cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaidagai (Varėna)
Vaidagai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Vydenių, 1 km nuo Kamorūnų, prie Dainavos girios. Apima Varėnos rajonui tekusią vakarinę Vaidagų Šalčininkų rajone dalį (1 sodyba).
Vaidaginė
Vaidaginė – viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Obelių.
Vaidagynė
Vaidagynė – viensėdis Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Daujėnų.
Raudonoji raidė
Raudonoji raidė  – 1973 m. režisieriaus Wim Wenders sukurtas filmas pagal to paties pavadinimo N. Hotorno romaną.
Turinys
Nedideliame Naujosios Anglijos Salemo miestelyje pasirodo nepažįstamas keliautojas, gydytojas Rodžeris Čilingsvortas. To paties miestelio gyventoja Hester Prin jau kurį laiką su dukra Perla gyvena ištremta į salą, nes pagal to meto papročius yra nusikaltusi moralei: turi dukterį nuo vyro, kurio tapatybę slepia. Dėl to ji laikoma visų atstumta ir priversta nešioti drabužį su išsiuvinėta raudona raide A. Rodžeris atpažįsta, kad Hester yra jo buvusi žmona, tačiau judviejų santykiai jau seniai nutrūkę. Jis nusprendžia likti, nes miestelyje nėra gydytojo ir tikisi sužinoti, kas jos buvusios žmonos vaiko tėvas. Hester leidžiama grįžti gyventi į miestelį, mat tikimasi, jog čia ji išsiduos, kas yra Perlos tėvas.
Mirus gubernatoriui, Hester nusprendžia išvykti atplaukiusiu anglų laivu kartu su dukra ir pastoriumi Demisdeilu, kuris ir pasirodo besąs Perlos tėvas. Nenorėdamas tiesiog pabėgti, pastorius nusprendžia prisipažinti miestelio gyventojams sakydamas pamokslą…
Vaidagai
Vaidagai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Kalesninkų, prie Kalesninkų–Pasgrindos keliuko. Šalia išteka Pasgrindos upelis, šalia – Kipučių miškas.
Istorija
XIX a. pab. buvo šlėktų okolica Lydos apskrityje. XX a. vid. dalis kaimo atsidūrė Varėnos rajone.
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 138 žmonės, iš kurių visi buvo užrašyti lenkais.
Karklinių tvenkinys
Karklinių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, 15 km į pietryčius nuo Vilkaviškio, 1 km į vakarus nuo Karklinių gyvenvietės. Sudarytas užtvenkus Rausvės upę (Šešupės intakas) 34,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 1,33 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 100,4 m. Pietvakarinės tvenkinio dalies krantai aukštoki. Kranto linija labai vingiuota, vietomis apaugusi krūmais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Vakarine pakrante eina kelias Nr.5156 (Keturvalakiai – Patilčiai). Į vakarus įsikūręs Degučių kaimas. Šiaurrytinėje pakrantėje, šalia užtvankos, yra paplūdimys.
Tvenkinys įrengtas 1982 m.
FK Septemvri Simitli
Simitlio „Septemvri“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Simitlio.
Istorija
1942 m. įkurtas klubas. Žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
2021–2022 m. rungtyniavo Antroje lygoje (II), tačiau liko 18 vietoje ir po sezono buvo perkelti į Trečią lygą.
Matlaukio tvenkinys
Matlaukio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, 8 km į pietvakarius nuo Kybartų. Tvenkiniu eina Lietuvos–Rusijos valstybinė siena. Apie 12 ha tvenkinio yra Lietuvos teritorijoje. Sudarytas užtvenkus Lieponos upę (Širvintos intakas) 20,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,95 km, plotis – iki 0,9 km. Altitudė 84 m. Krantai aukštoki. Aplinkui plyti dirbami laukai. Rytinėje pakrantėje įsikūręs Matlaukio kaimas.
Tvenkinys įrengtas 1980 m.
Hanbokas
Moterų kostiumas susideda iš sijono, vadinamo čima, ir švarkelio, vadinamo džiogoriu , kuris surištas dviem ilgais kaspinais ir baigiasi šiek tiek žemiau krūtinės. Vyriški kostiumai susideda iš plačių, prie kulkšnių pririštų kelnių, vadinamų badži, ir ilgesnio švarkelio, taip pat vadinamo džiogoriu. Hanboko forma yra paprasta, drabužis tiek vyrams, tiek moterims leidžia lengvai judėti, dirbti ir padeda paslėpti kūno formas. Šiais laikais korėjiečiai hanboką nešioja tik ypatingomis progomis ir tradicinių švenčių metu.
Istorija
Tradicinis hanbokas turi ilgą istoriją, ją galima atsekti nuo seniausių laikų. Pagrindiniai rūbai, t. y. švarkai ir kelnės, buvo sukurti Samguk laikotarpiu , kai Korėjoje egzistavo Kogurio (高句麗 / 고구려 – Goguryeo), Pekčės (百濟 / 백제 – Baekje) ir Šilos (新羅 / 신라 – Silla) karalystės, ir išliko iš esmės nepakitę iki šių dienų. To laikotarpio freskose vaizduojami vyrai ir moterys nešiojo plačių rankovių švarkus, pakankamai ilgus, kad nešiojant kelnes ar sijonus  uždengtų klubus.
Dizainas skyrėsi priklausomai nuo socialinio statuso arba profesijos. Žemesnės klasės žmonės, kurie atlikdavo daugiau rankų darbo, paprastai dėvėjo trumpesnius švarkus platesnėmis rankovėmis, jie buvo patogūs dirbant. Moterų sijonų dizainas panašus į klostuotą sijoną, dėvimą Vakaruose, išskyrus plačią juostą, rišamą virš krūtinės, ši juosta buvo išskirtinai korėjietiška. Aukštai rišama juosta suteikia sijonui banguotą išvaizdą ir daugiau laisvės judėti. Toks dizainas užtikrina patogumą, taip pat padeda moterims išlaikyti kuklumą atliekant namų ruošos darbus įvairiose sėdimose ir tupimose pozicijose.
Vėliau, Kogurio (高句麗 / 고구려 – Goguryeo) karalystės (918–1392 m.) laikais, iškilus netoliese esančiai Mongolijai, tradicinis švarkas patyrė keletą pokyčių: švarkas sutrumpėjo, jo rankovės susiaurėjo. Pastebimiausias pokytis buvo susijęs su juosta otgorumu : ji pradėta rišti ties krūtine, o anksčiau buvo rišama ties juosmeniu.
Čiosono dinastijoje (1392–1910 m.) įvyko esminių hanboko pokyčių. Moterys pradėjo nešioti daug trumpesnius ir siauresnius švarkus negu anksčiau. Čiosono laikotarpio viduryje švarkai pradėti nešioti aukščiau juosmens, o iki XIX a. pabaigos jie jau buvo krūtinės lygyje, dėvimi su papildoma plačia, aplink krūtinę surišta juosta. Tačiau XX a. viduryje ši tendencija vėl pasikeitė ir švarkai vėl pailgėjo ir buvo šiek tiek aukščiau juosmens.
Per Japonijos kolonijinį laikotarpį moterys, norėdamos atrodyti madingiau, priėmė naują hanboko stilių, derinantį trumpesnį sijoną su baltu švarku. Tuo pačiu metu dėl didesnio pasirinkimo ir prieinamų Vakarų stiliaus drabužių bei audinių hanbokas ėmė prarasti vietą mados ir drabužių pasaulyje.
