cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pašėlusios naktys
Turinys
Amber susiduria su neigiamu teismų požiūriu, kai imasi teistis dėl savo dukters globos su buvusiu vyru. Dėl jos dabartinės veiklos ir anksčiau turėtų problemų su narkotikais, vaiko globa atitenka buvusiam sutuoktiniui. right|thumb|220px|Amber teisme Bakas Svopas veda kitą aktorę Džesę Sent Vincent, kuri netrukus ima lauktis. Bakas nori atidaryti muzikos prekių parduotuvę, tačiau bankas, sužinojęs apie šio praeitį, atsisako duoti paskolą. Sustojęs pakelės užeigoje jis tampa apiplėšimo liudininku, kurio metu užpuolikas ir šeimininkas nušauna vienas kitą. Kiek padvejojęs, Bakas pasprunka su pinigais, kurių turėtų pakakti parduotuvės atidarymui.
Tuo metu Edis, Amber įtakotas, tampa vis labiau priklausomas nuo narkotikų ir, nebegalėdamas susikoncentruoti savo darbui bei patirdamas problemų dėl erekcijos, susipyksta su Horneriu. Drauge su Rydu jie nusprendžia įgyvendinti savo svajonę – sukurti muzikos grupę – tačiau pamažu iššvaisto pinigus, taip ir neįrašę nei vienos dainos. Ieškodamas uždarbio galimybių, Edis ima verstis prostitucija, tačiau yra užpuolamas ir sumušamas. Kartu su Rydu ir bendru draugu Todu jie bando parduoti narkotikų prekeiviui Rahadui Džeksonui pusę kilogramo sodos kaip kokainą, tačiau apgavystė išaiškinama ir Todas žūva susišaudymo metu. Išsigandęs, kad jo gali laukti panašus likimas, Edis atsiprašinėdamas grįžta pas Hornerį, kuris vėl jį priima gyventi savo namuose.
Juosta baigiasi 1985 metais, kai Amber, Brendi ir Edis ruošiasi filmuotis naujame Hornerio filme.
Apdovanojimai
right|thumb|200px|Dirkas atsiima apdovanojimą right|thumb|200px|Brendi
Plaštaka (reikšmės)
Plaštaka gali reikšti:
Saulės delta
thumb Saulės delta – knygų leidykla, nuo 1990 m. veikianti prie Lietuvos kultūros fondo. Steigėjas – Šiaulių krašto knygų leidėjų draugija prie Šiaulių kultūros fondo.
Istorija
Pirmąsias lietuviškas knygas Šiauliuose išleido spaustuvininkas Isakas Brevda. Jo spaustuvė veikė 1906–1915 m. ir dar kurį laiką po Pirmojo pasaulinio karo. 1922–1940 m. Šiauliai tapo vienu svarbiausių knygų leidimo centrų. Tačiau šį švietėjišką darbą nutraukė Antrasis pasaulinis karas ir penkis dešimtmečius trukusi Lietuvos okupacija. Knygų leidyba Šiauliuose atnaujinta 1990 m., kai pasirodė Huberto Smilgio knyga „Iš Tėviškės rankų“ apie Ventos, Kražantės ir Dubysos krašto istoriją. 1991 m. gruodžio 16 d. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto tarybos iniciatyva sudaryta leidybos grupė, kuriai vadovauti paskirta pedagogė Jadvyga Kauneckienė. 1992 m. sausio 9 d. knygų leidybos grupė reorganizuota į knygų leidyklą „Delta“, kurios pavadinimas pakeistas į „Saulės delta“, kultūros fondui Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1992 m. lapkričio 5 d. potvarkiu Nr. 1064 p. ir 1993 m. vasario 17 d. potvarkiu Nr.117 p. „Dėl kai kurių knygynų perdavimo“ perėmus nuo privatizavimo gelbėjamą nedidelį knygynėlį. Leidykla nuo 2000 m. ir veikė šio knygyno administracinėse patalpose.
Jau pirmaisiais leidiniais, A. Gumuliausko knygomis „Saulės mūšis“, jaunajam skaitytojui skirta „Kęstučio pabėgimas“, Šiaulių žemės poetų kūrybos rinktine „Kas esi“, knyga apie Šiaulių burmistrą, VLIK'o vadovybės narį, Lietuvos patriotą Jackų Sondeckį „Gyvenimas Lietuvai“, šiauliečio dailininko A. Vasiliausko septynių paveikslų ir kompozitoriaus A. Bružo muzikos kūrinių ciklo „Malda negrįžusiems“ ir kitais leidiniais „Saulės delta“ įrodė užsibrėžusi spausdinti įdomius, prasmingus, Šiaulių kraštui ir visai Lietuvai reikalingus kūrinius. Leidykla nustebina užmoju leisti knygas, iš kurių nebus didelio pelno, nes tai ne detektyvai ar meilės romanai.
„Saulės deltoje“ darbuojasi dailininkė docentė Gražina Šimoliūnienė, dizaineriai Šarūnas Škimelis, Kęstutis Musneckis, redaktoriai Stasys Bulzgis, docentė Regina Petkevičienė. Knygos leidžiamos ne tik lietuvių, bet ir vokiečių, rusų, latvių kalbomis. Neseniai pradėta leisti knygų serija „Šiaulių miesto Garbės piliečiai“, parengti ir išleisti Europos literatūros dienų Šiauliuose almanachai „Po Šiaurės dangum“, atnaujinta Pelikso Bugailiškio iki karo leisto tęstinio „Šiaulių metraščio“ leidyba.
Jūrų gilė
Jūrų gilė (Balanus improvisus) – ūsakojų (Cirripedia) infraklasei priklausantis vėžiagyvis. Kosmopolitinė (paplitusi visame pasaulyje) rūšis.
Išvaizda, gyvenimo būdas
Galvos dalimi prisitvirtina prie įvairių kietų paviršių: pakrantės uolų, moliuskų kriauklių, vėžlių šarvo, kietos banginių odos, krabų ir pan. Filtruodami vandenį minta planktonu.
Hermafroditas, gali apvaisinti pati save. Lervos plūduriuoja nešamos srovės kaip planktonas. Paūgėjusios prisikabina prie kieto pagrindo ir virsta suaugusiom jūrų gilėm.
Gyvena paprastai vienerius, retkarčiais dvejus metus.
Plitimas
Vėžiagyvių tėvynė, manoma, kad yra Šiaurės Amerikos pakrantė. Iš ten, prisitvirtinę ant laivų korpusų, XIXa. pateko į Baltijos jūrą, kurioje pirmą kartą aptiktas 1844 m. Švedijoje ir Lietuvoje. Vėliau, 1854 m., aptiktas ir Šiaurės jūroje.
Šiuo metu aptinkamas beveik viso pasaulio pakrantėse.
Narbutai (reikšmės)
Žodis Narbutai reiškia:
Jurgis Dvarionas
Biografija
Tėvas Balys Dvarionas, motina Aldona Dvarionienė, sesuo Aldona Dvarionaitė. Mokėsi Vilniaus vidurinėje meno mokykloje-internate. 1965 m. baigė Maskvos konservatoriją, 1969 m. baigė šios konservatorijos aspirantūrą. 1973 m. menotyros kandidatas.
Nuo 1969 m. Lietuvos konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, nuo 1992 m. profesorius. 1989–1998 m. Lietuvos kultūros fondo pirmininkas. 1989–1991 m. Sąjūdžio Seimo Tarybos narys.
