cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Velnio akmuo (Bištynekas)
Riedulys nuo seno varmių buvo gerbiamas, tyrinėtojai jį priskiria prūsų šventiems akmenims. 1385 m. kryžiuočiai šalia įkūrė miestą, kurį pavadino Vyskupo akmens miestu, o šis, pats didžiausias Rytprūsiuose, riedulys buvo žinomas Rankenos vardu. Po Antrojo pasaulinio karo Varmė, kartu su kitomis pietinėmis Rytprūsių žemėmis, įėjo į Lenkijos sudėtį. Vyskupo akmens miestas buvo pervadintas į Bištyneką. Tarp gyventojų išpopuliarėjo padavimas apie velnią, norėjusį numesti šį akmenį ant miesto bažnyčios, todėl ir riedulys dabar dažniausiai pavadinamas Velnio akmeniu.
Bištyneko akmuo populiarus tiek miestiečių, tiek ir turistų tarpe, prie jo mėgstama fotografuotis.
Girsteikių pilkapis
Girsteikių pilkapis – XV–XVI a. pilkapis Girsteikių kaime (Alizavos sen., Kupiškio r.)
Istorija
Pilkapius jau XIX a. pabaigoje mini archeologas Fiodoras Pokrovskis, kad kaimo laukuose esama 3 pilkapių apie 1 metro aukščio, su akmenų vainikais. Tuo pačiu metu juos kasinėjo vietos gyventojai, radę žmonių kaulų. 1935 m. Valstybinės Archeologijos komisija atkreipė dėmesį, jog Girsteikių kaimo žemėje yra senkapis  iš kurio kasamas žvyras ir randama žmonių kaulų, medžio anglių. Vietos gyventoją Povilą Povilauską, tų pačių metų lapkričio 13 d. pasirašytu pasižadėjimu įpareigojo vertingą objektą saugoti. 1963 m. buvo likęs tik vieno maždaug 8–9 m skersmens pilkapio liekanos. Į muziejų pateko žalvarinė apyrankė bei XV–XVI a. būdingas antsmilkinio žiedas su 3 pakabučiais.
Lokalizacija
Pyvesos dešiniajame krante, 200 m. nuo upės, Girsteikių kaimo R dalyje, Alizavos sen.
Pasakojimai, padavimai
Pilkapį Petras Tarasenka vadino „milžinkapiais“.
Ana Duševskaja
Ana Duševskaja (, 1893 m. gruodžio 1 (13) d. Glubokas, Dysnos apskritis, Vilniaus gubernija – ?) – kalbininkė ir muzikė; žinomo Lietuvos architekto Klaudijaus Dušausko-Duž sesuo.
Biografija
Gimė nuskurdusio bajoro šeimoje, kurioje be Anos augo dar keturios seserys ir brolis. Ana mokėsi Vilniaus mergaičių gimnazijoje, vėliau įstojo studijuoti Sankt Peterburgo universiteto Istorijos-filologijos fakultetan. Šioje aukštojoje mokykloje jos studijos tęsėsi dvejus metus.
Pirmajo pasaulinio karo metu Vilniuje dalyvavo sudarant Septynkalbį vokiečių-lenkų-rusų-baltarusių-lietuvių-lotynų-jidiš kalbų žodyną. Šis žodynas („Sieben-Sprachen-Wörterbuch: Deutsch, Polnisch, Russisch, Weissruthenisch, Litauisch, Lettisch, Jiddisch“ – Lepzig: Presseabteilung des Oberbefehlshabers Ost, 1918) buvo ruošiamas Oberosto administracijos įsaku ir turėjo tenkinti vokiečių okupacinės valdžios poreikius. Įžangoje minima sunkumai rašant jo lietuviškąjį skyrių: skirtumai tarp Prūsų Lietuvoje ir rusiškose gubernijose vartotų reikšmių, norminės kalbos nebuvimo ir kt.
Vilniuje A.Duševskaja kurį laiką dėstė lenkų kalbą Baltarusių gimnazijoje, vaidino Baltarusių dramos būrelio spektakliuose. Vėliau persikėlė gyventi į Kauną, pas savo brolį Klaudijų. Tuometinėje „Lietuvos laikinojoje sostinėje“ dalyvavo baltarusiškų organizacijų veikloje, buvo viena iš iniciatorių kuriant tautiečių moterų ratelį.
Po kiek laiko išvyko į Vokietiją ir Berlyno konservatorijoje studijavo vokalą. Į baltarusių kalbą vertė populiarias dainas ir operų tekstus, planavo suburti tautiečių chorus Vilniuje ir Minske, bet tuometinių Lenkijos ir Baltarusijos TSR valdžia tam leidimų duoti nesiruošė. 1925–1927 m. Ana Duševskaja gyveno Taline pas savo sesrį Jadvygą, vėliau grįžo į Kauną ir dirbo muzikos mokytoja.
Tolimesnis likimas nežinomas.
Velso futbolo varžybos 2017–2018 m.
Velso futbolo varžybos 2017–2018 m.
Pusfinalio rungtynės
-
Finalinės rungtynės
--
Finalo rungtynės
- -
Alan Facundo Torres
Alanas Fakundas Toresas (g. 1995 m. gruodžio 29 d.) – Brazilijos futbolininkas žaidžiantis saugo pozicijoje. Buvęz FK Palanga narys.
Karjera
Žaidė įvairiuose klubuose Brazilijoje. Tai buvo mėgėjiški arba pusiau profesionalūs klubai, todėl apie tą laikotarpį mažai žinoma.
FK Palanga
2019 m. vasarą tapo FK Palanga nariu. Debiutavo 2019 m. rugpjūčio 12 d. XIX (19) turo rungtynėse prieš FK Panevėžys, kurios baigėsi palangiškių pralaimėjimu 1:3. Šiose rungtynėse Toresas pasirodė po keitimo 75 minutę, kai FK Palanga pirmavo 1:0. Jau netrukus (76 min.) panevėžiečiai išlygino rezultatą, o netrukus įmušė dar du įvarčius ir palangiškiai pralaimėjo rezultatu 1:3.
Žaisdamas už Palanga B ekipą Alanas pelnė du įvarčius, o iš viso pasirodė aštuoniose rungtynėse.
Jackson Allan da Cruz Miguel
Džeksonas Alanas da Kruzas Migelis (g. 1992 m. liepos 24 d.) – Brazilijos futbolininkas, vartininkas.
Karjera
Žaidė įvairiuose klubuose Brazilijoje. Tai buvo mėgėjiški arba pusiau profesionalūs klubai, todėl apie tą laikotarpį mažai žinoma.
FK Palanga
2019 m. vasarą tapo FK Palanga nariu.
Debiutavo 2019 m. rugpjūčio 3 d. XVIII (18) turo rungtynėse prieš FK Riteriai, kurios baigėsi palangiškių pralaimėjimu 0:1.
2019 m. rugpjūčio 12 d. žaidė prieš FK Panevėžys, bei 2019 m. rugpjūčio 25 d. prieš FK Atlantas.
LFF taurės varžybose Džeksonas padėjo Palangos klubui nugalėti Telšių “Džiugo” komandą ir iškopti į turnyro pusfinalį.
2019 m. rugsėjo 11 d. pranešta, kad FK Palanga atsisveikino su Džeksonu. Per tą laiką žaidėjas A lygoje sužaidė trejas rungtynes (visas palangiškių ekipa pralaimėjo). Praleido šešis įvarčius.
