cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Populizmas
Kairysis populizmas
Kairysis populizmas daug dėmesio susilaukia Vidurio ir Rytų Europos šalyse, kuriose buvusių komunistinių partijų perėmėjai siekia aktyvesnio valstybės vaidmens, norėdami sušvelninti ekonominės dereguliacijos padarinius. Lotynų Amerikos valstybių vadovai Hugas Čavesas ir Evo Moralesas laikyti populistais, savo retoriką grindžiančiais priešiškumu JAV ir imperializmui.
Erikas Dunskus
Erikas Adolfas Dunskus (1890 m. liepos 27 d. Pilkalnyje, Rytprūsiai – 1967 m. lapkričio 25 d. Hagene, Šiaurės Reinas-Vestfalija) – iš lietuvininkų kilęs Vokietijos teatro ir kino aktorius, vaidinęs kone 150-tyje filmų ir apie 3500 kartų pasirodęs Berlyno teatrų scenose. Be to, įgarsino daugiau nei 600 filmų ir televizijos pastatymų.
Biografija
Įgijęs vaistininko padėjėjo diplomą, 1914 m. pradžioje emigravo į JAV. Tais pačiais metais kilo Pirmasis pasaulinis karas ir jis nusprendė grįžti atgal. Su neutralia Nyderlandų vėliava per Lamanšą plaukiantį keleivinį laivą prancūzų kariškiai sustabdė ir Eriką Dunskų, kaip ir kitus vokiečius, nusiuntė internuotojų stovyklon Prancūzijoje. Šioje įkalinimo įstaigoje jis praleido vienerius metus, joje susipažino su Georgu Vilhelmu Pabstu – vieno iš keturių vokiškakalbių teatrų Niujorke režisieriumi. Internuotų asmenų stovykloje G. V. Pabsto sukurti spektakliai E.Dunskui paliko gilų įspūdį ir vėliau privertė pakeisti profesiją. Galiausiai jam pavyko per Šveicariją sugrįžti į Vokietiją, gimtojoje šalyje Erikas Dunskus buvo pašauktas į kaizerinę kariuomenę. Tarnavo felčeriu Rytų, o vėliau – Vakarų frontuose, po vienos priešininkų dujų atakos buvo stipriai traumuotas. Karo pabaigą sutiko būdamas kareiviškose atostogose Vokietijoje.
Nuo 1918 m. Emanuelio Reicherio įkurtoje Dramos meno aukštojoje mokykloje Berlyne mokėsi aktorystės. Vaidino Valstybės teatre Eizenache ir kt., o nuo 1925 m. – Prūsijos valstybiniame teatre Berlyne. Po Antrojo pasaulinio karo atsidūrė Rytų Berlyne, dalyvaudavo Vokiečių teatro spektakliuose. Vėliau pervažiavo į Vakarų Berlyną, vaidindavo Šilerio ir Schlosspark teatrų scenose.
Nuo 1930–tųjų metų pagrindiniuose ir antraeiliuose vaidmenyse buvo matomas beveik visuose garsios vokiečių kino studijos „Ufa“ filmuose. Tarpukaryje Erikui Dunskui teko pasirodyti ir kino aikštelėje gimtuosiuose Rytprūsiuose: 1938 m. Vėluvoje buvo sukama meninė juosta apie pavydų prekybininką Vilhelmą Steputaitį. Aktorius į patikėtą pagrindinį vaidmenį artimoje jam filmuojamoje aplinkoje įsijautė nesunkiai, bendrauti teko įprastu tam kraštui vokiečių kalbos dialektu. Didelio populiarumo sulaukė po Antrojo pasaulinio karo nufilmuota juosta apie karo pabėgėlius iš Rytprūsių „Naktis nusileido ant Gotenhafeno“, E.Dunskus joje sukūrė Tėvo vaidmenį.
Vojislav Koštunica
Vojislavas Koštunica (, g. 1944 m. kovo 24 d.) – buvęs serbų politikas, paskutinis Jugoslavijos Federacinės Respublikos prezidentas (vėliau postas buvo pakeistas į Serbijos ir Juodkalnijos prezidento postą), prezidentavęs nuo 2000 iki 2003 m. Taip pat V. Koštunica dvi kadencijas buvo Serbijos ministru pirmininku (nuo 2004 iki 2007 m. ir nuo 2007 iki 2008 m.).
Erikas Dunskus
Biografija
Gyvenimo pabaigoje jis su žmona persikėlė į Liubeką, o po to į Hageną, kur ir mirė.
Vojislav Koštunica
2000 m. V. Koštunica kaip „Serbijos demokratinės opozicijos“ (opozicijos prieš tuometinį Jugoslavijos Federacinės Respublikos prezidentą Slobodaną Miloševičių) kandidatas laimėjo Jugoslavijos Federacinės Respublikos prezidento rinkimus. Pergalė paskatino S. Miloševičiaus nuvertimą ir tarptautinių sankcijų Jugoslavijos Federacinei Respublikai panaikinimą. Vis dėlto, V. Koštunica atsisakė bendradarbiauti su Tarptautiniu baudžiamuoju tribunolu buvusiai Jugoslavijai (TBTBJ), o jo vadovaujama Serbijos demokratinė partija pasitraukė iš koalicinės vyriausybės, protestuodama dėl sprendimo S. Miloševičių išduoti tribunolui. Po 2003 m. Serbijos parlamento rinkimų V. Koštunica sudarė mažumos vyriausybę, kurią sudarė Serbijos demokratinė partija ir S. Miloševičiaus vadovaujama Serbijos socialistų partija, ir tapo vyriausybės vadovu. Jis buvo vienas iš svarbiausių politinių veikėjų priimant pirmąją nepriklausomos Serbijos konstituciją, taip pat paskelbiant Serbijos neutralitetą. Antrosios ministro pirmininko kadencijos metu (2007-2008 m.) V. Koštunica pasipriešino Stabilizacijos ir asociacijos susitarimui (SAS), kuris išreiškia šalies norą prisijungti prie Europos Sąjungos. Dėl tos priežasties Koštunicos vadovaujama vyriausybė po metų žlugo, o 2008 m. parlamento rinkimus laimėjo proeuropietiškos partijos.
Jis buvo vienas iš Serbijos demokratinės partijos įkūrėjų ir pirmasis jos prezidentas nuo partijos įkūrimo 1992 m. iki 2014 m. 2014 m. kovo 19 d., po to kai jo partijai pirmą kartą istorijoje nepavyko pasiekti 5 % slenksčio, būtino gauti bent vieną mandatą, V. Koštunica atsistatydino iš partijos pirmininko pareigų ir pasitraukė iš politikos. 2014 m. spalio mėnesį jis paliko partiją po nesutarimų su nauja partijos vadovybe dėl, jo nuomone, politinio neutralumo nesilaikymo. 2014 m. lapkritį V. Koštunica įkūrė dešiniųjų euroskeptikų „Serbijos valstybingumo judėjimą“.
Ankstyvasis gyvenimas
Vojislavas Koštunica gimė 1944 m. kovo 24 d. Belgrade, Vokietijos kontroliuojamoje Serbijoje. 1962 m. baigė vidurinę mokyklą Belgrade. Tais pačiais metais V. Koštunica įstojo į Belgrado universiteto teisės fakultetą, kurį baigė 1966 m. 1970 m. jis įgijo magistro laipsnį, o 1974 m. apsigynė daktaro disertaciją tema „Institucionalizuota opozicija politinėje kapitalizmo sistemoje“.