Koncertavo TSRS, JAV, Suomijoje, Lenkijoje, Ispanijoje, Vokietijoje. Dalyvavo tarptautinėse mokslinėse konferencijose, vadovavo meistriškumo kursams Lenkijoje. Įvairių tarptautinių konkursų žiuri narys, K. Šimanovskio draugijos (Lenkija) narys.
Bauska
Bauska reikšmės:
Inkų imperija
Inkų valstybė (keč. Tauantinsuju, Tawantinsuyu,, 'Keturių dalių žemė' ) – valstybė (imperija), egzistavusi Pietų Amerikoje nuo 1437 m. iki 1572 m.
Niagaros krioklys
thumb|right|240px|Niagaros krioklys. JAV krioklys Niagaros krioklys – krioklys JAV (Niujorko valst.) ir Kanadoje (Ontarijo prov.), ant Niagaros upės, tekančios tarp Erio ir Ontarijo ežerų. Ožio sala krioklį dalina į dvi dalis: Kanados krioklį, per kurį prateka 95 % vandens kiekio (plotis ~800 m, aukštis 48 m) ir Amerikos krioklį (plotis ~300 m, aukštis 51 m). Taip pat išskiriamas nedidelis Bridal Veil krioklys (plotis 17 m, aukštis 24 m). Per minutę kriokliu nuteka iki 168 tūkst. m³ vandens. Tai pats vandeningiausias Šiaurės Amerikos krioklys. Krioklys naudojamas hidroenergetinėms reikmėms. Krioklys palaipsniui traukiasi prieš srovę. Niagaros krioklys – vienas svarbiausių Šiaurės Amerikos turistinių objektų. Prie krioklio išsidėstę Niagara Folso miestai.
Inkų imperija
Šiuo laikotarpiu prie inkų valstybės buvo prijungta (užkariavimais arba taikios asimiliacijos būdu) didelė žemyno vakarų dalis Andų kalnuose. 1533 m. ispanų konkistadoro Fransisko Pisaro (Francisco Pizarro) įsakymu nužudžius valdovą Ataualpą (Atahualpa), prasidėjo inkų pasipriešinimas, trukęs iki 1572 m., o po to – ispanų dominavimas.
Pavadinimas
Tawantin suyu kečua kalba reiškia „tarp keturių sričių“, t. y. tai reiškia keturias provincijas, kurių centras buvo sostinėje Kuske – „Pasaulio bamboje“.
Europiečių kalbose paplitęs pavadinimas Inka (Inca) reiškia „valdovas“. Taip ir dabar įvardijami šios valstybės valdovai, tačiau dažnai visa civilizacija arba visi valstybės gyventojai kartu pavadinami inkais. Inkų valstybės valdovas turėjo du titulus: Sapa Inca („Vienintelis valdovas“) ir Intip Kori („Saulės sūnus“). Imperijos egzistavimo pabaigoje inko žmona galėjo būti tik jo tikra sesuo – coya. Jo giminaičiai sudarė vadinamąją Capac aellu („Didžiosios ausys“), kraujo giminaičius. Išskirtinis jų bruožas – ypatingai ištempti ausų speneliai (iki pečių). Valdančiąją inkų giminę sudarė keturios giminės – „Apu“. Kečujų kalboje yra ypatingas terminas – gegužės mėnesio pavadinimas – aimarai. Taip iki šiol vadinasi tauta, gyvenanti Titikakos ežero (Peru ir Bolivijos pasienyje, 4000 m aukštyje), viena iš inkų protėvių.
Koksen Holas
Netoli miesto yra Juan Manuel Gálvez tarptautinis oro uostas. Veikia dvi prieplaukos (yra keltas iš La Seibos). Dirba ligoninė, yra stadionas. Verčiamasi turizmu, prekyba.
Inkų imperija
Atsiradimas ir plėtimasis
thumb|200px|Inkų imperijos plėtimasis [[1437–1527 m.|alt=]] Inkų valstybės pagrindu tapo XII a. Kusko apylinkėse gyvenusi gentis. Vadovaujami Manko Kapako (Manco Cupac), Kuske jie sukūrė nedidelį miestą-valstybę. 1437 m., vadovaujami Pačakučio Jupanki, inkai sukūrė valstybę, apimančią dabartinių Peru, Bolivijos, Ekvadoro teritorijas, taip pat Kolumbijos, Čilės ir Argentinos dalis.
Koksen Holas
Istorija
Koksen Holas įkurtas 1835 m. keleto šeimų, atsikėlusių iš Kaimanų salų.
Inkų imperija
Atsiradimas ir plėtimasis
Valstybė (imperija) iš esmės buvo federacija, kurią sudarė inkos (valdovo) vadovaujama centrinė šalies dalis ir 3 provincijos su įtakingais vadovais: Činčasujus (šiaurės provincija), Antisujus (rytinė dalis), Kuntisujus (pietvakariai) ir Koljasujus (centrinė dalis, Titikakos ežero apylinkės, Kusko rajonas).
Pačakutis siųsdavo savo pasiuntinius, kurie ištirdavo būsimo Tauantinsuju teritorijos politinę organizaciją, karinę galią ir socialinę būklę. Tuomet tos vietovės valdovams būdavo siunčiamas pranešimas, giriantis prisijungimo prie inkų valstybės privalumus, siūlant brangias dovanas, žadant gerovę. Dauguma mažų valstybėlių ir sričių priimdavo inkų pasiūlymus ir paklusdavo taikiu būdu. Teritorijų valdovų vaikai būdavo paimami į Kuską, mokomi inkų administravimo sistemos pagrindų, o vėliau sugrąžinami namo. Tai leido vietinių valdovų vaikus ir įtraukti į inkų valstybės administraciją ir aukštuomenę. Labai dažnai nepriklausomos srities prijungimą lemdavo santuokos su vietinių valdovų dukterimis.
Pačakučio sūnus Tupakas Inka Jupankis (Túpac Inca Yupanci) užkariavo dar daugiau žemių, tarp jų – Čimu karalystę, vienintelę rimtą inkų konkurentę Ramiojo vandenyno pakrantėje. Karo priežastis – Čimu valstybėje garbintas mėnulis – saulės priešas. Taip inkų valstybė išsiplėtė iki dabartinių Ekvadoro ir Kolumbijos teritorijų.
Uaina Kapakas (Huayna Cápac) taip pat vykdė užkariavimus, tačiau ne tokio masto, nei jo tėvas ar senelis.
Tauatinsuju valstybės tautos ir gentys nebuvo integruotos į socialinį gyvenimą. Čimu regione žmonės prekyboje naudojo pinigų ekvivalentą (kriauklės, pupos ir pan.), tuo tarpu visos inkų valstybės ekonomika buvo pagrįsta natūriniais mainais. Užkariautos buvusios Čačapojų valstybės sritys buvo atvirai priešiškos (inkams pralaimėjus ispanams, čačapojai palaikė konkistadorus).
Ispanų užkariavimas ir Vilkabamba
1532 m., kai į Peru pakrantę atvyko Fransisko Pisaro (Francisco Pizarro) vadovaujami ispanai, inkų valstybės užkariautų teritorijų pasipriešinimas jau buvo susilpninęs valstybę. Pisaro pajėgas sudarė mažiau nei 200 vyrų, apie 20 muškietininkų ir 27 raiteliai, tačiau prie jo prisijungė dalis inkų nukariautų indėnų genčių (taip armija padidėjo iki kelių tūkstančių žmonių). Inkai priešinosi, tačiau negalėjo vienu metu kovoti prieš pavergtų genčių sukilėlius ir naująsias ispanų technologijas (ypač šaunamuosius ginklus ir patrankas). Valstybės sostinę Kuską ispanai užėmė 1536 m. Inkų valdovai pasitraukė į kalnuotas vietoves Vilkabambos regione, kur išsilaikė dar 30 metų. 1572 m. ispanai nukirto galvą paskutiniam inkų valdovui Tupakui Amarui (Túpac Amaru), tuo Tauatinsuju valstybės egzistavimas baigėsi.
