cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prancūzų mitologija
Prancūzų mitologija apima galų, frankų, normanų, bretonų ir kitų Prancūzijoje gyvenančių ir gyvenusių tautų mitologiją, senovines istorijas apie dieviškas būtybes ar didvyrius, kuriais toje konkrečioje kultūroje tikėta.
Bretonai
Bretonai yra keltų tauta. Jų mitologijoje dominuoja keltų kosmologija:
Galai
Galai taip pat buvo keltų tauta, kurių mitologijoje dominuoja keltų kosmologija:
Frankai
Frankų mitologija ir legendos susijusios su Karoliu Didžiuoju, kuris yra krikščionybės gynėjas ir Prancūzijos mitologinis karalius. Vyrauja krikščioniškoji kosmologija ir epinės istorijos. Nors ne visiškai mitologinės, šios legendinės istorijos turi tam tikrų mitinio epo elementų:
Normanai
Nors normanų kultūroje buvo vikingų paveldo bei skandinavų mitologijos, tačiau jie greitai asimiliavosi su kitomis kultūromis ir po kelių kartų nebesiskyrė nuo savo kaimynų prancūzų.
Viduramžių Prancūzija
Viduramžių Prancūzijos maginės ir legendinės būtybės minimos prancūzų tautosakoje yra kilusios iš ankstesnės mitologijos. Nors daugelis pirminių mitų buvo pakeisti krikščionybe, čios mitologinės figūros išliko folklore, legendose, epuose ir pasakose:
Jalovi Rugas
Jalovi Rugas – maža gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į rytus nuo Plaskų, 30 km į rytus nuo Augustavo ir 89 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Augustavo girioje ir šalia Juodosios Ančios upės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Hossein Kaebi
Hoseinas Kebi (g. 1985 m. rugsėjo 23 d.) – futbolininkas, Irano rinktinės ir Steel Azin klubo gynėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2002 m. vasario 6 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate.
Kaagvasu departamentas
Kaagvasu departamentas  – departamentas rytinėje Paragvajaus dalyje. Administracinis centras – Koronel Ovjedas.
Departamento pavadinimas kilo iš gvaranių kalbos: ka’a reiškia „žolė, miškas, apžėlęs kalnas“, guasu – „didelis“.
Geografija
Kaagvasu departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtinio regiono centrinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su San Pedro ir Kanindeju departamentais, rytuose – su Aukštutinės Paranos departamentu, pietuose – su Gvairos ir Kaasapos departamentais, vakaruose – Kordiljeros ir Paragvari departamentais.
Departamentą iš šiaurės į pietus kerta Kaagvasu Kordiljera, sudaryta iš mažesnių aukštumų. Jos aukštis siekia iki 250 m. Į vakarus ir į šiaurę nuo jos būdingos lygumos ir ganyklos, o rytuose paviršius aukštesnis, gausiai apaugęs miškais.
Gyventojai
Kaagvasu departamente 2002 m. gyveno 435 tūkst. gyventojų, tai sudaro 6,6 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 38 žm./km². Tankiausiai gyvenama centrinė ir vakarinė teritorijos dalis, rečiau vakarai ir šiaurė. Apie 31 % gyventojų gyvena miestuose. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų Kaagvasu yra užregistruota virš septynių tūkstančių (7040; 2002 m.), tai ačai, mbijai ir ava gvaraniai. Dauguma (84,4 %) ūkių turi elektrą, tačiau vandentiekį turi tik apie trečdalis.
Administracinis suskirstymas
thumb|280px|Administracinis suskirstymas Kaagvasu departamentas padalintas į 22 apygardas:
Božichai
Božichai  – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurės vakarus nuo Vengruvo ir apie 69 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Stara Viešo valsčiaus centras. Kaimas įsikūręs dešiniajame Liveco upės krante.
Birštonai
Birštonai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Griškabūdžio.
Selimijos mečetė
Selimijos mečetė  – osmanų laikotarpio mečetė vakarų Turkijos mieste Edirnėje. Jos statybos darbai vyko 1569–1575 m., valdant sultonui Selimui II-jam, o statybos darbus atliko žymusis architektas Mimaras Sinanas. Ši mečetė laikoma vienu iš didžiausių islamo meno šedevrų.
Selimijos mečetė yra aštuonkampio plano, 43,25 m aukščio, kaip ir kitos Sinano mečetės ji apsupta puskupoliais, o viršuje – didelis kupolas (31,25 m skersmens). Pastatas suprojektuotas taip, kad mihrabas būtų matomas iš bet kurios mečetės vietos. Šis unikalus mihrabas yra apsidės formos, giliai įlinkęs ir apšviečiamas pro langą sklindančios šviesos. Priešais mečetę yra stačiakampio formos vidinis kiemas, o kampuose keturi 70,89 m aukščio minaretai, turintys po 3 balkonus. Pastatą supa kiulijė – mečetės kompleksas (ligoninė, mokykla, medresė, biblioteka, pirtys ir kt.).
Sultonas Selimas II pradžioje norėjęs pastatyti didelę mečetę Kipre, tačiau dėl ten buvusios nestabilios padėties pasirinko artimesnį miestą Edirnę. Tuo metu Stambule jau buvo gausu didelių mečečių. 1913 m. bulgarų antpuolio metu mečetė buvo atakuota, tačiau ženkliai nenukentėjo. Visgi, iki šių dienų matomas įskilimas kupole. Selimijos mečetė buvo pavaizduota 1982–1995 m. lirų banknotuose. 2011 m. mečetė įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Vengrijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Vengrijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Aukštutinio Provanso Alpės
Aukštutinio Provanso Alpės (04)  – Prancūzijos departamentas šalies pietryčiuose, Provanso-Alpių-Žydrosios pakrantės regione. Prefektūra Dine le Bene (Digne–les-Bains).
Departamente 4 apskritys, 30 kantonai, 21 municipalinis susivienijimas ir 200 komunų.
Istorija
Įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymu nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė didžiąją dalį Provanso provincijos. Iki 1970 m. vadinosi Žemosios Alpės.
Geografija
Departamentą supa Pajūrio Alpių, Varo, Vokliūzo, Dromo ir Aukštutinių Alpių departamentai bei Italija.
Svarbiausi miestai – Manoskas, Barselonetė, Kastalanas ir Forkalkjė.
Svarbiausios upės – Diuransas, Verdonas, Bleonas, Asas, Ubaja, Varas, Buešas, Žabronas.
Ekonomika
Vyrauja reabilitacijos, gydymo, turizmo ir sporto infrastruktūra. Svarbiausios slidinėjimo stotys – Pra Lupas ir Le Sauza.
Politika
Departamento Generalinė taryba ir prefektūra yra Manoske. Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Klodas Domeizelis (išrinktas 1998 m.), Atstovų rūmuose – Žanas Lui Bianko ir Danielis Spagnu (išrinkti 2002 m.)
