cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taranda
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Moldavijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Moldavijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Gardino vaivadija
Gardino vaivadija – buvo trumpalaikis Abiejų Tautų Respublikos, LDK administracinis teritorinis vienetas, egzistavęs nuo 1793 m. iki 1794 m. pradžios, dabartinės Baltarusijos šiaurės vakaruose ir Lenkijos šiaurės rytuose. Centras – Gardinas. Vieninteliu vaivada buvo Antanas Suchodolskis. Vaivadija šiaurėje ribojosi su Merkinės vaivadija, rytuose su Vilniaus vaivadija, pietryčiuose su Naugarduko vaivadija, pietuose su Bresto vaivadija, vakaruose su Palenkės vaivadija ir šiaurės vakaruose su Prūsijos karalyste.
Istorija
Vaivadija buvo įkurta 1793 m. lapkričio 23 d. Gardino seimo nutarimu iš didžiosios dalies Trakų vaivadijos, Gardino apskrities žemių. Lenkijos Karalystės Seime vaivadija turėjo savo atstovus: vaivadą ir kaštelioną bei šešis atstovus renkamus ketveriems metams (po du iš visų trijų apskričių). Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo į vakarus nuo Nemuno buvusios teritorijos atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui, o rytinės žemės Rusijos imperijos Slanimo gubernijai ir Vilniaus gubernijai.
Suskirstymas
Vaivadiją sudarė trys žemės, kurios dar buvo padalintos į parapijas:
Šlaunis
thumb|200px|Šlaunys Šlaunis – kojos dalis, nuo klubo iki kelio sąnario. Ją sudaro šlaunikaulis ir aplink jį supantys audiniai.
Raumenys
Šlaunies raumenų yra 3 grupės: priekinė, vidinė ir užpakalinė. Priekyje esantis keturgalvis raumuo susideda iš 4 susiliejančių raumenų. Jis padeda pritraukti šlaunį prie pilvo, ir, svarbiausia, tiesia koją per kelį. Vidinę grupę sudaro 5 raumenys, pritraukiantieji koją prie vidurinės plokštumos, prie kitos kojos. Užpakaliniai 3 raumenys traukia šlaunį užpakalį ir lenkia kelį.
Kraujagyslės
Kraujagyslės (šlauninė arterija ir vena) iš dubens leidžiasi į šlaunikaulio priekį, toliau pereina į vidinę pusę ir pakinklį, iš ten – į blauzdą.
Nervai
Šlaunį inervuoja nervai ateinantys iš juosmeninio ir kryžmeninio rezginių. Šlaunies užpakalyje yra pats ilgiausias nervas – sėdimasis nervas. Jis inervuoja odą, raumenis ir nusileidžia į pakinklį ir blauzdą.
Krasnė (Gibų valsčius)
Krasnė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Pandžabas (Indija)
Pandžabas  – valstija Indijos šiaurėje. Ribojasi su Pakistanu vakaruose, Džamu ir Kašmyru šiaurėje, Himačal Pradešu šiaurės vakaruose, Harjana pietuose ir pietryčiuose, Čatisgarchu pietuose ir Radžastanu, pietvakariuose. Valstijos sostinė Čandigarchas taip pat yra ir Harjanos sostinė, tačiau nepavaldus nei vienai iš šių valstijų.
Pandžabo teritorijoje buvo vienos ankstyviausiųjų pasaulyje, Indo slėnio civilizacijos, šerdis.
Daugiau negu pusė Pandžabo gyventojų yra sikhai.
Didžiausi miestai
thumb|left|255px|Auksinė šventykla Amritsare
Sébastien Tellier
Sébastien Tellier – prancūzų dainininkas, dainų autorius ir multi-instrumentalistas. Jis atlieka dainas anglų, prancūzų ir italų kalbomis.
2008 m. kovo 7 d. buvo paskelbta, kad Tellier atstovaus Prancūzijai 2008 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Konkurse jis atliko dainą „Divine“. Tai buvo pirmas kartas konkurse, kai Prancūzijos daina didžiąją dalį buvo atliekama anglų kalba, kuris sukėlė skandalą. Jis su 47 taškais užėmė 18 vietą.
Imunoterapija
Imunoterapija – vėžio gydymo metodas, kurio metu stengiamasi panaudoti/suaktyvinti imuninės sistemos veikimo mechanizmus ir taip naikinti piktybines ląsteles, sukėlusias ligą. Yra naudojami šie imuniniai būdai vėžio gydymui: adaptyvi ląstelių terapija, kurios metu yra padauginamos ar modifikuojamos iš paciento paimamos ląstelės ir jam suleidžiamos atgal, prevencinės ir gydomosios vėžio vakcinos, imunomoduliatorių panauda, onkolitinių virusų terapija, taikininių antikūnių terapija.
Imuninė sistema reaguoja į aplinkos veiksnius atskirdama savas ir svetimas ląsteles, tačiau dažniausiai navikinės ląstelės yra daugiau ar mažiau toleruojamos, nes tai paprastai yra savos ląstelės, pakitusios taip, kad nevaldomai dauginasi ir plinta. Visgi dauguma piktybinių ląstelių turi savitų antigenų ar paviršiaus receptorių, išskiriančių jas iš aplinkinių (sveikų) ląstelių.
Auka (religija)
Religijoje auka yra žmonėms brangaus turto ar vertybių dovanojimas metafizinei jėgai. Ši jėga gali būti dievybė, dvasios ar protėviai.
Imunoterapija
Kaulų čiulpų transplantacija
Vienintelis imunoterapijos metodas, kurio veiksmingumas yra neginčijamai įrodytas – kamieninių kraujo ląstelių transplantacija (senas terminas: kaulų čiulpų transplantacija). Šios transplantacijos pradėtos atlikti, siekiant suteikti išgyvenimo galimybę ligoniams, kurie serga kraujo navikinėmis ligomis ir yra gydomi intensyvia chemoterapija. Tokia chemoterapija sunaikina ne tik vėžines ląsteles, bet ir normalias kraujo ląsteles, kurios yra būtinos gyvybei. Sėkmingai persodinus sveiko donoro kamienines kraujodaros ląsteles pacientui po chemoterapijos, atstatoma kraujo ląstelių nuolatinė gamyba organizme. Už didelius nuopelnus kamieninių kraujodaros ląstelių persodinimo srityje šio gydymo būdo pradininkas E. D. Thomas buvo apdovanotas Nobelio premija
Antikūnų terapija
Kita imunoterapijos metodų grupė pasitelkia antikūnus, atpažįstančius piktybines ląsteles per jau minėtus piktybinėms ląstelėms būdingus antigenus ir stimuliuojančius imuninės sistemos reakciją į jas. Pavyzdžiui, herceptinas yra antikūnas, nukreiptas prieš paviršinį receptorių ErbB2, dažnai randamą krūties vėžio ląstelėse.
T kilerių suaktyvinimas
Dar kita grupe metodų stengiamasi aktyvuoti organizmo T-limfocitus (citotoksinius T limfocitus bei T limfocitus „helperius“) ir paskatinti juos naikinti navikines ląsteles. Tai realizuojama imunizuojant pacientus įvairiais būdais pateikiamais vėžiniais antigenais.
Vienas iš tebetiriamų gydymo būdų, išrastas Stenfordo universitete 2012-2014 m., pagrįstas specifinio baltymo - citokino CD47, kuris trukdo ląstelėms - T kileriams atakuoti auglį, blokavimu.