Per ilgą istorinę raidą hanbokas perėmė elementų iš užsienio tautų ir patyrė daug pasikeitimų. Pagrindinius pasikeitimus korėjiečių kostiumas patyrė Kinijos Tangų, Juanių ir Mingų dinastijų metu. Kita vertus, tradicinis hanbokas, atsižvelgiant į socialinius pokyčius, veikiančius Korėją, taip pat įgijo savitą stilių. Konfucijaus idealai – „orumas“ vyrų kostiumuose ir „kuklumas“ moterų – integruoti į korėjiečių drabužių estetiką. Konfucionizmo visuomenėje Čiosono dinastijoje, kurioje didžiausia vertybė vyrams ir moterims buvo santūrumas, drabužiai atspindėjo socialines vertybes. Vyrai vengė išeiti netinkamai apsirengę, o moterys, išžengusios iš namų, slėpė kūną po keliais audinio sluoksniais ir dengė veidus skraistėmis. Po sijonais jos nešiojo plačias kelnes, po kuriomis buvo trys poros atitinkamai mažėjančių moteriškų kelnių. Dėl kelių apatinių drabužių sluoksnių apatinė kūno dalis atrodė didesnės apimties. Ypatingomis progomis aukštuomenės damos užsimaudavo daugiau apatinių sijonų, kad dar labiau padidintų suknelių apimtį. Paslėpdami kūną po audinio sluoksniais, hanbokai subtiliai išryškindavo moterų figūrų grožį ir grakštumą. miniatiūra|Korėjos tradicinės vestuvinės suknelės
Hanbokų rūšys
Spalvos ir jų reikšmės
Tradiciniuose korėjiečių drabužiuose spalvos naudojamos kaip simboliai. Balta buvo pagrindinė spalva, dažniausiai dėvima paprastų žmonių. Ji simbolizavo kuklumą ir tyrą dvasią. Raudona reiškė laimę ir turtus, todėl raudonos spalvos drabužius nešiodavo nuotakos per vestuves. Indigo, pastovumo spalva, buvo naudojama aukštuomenės narių sijonams ir švarkams. Juoda, simbolizavusi begalybę ir visa ko pradžią, naudota vyrų skrybėlėms. Geltona, reiškusi visatos centrą, naudota karalių drabužiuose. Paprastiems žmonėms buvo uždrausta dėvėti geltonos spalvos drabužius. Populiariausios spalvos buvo žalsvai mėlyna, mėlyna, rausvai violetinė ir auksinė.
Per vestuvių ceremonijas jaunikio motina visada vilki mėlynos arba žalios spalvos drabužį, o nuotakos motina nešioja šiltesnių – rožinės arba koralo – atspalvių drabužius. Violetinė tradicinio moters hanboko apykaklė simbolizuoja vyrą, o mėlyni rankogaliai – sūnų. Jei vyresnio amžiaus moteris nešiojo švarką su violetine apykakle ir mėlynais rankogaliais, ji laikyta palaiminta. Žalio švarko ir raudono sijono  derinys skirtas tik nuotakoms. Netekėjusi moteris per sezoninius festivalius dėvėjo geltoną švarką ir raudoną sijoną.
Audinių raštai
Audinių raštai laikyti ne tik papuošimais, bet ir išreikšdavo dėvėtojo norus. Siuvinėti bijūnai ant nuotakos suknelės – ne tik dekoratyvus elementas; kvepalų buteliukai, adatų dėklai ir maži peiliai taip pat buvo dekoratyvūs ir funkcionalūs. Drabužiai dekoruoti tigrų nagais, saugojusiais nuo piktųjų dvasių, o šikšnosparnių papuošimai buvo gražūs ir nešė sėkmę, jie simbolizavo turto ir garbės troškimą. Lotoso gėlė, simbolizuojanti kilnumą, buvo populiarus raštas, vasarą siuvinėtas ant moterų kambarių širmų. Šikšnosparniai ir granatai simbolizavo vaisingumą.
Kadangi kirvis simbolizavo sūnų, nėščios moterys dažnai nešiojo kirvio formos pakabučius. Papuošalai su drakonais, feniksais, gervėmis ir tigrais buvo skirti išskirtinai privilegijuotosioms klasėms, nes simbolizavo karališkumą ir aukštą rangą. Paprasčiau ir aiškiau išreiškiami norai buvo užrašyti kiniškais rašmenimis. Simboliai „laimė“, „ilgaamžiškumas“ , „sveikata“ , „patogumas“ buvo plačiai naudojami ir mėgstami. Beveik kiekvienas ant hanboko naudojamas raštas turėjo kokią nors simbolinę prasmę.
Medžiaga
Vasarą žmonės dėvėjo hanbokus, pagamintus iš kanapių arba ramės pluoštų, išsiskiriančių atsparumu, stiprumu ir lankstumu, leidžiančių cirkuliuoti orui ir nesukaisti. Kanapės pluoštas buvo skirtas paprastiems žmonėms, nes jį galima lengvai auginti, o ramė skirta aristokratams. Ramė ypač vertinta dėl lengvos tekstūros, jai būdingas tąsumas, elastingumas ir atsparumas. Žiemą žmonės dėvėjo hanbokus, pagamintus iš medvilnės ar šilko. Medvilnė buvo skirta paprastų žmonių drabužiams, o šilkas – turtingųjų ir aristokratų. Papildomai medvilnės buvo įsiuvama norint padaryti drabužius šiltesnius. Šiandien pagrindinė hanboko gamyboje naudojama medžiaga yra šilkas, bet vasariniai drabužiai dažnai gaminami ir iš kanapių, ramės pluoštų. Žiemą nešiojami hanbokai dažnai gaminami iš brokato ar atlaso.
Hanbokas šiandien
miniatiūra|Naujųjų metų šventimas Korėjiečiai vis dar dėvi hanbokus, tačiau tik per ypatingas šventes, pavyzdžiui, per Naujuosius metus, Čiusoką ir kitas šeimos šventes, tokias kaip 60-ąjį gimtadienį. Nors korėjiečiai nelaiko hanboko Korėjos nacionaliniu kostiumu, tinkančiu dėvėti kasdien, vis dėlto dauguma šiuolaikinių korėjiečių nešioja hanbokus norėdami parodyti pasididžiavimą savo kultūriniu paveldu. Kaip ir bet kuris tautinis kostiumas, hanbokas yra tautos klimato ir meninio jautrumo atspindys, leidžiantis geriau suprasti korėjiečių kultūrą.
Vaidaugai (reikšmės)
Vaidaugais vadinamos gyvenvietės:
Marius Paukštė
Marius Paukštė (g. 1994 m. gruodžio 15 d.) – Lietuvos vartininkas. Pirmasis treneris Almantas Bražėnas. Jo brolis Lukas Paukštė taip pat futbolininkas, irgi vartininkas.
Vaidai
Vaidai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurės vakarus nuo Pakruojo.
Marius Paukštė
FK Utenis
Nuo 2015 m. atstovavo FK Utenis. Pagrindinėje komandoje pasirodė vieneriose rungtynėse (2017 m.).
Dažniausiai atstovavo Utenis B ekipą. Utenos klubui pasitraukus iš A lygos, žaidė Pirmoje lygoje (2018 m.).