No
No ( – Nō, iš sino-japonų „įgūdis“) arba Nogaku ( – Nōgaku) – pagrindinė klasikinės japonų muzikinės dramos forma, atliekama nuo XIV a. No teatras laikoma seniausia iki šių dienų išlikusi ir vis dar atliekama muzikinio teatro meno šaka. No buvo sukurtas ir vystytas kartu su Kiogen – humoristiniais veiksmais, atliekamais pagrindinio No pasirodymo pertraukų metu. Anot UNESCO Kultūrinio Paveldo, abi kartu šios menų atšakos vadinamos nogaku. No ir Kiogen išsivystė iš liaudies ir aristokratų liaudies menų, tarp kurių buvo Dengaku, Širobioši ir Gagaku. Nors No kelis šimtmečius buvo lėta ir stilizuota, jos šaknys glūdi Tang dinastijos Nuo (傩, 戏), Sarugaku (kilo iš „Wu muzikinės tradicijos“ įvairiose Kinijos dinastijose) ir liaudies teatrų.
No spektakliai dažniausiai atspindėjo tai, kas neįtikėtina – antgamtinius reiškinius, dvasinius apsireiškimus. No spektakliai apima šokius, vaidinimą, specialių priemonių naudojimą – įvairius aspektus, reikalaujančius itin didelių įgūdžių ir pasirengimo. Emocijos, tai, kas norima pasakyti, dažniausiai perteikiama įvairiais gestais spektaklio eigoje, o kaukės naudojamos įkūnyti vienokį ar kitokį personažus. No meno šaka itin didelį dėmesį skiria tradicijoms – tai iš esmės lemia spektaklio sudėtį ir eigą.
Ankstyvasis No
Žodis No reiškia įgūdį tam tikroje srityje. Šiuo atveju tai – menas. Žodis gali būti naudojamas pats vienas, arba kartu su žodžiu gaku (muzika). No ir kyogen atsirado aštuntame amžiuje, laikotarpyje, kai sangaku ( – sangaku – įvairių tipų pasirodymai susidedantys iš akrobatikos, dainavimo bei šokių elementų) plito iš Kinijos Japonijos link.
Moksliniai tyrimai parodė, jog No aktoriais dažniausiai būdavo atstovai šeimų, kurios specializuodavosi menų srityje. Šie tyrimai parodė, jog aktoriai perduodavo savo žinias iš kartos į kartą. Manoma, jog Konparu Mokykla ( – Konparu) yra seniausia No mokymo įstaiga. Kita teorija teigia, jog No buvo sukurtas tam tikros atstumtųjų žmonių grupės, norėjusios pataikauti aukštesnius postus užimantiems asmenims – naujai valdančiajai samurajų klasei. Kadangi No teatras labai patiko šiogūnui, ši meno šaka greitai išpopuliarėjo ir užėmė aukštą vietą tuometinėje visuomenėje.
Modernusis No
No, toks kokį jį pažįstame šiandien, išpopuliarėjo Muromači periodo (1333–1573) metu. Jo populiarėjimui ir suformavimui didelę dalį įtakos turėjo Kanami ir jo sūnus Zeami. Dėka Zeami darbų, tuometinė valdžia (Ašikaga klanas) pastebėjo šią meno formą ir ėmėsi ją globoti. Nors Zeami vėliau prarado valdžios pasitikėjimą ir buvo ištremtas, susikūrė keturios No trupės, gavusios paramą iš šventyklų. Vėliau No darė įtaką kitoms dramos formoms: Kabuki ir buto. Tokugavos periodo (1603–1867) metu No buvo paskelbtas oficialiu ceremoniniu menu. Tokiu būdų ši meno šaka tapo vis labiau standartizuota, pagrindinį dėmesį skirdama tradicijoms. Šiuo laikotarpiu atsirado ir penktoji trupė, kuri kartu su kitomis gyvuoja iki šių dienų.
1868 m., subyrėjus Tokugavos šiogūnatui ir formuojantis naujai, modernizuotai valdžiai, No patyrė didelę finansinę krizę. Nors tai įtakojo nemažos dalies No atlikėjų pasitraukimą, tačiau netrukus teatras atgavo finansinę paramą, pagrinde dėl gerų santykių su užsienio diplomatais. Meidži periodo (1868–1912) metu No patyrė dar didesnį atgimimą, nes dėka tuo metu klestėjusių kompanijų, atlikėjai sugebėjo ne tik labiau prisitaikyti prie visuomenės normų, bet ir gavo progų pasirodyti didžiuosiuose miestuose. 1957-siais, Japonijos vyriausybė paskelbė Nogaku svarbia kultūrine nuosavybe. No ir Kabuki buvo pripažintos dviem iš trijų japonų nacionalinėmis dramos formomis.
Jo-Ha-Kyū
Zeami penkių dalių (penkių danų) No pasirodymą apibūdino kaip tobulos struktūros. Iš pradžių jis prasideda lėtai, sukelia įtampą ir įdomumą (jo), antroje, trečioje ir ketvirtoje dalyje vysto dramos elementus (ha), trečioje dalyje išvystęs kulminaciją, galiausiai penktoje dalyje vėl grįžta į ramybės ir santūromu būseną (kyū).
Anot Zeami, labai svarbu jog jo-ha-kyû struktūra būtų naudojama ne tik pačiame spektaklyje, jo struktūrai ir veiksmui derinti, bet ir kiekvienam šokio, akrobatikos bei dainos aspektui. Taip sukuriama išties užburianti ir traukianti spektaklio aplinka.
Kaukės
No pasirodymą sudaro daugybė įvairiausių elementų kilusių iš Budizmo, Šintoizmo bei įvairių minimalistinių estetikos principų.
Vienas pagrindinių No pasirodymų elementų yra kaukės. Iš viso sutinkama apie 450 įvairių bei skirtingų kaukių, daugiausia paremtų šešiasdešimčia tipų – visų su skirtingais pavadinimais. Kai kurios kaukės naudojamos daugelyje įvairių spektaklių, kitos – labai specifinės, pritaikytos konkretiems spektakliams. Kiekviena kaukė simbolizuoja ne tik veikėjo lytį, bet ir jo amžių, socialinę padėtį.
Nors No teatre naudojamos kaukės slepia aktorių veido mimikas, tai nėra visiškas jų pašalinimas. Kaukių pagalba žiūrovams leidžiama patiems interpretuoti aktorių emocijas, išraiškas bei nuotaiką. Būtent kaukių pagalbos dėka aktoriai gali labiau kontroliuoti emocijas kurias parodo publikai – pasikliaunama kūno kalba bei gestais. Kai kurios kaukės leidžia žaisti su šviesos efektais – pagal tai, kaip aktorius pakreipia galvą, kaukė „atskleidžia“ vis kitą detalią kuri atspindi skirtingas emocijas.
Scena
Tradicinė No spektaklio scena – pakankamai atvira, plati, kviečianti žiūrovą mintimis bei emocijomis dalyvauti spektaklyje. Žiūrovai aktorius mato nuo jų įlipimo į sceną iki pat išėjimo – scenoje nėra jokių užuolaidų ar kitų regos lauką ribojančių priemonių. Taigi, sceną sudaro ne tik centrinė teritorija, bet ir visa aplinka.
Vienas pagrindinių No teatro scenos ypatumų – keturiomis kolonomis palaikomas stogas virš centrinės scenos dalies. Stogas simbolizuoja spektaklio ir ir scenos šventumą ir yra matomas ne tik lauke esančiose scenose, bet ir vidinėse. Nepaisant tikėjimo aspekto, stogas taip pat naudojamas aprėpti ir apipavidalinti sceną. Manoma, jog ši architektūros dalelė kilo iš šintoizmo šventyklų.
Dar viena No spektaklį įasmeninanti detalė – hashigakari ( – pakeltas tiltas), naudojamas aktoriams patekti į sceną. Tiltas simbolizuoja ryšį tarp dviejų pasaulių, esančių tame pačiame lygmenyje – dvasių pasaulio ir mūsų – žemiškojo – pasaulio.
