cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Argirdiškės pušis
Pasak vietinių žmonių kalbų, ši pušis turėjo būti nukirsta su visu aplinkiniu mišku, bet darbininkai esą pabijojo sunkaus darbo ir paliko ją ramybėje. Dabar ši didelė pušis auga jauno miško apsuptyje.
Kvaikerai
Kvaikerai (aba koaikerai, sav. Awá-Kwaiker, ) – indėnų čibčų tauta, gyvenanti pietvakarių Kolumbijoje (Narinjo, Putumajo dep.) ir aplinkiniuose Ekvadoro rajonuose (Karčio, Sukumbijoso prov.). Populiacija – ~15 tūkst. žmonių. Kvaikerų kalba (Awa Pit) priklauso barbakoa kalbų šeimai, dalis kalba ispaniškai. Pagal tikybą – Romos katalikai.
Pradžioje kvaikerai gyveno pakrantės lygumose, bet spaudžiami baltųjų kolonistų, o vėliau ir juodaodžių, pasitraukė į miškingas priekalnes. Asimiliuojami kolumbiečių ir ekvadoriečių.
Verčiasi daugiausia kapline žemdirbyste: augina bananus (vartoja šviežius, virtus, keptus), kukurūzus (košių ir čičos gamybai), persikines palmes, cukranendres (pardavimui). Laiko jūrų kiaulytes, vištas, kiaules, medžioja paukščius ir smulkius žvėrelius (naudodami spąstus ir žabangas). Iš lianų ir bambuko pina virvinius tiltus per upes.
thumb|left|240px|Tradicinis kvaikerų būstas
Gyvenvietė padriko plano. Namai stačiakampiai, ant polių, kūginiais stogais. Apranga kreolinė. Būdinga mažoji šeima.
Ipolitas Labanauskas
Ipolitas Labanauskas (m. 1831 m. balandžio 9 d. Šnipiškėse) – Vilniaus krašto teisėjas, 1831 m. sukilimo dalyvis.
Labaunauskas 1831 m. balandžio 5 d. organizavo pasalą carinės armijos Ukmergės įgulai. Sukilėlių pasala buvo sėkminga, ir rusų pajėgos, vadovaujamos generolo Bezobrazovo pasidavė. Labanauskas sutiko su rusų kapituliacija ir pasigailėjo savo pažįstamo generolo. Su tokiu sprendimu nesutiko dalis sukilėlių, o vienas sukilėlių Kondratavičius apkaltino vadą išdavyste, todėl buvo nušautas vietoje. Tokie Labanausko veiksmai padidino nepasitikėjimą juo ir kainavo gyvybę. Kuomet rusai iškeliavo iš sukilėlių kontroliuojamos teritorijos, jie suėmė Labanauską, kurio sukilėliams nepavyko apginti. Jis buvo nugabentas į Vilnių, nuteistas ir sušaudytas Šnipiškėse.
Šaltiniai
E. Callier, Bitwy i potyczki stoczone przez wojsko polskie w roku 1831, Drukarnia Dziennika Poznańskiego, Poznań 1887, ss. 60–61 Internete
Žemosios Panemunės piliakalnis
Žemosios Panemunės piliakalnis – piliakalnis Šakių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Žemosios Panemunės miestelio (Kriūkų seniūnija).
Piliakalnis
left|thumb|209x209px|Vaizdas nuo piliakalnio į Nemuną Piliakalnis yra ant kairiojo Nemuno kranto aukštumos kyšulio. Iš šiaurės supa Nemuno slėnis, kuriuo greta piliakalnio praeina Zapyškio–Kriūkų kelias, o iš vakarų ir pietų plyti gili dauba. Aikštelė keturkampė, pailga rytų–vakarų kryptimi, 49x18 m dydžio. Jos rytų gale supiltas 3,5 m aukščio, 21 m pločio pylimas, kurio išorinis 5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 4 m pločio, 1 m gylio griovį. Žemės pylimui imtos iš 20 m pločio įdubos priešais pylimą. Vakariniame piliakalnio šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra trikampė 10 m ilgio, 10 m pločio terasa. Piliakalnio šlaitai statūs, 25–30 m aukščio. Šiaurinis šlaitas, aikštelė ir pylimas beveik visiškai iškirsti, kita apaugę lapuočiais.
Į pietryčius nuo piliakalnio, 7 ha plote yra papėdės gyvenvietė (tyrinėta 1997 m.), kurioje rasta graikiška Romos imperatoriaus Marko Aurelijaus moneta, pasaginių segių ir jų dalių, apyrankės ir antkaklės fragmentai, susilydžiusio žalvario fragmentų, grublėtos ir lygios keramikos.
Piliakalnis datuojamas I tūkst. – II tūkst. pradžia.
thumb|left|230px|Piliakalnis po tvarkymo darbų
Į piliakalnio viršūnę nuo Zapyškio–Kriūkų kelio veda mediniai laiptai. Aikštelėje įrengta nedidelė poilsiavietė, iš jos atsiveria puikus vaizdas į Nemuno slėnį. 2015 m. atlikti piliakalnio tvarkymo darbai: įrengti nauji tvirti ąžuoliniai laiptai su turėklais, smulkia skaldele išpilti takai, pastatyti ąžuoliniai suolai, įrengti ąžuoliniai terasiniai laiptai, vedantys į piliakalnio gynybinį griovį bei pylimą.
Prūdupė
Prūdupė, Paprūdė arba Sojuznas – upelis Rusijoje, Kaliningrado srityje, (Krasnoznamensko rajone), Šešupės dešinysis intakas.
Prasideda pamiškėje prie Juknaičių gyvenvietės, teka laukais vakarų kryptimi, ties Mažiuikiais įteka į Šešupę apie 41 km nuo jos žiočių. Aukštupys reguliuotas, žemupyje teka medžiais ir krūmais apaugusia raguva. Ties žiotimis stūkso Užprūdžių piliakalnis.
Buvusios gyvenvietės prie Prūdupės: Endrušaičiai, Užprūdupiai.
Mantas Brazauskis
Mantas Brazauskis – (g. 1990 m. birželio 15 d.) – Lietuvos vyrų golbolo rinktinės žaidėjas, 2016 m. paralimpinis čempionas.
Priklauso Vilniaus aklųjų ir silpnaregių sporto klubui „Šaltinis“. Golbolą nacionalinėje rinktinėje žaidžia nuo 2011 m.
Ana Maria Marković
Ana Marija Markovič (g. 1999 m. lapkričio 9 d.) – Kroatijos futbolininkė, rungtyniaujanti Kroatijos rinktinėje. Labiau žinoma dėl savo išvaizdos ir populiarumo medijose. Kartais įvardijama kaip gražiausia pasaulio futbolininkė.
Karjera
Kroatų kilmės mergina gimė Splite, bet nuo 12 metų gyveno Ciuriche, Šveicarijoje. Sportuoti pradėjo Ciuriche.
Atstovavo Zürich Frauen jaunimo ekipoms, o nuo 2020 m. priklauso Ciuricho Grasshopper Club.
Rinktinė
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2021 m. Debiutinį įvartį pelnė 2021 m. lapkričio 30 d. rungtynėse prieš Moldavijos rinktinę.
Cegelnė (Kaišiadorys)
Cegelnė – buvęs viensėdis Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Triliškių.
Etimologija
Vietovardis kilęs nuo  – „plytinė“. Pasakojama, kad čia anksčiau buvo plytų gamybos vieta.
Istorija
Minima nuo 1795 m. XIX a. buvo palivarkas, priklausęs Triliškių dvaro ponams Liandsbergiams. 1925 m. palivarko žemės išparceliuotos.