Politinė valstybės organizacija
thumb|250x250px|[[Ollantaytambo, administracinis, religinis, žemės ūkio ir karinis inkų kompleksas|alt=]] Valstybei vadovavo Sapa Inka (valdovas), dažnai vadinamas tiesiog Inka.
Tauatinsuju buvo federacinė sistema, kurią sudarė inkos (valdovo) vadovaujama centrinė valdžia ir 3 provincijos su įtakingais vadovais: Činčasujus (šiaurės provincija), Antisujus (šiaurės rytai), Kuntinsujus (pietvakariai) ir Koljasujus (pietryčiai). Keturių provincijų sienos susiėjo valstybės sostinėje Kuske. Kiekviena provincija turėjo gubernatorių, kuris kontroliavo vietinius valdytojus, kurie, savo ruožtu, prižiūrėjo miestus, kasyklas ir žemdirbystei tinkamus slėnius. Valstybinė ir religinė valdžia buvo suformavusios atskiras valdžios formas ir ypatumus. Tuo buvo užtikrinamas galios balansas ir tam tikras jos ribojimas. Vietiniai pareigūnai buvo atsakingi už ginčų sprendimą ir kiekvienos šeimos atliekamos mitos (privalomųjų viešųjų darbų) apskaitą. Inkų valstybėje „mita“ buvo privaloma, tačiau senatvės (60 metų sulaikę piliečiai gaudavo visišką ir nemokamą valstybės išlaikymą (primityvusis komunizmas)). Valstybė išlaikydavo ir mažamečius vaikus, tiesdavo kelius, statydavo valstybinius kelius, rengdavo maisto atsargų sandėlius. Pinigų Tauantinsuju valstybėje nebuvo. Žmonių bendruomenė buvo padalinta į 12 amžiaus grupių.
4 provincijų gubernatoriai buvo vadinami apos. Žemiau buvo maždaug 90 vietinių vadovų, vadinamų t’oqrikoq. Aukščiausion lygio valdininkas – „Čanko kuraka“ (10 000 žmonių valdytojas). Žemiausio lygio valdininkas – Pačaka kuraka. Paprasti valstiečiai – hatunruna. Žemiau buvo dar 4 valdymo lygmenys:
Buvo ir tarpiniai valdymo lygmenys: penkiems waranqa curaca, pachaka curaca ir chunka kamayuq pareigūnams vadovavo atitinkamai picqa waranqa curaca, picqa pacaka curaca ir picqa conka kamayoq. Taigi vidurinėje valdymo grandyje vienam pareigūnui buvo pavaldūs nuo 2 iki 5 žemesniųjų pareigūnų, tuo tarpu, aukštesnėje valdymo grandyje conka kamayoq, apos ir t’oqrikoq pareigūnai valdė maždaug po 20 žemesniųjų pareigūnų.
Nors aukščiausius postus (įskaitant valdovo) užimdavo tik inkų genties, įkūrusios imperiją, atstovai, tačiau jų buvo per maža visai valstybei valdyti, todėl buvo sukurta valstybės tarnybos sistema. Vietos pareigūnai egzaminais patikrindavo 13 metų berniukų ir mergaičių (po pirmųjų mėnesinių) protą. Neišlaikius egzamino, jų ailju („ayllu“ – giminė), juos mokydavo kokio nors amato. Išlaikius egzaminą, jie būdavo siunčiami į Kuską lankyti mokyklą ir tapti valdininkais. Jie buvo mokomi skaičiuoti kipu (mazgų ant virvelių skaičiavimo būdą), inkų ikonografijos, vadovavimo įgūdžių, religijos ir matematikos. Šios mokyklos absolventai buvo laikomi aukštuomene.
Menas ir technologijos
thumbnail|250x250px|[[Maču Pikču rūmų liekanos, įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.|alt=]] Inkai buvo užkariautojų visuomenė, ir jų mene ryški ekspansionistinė kitų kultūrų asimiliacija. Inkų mene naudojami daugelio regionų ir kultūrų elementai, kurie yra įtraukiami į standartizuotą valstybinį stilių, kuris galėjo būti lengvai pakartojamas ir išplatinamas po visą šalį. Svarbia inkų meno dalimi buvo abstrakčios geometrinės formos ir smarkiai stilizuoti gyvūnų atvaizdai keramikoje, tekstilėje ir metalo dirbiniuose. Motyvai iš ankstesnių kultūrų beveik nebuvo naudojami (išskyrus Uario ir Tiahuanako).
Architektūra
Architektūra buvo svarbiausia inkų meno sritis. Keramika ir tekstilė atspindėjo architektūros vystymosi motyvus. Monumentalūs inkų statiniai buvo pastatyti iš akmens be rišamosios medžiagos, naudojant milžiniškų akmenų jungimo būdą, pirmiausiai plačiai pradėtą taikyti Tiauanake. Užkariavę žemes Titikakos ežero pietuose, inkai atsivežė akmentašius iš Tiauanako regiono į Kuską. Statybai naudojami akmenys buvo skaldomi ir skaptuojami taip, kad jie idealiai tiktų vienas prie kito. Dėl suglaudimo ir žemesniųjų akmenų įgaubtumo statiniai buvo labai stabilūs ir atsparūs žemės drebėjimams, dažniems Andų kalnuose. Pastatų sienos paprastai būdavo tiesios, išskyrus svarbius religinės paskirties statinius. Inkai dažniausiai statydavo visą miestą vienu metu.
Inkai taip pat apdailindavo ir natūralius akmenis (pvz.: prie kelių arba šaltinių). Inkai nutiesė apie 22000 km kelių, kuriuose buvo įrengti ir virviniai tiltai. Kadangi inkai nežinojo rato, susisiekimas vyko lamomis, pranešimai buvo perduodami bėgikų. Dabar istorikai tvirtina, kad inkai žinojo ratinę sistemą, tačiau ja nesinaudojo dėl ekonominių priežasčių.
Iš ankstesnės Uario kultūros inkai perėmė terasinę žemdirbystę. Tačiau terasos buvo naudojamos ne tik žemdirbystei – Oljantaitambo mieste terasos buvo apsodintos gėlėmis, o Morėjaus vietovėje tiesiog paliktos tuščios.
Apranga
thumb|295x295px|Inkų tunika|alt= Inkų pareigūnai nešiojo tunikas, kurios rodė jų socialinį statusą. Yra elementų iš tunikų, kurias nešiojo žemesnio rango pareigūnai (su šachmatų lentos motyvu ir raudonu trikampiu nešiojo inkų imperijos kareiviai). Kai kurie motyvai atkeliavę iš ankstesnių kultūrų – deimanto motyvas iš Uario kultūros arba trijų pakopų kopėčių motyvas iš Močės kultūros).
Drabužiai buvo 3 skirtingų rūšių. Awaska buvo nešiojami kasdien, juose buvo maždaug 120 siūlų viename colyje. Geresni drabužiai buvo vadinami qunpi ir buvo dviejų rūšių. Vieną rūšį nešiojo qunpikamayuq („gerų drabužių turėtojai“), jais buvo renkama duoklė ir jie būdavo įteikiami kaip dovanos. Kitą, pačią garbingiausią rūšį, nešiojo tik oqlla arba Ocllla (Oklja – Saulės dievo Inti šventyklos vaidilutės, šventosios prostitutės), jie buvo naudojami tik religinėse ir karališkose ceremonijose. Šiuose drabužiuose būdavo iki 600 siūlų colyje (lygis, kuris kitur buvo pasiektas tik XIX a. pramonės revoliucijos metu).
