cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos energetika
Pokario metai
thumb|right|„Elnio“ elektrinė 1952 m. 1950 m. pagal „Lenpromenergoprojekto“ techninę dokumentaciją Rėkyvos elektrinėje sumontuotas naujas 5200 kW generatorius, 1951 m. pastatytas naujas „Krasnyj kotelščik“ gamyklos 35 t/h garo galios katilas ir 6000 kW AEG firmos turbina. 1952 m. pradėjo dirbti 5600 kVA pastotė, įjungta pirmoji 35 kV elektros perdavimo linija Rėkyva – Akmenė, kurios tiekiama energija naudojosi statomas Akmenės cemento kombinatas. Pačioje statybų pradžioje (1947 m.) šiam būsimam Lietuvos statybų milžinui reikėjo 300 kW, po metų – jau 3000 kW galios, o projektinis galingumas buvo apie 16 mln. kWh per metus. Todėl į Akmenę iš Vilniaus buvo perkeltas 3000 kW galios energetinis traukinys. Tik 1952 m., nutiesus 110 kV EPL Rėkyva – Akmenė ir pastačius 5600 kVA galingumo pastotę, Akmenės aprūpinimas energija pagerėjo.
1957 m. visas energetinis ūkis perduotas Liaudies ūkio tarybos energetinio ūkio valdybai. 1958 m. Tarybų Sąjungoje įvyko ūkio valdymo reorganizacija, suteikusi daugiau teisių vietinėms organizacijoms. Tuometinė LTSR vyriausybė, norėdama geriau apginti Lietuvos interesus, sprendžiant Lietuvos energetikos plėtrą, prie Ministrų Tarybos Mokslo ir technikos komiteto įkūrė visuomeniniais pagrindais veikiančią Nuolatinę energetikos ugdymo komisiją. Ši komisija buvo įpareigota numatyti pagrindines Lietuvos energetikos plėtojimo ir valdymo kryptis, reikšti nuomonę dėl naujų svarbių energetinių objektų statybos ir energetinių sistemų tolesnio vystymo, teikti pasiūlymus dėl energetikos mokslinių tyrimo darbų tematikos ir finansavimo, dėl energetikos specialistų rengimo. Ilgą laiką šiai komisijai vadovavo akademikas prof. Algirdas Žukauskas ir jo pavaduotojas prof. Leonas Kaulakis.
Lietuvoje esančių energetikos įmonių vadovaujančius postus perėmus Lietuvoje išugdytiems specialistams, žymiai pagerėjo energetinių įmonių valdymas ir darbas, sustiprėjo Lietuvos energetinis ūkis. Buvo sukurtos pajėgios projektuotojų, statybininkų ir remontininkų organizacijos.
1961 m. pastatyta ir 1962 m. kovo 26 d. įjungta 330 kV įtampos linija (tuo metu veikusi 110 kV įtampa) Šiauliai – Jelgava, kuria Lietuvos energetinė sistema prijungta prie Šiaurės vakarų jungtinės energetinės sistemos. Pastačius Ignalinos AE, nutiestos naujos linijos nuo šios elektrinės.
1990 m. Lietuvos elektrinės šalies elektros vartotojams pardavė 16,4 mlrd. kWh (58 %) pagamintos elektros energijos ir 11,97 milijardų kWh tiekė Latvijai, Rusijai bei Baltarusijai.
Energetika po 1990 m
Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo įsteigus Energetikos ministeriją, visų miestų šilumos tinklai tapo Lietuvos valstybinės energetikos sistemos „Lietuvos energija“ filialais. Nepatenkinta Lietuvos nepriklausomybės siekiu, tuometinė TSRS vadovybė pradėjo ekonominę blokadą. Neritmingai pradėjo dirbti Mažeikių naftos perdirbimo gamykla, todėl sutriko mazuto tiekimas.
1991 m., atkūrus šalies nepriklausomybę, Lietuva tapo 31-ąja pasaulio valstybe, naudojančia branduolinę energiją elektros energijai gaminti. Šalis įsipareigojo, jog eksploatuodama Ignalinos AE nesukels branduolinės grėsmės žmonijai ir aplinkai, kad branduolinės medžiagos bei technologijos bus naudojamos tik taikiems tikslams.
Netrukus pradėta kurti branduolinės saugos reguliavimo sistema, kurios uždavinys – rūpintis, kad Lietuvos Respublikos nustatytas saugos reikalavimų lygis atitiktų tarptautinius reikalavimus. 1991 m. spalio 18 d. LR Vyriausybės nutarimu įkurta Valstybinė atominės energetikos saugos inspekcija (VATESI). Per dešimtmetį atominės elektrinės saugai gerinti investuota beveik 700 mln. litų, kuriuos skyrė Lietuva, taip pat užsienio šalys per dvišales ir daugiašales bendradarbiavimo programas bei tarptautinės organizacijos.
Ignalinos AE nuo pat jos eksploatavimo pradžios buvo svarbi elektros energijos tiekėja Lietuvai ir kaimyninėms respublikoms. Dėl labai pabrangusio organinio kuro, daugiausia importuojamo iš Rusijos, elektros energijos gamybos savikaina branduolinėje jėgainėje buvo beveik dvigubai mažesnė nei kitose elektrinėse. 1991 m. Ignalinos AE gamino 60 %, o 1993 m. – net 88 % visos šalies elektros energijos. Vėliau ši dalis sumažėjo, ypač nuo 2005 m., kai buvo uždarytas pirmasis blokas.
1994 m. sukurtos Specialios paskirties akcinės bendrovės, kurios į savo balansą perėmė aplinkinių rajonų šilumos tinklus bei katilines. Daugelis jų buvo labai nugyventos, kai kurios naudojo labai brangų dyzelinį ir krosnių kurą, kitose dar buvo deginama akmens anglis, durpės, pjuvenos, nuodinga skalūnų alyva. 1997 m. šios bendrovės buvo atskirtos nuo AB „Lietuvos energija“ ir perduotos savivaldybių žinion. Per kitus dvejus metus nuo stambių regioninių įmonių atskirti rajonų šilumos ūkiai, liko neišdraskyti tik Panevėžio šilumos tinklai. Miesto ir rajonų savivaldybės liko pagrindinėmis įmonės akcininkėmis. 2002 m. energetikos bendrovėms buvo panaikintas specialiosios paskirties įmonės statusas.
Atnaujinant Strategiją, atsižvelgta į svarbiausius ekonomikos ir energetikos pokyčius, panaudota sukaupta patirtis ir informacija, reikalinga planuojant ir prognozuojant atskirų energetikos sektorių raidą, atsižvelgta į energetikos plėtros planus Lietuvoje bei kaimyninėse valstybėse, pasaulines tendencijas aplinkosaugos ir rinkų liberalizavimo srityje.
thumb|right|Rėkyvos elektrinės pastatas 2005 m., prieš nugriaunant durpių tiekimo estakadą Į Lietuvos pirminės energijos balansą vis didesnį indėlį įneš atsinaujinantys ir vietiniai energijos ištekliai (mediena, durpės, įvairios degios atliekos, vėjo bei vandens energija ir kt.), kurių galimybės iki šiol panaudojamos nepakankamai. Be to, esamos centralizuoto šilumos tiekimo sistemos leidžia gerokai išplėsti kombinuotą šilumos ir elektros gamybą, o kartu daug efektyviau panaudoti pirminę energiją.
