cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FIFA pasaulio čempionatas
Pasaulio čempionatai po Antrojo pasaulinio karo
Pirmajame pokario čempionate į turnyrą sugrįžo futbolininkai kurie boikotavo antrąsias ir trečiąsias pirmenybes. Grįžę į čempionatą futbolininkai dar kartą tapo nugalėtojais viename iš įspūdingiausių Pasaulio futbolo čempionatų finalų nugalėdami šeimininkę. Šias rungtynes stadione stebėjo net 173 000 žmonių, o finalas vėliau buvo pavadintas „Maracanazo“ (portugališkai: Maracanaço).
Nuo 1934 m. iki 1978 m. Pasaulio futbolo čempionatuose dalyvavo 16 komandų, išskyrus 1938 m., kai Austrija buvo sujungta su Vokietija jau po atrankos turnyro ciklo, tad finaliniame etape liko vos 15 rinktinių bei 1950 m. čempionatą, kai, ir  pasitraukė iš čempionato, kuriame liko varžytis 13 komandų. Daugelis pasaulio taurės dalyvių buvo iš Europos ir Pietų Amerikos ir tik maža dalis atstovų buvo iš Šiaurės Amerikos, Azijos, Afrikos ir Okeanijos. Šių žemynų rinktinės patirdavo skaudžias nesėkmes dvikovose prieš europiečius ir pietų amerikiečius. Iki 1982 m. vienintelės komandos nepriklausančios Europai ar Pietų Amerikai, kurios peržengė pirmojo etapo barjerą buvo:, pasiekusios pusfinalį 1930 m., , patekusį į ketvirtfinalį 1938 m., ketvirtfinalyje žaidusi 1966 m. ir antrajame varžybų etape žaidusi 1970 m.
Plėtra iki 32 komandų
Turnyras išsiplėtė iki 24 komandų 1982 m. čempionate, o vėliau iki 32 ekipų 1998 m., skyrus daugiau vietų Afrikos, Azijos ir Šiaurės Amerikos rinktinėms. Pastaruoju metu komandos iš šių kontinentų demonstruoja gan neblogus rezultatus. Tarp pasiekusių ketvirtfinalį galime pamatyti:, 1986 m., , 1990 m., ir , 2002 m., o  2002 m. čempionate užėmė net ketvirtąją vietą. Visgi Europos ir Pietų Amerikos rinktinės toliau užima tvirtas pozicijas pasaulio čempionatų finaliniuose etapuose. Pavyzdžiui, visos 2006 m. ketvirtfinalio dalyvės buvo iš Europos arba Pietų Amerikos.
Plėtra iki 48 komandų
Dar 2013 m. buvo pasiūlymų išplėsti čempionatą iki 40 ar 48 komandų. 2017 m. FIFA nubalsavo išplėsti čempionatą iki 48 komandų, pradedant nuo 2022 m. čempionato.
Kiti FIFA turnyrai
Ekvivalentiškas turnyras moterų futbole, Pasaulio moterų futbolo čempionatas, pirmąkart surengtas 1991 m. Kinijoje. Moterų čempionatas savo mastais ir dalyvių skaičiumi yra žymiai mažesnis už vyrų, tačiau pastaruoju metu – nuolat auga ir plečiasi. Pavyzdžiui, 2007 m. Pasaulio čempionato atrankoje dalyvavo net 120 šalių rinktinės, komandų skaičius yra daugiau nei dvigubai didesnis negu 1991 m. pirmenybių atrankoje.
Futbolas taip pat įtrauktas į visų Olimpinių vasaros žaidynių programą išskyrus 1896 m. ir 1932 m. Tiesa, ne taip kaip kitose sporto šakose Olimpinis futbolo turnyras nėra aukščiausio lygio ir nuo 1992 m. tai yra U-23 rinktinių pirmenybės, kuriose kiekvienai ekipai leidžiama registruoti po tris vyresnius žaidėjus. Moterų futbolas Olimpiadoje debiutavo 1996 m. Moterų futbolo rinktinėms žaidynėse netaikomi jokie apribojimai.
FIFA Konfederacijų taurė – tai turnyras rengiamas vieneri metai prieš Pasaulio futbolo čempionatą šalyje, kurioje jis vyks. Ši taurė yra tarsi generalinė repeticija prieš artėjantį renginį. Turnyre dalyvauja šešių FIFA konfederacijų nugalėtojai, būsimo čempionato šeimininkė ir dabartinė Pasaulio taurės savininkė.
FIFA taip pat organizuoja turnyrus jaunimui ir jauniams: (FIFA U-20 Pasaulio taurė, FIFA U-17 Pasaulio taurė, FIFA U-20 moterų Pasaulio taurė, FIFA U-17 moterų Pasaulio taurė), klubams (FIFA klubų Pasaulio taurė) bei įvairioms futbolo šakoms, pavyzdžiui, salės futbolui (FIFA salės futbolo Pasaulio taurė) ir paplūdimio futbolui (FIFA paplūdimio futbolo Pasaulio taurė).
Trofėjus
Nuo 1930 m. iki 1970 m. Pasaulio čempionato nugalėtojams buvo įteikiamas Jules Rimet trofėjus. Iš pradžių jį paprasčiausiai vadino Pasaulio taure arba Coupe du Monde, tačiau 1946 m. taurė buvo pavadinta Jules Rimet vardu, FIFA Prezidento, kuris surengė pirmąjį Pasaulio čempionatą, garbei. 1970 m. Brazilija trečią kartą laimėjo trofėjų ir įgijo teisę pasilikti jį visiems laikams. Deja, 1983 m. taurė buvo pavogta ir nebeatsirado. Spėjama, kad vagys ją tiesiog išlydė.
Naujasis trofėjus, žinomas kaip FIFA Pasaulio taurė, buvo sukurtas 1970 m. FIFA ekspertai iš septynių šalių rinkosi tinkamiausią variantą iš 53 atsiųstų modelių, kol galiausiai pasirinko italų dizainerio Silvio Gazzaniga darbą. Naujasis trofėjus yra 36 cm aukščio, pagamintas iš 18 karatų (75%) aukso ir sveria 6,175 kg. Pagrindas sudarytas iš dvisluoksnio pusbrangio malachito. Apatinėje taurės dalyje išgraviruoti visi Pasaulio futbolo čempionatų nugalėtojai nuo 1974 m. ir metai, kada jie tą padarė. Kalbėdamas apie trofėjų jį sukūręs italų dizaineris teigė: „Linijos spirale kylančios iš pagrindo tiesa rankas, kad pasiektų Pasaulį. Iš nuostabių dinamiškų linijų esančių ant kompaktiško statulėlės pagrindo kyla dviejų atletų kūnai simbolizuojantys jaudinančią pergalės akimirką“.
FIFA Pasaulio taurės nugalėtojai nepasilieka visiems laikams. Nugalėtojai saugo taurę iki ateinančio turnyro, o vėliau yra apdovanojami paauksuota taurės reprodukcija. Nugalėtojai apdovanojami aukso medaliais. Antros vietos laimėtojas gauna paauksuotus. Už trečią vietą sidabriniai medaliai. Ir už ketvirtąją bronzą.
Atranka
Atrankos turnyras į Pasaulio čempionatą rengiamas nuo 1934 m. pirmenybių. Jis yra organizuojamas šešiose FIFA kontinentinėse zonose (Afrikoje, Azijoje, Šiaurės ir Centrinės Amerikos ir Karibų šalių, Pietų Amerikos, Okeanijos ir Europos) ir prižiūrimas regioninių futbolo federacijų. Prieš kiekvieną turnyrą FIFA nustato vietų skaičių, kuris būna skirtas kiekvienam žemynui. Vietų kiekis dažniausiai priklauso nuo regioninei futbolo federacijai atstovaujančių komandų stiprumo.