Argininkų valsčius
Argininkų valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Argenbrück) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Neti, neti
Neti, neti (skr. नेति नेति – 'nei šìta, nei šìta') – Brihadaranjaka Upanišadoje sutinkami žodžiai, kuriais neigiamas visatos reiškinių egzistavimas (via negativa). Reiškiniai suprantami kaip šydas, gožiantis Brahmaną – galutinę tikrovę, kuri vienintelė egzistuojanti.
Šankara, komentuodamas Brihadaranjaka Upanišadą, teigė: „Iš tiesų Brahmanas kai kada nusakomas tokiais apibūdinimais kaip „žinojimas, palaima, Brahmanas, Atmanas“ ir t. t., bet, jei norime nusakyti tikrąją jo prigimtį, tai [padaryti] neįmanoma. Mums belieka „nei šita, nei šita“, pašalinant visas pozityvias charakteristikas, kurias galima manyti esant jam būdingas.“
Triliškių dvaras
thumb|Dvaro medinis pastatas
Istorija
thumb|left|Dvaro parkas
Dvaras minimas nuo 1744 m. Žiežmarių parapijos gyvenviečių sąraše. 1795 m. priklausė Antanui Maciejevskiui, XIX a. 1-ojoje pusėje – Aleksandrui Juozapui Jonui Romeriui (1784–1861), vėliau valdė jo sūnus Aleksandras Vitoldas Romeris (1834–1873). Tada kaip kraitis Triliškių dvaras atiteko jo dukrai Malvinai, 1875 m. ištekėjusiai už Vaclovo Liandsbergio.
1925 m. kartu su Cegelnės palivarku dvaras išparceliuotas.
1941 m. birželio 14 d. iš Triliškių į Altajaus kraštą ištremta paskutinė dvarininkė Malvina Liandsbergienė (1856–19??), kur ir mirė.
Dvarą valdę Romerių giminės atstovai palaidoti netoliese esančiose Mažųjų Vladikiškių kapinėse.
Sol Invictus
thumb|245px|Romos imperijos diskas su Sol Invictus atvaizdu. III a. thumb|210px|Vatikano nekropolyje rasta mozaika (III a. pab.), kur Kristus vaizduojamas kaip Sol Invictus
Sol Invictus (iš lot. „Saulė nenugalimoji“) – vėlyvosios Romos imperijos dievybė, karių globėjas. Romos imperatorius Aurelianas 274 m. gruodžio 25 d. oficialiai įvedė valstybinį Sol Invictus kultą. Kiti imperatoriai po Aureliano taip pat tęsė šį kultą, kol jis galiausiai buvo panaikintas Konstantino, šiam atsivertus į krikščionybę. Iki 387 m. fiksuojami Sol Invictus įrašai, o šios dievybės pasekėjų būta iki pat V a.
Sol Invictus kultas galimai sinkretinės kilmės – į jį galėjo sutekėti tiek ankstyvųjų romėnų adoruotas dievas-Saulė (Sol), tiek iš Artimųjų Rytų romėnų perimtas ir III a. pr. garbintas Elagabalas. Mitraizme Sol Invictus buvo sutapatintas su Mitra. Pasak graikų istoriko Zosimo (VI a. pr.), Aurelianas Sol Invictus perėmė iš Mesopotamijos Šamašo, nes Romos Saulės šventykloje pastatė iš Palmyros pagrobtą Šamašo (Šamso) skulptūrą.
Imperatoriaus Aureliano giminė buvo Saulės (Sol) kulto sekėjai. Imperatoriui pasiekus ryškių pergalių Rytuose, jis reformavo Romos religinę hierarchiją ir iki tol žemesniuose ranguose buvusius saulės kunigus (sacerdotes) perkėlė į pontifikų rangą. Romos Agripos lauke jis pastatydino Saulės šventyklą ir Saulės garbei kas ketveri metai pradėjo rengti žaidynes. Imperatorius Konstantinas taip pat palaikė Sol Invictus kultą – kaldino monetas, statė savo biustus su Sol Invictus užrašu. Saulės dievo statulėlės pavaizduotos ant Konstantino arkos. 321 m. jis Saulės dievo garbei septintąją savaitės dieną pavadino „Saulės diena“ (dies Solis) ir paskelbė poilsio diena.
Romėnų kalendoriuje „354 m. chronografas“ užsimenama, kad gruodžio 25 d. švenčiama „nenugalimojo“ gimimo šventė (N·INVICTI·CM·XXX). Nuo XII a., o ypač XVIII–XIX a. paplito teorija, kad Kalėdos švenčiamos gruodžio 25 d. todėl, kad tą dieną romėnai šventė Natalis Invicti šventę. Kristus, ypač ankstyvajame romėnų mene, dažnai vaizduotas su saulės spindulių nimbu aplink galvą, todėl laikoma, kad jo paveikslo įtakai galėjo turėti Sol Invictus vaizdinys.
Aukštašilis
Aukštašilis – buvęs viensėdis Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Kaltinėnų.
Suslonys
Suslonys – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 5 km nuo Laičių.
Lankalės
Lankalės (Lunkalės) – buvęs viensėdis Šilalės rajono savivaldybėje, netoli Kaltinėnų.
Panevėžio Elenos Mezginaitės viešoji biblioteka
Panevėžio Elenos Mezginaitės viešoji biblioteka – pagrindinė Panevėžio miesto savivaldybės biblioteka.
Istorija
Pirmoji Panevėžio viešoji biblioteka įkurta 1922 m. Dabartinė Panevėžio miesto centrinė biblioteka įkurta 1989 m. sausio 16 d. Panevėžio miesto liaudies deputatų tarybos vykdomojo komiteto sprendimu. Ji buvo atskirta nuo būsimosios Panevėžio apskrities bibliotekos ir turėjo 16 filialų, vėliau skyrių ir filialų sumažėjo. Iki 1993 m. biblioteka 4 kartus kraustėsi iš vienų patalpų į kitas. 1993 m. pabaigoje ji buvo perkelta į avarines buvusio vaikų darželio patalpas. 1999 m. uždarius vieną iš knygynų, suremontuotose patalpose atidarytas Smėlynės filialas, kito knygyno patalpose buvo įkurdinta „Židinio“ biblioteka. 2001 m. biblioteka persikėlė į laikinas patalpas Bendruomenių rūmuose. 2020 m. biblioteka pavadinta Elenos Mezginaitės garbei (vardas išrinktas apklausus skaitytojus).
Kempenas
Kempenas  – miestas Vokietijos vakaruose, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje, į šiaurės vakarus nuo Krefeldo, 20 km į rytus nuo Venlo (Nyderlandai). Tekstilės (šilko), maisto pramonė, elektros skirstomųjų įrenginių, prietaisų gamyba. Išlikusi akmeninė Senoji pilis su trimis bokštais (1396–1400 m.), Kuhtoro bokštas (~1370 m.)., Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (XIII–XV a., joje 3 prabangiai dekoruoti altoriai XVI a. pr., choro suolai 1493 m.). Barokinis pranciškonų vienuolynas su bažnyčia (XVII–XVIII a., dabar Miesto muziejus ir Žemutinio Reino sakralinio meno muziejus).
Istorija
Kempenas rašytiniuose šaltiniuose minimas maždaug nuo 870 m. Miesto teisės suteiktos 1294 m.
