cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olga Villi
Asmeninis gyvenimas
1954 m. pradžioje Olga ištekėjo už Raimondo Trabia, aristokrato ir buvusio Palermo F.C. futbolo klubo vadovo. Tų pačių metų lapkričio 30 d. Raimondo mirė iškritęs pro viešbučio langą Romoje, įvykis buvo įvertintas kaip savižudybė. Antrosios dukters Raimondos Olga susilaukė jau po vyro mirties.
Vaclovas Šiugždinis
Biografija
Pirmojo pasaulinio karo metais su tėvais gyveno Rusijoje, Tombovo mieste. 1921 m., grįžęs į Lietuvą, mokėsi Vyturėlio pradinėje mokykloje. Dirbdamas „Spindulio“ spaustuvėje baigė gimnaziją, 1932 m. įstojo į Vytauto Didžiojo universitetą, kur Humanitarinių mokslų fakultete studijavo romanistiką. Pradėjo literatūrinę veiklą: rašė eilėraščius, trumpus apsakymus, vertė iš rusų, lenkų kalbų. 1938–1939 m. stažavosi Nansi ir Bezansono (Prancūzija) universitetuose, įgijo teisę mokyti prancūzų kalbos ir literatūros. Gavęs diplomą, suteikiantį teisę dėstyti prancūzų kalbą ir literatūrą, 1939–1971 m. mokytojavo Kauno, Jonavos, Aukštadvario mokyklose, dėstė finansiniame technikume, mokytojų seminarijoje, direktoriavo Kauno jėzuitų gimnazijoje. Nuo 1944 m. dirbo grožinės ir pedagoginės literatūros leidyklose. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Kūryba
Išvertė 20 grožinės literatūros knygų (pasirašydamas savo pavarde ir slapyvardžiais), 10 pedagoginės literatūros knygų, suredagavo apie 40 vertimų. Nuo 1970 m. V. Šiugždinis pradėjo spausdinti vertimus periodinėje spaudoje: „Nemune“, „Pergalėje“, „Literatūroje ir mene“, „Švyturyje“, skaitė verstinę poeziją televizijos ir radijo laidose, rengė autorinius vakarus įvairiuose Lietuvos miestuose.
1936 m. išleido pirmąją savo poezijos knygą „Amžini stabai". Po mirties, 1998 m., išleista antroji knyga „Stabai sudužo". Yra likę nepublikuotų V. Šiugždinio kūrybos rankraščių. V.Šiugždinio poezijoje dominuoja intelektualinės emocijos, religiniai išgyvenimai, susirūpinimas dėl krikščioniškų vertybių nykimo.
2014 m. Kaune, ant Laisvės alėjoje 101 stovinčio pastato atidengta V. Šiugždinio atminimo lenta (aut. skulptorius Danielius Sodeika). Šiame name jis su šeima gyveno 1942–1980 m.
Panislamizmas
Panislamizmas  – politinė ideologija, propaguojanti musulmonų vienybę vienoje islamo šalyje ar valstybėje – dažnai kalifate  – arba tarptautinėje organizacijoje, besivadovaujančioje islamo principais. Skirtingai nuo pannacionalistinių ideologijų, pavyzdžiui, panarabizmo, panislamizmas umą (musulmonų bendruomenę) laiko ištikimybės ir mobilizacijos židiniu, o etninės kilmės ir rasės nepriskiria pagrindiniams vienijantiems veiksniams.
thumb|400px|[[Islamas pagal šalį Sunizmas Šiizmas Ibadizmas]]
Junost Minsk
Junost Minsk – Baltarusijos ledo ritulio klubas iš Minsko, šiuo metu žaidžiantis BHL lygoje. Namų rungtynes žaidžia Chizhovka Arena, telpa 8807 žiūrovų. Įkurtas 1991 m.
Junost Minsk klubas yra septyniskart Baltarusijos ledo ritulio lygos čempionas (2003/2004, 2004/2005, 2005/2006, 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2015/2016). Komanda 2012/13 m. sezone žaidė Rusijos Supreme ledo ritulio lygoje, tais metais užleisdama BHL čempionatą rezervinei komandai.
Sitra Club
„Sitros klubas“, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip „Sitra Club“ – Bahreino futbolo klubas iš Sitros. Kai kuriuose šaltiniuose vadinamas Setra Club arba tiesiog Setra.
Istorija
Klubas įkurtas 1957 m. Žaidė elito divizione. Elito divizione ilgam neįsitvirtindavo ir iškrisdavo į Antrą divizioną.
2021–2022 m. rungtyniavo Antrame divizioną. Jame liko trečioje vietoje, bet atkrintamųjų rungtynių cikle lydėjo sėkmė ir klubas pateko į Premjer lygą.
Sezonai
Šaltiniai:
Latvijos steigiamasis seimas
Latvijos steigiamasis seimas (Konstitucinė Asamblėja, ) – pirmas išrinktas Latvijos Respublikos parlamentas, veikęs nuo 1920 m. gegužės 1 d. iki 1922 m. lapkričio 7 d.
Konstitucinės Asamblėjos rinkimai buvo surengti Latvijoje 1920 m. balandžio 17–18 d. Dėl 150 vietų varžėsi 25 partijos. Rinkimus boikotavo komunistinės partijos. Daugiausiai vietų asamblėjoje – 57 – gavo Latvijos socialdemokratų darbininkų partija. Konstitucinė Asamblėja buvo atsakinga rengiant Konstituciją, kuri buvo patvirtinta 1922 m. vasario 15 d. ir paskelbta lapkričio 7 d.
Formuoti pirmąją Latvijos vyriausybę buvo pavesta Karliui Ulmaniui.
Partijos
Pateikiamas 10 partijų, surinkusių daugiausiai vietų, sąrašas:
Angilijos kreolų kalba
Angilijos kreolų kalba – kreolų kalbų grupės šnekamoji ir rašytinė kalba, vartojama Angilijoje. Kalba panaši į Mergelių salų kreolų kalbą. Visame pasaulyje šia kalba šneka apie 10 000 žmonių. Oficialaus statuso jokioje valstybėje neturi.
Gambjė salos
thumb|250px|Gambjė salų žemėlapis thumb|160px|Gambjė vėliava thumb|250px|Mangarevos sala
Gambjė salos arba Mangarevos salos – salynas Ramiajame vandenyne, Polinezijoje, priklauso Prancūzijos Polinezijai. Gambjė salos salos yra į pietryčius nuo Tuamotu salyno, su kuriuo jungiamos į Tuamotu-Gambjė salas. Nuo Tuamotu salyno Gambjė salos skiriasi tuo, kad yra ne koraliniai atolai, o vulkaninės salos, be to, Gambjė salų gyventojai (mangarevai) kultūriškai artimesni markiziečiams, o ne paumotams (Tuamotu gyventojams). Kartais prie Gambjė salų priskiriama ir negyvenamų Akteono salų (atolų) spiečius, įsiterpęs tarp Tuamotu ir Gambjė.
Geografija
Gambjė salyną sudaro 14 salų, kurių bendras sausumos plotas – 31 km² (kartu su Akteono salomis bendras plotas siekia 35 km²). Salos:
Pagrindinė Gambjė salų dalis – Mangarevos salos – yra didelė koralinio rifo apsupta lagūna su keliomis didesnėmis vulkaninėmis salomis (Mangareva, Aukena, Akamaru, Taravai) viduryje ir daug mažų salelių (motu), išsibarsčiusių ant rifo. Aukščiausia vieta (441 m., Dafo k.) yra Mangarevos saloje.
Gyventojai
2017 m. Gambjė salose gyveno 1592 gyventojai. Vietiniai gyventojai – mangarevai, turintys savitą kalbą. Beveik visi gyventojai susitelkę Mangarevos saloje ir jos apylinkėse, iš Mangarevos grupei nepriklausančių salų gyvenama tik Pietų Marutea. Salynas sudaro komuną, kurios administracinis centras yra Rikitea (Mangarevos s.).