Nuo 1970 iki 1974 m. V. Koštunica dirbo padėjėju teisės fakultete. 1974 m. jis buvo atleistas dėl kritikos tuometinio Jugoslavijos prezidento Josipo Broz-Tito komunistiniam režimui. Vėliau V. Koštunica dirbo socialinių mokslų institute, o nuo 1981 m. – filosofijos ir socialinės teorijos institute, kuriame susidomėjo žmogaus teisių apsauga, ypač sąžinės ir žodžio laisvės gynyba.
Politinė karjera
1989 m. Vojislavas Koštunica su dar keliais bendraminčiais įkurė Demokratų partiją. 1992 m. jis paliko partiją dėl partijos lyderių nesutarimų ir įkūrė Serbijos demokratinę partiją.
Jugoslavijos prezidentas (2000-2003 m.)
Remiamas tiek nacionalistų, tiek liberalų, „Serbijos demokratinės opozicijos“ kandidatas Vojislavas Koštunica laimėjo 2000 m. rugsėjo 24 d. Jugoslavijos prezidento rinkimus prieš tuometinį Jugoslavijos prezidentą Slobodaną Miloševičių. Per pirmąjį balsavimo turą jis surinko 50,24 % balsų – vos keliais tūkstančiais balsų daugiau nei reikalaujamas minimumas, norint laimėti prezidento rinkimus be pakartotinio turo. Vis dėlto, federacinė rinkimų komisija paskelbė, jog V. Koštunica surinko vos 49 % rinkėjų balsų ir pradėjo ruoštis pakartotiniam rinkimų turui. „Serbijos demokratinė opozicija“ pasipriešino rinkimų komisijos paskelbtiems rezultatams, sakydama, jog jų kandidatas surinko 52,54 % rinkėjų balsų ir atsisakė surengti antrą turą. Suklastoti rinkimų rezultatai privertė šimtus tūkstančių žmonių protestuoti, reikalaudami nuversti S. Miloševičių ir surengti sąžiningus rinkimus. 2000 m. spalio 7 d. S. Miloševičius atsistatydino ir paskyrė V. Koštunicą Jugoslavijos Federacinės Respublikos prezidentu. Jis buvo paskutinis Jugoslavijos Federacinės Respublikos prezidentas.
V. Koštunica atvirai priešinosi S. Miloševičiaus išdavimui Hagos tribunolui ir kelis kartus dalyvavo teisme kaip jo gynėjas.
Serbijos ministras pirmininkas (2004-2008 m.)
2007 m. gegužės 15 d. V. Koštunica prisiekė antrajai Serbijos ministro pirmininko kadencijai. 2008 m. vasario 17 d. Kosovui paskelbus nepriklausomybės deklaraciją, Serbijos vyriausybė išgyveno krizę. Dėl tos priežasties 2008 m. kovo 8 d. V. Koštunicos vyriausybė žlugo beveik po metų nuo praėjusių parlamento rinkimų. Nauji parlamento rinkimai buvo surengti 2008 m. gegužės 11 d., kuriuos laimėjo tuometinio Serbijos prezidento Boriso Tadičiaus suformuota proeuropietiška rinkimų koalicija „Už europietišką Serbiją – Borisas Tadičius“.
Politika
Vojislavas Koštunica yra konservatyvus politikas, turintis tvirtas antikomunistines pažiūras, tačiau kritiškas Vakarų pasauliui, ypač Jungtinėms Valstijoms ir Europos Sąjungai. V. Koštunica Vokietijos savaitiniam naujienų žurnalui „Der Spiegel“ teigė, kad, jo nuomone, jo pažiūros yra „gana artimos de Goliui“.
Kosovo politika
dešinėje|miniatiūra|Jungtinių Valstijų prezidentas [[George Walker Bush|Džordžas Bušas Baltuosiuose rūmuose sveikinasi su tuometiniu Jugoslavijos Federacinės Respublikos prezidentu Vojislavu Koštunica]] dešinėje|miniatiūra|[[Rusijos Federacijos Prezidentas|Rusijos prezidentas Vladimiras Putinas su V. Koštunica kremliuje, 2000 m. spalio 27 d.]] dešinėje|miniatiūra|V. Koštunica su tuometine [[JAV valstybės sekretorius|JAV valstybės sekretore Kondoliza Rais, 2006 m. liepos 12 d.]]
Į protestą suvažiavo tūkstančiai žmonių. Kai kurie protestuotojai užpuolė ambasadas ir plėšė parduotuves.
2008 m. vasario 25 d. V. Koštunica pareikalavo, kad Jungtinės Valstijos atšauktų Kosovo pripažinimą, perspėdamas, jog „nebus stabilumo“, kol nebus panaikinta „netikra valstybė“.
Europos Sąjungos politika
2008 m. balandžio 4 d. Vojislavas Koštunica pareiškė, jog narystė Europos Sąjungoje nebėra Serbijos darbotvarkėje. Jis teigė, kad prieš tęsiant integraciją į Europos Sąjungą, Serbija ir ES turėtų aptarti Serbijos vientisumo klausimą. Jis pareiškė, kad Serbija jokiu būdu neturėtų pasirašyti Stabilizacijos ir asociacijos susitarimo (SAS), kurį pavadino „Solanos sutartimi“.
2008 m. balandžio 21 d. V. Koštunica pareiškė, jog SAS atsižvelgia į Europos komisaro Olio Reno ir Europos Sąjungos Tarybos generalinio sekretoriaus Chavjero Solanos, o ne į Serbijos interesus. Jis taip pat sakė, kad „NATO paktas negali reikalauti, kad Serbija šiuo parašu pripažintų Kosovo nepriklausomybę.“
2008 m. balandžio 26 d. V. Koštunica pasakė, jog kiekvienas, pasirašęs SAS Serbijos vardu, tampa Serbijos suirimo bendrininku. Jis taip pat pareiškė, jog kažkas sutartyje yra paslėpta, sakydamas „Esu įsitikinęs, kad kiekvienas serbas mato, kad kažkas yra slepiama, ir kad Solanos sutartyje yra kažkas netinkamo.“ Jis taip pat paklausė „kas Serbijoje drįsta ignoruoti šiuos faktus ir nuslėpti tikrąjį Solanos sutarties tikslą“, kuris, anot jo, yra Kosovo pripažinimas.
2008 m. balandžio 28 d. jis pasakė, jog „parašas negalioja Serbijai ir tas, kuris pasirašys SAS, turės prisiimti atsakomybę už tokį aktą“. Vis dėlto, tuometinis Serbijos prezidentas Borisas Tadičius balandžio 29 d. dalyvavo SAS pasirašymo ceremonijoje Liuksemburge, kurios metu kartu su Serbijos ministro pirmininko pavaduotoju Božidaru Dželičiumi Serbijos vardu pasirašė dokumentą. Gegužės 1 d. V. Koštunica pripažino, jog Rusijos užsienio reikalų ministras Sergejus Lavrovas buvo teisus, sakydamas, kad SAS turėjo būti pasirašytas dar prieš tai, kai 18-ka Europos Sąjungos valstybių pripažino neteisėtą Kosovo nepriklausomybę. Vos kitą dieną, gegužės 2 d., jis pažadėjo po artėjančių parlamento rinkimų anuliuoti susitarimą, pavadindamas jį „apgaule“, „Solanos sutartimi“ ir „Tadičiaus-Dželičiaus SAS parašu“. Jis taip pat pasakė, jog SAS pasirašymo aktas yra antikonstitucinis ir antivalstybinis bei veda į Serbijos suirimą. Gegužės 4 d. V. Koštunica pavadino dokumentą „klastojimu ir apgaule“.