Kai kuriais atvejais imunoterapija remiasi ne specifiniu poveikiu (antikūnai bei specifinės T-ląstelių reakcijos), o aktyvuoja nespecifines imunines reakcijas, kurios paskatina uždegimą (nespecifinį procesą) naviko apimtame audinyje. Tai gali būti taikoma, kai navikas slopina specifinę organizmo imuninę reakciją į antigenus, esančius navikinių ląstelių paviršiuje.
Imunomoduliatorinės terapijos nukreiptos prieš ar į imuninius taikinius
Pastaruoju metu yra vykdomi imuninių terapijų tyrimai, nukreipti prieš ar į įvairius taikinius: CD40,CD47,CD73 ir A2AR,CD137 (dar žinomas kaip 4-1BB),CSF1/CSF1R,CTLA-4,CXCR4,GITR,ICOS,IDO,IL-2/IL-2R,LAG3,OX40,PD-1/PD-L1,STAT3,STING,TLRs.
Gerų rezultatų davė Stanfordo Universitete atlikti eksperimentai in vitro bei su pelių augliais blokuojant baltymą CD47, kurio gausa pasižymi daugelis vėžinių ląstelių tokiu būdu apgindamos save nuo imuninės sistemos - T kilerių atakų.
Linas Liandzbergis
Linas Liandzbergis (g. 1965 m. gegužės 2 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas.
Lozarka
Lozarka – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Verstaminų.
Linas Liandzbergis
Biografija
Tėvas Zigmantas Liandzbergis. 1989 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Dailininkų grupuotės „Žalias lapas“ narys.
Kūryba
Nuo 1989 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje – Budapeštas, Kongdžu (Korėjos Liaudies Demokratinė Respublika), Kopenhaga, Kvebekas, Bikonsfildas (Didžioji Britanija), Marselis, Berlynas, Helsinkis. Individualios parodos:
Tapybai būdingi abstrakčiojo ekspresionizmo („Kompozicija Nidai“ 1995 m.), potapybinės abstrakcijos bruožai („Paliekant Edeną“ 2005 m.), yra figūrinės dailės elementų. Kuria tapybines („Darbas: kiekvienam savo“ 2003 m.), garso ir vaizdo („Tikimybės ir galimybės“, su T. Gutausku ir K. Mašanausku, 2001 m.) instaliacijas. Performansuose, videomeno kūriniuose akcentuoja socialinė elgesio problemas („Mix“ 2001 m., „Vilniaus perkusija“ 2005 m., su A. Gražiu ir H. Gulbinu). Sukūrė scenografijų Vilniaus, Kauno, Panevėžio teatrų spektakliams, įvairiems festivaliams. Su D. Katinu nuo 1995 m. Vilniuje rengia tarptautinius performansų festivalius.
Vilniaus Vytės Nemunėlio pradinė mokykla
Vilniaus Vytės Nemunėlio pradinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, M. Daukšos g. 7, vykdanti pradinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 195472468. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Vilniaus Vytės Nemunėlio pradinė mokykla įkurta 2002 m. balandžio 10 d. Vilniaus Salomėjos Nėries gimnazijos pagrindu buvusiose „Gluosnės“ lopšelio-darželio patalpose. 2017 m. ji perkelta į buvusios Vilniaus Senamiesčio vidurinės mokyklos patalpas.
Vytautas Puronas
Vytautas Puronas (g. 1930 m. sausio 3 d. Vainiūniškyje, Kupiškio valsčius, Panevėžio apskritis) – Lietuvos ekonomistas, istorikas.
Biografija
1935–1937 m. mokėsi Vainiūniškio, 1937–1940 m. Antalinos, 1940–1942 m. Surdegio pradžios mokyklose. 1942 m. įstojo į Panevėžio vyrų gimnazijos II klasę, bet netrukus perėjo į Kupiškio gimnaziją. Nuo 1946 m. gyveno pas tėvą Vilniuje, 1949 m. baigė Vilniaus I berniukų gimnaziją. 1954 m. baigė Leningrado universiteto Teisės fakultetą.
1954–1955 m. LSSR MA Istorijos instituto darbuotojas. 1955–1956 m. Ekonomikos instituto mokslinis bendradarbis, 1956–1959 m. mokslinis sekretorius, 1959–1984 m. direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams; 1959–1980 m. Politinės ekonomijos ir liaudies ūkio istorijos sektoriaus, 1980–1986 m. Liaudies ūkio ir ekonominės minties istorijos skyriaus vadovas. 1987–2005 m. LMA prezidiumo mokslo organizacinio skyriaus vedėjas. 1990 m. apgynė istorijos mokslų kandidato disertaciją „Lietuvos pramonė ikimonopolinio kapitalizmo laikotarpiu“.
Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos pagrindinė sritis – ūkio istorija. Europos šalių archyvuose surinko retos medžiagos apie Lietuvos XIX–XX a. ūkį. Dalyvavo sudarant ekonomikos terminų žodynus. Rūpinosi žymesnių Lietuvos socialinių mokslų specialistų kūrybinio palikimo išsaugojimu. Paskelbė per 100 mokslo bei informacinių straipsnių apie politinę ekonomiją ir ūkį. 1988–2005 m. sudarinėjo ir redagavo kasmetinį leidinį „Lietuvos mokslų akademijos veikla“, organizavo leidinį „Lietuvos mokslų akademijos žinios“, 1994–2005 m. buvo jo sudarytojas ir redaktorius.
Žalsvoji ūmėdė
Žalsvoji ūmėdė (Russula virescens) – ūmėdinių šeimos grybas.
Miao
Miao (savivardis: Hmong, Hmung arba Hmu, kinų kalba: <苗; pinyin: Miáo) – kalnuose gyvenantys Kinijos, Vietnamo, Laoso ir Tailando žmonės, kalbantys sino-tibetiečių dialektais. Tai viena iš 55 oficialiai pripažįstamų etninių grupių Kinijos Liaudies Respublikoje. Miao iš pradžių gyveno pietinėje Kinijoje Guidžou, Hunano, Junano, Sičuano, Guangsi, Hainano, Guangdongo ir Hubėjauss provincijose.
Istorija
Kinų kalbos terminas „miao“ ilgą laiką buvo bendro pobūdžio. Miao buvo vadinamos įvairios grupės, kurios nebuvo haniai, tai yra kitos mažumų grupės, kurios nepriskiriamos civilizacijai. Dabar terminu Miao vadiname didelį būrį etninių grupių iš tos pačios lingvistinės šeimos. Kinų lingvistai išskiria keturis lingvistiškai ir kultūriškai susijusius pogrupius iš Indokinijos pusiasalio: Hmong, Hmu, Qoxiong ir Hmau.
Dėl tikslios miao geografinės kilmės yra daugiau spekuliacijų negu tikrumo. Kai kuriuose kinų tekstuose iš legendinių laikotarpių (2207–1776 pr. m. e.) ir istorinėje Zhou dinastijos (1121–256 pr. m. e.) yra minimi keli ginkluoti konfliktai su kažkokiais „miao“ didesniuose upių ir ežerų baseinuose dabartinėje Guizhou provincijoje. Tas pat minima ir pirmosios Han dinastijos laikotarpiu (ypač 140 – 87 pr. m. e.) ir Wudai laikotarpiu (907–960 m.e.); vėliau keliems šimtmečiams miao vardas iš istorinių tekstų dingsta, o vėl atsiranda tik Ming dinastijos laikotarpiu (1368–1644 m.e.). Šituose tekstuose vis išlieka neaišku, kokiai populiacijai priskiriamas miao identitetas.