Virbalio tvenkinys
Virbalio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, Virbalio miesto pietvakariniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Paviržupės upelį (Rausvės intakas, Širvintos baseinas) 2,3 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 1,07 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 70 m. Pietinis tvenkinio galas siekia Virbalgirio mišką. Krantai daugiausia aukštoki, beveik ištisai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šiaurrytinėje pakrantėje, šalia užtvankos, įrengtas paplūdimys ir valčių prieplauka.
Marius Paukštė
SFL
2019 m. pradžioje žaidė Sekmadienio futbolo lygoje ir gynė 	El Dorado-Kruša vartus.
Virbalio tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1986 m.
Marius Paukštė
FK Palanga
2019 m. sezone buvo pakviestas į FK Palanga. Rimgtyniavo antroje sezono pusėje. A lygoje pasirodė šešis kartus. Per tą laiką prasileido 19 įvarčių į ginamus vartus.
FC Džiugas
2020 m. vasario 21 d. Telšių „Džiugas“ paskelbė, kad žaidėjas tapo klubo nariu.
2021 m. liepos 23 d. rungtynėse prieš FK Riteriai, varžovų vartus gynė jo brolis Lukas Paukštė. Šiose rungtynėse rezultatu 3:2 nugalėjo „riterių“ ekipa.
Pratęsta sutartis ir 2022 m. sezonui.
2022 m. rugpjūčio 12 d. Kaune įvykusiose rungtynėse FC Hegelmann	rezultatu 5:0 sutriuškino „Džiugo“ klubą. Vartininkas prasileido penkis įvarčius.
2023 m. sausio 6 d. tapo žinoma, kad žaidėjas ir toliau atstovaus „Džiugo“ klubui.
FK Pirin Goce Delčev
Goce Delčevo „Pirin“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Goce Delčevo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1925 m. Žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
Du sezonus dalyvavo elito lygoje, o po to sekė kritimas į mėgėjišką lygmenį.
MKS Olimpia Szczecin
Ščecino moterų futbolo komanda „Olimpia“  – komanda, priklausanti to paties pavadinimo sporto klubui iš Ščecino.
Istorija
2005 m. suburta moterų komanda. Žaidė Pirmoje lygoje.
Nuo 2014/15 m. sezono žaidė Ekstraliga.
HR 5183 b
HR 5183 b – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HR 5183, esančią Mergelės žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi 103 šviesmečius.
HR 5183 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 3,23 Jupiterio masės, o spindulys apytikriai 1,17 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja maždaug per 74 metus, jos orbitos spindulys – 18 av, o ekscentricitetas – 0,84. Kadangi HR 5183 b orbita labai ekscentriška, jos nuotolis nuo žvaigždės svyruoja nuo kiek mažiau nei 5 av iki kiek daugiau nei 30 av.
Apie HR 5183 b atradimą pranešta 2019 m. Planeta aptikta radialinių greičių metodu, išanalizavus stebėjimų duomenis, apimančius apie 20 metų laikotarpį. HR 5183 b yra vienintelė HR 5183 sistemoje aptikta planeta.
Drebulynės tvenkinys
Drebulynės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, 7 km į rytus nuo Girdžių. Sudarytas užtvenkus Paukštupio upelį (Mituvos intakas) 1,2 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,22 km, plotis – iki 0,05 km. Altitudė 48,5 m. Krantai žemi, rytinis galas užpelkėjęs, apaugęs medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Į pietryčius įsikūręs Drebulynės kaimas. Pietine pakrante eina kelias.
Vaideginė (Panevėžys)
Vaideginė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Miežiškių.
Kaspariškės (Alytus)
Kaspariškės – buvęs kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Norgeliškių.
Istorija
Punios apylinkės Kaspariškių kaimas 1987 m. kovo 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Liubimecas
Liubimecas  – miestas pietų Bulgarijoje, Chaskovo srityje. Savivaldybės centras. Pasienio miestelis. Netoli yra sienos su Graikija ir Turkija.
Gyventojai
Pagal 2009 m. gyventojų surašymą miestelyje gyveno 7670 gyventojai.
FK Liubimec
Liubimeco „Liubimec“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Liubimeco.
Istorija
Orginalusis klubas buvo įkurtas 1921 m. Žlugo.
2007 m.
Neva, atkurtas 2007 m. Naujadaras žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
Buvo patekęs į elito divizioną, bet jame žaidė vieną sezoną, po to sekė kritimas į mėgėjišką lygmenį.
Nungalė
Nungalė arba Manungalė – požemio pasaulio dievybė Mesopotamijos mitologijoje, Ereškigalės duktė. Vyras – Enlilio sūnus Birtumas. Ilgainiui sutapatinta su deive Nintinuga.
Garbinta III tūkst. pr. m. e. pabaigoje ir II tūkst. pr. m. e. pradžioje įvairiuose senovės Mesopotamijos miestuose, buvo viena iš vietinio Lagašo panteono dievybių. Labiausiai Nungalė buvo siejama su Enlilio E-kur šventykla, buvusia Nipūro mieste, tituluota jos karaliene.
Išlikę Senosios Babilonijos karalystės laikotarpiu datuojamų šiai deivei skirtų himnų bei maldų; juose Nungalė atsiskleidžia kaip chtoninė dievybė (minima, kad „persekiojanti nedorėlius“), tačiau, anot istorikės Gwendolyn Leick, galima įžvelgti ir Deivės Motinos bruožų. Aptiktas šią deivę šlovinantis himnas, spėjama, parašytas žmogaus, apkaltinto sunkiu nusikaltimu ir siekiančio, kad jam būtų parodytas atlaidumas. Išliko daugiau nei 50 šio himno kopijų.
Šios deivės epitetai – agrig zi.den.lil.la („tikroji Enlilio palydovė“), ša sibitte ša massarte ša habalata („įkalinimo, virvių deivė“).
Vanapaganas
Vanapaganas – milžinas estų mitologijoje. Pasak padavimų, pasižymėjęs didele jėga, tačiau menku protu. Dėl jo veiklos atsirasdavusios įvairios reljefo formos. Buvo kitų dviejų milžinų – Kalevipoego ir Didžiojo Tilio – priešininkas. Bėgdamas nuo pastarojo, kaip pasakojama Saremos salos padavime, paskendęs jūroje.
Estijoje įsigalint krikščionybei, Vanapaganas įgavo kai kurių velnio bruožų. Jam priskiriama priešiška veikla sakralių krikščionybės vietų atžvilgiu (akmenų mėtymas ant bažnyčių), jis negalįs pakęsti krikščioniškų giesmių (pasprunka jas ėmus giedoti krikštynose). Pasakojama, kad mėgdavęs lankytis smuklėse, užsukdavęs į kalves. Manyta, kad gyvenąs olose, jos buvo pramintos pragaro duobėmis.
Švendubrės šv. Antano koplyčia
Švendubrės koplyčioje vyksta savaitinės pamaldos – mišios aukojamos sekmadieniais.
Lamaštu
thumb|180px|Bronzinė lentelė, skirta apsisaugoti nuo Lamaštu
Lamaštu arba Dimė – demonė Mesopotamijos mitologijoje, dangaus dievo Anu dukra. Laikyta baisiausia iš visų demonių. Turėjusi septynis vardus, užkeikimuose neretai įvardijama „septyniomis raganomis“.
Buvo tikima, kad ji sukelianti persileidimus, užmušanti kūdikius ir vaikus, sukelianti įvairias ligas bei negalavimus, košmarus, sukaustanti raumenis, gerianti žmonių kraują bei valganti jų mėsą. Taip pat manyta, kad Lamaštu užteršianti upes ir upelius, priverčianti nudžiūti medžių lapus.