Istorija
Tarp X ir XV a. salose gyveno keli tūkstančiai gyventojų, vysčiusių laivybą ir prekybą su aplinkiniais salynais. Tačiau iškirtus miškus ir pritrūkus išteklių prasidėjo tarpusavio karai. 1797 m. salas pasiekė pirmasis europietis – britų kapitonas Džonas Vilsonas. Jis salyną pavadino ekspedicijos rėmėjo, barono Džeimso Gambjė (James Gambier) garbei. Nuo 1834 m. pradėjo steigtis katalikų misijos. Prancūzams vykdant branduolinius bandymus Mururoa atole, Gambjė salos naudotos kaip logistinė bazė.
2023 m. moterų A lyga
2023 m. Lietuvos moterų futbolo A lyga – 31–asis moterų futbolo aukščiausios lygos sezonas nepriklausomoje Lietuvoje.
Slovakijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Slovakijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
NK Železničar Maribor
Mariboro „Železničar“ – Slovėnijos futbolo klubas iš Mariboro.
Slovakijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
1973–1974 m. čempionatas
Slovakijos komandos dalyvavo.
2023 m. moterų A lyga
Moterų A lygos licencijų pareiškėjai
Lietuvos moterų A lygos čempionate paraiškas pateikė 7 komandos.
NK Železničar Maribor
Istorija
thumbnail|NK Železničar Maribor vs [[HNK Šibenik 1969 m., Jugoslavijos Antroji lyga.]] Įkūrimo metais laikomi 1927-ieji. Dalyvavo tuometinės Jugoslavijos čempionatuose.
Slovakijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Finalo ir pusfinalio rungtynės
Finalas:
NK Železničar Maribor
Istorija
Slovėnijai tapus nepriklausoma valstybe, dalyvavo šios šalies čempionatuose.
Slovakijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Finalo ir pusfinalio rungtynės
Pusfinaliai:
NK Železničar Maribor
Istorija
Žaidė elito divizione vos vieną sezoną (1992/1993 m.). Vėliau iškirto į žemesnius divizionus.
2023 m. moterų A lyga
UEFA licencijų pareiškėjai
UEFA licencijų, reikalingų siekiant dalyvauti tarptautinėse varžybose, siekė šie klubai:
NK Železničar Maribor
Istorija
2016/2017 m. pasitraukė iš regioninių pirmenybių (V pakopos) ir nebaigė sezono.
2019 m. lapkričio mėn. galutinai žlugo.
Isilkulis
Isilkulis  – miestas Rusijoje, Omsko srityje, 135 km į vakarus nuo Omsko, 27 km nuo Kazachstano sienos, stepėse, prie nedidelio Isilkulio ežero; rajono centras. Praeina Omsko–Petropavlo geležinkelis ir plentas. Maisto pramonė. Yra Rusijos naujųjų kankinių ir išpažinėjų soboras, krašto muziejus.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1893–1895 m., statant Transsibiro geležinkelį. Nuo 1939 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1945 m. – miestas.
Ji Chang-wook
Dži Čanvukas (, g. 1987 m. liepos 5 d.) – Pietų Korėjos aktorius, dainininkas. Ji Chang-wook išgarsėjo suvaidinęs pagrindinį vaidmenį korėjiečių dramos seriale „Vėl šypsokis“ (, 2010–2011 m.). Dar didesnio pasisekimo sulaukė jo vaidmenys dramose „Gydytojas" (, 2014–2015 m.), „The K2“ (, 2016 m.), „Suspicious Partner" (, 2017 m.) bei kriminaliniame veiksmo filme „Sufabrikuotas miestas“ (, 2017 m.).
Herzl Rosenblum
Herzl Rosenblum (1903 m. rugpjūčio 14 d. Kaune – 1991 m. vasario 1 d. Tel Avive, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio politikas ir žurnalistas, Izraelio nepriklausomybės deklaracijos signataras, laikraščio Yedioth Ahronoth redaktorius.
Biografija
Gimė 1903 m. rugpjūčio 14 d. Kaune. Negavęs leidimo studijuoti teisės Lietuvoje išvyko studijuoti į Vienos universitetą. Baigęs studijas išvyko į Londoną, kur dirbo pas rašytoją Zeev Jabotinsky. 1935 emigravo į Palestiną, kur pradėjo dirbti HaBoker laikraštyje, rašė pseudonimu Herzl Vardi. 1948 m. kaip revizionistinio sionizmo atstovas pasirašė Izraelio nepriklausomybės deklaraciją, kurioje pasirašė savo pseudonimu. 1949 m. tapo laikraščio Yedioth Ahronoth redaktoriumi, kur dirbo iki 1986 m. Jo vadovavimo metais laikraštis tapo perkamiausiu ir labiausiai skaitomu laikraščiu Izraelyje. Jam pasitraukus iš redaktoriaus pareigų, redaktoriumi tapo jo sūnus Moshe.
Ji Chang-wook
Karjera
2010 m. aktorius gavo jauniausio sūnaus rolę dramoje „My Too Perfect Sons“. Ši savaitgalio šeimos drama pasiekė 43 % žiūrimumo rekordą. Tais pačiai metais aktorius gavo antraplanio personažo vaidmenį veiksmo-komedijos dramoje „Hero“. Kiek vėliau jam atiteko pagrindinio personažo vaidmuo 159 serijų dramoje „Smile Again“. Kadangi personažas buvo greitojo čiuožimo trumpuoju taku čiuožėjas, aktoriui teko kasdien treniruotis po keturias–penkias valandas. Ši drama sulaukė didžiulio pasisekimo ir reitingų lentelėje išlaikė pirmą vietą net penkiolika savaičių. Už vaidmenį aktorius gavo savo pirmąjį „KBS Drama Awards“ apdovanojimą.
2011 m. Ji Chang-wook gavo Baek Dong-soo vaidmenį istorinėje veiksmo dramoje „Warrior Baek Dong-soo“. Filmas pastatytas remiantis komiksų knyga. Jis pasakoja istoriją apie karį Baek Dong-soo ir jo gyvenimo sunkumus siekiant tapti karžygiu bei tautos didvyriu. Filmas sulaukė didžiulio pasisekimo bei gavo daugybę apdovanojimų. Tais pačiais metais, aktorius gavo pagrindinį vaidmenį dramoje „Bachelor’s Vegetable Store“. Ji buvo paremta tikra Lee Young-seok istorija ir pasakojo, kaip 1998 m. jis pavertė savo daržovių parduotuvę į po visą šalį paplitusį 33 parduotuvių tinklą.
2012 m. vaidino melodramoje „Five Fingers“, kurioje gavo savo pirmąją piktadario rolę. Šioje dramoje aktorius vaidino pianistą, pavydėjusį vyresnio brolio muzikinio talento.
2013–2014 m. vaidino XVI a. Juan dinastijos imperatorių Toghon Temür istorinėje dramoje „Empress Ki“. Drama susilaukė pripažinimo visoje Pietų Korėjoje ir turėjo vidutinį 35,12 % žiūrimumo reitingą.
2014 m. gruodį – 2015 m. vasarį aktorius vaidino dramoje „Healer“. Šioje dramoje aktorius vaidino du visiškai skirtingus personažus: Park Bong-soo – kuklų, jautrų ir jauną žurnalistą, bei drąsų, teisingumo bei keršto siekiantį herojų pseudonimu Healer. Šis filmas išpopuliarino Ji Chang-wook Kinijoje ir kitose Azijos šalyse. Netrukus jis gavo vaidmenis kinų dramose „The Whirlwind Girl 2“ (2015 m.) ir „Mr Right“.