Be tunikos, svarbūs asmenys dar nešiojo llawt’u – virveles, aprištas aplink galvą. Žinoma, kad tokias karūnas dėvėjo Atahualpa, siekdamas pabrėžti savo svarbumą, užsakė pagaminti Llawt’u iš šikšnosparnio-vampyro plaukų. Ispanų rašytiniuose šaltiniuose liudijama, kad Ataualpa savo Llawt’u įsakė pagaminti iš itin retų paukščių plunksnų. Kitas variantas – inkų valdovų simbolis – spalvotų lamų vilnos siūlų karūna.
Inkų imperijoje aukštuomenė puošdavosi priklausomai nuo srities ir kultūros. Čimu amatininkai ir po inkų užkariavimo tebenešiojo auskarus, nors kituose regionuose juos nešiodavo tik vietiniai vadai.
Keramika ir metalo dirbiniai
Keramika daugiausiai naudojamoji, tačiau joje matomas ir pseudoimperinis stilius, sutinkamas inkų tekstilėje ir metalo amatininkų dirbiniuose. Keraminiai ir kriaukliniai muzikos instrumentai – fleita, trimitas, zampoña (į skudučius panašus instrumentas).
Inkų auksakaliai mokėjo dirbti gražius dirbinius iš aukso, sidabro ir bronzos. Tačiau aukso dirbinių buvo žymiai mažiau nei ankstesnėse Peru kultūrose. Inkų auksakalystės pagrindu tapo Čimu menas. Inkams užkariavus Čimu valstybę, geriausi auksakaliai iš Čan Čano miesto persikėlė į Kuską. Tačiau, skirtingai nuo Čimu, inkams auksas ir jo dirbiniai buvo menkesnės vertės nei geri drabužiai (atvykusiems ispanams inkai pirmiausiai siūlė dovanų qompi – drabužių).
Ispanams užkariavus Inkų imperiją aukso dirbiniai buvo išlydyti ir pargabenti atgal į Ispaniją.
Mato vienetai ir kalendorius
Fizikiniai dydžiai pas inkus buvo susieti su žmogaus kūno dalimis, daugiausiai atstumais tarp pirštų. Su skaičiais susijusi informacija būdavo saugoma kipu.
Inkų kalendoriai buvo tampriai susieti su astronomija. Inkų astronomai išmanė apie lygiadienius, saulėgrįžą ir zenito judėjimus, taip pat Veneros tranzitą Saulės disku. Kita vertus, negalėjo numatyti užtemimų. Inkų kalendorius buvo iš esmės mišrus saulės ir mėnulio, kadangi greta buvo naudojami du, saulės ir mėnulio kalendoriai.
Religija
Inkų religija buvo panteistinė. Užkariautų teritorijų gyventojams buvo leidžiama toliau garbinti savuosius dievus, jeigu jie pripažindavo aukščiausiu dievu inkų saulės dievą Inti, kuris buvo svarbiausias inkų garbinamas dievas.
Svarbiausi dievai:
Inkai praktikavo žmonių aukojimą. 1527 m. mirus Uaina Kapakui kartu buvo nužudyta 4000 tarnų, rūmų tarnautojų ir sugulovių. Inkai aukodavo vaikus esant svarbiems įvykiams, pvz., mirus Sapai Inkai ar per badmetį. Ritualas vadinosi qhapaq hucha.
Mitologija
Kitame mite, saulės dievas Inti įsakė Mankui ir Mamai Okljo atsirasti iš Titikakos ežero gelmių ir įkurti Kusko miestą. Jie keliavo požeminiais urvais, kol galiausiai pasiekė Kuską, kur dievo Inti duotas auksinis virbas labai giliai įsmigo į žemę.
Šie mitai buvo perduodami žodžiu, nes inkai neturėjo įprastinio rašto.
Medicina
Inkai buvo išradingi gydytojai, mokėję atlikti kaulų lūžių, vidaus organų trūkių ir kaukolių trepanaciją (kaulų pašalinimas ir persodinimas), žinojo vaistus malšinti skausmui ir alkio jausmui. Dažniausiai 80–90%, kuriems atlikdavo galvos operacijas išgyvendavo (iki tol – tik 30%). Kelių bėgikai, tūkstančių kilometrų atstumu gabendavę skubius pranešimus, kramtydavo narkotinio augalo kokainmedžio lapus. Moksliniai tyrimai, atlikti Erasmo Universitete rodo, kad inkai nebuvo narkomanai, priklausomi nuo kokos. Kitas gydymo būdas – dėti ant žaizdos dar šiltą, išvirtą pipirmedžio žievę.
Laidojimo papročiai
Inkai tikėjo reinkarnacija. Inkų moralinis kodeksas – nevogti, nemeluoti, netingėti (ama suwa, ama llulla, ama qhilla) – toks žmogus iškeliaudavo gyventi Saulės šilumoje, o nusidėjėliai amžinai likdavo šaltoje žemėje.
Žymūs asmenys būdavo mumifikuojami. Mumijos (Mallqui) su įvairiomis joms priklausančiomis įkapėmis būdavo laidojamos amžino poilsio vietoje Paqarina, kur, pasak inkų tikėjimo, jos galėjo bendrauti su kitais tos vietovės Uakomis – šventomis vietovėmis ar daiktais. Mumijos taip pat buvo naudojamos įvairiuose ritualuose ar šventėse. Mirusysis paprastai būdavo laidojamas sėdintis.
Galvų deformavimas
Inkai praktikavo galvų deformavimą. Kūdikių galvos būdavo stipriai apvyniojamos audiniu, kad būtų pakeista jų dar minkštų kaukolių forma. Tačiau tai nesukeldavo smegenų pažeidimo.
Bungo (reikšmės)
Žodžio Bungo reikšmės:
Belgijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Belgijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Plaštaka (upė)
Plaštaka – upė Rytų Lietuvoje; Siesarties dešinysis intakas (Šventosios baseinas). Išteka iš Plaštakos ežero Anykščių rajone, tuoj už jo prateka Karališkių ežerą, teka per Vakarų Aukštaičių plynaukštę. Už Karališkių ežero Plaštaka smarkiai vingiuoja į pietvakarius Ukmergės rajonu. Įteka į Siesartį 16 km nuo jos žiočių, ties Antatilčiais. Ties santaka stūkso Antatilčių piliakalnis.
Belgijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
1979–1980 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Inkų imperija
Mityba
left|thumb|200px|Inkai augino apie 200 bulvių veislių
thumb|250x250px|Perujietiškų kukurūzų veislės|alt=Manoma, kad inkai augino apie 70 rūšių augalų. Pagrindinės žemės ūkio kultūros buvo bulvės, saldžiosios bulvės (batatai), kukurūzai, pipirai, medvilnė, žemės riešutai, valgomos šaknys – juka ir grūdinis augalas Quinoa. Pietų Amerika – vienas svarbiausių augalų sukultūrinimo centrų. Daugelis inkų augintų augalų ispanai išplatino po visą pasaulį.
Inkų valstybėje žemdirbystė buvo vystoma sausose Ramiojo vandenyno pakrantėse, Andų kalnuose ir Amazonės miškuose. Andų kalnuose buvo naudojamos terasos – tai davė galimybę pasinaudoti mineralais turtinga žeme (kurios ankstesnės kultūros neapdirbdavo) ir palankiu mikroklimatu, kuris leido įvairius augalus auginti ištisus metus.
