cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daugirdai (giminė)
Lietuvoje Daugirdų giminei priklausė nemažai tėvonijų ir dvarų: Daugirdiškės prie Ažytės upės, Legiečiai, Kniečiūnai ir Daugirdai - Tendžiogalos pav., Mozūriškė prie Dubysos, Pakluoniai (Paklanių dvaras), Daugirdavos dvaras ir Plembergo dvaras - Raseinių pav.; Pašušviai prie Šušvės upės - Josvainių pav.; Beržė, Pavandenė, Nešukuočiai, Domiškės, Šeduikiškiai prie Dragainių, Alsiškė, Krikštakalnis ir Mikutiškės - Pavandenės vlsč.; Kampai - Kauno pav.; Paliepiai - Vilkijos pav.; Pernarava, Mikalava, Verėduvaitė ir kt.
Pranas Dragūnaitis
Pranas Dragūnaitis (g. 1938 m. gruodžio 25 d., Šakiai) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
Mokėsi Riazanės aukštojoje vadų mokykloje. Ją išformavus perkeltas į analogiška mokyklą Baku, ją baigė 1960 m. 1960–1989 m. tarnavo TSRS ginkluotosiose pajėgose, 1981–1983 m. dalyvavo Afganistano kare.
Nuo 1991 m. lapkričio mėn. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos Mokomojo centro viršininkas. Nuo 1992 m. sausio mėn. Pasienio apsaugos tarnybos štabo viršininkas. 1992 m. pulkininkas. Nuo 1992 m. gruodžio mėn. Valstybinės sienos apsaugos tarnybos viršininko pavaduotojas ir štabo viršininkas. 1994–1998 m. Lietuvos karo akademijos Taktikos katedros vedėjo pavaduotojas.
Guy de Maupassant
Gi de Mopasanas (Henri René Albert Guy de Maupassant, 1850 m. rugpjūčio 5 d. – 1893 m. liepos 6 d.) – prancūzų XIX a. rašytojas, įžymus novelių kūrėjas.
Taip pat parašė šešis romanus.
Gi de Mopasanas gimė Miromesnil pilyje. Jo šeima – Lotaringijos aristokratai, gyvenantys Normandijoje. Mokėsi dvasinėje kolegijoje, vėliau Puanos licėjuje. Kariavo Prancūzijos-Prūsijos kare. Kare dalyvavo eiliniu kareiviu. Daug skaitė, ypač domėjosi gamtamoksliais dalykais ir astronomija.
Nuskurdus Mopasano šeimai, rašytojui teko įsidarbinti Jūrų ministerijoje, kurioje jis pradirbo 10 metų. Per tuos metus jis suartėjo su kitu prancūzų rašytoju Floberu. Su jo pagalba jis parašė savo pirmuosius kūrinius. Tuo metu Flobero namuose jis susipažino su kitais to meto rašytojais Emiliu Zolia, Ivanu Turgenevu.
1870 m. Gi de Mopasanas tapo laikraščių Le Figaro, Gil Blas, Le Gaulois ir l'Echo de Paris redaktoriumi. Laisvą nuo darbo laiką skirdavo apsakymų rašymui.
Nadežda Gultiajeva
Nadežda Gultiajeva (g. 1949 m. liepos 6 d. Irkutske) – Lietuvos scenografė.
Biografija
1972 m. baigė vidurinę Irkutsko Menų mokyklą. 1972–1973 m. Irkutsko Jaunojo žiūrovo teatro dailininkė. 1973-1975 m. studijavo scenografiją Aukštuosiuose režisierių kursuose A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje, stažavosi Didžiajame M. Gorkio dramos teatre Leningrade pas scenografą E. Kočerginą. 1976 m. apsigyveno Lietuvoje. 1979–1997 m. Jaunimo teatro dailininkė. Nuo 1998 m. sausio 28 d. – Viešosios įstaigos teatro „Meno fortas" steigėja (kartu su E. Nekrošiumi ir LR Kultūros m-ja) bei scenografė. Dėstė būsimiems režisieriams Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje Klaipėdoje ir Vilniuje.
