cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ptolemėjas (karvedys)
Varžybos ir karai
321 m. pr. m. e. Perdikas įsiveržė į Egiptą, bet nepralaužė Ptolemėjo gynybos ties Nilu ir prarado 2000 karių. Tai buvo didelis smūgis jo reputacijai ir Perdiką nužudė palapinėje du jo pareigūnai. Ptolemėjas greitai persikėlė per Nilą ir pradėjo tiekimą armijai, su kuria vakar dar kariavo. Ptolemėjui pasiūlyta tapti regentu, bet jis atsisakė. Jam užteko apsaugoti savo galios bazę ir jis nenorėjo viskuo rizikuoti, kad taptų Aleksandro įpėdiniu.
Po to prasidėjo ilgas karas tarp diadochų. Ptolemėjas pirmiausiai stengėsi išlaikyti Egiptą, o po to Kirenaiką, Kiprą, Siriją ir Judėją. 318 m. pr. m. e. jis pirmąkart užėmė Siriją, o Kipro silpni karaliai pripažino jį savo gynėju. Kai Antigonas I Mažojoje Azijoje pademonstravo savo ambicijas 315 m. pr. m. e., Ptolemėjas prisijungė prie jo priešų ir per karą patraukė savo karius iš Sirijos. Kipre jis kovojo su Antigono partizanais ir užėmė salą 313 m. pr. m. e. Tuo pat metu numalšintas maištas Kirenaikoje.
312 m. pr. m. e. Ptolemėjas ir pabėgęs Babilono satrapas Seleukas I įsiveržė į Siriją ir nugalėjo Demetrijų, Antigono sūnų Gazos mūšyje. Ptolemėjas keliems mėnesiams užėmė Siriją, bet jo generolai pralaimėjo Demetrijui ir Antigonas atgavo Siriją. 311 m. pr. m. e. buvo sudaryta taikos sutartis. Netrukus Makedonijoje buvo nužudytas 13 metų karalius Aleksandras IV ir Ptolemėjas tapo pats sau šeimininku. 309 m. pr. m. e. Ptolemėjo vadovaujamas laivynas iš Antigono atėmė Likijos ir Karijos uostus, o kitais metais Graikijoje užėmė Korintą, Megarą ir Sikioną. 306 m. pr. m. e. Demetrijaus laivynas užpuolė Kiprą, per Salamio mūšį buvo nugalėtas ir paimtas į nelaisvę Ptolemėjaus brolis Menelajas. Kipras buvo prarastas.
Antigonas ir Demetrijus pasiskelbė karaliais. Jų pavyzdžiu pasekė Ptolemėjas, Kasandras, Lisimachas ir Seleukas. 306 m. pr. m. e. žiemą Antigonas nesėkmingai bandė įsiveržti į Egiptą. Ptolemėjas nebesiuntė jūrinių ekspedicijų prieš Antigoną, bet padėjo Rodui, kai jį apsiautė Demetrijus. Pausanijus teigia, kad dėkingi rodiečiai jam suteikė Sotero ("gelbėtojo") titulą. Dabartiniai mokslininkai su tuo sutinka, nors pirmąkart taip Ptolemėjas I vadinamas Ptolemėjaus II monetose 263 m. pr. m. e.
302 m. pr. m. e. atnaujinus koaliciją prieš Antigoną, Ptolemėjas vėl įsiveržė į Siriją, kai šis kovėsi su Lisimachu Mažojoje Azijoje. Išgirdęs, kad Antigonas laimėjo, Ptolemėjas atsitraukė. Bet kai pasiekė žinia, kad Seleukas ir Lisimachas nugalėjo ir nužudė Antigoną Ipso mūšyje 301 m. pr. m. e., Ptolemėjas vėl užėmė Siriją.
Koalicijos nariai paskyrė Siriją Seleukui, nes apkaltino Ptolemėją dezertyravimu. Kitus kelis šimtus metų Ptolemėjų ir Seleukidų dinastijos dažnai kovojo dėl Sirijos ir Judėjos. Po to Ptolemėjas mažai kišosi į ginčus Graikijoje ir Mažojoje Azijoje. Jis prarado valdas Graikijoje, bet atgavo Kiprą 295 m. pr. m. e. Po dažnų maištų Kirėnė buvo numalšintą, o ją pradėjo valdyti posūnis Magas.
Įpėdinis
289 m. pr. m. e. Ptolemėjas II, kurio Ptolemėjas I susilaukė su Berenike I, pradėjo valdyti su tėvu. Vyriausias teisėtas sūnus Ptolemėjas Keraunas pabėgo į Lisimacho rūmus. Ptolemėjas I mirė 283 m. pr. m. e., sulaukęs 84 metų.
Eurocopter EC135
Eurocopter EC135 – dviejų variklių civilinis sraigtasparnis, gaminamas prancūzų Airbus Helicopters kompanijos (anksčiau buvusios Eurocopter). Labiausiai šis sraigtasparnis naudojamas policijos ir greitosios pagalbos tarnybų.
EC135 sugeba skristi pagal IFR skrydžių taisykles bei yra aprūpintas elektroninėmis skrydžių valdymo sistemomis. Pradėtas naudoti 1996 m.; iš viso pagaminta 1400 vienetų (2020 m.).
Esama 14 įvairių šio sraigtasparnio variantų, kurie skiriasi variklių galia ir svoriu. Galingiausia P3 versija turi du 528 kW galios variklius.
2009 m. šis sraigtasparnis pirmasis JK gavo leidimą skraidinti darbuotojus į vėjo jėgainių parką netoli Safolko. Tuo pačiu tokioms užduotims jis pasirinktas ir Danijoje.
2013 m. 25 % pasaulinio medicininių tarnybų skrydžių buvo atlikta EC135 modelio sraigtasparniais.
Nuo 2011 m. 2 tokius sraigtasparnius naudoja Lietuvos valstybinės sienos apsaugos tarnyba.
Techninės charakteristikos
right|300px
Uzbekijos futbolo supertaurė
Uzbekijos futbolo supertaurė  – trofėjus, dėl kurio varžosi Uzbekijos futbolo čempionai ir taurės laimėtojai.
Tai vienerios varžybos, kuriose nugalėtojas iškovoja supertaurę.
Rengiamos nuo 1999 m.
Artimųjų Rytų virtuvė
Artimųjų Rytų virtuvė – kulinarinių tradicijų visuma, paplitusi didelėje pasaulio dalyje Pietvakarių Azijoje ir Šiaurės Afrikoje. Nors šios tradicijos daugiausia paplitę tarp musulmoniškų šalių, kai kurių nemusulmoniškų, tačiau geografiškai artimų šalių virtuvės (pvz., Izraelio virtuvė, armėniška virtuvė, gruziniška virtuvė) irgi priskiriamos šiai tradicijai.
Istoriškai Artimieji Rytai virtuvės tradicija išsivystė iš senovės Artimųjų Rytų (Mesopotamijos, Senovės Egipto, Senovės Sirijos, Senovės Persijos) kulinarinių tradicijų, nuo VII a. jas veikiant islamo religijai ir filosofijai.
Produktai
Artimieji Rytai virtuvės susiformavo viename derlingiausių pasaulio regionų, derlingajame pusmėnulyje, kur bene anksčiausiai pasaulyje buvo prijaukinta labai daug kultūrinių augalų ir gyvūnų. Dėl to vartojamų produktų įvairovė čia didžiulė.