Medardas Grigaliūnas
Biografija
Mokėsi Kabelių pradžios mokykloje, 1950 m. baigė Joniškėlio žemės ūkio technikumą. 1950–1952 m. dirbo Šiaulių srities žemės ūkio valdyboje. 1954–1956 m. LKP CK, 1956–1959 m. LSSR MT darbuotojas. 1959–1961 m. Kepalių (Joniškio rajonas) kolūkio pirmininkas. 1961–1962 m. Joniškio rajono Vykdomojo komiteto pirmininkas, LKP Joniškio rajono komiteto I sekretorius ir LKP CK partinis organizatorius prie Joniškio teritorinės kolūkių ir sovietinių ūkių valdybos. 1962 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją.
1962–1963 m. žemės ūkio produktų gamybos ir paruošų ministro I pavaduotojas. 1963–1965 m. LSSR Ministrų Tarybos pirmininko I pavaduotojas ir žemės ūkio produktų gamybos ir paruošų ministras. 1965–1985 m. LSSR žemės ūkio ministras. Nuo 1968 m. SSRS-Danijos draugijos Lietuvos skyriaus prezidiumo pirmininkas. 1985–1988 m. Agropramoninio komiteto pirmininko pavaduotojas. 1988–1992 m. Tarpkolūkinių kurortinių įstaigų susivienijimo pirmininkas. 1993–1997 m. Lietuvos žemės ūkio bendrovių asociacijos programų direktorius.
Nuo 1961 m. LKP CK narys, nuo 1963 m. LSSR AT deputatas.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Jazai
Jazai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į rytus nuo Plaskų, 27 km į rytus nuo Augustavo ir 87 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Augustavo girioje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Užusienio koplyčia
Užusienio koplyčia stovi Vilniaus miesto pietvakarinėje dalyje, Naujininkų seniūnijoje, Užusieniu vadinamame rajone. Koplyčia yra už 1,5 km į vakarus nuo kelio (Eišiškių plento), privačių namų gyvenvietės pakraštyje, prie Panerių miško.
Katalikų koplyčia priklauso Vilniaus Visų Šventųjų parapijai. Medinė, atvirų formų koplyčia veikia šiltuoju metų laiku, ji tarnauja kaip gegužinių pamaldų pravedimo vieta, daugiausiai lenkų kalba.
Istorija
Senosios Užusieno gyvenvietės istorija siekia XVI a. Nuo 2006 m. veikia įregistruota vietos bendruomenė. Dabartinė koplyčia šios bendruomenės pastangomis prieš keletą metų rekonstruota vietoje čia buvusios tradicinių formų medinės koplyčios, stovėjusios nuo 1922 m. Ją mena pakabinta ąžuolinė atminimo lenta. Ši vieta nuo senų laikų garsėjo gegužinėmis pamaldomis. Atstatytoji koplyčia buvo pašventinta apie 2012 m.
Edifício Altino Arantes
Edifício Altino Arantes – 161 m aukščio dangoraižis San Paule, Brazilijoje. Buvo baigtas statyti 1947 m.
1380 m.
1380 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Naujojo Lentvario botaninis draustinis
Naujojo Lentvario botaninis draustinis – saugoma gamtos teritorija Trakų rajono savivaldybėje (Lentvario seniūnija), įsiterpusi tarp Grigiškių šiaurėje, Naujojo Lentvario vakaruose, Lentvario pietvakariuose ir Mačiuliškių pietuose. Nedidelė dalis patenka į Vilniaus miesto savivaldybę (Panerių seniūnija). Įsteigtas 1996 m. gegužės 29 d.
Draustinio teritorijoje esančiame Dirkliškių miške saugoma ekotipų gausa (miškai, pievos, pelkės) bei retų augalų rūšių augavietės.
San Chuano provincija
thumb|240px|Tipiškos San Chuano provincijos lygumos thumb|240px|Pusdykumių kraštovaizdžiai Andų pašonėje thumb|240px|Geologiniai dariniai Iščigvalasto parke
San Chuano provincija  – provincija vakarinėje Argentinos dalyje. Šiaurėje-rytuose ribojasi su La Riochos, pietryčiuose – su San Luiso, pietuose – su Mendosos provincijomis. Visa vakarine riba ribojasi su Čilės Respublika. Administracinis centras – San Chuanas.
Geografija
Provincija išsidėsčiusi kalnuotame ir sausame Kujo regione. Teritorijos rytus užima sausos plokščios lygumos (sausųjų pampų dalis), centrinę dalį – neaukšti kalnagūbriai (Tontalio, Punilijos ir kt.; Pampų Kalnagūbrių zona), o vakarus – aukštos Andų kalnų grandinės (aukštis iki 6770 m, Mersedarijo k.).
Klimatas sausas ir karštas. Vyraujantis vėjas – zonda. Dauguma kritulių iškrenta vasarą, dažnai sukeldami audras. Didelė dienos ir nakties temperatūrų kaita. Kalnuose neretos šalnos. Būdingas dirvožemis – raudonžemis. Provincijos šiaurės rytuose yra išlikusios 200 mln. metų senumo geologinės formos (Iščigvalasto provinciniame parke).
Dauguma upių priklauso Desagvadero vandens sistemos baseinui: (Bermechas – Desagvadero dalis, San Chuano upė, Chačalis). Sausuoju metu dauguma upių išdžiūsta, susiskaido į atskirus telkinius. Didesnių upių slėniai – svarbios žemės ūkio sritys. Yra nemažai druskingų pelkių ir druskos lygumų (Hvanakačės, Salina Pampa de los Lataso, Pampa de las Salinaso, Salinas de Maskasino ir kt.).
San Chuano provincija yra seismiškai aktyvioje zonoje, todėl neretai įvyksta žemės drebėjimai. Paskutinis galingas žemės drebėjimas įvyko 1944 m.
Įsteigtas San Giljermo nacionalinis parkas.
Ekonomika
Vynininkystė – tradicinė ir pagrindinė provincijos ūkio šaka. 56 % dirbamos žemės naudojama vynuogių plantacijoms. Pagal vyno gamybą San Chuano provincija nusileidžia tik Mendosos provincijai. Taip pat dar auginami pomidorai, kukurūzai, bulvės, figos, persikai ir kt.
Didelę svarbą užima ir gavybos pramonė. Išgaunamas auksas, švinas, grafitas ir molis. Yra maisto, tekstilės pramonės įmonių. Elektros energija gaunama hidroelektrinėse (Kebrada de Uljumas, La Rosa, El Pinaras ir kt.) bei šiluminėse elektrinėse.
Kadangi provincija atoki ir neturi ypatingų lankytinų objektų, turizmas išvystytas menkai. Svarbiausi turistiniai objektai yra San Chuano miestas, Iščigvalasto parkas, Pismantos karštosios versmės, pagoniška Difunta Correa šventovė.
Gyventojai
Provincijoje gyvena virš 700 tūkst. gyventojų, iš jų šeštadalis – San Chuane. Jo apylinkėse (Didžiajame San Chuane) susitelkę dauguma provincijos gyventojų (420 tūkst.). Kitas tankiau gyvenamas regionas yra šiaurėje. Andų aukštikalnės beveik negyvenamos. Didžiausi miestai:
Komunikacijų tiltas
Komunikacijų tiltas – tiltas per Nerį Vilniuje. Tiltas pastatytas 1988 m.
