cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Animė istorija
Antrojo pasaulinio karo metais
Dauguma animacinių filmų buvo kuriami kariuomenei. Jie vaizdavo gudrius, vikrius japonus, nugalinčius priešo pajėgas. 1943 metais „Geijutsu Eigasha“ išleido Mitsuyo Seo filmą „Momotaro jūrų ereliai“ (Momotarō's Sea Eagles, 1943 m.), kurio kūrimą rėmė Imperatoriškasis Japonijos karinis laivynas. O 1945 metais „Shochiku“ išleido pirmąjį japonų produkcijos pilnametražį animacinį filmą, sukurtą Mitsuyo Seo, „Momotaro dieviškieji jūros kariai“ (Momotaro’s Divine Sea Warriors), kurį taip pat parėmė karinis jūrų laivynas. Pirmasis azijiečių gamybos ilgametražis animacinis filmukas „Princess Iron Fan“ buvo sukurtas Kinijoje 1941 m. Dėl ekonominių veiksnių, Japonija ir po karo turėjo lengvai prieinamų išteklių industrijos plėtrai vykdyti.
„Toei Animation“ ir „Mushi Productions“
170px|thumb|kairėje|„Sailor Moon“ manga viršelis 1948 metais buvo įkurta kompanija „Toei Animation“, kuri 1958 metais išleido pirmąjį spalvotą ilgametražį animė filmą „Pasaka apie baltąją gyvatę“ (Hakujaden). Nors šis filmas labiau buvo panašus į „Disney“ kuriamą animaciją, nei į modernų animė, kuriam būdingi muzikiniai numeriai bei gyvūnai kaip antraeiliai personažai, tačiau būtent jis yra laikomas pirmuoju animė stiliaus kūriniu. 1961 metais jis buvo išleistas JAV, pavadinimu „Panda ir stebuklinga gyvatė“ (Panda and the Magic Serpent). Nuo 1958 iki 7-ojo deš. vidurio, „Toei“ gamino „Disney“ stiliaus filmus ir galiausiai ši kompanija išleido du labiausiai žinomus animė stiliaus serialus „Drakonų kova“ (Dragon Ball, 1986 m.) ir „Mėnulio jūreivė“ (Sailor Moon, 1992 m.).
„Toei“ taip pat buvo būdingas dėmesys kiekvieno animatoriaus siūlomoms naujoms idėjoms, kurios buvo taikomos produkcijai. Drąsiausias tokio pritaikymo pavyzdys yra Isao Takahatos filmas „Holsas: saulės princas“ (Hols: Prince of the Sun), sukurtas 1968 metais. „Holsas“ yra dažnai laikomas lūžio tašku pereinant nuo tradicinio animė stiliaus prie vadinamųjų auteristinio ir progresyviojo animė judėjimų, kurių atstovais buvo režisieriai Hajao Mijadzakis, sukūręs filmą „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“, ir Mamoru Ošis.
Pagrindinis „Toei“ indėlis į modernaus animė kūrimą yra „pelningo kadro“ metodo plėtojimas. Šis metodas leidžia sumažinti išlaidas filmo kūrimui sutelkiant dėmesį į svarbius kadrus, juos animuojant detaliau nei likusią filmo dalį, kuriai dažnai buvo taikoma ribotos animacijos technika. „Toei“ animatorius Yasuo Ōtsuka pradėjo eksperimentuoti su šiuo stiliumi ir jį išplėtojo įsidarbinęs televizijoje. Devintajame deš. „Toei Animation“ naudojo savo metodą multiplikacinių filmų JAV rinkos kūrimui, bendradarbiaudama su tokiomis kompanijomis, kaip „Sunbow Entertainment“, „Marvel Productions“, „DIC Entertainment“, „Murakami-Wolf-Swenson“, „Ruby-Spears“ ir „Hanna-Barbera“. Kitos studijos, kaip „TMS Entertainment“ taip pat bendradarbiavo su užsienio kompanijomis 9-ajame deš. Tačiau nors azijiečių kompanijos ėmė dažniau animuoti užsienio produkcijos filmus, jos visgi orientavosi į savo, vietinę Japonijos rinką.
1970-ieji
Aštuntajame dešimtmetyje Japonijos kino industrija sumažėjo dėl nemažos konkurencijos iš televizijos pusės. Padidėjusi televizijos įtaka privertė sumažėti „Toe“ animacijos darbuotojų gretas ir daugelis animatorių nuėjo dirbti į tokias kino studijas, kaip „A Pro“ ir „Telecom animation“. Bankrutavus „Mushi Production“ studijai (kuri buvo atnaujinta po 4 metų), buvę darbuotojai įkūrė „Madhause Production“ ir „Sunrise“ studijas. Šio reiškinio pasekme tapo tai, jog daugelis jaunų animatorių tapo režisieriais, nors beveik visi neturėjo pakankamai kvalifikacijos tokiam darbui. Dėl susikūrusios situacijos nemažai jaunų talentų galėjo laisvai pasireikšti, eksperimentuoti, kurti kažką neįprasto. Viena sėkmingiausių televizijos laidų sukurta 8-ojo deš. pradžioje buvo „Ashita no Joe“ (Tomorrow‘s Joe, 1970 m.), animė apie boksą, kuris tapo ikona Japonijoje.
Kitas tokių eksperimentų pavyzdys „Heidi, Alpių mergaitė“ (Heidi, girl of the Alps, 1974 m.), pastatytas pagal Isao Takahatos serialą. Iš pradžių šią programą buvo sunku parduoti, kadangi tai buvo realistinė drama, kurios tikslinę auditoriją sudarė vaikai. Daugelyje televizijos kanalų tokia programa neturėtų visiškai jokio pasisekimo, kadangi vaikų auditorija reikalauja naratyvo su fantastiniai elementais. Pasibaigus eksperimentui, „Heidi“ išpopuliarėjo daugelyje Europos šalių. Japonijoje filmas taip patiko auditorijai, kad tai leido Hajao Mijadzakiui bei Takahatai pradėti naują animė serialą, besiremiantį literatūra – „Pasaulinis šedevrų teatras“ (World Masterpiece Theater).
8-ajame deš. atsirado naujas žanras – mecha. Ankstyvieji šio žanro darbai: „Mazinger Z“ (1972–74 m.), „Science Ninja Team Gatchaman“ (1974–75 m.) ir „Mobile Suit Gundam“ (1979–80 m.). Šie darbai parodė animė mokslinės fantastikos progresą. Kūrėjai perėjo nuo super herojaus fantastinio siužeto kaip super robot žanre į labiau realistišką kosmoso vaizdavimą su sudėtingesne siužetine linija kaip real robot žanre.
1980-ieji
Apie perėjimą prie kosminių operų tapo vis dažniau kalbama dėl komercinės „Žvaigždžių karų“ (Star Wars, 1977 m.) sėkmės. Būtent tai leido kosminei operai „Space Battleship Yamato“ (1974 m.) atgimti kaip teatriniu filmu. „Mobile Suit Gundam“ (1979 m.), pirmasis real robot žanro animė, iš pradžių buvo nesėkmingas, bet vis tik buvo atgaivintas teatriniu pavidalu 1982 metais. Teatrinių „Yomato“ ir „Gundam“ versijų sėkmė laikoma devintojo dešimtmečio animė bumo pradžia. Neretai tai įvardijama ir „auksinio animė amžiaus“ pradžia. Šis animė bumas taip pat žymi ir „Japonijos kino antrąjį aukso amžių“, kuris tęsėsi maždaug 20 metų.