XVII–XIX a., ispanams atgabenus į Kiniją kukurūzų, kuriems nereikėjo derlingos žemės, haniai pradėjo migruoti aukštyn į kalnus, vyko susidūrimai su vietiniais gyventojais. Per didesnius maištus 1698, 1732, 1794 ir 1855 miao pasklido į visas šalis, pradėdami modernaus laikotarpio migracinius judėjimus. Dalis miao galutinai asimiliavosi su haniais.
Kalba
Miao kalba, tiksliau kalbos priskiriamos miao-yao kalbų grupei, kurią vieni tyrinėtojai išskiria kaip atskirą sino-tibetiečių šeimos šaką, kiti priskiria tai-kadai ar austroneziečių kalbų šeimoms, o dar kiti miao-yao kalbas išskiria kaip atskirą šeimą. Miao-yao kalbos susideda iš vienskiemenių žodžių; patenka tarp labiausiai toninių kalbų pasaulyje; naudoja lotyniškus rašmenis.
Jonas Paulauskas
Jonas Paulauskas (1923 m. sausio 9 d. Jurbarke – 2003 m. gruodžio 12 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas, žodynininkas.
Miao
Kalba
Miao dalinama į tris tarpusavyje nesuprantamas kalbas, kurios, savo ruožtu, turi daugybę tarpusavyje nesuprantamų dialektų ir subdialektų:
Jonas Paulauskas
Biografija
1945–1949 m. studijavo Kauno universitete, 1950 m. baigė Vilniaus universitetą. 1959 m. apgynė disertaciją „Veiksmažodžių priešdėlių funkcijos dabartinėje lietuvių literatūrinėje kalboje“.
Miao
Kultūra
right|250px
Jonas Paulauskas
Biografija
Nuo 1950 m. Lietuvių kalbos instituto bendradarbis.
Mokslinė veikla
J. Paulauskas – vienas žymiausių lietuvių leksikografų, virš 50 m. dirbęs prie dvidešimties „Lietuvių kalbos žodyno“ tomų, rengęs šio žodyno elektroninį variantą. Kartu su kitais rašė „Žodyno“ IV, VII, VIII t. tekstą, redagavo IV–VII, I2, II2, VIII–XX t. tekstą, I2, II2 ir VI–XX t. redakcinės kolegijos narys. Už darbą prie Žodyno III–VI ir XVII–XVI t. jam kartu su kitais paskirta 1965 m. Lietuvos valstybinė ir 1996 m. Lietuvos respublikos mokslo premija.
Ištyrė 16 gyvenamųjų vietų „Lietuvių kalbos atlasui“ (1977–1991 m., 1–3). Sudarė pirmąjį „Lietuvių kalbos frazeologijos žodyną“ (1977, 2-asis leid. 2003 m.), kartu su kitais rengė „Dabartinės lietuvių kalbos žodyną“ II (1972), III (1993), IV (1999) ir V (kompiuterinį, 2004) leidimus. Paskelbė straipsnių iš kalbos kultūros, frazeologijos.
Miao
Kultūra
Pagrindinis pragyvenimo šaltinis yra žemdirbystė. Augina kukurūzus, ryžius, taip pat opiumą, kurį parduoda žemumose gyvenančioms tautoms.
Mityba
Pagrindinis maistas yra ryžiai. Taip pat mėsa ir rūgšti sriuba. Ant stalo visuomet rasi marinuotų daržovių, aštrių prieskonių ir naminio vyno.
Tradiciniai rūbai
right|220px
Miao tauta plačiai išsibarsčiusi. Todėl natūralu, jog yra gausi tradicinių rūbų įvairovė, priklausomai nuo lyties, amžiaus ir, žinoma, įvairių progų. Yra kasdieniniai ir šventiniai formalūs kostiumai. Dauguma kostiumų pasižymi puikiais siuvinėjimo, skiautinių ir batikos įgūdžiais. Mėgstami sidabro ornamentai; vertinamos mėlyna, žalia ir balta spalvos.
Moterys paprastai dėvi „sagstomus iki pečių“ arba „sagstomus iki vidurio“ stilių švarkelius, klostuotus sijonus ir kelnes. Moterų kostiumai labai įvairuoja nuo vietovės. Kai kuriose vietovėse paplitusios laisvos kelnės, siuvinėtos prijuostės, skarelės ir švarkeliai su apvadais kraštuose. Kitose vietovėse moterys dėvi ilgus ar trumpus sijonus, prijuostes, švarkelius ir blauzdines. Yra dešimtys rūšių sidabrinių ornamentų. Kai kur švarkeliai puošiami kaspinais, nugaros graviūromis, daugiasluoksne rūbų apačia, siuvinėjimu kryžiuku, skiautiniais su gėlėtais motyvais. Moterys plaukų kuodus puošia skarelėmis ir medinėmis šukomis.
Vyrai dėvi „sagstomus iki vidurio“ stiliaus švarkus arba „sagstomas iki pečių“ mantijas, kelnes, blauzdines, juosmens raiščius ir žalią audinį ant galvos. Kai kur paplitę balti nesagstomi lininiai marškiniai.
Dabartinė situacija
Nėra vienareikšmiškai sutariama dėl Miao etninės grupės vientisumo. Vieni mokslininkai tvirtina, kad yra 70 – 80 Miao subgrupių, kiti teigia, kad galima priskaičiuoti šimtais, išsibarsčiusių po Kiniją, Laosą, Vietnamą, Tailandą ir Birmą (Mianmarą). Paprastai visos vertina miao paveldą ir priskiria save hmong žmonėms, bet jų etninis fokusas neabejotinai yra vietinis. Paprastai tuokiamasi su žmogumi iš tos pačios subgrupės, nors santuokos tarp skirtingų subgrupių žmonių nėra stigmatizuojamos.
Potosi
Pavadinimo kilmė
Dažniausiai teigiama, kad Potosi miesto pavadinimas kilo iš kečujų kalbos žodžio, reiškiančio triukšmą. Pasak inkų legendos, XV a. viduryje ištyrę Cerro Rico kalną, indėnai rado jame sidabro gyslų, tačiau pradėję darbus kalnakasiai išgirdo kurtinantį triukšmą ir perspėjimą nekasti sidabro šiame kalne, kadangi jis priklauso kitiems šeimininkams. Tačiau tiksli Potosi pavadinimo etimologija yra ginčijama. Kai kurie etimologai teigia, kad fonema p’otoj kurtinantį triukšmą galėtų reikšti aimarų, bet ne kečujų kalboje. Kečujų ir aimarų kalbos yra struktūriškai artimos, tačiau nei viena nėra pakankamai ištyrinėta.
Ispanams įkūrus miestą ir pradėjus didžiuliais kiekiais kasti ir eksportuoti sidabrą, Potosi miestas smarkiai išaugo ir tapo vienų didžiausių to meto miestų pasaulyje. Dėl to žodis „potosi“ prigijo kaip bendrinis žodis, pasakiško turtingumo sinonimas. Ispanų kalboje iki šiol vartojamas posakis valer un potosi.