2016 m. metais aktorius veiksmo dramoje „The K2“ vaidino asmens sargybinį, pamilusį žmonių bijančią merginą. Filmas susilaukė didžiulio pasisekimo. 2016 m. gruodį Ji Chang-wook gavo vaidmenį trumpoje internetinėje dramoje „First Seven Kisses“.
2017 m. aktorius gavo vaidmenį filme „Fabricated City“. Šiame filme jis vaidino kompiuterinių žaidimų mėgėją, neteisingai apkaltintą žmogžudyste. Šiek tiek vėliau tais pačiais metais Ji Chang-wook suvaidino dramoje „Suspicious Partner“.
2019 m. metais po karinės tarnybos Ji Chang-wook gavo vaidmenį dramoje „Melting Me Softly“.
Asmeninis gyvenimas
Ji Chang-wook gimė 1987 m. liepos 5 d. Anjange, Kiongi provincijoje, Pietų Korėjoje. Aktorius neteko tėčio dar besimokydamas pradinėje mokykloje ir buvo užaugintas vienišos mamos. Būdamas moksleiviu, Ji Chang-wook norėjo tapti inžinieriumi, tačiau pabaigęs mokyklą nusprendė prieš mamos valią tapti aktoriumi.
Niujorkas (reikšmės)
Žodis Niujorkas gali reikšti:
Ji Chang-wook
Asmeninis gyvenimas
2017 m. rugpjūčio 14 d. Ji Chang-wook pradėjo dvejų metų privalomąją karinę tarnybą. Už savo tarnybą ir gerus rezultatus, aktorius gavo apdovanojimą. Tarnaudamas aktorius gavo būrio vado pareigas, vėliau ir seržanto laipsnį. Karinė tarnyba baigėsi 2019 m. balandžio 5 d.
Žemaičių vandenskyrinis kalvynas
thumb|220px|Žemaičių vandenskyrinis kalvynas nuo [[Sprūdės kalno]] thumb|220px|Girgždūtė
Žemaičių vandenskyrinis kalvynas arba Vidurio Žemaičių aukštuma – aukštuma Žemaitijoje, Žemaičių aukštumos aukščiausioji dalis. Driekiasi ~40 km tarp Luokės šiaurėje ir Kaltinėnų pietuose, masyvo plotis – 10 km. Sudaro Minijos, Virvytės, Jūros ir Kražantės upių baseinų vandenskyrą. Virš gretimų Rytų ir Vakarų Žemaičių plynaukščių iškilusi 140 m. Kalvyną sudaro trys plokščiakalvės, suskaidytos ledyno tirpsmo vandenų; aukščiausi šių plokščiakalvių taškai yra Medvėgalis (234 m), Girgždūtė (228 m) ir Šatrija (228 m).
Žemaičių vandenskyrinis kalvynas nuo aplinkinių plynaukščių pasižymi kiek skirtingu klimatu – mažiau kritulių, trumpesnės ir vėsesnės vasaros, storesnė sniego danga. Būdingi vėlėniniai jauriniai vidutiniškai nujaurėję ir vėlėniniai jauriniai glėjiški dirvožemiai. Miškingumas mažas, pušynų yra Platelių ir Lieplaukės duburiuose.
Numinoziškumas
Numinoziškumas (, iš  – 'dievo valia, dievo linksnis') – religijotyros teorijoje taip įvardijama šventybės potyrių visuma. Šį terminą įvedė ir juo religijos esmę pagrindė vokiečių religijotyrininkas Rudolfas Otas.
Pasak Oto, numinoziniai potyriai yra iracionalūs, neįžodinami ir sukelia šventybės arba kitokybės jausmą, kuris yra religijos pagrindas. Šie potyriai yra tik religinės prigimties ir nepaaiškinami. Numinozinių potyrių pagrindas – mysterium tremendum („šiurpinantis slėpinys“). Tai kraupumo, nejaukumo jausmas prieš Kitokybę, kuri yra slėpininga ir nepažintina. Vėliau žmogaus sąmonė šią jauseną įvardina ir įsivaizduoja kaip dievybes, demonus, fantastines būtybes (vaiduoklius). Nors šio tremendum išraiškos akivaizdžiausios gamtoje gyvenančių tautų tikėjimuose, tačiau įvairiomis formomis pasireiškia ir pasaulinėse religijose (pvz., Dievo rūstis (dies irae) judaizme ir krikščionybėje). Pasak Oto, tremendum yra kupinas didybės, galybės (majestas), prieš kurią žmogus pasijunta niekybe, ši jausena žmoguje iššaukia nuolankumo pojūtį. Į numinozinius potyrius patenka ir energija, valia, judėjimas, mitrumas, kylantis iš Kitokybės suvokimo. Kitas neatsiejamas numinozinių potyrių elementas esti žavesys (fascinans) – nors Kitokybė gąsdina, šiurpina ir verčia jausti savo niekybę, ji tuo pačiu žavi, masina, vilioja. Žmogus, kuris virpa priešais dievybę, kartu kreipiasi į ją ir trokšta priartėti prie jos. Religiniame potyryje iš pat pradžių glūdi ir siaubas, ir potraukis; pastarąją aplinkybę liudija visoms religijoms būdingi ritualai ir liturginiai veiksmai, modeliuojantys žmogaus ir dievybės suartėjimą.
Išvardinti numinoziniai potyriai dažnai gali pasireikšti ir atskirai – pvz., tik kaip fascinans arba kaip mysterium. Tačiau keičiasi ne patys potyriai, o žmogus žengia nuo vieno potyrio prie kito.
Nors numinosum racionaliai žodžiais nėra apibūdinamas, jis pasireiškia kaip šventybė – šventinė nuotaika, šventybės pilni gestai, balso tonas, mimika parodo žmogų jaučiant numinoziškumą. Mene numinoziškumas pasireiškia estetiniu prakilnumu, didybe.
Numinoziškumą aptarė ir Karlas Gustavas Jungas. Jis antrindamas Otui teigė, kad ne žmogus kuria numinosum, o pats tampa jo auka, jo užvaldytas, tai tuo pat objekto savybė ir potyris.
1889 m. pasaulio šachmatų čempionatas
'''1889 m. pasaulio šachmatų čempionatas''' tai 1889 m. sausio 20 – vasario 24 d. Havanoje vykęs 20-ies partijų mačas tarp Vilhelmo Šteinico ir Michailo Čigorino. Sąlygos: mačą laimi tas, kas surenka daugiau taškų. Vilhelmas Šteinicas nesunkiai laimėjo mačą 10½ : 6½ (+10 -6 =1) ir išlaikė pasaulio čempiono titulą.
Čempionas
1888 m. Havanos šachmatų klubas, su kuriuo V. Šteinicas palaikė gerus santykius, pasiūlė jam, pasirinkus sau vertą varžovą, sužaisti Kuboje pasaulio šachmatų čempionato mačą. V. Šteinicas daug nesvarstęs galimu pretendentu įvardijo M. Čigoriną ir tuo patvirtino jam būdingą principingumą, pasirenkant kovai dėl „karūnos“ varžovus.
Negana to, kad Rusijos čempionas buvo jam ypač neparankus varžovas: laimėjo partiją prieš jį 1882 m. Vienoje ir abi – 1883 m. Londone. Dar nemaloniau – M. Čigorinas nepalaikydavo čempiono idėjų: kritikuodavo jo pozicinio žaidimo teoriją. Kaip ir J. Cukertortas, pasirinktasis pretendentas buvo kombinacijų dainius, o V. Šteinico manymu ir „Praktinio žaidimo genijumi, manančiu, kad turi privilegiją, kiekvienu patogiu momentu, mesti iššūkį šiuolaikiniams žaidimo principams“.