Pilkoji plempė
Pilkoji plempė  – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, plempių (Collybia) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai smulkūs arba vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–5 (7) cm skersmens, jauna kūgiška, išgaubta, senesnė paplokščia, su gūbreliu, po lietaus lipni, išdžiūvusi matinė, pilka, rusvai pilka, nešvariai žalsvai pilka, sausu oru beveik balzgana. Lakšteliai balti, tankūs, platūs, minkšti, priaugtiniai. Kotas 4–5 cm ilgio, 0,5–2 cm storio, į pagrindą storėjantis, plaušuotas, suktas, pilkai rusvas, vagotas, prie lakštelių šviesesnis. Trama pilka, vandeninga, minkšta, malonaus kvapo ir skonio. Sporos elipsiškos, 6–7×3–3,5 μm.
Auga rugpjūčio-lapkričio mėnesiais sausuose, drėgnuose, žolėtuose miškuose. Tinka sūdyti, sriuboms virti, grybų miltams gaminti. Patariama vartoti su kitais grybais.
Aušros sūnūs
Aušros sūnūs – 1998 m. Lietuvos televizijoje sukurtas meninis filmas pagal to paties pavadinimo Sofijos Kymantaitės-Čiurlionienės apysaką, pasakojantis apie knygnešių veiklą spaudos draudimo metais.
Hermanas Vartbergietis
Hermanas Vartbergietis (, ; ~1330 m. – ~1380 m.) – Livonijos ordino metraštininkas, magistro kapelionas, XIV a. 2-ojoje pusėje parašęs Livonijos kroniką, daug kur minėdamas Lietuvos vietoves ir įvykius.
Hermanas Vartbergietis kilęs iš Vestfalijos. Manoma, kad į Livoniją atvyko 1358 m., nes nuo tada jo rašoma kronika tapo kur kas detalesnė. Kaip oficialus ordino asmuo dalyvavo diplomatinėse darybose, lydėjo ordino magistrus (Arnoldą fon Fėtingofą, Vilhelmą fon Frimshaimą) ir jų maršalus žygiuose į Lietuvą, kuomet buvo niokojami šiaurės, vidurio Lietuvos žemės iki pat Kauno.
Laumenas (Ignalinos r.)
left|120px
Laumenas arba Laukojys – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, 4 km į pietvakarius nuo Ignalinos miesto, į vakarus nuo geležinkelio Vilnius-Daugpilis, Šakarvos miške. Ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 1,17 km, plotis iki 0,43 km. Altitudė 145 m. Pietinėje dalyje yra 0,08 ha miškinga salelė. Ežeras ledyninės kilmės, rininis. Kranto linija vingiuota; krantai pietuose aukšti, kitur – žemi, šiaurėje pelkėti – plyti Laukojo pelkė. Krantai ištisai apaugę mišku. Šiaurės rytuose į ežerą įteka Rudinė, pietvakariuose išteka Laukupė (į Žeimenio ežerą).
Greta ežero yra Palaukojos kaimas.
Ežerėvardis Laukojỹs kildinamas nuo žodžio laukas (galbūt ne tiek žemės ploto reikšme, bet pirmine šviesaus ploto reikšme).
Kaniavėlės piliakalnis
Kaniavėlės piliakalnis, Apykopas – piliakalnis Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Kaniavėlės (Kaniavos seniūnija) kaimo, Šepetos dešiniajame krante. Pasiekiamas nuo plento Varėna-Dubičiai, pervažiavus kanalizuotą Šepetą, už 300 m pasukus dešinėn pirmu keliu į vakarus, už 500 m lauko keliuku pavažiavus į dešinę šiaurės kryptimi 300 m.
Piliakalnis
Piliakalnį iš vakarų, šiaurės ir šiaurės rytų juosia Šepetos slėnis, iš kitų pusių – laukai. Šlaitai nuo slėnio pusės 6–7 m, nuo laukų 2–3 m aukščio. Viršūnės aikštelė stačiakampė, apie 30 m ilgio ir 20 m pločio. Jos pietryčių pakraštį puslankiu juosia pylimas, nuo aikštelės pusės 2 m, išorėje - 3 m aukščio. Už pylimo yra užslinkusio griovio liekanų.
1381 m.
1381 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Lapkritis
Šiaulių Šventupio vidurinė mokykla
Šiaulių Šventupio vidurinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šiauliuose, Gytariuose, Kosto Korsako g. 10, vykdžiusi pradinio ugdymo, pagrindinio ugdymo, vidurinio ugdymo, adaptuotos pradinio, pagrindinio ir vidurinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 190533230. Steigėjas Šiaulių miesto savivaldybės taryba. Veikė vidurinio lavinimo 1–12 klasės.
Antanas Venckus
Antanas Venckus (g. 1955 m. rugpjūčio 30 d. Galkaičiuose, Raseinių rajonas) – Lietuvos aktorius, kultūros veikėjas. 2021 m. tituluotas Metų panevėžiečiu.
Biografija
1977–2020 m. Šiaulių dramos teatro aktorius, 1996–1998 m. jo vadovas. Sukūrė virš 90 vaidmenų teatre ir kine.
Nuo 2020 m. Juozo Miltinio dramos teatro (Panevėžys) vadovas.
Bachurai
Bachurai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į pietryčius nuo Michalovo ir apie 45 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose vietovė minimaa 1623 m. kaip Bachorowszczyzna. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVIII a. vietovėje įkurtas kaimas. 1948 m. kaime pastatyta Bachurų Šv. Mykolo koplyčia.
Kaasapos departamentas
Kasapos departamentas  – vienas iš 18 Paragvajaus departamentų, esantis pietryčių Paragvajuje. Administracinis centras – Kaasapa.
Departamento pavadinimas kilo iš gvaranių kalbos frazės ka’aguy jehasapa – „už miško“.
Geografija
Kaasapos departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtinio regiono pietinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su Kaaguasu ir Gvairos departamentais, rytuose – su Aukštutinės Paranos departamentu, pietuose – su Itapujos departamentu, vakaruose – su Misioneso ir Paragvari departamentais.
Iš rytų į vakarus teritoriją kerta Ibitirusu Kordiljera (svarbiausios viršūnės – Maboti, Niu Kanji, Pakuri ir Moroti). Šiaurinėje ir vakarinėje departamento dalyse plyti žemumos su šlapynių plotais ir ganyklomis, o pietuose – banguota aukštuma, apaugusi miškais. Centrinėje dalyje paviršius lygus, išraižytas upių ir upelių.
Svarbiausios Kaasapos upės yra Tebikuari, Tebikuari Mi, Pirapo, Kapiibari ir Ipeti. Jos yra laivuojamos, tebenaudojamos medienos plukdymui. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 27 °C tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 1 ir 37 °C. Per metus iškrenta apie 1830 mm kritulių. Tai vienas drėgniausių šalies departamentų. thumb|left|240px|Kraštovaizdis Tavai apylinkėse
Juozapas Gorskis (1800)
Juozapas Gorskis (, apie 1800 m. – ?) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) ir Abiejų Tautų Respublikos didikas, Lenkijos karaliaus rūmų kamerheras, Vilniaus gubernijos bajorų maršalka."Uoliojo lietuvio" masonų ložės narys (laipsnis - oratorius).