Manyta, kad Lamaštu, kitaip nei daugelis kitų demoniškųjų būtybių Mesopotamijos mitologijoje, piktavališkai besielgianti savo valia, o ne vykdydama dievų nurodymus. Be to, drauge su Lamaštu vardu buvo rašomas ir dantiraščio determinatyvas, žymintis dievybę. Iš to sprendžiama, kad Lamaštu buvusi deivė ar pusdeivė.
Senovės Mesopotamijos amuletuose vaizduojama kaip moteris plaukuotu kūnu su liūto ar paukščio galva, klūpanti ant asilo, su plėšriojo paukščio pėdomis (kaip demono Anzu). IX–VII a. pr. m. e. ikonografijoje vaizduojama stačiomis (greičiausiai asilo) ausimis. Kiekvienoje rankoje laiko po dvigalvę gyvatę. Dešiniąja krūtimi žindo šunį, kairiąja – kiaulę (arba kitą šunį).
Siekiant apsaugoti nuo Lamaštu piktos valios gimdyves ir kūdikius, buvo šaukiamasi demono Pazuzu, dažniausiai pasitelkiant amuletus su jo atvaizdu, taip pat metalo ar akmens lenteles, kuriose vaizduojama, kaip Pazuzu priverčia grįžti Lamaštu į požemio pasaulį. Nors buvo tikima, kad Pazuzu sukeliantis badą ir sausrą, kai kada jo buvo šaukiamasi, norint apsisaugoti nuo blogio, ypač nuo demonės Lamaštu – jo aršios priešininkės.
Vaidatoniai (Kelmė)
Vaidatoniai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Kryžkalnio, 1 km į pietvakarius nuo Stulgių. Tai dalis Vaidatonių kaimo, išsibarsčiusio po 4 rajonus: likusios 3 kaimo dalys yra Raseinių, Šilalės ir Tauragės rajonuose. Kaimas yra tuoj į šiaurę nuo kelio (Žemaičių plentas). Išlikusios senosios kapinės. Į šiaurę nuo kaimo, Ančios pakrantėje, stūkso Vaidatonių piliakalnis.
Istorija
Veikė Stulgių pagrindinė mokykla.
Tereko kalnagūbris
Tereko kalnagūbris (,, Тэрчытх) – kalnagūbris Rusijoje, Priekaukazėje, Tereko-Sunžos aukštumos sistemoje, driekiasi pagal dešinįjį Tereko krantą. Ilgis 165 km, driekiasi nuo Čečėnijos rytuose iki Kabardos-Balkarijos vakaruose. Aukštis siekia 707 m (Tokarevo kalnas Ingušijoje).
Šlaituose plyti velėninės stepės. Yra karštųjų versmių.
Merginų elitinė lyga
Merginų elitinė lyga – aukščiausio lygmens Lietuvos merginų futbolo varžybos, kurias sudaro U-15 amžiaus grupės divizionas.
Istorija ir lygos formatas
Merginų elitinė lyga (MEL) įkurta 2019 m. Lietuvos moterų futbolo asociacijos iniciatyva, siekiant sudaryti geriausias sąlygas 2004 m. gimusioms ir jaunesnėms merginoms tobulėti žaidžiant 11×11 formatu. Lygos sukūrimas sutapo su UEFA vykdoma moterų futbolo kampanija „We Play Strong“, kuria siekiama, kad futbolas Europoje taptų populiariausia sporto šaka tarp merginų.
Varžybų struktūra ir taisyklės buvo paremta SHARP Elitinės jaunių lygos modeliu, tik vietoje keturių ratų buvo žaidžiami du. Inauguraciniame sezone rungėsi 6 komandos: Gargždų FK „Banga“, Kauno SM „Tauras“, Ukmergės SC, Utenos FK „Utenos Utenis“, Vilniaus MFA „Žalgiris“ ir Vilniaus regiono jungtinė komanda. Laimėjusios visas 10 žaistų rungtynių, debiutinį čempionių titulą iškovojo Kauno futbolininkės. 2019 metų Merginų elitinę lygą vainikavo bendra apdovanojimų šventė kartu su SHARP EJL čempionato laureatais Kaune.
Birželio 4 d. LFF Vykdomojo komiteto sprendimu visų Lietuvos jaunimo futbolo varžybų sistema pakeista į „ruduo–pavasaris“. Rugpjūčio 11 d. LMFA patvirtino 2020–2021 m. Merginų elitinės lygos nuostatus ir pirmojo rato tvarkaraštį. Naujojo sezono pradžia numatyta rugsėjo 5 d.
Francesco di Giorgio
Biografija
Frančeskas di Džordžas (ar pilniau Frančeskas di Džordžas Martinis) gimė 1439 m. Sienoje. Pakrikštytas rugsėjo 23 d. Jis buvo vienu iš universaliausių to meto asmenybių, „renesanso žmogus“, vadinamas „Sienos Leonardu da Vinčiu“. Manoma, kad jis mokėsi pas Sienos dailininką Vekjetą ir galbūt pas Sano di Pietro. Veiklą pradėjo kaip miniatiūristas. Buvo paveiktas Sienoje dirbusio skulptoriaus Donatelo, miniatiūristų Liberalės da Veronos ir Džirolamo da Kremonos. Skulptūroje jį paveikė florentiečiai Antonijus del Polajuolas ir Andrėja del Verokjas, su kurių darbais jis susipažino Florencijoje. Apie 1468−1475 m. jis dalinosi dibtuvėmis su Sienos dailininku Neročijumi de Landžiu. Savo darbuose Frančeskas di Džordžas derino Sienos mokyklos lyriškumą su Florencijos mokyklos rimtumu. Garsiausiais jo skulptūros darbais yra bronziniai Sienos katedros angelai-kandeliabrai. Taip pat jis Sienos katedrai sukūrė bronzinių reljefų ir medinė Šv. Jono Krikštytojo skulptūra šiuo metu yra katedros muziejuje. Jo dizainui priskiriami keli garsiųjų Sienos katedros marmurinių grindų fragmentai. Vienintelis jo datuotas tapybos darbas (1475 m.) yra „Šv. Naktis“ (dabar Sienos pinakotekoje).
1477 m. Frančeskas di Džordžas stojo tarnauti keletą metų Urbino hercogui Federikui de Montefeltrui karo inžinieriumi ir architektu. Jo projektams priskiriamos 136 tvirtovės ir įtvirtinimai. Jis tikriausiai užbaigė Urbino valdovų rūmų statybas. Porto Erkolės miestelyje jis užėmė civilines pareigas: 1480 m. prioro, 1485 m. magistrato ir 1487 m. podestos. Jo talentas turėjo paklausą. Jis dirbo Neapolyje ir pabuvojo Milane, kur dirbo Sforcoms ir tikriausiai susitiko Leonardą da Vinčį, kuris turėjo ir anotavo vieną jo manuskriptų. Jis parašė „Civilinės ir karinės architektūros traktatą“ (Trattato di architettura civile e militare). Minėta, kad jis kūrė medalius. Tarp architektūros darbų neabejotinas jo šedevras yra maža Santa Maria del Calcinaio bažnytėlė Kortonoje, užsakyta 1484 m. ir pastatyta daug vėliau su nemažai pakeitimų. Jam priskiriamas San Sebastiano in Vallepiatta bažnyčios dizainas Sienoje ir lauko minos išradimas. Frančeskas di Džordžas mirė 1502 m. Sienoje.