Energijos ištekliai
Lietuvoje iš neatsinaujinančių energijos išteklių yra tik durpės. Tačiau kurui, uždarius Rėkyvos elektrinę, jų suvartojamas tik nežymus kiekis, daugiausia mažuosiuose katiluose vietiniam šildymui. Iki 1992 m. pagrindinis energijos šaltinis elektros ir šilumos energijos gamybai stambiose jėgainėse (be atominės energijos) buvo importuojama nafta ir iš jos gaminamas mazutas. Tačiau, padidėjus naftos kainoms, mazutas daugelyje jėgainių liko tik kaip alternatyvus kuras dujų tinklų avarijos atveju ar kompensacinis kuras šilumos gamyboje, kai tenka viršyti nustatytus dujų sunaudojimo kiekius. Dujų 2005 m. importuota 3116 mln. m3.
Atsinaujinantys energijos ištekliai – suvartojimas, planuojamas suvartojimas ir potencialas, TWh/metus
Lietuvoje daugiausia „švarios“ elektros energijos pagaminama hidroelektrinėse. Kogeneraciniai blokai, deginantys biomasę ir biodujas kol kas yra riboto pajėgumo. Šiuo metu Lietuvoje atsinaujinantieji ir vietiniai energijos ištekliai sudaro 8–9 % viso naudojamo kuro balanse. Bendra įgyvendintų projektų, kai naudojami atsinaujinantys energijos ištekliai, galia 2005 m. buvo 343,5 MW. Didžiausia jų dalis yra susijusi su šilumos generavimu. Projektai, kai naudojama biomasė, sudaro 82 % visų projektų. Mediena kurui naudojama 49 rekonstruotuose ir 18 naujai įrengtuose katiluose. Potencialus energijos šaltinis elektros energijos gamybai yra vėjo energija.
Energijos balansas
Lietuvos energijos balanse iki II pasaulinio karo elektrinėse pagaminta šiluma pastatų šildymui beveik nebuvo naudojama. Tačiau savivaldybės skatino centralizuoto šildymo sistemų įrengimą daugiaaukščiuose pastatuose. Tokių namų katilinėse taip pat buvo kūrenamos durpės. Pavyzdžiui, iš visų, 1937 m. Šiauliuose išgautų 15 800 t durpių daugiau, kaip pusė buvo panaudota miesto pastatams šildyti.
Šeduvos apskritis
Šeduvos apskritis buvo vidurio Lietuvoje, į pietryčius nuo Radviliškio. Centras – Šeduva.
Istorija
Apskritį 1915 m. gruodžio 12 d. sudarė vokiečių okupacinė valdžia.
Panaikinta 1916 m. pabaigoje.
Samylų piliakalnis
Samylų piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 23734) Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Samylų, Samylų seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Vaišvydava – Viršužiglis pasukus į Samylus, Samylų šiaurinėje dalyje, už sandėlių, už upelio pavažiavus į dešinę pietryčių kryptimi 800 m žvyruotu keliu iki jo galo, yra 30 m į dešinę vakaruose, miške. 1,5 km į šiaurę stūkso Samylų II piliakalnis.
Piliakalnis
thumb|left|240px|Laiptai, vedantys į kalvos viršūnę Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje Nemuno kairiojo kranto (dabar Kauno marios) slėnio pakraštyje. Aikštelė ovali, orientuota šiaurės – pietų kryptimi, 6,5 m ilgio ir 9 m pločio. Jos pietinėje pusėje supiltas 1 m aukščio, 7 m pločio pylimas. Po kasinėjimų piliakalnyje liko iš aikštelės centro į vakarų pusę išeinanti 2 m pločio, 1 m gylio duobė. Šiauriniame šlaite, 10 m žemiau aikštelės yra 5 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 20 m aukščio. Piliakalnis apaugęs praretintais medžiais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 32 000 m².
Šiaurinėje ir rytinėje papėdėse 2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos, grublėtos ir lygios keramikos.
Tyrimai
1925 m. vasario 18 d. aikštelę kasinėjęs J. Stankevičius aptiko apie 1,5 m storio kultūrinį sluoksnį, viršuje užplūktą moliu. 1953 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Mokslinė metodinė taryba. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Vilkpėdės ligoninė
thumb|2023 m. thumb|2012 m.
Vilkpėdės ligoninė – ligoninė Vilniuje.
Istorija
XIX a. antroje pusėje per Vilnių nutiesta geležinkelio linija Sankt Peterburgas-Varšuva. Šiuo ruožu gabenti kroviniai, vežami keleiviai, todėl atsirado poreikis statyti ligoninę.
1905–1911 m. statyta, 1912 m. atidaryta.Gydyti geležinkelio darbuotojai ir kariai. Po Antrojo pasaulinio karo įstaigą imta plėsti.
Paparčio žiedas
Reikšmė
Paparčio žiedas nėra vien šventinių pramogų ženklas ar vidinio, dvasinio pasaulio bei gyvenimo metafora. Žiedo paieška – su dvasinėmis vertybėmis, patirtimis susijęs pasaulio pažinimo kelias. Mistinio paparčio žiedo paieška grindžiama racionalumu. Rasti paparčio žiedą – įžvelgti pačias giliausias būties prasmes. Paparčio žiedo radimas – gyvenimo išminties subrandinimas. Sakmė simbolizuoja, kad gėris, išmintis, žinojimas atsiveria tik drąsiam, ryžtingam. Be to, tariamai pražystančio paparčio žiedo sakmė iškelia ištvermę, kaip vertingiausią asmenybės brandos bruožą. Su paparčio žiedo šviesa yra tapatinamas žinojimas, pažinimas (sakoma: „šviesus žmogus“, „šviesuomenė“, „švietimas“).
Paparčio žiedo paieška
Lietuvių liaudis yra sukūrusi nemažai sakmių apie stebuklingąjį paparčio žiedą. Jis pražystąs tik vienoje pasaulio vietoje vidurnaktį per Jonines ir tik trumpam, akimirksniui. Ieškoti reikia eiti pavieniui, o ne būriu. Nuėjus į mišką, reikia neišsigąsti įvairių magiškų dalykų, baisybių, laukti, iki kol paparčio žiedas sužydės. Kas, nepabūgęs baisių trikdžių ir kliūčių, atskirtyje atlikęs paparčio žiedo paieškai būtinus veiksmus, jį randa – tas įgyja dieviškąją visažinystės galią, tampa labai laimingas; mato, kur yra paslėpti pasaulio turtai, supranta paukščių ir gyvulių kalbą. Netyčia rastas paparčio žiedas (pavyzdžiui, užkritęs už apavo einant per mišką) – kaip ir su juo lengvai įgyta visažinystė – neilgai trukus prarandama.