Kaasapos departamentas
Geografija
Yra Kaaguasu nacionalinis parkas, Golondrinos privatus rezervatas, pranciškonų muziejus Kaasapoje, kolonijinis Masielio miestelis.
Juozapas Gorskis (1800)
Giminė
Kilęs iš Lenkijos karalystės didikų Gorskių giminės. Tėvas Adomas Gorskis, motina – Viktorija Šuškauskaitė (, g. ~1760 m.). Seserys – Teklė Gorskaitė-Neselrodė-Ereshofen (, 1793–1851 m.), Liudvika Janina Gorskaitė-Halka-Leduchovskienė (, 1797–1833 m.).
Kaasapos departamentas
Gyventojai
Kaasapos departamente 2002 m. gyveno 139,5 tūkst. gyventojų, tai sudaro ~2 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 15 žm./km². Tankiau gyvenama centrinė teritorijos dalis, rečiau pietvakariai. Tik apie 17 % gyventojų gyvena miestuose. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų Kaasapoje yra virš dviejų tūkstančių (2635; 2002 m.), tai ačai ir mbijai. Didesnė dalis (77,4 %) ūkių turi elektrą, tačiau vandentiekį turi vos 19,4 %.
Juozapas Gorskis (1800)
Santuoka
1833-02-04 Paberžėje susituokė su Kotryna Valentinavičiūtė-Bobiatinskienė (, g. ~1800 m.). Palikuonių nesusilaukė.
Kaasapos departamentas
Ekonomika
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Svarbiausios auginamos kultūros: medvilnė (10,6 tūkst. t, 2002 m.), soja (209,3 tūkst.), kukurūzai (149 tūkst.), cukranendrės (114,7 tūkst.), kukurūzai (83,5 tūkst.). Auginamos kiaulės (110 tūkst. vnt.), galvijai (295 tūkst.). Vykdoma maisto pramonė, kertama mediena, vystoma bitininkystė.
Juozapas Gorskis (1800)
Veikla
Lenkijos karaliaus rūmų kamerheras, Vilniaus gubernijos bajorų maršalka.
Kaasapos departamentas
Administracinis suskirstymas
thumb|250px|Kolonijinių laikų pastatas Masielyje
Kaasapos departamentas padalintas į 11 apygardų:
Vidžemės gubernija
Vidžemės gubernija (arba Lifliandijos gubernija, ) – administracinis vienetas Rusijos imperijoje, kurį sudarė Latvijos istorinis regionas Vidžemė ir Estijos pietinė dalis. Centras – Ryga.
Istorija
Prieš tai ši teritorija buvo nepriklausoma nuo Švedijos ir vadinosi Švedų Vidžemė. 1710 m. Šiaurės karo metu rusų kariuomenė užėmė Rygą ir 1721 m. pasirašius taikos sutartį Švedų Vidžemė tapo Vidžemės gubernija. Oficialiai ji įkurta 1713 m. rugpjūčio 8 d. kaip Rygos gubernija, 1719 m. birželio 9 d. ji suskirstyta į 2 provincijas (Rygos ir Smolensko). 1726 m. iš Rygos gubernijos atskirta nauja Smolensko gubernija. 1783 m. liepos 14 d. reformuota į Rygos vietininkystę, kuri 1796 m. gruodžio 23 d. pervadinta Lifliandijos gubernija.
Fiunflindenas
Fiunflindenas arba Prochorovka (, nuo 1939 m. Fünflinden, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Прохоровка) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas (Penkios liepos) vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities dvaras. 1937 m. balandžio 1 d. prijungtas prie Mantau. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės apylinkės kaimas.
Vidžemės gubernija
Apskritys
1913 m. Lifliandijoje buvo 9 apskritys:
Biručiai
Biručiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 17 km į pietvakarius nuo Šiaulių, prie kelio Gilvyčiai–Sauginiai.
Justinas Januševskij
Justinas Januševskij (g. 1994 m. kovo 26 d.) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas. Atstovavo Lietuvos nacionalinei futbolo rinktinei.
FK Trakai, FK Riteriai
Profesionalo karjerą pradėjo 2014 m. ir atstovavo „Trakų“ klubui. Buvo startinės sudėties žaidėjas.
Vėliau (2019 m. sausio mėn.) klubas persivadino ir tapo FK Riteriai.
A lygoje per tuos metus sužaidė 159 rungtynes pagrindinės klubo ekipos sudėtyje. Atstovaudavo ir dublerių ekipai.
FK Panevėžys
2019 m. gruodžio 28 d. FK Panevėžys pranešė, kad pasirašė sutartį su Januševskiu.
Žaidėjas debiutavo naujame klube 2020 m. kovo 6 d. pirmojo turo rungtynėse prieš FK Žalgiris, kurias panevėžiečiai pralaimėjo rezultatu 0-4. 58 minutę gynėjas užsidirbo raudoną kortelę ir buvo pašalintas iš rungtynių.
2020 m. A lygoje sužaidė 17 runtynių ir pelnė vieną įvartį. (Dėl pandemijos sezone buvo sužaistos tik 20 runtynių.)
Gerardas Merkatorius
thumb|Gerardas Merkatorius
Justinas Januševskij
FK Panevėžys
2021 m. rugpjūčio 26 d. rungtynėse prieš Kauno Žalgirį pasižymėjo įvarčiu ir svariai prisidėjo prie varžovų sutriuškinimo rezultatu 4:0.
Gerardas Merkatorius
Gerardas Merkatorius (, ; g. 1512 m. kovo 5 d. Riupelmondėje – m. 1594 m. gruodžio 2 d. Duisburge) – flamandų geografas ir kartografas. Nors žinomas daugiausia kaip kartografas ir gaublių gamintojas, XVI a. Merkatorius buvo žinomas ir kaip kosmografas, teologas ir filosofas. Žymiausi kartografiniai veikalai – 1569 m. Merkatoriaus pasaulio žemėlapis ir 1595 m. Merkatoriaus pasaulio atlasas.
Justinas Januševskij
FK Panevėžys
2021-ųjų sezone „Optibet A lygoje“ sužaidė 35 rungtynes, pelnė 5 įvarčius, atliko vieną rezultatyvų perdavimą.
Gerardas Merkatorius
Vaikystė ir išsilavinimas
Būsimasis geografas gimė Riupelmondėje, Flandrijos grafystėje. Gerhardas de Kremeris buvo šeštasis vaikas Huberto De Kremerio ir jo žmonos Emeransos šeimoje. Vaikystėje gyveno Gangelte, kur jo tėvas dirbo batsiuviu. Po tėvo mirties auklėtas Bendro gyvenimo brolijos Hertogenbose. Čia vienas iš jo mokytojų buvo Georgius Macropedius. Vėliau mokėsi Leuveno universitete, kur tapo geografo ir braižytojo Rainerio Gemo-Fryzo mokiniu.