Efos kopa
Efos kopa – kopa, esanti Rusijos Kaliningrado sričiai priklausančioje Kuršių nerijos dalyje, ties Pilkupa. Aukštis siekia 60 m.
Kadangi Rasytės ir Pilkupos gyvenvietėms grėsė užpustymas smėliu, kad tam būtų užkirstas kelias, gamtininkas Wilhelm Franz Epha šių vietovių apylinkėse kopas apsodino ir sutvirtino. Pagal jį kopa ir buvo pavadinta.
Kopa išlaikiusi pirmykštį vaizdą.
Antmirėliai
Antmirėliai arba Verbai (, nuo 1935 m. tik Werben, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 6 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 17 km į šiaurės vakarus nuo Stalupėnų, prie Eimenio.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Antmirėlių kaimo bendruomenė 1933 m. Minimi nuo 1564–1565 m. Istoriniai pavadinimų rašybos variantai: Antmirelei, Werblaucken, Antmirelis. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 11 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su 74 gyventojais. 1854 m. kaime buvo 22 gyvenamieji pastatai ir 190 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Enskiškių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. Kaimo pietuose buvo Budžiūnų pelkė.
Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Girėliškiai A
Girėliškiai (, oficialiuose dokumentuose ir žemėlapiuose, kad atskirti nuo kitų tame pačiame valsčiuje ir toje pačioje parapijoje esančių Girėliškių – Girrehlischken A) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 15 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 16 km į pietvakarius nuo Lazdynų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Drocvaldės (Girėliškių) kaimo bendruomenė 1935/1937 m. Įkurti valstybinio miško žemėse XVIII a. antroje pusėje. 1785 m. buvo laisvųjų valstiečių kaimas su 8 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais),  1821 m. – laisvųjų valstiečių kaimas su vėjo malūnu ir 16 gyventojų. 1854 m. Girėliškiuose buvo 7 gyvenamieji pastatai ir 70 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Leskaminio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Baltrušėlių valsčiaus kaimas. Tikintieji iki 1853 m. priklausė Kusų, vėliau – Rautenberkio evangelikų liuteronų parapijai.
1928 m. prie kaimo prijungtas Drocvaldės dvaras, Girėliškių kaimo bendruomenė pervadinta Drocvalde.
Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.
Gyventojai
Be to, Drocvaldės dvare 1905 m. buvo 199, 1910 m. – 213 gyventojų.
Radžionys
Radžionys – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kamajų. Stūkso Radžionių piliakalnis.
Abigail Sunday
Ebigeilė Ašezė Sandi (Abigail Ashezi Sunday g. 2001 m. vasario 28 d.) – Nigerijos futbolininkė, saugė, gynėja.
Žaidė ir Lietuvoje. Atstovavo Šiaulių „Gintros“ klubui.
Karjera
Gimė Nigerijoje, Lagose. Profesionalės karjerą pradėjo 2018 m. Atstovavo „Sunshine Queens“, „Abia Angel“ ir „Nasarawa Amazons“ klubams.
Turkestano „Tomyris-Tūran“
2022 m. rungtyniavo Tomiris Turan (Turkistanas, Kazachstanas). Šis klubas atstovavo Kazachsanui UEFA moterų Čempionių lygoje. Šaliai buvo skirtos dvi vietos prestižiniame turnyre, tad vicečempionės galėjo varžytis su stipriausiomis Europos komandomis. Tomiris Turan pateko į vieną grupę su Manchester City, Graco „Šturm“ ir neperžengė atrankos etapo. Anglijos atstovės sutriuškino varžoves rezultatu 6:0, o Austrijos – 5:1. 2022 m. Kazachsatano moterų futbolo lygoje Tomiris Turan užėmė trečią vietą.
FC Gintra
2023 m. vasario 17 d. tapo žinoma, atstovaus „Gintros“ klubui.
2023 m. kovo 26 d. debiutavo A lygoje rungtynėse prieš Žalgirio MFA. Šiaulietės pirmavo rezultatu 1:0, bet pačioje rungtynių pabaigoje, jau per pridėtą laiką, prasileido įvartį ir rungtynės baigėsi lygiosiomis (1:1).
2023 m. balandžio 23 d. pasižymėjo įvarčiu moterų A lygos rungtynėse prieš FC Hegelmann. Šiaulietės nugalėjo varžoves rezultatu 2-1.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Girėliškiai (reikšmės)
Girėliškiais vadinami buvę kaimai Rytų Prūsijos Pilkalnio apskrityje:
Erlangenas
Erlangenas – didmiestis Vokietijoje, Vidurinėje Frankonijoje. 105 000 gyv. (2008 m.), mažiausias Bavarijos didmiestis (iš viso yra 8). Erlangenas kartu su tokiais miestais kaip Niurnbergas ir Fiurtasyra vienas iš 23 aukštutinių centrų (Oberzentrum) Bavarijoje. Kartu su jį supančiomis apylinkėmis – Niurnbergo metropolinis regionas, vienas iš 11 metropolinių regionų Vokietijoje. Didmiesčiu tapo 1974 m. (peržengė 100 000 gyv. ribą). Miestą sudaro 20 dalių.
Yra Erlangeno-Niurnbergo universitetas (Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg), gausybė elektronikos koncerno Siemens padalinių. Miestas siekia tapti „Federacijos medicinos technikos sostine“ (Bundeshauptstadt der Medizintechnik).
Miestų partnerystė
Erlangeno miestai-partneriai:
Vištakiai
Vištakiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kamieny Loho kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 12 km į šiaurės vakarus nuo Ašmenos, 3 km į vakarus nuo Gruodžių. Gatvinio išplanavimo.
Dūdai (Kusų parapija)
Dūdai (, nuo 1938 Dudenwalde, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 4 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 16 km į šiaurės vakarus nuo Stalupėnų, prie Eimenio.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Dūdų kaimo bendruomenė 1933 m. Minimi nuo 1664 m. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 9 ugniakurais, 1821 m. – mišrusis kaimas su 62 gyventojais. 1854 m. Dūduose buvo 14 gyvenamųjų pastatų ir 96 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Enskiškių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. Kaime buvo mokykla.
Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Tarahumarai
Tarahumarai (, sav. rarámuri – „lengvakojai“) – indėnų tauta, priklausanti pimų tautų grupei, gyvenanti šiaurės vakarų Meksikoje – pietvakarių Čihuahvoje ir šiaurės Durange. Populiacija – apie 60 tūkst. žmonių. Vartoja tarahumarų kalbą, priklausančią jutų-actekų kalbų šeimai, didelė dalis kalba ispaniškai. Tikintieji – daugiausia krikščionys (katalikai).