Atrankos ciklas gali prasidėti likus trejiems metams iki sekančio Pasaulio čempionato ir tęstis net dvejus metus. Kvalifikacijos formatas kiekvienoje federacijoje skirtingas. Paprastai viena ar dvi vietos yra skiriamos komandoms, kurios laimėjo tarpkontinentines atkrentamąsias varžybas. Pavyzdžiui, vietą 2010 m. Pasaulio futbolo čempionate gavo Okeanijos čempionų ir penktos Azijos komandos poros nugalėtojas. Nuo 1938 m. iki šiol, čempionato šeimininkų rinktinė gauna vardinį kvietimą į pirmenybes. Nuo 1938 m. iki 2002 m. teisę dalyvauti čempionate be atrankos turnyro gaudavo ir Pasaulio čempionai, tačiau nuo 2006 m. pirmenybių stipriausia ekipa privalo dalyvauti atrankoje. ekipa, kuri nugalėjo 2002 m. pirmenybėse, tapo pirmąją Pasaulio futbolo čempione, kuriai teko skintis kelią į sekantį turnyrą atrankoje.
Finalinis turnyras
Pastaruosiuose čempionatuose 32 šalių rinktinės susirenka į šalį, kuri yra Pasaulio čempionato šeimininkė ir beveik mėnesį kovoja dėl čempionų vardų. Turnyras susideda iš dviejų etapų – grupės ir atkrentamųjų varžybų. Pirmajame etape komandos suskirstytos po keturias aštuoniose grupėse kovoja tarpusavyje vieno rato sistema. Traukiant Pasaulio futbolo čempionato burtus aštuonios pajėgiausios rinktinės, įskaitant čempionato šeimininkus, patenka į vieną krepšelį ir vėliau yra išskirstomos po skirtingas grupes. Komandų pajėgumas yra nustatomas pagal FIFA reitingų lentelę ir/arba pasirodymus ankstesnėse Pasaulio pirmenybėse. Likusios ekipos patenka į skirtingus krepšelius dažniausiai pagal geografinį principą, kurios burtų traukimo metu atsitiktine tvarka išsiskirsto aštuoniose grupėse. Nuo 1998 m. traukiant burtus yra taikomi tam tikri apribojimai norint užtikrinti, kad vienoje grupėje neatsidurtų dvi Europai ar kitam kontinentui atstovaujančios ekipos.
Grupės varžybose kiekviena komanda sužaidžia mažiausias trejas rungtynes. Paskutiniojo turo susitikimai vyksta tuo pačiu metu siekiant išvengti komandų sukčiavimų. Dvi stipriausios grupės ekipos patenka į atkrentamąsias varžybas. Pajėgiausios ekipos yra nustatomos pagal surinktus taškus. Nuo 1994 m. Pasaulio čempionato už pergalę skiriami trys taškai, už lygiąsias – vienas, už pralaimėjimą – nulis taškų (iki tol, komandos už pergalę gaudavo ne tris, o du taškus). Jei dvi ar daugiau komandų surenka tiek pat taškų, toliau žiūrimi šie kriterijai: pirmas – įvarčių skirtumas, tuomet – bendras įmuštų įvarčių kiekis, tarpusavio rungtynių rezultatas ir galiausiai – burtų keliu (t. y. nustatant komandų vietas atsitiktiniu būdu).
Atkrentamosiose varžybose komandos žaidžia tik vienas rungtynes, po kurių, jei reikia, yra žaidžiamas pratęsimas ir mušami 11 m. baudiniai. Antrasis etapas prasideda aštuntfinalio varžybomis kuriose grupių nugalėtojai susitinka su kituose pogrupiuose antrąsias vietas užėmusiomis ekipomis. Po to seka ketvirtfinalis, pusfinalis, kova dėl trečios vietos (kai susitinka pusfinalyje pralaimėjusios ekipos) ir finalas.
Olimpia Swianiewiczowa
Biografija
Kilusi iš ūkininkų šeimos. 1919 m. savanoriškai tarnavo kariuomenėje kaip kurjerė. Stepono Batoro universitete pabaigė geografijos studijas. Buvo pirmoji žymaus geologo M. Limanovskio asistentė geomorfologė. Tyrė Neries senslėnio terasas dabartiniame Vokės slėnyje. Kartu su C. Boduen de Kurtenė aprašė Neries terasas Vilniaus mieste. 1926 metais ištekėjo už Stepono Batoro universiteto ekonomisto S. Svianievičiaus ir susilaukė keturių vaikų.
FIFA pasaulio čempionatas
Šeimininkų rinkimai
Pirmųjų Pasaulio futbolo čempionatų šeimininkai buvo išrenkami FIFA rengiamuose posėdžiuose. Šalies pasirinkimas dažnai sukeldavo nemažai ginčų. Daliai ekipų tai reikšdavo ilgą trijų savaičių kelionę tarp Europos ir Pietų Amerikos, t. y. dviejų žemynų, kuriuose buvo susitelkusios stipriausios rinktinės. Pirmojo Pasaulio futbolo čempionato šeimininkais pasirinkus Urugvajų buvo užkirstas kelias daugeliui Europos komandų dalyvauti pirmenybėse, tad į debiutinį čempionatą atvyko vos keturios rinktinės iš senojo žemyno. Sekantys du Pasaulio taurės turnyrai buvo surengti Europoje. Ypač ginčytinas buvo sprendimas surengti 1938 m. čempionatą Prancūzijoje. Tai Amerikos žemyno ekipoms tarsi leido suprasti, jog Pasaulio taurės šeimininkų rotacija vyks tik dviejuose žemynuose. Tad Argentinos ir Urugvajaus rinktinės nusprendė boikotuoti trečiąjį Pasaulio taurės turnyrą.
Olimpia Swianiewiczowa
Biografija
Paskutiniais prieškario metais dirbo geografijos mokytoja Vilniaus benediktinių vienuolyno gimnazijoje, kurią sovietų valdžia 1946 m. uždarė.
FIFA pasaulio čempionatas
Šeimininkų rinkimai
Nuo 1958 m. Pasaulio čempionato, siekdama išvengti boikotų ateityje, FIFA sukūrė modelį pagal kurį čempionato šeimininkais galėjo tapti tik Europos ir Amerikos žemynų šalys. Ši sistema veikė iki pat 1998 m. Septynioliktoji Pasaulio taurė, 2002 m. vykusi Pietų Korėjoje ir Japonijoje buvo pirmoji, kuri vyko Azijoje ir kol kas vienintelė kurios šeimininkėmis buvo dvi valstybės. 2010 m. Pasaulio čempionatas buvo pirmasis, kurį surengs Afrikos šalis. 2014 m. Pasaulio taurė vyko Brazilijoje. Tai buvo pirmas čempionatas Pietų Amerikoje nuo 1978 m. ir pirmas atvejis, kai du iš eilės čempionatai vyksta ne Europos žemyne.