Sukūrė scenografiją ar vien kostiumus Jaunimo, Kauno, Šiaulių, Klaipėdos, Vilniaus teatrų, „Meno forto“, Italijos, Lenkijos, Rusijos teatrų spektakliams. Kūrinių turi Centrinis A. Bachrušino teatro muziejus Maskvoje, Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus.
Vyras – režisierius Eimuntas Nekrošius, sūnus- scenografas Marius Nekrošius.
Italijos futbolo varžybos 1995–1996 m.
Italijos futbolo varžybos 1995–1996 m.
Hypnotic Eye
Hypnotic Eye – tryliktasis ir paskutinis studijinis amerikiečių roko grupės „Tom Petty and the Heartbreakers“ studijinis albumas, išleistas 2014 m. liepos 29 d. Albumas debiutavo pirmojoje JAV „Billboard 200“ reitingo vietoje ir tapo pirmuoju ir vieninteliu grupės albumu, pasiekusiu viršūnę.
Imperatorius Liudvikas IV
Imperatorius Liudvikas IV (gimė 1283 m. Miunchene; mirė 1347 m. spalio 11 d. prie Fiurstenfeidbruko netoli Miuncheno) – Šventosios Romos imperijos imperatorius.
Valdymas
thumb|left|150px|Imperatoriaus Liudviko IV karūnacija thumb|left|150px|Imperatoriaus Liudviko IV auksinė bulė thumb|left|150px|Imperatoriaus Liudviko IV žmona Margarita I Olandė Vitelsbachų giminės Bavarijos hercogas Liudvikas Vokietijos karaliumi išrinktas 1314 m. Rinkimuose nugalėjo savo pusbrolį Habsburgą Frydrichą III Gražųjį, bet rinkimų rezultatai buvo ginčijami. Vis tik, Liudvikas įstengė visiškai nugalėti ir paimti nelaisvėn savo priešininką. Vėliau abu susitaikė. Frydrichą paleido 1325 m., kad galėtų stoti prieš Avinjone rezidavusį popiežių Joną XXII, reikalavusį aprobuoti Vokietijos karaliaus rinkimus. Popiežius karaliui iškėlė bylą, o 1324 m. jį ekskomunikavo ir nušalino. Liudvikas pateikė apeliacinį skundą Visuotiniam bažnyčios susirinkimui ir, remiamas gibelinų, 1327–1331 m. surengė žygį į Italiją. 1328 m. vienas Romos didikas, kaip šio miesto atstovas, jį vainikavo imperatoriumi. Netrukus Liudvikas paskelbė, kad nušalina popiežių. Mikalojų V paskyrė antipopiežiumi. Ginče dėl karaliaus rinkimų Renso sąjunga 1338 m. nutarė, kad šie rinkimai teisėti ir be popiežiaus palaiminimo. Sėkminga Liudviko vidaus politika padėjo jam įgyti Branderburgo marką (1323 m.), Tirolio grafystę (1341–1342 m.) bei Olandijos – Zelandijos – Frizlandijos – Henegau grafystę. Tai sukėlė galingųjų Liuksemburgų nepasitenkinimą – Tirolio grafystę jie prarado dėl Liudviko vedybų. 1346 m. jie paskelbė alternatyvų karalių Karolį IV. Pilietiniam karui kilti sutrukdė tik staigi imperatoriaus mirtis. Globojo Vokiečių ordiną ir 1337 m. privilegija patvirtino jo teisę valdyti užkariautas prūsų ir lietuvių žemes. .
Ford Courier
250px|thumb|right|1980 m. Ford Courier Ford Courier vardą naudojo keli visiškai skirtingi automobiliai:
Balkasodžio botaninis draustinis
Balkasodžio botaninis draustinis – saugoma teritorija Alytaus rajono savivaldybės teritorijos pietinėje dalyje, Nemuno kairiajame krante, netoli Balkasodžio kaimo, draustinis. Plotas 240 ha.