Eromaičių valsčius
Eromaičių valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Ehrenfelde) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 25 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Brendon Hartley
Brendon Hartley (g. 1989 m. lapkričio 10 d.) – autosporto lenktynininkas iš Naujosios Zelandijos. 2007 m. zelandietis tapo Eurocup Formulės Renault 2.0 čempionu, o nuo 2009 m. lenktyniauja Formulės Renault 3.5 čempionate. 2010 m. sausio 26 d. Brendonas buvo paskelbtas Formulės 1 Red Bull Racing ir Scuderia Toro Rosso komandų atsarginiu lenktynininku.
Vėliau jis pradėjo lenktyniauti 24 val. Le Mano lenktynėse ir FIA ilgų distancijų lenktynių pasaulio čempionate su Porsche Team komanda. Le Mano lenktynėse 2015 m. su komanda jis liko antras, o 2017 m. tapo nugalėtoju. 2015 m. jis tapo ilgų distancijų čempionato laimėtoju.
Saksonija (reikšmės)
Saksonija gali reikšti:
Vidurinis Pavolgys
Vidurinis Pavolgys – istorinė sritis dabartinėje Rusijoje. Į Vidurinio Pavolgio sampratą dažniausiai įtraukiamas ir Užvolgys, teritorijos, esančios į rytus nuo Volgos upės. Apima didžiąją dalį Pavolgio federalinės apygardos: įeina Tatarstanas, Čiuvašija, Marių Respublika, Mordvija, Baškirija, taip pat dalis Žemutinio Naugardo (pietinė ir šiaurės rytinė dalis), Kostromos (pietrytinė dalis), Kirovo (pietinė dalis), Orenburgo, Uljanovsko (šiaurinė dalis), Samaros (šiaurinė dalis) sričių.
Geografija
Regionas apima dalį Pavolgio (ir Volgos baseino) geografinės srities Rusijoje. Tradiciškai laikoma, kad jis prasideda į rytus nuo Volgos ir Okos santakos, kur yra Nižnij Novgorodo miestas, visada buvęs ryčiausiu Rusios avanpostu. Vakaruose regionas ribojasi su Aukštutiniu Pavolgiu (Rostovo žeme). Šiaurėje, už Viatkos, jį supa udmurtų ir komių gyvenama Permės žemė. Rytuose regionas atsiremia į Uralo kalnus, už kurių prasideda Vakarų Sibiras. Pietuose, ties Samaros kilpa, jis pereina į Ponto stepę (Žemutinis Pavolgys).
Regionas gamtiškai yra pereinamoji zona tarp stepės pietuose ir taigos šiaurėje. Nemažą dalį čia sudaro mišrieji vidurinio klimato miškai. Svarbiausios regiono upės yra Volga (bei jos intakas Sura), žemutinė Kama, pastarosios intakas Belaja, Uralo aukštupis.
Geografiškai regioną sudaro kelios reljefo zonos. Vakarinė dalis, į vakarus nuo Volgos, priklauso Pavolgio aukštumai, į rytus nuo Volgos prasideda Žemutinis Užvolgys, kuris dar toliau į rytus pereina į Aukštutinį Užvolgį, kol baigiasi Uralo kalnais (Viduriniu Uralu).
Demografija ir etniniai regionai
Regionas yra gyvenamas senųjų tautų, kurios kalba tiurkų kalbomis (totoriai, čiuvašai, baškirai) ir finougrų kalbomis (mariai, erziai, mokšai). Šiuo metu daugumoje vietų vyrauja etniniai rusai. Tradiciškai regioną sudaro šie kultūriniai regionai:
Priešistorė
Seniausioji regiono istorija yra menkai tyrinėta. Baigiantis neolitui iš karto į pietus nuo regiono susiformavo Samaros kultūra, kuri remiantis Kurganų hipoteze, laikoma viena iš ankstyviausių indoeuropietiškų kultūrų. Indoeuropiečiai tikriausiai apgyvendino regioną apie III tūkst. pr. m. e. pabaigą, ir jie siejami su rytine Fatjanovo kultūros atmaina – Balanovo kultūra. Pastarąją pakeitė Abaševo kultūra (1700–1500 m. pr. m. e.).
Nuo II į regioną kėlėsi finougrai (Volgos finai), giminingi mariams, erziams, mokšams, muromams ir kitoms gentims. Jų svarbiausia kultūra regione buvo Ananjino kultūra (VIII–III a. pr. m. e.), iš kurios išsirutuliavo smulkios lokalios geležies amžiaus viduramžių kultūros, tokios kaip Pjanoboro kultūra, Azelino kultūra, Senoji marių kultūra, Kušnarenkovo kultūra, Karajakupovo kultūra ir kt.
Pavolgio Bulgarija
VIII a. iš pietų į regioną migravo tiurkai bolgarai, kilę iš Didžiosios Bolgarijos, klestėjusios tarp Azovo ir Kaspijos jūrų. Jie ilgainiui asimiliavo daugumą vietos autochtonų, tiurkizuodami kraštą ir atnešdami čia savo tikėjimą tengrizmą. Bolgarai įkūrė ankstyvojo feodalizmo valstybėlę su sostine Bolgaru, kuri dabar žinoma kaip Pavolgio Bulgarija.
Iki X a. vidurio Volgos bulgarai pripažino Chazarų kaganato valdžią, o vėliau išsivadavo ir buvo nepriklausomi. Maždaug tuo metu didžioji jų dauguma priėmė islamą (nepriėmusieji vėliau sudarė čiuvašų tautybės pagrindą). Valstybė tapo viena galingiausių regione, klestėjusi dėl pelningos prekybos tarp Rusios ir musulmonų pasaulio. Bulgarai plėtė islamą ir į aplinkinių genčių žemes, pirmiausia į rytus, tarp baškirų, kurie greičiausiai nepripažino Bulgarijos valdžios.
Pavolgio Bulgarijos sukurtas prekybinis tinklas Volgos upe skatino ekonominį ir politinį vystymąsi regiono pagoniškų Volgos finų genčių tarpe į šiaurę ir vakarus nuo Bulgarijos. XII–XIII a. tarp jų prasidėjo ankstvojo feodalizmo valstybėlių konsolidacija. Savo kunigaikštystes sukūrė čeremisai (mariai), mordviai.
Aukso Orda
1223 m. Pavolgio Bulgariją užpuolė mongolai, kurie, tiesa, laikinai buvo atmušti. 1236 m. sugrįžę, jie užkariavo visą kraštą, ir, kai kurių istorikų duomenimis, išžudė apie 80 procentų vietos gyventojų. Dėl mongolų invazijos kadaise klestėjęs regionas sumenko, buvo suduotas stiprus smūgis žemdirbystei, prekybai, ir jis niekada nebeatgavo buvusio klestėjimo. Senieji bulgarų centrai į rytus nuo Volgos (kaip kad Bolgaras) nunyko, didelė dalis gyventojų kėlėsi į šiaurę nuo Kamos, kur formavosi Kašanas, Kazanė ir kiti nauji miestai.
Po Mongolų imperijos padalinimo Pavolgys atiteko Aukso ordai, kurios politinis ir kultūrinis centras koncentravosi Ponto stepėje. Mongolams maišantis su vietos gyventojais, susiformavo totoriai. Nepriėmusieji totorių kalbos ir musulmonų kultūros bulgarai sudarė pagrindą čiuvašų tautybei. XV a. Aukso ordai yrant, Pavolgio regione susiformavo Kazanės chanatas, kuriame musulmonai totoriai turėjo centrinę valdžią. Jų atkurta prekybinė sistema apėmė ir marių bei mordvių žemes.