Paparčio žiedo ieškojimui parenkama vieta, kurioje yra negirdėti nei šuns lojimo, nei gaidžio giedojimo. Šermukšnio lazda apsibrėžus ratą ir patiesus skepetaitę, uždegama žvakė ir garsiai meldžiamasi, nesižvalgant ir nesibijant visokių bauginančių baisybių, kurios per visą naktį šiurpiais garsais ir vaizdais mėgina išgąsdinti ir išguiti paparčio žiedo ieškotoją iš apsibrėžto rato… Ištvėrus visus išbandymus trokštamas žiedas nukrenta ant skepetaitės kaip aukso grūdelis… Spindintis paparčio žiedas nukrenta nelyg iš dangaus ant žemės nupuolęs šviesulys. Kartais jis tiesiog prilyginamas žibančiai žvaigždei ar švytinčiam mėnesiui. Rasos šventėje trokštama šviesiausios dangaus dovanos – paparčio žiedo šviesos. Rasų dovanos nusileidžia kaip dangaus raktai atveriantys kelią į šviesą, į visavertį žinojimą. – (Jonas Vaiškūnas ).
Čekonė
Čekonė – upelis Lietuvoje, Vilniaus rajone; Neries dešinysis intakas. Prasideda aukštumose, Medviediškių apylinkėse. Teka daugiausia pietvakarių kryptimi. Įteka į Nerį 135,1 km nuo jos žiočių, priešais Stirnius.
Upės žemupys įeina į Neries regioninį parką. Gyvenvietės prie Čekonės: Medviediškės, Leičiai, Čekoniškės.
Upėvardis atkurtas nuo senesnio Čekanka, kuris kilęs nuo Čekoniškių kaimo vardo.
Altenburgas
Altenburgas – miestas Vokietijoje, Tiuringijoje, 45 km į pietus nuo Leipcigo. Pro miestą eina Leipcigo-Hofo geležinkelis, yra plentų mazgas.
Metalo apdirbimo, mašinų gamybos (elektrotechnikos, siuvamųjų mašinų, staklių), tekstilės (vilnų verpimo), siuvimo, poligrafijos (gaminamos lošimo kortos), maisto pramonė. Automobilių „Gumpert“ surinkimas. Apylinkėse kasamos rusvosios anglys.
Veikia botanikos sodas, gamtos, kortų muziejai. Yra XII a. pilis tvirtovė (perstatinėta XV-XIX a.), XV a. Šv. Baltramiejaus bažnyčia, 1564 m. pastatyta renesansinė rotušė, XVI–XVIII a. gyvenamieji namai.
Istorija
Altenburgas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 976 m. Manoma, kad miestą įkūrė slavai. XII a. Altenburgas buvo prekybos centras ir karalių rezidencija (valdė Štaufenų dinastija). 1243 m. miestas atiteko Saksonijos Vetinų giminei. 1603-1672 m. ir 1826-1918 m. buvo Saksonijos-Altenburgo hercogystės sostinė.
Usainys
Usainys arba Pograničnojė (, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dolgorukovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas Usainīs prūsiškos kilmės. Senasis prūsų kaimas vokiškai vadintas Awseynen ir Oßainen, kai kraštą užkariavo Vokiečių ordinas, kaimą valdė Balgos komtūras. Per 1520 m. karą kaimas buvo visiškai sugriautas, ir tik 1559 m. kovo 29 d. savininku tapęs Zigmantas Abramovskis (Siegmund Abramowsky) iš Sodėnų kaimą atstatė. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Čiapajevo apylinkės kaimas.
Sklandytuvas
right|thumb|250px|Vienvietis Glaser-Dirks DG-808 sklandytuvas virš Prancūzijos Alpių Sklandytuvas – už orą sunkesnis skraidymo aparatas, dažniausiai be variklio. Šiuo metu labiausiai naudojamas sklandymo sporte. Aparato konstrukcija leidžia pakilti ir išsilaikyti ore dėl šiltų oro srovių (termikų) judėjimo. Į reikiamą aukštį sklandytuvas iškeliamas sujungtas virve su specialiu lėktuvu, arba specialaus keltuvo pagalba, kai kuriais atvejais gali būti iškeliamas tempiant automobiliu.
Sklandytuvai su varikliais (motorizuotas sklandytuvas) gali pakilti ir ore išsilaikyti patys.
Priklausomai nuo aparato modelio, vietovės ypatumų, oro sąlygų bei piloto patyrimo, sklandytuvas be variklio ore gali išbūti kelias ir daugiau valandų. Pvz., 1938 m. gruodžio 9-11 d. vokiečių sklandytojai A. Boedecker ir K. H. Zander Kuršių Nerijoje (Rasytėje) dviviečiu sklandytuvu DFS Kranich pasiekė pasaulio rekordą – nenusileisdami jie sklandė 50 val. 15 min.
Keliančios oro masės susidaro šylant žemės paviršiui, kai apačioje sušilęs oras kyla į viršų, taip pat vietose kur vėjas susitinka su kalva, kalnu.
Lietuvoje sklandytuvus gamina UAB Sportinė aviacija Pociūnuose.
Didžiulių pilkapynas
Didžiulių pilkapynas – pilkapynas Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, Didžiulių kaimo laukuose ir Stalgonių miške, Poškonių seniūnija.
Pilkapynas
Išliko 14 pilkapių, dalis jų apardyta ariant. Sampilai 6–12 m skersmens ir 0,5-2,2 m aukščio. 1951 m. Lietuvos istorijos institutas (vadovas Adolfas Tautavičius) ištyrė 7 pilkapius. Mirusieji laidoti sudeginti su įkapėmis ir be jų, kartais su jais laidotas ir sudegintas žirgas. Kapų aptikta keturiuose pilkapiuose: dviejuose rastos laužavietės su sudeginto mirusiojo ir žirgo palaikų liekanomis, kituose buvo sudeginto mirusiojo be įkapių arba žirgo (rasti žąslai, balnakilpės, pjautuvas, sagtis) kapai. Pilkapynas datuojamas X a. – XII a. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Tabalinis
Tabalinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 2,5 km į pietvakarius nuo Turmanto. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,26 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 141,8 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais ir krūmynais – ežerą iš visų pusių supa miškas. Iš pietų į šiaurę ežerą prateka Skirnos intakas S-1 upelis (Kumpotės upės baseinas).
Terminatorius: išsigelbėjimas
Terminatorius: išsigelbėjimas – 2009 metų JAV mokslinės fantastikos veiksmo filmas, kurį režisavo Joseph McGinty Nichol, žinomas kaip McG, o pagrindinius vaidmenis atliko Christian Bale ir Sam Worthington. Tai ketvirtas filmas „Terminatorių“ serijoje, veiksmas jame vyksta 2018 metais, kai žmonių pasipriešinimo kariai kovoja prieš „Skynet“ žudymo mašinas. Filme nebėra kelionių laike, kai pirmuosiuose trijuose filmas vyko tarp 1984 ir 2004 metų. Christian Bale atlieka John Connor vaidmenį, o Sam Worthington įkūnija kiborgą Marcus Wright. Filmas pradėtas filmuoti 2008 metų gegužę Naujoje Meksikoje ir buvo baigtas per 77 dienas. „Terminatorius: išsigelbėjimo“ premjera įvyko 2009 m. gegužės 21 d. JAV ir Kanadoje, o birželio pradžioje pradėtas rodyti ir Didžiojoje Britanijoje, Australijoje, Naujoje Zelandijoje ir Pietų Afrikoje. Filmas pasaulyje uždirbo 371 mln. JAV dolerių.