Inkai augino lamas ir alpakas mėsai ir vilnai, taip pat jas naudojo kaip nešulinius gyvulius. Laukinės vikunijos buvo gaudomos dėl jų vilnos. Didelę reikšmę inkų ekonomikai turėjo ir pusiau laukinių guanakų auginimas.
Prie ūkininkavimo sėkmės prisidėjo ir išvystyta inkų kelių sistema, kurios dėka buvo galima pervežti maisto produktus ir ginklus dideliais atstumais. Inkai statė didelius valstybinius maisto atsargų sandėlius, užtikrinusius valstybės gyvavimą nepriteklio metais.
Inkai daugiausiai valgė daržoves, mėsą ir žuvį. Iš kukurūzų buvo daromas silpnas alkoholinis gėrimas chicha (čičia).
Plaštaka (upė)
Plaštakos aukštupio baseinui priklauso keletas ežerų: Alaušai, Baldonas, Kriogžlys, Perkalys, Krūmiškių ežeras, Smėlinis, Laumežeris, Kliepšių ežeras. Beveik visas Plaštakos slėnis, kuris tebėra išlikęs prigimtiškas ir laukinis, įtrauktas į Plaštakos hidrografinį draustinį. Vidutinis nuolydis – 2,85 m/km.
Prie upės yra Avižienių, Valų, Antatilčių kaimai.
Upėvardis Plaštakà (arba Plaštakė̃lė) greičiausiai kilęs nuo žodžio plaštaka („rankos dalis; toks matas“).
Notas
Notas gali reikšti:
Žieduotasis mėšlinukas
Žieduotasis mėšlinukas (Panaeolus semiovatus, sin. Annelaria fimiputris) – pievagrybinių (Agaricaceae) šeimos, mėšlinukų (Panaeolus) genties grybų rūšis.
Augavietės: miškai, parkai, ganyklos. Auga vasarą, rudenį.
Kotas su žiedu, sporos didelės, juodos. Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė užauga iki 7 cm skersmens, kūgiška, varpeliška, pilkai kreminė, kreminė, paviršius lygus arba nežymiai suaižėjęs. Jauni lakšteliai pilkšvi, seni - beveik juodi, pakraštėliai baltai taškuoti. Kotas 4–12 (15)×0,5–1 cm, su žiedu, virš kurio baltai taškuotas, žemiau - pilkai rusvas. Trama balsva, švelnaus skonio, bekvapė. Sporos 15–22×9–12 μm.
Auga pavieniui, retai grupelėmis, ant papuvusio avių, karvių, arklių, šernų mėšlo. Retas, nevalgomas. Turi psichotropinių savybių, todėl domina medikus.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 228 psl.
Viurcburgo mokykla
Viurcburgo mokykla – psichologijos kryptis, kuri XX a. pradžioje Viurcburgo universiteto psichologijos institute pradėjo eksperimentinius mąstymo tyrimus. Tyrimus pradėjo ir jiems vadovavo O. Kiulpė. Svarbiausi Viucburgo mokyklos psichologai: N. Achas, A. Meseris, K. Biūleris. Viurcburgo mokykla atsirado kaip reakcija prieš asociacionizmo sensualizmą. Šią psichologijos kryptį veikė pozityvizmas ir E. Huserlio fenomenologija, A. Binė, F. Brentanas.
Vadinamuoju sistemingos eksperimentinės introspekcijos metodu Viurcburgo mokykla nustatė skiriamąsias mąstymo savybes – nevaizdumą ir intencionalumą. Teigė, jog pažinti daiktų esmę žmogus gali tiesiogiai, be vaizdų ar kalbos. Mąstymo mechanizmu laikė paprastai neįsisąmoninamas determinuotas tendencijas, o ne vaizdinių asociacijas. Šios tendencijos atsirandančios veikiamos uždavinio ir suteikia mąstymui kryptį. Mąstymą Viurcburgo mokykla pradėjo tirti kaip uždavinio sprendimo procesą, akcentavo jo savitumą, iškėlė mąstymo kryptingumo problemą.
Dalis Viurcburgo mokyklos psichologų vėliau nuo jos nutolo, kita dalis (Biūleris ir kiti) priartėjo prie geštaltpsichologijos.
Command & Conquer (serija)
thumb|250px|Pirmosios „Command & Conquer“ dalies viršelis (Windows 95)
Command & Conquer − realaus laiko strategijos (RTS) serija, kuri gyvuoja jau 15 metų. Serijoje yra dvi pagrindinės istorijos Tiberium ir Red Alert. Žaidimus kūrė kompanija „Westwood Studios“, tačiau 2003 metais, šią kompaniją nusipirko „Electronic Arts“ ir padarė pakeitimą tarp dviejų žaidimo istorijų, buvo sukurta dar viena – Generals.
Kūrėjų istorija
„Command & Conquer“ frančizė skirtingu metu buvo kuriama trijų skirtingų studijų:
Kelmynai (Kelmė)
Kelmynai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Tytuvėnų.
Raitinytė
Raitinytė (Gratiola) – gyslotinių (Plantaginaceae) šeimos augalų gentis.
Rūšys
thumb|left|210px|Vaistinės raitinytės žiedas
Kastelmola
Kastelmola  – miestelis Italijoje, rytų Sicilijoje, Mesinos provincijoje. Įsikūręs netoli Jonijos jūros kranto, ant kalno virš Taorminos miesto. Pasiekiamas vingiuotu kalnų keliu iš Taorminos. Yra miesto aikštė, tvirtovė, Šv. Marijos, Šv. Jurgio (1453 m.), Šv. Blažiejaus bažnyčios. Nuo Kastelmolos atsiveria vaizdinga panorama į Taorminą ir rytinę Sicilijos pakrantę.
thumb|right|180px|Miestelio gatvė
Istorija
Vietovė apgyvendinta dar iki graikų.
George Harrison
Kai 1970 m. „The Beatles“ iširo, pradėjo solo karjerą. 1988–1991 m. buvo iš roko žvaigždžių sudarytos grupės „Traveling Wilburys“ narys.
Artimi Harisono ryšiai su Indijos kultūra bei tai, kad jis išpažino hinduizmą, turėjo didelės įtakos jo pasaulėžiūrai, neretai tai atsispindėjo G. Harisono muzikoje, visuomeninėje veikloje bei asmeniniame jo gyvenime, pvz., dėl šių priežasčių Harisonas tapo vegetaru.
Harisonas yra vienintelis „The Beatles“ narys, išleidęs savo autobiografiją („I Me Mine“, 1980 m.), nors apie „The Beatles“ knygoje buvo mažai parašyta.
Harisonas mirė 2001 m. nuo plaučių vėžio.
Stare Zalesiai (Čiževo valsčius)
Stare Zalesiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
1921 m. kaime buvo 13 namų ir 89 gyventojai, iš kurių 46 vyrai ir 43 moterys.
Vilkiškės (Bezdonys)
Vilkiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Bezdonių. Praeina Bezdonių–Tapelių kelias, yra autobusų stotelė. Kaimą supa Nemenčinės–Lavoriškių giria. Senasis Vilkiškių kaimas susitelkęs apie Vilkiškių gatvę. Vėliau iš vakarų ir šiaurės ėmė plėstis kolektyviniai sodai (SB „Rapsas“), nausėdijos.
thumb|left|250px|SB „Rapsas“ thumb|left|250px|Kaimas iš vakarų thumb|left|250px|1865-1887 m. Topografinis Rusijos Imperijos žemėlapis [[Fiodoras Šubertas]]
Istorija
Nėra tiksliai nustatyta kada įsikūrė gyvenvietė.