Rusijos sudėtyje
XIII a. Vladimiro-Suzdalės kunigaikščiai įkūrė Žemutinį Naugardą, kuris buvo ryčiausias Rusios farpostas, stovėjęs ant ribos su Vidurinio Pavolgio tautomis. Iš čia rusai lėtai vykdė kolonizaciją į rytus, pirmiausia į mordvių žemes. Tačiau galutinai Rusijos įtaka regione užtikrinta tik 1552 m., kuomet sutriuškintas Kazanės chanatas. Vietos genčių pasipriešinimas, žinomas kaip Čeremisų karai, tęsėsi iki XVI a. pabaigos.
Perėmusi valdžią Kazanėje, Maskvos Didžioji Kunigaikštystė kartu gavo susiformavusius ekonominius tinklus, taigi ir kontrolę visame Viduriniame Pavolgyje. Visas regionas administraciškai buvo priskirtas Kazanės dvaro prikazui, o Kazanė išliko svarbiausiu kultūriniu, politiniu ir ekonominiu viso regiono centru.
Keliantis rusams kolonistams, keitėsi regiono etninė sudėtis. Ypač rusifikacija paveikė artimiausius Vidurinio Pavolgio regionus – mordvių ir marių žemes. Pastarųjų tarpe buvo vykdoma priverstinė kristianizacija, dėl ko šie bėgo, suformuodami diasporas. Musulmonai totoriai ir baškirai rusifikacijos ir kristianizacijos buvo paveikti silpniau. Mordviai galutinai kristianizuoti tik XIX a.
Grenlandijos demografija
Grenlandijoje gyvena daugiau kaip 57 600 (2009 m. liepa) gyventojų (207 vieta pasaulyje), kurių 88 proc. yra grenlandai (inuitai arba inuitų dalis susimaišusi su europiečiais, daugiausiai islandais ir danais). Likę 12 proc. – europiečiai, vėlgi – daugiausiai danai). Dauguma Grenlandijos gyventojų įsikūrę pakrantėse, ypač pietvakariuose, nes čia klimatas ne toks atšiaurus. Didžioji dalis gyventojų evangelikai liuteronai. Šalyje šalia oficialios grenlandų kalbos, dar kalbama daniškai ir angliškai.
Pakriokių valsčius
Istorija
Minimas nuo XIX a. pabaigos, panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Laima Lapkauskaitė
Laima Lapkauskaitė (g. 1960 m. liepos 6 d. Marijampolėje) – Lietuvos pedagogė, muzikos vadybininkė ir prodiuserė, scenografė, dainininkė.
Vaikų pop choro „O lia lia vaikai“ ir merginų grupių „Studentės“ (buv. „Mokinukės“ ) ir „Mergaitės iš Majamio“ įkūrėja bei vadovė. Vaikų ir jaunimo populiariosios vokalinės muzikos festivalio „Laumės juosta“ organizatorė ir prodiuserė.
Auklėtiniai
L. Lapkauskaitės grupėse ir vadovaujamuose projektuose dalyvavo:
Sutartiškės
Sutartiškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, prie kelio, 14 km nuo Žiežmarių.
miniatiūra|left|220px|Paminklinis akmuo prie Kaukinės miško miniatiūra|left|220px|[[Kaukinės III tvenkinys]]
Joachimas Lelevelis
Joachimas Lelevelis (pilnas vardas – Joachimas Juozapas Benediktas Lelevelis,, 1786 m. kovo 22 d. Varšuvoje, Lenkija – 1861 m. gegužės 29 d. Paryžius, Prancūzija) – lenkų istorikas, kartografas, geografas, kultūros mecenatas, vienas iš Europos numizmatikos pradininkų, pedagogas, Vilniaus, Krokuvos ir Briuselio universitetų profesorius, graviūrų meistras, revoliucionierius.
Vaikystė ir studijų metai
Joachimas Lelevelis gimė 1786 m. kovo 22 d. Varšuvoje ekonomisto, Edukacinės komisijos Vilniuje darbuotojo Karolio Mauricijaus Tado Lelevelio ir Ievos Šeliutos-Cecišovskos šeimoje. Pats Lelevelis yra teigęs, jog jo tėvas prūso ir saksonietės sūnus, o senelis – ukrainietis ar rusas. Joachimo Lelevelio senelis Henrikas Lelevelis (Henryk Loelhoeffel von Lowensprung) buvo baigęs Vilniaus universitetą ir ėjo daktaro pareigas Abiejų Tautų Respublikos karaliaus Augusto III dvare. Lenkų istorikas Henrikas Senkevičius buvo Lelevelių giminaitis.
Vaikystėje Joachimas Lelevelis mokėsi vyskupo K.Cecišovskio namuose, kurio bibliotekoje buvo radęs Adomo Naruševičiaus raštus. Šio istoriko raštai ir pažadino Lelevelio susidomėjimą istorija. Vėliau jis įstojo į Varšuvos pijorų mokyklą, kurią baigęs, 1804 m. įstojo mokytis į Vilniaus universitetą, studijavo klasikinę filologiją, universitetą baigė 1808 metais.
1807 m. Vilniuje Juozapo Zavadskio spaustuvėje pasirodė pirmasis Joachimo Lelevelio darbas „Apie senųjų Skandinavijos gyventojų padavimus ir religiją". Maždaug tuo pačiu metu Lelevelis parašė ir pirmą darbą apie lietuvių kilmę „Rzut oka na dawnosč Litewskich narodow".
Gyvenimas ir veikla Vilniuje
thumb|200 px|left|VU bibliotekos J.Lelevelio salė (nuotraukos autorius Raimondas Malaiška, 2009.)
Nuo 1809 m. Joachimas Lelevelis lenkų kultūros veikėjo, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teisės istorijos tyrinėtojo, licėjaus direktoriaus Tadeušo Čackio buvo pakviestas dėstyti Kremeneco licėjuje. Šioje mokykloje Lelevelis užėmė profesoriaus pareigas.
1810 m. Joachimas Lelevelis baigė rašyti knygos apie pirmųjų lenkų karalių santykius su vokiečių valdovais pagrindinę dalį.
1815 m. Joachimas Lelevelis laimėjo konkursą ir po aštuonerių metų pauzės (po profesoriaus Tomo Husaževskio mirties istorija Vilniaus universitete 8 metus nebuvo dėstoma) užėmė Vilniaus universiteto visuotinės istorijos katedros profesoriaus pavaduotojo vietą. Į Joachimo Lelevelio visuotinės istorijos kurso paskaitas susirinkdavo nuo 150 iki 400 klausytojų, studentai stovėdavo ir klausydavo net sausakimšame koridoriuje.
Joachimo Lelevelio novatoriškos paskaitos bei pažiūros darė didelę įtaką studentams, ypač Adomui Mickevičiui ir jo bendraminčiams filomatams bei filaretams. Joachimas Lelevelis buvo šių slaptų draugijų idėjinis vadas ir jų narių patarėjas. Su Adomu Mickevičiumi bendravo visą likusį gyvenimą. Dėstydamas istorijos kursą Joachimas Lelevelis vadovavosi Šviečiamojo amžiaus istorikų mokykla, kuri plėtojosi Getingeno universitete. Jis ragino istorijos moksle atsisakyti istorinių faktų supinimo su legendomis, t. y. pirmasis Vilniaus universitete reikalavo istorinius faktus remti šaltiniais.
Joachimo Lelevelio studentais buvo Adomas Mickevičius, Simonas Stanevičius. Adomas Mickevičius iš dėkingumo Joachimui Leleveliui sukūrė eilėraštį, kuris išspausdintas 1822 m. Mickevičiaus poezijos rinktinėje.