Olimpia Swianiewiczowa
Biografija
Karo ir pirmuosius pokario metus praleido Vilniaus krašte, atskirta nuo vyro, kuris paskutinę minutė išsigelbėjo nuo žūties Katynėje, kalėjo Lubiankoje ir lageriuose (sovietų valdžia tikėjosi panaudoti jo turimas žinias apie Vokietijos ekonomiką ir ginklus). Negalėdamas prisijungti prie Anderso armijos ir galiausiai po ilgo buvimo Teherane ir Jeruzalėje pasiliko Jungtinėje Karalystėje. 1946 m. O. Svianievičiova įsikūrė Tčeve, Lenkijoje, kur vietos aukštojoje mokykloje mokė geografijos ir biologijos. Dažnai keisdama pavardes sugebėjo išvengti represijų dėl vyro, kuris stengėsi atskleisti tiesą apie Katynės žudynes, veiklos. Būdama daugiamete Lenkijos Kraštotyrininkų Draugijos nare inicijavo jaunimo turus. 1957 m. išvyko į Indoneziją pas savo vyrą. Emigravusi susidomėjo folkloru. 1971 m. Lenkijos mokslo draugijoje emigracijoje Londone skaitė pranešimą apie A. Mickevičiaus „Vėlinių“ interpretaciją pagal baltarusių folklorą. Vėliau rengė disertaciją apie Makryną Miečyslavską, tačiau jos nepabaigė. Nuo 1963 m. su vyru gyveno Vakarų Amerikoje. thumb|180px|Olimpia Swianiewiczowa kapas
FIFA pasaulio čempionatas
Šeimininkų rinkimai
Šiais laikais Pasaulio čempionato šeimininkę išrenka FIFA vykdomasis komitetas. Šalies, kuri nori tapti Pasaulio taurės šeimininke futbolo federacija iš FIFA organizacijos gauna „Šeimininkų Susitarimą“, kuriose išdėstyti griežti reikalavimai ir darbais kuriuos reikėtų atlikti. Šalis taip pat gauna specialią formą, kurią užpildžius oficialiai paskelbiama apie savo kandidatūrą Pasaulio futbolo čempionato šeimininkų rinkimuose. Po to, FIFA inspektoriai vyksta į šalį, norėdami įsitikinti ar kandidatė yra pajėgi įvykdyti visus keliamus reikalavimus ir parašo apie šalį ataskaitą. Sprendimas, kur vyks Pasaulio futbolo pirmenybės priimamas likus 6 arba 7 metams iki tunyro. Tiesa, yra buvę atvejų kai vienu metu priimami sprendimai po kurių paaiškėja dviejų iš eilės būsimų pirmenybių šeimininkai. Taip bus ir pasirenkant 2018 m. ir 2022 m. Pasaulio taurės šeimininkus.
Pasirenkant 2010 m. ir 2014 m. Pasaulio taurės šeimininkus buvo rotuojama tik tarp dviejų kontinentų (2010 m. Afrikos ir 2014 m. Pietų Amerikos), tad kandidatūros buvo priimamos tik iš valstybių esančių šiuose žemynuose. Tokia rotacijos sistema buvo pradėta taikyti po to, kai kilo ginčai dėl Vokietijos pergalės 2006 m. Pasaulio čempionato šeimininkų rinkimuose. Kaip bebūtų, tokia rotacijos politika buvo taikoma iki 2018 m., kai savo kandidatūrą galės pateikti bet kuri šalis, išskyrus tas, kurios priklauso prieš tai buvusių Pasaulio čempionatų šeimininkų žemynams. Tokie pokyčiai atsirado siekiant išvengti panašaus scenarijaus, kuris buvo renkant 2014 m. Pasaulio čempionato šeimininkus, kai vienintelė kandidate buvo Brazilija.
Organizacija ir masinės informavimo priemonės
Pasaulio futbolo čempionatas pirmąkart per televiziją buvo parodytas 1954 m. ir dabar yra labiausiai žiūrimas ir sekamas sporto renginys Pasaulyje, populiarumu lenkdamas net Olimpines žaidynes. Bendras žiūrovų skaičius, stebėjųsių visas 2006 m. Pasaulio čempionato rungtynes, yra 26,29 milijardo, o net 715,1 milijono žiūrovų (t. y. kas devintas Pasaulio gyventojas) žiūrėjo turnyro, vykusio Vokietijoje, finalą. 2006 m. Pasaulio pirmenybių burtų traukimo ceremoniją, kurioje paaiškėjo, kokiose grupėse žais rinktinės stebėjo net 300 milijonų žiūrovų.
Kiekvienas Pasaulio čempionatas nuo 1966 m. turi savo talismaną arba logotipą. Pasaulio taurės Vilis, 1966 m. talismanas, buvo pirmasis Pasaulio čempionatų talismanas. Šių laikų Pasaulio taurės turi oficialius rungtynių kamuolius, kurie yra sukurti specialiai turnyrui.
Rezultatyviausi žaidėjai
Žaidėjai, įmušę bent 10 įvarčių pasaulio čempionatų finaliniuose turnyruose:
Apdovanojimai
Pasaulio čempionatuose geriausiems žaidėjams teikiami apdovanojimai:
Leonidas Chabarovas
Leonidas Vasiljevičius Chabarovas (g. 1947 m. gegužės 8 d. Šadrinsko mieste) – sovietų ir Rusijos kariuomenės karininkas, karo Afganistane dalyvis, atsargos pulkininkas, vienas iš pagrindinių Rusijos gynybos ministro Anatolijaus Serdiukovo kritikų. Visų pirmą, žymus tuo, kad būtent jo vadovaujamas desanto šturmo batalionas pirmasis visoje 40 armijoje kirto Afganistano sieną ir po 450 km maršo be nuostolių užėmė strategiškai svarbią Salango kalnų perėją, o jis pats, turėdamas kapitono karinį laipsnį, tapo jos pirmuoju komendantu. Už narsą ir didvyriškumą atliekant internacionalinę pareigą Afganistano demokratinėje respublikoje Leonidas Chabarovas apdovanotas Raudonosios vėliavos ordinu ir ordinu „Už karo nuopelnus“, taip pat medaliais. Išėjus į atsargą, vadovavo Karinio techninio lavinimo ir saugumo institutui (rus. УГТУ), tuo pačiu metu buvo išrinktas Sverdlovsko apskrities „Rusijos Afganistano veteranų sąjunga“ organizacijos (rus. РСВА) vadovo pavaduotoju.
Tarnyba kariuomenėje
1979 m. gruodžio pabaigoje, batalionas, vadovaujamas gvardijos kapitono Chabarovo, gavo užduotį - perimti apsaugai svarbiausią strateginį objektą – kalnų perėją Salang, kuri jungė Kabulą ir Sovietų sąjungą. Chabarovo vadovaujami žvalgai pasiekė Salangą po 22 valandų ir be jokių nuostolių. Priešas žvalgų paprasčiausiai nepastebėjo – didžiausią maršruto dalis buvo įveikta tamsiu paros metu. Taktiškai teisingo sprendimo dėka perėja buvo užimta be triukšmo, buvo išdėstyta tunelio apsauga. Jei priešas juos sunaikintų – būtų gerokai blogiau. Žvalgai užėmė svarbiausią objektą kone plikomis rankomis. Jie nuoširdžiai linksminosi, girdėdami per radiją, kaip TASS neigia į užsienio žiniasklaidą patekusią informaciją apie neva į Afganistano teritoriją patekusias sovietų pajėgas. Ir tik po paros šalies valdžia pripažino tą faktą, oficialiai pareiškė dėl pajėgų įvedimo į šią šalį. Pusantro mėnesio Chabarovo desantininkai išlaikė perėją, vėliau perdavė jį motorizuotų šaulių pulkui, ir patys patraukė toliau. 1980 m. balandžio 13d. Leonidas Chabarovas buvo sužeistas pirmą kartą. Sprogstamoji kulka sutrupino peties kaulą, antroji kulka sužeidė tą pačią ranką, žemiau alkūnės. Jis dar buvo nepraradęs sąmonės, juo labiau-ištraukė sužeistą afganų karį ir nukreipė šlaitu dvi grupes. Bataliono vadas sąmonės neteko jau sraigtasparnyje. Ranką pavyko išgelbėti per stebuklą, buvo atliktos 7 operacijos. Iš pradžių Kabulo chirurgai išsaugojo, prisiuvo ant odos skutų kabančią dešinę ranką, Taškento gydytojai išvedė karininką iš bendrosios blogos būklės ir išsiuntė į Maskvos Burdenko karinę ligoninę, o vėliau – ortopediniam gydymui į centrinį traumatologijos ir ortopedijos institutą.
Antroji komandiruotė Afganistane tęsėsi nuo 1984 spalio mėnesio iki 1985 metų rugsėjo mėnesio. Leonidas Vasiljevičius buvo paskirtas 56 atskiros desanto šturmo brigados štabo viršininku (Gardeze). Po aštuonių mėnesių, vykdant kovinę užduotį prie Barikoto jis vadovavo vienos iš kolonų aprūpinimo būriui. Būrys pateko į pasalą, jo šarvuotis, apšaudomas iš granatsvaidžių, iš 20m aukščio krito į tarpeklį ant akmenų. Leonidas Vasiljevičius gavo traumas (lūžęs raktikaulis, tris šonkauliai, vėl pažeista dešinė ranka). Gydėsi Kabule ir Taškente.