Tuo metu kai iš gigantiškų superherojų robotų (8-ojo deš. super robot žanras) kilo mecha žanras, išplėtojęs kosmines operas (real robot žanras, 9-asis deš.), įvyko du svarbūs dalykai. Dėka tokių animacinių žurnalų kaip „Newtype“ ir „Animage“ pradėjo vystytis subkultūra, vėliau pasivadinusi otaku. Šie žurnalai pasirodė dėka didžiulės tokių programų, kaip „Yamato“ ir „Gundam“ sėkmės aštuntojo dešimtmečio pabaigoje ir devintojo deš. pradžioje.
„Yamato“ animatorius Yoshinori Kanada leido individualiai dirbantiems savo animatoriams pridėti daugiau savito stiliaus savo darbuose taip bandydamas sutaupyti pinigų. Taip japonų komercinėje animacijoje susiformavo pagrindas savitam, atpažįstamam individualiam animacijos stiliui. Be to, Kanados animacija tapo įkvėpimo šaltiniu Takašiui Murakamiui bei jo Superflat meniniam judėjimui.
Tuo tarpu Jungtinėse Amerikos valstijose „Žvaigždžių karų“ išpopuliarėjimas nors ir padarė įtaką animė vystymuisi, tačiau tai nebuvo taip ryšku. „Gatchaman“ buvo perdirbtas į „Battle of the Planets“ (1978 m.) bei kiek vėliau ir į „G-Force“ (1986 m.). „Space Battle Yamato“ buvo perdirbtas į animacinį serialą „Star Blazers“ (1979 m.). Kartu su 1982-aisiais pradėtu leisti serialu „The Super Dimension Fortress Macross“ gimė „Macross“ serija, kuri vakarų pasauliui pasirodė jau „Robotech“ (1985 m.) pavidalu. „Robotech“ animė pagrindas sudarytas iš trijų japoniškų animacinių serialų. Tuo tarpu Japonijoje „Mobile Suit Gundam“ tęsinys „Mobile Suit Zeta Gundam“ (1985 m.) tapo populiariausia tikrų robotų kosminė opera. Jos žiūrimumas vidutiniškai siekė 6,6 %, kartais išaugdavo net iki 11,7 %. thumb|right|180px|„Nausikaja iš Vėjų slėnio“ plakatas
Otaku subkultūra dar išpopuliarėjo dėka Mamoru Ošio, perdirbusio populiariuosius Rumiko Takahašio manga komiksus „Urusei Yatsura“ (1981 m.). „Yatsura“ buvo neatsiejama nuo Takahašio, tad Ošiui išpopuliarėti pavyko tik 1884 metais, išleidus antrąjį filmą „Urusei Yatsura 2: Beautiful Dreamer“. Tai, jog šį kūrinį pripažino ne vien otaku atstovai, uždegė Ošiui žalią šviesą eksperimentuoti toliau.
Tie, kas tuo metu bandė įsilieti į naujai užgimusią rinką, neabejotinai buvo paveikti otaku kultūros idėjų. Tai iliustruoja mėgėjiška kūrybos grupė „Daicon Films“, vėliau tapusi žinoma „Gainax“ kampanija. „Gainax“ mokslinės fantastikos filmai buvo tokie populiarūs tarp otaku subkultūros atstovų, jog netrukus jau kūrė didžiausio tuo metu biudžeto animė filmą „Royal Space Force: The Wings of Honnêamise“ (1987 m.).
Šiuo periodu sukurtas vienas įtakingiausių visų laikų animė filmų „Nausikaja iš Vėjų slėnio“ (Nausicaä of the Valley of the Wind, 1984 m.). Filmas sustiprino animė prestižą ir daugybė eksperimentinių bei ambicingų kūrybinių projektų buvo finansuojami daug paprasčiau nei anksčiau. Filmo sėkmė įkvėpė ir režisierių Hajao Mijadzakį bei jo ilgametį kolegą Isao Takahatą. Sekdami Tošio Suzuki jie įkūrė savo nuosavą studiją, vėliau tapusią žinoma kaip „Studio Ghibli“. Jų pirmasis filmas „Dangaus pilis Laputa“ (Laputa: Castle in the Sky, 1986 m.) iki šiol yra laikomas vienu ambicingiausių Mijadzakio projektų.
„Drakonų kovos“ (Dragon Ball, 1984 m.) sėkmė atvėrė duris kovos menų žanrui, kuris tapo be galo įtakingas Japonijos animacijos industrijoje. „Drakonų kova“ padarė įtaką daugybei kitų kovos menų tematikos animė ir manga serijoms, įskaitant ir „YuYu Hakusho“ (1990 m.), „One Piece“ (1997 m.) bei „Naruto“ (1999 m.).
9-asis deš. taip pat atnešė animė į namų kino rinką. animė į žiūrovų namus atėjo OVA (Original Video Animation) forma. Pirmasis animė, skirtas namų kinui, yra Momaru Ošio „Moon Base Dallos“ (1983–1984 m.). „Dallos“ sėkmės nesulaukė, ji atiteko po metų pasirodžiusiai namų animacijai „Megazone 23“. Taip pat atsirado ir tokios programos, kaip „Patlabor“ (1988–1994 m.), leidę stebėti, kaip publika vertina mažiau žinomą animaciją. Originali namų animacija įgalino atsirasti ir pornografiniam animė. Bene geriausiai žinomas šio žanro, dar vadinamu hentai, pavyzdys yra „Cream Lemon“ (1984 m.). Nors iš tikrųjų pirmasis hentai, skirtas namų rinkai, yra mažai kam žinomas studijos „Wonder Kids“ „Lolita Anime“ (1984 m.).
animė sporto tematika debiutavo 1983 metais su Joiči Takašio adaptuota futbolo manga „Kapitonas Tsubasa“ (Captain Tsubasa). Jis tapo pirmuoju pasaulinės sėkmės sulaukusiu sportinės tematikos animė, sukūrusiu pagrindus bei buvusiu pavyzdžiu tokiems vėlesniems kūriniams, kaip „Slam Dunk“, „Teniso princas“ (Prince of Tennis) bei „Eyeshield 21“.
Dešimtmečio pabaigoje, po „Nausikaja“ pasirodymo, buvo stebimas didelių biudžetų ir/ar eksperimentinių filmų pagausėjimas. 1985-aisiais Tošio Suzuki padėjo surinkti finansavimą M. Ošio eksperimentiniam filmui „Angel’s Egg“ (1985 m.). Namų animacijos rinka leido pasirodyti tokiems trumpiems eksperimentiniams filmams, kaip „Take a Train X“, „Neo Tokyo“ ir „Robot Carnival“, pasirodžiusiems 1987 metais.
Teatriniai pastatymai pasidarė daug ambicingesni – kiekvienas filmas stengėsi pranokti kitus. Tam įtakos turėjo „Nausikaja“ sėkmė bei geri kritikų įvertinimai. „Night on the Galactic Railroad“ (1985 m.), „Sakmė apie princą Gendži“ (Tale of Genji, 1986 m.), „Jonvabalių kapas“ (Grave of the Fireflies, 1988 m.) buvo itin ambicingi filmai, paremti svarbiais japonų literatūros kūriniais. Tokie filmai kaip „Mobile Suit Gundam: Char's Counterattack“ (1988 m.) bei „Arion“ (1986 m.) turėjo didžiulius biudžetus. Šis didžiulių biudžetų bei eksperimentavimo laikotarpis savo zenitą pasiekė dvejais brangiausiais visų laikų animė filmais: „Karališkosios oro pajėgos: Hanėjų sparnai“ (Royal Space Force: The Wings of Honneamise, (1987 m.) bei „Akira“ (1988 m.).