Miesto suklestėjimas ir žlugimas
thumb|right|260px
1544 m indėnui Diego Huallpa Cerro Rico kalne atradus sidabro rūdos, ispanų konkistadorai 1545 m. balandžio 10 dieną kalno papėdėje įkūrė miestą. Miestas buvo pavadintas Villa Imperial de Carlos V, tuo metu valdžiusio Ispanijos karaliaus Karolio V garbei. Miesto įkūrėju laikomas Juan de Villarroel.
1545 m. balandžio 21 dieną Diego de Centeno užregistravo pirmąją šachtą „Descubridora“, vėliau pervadintą į Centeno (pagal įkūrėjo pavardę). Netrukus buvo atrastos ir naujos sidabro gyslos. Iškastas sidabras buvo siunčiamas į Ispaniją. Didelis sidabro kiekis ir nesunki jo gavyba (pirmaisiais metais sidabro gyslos buvo pasiekiamos kalno paviršiuje) lėmė spartų miesto augimą. 1572 m. Potosi mieste buvo pradėta statyti pirmoji pinigų kalykla Casa Real de la Moneda. Sidabro gavyba smarkiai išaugo, ir miestas pradėjo plėstis. XVI a. sidabro rūdų apdorojimui buvo naudojama hidraulinė eneregija. Buvo sukurta sudėtinga akvedukų ir vandens saugyklų sistema, kuria vanduo buvo perduodamas į fabrikus.
XVII a. viduryje Potosi tapo pačiu didžiausiu ir turtingiausiu miestu Lotynų Amerikoje ir kartu su Sevilija, Venecija ir Londonu buvo didžiausi to meto miestai pasaulyje. Tuo metu Potosi mieste jau buvo pastatyta daugiau negu 80 bažnyčių, o gyventojų skaičius siekė netoli 200 000 .
XVII a.-XVIII a. pirmoje pusėje Potosi kasyklose buvo išgaunama pusė viso pasaulio sidabro, ir iki XVIII a. pradžios jos buvo pagrindinis ispanų karalystės sidabro šaltinis. Cerro Rico kalne buvo tiek šio metalo, kad buvo tikima, jog sidabro ištekliai nesibaigs. Tačiau po 300 metų nuo kasyklų įkūrimo, XVIII a. antroje pusėje, turtingos gyslos išseko ir miestas pradėjo nykti.
Bolivijos nepriklausomybės karo metu (1809–1825 m.) dėl Potosi kilo konfliktas tarp Bolivijos ir Argentinos. Miestą užėmusi armija iš Buenos Airių, vadovaujama Juan José Castelli, nuskurdino Potosi. Okupacijos metu mieste vyravo anarchija ir karinis išnaudojimas, todėl antroji įžengusi kariuomenė buvo sutikta džiugiai. Jos vadas Manuel Belgrano stengėsi likviduoti neigiamus tironiško J. J. Castelli valdymo padarinius. Liepus armijai atsitraukti, M. Belgrano priėmė iš anksto suplanuotą sprendimą susprogdinti monetų kalyklą, tačiau vietiniai gyventojai atsisakė evakuotis, todėl sprogimas pareikalavo daug aukų. Vėliau miestą buvo užgrobusios dar dvi ekspedicijos iš Buenos Airių.
Nepriklausomybės karas visiškai išsekino miestą, 1825 m. Potosi liko tik 8000 gyventojų. XIX a. pradžioje kritusios sidabro kainos galutinai sužlugdė Potosi ekonomiką. Miestas iš naujo atgimė tik XX a. pradžioje, prasidėjus alavo erai. Sidabro gavybos praktiškai atsisakyta 1865 m., prie alavo kasimo pereita 1895 m. Iki 1945 m. Bolivija tiekė apie 48 % pasaulinio alavo. Revoliucijos metu 1952 m. kasyklas nusavinus valstybei, kasyklų pelningumas smuko.
Monetų kaldinimas
thumb|left|240px|Monetų kalykla
Sidabro luitai iš liejyklų buvo atvežami į monetų kalyklą tolesniam apdorojimui. Naudojant plieninius volus luitai buvo išlyginami į lakštus, iš kurių rankiniu būdu buvo štampuojamos monetos. Pirmieji mechanizmai buvo pagaminti Ispanijoje ir per Buenos Aires atvežti į Potosi. Tai buvo įrenginys, kurio plieniniai volai buvo sukami milžiniškais krumpliaračiais. Krumpliaračių sukimo velenai buvo nuleisti į žemiau esantį kambarį. Iš pradžių velenus suko 4 mulai, eidami ratu. Kada nebeliko mulų, jie buvo pakeisti 10-20 vergų.
thumb|right|200px|Potosi monetų kalykloje nukaldinta moneta
Nukaldintos sidabrinės monetos daugiau nei 1000 km lamomis buvo vežamos į uostą Limoje, iš kur monetos buvo plukdomos į Panamą. Iš ten krovinys mulais keliavo per sąsmauką ir Karibų jūra bei Atlanto vandenynu buvo plukdomas į Ispaniją.
Žmonių arba gyvūnų varomi monetų kaldinimo mechanizmai buvo naudoti iki 1869 m., kuomet iš Filadelfijos atvežė naujus modernius įrenginius. Mieste išsaugoti iki šiol veikiantys gariniai varikliai, kurių smagračių skersmuo siekia ne vieną metrą.
Sidabro kaina
Vicekaralius Fransisco de Toledo, siekdamas išvengti bažnyčios nemalonės ir nepakenkti valstybės finansams, sugalvojo išnaudoti inkų darbo sistemą mita ir sukūrė priverstinio darbo sistemą. Visi kaimai privalėjo duoti darbo jėgos kasykloms. Kas septynerius metus kiekvienas indėnas metus dirbo kasyklose. Už tai valdžia jiems žadėjo įvairias „socialines garantijas“ – atlyginimą, rūpinimąsi, griežtai nustatytas darbo valandas. Tačiau kasyklų savininkai nekreipė dėmesio į šiuos pažadus. Kalnakasiai mirdavo ne tik nuo plaučių dulkialigės, tačiau ir nuo apsinuodijimo gyvsidabriu, kurį išskirdavo sidabro fabrikuose naudojamas amalgamos metodas.
Spėjama, kad sidabro gavyba kainavo 8 milijonus indėnų gyvybių.
Geografija
Potosi yra Pietų Bolivijoje 164 km atstumu nuo Sukrės. Miestas išsidėstęs 3976–4070 m aukštyje Altiplano plokščiakalnyje, Cerro Rico kalno (4824 m) papėdėje Anduose.
Klimatas
Miestas pasižymi šaltu aukštikalnių klimatu. Metų laikų temperatūrų skirtumas nedidelis, žiemą vyrauja sausas klimatas, vasarą prasideda lietaus sezonas. Dienos ir nakties temperatūrų skirtumas siekia 15-25 °C, naktį netgi vasaromis temperatūra nukrenta iki nulio.