Visuomeninė veiklą
Nuo 1991 m pulkininkas L.V. Chabarovas vadovauja karinei katedrai, o vėliau karo fakultetui (nuo 2003 m – Karinio techninio lavinimo ir saugumo institutas). Apginė disertaciją. Atsargos pulkininkas. Apdovanotas Raudonosios vėliavos ordinu, taip pat ordinu „Už karo nuopelnus“, daugybe medalių. Rusijos federacijos profesionalaus lavinimo garbės darbuotojas, jam suteikta garbė dirbti Sverdlovsko apskrities visuomeninės organizacijos „Rusijos Afganistano veteranų sąjunga“ vadovo pavaduotoju.
Areštas
2011 m. liepos 19 d. pulkininkas Chabarovas buvo areštuotas ir šiuo metu yra laikomas Jekaterinburgo tardymo izoliatoriuje, vyksta tyrimas. Jam pareikšti įtarimai dėl ginkluoto sukilimo organizavimo ir kitų asmenų įtraukimo į teroristinę veiklą. Įvairiuose Rusijos miestuose, taip pat prie Rusijos diplomatinių atstovybių ir konsulatų NVS šalyse vyksta protestai prieš jo sulaikymą ir mitingai, skirti palaikyti pulkininką Chabarovą.
Jūrų laputės
thumb|right|260px|[[Grenlandinė jūrų laputė (Leptagonus decagonus)]] thumb|right|260px|[[Vienpelekė jūrų laputė (Aspidophoroides monopterygius)]] Jūrų laputės (Agonidae) – skorpenžuvių (Scorpaeniformes) būrio šeima. Kūnas pailgas, iki 30 cm ilgio. Iš išvaizdos šiek tiek panašios į eršketus. Joms būdingas kuokštas smulkių ūselių, kabančių nuo žemyn nukreiptos burnos. Ant ūselių esantys skonio svogūnėliai padeda jūros dugne surasti vėžiagyvių ir kitų smulkių organizmų. Laputės plaukioja lėtai ir yra lengvai sugaunamos.
Paplitusios Ramiojo vandenyno šiaurinėje, Atlanto šiaurinėje dalyje, Pietų Amerikos pietuose.
Šeimoje yra 20 genčių, apie 47 rūšys.
Endorfinas
Endorfinas (endogeniniai morfinai) – polipeptidai neuromoduliatoriai, besigaminantys stuburinių gyvūnų, tarp jų ir žmogaus, smegenyse.
Žodis endorfinas kilęs iš endo 'vidinis' + morphine 'morfinas'. Morfinas (dar vadinamas morfijumi) yra cheminė opiumo medžiaga, turinti savybę nuskausminti ir kelti euforiją. Endorfinai taip pat veikia žmogaus savijautą, iš dalies veikia žmogaus emocijas, elgseną, miegą ir atmintį.
Cheminė sandara
Aminorūgštys β endorfinuose išsidėstė tokia seka:
Tyr-Gly-Gly-Phe--Thr-Ser-Glu-Lys-Ser-Gln-Thr-Pro-Leu-Val-Thr-Leu-Phe-Lys-Asn-Ala-Ile-Ile-Lys-Asn-Ala-Tyr-Lys-Lys-Gly-GluOH (Fries, 2002).
Betty Missiego
Beatriz Teresa „Betty“ Missiego Campos (g. 1945 m. sausio 16 d. Lima, Peru) – Peru dainininkė, nuo 1972 m. turinti Ispanijos pilietybę ir ten gyvenanti.
Biografija
Savo gimtinėje Betty karjerą pradėjo kaip šokėja, tačiau dėl patirtos traumos turėjo palikti karjerą. Vėliau veiklą tęsė šou versle, vedė vietines televizijos laidas, kurios jai atnešė populiarumą Peru.
1968 metais Betty persikėlė gyventi į Ispaniją, kur pradėjo dainininkės karjerą. 1972 m. gavo šios šalies pilietybę.
1972 metais ji atstovavo Peru valstybei pirmajame Festival de la OTI festivalyje, vykusiame Madride. Jame su daina „Recuerdos de un adiós“ Betty užėmė devintą vietą.
1979-aisiais atlikėja atstovavo Ispanijai 24-ajame „Eurovizijos“ konkurse, įvykusiame Jeruzalėje. Atlikusi dainą „Su canción“, ji užėmė antrą vietą, surinkusi 116 taškų.
Atlikėja yra ištekėjusi už kompozitoriaus Fernando Moreno Medina.
Emilija Danilevičiūtė
Emilija Danilevičiūtė-Dapšienė (1922 m. kovo 26 d. Skuode, Kretingos apskritis – 2003 m. liepos 17 d. Šiauliuose) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.
Biografija
Lankė baleto studiją Klaipėdoje, mėgo dramos teatro spektaklius. 1940 m. persikėlė gyventi į Šiaulius, kur vienerius metus lankė dramos teatro studiją.
1941–1949 m. Šiaulių dramos teatro aktorė. 1949–1951 m. mokėsi LSSR dramos teatro vaidybos studijoje. Ją baigusi, 1952 m. sugrįžo į Šiaulių dramos teatrą. Jame sukūrė per 100 vaidmenų. Filmavosi Lietuvos kino studijos meniniuose filmuose.
Korėjiečių kalba
Korėjiečių kalba – kalba, kuria kalba korėjiečiai Šiaurės Korėjoje, Pietų Korėjoje, Šiaurės Kinijoje ir korėjiečių emigrantų bendruomenėse. Nuo seno ji vadinama čiosono (조선어), šis pavadinimas yra išlikęs Šiaurės Korėjoje, o Pietų Korėjoje ji vadinama hangugo (한국어).
Klasifikacija
Korėjiečių kalba yra laikoma izoliuota kalba, nors turi sąsajų su Altajaus kalbomis.
Fonetika
Anksčiau korėjiečių kalboje buvo aiškiai skiriami ilgieji ir trumpieji balsiai, tačiau per pastaruosius penkiasdešimt metų šis skirtumas gerokai nunyko. Dabar Pietų Korėjoje tik pagyvenę žmonės – penkiasdešimtmečiai ir vyresni – aiškiai taria ilguosius ir trumpuosius balsius. Jaunesniųjų kartų atstovams balsio ilgumas nėra svarbus žodžio reikšmei atskirti.
Tai, kad nyksta skirtumai tarp ilgųjų ir trumpųjų balsių, skatina homonimų atsiradimą. Kadaise tokie žodžiai kaip 말 (mal – žodis) ir 말 (maal – arklys) bei 눈 (nun – akis) ir 눈 (nuun – sniegas) buvo aiškiai skiriami. Dabar dažniausiai žodžio reikšmė yra atskiriama iš konteksto.
Korėjiečių kalboje yra keturi aukštutinio pakilimo balsiai (ㅣ, ㅟ, ㅡ ir ㅜ (i, y, ɨ, ir u)) ir keturi vidutinio pakilimo balsiai (ㅔ, ㅚ, ㅓ, ㅗ (e, ø, ə ir o)).
Korėjiečių raštas ir skoliniai iš kinų kalbos
Korėjiečių kalbos užrašymo būdai kito ne kartą. Pagrindinis raštas, nuo mūsų eros pradžios perimtas Korėjoje, buvo kinų (handža), atėjęs kartu su jų kultūros pasiekimais bei literatūrine kinų kalba. To meto intelektualai visoje Rytų Azijoje bendraudavo ir tekstus rašydavo kiniškai.