Ląsteliena
thumb|200px|Duona nan paplitusi Vidurinėje Azijoje Pagrindinis ląstelienos ir angliavandenių šaltinis Artimieji Rytai virtuvėse yra kvietys. Vietos tautos žino labai daug kviečio atmainų, kurios naudojamos skirtingais tikslais. Kvietiniai miltai naudojami gaminti duonai, kurios įvairovė regione yra didžiulė. Dažniausiai paplitę papločiai (plokščioji duona), kurie gali būti kepami iš raugintos arba neraugintos tešlos. Žymiausios Artimųjų Rytų virtuvių duonos rūšys yra khubzas (Arabija), bazlama (Turkija), pita (Levanto virtuvė), lavašas, sangakas (Persija), nan (Vidurinė Azija) ir daugybė kitų. Duonos kepimui naudojamos skirtingos krosnių ir viryklių rūšys.
Kviečiai gali būti naudojami ir kaip kruopos, t. y. verdami. Iš jų gaminamos manų kruopos, bulguras (kietųjų kviečių kruopos), kuskusas. Kitas svarbus javas yra miežis.
Ryžiai, kurie iš Pietryčių Azijos introdukuoti Mesopotamijoje dar prieš mūsų erą, yra kitas svarbus javas, paplitęs Artimųjų Rytų virtuvėse, ypač rytinėje dalyje. Skirtingai nei Tolimųjų Rytų virtuvėse, čia daugiau vertinami biriai virti ryžiai todėl naudojamos pailgų ryžių rūšys, basmati ryžiai.
Riebalai
thumb|200px|left|Argano aliejaus tradicinis spaudimas Nuo senovės Artimųjų Rytų virtuvėse buvo naudojami gyvuliniai riebalai, ypač sviestas, iš kurio gaminamas grynintas sviestas smenas. Taip pat kai kuriuose regionuose gausiai naudojami augaliniai riebalai alyvų aliejus (Viduržemio jūros pakrantėse), argano aliejus (Šiaurės Afrikoje). Rečiau naudojami aliejai yra gaminami iš riešutų, sezamo.
Tahini pasta, gaminama iš spragintų grūstų sezamų, yra svarbus komponentas, neretai pakeičiantis sviestą.
Baltymai
Dėl nuolatinės klajoklių tautų (pirmiausia tiurkų) įtakos Artimieji Rytai virtuvėje labai paplitę pieno produktai: jogurtas (žinomas įvairiais pavadinimais skirtingose musulmonų šalyse), spausti jogurtai ir sūriai, dažnai gaminami iš avių pieno. Skiestas jogurtas (arba airanas) yra svarbus musulmonų gėrimas.
Iš augalinių baltymų vartojama daugybė rūšių ankštinių (svarbiausi: žirniai, lęšiai, turkiški žirniai ir kt.). Virtuvėse gausus ir riešutų pasirinkimas.Labiausiai paplitę yra migdolai, graikiniai riešutai, pistacijos, lazdyno riešutai.
Vaisiai ir daržovės
Daržovių įvairovė didžiulė, ir ji mažai skiriasi nuo asortimento, naudojamo Vakarietiškose virtuvėse. Svarbiausios daržovės yra svogūnas, baklažanas, morka, salota ir kt.
Vaisiai, kurių dauguma sukultūrinti derlingajame pusmėnulyje, vartojami tiek švieži, tiek džiovinti. Ypač paplitę džiovinti vaisiai, kurie ilgiau išsilaiko karšto klimato sąlygomis.
Prieskoniai
thumb|200px|Prieskoniai Maroko turguje Artimieji Rytai šalyse yra kilę ir auga daug prieskoninių augalų: petražolė, česnakas, mairūnas, raudonėlis, šafranas, rozmarinas, kalendra, čiobrelis, kmynas, anyžius ir kt..
Nuo XVI a. dėl Europiečių įtakos iš Amerikos buvo introdukuoti nauji prieskoniai, pirmiausia raudonieji pipirai.
Iš prieskonių gaminami labai įvairūs mišiniai ir padažai, plačiai naudojami virtuvėse. Žymiausi jų, paplitę visame regione, yra zataras (iš mairūno), ras el hanutas. Regioniniai prieskonių mišiniai yra šermula (Šiaurės Afrikoje), baharatas (Levanto virtuvėje), adviehas (Persijoje), adžika, chmeli suneli (Kaukazo virtuvėje) ir kt.
Mėsos valgiai
thumb|200px|Kebabai. Iš kairės: chenjeh kabab, kabab koobideh, jujeh kabab
Vienas svarbiausių Artimųjų Rytų virtuvių valgių, paplitęs visame regione, yra kepta ant iešmo mėsa, patiekiama su duona ir daržovėmis. Tokia mėsa nuo seno arabų kalba vadinama kabab (کباب), t. y. kebabas. Termino persiškas sinonimas yra tabahajah.
Kebabų įvairovė yra milžiniška. Svarbiausi jų tipai:
Istoriškai kebabai paplito ir kitose pasaulio virtuvėse: Indijos virtuvėse, Sahelio virtuvėje, Balkanų virtuvėse, Indonezijos virtuvėje. XX a. II pusėje kai kurios kebabų rūšys (pvz., dioner kebabas) paplito visame pasaulyje kaip greito maisto virtuvės dalis.
Kofta (كفته) yra dar vienas svarbus mėsos valgis, paplitęs visame regione. Tai – maltos mėsos kukuliai ar dešrelės, kurie gali būti patiekiami žali, kepti ar troškinti. Jų regioniniai variantai irgi labai gausūs.
Dolma – Artimųjų Rytį virtuvės valgių grupė, gaminama įdarant įvairias daržoves ar jų lapus (pomidorus, baklažanus, ankštinius pipirus, kopūstų, vynuogių lapus ir pan.). Jo variacijos žinomos kaip sarma, mahši ar malfuf.
Troškiniai
thumb|200px|Plovas thumb|200px|left|Tadžino indas
Troškiniai yra kita Artimųjų Rytų virtuvės patiekalų grupė, kuriai dažniausiai naudojami specifiniai indai, leidžiantys išlaikyti aukštą temperatūrą ir mažame kiekyje vandens pagaminti produktus. Dažniausiai gaminama tol, kol vanduo visiškai išgaruoja arba yra absorbuojamas.
Labiausiai paplitusi tokių troškinių grupė yra plovas, kilęs iš Persijos, bet išplitęs visame islamo pasaulyje ir įtakojęs kitas virtuvines tradicijas. Plovų pagrindinė sudedamoji dalis yra ryžiai, kurie troškinami kartu su mėsa, daržovėmis, prieskoniais, riešutais ir kitais produktais.
Kita troškinių grupė yra tadžinai, paplitę Maroko virtuvėje. Jiems naudojamas to paties pavadinimo keramikinis puodas, kurio dangtis yra piltuvėlio formos.
Meze
Meze, paplitę daugybėje Artimųjų Rytų virtuvių, (ypač Viduržemio jūros rytinėse pakrantėse), yra užkandžiai, valgomi prieš valgį (tokiu atveju arabų šalyse jie įvardijami kaip muqabbilat), arba prie alkoholinių gėrimų. Tarp jų labiausiai paplitę įvairūs sūriai, marinuotos alyvuogės, salotos. Taip pat naudojami padažai bei mirkalai, valgomi su duona. Tokių užkandžių rūšių yra daugybė, ir jie dažniausiai atrodo labai gražiai.
Konditerija
Artimųjų Rytų konditerijos menas yra labai išvystytas, o kai kurie patiekalai garsūs visame pasaulyje. Konditerijoje dažniausiai derinami kviečiai (miltai ar kruopos), cukrus ar medus, riešutai ir įvairios sėklos, prieskoniai ir džiovinti vaisiai.