Ekonomika
thumb|right|240px|Kalnakasiai Potosi thumb|left|150px|Devynerių metų Potosi šachtininkas
Miestas išlieka stambiu rūdų gavybos centru, kuriame randama alavo, stibio ir volframo. Cerro Rico kalne kasamos rūdos (pagrinde alavas, varis ir sidabras, randami daugiausia sulfidų pavidalu) yra pagrindinis miesto pajamų šaltinis. Kasyklose tebedirbama primityviomis technologijomis ir kenksmingomis sveikatai sąlygomis. Dauguma šachtininkų, pradėję dirbti kasyklose, neišgyvena daugiau negu 20 metų. Daugiausiai šachtininkai miršta nuo plaučių dulkialigės, tačiau taip pat ir nelaimingų atsitikimų, pvz., sprogimų, metu. Nors oficialiai vaikų darbas draudžiamas, šachtose iki šiol dirba 7-16 metų vaikai. Dauguma šachtų priklauso kooperatyvams, kurie išgaunamas rūdas parduoda privačioms kompanijoms.
Taip pat mieste yra įmonių, perdirbančių metalą, negausi tekstilės pramonė, gaminami nealkoholiniai gėrimai, alus, odos dirbiniai ir baldai.
Vystomas turizmas. Be architektūrinių paminklų lankymo centre organizuojami turai į kasyklas, kur turistams atvirai demonstruojamos šachtininkų darbo sąlygos. Taip pat rengiami turai ir į miesto apylinkes (kalnus, terminius šaltinius).
Mieste veikiantis šachtininkų turgus yra vienintelė pasaulyje vieta, kurioje galima legaliai nusipirkti dinamito.
Architektūra
Potosi apstatytas daugiausiai dviaukščiais namais. Miesto centre yra išlikę daug kolonijinio stiliaus pastatų (bažnyčių, vienuolynų, prabangių vilų), kurių dauguma yra XVII–XVIII a. statybos. Kolonijinė miesto architektūra kartu su pramonės paminklais 1987 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Svarbiausi architektūros paminklai:
Pastatyta 1750–1785 m. Šiuo metu joje įsikūręs nacionalinis muziejus, kuriame pasakojama sidabro gavybos istorija: eksponuojami presai, medinės monetų kaldinimo staklės, monetos ir monetų atspaudai. Taip pat muziejuje yra ir religinio meno kūrinių, pirmasis šalies garvežys, Tiwanaku miesto archeologinių radinių. thumb|right|230px|San Lorenco bažnyčios vartai Neoklasikinio stiliaus, pastatyta XVI a. antroje pusėje, rekonstruota 1808–1838 m. architekto Fray Manuel de Sanahuja. Metisų (hibridinio) baroko stiliaus, pastatyta 1548 m, fasadas perstatytas 1728–1744 m. Bažnyčioje eksponuojama keletas Melchor Perez de Holguin darbų. Įkurta 1547 m. kaip moterų vienuolynas, 1707–1726 m. atnaujintas fasadas. Šiuo metu joje įsikūręs nacionalinis religinio meno muziejus. Įkurtas 1685 m., dabar meno muziejus. Pastatyta 1700 m., įžymi bizantinio stiliaus kupolu ir metisų stiliaus medžio raižiniais. Belen, San Bernando, San Augustin, la Compana de Jesus, San Martin, San Juan de Dios, Santo Domingo ir kitos. Mieste yra apie 80 išlikusių bažnyčių. 1750–1785 m. statybos, dabar nacionalinis bankas.
Religija
Ispanai į Boliviją atvežė krikščionybę, kuri, susimaišius su vietiniais indėnų tikėjimais, įgavo aiškių pagonybės bruožų. Pagonybės įtaka atsispindi religinėse apeigose, taip pat religiniame mene ir bažnyčių architektūroje.
Potosi per ilgą laiką susiformavo specifinės tradicijos, susijusios su pagrindine miesto veikla – kalnakasyba.
thumb|right|160px|El Tio statula šachtoje
Kristus Kalnakasys
San Pedro bažnyčioje saugoma Tata Ck’accha statula. Tata Ck’accha kečujų kalba reiškia Kristus- kalnakasys. Pagal vietinę legendą vienas kalnakasys, kuriam labai nesisekė, iš nevilties pasišaukė kasyklų velnią (el Tio). Pastarasis, norėdamas būti tikras dėl sandėrio, pareikalavo pasirašyti sutartį. Supratęs padėties rimtumą, kalnakasys ėmė išsisukinėti, esą neturįs nei popieriaus, nei pieštuko. Velniui išėjus parnešti reikalingų daiktų, šachtoje pasirodė senolis, apsirengęs kalnakasio drabužiais, kuris ir išgelbėjo nelaimingąjį kalnakasį, drauge suversdamas akmenis ir uždarydamas tunelį. Po kurio laiko prieš leisdamasis į Cerro Rico kasyklas, minėtas kalnakasys nuėjo į San Pedro bažnyčią pasimelsti už savo šeimos gerovę ir savo nuostabai viename iš altorių pamatė jam išsigelbėti padėjusį senolį nukryžiuotojo Kristaus pavidalu.
Svarbiausios miesto šventės
Aktyviai švenčiamos šalies šventės: Miesto šventės: Kalnakasių karnavalas vyksta vasario mėnesį vieną savaitę. Iš kasyklų į miesto aikštę išnešamos šventintos statulos. Pagrindinėse miesto gatvėse vyksta muzikos, šokių ir kostiumų paradas. Karnavalas sutampa su grabnyčios mergelės atlaidais, švenčiamais vasario 2 dieną. Atlaidų metu vyksta procesija su San Pedro bažnyčioje saugomais mergelės ir Kristaus-Kalnakasio, simbolizuojančiais apsaugą kasyklose, statulomis. Švenčiama birželio 15 dieną. Vyksta procesija su Jėzaus statula, mišios, religinės apeigos. Rugpjūčio 24 d. Bolivijoje švenčiama švento Bartolomėjo diena išsivysto į trijų dienų šventę: Pirmą dieną Potosi gyventojai aplanko Šv. Bartolomėjo koplyčią, esančią už miesto. Antrąją dieną miesto gatvėse vyksta folkloro paradas su dainomis, šokiais ir kostiumais. Trečią dieną atvyksta užsienio artistai šokti sakralinių šokių. Švenčiama rugsėjo 8 dieną. Šventės metu mieste renkasi amatininkai, kurie atveža dirbinius iš molio, tradicinio nendrių medaus ir Chajra T’hanta (vietinė kviečių duona). Mugės metu mieste taip pat vyksta azartiniai žaidimai.
Lapi Dembovina
Lapi Dembovina  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lapių valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Alfonsas Andriuškevičius (1940)
Jo poezijoje dėmesys skiriama spalvoms, atspindžiams, šešėlių žaismui. Poezija – minimalistinė, ryški rytų estetikos ir poezijos mokykla, dominuoja gamtos ir žmogaus santykio atspindžiai. Kai kuriuose eilėraščiuose jaučiami lietuviško folkloro ir klasikinės lietuvių poezijos motyvai.
2008 m. apdovanotas už įtaigią meno kritiką, kūrybingą lietuvių dailėtyros diskurso formavimą knygose „Rašymas dūmais“ ir „Lietuvių dailė“.
Išsilavinimas ir veikla
1965 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1974–1990 metais dirbo Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės institute.
Veiko sala
thumb|150px|Vėliava thumb|300px|Veiko sala žemėlapyje Veiko sala − atolas Ramiojo vandenyno vakaruose, tarp Marianų ir Havajų salų. Priklauso JAV. Plotas – 7,37 km². Sala labai atoki – artimiausia gyvenama vieta yra už 952 km į pietryčius (Utirikas, Maršalo Salos).