2017 m. Dakaro ralis
thumb|right|250px|Dakaro ralio emblema '''2017 m. Dakaro ralis''' – 39-tas Dakaro ralis, kuris vyko sausio 2–14 d. Pietų Amerikoje – Paragvajuje, Bolivijoje ir Argentinoje. 2017 m. Paragvajus tapo 29-tąja šalimi, kurios teritorijoje vyko Dakaro ralis.
2017 m. Dakaro ralyje startavo 144 motociklai, 87 automobiliai, 50 sunkvežimių ir 37 keturračiai – iš viso 318 transporto priemonių. Dalyvių – 501 iš 60 valstybių.
Etapai
Oficialus ralio maršrutas:
Vasilij fon Rotkirch
Vasilijus fon Rotkirchas (slapyvardis – Teobaldas) (, 1819 m. gruodžio 1 d. – 1891 m. lapkričio 22 d. Vilnius) – žandarmerijos karininkas, generolas – leitenantas, rašytojas, publicistas, lietuvių mitologijos tyrinėtojas.
Biografija
Vasilijus fon Rotkirchas gimė 1819 m. gruodžio 1 d. baronų šeimoje, Rusijos imperijoje. Jo giminė kilusi iš Silezijos ir žinios apie ją siekia XII amžių.
Vasilijus fon Rotkirchas mokėsi Mogiliovo gimnazijoje, vėliau Kijevo universitete. 1837 m. įstojo į kariuomenę junkeriu ir tarnavo vakarinėse Rusijos imperijos gubernijose. Dvylika metų Rotkirchas praleido tarnyboje Daugpilio pilyje. Nuo 1861 m. jis dirbo Varšuvos Specialiosios kanceliarijos direktoriaus pavaduotoju kariniams reikalams ir suvaidino svarbų vaidmenį, malšinant 1863 m. sukilimą. Sukilimo metu rengė publikacijas ir jas spausdino Maskvos laikraštyje „Maskvos žinios“, „Varšuvos dienoraštis“ ir kt.
1863 m. spalio 8 d. už uolumą tarnyboje majoras Vasilijus fon Rotkirchas buvo apdovanotas II laipsnio Šv. Stanislovo ordinu.
1863 m. gruodžio mėn. buvo pasikėsinta į fon Rotkircho gyvybę.
1864 m. buvo paskirtas budinčiu štabo karininku Varšuvos žandarmerijos III skyriuje. Vėliau užėmė aukštas žandaro pareigas Odesoje, Minske, Mogiliove.
Nuo 1882 m. buvo paskirtas Vilniaus žandarmerijos valdybos vadu. Gyvendamas Vilniuje ėmė rašyti publikacijas ir prisiminimus vietos žurnalams ir laikraščiams. Taip pat įsitraukė į Lietuvos mitologijos tyrinėjimus.
Kūryba
thumb|150 px|right|Rotkircho antkapis Vilniaus Šv. Eufrosinijos stačiatikių kapinėse
Literatūrinę veiklą pradėjo 1844 Varšuvoje anonimiškai išleisdamas rinkinį „Kraupus svečias" („Strašnyj gost„). Jame buvo išspausdinta Rusijoje uždraustos Adomo Mickevičiaus poemos „Vėlinės“ ketvirtosios dalies vertimas, paties fon Rotkircho eilėraščiai, taip pat lenkų poetų Ignoto Krasickio ir Juozapo Ignoto Kraševskio kūrinių vertimai.
Daugpilio rusų karininkų sukurtam teatrui jis sukūrė pjeses, Aleksandro Diumos romano „Grafas Montekristas“ ir A. A. Bestuževo-Marlinskio romanų adaptacijas teatrui. Jo pirmasis prozos kūrinys „Užrašai apie Druskinikus“ (1854) nebuvo publikuotas, nes nebuvo cenzūruotas.
Gyvendamas Vilniuje po slapyvardžiu „Teobaldas“ Rotkirchas publikavo žurnaluose „Rusų archyvas“ ir „Rusijos senovė“, laikraštyje „Vilenskij vestnik“, metiniame „Vilniaus kalendorius“, savo prisiminimus ir pasakojimus. Taip pat juos leido atskiromis brošiūromis. Išvertė fragmentais Juozapo Kraševskio poemą „Vytauto kovos“ ir Aleksandro Boreikos Chodzkos baladę „Lietuvos baladė“.
Rotkirchas planavo aprašyti Lietuvos mitologiją. Tačiau jo rankraštis „Visa lietuvių mitologija ir įvairių rašytojų nuomonių apie ją rinkinys“, kurį sudaro daugiau kaip 700 lapų, nebuvo išleistas. Atskiras publikacijas apie lietuvių mitologiją jis spausdino laikraštyje „Vilenskij vestnik”. Šie jo straipsniai parašyti remiantis Teodoro Narbuto, taip pat ir kitų istorikų, etnografų Liudviko Adomo Jucevičiaus, Eduardo Volterio, Mykolo Balinskio, Juozapo Jaroševičiaus, A.Meržinskio, Juozapo Ignoto Kraševskio, Simono Daukanto ir kt. veikalais. Išspausdinti minėtame laikraštyje kai kurie Rotkircho straipsniai apie mitologiją buvo įtraukti į knygą „Lietuvių kalbos bruožai“ (Vilnius, 1890 m.). 1890 m. Rotkirchas Vilniuje išleido penkis knygos „Teobaldo prisiminimai” tomus, į kuriuos sudėjo savo prisiminimus, pasakojimus, kitų autorių kūrinių vertimus.
Vaideliotai
Vaideliotai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Prygos.
Ubsu Nūro dubuma
Seniau visa dubuma pateko į Mongolijos teritoriją, bet 1932 m. pasirašius Mongolijos Liaudies Respublikos ir Tuvos Liaudies Respublikos sienų sutartį, šiaurinė Ubsu Nūro dubumos dalis pateko į Tuvą, o šią prijungus prie TSRS – pasiliko Rusijos dalimi.
2003 m. dubuma įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą – objektą sudaro dalimis po visą Tuvą išsimėtęs Ubsu Nūro dubumos gamtinis rezervatas taip pat Ubsu Nūro rezervato ir Tes Chemo draustinio dalys Mongolijoje. Šioje, apie 10 tūkst. km² apimančioje srityje saugomi žmogaus nepaliesti Centrinės Azijos kraštovaizdžiai – stepės, taiga, pusdykumės, kalnų tundra, ledynai ir sniegynai, druskingas Ubsu Nūro ežeras su jį maitinančiomis upėmis (Tes Chemas, Narijin Golas ir kt.). Šioje rūsčių gamtinių sąlygų žemėje sutinkami reti, nykstantys gyvūnai – snieginiai leopardai, kalniniai avinai, sibiriniai ožiai ir kt. Kraštas gyvenamas labai retai, mažai paveiktas žmogaus – dabar čia gyvena klajokliai-gyvulių augintojai, nors gausu archeologinio paveldo – pilkapių, uolų piešinių, akmeninių paminklų, budistinių šventyklų.