Svarbiausias ingredientas beveik visais atvejais yra cukraus ar medaus sirupas, kuris naudojamas įvairiais būdais. Jį maišant su miltais, kruopomis ar riešutų bei sėklų pastomis gaunama chalva, su krakmolu – lokumas. Jame gali būti cukruojami vaisiai, riešutai, prieskoniai ir daržovės, jame galima mirkyti krosnyje keptus arba riebaluose virtus tešlos gaminius (baklava).
Gėrimai
thumb|150|left|Arbatos patiekimas Tunise Dėl islamo apribojimų daugelyje šalių yra uždrausti alkoholiniai gėrimai. Nepaisant to, tradiciškai visos šalys juos gamina ir vartoja. Viduržemio jūros pakrantės virtuvėse gaminami vynai. Stiprūs alkoholiniai gėrimai taip pat yra paplitę. Tarp jų paminėtini absentas, araki ir kt.
Dėl karšto klimato nealkoholiniai gėrimai – svarbi islamiškos kulinarijos dalis. Be vandens, pieno ir vaisių sulčių, čia gaminami įvairūs kompotai iš džiovintų vaisių, taip pat atšaldyti vaisių gėrimai šerbetai.
Dėl prekybos su Afrikos ir Azijos šalimis Artimieji Rytai virtuvėse paplito kava ir arbata, kurių gėrimas atskiruose regionuose išsivystė į atskirą kultūrą ar ritualą. Šiaurės Afrikoje geriama mėtų arbata, gaminama iš žaliosios arbatos, mėtų ir daugybės cukraus.
Filosofija
Visose regiono tautose mityba reguliuojama religinių principų, kurie sudaro ištisą mitybos filosofiją. Svarbiausios tradicijos, reguliuojančios mitybą, yra Islamo mitybos priesakai (Dhabiha Halaal) ir žydų mitybos priesakai (kašrutas). Jie griežtai skirsto visus mitybai tinkamus produktus į leistinus (halaal, košer) ir draudžiamus (haram). Draudžiami yra kiauliena (įskaitant želatiną), daugybė jūros gyvūnų, vabzdžiai (išskyrus skėrius), ropliai. Islame taip pat uždraustas alkoholis.
Egzistuoja labai griežtos skerdimo taisyklės, pagal kurias naudojamas maistui gyvulys privalo būti paskerstas atitinkamu būdu. Skerdimo ritualą reguliuoja islamo dhabiha ir žydų šečita.
Islamo šalyse nuo seniausių laikų maisto gaminimas buvo labai vertinamas ir laikomas menu. Viduramžiais parašyta daugybė kulinarijos knygų, kurie laikomi pasaulinės kulinarijos literatūros šedevrais.
Etiketas
thumb|200px|Kavos gėrimas gatvės kavinukėje. Palestina
Artimųjų Rytų šalyse valgoma prie žemų apvalių staliukų, sėdint ant žemės ar pagalvėlių. Labai paplitę valgymo indai, pagaminti iš sidabro. Tradiciškai Artimųjų Rytų virtuvėse nenaudojami valgymo įrankiai: valgoma dešiniąja ranka, naudojant tris pirštus, kuriais imamas maistas. Skystesni ir klampesni patiekalai valgomi naudojant duoną, kuri laužiama mažais gabaliukais ir mirkoma. Svarbi higiena, todėl prieš valgį dažniausiai pateikiami pašildyti rankšluosčiai nusivalyti rankas.
Dažniausiai valgis susideda iš vieno pagrindinio patiekalo (mėsos patiekalo ar troškinio), prie kurio patiekiama duona, kuskusas ar ryžiai. Taip pat šalia patiekiamos salotos. Pabaigoje patiekiama kava ar arbata, kurių gėrimas yra ypač rafinuotas ir išsivystęs į sudėtingą ceremonialą.
Visose Artimųjų Rytų šalyse labai išvystyta viešoji maisto kultūra, kadangi vyrai labai daug laiko praleidžia ne namuose, o įvairiose maitinimo įstaigose, kurios tampa svarbia socializacijos vieta. Daugelyje šalių nuo senovės paplitę greito maisto užeigos ar gatvės maistas, kur pardavinėjami kebabai, kofta. Vidurinėje Azijoje paplitę arbatinės, Turkijoje labai populiarios kavinės.
Regioniniai skirtumai
Nors egzistuoja daug bendrų kultūrinių panašumų, nulemtų panašių produktų, gamtinių sąlygų ir islamo religijos, Artimųjų Rytų virtuvėms būdinga ir didžiulė įvairovė, kuri atsirado dėl skirtingų istorinių sąlygų ir kultūrinių įtakų. Dažnai virtuvės yra skirstomos į arabų ir nearabų (čia stipresnė persiška įtaka). Arabų virtuvės skirstomos į Magrebo, Levanto, Arabijos. Nearabiškos virtuvės skirstomos į persišką, kaukazietišką, turkišką, Vidurinės Azijos ir pan.
Įtakos
Artimųjų Rytų virtuvės per visą istoriją veikė aplinkinių šalių virtuves. Nuo seniausių laikų musulmoniškos Šiaurės Afrikos šalys kontaktavo su europinėmis Viduržemio jūros šalimis, per kur daug naujovių pasiekė Europą.
Dėl Osmanų imperijos užkariavimų turkiška virtuvė nuo XIV a. turėjo įtakos Balkanų virtuvėms, dėl ko šiose šalyse paplito islamiškos konditerijos tradicijos (turkiški saldumynai), radosi vietinės kebabų ir kofta atmainos (balkaniški čevapi, graikų suvlaki).
Persiška virtuvė labai stipriai paveikė Šiaurės Indijos virtuvę. XVII a. Indijoje susiformavo savotiška Artimųjų Rytų virtuvės atmaina Mogholų virtuvė.
Dėl ilgalaikių kontaktų su Didžiosios stepės virtuvėmis, šios irgi patyrė islamiškų tradicijų įtaką. Totorių tarpe paplito riebaluose kepti konditerijos gaminiai, sluoksniuotos tešlos kepiniai (čeburekai), kebabo atmaina šašlykas. Per totorius bei karaimus šios tradicijos pasiekė ir Rytų Europą, tarp jų ir Lietuvą.
Keturių Kantonų ežeras
Keturių kantonų ežeras yra vidurio Šveicarijoje, ketvirtas pagal dydį šalyje. Ežero plotas 113,6 km², didžiausias gylis 214 metrų.
Pavadinimo kilmė ir geografija
Ežero pavadinimą lėmė geografinis išsidėstymas: jį supa keturi istoriniai Šveicarijos kantonai: Uris, Švicas, Untervaldenas (dabar padalintas į Obvaldeną ir Nidvaldeną) ir Liucerna. Ežeras taip pat vadinamas Liucernos ežeru, kadangi didžiausias miestas prie ežero yra Liucerna. Ežero pakrantėje įsikūrusios seniausios Šveicarijos gyvenvietės: Küssnacht, Weggis, Vitznau, Gersau, Brunnen, Altdorf, Buochs ir Treib. Be to pietiniame ežero krante yra Riutlių pieva, tradiciškai laikoma Šveicarijos federacijos įkūrimo vieta.
Ežerą įmanoma apvažiuoti automobiliu, bet kelias vingiuotas, lėtas ir kartais eina tuneliais. Tuzinai garlaivių kursuoja tarp ant kranto įsikūrusių miestų. Ežeras populiarus vietinių ir užsienio turistų objektas, pakrantėje yra daugybė viešbučių ir kurortų.