Kostiumai
No teatro aktoriai pasirodymo metu dėvi specialius šilkinius kostiumus, kuriuos akompanuoja įvairūs papildomi elementai – perukai, kaukės, speciali, spektakliui pritaikyta įranga. No spektaklių kostiumai laikomi atskirais meno kūriniais – į kiekvieno kostiumo sukūrimą ir paruošimą spektakliui įdedama labai daug darbo, skiriamas itin didelis dėmesys detalėms, spalvų ryškumui bei blankumui. Kostiumai turi būti paruošiami nepriekaištingai – tai puikiai matoma spektaklio metu.
Daugelį šimtmečių kostiumai buvo naudojami kaip teatro veikėjų atspindys – ištaigingi, prašmatnūs apdarai buvo vilkimi turtingų ir pasiturinčių personažų, o mažiau pasiturintys veikėjai taip pat turėjo savo specialiai stilizuotus ir pritaikytus kostiumus. Tai buvo daroma atsižvelgiant į Zeami viziją – į tai, kaip jis matė No teatrą ir jo vystymąsi. Tačiau, laikui bėgant, kostiumai pradėjo įgauti tam tikrus, specialius simbolinius elementus. Specialūs rūbai ir apdarai, kuriuos aktoriams davė samurajai ir kita aukštuomenė, buvo transformuojami į spektaklio kostiumus.
Choras bei kiti muzikantai dažniausiai dėvėjo specialius rūbus – prašmatnius, inkrustuotus penkiais herbais, aštrių bei pabrėžiančių formų. Scenos pagalbininkai dėvėjo beveik neišsiskiriančius juodus apdarus – labai panašius kostiumus naudojo ir vakarietiškos kultūros aktoriai.
Pagalbiniai įrankiai
Pagalbinių daiktų bei įrankių naudojimas No spektakliuose dažniausiai labai stilizuotas ir minimalistinis – geriausias to pavyzdys yra vėduoklė. Ją naudojo visi aktoriai, kad ir kokią rolę jie atlikdavo. Dažniausiai vėduoklė padedama aktoriaus pašonėje kai jis užima poziciją, o sekantį kartą pakeliama jau išeinant iš scenos. Šokių pasirodymų metu vėduoklė galėjo atspindėti bet kokį kitą įrankį – viską nuo kalavijo iki teptuko. Viena vėduoklė gali būti naudojama pavaizduoti daugeliui skirtingų daiktų vieno pasirodymo metu.
Jei spektaklio metu yra naudojami kiti daiktai, jie pristatomi į sceną pristatomi specialių asmenų – kuroko – kurių paskirtis labai panaši į scenos pagalbininkų. Šie žmonės gali nevaržomai vaikščioti ar būti scenoje netgi viso spektaklio metu – jų specialus juodi apdarai simbolizuoja šių žmonių nebuvimą ir nedalyvavimą spektaklyje. Tai yra priešingas elgesys nei įprasta vakarų visuomenėje.
Didesni daiktai – laivai, pastatai – į sceną įnešami prieš tam tikrą sceną, kurioje jie bus naudojami. Viena išimtis yra didysis varpas – jis naudojamas viso spektaklio metu, aktoriai už jo persirenginėja kyogen pertraukos metu.
Spektakliai
Nors iš viso randama apie 2000 No spektaklių, šiuo metu atliekama tik dešimtadalis jų. Šie spektakliai ne visada atspindi paprastų žmonių norus, kadangi didelė dalis jų išpopuliarėjo dėl Tokugavos periode gyvenusių aristokratų. Yra keletas skirtingų būdų skirstyti ir kategorizuoti No spektaklius.
Tema
Visi No spektakliai gali būti suskirstyti į tris dideles kategorijas: Genzai No tikslas sukelti emociją pateikiant vidines problemas ir įvairius konfliktus, o Mugen No tikslas – padaryti tą patį, tik parodant praeitį, nostalgiją.
Pasirodymų stiliai
Visi No spektakliai skirstomi į dvi grupes, atspindinčias jų stilių:
Spektaklio eiga
Tipinis No spektaklis dažniausiai nėra ilgas. Standartinė programa dažniausiai apima tris iš penkių teatro tipų, ir taip išsako ne tik pagrindines mintis, bet ir apima platesnius aspektus. Dialogo ar kitos verbalinės išraiškos spektaklio metu nedaug, tai tarnauja tik kaip pagalbinė komunikacijos priemonė judesiams.
Spektaklio eigoje girdime muzikinį akompanavimą (hayashi), susidedantį iš keturių muzikantų, grojančių instrumentais ir aštuonių solistų, dainuojančių priedainių metu.
Tematika
thumb|Okina hōnō
Iš viso skiriami penki No teatro tipai. Pirmasis, vadinamas kami tipas apima šventą istoriją apie šventyklą. Antrasis, shura mono, pasakoja apie karius. Katsura mono, trečiasis tipas, skirtas moteriškos lyties protagonistei. Ketvirtajame, gendai mono, istorija tampa veikia realistiška ir moderni, o ne koncentruota į legendas ir mitus, ir penktoji, kiri (kichiku), kurioje figūruoja demonai bei fantastinės būtybės.
Manoma, jog tai pats praktiškiausias ir lengviausias skirstymas. Šios grupės naudojamos iki šių dienų. Tipinis penkių atskirų spektaklių No pasirodymas susideda iš šių penkių grupių. Be šių penkių tipų dar išskiriamas Okina pasirodymas pačioje spektaklio pradžioje – manoma, jog tai seniausias No teatro pasirodymas.
Atlikėjai
Zeami paminėjo devynis No aktorystės tipus. Žemesnieji lygiai dažniausiai parodo judesio meną, o perėjimas į aukštesniuosius lygmenis atskleidžia vidinio, dvasinio pasaulio subtilumą. Nors istoriškai No aktoriai buvo pagrinde vien tik vyriškos lyties atstovai, tačiau 2009-ais metais yra užfiksuota 1200 vyriškos ir 200 moteriškos lyties aktorių. Spektaklio metu sutinkamos keturios didžiosios No atlikėjų kategorijos: shite, kyogen, hayashi bei waki.
Publika
Publikos etiketas labai panašus į vakarietiškąjį – žiūrovai tyliai sėdi savo vietose ir žiūri spektaklį. Kadangi pačioje scenoje nėra jokių užuolaidų, visi spektakliai prasideda ir baigiasi taip pat – aktoriams įeinant ir išeinant iš scenos. Publiką apšviečiančios šviesos dažniausiai paliekamos įjungtos viso pasirodymo metu – tai sukuria itin jaukų ir intymų jausmą kuriuo dalinasi aktoriai bei žiūrovai spektaklio metu.
Publika sodinama priešais sceną bei į kairią nuo jos – priklausomai nuo noro. Kadangi aktoriai dažniausiai užima pozicijas skirtinguose scenos šonuose, o ne centre, vaizdas nėra užstojamas ir publika spektaklį mato aiškiai nuo pat pradžios iki galo.
Pasirodymo pabaigoje, aktoriai po viena išeidinėja trumpam sustodami ant tilto – hashigakari. Žiūrovai ploja kiekvienam aktoriui be išimčių. Aktoriai nenusilenkia ir negrįžta į sceną iš jos išėję – tai dar vienas didelis skirtumas nuo vakarietiškos kultūros spektaklių.