Korėjoje, kaip ir Japonijoje bei Vietname, vyko procesai, kurie pritaikė kinų raštą vietinėms tradicijoms, drauge keitė ir pačią korėjiečių kalbą. Iš kinų korėjiečių kalba pasiskolino labai daug mokslinės terminologijos, kuri buvo ne tik rašoma hieroglifais, bet, neturėdama atitikmenų vietinėje kalboje, buvo perimama kinišku tarimu, jį pritaikant prie vietos kalbos. Pavyzdžiui:
Korėjiečiai susidūrė ir su problema, kaip užrašyti savos kalbos žodžius, ypač gramatinius priešdėlius ir priesagas, kurių šioje kalboje, skirtingai nei kinų, yra daug. Labai ilgą laiką tam jie naudojo nesusistemintą skiemeninę abėcėlę, savo išvaizda (ir struktūra) panašią į japonišką katakaną. Galutinai ši problema buvo išspręsta XV a., išradus korėjiečių kalbai pritaikytą hangul raštą, kuris ilgainiui išpopuliarėjo ir ėmė išstumti kiniškus hieroglifus.
Gramatika
Korėjiečių kalba yra agliutinacinė. Po šaknies jungiamos priesagos keičia žodžio reikšmę keičiama. Jų dėka bendra sakinio struktūra nėra griežta, išskyrus visuomet pabaigoje esantį veiksmažodį arba būdvardį ir pažyminčiųjų žodžių buvimą prieš pažymimuosius. Paprastai iš pradžių pateikiamos laiko aplinkybės, tada veiksnys, papildomos aplinkybės, veiksmo objektas ir galiausiai tarinys. Veiksnys neretai gali būti praleidžiamas, jeigu jo reikšmė suprantama iš konteksto.
Korėjiečių kalboje yra nemažai gramatinių elementų, kurie išreiškia kalbėtojo ir klausytojo socialinę padėtį bei tarpusavio ryšį. Pasirinkus atitinkamą formą, galima perteikti familiarumą, pagarbą, nusižeminimą, neutralumą ir kitus niuansus. Iš viso gali būti išskiriami keturi kalbos lygiai: familiarus, mandagus, formalus ir neutralus. Pastarasis daugiausiai naudojamas rašytinėje kalboje.
Korėjiečių kalboje yra devynios kalbos dalys: daiktavardžiai, veiksmažodžiai, būdvardžiai, įvardžiai, skaitvardžiai, dalelytės, prieveiksmiai, jungtukai ir jaustukai.
Daiktavardžiai neturi tiksliai išreikštos vienaskaitos ar daugiskaitos. Jų linksnį keičia po žodžio einančios dalelytės.
Veiksmažodis susideda iš šaknies ir prieš ją arba po jos pridedamais laiko, mandagumo, nuosakos ir kitas reikšmes turinčiais afiksais, kurie gali būti jungiami tarpusavyje į grupes. Veiksmažodis neasmenuojamas ir nekaitomas skaičiais, turi keturi laikus (esamąjį, būtąjį, dvigubą būtąjį ir būsimąjį).
Būdvardžiai turi daug veiksmažodžiams būdingų savybių: jie kaitomi laike, su jais naudojami kai kurie veiksmažodžiams būdingi afiksai. Būdvardžiai nekaitomi gimine ir skaičiumi. Laipsniavimas išreiškiamas pridedant afiksus.
Skaitvardžiai dviejų rūšių: korėjietiški ir sinokorėjietiški. Kiekvienas iš jų turi specifinę naudojimo sritį. Skaičiuojant objektus, prie skaitvardžio pridedamas tam tikrai objektų grupei skirtas skaičiavimo afiksas.
Dalelytės yra trumpi funkciniai sufiksai, kurie patys neturi jokios reikšmės, tačiau suteikia daiktavardžiams ir įvardžiams linksnį arba kitokią prasmę. Jos eina po pažymimojo žodžio.
Dialektai
Korėjiečių kalba turi keletą vietinių dialektų. Bendrinė Pietų Korėjos kalba yra paremta Seulo apylinkių dialektu. Po Korėjos padalijimo yra atsiradę skirtumų tarp korėjiečių kalbos Šiaurės ir Pietų Korėjoje.
Georgijus Margvelašvilis
Georgijus Margvelašvilis (g. 1969 m. rugsėjo 4 d. Tbilisyje, Gruzija) – gruzinų politikas. 2013 m. lapkričio 17 d. išrinktas į Gruzijos prezidento postą.
Vincas Kazokas
Vincas Kazokas (1919 m. sausio 15 d. Mečiūnuose, Kapčiamiesčio valsčius, Seinų apskritis – 1984 m. spalio 30 d. Sidnėjuje, Australija) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, vertėjas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Mečiūnų pradžios mokykloje, Leipalingio progimnazijoje, Lazdijų valstybinėje gimnazijoje. Nuo 1938 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo germanistiką, 1940–1943 m. Vilniaus universitete – teologiją ir filosofiją.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1947 m. studijavo Tiubingeno universitete. Dėstė vokiečių kalbą Roitlingeno lietuvių gimnazijoje. 1949 m. persikėlė į Australiją. Buvo Australijos lietuvių bendruomenės Krašto tarybos narys, „Australijos lietuvių dienų“ iniciatorius. Nuo 1956 m. „Plunksnos“ klubo pirmininkas. 1961–1970 m. ir 1974–1984 m. redagavo savaitraštį „Mūsų pastogė“, rašė jų vedamuosius, priklausė žemininkų kartai.
Eilėraščiuose vyrauja atstumto ir nesuprasto žmogaus skundas, dramatiškas tikrovės išgyvenimas, ryškūs filosofiniai motyvai, gvildenami būties ir gyvenimo prasmės klausimai. Išvertė A. Kestlerio „Nulis ir begalybė“ (1948 m.), F. Timermanso „Kaimietiškoji psalmė“ (1957 m.) ir kt. Palaidotas Kapčiamiestyje.
Kapčiamiesčio mokykloje yra įkurtas V. Kazoko memorialinis muziejus. 1994 m. namas Mečiūnų kaime, kur jis gimė, pažymėtas atminimo lenta. Kapčiamiestyje jo atminimui pasodintas ąžuoliukas.
Veličų kalba
Veličų kalba, huiličių kalba – izoliuotos araukanų kalbų šeimos kalba. Vartojama mapučių veličų, gyvenančių Čilėje, Los Lagoso ir Los Rioso regionuose. Kalbančiųjų skaičius siekia ~2000, dauguma – vyresnio amžiaus. Veličų kalba labai artima mapudungunų kalbai ir kartais laikoma šios dialektu. Pati veličų kalba turi tsesungunų dialektą.
Suvalkų vaivadija
Suvalkų vaivadija − 1975−1998 m. Lenkijos Liaudies Respublikos ir nepriklausomos Lenkijos teritorijos administracinis vienetas. Suvalkų vaivadijos sostinė buvo Suvalkai. Vaivadija ribojosi rytuose su Lietuva, pietryčiuose su Baltarusija, pietuose su Balstogės vaivadija ir Lomžos vaivadija, vakaruose su Olštyno vaivadija ir šiaurėje su Karaliaučiaus sritimi.
Istorija
Vaivadija buvo įkurta 1975 m. birželio 1 d. vykdant Lenkijos administracinių vienetų reformą, kai iš didelės Balstogės vaivadijos buvo įkurtos 4 mažesnės: Balstogės vaivadija, Lomžos vaivadija, Suvalkų vaivadija ir Ostrolenkos vaivadija. 1999 m. sausio 1 d. vaivadija tapo naujai įkurtos Palenkės vaivadijos dalimi.
Miestai
Vaivadijos miestų gyventojų skaičius 1998 m. gruodžio 31 dieną:
Merčisonas
Merčisonas  – antra pagal ilgį upė Vakarų Australijoje. Prasideda Robinsono kalnų pietiniame šlaite, teka per Jilgarno plynaukštę pietvakarių ir vakarų kryptimis ir įteka į Indijos vandenyną prie Kalbario miesto, apie 130 km į šiaurę nuo Džeraldtono. Ties žiotimis sudaro apie 18 km ilgio estuariją. Merčisono žemupiu per metus vidutiniškai prateka apie 192 mln. m³ vandens.