Iki ispanų užkariavimo tarahumarai gyveno daugiausia Čihuahvos lygumose, bet XVII–XVIII a. spaudžiami kolonizatorių pasitraukė į Vakarų Siera Madrės kalnus bei Vario kanjoną. Skirstomi į tris dalis: pagotamesai (dauguma) – gyvenantys kalnų šlaituose, poblanosai – kanjonuose, chentilesai – sunkiai pasiekiamose aukštikalnėse.
Tradiciškai verčiasi žemdirbyste (augina kukurūzus, pupas, moliūgus, bulves), gyvulininkyste (augina kiaules, ožkas, galvijus, naminius paukščius), taip pat dirba samdiniais ūkiuose, plantacijose, miškų pramonėje. Išvystę keramikos amatus, moterys audžia gulsčiomis staklėmis, pina krepšius.
Tarahumarų virtuvės pagrindiniai patiekalai – kukurūzų putra (pinolė), bulvės, pupos, švenčių proga – mėsa, kukurūzų alus (tesguijo). Šeima apdirba skirtą žemės plotą, dažnai esantį tolėliau nuo kaimo. Žiemomis uždaresnėse srityse gano.
Išlikusi bendruomeninė savivalda, savitarpio pagalbos paprotys (korima). Kiekviename rajone yra vado (sirname) valdomas centras (pueblas). Švenčių proga rengiamos lenktynės, šokiai.
Drocvaldė
Drocvaldė (taip pat Drosvaldė, Drošvaldė, Drožvaldė) arba Naujieji Girėliškiai (, 1936–1938 m. Droschwalde, ) – buvęs dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 15 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 16 km į pietvakarius nuo Lazdynų.
Istorija
Gyvenvietė anksčiau vadinta Naujaisiais Girėliškiais. 1821 m. Drocvaldė (Drotzwalde) buvo laisvai paveldimas dvaras su 11 gyventojų, 1854 m. Drosvaldės (Droßwalde) dvare buvo 6 gyvenamieji pastatai ir 90 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Baltrušėlių valsčiaus dvaras. Tikintieji iki 1853 m. priklausė Pilkalnio ir Kusų, vėliau – Rautenberkio evangelikų liuteronų parapijai. 1879 m. Drožvaldės (Droszwalde) dvaras valdė 882 ha žemės, iš jų 439 ha ariamos, 183 ha pievų ir ganyklų, 227 ha miško. Dvarui priklausė Althofo palivarkas, buvo auginami galvijai, avys ir arkliai. 1928 m. Drocvaldės dvaro apygarda padalinta tarp gretimų savivaldybių: Blumentalio, Girėliškių ir Mažųjų Meškupių. Pagrindinė dalis su dvaru prijungta prie Girėliškių kaimo, kaimo bendruomenė pervadinta Drocvalde.
Prie dvaro buvo mokykla. Į rytus nuo dvaro plytėjo Drocvaldės miškas (Drozwalder Wald). 1893 m. nutiesus Tilžės–Stalupėnų geležinkelį, už 5 km nuo dvaro įrengta Drocvaldės geležinkelio stotelė.
Ilguvos kapinės
Ilguvos kapinės – veikiančios civilinės kapinės Šakių rajone, Kriūkų seniūnijoje, Ilguvos kaime. Įsikūrusios prie Ilguvos bažnyčios (šiaurės pusėje), nuo kurios driekiasi link miškingo šlaito, besileidžiančio į Nykos upelio slėnį. Užima 1,13 ha.
Kapinių priekyje, prie šventoriaus, pastatytas paminklas (aut. Vidas Cikana), skirtas paminėti parapijos 200-ąsias metines ir kraštą garsinusius kultūros šviesuolius. Kapinių pietiniame pakraštyje, miške už tvoros, auga saugomas Ilguvos ąžuolas.
Šeralis Juldaševas
Šeralis Juldaševas (Sherali Yuldashev; g. 1999 m. liepos 17 d.) – Kirgizijos–Švedijos, puolėjas.
Karjera
Futbolininko karjerą pradėjo Švedijoje – rungtyniavo IFK Norrkoping jaunimo ekipose.
Vėliau atstovavo žemesnių Švedijos divizionų ekipoms:
Radžiuliai
Radžiuliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Eitminiškių.
Šeralis Juldaševas
Rinktinė
2022 m. rugsėjo 24 d. debiutavo Kirgizijos nacionalinėje rinktinėje draugiškose rungtynėse prieš Rusiją. Kirgizai nusileido varžovams rezultatu 1:2.
Statistika
Spalvų reikšmės:
MFK Visaginas
Visagino SC (moterys) – buvusi Lietuvos moterų futbolo komanda iš Visagino. Yra dalyvavę LMFA I lyga pirmenybėse.
Istorija
Moterų futbolas Visagine vystomas nuo 2004 metų.
Pirmoji moterų futbolo trenerė buvo Olga Rein. Nuo 2005 m. sportininkes pradėjo treniruoti ir iki šiol treniruoja treneris mokytojas Nikolaj Charlamov.
Geriausias šio laikotarpio pasiekimas – 2007 m. Lietuvos mažojo futbolo (gim.1991 m.) pirmenybėse iškovota 2-oji vieta. Tais pačiais metais merginos tapo nugalėtojomis futbolo turnyre Estijoje, kuriame anksčiau du kartus tenkinosi 2-ąja vieta.
Nuo 2005 m. sportininkės dalyvavo Lietuvos I lygos futbolo pirmenybėse. Geriausias pasiekimas – iš 16 komandų iškovota 9-oji vieta.
2010 m. Lietuvos futbolo taurės varžybose iš 22 komandų merginos iškovojo 9-ąją vietą.
2017 m. Jungtinė Visagino ir Ignalinos moksleivių namų komanda dalyvauja Pirmos lygos pirmenybėse. Ji vadinasi Visagino SC-ignalinos MN. Pagrindo žaidėjų amžius vos 14–16 metų, o iš Ignalinos tik viena žaidėja. 2017 m. sezono sudėtis: Jagudina - vartininkė, Čekanauskaitė - vartininkė/gynėja, Visockytė - vartininkė/gynėja, Andriulaitytė - gynėja, Antonenkaitė - gynėja, Petkūnaitė - gynėja, Grigorjeva - gynėja, Trošina - gynėja, Jančiauskaitė - gynėja, Skarudinaitė - saugė, Miščanin -saugė, Pachomovaitė - saugė, Kisieliūtė - saugė, Chrobostova - puolėja, Kunafina - puolėja, Černiavskaja - puolėja, Pčelinceva - puolėja, Šumanaitė - puolėja.
Spalvinė gama
Tradiciškai balti marškinėliai ir mėlyni šortai. Iš Lietuvos futbolo federacijos gavo paramą: tamsiai žalios spalvos aprangas ir 2017 m. komanda žaidžia žalia apranga.
Sudėtis
''2017 m. liepos 18 d.''
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
(iš Ignalinos)
🛡️
Pastaba. 🛡️ Tik pirmojoje sezono pusėje.
Lenkijos–Slovakijos dujotiekis
Lenkijos–Slovakijos dujotiekis – tarpvalstybinis magistralinis dujotiekis, jungiantis Lenkijos ir Slovakijos gamtinių dujų paskirstymo sistemas.