Pertraukų metu, vestibiulyje galima rasti kavos, arbatos, japoniškų saldainių. Edo periodo metu, kai No spektakliai dažnai trukdavo visą dieną, vestibiulyje būdavo galima rasti ir rimtesnių patiekalų. Specialių progų metu, spektakliui pasibaigus vestibiulyje buvo galima rasti ir specialios, ceremoninės sakės.
No teatras dabar
No spektakliai vis dar populiarūs ir pritraukiantys didelį kiekį žmonių. Šiuo metu Japonijoje randama apie septyniasdešimt No teatrų, išsidėsčiusių įvairiose vietose visoje šalyje. Šie teatrai siūlo ir atlieka tiek profesionalius, tiek mėgėjiškus No pasirodymus.
Norint paminėti kelis didžiausius, būtina įtraukti Nacionalinį No Teatrą (Tokijas), Osakos No Teatrą bei Nogoya No Teatrą. Kiekvieno No stiliaus mokykla turi atskirą jai priklausantį teatrą. Tam tikrose Japonijos vietose, No teatrai atsiskyrė ir suformavo savo savitus stilius, skirtingus nuo penkių pagrindinių.
KF Korabi Peshkopi
KF Korabi – Albanijos futbolo klubas iš Peškopijos.
Istorija
Įkūrimo metais laikomi 1930-ieji.
Klubas žaidė žemesnėse šalies lygose, o 2016 m. pateko į Albanijos Superlygą. Liko paskutiniai ir prarado vietą elito divizione.
Žaidžia žemesniuose divizionuose.
Pasiekimai
Pirmasis divizionas
Antrasis divizionas
Vaizbūniškės
Vaizbūniškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Ubiškių, prie kelio Ubiškės–Čižiūnai.
Etimologija
Kaimo vardas susijęs su žodžiu vaisbūnas – „pirklys“. Pastarąjį žodį istorikas Adolfas Šapoka kildino nuo Visbio miesto, esančio Gotlando saloje.
Vaižgai
Vaižgai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 10 km į pietryčius nuo Šeduvos.
Vaižgantai (Zarasai)
Vaižgantai – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Imbrado.
Vaja
Vaja – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kurklių.
Vajasiškis (Utena)
Vajasiškis – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Daugailių.
KF Tërbuni Pukë
KF Tërbuni – Albanijos futbolo klubas iš Pukės.
Istorija
2015/2016 m. futbolo sezone žaidė Superliga pirmenybėse, bet liko paskutiniai, dešimtoje vietoje, bei prarado vietą elite.
Pasiekimai
Pirmasis divizionas
Trečiasis divizionas
Llandudno FC
Llandudno FC – Velso futbolo klubas iš Landidno.
Istorija
Klubas įkurtas 1988 m. 2014 m. rugpjūčio mėn., klubas gavo finansinę injekciją iš Kriso Kolemano ir 2014/2015 m. sezone Cymru Alliance lygoje buvo pirmoje vietoje. Tai suteikė galimybę dalyvauti elito diviziono kovose. Nuo 2015 m. žaidžia Velso Premier lygoje.
Jutkonių senkapis
Jutkonių senkapis – nenustatyto amžiaus senkapis, esantis Jutkonyse (Kupiškio sen., Kupiškio r.).
Istorija
Pagal Valstybinės archeologijos komisijos duomenis, XIX a. pabaigoje buvo keli ardomi pilkapiai, kuriuose rasdavo žmonių kaulų, geležinių kirvių, ietigalių, akmens grupių. Šiuo metu pilkapis suartas, pėdsakų nelikę. 1969 m. žvalgomąją ekspediciją vykdė archeologai Adolfas Tautavičius ir Vytautas Daugudis.
Lokalizacija
Pilkapis buvo kairiajame Lėvens krante, netoli jo ir Mituvos santakos, Jutkonių kaimo šiaurinėje dalyje, Kupiškio sen., Kupiškio r.
Padavimai, pasakojimai
(Kalba netaisyta) „Kaimiečiai pasakoja, kad iš tų milžinkapių naktimis išjoja keturi kareiviai, švedai ar vokiečiai, ir joja Lėvenin arklių girdyti. Bejodami seniau išmindžioję vasarojų, ir pagirdę, grįždavę į kalną. Jiems kalnan sugrįžus, išeidavęs vienas kareivis ir stovėdavęs ant kalno. Paklaustas ko jis čionai veikia, atsakydavęs: „Sergstu savo brolius“. Pasakoja taip pat, kad tame kalne vaidinąsi. Pradėję tą kalną arti, o taip pat ir dabar, kaimiečiai rasdavę jame senovinių, rodos, žalvarinių ginklų ir žmonių kaulų.“
Vajeičiai
Vajeičiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Obelių.
Rudesėlis (Pabebrusė)
Rudesėlis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 6 km į pietryčius nuo Molėtų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,41 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 148,9 m. Krantai aukšti, tik vakarinis krantas žemas ir pelkėtas. Ežerą supa Rudesos miškas, vietomis plyti pievos. Šiaurės rytuose išteka upelis link Rudesos ežero (Žeimenos upės intako Lakajos baseinas). Prie ežero įsikūrę Raukučių ir Pabebrusės kaimai.
Kuršų I tvenkinys
Kuršų I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Užvenčio. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Žeberės intako Ž-2 intakas, Ventos baseinas) 0,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,2 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 144,7 m. Krantai neaukšti. Aplinkui plyti dirbami laukai. Priešsroviui už 0,21 km yra Kuršų II tvenkinys. Šalia įsikūręs Kuršų kaimas.
Veliuonos Zaleskių koplyčia
Veliuonos kapinių koplyčia – didikų Zaleskių laikus menanti mūrinė koplyčia, stovinti Jurbarko rajone, Veliuonos katalikų kapinėse. Restauruota koplyčia 2021 m. buvo pripažinta nekilnojamąja kultūros vertybe.
Galima rasti šaltinių, mininčių, jog koplyčia pastatyta 1814 m. Oficialiais duomenimis, koplyčios statybos pabaigos data - 1844 m.
Išskirtinės architektūros statinys yra vieno aukšto su rūsiu ir atvira pastoge, viso 82 m² ploto. Koplyčia stūkso apie 1,6 km į vakarus nuo Veliuonos dvaro. Priekiniu fasadu Veliuonos kapinių koplyčia atgręžta į Nemuno slėnį.
Istorija
miniatiūra|269x269px|left|Koplyčia XX a.
1833 metai laikytini parapinių Veliuonos kapinių įsteigimo data. Kapinės buvo įkurtos ant aukšto Nemuno kranto. XIX a. pirmosios pusės antkapių neišliko. Yra keli XIX a. pabaigos antkapiniai paminklai. Tais laikais Veliuonos dvaro savininkai Mykolas ir Kristina Zaleskiai šiose kapinėse pastatė laidojimo koplyčią. Pietinėje kolyčios pusėje buvo ketaus laiptai, viduje - altorėlis. Koplyčia žymėjo anuometinį kapinių centrą.
Pirmojo pasaulinio karo metais koplyčios stogą pramušė iš Suvalkijos atlėkęs sviedinys. Kadangi tuo metu vyko laidotuvės, iš kitos Nemuno pusės buvo matyti, kad netoli koplyčios kažkas juda, būriuojasi žmonės, todėl buvo paleistas sviedinys. Po šio karo Zaleskių koplyčia dar buvo su langų rėmais, čerpių stogu, bet jos niekas neremontavo.
Po Antrojo pasaulinio karo plėšikai atvėrė Zaleskių koplyčios rūsio duris ir ieškodami aukso išjudino Zaleskių mirusiųjų palaikus. Vėliau įėjimas į rūsį buvo užsandarintas.