Daujotėliai
Daujotėliais vadinami kaimai:
Mažųjų Mostaičių kapinynas
Mažųjų Mostaičių kapinynas, kitaip – Mažųjų Mostaičių senkapis II (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas - 6646; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AV924) – kapinynas pietvakarinėje Plungės rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Mažuosiuose Mostaičiuose (Kulių seniūnija), 0,17 km į pietus nuo Rietavo kelio, Alanto kairiajame krante.
Kapinynas
Įrengtas į pietus nuo Alanto upės slėnio esančioje pakilioje vietoje, apie 60 m į rytus nuo kelio, vedančio į kaimo pietinę dalį, į vakarus nuo vienkieminės sodybos. Saugoma teritorija netaisyklingo stačiakampio plano, 60 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir 55 m pločio, dirvonuoja.
Pietiniame pakraštyje stūkso plokščias betoninis stovas, prie kurio pritvirtintas skydo pavidalo seno pavyzdžio archeologinio paminklo anotacinis ženklas su užrašu: „M. MOSTAIČIŲ / SENKAPIS II // LIETUVOS TSR / ARCHEOLOGIJOS PAMINKLAS SAUGOMAS VALSTYBĖS“.
Teritorijos plotas – 0,32 ha.
Kitapus Alanto upelio, 130 m į šiaurės rytus yra Mažųjų Mostaičių II senosios kapinės.
Istorija
Kapinynas aptiktas 1900 m. kasant Kulių Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčios klebonijos žemėje (klebonijos žemės administracijos sodyba buvusi kitapus Alanto upelio, Rietavo kel. 15) smėlį naujos, mūrinės bažnyčios statybai. Aptikus archeologinių radinių ir žmonių griaučių, ardomieji laidojimo vietos darbai buvo nutraukti.
1972 m. kapinynas paskelbtas vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV-924), 1992 m. registruotas Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registre (unikalus objekto kodas 6646).
739 m.
739 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Dubiniškiai
Dubiniškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybės rytuose. Kaimo vakaruose teka Dubinė (kairysis Nemuno intakas).
La Luvjeras
La Luvjeras – miestas pietryčių Belgijoje, tarp Monso ir Šarlerua. Buvęs kalnakasybos centras. Yra kelios bažnyčios. Centre esantys 4 kanalo keltuvai priskirti UNESCO pasaulio paveldui.
Grundig
Grundig AG – buvęs Vokietijos plataus vartojimo elektronikos įrenginių gamintojas, kuris 2004–2007 m. perėjo Turkijos įmonės „Koç Holding“ valdžion. Prieš tai bendrovė priklausė Bavarijos konsorciumui, o dar anksčiau – „Philips“.
Istorija
1951 m. naujose patalpose buvo sukurti pirmieji televizoriai. Tuo metu „Grundig“ buvo didžiausias radijo aparatūros gamintojas Europoje. Buvo atidaryti padaliniai Niurnberge, Frankfurte, Karlsrūjė. 1960 m. Belfaste, Šiaurės Airijoje, buvo atidaryta magnetofonų gamykla, pirmoji užjūryje. Vėliau, 1973 m. gruodį, gamyklos vykdantysis direktorius Thomas Niedermayer buvo pagrobtas Laikinosios Airijos respublikonų armijos (IRA) narių ir nužudytas. Dėl to gamykla buvo uždaryta, praradus 1000 darbuotojų 1980 m.
1972 m. „Grundig GmbH“ tapo „Grundig AG“. Per ateinančius keletą metų „Philips“ ėmė supirkinėti bendrovės akcijas, kol 1993 m. perėmė visą kontrolę. „Philips“ pardavė „Grundig“ Bavarijos konsorciumui 1998 m. dėl nepateisintų lūkesčių.
Po keleto nepelningų metų, 2003 m., bendrovė paskelbė bankrotą, parduodama palydovinės įrangos padalinį bendrovei „Thomson“. Netruko prailgti iki kai bendrovę įsigijo verslininkai iš Turkijos.
Architektūros paveldas
Architektūros paveldas – pasaulio kultūros paveldo dalis, apimanti architektūros statinius bei urbanizuotas vietoves, turinčias išskirtinę istorinę, meninę bei kitokią kultūrinę vertę.
Objektas
Architektūros paveldą sudaro pavieniai pastatai, jų grupės (kompleksai ir ansambliai), istorinės miestų dalys, senamiesčiai, kitos kultūros vertybės. Daugumoje pasaulio valstybių architektūros paveldas yra saugomas įstatymų, moksliškai tiriamas ir tvarkomas.
Svarbiausios architektūros paveldo apsaugos priemonės:
Architektūros paveldo tvarkymo rūšys:
Istorija
Architektūros paveldo apsaugos pradmenų buvo jau antikoje. V a. Romoje buvo išleistas ediktas dėl imperijos senovės statinių neliečiamumo. XV a. Romos popiežiai paskelbė dokumentą apie meno objektų saugojimą. Valstybinės paminklosaugos pradžia laikomi 1795 m., kai Prancūzijos Nacionalinis konventas priėmė dokumentą apie vertingų istorijos ir kultūros objektų saugojimą. 1830 m. Prancūzijoje įsteigta Paminklų inspekcija. XIX a. paminklų apsauga imta rūpintis visoje Europoje. Mokslinių principų taikymo stilistiniam restauravimui pradininku laikomas prancūzas E. Violet le Ducas.
Po Pirmojo pasaulinio karo Europoje, ypač Italijoje intensyviai restauruoti pastatai. 1931 m. Tarptautinėje muziejų konferencijoje (IMO) buvo priimtas pirmasis pasaulyje paminklosaugos dokumentas „Atėnų chartija“, kurioje išdėstyti architektūros paveldo apsaugos ir restauravimo bei architektūros paminklo su jo aplinka saugojimo pagrindiniai principai.
Architektūros paveldas Lietuvoje iki 1990 m.
Lietuvoje iki XIX a. tik domėtasi istorine praeitimi. Architektūros paminklais rūpintis pradėta XX a. pradžioje. 1902-1909 m. moksliniais pagrindais buvo restauruotos Vilniaus Šv. Onos bažnyčia, Vilniaus Šv. Mykolo bažnyčia. 1905 m. šiek tiek konservuoti Trakų salos pilies priešpilio bokštai.
Nuo 1949 m. Lietuvos architektūros paveldas buvo saugomas pagal sovietinius kultūros paminklų apsaugos nuostatus. 1950 m. Vilniuje įkurta pirmoji kultūros paminklų tyrimo, konservavimo, restauravimo darbų organizacija - Mokslinės restauracinės gamybinės dirbtuvės, vėliau išaugusios į Respublikinį paminklų restauravimo trestą, ir Paminklų konservavimo institutas (dab. AB Paminklų restauravimo institutas). 1961 m. patvirtintas pirmasis architektūros paminklų sąrašas. 1963-1990 m. paminklosaugai vadovavo Kultūros ministerijos Muziejų ir kultūros paminklų apsaugos valdyba.
Svarbiausi institute atlikti rekonstrukcijos ir restauravimo projektai:
Architektūros paveldas Lietuvoje po 1990 m.
1990 m. Lietuvoje įsteigtas Paminklotvarkos departamentas ir Kultūros paveldo apsaugos inspekcija. 1994 m. priėmus Nekilnojamųjų kultūros vertybių apsaugos įstatymą šios organizacijos reorganizuotos į Kultūros vertybių apsaugos departamentą, įsteigta Valstybinė paminklosaugos komisija.