Žemupyje Merčisonas teka pro gilų slėnį, kuriame yra daug silūro periodo fosilijų. Slėnis yra Kalbario nacionaliniame parke. Didžiausi intakai – Roderikas ir Sanfordas, abu kairieji. Vienintelis miestas prie upės – Kalbaris.
Merčisono upę šiuo vardu, pagerbiant Škotijos geologą serą Roderiką Merčisoną, pavadino keliautojas Džordžas Grėjus, kuris upę atrado 1839 m.
Vokiečių ordinas
Vokiečių ordinas (VO,, ), oficialiai '''Švč. Mergelės Marijos vokiečių ligoninės ordinas Jeruzalėje'''  – riterių ordinas, įkurtas Akrėje 1190 m. per III kryžiaus žygį kaip ligonių slaugos ordinas. Buvo pavaldus popiežiui ir Vokietijos imperatoriui.
Ordino ženklas – juodas kryžius baltame fone (šis ženklas yra kilęs iš pirmųjų kryžiaus žygių dalyvių skiriamojo ženklo – ant balto apsiausto išsiuvinėto ar prie jo prisiūto juodo kryžiaus).
Istorija
thumb|left|100px|Teutonų ordino didžiojo magistro antspaudas thumb|left|100px|Kryžiuočių ordino kryžius Popiežius Klemensas III 1191 m. vasario 6 d. bule ordiną patvirtino kaip Fratrum Theutonicorum ecclesiae Sanctae Mariae Hiersolymitanae. 1196 m. kovo 5 d. Vokiečių ordinas Tamplierių ordino pavyzdžiu buvo pertvarkytas į riterių ordiną su rezidencija Akros uostamiestyje (dab. Šiaurės Izraelyje). Popiežius Inocentas III šį pertvarkymą patvirtino 1199 m. vasario 19 d. bule, kurioje kaip pagrindinius Ordino uždavinius įvardijo vokiečių riterių gynimą, ligonių gydymą ir kovą su katalikų bažnyčios priešais.
Po paskutiniųjų kryžiaus žygių ir kryžiuočių valstybių Artimuosiuose Rytuose žlugimo Ordinas persikėlė į Vokietiją. Tuo metu Teutonų ordino įtaką ir turtus pastebėjo Europos valdovai, kurie tikėjosi „kovos su pagonimis“ pretekstu pasinaudoti ordinu, susidorojant su savo priešininkais.
1211 m. Ordinas bandė įsikurti Transilvanijoje, kur Vengrijos karalius Andrius II (Andras) jiems suteikė žemių, tikėdamasis, kad kryžiuočiai padės apsiginti nuo klajoklių kumanų genčių puldinėjimų. 1225 m. Ordinas iš ten Vengrijos karaliaus buvo išvytas, nes bandė atsikratyti priklausomybės nuo Vengrijos. thumb|Magistras [[Hermanas Salza]] 1226 m. Mazovijos ir Kujavijos kunigaikštis Konradas I Mazovietis pakvietė kryžiuočius ir perleido jiems Kulmo žemę, iš kur kryžiuočiai turėjo kovoti su prūsais, neva grasinusiais šiaurinėms Mozūrijos žemėms. Šventosios Romos imperijos imperatorius Frydrichas II ir popiežius Grigalius IX Didžiajam ordino magistrui Hermanui fon Zalcai (Hermann von Salza) vadinamąja „Aukso bule“ perleido visas Prūsijos žemes, kurias Ordinui pavyks užkariauti.
XIII a.
thumb|Vokiečių ordino plėtra iki 1250 m. 1230–1249 m. Ordinas užkariavo beveik visus prūsus ir ėmė kelti grėsmę kuršiams, žemaičiams, taip pat ir lietuviams. Vėliausiai užkariauti buvo sembai, skalviai ir nadruviai. 1237 m. po 1236 m. pralaimėto Saulės mūšio su Kryžiuočių ordinu susijungė Kalavijuočių ordinas (nuo tada – Livonijos ordinas), 1202 m. įsikūręs dabartinės Latvijos ir Estijos teritorijose. 1260 m. kilo Didysis prūsų sukilimas, kurio vienas iš vadų buvo Herkus Mantas ir kuris tęsėsi iki 1274 m., kai buvo galutinai numalšintas. 1283 m. teutonai pirmą kartą atakavo Lietuvos žemes Galutinai prūsai buvo užkariauti 1285 m. Prie šių žemių užkariavimo daug prisidėjo Čekijos karaliaus Otokaro II žygis, kurio metu buvo įkurtas Karaliaučius. Užkariavimo strategija rėmėsi prūsų gynybinių taškų naikinimu ir savų pilių statymu, kurios tapdavo tolimesnės ekspansijos bazėmis. Į užkariautas žemes buvo keliami kolonistai iš Mozūrijos, Čekijos ir Vokietijos. 1309 m. didysis ordino magistras persikėlė į Marienburgą, Prūsija tapo Ordino centru.
Kovos su Lenkija
1308 m. Ordinas užėmė Lenkijos Pamarį, sukeldamas Lenkijos karaliaus Lokietkos protestus. Ordinas sudarė sąjungą su Meklenburgo valdovu Jonu Liuksemburgiečiu ir užpuolė Kujavijos žemę bei Didžiąją Lenkiją, tačiau pralaimėjo mūšį prie Plovcų. Pralaimėtas mūšis neprivertė Ordino grąžinti Pamarį, o Lokietkai neužteko pajėgų dideliam puolimui prieš Ordiną.
thumb|center|500px|[[Marienburgas|Marienburgo pilis Lenkijoje.]] Ordinas bandė pulti Kujaviją ir Didžiąją Lenkiją siaubiamaisiais žygiais, tačiau ryžtinga gynyba ir Kazimiero Didžiojo diplomatinė veikla privertė ordiną 1343 m. sudaryti Kališo taiką, kuria atsisakė Kujavijos, o Pamario ir Kulmo žemių priklausomybę turėjo nuspręsti popiežiaus pasiuntinys. Faktiškai Ordinas jokių žemių Lenkijai negrąžino ir įtampa tarp šių valstybių išliko.
XIV a. kovos
thumb|right|Lietuvių kova su kryžiuočiais. (XIV a. reljefinis paveikslas) 1346 m. Ordinas nupirko iš danų šiaurės estų žemes. Kališo taika privertė Ordiną atsisakyti Lenkijos puolimo. Dėl to Ordinas savo puolimus sukoncentravo prieš Lietuvą, ypatingą dėmesį skyręs Žemaitijai, kurią užėmęs Ordinas būtų galėjęs geografiškai sujungti savo valdas Prūsijoje ir Livonijoje. 1337 m. lapkričio 15 d. Šventosios Romos imperatorius Liudvikas IV garantavo teises Ordinui į Lietuvos žemes.
Didžiausią galią Ordinas pasiekė Didžiojo magistro Vinricho fon Kniprodės (Winrich von Kniprode) laikais (1351–1382 m.). Konrado fon Jungingeno laikais (1393–1407 m.) Ordinas apėmė didžiausią teritoriją savo istorijoje: buvo prijungtas Gotlandas, Noimarkas ir Žemaitija.
1382 m. kryžiuočiai prie Darsūniškio pirmą kartą Lietuvos žemėje šaudė iš artilerijos. Didėjanti Ordino galia tiek Lenkijos, tiek Lietuvos valdovus vertė vienyti jėgas. Tuo tikslu 1385 m. buvo pasirašyta Krėvos sutartis. 1386 m. Jogaila priėmė krikštą ir vedė Lenkijos karalaitę Jadvygą (1382–1399), tapdamas Lenkijos karaliumi. Lenkija ir Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė buvo sujungta personaline unija, kuri XVI a. viduryje virto į bendrą Abiejų Tautų Respubliką.