Alfonsas Andriuškevičius (1940)
Išsilavinimas ir veikla
1989–2009 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje. 1993–2001 m. Dailės istorijos ir teorijos katedros vedėjas. 1991 m. docentas, 2010 m. garbės profesorius.
Grupės 24 (veikė 1989–2000 m.), Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA, nuo 1991) narys.
Veiko sala
Salą 1568 m. spalio 20 d. atrado ispanų keliautojas Alvaras de Mendanja de Neira (Álvaro de Mendaña de Neyra). 1796 m. ją dar kartą atrado anglų kapitonas V. Veikas (William Wake). 1898 m. salą aneksavo JAV.
Į atolo sudėtį įeina Veiko sala (iki 6 m virš jūros lygio) ir mažesnės − Vilkso (Wilkes) ir Pilo (Peale) salos.
Alfonsas Andriuškevičius (1940)
Veikalai
Tyrinėjimų sritys – XX a. lietuvių estetika ir šiuolaikinė lietuvių dailė bei jos kritika. Svarbiausi veikalai: studija Grožis ir menas lietuvių estetikoje 1918–1940 (1989 m.), kritikos straipsnių rinkiniai Lietuvių dailė: 1975–1995 (1997 m.), Lietuvių dailė: 1996–2005 (2006 m.), leidinys 72 lietuvių dailininkai – apie dailę (1998 m., sudarytojas).
Veiko sala
Atole vyrauja tropinis klimatas. Geriamo vandens salose nėra.
Alfonsas Andriuškevičius (1940)
Veikalai
Paskelbė daugiau kaip 300 mokslinių straipsnių Lietuvos, Estijos, Rusijos, Jungtinių Amerikos Valstijų leidiniuose.
Grožinė kūryba
Sukūrė eilėraščių:
Veiko sala
Veiko saloje yra transokeaninės aviacijos linijos oro uostas. Saloje gyvena ~90 žmonių, aptarnaujančių karinę bazę. Patekimas į Veiko salą apribotas.
Valkai (Ukraina)
Valkai – miestas Charkovo srityje, Ukrainoje. Per miestą eina M03 ir Т-1901 automagistalės. 2011 m. duomenimis, mieste gyveno 9528 gyventojai.
Veiko sala
Nuorodos
thumb|left|300px|Veiko salos panorama
Valkai (Ukraina)
Istorija
Dabartinio miesto teritorijoje nuo vėlyvojo akmens amžiaus gyveno Dniepro-Doneco kultūros gentys.
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1636 m. Įkurtas 1646 m. Miesto teisės suteiktos 1938 m.
Alfonsas Andriuškevičius (1940)
Grožinė kūryba
Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto literatūros premija 2016 m.
Esė:
Išvertė ir sudarė eilėraščių rinktinę 10 anglakalbių poetų (2008 m.)
Boryspilio tarptautinis oro uostas
Boryspilio tarptautinis oro uostas  – didžiausias civilinis oro uostas Ukrainoje, įsikūręs Boryspilyje, 29 km į rytus nuo Kijevo. Atidarytas 1959 m. birželio 22 d.
Statistika
2019 m. oro uostas aptarnavo 15 260 300 keleivių.
Dubiai (Alytus)
Dubiai (arba Dubės) – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Genių, kairiajame Nemuno krante. Prie kaimo stūkso Dubių piliakalnis.
Girnelė
thumb|230px|right|Girnelė Girnelė  – tvirta kaulinė plokštelė, raiščiu sujungta su blauzdikauliu. Yra trikampio pavidalo, smailusis kampas pakrypęs žemyn. Užpakalyje yra du laukeliai šlaunikaulio krumpliams.
Raumenys bei raiščiai
Girnelės raištis saugo galva yra keturgalvio šlaunies raumens sausgyslės tęsinys, einantis nuo girnelės viršūnės  iki blauzdikaulio šiurkštumos. Girnelės laikikliai (, mediale et laterale), taip pat yra keturgalvio šlaunies raumens sausgyslės pluoštai, einantys nuo girnelės šonų prie blauzdikaulio priekinio paviršiaus. Tarpinis platusis raumuo jungiasi su girnelės pamatu, šoninis ir vidinis platieji raumenys, m. vastus lateralis ir m. vastus medialis, jungiasi su lateraline ir medialine girnelės dalimi.
Kaulėjimas
Kaulėjimo židinys susidaro nuo 3 iki 6 metų vaikams.
Pusės nustatymas
Norint nustatyti, kurios pusės girnelė, reikia ją lenkti taip, kad smaigalys būtų nukrypęs žemyn (distaliai), sąnarinis paviršius – atgal, o didesnioji jo pusė – į šoną.
Dislokacija
Kelio girnelės dislokacijos nutinka pakankamai dažnai, ypač tarp jaunų atlečių. Kelio girnelė išslysta iš savo normalios pozicijos, dažniausiai lateraline kryptimi ir labai skausmingai.
Nuorodos
Knæskal
Bunyodkor FK
Bunyodkor futbol klubi – Uzbekijos futbolo klubas iš Taškento.
Istorija
Klubas įkurtas 2005 m. Žaidžia uzbekų Superlygoje. Penkis kartus tapo šalies čempionais.
Kukliai (Lenkija)
Kukliai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės rytus nuo Gibų, apie 9 km į pietryčius nuo Seinų ir 105 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra šalia Mario ežero.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 134 gyventojai, iš kurių 133 lenkai ir 1 lietuvis. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Moldavijos futbolo varžybos 2003–2004 m.
Moldavijos futbolo varžybos 2003–2004 m.
Merrill Lynch
Merrill Lynch & Co., Inc. – „Bank of America“ investicinės ir privačiosios bankinkystės padalinys. „Merrill Lynch“ yra didžiausia finansų maklerio įmonė pasaulyje. Šioje FMĮ dirba daugiau nei 15 000 brokerių. „Merrill Lynch“ valdo daugiau kaip $2,2 trln. USD vertės turtą.
Anksčiau „Merrill Lynch“ buvo vienas iš penkių stambiausių volstryto investicinių bankų. Šis bankas dėl antrarūšių būsto paskolų krizės patyrė $52.2 mlrd. USD nuostolių. 2008 m. rugsėjo 15 d. bankrutavo ketvirtas pagal dydį investicinis bankas „Lehman Brothers“. Tą pačią dieną „Bank of America“ už 50 mlrd. USD nupirko „Merrill Lynch“ banką.
Matas Šalčius
miniatiūra|Atminimo lenta gimtinėje Čiudiškiuose miniatiūra|160px|right|Stogastulpis M. Šalčiui prie [[Skuodo dvaras|Skuodo dvaro – 1908-1914 m. mokytojavusiam Skuode, Mosėdyje]]
Matas Šalčius (1890 m. rugsėjo 20 d. Čiudiškiuose, Prienų valsčius – 1940 m. gegužės 26 d. Guajaramerine, Bolivija) – Lietuvos žurnalistas, rašytojas, keliautojas, visuomenės veikėjas.
Lozoriškės
Lozoriškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Buivydžių.