Istorija
2017 m. vasarį Europos Sąjungos plėtros fondas užtikrino 40 % projekto finansavimo tarpvalstybinės gamtinių dujų jungties statybai tarp Lenkijos ir Slovakijos. 2018 m. rugsėjo 18 d. pradėti jungties statybos darbai.
2022 m. gegužę Lenkijos ir Slovakijos dujotiekių tinklus sujungęs vamzdynas baigtas statyti ir užpildytas dujomis.
Tryškių valsčius
Tryškių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Tryškiai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Raudėnų valsčiui. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., valsčiaus teritorija perduota Akmenės rajonui (4 apylinkės) ir Kuršėnų rajonui (8 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 6451 žmonės:
Radžiūnėliai
Radžiūnėliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Pandėlio.
Fuflunsas
thumb|200px|Etruskų veidrodis, vaizduojantis (iš kairės į dešinę) satyrą, Aplu, Fuflunsą ir jo motiną Semlą
Fuflunso vardas dukart įrašytas ant bronzinių Pjačencos kepenų (avies kepenų modelio). Vėlesniais laikais dar buvo vadinamas Pacha (Bakcho atitikmuo), tarp etruskų paplito ir Dioniso misterijos.
Aptikta šią dievybę vaizduojančių etruskų veidrodžių. Fuflunsas vaizduojamas įvairiai: kaip kūdikis, išimamas iš Tinios šlaunies, apsikabinęs motiną Semlą arba su žmona Areatha (atitinka Ariadnę). Ant vieno iš veidrodžių Fuflunsas pavaizduotas drauge su aukšta patrauklios išvaizdos deive, vardu Vesuna, greta jų – Svutafas ir Herklė. Pavaizduota ir Fuflunso pradėjimo scena: dievas Tinia apsikabinęs Semlą, kuri pasikėlusi sijoną. Nors dievybių vardai nėra įrašyti, jas galima atpažinti iš būdingų atributų (pvz., Tinios žaibo, greta pavaizduoto satyro).
Aviena
dešinėje|miniatiūra|Ėriena dešinėje|miniatiūra| Aviena Aviena – avių mėsa.
Pirmųjų metų avių mėsa paprastai vadinama ėriena. Antrųjų metų ir vyresnių avių – aviena.
Patiekalai
miniatiūra| Ėriukų kojos kepamos ant atviros ugnies Kendall-Jackson, JAV Avienos mėsa labiausiai paplitusi keliose Viduržemio jūros regiono virtuvėse, pavyzdžiui, Graikijoje, kur ji yra neatsiejama daugelio patiekalų dalis, įskaitant per religines šventes, tokias kaip Velykos valgomus patiekalus (žr. Avgolemono, magiritsa); Turkijoje, Šiaurės Afrikoje, Artimuosiuose Rytuose, Jordanijoje, Pakistane ir Afganistane; baskų kultūroje. Nuo tada, kai XVII amžiuje Ispanijos tyrinėtojai ir naujakuriai atvežė avis į Ameriką, Navahai į savo tradicinę virtuvę įtraukė avieną ir ėrieną, pakeisdami laukinę kalakutieną ir elnieną. Šiaurės Europoje aviena ir ėriena yra daugelyje tradicinių patiekalų, įskaitant Islandiją ir Jungtinės Karalystę, ypač Škotiją ir Velsą. Avis buvo svarbi vengrų virtuvės dalis dėl tvirtų sielovadinių tradicijų, tačiau plintant urbanizacijai ji buvo pradėta vis labiau vertinti. Tai taip pat labai populiaru Australijoje. Ėriena ir aviena yra labai populiari Vidurinėje Azijoje ir tam tikrose Kinijos vietose, kur dėl religinių ar ekonominių priežasčių kartais vengiama raudonos mėsos. Kepta aviena taip pat yra vartojama kai kuriose JAV teritorijose ir Kanadoje. Tačiau avienos vartojimas JAV žymiai mažesnis, nei daugelyje Europos, Centrinės Amerikos ir Azijos virtuvių; pavyzdžiui, vidutinis ėrienos suvartojimas vienam gyventojui JAV yra tik 400 g per metus.
Australijoje ėriuko kojų kepsnys laikomas nacionaliniu patiekalu, paprastai patiekiamas sekmadienį ar bet kokia kita ypatinga proga, paruošiamas kepsninėje kepsninėje arba įprastoje krosnyje. Įprastai ėriuko koja uždengiama sviestu ir rozmarino šakelėmis, įstumtomis į kojos įpjovimus, o viršuje apibarstomi rozmarino lapais. Tada ėriukas skrudinamas dvi valandas 180 °C temperatūroje ir dažniausiai pateikiamas su morkomis ir bulvėmis (taip pat skrudintomis), žaliomis daržovėmis ir padažu.
Fonautografas
thumb|right|225px|Fonautografas Fonautografas arba fonoautografas – pirmasis prietaisas, skirtas garso įrašymui. Jį 1857 m. išrado prancūzas Eduardas-Leonas Skotas de Martinvilis, išradimas buvo užpatentuotas tų pačių metų kovo 25 d. Prietaisas užrašydavo garso bangas vizualiai, tačiau atkurti jų negalėjo. Garso bangos adatėle būdavo užrašomos ant suodžiais padengto stiklo, arba suodžiais padengto popieriaus, apvynioto aplink medinį cilindrą.
Aviena
Patiekalai
Indonezijoje ėriena populiariai patiekiama kaip ėrienos satay ir ėrienos karis. Abu patiekalai verdami su įvairiais prieskoniais ir patiekiami su ryžiais arba su lontongu. Ėrienos ir bambuko ūglių variantas pasitaiko Minango virtuvėje, nors panašų patiekalą galima rasti ir Tailando virtuvėje.
Meksikoje ėriena naudojama populiaroam barbako patiekalui, kuriame ji skrudinama arba troškinama suvyniota į agavos lapus po žeme.
Fonautografas
2008 m. kompiuterio pagalba buvo atkurta 1860 m. balandžio 9 d. padaryta fonautograma, 10 sekundžių trukmės prancūzų liaudies dainos „Au clair de la lune“ įrašas. Iš pradžių buvo manoma, kad ją atliko kažkokia moteris (ar vaikas), tačiau tolimesni tyrimai 2009 m. parodė, kad grojimo greitis buvo per didelis ir, kad tai paties Skoto balsas, dainuojančio dainą labai lėtai.
Aviena
Avienos vartojimas
Remiantis EBPO ir Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacijos „Agricultural Outlook for 2016“, didžiausi avienos vartotojai 2015 m. buvo šie: Tarp ES šalių Graikijoje suvartojamas didžiausias avienos kiekis, tenkantis vienam gyventojui 12,3 kg. Už EBPO ribų didžiausias vartojimas, tenkantis vienam gyventojui, yra Mongolijoje – 45,1 kilogramo.
Avienos gamyba
Žemiau esančioje lentelėje pateikta keletas avieną gaminančių šalių, tačiau daugelis kitų reikšmingų gamintojų, kurių diapazonas yra 50–200 kt, nėra pateikti. Šaltinis: Helgi biblioteka, Pasaulio bankas, FAOSTAT
Dumsių kopa
Dumsių kopa – vėjo supustyta (eolinė) žemyninė kopa, esanti Dumsių miške (Jonavos rajono savivaldybė). Dumsių kopa yra 80–90 m ilgio, jos aukštis nuo papėdės – 2,5–3 m. Kopa susiformavo po ledynmečio, apytikriai prieš 10 000 metų.