Darbai
thumb|1578 m. Merkatoriaus išleistas Šiaurės Europos žemėlapis
Justinas Januševskij
FK Sūduva
2022 m. kovo 6 d. oficialiai debiutavo „Sūduvos“ klubo gretose A lygos rungtynėse prieš „Šiaulių“ ekipą, kurios baigėsi nulinėmis lygiosiomis.
Gerardas Merkatorius
Darbai
1532 m. baigė universitetą ir su Gemu-Fryzu pradėjo ruošti Žemės ir Mėnulio gaublius, taip pat gamino tikslius braižybos ir astronomijos instrumentus. 1537 m. išleido 6 lapų Palestinos žemėlapį, o 1538 m. pasaulio žemėlapį, kuriame pirmą kartą pažymėjo Pietų žemyną (Terra Australis Incognita). Šie du darbai išgarsino Merkatorių, todėl jam pavesta sudaryti Flandrijos žemėlapį, kurį jis paruošė 1540 m. Kitais metais Šv. Romos imperijos imperatorius Karolis V užsakė Merkatoriui paruošti tikslius astronominius instrumentus. Tais pačiais metais kartografas sudarė Žemės gaublį, o po 10 metų – Mėnulio gaublį ir 1552 m. padovanojo Šv. Romos imperatoriui.
Justinas Januševskij
FK Banga
2023 m. vasario mėn. pranešta, kad pasirašė sutartį su FK Banga. 2023 m. kovo 5 d. A lygos rungtynėse prieš „Panevėžio“ klubą oficialiai debiutavo Gargždų „Bangoje“. Panevėžiečiai sutriuškino varžovus rezultatu 4:0.
Kelminas
Kelminas – maža gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į rytus nuo Plaskų, 36 km į rytus nuo Augustavo ir 88 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Augustavo girioje ir šalia Augustavo kanalo.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Justinas Januševskij
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
Buvo kviečiamas į įvairaus amžiaus Lietuvos jaunimo rinktines.
Debiutas nacionalinėje komandoje įvyko 2018 m. birželio 8 d. draugiškose rungtynėse prieš Iraną.
2018 m. spalio 15 d. debiutavo nacionalinėje rinktinėje oficialiose rungtynėse.
Gerardas Merkatorius
Darbai
1544 m. Merkatorius areštuotas ir apkaltintas erezija už protestantų palaikymą, bet greitai išvaduotas. Bijodamas dėl savo saugumo katalikiškoje Flandrijoje Merkatorius 1552 m. priėmė Klevo hercogo Julicho Klevo Bergo pakvietimą ir persikėlė į Duisburgą, kuriame gyveno iki mirties.
1544 m. Merkatorius išleido 15 lapų Europos žemėlapį, kuriame pirmą kartą teisingai pavaizdavo Viduržemio jūrą, ištaisydamas nuo Ptolemėjaus laikų darytas klaidas. 1563 m. sudarė Lotaringijos žemėlapį, 1564 m. – 8 lapų Britų salų žemėlapį. 1569 m. išleido veikalą Chronologia apie kartografinius ir astronominius darbus. Merkatorius per 3 metus paruošė naują Europos žemėlapį, 1578 m. sudarė graviruotą žemėlapį Ptolemėjaus „Geografijos“ naujam leidimui.
Andrius Rimiškis
thumb|200px|Andrius Rimiškis, 2006 m.
Andrius Rimiškis (g. 1986 m. gruodžio 13 d. Jūžintuose) – Lietuvos pop muzikos atlikėjas, išgarsėjo tapęs nugalėtoju populiariame lietuviškame muzikiniame realybės šou „Kelias į žvaigždes“ 2005-aisias metais.
Biografija
A. Rimiškis jau nuo 14 metų pradėjo mokytis groti šešiastyge gitara. Baigęs Jūžintų vidurinę mokyklą dalyvavo ir laimėjo realybės šou „Kelias į žvaigždes“. Jo metu A. Rimiškį pastebėjo „Cactus“ kompanijos prodiuseriai Bendžiai, kurie jam pasiūlė pasirašyti leidybos sutartį ir persikeltį gyventi į uostamiestį.
A. Rimiškis buvo nominuotas 2007 m. „Radiocentro“ muzikiniuose apdovanojimuose laimėti geriausio atlikėjo vyro, geriausios dainos ir geriausio debiuto kategorijose, tačiau nė vienoje jam nepasisekė.
Imperatorius Taišio
Imperatorius Taišio (, Taishō tennō, tikrasis vardas Yošihito,, o vaikystės vardas Haru-no-mija, 1879 m. rugpjūčio 31 d. – 1926 m. gruodžio 25 d.) – 123-asis Japonijos imperatorius, valdęs 1912–1926.
Imperatorius nuo meningito, ištikusio netrukus po gimimo, buvo fiziškai ir psichiškai nesveikas. Tačiau būdamas vienintelis vyriškos lyties Imperatoriaus Meidži palikuonis, po šio mirties tapo Japonijos valdovu.
Dėl silpnos sveikatos nesugebėjo mokytis, todėl daug laiko praleisdavo viloje Atamyje. Buvo slepiamas nuo visų akių.
Palikuonys
thumbnail|right| Taišio su sūnumis, [[1921 m.]] 1900 m. vedė Sadako, su kuria susiaukė šių palikuonių:
Suomijos istorija
Suomijos istorija – dabartinės Suomijos teritorijoje egzistavusių genčių, tautų ir valstybių istorija nuo seniausių laikų iki dabarties.
Vikingų laikais Suomijos gyventojai susidėjo iš keturių grupių: suomių, tavastiečių, karelų ir samių. Alandų salos tuomet priklausė Švedijai. Kontaktai tarp Švedijos ir Suomijos buvo reikšmingi dar ikikrikščioniškame periode - skandinavai suomiams buvo žinomi per prekybą ir siaubiamuosius antpuolius.
Nuo 1154 m. Suomijos istorija beveik 700 metų buvo susijusi su Švedijos karalystės istorija - tais metais Švedijos karalius Erikas IX, lydimas ginkluotų žmonių leidosi į Suomiją ir bandė čia įvesti krikščionybę. Švedų ekspansija į Suomiją kėlė nerimą Naugardui, kuris kontroliavo Kareliją. Prasidėjo šimtmečius trukęs dviejų valstybių varžymasis. Siena tarp Švedijos ir Naugardo buvo nustatyta 1323 m. Po 1321 m. ir 1322 m. vykusio karo pradėtos derybos Orechove, vietoje, kur Neva įteka į Ladogą. Sutarta, kad Švedijai atitenka Vakarų Karelija, o Naugardui Ingrija ir Ladogos Karelija (Rytų Karelija). Naugardo respublikai taip pat atiteko šiaurės rytinė Suomijos dalis. Likusi Suomijos dalis liko Švedijos provincija.
Per vėlesnius amžius kilo dar ne vienas karinis Naugardo ir Švedijos konfliktas. Valdant Švedijai Suomijos rytinė siena keletą kartų keitėsi. Bendra tendencija buvo lėta Švedijos ekspansija, kuri buvo sustabdyta tik per Šiaurės karą. Po to, nuo 1700 iki 1808 m. Suomija buvo keletą kartų visiškai arba dalinai okupuota Rusijos, pietrytinė dalis nuo XVIII a. pirmosios pusės buvo teisiogiai įjungta į Rusijos valstybę. 1809 m. Suomija buvo prijungta prie Rusijos imperijos, tačiau išlaikė tam tikrą savarankiškumą kaip Suomijos didžioji kunigaikštystė.