Architektūros paveldas pagal savo reikšmę ir apsaugos lygį suskirstytas į:
Antikaralius
Antikaralius – galimas karalius, kuris dėl įpėdinystės ginčų ar politinės opozicijos pasiskelbia esąs karalius kaip priešprieša valdančiam karaliui.
Antikaraliai dažniau pasitaikydavo monarchijose su renkamais karaliais, negu tokiose paveldimose monarchijose kaip Anglija ar Prancūzija. Jie buvo gana dažni Šventojoje Romos imperijoje.
Sąvoka yra artima antipopiežiaus sąvokai. Šios sąvokos artimos ir politiškai. Vokietijos karaliai ir imperatoriai neretai iškeldavo antipopiežius, kad šie nusilpnintų popiežius, su kuriais jie konfliktuodavo. O popiežiai lygiai taip pat kartais paremdavo antikaralius kaip kovos su imperatoriais priemonę.
Keli antikaraliai sugebėjo įgyvendinti savo pretenzijas į sostą, tad buvo pripažinti teisėtais karaliais. Tokie sėkmingi pretendentai buvo imperatoriai Konradas III, Frydrichas II ir Karolis IV. Ar tokie pretendentai kaip, pvz., Bavarijos hercogas Henrikas II ir Meiseno markgrafas Egbertas II buvo antikaraliai iki šiol ginčijamasi.
Antikaralių būdavo ir kitose šalyse, pvz., Bohemijoje ir Vengrijoje.
Monrovija
Monrovija  – miestas vakarų Liberijoje prie Atlanto vandenyno, šalies sostinė ir didžiausias miestas. Plotas apie 176 km², 1,418 milijono gyventojų. Išsidėsčiusi greta Sent Polo (Saint Paul) upės žiočių, Bushrod saloje ir Mesurado kyšulyje šalia Atlanto vandenyno. Šalies verslo centras, turi plačius dokus, yra Roberts tarptautinis oro uostas. Pagrindinės eksporto prekės – geležies rūda ir kaučiukas. Išvystyta maisto, naftos apdirbimo, chemijos, vaistų, statybų pramonė. Mieste veikia 1862 m. įkurtas Liberijos universitetas, Liberijos nacionalinis ir Afrikos muziejai. Šalia miesto kasama geležies rūda.
Istorija
thumb|left|250px|Monrovija XIX amžiuje
XIX amžiuje į Liberiją atvyko ir daugiau išlaisvintų vergų, įsikūrusių šalies sostinėje.
Apie 1990 m. miestas smarkiai nukentėjo nuo Liberijoje vykusio pilietinio karo.
Pavadinimo kilmė
1822 m. vadinosi Christopoliu. 1824 m. miestas pervadintas JAV prezidento James Monroe garbei.
Karavelė
Ankstyvosios karavelės dažniausiai turėjo du stiebus, svėrė maždaug 50 t ir iš viso maždaug 20-30 m ilgio. Lengvi Viduržemio jūros laivai – karavelės lotyniškomis burėmis - buvo labiau mėgiami atradėjų nei karakos, dėl savo tikslumo. Be to, šis laivas dėl savo mažesnio dydžio galėdavo įplaukti ir į upes, ten kur seklu. Su lotyniškomis burėmis jos plaukė greitai net per seklius vandenis ir galėjo naudoti stiprų vėją. Ekonomiškos, greitos, judrios, galingos – karavelės gerbiamos kaip geriausi savo meto laivai.
Kolumbo ekspedicijoje „Santa Maria“ buvo maža karaka, o „Pinta“ ir „Nina“ buvo 20 m ilgio karavelės.
Vėliau karavelės buvo pakeistos karakomis, kurių talpa buvo naudinga prekybiniais tikslais. Tačiau jų manevringumas ir greitis būdavo labai svarbūs atradimams, tyrinėjant nežinomus vandenis.
Kailašas
Kailašas  – Azijos kalnas, pats aukščiausias Kailašo kalnagūbryje Kinijoje (Tibete). Jis laikomas ilgiausių Azijos upių (Satledžo, Bramaputros) ištakomis ir yra keturių religijų šventa vieta. Kalnas yra prie Rakšastalio ir Manasarovaro ežerų. Kailašas laikomas hinduizmo mitologijoje dievų Šivos ir Kuberos buveine.
Kailašo kalnagūbris, kurio ilgis ~300 km, patenka į Gandisišano masyvą Tibeto kalnyno pietuose. Sudarytas daugiausia iš granito. Pietinis šlaitas status, šiaurinis nuožulnesnis. Pašlaitėse plyti sausosios stepės, kalnų dykumos. Yra ledynų. Kailašo kalnagūbrio papėdėje išteka Indas ir Brahmaputra.
Pavadinimas
Žodis Kailāśa bandomas sieti su 'kristalas', nors etimologija gana neaiški. Tibetiečiai vadina Gang Rinpoče ('Brangioji Brangenybė'), bono pasekėjai – Jungdrung Gu Ce ('Devynaukštė Svastika'). Džainai kalną vadina Aštapada ('aštuonpėdis').
Religinė reikšmė
thumb|right|250px|Palydovo vaizdas: Manasarovaro (dešinėje) ir Rakšastalio ežeras su Kailaso kalnu fone
Hinduizmo mitologijoje Šiva, blogio ir sielvarto naikintojas, gyvena legendinio Kailašo kalno viršūnėje. Kalnas tapatinamas su rojumi ir mitiniu Meraus kalnu. Puranose sakoma, kad jo 4 pusės esančios iš krištolo, rubino, aukso ir lazurito, į 4 puses ištekančios upės dalija pasaulį į 4 regionus.
Kai kurios tradicijos tvirtina, kad Kailašo kalnas yra Šivos linga, o Manasarovaro ežeras – jo palydovės joni (įsčios).
Budistai tapatina Kailašą su meditacine dievybe Čakrasanvaru (Demčogu), reprezentuojančiu aukščiausiąją palaimą, ir deive Vadžravarahe.
Komendanto valanda
thumb|250px|[[San Fransiskas|San Fransisko vaizdas 2020 m. gegužės 31 d., paskelbus komendanto valandą; matomos tuščios gatvės]] Komendanto valanda – ypatingoji padėtis mieste, kuomet nustatytu paros metu (paprastai naktį) gatvėse ir kitose viešose vietose draudžiamas civilių asmenų (arba jų dalies – pvz., nepilnamečių) judėjimas.
Kailašas
Religinė reikšmė
Džainai Kailašą vadina Aštapada, tiki, kad ant jo mokšą pasiekė pirmasis jų tyrthankaras Rišabhadeva.
Komendanto valanda
Komendanto valanda įvedama susidarius nepaprastajai situacijai – kilus karui, pilietiniams neramumams, po stichinių nelaimių, masinės evakuacijos ir kt., kuomet smarkiai padidėja nusikalstamumas. Tuo metu teritoriją kontroliuoja kariuomenė, policija ar kitos specialiosios tarnybos. Jų tikslas būna užtikrinti gyventojų ir turto saugumą, išvengti bereikalingų aukų.
Kailašas
Religinė reikšmė
Bono tradicijoje Kailašas laikomas svastikos kalnu ir tapatinamas su Tagzig Olmo Lungringu – mitine žeme, kurioje nėra priešybių.