Pirmieji rasti minėjimai: Nemenčinės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios 1810 m. gimimo metrikos ir 1832 m. Šuberto žemėlapis.
Senasis kaimo pavadinimas:, ,. Tarp 1954 ir 1976 metais kaimas gavo nauja pavadinimą: Vilkiškės.
Senica Švienchai
Senica Švienchai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Bungo žemė
thumb|300px|Bungo žemė Japonijos žemėlapyje Bungas (豊後国; Bungo no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje šiomis dienomis yra Oitos prefektūra. Bungas ribojosi su Budzeno, Hiūgos, Higo, Čikugo ir Čikudzeno žemėmis.
Istorija
VII a. pab., Tojo žemė (豊国) buvo padalinta į dvi dalis: Budzeno ir Bungo žemes.
Manoma, kad Bungo sostine buvo Kokofuku (古国府), tačiau po kol kas nėra rasta jokių šio miesto liekanų.
Sengoku laikotarpiu, XVI a. vid., Bungo žemė buvo Otomo klano tvirtove. Ōčio klanas, įsikūręs vakarinėje Čiūgoku regiono dalyje, darė didelę įtaką Budzeno politikai. Tačiau laikotarpio viduryje abudu klanai patyrė nuosmukį.
Mockabūdžiai
Mockabūdžiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Vilkaviškio, 5 km į vakarus nuo Keturvalakių, tarp Šeimenos, Vembrės ir Šaltupio upelių. Ties kaimu kertasi keliai, ir. Išlikusios senosios kapinės, senkapis.
Istorija
thumb|left|250px|Kaimo riboženklis
Felix Katongo
Feliksas Katongas (g. 1984 m. balandžio 18 d.) – buvęs Zambijos futbolininkas, saugas. Jo brolis Kristoferis – taip pat žymus futbolininkas.
Karjera
Rungtyniavo Zambijoje, Pietų Afrikoje, Angoloje, Prancūzijoje, Libijoje.
Rinktinė
žaidė nuo 2004 m.
Su rinktine dalyvavo 2006, 2008, 2010, 2012, 2013 m. Afrikos Tautų taurėse. 2008 m. turnyre įmušė įvartį į Sudano vartus.
Dobrinka
Dobrinka  – kaimas Lenkijos rytuose, Piščaco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės rytus nuo Piščaco, apie 26 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 105 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaime yra Dobrinkos geležinkelio stotelė.
Dombrovica Mala
Dombrovica Mala  – kaimas Lenkijos rytuose, Piščaco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Piščaco, apie 22 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 95 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Aleganis
Aleganis  – upė rytinėje Jungtinių Valstijų dalyje; viena iš upių, sudarančių Ohajo upę (Misisipės baseinas). Prasideda šiaurės Penisilvanijoje, Aleganų kalnuose. Pradžioje teka į šiaurės vakarus, prateka Niujorko valstijos pietvakariniu pakraščiu. Vėliau pasuka į pietvakarius ir vėl teka per Pensilvaniją. Ties Pitsburgu Aleganis susilieja su Monongahela ir sudaro Ohają.
Svarbiausi intakai – Klarionas, Kiskiminetasas.
Upė patvenkta Kinzua užtvanka, sudarytas Aleganio tvenkinys. Laivuojama.
Visaginas (ežeras)
thumb|240px|left|Ežeras ir jo apylinkės tarpukario Lenkijos žemėlapyje miniatiūra|240px|left|Paplūdimys Visagine
Visaginas – ežeras rytų Lietuvoje, Visagino savivaldybėje, Visagino miesto pietvakarinėje dalyje. Ežero duburys susidaręs ledyno lūstavietėje. Ilgis iš šiaurės į pietus 2,04 km, plotis iki 1,64 km. Altitudė 149,5 m. Ežero gylis siekia 6,5 m. Kranto linija vingiuota, ypač pietuose ir vakaruose. Krantai neaukšti, daugiausia sausi. Ežere yra 2 salos (šiaurės vakaruose), kurių plotai 0,27 ha ir 0,03 ha. Atabradą dengia smėlis ir durpės, o dugną – sapropelis.
Visagino ežerą iš visų pusių supa Sausašilio, Lapušiškės, Gaidės miškai (daugiausia pušynai). Atabradas apaugęs nendrėmis, o įlankos – meldais ir asiūkliais. Į ežerą suteka 2 upeliai (Paklevė ir bevardis), o pietryčiuose išteka Visagino upelis link Drūkšių ežero intako Gulbinės.
Šiaurinė ežero pakrantė yra populiari visaginiečių poilsio vieta, čia pastatytas Visagino centrinis stadionas, įrengta poilsio zona-parkas, paplūdimiai. Pietinėje pakrantėje įsikūręs Ramybės I kaimas. Pagal šį ežerą Visaginu pervadinta Sniečkaus gyvenvietė. Ežero pavadinimas kildinamas iš žodžių „visi ginas“.
Grand Theft Auto: London 1961
Grand Theft Auto: London 1961 – kompiuterinio žaidimo „Grand Theft Auto: London 1969“ papildymas, išleistas 1999 m. birželio 1-ąją.
Apžvalga
thumb|left|Žaidimo aplinka Veiksmas vyksta Londone, 1961 m., 8 metus iki „Grand Theft Auto: London 1969“ įvykių. Žaidimo tikslas vykdyti įvairias užduotys ir įvykdžius gauti prizinius taškus. Aplinka, dirbtinis intelektas, variklis ir vaizdas „Grand Theft Auto: London 1961“ žaidime beveik nepasikeitė, atsirado tik 22 nauji automobiliai, nauji dialogai ir galimybė žaisti multiplayer režime. Multiplayer režimo veiksmas vyksta Mančesterio mieste. „Grand Theft Auto: London 1961“ žaidimas yra vienintelis, kuris sukurtas tik personaliniam kompiuteriui ir kurį galima nemokamai atsisiųsti iš oficialaus „Grand Theft Auto: London 1969“ tinklalapio. „Grand Theft Auto: London 1961“ žaidimo dydis yra tik 7 mb ir kad žaidimas veiktų reikia turėti „Grand Theft Auto: London 1969“ žaidimo originalą. „Grand Theft Auto: London 1961“ yra pati nepopuliariausia „Grand Theft Auto“ serijos žaidimų dalis, nes ji labai mažai reklamuota ir neįdomi daugeliui „GTA“ žaidimų mėgėjams.
Borussia VfL Mönchengladbach
Menchengladbacho „Borussia“ – Vokietijos futbolo klubas iš Menchengladbacho.
Istorija
Klubas pradėjo burtis 1899 metais, formaliai įkurtas 1900 metų rugpjūčio 1 dieną.
Pirmas aukštas laimėjimas – 1960 metais iškovoja Vokietijos taurė. 1965 metais pateko į Bundeslygą, 1970 metais laimėjo čempionų titulą, o 1971 metais tapo pirmąja komanda, laimėjusia čempionatą du kartus iš eilės. 1973 metais vėl laimėta Vokietijos taurė, 1975-1977 metais laimėti trys čempionatai, 1975 ir 1979 metais laimėta UEFA taurė. 1977 metais Borussia komanda pateko į UEFA Čempionų lygos finalą, kur pralaimėjo Liverpool FC klubui. Vėliau komanda žymiai susilpnėjo, per sekančius dešimtmečius laimėdama tik vieną aukštą apdovanojimą – Vokietijos taurę (1995 m.).
Aldona Dvarionaitė
Aldona Dvarionaitė (1939 m. gegužės 18 d. Kaune – 2000 m. lapkričio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos pianistė, pedagogė.