700 metų šalies metinėms buvo pastatytas 35 km ilgio Šveicarų kelias aplink Liucernos ežerą.
Ežero paviršius yra žemiausia Urio, Obvaldeno ir Nidvaldeno kantonų vieta.
Penklinė
thumb|Įprastinė penklinė Penklinė, arba penkių linijų sistema – penkios lygiagrečios gulsčios linijos natoms žymėti. Vienas svarbiausių natorafijos elementų. Linijos skaičiuojamos nuo apačios. Natos (ir pauzės) gali būti užrašomos ant linijų arba tarp jų, penklinės viršuje arba apačioje, taip pat ant pridėtinių linijų (pridėtinės linijos rašomos kiekvienai natai atskirai). Penklinės pradžioje paprastai rašomas raktas (smuiko, alto, tenoro, baritono, boso ar kt.); jis nurodo konkretų natų aukštį. Jei reikia užrašomi tonaciją nurodantys prieraktiniai alteracijos ženklai (diezai ar bemoliai), pažymimas kūrinio metras.
Penklinė taip pat gali būti naudojama tablatūrai užrašyti.
Makedonijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Makedonijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Francesco Solimena
right|thumb|200px| Frančesko Solimenos „Autoportretas“ (apie 1715, [[Uficių galerija)]]
Biografija
F. Solimena įsteigė savas dailės dirbtuves Neapolyje, buvo remtas įtakingų neapolitiečių aristokratų ir katalikų bažnyčios klierikų. F. Solimena visą gyvenimą praleido Neapolyje, dažnai lankė gimtąsias Nočerės apylinkes netoli Neapolio. Nepaisant pastovios darbo vietos Solimena tapo vienu populiariausių to meto Europos dailininkų. Jam paveikslus užsakinėjo princas Eugenijus Savojietis ir Prancūzijos karalius Liudvikas XIV. Solimenos rangas buvo pakeltas į baronus. Pats gyveno nuosavuose rūmuose (šiuo metu Solimenos rūmai Neapolyje). Jo dirbtuvės aprūpino vietos ir apylinkių bažnyčias religiniais paveikslais. Po L. Džordano mirties (1705 m.) Solimena tapo svarbiausiu Neapolio dailininku. Garsėjo kaip žymus kitų dailininkų mokytojas. Frančeskas Solimena mirė 1747 m. balandžio 3 d. Baros miestelyje prie Neapolio (šiuo metu Neapolio dalis)
Žaliadumbliai
Žaliadumbliai (Chlorophyta) – eukariotų (Eukaryota) domeno pirmuonių (Protista) karalystės skyriaus dumbliai. Kai kuriose klasifikacijose priskiriami augalams.
Žaliadumbliai yra žemesnieji plastidiniai eukariotai (turi branduolį ir plastides). Išsiskiria žalia spalva, kurią sąlygoja pigmentas chlorofilas, kaupiamas chromatoforuose.
Žalieji dumbliai paplitę gėluosiuose vandenyse (laisvai plūduriuoja vandens paviršiuje), nors sutinkami ir sausumoje.
Kazimieras Ambrozaitis (1859)
Kazimieras Ambrozaitis (1859 m. gruodžio 25 d. Balandžiuose, Jurbarko rajonas – 1947 m., kitais šaltiniais 1943 m.) – Lietuvos kunigas, mecenatas, visuomenininkas, kultūrininkas, lietuvybės puoselėtojas JAV.
Biografija
Mokėsi Eržvilko pradžios mokykloje, vėliau privačiai Šiauliuose. 1882 m. išvyko į Maskvą, išlaikė keturių klasių egzaminus. 1886 m. įstojo į Vilniaus kunigų seminariją, tačiau jos nebaigė. Dirbo ir gyveno Saratove, Samaroje, Kijeve.
1895 m. išvyko į JAV. Mokėsi Milvokyje, Šv. Pranciškaus vokiečių katalikų seminarijoje, kurią 1898 m. baigė ir gavo kunigystės šventimus. Kunigavo įvairiose parapijose, 1904 m. persikėlė į Čikagą. K. Ambrozaitis pasižymėjo kaip sumanus organizatorius, religinės minties, tautinės kultūros puoselėtojas. Kūrė lietuviškas parapijas, buvo leidinių „Katalikas“, „Žvaigždė“, „Lietuva“ bendradarbis, pagrindė savo sukurtą lietuvių kalbos rašybą. Taip pat buvo neblogas verslininkas – užsiėmė žemės sklypų perpardavinėjimu. 1918–1919 m. finansiškai rėmė Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo veiklą.
1924 m. grįžo į Lietuvą. Kunigavo nedidelėje parapijoje Tauragės rajone, bet po dvejų metų išvyko į Šiaulius, kur buvo įsigijęs du namus – medinį Stoties g. 20 ir mūrinį Stoties g. 40. Čia baigė tvarkyti savo raštus, išleido rinkinį „Giesmių lobynas“ (1925 m.), gramatiką „Kalbos sanskritas“ (1929 m.). Būdamas senyvo amžiaus, 1931 m. apsigyveno pas seserį Palendriuose (Kelmės rajonas), kur pats savo iniciatyva, neprašęs jokio Kauno arkivyskupijos leidimo, pagal Šiaulių architekto Vlado Bitės projektą 1935 m. pradėjo statyti bažnyčią. Iš sesers perpirko 10 ha žemės sklypą, ūkio centre pirmiausia surentė kleboniją, joje įrengė laikiną koplytėlę. 1938 m. Palendrių bažnyčia pašventinta, ji tapo pavaldi Kelmės parapijai. 1947 m. kunigui mirus, bažnyčia paversta kolūkio grūdų sandėliu.
Viktoras Baltutis
Viktoras Baltutis (1927 m. kovo 23 d. Užšustis, Žemaičių Naumiesčio valsčius – 2018 m. rugpjūčio 21 d. Adelaidėje ) – ekonomistas, Australijos lietuvių bendruomenės ir spaudos darbuotojas. Palaidotas Centennial Park kapinėse.
Biografija
1944 m. vokiečių suimtas, išvežtas darbams į Vokietiją. 1948 m. baigė gimnaziją Diuseldorfe. 1948 m. emigravo į Australiją. 1965–1969 m. Adelaidės Technologijos institute studijavo buhalteriją ir ekonomiką.
Nuo 1950 m. aktyviai dalyvavo lietuvių kultūros ir sporto organizacijų, Australijos lietuvių bendruomenės veikloje, jos tarybos ir krašto valdybos narys. 1975 m. įkūrė Lietuvių kredito kooperatyvo draugijos „Talka“ skyrių Adelaidėje, jo bendradarbis. 1978–1983 m. vadovavo Adelaidės universiteto radijo stoties laidai lietuvių kalba. 1983 m. išrinktas į Pasaulio lietuvių bendruomenės seimą; nuo 1997 m. garbės teismo narys. Nuo 1990 m. Australijos lietuvių bendruomenės archyvo vedėjas.
Redagavo „Australijos lietuvių metraštį“ (t. 2 1983 m.). Parašė pjesių („Šuolis į laisvę“, apie S. Kudirką, pastatyta 1972 m., „Svetimoje žemėje“), feljetonų, knygą „Išsinešėme tik ilgesį“ (1996 m.). Bendradarbiavo periodiniuose leidiniuose „Mūsų pastogė“, „Tėviškės žiburiai“, „Pasaulio lietuvis“ ir kt. Talkino Visuotinei lietuvių enciklopedijai.