Tomas Pačėsas
Tomas Pačėsas (g. 1971 m. lapkričio 11 d. Alytuje) – Lietuvos politikas, partijos Lietuva – visų pirmininkas, krepšinio treneris, buvęs krepšininkas.
T. Pačėsas yra profesionalus krepšininkas, bet pasibaigus 2006–2007 m. sezonui nusprendė baigti krepšininko karjerą, o jo buvęs klubas Asseco Prokom Gdynia pasiūlė lietuviui trenerio asistento postą. 2007 m. gruodžio 1 d. iš komandos pasitraukus vyr. treneriui E. Kijewski, lietuvis tapo pagrindiniu komandos treneriu. 2015 m. gruodžio 17 d. tapo Vilniaus „Lietuvos ryto“ vyriausiuoju treneriu.
Bambuko ūglis
Bambuko ūgliai nekaloringi, turi daug kalio.
Pieta (Mikelandželas)
Pieta – italų renesanso menininko Mikelandželo (1475–1564) skulptūra, esanti Šv. Petro bazilikoje Romoje. Tai pirmasis Mikelandželo kūrinys, kuris jį išgarsino, ir viena garsiausių Europos meno skulptūrų.
Istorija
1498 m. rugpjūčio 27 d. Mikelandželas Romoje sudarė sutartį sukurti skulptūrą „Pieta“ „iš marmuro… Mergelę Mariją, apsirengusią, su mirusiu Kristumi rankose“. Užsakovas buvo prancūzų kardinolas ir Sen Deni vienuolyno prie Paryžiaus abatas Jean Bilhères de Lagraulas. Kardinolas buvo Prancūzijos karaliaus Karolio VIII ambasadorius Vatikane. Skulptūra buvo skirta paties kardinolo pomirtinei koplyčiai (jis išties mirė statulos sukūrimo metu ir jos baigtos nepamatė). Už „Pietą“ sumokėti 450 dukatų buvo įpareigotas bankininkas Jacopo Galli, kuris anksčiau jau įsigijo Mikelandželo kurtą „Bakcho“ statulą. „Pieta“ turėjo vaizduoti žmogaus dydžio figūras ir būti baigta per vienerius metus. Jacopo Galli įrašė į sutartį savų reikalavimų, įskaitant, kad skulptūra turėtų „būti gražesnė už bet kurį kitą darbą iš marmuro Romoje“. „Pieta“ buvo sukurta iš balto Kararos marmuro luito, kurį Mikelandželas pats parinko Kararos skaldyklose prieš tai Romoje pardavęs užsakovų skirtą akmens luitą, kuriuo buvo nepatenkintas. Mikelandželas kūrė skulptūrą beveik dvejus metus. Baigus darbus, „Pieta“ buvo išstatyta Šv. Petronėlės koplyčioje prie Šv. Petro bazilikos (senosios). Giorgio Vasari teigimu, vieną dieną Mikelandželas užtiko bažnyčioje grupę svečių iš Lombardijos, kurie ja labai žavėjosi. Buvo paklausta: kas ją sukūrė? Ir kažkas pasakė: tai mūsų Gobbo iš Milano. Mikelandželas tuo metu nieko nesakė, bet grįžo naktį į bažnyčią ir iškalė savo autografą ant Madonos statulos, juostoje ties krūtine, itališkai: „Mikelandželas Buonarotis, florentietis, tai sukūrė“. Tai yra vienintelis Mikelandželo kūrinys, ant kurio jis pasirašė.
Po Šv. Petro bazilikos išplėtimo „Pieta“ apie 1537 m. buvo perkelta į šios pagrindinės Romos bažnyčios Santa Maria della Febbre koplyčią ir ilgą laiką dėl to buvo žinoma „Madonna della Febbre“ pavadinimu. Apie 1572−1585 m. ji buvo perkelta į popiežiaus Siksto IV chorą, dar po maždaug 150 metų perkelta į jai skirtą Pietos koplyčią, kur yra dabar. 1964–1965 m. „Pieta“ vienintelį kartą paliko Šv. Petro baziliką ir buvo išgabenta į Vatikano paviljoną Pasaulinėje parodoje Niujorke. 1972 m. gegužės 21 d. bedarbis vengrų kilmės geologas Laszlo Toth atakavo „Pietą“ su kūju. Prieš tai lyg šaukdamas, kad jis yra Jėzus Kristus ar Mikelandželas. Statulai buvo suduota 12 smūgių, nuskelta Madonos nosis, kairė ranka, apdaužyta galinė Madonos galvos pusė − viso atskilo apie 100 gabaliukų. Restauracijos procesas truko 10 mėnesių, po kurio „Pieta“ buvo patalpinta už neperšaunamo ir nepramušamo stiklo. „Pieta“ laikoma žymiausiu Šv. Petro bazilikos kūriniu. Jos vertę susumavo Giorgio Vasari 1550 m. parašytoje Mikelandželo biografijoje: „tikriausias stebuklas, kad akmuo, beformis iš pradžių, galėjo įgyti tokią formą, kurią Gamta retai sugeba atkartoti kūne.“
Apie skulptūrą
Skulptūrinė grupė vaizduoja Mergelę Mariją su mirusiu sūnumi Kristumi ant kelių, tik ką nuimtu nuo kryžiaus. Skulptūros kompozicija piramidinė. Mergelė Marija vaizduojama kur kas jaunesnė nei turėtų būti. Mikelanželas kardinolui tai paaiškino tuo, kad Marija yra nekaltumo ir tyrumo įsikūnijimas. Taip pat Marijos figūra yra ženkliai didesnė nei Kristaus. Tai aiškinama tuo, kad Marija, pagal skulptūros užsakymo sutartį, turėjo žiūrėti į mirusį sūnų ir idėjos įgyvendinimas nebūtų įmanomas tuo pačiu jai laikant suaugusio žmogaus kūną ant kelių. Pradiniame sumanyme „Pieta“ turėjo puošti antkapį ir žiūrovas kartu su Marija galėjo žvelgti į Kristaus veidą. Marijos kairės rankos padėtis − tai kvietimas tikinčiajam žvelgti į kančios sceną. Dabar „Pieta“ yra ant aukšto postamento ir matoma iš nemenko atstumo Šv. Petro bazilikoje, taigi, eiliniai žiūrovai niekuomet negali skulptūros pamatyti taip, kaip buvo sumanyta iš pradžių.
Deivenamas
Deivenamas – kaimas vidurio vakarų Anglijoje, 3 km į pietus nuo Nortvičo, prie Deino upės. Šv. Vilfrydo bažnyčia, pradinė mokykla.
Vytautas Šapranauskas
Biografija
1976–1980 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (kurso vad. Algė Savickaitė ir Vitalijus Lanskojus).
1977–1990 m. dirbo rusų dramos teatre, jame suvaidino savo pirmajame spektaklyje. 1990–2005 m. vaidino Vilniaus mažajame teatre, 2008-2013 m. „Domino“ teatre.
Pasižymėjo neeiliniais improvizacijos sugebėjimais, aštriu liežuviu, puikiu humoro jausmu, mėgo juodą humorą. Su „Juodojo humoro klubu“ keliavo po Lietuvą.