Biografija
Tėvas Balys Dvarionas, motina Aldona Dvarionienė, brolis Jurgis Dvarionas. Mokėsi Vilniaus dešimtmetėje muzikos mokykloje (Mariam Azizbekovos klasėje), 1962 m. baigė Maskvos konservatoriją (Stanislavo Neuhauso klasę), 1966 m. – šios konservatorijos aspirantūrą. 1962 m. apsigyveno Lenkijoje ir su pertraukomis dėstė Lietuvos konservatorijoje; nuo 1995 m. docentė. 1998–1999 m. dar dėstė Vigo (Ispanija) konservatorijoje.
Pirmoji atliko B. Dvariono naujausius kūrinius fortepijonui. Repertuarą sudarė Johanas Bramsas, Frederikas Šopenas, M. K.Čiurlionis, Klodas Debiusi, Ferencas Listas, Sergejus Prokofjevas, Sergejus Rachmaninovas, Francas Šubertas, Robertas Šumanas, Aleksandras Skriabinas ir kitų kompozitorių kūriniai. Koncertavo Austrijoje, Bulgarijoje, JAV, Ispanijoje, Italijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje, TSRS, Vokietijoje ir kt. šalyse kaip solistė ir su simfoniniais orkestrais, dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose.
M. K. Čiurlionio, B. Dvariono, Chosė Iturbi (Ispanija), A. Rubinšteino (Prancūzija) tarptautinių pianistų konkursų žiuri narė. Vadovavo tarptautiniams meistriškumo kursams Ispanijoje, Italijoje, Lenkijoje, Lietuvoje. 2000 m. Frederiko Šopeno draugijos Lietuvoje prezidentė.
Aldona Dvarionienė
Aldona Dvarionienė-Smilgaitė (1907 m. vasario 27 d. Sankt Peterburge – 1982 m. rugpjūčio 25 d. Palangoje, palaidota Palangos kapinėse) – Lietuvos pianistė.
Biografija
Vyras Balys Dvarionas, vaikai Aldona Dvarionaitė ir Jurgis Dvarionas. 1934 m. baigė Kauno konservatoriją (Vladimiro Ružickio klasę). 1934 m. stažavo Zalcburge, 1937 m. Berlyne (pas V. Gysekingą). Nuo 1934 m. dėstė Kauno, nuo 1949 m. Lietuvos konservatorijoje. Nuo 1947 m. docentė. Koncertavo Vokietijoje, Belgijoje, Prancūzijoje.
Mokiniai: Julius Andrejevas, Algimantas Apanavičius, Vytautas Landsbergis, Augustinas Maceina.
Alentaunas
Alentaunas  – miestas šiaurės rytų Jungtinėse Amerikos Valstijose, Pensilvanijoje, prie Lihajo upės. Tai trečias pagal dydį valstijos miestas. Drauge su Betlehemu ir gretimais miestais sudaro aglomeraciją, kurioje gyvena 816 tūkst. žmonių. Yra tarptautinis oro uostas, kelių ir geležinkelių mazgas. Juodosios metalurgijos, sunkvežimių gamybos, radioelektronikos pramonė.
Istorija
Miestas įkurtas 1762 m. pirklio Viljamo Aleno. Iš pat pradžių vadintas Nortamptontaunu, 1838 m. pervadintas Alentaunu.
Hulčė (Palenkės Bialos apskritis)
Hulčė  – kolonija Lenkijos rytuose, Piščaco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Tėviškės žiburiai
Tėviškės žiburiai  – Kanados lietuvių tautinės krypties savaitraštis, einantis nuo 1949 m. Toronte, Misisaugoje.
Istorija
Leidžia Kanados lietuvių katalikų draugija „Žiburiai“. Rašo politikos, kultūros, literatūros, religijos temomis, svarsto įvairias Lietuvos gyvenimo ir pasaulio lietuvių bendruomenės problemas. Ivairiu laiku turėjo skyrelius moterims, jaunimui, vaikams.
Bendradarbiavo mokslo, literatūros, meno, spaudos darbuotojai iš įvairių šalių: Pranas Alšėnas, Viktoras Baltutis, Vladas Būtėnas, Jonas Daugėla, Pranas Garšva, Jurgis Gimbutas, Alina Grinienė, Vytautas Aleksandras Jonynas, Algirdas Jonas Kasulaitis, Juozas Kralikauskas, Jonas Kunca, Laimutis Ločeris, Česlovas Masaitis, Vytautas Jurgis Meška, Salomėja Narkeliūnaitė, Bronius Povilaitis ir kiti.
Polinezijos mažoji rasė
thumb|180px|Samojietė
Polinezijos mažoji rasė  – vietiniams Polinezijos gyventojams būdinga antropologinė mažoji rasė. Dar vadinama Polinezijos antropologiniu tipu.
Dalis autorių šią mažąją rasę priskiria europidams. dalis – mongolidams, dalis – australidams. O dar kiti ją laiko visų šių trijų didžiųjų rasių mišiniu.
Arealas
Šio tipo žmonės gyvena Ramiojo vandenyno salose (Polinezijos salos, iš dalies – Mikronezijos) ir Naujojoje Zelandijoje.
Požymiai
Šio mažosios rasės atstovams būdinga:
Imperial
Imperial buvo Chrysler koncerno prestižinė markė egzistavusi nuo 1955 iki 1975 ir vėliau nuo 1981 iki 1983 metų.
Chrysler Imperial buvo koncerno pats prabangiausias automobilis. 1955 metais koncernas nusprendė šiam modeliui įkurti atskirą markę. Naujasis automobilis buvo pavadintas tiesiog Imperial ir nebeasociavosi su Chrysler marke. Automobilio dizainas būdavo atnaujinamas kas du arba kas trejus metus. Automobiliai naudojo patikimus V8 variklius su automatinėmis transmisijomis, bei buvo aprūpinti naujausiomis technologijomis.
1955-56
1955 metais Chrysler korporacija pristatė naują dizaino stilių pavadinimu Forward Look, kurį kūrė dizainėris Virgil Exner. Šis stilius apibrėžė Imperial, ir kitų keturių koncerno divizijų automobilių išvaizdą nuo 1955 ir 1963 metų.
1955 metų Imperial modelis buvo įkvėptas paties Exner’io kurto 1952 metais pristatyto Chrysler Imperial Parade Phaeton parodos automobilio. Automobilis dalinosi kėbulu su kitais dideliai to meto Chrysler automobiliai, tačiau Imperial turėjo didžiules į dvi dalis padalintas priekinias groteles (kurias vėliau naudojo Chrysler C-300 modelis) ir taikinio formos galinius žibintus. Automobilis buvo parduodamas kaip 2-durų Newport hardtopas kupė (Pagaminta 3 418) ir kaip 4-durų sedanas (Pagaminta 7840). Automobilis naudojo pirmos kartos 5,4 litrų Hemi V8 variklį turintį 250 AG (186 kW).
1956 metų modelis buvo laibai panašus tik turėjo mažesnius galinius sparnus, gerokai ilgesnę ratų bazę ir galingesnį 5,8 litrų variklį turintį 280 AG (209 kW). Atsirado galimybė įsigyti 4-durų Southampton hardtopą sedaną.
Algimantas Bružas
Algimantas Bružas (1932 m. sausio 18 d. Kurkliai – 2019 m. birželio 27 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro aktorius.