Matas Šalčius
Biografija
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje, vėliau – Kaune. Dar besimokydamas užsiėmė žurnalistine veikla, rašė straipsnius į laikraščius. Baigęs „Saulės“ mokytojų kursus dirbo mokytoju Žemaitijoje. Dėl viešų pasisakymų prieš carinę valdžią Visos Rusijos mokytojų suvažiavime Kauno gubernatoriaus įsakymu 1914 m. ištremtas iš Lietuvos. Emigravo per Kiniją, Japoniją į JAV. Emigracijoje taip pat užsiėmė žurnalistine veikla.
Lietuvai tapus nepriklausoma valstybe, Matas Šalčius tapo ELTOS direktoriumi. Dirbo Lietuvos kariuomenės propagandos skyriuje, mokytojavo. 1919 m. įsteigė Šaulių sąjungą, buvo pirmasis žurnalo „Trimitas“ redaktorius. 1925 m. keliavo po Vakarų Europą – Angliją, Ispaniją, Prancūziją, Portugaliją, domėjosi jų kultūra. Aktyviai propagavo turizmą. 1929 m. balandžio 25 d. įsteigta Turizmo sąjunga, kurios valdybos sekretoriumi išrinktas M. Šalčius.
1929 m. lapkričio 20 d. su kitu garsiu to meto keliautoju Antanu Poška leidosi į kelionę Indijon. Keliautojai aplankė Balkanų šalis, Egiptą, Artimuosius Rytus, Iraną, toliau vienas keliavo po Indiją (susitiko su Mahatma Gandžiu, R. Tagore), Pietryčių Aziją, japonų užkariautą Kiniją, Filipinus. Po ketverių metų kelionių keliautojas išleido knygą „Svečiuose pas 40 tautų“. Už ją apdovanotas „Spaudos fondo“ premija.
1936 m. išvyko į Pietų Ameriką. Čia bandė suvienyti lietuvių išeiviją, Buenos Airėse leido laikraštį „Išvien“. Tačiau, nesulaukęs išeivijos palaikymo, tęsė keliones. Aplankė Argentiną, Urugvajų, Braziliją, Boliviją, Čilę, Paragvajų. 1939 m. persirgo maliarija. 1940 m. susirgo ūmiu smegenų uždegimu, nuo kurio ir mirė. Palaidotas Guajaramerino mieste.
Nuo 1906 m. mokyklos, švietimo, auklėjimo klausimais rašė leidiniuose „Lietuvos ūkininkas“, „Vilniaus žinios“, „Santara“ „Lietuvos žinios“, „Ateitis“, „Naujoji gadynė“, „Darbininkas“, Klaipėdos garsas, „Naujoji Romuva“, „Mūsų rytojus“, „Savivaldybė“, „Ūkininko balsas“ ir kt. leidiniuose. 1910–1914 m. redagavo Lietuvių mokytojų sąjungos leidinį „Mokykla“. Išvertė K. Anderseno ir kt. autorių pasakų.
Baluošos piliakalnis
Baluošos piliakalnis – piliakalnis Švenčionių rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Baluošos kaimo, prie Baluošų ežero (Pabradės seniūnija). Pasiekiamas iš kelio Joniškis – Dubingiai pasukus į Alkas, ties Baluošų ežero pietvakariniu krantu pasukus į kairę rytuosna miško keliuku, pirmoje miško keliukų sankryžoje vėl pasukus į kairę šiaurėn, pavažiavus iki nedidelės poilsiavietės miške, nuo jos paėjus tiesiai į šiaurę per daubą 250 m – yra kitapus daubos, Baluošų ežero pusiasalyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas kalvoje, Baluošų ežero pietvakarinio kranto pusiasalyje. Aikštelė ovali, pailga pietų – šiaurės kryptimi, 65x43 m dydžio, iki 2 m aukščio iškilusia pietine dalimi. Pietvakarių, pietų, rytų ir šiaurės rytų šlaituose, 2,5 m žemiau aikštelės iškastas 2 m pločio, 0,5 m gylio griovys, už kurio supiltas 150 m ilgio, 1 m aukščio, 5,5 m pločio pylimas, kurio išorinis 2 m aukščio šlaitas leidžiasi į antrą 2 m pločio, 0,5 m gylio griovį, už kurio kyla antras 165 m ilgio, 0,8 m aukščio, 5,5 m pločio pylimas. Pietvakariniame ir šiaurės rytų šlaituose už antro pylimo dar iškastas trečias 2 m pločio, 0,5 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 10-15 m aukščio.
Piliakalnis apaugęs spygliuočių mišku.
1 km į šiaurę nuo piliakalnio, Baluošų ežero šiauriniame krante yra IX a. – XII a. Dubingių (Jutonių) pilkapynas, tyrinėtas 1939 m. ir 2000 m.
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1979 m. ir 1987 m. – Mokslinė metodinė taryba.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio viduriu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 23000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 211000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Liepojos gimnazija
Liepojos Nikolajaus gimnazija – vidurinė mokykla, 1884–1915 m. veikusi Liepojoje, Vilhelmo g. 4, dab. Kr. Valdemāra 4.
Istorija
Liepojos gimnazija dirbo rūmuose, 1884 m. pastatuose pagal architekto P. Berčio (1840 - 1911 m.) projektą. Visi bendrieji dalykai buvo dėstomi vokiečių kalba.
Vovčanskas
Vovčanskas  – miestas Charkovo srityje, Ukrainoje. Nutolęs 5 km nuo pasienio su Rusija. Per miestą eina dvi automagistralės bei geležinkelio linija Belgorodas–Kupjanskas. 2011 m. duomenimis, mieste gyveno 19 123 gyventojai.
Vanga
Vanga (Ванга) arba Baba Vanga (1911 m. sausio 31 d. – 1996 m. rugpjūčio 11 d.), gimė kaip Vangelija Pandeva Dimitrova (Вангелия Пандева Димитрова), po vedybų tapo Gušterova – bulgarų aiškiaregė, žolininkė, pranašė, mistikė.
Gimė Strumicoje, Osmanų imperijoje (dabar Makedonija). Vaikystėje persikėlė į Bulgariją, prie Petričiaus miesto esantį Rupitės kaimą. Vangelijos tėvas kariavo I pasauliniame kare, o motina mirė, todėl ji išgyveno giminių ir kaimynų pagalba. Vėliau tėvas vedė kitą moterį. Vanga nuo vaikystės domėjosi gydymu, žolelėmis. Pagal jos pasakojimą, ji patekusi į viesulą, kuris ją pakėlęs nuo žemės ir nubloškęs tolyn. Atgavusi sąmonę Vanga negalėjusi atmerkti akių dėl į jas patekusio smėlio. Pinigų operacijai neužteko, todėl ji liko akla.
1925 m. Vanga išsiųsta į aklųjų mokyklą Zemune (Serbija), kur mokėsi trejus metus, išmoko brailio raštą, groti pianinu, megzti, gaminti maistą. Pamotei mirus grįžo namo, kur prižiūrėjo jaunesnius brolius ir seseris. 1939 m. susirgo pleuritu, bet išgyveno. Apie Vangos pranašavimo ir gydymo galias palaipsniui sužinojo vis daugiau žmonių. Per II pasaulinį karą pas ją plūdo žmonės, siekę sužinoti savo artimųjų likimą, žūties vietą. 1942 m. pas Vangą apsilankė pats Bulgarijos karalius Borisas III. 1942 m. Vanga ištekėjo už Dimitaro Gušterovo ir persikėlė į Petričių. Vėliau jis tarnavo armijoje, grįžęs susirgo, tapo alkoholiku ir mirė 1962 m. Vanga išgyveno iki 1996 m. Jos laidotuvėse dalyvavo minios žmonių, o jos namas paverstas muziejumi. Palaidota Rupitės kaime.