O M. Čigorinas buvo Peterburgo „Šachmatų lapelis“ redaktorius. Žurnale jis į šipulius daužydavo V. Šteinico „pozicinius principus“, kritikuodavo čempioną už per didelį dogmatiškumą, bei gėrėdavosi kombinacijų grožiu. Taip, kad V. Šteinico pasirinkimas nebuvo atsitiktinis.
Pretendentas
M. Čigorinas gimė 1850 m. spalio 31 d. Peterburge. Su šachmatais susipažino, kai jam buvo 16 metų, o rimtai susižavėjo žaidimu, kai buvo 24. Po kurio laiko, dėl jų jis metė ir valstybinę tarnybą. Tam 1975 m. lemiamos įtakos turėjo susitikimas prie šachmatų lentos su Šimonu Vinaveriu.
Nuo to laiko M. Čigorinas pradėjo išsamiai studijuoti šio žaidimo teoriją. 1879 m. papildomame mače laimėjęs prieš S. Alapiną tapo stambiausio Rusijoje šachmatų turnyro nugalėtoju. O po to laimėjo mačus prieš to meto geriausius sostinės meistrus.
M. Čigorinas buvo savamokslis. Jis greitai susižavėjo kombinacijomis, tapo tikru gambitų „karaliumi“. Apie jį J. Cukertortas, po 1881 m. Berlyno turnyro, kur M. Čigorinas daugelio nustebimui pasidalijo su Š. Vinaveriu 3-4 vietas, rašė: „Jo kombinacijos labai išradingos ir gilios. Jis vienu šuoliu įsiveržė į tarptautinių meistrų gretas!“. Michailas savo jėgą patvirtino ir 1883 m. Londone užėmęs 4-ą vietą ir praleidęs į priekį tik J. Cukertortą, V. Šteinicą ir J. Blekberną.
Sudėtingose, dinamiškose pozicijose M. Čigorinas buvo geresnis už daugumą to laikotarpio žaidėjų, be to, subtiliai jautė inciatyvą ir nebijojo aukoti figūras. „M. Čigorino fenomenas“ buvo tame, kad jis galėdavo sužaisti įdomiau, ryškiau ir stipriau už varžovus, bet eilės pozicijų nepatikimas vertinimas, taip pat dažnos grubios klaidos, mažindavo jo kūrybinių galių įtaką galutiniams rezultatams.
XIX amžiaus 9-ojo dešimtmečio pabaigoje visuomenės nuomonė apie M. Čigoriną nebuvo ypatingai aukšta, tačiau V. Šteinico autoritetinga nuomonė reiškė nemažai.
Varžovų galimybės
„Netikėtas“ pasaulio čempiono pasirinkimas, lėmė tai, kad šio maču nebuvo labai domimasi. Havanos šachmatų klubui reklamos nereikėjo, tad mačas tapo jų „vidaus reikalu“. V. Šteinicas buvo laikomas favoritu, bet ir M. Čigoriną sutiko ir išlydėjo iškilmingai.
Mačo eiga
Norint nugalėti 20–ies partijų mače, reikėjo surinkti daugumą taškų. Laiko kontrolė: 15-ai ėjimų viena valanda.
Mačo eigoje vyko ypatingai bekompromisinė kova: M. Čigorinas, laimėjęs 1-ąją partiją, po 7-osios dar buvo priekyje, bet po to patyrė tris nesėkmes iš eilės, po to atsilošė – dvi. Po 13-os partijos V. Šteinicas pirmavo tik 7 : 6, bet po to – pretendento trijų nesėkmių serija ir kova dėl titulo faktiškai buvo baigta.
Išskirti lemiamą partiją sudėtinga. Vis tik svarbiausią reikšmę rezultatui tur būt turėjo skirtingas požiūris į pozicinius kovos metodus, bei debiutų pasirinkimas.
Po mačo
Čempiono laimėtą antrąjį mačą šachmatų visuomenė sutiko visai abejingai: jai visai neimponavo atsargus, varžovo klaidos lūkuriuojantis, čempiono žaidimo stilius ir jo atkaklus savo „pozicinių metodų“ protegavimas. Laikraščiai rašė: „M Čigorinas padarė viską ką galėjo, bet to nepakako, kad išverstų iš „sosto“ V. Šteinicą“.
Kaip po mačo rašė Vilhelmas:
„Tai buvo mačas tarp seno naujosios mokyklos meistro ir jauno senosios mokyklos meistro. Nežiūrint į meistro amžių, naujoji mokykla nugalėjo. Kai senosios mokyklos jaunasis meistras aukojo pėstininkus ir figūras, senasis naujosios mokyklos meistras darė daugiau – jis aukojo atskiras partijas, įrodinėdamas sveikų pozicinių principų panaudojimo naudą“.
Šių V. Šteinico žodžių teisingumą patvirtino laikas.
Pašiliai (Vilnius)
thumb|left|280px|Kaimo vaizdas iš pietryčių
Apetitas
Apetitas ( – 'troškimas, siekimas') – noras valgyti ir malonumo jausmas valgant. T. y. normalus maisto poreikis, reikalingas gauti pakankamai maisto medžiagų ir energijos gyvybei palaikyti. Normalus apetitas rodo gerą žmogaus sveikatos būklę, o patologinis apetito praradimas vadinasi anoreksija. Itin riebus, saldus maistas (pvz., saldumynai) bei maisto stipriklis (mononatrio glutamatas) gali sužadinti apetitą net ir nepraalkusiam žmogui ir galiausiai privesti prie nutukimo.
Apetito pojūtį sukelia galvos smegenyse (pagumburyje) esantys alkį ir sotumą reguliuojantys centrai. Apetitą žadina hormonas grelinas, veikiantis pogumburyje esančius grelino receptorius (GHS-R).
Šalmuotoji gegužraibė
Šalmuotoji gegužraibė (Orchis militaris) – gegužraibinių (Orchidaceae) šeimos augalas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Paplitęs Europoje.
Šakniagumbiai kiaušiniški. Lapai kiaušiniški, nedėmėti, augalams nužydėjus ilgai išlieka žali. Augalo aukštis 20–45 cm. Turi 3–5 lapus ilgio iki 16 cm. Žiedynas 4–10 cm aukščio, pradžioje piramidiškas, vėliau – cilindriškas. Žiedai daugiausia violetiškai rožinės spalvos. Žiedyną sudaro 10-40 žiedų. Žydi gegužės-liepos mėnesiais. Visose augalo dalyse yra stiprų salsvą kvapą skleidžiančių kumarinų, todėl net ir nežydinčias šalmuotąsias gegužraibes nesunku atskirti nuo kitų rūšių gegužraibių.
Auga drėgnokose pievose, miškų erčiose ir laukymėse.
Lietuvoje dažnesnė šalies vidurinėje ir šiaurinėje dalyje. Kaip ir kitoms Lietuvos gegužraibėms, pavojų augalui kelia pievų kultūrinimas, jų užžėlimas krūmais. Lietuvoje šalmuotoji gegužraibė į saugomų augalų sąrašą įrašyta nuo 1962 m., o nuo 1981 m. įtraukta ir į Raudonąją knygą.
thumb|left|210px|Šalmuotosios gegužraibės žiedai thumb|left|240px|Šalmuotosios gegužraibės žiedynas
Čerkesija
Iki XIX a. vyraujanti regiono etninė grupė buvo čerkesai (plačiąja prasme), kurių palikuonys yra dabartiniai adygai, čerkesai (siaurąja prasme) ir kabardinai. Visi jie kalba Šiaurės vakarų Kaukazo kalbomis. Šiuo metu vyraujanti regiono tauta yra rusai.