1815–1817 m. Lelevelis redagavo laikraštį „Tygodnik Wilenski" („Vilniaus savaitraštis"), įsteigtą 1804 m. tuomet dar būsimųjų profesorių L.Brodovskio ir J.Tvardovskio.
1818 m. Joachimas Lelevelis stažavosi Lenkijoje, dirbo bibliotekoje. Gyvenimo Varšuvoje metu paskelbė iki 150 mokslinių darbų iš istorijos. Grįžo į Vilnių 1822 m. pradžioje. Į pirmą Joachimo Lelevelio paskaitą 1822 m., jam grįžus, susirinko pusantro tūkstančio klausytojų. Pagal kitus autorius susirinko tiek žmonių, kad jie netilpo auditorijoje, paskaitą teko atidėti. Pats J.Lelevelis tėvui rašė, jog susirinko apie 300 klausytojų. Nuo 1822 iki 1824 m. Lelevelis ėjo Vilniaus universiteto Visuotinės istorijos katedros profesoriaus pareigas. . Savo skaitytų 1822–1824 m. Vilniaus universitete paskaitų seksternus Lelevelis išleido 1850 metais. Pablogėjus universiteto moralinių ir politinių mokslų fakulteto dekano Andriaus Benedikto Klongevičiaus sveikatai ir jam pasitraukus iš pareigų, naujuoju dekanu buvo išrinktas Joachimas Lelevelis. Tačiau eiti šių pareigų Lelevelis nesuspėjo, nes susekus slaptas studentų organizacijas ir prasidėjus filomatų bei filaretų bylų procesui, Lelevelis iš Vilniaus universiteto profesoriaus pareigų buvo atleistas.
Tolesnis gyvenimas ir veikla Varšuvoje, Paryžiuje, Briuselyje
thumb|150 px|left|Joachimui Leleveliui priskiriama vėliava ir devizas 1831 m. lapkričio sukilimo metu: „Dievo vardu Už jūsų ir mūsų laisvę“
Pašalintas iš Vilniaus universiteto Joachimas Lelevelis persikėlė gyventi į Varšuvą. Čia jis užmezgė ryšius su slaptomis Lenkijos patriotinėmis organizacijomis. 1828 m. Joachimas Lelevelis buvo išrinktas Lenkijos Karalystės Seimo nariu ir juo išbuvo iki 1831 m. Prasidėjus 1831 m. sukilimui, Lelevelis buvo Patriotų draugijos Varšuvoje pirmininkas, sukilėlių vyriausybės narys.
1831 m. spalio mėn. Lelevelis apsigyveno Paryžiuje. 1831 m. jis vadovavo lenkų tautiniam komitetui, 1832 m. – slaptai organizacijai „Liaudies kerštas" („Zemsta Ludu„). 1833 m. prancūzų vyriausybės jis buvo ištremtas iš Prancūzijos, apsigyveno Briuselyje. Pralaimėjus „1848 m. Tautų pavasariui“ Lelevelis pasitraukė iš politinės veiklos.
Joachimas Lelevelis mirė 1861 m. gegužės 29 d. Paryžiuje, buvo palaidotas Monmartro kapinėse. Vykdant jo testamentinę valią, 1929 m. Joachimo Lelevelio palaikai buvo parvežti iš Paryžiaus Monmartro kapinių ir perlaidoti Rasų kapinėse šalia koplyčios.
Palikimo išsaugojimas
1859 m. Paryžiuje jau sunkiai sirgdamas Joachimas Lelevelis savo per visą gyvenimą surinktą senųjų žemėlapių, atlasų kolekciją testamentu užrašė Vilniaus universitetui, kai šis bus atkurtas. Šią kolekciją iš Paryžiaus Vilniaus universiteto biblioteka gavo 1925–1926 metais. Vilniuje Joachimo Lelevelio vardu pavadinta vidurinė mokykla (Vilniaus Joachimo Lelevelio vidurinė mokykla).
Vilniuje yra Joachimo Lelevelio vardo gatvė. Vilniaus universiteto bibliotekoje salė pavadinta jo vardu.
Traksėdis (Kaltinėnai)
Traksėdis – buvęs kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Bartašiškės.
Ačakačis
Ačakačis – Bolivijos miestas La Paso departamente. Miestas yra įsikūręs Andų papėdėje. Miestas yra 3854 m aukštyje virš jūros lygio, ant Titikakos ežero kranto. 96 km į šiaurės vakarus nuo miesto yra Bolivijos sostinė La Pasas.
Pasak rašytinių šaltinių, Ačakačis buvo apgyvendintas dar prieš ispanų kolonizacijos laikus.
Miestas žinomas dėl savo miesto partnerio, kuriuo yra Italijos sostinė Roma.
Achacachi
Zujevka (reikšmės)
Zujevka gali reikšti šias gyvenvietes:
Belgijos geografija
Paviršius
Pajūryje 30–40 m aukščio smėlio kopos ir pakrantės pylimas atitveria nuo jūros polderius – buvusias pelkes ir lagūnas, atkovotas iš jūros. Pakrantės pylimas supiltas XIII−XV a.
Plokščios Flandrijos ir Kempeno žemumos šiaurės vakaruose nepakyla aukščiau kaip 100 m virš jūros lygio ir padengtos upinėmis ir jūrinėmis kvartero nuogulomis (smėliai, moliai). PietuoseFlandrijos žemuma pereina į Kemelio kalvas.
Šiaurės vakarinės dalies paviršius aukštėja rytų ir pietryčių kryptimis ir pereina į kalvotas ir derlingas lygumas ir plynaukštes – Brabanto ir Hazpengo kalvas, Kempeno plynaukštę, Flandrijos Ardėnus. Būdingi platūs slėniai, daubos, olos, grotos. Maso ir jo intako Sambro slėniai skiria lygumas ir plynaukštes nuo Ardėnų kalnų masyvo.
Vidaus vandenys
Tankus hidrografinis tinklas. Svarbiausios upės Masas ir jo intakas Sambras, Šeldė ir jos intakas Lejė išteka iš Prancūzijos, o įteka į Šiaurės jūrą ir Reiną. Upės nesraunios, žiemą neužšąla ir tinka laivybai. Upės sujungtos laivybiniais kanalais. Ardėnuose daug patvenktinių ežerų; didžiausias Tajo dirbtinis ežeras – 3,7 km².
Visas laivybinių vidaus vandenų ilgis 2 040 km, iš jų regualiaraus naudojimo 1 530 km. Laivybos kanalų ilgis 860 km (užima antrą vietą pasaulyje po Nyderlandų pagal laivybos kanalų tankį. Kanalų sistema, jungianti Maso ir Šeldės upių baseinus su Šiaurės jūra.
Dirvožemis
Vyrauja velėniniai jauriniai ir rusvieji miškų dirvožemiai.
Augalija
Plačialapių miškų zona, nors natūralios augalijos beveik neliko. Paplitę ąžuolų ir bukų miškai, tai pat auga skroblai, alksniai, beržai, iš spygliuočių pušys ir eglės. Daugiausia miškų Ardėnuose. Flandrijai būdingas kultūrinis kraštovaizdis bokažas – laukai ir pievos suskirstyti į nedidelius plotus miškų ir krūmų juostomis, giraitėmis, sodais.
Dirbamoji žemė 1985 m. užėmė 24 %, 2003 m. 28 %, miškai 1975 m. 18 %, 2003 m. 22 %, pievos ir ganyklos 1985 m. 21 %, 2003 m. 18 % šalies teritorijos.