Kovos prieš LDK ir Lenkiją XV a.
thumb|Kryžiuočių užgrobtos žemės 1410 m. Netrukus Lenkijos karalystė ir LDK pradėjo karą su Ordinu (1409–1411 m.), kurio kulminacija buvo Ordino pralaimėtas Žalgirio mūšis (1410 m. liepos 15 d.). Karo pabaigoje sudaryta Torūnės (Torno) taika. Ši taika sudaryta Jogailą spaudžiant kaimyninių šalių Liuksemburgų dinastijos valdovams, dėl to Ordinas Lenkijai negrąžino nei Pamario, nei Kulmo, Lietuva neatgavo Klaipėdos, o Žemaitija grąžinta Vytautui tik iki gyvos galvos. Tačiau taika privertė Ordiną atsisakyti puolimų prieš Lenkiją ir Lietuvą. Nuo to laiko Ordino galia ėmė mažėti, ekonominė situacija blogėti.
Galios silpimas
Per kelis vėlesnius dešimtmečius Ordino galią sekino vidiniai valstybės nesutarimai. Prūsijos miestai ir žemvaldžiai už didelius mokesčius reikalavo teisių, valdant valstybę ir 1440 m. įkūrė „Prūsų sąjungą“. 1453 m. su šia sąjunga susivienijo Lenkijos karalius Kazimieras Jogailaitis. 1454 m. prasidėjo Ordino miestiečių sukilimas. Po šio karo sudaryta 1466 m. taika. Ordinas Lenkijai atidavė Pamarį, Kulmą, taip pat dalį Varmės su Ordino sostine Marienburgu. Be to, Didysis ordino magistras tapo Lenkijos karaliaus vasalu. Ordino sostinė buvo perkelta į Karaliaučių.
Reformacijos įtaka
1517 m. kilusios bažnyčios reformacijos idėjos greitai plito ir Ordino valstybėje. Martino Liuterio patarimu, paskutinis Didysis ordino magistras Brandenburgo markgrafas Albrechtas perėjo į liuteronybę ir 1525 m. gavęs dėdės, karaliaus Žygimanto Senojo, sutikimą, Krokuvoje iškilmingai prisiekė Žygimantui, kaip Prūsų kunigaikštis ir įkūrė pasaulietinę Prūsijos kunigaikštystę (sostinė Karaliaučius). Nuo to laiko ordino valstybė tapo pasaulietine kunigaikštyste. Daugumas ordino brolių taip pat perėjo į liuteronybę ir tapo dvarininkais. 1562 m. paskutinis Livonijos ordino magistras Gotardas Ketleris (Gotthard Kettler) tapo pasaulietinės Kuršo kunigaikštystės su sostine Mintauja, dab. Jelgava) kunigaikščiu. Prūsija buvo Lenkijos karalystės vasalė, Kuršas – LDK vasalas. Likusi Livonija buvo prijungta prie LDK, o Šiaurės Estija atiteko Švedijai. Nuo 1569 m. LDK priklausiusios Livonijos žemės tapo Abiejų Tautų Respublikos nuosavybe. Tik maža jų dalis tepanorėjo likti ištikimi katalikybei ir išsikraustė į Vokietiją, kur ordinas turėjo daugybę turtingų savo skyrių. Ten ordinas išliko iki 1809 m., kada jį panaikino Napoleonas, o Austrijoje pertvarkytas jis išliko net iki šių laikų. Tuo būdu buvusi katalikybės atrama rytuose, ordino valstybė, pirmoji priėmė protestantizmą ir atsisakė nuo katalikybės. 1618 m. mirus Albrechto sūnui, Prūsija atiteko jo giminaičiams, Brandenburgo elektoriams. 1701 m. iš tų dviejų jungtinių kunigaikštysčių išaugo galinga Prūsų karalystė, kuri pagaliau atsistojo visos Vokietijos priešakyje.
Ordinas nuo XIX a. iki dabar
thumb|Teutonų ordino didžiojo magistro herbas 1809 m. Napoleonas uždraudė ordino veiklą Vokietijoje, jis galėjo veikti tiktai Austrijoje. 1834 m. ordinas buvo vėl atkurtas kaip „Vokiečių riterių ordinas“, tačiau Napoleono metu atimti turtai nebuvo grąžinti. 1929 m. ordinas pertvarkytas į grynai dvasinį ordiną ir nuo to laiko vadinasi „Vokiečių ordinu“ (Deutscher Orden). Nacių valdymo metu, 1938–1945 m. ordinas vėl buvo uždraustas.
Šiuo metu ordino magistro būstinė yra Vienoje. Čia yra ir ordino archyvas bei muziejus. Ordinui priklauso apie 1000 narių, iš jų – apie 100 kunigų, 200 vienuolių seserų bei 700 partnerių. Ordinas iš esmės grįžo prie savo šaknų – daugiausia išlaiko ligonines Izraelyje ir Palestinoje, taip pat rūpinasi vokiškomis bendruomenėmis už Vokietijos ir Austrijos ribų (daugiausiai Italijoje ir Slovėnijoje).
Engra
Dvimečiai, rečiau daugiamečiai žoliniai augalai išauga nuo 25 iki 120 cm. Mėgsta kalkingus dirvožemius, šviesą. Paplitę nuo Sibiro iki rytų ir pietryčių Europos.
Žalpiai (reikšmės)
Žalpiai yra:
Šiaurės Dobrudža
thumb|right|200px|Rumunijos ir Bulgarijos teritorijos. Šiaurės Dobrudža pažymėta tamsiai geltona spalva. Šiaurės Dobrudža - Dobrudžos dalis dabartinėje Rumunijoje, esanti tarp Dunojaus žemupio ir Juodosios jūros, pietuose besiribojanti su Bulgarijai priklausančia Pietų Dobrudža.
Geografija
Šiaurės Dobrudžos teritorijoje dabar yra Konstancos ir Tulčos apskritys, jų suminis plotas yra 15 500 km², o gyventojų skaičius šiek tiek viršija milijoną.
Dunojaus delta
Dunojaus deltoje yra daug ežerų. Iš jų svarbiausi:
Jonas Giniūnas
Jonas Giniūnas (g. 1887 m. Rudamina (?) – m. ?) – Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
Kilęs iš darbininkų šeimos. Buvo įgijęs dailidės specialybę. Rudaminoje suorganizavo Lietuvos darbo federacijos skyrių.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. vasario 24 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas I (Marijampolės) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos darbo federacijos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Seimo nario mandato atsisakė.
Šiaurės provincija
Šiaurės provincija gali reikšti administracinius vienetus šiose šalyse:
FC Hansa Rostock
Rostoko „Hansa“ – Vokietijos futbolo klubas iš Rostoko.
Kartuvių kalnas
Kartuvių kalnu vadinamos kalvos:
Kartuvių kalnas (Aukštadvaris)
thumb|right|250px|Laiptai į Kartuvių kalną
Kartuvių kalnas (arba Šibos kalnas) stūkso prie Aukštadvario, pakeliui į Vilnių. 21 m aukščio, apaugęs pušimis. Kartuvių kalno aukštis virš jūros lygio siekia 170 m.
Salvinorinas A
right|thumb|Salvorinas Salvinorinas A – pagrindinė veiklioji Salvia divinorum medžiaga. Salvinorin A yra terpenoidas, cheminė formulė C23H28O8. Skirtingai, negu žinomi opiodai – receptorių ligandai, salvinorinas A nėra alkaloidas, nes nėra aminas. Salvinorinas A neįtakoja 5-HT2A serotonino receptorių, bet selektyvus κ agonistas. Aktyvi dozė 200 µg. Salvorinų veiklumas neturi klasikinės farmakodinaminės sąsajos su toksiškumu – didelės dozės, eksperimentiniais duomenimis su gyvūnais, nepažeidžia organų.