Pavadinimai
Vietos gyventojai regioną vadina terminu Adyge Heku (Адыгэ Хэку). Viduramžiais vakarų tautose jis buvo vadinamas Zychu (Ζυγ), o pietiniai kaimynai jį vadino Kašagu, iš kurio kilo ir rusų vartotas kasogai. Osmanų imperijoje regionas tapo žinomas kaip Čerkesija, taip jis dabar vadinamas ir rusiškai. XV a. su kraštu prekiavę genujiečiai jį lotynizavo kaip Cirkasiją, ir terminas pateko į kitas vakarų kalbas.
Geografija
thumb|left|Cirkasijos subregionai Čerkesija užima dideles teritorijas Juodosios jūros šiaurės rytinėje pakrantėje. Pajūryje ji driekiasi nuo Tamanės pusiasalio šiaurėje iki Kaukazo kalnagūbrio pietuose. Kubanės upė tarnauja kaip šiaurinė regiono riba ir skiria Čerkesiją nuo Kubanės krašto. Kaukazo kalnagūbris pietuose skiria Čerkesiją nuo Abchazijos ir istorinės Gruzijos (ribojasi su jos regionais Svanetija ir Rača). Į rytus nuo Čerkesijos yra Osetija.
Tradiciškai visoje Čerkesijoje buvo išskiriami 12 regionų, atstovaujamų atskirų genčių. Tai yra Žanė, Natuchajus, Šapsugas, Bžedugas, Abadzechas, Ubykija, Beslenėjus, Temirgojus, Jegeruchas, Hatuchas, Memhegas ir Kabarda. Pastarasis yra didžiausias ir užima visą Rytinę Čerkesiją.
Senovės Čerkesija
thumb|left|Senosios Cirkasijos gentys
Čerkesijoje bronzos amžiuje suklestėjo Maikopo kultūra (IV–III tūkst. pr. m. e.), kurią vėliau pakeitė Vakarų Kaukazo dolmenų kultūra (III–II tūkst. pr. m. e.).
I tūkst. pr. m. e. senovės graikų požiūriu, Čerkesija priklausė didesniam Skitijos regionui ir buvo į šiaurę nuo Kolchidės. Čia minimos daug vietinių autochtoninių genčių. Pakrantėje minimi sindai, achėjai, heniochai, o krašto gilumoje gyveno kerketai, imaduchai ir zygai. Pastarųjų gyvenamas regionas Zychas dažniausiai lokalizuojamas rytinėje Čerkesijoje, ar net Osetijoje, į rytus nuo Elbruso.
Senovės graikai tyrinėjo šį regioną ir įkūrė keletą kolonijų. Tarp jų svarbiausios buvo Fanagorija, Hermonasa, Gorgipija, Bata ir kitos, visos įsikūrę sindų žemėse. Dėl to sindai buvo labiausiai helenizuota iš Čerkesijos genčių. Jie apie V a. pr. m. e. sukūrė savo valstybę su sostine Gorgipijoje. Vėliau juos valdė Bosporo karalystė.
Vietinei kultūrai maišantis su graikų įtakomis, formavosi senovės čerkesų religinė-etinė sistema, vadinamoji Habza (Хабзэ). Jos centre yra tikėjimas į vienatinį Dievą Tha (Тхьэ), pasaulio kūrėją ir kosminės tvarkos palaikytoją. Dievas buvo garbinamas ritualais, vadinamais thaleu, šventose vietose. Už ritualus buvo atsakingi žyniai, vadinami thamada (Тхьэматэ). Jie prižiūrėjo ir etinį kodeksą, dalinai išlikusį iki mūsų dienų.
Krikščioniškasis laikotarpis
thumb|Krikščioniško stiliaus bažnyčia Archyzo kaimelyje Viduramžiais lotyniškuose šaltiniuose terminas Zychas imtas taikyti visai Čerkesijai apibūdinti. Paradoksaliai, kai kurie autoriai naudojo Zycho terminą tik Čerkesijos pakrantei, o giliau krašte buvusiems kalnuotiems regionams naudoti terminai Papagija (papagai), Kasachija (kašagai, kasogai) ir kt.
IV a. čerkesus pasiekė krikščionybė, kurią atnešė Bizantijos imperija. Iki VI a. krikščionybė paplito visame krašte, tačiau kartu gavo daug vietinių bruožų, nulemtų senosios religijos.
Nuo IV a. Čerkesiją kontroliavo stepių tautos iš šiaurės. Vieni pirmųjų buvo tiurkai bolgarai (onogurai), kurie įsitvirtino senosios Sindikos žemėse ir savo sostine padarė Panagoriją. Iš čia jie išplėtė savo žemes, sukurdami Didžiąją Bulgariją. Kita tauta buvo indoeuropiečiai alanai, galiausiai įsitvirtinę į rytus nuo Čerkesijos. Nuo VII a. Čerkesiją kontroliavo Chazarų kaganatas.
Šiam silpstant čerkesai vėl tapo nepriklausomi. Rytinę Čerkesijos dalį užvaldė osetinų Alanijos karalystė, o vakarinį pakraštį (Tamanės pusiasalį) – rusėnų Tmutarakanas. Tuo metu pietuose sustiprėjo Gruzijos karalystė, kuri rėmė krikščionybę čerkesų tarpe. Iš šio laikotarpio išlikusios Gruzijos stiliaus bažnyčios.
Nuo XI a. į regioną migravo tiurkų (kumanų) kilmės gentys, kurios apsigyveno vietinių čerkesų tarpe ir tapo svarbia regiono tautine mažuma. Juos senieji gyventojai vadino taulais (t. y. „kalniečiais“). Iš jų susiformavo dabartinės balkarų ir karačiajų etninės grupės. Panašiu metu iš pietų į Čerkesiją migravo čerkesams lingvistiškai giminingi abchazai, kurių diaspora čia apsistojusi tapo žinoma kaip abazinai.
Nukleazė
thumb|300px|[[EcoRII restrikcijos endonukleazė.]] Nukleazė – fermentas, skaidantis fosfodiesterines jungtis tarp nukleorūgščių nukleotidų.
Donaldas Kairys
Donaldas Kairys (g. 1977 m. kovo 6 d. Šilutėje) – krepšinio treneris, buvęs Lietuvos krepšinio rinktinės trenerio asistentas.
Nukleazė
Klasifikacija
Pagal skaidomas nukleorūgštis nukleazės skirstomos į deoksiribonukleazes (DNR) ir ribonukleazes (RNR). Pagal skaidomos jungties poziciją nukleorūgšties molekulėje nukleazės skirstomos į endonukleazes (skaidoma molekulės grandinės viduje esanti jungtis) ir egzonukleazes (skaidomos jungtys yra molekulės grandinės galuose).
Čerkesija
Krikščioniškasis laikotarpis
Pradedant XII a. regioną pasiekė genujiečiai, tuo metu aktyviai vykdę prekybą Juodojoje jūroje. Svarbiausios jų kolonijos Čerkesijoje buvo Matrega, Kopa, Mapa, Bata, Maurolokas ir Kasto. Genujiečiai čia parduodavo medvilninius ir šilkinius audinius, druską, varinius ir geležinius dirbinius bei prabangos prekes. Pagrindinė čerkesų prekė buvo duona bei grūdai, vežami į Bizantiją bei Trapezunto imperiją. Genujiečių kultūrinė įtaka buvo tokia stipri, kad dalis pakrantės čerkesų net priėmė katalikybę. Jie buvo vadinami frenkardašais. Iki pat XV a. užsitęsę kontaktai su krikščioniškuoju pasauliu nulėmė, kad iš visų Šiaurės Kaukazo regionų Čerkesija ilgiausiai išlaikė šį tikėjimą.
Nukleazė
Klasifikacija
Endonukleazės, kurių skaidymo vieta priklauso nuo aplink ją esančios nukleorūgšties nukleotidų, vadinamos specifinėmis. Specifinės DNR endonukleazės vadinamos restrikcijos endonukleazėmis.