Raganos Galvos ūkas
Raganos Galvos ūkas, IC2118, NGC 1909 – labai blyškus tarpžvaigždinės medžiagos ūkas Oriono žvaigždyne, apšviečiamas Rigelio. Tai labai sena supernovos liekana. Atstumas nuo Saulės – apie 1000 šm, regimasis ryškis – 13.
Jei ūką apšviečiančios žvaigždės pakankamai karštos, jų spinduliai ūko dujas jonizuoja, sukeldami nepriklausomą švytėjimą. Raganos Galvos ūko atveju taip nėra: ūkas tik pasyviai atspindi Rigelio šviesą. Melsvą ūko spalvą lemia tiek jį apšviečiančios žvaigždės spalva, tiek ir tai, jog kosminės dulkės mėlyną spalvą atspindi geriau nei raudoną. Tai tas pats reiškinys, dėl kurio Žemės dangus atrodo mėlynas.
Animė istorija
1980-ieji
Deja, dauguma šių filmų neatsipirko. Net ir „Akira“ bei „Karališkosios oro pajėgos: Hanėjų sparnai“ neprivertė išsirikiuoti žiūrovus į eiles prie bilietų kasų. Daugybė animacijos studijų užsidarė, o eksperimentinė animacija turėjo užleisti vietą „išmėgintoms bei patikrintoms“ formoms. Tik „Studio Ghibli“ išliko bei laimėjo šias dešimtmečio pabaigos varžybas. Jų filmas „Kikės siuntų tarnyba“ (Kiki’s Delivery Service, 1989 m.) tapo svarbiausiu metų filmu, o bilietų į jį parduota daugiau nei už 40 milijonų JAV dolerių.
Raganos Galvos ūkas
Ūke rasta naujų, besiformuojančių žvaigždžių.
Ūkas atrastas vokiečių astronomo Max Wolf 1909 m.
Animė istorija
1980-ieji
Nors Japonijoje „Akira“ sėkmės ir nesulaukė, tačiau tarptautiniame lygmenyje šis filmas įgijo didžiulį fanų būrį. Užjūryje filmas tapo kultiniu, o vakaruose buvo suvokiamas kaip japoniškos animacijos etalonas. Akiros nesėkmė Japonijoje bei šlovė užsienyje, kartu su ekonominio burbulo sprogimu bei Osamu Tezukos mirtimi užbaigė devintąjį dešimtmetį bei šlovingą šio dešimtmečio animė erą.
1990-ieji
thumb|right|180px|„Princesė Mononokė“ plakatas 1995 metais, Hideakis Ano sukūrė labai prieštaringą animė – „Neon Genesis Evangelion“. Ši programa Japonijoje tapo itin populiari animė gerbėjų gretose ir gerai žinoma visuomenėje dėl ganėtinai didelio žiniasklaidos dėmesio. Manoma, kad pradinė kūrėjo idėja buvo atgaivinti animė industriją, tačiau gamybos procesui įpusėjus, H. Ano programoje nusprendė sukritikuoti kultūrą, kuri galiausiai buvo parodyta tuo laiku gana populiariame filme „The End of Evangelion“ (1997 m.), kuris uždirbo daugiau nei 10 milionų JAV dolerių. Daugelis „Evangelion“ scenų buvo itin kontroversiškos, todėl transliuotojas „TV Tokyo“ uždėjo cenzūrą dėl smurto ir sekso scenų. Kaip pavyzdys, pirmą kartą televizijoje parodytas „Kaubojus Bibopas“ (Cowboy Bebop, 1998 m.) buvo labai stipriai cenzūruotas, tik pusė epizodų buvo rodoma žiūrovams. Laikui bėgant, cenzūra buvo sušvelninta, bet „Evangelion“ turėjo įtakos visai televizijos pramonei.
Dešimtojo deš. pabaigoje labai trumpam laikui atgimė super robotų žanras, kuris vyravo 7-ajame ir 8-ajame dešimtmečiuose. Šis žanras buvo vis rečiau naudojamas dėl tikrų robotų žanro (real robot) filmų populiarėjimo tokių kaip „Gundam“ ir „Macross“ serijų, rodytų 9-ajame deš., bei psichologinių mecha žanro programų tokių, kaip Neon Genesis Evangelion (10-asis deš.). Super robotų programų atgimimas prasidėjo nuo „Brave Yuusha“ (1990 m.), kurio pradžia – „Brave Exkaiser“ (1990 m.). Žinoma, eteryje pasirodė nemažai tęsinių bei atnaujintų versijų 8-ojo deš. super robotų filmų, pavyzdžiui, „Getter Robo Go“ (1991 m.) bei „Tetsujin-28 go FX“ (1992 m.), kaip atsakas „po Evangelioninėms“ programoms. Tačiau tik nedaugelis labai populiarių super robotų programų buvo sukurta vėlesniu laikotarpiu, iki „Tengen Toppa Guren Lann“ 2007-aisiais.
Kartu su super robotų žanru, tikrų robotų žanras pamažu taip pat smuko. Nors per dešimtmetį buvo parodyta nemažai Gundam programų, tačiau tik kelios iš jų buvo sėkmingos. Vienintelės Gundam serijos programos, sugebėjusios pritraukti 4 % Japonijos žiūrovų buvo „Mobile Fighter G Gundam“ (1994 m.) ir „New Mobile Raport Gundam Wing“ (1995 m.). Nuosmukis truko iki 2002 m., kai eteryje pasirodė perdirbtas „Mobile Suit Gundam SEED“.
10-ajame deš. taip pat itin populiari tapo vaizdo žaidimų serija – „Pokemonai“ (Pokemon, 1996–dabar), kuri užtvindė animė televizijos programas. Kiti 10-ojo deš. animė serialai, kurie įgijo tarptautinę sėkmę buvo „Drakonų kova Z“ (Dragon Ball Z), „Digimonai“ (Digimon) ir „Mėnulio jūreivė“. Dėl šių laidų populiarumo rinkoje sėkmingai pradėta kurti kovos menų superherojaus, magiškos mergaitės tipo žanrus, bei susiformavo pats nuotykių žanras. Svarbu paminėti, kad „Drakonų kova Z“ buvo išversta į daugiau kaip tuziną pasaulio kalbų.
1997 m., Hajao Mijadzakio „Princesė Mononokė“ (Princess Mononoke) tapo pačiu brangiausiu animaciniu filmu, kurio gamyba kainavo $20 mln. Mijadzakis asmeniškai tikrino kiekvieną iš 144 tūkst. kadrų, tai pat yra apskaičiuota, kad perkūrė 80 tūkst. kadrų.
10-ojo deš. pabaigoje taip pat galima buvo pastebėti animė pereinantį prie vaidybinių filmų, pradedant nuo „Gokusen“ (1999 m.), „Great Teacher Onizuka“ (1999 m.). Tai tęsėsi ir XXI a. 1-ajame deš. su „Hana Yori Dango“ (2005 m.), „Jigoku Shojo“ (2006 m.) ir „Nodame Cantabile“.
2000-ieji
Maždaug šiuo metu Takaši Murakami pradėjo meno judėjimą Superflat, kuris sujungė japonų pop kultūrą su postmoderniuoju menu. Murakami teigia, kad šis judėjimas yra pokario japonų kultūros analizė žiūrint otaku subkultūros akimis. Taip pat jis norėjo atsikratyti kategorijų „aukštas“ ir „žemas“ meno kūrimas, sukurdamas vientisą kontinuumą, iš čia terminas „superflat“. Jo meno parodos yra labai populiarios ir daro didelę įtaką kai kuriems animė kūrėjams, ypač tiems, kurie yra iš „Studio 4 °C“.