Gyvūnija
Miškuose veisiasi taurieji elniai, stirnos, šernai, kiaunės, kiškiai, iš paukščių – fazanai, kurapkos, slankos.
Aplinkosauga
Aplinkos tarša dėl mažos erdvės ir didelio gyventojų tankio; rūgštieji lietūs, komunalinės atliekos, lakieji organiniai junginiai. Vėl didėjanti atmosferos tarša azoto junginiais ir anglies dioksidu. Išmesta į atmosferą tūkst. t 1980, 1985, 1995 ir 2000: sieros dioksido – 828, 400, 246, 190, azoto oksidų – 442, 325, 327 ir 360. Atmosferos užterštumas anglies dioksidu mln. t: 1980 – 126, 1985 – 103, 1995 – 114, 2000 – 119. Didelė kasmetė tarša anglies monoksidu (~950 tūkst. t), metano dujomis (–600 tūkst. t), lakiaisiais organiniais junginiais (~270 tūkst. t).
Vainotai
Vainotai gali reikšti gyvenvietes Karaliaučiaus krašte:
Andoros futbolo varžybos 2017–2018 m.
Andoros futbolo varžybos 2017–2018 m.
II etapas
Silpnųjų grupė:
I etapas
Taškų nuobaudos:
Sutkiškiai
Sutkiškiais vadinami kaimai:
Andoros futbolo varžybos 2017–2018 m.
Pereinamosios rungtynės
-- --
Sutkiai (Kelmė)
Sutkiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, prie kelio, 8 km nuo Naudvario.
Mažieji Vankiai
Mažieji Vankiai – buvęs kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Požerės. Prateka Raudis.
FA KFA
Futbolo Akademija KFA, Klaipėdos KFA, K. Ivaškevičiaus futbolo akademija – Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos.
Organizacijai vadovauja buvęs futbolininkas bei Klaipėdos AFF valdybos narys Kęstutis Ivaškevičius.
Akademija artimai bendradarbiauja su „Neptūno“ klubu.
Istorija
Ši akademija įkurta 2018 m. kaip vaikų ir jaunimo futbolo ugdymo akademija. Dalyvavo įvairiose miesto bei respublikinėse vaikų ir jaunimo pirmenybėse bei turnyruose užsienyje.
Mantas Panovas
Mantas Panovas – (g. 1989 m. rugpjūčio 20 d.) – Lietuvos vyrų golbolo rinktinės žaidėjas, 2016 m. Rio de Žaneiro paralimpinių žaidynių čempionas.
Vilniaus aklųjų ir silpnaregių sporto klubo „Šaltinis“ narys. Golbolą nacionalinėje rinktinėje žaidžia nuo 2008 m.
FA KFA
Istorija
2020 m. ėmė bendradarbiauti su naujai susikūrusiu FK Neptūnu / Neptūnu B lauko bei salės futbolo pirmenybėse.
Varnys
Varnys – ežeras Lietuvoje, Ignalinos rajone, Vidiškių kaimo pietiniame pakraštyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,75 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 160,2 m. Krantai aukšti, ištisai apaugę medžiais – ežerą supa Vidiškių miškas, tik šiaurrytinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Vidiškių dvaro sodyba su parku, yra įrengta poilsiavietė. Pietvakariuose išteka Dringio ežero intakas Palaukinis (Žeimenos upės baseinas).
FA KFA
Istorija
2022 m. į Lietuvos U-17 rinktinę buvo pakviestas akademijos auklėtinis Jonas Vaitkus.
Salės futbolas
2021–2022 m. Lietuvos salės futbolo varžybose dalyvavo Klaipėdos miesto futsal pirmenybių II lygoje bendra su FK Neptūnu komanda KFA-FC Neptūnas, ir užėmė pirmąją vietą reguliariajame sezone.
Martynas Tryzna
Martynas Tryzna (m. 1643 m. gegužės 17 d.) – LDK valstybinis ir religinis veikėjas, Vilniaus kanauninkas (nuo 1620 metų), karaliaus sekretorius, Lietuvos dvasinis raštininkas (1628–1641), Trakų ir Geranėnų probstas, Lietuvos dvasinis referentas (1631–1641), Vilniaus vyskupas-koadjutorius (nuo 1638 metų), Baltarusijos vyskupas-sufraganas (nuo 1639 metų), Lietuvos pakancleris (1641–1643).
Biografija
Lietuvos bajorų Tryznų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Smolensko kašteliono Grigaliaus Tryznos (apie 1500–1571) nuo santuokos su Sapiegų giminės atstove. Broliai – Lietuvos pastalininkis Povilas Petras, Lietuvos didysis iždininkas Gedeonas Mykolas ir Mikalojus.
1620 metais Martynas Tryzna turėjo Vilniaus kanauninko titulą. 1628 metais tapo Lietuvos dvasiniu raštininku, 1631–1641 metais – Lietuvos dvasinis referentas. 1638 metais gavo Vilniaus vyskupo-koadjutoriaus titulą, 1639 metais tapo Baltarusijos vyskupu-sufraganu.
1633 metais Martynas Tryzna buvo išrinktas delegatu į seimą dėl LDK Statuto korekcijos. 1634 metais dalyvavo Polianovo taikos sąlygų sudarymo su Rusijos valstybe.
1641 metais Martynas Tryzna gavo Lietuvos pakanclerio pareigybę, kurią užėmė iki mirties.
Zujevka (Rusija)
Zujevka  – miestas Rusijoje, Kirovo srityje, 105 km į rytus nuo Kirovo, Čepcos kairiajame krante; rajono centras. Geležinkelio stotis prie Kirovo–Permės ruožo. Maisto (pieno, duonos, paukštininkystės) pramonė, mechaninės dirbtuvės, vagonų ir lokomotyvų depas.
Istorija
Zujevka pradėjo kurtis 1898 m., tiesiant Permės–Kotlaso geležinkelį. Miesto statusas suteiktas 1944 m.
Stulbeikio valsčius
Stulbeikio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 25 d. Panaikintas 1921 m. kovo 24 d. prijungiant prie Vainotų valsčiaus.
The Chainsmokers
The Chainsmokers – amerikiečių šokių muzikos grupė iš Niujorko, susikūrusi 2012 m. Grupę sudaro DJ Andrew Taggart ir Alex Pall. Išgarsėjo 2014 m. išleidę singlą „#Selfie“. Grupės debiutinis EP „Bouquet“ išleistas 2015 m., o debiutinis albumas „Memories...Do Not Open“ išleistas 2017 m. balandį. 2023 m. duomenimis, grupė yra išleidusi keturis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „So Far So Good“, išleistas 2022 m. gegužę.
Highlanders FC
Highlanders Football Club arba Highlanders – Zimbabvės futbolo klubas iš Bulavajas, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje, vadinamoje Zimbabwe Premier Soccer League. Namų rungtynes žaidžia „Barbourfields“ stadione, talpinančiame 32 tūkst. žiūrovų.
Stanislovas Bialozoras
Biografija
Upytės pakamario Gabrieliaus Bialozoro sūnus, brolis Minsko vaivada Kazimieras Karolis.
Highlanders FC
Istorija
Klubas įkurtas 1926 m. Rungtyniavo Zimbabwe Premier Soccer League (Zimbabvės aukščiausioje lygoje).
Daugakartiniai Zimbabvės čempionai. Atstovavo šaliai Afrikos žemyno turnyruose.
Stanislovas Bialozoras
Biografija
Vilkmergės pateisėjas, žemės teisėjas nuo 1649, Upytės pakamaris, Mstislavlio kaštelionas nuo 1662; Pasiuntinys į 1648, 1649, 1655 metų seimus.