Tik 1917-1918 m., Suomija tapo nepriklausoma. Tuo pačiu metu kilo pilietinis karas, kurio metu kairieji sukilėliai užėmė sostinę. Kare galiausiai nugalėjo "baltieji" suomiai, kurie 1919 m. įkūrė parlamentinę respubliką.
Priešistorė ir ankstyvieji Viduramžiai
Seniausi archeologiniai įrodymai apie dabartinės Suomijos pietinės ir rytinės dalies apgyvendinimą siekia 8000 m. pr. m. e. Pasak kai kurių versijų pirmieji gyventojai į Suomijos teritoriją po ledynmečio atsikėlė iš Sibiro. Po 6500 m. pr. m. e. didžiojoje šalies dalyje išplito medžiotojų ir rinkėjų „Suomusjärvi kultūra“. Apie 4200 m. pr. m. e. ją pakeitė puodus gaminti mokėjusi kultūra. Tai laikoma neolito Suomijoje pradžia.
Greičiausiai tuo metu pradėjo formuotis ir vėlesnė suomių kalba. Suomių ir samių kalbos priklauso finougrų kalboms ir yra panašios į Uralo kalbas. Artimiausia susijusi kalba yra estų.
Po 2500 m. pr. m. e. į pietinę Suomiją atsikėlė gentys iš piečiau Suomijos įlankos esančio regiono. Jų kultūra nuo ankstesnių skyrėsi tuo, kad jie vertėsi žemės ūkiu ir gyvulininkyste. Kurį laiką dar išliko ir senosios neolito kultūros. Suomių kalbą veikė indoeuropiečių baltų kalbos (poveikis buvo abipusis). Samių kalba gerokai atitolo nuo suomių kalbos. Manoma, kad žemdirbių kultūros pamažu stūmė samius į šiaurę.
Bronzos amžius prasidėjo maždaug po 1500 m. pr. m. e. bronzos amžiaus kultūros plito iš vakarų. Po 300 m. pr. m. e. prasidėjo geležies amžius. Tuo pačiu metu pasirodo importiniai geležiniai kalavijai ir vietinė geležies produkcija.
Nuo 100 m. pr. m. e. padidėja prekyba su vidurio Europa, tuo laikotarpiu randama daug romėniškų dirbinių. Tacitas „Germanijoje“ mini fenni gentis.
Suomiai ir karelai VII–XII a
Vikingų epochoje, prasidėjusioje nuo VIII a., prekyba Baltijos jūroje suintensyvėjo. Pradėtos statyti įtvirtintos gyvenvietės ir pilys, atsirado sąlygos centralizacijai. Netoli dabartinio Hemenlinos miesto archeologai atrado IX amžiaus miesto liekanas.
Nuo maždaug VII a. pietinės Suomijos ir pietvakarių Karelijos teritorijoje ėmė formuotis genčių sąjungos, renkančios kunigaikščius ir vykdančios karus bei prekybą. Svarbiausios jų (iš vakarų į rytus) buvo sumiai, hemiai, savo ir korelai (pastarieji Karelijos teritorijoje). Alandų salos tuo metu jau buvo gyvenamos švedų. Vidurinė ir šiaurinė Suomija buvo retai apgyvendinta samių genčių.
Bene anksčiausiai gentinė konsolidacija įvyko korelų teritorijose į vakarus nuo Ladogos ežero. Korelai, savo sąjungininku laikę Naugardo žemę, kartu su naugardiečiais vykdė prekybą ir karo žygius prieš Švediją, savo, hemius. Jie taip pat kolonizavo primityvesnes šiaurės gentis: vesius, lapius, sukurdami Karelijos kunigaikštystę, kuri nuo XII a. įgijo hegemoniją ir Vidurio bei Šiaurinėje Suomijoje (Laplandijos ir Ostrobotnijos istorinėse žemėse).
Kryžiaus žygiai
thumb|200px|Orechovo (Nioteborgo) sutarties sienos tarp Naugardo ir Švedijos 1322 m. Šis didelis Pabaltijo finų regionas buvo pasidalintas XII–XIV a. tarp dviejų galingų valstybių: Švedijos karalystės ir Naugardo žemės, kurios atnešė dvi skirtingas krikščionybės formas. Dėl jo nuolat vyko karai.
Tomáš Ujfaluši
Tomašas Ujfalušis (g. 1978 m. kovo 24 d.) – buvęs futbolininkas, Čekijos rinktinės gynėjas.
Suomijos istorija
Kryžiaus žygiai
Tradiciškai 700 metų trukusios Suomijos priklausomybės Švedijai pradžia laikomi 1154 m., kai Švedijos karalius Erikas IX, lydimas grupės ginkluotų palydovų ir Upsalos vyskupo Heinricho atvyko į Suomiją siekdami ją pakrikštyti. Nors Heinrichas 1156 m. buvo nužudytas, krikščionybė Suomijoje ėmė plisti. Pagal naujesnius istorinius tyrimus krikščionybė Suomijoje išplito jau XI amžiuje, t. y. gerokai prieš švedų kristianizacijos žygį. Tuo pačiu metu Karelijoje (korelų tarpe) iš Novgorodo plito stačiatikių tikėjimas.
Tavastija į krikščionybę atversta XIII a. pradžioje, 1249 m. švedams jau teko ten organizuoti žygį, greičiausiai siekiant nuslopinti sukilimą ir sutrukdyti tavastiečiams grįžti prie pagonybės. Švedų ekspansija grėsė Novgorodo, kuris kontroliavo Kareliją, interesams.
Tomáš Ujfaluši
Karjera
Karjerą pradėjo gimtinėje. Rungtyniavo Čekijoje, Vokietijoje, Italijoje, Ispanijoje.
Suomijos istorija
Kryžiaus žygiai
Savonija ir Pietinė Karelija vakarų krikščionybę priėmė XIII a. pabaigoje, maždaug tuo metu, kai ten žygį 1293 m. surengė Torkelis Knutsonas (Torkel Knutsson). Tuo metu švedai pasistatė tvirtovę, kuri vėliau tapo Wiburg pilimi. 1294 m. Wiburg pilį nesėkmingai puolė naugardiečiai. Tais pačiais metais vasarą švedai puolė ir užėmė korelų Korelo pilį, kurią kitų metų pavasarį Novgorodas susigrąžino.
Tomáš Ujfaluši
Karjera
2011 m. birželio 20 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Turkijos Galatasaray SK klubu.
Suomijos istorija
Kryžiaus žygiai
Tolimesnis karas tarp Švedijos ir Novgorodo 1321 ir 1322 m. baigėsi derybomis Nioteborge (Nöteborg), toje vietoje kur Neva išteka iš Ladogos ežero. Nioteborgo sutartimi pirmą kartą nustatyta siena tarp Švedijos ir Novgorodo. Švedijai galutinai liko Pietinė Karelija, o Novgorodui – Ingermanliandija (Ingrija) ir Rytų (Ladogos) Karelija.