Louis Léopold Boilly
thumb|250px Louis Leopoldas Boilly (1761 m. liepos 5 d. – 1845 m. sausio 4 d.) – prancūzų tapytojas. XVIII a. pab.–XIX a. pradž. išgarsėjo tapybiniais portretais.
Yra sukūręs keleto žanrų tapybos darbų, kuriuose detaliai vaizduojamas viduriniosios klasės gyvenimo būdas Prancūzijoje XVIII–XIX amžiuose.
Jurgis Viščakas
Biografija
1941–1944 m. mokėsi Vilniaus 1-oje gimnazijoje, 1944–1946 m. Vilniaus suaugusiųjų gimnazijoje. 1945–1946 m. Vilniaus universiteto (VU) Fizikos ir matematikos fakulteto laisvasis klausytojas, išlaikė pirmo kurso egzaminus ir 1946 m. įstojo į antrą kursą. 1946–1950 m. dirbo vyr. laborantu. 1950 m. baigė VU.
1950–1977 m. dėstė VU: 1950–1951 m. Bendrosios fizikos katedros asistentas, 1951–1960 m. Eksperimentinės fizikos katedros vyresnysis dėstytojas. 1959 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato disertaciją (vadovas Povilas Brazdžiūnas). 1960–1965 m. ir 1968–1977 m. VU Puslaidininkių fizikos katedros vedėjas, nuo 1963 m. docentas, 1970 m. profesorius. 1964–1965 m. VU Fizikos ir matematikos fakulteto bei Fizikos fakulteto (suformuotas 1965 m.) dekanas. 1965–1966 m. stažavo Prahos universitete. 1968 m. Baltarusijos universitete apgynė fizikos ir matematikos mokslų daktaro disertaciją. Nuo 1972 m. LSSR mokslų akademijos narys korespondentas, 1976 m. išrinktas tikruoju nariu. 1977–1985 m. Fizikos instituto direktorius, nuo 1979 m. dar ir lazerinės optoelektronikos skyriaus vedėjas.
Skaitė paskaitas Berlyno, Magdeburgo (VDR), Prahos (Čekoslovakija), Krokuvos, Lodzės (Lenkija) aukštosiose mokyklose. Nuo 1965 m. „Lietuvos fizikos rinkinio“ redaktorių kolegijos narys. 1972 m. išrinktas Lietuvos fizikų draugijos tarybos nariu. Nuo 1975 m. Lietuviškosios tarybinės enciklopedijos mokslinis konsultantas. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Mokslinė veikla
Puslaidininkių fotolaidumo tyrimų Lietuvoje pradininkas, vienas iš naujų lazerių kūrimo ir panaudojimo moksle ir technikoje iniciatorių. 454 mokslinių publikacijų bei 12 išradimų autorius ir bendraautoris.
Dūdorynė
Dūdorynė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Piniavos.
Maccabi Yavne FC
Javnės „Maccabi“ – Izraelio futbolo klubas iš Javnės.
Maisto priedas
Maisto priedai – natūralios ar sintetinės cheminės medžiagos, dedamos į maisto produktus, siekiant išlaikyti, sustiprinti, susilpninti tam tikras maisto produkto savybes ar pridėti papildomų, pvz., skonį, kvapą, išvaizdą. Kai kurie maisto priedai naudojami nuo senovės, pvz., konservavimui naudojamas actas, sūdymui naudojama valgomoji druska, vyndarystėje naudojamas sieros dioksidas. Antroje XX a. pusėje vystantis maisto pramonei pradėta naudoti daug naujų, tiek natūralių, tiek sintetinių, maisto priedų.
Įvairių šalių leidžiamų maisto priedų sąrašai skiriasi. Sprendimas leisti naudoti maisto priedą nėra absoliutus. Jei išaiškėja, kad maisto priedas nėra saugus, jis gali būti išbrauktas iš leidžiamų vartoti priedų sąrašo. Maisto priedo sauga gali priklausyti ne tik nuo pačios cheminės medžiagos savybių, bet ir maisto priedo šaltinio, gamybos technologijos, priemaišų.
Maisto priedų naudojimas ribojamas arba draudžiamas tradicinių produktų gamyboje. Pvz., Prancūzijoje draudžiama naudoti visus maisto priedus gaminant tradicinę Prancūzijos duoną, Graikijoje – fetos sūrio gamyboje, Švedijoje ir Suomijoje draudžiami dažikliai gaminant tradicinius vaisių sirupus.
Numeriai (E numeriai)
Siekiant palengvinti šių medžiagų naudojimo priežiūrą bei vartotojų informavimą, maisto priedai yra klasifikuojami, priskiriant kiekvienam numerį – Europos Sąjungoje tai yra E numeris.
ES šie numeriai suteikiami tiek sintetiniams, tiek natūraliems priedams, tačiau į E maisto priedų sąrašą neįeina daug natūralių, nuo seno naudojamų maisto priedų. Jungtinėse Amerikos valstijose numeriai paprastai suteikiami leidžiamiems sintetiniams maisto priedams, o natūralūs maisto priedai nurodomi be numerių, taip pat nereikalaujama, kad būtų atliekami natūralių medžiagų bandymai ar klinikiniai tyrimai.
Kategorijos
Maisto priedai skirstomi į grupes pagal paskirtį, kai kurie priedai papuola į daugiau nei vieną kategoriją. Įprastinės maisto priedų kategorijos abėcėlės tvarka:
Regina Baltutytė
Regina Baltutytė-Mileckienė (g. 1954 m. liepos 21 d. Jakšiškis, Anykščių raj.) – Lietuvos irkluotoja.
Biografija
1988 m. baigė Vilniaus universitetą.
Kūno kultūros ir sporto departamento prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės vyriausioji specialistė-buhalterė, Lietuvos olimpiečių asociacijos revizorė.
Sportiniai pasiekimai
1980 m. Maskvos olimpiadoje buvo TSRS komandos atsarginė.
Keiji Yamada
Keidžis Jamada ( g. 1954 m. balandžio 5 d.) – Japonijos politikas, nuo 2002 m. iki 2018 m. ėjęs Kioto prefektūros gubernatoriaus pareigas.
Robert Louis Stevenson
Robertas Luisas Stivensonas (1850 m. lapkričio 13 d. Škotijoje – 1894 m. gruodžio 3 d., Samoa) – žymus britų rašytojas, labiausiai žinomas kaip romano „Lobių sala“ autorius.
Biografija
R. L. Stivensonas gimė Edinburge, viduriniosios klasės šeimoje. Tėvas ir senelis buvo jūros švyturių inžinieriai, motina – pastoriaus dukra. Būsimasis rašytojas buvo vienintelis vaikas šeimoje, dažnai sirgo, todėl anksti buvo atiduotas į ligotų vaikų mokyklą.
1867 m. įstojo į Edinburgo universitetą, kur studijavo klasikines kalbas, inžineriją ir teisę. 1875 m. gavo advokato licenciją, tačiau pagal specialybę niekada nedirbo. Studijų metais gyveno labai bohemiškai: rengėsi išskirtiniais drabužiais, gėrė, lankėsi viešnamiuose. Labai anksti pradėjo keliauti, gyveno įvairiose Europos šalyse.
1880 m. Stivensonas vedė Fanę Osborn  – išsituokusią amerikietę su dviem vaikais. Iš pradžių šeima įsikūrė Škotijoje, o 1887 m. persikėlė į Ameriką. Stivensonui netiko Amerikos klimatas, todėl šeimai teko išplaukti į Ramiojo vandenyno platybes. Galiausiai rašytojas įsigijo sklypą Samoa priklausančiai Upolaus saloje ir ten įsikūrė. Stivensonas manė, jog tenykštis klimatas puikiai tinka jo silpnai sveikatai. Mirė 1894 m. gruodžio 3 d. Palaidotas ant kalno viršūnės Upolaus saloje. Tiksli Stivensono kapavietė nėra žinoma, nes vietiniai saugo ją nuo turizmo industrijos įsiveržimo.