„Evangeliono eros“ (Evangelion-era) srovę tęsė ir 2000-aisais tokie „Evangelion“ įkvėpti mecha animė kaip „RahXephon“ (2002 m.) ir „Zegapain“ (2006 m.). „RahXephon“ taip pat buvo numatytas padėti atgaivinti 8-ojo deš. stiliaus mecha dizainus. Eksperimentinių vėlyvųjų animė programų kryptis, išpopuliarėjusi dėka serialo „Serial Experiments Lain“ (1998 m.) taip pat buvo tęsiama ir 2000–aisiais, pavyzdžiui, „Boogiepop Phantom“ (2000 m.), „Texhnolyz“ (2003 m.), „Paranoia Agent“ (2004 m.) ir „Gantz“ (2004 m.).
Manga kūrėja Mia Ikumi sukūrė „Tokijo Miau Miau“ (Tokyo Mew Mew, 2000 m.) ir „Only One Wish“ knygas kartu su magiškos mergaitės žanru.
Tikrųjų robotų žanras (įskaitant „Gundam“ ir „Macross“ frančizes), kuris nuslopo XX a. 10-ajame deš., buvo atgaivintas 2002–aisiais tokių sėkmingų programų, kaip „Mobile Suit Gundam SEED“ (2002 m.), „Eureka Seven“ (2005 m.), „Code Geass: Lelouch of the Rebellion“ (2006 m.), „Mobile Suit Gundam 00“ (2007 m.), „Macross Frontier“ (2008 m.) ir „Code Geass: Lelouch of the Rebellion R2“ (2008 m.). Tikrųjų robotų žanro animė atgijimas gerai matomas top 20 animė apklausoje, publikuotoje „Newtype“ žurnale 2008–ųjų balandžio leidime, kuriame japonai skaitytojai balsavo ir skyrė „Gundam 00“ pirmąją vietą, greta „Code Geass“, užėmusio antrąją vietą, ir „Gundam SEED“ – devintąją vietą.
Serialo „GaoGaiGar“ (1997 m.) pradėtas super robotų žanro atgaivinimas, imtas tęsti ir 2000–aisiais kelių klasikinių serialų, tokių kaip „Getter Robo“ ir „Dancougar“ (1985 m.) perdirbimais, taip pat originalių savybių kurtais super roboto formatu „Godannar“ (2003 m.) ir „Gurren Lagann“ (2007 m.). „Gurren Lagann“ buvo jungiamas super roboto žanras su XX a. 9-ojo deš. tikrojo roboto ir 10-ojo deš. „po Evangelioninių“ programų elementais. 2008–aisias per tarptautinę Tokijo Tarptautinę animė mugę (Tokyo International Anime Fair) „Gurren Lagann“ gavo apdovanojimus už „geriausią televizijos kūrinį“ ir už „geriausią veikėjų dizainą“. Atgimimo kulminacija buvo pilnametražis filmas „''Shin Mazinger Shougeki! Z Hen“ (2009 m.), kuriame atgimė „Mazinger Zet''“, pirmasis super roboto serialas.
Greta šių eksperimentinių srovių, XXI a. 1-ajam deš. taip pat yra būdingas moe stiliaus meno bei bishōjo ir bishōnen veikėjų dizaino paplitimas. Iškilo tokių žanrų kaip romanas, haremas bei gyvenimo istorijos gabalėlis populiarumas.
Animė, grįsto erotiniu žaidimu (eroge) ir vaizdo romanais, populiarumas 1-ajame dešimtmetyje išaugo. Ji konstruojama remiantis tendencijos, prasidėjusios vėlyvajame XX a. dešimtame dešimtmetyje, tokiais darbais kaip „Sentimental Journey“ (1998 m.) ir „To Heart“ (1999 m.). Tokių darbų pavyzdžiai: „Green Green“ (2003 m.), „SHUFFLE!“ (2006 m.), „Kanon“ (2002 ir 2006 m.), „Fate/Stay Night“ (2006 m.), „Higurashi no Naku Koro ni“ (2006 m.), „Ef: A Fairy Tale of the Two.“ (2007 m.), „True Tears“ (2008 m.) ir „Clannad“ (2008 ir 2009 m.). 170px|thumb|kairėje|„Metalinis alchemikas“ – manga, animė TV serialas ir filmai
Daugybė programų yra adaptuoti manga ir lengvieji romanai, įskaitant ir tokius populiarius pavadinimus kaip „Fullmetal Alchemist“ (Fullmetal Alchemist, 2005 m.), „Rozen Maiden“ (2005 m.), „Aria the Animation“ (2005 m.), „Shakugan no Shana“ (2005 m.), „Pani Poni Dash!“ (2005 m.), „Mirties užrašai“ (Death Note, 2006 m.), „Mushishi“ (2006 m.), „Sola“ (2007 m.), „The Melancholy of Haruhi Suzumiya“ (2006 m.), „Lucky Star“ (2007 m.), „Toradora!“ (2008–2009 m.), „K-On!“ (2009 m.) ir „Bakemonogatari“ (2009 m.). Nepaisant to originalūs animė pavadinimai, kurie sulaukia sėkmės, iki šiol kuriami.
Plėšrioji žuvėdra
Plėšrioji žuvėdra (Sterna caspia) – žuvėdrinių (Sternidae) šeimos paukštis. Didžiausias savo gentyje, 127 - 140 cm ilgio sparnai, 48 - 56 cm kūnas ir sveria apie 574 - 782 g. Kojos juodo atspalvio, viršutiniai sparnai pilki, baltos spalvos krūtinė ir kaklas, galvutė juoda su ryškiai raudonu snapu. Garso tembras panašus į garnio.
Animė istorija
2000-ieji
XXI a. 1-asis deš. taip pat pasižymi kryptimi, kuri akcentuoja otaku subkultūrą. Aiški šios otaku subkultūros kritika randama „Welcome to the N.H.K.“ (2006 m.) animė, kuriame pagrindinį vaidmenį atlieka hikikomori protagonistas, ir tiriami įvairių japonų subkultūrų tokių, kaip otaku, lolicon, interneto savižudybė, MMO ir daugelio lygių prekybos modelis, efektai ir pasekmės.
Plėšrioji žuvėdra
Šios žuvėdros dažniausiai veisiasi pavasarį ir vasarą prie didelių ežerų, jūrų pakrančių Šiaurės Amerikoje, Europoje, Azijoje, Afrikoje bei Australijoje. Jauniklių inkubacija trunka apie 27 d. Žiemą žuvėdros emigruoja į pietų pakrantes, Indiją ir Pietų Ameriką.
Animė istorija
2000-ieji
Priešingai nei aukščiau minėtam reiškiniui yra ir daugiau vėlyvosios animė programos produkcijos, skirtos ne otaku auditorijai. Pirmosios koncentruotos pastangos pasireiškė iš „Fuji TV“ Noitamina bloko. 30 minučių vėlyvojo ketvirtadienio laiko tarpas buvo sukurtas rodyti produkciją jaunoms, koledžo amžiaus moterims, tai dalis, kuri žiūri labai mažai animė. Pirmasis kūrinys „Honey and Clover“ (2005 m.) buvo ypač sėkmingas, pasiekęs 5 % TV reitingą Kanto regione, o tai labai daug vėlyvosios animė programos. Blokas veikia nepertraukiamai nuo 2005-ųjų balandžio ir lėmė daugybės sėkmingų kūrinių, unikalių šiuolaikinėje animė rinkoje, atsiradimą.
Plėšrioji žuvėdra
Maitinasi daugiausiai žuvimi, retkarčiais vabzdžiais, kitų paukščių kiaušiniais. Gali skraidyti 60 km nuotoliu nuo savo kolonijos, kad susirastų maisto.
Pasaulyje apytiksliai 50 000 plėšriųjų žuvėdrų, Baltijos jūros pakrantėse 1 400 - 1 475 porų.