Teigiama, jog tokio tipo kopos Vidurio Lietuvoje yra retos. Dumsių kopa įeina į mišku apaugusį kauburiuotą eolinių kopų masyvą ir išsiskiria tuo, kad iki pat šių laikų vėjas pusto smėlį (viena iš keleto tokių žemyninių kopų Lietuvoje), dėl to negali įsitvirtinti augmenija. Nurodoma, kad pustomas plotas siekia 3000 m².
Vietovėje nutiestas 2 km ilgio gamtinis pažintinis takas, įrengta apžvalgos aikštelė.
Dėl planuojamos Gaižiūnų poligono plėtros Dumsių kopa atsidurtų šio poligono teritorijoje. Tokie planai išprovokavo gyventojų protestus.
Klibių senosios kapinės
Klibių senosios kapinės (arba Maro kapeliai, Senkapiai) – neveikiančios kapinės pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybėje, Klibiuose (Kretingos seniūnija), geležinkelio Klaipėda–Vilnius kairėje pusėje, dešiniajame Burkštino krante. Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Apibūdinimas
Įrengtos aukštumos pakraštyje. Netaisyklingo plano, pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, platėjančios link pietrytinio galo. Iš pietryčių, šiaurės rytų ir šiaurės vakarų pusių apjuostos palaidų akmenų pylimo. Centrinėje dalyje stovi medinė koplytėlė ir kryžius, į šiaurės vakarus nuo jų – trejetas įvairaus dydžio kryžių.
Teritorijos plotas – 0,01 ha.
Istorija
Kapinės veikė XVI–XIX a. pradžioje. Vėliau iki XX a. 2 dešimtmečio jose laidoti savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. XIX a. kapinės apjuostos pylimu, kuriam panaudoti gretimame lauke surinkti stambūs ir vidutinio dydžio akmenys. Nuo seno kapinėse stovėjo koplytėlė ir keletas kryžių, kuriems sunykus jų vietoje statomi nauji kryždirbystės statiniai.
1972–1984 m. kapinės buvo vietinės reikšmės archeologijos paminklas.
Pneumokokinė infekcija
Pneumokokinė infekcija – ūmi bakterinė infekcija, kurią sukelia Streptococcus arba pneumokokas – mikroorganizmas, aptinkamas viršutiniuose kvėpavimo takuose. Pneumokokai randami nosiaryklėje ir gali tapti įvairių ligų, tokių kaip plaučių uždegimas, meningitas, angina, pneumonija, viduriniosios ausies uždegimas, priežastimi.
Pneumokokų sukeltos ligos yra sunkios ir gali būti mirtinos. Didžiausia grėsmė kyla mažiems vaikams, sutrikusios imuninės sistemos funkcijos asmenims ir pagyvenusiems žmonėms.
Epidemiologija
Pneumokokai plinta oro lašeliniu būdu, imlumas šiai infekcijai yra visuotinis. Ypač didelė rizika susirgti vaikams iki 5 metų ir vyresniems nei 65 metų asmenims. Pneumokokai lengviausiai plinta vaikų kolektyvuose, tokiuose kaip vaikų darželis, ikimokyklinių užsiėmimų būreliai, dienos centrai.
Rizikos grupei priklauso vaikai, žmonės, sergantys lėtinėmis ligomis, turintys silpną imunitetą. Taip pat ligai įtakos turi ir išoriniai veiksniai, tokie kaip peršalimas, nuovargis, t. t.
Pneumokokų galima rasti ir sveikų žmonių organizme. Sveikų žmonių nosiaryklėje nešiojamų pneumokokų skaičius skiriasi, kol kas nenustatyta, kodėl kai kuriems žmonėms infekcija pasireiškia labai lengva forma, o kitiems – itin sunkia.
Lietuvoje atlikti tyrimai demonstruoja, kad vartojant antibakterinius vaistus, pneumokoko mikroorganizmo nešiojimas nosiaryklėje sumažėja tik trumpam: po mėnesio atsistato toks pats pneumokokų tankis, kaip ir prieš pradedant vartoti antibiotikus
Ligos ir jų diagnostika
Pneumokokas gali sukelti invazines ir neinvazines ligas. Neinvazinėms infekcijos formoms priskiriama pneumonija ir otitai, kurie dažniausiai pasitaiko tarp mažų vaikų. Vidutiniškai iki 3 metų amžiaus pusė vaikų šia liga perserga apie 3 kartus. Invazinė (arba sisteminė) infekcija kyla pneumokokams patekus į kraujo sistemą. Dažnai liga yra besimptomė, tačiau negydant gali sukelti meningitą, artritą, sinusitą ir kitas ligas.
Pneumokokų sukeltas ligas diagnozuoti yra sunku dėl būdingų klinikinių požymių nebuvimo, todėl galutinė pneumokokinė infekcija dažniausiai nustatoma tik atlikus laboratorinius tyrimus. Klinikinė pneumoko sukeltų ligų eiga panaši į kitų bakterijų sukeltas ligas, tačiau dažniau pasireiškia sunkesne forma. Galimi simptomai: staigus karščiavimas, stiprus skausmas krūtinės srityje, kosulys, dusulys.
Profilaktika ir gydymas
Iki 1980 metų pneukmokokinė infekcija daugiausia buvo gydoma penicilinu. Lietuvoje pneumokokinė infekcijai gydyti naudojamas penicilinas arba amoksicilinas. Paaiškėjus, kad pneumokokai šioms priemonėms atsparūs, skiriamas cefotaksimas arba cetriaksonas. Vis dažniau fiksuojami atvejai, kai infekcija yra atspari gydymui antibiotikais.
Norint apsisaugoti nuo pneumokoko infekcijos rekomenduojama stiprinti imunitetą, kreipti dėmesį į asmens higieną. Vis dėlto efektyviausia profilaktikos priemonė nuo pneumokoko išlieka skiepai. Šiuo metu yra taikomos dviejų tipų vakcinos. Polisacharidinė vakcina yra veiksminga suaugusiems, tačiau neimunogeniška vaikams iki dvejų metų. Kito tipo konjuguotos pneumokokinės vakcinos tinkamos ir kūdikiams. Jos yra labai saugios ir imunogeniškos. Beveik 100% paskiepytų asmenų įgyja antikūnius prieš visus vakcinos sudėtyje esančius polisacharidinius antigenus.
Synflorix
Synflorix yra pneumokokinė polisacharidinė konjuguota vakcina, apsauganti nuo pneumokokinės infekcijos. Ji skirta kūdikiams ir vaikams nuo pusantro mėnesio iki 2 metų amžiaus.
Norint pasiekti optimalią apsaugą, reikalingos 4 vakcinos dozės. Pirmoji dozė skiepijama antrąjį gyvenimo mėnesį, kitos trys dozės – mažiausiai vieno mėnesio intervalu tarp kiekvienos vakcinos. Revakcinacija rekomenduojama praėjus mažiausiai pusei metų po paskutinės dozės. Tyrimais įrodyta, jog imuninė atmintis susidaro jau po pirmų vakcinos dozių.