Draustinis
Pušynai užima 98 % ploto. Draustinis įsteigtas Nemuno slėnio termofilinių pušynų augalų bendrijos su retų rūšių augalų augavietiems išsaugoti. Rasta 471 augalų rūšis, iš jų 10 įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą (tamsialapis skiautalūpis, lietuvinė naktižiedė, siauralapė smiltė, smėlyninis eraičinas, miškinė monažolė). Draustinyje auga pirmą kartą Lietuvoje aptikta šerinė kalnarūtė.
Dačiūnai (Biržai)
Dačiūnai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kratiškių.
Laukiai (Kelmė)
Laukiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Naudvario.
Gaja (Nigeris)
Gaja – miestas pietinėje Nigerio dalyje, Doso departamente, nuo sostinės Niamėjaus nutolęs 254 km pietvakarių kryptimi.
Miestas išsidėstęs šalia Nigerio upės ir yra netoli sienos su Beninu ir Nigerija.
2001 m. mieste priskaičiuota 28 385 gyventojų.
Liepojos universitetas
miniatiūra|Liepojos universiteto pagrindinis pastatas Liepojos universitetas  – jauniausias Latvijos universitetas (statusą įgijo 2008 m., kuomet Saeima priėmė specialų įstatymą „Par Liepājas Universitātes Satversmi“), aukštoji mokykla Kuržemėje. Anksčiau vadinosi Liepojos pedagogikos akademija, įkurta 1954 m. (nuo 1993 m. Liepojos pedagoginis institutas. 47 studijų programos. . Rektorius Oskars Zīds.
Adresas: Lielā iela 14, Liepāja.
Jan Vennegoor of Hesselink
2010 m. rugpjūčio 30 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Austrijos Rapid Wien klubu. 2011 m. birželio 13 d. abipusiu susitarimu klubas nutraukė sutartį.
2011 m. lapkričio 3 d. pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Olandijos PSV Eindhoven klubu.
žaidžia nuo 2000 m. Su rinktine dalyvavo 2006 m. pasaulio ir 2008 m. Europos futbolo čempionatuose.
Pablo Picasso
Pablas Pikasas (pilnas vardas ; 1881 m. spalio 25 d. Malagoje, Ispanija – 1973 m. balandžio 8 d. Mougins, Prancūzija) – ispanų tapytojas, vienas žymiausių XX a. menininkų, labiausiai žinomas kaip kubizmo kūrėjas.
Jis sukūrė per 20 000 paveikslų, atspaudų, piešimo, skulptūrų, keramikos gaminių, teatro kostiumų.
Keletas Picasso paveikslų vertinami kaip brangiausi pasaulyje. Nors gimė ir augo Ispanijoje, beveik visą brandų gyvenimą Picasso praleido ir dirbo daugiausia Paryžiuje ir Prancūzijos pietuose.
Vaikystė
1895 m., Pikaso septynmetė sesuo Končita mirė nuo difterijos. Po jos mirties šeima išsikraustė į Barseloną, kur tėvas ėmė dėstyti vaizduojamosios dailės akademijoje. Jis įtikino akademijos vadovus leisti jo sūnui laikyti egzaminus, kad būtų priimtas į pažengusiųjų klasę. Šiems egzaminams mokiniai dažnai sugaišdavo apie mėnesį, bet Pikaso išlaikė juos per savaitę ir buvo priimtas.
Pikaso tėvas ir dėdė nutarė jį išsiųsti į San Fernando karališkąją akademiją Madride, garsiausią šalies meno mokyklą. 1897 m., būdamas šešiolikos, Pikaso išvažiavo į Madridą ir pirmą kartą ėmė gyventi savarankiškai. Jam nepatiko griežta disciplina, tad greitai jis nustojo lankyti paskaitas. Vietoje jų Pikaso lankėsi Prado muziejuje, kur rado Diego Velázquez, Francisco Goya ir Francisco de Zurbarán darbus. Vis dėlto, jam labiausiai patiko El Greco kūryba.