Katalinos
Katalinos (Anisotremus) - ešerių kriuksių (Haemulidae) šeimos žuvų gentis.
Rūšys
thumb|left|210px|[[Surinaminė katalina Anisotremus surinamensis]]
Vanga
Vanga buvo beraštė, todėl jokių knygų neparašė. Tačiau jos pasekėjų parašyta daug ezoterinių pranašysčių knygų. Vangos kalba buvo sunkiai suprantama, miglota, su ryškia tarme.
Kritikai teigia, kad mįslingos Vangos pranašystės gali būti pritaikytos bet kokiam anksčiau ar vėliau įvyksiančiam įvykiui. Taip pat teigiama, kad ji gaudavusi informacijos iš Todoro Živkovo vyriausybės, kuri padėdavusi jai nuspėti įvykius.
Archėjus
Archėjus – Žemės vystymosi eonas, kurio apatinė riba yra prieš 3,8 mlrd. metų, o baigėsi – prieš 2,5 mlrd. metų. Eono ribos yra apibrėžtos chronologiškai, neparemtos stratigrafija. Eono pavadinimas kilęs iš senovės graikų kalbos žodžio „„Αρχή“ (Arkhē)“, reiškiančio „pradžia, kilmė“. Archėjaus eros pabaigoje įvyko keletas reikšmingų organizmų pokyčių: susiformavo fotosintezė ir daugialąsčiai organizmai.
Žemė archėjuje
kairėje|miniatiūra|241x241px|Ankstyvoji Žemė archėjaus laikotarpiu (dalininko vizualizacija). Archėjaus pradžioje šilumos srautas iš Žemės gelmių buvo apie tris kartus didesnis, nei dabar. Perteklinė šiluma susidarė dėl likusios šilumos nuo akrecijos proceso, taip pat šiluma išsiskyrė dėl besiformuojančio geležies branduolio ir dėl trumpai gyvuojančių radioizotopų skilimo.
Dauguma iki šiandien išlikusių archėjaus uolienos yra metamorfinės bei vulkaninės kilmės. Vulkaninis Žemės aktyvumas buvo žymiai didesnis, nei šiandien. Gali būti, kad tuo metu Žemės tektoninių plokščių judėjimas buvo daug aktyvesnis, negu šiandien, ir dėl to iki pat periodo pabaigos negalėjo susidaryti dideli žemynai.
Manoma, kad Žemės atmosferoje archėjaus laikotarpiu nebuvo laisvo deguonies, tačiau jau egzistavo skystas vanduo. Panašu, kad panaši į dabartinę temperatūra nusistovėjo tepraėjus 500 mln. metų po Žemės susidarymo. Astronomai mano, kad Saulės spinduliavimas tuo laikotarpiu buvo trečdaliu silpnesnis, nei dabar – taip galima paaiškinti palyginti žemą temperatūrą.
Gyvybė archėjaus metu
Tikėtina, kad viso eono metu egzistavo gyvybė, tačiau tai buvo paprasti vienaląsčiai organizmai – vadinamieji prokariotai. Nerasta eukariotų, tačiau gali būti, kad tiesiog neišliko jų fosilijų. Taip pat kol kas neaptikta jokių virusų egzistavimo įrodymų. Rasta stromatolitų fosilijų, paplitusių viso eono metu ir ypač jo pabaigoje.
Dubiai (Širvintos)
Dubiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Musninkų.
Lubaka
Lubaka – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 12 km nuo Žaslių.
Vilniaus–Kauno geležinkelis
Istorija
1859 m. pavasarį linija pradėta tiesti kartu su Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkeliu. 1862 m. kovo 15 d. ja pradėtas traukinių eismas.
Tiesiant geležinkelį Kaune ir Paneriuose iškasti tuneliai. Tarpukariu Vilniaus kraštui esant Lenkijos valdžioje geležinkelis prarado strateginę reikšmę, tačiau tarybiniais metais jo svarba vėl išaugo.
1975 m. baigta ruožo elektrifikacija, gruodžio 29 d. pirmą kartą iš Vilniaus į Kauną išvyko elektrinis traukinys. Tai buvo elektrinis traukinys ER9M su numeriu 378, pagamintas Rygos vagonų gamykloje. 1979 m. baigtas elektrifikuoti Naujosios Vilnios–Kauno ir Lentvario–Trakų kelias.
2008 m. gruodžio 24 d. iš Vilniaus į Kauną išvyko pirmasis modernus dviaukštis elektrinis traukinys.
Dabar tai intensyviausiai Lietuvoje naudojamas geležinkelio ruožas, visas geležinkelis (išskyrus atkarpą Kauno geležinkelio tunelyje) yra dvikelis.
Keleivių susisiekimas
Dabar linija kiekviena kryptimi kasdien važiuoja 14 dviaukščių elektrinių traukinių Škoda EJ 575 (Čekija). Kelionė tarp Vilniaus ir Kauno trunka, priklausomai nuo sustojimų skaičiaus, 60–100 min.
Atskiromis linijos atkarpomis naudojasi ir kitomis kryptimis (iš Vilniaus į Klaipėdą, Trakus ar Varėną) važiuojantys keleiviniai traukiniai.
Stotys
Didesnės geležinkelio stotys linijoje:
Sviestas
thumb|220px|Sviestas Sviestas – pieno rūgščių emulsija riebalų pagrindu; pieno produktas. Pienarūgščio skonio, vienalytės tepamos konsistencijos, gelsvos spalvos.
Sudėtis
Tai riebi pieno kilmės emulsija, kurioje pieno riebalų yra nuo 80 % iki 90 %, didžiausias drėgnis 16 %, didžiausias sausosios neriebalinės kilmės medžiagų kiekis 2 %. Svieste taip pat yra 3–4 % butano rūgšties esterio.
Gamyba ir panaudojimas
Galimi papildomai apdoroto sviesto variantai:
Sviestas plačiai naudojamas kepimui, tešloms, pyragams ir kitiems kepiniams, įmaišant troškiniuose bei gaminant padažus siekiant jiems suteikti riebesnę konsistenciją bei skalsumo.
Kai kuriose kultūrose kaip užtepo pakaitalas naudojamas ir grynas ant duonos gaminių, tirpinamas ant karštų liesų patiekalų kaip skonį suteikiantis produktas.
Šiaurės Libano muchafaza
Šiaurės Libano muchafaza  – viena iš šešių Libano muchafazų, kurios sostinė Tripolis.
Virginija Kochanskytė
Virginija Kochanskytė (g. 1952 m. liepos 3 d. Kaunas) – Kauno dramos teatro aktorė, skaitovė. UNICEF Geros valios ambasadorė, lietuviškojo žodžio puoselėtoja ir skleidėja, Klaipėdos universiteto docentė.
Mokėsi Juozo Gruodžio muzikos mokyklos akordeono klasėje.
Omramas Mikaelis Aivanchovas
thumb|Omramas Mikaelis Aivanchovas Omramas Mikaelis Aivanchovas (, 1900 m. sausio 31 d. Srpcų kaime, Makedonija – 1986 m. gruodžio 25 d. Frežiusas, Prancūzija) – bulgarų dvasinis mokytojas.