Donaldas Kairys
Treneris
Dirbo „San Antonio Spurs“, Vilniaus „Lietuvos ryto“, Maskvos CSKA, „Chimki“ klubuose, o nuo 2007 metų – Lietuvos vyrų krepšinio rinktinėje.
Čerkesija
Islamiškasis laikotarpis
Nuo VIII a. krikščionišką Čerkesiją iš pietų ne kartą siaubė musulmonai, kurie į regioną žiūrėjo pirmiausia kaip į vergų šaltinį. Čerkesės moterys garsėjo kaip gražuolės, todėl buvo grobiamos į haremus. Vyrai, pasižymėję jėga, buvo pirmiausia naudojami armijoje kaip mameliukai arba verčiami eunuchais ir tarnaudavo haremuose. Nuo Abasidų laikų iš krikščionių kilę mameliukai neretai paimdavo valdžią ir įkurdavo savo dinastijas. Viena iš garsiausių čerkesų kilmės dinastijų buvo Burdžių dinastija (XIV–XV a.) Egipte.
Donaldas Kairys
Treneris
2007 metų pavasarį jis trumpai vadovavo NKL čempionate dalyvaujančiai Šilutės komandai, o 2009 metais, kai dėl nemokamų atlyginimų išvyko visi kiti treneriai ir dauguma geriausių krepšininkų, perėmė Rygos ASK komandos vairą.
Čerkesija
Islamiškasis laikotarpis
Šiaurės Kaukaze islamas pradėjo plisti XI a., tačiau Čerkesijoje jis įsitvirtino tik XV a. Suspausta tarp dviejų musulmoniškų imperijų, Osmanų pietuose ir Krymo chanato šiaurėje, Čerkesija perėmė naują religiją, kuri susimaišė su vietos papročiais. Musulmonų pasaulyje čerkesai ir toliau išlaikė populiarumą, kas nulėmė dideles jų diasporas Osmanų ir Sefevidų imperijų teritorijose. Čia jie sudarė elitinius karių būrius (vadinamuosius ghulamus), garsėjo kaip amatininkai, žemdirbiai.
Donaldas Kairys
Treneris
2011 m. Lietuvos nacionalinės vyrų krepšinio rinktinės Eurobasket 2011 čempionate trenerio padėjėjas.
Čerkesija
Islamiškasis laikotarpis
Nepaisant nuolatinės grėsmės iš abiejų pusių, kalnuota Čerkesija išsaugojo nepriklausomybę kaip gentinė konfederacija, nors kai kuriuos pajūrio miestus kontroliavo osmanai. Šios konfederacijos įkūrėju laikomas pusiau legendinis XV a. kunigaikštis Inalas Šviesusis. Jo sostinė buvo netoli dab. Anapos, ir jis konsolidavo čerkesų gentis į vientisą politinį junginį.
Donaldas Kairys
Treneris
Nuo 2013 m. rugsėjo iki 2014 m. vasario treniravo klubą „Cmoki-Minsk“ iš Baltarusijos.
Čerkesija
Islamiškasis laikotarpis
Konfederacijoje Čerkesiją sudarė 12 genčių (ir kartu valstybėlių), kurioms buvo būdingos skirtingos valdymo formos. Kai kurios gentys (abadzechai, natuchajai, šapsugai ir hakučiai) turėjo demokratinį valdymą, kur sprendimai buvo priimami bendruomenės taryboje. Kitos gentys buvo valdomos kunigaikščių, kurie vadinosi pšči (Пщы). Tai buvo paveldimos dinastijos, kurių dauguma kildino save iš Inalo, taigi, vadinosi Inalidais. Žemiau kunigaikščių buvo kilmingųjų klasė, vadinamieji uorkai, o trys žemiausios klasės buvo laisvieji, baudžiaunikai ir vergai.
Donaldas Kairys
Treneris
2022 m. liepos pabaigoje pasirašė vienerių metų sutartį su Utenos „Juventus“ klubu ir tapo jo vyriausiuoju treneriu.
Čerkesija
Islamiškasis laikotarpis
Stipriausia Čerkesijos gentis tuo metu buvo kabardinai, valdę ryčiausias žemes. Valdoma Inalidų atšakos, jų valstybė Kabarda (Къэбэрдей) plėtėsi tolyn į rytus, užvaldydama osetinų, ingušų ir čečėnų žemes. Siekdamas gauti paramą kovoje prieš Krymo chanatą (o taip pat prieš Didžiąją Kabardą), Mažosios Kabardos kunigaikštis Temriukas (Темрыкъуэ) XVI a. viduryje paprašė Maskvos pagalbos. Sustiprindamas sąjungą, jis ištekino savo dukrą už Ivano IV. Už tai Maskvos caras padėjo Temriukui sutriuškinti priešus ir netgi patatydino pirmąją rusų tvirtovę Kaukazo regione – Terką. Temriuko giminės dalis tapo Rusijos didikų gimine, vadinama Čerkaskiais. XVIII a. pradžioje Kabarda (o ir Čerkesijos konfederacija) kontroliavo ne tik Čerkesijos regioną, bet jos teritorijos driekėsi ir iki Kaspijos jūros rytuose. Ji valdė Osetijos, Ičkerijos žemes, dalį Dagestano.
Rusijoje
thumb|Cirkasų tremtis Rusijos ekspansija į Čerkesijos regioną prasidėjo XVIII a. viduryje. Vakarų Kaukazo regionas tuo metu buvo kontroliuojamas Osmanų imperijos. Po 1828-29 metų Rusijos-Turkijos karo pagal Adrianopolio taikos sutartį Osmanų imperija Čerkesiją perleido Rusijai. Čerkesija į imperiją buvo galutinai įjungta 1864 m., pasibaigus nuožmiam Rusijos-Čerkesijos karui.
Iš karto po karo Rusija siekė išvalyti kraštą nuo musulmonų, todėl čerkesai buvo masiškai žudomi, tremiami į stepes arba priverčiami emigruoti į Osmanų imperiją. Tai vadinama čerkesų etniniu valymu. Uostuose laukdavo paruošti laivai, kurie juos gabendavo į Turkiją. Ten čerkesai muhadžirai formavo vietinę diasporą, tačiau neretai prarasdavo savo kultūrą, kalbą ir tapatybę. Kai kurie čerkesų subetnosai, pvz., ubychai, žanėjai, natuchai, hatuchai, galutinai išnyko.
Kadaise tankiai gyvenamas regionas (XIX a. pradžioje jame priskaičiuota 4–5 mln. čerkesų) per keletą metų praktiškai ištuštėjo. Į čerkesų vietą kėlėsi etniniai rusai ir ukrainiečiai, o čerkesai liko gyventi tik mažiau paliestose etninėse „salose“. Didžiuma Čerkesijos buvo administruojama kaip Kubanės sritis, tik pajūrio ruožas – kaip Juodosios jūros gubernija.
TSRS sudėtyje siekiant dar labiau susilpninti tapatybę, čerkesai buvo suskaidyti į tris oficialiai pripažintas tautas: adygus (dauguma genčių), kabardinus (iš Kabardos regiono) ir čerkesus (iš Baslanėjaus regiono) (kai kuriais atvejais kaip atskiras etnosas išskiriami ir šapsugai). Panašiai į dvi tautas buvo suskaidyti ir tiurkiškai kalbantys taulai, juos padalinant į karačiajus ir balkarus. 1922–24 m. visos šios penkios tautos gavo autonomiją. Tiesa, čerkesai ją gavo kartu su tiurkiškai kalbančiais karačiajais, o kabardinai – kartu su balkarais.