Animė istorija
2000-ieji
Buvo atgaivinami ir amerikietiški multiplikaciniai filmai, pavyzdžiui, „Transformeriai“ (Transformers), kurio pasekoje atsirado keturi nauji serialai: „Transformers: Car Robots“ (2000 m.), „Transformers: Micron Legend“ (2003 m.), „Transformers: Superlink“ (2004 m.) ir „Transformers: Galaxy Force“ (2005 m.). Be to, „G.I. Joe“ animė serialo pritaikymas buvo sukurtas pavadinimu „G.I. Joe: Sigma 6“ 2005 m.
Metijus Fufecijus
Metijus Fufecijus  – Alba Longos miesto centrinėje Italijoje, netoli Romos, karalius.
Animė istorija
2000-ieji
Dar 1-asis deš. matė didelio biudžeto pilno metro animė filmų atgimimą, pavyzdžiui, „Millennium Actress“ (2001 m.), „Appleseed“ (2001 m.), „Paprika“ (2006 m.) ir pats brangiausias iš visų „Steamboy“ (2004 m.), kurio gamyba kainavo 26 milijonus JAV dolerių.
Metijus Fufecijus
Prieš jį Alba Longą valdė karalius Gajus Kluilijus (Gaius Cluilius).
Animė istorija
Animė Lietuvoje
Pastaraisiais metais Lietuvoje labai sparčiai didėja animė mėgėjų gretos. Internetinėje erdvėje yra kuriami gerbėjų klubai, kaip AnimėZona, vyksta animė festivaliai, kaip, pvz., Kaune rengiamas „Anime Nights“ ir „Otaka“.
Metijus Fufecijus
Titas Livijus rašė, kad Metijus Fufecijus kautynėse išdavė romėnus, kurių sąjungininku buvo. Už tai jis Romos karaliaus Tulo Hostilijaus įsakymu buvo dviem kovos vežimais perplėštas pusiau, o Alba Longos miestas – panaikintas.
Metijus buvo romėnų sąjungininkas ir kartu varžovas, ir svarbiose kautynėse jis nesuteikė romėnams paramos, už ką ir buvo nubaustas. Šitą išdavystę ir bausmę Vergilijus paminėjo „Eneidoje“.
Kautynėse Metijus išprovokavo Fidenės (Fidenae) gyventojus atakuoti romėnus, o pats su Alba Longos jėgomis pasitraukė į kalvas ir laukė, kieno pajėgos laimės. Jis ketino prisijungti prie laimėtojų.
Entebės tarptautinis oro uostas
1976 m. liepos 4 d. šiame oro uoste įvykdyta Entebės operacija, kurios metu Izraelio specialiosios pajėgos išvadavo jungtinės palestiniečių-vokiečių teroristinės grupuotės pagrobtus Air France kompanijos lėktuvo keleivius.
Vieta
Oro uostas stovi ant Viktorijos ežero kranto, prie Entebės miesto, 41 km į pietvakarius nuo Ugandos sostinės Kampalos.
Istorija
1952 m. vasario 7 d. oro uostu pasinaudojo būsimoji Jungtinės Karalystės karalienė Elžbieta II, skrisdama į Londoną po to, kai ji buvo paskelbta karaliaus Jurgio VI įpėdine.
Bagdoniškė (Raseiniai)
Bagdoniškė – kaimas centrinėje Raseinių rajono savivaldybės dalyje, į šiaurę nuo Raseinių.
Pietų Vietnamo vyrų futbolo rinktinė
Pietų Vietnamo vyrų futbolo rinktinė – Pietų Vietnamui atstovavusi nacionalinė futbolo komanda. Rinktinė nė karto nedalyvavo pasaulio čempionate, bet dalyvavo 2 žemyno čempionatuose.
Mažasis tankas
thumb|250px|[[Plaukiojantis tankas|Plaukiojantis Т-37А, tipiškas mažasis tankas]] Mažasis tankas – tankas (dažnai - plaukiаmasis tankas), kurio masė mažesnė kaip 5 tonos, ginkluotas vienu ar keliais kulkosvaidžiais bokštelyje. Tanketės buvo panašios masės, tačiau jos neturėjo bokštelio, jų kulkosvaidžiai būdavo įrengti tiesiai korpuse.
Mažojo tanko sąvoka buvo TSRS XX a. 4-to dešimtmečio tankų klasifikacijos dalis. Mažieji tankai buvo tarpinė tarp tankečių ir lengvųjų tankų kovos mašinų forma.
Mažieji tankai buvo skirti žvalgybai tankų ir pėstininkų daliniuose bei junginiuose, ryšiams palaikyti, pėstininkų ir kavalerijos dalinių galiai padidinti, lengvųjų prieštankinių patrankų gabenimui. Buvo leidžiama mažuosius tankus naudoti ir puolant gynyboje esantį priešą, bet tik tada, kai jo priešakinės linijos pralaužtos ir kai mažuosius tankus dengia bent lengvieji tankai. .
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui nustoti išskirti mažųjų tankų klasę, nes praktiškai visi ikikariniai mažieji tankai buvo sunaikinti ar susidėvėję, o pati mažųjų tankų koncepcija buvo visiškai pasenusi. Sąvoka 'mažasis tankas' liko istorine. Kitur pasaulyje mažieji tankai nebuvo išskiriami į atskirą tankų klasę. Vakarų istorinėje literatūroje mašinos, kurios pagal tarybinę klasifikaciją vadintos mažaisiais tankais, priskiriamos tanketėms arba lengviesiems tankams. Tokius lengvuosius tankus kartais vadina 'superlengvaisiais tankais'. ).
Mordų geležinkelio stotis
Mordų geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Mordų mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcių apskrityje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Kžimošės geležinkelio stotelės yra 4,4 km ir iki Mordi Miasto geležinkelio stotelės yra 1,8 km.
Smolensko operacija
Smolensko operacija − Raudonosios armijos Vakarų ir Kalinino frontų puolamoji operacija 1943 m. rugpjūčio 7 d. − spalio 2 d., per Antrąjį pasaulinį karą.
Smolensko operacija padėjo Raudonajai armijai sėkmingai baigti kontrpuolimą Kursko mūšyje.
1118 m.
1118 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Adutiškio seniūnija
Adutiškio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurės rytuose.
Seniūnijoje yra pašto įstaiga (Centrinės aikštės g. 8, autobusų stotelė, vaikų lopšelis darželis, vidurinė mokykla (Postavų g. 36, Adutiškis), 3 bibliotekos, bažnyčia, 2 kaimo klubai, poliklinika (Ąžuolo g. 2, Adutiškis), medicinos punktas (Jakelių k.), vaistinė, muitinės postas, pasienio užkarda, 6 parduotuvės, UAB „Irvė“ (siuvykla), 2 girininkijos. Verslas seniūnijoje: žemės ir miškų ūkis, trikotažo pramonė, gyventojų aptarnavimas.
Seniūniją garsina Lazdinių-Adutiškio etnografinis ansamblis, suburtas mokytojos P. Krivickienės. Tai nuolatinis respublikinių konkursų, festivalių dalyvis, ne kartą laimėjęs prizines vietas. Etnografinis ansamblis pripažintas geriausiu Lietuvos kaimo ansambliu ir apdovanotas „Aukso Paukšte“. Mokytoja T. Pivoriūnaitė sukaupė žinių apie gyvenvietės ir ūkio istoriją.