Vakcinos vartojimą reikia atidėti sergant ūmine, karščiavimu pasireiškiančia liga. Taip pat vakciną reikėtų atsargiai naudoti asmenims, sergantiems kraujo krešėjimo ligomis.
Klinikiniais tyrimais nustatyta, kad vartojant Synflorix, imuninis atsakas pasireiškė į visus vakcinose esančius serotipus.
Šaltiniai
Nuorodos
Šaukėnų valsčius
Šaukėnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Šaukėnai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Kauno gubernijoje, gyvavo iki 1896 m., po to atkurtas 1916 m. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 30 d., jo teritorija perduota Užvenčio rajonui (6 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 6409 žmonės:
Netikrosios šelmeninės kregždės
Netikrosios šelmeninės kregždės (Cecropis) – kregždinių (Hirundinidae) šeimos paukščių gentis. Genties lotyniškas pavadinimas kilo iš senovės graikų kalbos žodžio ‘Kekropis’, reiškiančio „Atėnų moteris“.
Paplitimas
Plačiai paplitusi kregždžių gentis. Jos rūšys gyvena beveik visoje Afrikoje, Azijoje šiauriausiai gyvena iki Baikalo ežero šiaurinių pakraščių bei Pietų Europoje. Kartais nuo įprastų joms gyvenamų regionų užklysta į kitus, tolimesnius nuo savo arealo regionus, pavyzdžiui, daūrinės šelmeninės kregždės (Cecropis daurica) į Islandiją, Azorų salas ir panašiai. Dauguma rūšių gyvena sėsliai, dalis yra sezoninės migrantės.
Porūšiai
Pasaulio paukščių vadovo (Handbook of the Birds of the World) 2022 m. internetinėje versijoje išskiriamos 8 netikrųjų šelmeninių kregždžių (Cecropis) genties rūšys.
Leidinyje „Pasaulio paukščiai: rekomenduojami angliški pavadinimai“ (Birds of the World: Recommended English Names), kurio sąrašus sudaro tarptautinė ornitologų sąjunga, ir jo internetinėje v12.1 versijoje išskiriamos 9 netikrųjų šelmeninių kregždžių genties rūšys (pilnas sąrašas žemiau):
Quo vadis (romanas)
Quo vadis (pilnas pavadinimas „Quo vadis: Nerono laikų istorija“) − lenkų rašytojo H. Senkevičiaus istorinis-nuotykių romanas, kurio veiksmas vyksta Nerono laikų Romos imperijoje. Romanas pirmą kartą publikuotas 1896 m. Jame per romėnų patricijaus ir barbarų karaliaus duktės meilės istorijos prizmę pasakojama krikščionybės pradžia ir jos idealų susidūrimas su pagoniškuoju pasauliu. Romanas išverstas į daugiau nei 40 kalbų.
Apie romaną
thumb|right|300px| „Nerono fakelai“ (aut. [[Henrikas Semiradskis, 1876 m.)]]
Romano pagrindinė tema yra krikščionybės iškilimas I a. pradžioje Romos imperijoje. Tačiau romano idėjinės plotmės įpintos į nuotykių kupiną Romos patricijaus Marko Vinicijaus ir pagonių karaliaus duktės, krikščione tapusios Ligijos meilės istoriją. Senkevičius meistriškai vaizduoja Romos imperijos nuosmukį Nerono laikais. Imperatoriaus ir jo dvariškių puotavimus ir ištvirkimą, nesiskaitymą su senais dievais ir liaudies nuomone. Neronas istorijoje yra pagarsėjęs kaip pirmasis krikščionių persekiotojas, kuriems suvertė kaltę už 66 m. Romos gaisrą, kurį esą galbūt pats ir inspiravo, nes jam esą trūko įkvėpimo parašyti poemai apie Trojos gaisrą. Šie istorijų epizodai panaudoti romane.
Kritika
Iškart po pasirodymo romanas buvo kritikuotas dėl panašumų į E. Renano, J. I. Kraševskio ir kitų rašytojų knygas. Tarp pavyzdžių buvo minimi Voleso „Ben Huras“, A. Diuma „Aktė“, J. I. Kraševskio „Nerono laikų Roma“. H. Senkevičius gynėsi nuo kaltinimų motyvuodamas, kad naudojosi plačia medžiaga ir skaitęs daug veikalų apie Romos imperiją. Į kaltinimus, kad sekė R. Šatobriano „Kankiniais“, atsakė, kad šios knygos išvis neskaitė. Yra kritikuojamas romano pagrindinių herojų vienpusiškumas. Nors romano pagrindinė tema yra krikščionybės iškilimas, tačiau knygoje išties beveik ignoruotas pirmųjų krikščionių gyvenimo pasaulio vaizdavimas, nors įtaigiai pavaizduoti atskiri herojai: krikščionybės lyderiai Šv. Petras, Šv. Paulius ir krikščionė Ligija. Romane didelis dėmesys skiriamas Nerono ir jo dvariškių pramogų ir puotų aprašymams. Romos anų laikų valdymo sąranka pavaizduota supaprastintai ir perdėtas atskirų asmenybių vaidmuo jos valdyme.
Pagrindiniai veikėjai
Romane veikia kitų herojų, tarp kurių daug istorinių asmenybių: Šv. Paulius, Popėja Sabina, Tigelinas, Aulas Plaucijus, Nerono meilužė Aktė, Seneka ir kt.
Siužetas
Chilonas išsiaiškina, kad Ligija yra krikščionė ir slapstosi kartu su kitais krikščionimis, bei renkasi su jais senose katakombose už miesto. Markas Vinicijus dega iš geismo turėti Ligiją. Chilonas jaučia pavojų, nes tarp krikščionių jis pažino gydytoją Glauką, kurį kadaise išdavė. Apsimetęs krikščioniu ir dvigubu melu apgavęs sutiktą Ursą, jis tikisi, kad galiūnas nužudys Glauką. Markas Vinicijus, Chilonas ir pasamdytas Romos imtynininkas Krotonas apsilanko naktį slaptoje krikščionių maldos vietoje, kur tikėjimą dėsto vyriausiasis „žynys“ Šv. Petras. Pamokslo metu, girdėdamas mintis apie atlaidumą, Chilonas supranta, kad Ursas niekuomet nenužudys Glauko ir jam gresia dideli pavojai. Po maldų Vinicijus, Chilonas ir Krotonas paseka Ligiją ir sužino, kur jos namai. Nors Chilonas ragina pasikviesti į pagalbą daugiau vergų ar pasiimti Ligiją su pretorionų pagalba, Vinicijus pasitiki Krotono galia ir bando ją pagrobti. Ursas nugali Krotoną ir išvaduoja Ligiją iš Vinicijaus rankų sunkiai jį sužalodamas. Chilonas pabėga.
Kitą rytą Ursas atneša Chilonui Vinicijaus raštą su kuriuo Chilonas turi prisistatyti pas tribūną, kuris slaugomas Ligijos namuose. Čia Chilonas yra atpažįstamas Glauko, taip pat ir Urso, kaip apgavikas ir apsimetėlis. Šv. Petro paskatintas Glaukas atleidžia Chilonui už žmonos ir šeimos žūtį, Ursas atleidžia jam už intrigas nužudyti Glauką, Vinicijus liepia nešdintis ir viską užmiršti. Paleistas Chilonas prisiekia, kad jis to neužmirš ...