Tereko–Kumos žemuma
Tereko–Kumos žemuma  – žemuma Rusijoje, rytų Priekaukazėje (daugiausia Dagestane ir Čečėnijoje), Pakaspijo žemumos dalis. Aukštis iki 100 m, o rytinė dalis driekiasi jau žemiau jūros lygio. Žemumą sudaro trys dalys: Pakumės lyguma (šiaurėje, prie Kumos upės), Tereko-Kumos smėlynai (viduryje, Nogajaus stepės dalis) ir Tereko upės delta.
Būdinga pusdykumių augmenija, deltos pažemėjimuose – nendrynai. Naudojama ganykloms.
Vaidevučiai
Vaidevučiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Traupio, prie Čižupio ir kelio.
Istorija
Kaimas įkurtas 1927 m., išparceliavus Repšėnų dvarą ir žemes išdalinus kariuomenės savanoriams. Kaime veikė grietinės nugriebimo punktas.
Anglijos futbolo varžybos 2018–2019 m.
Anglijos futbolo varžybos 2018–2019 m.
Dalyviai
Į 2018/2019 m. lygą pateko:
Finalo rungtynės
-
Jokūbaičių tvenkinys
Jokūbaičių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, 1,5 km į pietryčius nuo Girdžių. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Mituvos intakas) jo aukštupyje 0,35 km nuo jo įtekėjimo į Girdžių tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,3 km, plotis – iki 0,15 km. Yra 4 a sala. Altitudė 40,9 m. Krantai žemi, pietinis ir šiaurinis apaugę medžiais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Pietine pakrante eina kelias. Netoliese įsikūręs Jokūbaičių I kaimas.
Vaidgiris
Vaidgiris – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Kriūkų.
Lahaina
Lahaina (hav., ) – miestas JAV, Havajų valstijoje, esantis Maui saloje, vakarinėje jos dalyje. Apima Kaanapali ir Kapalua paplūdimio kurortus. 2010 m. surašymo duomenimis, čia gyveno 11 704 gyventojai. Turizmo sezono metu gyventojų skaičius gali išaugti iki beveik 40 000 žmonių.
Dėl tropinio klimato nekilnojamasis turtas Lahanoje buvo vienas brangiausių Havajuose; daugybė prabangių namų ir vilų parduodama už daugiau nei 5 milijonus dolerių.
Istorija
Havajiečių kalba pavadinimas Lāhainā reiškia „žiauri saulė“ (apibūdina saulėtą ir sausą tropinį klimatą).
1795 m. prieš suvienijant salas, miestą užkariavo Kamehameha I (Kamehameha Didysis). Lahaina buvo Havajų karalystės sostinė 1820–1845 m. Karalius Kamehameha III, Kamehameha I sūnus, pirmenybę teikė Lahainai, o ne triukšmingam Honolulu. Netoli miesto centro jis pastatė rūmų kompleksą, kurį pavadino Moku Hina.
Tetnuldis
Tetnuldis ( – „baltasis kalnas“) – kalnas Kaukaze, Didžiojo Kaukazo kalnuose, Gruzijos šalyje (Aukštutinėje Svanetijoje), Bezengio Sienoje. Aukštis – 4869 m (kitais duomenimis – 4852 m). Sniego riba driekiasi ~3000 m aukštyje. Šlaituose plyti ledynai – Caneras, Adišis ir kt. Bendras apledėjimas – 46 km².
Lahaina
Istorija
Vėliau sostinė buvo perkelta atgal į Honolulu. XIX amžiuje Lahaina buvo banginių medžioklės pramonės centras, jos krantinėje stovėjo daugybė burinių laivų. Tarp banginių medžiotojų ir krikščionių misionierių kartais kildavo konfliktų. 1827 m. britas Johnas Palmeris sukėlė jūreivių riaušes ir netgi apšaudė Lahainą. Atsakydamas į tai, 1831 m. Maui gubernatorius Hoapili (Ulumāheihei Hoapili) pastatė Senąjį Lahainos fortą, kad apsaugotų miestą nuo riaušių.
2023 m. rugpjūčio pradžioje Maui saloje kilo dideli miškų gaisrai. Lahainos mieste per juos žuvo mažiausiai 93 žmonės, dar virš 1000 žmonių paskelbti dingusiais.
Pramogos ir laisvalaikis
800px|Lahainos panorama
Tetnuldis
Artimiausia didesnė gyvenvietė – Mestija (už 22 km).
2022 m. spalio 3 d., kopdami į šią viršukalnę, žuvo trys Lietuvos alpinistai.
Vaidilai (Panevėžys)
Vaidilai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Ramygalos, Kėdainių rajono paribyje. Į rytus nuo kaimo driekiasi Juodžių miškas, teka Linkava, praeina Ramygalos–Pavermenio kelias. Stovi pakelės kryžius.
Vaidminiai (Joniškis)
Vaidminiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Skaistgirio.
Vaidlėnai
Vaidlėnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Žiobiškio, prie Beržienos upės. Greta miške telkšo Vaidlėnų tvenkinys.
Naftalanas
Naftalanas – miestas vidurio vakarų Azerbaidžane. Naftalano rajono administracinis centras. Apsuptas Goranbojaus rajono. Netoli Mažojo Kaukazo kalnų. Nutolęs 360 km į vakarus nuo Baku ir 48 km į pietryčius nuo Gendžės. 9737 gyventojai (2015 m. duomenys). Žodis naftalan reiškia naftaliną, kuris yra išgaunamas mieste.
Motorai
thumb|Motorai gyveno Jenisejaus aukštupyje, į šiaurę nuo [[Tuva|Tuvos]] Motorai  – išnykusi samodų tauta, gyvenusi Sibire, šiauriniuose Sajanų šlaituose, Tubos ir jos intako Amylo slėniuose (dabartinio Krasnojarsko krašto pietūs, Irkutsko srities vakarai).
Naftalanas
Istorija
Dabartinio miesto teritorijoje žmonės gyvena maždaug nuo XII a., ką liudija archeologų rasti radiniai. Viduramžiais pradėtas išgauti naftalinas. 1967 m. suteiktos miesto teisės. 1989 m. surašymo duomenimis mieste gyveno 7457 žmonės.
Motorai
Kalbėjo dabar išnykusia matorų kalba. Vertėsi elnininkyste, medžiojo kailinius žvėris. Pagal kalbą priklauso Uralo kalbų šeimai, pagal anatomiją – mongoloidų rasei. Medžiotojai naudojo slides, odines valtis, paprastus lankus, ietis. Žinojo daug laukinių elnių medžioklės būdų.
Išnyko artėjant XIX a., iš dalies dėl asimiliacijos (su rusais ir chakasais), iš dalies dėl raupų epidemijos.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo pėstininkų batalionas
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo mechanizuotasis pėstininkų batalionas (LDK A MPB) – Lietuvos ginkluotųjų pajėgų karinis dalinys, įsikūręs Rukloje (Jonavos r.). Batalionas priklauso  Mechanizuotajai pėstininkų brigadai „Geležinis Vilkas“.
Bataliono raida skirstoma į dvi dalis: tarpukario II pėstininkų Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo pulko (II pėstininkų pulkas) istoriją, kurio tradiciją perėmė šiuolaikinis batalionas ir šiuolaikinę karinio dalino istoriją nuo 1991 m. gruodžio 1-os d. iki šių dienų.
Batalionas išlaiko aukštą kovinę parengtį ir rengia karius Lietuvos Respublikos sausumos teritorijos gynybai, su tikslu užtikrinti valstybės teritorijos vientisumą. Batalionas yra pasirengęs ginti šalies teritoriją  Mechanizuotosios pėstininkų brigados „Geležinis Vilkas“ sudėtyje ir sąveikaujant su NATO sąjungininkų padaliniais.