Geografija
Didesni miškų masyvai yra apie Antanų, Medinų, Mociškės kaimus. Čia auga drebulynai, eglynai, beržynai. Antanų giria nuo seno buvo užmirkusi, su raistais, spanguolynais (dabar botaniniai draustiniai). Verta sustoti prie legendinės Raimos pušies (sena, kryžiais išraižyta pušis, prie kurios prancūzmečiu žuvo nuo žmonių keršto bėgęs Adutiškio dvaro užvaizdas).
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Ponyo
Ponyo (, piln. ) yra animacinis filmas sukurtas Japonijos anime studijos „Studio Ghibli“, kurį parašė ir režisavo filmų kūrėjas Hajao Mijazaki. Tai yra aštuntasis Mijadzakio filmas, sukurtas „Ghibli“ studijoje.
Pagrindinis veikėjas yra auksinė žuvelė – princesė, vardu Ponyo, kuri žūtbūt nori būti žmogumi. Bandydama įgyvendinti savo svajonę, ji susidraugauja su penkiamečiu berniuku Sosuke.
Filmas pasirodė 2008 m. Filmo animacija yra kupina akvarelinių spalvų – tai visiškai nauja Mijadzakio animaciniams filmams. Tai antrasis „Ghibli“ studijos pilnametražis animacinis filmas, primenantis rankomis nutapytą akvarelę („Mūsų kaimynai Jamados“ buvo pirmasis). Filmo herojaus Sosuke prototipas yra Hajao sūnus Goro Mijadzaki, kai šis buvo penkerių.
Filmo biudžetas siekė 34 mln. JAV dolerių, o pasaulyje jis surinko per 202 mln. JAV dolerių pajamų.
„Ponyo“ teminę dainą, išleistą 2007-ųjų gruodžio 5 dieną, sukūrė Fujioka Fujimaki ir Nadzomi Ohaši. Gruodžio 5 dieną buvo atidaryta ir oficiali „Ponyo“ interneto svetainė.
Švedijos karalienė Silvija dalyvavo slaptoje filmo peržiūroje kartu su režisieriumi Mijadzakiu, kai karalius ir karalienė viešėjo Japonijoje, 2007-ųjų kovo 3 d. Peržiūra buvo surengta didelėje palapinėje ant uolos, už Tokijo.
Noreikiškių piliakalnis
Noreikiškių piliakalnis su gyvenviete, Noreikiškių I piliakalnis, Guzelis – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22598) Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Noreikiškių, Stakliškių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Pieštuvėnai – Užuguostis Noreikiškėse pasukus link Medžionių, prieš Alšią pasukus į dešinę rytų kryptimi, yra už 260 m.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 81 000 m².
Gulu
Gulu  – miestas Ugandos šiaurinėje dalyje, ~300 km į šiaurę nuo Kampalos, antras pagal dydį miestas šalyje. Rajono centras. Yra oro uostas, stotis prie Tororo–Pakvačo geležinkelio linijos. Žemės ūkio regiono prekybinis centras. Maisto pramonė. Veikia universitetas, kelios ligoninės, katalikų bažnyčia, karinis dalinys.
Dominuojanti tauta Gulu mieste – ačioliai (~80 % gyventojų).
Istorija
Gulu miestas XX a. antroje pusėje tapo vienu iš kovų tarp Ugandos armijos ir Viešpaties pasipriešinimo armijos centrų.
Mesjė 53
Šis spiečius yra daugmaž sferinės formos, artėjant link centro, jo tankis didėja. Nuo galaktikos centro Mesjė 53 nutolęs ~60 000 šviesmečių ir yra vienas tolimiausių spiečių. Jo skersmuo siekia apie 220 šviesmečių.
Vamzdžiasnukinės
Vamzdžiasnukinės (Solenostomidae) – adatžuvių (Syngnathiformes) šeima. Palitusios Indijos ir Ramiojo vandenynų atogrąžų srityse. Patelės turi sterbles, kuriose vystosi gemalai.
Mesjė 53
Mesjė 53 kamuolinį spiečių 1775 m. vasario 3 d. atrado vokiečių astronomas Johann Elert Bode. Praėjus dvejiems metams, 1777 m. vasario 26 d. šį spiečių nepriklausomai atrado Charles Messier ir įtraukė į savo katalogą.
Vamzdžiasnukinės
Šeimoje yra 1 gentis ir 5 rūšys.
Mesjė 53
Kamuoliniai spiečiai yra žymiai senesni ir didesni nei padrikieji spiečiai, tad įprastu atveju juose turėtų būti daugiau senų, raudonų žvaigždžių ir mažiau jaunų, mėlynų žvaigždžių. Visgi Mesjė 53 spiečiuje astronomai aptiko neįprastai daug mėlynųjų atsilikėlių. Įprastai visos žvaigždės kamuoliniame spiečiuje turėtų susiformuoti apytikriai panašiu metu, tad turėtų būti maždaug tokio pat amžiaus. „Mėlynosios atsilikėlės“ atrodo ryškesnės ir jaunesnės, nei turėtų būti.
Teigiama, kad palankiausias metas stebėti šį spiečių yra gegužės mėnesį. Mesjė 53 matomas nedideliu teleskopu, o pro didesnius galima pamatyti ir atskiras žvaigždes.
Vamzdžiasnukinės
thumb|left|210px|Solenostomus cyanopterus thumb|left|210px|Solenostomus leptosoma
Drąsos kaina
Drąsos kaina – lietuviškas serialas, režisieriaus Raimundo Banionio 2010 m. sukurtas prodiuserių kompanijoje Videometra, narpliojantis mažamečių vaikų išnaudojimo, pedofilijos problemas. Serialas buvo rodytas per TV3 televiziją nuo 2010 m. rugpjūčio 30 d. iki 2011 m. vasario 2 d.
Siužetas
Viename Lietuvos provincijos miestelyje nepilnametė Lina tampa nėščia, jos kūdikio tėvas – vietinio autoserviso darbuotojas Vitas Pocius. Merginos nėštumas sukrečia visą miestelį ir Pocių šeimą. Pati bręstančio skandalo kaltininkė Lina jaučiasi sutrikusi labiau, nei visi kiti. Linos tėvai vis dar puoselėja šios istorijos laimingos pabaigos iliuziją: balta suknelė, vestuvės, ilgas ir laimingas šeimyninis gyvenimas. Tuo tarpu Vito sesuo Aurelija, prisiklausiusi gydytojo Bako samprotavimų, jau abejoja Linos nėštumu. Besispyriojanti Lina neturi kur trauktis. Aurelijos paraginta ji sutinka dėl šventos ramybės išsitirti nuodugniau. O vestuvių belaukiantis Linos tėvas Valentinas pagalbos ieško būsimo žento kišenėje. Sutrikusi Lina ieško kolegės Jolantos patarimo, nors už ją galutinį sprendimą tvirtai pasiryžusi priimti Vito mama Aldona. Tuo tarpu pats Vitas negali atsistebėti aptiktu radiniu ir pažada sau nenuleisti rankų – viską išsiaiškinti iki galo. Dėl to neramu jo draugui Fricui, kuris supranta esamą grėsmę. Mamos Salomėjos svaičiojimai ir kivirčai su nuolat išgerti nevengiančiu tėvu Liną galutinai pastūmėja nebegrįžtamam sprendimui. Tačiau yra ir kas palaiko šį būsimos mamos žingsnį...
Kžimošės geležinkelio stotelė
Kžimošės geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Kžimošės kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcių apskrityje, Mordų valsčiuje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Mordų geležinkelio stoties yra 4,4 km ir iki Stok Lackų geležinkelio stotelės yra 1,4 km.