Imperial
1957-59
250px|left|thumb|1957 Imperial Crown 250px|right|thumb|1959 m. Imperial 1957 metais automobilis buvo atnaujintas. Jo išvaizda išliko Forward Look stiliaus, tačiau buvo dar aukštesniame lygmenyje. Automobilis turėjo sudėtingo dizaino priekį (labai panašų į tų metų Cadillac automobilių), galinius sparnus ir markės firminį ženklą taikinio formos galinius žibintus. Hemi variklis buvo galimas primuosius dvejus metus, tačiau 1959 metais jį pakeitė galingesnis Wedge-head variklis. Pirmą kartą Imperial buvo galimas kaip kabrioletas. Kaip prabangios klasės automobilis, jo pardavimo skaičiai buvo gana geri. 1957 metai buvo geriausi metai Imperial pardavimų istorijoje.
Algimantas Bružas
Biografija
Mokėsi Kurklių ir Staskūniškio pradinėse mokyklose, baigė Ukmergės 1-ąją vidurinę mokyklą, 1956 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją.
Imperial
1957-59
Nuo 1957 metų Imperial buvo parduodamas trimis verijomis: standartine (dar žinoma kaip Imperial Custom), Imperial Crown ir Imperial LeBaron. Nuo 6-dešimtmečio pabaigos iki 7-dešimtmečio pradžios Imperial tapo didesniais, ilgesniais, bei platesniais automobiliais.
Algimantas Bružas
Biografija
1956–1960 m. Kapsuko dramos teatro, 1960–1993 m. Lietuvos akademinio dramos teatro aktorius. Teatro scenoje sukūrė per šimtą vaidmenų. Taip pat vaidino Lietuvos radijo teatro pastatymuose, radijo fonotekai įgarsino gausią literatūros kūrinių kolekciją, kaip profesionalus skaitovas dalyvavo įvairiuose lietuvių autorių prozos vakaruose, parengė daug grožinės literatūros kūrinių įrašų aklųjų fonotekai.
Palaidotas Vilniuje, Rokantiškių kapinėse.
Vaidmenys
Vaidmenys kine:
Imperial
1960-63
250px|right|thumb|1960 m. Imperial 1960 metų Imperial dėl daugybės priežasčių buvo simboliškiausias, bei ikoniškiausias kada nors gamintas Imperial automobilis. 1960 metų modelio priekis labai priminė 6-dešimtmečio stilių su žemėjančiu priekiniu bamperiu, plačiomis priekinėmis grotelėmis, didžiuliu chromuotu ereliu, bei aukštais galiniais sparnais. Kai kurie modeliai turėjo netikrą atsarginės padangos dėklo formos iškilimą ant jų pagažinės paviršiaus. Automobilio galiniai sparnai buvo gerokai platesni, bei didesni nei kada nors anksčiau gamintų automobilių (Išskyrus 1959 metų modeliu Cadillac automobilius). Sparnų viršūnėje buvo intergruotas kulkos formos galinis žibintas, kurį juosė apskritimas padengtas chromu. Priekinės grotelės ir bamperis taip pat buvo smarkiai padengtos chromu.
1960 metų modelis buvo vaizduojamas keliose žinomuose filmuose. Taip pat yra žinoma, kad juodas 1960 metų Imperial Crown limuzinas buvo naudojamas vežiuoti Žaklin Kenedi, vykstant jos vyro Džono Kenedžio laidotuvių procesui.
200px|thumb|left|1963 Imperial Crown 200px|thumb|right|1963 Imperial Crown iš galo 1961 metais buvo visiškai atnaujinta automobilis priekinė, bei kiek atnaujinta galinė dalis. Automobilio galiniai sparnai tapo dar aukštesni, tačiau 1962 metais juos pakeitė tiesios linijos. Priekinės grotelės buvo vėl atskirtos į dvi dalis. Automobilis buvo patobulintas ir iš inžinerinės pusės 1962 metams gaudamas TorqueFlite automatinę transmisiją, kuri leido turėti mažesnį tunelį išsikišusį virš automobilio grindų, taip pagerinant centrinėje priekinės sėdynės dalije sėdinčio keleivio konfortą. 1963 metais automobilio priekinės grotelės vėl tapo vientisos, o galiniai automobilio žibintai buvo integruoti į galinia sparno juostą. Dizainėriai atnaujino 2-durų hardtopo stogo linijas, kurios tapo panašenės į 4-durų modelį. 1963 metų modeliai buvo paskutiniai kuriems dizainą kūrė Virgil Exner. Automobilių kritikai 1955-59 metų modelius vertino teigemai, to tarpu šio periodo modeliai nesulaukė tokių aukštų įvertinimų, taip galėjo būti dėl Exner’io vis didėjančių ginčų su koncerno vadovu ir vadovybe.
Kamčiatka
Kamčiatka gali reikšti:
Imperial
Imperial rėmai 7-dešimtmetyje
Pagrindinis Imperial automobilių pranašumas buvo jų tvirti rėmai, kuriuos automobiliai naudojo 7-dešimtmetyje. Automobiliai buvo uždrausti naudojimui bulių kautynėse, dėl to, kad buvo per daug tvirti. Priešingai nei kitų koncerno markių (Plymouth, DeSoto, Chrysler ir Dodge) automobiliai, kurie 7-dešimtmetyje ėjo prie viengubo rėmo technologijos, Imperial išlaikė klasikinį tvirtą kėbulą iki 1966 metų pabaigos.
1964-66
200px|thumb|left|1966 Imperial Crown 200px|thumb|right|1966 Imperial Crown iš galo 1961 metais Chrysler koncernui pavyko privilioti dizainerį Elwood Engel, kuris iki tol dirbo Ford Motor Company koncernui ir sukūrė garsujį 1961 metų Lincoln Continental modelį (automobilį kuriame buvo nušautas JAV prezidentas Kenedis). Priešingai nei Exner’is, Engel’is naudojo „Trijų-dėžių“ dizainą, pagal kurį automobiliai būdavo kampuoti, stačiakampio formos ir jų kėbulu eidavo tiesios linijos. 1964 metų Lincoln ir Imperial automobilių stilius turėjo daugybę panašių bruožų. Automobilis vėl naudojo padalintas į dvi dalis priekines grotelis, o netikras atsarginio rato formos iškilimas nuo bagažinės dangčio viršaus buvo perkeltas prie galinės dalies. Iš prekybos dingo bazinis Imperial Custom modelis, nauji automobiliai buvo galimi tik Imperial Crown ir Imperial LeBaron verijomis. Imperial buvo galimas kaip 4-durų hardtopas sedanas, 2-durų hardtopas kupė ir kabrioletas.
1965 metais buvo nežymiai atnaujinta automobilio priekinė dalis. Vėl dingo į dvi dalis padalintos priekinės grotelės, jas pakeitė didesnės chromuotos grotelės su dviem sukryžiuotomis linijomis. Automobilio priekiniai žibintai buvo integruoti į pačias groteles ir uždengtos stiklu (panašiai kaip tų metų Chrysler 300 ir New Yorker modeliai).
1966 metais dar kartą buvo atnaujintos priekinės grotelės, kuriose nebeliko sukryžiuotų linijų. Automobilio 6,8 lirto variklis buvo pakeistas į naują 7,2 litro variklį.
Dažasvydis
Dažasvydis  – komandinis sportinis žaidimas, kai kaukėtų žaidėjų komandos šaudosi iš pneumatinių ar specialiai žaidimui pritaikytų ginklų želatininiais kamuoliukais, pripildytais dažų. Dažasvydis atsirado JAV XX a. 9-ajame dešimtmetyje, kiek vėliau išplito Prancūzijoje, Anglijoje, Australijoje, Vokietijoje ir Skandinavijoje. Žaidžiamas įvairaus amžiaus, mišrių lyčių grupėse. Skirstomas į pramoginį ir sportinį.