Karjeros pradžia
Po studijų Madride, 1900 m., Pikaso pirmą kartą iškeliavo į Paryžių. Ten jis susipažino su žurnalistu ir poetu Max Jacob, kuris jį išmokė prancūzų kalbos. Greitai jie apsigyveno kartu. Maksas miegojo naktimis, tuo tarpu Pikaso ilsėjosi dieną, o naktį dirbdavo. Jie gyveno labai skurdžiai ir dažnai neturėdavo net kuo pasišildyti kambarį. 1901 m. Pikaso iliustravo savo draugo anarchisto Francisco de Asís Soler leidžiamą žurnalą Arte Joven. Būtent tuo metu jis ėmė pasirašinėti Picasso.
1905 m. Pikaso tapo Leo ir Gertrude Stein, amerikiečių meno kolekcininkų, favoritu. Jis nutapė Gertrude Stein ir jos sūnėno, Allan Stein, portretus. Jos salone Pikaso susipažino su Henri Matisse, kuris vėliau tapo jo viso gyvenimo draugu ir konkurentu. Paryžiuje jis susirado ir daugiau draugų, kurie vėliau tapo pasaulinio garso menininkais – André Breton, Guillaume Apollinaire, Alfred Jarry.
Asmeninis gyvenimas
1904 m. Pikaso susipažino su bohemiška dailininke Fernande Olivier, kuri tapo jo meiluže. Olivier yra įamžinta daugelyje jo rausvojo periodo darbų. Vėliau ją paliko dėl Marcelle Humbert, kuriai taip pat skyrė didelę dalį savo kūrybos, tačiau ji mirė vos sulaukusi trisdešimties.
Po Pirmojo pasaulinio karo, Pikaso susipažino su daug žmonių, susijusių su Serge Diaghilev rusų baletu. Tuo metu jo draugai buvo Jean Cocteau, Jean Hugo, Juan Gris. 1918 m. jis vedė baleriną Olgą Chochlovą. Chochlova įvedė Pikaso į aukštuomenės gyvenimą. Jie susilaukė sūnaus Paulo, kuris užaugęs tapo motociklų lenktynininku ir savo tėvo vairuotoju.
1927 m. Pikaso susipažino su septyniolikmete Marie-Thérèse Walter ir užmezgė slaptą romaną. Su Chochlova jie oficialiai neišsiskyrė, nes pagal Prancūzijos įstatymus jie būtų turėję pasidalinti turtą, o Pikaso nenorėjo atiduoti pusės savo pinigų. Jie buvo susituokę iki Chochlovos mirties 1955 m. Visą tą laiką jis bendravo su Marie-Thérèse Walter, su kuria susilaukė dukters, vardu Maia. Per savo gyvenimą, Pikaso turėjo daugybę meilužių šalia žmonos ir pagrindinės moters – Marijos. Jis susilaukė keturių vaikų nuo trijų moterų, įskaitant dailininkę Francoise Gilot su kuria susilaukė dukros Paloma Picasso, madų ir kvepalų kūrėjos. Francoise Gilot patapo labai sėkminga Paryžiaus dizainere, vėliau draugavo su Jonu Salku, Salko Instituto įkūrėju. Jos dukra Paloma Picasso buvo to instituto patikėtinlų tarybos narė.
Mirtis
Pablo Picasso mirė 1973 m., palikdamas didžiulį meno kūrinių palikimą. Kadangi jis nepaliko testamento, daug jo meno kūrinių po mirties atiteko Prancūzijos valstybei mokesčių forma.
Palaidotas Chateau de Vauvenargues netoli Aix-en-Provence.
Kūryba
Pikaso darbai dažnai kategorizuojami periodais. Nors dėl skirstymo kartais ginčijamasi, paprastai laikoma, kad buvo penki periodai: Mėlynasis (1901–1904), Rausvasis (1905–1907), Afrikos įkvėptas (1908–1909), Analitinis kubizmas (1909–1912) ir Sintetinis kubizmas (1912–1919).