Audinys
Klasifikacija
Pagal audžiamų verpalų pluošto sudėtį audiniai būna grynieji natūralaus pluošto (medvilniniai, lininiai, šilkiniai), cheminio pluošto, vilnoniai ir mišrieji (pusvilnoniai, puslininiai, pusšilkiniai). Audinių išvaizdą ir savybes lemia siūlų žaliava, jų ilginis tankis, sukrumas, tankumas, pynimas ir apdaila. Pagal pynimą audiniai būna nytiniai ir žakardiniai, pagal paviršiaus sandarą – lygūs, pūkiniai (t. p. šiauštiniai), kilpiniai, ažūriniai. Pagal gamybos būdą skiriami pramoniniai (tekstilės) ir naminiai. Tik ką išausti audiniai, arba pusgaminiai, retai tinka naudoti. Jų išvaizdai ir savybėms pagerinti naudojama audinių apdaila – audiniai plaunami, balinami, dažomi, marginami, džiovinami, šiaušiami, veliami ar kitaip apdorojami.
Pagal paskirtį audiniai būna aprangos (drabužiams ir avalynei siūti), namų apyvokos (staltiesėms, lovatiesėms, baldams, kilimams, rankšluosčiams) ir techniniai (specialiosios paskirties drabužiams, izoliacijai, pakuotei ir kt. reikmenims, skirtiems žemės ūkiui, statybai, medicinai, transportui, aplinkosaugai, sportui). Dauguma techninių audinių (beltingas, brezentas, gumotasis audinys, kordas) audžiami drobiniu pynimu, nes taip stipriausiai su ataudais sujungiami metmenys.
Atskirą aprangos ir namų apyvokos audinių grupę sudaro dailieji audiniai. Tai dekoratyviniai interjero (baldų apmušalai, kilimai, portjeros, lovatiesės, staltiesės) ir dekoruoti drabužių audiniai.
Audiniai būna vienspalviai ir raštuoti. Raštas audžiamas, marginamas, siuvinėjamas. Parinkus skirtingo storio, faktūros ir sukimo siūlus, pritaikius papildomas ataudų ar metmenų sistemas, derinant kelis skirtingus pynimus galima gauti daugybę rašto derinių. Sudėtingiausia austi dvipusius, su dvigubais ataudais ar metmenimis ir raštuotus audinius, ypač imituojančius siuvinėjimą (rinktiniai, kaišytiniai audiniai). Sudėtingų raštų galima išausti Žakardo aparatu, kurį 1805 m. sukonstravo Žozefas Žakardas, (Prancūzija). Marginimo būdu audiniai dekoruojami vienspalviais ar daugiaspalviais ornamentais, augalinėmis, geometrinėmis, gyvūninėmis, siužetinėmis kompozicijomis. Raštai siuvinėjami adata, kabliuku rankomis ir buitinėmis ir pramoninėmis siuvamosiomis mašinomis. Audinių raštus kuria dailininkai.
Istorija
Spėjama, kad pirmieji audiniai buvo iš medžio karnų, žolės. Seniausi audiniai – grynieji. Lininiai audiniai pradėti austi senovės Egipte penktame tūkstantmetyje pr. m. e., vilnoniai – Azijoje, senovės Egipte, Peru ketvirtame tūkstantmetyje pr. m. e., medvilniniai – Indijoje ir Peru trečiame tūkstantmetyje pr. m. e., šilkiniai – Kinijoje trečiame tūkstantmetyje pr. m. e. Meistriškai išaustų audinių aptinkama iš Hanų dinastijos laikų (206 m. pr. m. e.-221 m.) Kinijoje (šilkiniai, aksominiai audiniai, papuošti geometriniais ir augaliniais raštais, hieroglifais), Sasanidų valdomoje (III a. – VII a.) Persijoje (raštuoti šilkiniai audiniai).
Viduramžiais svarbiausi audimo centrai Europoje buvo Bizantija (bibliniais motyvais dekoruoti audiniai), Ispanija, Vokietija, perėmusios Rytų šalių audimo tradicijas. Azijoje ir Europoje paplito marginti audiniai. Renesanso epochoje garsėjo Italijos audiniai (damastas, brokatas, šilkiniai aksomai, puošti heraldiniais, augaliniais ir gyvūniniais ornamentais), rytietiškiems artimi Ispanijos audiniai, t. p. persų abšaras, atlasas, aksomas, rištiniai kilimai (XV a. – XVII a.), turkų atlasas, rištiniai kilimai, šilkinis aksomas (XV a. – XVIII a.). XVII a. – XVIII a. audimo centru tapo Prancūzija. Ypač garsėjo Liono audiniai. XIX a. buvo populiarūs marginti prancūzų audiniai. XIX a. septintame – aštuntame dešimtmetyje paplito pradėti austi dar viduramžiais mišrieji audiniai, nuo XIX a. pabaigos – iš dirbtinių pluoštų (Prancūzija), nuo XX a. ketvirtojo dešimtmečio – sintetinių (JAV, Vokietija) pluoštų. Įvairūs pluoštai audiniams suteikė ne tik naujų mechaninių savybių, bet ir naujų raiškos (faktūra, raštas) galimybių.
Bésame Mucho
„Bésame Mucho“ – romantinė ispaniška daina, 1940 m. parašyta penkiolikmetės poetės meksikietės Consuelo Velázquez. Pavadinimas reiškia maždaug „bučiuok mane vėl ir vėl“ ar „bučiuok mane labai“ (į įvairias kalbas jis būdavo verčiamas labai įvairiai, bet bendra prasmė tokia).
Audinys
Istorija
Daugelyje bendruomenių audiniai turėjo (kartais tebeturi) ne tik praktinę ir estetinę reikšmę. Audinių kokybė, spalvos ir raštų savitumas rodė dėvinčio žmogaus socialinę padėtį (senovės Egiptas, Mesopotamija, senovės Graikija ir senovės Roma, Bizantija, vėlesnių laikų Europos šalys), asmens statusą, gentinį identitetą. Įvairių tautų, ypač išlaikiusių archajiškus papročius, nacionalinė apranga, kilimų raštai atspindėdavo visatos sampratą (Persija, Indija), budizmo tiesas (Kinija), valdovų galią (XVII a. – XVIII a. Prancūzija). Puošnūs audiniai buvo diplomatinės dovanos. Bizantijos šilkas naudotas kaip politikos įrankis. Audinių raštai kartais atspindi ir prekybos istoriją. Per svarbiausių žmogaus gyvenimo ciklų apeigas naudojami audiniai (krikščioniškosiose šalyse – krikšto marškinėliai, austos vestuvių dovanos, įkapės) turi simbolinę prasmę. Specialūs audiniai audžiami ypatingiems įvykiams pažymėti.
Lietuvoje
Lietuvoje seniausi audiniai rasti iš neolito (audeklo skiautė ir iš liepos karnų pinti dembliai). II a. – IV a. kapinynuose randama dvinyčių ir trinyčių, IX a. – XIII a. – ir keturnyčių audinių bei lentelėmis austų (vytinis audimas) juostų liekanų. Buitiniai ir dailieji audiniai austi iš vietinės žaliavos – kanapių, lino, vilnos. Į puošnių audinių pakraščius buvo įaudžiama žalvarinėmis juostelėmis apvytų gijų arba įsegama ornamentuotų skardelių. Austa ir brangių audinių. XIV a. – XV a. kryžiuočiai mini vadinamąjį pagoniškąjį atlasą. Drabužiams buvo audžiami lininiai (marškoniai), vilnoniai ir pusvilnoniai audiniai. Drobė daugiausia naudota vasariniams drabužiams, iš storų vilnonių verpalų austas (ir veltas) milas bei vilnonis ar pusvilnonis milelis čerkasas – žieminiams drabužiams. Dar austos didelės, dažniausiai languotos vilnonės ar pusvilnonės skaros.