Kartuvių kalnas (Aukštadvaris)
Pasakojama, kad jame buvo pakarta daug 1863 m. sukilimo dalyvių. Etnologų manymu, kalnas taip vadinamas dar nuo pagonybės laikų. Ant kalno dvarponiai korė nepaklusnius baudžiauninkus.
Dmitrijus Medvedevas (1898)
thumb|right|TSRS [[pašto ženklas, skirtas D. Medvedevui (1970 m.)]]
LKL žvaigždžių diena (2009)
thumb|100px|2009 m. „Fastum“ LKL žvaigždžių dienos logotipas '''2009 m. „Fastum“ LKL žvaigždžių diena''' – 2009 m. vasario 21 d. įvykusi stipriausios Lietuvos krepšinio lygos LKL šventė.
Dendrochronologija
thumb|right|250px|Medžio metinės rievės thumb|right|250px|Nežinomos rūšies medžio metinės rievės Anglijoje Dendrochronologija – mokslas pagrįstas medžių rievių analize. Dendrochronologijos mokslas sukurtas XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje. Mokslas apima datuotų metinių medžio rievių informacijos išgavimą ir jos taikymą aplinkos ir istoriniams tyrimams.
Dmitrijus Medvedevas (1898)
Dmitrijus Medvedevas (, 1898 m. rugpjūčio 22 d. Bežicos mieste, dabar Briansko miesto rajonas – 1954 m. gruodžio 14 d.) – kadrinis NKVD karininkas (pulkininkas), žvalgybininkas, partizanų būrio vadas, Tarybų Sąjungos didvyris.
Biografija
Dmitrijus Medvedevas gimė 1898 m. rugpjūčio 22 d. Bežicos mieste (dabar Briansko miesto rajonas), darbininko plieno liejiko šeimoje. Rusas.
Dendrochronologija
Trumpa dendrochronologijos istorija
Mokslo istorija siekia XIX a. Dendrochronologijos mokslą išplėtojo JAV astronomas A. E. Douglass, kuris įkūrė Medžių rievių tyrimo laboratoriją Arizonos universitete. Jis yra laikomas šio mokslo įkūrėju. Lietuvoje pirmieji dendrochronologijos tyrimai atlikti habil. dr. T. Bitvinsko 7-ajame XX a. dešimtmetyje. Šiuo metu dendrochronologiniai tyrimai Lietuvoje atliekami VDU Gamtos mokslų fakulteto Aplinkos tyrimo centro Dendroklimatologijos ir radiometrijos grupėje ir Nacionalinio muziejaus Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų Dendrochronologijos laboratorijoje. Šios grupės užuomazgos Kaune siekia 1968 m., kuomet sausio 1 d. Lietuvos botanikos institute buvo įkurta dendroklimatochronologinių tyrimų grupė.
Dmitrijus Medvedevas (1898)
Biografija
1918 m. įstojo į Raudonąją Armiją. 1920 m. pradėjo dirbti VČK. VKP(b) narys nuo 1920 m.
Dendrochronologija
Dendrochronologijos mokslo pagrindai
Dendrochronologijos mokslas yra tampriai susijęs su medžių savybe vidutinio klimato sąlygomis kasmet suformuoti po vieną metinę rievę. Kadangi, medžio produktyvumą lemia įvairūs aplinkos veiksniai ir individualios medžio savybės, metinių rievių plotis, medienos tankis bei kiti jos parametrai kasmet kinta. Lietuvos klimato sąlygomis dažniausiai siauros rievės susiformuoja dėl sausrų ir šaltų žiemų poveikio, o švelnios žiemos ir pakankamas vegetacijos sezono kritulių kiekis nulemia plačių rievių formavimasi.
Dmitrijus Medvedevas (1898)
Biografija
Nuo 1936 m. dirbo išorinėje žvalgyboje. 1938 m. nukreiptas dirbti į GULAG'ą, skyriaus viršininku Norillage. 1939 m. pabaigoje atleistas iš NKVD organų dėl sveikatos.
LKL žvaigždžių diena (2009)
Žvaigždžių dienoje žaidėjai varžėsi dėl geriausio snaiperio ir Oro karaliaus titulų, Trenerių mūšyje bei Visų Žvaigždžių rungtynėse.
Dmitrijus Medvedevas (1898)
Biografija
1941 m. prasidėjus karui ėmė vadovauti specialiosios paskirties partizanų būriui. D. Medvevdevo vadovaujamas būrys „Mitia“ 1941 m. rugsėjį buvo permestas į vokiečių užnugarį. Būrys veikė Smolensko, Oriolo, Mogiliovo srityse. Organizavo 7 partizanų būrius iš 27, veikusių šiose srityse. Buvo sukurtas vadinamas partizanų kraštas su centrais Žizdros ir Diatkovo miestuose.
LKL žvaigždžių diena (2009)
Trenerių mūšis
Trenerių mūšyje treneriai metė nuo vidurio linijos. Kiekvienas turėjo po 4 bandymus.
Dmitrijus Medvedevas (1898)
Biografija
D. Medvedevas buvo dukart sužeistas ir kontūzytas. 1942 m. D. Medvedevas (tuo metu – kapitonas) atšaukiamas į Maskvą, kur jam pavedama sukurti naują partizanų būrį kovai priešo užnugaryje.
LKL žvaigždžių diena (2009)
LKL Fastum Žvaigždžių dienos rungtynės
Po 5 metų pertraukos vykusiose „Vilkų“ ir „Erelių“ rungtynėse rezultatu 130:122 (30:30, 32:32, 35:22, 33:38) laimėjo „Vilkų“ komanda.
Dmitrijus Medvedevas (1898)
Biografija
1942–1944 m. vadovavo specialiosios paskirties partizanų būriui „Nugalėtojai“ (Победители), kuris veikė centrinėje ir vakarinėje Ukrainoje. Jo būryje kariavo garsus to meto boksininkas N. Koroliovas ir žvalgas N. Kuznecovas. Būrys užsiiminėjo ir aukšto rango vokiečių karininkų bei valdininkų naikinimu – jie nukovė 11 generolų ir aukšto rango valdininkų. Taip pat nuvertė 81 karinį ešeloną. Buvo organizuota 10 naujų partizanų būrių.
Už pavyzdinę veiklą priešo užnugaryje 1944 m. lapkričio 5 d. D. Medvedevui suteikė Tarybų Sąjungos didvyrio vardą.
Salvinorinas A
Salvinorinai, lyginamoji analizė
Salvinorinas A priklauso salvorinų grupei. Salvinorinas A gali būti susintetintas acetilinant salvoriną B. Teoriškai, manyta, kad salvorinas C bus aktyvesnis už salvoriną A, tačiau eksperimentiniai duomenys parodė priešingai – salvorinas A yra vienintėlis aktyvus savo grupės narys.
Krabvoriai
Krabvoriai (Thomisidae) – vorų (Araneae) šeima.
Pasaulyje žinoma 2042 rūšys, priklausančios 164 gentims. Lietuvoje apie 25 rūšys, 8 gentys. Tai plokšti, iki vieno centimetro dydžio rudi vorai, kurių pirmosios dvi kojų poros tvirtesnės ir ilgesnės už likusias. Bėgioja į šonus ir atgal, todėl šiek tiek primena krabus.
Gaudomųjų tinklų nerezga. Grobį pagauna tykodami ant žiedų ir lapų. Neretai toje pačioje vietoje pratūno ištisas dienas ir savaites. Labai pastabūs. Užtenka šiek tiek prisiartinti ar mostelėti ranka, voras tuoj pat pasislepia po lapu ar žiedu. Prie savo aukos prisėlina nepastebimai, lėtai, akimirksniu pačiumpa priekinėmis kojomis ir įkanda į sprandą. Nuodai labai veiksmingi, net ir tokie apsiginklavę gyvūnai kaip bitės ir kamanės nesugeba panaudoti savo nuodingo geluonies.