Highlanders FC
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. gruodžio 10 d.
Stanislovas Bialozoras
Vaikai
Jo sūnus buvo Polocko arkivyskupas Martynas Bialozoras.
Haoma
Haoma – avestoje, zoroastrizmo sakraliniuose tekstuose aprašomas šventas augalas ir iš jo išgaunamas ritualinis gėrimas (enteogenas), taip pat dievybė, suteikianti nemirtingumą, vaisingumą, sveikatą. Tapatinamas su vedose aptinkamu soma.
Manoma, kad žodis hoama kilęs iš vedų kalbos žodžio soma bei jo šaknies su- („sunkti“), ši toliau iš  („sultys, salėti“ iš etimologiškai atitinka ). Tiek pastarojo žodžio etimologija, tiek ritualo svarba leidžia manyti, kad bendra indoiranėnų kalba dabartiniame Irane ir šiaurės Indijoje kalbėję protėviai išpažino religiją, kuri atsirado anksčiau nei zoroastrizmas.
Vainotų valsčius
Vainotų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 25 d. 1921 m. kovo 24 d. prijungtas Stulbeikio valsčius. 1925 m. spalio 21 d. Vainotų valsčius panaikintas.
Sadriškė
Sadriškė (Šadriškė) – buvęs kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Razmų, 2 km į šiaurės vakarus nuo Palentinio.
Amado Guevara
Amadas Gevara (g. 1976 m. gegužės 2 d.) – buvęs Hondūro futbolininkas, rungtyniavęs atakuojančio saugo pozicijoje. nuo 1994 m. rungtyniavo Hondūro nacionalinėje rinktinėje tapo jos rezultatyviausiu žaidėju.
Vincentas Verbyla
Vincentas Verbyla
Vincentas Verbyla (gimė 1918 balandžio 23 d. Želsvoje, Liudvinavo valsčiuje, Marijampolės apskrityje; mirė 2017 gegužės 30 Vilniuje) nusipelnęs Lietuvos miškininkas, miškų sąjungos garbės narys. Lietuvos miškų ministro pavaduotojas (1958-1984).
Amado Guevara
Per savo karjerą rungtyniavo įvairių Amerikos šalių lygose: Hondūre, Kosta Rikoje, Meksikoje, JAV, Kanadoje. Karjeros pradžioje bandė įsitvirtinti Europoje, Real Valladolid klube, bet žaidė nedaug ir grįžo atgal į Ameriką.
Laimėjimai
Asmeniniai:
Vincentas Verbyla
Veikla
1981-1984 metais V. Verbylai betarpiškai kuruojant, miškų ūkio įmonės pateikė 3376 racionalizacinius pasiūlymus. V. Verbyla buvo aktyvus visuomenininkas – Lietuvos miškų ūkio mokslinio tyrimo instituto Mokslinės tarybos narys, Miškų ūkio ministerijos Techninės tarybos pirmininko pavaduotojas, Išradybos ir racionalizacijos sekcijos pirmininko pavaduotojas, Gamtos apsaugos komiteto narys, 1954-1958 metais Kazlų Rūdos miesto tarybos deputatas. Aktyviai dalyvaudavo Lietuvos miško, popieriaus ir medžio apdirbimo pramonės darbininkų profsąjungos Respublikinio komiteto organizuojamuose renginiuose. Vincentas Verbyla rūpinosi ir miškininkų ruošimu. Jis buvo ilgametis diplominių darbų gynimo komisijos pirmininku. Sudarė šiuos leidinius: „Rekomendacijos miškininkams“ (1986), „Miškininko žinynas“ (1991), „Algirdas Matulionis“ (1991), „Lietuvos miškų ūkis“ (1992), „Rekomendacijos miškininkams“ (1999), „Lietuvos miškų metraštis XX a.“ (2003). „Miškininkų žinyno“ (1965), „Lietuvos TSR miškų ūkio“ (1968), „Mažosios lietuviškos tarybinės enciklopedijos“ (1968), „Tarybų Lietuvos enciklopedijos“ (1978), „Miško taksuotojo žinyno“ (1983), „Lietuvos miškų ūkio“ (1992), „Lietuvos miškininkai“ (1997), „Lietuvos miškų metraščio XX a.“ (2003) bendraautorius, kelių leidinių redaktorių tarybos narys. Kartu su B. Terebu, V. Stankumi ir V. Juška pasiūlė originalų būdą – įrenginį sodmenų vyniojimo į ritinius, kuris pripažintas išradimu (autorinis liudijimas Nr. 1230504, 1986). Miškininkų spaudoje paskelbė virš 100 straipsnių. Leidinyje „Lietuvos miškininkai“ (1997) aprašė 300 miškininkų biografijas. Vyraujanti dalis biografijų yra miškininkų gimusių dar devyniolikto šimtmečio pabaigoje ar dvidešimto šimtmečio pradžioje. Taip pat aprašyti po 1944 metų įsidarbinę kitataučiai miškų žinyboje. 1984 metais Vincentas Verbyla išėjo į pensiją. Jam paskirta valstybinė pensija. 1984-1990 V. Verbyla Miškų institute dirbo vyresniuoju moksliniu bendradarbiu. Buvo visapusiškai apsišvietęs, labai gerai žinojo Lietuvos istoriją, ypač Lietuvos miškų istoriją. Gerai mokėjo vokiečių ir rusų kalbas, kiek silpniau – lotynų, prancūzų, graikų. Kaip ir dauguma miškininkų V. Verbyla mėgo pamedžioti, pabūti gamtoje, pabendrauti su gamybininkais neformalioje aplinkoje. Būdamas pensijoje kartu su Algirdu Bruku pradėjo kaupti medžiagą apie Lietuvos miškininkų netektis. Sukaupė duomenis apie Lietuvos miškų žinybos darbuotojų netektis nuo 1918 iki 2010 metų. Trumpai aprašė kiek leido sukaupta archyvinė medžiaga, visų šių darbuotojų biografijas. Apie tai parengė leidinį, deja, jo neišleido – yra rankraštinė medžiaga.
Bibliografija
Straipsniai lietuvių kalba: Straipsniai rusų kalba: Leidinių sudarytojas:
Dzūkijos kopynai
thumb|240px|Klonių kopa Marcinkonyse Dzūkijos kopynai – smėlio kalvynai (kopynai), esantys Pietų Lietuvoje, Dzūkijoje. Tai yra didžiausias Lietuvoje kontinentinių kopų (eolinių reljefo formų) ruožas.
Geografija
Dzūkijos žemyninių kopų masyvai yra Pietryčių (Dainavos) smėlingoje lygumoje, esančioje tarp skirtingo amžiaus moreninių kalvynų. Paminėtini Rūdninkų, Barčių, Varėnos, Palkabalio, Marcinkonių, Musteikos, Lynežerio, Grybaulios Katros, Randamonių, Dubo ir Latežerio eoliniai plotai (kontinentinės kopos). Dzūkijos žemyninių kopų juosta tęsiasi 61 km, apsupdamos Čepkelių raistą, užima ~905 km² plotą. Kopos daugiausia pasagos pavidalo, nukreiptos į rytus. Plačiausias kopų ruožas (6,8 km) yra ties Marcinkonimis. 4 km į šiaurės rytus nuo Marcinkonių stūkso aukščiausia regiono kopa – Dalgiakalnis (168,1 m).
Dzūkijoje esančios kontinentinės kopos skirstomos į keturis stambius kopų masyvus. Juos skiria Merkio, Šalčios, Ūlos ir Grūdos upių slėniai. Kopynai skiriasi reljefo formomis bei jų išsidėstymu.