Begriūnanti mūrinė Zaleskių giminės laidojimo koplyčia visais laikais buvo ryškus kapinių akcentas ir simbolis. Su kiekvienais metais ji vis labiau nyko. Iki 2019 m. buvo išlikusios tik sienos su smailiaarkėmis durų ir langų angomis, būdingomis stilistinei architektūrai.
Restauracija
kairėje|miniatiūra|Restauruota koplyčia, 2020 m.
2019 m. sausio mėn. Jurbarko rajono savivaldybė paskelbė apie koplyčios (unikalus Nr. 4400-5042-6647) viešą pardavimą. Ilgus metus bešeimininke buvusią koplytėlę įsigijo lietuviško meno globėjas dr. Jaunius Gumbis. 2019-2020 m. vykdyti koplyčios atstatymo darbai pagal išlikusius autentiškus elementus. Restauracijos metu buvo atkurtos fasadų ir patalpų architektūrinės detalės, puošyba, taip pat laiptų turėklų ornamentai.
Atstatyta koplyčia papuošta religinės tapybos kūriniais - dr. Jauniaus Gumbio kolekcijos paveikslų kopijomis, kurias ištapė dailininkas Arvydas Brazdžiūnas-Dusė. Šiaurinio fasado nišoje - Pranciškaus Smuglevičiaus "Atpirkimo alegorija", koplyčios viduje - Vincento Slendzinskio "Šventoji šeima".
Atstatytos koplytėlės išorės ir vidaus vaizdai yra pateikiami dr. Jauniaus Gumbio per du dešimtmečius sukauptos Lietuvos dailės kūrinių bei senųjų Lietuvos ir lituanistinių knygų kolekcijos "Lietuvos menas" svetainėje.
Reikšmė kultūros paveldui
Dėl savo architektūrinės ir memorialinės svarbos 2021 m. balandžio 23 d. koplyčia buvo įregistruota Kultūros vertybių registre pavadinimu "Veliuonos kapinių koplyčia" (unikalus objekto kodas 45893). Nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos aktu Veliuonos kapinių koplyčiai suteikta teisinė apsauga.
Kretingos šv. Eleuterijaus koplyčia
'''Kretingos Šv. Eleuterijaus koplyčia''' – mūrinė stačiatikių koplyčia, stovinti Kretingoje, senosiose stačiatikių kapinėse, kurios įsikūrusios miesto rytinėje dalyje, apribotos J. Jablonskio ir Aušros gatvių. Koplyčia pavadinta kankinio vyskupo, šventojo Eleuterijaus vardu. Koplyčią aptarnauja Klaipėdos stačiatikių dekanato šventikai. Pamaldos vyksta retai, ypatingomis progomis, rusų ir lietuvių kalbomis. miniatiūra|160px|left|Skulptūros fragmentas koplyčios priengyje miniatiūra|250px|right|Šv. Eleuterijaus koplyčia
Istorija
Šv. Eleuterijaus koplyčios pastatymo 1905 m. data įspausta pastato šiaurės rytų fasade, nukreiptame į kapinių gilumą, tarp dviejų langų. Jos statyba siejama su Kretingos Šv. Vladimiro cerkvės šventiko Nikolajaus Vedenskio vardu. Jis cerkvei vadovavo nuo 1889 m. Šventikas, beje, liūdnai pasižymėjo uoliu Kretingos gyventojų rusinimu. Jis XX a. pradžioje atsikėlė į Sodo gatvę, pasistatė naują namą. 1905 m. stačiatikių kapinėse išmūrijo bizantiško stiliaus Šv. Eleuterijaus koplyčią, kurios rūsyje netrukus atgulė amžinam poilsiui.
Šv. Vladimiro cerkvė, talpinusi 400 tikinčiųjų, 1875-1927 m. stovėjo turgavietės (dab. Rotušės a.) centre, aptarnavo mieste dislokuotus Rusijos pasienio sargybos kariškius ir jų šeimų narius. Nors oficialiai 1897 m. Kretingoje gyveno tik 126 stačiatikiai, tačiau dabartinių Kęstučio–Taikos gatvių kampe buvo įkurdinta Gargždų pasienio sargybos brigada, kurioje tarnavo iš viso apie 600 kareivių. Po Pirmojo pasaulinio karo nebelikus stačiatikių bendruomenės, maldos namai tapo apleisti, pamaldos nebevyko. Nugriovus cerkvę, Kretingos stačiatikiams, kurių 1927 m. buvo 96 tikintieji, beliko mūrinė koplyčia senosiose stačiatikių kapinėse. Koplyčią aptarnavo Viekšnių, Skuodo šventikas. Lankydami kapines, žmonės koplyčioje melsdavosi už mirusius artimuosius, degindavo žvakeles. 1959 m. koplyčioje atliktas kapitalinis remontas, įregistruota kaip Telšių, Klaipėdos filija, lankė 35 tikintieji. 1963 m. vietos valdžia siūlė ją uždaryti. Pamaldas retkarčiais laikydavo Klaipėdos šventikas. 1976 m. išregistruota Kretingos filinė cerkvė.
XX a. pabaigoje keletą dešimtmečių tiek kapinės, tiek koplyčia buvo apleistos, prišiukšlintos. Koplyčia buvo išgrobstyta, išneštos ikonos, žvakidės. Laidojimo rūsys buvo užpiltas statybų atliekomis ir šiukšlėmis.
Tendžin festivalis
miniatiūra|dešinėje|250px|Tendžin festivalio paradas su gabenamu mikoshi Tendžin festivalis, arba pažodžiui „Dievų festivalis“ – vienas seniausių festivalių Japonijoje, vykstantis birželio 24–25 dienomis. Tai yra natsu matsuri(jap. 夏祭り) – vasaros metu vykstantis festivalis. Šios šventės ištakos siekia 951 metus, kai apvalymo ritualai būdavo atliekami norint išvengti užkrečiamų ligų karštu vasaros periodu, tačiau, šventė tikrai išpopuliarėjo ir tapo vis įžymesnė kartu su Osakos miesto augimu. Tendžin festivalis yra šinto tradicijų dalis.
Kretingos šv. Eleuterijaus koplyčia
Istorija
2003 m. liepos mėn. Šv. Eleuterijaus koplyčią restauravo Palangos statybos bendrovė „Parama“. Ją restauruojant išliko autentiška išorė ir vidus, išsaugoti senieji akmenys. 2003 m. rugpjūčio mėn. koplyčia buvo pašventinta. Iškilmėse dalyvavo archimandritas Antonijus, Palangos Iveros Dievo Motinos ikonos cerkvės igumenas Aleksijus, jerėjai Ilja ir Viktoras iš Klaipėdos visų Rusijos Šventųjų cerkvės.
Architektūra
Koplyčia pastatyta su laidojimo rūsiu (neišlikęs). Ji stačiakampio plano, sumūryta iš tašytų akmenų, su kontraforsais. Platūs durų ir langų apvadai sudėti iš degtų plytų, durų ir dviejų langų porų šoninėse sienose angos įrengtos arkinės. Stogas keturšlaitis, apskardintas, su iškylančiu tinkuoto mūro dviejų tarpsnių bokštu, kurį vainikuoja šalmo pavidalo kupolas. Įėjimą priekiniame fasade dengia įrengtas atviras prieangis su keturšlaičiu apskardintu stogeliu, kuris remiamas dviejų masyvių apvalių mūrinių kolonų. Virš prieangio stogelio įtaisytas nedidelis skardinis kupolas. Koplyčios prieangyje, prie durų iš kairės, stovi postamentas su buvusios sėdinčio angelo skulptūros fragmentu. Manoma, ji buvo perkelta po stogu nuo kapo, vėliau sudaužyta 1960–aisiais.