Apie 1990 m. byrant TSRS, sustiprėjo čerkesų ir taulų nacionalizmas, buvo įkurtos nacionalistinės organizacijos, tokios kaip Adyge Chase ar Adyge Djegu. Dažniausiai nacionalistai nesiekia atsiskirti nuo Rusijos, tačiau siekia išskaidyto etnoso suvienijimo į vieną čerkesų (adygų) tautą ir atskiros autonomijos nuo tiurkų tautų. Tautinės regiono mažumos taip pat kelia klausimą dėl čerkesų etninio valymo pripažinimo kaip genocido. Siekiant išlikti, čerkesų diaspora bando grįžti į Čerkesiją, kam Rusijos vyriausybė priešinasi.
Slovakijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
Slovakijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
1972–1973 m. čempionatas
Slovakijos komandos dalyvavo.
Finalo ir pusfinalio rungtynės
Finalas:
Pusfinalio rezultatai:
NK Steklar Rogaška Slatina
Rogaška Slatinos NK – Slovėnijos futbolo klubas iš Rogaška Slatinos.
Rytų Žemaičių plynaukštė
thumb|250px|Rytinis plynaukštės pakraštys [[Kėdainių rajonas|Kėdainių rajone]]
Tuukka Rask
Tuka Raskas – Suomijos ledo ritulininkas, žaidžiantis Bostono „Bruins“ klube, NHL lygoje. Rungtyniauja vartininko pozicijoje. 2005 m. Raskas į NHL buvo pakviestas 21-uoju šaukimu Toronto „Maple Leafs“, vėliau buvo įkeistas į Bruins vartininką Andrew Raycroft. Brolis Jonas – taip pat ledo ritulininkas, rungtyniauja Suomijoje.
NK Steklar Rogaška Slatina
Istorija
Klubo ištakos siekia 1950 m. Tuo metu vadintas NK Steklar.
Rytų Žemaičių plynaukštė
Rytų Žemaičių plynaukštė yra sausiausia Žemaičių aukštumos dalis.
Tuukka Rask
Kartu su Suomijos rinktine tapo bronzos medalio laimėtojais 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Sočyje.
Inesyvas
Inesyvas (iš 'būti viduje') − linksnis, vidaus esamasis vietininkas, reiškiantis, kad veikėjas arba veiksmas yra viduje to daikto, kuris pasakomas šiuo linksniu, pvz., miške. Atsako į klausimą kame? Kalbotyroje, ypač baltistikoje, terminas inesyvas vietoj vietininkas (lokatyvas) vartojamas tada, kai norima pabrėžti, jog dabartiniai baltų kalbų vietininkai istoriškai buvo sudaryti nauju būdu, jų daryba yra vėlesnio laikotarpio. Be to, terminas inesyvas leidžia išvengti painiavos, nes esama ir kitokių vietininkų (aliatyvo, adesyvo, iliatyvo ir t. t.).
Vienaskaitoje baltų kalbose inesyvas susidarė postpozicijai (polinksninei priesagai) *en 'į' priaugus prie senovinio vietininko (lokatyvo), pvz.: liet. *dienāi + en > *dienāien > *dienājen > *dienāję > dienoje; *akmeni + en > *akmenien > *akmenijen > *akmeniję / *akmenīję > akmenyje ir t. t. Latvių kalboje, galūnėms dar labiau sutrumpėjus, turimi inesyvai dienā 'dienoj(e)', upē 'upėj(e)', akmenī 'akmeny(je)'. Lietuvių kalbos inesyvai miške, lauke kilę iš *miškę, *laukę < *mišken, *lauken. Senoviškesnis šio linksniavimo tipo inesyvas vartojamas žemaičių posakiuose šaltie 'šaltyje', šiltie 'šiltume, šilumoje', kur turima daryba iš senojo vietininko (lokatyvo) *šaltie + en, *šiltie + en.
Daugiskaitos inesyvai buvo pasidaryti polinksniui en 'į' jungiantis prie daugiskaitos galininko: *miškōns > *miškōs + en > *miškōsen > *miškōsę > miškuose; *dienāns > *dienąs > *dienās + en > *dienāsen > *dienāsę > dienose ir t. t. Latvių kalboje ir šie inesyvai labiau sutrumpėję: laukos (sk. laukuos) 'laukuose', dienās 'dienose'. Sudarant inesyvus, būta įvairių perdirbinių pagal kitų linksniavimo tipų panašumus. V. Ambrazo teigimu, daugiskaitos inesyvas susidarė ne iš daugiskaitos galininko, o iš senojo daugiskaitos vietininko (dienosu > dienose), galūnės balsį derinant prie vienaskaitos inesyvo.
Aptariant Uralo kalbas, vengrų kalboje inesyvas sudaromas su priesaga -ban/-ben (házban 'name'), suomių kalboje su priesaga -ssa/-ssä, estų − prie kilmininko jungiant -s, mokšų kalboje − pridedant priesagą -sa. Kartais teigiama, kad rytų baltų kalbose postpoziciniai (su polinksninėmis priesagomis) vietininkai: inesyvas, iliatyvas, aliatyvas, adesyvas − susidarė dėl finougrų įtakos. Jų kalbose labai išplėtota vietininkų sistema.
Kongo Demokratinės Respublikos futbolo lyga
Kongo Demokratinės Respublikos futbolo lyga, dar vadinama Linafoot – Kongo Demokratinės Respublikos futbolo čempionatas, kuris buvo įkurtas 1958 m. po šalies nepriklausomybės paskelbimo.
Istorija
Nuo 2010 m. lygą rėmė „Vodacom“ bendrovė. Pasirašyta penkerių metų sutartis, pagal jos sąlygas lyga vadinta Vodacom Super League.
TP Mazembe – klubas, kuris 19 kartų iškovojo čempionų titulus.
Formatas
Kitados būta vientisos lygos su 14 dalyvių. Jos sužaisdavo dviejų ratų sistema.
Vėlesniais metais pakito formatas – pirmame etape kovojo į dvi grupes padalintos ekipos, o geriausios susitikdavo finaliniame etape.
Kurį laiką piramame etape būta trijų grupių, o geriauisios komandos rungtyniavo finaliniame etape.
Pastaruoju metu grįžta prie vientisos lygos formato, kurioje rungtyniauja 20 ekipų. Žaidžiama vieno rato sistema.
Komandos
Lifoot dalyvių skaičius nuolatos kito. Būta 14 ekipų, o pastaraisiais metais pasiekė 20 komandų.
Al-Khaldiya SC
„al Chaldijos“ klubas, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip „Al Khaldiya Club“ – Bahreino futbolo klubas iš Hamado.
Istorija
Klubas įkurtas 2020 m. spalio 27 d.
Debiutavo 2020–2021 m. sezone Antrame divizione, liko antroje vietoje, bet pateko į elito divizioną.
2021–2022 m. rungtyniavo Premjer lygoje. Galutinėje ekipų rikiuotėje užėmė trečią vietą.
Sezonai
Šaltiniai:
Arklas
Arklas – senovinis žemės arimo ir purenimo įrankis. Jį sudaro ragočius (skelta arklo dalis) ir rankenos (iš dviejų pušies šaknų ar medžio dvišakumo). Netoli rankenų į grąžulą įtaisoma išara, kurios apačioje – geležinis ar medinis (apkaltas skarda) noragas. Kitame gale pritaisytas jungas jaučių porai arba dvi ienos arkliui. Arklu žemė verčiama į abi puses (vaga neapverčiama).
Arklas naudotas daugelyje kraštų, ypač Vakarų ir Pietų Europoje. Senovinio medinio arklo dalis, rasta Šventosios gyvenvietėje, datuojama 2 tūkstantmečiu pr. m. e. – vienas ankstyviausių arklų Europoje. Į arklą panašūs įrankiai naudoti jau Mesopotamijoje ir Senovės Egipte. Naujajame pasaulyje iki Kolumbo arklas nebuvo žinomas, o daugelis Senojo pasaulio kultūrų jį vis labiau tobulino. Kinijos valstiečiai apie 5000 m. pr. m. e. sukūrė arklo verstuvą, kuris norago atpjautą dirvos riekę atmesdavo į šalį. Romėnai pirmieji prie arklo pritvirtino atraminius ratus – arklas tapo lengviau valdomas.