Interviu teigė, kad visuomet dėvįs kaukę ir niekuomet iki galo neatsiveriąs net artimiausiems žmonėms. Pasak Arūno Sakalausko, Šapranauskas buvo vienišas; kentėjo dėl savo populiarumo ir savo TV laidų kokybės: „talentingasis Vytautas Šapranauskas buvo „Ferrari“, tačiau televizijoje jam reikėjo važinėti vaikišku dviratuku ir vaidinti zuikį“.
Buvo pašarvotas Vilniaus mažajame teatre. Palaidotas Menininkų kalnelyje (Antakalnio kapinės).
Asmeninis gyvenimas
Buvo vedęs du kartus, antroji žmona – Daiva Šapranauskienė, su kuria susilaukė sūnaus ir dukters. 2012 m. rugsėjį su ja išsiskyrė
Sūnus Gytis Šapranauskas vadovavo klubui „Tas Pabas“, LNK seriale „Kriminalistai“ suvaidino jauną turčių, debiutavo TV6 humoro laidoje „TV šeškas“, dirbo reklamos srityje, buvo padavėjas. Dukra Judrė Šefildo universitete (D. Britanija) studijavo archeologiją.
Nuo 2008 m. draugavo ir ne vienerius metus gyveno kartu su giminaite (Šapranausko senelės sesers proanūke) pop grupės „ŠarkA“ nare Ieva Stasiulevičiūte (g. 1989 m.), buvusia grupės „YVA“ nare, Šapranausko asistente TV3 laidoje „Puikusis šou“.
Laisvalaikiu mėgo žvejoti.
Televizija
1993–1998 m. Baltijos televizijos įgarsintojas. Paskutiniais gyvenimo metais buvo žinomas kaip populiarių TV laidų vedėjas televizijos kanalo TV3 laidose: „Šapro šou“, „Puikusis šou“ (kartu su Asta Baukute), „Šok su manimi“, „Chorų karai“, „Auksiniai svogūnai“, jo dukterinio kanalo TV6 laidoje „TV šeškas“ ir kt.
Dalyvavo TV talentų šou „Lietuvos talentai“, „X Faktorius“ laidose kaip žiuri narys.
Irako Kurdistano patriotinė sąjunga
Irako Kurdistano patriotinė sąjunga (PUK/YNK, kurdiškai – Yekîtî Nîstimanî Kurdistan, arabiškai – Ittihad al – Watani al – Kurdistani) – Kurdistano demokratinio socializmo krypties partija, veikianti Irako Kurdistane.
Įsteigta 1975 m. birželio 1 d., Irakui numalšinus kurdų sukilimą. Pagrindinis tikslas tuo metu buvo skelbti pasauliui tiesą apie kurdų judėjimą siekiant nepriklausomos demokratinės valstybės. 1976 m. vėl pradėtos kurti ginkluotos pasipriešinimo grupės, kurios tęsė kovą iki 2003 m. JAV karo prieš Sadamo Huseino režimą. 1991 m. JAV karo prieš Iraką metu kartu su Irako Kurdistano demokratine partija (KDP) sudarė Kurdistano vyriausybę ir 1992 m. gegužės mėn. demokratiškai išrinko 105 narių Nacionalinę asamblėją, kurioje abi partijos gavo po 50 vietų, dar 5 buvo skirtos Asirijos bendruomenei.
2004 m. sunitų šahidai susprogdino partijos būstinę Irbilyje. 2005 m. parlamento rinkimuose į aljansą įėjo ir KDP. Rinkimuose kurdai laimėjo 25,6 % balsų ir 53 vietas iš 275 parlamento vietų.
Socialistų Internacionalo (SI) narė stebėtoja nuo 2003 m. spalio 27 d.
Generalinis sekretorius nuo 1975 m. Džalalas Talabanis.
Šviderekas
Šviderekas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Augustavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Juodoji vairauodegė peiliažuvė
Juodoji vairauodegė peiliažuvė (Apteronotus albifrons) – vairauodegių peiliažuvių (Apteronotidae) šeimos žuvų rūšis, priklausanti paprastųjų vairauodegių peiliažuvių (Apteronotus) genčiai.
Humidoras
thumb|250px|Humidoras ruošiamas naudojimui thumb|250px|Humidoras Elie Bleu Medaille Humidoras – bet kokia dėžė ar patalpa, kurioje išlaikomas pastovus drėgnumas (dažniausiai ir temperatūra), naudojamas cigarams ir pypkių tabakui laikyti. Asmeniniam vartojimui gaminami maži mediniai ar akrilo stiklo humidorai, kuriuose galima talpinti keletą tuzinų cigarų. Cigarų parduotuvės gali turėti didelius įeinamus humidorus, kurie kartais užima visas grindis. Visų dydžių humidorauose drėgmės lygio sekimui naudojamas drėgmėmatis.
Humidorų klasifikacija
Stalas-humidoras
Toks humidoras dažniausiai būna gan sunkus, teoriškai kilnojamas, bet įprastai jis laikomas vienoje vietoje. Šiame humidore galima talpinti nuo 300 iki kelių tūkstančių cigarų. Stalai - humidorai dažnai turi poliruoto medžio išorę. Kartais išorės apdailai naudojamas marmuras, oda ar egzotiškų detalių kombinacijos.
Patalpa-humidoras
Toks humidoras įprastas cigarų baruose ar parduotuvėse. Visa patalpa yra paverčiama humidoru, kur laikomi cigarai.
Kelioninis humidoras
Dažniausiai nešiojamas, puikiai tinkanti išvykoms, renginiams ar susitikimams. Tokiuose humidoruose telpa nuo 10 iki 40 cigarų.
Asmeninis humidoras
Pastovūs cigarų rūkytojai kartais namuose laiko specialius asmeninius humidorus ypatingoms progoms arba tiesiog dėl įvaizdžio. Jie panašūs į kelioninius humidorus, bet juose galima laikyti iki 75 cigarų, ar net daugiau. Dažniausiai cigarų rūkytojai turi humidorus, kuriuose telpa 30 cigarų.
Priežiūra
Geriausias drėgmės lygis humidore – 65-75 % santykinės drėgmės. Kuo daugiau laisvos vietos, tuo greičiau drėgmės lygis krenta.
Humidorų išorė dažniausiai būna pagaminta iš medienos, vidus padengtas ispaniškojo kedro ar raudonmedžio fanera. Dažniausiai humidorų vidus gaminamas iš ispaniškojo kedro. Šis medis pasižymi savybėmis, kurios puikiai tinka cigarų laikymui:
Kiekvienas naujas ar kurį laiką nenaudotas humidoras prieš naudojimą turi būti paruoštas. Iš pradžių drėgnu skudurėliu išvalomas humidoro vidus (taip stengiamasi pašalinti visas dulkes). Po to į humidorą įdedamas mažas indelis su vandeniu, uždaromas dangtis ir humidoras paliekamas dvylikai valandų. Jei po dvylikos valandų vandens nebėra, arba beveik nebėra, procedūra pakartojama dar dvidešimt keturioms valandoms. Kai vanduo iš indelio nebenugaruoja, galima įdėti cigarus. Patariama naudoti distiliuotą vandenį, nes jame, nėra mineralų, priemaišų ir bakterijų.