Šiuo metu batalionas įgyvendina vieną svarbiausių Lietuvos kariuomenės (LK) modernizacijos projektų – pėstininkų kovos mašinos (PKM) „VILKAS“ integravimą į bataliono struktūrą. Algirdo batalionas – pirmasis LK batalionas, aprūpintas šiomis pėstininkų kovinėmis mašinomis.
II pėstininkų Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo pulkas
II pėstininkų pulkas pradėtas formuoti 1918 m. gruodžio 5 d. Vilniuje. Čia į pulką įstojo ir pirmieji savanoriai. Tačiau dėl iš rytų artėjančių bolševikų Vilnių teko apleisti. Dėl šios priežasties  pulko branduolys: pulko vadas Vincas Grigaliūnas-Glovackis, trys karininkai ir du kareiviai 1919 m. išvakarėse persikėlė į Kauną ir įsikūrė trijuose viešbučio „Europa“ kambariuose. Kaune vokiečių karinės pajėgos, dar neatsitraukusios po I pasaulinio karo, trukdė formuoti pulką. Vis dėl to sausio viduryje vokiečiai atidavė  kareivines Aukštojoje Panemunėje II pėstininkų pulko vadui. Siekiant papildyti negausias pulko karių gretas, pulko karininkai važinėjo po Suvalkiją ir kvietė savanorius. 1919 m. vasario mėn. pradžioje pulke jau buvo 50 karininkų ir 1262 kareiviai, bet jie turėjo vos 420 šautuvus ir nė vieno kulkosvaidžio. Nebuvo ir kariškos aprangos, savanoriai gaudavo tik uniforminę kepurę, dėvėjo nuosavus drabužius su prisiūtais skiriamaisiais ženklais, kildavo iššūkių dėl maitinimo. Savanorių apmokymas buvo trumpas, nes priešas jau grasino užimti laikinąją sostinę Kauną. center|miniatiūra|469x469px
Nepriklausomybės kovos
II pėstininkų pulkas nuo pat savo suformavimo pradžios buvo aktyviai įtrauktas į nepriklausomybės kovas ir vaidino svarbų vaidmenį visose pagrindinėse karinėse kampanijose prieš besikuriančiai Lietuvos valstybei grasinančias, priešiškai nusiteikusias pajėgas ir taip įdėjo didelį indėlį įtvirtinant šalies nepriklausomybę. Per šias kovas II- asis pėstininkų pulkas sudėjo dideles aukas: žuvo 11 karininkų ir 111 kareivių. Nepriklausomybės kovų etapas padėjo pamatus ir karinio dalinio tapatybei, kurią atspindi II pėstininkų pulko vado, vadovavusio pulkui nepriklausomybės kovų metu, Vinco Grigaliūno – Glovackio žodžiai: „Mes čia esame surinkti ne tam, kad dailiai vaikščiot, bet kad gerai mokėt šaudyt ir mušt priešą mūšio lauke“.
Kovos su bolševikais
1919 m. vasario pradžioje bolševikai iš Prienų pusės ėmė grasinti Kaunui, todėl vasario 8 d. rinktinė II pėstininkų pulko kuopa (200 karių) vadovaujama krašto apsaugos viceministro Stasio Zaskevičiaus, išvyko į frontą ir netrukus susiėmė su priešais ties Jieznu. Pirmosios kautynės buvo nesėkmingos dėl jėgų ir patirties stokos. Be to, pulko karininkas Cetuchinas kautynių metu su visu  savo būriu perėjo į bolševikų pusę. Nuostoliai buvo dideli: 18 žuvo, 33 pateko į nelaisvę. Tačiau po kelių dienų, sulaukę pastiprinimo: I pėstininkų pulko kuopos  ir vokiečių – saksonijos husarų būrio, jungtinės pajėgos užėmė Jiezną ir bolševikų puolimą šia kryptimi sustabdė.
1919 m. gegužės 18 d. II –asis pėstininkų pulkas iš Panemunės gyventojų priėmė  jų II – ąjam pulkui pagamintą kovinę vėliavą. O jau netrukus kartu su kitais daliniais įeidamas į Panevėžio grupės sudėtį iki rugpjūčio dalyvavo kovose su raudonosios armijos daliniais ties Žasliais, Kėdainiais, Ramygala ir Obeliais. Tose kovose pulkas buvo padalintas į 3 batalionus bei turėjo jau 63 karininkus, beveik 2000 kareivių, 20 kulkosvaidžių. Panevėžį teko vaduoti du kartus, gegužės 19 ir 21 d. Atkaklios kautynės vyko ir dėl Kupiškio. II pėstininkų pulko kariai, kartu su kitais daliniais, stumdami bolševikų pajėgas iš Lietuvos, kautynes persikėlė į Latvijos teritoriją ties Daugpiliu. Dėl apsunkinto karių aprūpinimo kovos vyko ypač sunkiai. Tačiau rugpjūčio mėn. kovos baigėsi, Lietuvoje bolševikų nebeliko.
Kovos su bermontininkais
1919 m. lapkričio – gruodžio mėn. pulkas, kuris tada turėjo apie 2200 karių ir 40 karininkų, dalyvavo kovose su bermontininkais. Radviliškio kautynėse kartu su Pirmuoju pėstininkų pulku užėmė Radviliškį.
Kovos šiame ruože buvo nelengvos: pulko pirmajame batalione, kuris buvo atsakingas už šį ruožą buvo daug naujokų. Kad ir veikdami labai narsiai, nepajėgė nugalėti bermontininkų pasipriešinimo, nors ne kartą kilo į ataką ir patyrė daug aukų: žuvo jauni karininkai S. Oželis ir P. Urbakonis ir 13 kareivių, o 52 buvo sužeisti, tarp jų ir bataliono vadas Jonas Motiejūnas-Valevičius. Tačiau į pagalbą atėjus pirmojo pėstininkų pulko kariams – bermontininkams teko trauktis. Ši pergalė buvo lemtinga priverčiant bermontininkų pajėgas pasitraukti iš Lietuvos teritorijos. Lietuvai po mūšio atiteko didelis karo grobis, kuris specialiu traukiniu buvo išvežtas į Kauną. O tų pačių metų gruodžio 5-ą dieną, vis dar vykdant užduotis Radviliškio fronte, susijusias su bermontininkų išvedimu iš Lietuvos teritorijos, IIm pulkui buvo suteiktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo vardas. Ši diena tapo pulko švente (nuo 1936 m. pulko šventė lapkričio 21 d.).
Karas su Lenkija
1920 m. rugpjūčio – spalio mėn. II pėstininkų pulkas dalyvavo Augustavo – Suvalkų operacijoje, kurios tikslas buvo įtvirtinti Lietuvos valstybingumą pietinėse lietuvių žemėse. Pulko kariams kartu su kitais lietuvių daliniais buvo trumpam pavykę užimti Augustavą, Suvalkus ir Seinus. Tačiau iniciatyvos išlaikyti nepavyko – lenkams perėjus į ofenzyvą, šios teritorijos buvo prarastos, patirti dideli nuostoliai. Pulkui teko pasipildyti naujais kariais ir atsitraukus link Ukmergės – ruoštis gynybai prieš artėjančias lenkų pajėgas, kurios grasino ne tik galutinai atplėšti Vilniaus kraštą, bet ir pačiam Lietuvos valstybingumui.