Stivensonas parašė 45 knygas, kai kurias – su bendraautoriais. Rašytojo kūrybinei biografijai būdinga didelė žanrinė įvairovė: kelionių knygos, apybraižos, pjesės, biografijos, eilėraščiai, apsakymų rinkiniai, romanai.
Walther Funk
thumb|right|V.Funkas Walther Funk (, 1890 m. rugpjūčio 18 d. – 1960 m. gegužės 31 d. Diuseldorfe) – vokiečių žurnalistas, reicho ekonomikos ministras, Reichsbanko prezidentas.
Biografija
Nuo 1921 m. buvo Berlyno biržos laikraščio redaktorius, nuo 1927 m. – Berlyno biržos ir Berlyno pramonės ir prekybos rūmų spaudos atstovas. Nuo 1931 m. gegužės mėn. redagavo VNSDP leidinį Politinė-ekonominė spaudos apžvalga.
1932 m. birželio mėn. išrinktas Reichstago deputatu, tačiau 1933 m. sausio mėn. mandato atsisakė ir pradėjo vadovauti Hitlerio vyriausybės spaudos tarnybai. Tų pačių metų kovo mėn. paskirtas Liaudies švietimo ir propagandos ministerijos valstybės sekretoriumi. Po Ilgųjų peilių nakties jo pozicijos sustiprėjo,1937 m. lapkričio mėn. tapo reicho ekonomikos ministru ir generaliniu įgaliotiniu karinės ekonomikos klausimais. Nuo 1939 m. sausio mėn. kartu buvo ir Reichsbanko prezidentas.
Po Antrojo pasaulinio karo suimtas, Niurnbergo tribunole nuteistas kalėti iki gyvos galvos. Iš Špandau kalėjimo paleistas 1957 m. dėl sveikatos būklės.
Snieglenčių sportas 2002 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Medalių lentelė
== Vyrų rungtys ==
== Moterų rungtys ==
Nevaišių kalnas
thumb|Ant Nevaišių kalno Nevaišių kalnas – ketvirta aukščiausia Lietuvos kalva (aukštis 288,9 m). Ji stūkso Ignalinos rajone, 4 km į šiaurę nuo Ceikinių, prie Nevaišių kaimo. Tai aukščiausia Švenčionių aukštumos vieta. Apie 10 km į šiaurės vakarus yra kiek žemesnė kalva – Būdakalnis. Aplink kalną esančios vietovės dažnai yra vadinamos „Lietuvos Šveicarija“.
Taromatas
250px|miniatiūra|Taromatas 250px|miniatiūra Taromatas – automatas, surenkantis tarą, ir grąžinantis už ją užstatą. Taromatas išrūšiuoja pakuotes ir jas supresuoja arba sukompaktuoja, taip sumažindamas jų tūrį. Tokiu būdu taupomi tolimesni logistikos kaštai.
Nevaišių kalnas
Kalnas susidaręs iš moreninio priemolio su riedulių bei gargždo priemaiša.
Taromatas
Istorija
Pirmas bandymas užpatentuoti taromatą buvo užfiksuotas 1920 m. Amerikoje.
Pirmas veikiantis taromatas buvo užpatentuotas ir pradėtas naudoti Švedijoje 1950 m.
Nevaišių kalnas
thumb|Vaizdas nuo Nevaišių kalvos
Taromatas
Istorija
Šešeriais metais vėliau nei Lietuvoje – 2022 vasario 1 d. – taros grąžinimo sistema buvo įdiegta Latvijoje. Šiaurinėje kaimynėje pridavus taros pakuotę, atgaunamas 10 centų užstatas. Sistemos įdiegimo dieną Latvijoje pradėjo veikti 1350 taros grąžinimo punktų, priimančių tuščią stiklo, plastiko ir aliuminio tarą.
Taromatai Lietuvoje
Nuo 2016 m. vasario 1 d. Lietuvoje pradėjo veikti vienkartinių gėrimų pakuočių užstato sistema, jos veikla šalyje rūpinasi Lietuvos gėrimų gamintojų, importuotojų bei pardavėjų įsteigta ne pelno organizacija VšĮ „Užstato sistemos administratorius“. 2022 m. pradžioje Lietuvoje veikė 2708 vietos, priimančios depozito tarą. Grąžinus užstato sistemos ženklu pažymėtas pakuotes perdirbti, atgaunamas 10 centų užstatas. Sistemoje dalyvauja metalinės, stiklinės ir plastikinės gėrimų pakuotės pažymėtos užstato sistemos ženklu. Grąžinamos pakuotės turi būti tuščios, išlaikiusios pradinę formą, o pakuočių etiketės turi būti nepažeistos, su aiškiai matomu brūkšniniu kodu, kitu atveju taromatas gali neatpažinti pakuotės. Planuojama, kad iki 2023-ųjų metų taros surinkimo sistema priims stipraus alkoholio, pieno butelius, stiklainius.
Per šešerius užstato sistemos gyvavimo metus buvo surinkta beveik pusketvirto milijono pakuočių.
Chorunžas (Lenkija)
thumb|200px|right|Chorunžis 1605
Chorunžas (karūžas,, iš ) – kai kurių Rytų Europos šalių kariuomenių pareigos (vėliavininkas), vėliau – karinis laipsnis.
Lenkija
Nuo XIV a. Lenkijoje ir kaimyninėse šalyse pulko chorunžiu vadindavo karininką, kuris vadovaudavo vieno pavieto šauktiniams, kurie sudarydavo pavieto šauktinių dalinį vėliavą.
Lenkijoje 1919–1922 m. ir 1963–2004 m. chorunžiai buvo atskira armijos kariškių kategorija, tarp vyresniojo seržanto ir jaunesniųjų karininkų, atitinkanti JAV warrant officer, dabartinės Rusijos praporščikus, dabartinės Lietuvos puskarininkius (rangai NATO klasifikacijoje OR-7, OR-8, OR-9).
Analogiški laipsniai egzistavo ir Lenkijos kariniame jūrų laivyne.
2004 m. ši kategorija buvo panaikinta.
1944–1957 m. chorunžis buvo žemiausias karininko laipsnis, atitinką jaunesnįjį leitenantą.
Saduto
Įkūrimas
2005-ųjų metų kovo mėnesį, suburti pirmo Didžiosios Britanijos Lietuvių Sąjungos (DBLS ) skyriaus pirmininkės Onos Dobrovolskienės, pirmą kartą būsimo kolektyvo nariai susirinko padainuoti Londono Šv. Kazimiero bažnyčios svetainėje. Taip gimė mintis burtis į folklorinį ansamblį.
Pirmasis kolektyvo pasirodymas įvyko Sekminių šventėje Didžiosios Britanijos Lietuvių Sodyboje. 2005-aisiais po vasaros atostogų vėl susirinkus į repeticiją, buvo nutarta pasivadinti Didžiosios Britanijos Lietuvių bendruomenės folkloriniu ansambliu „Saduto“.
Veikla
Kolektyvą sudaro 25 Londone gyvenantys lietuviai atvykę iš įvairių Lietuvos vietų. Ansamblio nariai dainuoja ir groja lietuvių liaudies instrumentais. Pastaroji veikla pagal liaudies papročius palikta vyrams. Kolektyvo narės – moterys atsakingos už liaudies dainas, be to, jos taip pat pritaria įvairiais mažesniais, ritmą palaikančiais instrumentais.