Kartais humidoruose atsiranda bakterijų ir pelėsių. Pelėsiai gali sugadinti visą cigarų partiją, todėl nors kiek supelijusius cigarus reikėtų tuojau pat pašalinti iš humidoro. Kai kurios kompanijos teikia pasiūlymus, kurie padeda išlaikyti pastovų drėgmės lygį humidoruose ir apsaugo cigarus nuo supelijimo.
Genetinis centras
Genetinis centras – specializuota sveikatos priežiūros įstaiga, kurioje atliekamas genetinis konsultavimas. Pagal Europos Sąjungos ekspertų rekomendacijas genetinio centro sąvoka apibrėžiama taip:
Tai įstaiga, kuri:
Taip pat atliekami:
Visuotinio tikrinimo programa turi atitikti šiuos reikalavimus:
740 m.
740 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nerijus Valskis
Nerijus Valskis (g. 1987 m. rugpjūčio 4 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
Karjera
Profesiolao karjerą pradėjo 2005 m. Žalgiryje. Vėliau rungtyniavo Kauno Jėgeriai, FK Šilutė, FBK Kaunas, FK Sūduva, Latvijoje ir Baltarusijoje.
Rumunija
2014 m. sausio 16 d. pasirašė 3,5 metų sutartį su Rumunijos FC Universitatea Craiova klubu.
Indija
2019 m. liepos pradžioje persikėlė į Indijos Chennai City FC klubą, su kuriuo pasirašė vienerių metų sutartį.
2020 m. užsiliko Indijoje ir pasirašė 3 metų sutartį su „Džamšedpuro“ klubu.
FK Kauno Žalgiris
2022 m. rugpjūčio 4 d. pranešta, kad pasirašyta 2,5 metų sutartis su „Kauno Žalgirio“ klubu.
2022 m. rugpjūčio 13 d. debiutavo A lygos rungtynėse prieš „Jonavos“ klubą.
2022 m. rugpjūčio 28 d. pelnė įvartį rungtynėse prieš FA Šiauliai ir įtvirtino kauniečių persvarą (2:0). Galutinė rungtynių baigtis – kauniečių pergalė rezultatu 3:0.
2022 m. rugsėjo 7 d. pasirodė po keitimo 59 minutę, o netrukus (60 min.) pelnė įvartį, o 64 min. dar vieną, pergalingose rungtynėse prieš „Džiugo“ klubą. Kauniečiai nugalėjo žemaičius rezultatu 5:1.
2022 m. spalio 19 d. pelnė įvartį rungtynėse prieš FK Sūduva.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Lietuvos rinktinė
2013 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje rungtynėse prieš Latviją.
Artur Boruc
Arturas Borucas (g. 1980 m. vasario 20 d.) – futbolininkas, Lenkijos rinktinės vartininkas.
2010 m. liepos 12 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Fiorentinos klubu.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2004 m. balandžio 28 d. Pakviestas žaisti 2006 m. pasaulio čempionate, kur sužaidė visas trejas rungtynes, praleido 4 įvarčius, 14 kartų apsaugojo vartus nuo įvarčių.
Umliautas
Umliautas ( 'balsių kaita') – fonetinis balsių harmonijos reiškinys, asimiliacijos forma, sutinkama kai kuriose germanų, keltų, Uralo, Altajaus (pvz., kazachų, uigūrų ) ir kitose kalbose. Umliauto esmė – užpakalinės eilės balsių virtimas priešakinės eilės balsiais dėl po jų einančių skiemens garsų įtakos, dažniausiai šaknis supriešakėja dėl priesagoje ar galūnėje esančio priešakinės eilės balsio: 'kiemas – kiemai',  'galva – jų galva',  'pakuoju – pakuoji'.
Neretai umliautas žymimas dviem taškais virš raidės – trema ( ¨ ).
Skinderiškio dendrologinis parkas
Parkas padalintas į keletą geografinių dalių: Europos, Sibiro, Kaukazo, Vidurinės Azijos, Tolimųjų Rytų, Šiaurės Amerikos rytai ir Šiaurės Amerikos vakarai. Jose ir auga tų geografinių regionų turtinga medžių, krūmų įvairovė, įskaitant retas Lietuvos augalų rūšis. Iš retų ir saugotinų Lietuvoje augalų rūšių paminėtini – gebenė lipikė, beržas keružis, europinis kukmedis, bekotis ąžuolas, iš įvežtų – didysis mamutmedis, asiūklinė efedera, margalapė aktinidija, aukštasis ailantas, japoninė kriptomerija, ginkmedis, mandžiūrinė kartuolė, kanadinis plikšakis, kalonapaksas, aralijos, eleuterokokai, kanadinis plikšakis, tridyglė gledičija, kalikantas, kanadinis cercis, kladrastis, obuolinė makliūra.
Klevų apie 60 rūšių, tarp kurių: aksominis klevas, cukrinis klevas, geltonasis klevas, ginalinis klevas, gruzininis klevas, japoninis klevas, korėjinis klevas, mandžiūrinis klevas, palmialapis klevas, pensilvaninis klevas, pilkasis klevas, plaštakiškasis klevas, platanalapis klevas, plaukuotagyslis klevas, putinalapis klevas, raudonasis klevas, sidabrinis klevas, skroblalapis klevas, šviesusis klevas, trakinis klevas, triskiautis klevas, totorinis klevas, varpotasis klevas, vytenialapis klevas, žaliažievis klevas.
Parke auga ir hindso, smulkiavaisis bei stambusis riešutmedžiai.
Iš magnolijų auga japoninė, lelijažiedė, puošnioji ir šviesioji magnolijos.
Įrengta 20 tvenkinių, yra didelių riedulių.
LR Vyriausybės 2002 m. birželio 25 d. nutarimu Nr. 983 Skinderiškio parko teritorija priskirta valdyti VĮ Kėdainių miškų urėdijai. Parkas tapo neprivatizuojama valstybinės žemės teritorija.
Renginiai
2014 m. rugpjūčio 22–24 dienomis vyko festivalis „Mėnuo Juodaragis XVII“.
Andrea Mantegna
right|thumb|240px| „Pristatymas šventykloje“ (apie 1455−60 m.) Andrėja Mantenja (it. Andrea Mantegna, 1431–1506 m. rugsėjo 13 d.) – italų XV a. ankstyvojo renesanso dailininkas ir graveris. Mantenja daug prisidėjo prie renesanso plitimo Šiaurės Italijoje, jis dirbo Padujoje, Veronoje, Mantujoje buvo kunigaikščių Gonzagų dvaro dailininkas.
Mantenjos kūryba išsiskiria ypač šaltais peizažais ir skulptūrišku figūrų vaizdavimu. Mantenja buvo antikinės skulptūros mėgėjas ir daugelį jos bruožų perteikė savo paveiksluose. Įprasti jo peizažuose senovės Romos laikų griuvėsių vaizdai.
Svarbiausiu jo gyvenimo darbu laikomos freskos Mantujos kunigaikščio pilies kambaryje, vad. Camera degli Sposi (1465-74). Iš paveikslų Mantenjos kūrybą tikriausiai geriausiai reprezentuoja „Šv. Sebastijonas“ (1480, Luvras). Šaltą savo darbų pobūdį dailininkas originaliai švelnino vaisių ir girliandų dekoratyviniais elementais kaip San Zeno poliptike (1459, San Zeno bažnyčia, Verona) ir „Pergalės Madonoje“ (1497, Luvras).