XIII a. arklus stūmė iš apyvartos tobulesni, verčiantys vagą arimo įrankiai – žagrės. Arklai tapo pagalbiniais arimo įrankiais. XIX amžiuje arklą pakeitė geležinis vagotuvas. Iki XX a. pr. arklas dar naudotas lengvai žemei arti ir šakniavaisiams apkaupti.
Arklai Lietuvoje buvo dviejų tipų: rėžtuviniai ir pavažiniai.
Jo Muir
Joanna Jo Muir (g. 1994 m. rugpjūčio 30 d.) – škotų šiuolaikinės penkiakovės sportininkė, olimpinietė, pasaulio ir Europos čempionatų prizininkė.
Biografija
2012 Muir dalyvavo Europos jaunių čempionate Bulgarijoje. Mišrių porų estafetėje užimta 4-a vieta, o individualiose varžybose škotė liko 15-a. Tais pačiais metais vykusiame pasaulio jaunimo čempionate užimta 26-oji vieta.
2013 m. Europos jaunimo čempionato moterų estafetės sidabro medalininkė. Tais pačiais metais pasaulio jaunimo čempionate pelnė auksą moterų estafetės varžybose. 2015 m. debiutavo pasaulio taurės etape, kuriame užėmė 29-ą vietą.
2016 m. pirmą kartą dalyvavo pasaulio čempionate, bei iškovojo sidabrą moterų estafečių varžybose. Individualiose varžybose neįveikė kvalifikacinio etapo ir užėmė 40-ą vietą. Tais pačiais metais vykusiame Europos čempionate užimta 5-oji vieta.
2017 m. pasaulio taurės etape Kaire pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos - laimėtas sidabras mišrių porų estafetėje. 2020 m. nugalėjo pasaulio taurės etape.
Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Muir startavo moterų penkiakovės varžybose. Sportininkė liko 33-ia fechtavimo rungtyje, pasiekė 15-ą greičiausią laiką plaukimo rungtyje, finišavo 7-a konkūriniame jojime, o kombinuotoje rungtyje parodė 9-ą greičiausią rezultatą. Galutinėje rikiuotėjė Jungtinės Karalystės atstovė užėmė 14-ą vietą.
Dead Can Dance
Susikūrimas
„Dead Can Dance“ sukurta 1981 m. Melburne. Tuo metu grupę sudarė Paul Erikson (bosinė gitara), Simon Monroe (būgnai, „Marching Girls“ narys), Brendan Perry (gitara ir vokalas, „Marching Girls“ narys) ir Lisa Gerrard (vokalas). 1982 m. Liza ir Brendanas persikėlė į Londoną kur pasirašė sutartį su leidybos kompanija 4AD. Ten prie dueto prisijungė atlikėjai James Pinker, Scott Rodger ir Peter Ulrich.
1984 m. grupė išleido savo debiutinį albumą Dead Can Dance. Jo viršelyje pavaizduota ritualinė kaukė iš Papua Naujosios Gvinėjos turėjo atspindėti grupės ir albumo pavadinimo idėją – „mirusysis gali šokti“. Tais pačiais metais grupė išleido EP Garden of the Arcane Delights. Nors ankstyvoji „Dead Can Dance“ muzika apibūdinta kaip gotikinis rokas, tačiau joje jau buvo pakankamai egzotiškų, etninių motyvų.
1985 m. grupė išleido albumą Spleen and Ideal. Jame atsirado violončelės, trombonų, timpanų garsų. Kritikai albumo muziką apibūdino kaip kuriančią viduramžių Europos atmosferą. Vėliau išleisti dar 3 albumai. 1989 m. atlikėjai išsiskyrė – Liza Džerard išvyko į Australiją, o Brendanas Peris į Airiją. Tačiau jie tęsė savo kūrybą kaip „Dead Can Dance“.
Pripažinimas
1991 m. JAV įrašų kompanija Warner Music Group išleido kompiliacinį grupės albumą A Passage in Time ir taip padėjo išpopuliarinti „Dead Can Dance“ JAV. 1993 m. grupė išleido šeštąjį albumą Into the Labyrinth. Pasaulyje buvo parduota virš 500 tūkst. jo kopijų, jis įtrauktas į Billboard 200 sąrašą. Šis albumas taip pat tapo pelningiausiu 4AD leidiniu. 1994 m. duetas surengė koncertinį turą ir Kalifornijoje įrašė gyvo garso albumą Toward the Within. 1996 m. grupė išleido dar vieną albumą Spiritchaser, kuris World muzikos reitinguose užėmė 1 vietą.
Išsiskyrimas ir atsikūrimai
Po albumo išleidimo grupės veikla nutrūko. Tiesa, įrašyta viena daina The Lotus Eaters, kuri įtraukta į kompiliacinį albumą Dead Can Dance (1981–1998). Vėliau Peris ir Džerard tęsė solines karjeras.
2005 m. duetas surengė pasaulinį turą: 13 koncertų Europoje ir 8 Šiaurės Amerikoje.
2011 m. „Dead Can Dance“ atsikūrė. Atlikėjai įrašė keletą EP Live Happenings, o 2012 m. vasarą po ilgos pertraukos išleido naują albumą Anastasis. Taip pat suplanuotas intensyvus 2 mėnesių koncertinis turas po Europą ir Ameriką.
Įtaka
„Dead Can Dance“ laikoma kultine ethereal/gothic stiliaus grupe, ji padarė didelę įtaką vėliau susikūrusioms grupėms, nemažai jų kūrinių yra perdainuota. Grupės kūrinius yra atlikę Sarah Brightman, „The Gathering“, „Silent Stream of Godless Elegy“, „Ride“, „Bauhaus“, „Paradise Lost“, „Ulver“, „Irfan“. Keletas gothic/neofolk grupių („Arcana“, „Dark Sanctuary“, „Black Tape for a Blue Girl“, „Faith And The Muse“ ir kt.) įrašė „Dead Can Dance“ koverių albumą Summoning of the Muse: A Tribute to Dead Can Dance. Grupės kūriniai panaudoti tokiuose filmuose ir serialuose kaip „Baraka“, „The West Wing“, „Neištikima“, „Migla“, „Troja“, „Dèmoni 2“ ir kt.
Ferdinand Monoyer
thumb|Ferdinand Monoyer apie 1912 m. thumb|Monoyer lentelė Ferdinandas Monojeris (1836 m. gegužės 9 d. Lione, Prancūzija – 1912 m. liepos 11 d. ten pat) – prancūzų oftalmologas, daktaras.
1872 m. įvedė lęšio laužiamosios gebos matavimo vienetą – dioptriją. Plačiai žinomas kaip Monoyer lentelės, kuri naudojama regos nustatymui, sudarytojas.
Villarreal CF (moterys)
Istorija
2000 m. suburta moterų ekipa. Nuo 2001–2002 m. sezono rungtyniavo antroje pakopoje. Nuo 2005–2006 m. sezono žaidė regioninėse pirmenybėse. Nuo 2010–2011 m. vėl rungtyniavo Antrame divizione. 2020–2021 m. tapo Antrojo diviziono nugalėtojais ir pateko į stipriausią šalies lygą.
Nuo 2021–2022 m. rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Primera División 2021–2022 m. užėmė dvyliktą vietą, o 20222–2023 m. liko keturioliktoje.
Aras Vėberis
Aras Vėberis (g. 1970 m. balandžio 4 d. Vilniuje) – muzikos atlikėjas, tekstų ir muzikos autorius, grupės Naktinės personos įkūrėjas, internetinio portalo Frype.lt įkūrėjas ir vadovas.