Tendžin festivalis
Sugavara no Mičidzanė
Sugawara no Michizane (jap. 菅原 道真), vėliau žinomas kaip Tenjin, daug pasiekė kaip poetas, mokslininkas bei politikas. 886 metais jis buvo paskirtas gubernatoriumi Sanuki provincijoje. Per 4 metus trukusias pareigas, jis sukūrė daug poezijos. Vėliau, grįžus į Kiotą jis buvo paskirtas ambasadoriumi Kinijoje. Tačiau, 901 metas, dėl jo priešininko, Fujiwara no Tokihira, Sugawara no Michizane buvo pažemintas pareigose ir jam buvo skirtos pareigos Daizafu, Kyūshū Chikuzen provincijoje. Tai buvo nuošalus regionas, ir perkėlimas ten prilygo tremčiai. Likusį savo gyvenimą Michizane paskyrė mokslui ir tuo metu tapo geriausiu literatūros ekspertu tomis dienomis. Jam mirus, Michinaze buvo pradėtas laikyti dievybe. Taip atsitiko todėl, kad Shintoizmo religijoje tikima, kad kilnūs, daug pasiekę žmonės tampa „kami“ po mirties. Be to, Sugawara no Michizane buvo gimęs jaučio metais, bei buvo apsaugotas nuo jį užpuolusių samdytų žudikų stebuklingai atsiradusio bulio pagalba. Tie patys priešai sudievino Michizane praėjus penkiasdešimčiai metų po jo mirties. Nemažai garbintojų vis dar atvyksta prie Tenjin šventyklų kiekvieno mėnesio dvidešimt penktą dieną, garbinti gulinčių bulių statulų. Jos yra trinamos rankomis, o po to žmonės trina save ar savo vaikus, taip perkeldami palaiminimą.
Ištakos
Pagrindinis autoritetas Šinto religijoje yra šventikai. Tradiciškai, jų pareigos buvo paveldimos iš kartų į kartą, bet šiais laikais tapti šventiku išmokstama. Į šventiko pareigas įeina – bendravimas su „kami“ bei užtikrinimas, kad visos ceremonijos ir apeigos būtų tinkamai įvykdytos. Šinto religija neturi vieno šventų tekstų rinkinių, kuris būtų panašus į islamišką Koraną ar krikščionišką Bibliją. Vietoj to, yra kelios knygos kurios suteikia reikiamą informaciją ir patarimus – Kodžiki (jap. 古事記), Nihongi (jap. 続日本紀) ir Engishiki (jap延喜式). Dauguma japonų mano, kad Osakoje vykstantis Tenjin festivalis yra vienas iš trijų populiariausių švenčių Japonijoje. Ši šventė skirta pagerbti IX a. gyvenusį Sugawara no Michizane (845 – 903). Šis žmogus buvo labai gerbtas, kad jam mirus, jo asmenybė tapo literatūros ir mokslo dievu. Šio garbinimo dėka, jam buvo suteiktas naujas vardas – Tenman Tenjin, arba tiesiog – Tenjin. Savo naujo dievo garbei Osakos gyventojai pastatė Temmangu šventyklą X a. pradžioje. Anksčiausiai šis festivalis paminėtas 951 mūsų eros metais. Ne tik Osaka, bet ir dauguma kitų miestų ir miestelių taip pat turi savo šventyklas šiam populiariam Šinto dievui. Osakos festivalis prasidėjo, kaip auka Tenman Tenjin, kad šis apsaugotų žmones nuo maro. Pasak vietinių įrašų, 951 metais dėl labai karšto oro užklupo sausra. Tais laikais buvo manoma jog šios oro sąlygos padeda sklisti įvairioms ligoms. Kaip ligų prevencijos būdą, kiekvienas Osakos miesto gyventojas iškarpydavo žmogaus formos popieriaus skiautę ir nunešdavo ją į Temmangu šventyklą. Šinto šventikai, kurie būdavo atsakingi už Temmangu šventyklą surinkdavo visus karpinius iš popieriaus, juos šventindavo, tuo pačiu metu trindami popierių į savo kūnus. Tam, kad ritualas būna užbaigtas, ir apsauga nuo ligų pradėtų veikti, popierius, atvaizduojantis žmones būdavo surenkamas ir išvežamas už miesto ribų. Tada popierinės lėlės sukraunamos į valtį ir paleidžiamos plaukti upe. Vėliau šios popierinės lėlės išverčiamos už borto į vandenį.
Tenjin Matsuri išpopuliarėjimas
Manoma, jog Osakos festivalis savo aukštumas buvo pasiekęs Edo laikotarpio metu (1603 – 1868). Tuo laikotarpiu Tenjin garbinimas labai išpopuliarėjo ir kaligrafija buvo pradėta vertinti kaip vienas iš pagrindinių jo talentų. Tame amžiuje laivų parade plaukdavo 70 specialių, festivaliui dekoruotų laivų, šiomis dienomis, tokią paskirtį atlieka tik vienas laivas. Šiuo laikotarpiu taip pat būdavo įprasta kiekvienam miesto rajonui pagaminti įspūdingą, kelių metrų aukščio lėlę. Parado metu lėlės pastatomos lauke, prieš namus. Jų paskirtis – pasveikinti dievus, kurie būdavo nešami mikoshi (nešiojamuose šventyklose). Maždaug 14 šių lėlių yra išlikusių. Jas galima pamatyti Tenmangu šventykloje festivalio metu. Šios lėlės būdavo labai prabangios, siūvinėtos auksiniais ir sidabriniais siūlais. Turint omenyje šių laikų valiutą, lėlių kaina galėtų siekti dešimtis milijonų yenų. Jos užregistruotos kaip prefektūros kultūrinė nuosavybė. Mikoshi nešiojimo, danjiri-bayashi tadicijos taip pat siekia Edo laikotarpį. XIX a. laivų festivalio metu plūduriuodavo apie 200 laivų. Kiekvienas laivas gabendavosi beveik dviejų metrų aukščio lėlę, atvaizduojančią kokį nors veikėją iš klasikinės Jōruri (jap. 浄瑠璃) – baladės-dramos, pavyzdžiui, Jingū-kōgō (jap. 神功皇后), Katō Kiyomasa (jap. 加藤 清正), Shōki (jap. 鍾馗), Ushiwakamaru (jap. 牛若丸). Taip pat atsirado keturios grupės, kurių kiekvieną sudarė aštuonios geišos – otome (jap. 乙女), pašventintas vaikas Shindo (jap. 震度), kuris eina prieš nešiojamąją šventyklą mikoshi. Šis vaikas rankoje nešasi slyvų medžio šakelę, kuri perkeldavo mitamą (jap. 御魂, dvasią) iš honden (jap. 本殿, pagrindinės salės) į mikoshi. Parade taip pat atsirado chi-no-wa, didelis apvalus ratas, pagamintas iš žolių ir gabenamas panašiu būdu kaip ir mikoshi. Ningyō (jap. 人形) – japoniškos lėlės gaminamos šiai šventei. Dažniausiai sutinkama – Tenjin figūrėlė iš molio ir papjėmašė. Jos būdavo populiarios, kaip suvenyrai beveik visose 5000 tuo metu buvusių Tenjin šventyklų. Šios figūrėlės įprastai atvaizduoja Tenjin apsuptą dviejų ministrų.Tenjin matsuri Osakoje šiomis dienomis nėra vienintelė vieta, kur ši šventė yra minima. Visoje Japonijoje yra apie dešimt tūkstančių Tenjin šventyklų, daugumoje demonstruojami kaligrafijos pavyzdžiai, nes Tenjin yra mokslo dievybė.