Ansamblis atlieka įvairių Lietuvos regionų etnografinius kūrinius to krašto tarme, kad jie išliktų tokie, kokie buvo užrašyti ir išsaugoti senesnių kartų. Atsisakoma stilizuoto, pagal madą sukurto kostiumo. Ansamblis renkasi artimą liaudiškam, XIX a. dėvėtam, valstiečių išeiginį rūbą atkartojančiam apdarui, atspindinčiam įvairius regionus.
"Saduto" kolektyvas koncertuoja lietuvių Sodyboje Londone, bendruomenės rengiamuose valstybinių švenčių minėjimuose. Ansamblis taip pat dalyvauja moksleivių šventėse, ruošia vakarones, talkina ambasados renginiuose. Kolektyvas kviečiamas koncertuoti į Lietuvą ir į Didžiosios Britanojos miestus.
Šaltinis: Didžiosios Britanijos Lietuvių Sąjunga
Veiviržėnų apylinkė
Veiviržėnų apylinkė (iki 1971 m. Veviržėnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Veiviržėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Priekulės rajonui. 1954 m. prijungtos Petraičių apylinkė, dalis Balsėnų apylinkės, dalis Brožių apylinkės, dalis Aisėnų apylinkės ir dalis Padubrėnų apylinkės, 1963 m. – Liepaičių apylinkė. 1971 m. sausio 27 d. patikslintas apylinkės pavadinimas.
Dombrova Gurniča
Dombrova Gurniča – miestas-apskritis pietų Lenkijoje, Aukštutinės Silezijos metropolijoje, netoli Katovicų. Geležinkelio stotis. Veikia Silezijos technikos universitetas.
Pavadinimo kilmė
Lenkų kalba Dąbrowa reiškia „ąžuolų giraitė“ – manoma, kad šiose vietose anksčiau augę ąžuolynai. XIX a. ėmus vystytis angliakasybai, 1919 m. prie miesto vardo pridėta Górnicza – „kalnakasybos“. Taip pasielgta dėl to, kad Lenkijoje yra dešimtys vietovardžių Dąbrowa.
Dalia Baliutavičienė (1933)
Dalia Kotryna Baliutavičienė-Simonanytė (g. 1933 m. lapkričio 25 d. Kaunas) – Lietuvos gydytoja akušerė ginekologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1957 m. baigė Kauno medicinos institutą. 2003 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Nuo 1960 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) dėstytoja, nuo 1980 m. docentė.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptis – perinatologija, didelės rizikos nėštumas, nėštumo ir cukrinio diabeto problema. 1994 m. organizavo centralizuotą cukriniu diabetu sergančių nėščiųjų priežiūrą, dėl kurios sumažėjo naujagimių mirtingumas.
Lekėčių šaltinis
miniatiūra|250px|right|Šaltinis miniatiūra|250px|right|Iš šaltinio ištekantis upelis Lekėčių šaltinis, arba Didysis šaltinis – vietinės reikšmės gamtos paminklas, esantis šalia kelio Lekėčiai–Mikytai, Šakių rajone, apie 200 m į rytus nuo Lekėčių girininkijos.
Vienas iš lankytinų objektų Lekėčių pažintiniame take. Tai ilgiausias ir vandeningiausias šaltinis Rūdšilio girioje – 1,5 km ilgio kairysis Liekės intakas, anksčiau buvęs gerokai vandeningesnis, garuojantis net per speigus. Šaltinis populiarus ne tik tarp vietos gyventojų. Vandens atsargas papildyti atvyksta ir aplinkinių miestelių bei miestų žmonės.
Istorija
left|thumb|210x210px|Iki šaltinio nusileidžiama laiptais Dar ir po Pirmojo pasaulinio karo suvažiuodavo aplinkinių kaimų žmonės žlugto velėti. Pamažu skalbyklos sunyko, o per Antrąjį pasaulinį karą eglynėliuose žmonės slėpė gyvulius. Prieškaryje, kol buvo žaliavos, Didžiojo šaltinio kairiajame šlaite buvo įsikūręs „smalinis“ – primityvus kelmų perdirbimo fabrikėlis.
Makedonijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Makedonijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Lekėčių šaltinis
Istorija
2016 m. Šakių miškų urėdija sutvarkė šaltinio prieigą: pastatė metalo tinklo laiptus, įrengė laukimo aikštelę, aptvėrė tvorą.
Makedonijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Galutinė lentelė
Silpnųjų grupė:
Sponsonas
thumb|right|250px|JAV šarvuotlaivis USS Texas (1898 m.). Matyti bortų sponsonai. thumb|right|250px|Britų tankas Mark II su patrankomis sponsonuose
thumb|right|250px|Australijos lėktuvnešis HMAS „Sydney“ (1949 m.). Sponsonas – kyšulio pavidalo laivo, orlaivio ar tanko borto dalis, kurioje dažniausiai įtaisyta tam tikra įranga (pvz., patrankos ar kulkosvaidžiai ir kt.). Ties vaterlinija esantys sponsonai didina laivo plūdrumą, hidrociklų ir kanojų sponsonai mažina galimybę apsiversti.
Laivai
Sponsonai buvo būdingi ikidrednoutiniams šarvuotlaiviams. XX a. sponsonai būdavo įrengiami lėktuvnešiuose, o sponsonuose įrengiamos zenitinės patrankos.
Dūdos (Anykščiai)
Dūdos – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kurklių.
Sponsonas
Laivai
Stabilizavimo sponsonai laivuose reti, naudojami rečiau negu autrigeriai ar dvifubi korpusai (katamaranuose), nes jų stabilizuojanti geba gerokai prastesnė. Tačiau stabilizavimo sponsonus kartais įrengia modifikuojant senus laivus.
Tankai
Sponsonai buvo būdingi ankstyviesiems tankams. Tankų sponsonuose būdavo įtaisomos tanko patrankos ir/ar kulkosvaidžiai. Tokius sponsonus turėjo britų tankai Mk. I – Mk. VIII ir amerikiečių М3 Lee.
Schema (futbolas)
Išsidėstymo schema nusako futbolo komandos žaidėjų išsidėstymą aikštėje. Skirtingos išsidėstymo schemos pasirenkamos norint maksimaliai panaudoti stipriausių žaidėjų įgūdžius, siekiant sustiprinti gynybą ar puolimą.
Schemos žymimos nuo XX amžiaus vidurio naudojamų žymėjimu skaičiais, šie skaičiai reiškia vienoje linijoje žaidžiančių žaidėjų skaičių. Pavyzdžiui, populiariausia šiuolaikinė schema 4-4-2 reiškia, kad komanda žaidžia keturiais gynėjais (pirmas skaičius), keturiais saugais (antras skaičius) bei dviem puolėjais. Dažnai schemos žymimos 3 skaičiais (gynėjai, saugai ir puolėjai), tačiau naudojamos ir 4 skaičių ar net 5 skaičių schemos (gynėjai, atraminiai saugai arba krašto gynėjai, saugai, atakuojantys saugai ir puolėjai). Vartininkas schemose neįvardijamas, kadangi aikštėje visada yra vienas.
Dažnai komanda žaidžia viena schema visas rungtynes, bet kartais treneriui tenka keisti schemą norint stiprinti vieną žaidimo grandį ar išvarius vieną iš žaidėjų.