Bésame Mucho
Pirmasis šią dainą įrašė dainininkas Emilio Tuero. Šiuo metu tai yra viena iš daugiausiai kartų skirtingų atlikėjų įrašytų dainų pasaulyje. „Besame Mucho“ buvo daug kartų buvo naudota įvairiuose filmuose garso takeliuose: Great Expectations, Arizonos svajonė, The Naked Gun 2½: The Smell of Fear, Junona, Moscow Does Not Believe In Tears, Mona Lisa Smile ir kituose.
Audinys
Lietuvoje
Nuo XVI a. miestuose kūrėsi audimo cechai, 1578 m. patvirtinti Vilniaus, vėliau Kauno audimo cechų įstatai. Juose, be drabužių audinių, buvo audžiama įvairios paskirties minkšti, pūkuoti audiniai, kilimai, gūnios, raštuotos drobės, rankšluosčiai, lovatiesės, juostos. Tobulėjant audimo technikai kaimo audėjai pradėjo austi sudėtingesnius geometrinius, stilizuotus augalinius, gyvūninius raštus. Labiausiai paplito įvairių keturkampių, jų derinių su apskritimais, elipsėmis, lapų, lelijų, tulpių, kitokių gėlių, puokščių ir girliandų motyvų, kontrastingų spalvų, dažniausiai dvispalviai raštai.
Paprastai tamsus dugnas derinamas su ryškiu ir šviesesniu raštu arba šviesus – su tamsesniu. Šiokiadieniniams drabužiams naudoti tamsesni, išeiginiams – šviesesni audiniai. Inteligentų skatinami kaimo audėjai kūrė tautinius raštus (tautiniai drabužiai). Plėtojantis tekstilės pramonei XVIII a. išplito Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikų Oginskių, Radvilų, Romerių, A. Tyzenhauzo manufaktūrų darbo kilimai, drobė, šilkas, gelumbė.
Bésame Mucho
2007 m. kompozitorius Steve Wiest už Besame Mucho aranžuotę buvo nominuotas Grammy apdovanojimui.
Audinys
Lietuvoje
XIX a. smulkiose manufaktūrose austi lininiai vienspalviai, dekoruoti austiniais raštais ir marginti audiniai. Didesnių įmonių atsirado tik dešimtajame dešimtmetyje, iki tol jos neišsilaikydavo dėl Rusijos, Lenkijos, Vakarų Europos šalių konkurencijos. Smulkiais augaliniais raštais marginti medvilniniai ir šilkiniai audiniai austi A. Žuko dirbtuvėje Vilniuje. Daug drabužių audinių (aksomo, brokato, cviliko, raštuoto šilko, gelumbės) buvo įvežama iš kitų šalių.
XX a. viduryje buitinius naminius audinius nustelbė pramoniniai. Pramoninius audinius audžia UAB „Lentvario kilimai“, Vilniaus „Audėjas“, Kauno „Šilkas“, Panevėžio „Linas“ ir kt.
Bésame Mucho
Atlikėjai
„Besame Mucho“ yra įrašę tokie atlikėjai kaip (sąrašas nepilnas):
Audinys
Lietuvoje
Audinių raštų sukūrė dailininkai Petras Kalpokas, Algimantas Stulgys, Ramutė Jasudytė, Mina Levitan-Babenskienė, Rūta Luckienė ir kt. Dailiuosius audinius tautodailininkai audžia iki šiol. Lietuvos liaudies kultūros centras organizuoja audinių parodas, rengia audėjų dienas.
Nuorodos
Ŝtofo Kangas בד 布 Ткань Cloth Tyg Тканина 布
Ernests Štālbergs
Ernests Štālbergs (1883 m. rugsėjo 3 d. – 1958 m. birželio 12 d.) – Latvijos architektas, dirbęs klasicizmo ir funktionalizmo stiliais.
Garsiausi darbai: Latvijos universitetas (1929-36) ir Laisvės paminklas Rygoje (1930-35).
Nužeco Stacjos valsčius
Nužeco Stacjos valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje. Centras – Nužec Stacja. Ribojasi su Čeremchos, Mielniko, Mileičicės, Semiatičės valsčiais ir Gudija.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Po unijos rytinė valsčiaus dalis ir toliau priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Bresto vaivadijai iki 1795 metų, o vakarinė dalis 1569–1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Rytinė valsčiaus dalis 1795–1796 m. priklausė Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1796–1801 m. Lietuvos gubernijai ir nuo 1801 m. iki 1914 m. priklausė Gardino gubernijai. Vakarinė valsčiaus dalis 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807–1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Bresto srities, Semiatičės rajonui. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Klukovičės ir Nužeco valsčiams. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 214,96 km², iš kurių: Valsčius sudaro 14,73 % Semiatičės apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1312,15 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Anusinas, Augustinka, Borisovščizna, Chaniai, Chursai, Dambrova Lešna, Gajuvka, Grabarka, Grabarka Klaštoras, Klukoviče, Klukoviče Kolonija, Litvinoviče, Moščona Panska, Nurčikas, Nurčik Kolonija, Nužecas, Nužec Kiselevas, Nužec Kolonija, Nužec Stacja, Piščatka, Semichoče, Siče, Sokule, Stolbce, Šumiluvka, Tartakas, Telatiče, Timianka, Vakuloviče, Verpolas, Vičulkai, Vulka Nužecka, Zablociai, Zalesiai ir Žerčice.
Drūzų kalnai
thumb|245px|Drūzų kalnai. Keni kalnas žiemą
Drūzų kalnai arba Arabų kalnai  – kalnų grandinė pietų Sirijoje, Suveidos gubernijoje. Tai senovinio vulkaninio lauko 118 ugnikalnių kūgių grandinė. Šie ugnikalniai buvo aktyvūs pleistoceno pabaigoje – holocene. Aplink driekiasi bazaltinės lavos laukai. Aukštis iki 1803 m (Tel Kenio k.). Būdinga dykumų augmenija.
Kalnuose gyvena drūzai (izmailitų atšaka). Prancūzų valdymo laikais šis drūzų gyvenamas regionas sudarė atskirą autonomiją – Džabal al-Druzą.
Stanisław Kaplewski
Stanislav Kaplevski (g. 1958 m. Kūliuose, Vilniaus rajonas) – dailininkas ir grafikas.
Biografija
1975 m. baigė Vilniaus dailės mokyklą, 1976 m. – Vilniaus 19-ąją vidurinę mokyklą. 1981–1986 m. studijavo tapybą ir grafiką Maskvos dailės universitete. Nuo 1961 m. gyvena Vilniuje.
Kūryba
Vilniaus senamiestis ir jo barokinės bažnyčios turėjo įtakos Stansilav kūrybiniam vystymui. Vaikystėje lankydamas su tėvais savo parapijinę šv. Petro ir Povilo bažnyčią jis susižavėjo italų meistrų barokiniais stiuko lipdiniais. Didžiausią įspūdį jam padarė laivo formos krištolinis šviestuvas, kuris tarsi „plaukė" virš žmonių galvų. Pabrėžiant baroko stiliaus įtaką savo kūrybai Kaplevski vadina save „Baroko kūdikiu", o barokines Vilniaus šventoves dažnai vaizduoja savo kūryboje.
1984–1989, 2006 m. dirbo restauratoriaus darbą šv. Dvasios ir šv. Kryžiaus Atradimo (Kalvarijų) bažnyčiose. Eilę metų dirbo dailininku apipavidalintoju, projektavo visuomeninių organizacijų ir privačių firmų firminius ženklus, laikraščių vinjetes, dirbo vidaus interjero projektavimo srityje.
Dirba piešinio, akvarelės, pastelės, tapybos, meninės, knygų ir taikomosios grafikos srityse.