Tenjin ritualas
Festivalis atidaromas Liepos 24 dieną, apie 8 valandą ryto. Pirmoji šventės dalis – Yomijasai (jap. Yomiyasai) prasideda pagrindinėje Osaka Tenmangu šventyklos salėje. Iš jos apytiksliai 200 žmonių procesija išeina link ritualinės vietovės, žinomos kaip Wakamatsu – cho. Osakos gyventojai pagerbia dievą Tenjin Šintoizmo ritualu. Šioje ceremonijoje pasirenkamas vaikas, kuriam tenka Tenjin vaidmuo. Šis vaikas neša alebardą – ilgakotį ginklą, kuris japonijoje vadinamas „hoko“. Šiame rituale „hoko“ vaizduoja ligas, kurios kamuoja miestą. Šį ceremonija prasideda Temmangu šventykloje kartu su ritualu, kurio metu šokama bei meldžiamasi. Po šių apeigų, Temmangu šventikai paduoda Tenjin vaidinančiam vaikui „hoko“ ir jie kartu keliauja prie upės. Jiems sulipus į mažą baltą valtį, ši nuplukdoma į upės vidurį. Pasimeldus, vaikas įmeta ginklą į upę, taip atliekamas apsivalymas, simbolizuojantis visų miestą kamuoančių ligų atsikratymą.
Runionių ežeras
Runionių ežeras - ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 2 km į šiaurės rytus nuo Alantos. Ežero ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius - 0,17 km, plotis - iki 0,09 km. Altitudė 118,5 m. Krantai neaukšti, sausi, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse plyti pievos, auga miškeliai. Šalia įsikūręs Runionių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Virintos intako Vastapos baseinui.
Tendžin festivalis
Paradas
Paradas, vadinamas Rikutogijo (jap. Rikutogyo) prasideda Liepos 25 d. 15:30 Osakos Tenmangu šventykloje su religine Šintoizmo ceremonija, kurioje dievo Tenjin dvasia yra perkeliama iš savo šventyklos į mikoshi (kilnojąmą šventyklą). Mikoshi suteikia laikiną buveinę dievams bei dvasioms. Ši šventykla primena gražiai dekoruotą miniatiūrinę pilį, kuri gabenama neštuvų pagalba žmonėms ant pečių. Šios procesijos ir mikoshi gabenimo tikslas – suteikti dievui Tenjin galimybę aplankyti žmones ir pamatyti, kaip jie gyvena. Be pagrindinio mikoshi, kuriuo gabenamas Tenjin, parade galima pamatyti ir galybę kitų nešiojamų šventyklėlių, skirtų įvairiioms dievybėms. Paradas, kuris vyksta žeme yra vienas iš svarbiausių šventės elemetų. Maždaug trys tūkstančiai žmonių žygiuoja šiame parade. Jie būna persirengę XVIII a. – XX a. amžiaus drabužių madomis. Kostiumuoti vaikai, šokėjai, Moyooshi-daiko būgnininkai, muzikantai, geišos yra vienį iš įvairiausių parado dalyvių. Tenjin mikoshi yra nešamas miesto gatvėmis, specialiai atrinktų žmonių, kurie būna apsirengę baltais rūbais. Ši eisena užsibaigia šiaurinėje Tenjinbaši tilto pusėje. Ten galima nusipirkti bilietus į festivalio metu plaukiančius laivus.
Laivų paradas
Laivų paradas vyksta paskutinę festivalio naktį. Osakos gyventojai šį renginį vadina funatogijo (jap. Funatogyo). 18:00 laivai palieka Tenjinbashi tilto prieplauką. Šimtai žibintais apšviestų laivų ir baržų plaukia Okavos (jap. Okawa) upe, kuri teka per Osakos miestą. Kai kurie laivai turi jų deniuose uždegtus laužus, tam, kad nuo kranto būtų geriau stebėti pramogas, kurios vyksta laivuose – tradicinę japonišką muzika, šokius, bei dramos spektaklius. Specialus laivas, vadinamas Ho-ansen yra atsakingas už mikoshi šventyklos pergabenimą. Laivų parado kulminacija tampa fejerverkai, kurie prasideda 19:30. Šis reginys trunka apie dvi valandas, o jo metu į dangų paleidžiami apytiksliai 5000 fejerverkų. Tie, kuriem nepavyksta pakliūti į laivus, ir iš ten stebėti aplink vykstančius spektaklius, gali tai daryti nuo upės kranto ar tiltų. Laivuose taip pat gabenamos kilnojamosios šventyklos - mikoshi. Pasibaigus laivų paradui jos, kartu su muzikantų, šokėjų, bei kostiumais persirengusių vietinių gyventojų procesija gražinamos į Temmangu šventyklą.
Moyooshi daiko
Moyooshi daiko – būgnininkų pasirodymas, kurie keliauja po miestą, mušdami į vieną didelį, automobilyje įtaisytą būgną. Šis būgnas yra autentiškas, atkeliavęs iš Osakos pilies kaip Tojotomi klano dovana Osakos Tenmangu šventyklai. Būgnui bekeliaujant aplink miestą, atliekamas ir Karausu – po būgno apačia padedamos kelios medinės kaladėlės, dėl to būgno išgaunamas garsas visiškai pasikeičia. Patys būgnininkai vadinami Ganji dėvi ryškiai raudonus galvos raiščius.
Danjiri Bayashi
Danjiri Bayashi – foninė muzika, kuri skamba visos šentės dienos metu, pagal ją šokamas Drakono šokis – šis šokis atliekamas šokėjų komandai manipuliuojant ilga, lanksčia drakono figūra, pasinaudojant prie jo pritvirtintais stiebais.
Mikoshi
Mikoshi (jap. 神輿)- nešiojama šinto šventykla. Šintoizmo išpažinėjai tiki, kad ši šventykla tarnauja kaip transporto priemonė dievybėms, kur jas nugabena iš pagrindinės šventyklos į laikinąją. Edo laikotarpiu, ten kur į upę išmestas „hoko“ būdavo išplaunamas į krantą, būdavo pastatoma laikina šventykla, kur ten stovėdavo visus metus. Mikoshi pagalba dievas būdavo pergabenamas į tą laikinąją šventyklą.
Shishi-mai
Shishi-mai (jap. 獅子舞) – liūto šokis. Festivalio metu didelė grupė, sudaryta iš maždaug 500 šokėjų, sudarytų nuo visiškai jaunų vaikų, iki suaugusių, šoka shishimai. Šis šokis yra importuotas iš Kinijos, Tangų dinastijos 752 metais, tačiau japonai tai pritaikė savo kultūrai. Šį šokį seka pasirodymas Kasa Odori – šokis su mažais skėčiais, Yotsutake – šokis panaudojant bambuko lazdeles kaip garsinį elementą. Daugumą šokėjų atvaizduoja dvi tos pačios šeimos kartas.
Plojimas rankomis
Grupės festivalio dalyvių ploja rankomis, tam tikrų ritmu, kuris pabrėžia įprastai neakcentuojamas muzikos vietas. Šis paprotys vyksta parado ir laivų procesijos metu. Vietiniai gyventojai džiaugiasi šiuo ritualu ir jį žiūri, kaip į dar vieną Osakos tradiciją.