Tomáš Ujfaluši
Rinktinė
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2001 m. vasario 28 d., su rinktine žaidė 2004 m. Europos čempionate, taip pat 2006 m. pasaulio čempionate, kur antrosiose rungtynėse buvo išvarytas iš aikštės 65 minutę ir turėjo praleisti sekančias rungtynes.
Suomijos istorija
Kryžiaus žygiai
1337 m. Rytų Karelijoje prieš Novgorodo valdymą kilo sukilimas. Kitais metais Švedija išsiuntė kariuomenę į Ladogos Kareliją. Ingrijoje švedų armija buvo sumušta ir karas baigėsi taika, patvirtinančia 1323 m. sutartį.
Tomáš Ujfaluši
Rinktinė
2009 m. balandžio 8 d. pasitraukė iš nacionalinės rinktinės. Jis motyvavo tuo, kad negali žaisti Čekijos rinktinėje dėl nesibaigiančios kritikos, kai po pralaimėjimo Slovakijai, su komandos draugais nusprendė apsilankyti užeigoje.
Suomijos istorija
Kryžiaus žygiai
1347 m. Švedijos karalius Magnusas III ėmė ruoštis karui su Novgorodu, galbūt išprovokuotas naugardiečių užpuolimų pavasarį. Karą aktyviai palaikė kleras ir vėliau šventaja paskelbta Birgita. Kitais metais švedų kariuomenė išsilaipino prie Nevos, sumušė Novgorodo kariuomenę ir patraukė prie Nioteborgo, kurį apsiautė ir užėmė. Po to karalius grįžo į Švediją. Novgorodo kariuomenė su naujais rusų kariais atvyko per vėlai, kad galėtų padėti apsiaustai tvirtovei. 1349 m. švedų garnizonas buvo išmarintas badu. Tais pačiais metais Magnusas suorganizavo dar vieną nepavykusį žygį prieš Nioteborgą. 1350 m. Novgorodas surengė žygį prieš Wiburg'ą, kurį pasiekė kovo 21 d. Miestas buvo sudegintas, o apylinkės nusiaubtos, tačiau pilies paimti nepavyko.
Suomija švedų valdžioje
thumb|200px|Suomijos Didžioji Kunigaikštystė 1662 m. thumb|200px|Suomijos kunigaikštystė 1730 m.
1388 m. Švedija išrinko regente Danijos karalienę Margaretą I ir 1397 m. buvo sudaryta Kalmaro unija.
Iki XIV a. vidurio galutinai nusistovėjo sienos tarp Švedijos ir Naugardo. Suomija vystėsi Švedijos Karalystės sudėtyje, čia buvo suformuotos provincijos ir žemė, vadinama Oslandu (buvo viena keturių Švedijos karalystės žemių). Čia formavosi suomių tauta ir kalba, kurios etnogenezėje dalyvavo sumių ir hemių gentys. Suomijos rytuose gyvenusių savo genčių tarpe formavosi atskira tapatybė ir dialektas.
Vidurio ir šiaurinę Suomiją iki XVI a. pabaigos kontroliavo Karelijos kunigaikštystė, kuri čia diegė pravoslavų tikėjimą. Tačiau per Livonijos karą Švedija atėmė šias Karelijos teritorijas, prijungdami jas prie Norlando žemės. Čia išplatintas protestantizmas. Kadangi švedai apgyvendino tik naujai užgrobto regiono pakrantes, suomių ir savoniečių valstiečiai vykdė kolonizaciją į šiaurę, apgyvendindami ir asimiliuodami Šiaurinę Kareliją.
1617 m. Švedija užgrobė dideles teritorijas iš Rusijos, prijungdami jas prie Osterlando. Tai buvo Vakarų Karelija, Ingrija. Tačiau šių teritorijų ji neteko 1721–1743 m.
Suomijos Didžioji kunigaikštystė
Per Suomijos karą tarp Švedijos ir Rusijos Aleksandro I armija užėmė Suomiją. Keturi luomai susirinko į Suomijos parlamentą 1809 m. kovo 29 d., kad prisiektų ištikimybe carui. Po švedų pralaimėjimo ir Fredrikshamno sutarties rugsėjo 17 d. Suomija tapo didžiąja kunigaikštyste Rusijos imperijos sudėtyje iki 1917 m. pabaigos, o didžiuoju kunigaikščiu buvo caras. Rusija prijungė Kareliją („Senąją Suomiją“) prie kunigaikštystės 1812 m. Valdant rusams varijavo autonomijos ribos. Cenzūra ir politinis persekiojimas labiausiai jautėsi paskutinius du valdymo dešimtmečius, bet suomių valstiečiai liko laisvi (priešingai nei kitur Rusijos imperijoje), nes veikė senieji švedų įstatymai. Keturių luomų parlamentas buvo atkurtas XIX a. septintame dešimtmetyje, kad kurtų įstatymus vidaus politikai.
Ekonomika
Prieš 1860 m. užsienio firmos ir vietiniai žemvaldžiai surinko pakankamai pinigų, kad galėtų investuoti į pramonę. Po 1860 m. buvo liberalizuoti ekonominiai įstatymai, o vyriausybė pradėjo statyti reikiamą uostų, geležinkelių ir telegrafų infrastruktūrą. Vietinė rinka buvo maža, bet pradėjo greitai augti. Industrializacija prasidėjo XIX a. viduryje nuo miškininkystės, o po to sekė pramonė, kalnakasyba, mašinų gamyba ir padėjo pagrindus dabartiniam šalies klestėjimui. Tačiau žemės ūkyje dirbo gan daug žmonių iki pokario.
Po 1890 m. pramonės produktyvumas nebekilo, nes pramonininkai nebespėjo paskui Vokietijos, JAV ir Didžiosios Britanijos konkurentus, kurie naudojo naujausius išradimus. Tačiau dėl rusifikacijos atsivėrė milžiniška Rusijos rinka.
Rusifikacija
Suomijos rusifikacija (1899–1905 m. ir 1908–1917 m., suomiškai vadinama sortokaudet/sortovuodet (priespaudos laikai/metai)) buvo carų politika apriboti specialų Suomijos statusą ir integruoti šalį politiškai, kariškai ir kultūriškai į imperiją. Suomiai buvo labai nepatenkinti, pasyviai priešinosi, saugojo savo kultūrinį indentitetą. Pagrindinės priemonės buvo 1899 m. vasario manifestas, kuris užtikrino imperijos vyriausybei teisę tiesiogiai valdyti Suomiją be vietinio parlamento leidimo, ir 1900 m. kalbos manifestas, paskelbęs rusų kalbą administracine Suomijos kalba. Karo prievolės įstatymas inkorporavo suomių armiją į Rusijos armijos sudėtį, o suomių rekrūtai buvo pasiųsti treniruotis į Rusijos gilumą.