Suomijos moterų ledo ritulio rinktinė
Suomijos moterų ledo ritulio rinktinė – nacionalinė moterų komanda atstovaujanti Suomijai tarptautinėse varžybose. Daugkartinė pasaulio ir olimpinė prizininkė.
Maina
Maina – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Uljanovsko srityje, 75 km į pietvakarius nuo Uljanovsko, prie Mainos ir Beriozovkos upių.
Istorija
Įkurta 1898 m. kaip stoties gyvenvietė naujoje Inzos–Simbirsko linijoje, Maskvos–Kazanės geležinkelyje.
Nuo 1930 m. – Mainos rajono administracinis centras.
1957 m. gavo miesto tipo gyvenvietės statusą.
Dainavėlė (Ašmena)
Dainavėlė  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kamieny Loho kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 20 km į šiaurės vakarus nuo Ašmenos, 7 km į pietvakarius nuo Kamieny Loho, prie pat Lietuvos sienos, priešais Dainavos kaimą (Vilniaus raj.).
Ragaišiai (Vilkaviškis)
Ragaišiai – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Pajevonio.
Skėtinė vanagė
Skėtinė vanagė (Hieracium umbellatum) – astrinių šeimos augalų rūšis. Plačiai paplitusi Eurazijoje ir Šiaurės Amerikoje; polimorfinė.
Daugiametis žolinis augalas. Stiebas status, sumedėjęs, 100–170 cm aukščio (neretai vienas, kartais keli), plaukuotas. Lapai gausūs, tolygiai išsidėstę apie stiebą, tamsiai žali, nelygiai raižytais kraštais, iš apačios plaukuoti. Žiedas – graižas geltonais vainiklapiais. Susitelkę į šluoteles stiebo viršūnėje.
Skėtinė vanagė auga šviesiuose miškuose, miškų aikštelėse, kirtavietėse, pievose; plačiai paplitusi.
1945 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1945 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 13-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
Čempionate dalyvavo 11 žaidėjų: vienas vilnietis, penki kauniečiai, du šiauliečiai ir po vieną žaidėją iš Panevėžio, Kretingos ir Leningrado. Iš 1943 m. čempionato prizininkų dalyvavo tik M. Birmanas.
Pagrindinė kova dėl pirmos vietos vyko tarp Vlado Mikėno ir Aleksandro Tolušo iš Leningrado. Laimėjęs tarpusavio susitikimą, Vladas Mikėnas nugalėjo ir pirmajame pokario Lietuvos šachmatų čempionate (8,5 tšk. iš 10).Lietuvos čempionu jis tapo šeštą kartą.
Pustaškiu atsilikęs Aleksandras Tolušas užėmė 2-ąją vietą. Trečias liko R. Višomirskis (6,5 tšk.). Po 6 taškus surinkę, V. Staikūnas, A. Stankevičius ir M. Birmanas pasidalijo 4-6 vietomis.
Kaišiadorių technologijų ir verslo mokykla
Kaišiadorių technologijų ir verslo mokykla – valstybinė mokymo įstaiga, teikianti pirminį ir tęstinį profesinį mokymą, įsikūrusi Girelės g. 57, Kaišiadoryse. Mokyklos tipas – profesinė mokykla, įstaigos kodas – 190804361.
Mokykloje rengiami: apdailininkai, sekretoriai, virėjai, konditeriai, apskaitininkai, staliai, elektromechanikai, technikos šaltkalviai remontininkai, padavėjai-barmenai, žemės ūkio gamybos verslo darbuotojai.
Eimeniškiai (Vasokai)
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Eimeniškių kaimo bendruomenė 1933 m. Minimi nuo 1539 m. Istoriniai pavadinimų rašybos variantai: Wassacken, Eyminischken, Eymenischken, Eimenischken. Per 1709–1711 m. marą neteko visų gyventojų: 1719 m. visos kaimo sodybos stovėjo tuščios. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 8 ugniakurais, 1821 m. – mišrusis kaimas su 105 gyventojais. 1854 m. Eimeniškiuose buvo 9 gyvenamieji pastatai ir 65 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Enskiškių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. XX a. pr. Eimeniškiuose buvo pieninė, viena didelė sodyba ir keletas mažesnių, pietiniame kaimo pakraštyje telkšojo Tyrbalio pelkė, kurioje buvo kasamos durpės, vakaruose tekėjo Eimenys.
Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Kaišiadorių technologijų ir verslo mokykla
Istorija
1976 m. įsteigta Kaišiadorių 23-ioji kaimo profesinė technikos mokykla (dir. Aloyzas Rimvydas Šidiškis). 1979 m. mokėsi rekordinis moksleivių skaičius – 802, priimta apie 300 naujų moksleivių. 1983–1984 m. dirbo rekordinis mokytojų skaičius – 64. Pradėtos naujo mokyklos komplekso statybos.
1990–1991 m. mokykla pavadinta Žemės ūkio mokykla, sumažėjo moksleivių skaičius, smarkiai pakito mokytojų sudėtis. 1992 m. mokyklos direktoriumi tapo Kęstutis Jakelis. 1994 m. mokykloje mokėsi rekordiškai mažiausias moksleivių skaičius – 268. 1995 m. direktoriumi paskirtas Teodoras Kazakevičius. Įsteigtos naujos suvirinimo, stalystės dirbtuvės. Pradėti rengti įvairūs kursai suaugusiems: vairavimo, siuvimo, suvirinimo. 1996 m. įkurta gyvulininkystės ferma, atnaujinta dirbtuvių statyba, įsigyta siuvimo mašinų, suvirinimo, melžimo aparatų, žemės ūkio technikos. 1997 m. įkurtos kalvė, naujos siuvimo dirbtuvės, statybos pagrindų kabinetas, mokomoji svetainė. 1998 m. įkurta kompiuterių klasė.
Dukeliai (Ašmena)
Dukeliai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kamieny Loho kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 13 km į šiaurės vakarus nuo Ašmenos, 5 km į rytus nuo Kamieny Loho.
Kaišiadorių technologijų ir verslo mokykla
Istorija
2000 m. mokyklos valdymą perėmė Švietimo ir mokslo ministerija. 2012 m. mokinių skaičius buvo 380–400 mokinių, nors aplinkinėse bendro lavinimo mokyklose mokinių žymiai mažėjo.
Per 36 darbo metus mokykla išleido 5255 mokinius su diplomais: elektromonterių – 1355; sodininkų daržininkų – 506; galvijininkystės operatorių – 473; paukštynų operatorių – 452; traktorininkų – 620; šaltkalvių – remontininkų – 320; kiaulienos gamybos operatorių – 148; namų ūkio ekonomių – 177; šaltkalvių santechnikų – 124; ūkininkų – 175; gėlininkų dekoratorių -74; pašarų ruošimo operatorių – 33; namų ūkio meistrų – 129; suvirintojų – 37, statybininkų – 242, virėjų – 108, konditerių -94, biuro komersantų – 72, padavėjų – barmenų – 33; kaimo turizmo darbuotojų 8; stalių -10; siuvėjų – 16; stalių -10; apskaitininkų – kasininkų -53; sekretorių 32.
Dukeliai (reikšmės)
Dukeliai gali reikšti šiuos kaimus: