapus. Žiedai pavieniai arba susitelkę kekėse. Vainikėlis dvilūpis, su trumpu pentiniuotu vamzdeliu. Vaisius – dėžutė.
Vilniaus dailės akademijos muziejus
Istorija
Uždarius Vilniaus St. Batoro universitetą, 1939 m. gruodžio mėnesį meno rinkinius perėmė įsteigta Vilniaus dailės mokykla. 1941 m. sausio 14 d. LSSR švietimo liaudies komisariato Meno reikalų valdyba leido steigti akademinį muziejų. Pirmuoju jo tvarkytoju buvo vyresnysis dėstytojas Antanas Tamošaitis. Jau tuo metu nemažai kūrinių rinkiniuose trūko. 1944 m. nerasta dvidešimt vertingų medalių, Slucko juostos, japoniškų paveikslų. 1951 m. akademiniame muziejuje buvo tūkstantis keturi šimtai šešiasdešimt du eksponatai. Būta lietuvių liaudies raižinių, skulptūrų, nemažai ikonų, daug metalinių medalionų, medžio klišių, didelė senosios grafikos kolekcija, kurios dalis išliko mūsų rinkiniuose. Nuo 1948 m. spalio 25 d. Vilniaus valstybinio dailės instituto akademinio muziejaus vedėju paskirtas laborantas Leonas Katinas, akademinis muziejus pavadintas metodiniu kabinetu ir metodine laboratorija. Joje dėl vietos stokos vertingi senosios dailės kūriniai pokariu perduoti kitiems Lietuvos muziejams.
2011 m. muziejus tapo Lietuvos muziejų asociacijos nariu.
Skendeniniai
Šeimoje 5 gentys, apie 300 rūšių. Lietuvoje auga 2 genčių augalai: thumb|left|230px|[[Paprastoji tuklė|Paprastosios tuklės vainikėlis]]