Istorinės schemos
thumb|Piramidės schema, naudota XIX a. pabaigoje – XX a. pirmoje pusėje. 1 – vartininkas, 2 – gynėjai, 3 – saugai, 4 – krašto puolėjai, 5 – puolėjai, 6 – centro puolėjas XIX amžiuje išsidėstymo schemų nebuvo, visi žaidėjai dalyvavo atakose, todėl tokia schema juokais vadinama 0-0-10. Gausėjant komandų, pradėta daugiau dėmesio skirti taktikai, todėl 1880 metais Anglijos Bolton Wanderers F.C. jau naudojo 1-1-8 schemą, o 1884 metais Aston Villa F.C. jau žaidė dviem saugais (1-2-7).
1884 metais Blackburn Rovers pradėjo naudoti sėkmingą „piramidės“ schemą 2-3-5, kuri greitai išpopuliarėjo paplito ne tik Britanijoje, bet ir kitose šalyse ir buvo naudojama iki XX a. vidurio. Šioje schemoje pirmą kartą išbalansuota gynyba ir puolimas – du atsitraukę gynėjai dengė vidinius puolėjus, o trys vidurio puolėjai dengė likusius puolėjus (centro ir kraštų). Šia schema žaidė ir į (1930 m.) finalą patekusios  ir  rinktinės. laimėtojai Italai jau naudojo perdarytą schemą 2-3-2-3, vadintą „Metodo“, šioje schemoje du puolėjai šiek tiek atitraukti atgal sustiprinant gynybą.
XX a. trečiojo dešimtmečio viduryję pakeitus nuošalės taisyklę (tarp žaidėjo ir vartų užteko 2 žaidėjų, vietoj iki tol reikėjusių 3), Arsenal sukūrė „WM“ schemą (žymima 3-2-5 ar 3-4-3), kai vienas vidurio gynėjas atitrauktas arčiau vartų. Ši sistema 4 dešimtmetyje išpopuliarėjo Anglijoje. Vėliau vengras Marton Bukovi modifikavo „WM“ schemą į „WW“ (3-5-2 ar ankstyva 4-2-4). Ši schema sėkmingai naudota rinktinėje 5-6 dešimtmečiais.
XX a. šeštojo dešimtmečio pradžioje brazilas Flávio Costa ir vengras Béla Guttman atskirai vienas nuo kito sukūrė 4-2-4 schemą, kur vienodai stiprinama gynyba ir puolimas. Žaidžiant šia schema gynėjai turi atlikti ir saugų funkcijas – skirstyti kamuolį, organizuoti atakas. Sėkmingai panaudota brazilų São Paulo ir Santos, o vėliau ir komandoje, kuri žaisdama šia schema laimėjo  ir  pasaulio čempionatuose.
Šiuolaikinės schemos
Brazilija naudojo 4-3-3 schemą, kuri populiari ir šiais laikais. Lyginant su 4-2-4, žaidžiant šia schema sustiprinama saugų linija. Modifikuota 4-3-3 schema su vienu atraminiu ir dviem atakuojančiais saugais sėkmingai naudota Italijos, Argentinos ir Urugvajaus komandų 7-8 dešimtmečiais. Šią schemą nuo 2004 metų naudoja ir Anglijos Chelsea
thumb|4-4-2 schema Populiariausia šių laikų schema – 4-4-2, kur svarbiausias vaidmuo tenka saugams – vidurio saugai stiprina ir gynybą ir puolimą, krašto saugai atakuoja kraštais ir skersuoja kamuolius puolėjams. Egzistuoja įvairūs 4-4-2 variantai – sustiprinto puolimo, sustiprintos gynybos, deimanto (dar žymima 4-1-2-1-2), 4-4-1-1 (vienas puolėjų atsitraukęs į atakuojančio saugo poziciją).
Kitos populiarios schemos:
Teatras
Teatras (iš ; ; vieta, skirta parodymui; v. theasthai pasižiūrėti) – meninės išraiškos priemonė, išorinio ir vidinio pasaulio įvykių atvaizdavimas scenoje, dalyvaujant artistams (aktoriams) bei publikai.
Antika
V amžius laikomas dramų klestėjimo laikotarpis. Žymiausi tragedijų kūrėjai: Sofoklis, Aischilas, Euripidas.
Balutis
Balutis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Teatras
Struktūra ir vaidinimų organizavimas
Teatras suvokiamas kaip tam tikras pastatas. Teatro statinys būdavo be stogo. Senąjį teatrą sudarė 3 dalys:
Balutis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Balutienė (ištekėjusi moteris) ir Balutytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Teatras
Struktūra ir vaidinimų organizavimas
Vaidinimus organizavo valstybė, kuri ruošdavo dramų rašymų konkursus. Šventės metu rungdavosi 3 kūrėjai. Kiekvienas iš jų turėjo sukurti po 3 tragedijas ir vieną linksmą pjesę. Vyrai, užsidėję kaukes, vaidindavo moteris, kadangi moterims būdavo draudžiama. Kiekvieno dramaturgo kūrybai buvo skiriama po vieną dieną.
Graikų drama atsirado VI a. pr. m. e. iš dievo Dioniso švenčių apeigų, gamtos atgimimo apeigų. Jų choro dalyviai giedodavo giesmes apsirengę ožių kailiais. lš to kilo tragedijos pavadinimas (tragedija - ožių daina).
lš Dioniso švenčių kilo ir komedija. Pradžioje buvo ritualas, daina, giedodavo ditirambas Dionisui. Iš ditirambų kilo choras. Dramos buvo vaidinamos tik per šventes. Vaidindavo po atviru dangumi, orchestrofe (kalno papėdės aikštelėje). Šlaite būdavo įrengti akmeniniai suolai žiūrovams.
Antikos teatre vaidino tik vyrai. Jie būdavo su kaukėmis, kurios dengė visą galvą. Atėniečiai per metus švęsdavo 3 Dioniso šventes.
Vykdavo dramos rašytojų varžybos. 3 autoriai parodydavo po 3 tragedijas ir 1 satyrą. Atsirado korifėjus, kuris užmezgė pokalbį su choru.
Ulan Batoras
300px|miniatiūra|miestas iš kosmoso
Teatras
Pjesės vertinimas
thumb|right|Dioniso teatras Komisija spręsdavo, kas geriausiai pasirodydavo. Ją sudarė dešimt žmonių – po vieną iš kiekvienos apygardos. Vaidinimai vykdavo visą dieną. Iš pradžių scenoje vaidindavo 1 aktorius, po to jų daugėdavo.
Ulan Batoras
Ulan Batoras ( 'raudonasis karžygys') – miestas vidurio Mongolijoje, šalies sostinė. 2016 m. Ulan Batore gyveno apie 1 396 300 žmonių (beveik pusė Mongolijos gyventojų), miestas sparčiai auga. Išsidėstęs prie Tūlo upės, 1310 m aukštyje virš jūros lygio, apsuptas kalnagūbrių. Pagrindinis šalies politikos, kultūros, pramonės ir susisiekimo centras. Keliais susisiekia su visais didesniais Mongolijos miestais, geležinkeliu – su Sibiro ir Kinijos magistralėmis. Išvystyta statybinių medžiagų, avalynės, drabužių, odos gaminių, vaistų, porceliano, pieno pramonė. Yra mėsos gamyklų, alaus daryklų, elektros jėgainė. Netoli miesto yra lignito šachtų.
Teatras
Rūšys
Iš pradžių teatrai buvo tik choriniai. Teatras buvo ne pramoga, o šventas reikalas. Šitaip atėniečiai pagerbdavo Dionisą. Giedant buvo prašoma dievų malonės. Vėliau šalia choro atsirado ir aktorių teatrai.