Tenjin šventyklos
Osaka Tenmangu(大阪天満宮, Ōsaka Tenmangū), šventykla įkurta XX a. yra paskirta garbinti mokslo dievybę – Sugawara no Michizane. Osakos Tenmangu šventykla buvo sudeginta daug kartų nuo savo pastatymo datos. Šiuo metu pagrindinė jos salė „Honden“ ir pagrindiniai šventyklos vartai yra 1845 m. Be šios šventyklos yra daug kitų Tenmangu šventyklų. Viena labiau išsiskiriančių – Daizafu Tenmangu. Jos teritorijoje yra apie 6000 slyvų medžių. Šis didelis skaičius atspindi Sugawara no Michizane ilgalaikį potraukį medžiams bei jų žiedams. Pats žymiausias medis yra į dešinę nuo „Honden“ (pagrindinės šventyklos). Šis medis žinomas kaip Tobiume (skraidantys slyvų medis). Pagal legendą, po to, kai Sugawara no Michizane paliko Kyotą ir išvyko į savo tremtį, šis medis gedėjo tiek smarkiai, kad išsiroves save iš žemės, nuskrido į Daizafu susitikti kartu su Michizane.
Bukynas
thumb|200px|right|Bukynas
Bukynas – medynas, kuriame vyrauja bukai.
Bukas dažniau nei kitos plačialapės rūšys sudaro grynus miško medynus, taip pat yra mišrių miškų su spygliuočiais dalis. Paprastasis bukas Europoje auga ir lygumose, ir kalnuotose vietovėse; kalnuose tai paprastai aukščiausiai auganti medžių rūšis. Stačiuose kalnų šlaituose bukynai turi didelę reikšmę dirvožemio apsaugai ir vandens išsaugojimui. Miškininkystėje bukas vertinamas kaip mišką formuojanti, klimatą reguliuojanti rūšis. Paprastasis bukas Europoje savaime auga beveik visoje Europoje – nuo Ispanijos iki Kaliningrado srities, Lenkijos, Vakarų Ukrainos, taip pat Jungtinėje Karalystėje. Tarp bukynų pastatyta daugybė sanatorijų ir poilsio namų.
Lietuvoje
Lietuva yra už natūralaus bukų arealo. Bukų introdukcija Lietuvoje prasidėjo XIX a. Miškuose bukynų yra labai nedaug, tik drėgnokose miško augavietėse Lietuvos vakarinėje dalyje, kitur pernelyg šalta. Nedidelių bukynų yra Šilutės, Kliošių, Ašpurvių ir Girulių miškuose.
Vajėšiai
Vajėšiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 14 km nuo Anykščių, prie Elmės upės.
Istorija
Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos, Liūto partizanų rinktinės partizanai. Netoli Vajėčių 1950 m. kovo 15/16 dd. [pagal kitus davinius: 1950 m. birželio 15 d.] žuvo partizanas Vytautas Magyla s. Juozo – Vairas, Sakalas.
Ilčiūnų pilkapis
miniatiūra|328x328px|Ilčiūnų pilkapis Ilčiūnų pilkapynas (vad. Milžinų kapais) – I tūkst. pilkapis, esantis Ilčiūnuose (Subačiaus sen., Kupiškio r.).
Istorija
Pilkapis nuo seno vadinamas „Milžinkapiais“. Šiuo metu išlikę du 7–9 m skersmens pilkapiai su akmenų vainikais, vienas nuo kito nutolę per 35–40 m., šalia 1944 m. iškastų apkasų šarvuočiams. Žvalgyti 1969 ir 1980 m., bet detalesnių tyrimų neatlikta.
Paminklo apsauga
1973 m. įrašytas į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą. 1992 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 5288). 1998 m. LR Vyriausybės nutarimu paskelbtas kultūros paminklu, 2005 m. LR kultūros ministro įsakymu įtrauktas į valstybės saugomų objektų sąrašą.
Lokalizacija
Pilkapis yra Subačiaus girininkijos 20 kvartalo PR dalyje, 0,45 km į ŠR nuo kelio Ilčiūnai–Subačius kelio (Nr.1203), Ilčiūnų km.
Pasakojimai, padavimai
Valstybės archeologijos komisijos duomenimis 1923 m. Vladas Šinkūnas ardamas žemę rado titnaginį peilį, 1935 m. surasdavę žmonių didelių kaulų ir kaukolių, o pilkapiai buvo kasinėjami medžioklės tikslais, kadangi juose rasdavo lapių ir barsukų, vėliau pilkapis saugotas vietos eigulio.
Salinis (Molėtų r.)
Salinis - ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 3 km į pietus nuo Kuktiškių, Kuktiškių miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus - 0,22 km, plotis - iki 0,16 km. Altitudė 157,4 m. Pietinėje dalyje yra 0,02 ha salelė. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Į vakarus įsikūręs Mintaučių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Lapavartės intako Dumblės baseinui (Aiseto ežero baseinas).
Kuršų III tvenkinys
Kuršų III tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Užvenčio. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Žeberės intako Ž-2 intakas, Ventos baseinas) 1,5 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,34 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 151,7 m. Krantai daugiausia žemi, vietomis apaugę krūmais. Pasroviui iškart telkšo Kuršų II tvenkinys, priešsroviui už kelių metrų – Kuršų IV tvenkinys. Vakarinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Kuršų kaimas, į pietus – Žalakių kaimas.
Nodiejiškių pilkapis
Nodiejiškių pilkapis – senkapis, esantis Nodiejiškiuose, Alizavos seniūnijoje, Kupiškio r. Datuojamas II–V a.
Istorija
Archeologas Fiodoras Pokrovskis mini, jog XIX a. pabaigoje, apie 1870 metus, vieną pilkapį kasinėjo kaimo žmonės. Jame rado žmonių kaulų, apyrankę, ietigalį, kirvį. Valstietis Petras Vedluga kaimo laukuose rado bronzinį kirvelį, kuri pardavė grafui Tiškevičiui Astrave prie Biržų. 1936 m. dar buvo išlikęs vienas pilkapis, tačiau XX a. 7-metį pilkapio akmenys pašalinti, o sampilai išlyginti traktoriais dirbant laukus ir šiuo metu sunaikinti. 1969 m. žvalgomąją ekspediciją vykdė archeologai Adolfas Tautavičius ir Vytautas Daugudis.
Lokalizacija
Pilkapis yra 1 km į PV nuo Bakšėnų piliakalnio, Pyvesos dešiniajame krante, dešinėje kelio Kupiškis–Vabalninkas pusėje, 0,3 km į R nuo jo buvę keli pilkapiai su akmenų vainikais, Alizavos sen., Kupiškio r.
Vajukiškė
Vajukiškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Reškutėnų.
Gyvakarų kapinynas
miniatiūra|294x294px|Priešistorinių laikų keramikos iš Gyvakarų kapinyno fragmentai Gyvakarų kapinynas – III tūkst. pr. m. e. pabaigos – II tūkst. pr. m. e. antros pusės kapinynas Gyvakaruose (Alizavos sen., Kupiškio r.)
Istorija
2000 m. gegužės mėn. kasant žvyrą buvo aptiktas griautinis žmogaus kapas su akmeniniu kirviu ir smeigtukas (perlūžęs į dvi dalis, bendras ilgis 12,3 cm). Rugsėjo mėn. rasti kaulai perduoti VU Medicinos fakulteto Anatomijos, histologijos ir antropologijos katedrai, tyrimams. Konstatavus, kad karjere galbūt rastas neolito laikotarpio kapas, buvo organizuota archeologinė ekspedicija išsamesniems tyrimams. Tyrimų vadovas Povilas Tebelškis, dalyviai Lietuvos istorijos instituto Archeologijos skyriaus bendradarbiai, akmens amžiaus specialistai dr. Tomas Astrauskas ir Džiugas Brazaitis. Tyrimų metu buvo ištirtas 50 m². plotas (2 perkasos).
Pirmoje perkasoje buvo surinktas nemažas kiekis smulkių kaulų, tarp jų ir dantų. Taip pat rasti dar du dirbiniai: titnaginis įtveriamasis kirvukas keturkampe pentimi ir titnaginė skeltė-peilis. Antroje perkasoje kapų ir radinių nerasta.