Lapkritį prasidėjo Liucijano Želigovskio puolimas per Vilnių su tikslu užimti Kauną, apeinant jį iš šiaurės per Maišiagalos ir Paberžės apylinkes. Šioje Lietuvos – Lenkijos karo fazėje II pėstininkų pulko kariai taip pat stovėjo pirmose gynybinio fronto linijose ir laikė fronto liniją ties Giedraičiais,  kur aktyvios gynybos dėka lapkričio 21 d., kartu su kitais daliniais pavyko galutinai sustabdyti lenkų puolimą ir tuo pačiu užbaigti nepriklausomybės kovas.
II pėstininkų Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo pulkas 1921-1940 m.
Pagrindinė 2-ojo pėstininkų pulko užduotis, gyvenant taikaus gyvenimo ritmu, buvo rengti karius, kad jie visada būtų pasiruošę prireikus vėl ginti Lietuvos teritotiją ir valstybingumą. Tiesa, Giedraičių mūšis nebuvo paskutinė II pėstininkų pulko karinė operacija – 1923 m. sausio mėnesį Klaipėdos prijungimo prie Lietuvos operacijoje kartu su šaulių sąjungos nariais, dalyvavo ir II pėstininkų pulko kariai. Sėkmingai Lietuvai pasibaigusioje operacijoje neapsieita be II -ojo pulko karių aukų:1923 m. sausio 15 d. žuvo 2-ojo pėstininkų pulko karininkas kpt. Eduardas Noreika. Vėliau šio karininko žygdarbiai Nepriklausomybės kovų metu pulko kariams nuolat buvo primenami kaip drąsos ir didvyriškumo pavyzdys.
II pėstininkų pulko taikos meto nuolatinė pulko dislokacijos vieta – Šančiai (Kaunas) ir Jonava. 1926 m. liepos mėn. už nepriklausomybės kovas pulkui įteikta 2-ojo laipsnio Vyčio kryžiaus vėliava su užrašu „Tėvynės meilė tebus mums vadovas“. SSRS okupavus Lietuvą 1940 m. liepos 25 d. panaikintas pulko oficialus vardas. Lietuvos liaudies kariuomenę inkorporavus į Raudonąją armiją pulkas išformuotas.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo mechanizuotasis pėstininkų batalionas
1991 m. gruodžio 1 d., įkurtas Vilniaus motodesantinis batalionas. 1993 m. spalio 22 d. motodesantinis batalionas gavo didžiojo kunigaikščio Algirdo vardą ir perėmė tarpukario II pėstininkų pulko tradiciją. 1996 m. vasario 10 d. batalionui įteikta kovinė vėliava su šūkiu: „Tėvynės meilė tebus mums vadovas“.
Bataliono lokacija nuo įkūrimo kito du kartus – iš Vilniaus į Rūdininkų miestelį Šalčininkų rajone ir 1993 m. į Ruklą Jonavos rajone, kur batalionas yra dislokuotas šiandien. Bataliono struktūra bei užduotys einant laikui keitėsi priklausomai nuo padėties šalyje, pasiruošimo bei dalyvavimo skirtingose tarptautinėse misijose, naujausios technikos ir ginkluotės integravimo etapų.
Bataliono kariams ne kartą teko dalyvauti ir veiksmuose karštuosiuose taškuose. 1994 m. pirmieji bataliono kariai išvyko į Kroatiją. 1998 – 2001 m. Algirdo batalionas tapo formuojamo tarptautinio dalinio BALTBAT pagrindu. Prie bataliono buvo priskirtas inžinerijos būrys, pėstininkų kuopa, minosvaidžių būrys (Estijos), būstinė ir paramos padaliniai, štabo karininkų grupė (Latvijos). Kaip dalinys yra kuriamas ir mokomas, stebėjo Danijos, Švedijos, Norvegijos ir Jungtinės Karalystės. stebėtojai.
Lietuvai siekiant įstojimo į NATO, bataliono struktūra technika bei ginkluotė buvo derinama prie NATO reikalavimų. Tuo tikslu 2001 m. Prasidėjo bataliono aprūpinimas šarvuočiais M – 113, kas užtikrino tolimesnę bataliono technologinę raidą.
2013 m. nuo rugpjūčio iki gruodžio bataliono kariai dalyvavo Europos Sąjungos vadovaujamos kovos su piratavimu ir ginkluotais plėšimais jūroje operacijoje „Atalanta“ prie Somalio krantų.
Nuo 2014 m. Algirdo bataliono pagrindu suformuota BKG1 (greitojo reagavimo pajėgų 1-oji bataliono kovinė grupė), kurios tikslas - reaguoti nedelsiant ir užkirsti kelią priešiškų pajėgų veiksmams šalies teritorijoje, atsakyti į nekonvencinio karo grėsmes.
2019-aisiais batalione pradėta modernizacija – pėstininkų kovos mašinų Vilkas integravimas, sustiprinantis bataliono ugnies galią, mobilumą bei personal apsaugą.
Išnašos
1. Rakutis V., Vaičenonis J., „Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo mechanizuotojo pėstininkų bataliono istorija“, Vilnius, 2012 m. https://www.researchgate.net/publication/332754359_LIETUVOS_DIDZIOJO_KUNIGAIKSCIO_ALGIRDO_MECHANIZUOTOJO_PESTININKU_BATALIONO_ISTORIJA
Vaidotai (Vilkaviškis)
Vaidotai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Kybartų, prie kelio.
Šaruras
Šaruras  – miestas Azerbaidžane, Nachičevanės autonominėje respublikoje. Šaruro rajono administracinis centras. Nutolęs 66 km į šiaurės vakarus nuo Nachičevanės. Mieste yra trys vidurinės mokyklos, kolegija, muzikos mokykla, trys vaikų darželiai, dvi ligoninės, mečetė, keli prekybos centrai, kino teatras, 1981 m. statytas stadionas.
Istorija
Šaruras paminėtas VII a., kaip dvidešimtas Airarato regionas, priklausęs Senovės Armėnijai.
1897 m. surašymo duomenimis, gyvenvietėje gyveno 867 žmonės, iš kurių 687 buvo musulmonai ir 132 armėnai. 1948 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas. 1981 m. suteiktos miesto teisės.
Iki 1964 m. gyvenvietė vadinta Norašenu, o iki 1991 m. – Iljičevsku (Ильичевск; V. Iličiaus-Lenino garbei).
Baltasis alyvinis
thumb|200px|Baltojo alyvinio veislės obuoliai (apatinis piešinys) prof. [[Adomas Hrebnickis|Adomo Hrebnickio sudarytame „Vaisių atlase“, 1906 m. Viršutiniame piešinyje – „Popierinio“ veislės obuoliai.]] Baltasis alyvinis  – atspari šalčiams senovinė vasarinė obelų veislė.
Aprašymas
Liaudiškos selekcijos vėlyva veislė, manoma, kad kilusi iš Baltijos šalių. Vaismedžiai vidutinio ūgio, retas vainikas rutuliškas (pietiniuose kraštuose, pvz., Ukrainoje piramidės formos). Atsparūs šalnoms ir lietingoms vasaroms, ištvermingi žiemą. Vidutiniškai atsparūs rauplėm ir kitom ligom. Lapai elipsės arba kiaušinio formos. Pasodinus medelį, kasmetinį derlių duoda po 2–3 metų.
thumb|left|240px