Kopynai
Alfonsas Basalykas žemynines kopas suskirstė į 4 stambius masyvus:
Timsrių valsčius
Istorija
Minimas 1885 m. ir XX a. pradžioje, po I pasaulinio karo neaptinkamas.
Sutkiškiai (Šakiai)
Sutkiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kriūkų.
Girininkai (Upyna)
Girininkai – buvęs kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Naujojo Obelyno.
Jonas Zabiela
Jonas Simonas Zabiela (m. 1761 m.) – LDK valstybinis veikėjas. Mstislavlio kaštelionas nuo 1752 metų, Kauno vėliavininkas 1736-1752 m., Kauno stalininkas 1724-1736 m..
Biografija
Lietuvos bajorų Zabielų giminės atstovas, herbo „Topór“ savininkas.
Buvo Kauno pavieto pasiuntiniu į elekcinį 1733 metų seimą ir Stanislovo Leščinsakio elektoriumi 1733 metais.
1760 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu
Karpiškė
Karpiškė – buvęs kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Upynos.
Šilininkų valsčius
Šilininkų valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Hegehof) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 25 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Miškinė šiurė
Miškinė šiurė (Cladonia arbuscula, sin. Cladonia sylvatica) – šiurinių šeimos kerpių rūšis. Paplitusi Amerikoje, Eurazijoje, didesnėse Okeanijos salose, šiaurėje arealas siekia Grenlandiją ir Svalbardą.
Grasshopper Club Zürich (moterys)
Ciūricho „Grasshopper Club“ – Šveicarijos futbolo klubas iš Ciuricho. Moterų futbolo ekipa, kuri varžosi stipriausiame šalies divizione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1977 m. Šalies moterų futbolo čempionėmis tapo 1998–1999 m. sezone.
Sudėtis (2022 m.)
2022 m. vasario 5 d.
Treneris: Sascha Müller
Zulfakaras
Zulfakaras – perėja tarp Turkmėnijos–Chorasano ir Paropamizo kalnų, jungianti pietryčių Turkmėnistaną ir šiaurės vakarų Afganistaną. Ilgis – 14 km. Tarpekliu teka Harirudo (Tedženo) upė. Būdingas pusdykumių ir dykumų kraštovaizdis. Zulfakaras yra patogiausias kelias, jungiantis Irano kalnyną ir Vidurinės Azijos lygumas.
Zurich Insurance Group
„Zurich Insurance Group Ltd (ZURN), įprastai vadinama tiesiog „Zurich“, – tai Šveicarijos draudimo bendrovė, kurios buveinė yra Ciūriche]], Šveicarijoje. „Zurich Insurance Group“ yra didžiausias Šveicarijos draudikas. 2013 m. „Zurich“ pagal „Forbes Global 2000“ sąrašą buvo 75-oji didžiausia pasaulio akcinė bendrovė, o 2011m „Interbrands“ 100 svarbiausių prekinių ženklų sąraše ji užėmė 94-ąją vietą.
„Zurich Insurance Group Ltd“ – tai pasaulinė draudimo bendrovė, kurią sudaro trys svarbiausi verslo segmentai: „General Insurance“ (ne gyvybės draudimo), „Global Life“ (gyvybės draudimo) ir „Farmers“ (ūkininkų draudimo). Bendrovėje dirba apie 60 000 žmonių, kurie aptarnauja klientus 170-e šalių ir teritorijų visame pasaulyje.
„Zurich Insurance Group Ltd“ įtraukta į Šveicarijos vertybinių popierių biržos (SIX) prekybos sąrašus. Nuo 2012 m. bendrovių grupės kapitalo padėtis buvo tvirta, o akcininkų nuosavas kapitalas sudarė 34,494 mlrd. JAV dolerių.
Istorija
Bendrovė buvo įsteigta 1872 m. kaip jūrų transporto perdraudimo bendrovė, pavadinta „Versicherungs-Verein“ (draudimo asociacija). Ji buvo „Schweiz Marine Company“ (Šveicarijos jūrų transporto draudimo bendrovės) dukterinė įmonė. 2000 m., po kelių įsigijimų, ji buvo suvienyta ir sudarė vieną kontroliuojančiąją bendrovę – „Zurich Financial Services“
2012 m. balandį bendrovės „Zurich Financial Services Ltd“ pavadinimas buvo pakeistas į „Zurich Insurance Group Ltd“. Šis pavadinimo pakeitimas atspindėjo tai, kad pastaraisiais metais „Zurich“ supaprastino verslo portfelį ir sutelkė dėmesį į draudimo veiklą. Savo pranešime bendrovių grupė taip pagrindė pavadinimo pakeitimą: „Pripažįstant šią strateginę veiklos kryptį, pavadinime slypinti nuoroda į finansines paslaugas buvo pakeista, nurodant bendrovių grupės vykdomą draudimo veiklą ir taip atskleidžiant jos tikslą“.
Svarbiausios datos:
1875 m. „Zurich“ pradėjo vykdyti draudimo nuo nelaimingų atsitikimų veiklą ir pakeitė pavadinimą į „Zurich Transport and Accident Limited“.
1880 m. Patyrusi didelių nuostolių „Zurich“ nustojo vykdyti su jūra susijusią veiklą.
1894 m. „Zurich“ pavadinimas pakeistas į „Zurich General Accident & Liability Insurance Limited“.
thumb|„Zurich“ pagrindinė buveinė (bendrovė tada vadinosi „Zurich General Accident and Liability Insurance“) nuo 1905 m. yra Ciūriche
1915 m. „Zurich“ pirmą kartą įsigijo visą bendrovę – Barselonoje įsikūrusią „Hispania Compania General de Seguros“.
1922 m. „Zurich“ įžengė į Jungtinės Karalystės ne gyvybės draudimo rinką kaip pirmoji užsienio bendrovė, tiesiogiai vykdanti draudimo nuo nelaimingų atsitikimų veiklą.
„Zurich“ Šveicarijoje įsteigė gyvybės draudimo bendrovę VITA.
1925 m. Zurich“ tapo oficialiu Jungtinėje Karalystėje parduodamų Ford automobilių draudiku.
1939 m. Niujorke buvo įsteigta bendrovė „American Guarantee and Liability Company“.
1978 m. Įkurtas Rizikos inžinerijos padalinys.
1986 m. „Zurich“ buvo suteikta licencija draudimo veiklai Japonijoje
1996 m. Įsteigta bendrovė „Zurich Capital Markets“.
1997 „Zurich“ įgijo didžiąją Niujorko finansinės, bet ne draudimo bendrovės „Scudder, Stevens & Clark“ kapitalo dalį.
1998 m. „Zurich“ susijungė su Jungtinėje Karalystėje įsikūrusios BAT finansinių paslaugų atšaka ir tapo „Zurich Financial Services“.
2003 m. Pradėta įgyvendinti programa „Zurich Way“ („Zurich“ būdas), kuria siekiama standartizuoti svarbiausius verslo procesus ir dalytis geriausia praktika.
2008 m. Pradėjo veikti „Zurich HelpPoint“.
2010 m. „Zurich“ pirmą kartą įtraukta į „Interbrand“ sudaromą žymiausių pasaulyje prekių ženklų sąrašą.
2012 m. „Zurich Financial Services Ltd“ pavadinimas pakeistas į „Zurich Insurance Group Ltd“.
Verslo struktūra
„Zurich Insurance Group Ltd“ sudaro trys svarbiausi verslo segmentai.