Suomijos nepriklausomybė ir pilietinis karas
Po Vasario Revoliucijos Rusijoje Suomija gavo naują senatą ir koalicinį kabinetą, kurie turėjo tokią pat struktūrą kaip Suomijos parlamentas. Per visuotinius rinkimus 1916 m., kai socialdemokratai surinko nežymią daugumą, jų vadas Oskari Tokoi tapo premjeru. Naujasis senatas norėjo bendradarbiauti su laikinąja vyriausybe Rusijoje, bet jokio susitarimo nebuvo pasiekta. Suomija manė, kad personalinė unija su Rusija baigėsi nuvertus carą, bet suomiai pripažino laikinąją vyriausybę kaip caro įpėdinę, kai pripažino jos teisę paskirti generolą gubernatorių ir senatą. Jie tikėjosi, kad caro valdžia atiteks Suomijos parlamentui, bet laikinoji vyriausybė reikalavo, kad šį klausimą svarstytų Visos Rusijos Steigiamasis susirinkimas.
Suomijos socialdemokratams atrodė, kad buržuazija yra kliūtis Suomijos kelyje į nepriklausomybę, o proletariato – į valdžią. Ne socialistai Suomijos senate labiau pasitikėjo savo jėgomis. Jie atmetė socialdemokratų pasiūlymą parlamentarizmo atžvilgiu („Galios aktas“) kaip provokuojantį. Aktas ribojo Rusijos įtaką Suomijos vidaus politikoje, bet nelietė gynybos ir užsienio reikalų. Rusijos laikinoji vyriausybė manė, kad tai per radikalu.
Artėjant naujiems rinkimams opozicija tikėjosi surinkti daugumą ir susitarti su Rusija. Ne socialistai norėjo bendradarbiauti su laikinąja vyriausybe, nes bijojo augančios socialistų įtakos ir galimų radikalių reformų: visuotinės balsavimo teisės savivaldos rinkimuose, žemės reformos. O socialistai nemanė, kad laikinoji vyriausybė turi teisę paleisti parlamentą. Dėl nesutarimų Galios akto atžvilgiu socialistai paliko Suomijos parlamentą. Kai parlamentas susirinko 1917 m. rugpjūtį, jame buvo tik grupės, remiančios Galios aktą. Kai rusų kariai užėmė rūmus, parlamentas buvo paleistas, įvyko nauji rinkimai. Rezultatas buvo nežymi nesocialistų pergalė ir socialistai nepateko į Senatą. Galios akto nuslopinimas ir bendradarbiavimas su agresyvia Rusija sukėlė socialistų nepasitenkinimą, jie griebėsi politiškai motyvuotų išpuolių ir žmogžudysčių.
Nepriklausomybė
thumb|200px|right|Lenino vadovaujamos bolševikų vyriausybės dokumentas, patvirtinantis Suomijos nepriklausomybę. 1917 m. Spalio revoliucija apvertė Suomijos politiką aukštyn kojom. Dabar nesocialistiška parlamento dauguma siekė nepriklausomybės, o socialistai Tarybinę Rusiją laikė sektinu pavyzdžiu. 1917 m. lapkričio 15 d. bolševikai paskelbė visuotinę apsisprendimo teisę, taip pat ir teisę atsiskirti nuo Rusijos. Tą pačią dieną Suomijos parlamentas paskelbė, kad laikinai perima valdžią.
Nesocialistinis senatas pasiūlė parlamentui paskelbti nepriklausomybę ir 1917 m. gruodžio 6 d. Suomija tapo nepriklausoma. Sovietų vyriausybė gruodžio 18 d. pripažino nepriklausomybę, gruodžio 22 d. tai padarė VTsIK, o po to Vokietija, Skandinavijos šalys.
Pilietinis karas
1917 m. Suomija pasidalino į dvi stovyklas. Baltieji buvo švediškai kalbanti vidurinioji klasė ir aukštuomenė, Šiaurės Suomijos valstiečiai ir fermeriai, kurių pažiūros buvo konservatyvios. Raudonieji buvo suomiškai kalbantys miesto darbininkai ir bežemiai kaimo samdiniai, kurie puoselėjo socialistines-komunistines idėjas.
1918 m. sausio-gegužės mėn. vyko trumpas, bet aršus Suomijos pilietinis karas. Raudonieji paskelbė Suomijos socialistinę liaudies respubliką. Kadangi vyko Pirmasis pasaulinis karas, Baltieji nugalėjo remiami imperinės Vokietijos, Švedija liko neutrali, o Rusija patraukė savo armiją. Nugalėjusių Baltųjų valstiečių vadai valdė šalį kitus du dešimtmečius. Per karą žuvo 37 tūkst. žmonių, dauguma įkalinimo stovyklose nuo gripo ir kitų ligų.
Suomija tarpukariu
Po karo Baltųjų kontroliuojamas parlamentas balsavo už konstitucinę monarchiją, o vokiečių princas turėjo tapti karaliumi. Tačiau Vokietijos pralaimėjimas 1918 m. lapkritį sumaišė planus ir Suomija tapo respublika, o Kaarlo Juho Ståhlberg buvo išrinktas pirmuoju prezidentu 1919 m. Nepaisant pilietinio karo ir fašizmo nuolatinės grėsmės, Suomija tapo ir liko demokratine šalimi. O Estija, buvusi panašioje situacijoje, tik nepatyrusi pilietinio karo, iš demokratinės valstybės tapo diktatūra 1934 m.
XX a. trečiame dešimtmetyje įvykdyta žemės reforma: senosios aukštuomenės žemė buvo parduota ambicingiems valstiečiams, kurie tapo stipriais vyriausybės remėjais.
Alandai
Naujoji respublika susidūrė su Alandų problema, nes šios salos, kur dauguma kalbėjo švediškai, norėjo prisijungti prie Švedijos. Suomija nenorėjo prarasti salų ir pasiūlė autonomiją. Saliečiams tai nepatiko ir buvo kreiptasi į Tautų Sąjungą, kuri nusprendė, kad Alandai priklauso Suomijai, bet privalo sudaryti atskirą autonominę provinciją. Suomijos vyriausybė turėjo užtikrinti Alandų gyventojų teisę į švedų kalbą, savo kultūrą ir vietines tradicijas. Tarptautinė sutartis draudė Alanduose laikyti armiją.
Prohibicija
Alkoholis turėjo ilgą istoriją įskaitant išgertuves ir viešą svaiginimąsi, kas tapo nusikaltimu 1733 m. XIX a. bausmės vis griežtėjo, bet problema neišnyko. Stiprus abstinencijos judėjimas sumažino alkoholio vartojimą per pusę 1880–1910 m., o Suomija tapo mažiausiai geriančia šalimi Europoje. Keturis bandymus įvesti prohibiciją didžiojoje kunigaikštystėje atmetė caras, o jam išnykus prohibicija įvesta 1919 m. Atsirado alkoholio kontrabanda, o teisėsauga nekreipė dėmesio. Teistumai dėl alkoholio vartojimo išaugo 500%, kilo smurto ir nusikaltimų banga. Visuomenė nusisuko nuo įstatymo ir per referendumą 70% prieš jį. Prohibicija baigėsi 1932 m. pradžioje.