Mėlynasis periodas
Mėlynasis periodas (1901–1904) susideda iš niūrių paveikslų, nutapytų melsvais ir melsvai-žalsvais atspalviais, beveik neįmaišant kitų spalvų. Kada periodas tiksliai prasidėjo nėra žinoma, tačiau greičiausiai tai buvo 1901 m. pavasarį, Ispanijoje, arba po pusmečio, Paryžiuje. Tuo metu jis dažnai piešė pavargusias, iškankintas motinas su vaikais, melancholiškus vaizdus su prostitutėmis bei elgetomis. Didelį įkvėpimą jam sukėlė kelionė į Ispaniją bei draugo Carlos Casagemas savižudybė. Po jos, nuo 1901 iki 1903 m., Pikaso nupiešė kelis Casagemas portretus.
Tokia pat niūri nuotaika persmelkusi ir kitą Pikaso darbą The Frugal Repast (1904). Jame vaizuodami aklas vyras ir reginti moteris, abu išsekę sėdi prie beveik tuščio stalo. Aklumas – dažna tema to periodo darbuose, ji yra ir paveiksle „The Blind Man‘s Meal“ (vert. „Aklojo Valgyje“). piešinyje jis naudoja niūrų įvaizdį, jautriai atspindi vienišą asmenybę, sunkią jos būtį. Šį įspūdį stiprina vienoje vyro rankoje laikoma duonos pluta ir nerangiai imamas ąsotis su kita. Kiti garsūs šio periodo darbai: Portrait of Soler ir Portrait of Suzanne Bloch‎.
Rausvasis periodas
Rausvojo periodo (1904–1906) ypatybės yra linksmesnė nuotaika, oranžinė ir rožinė spalvos. Jame vaizduojami cirko artistai, akrobatai, arlekinai. Arlekinas, paprastai vaizduojamas languotu rūbu, tapo asmeniniu Pikaso simboliu. Dauguma piešinių yra įkvėpti Fernande Olivier, skulptorių ir dailininų modelio. „Le Lapin Agile“ – būdingas šiam periodui paveikslas.
Afrikos įkvėptas periodas
Afrikos įkvėptas periodas (1907–1909) prasideda paveikslo Les Demoiselles d'Avignon dešinėje nupieštomis dvejomis figūromis, kurios primena Afrikietiškus artefaktus. Šio metu plėtojamos idėjos vėliau davė pradžią kubizmui.
Kubizmas
Pagrindiniai Analitinio Kubizmo (1909-1912) principai, trimatės formos dvimačiame paveiksle, yra įgyvendinti paveiksle „Natiurmortas su romo buteliu”, nutapytame 1911. Analitinio Kubizmo technika buvo išvystyta Picasso ir Prancūzijos menininko Georges Braque (1882–1963), kurie susipažino 1907. Paveikslų koloritas monochromatinis, rudų ir neutralių atspalvių.
Picasso „Butelis ir vyno taurė ant stalo“ (1912) yra ankstyvas Sintetinio Kubizmo (1912–1919) pavyzdys. Jis priklijavo laikraštinį popierių ir nudažė popierių ant drobės. Picasso ir Braque Sintetiniuose Kubistiniuose darbuose taip pat apėmė lytėjimo komponentus, tokius kaip audeklas. Kartais naudota trompe-l’oeil technika, norint sukurti tikrų objektų ir struktūros iliuziją.
Klasicizmas ir siurrealizmas
thumb|right|260px|Čikagos Pikaso Po Pirmojo pasaulinio karo Pikaso ėmė tapyti neoklasicistinius paveikslus. Toks grįžimas prie aiškių ir tvarkingų formų buvo būdingas daugybei to meto dailininkų, pvz., André Derain, Giorgio de Chirico. Šie Pikaso darbai primena Jean Auguste Dominique Ingres stilistiką. „Baltai apsirengusi moteris“ (1923), vaizduoja klasikiniu stiliumi apsirengusią moterį. Ši moteris apsivilkusi balta suknele, panašia į togą. Ji, ilsisi susimąsčiusioje pozoje su ištaršytais plaukais. Perteikdama švelnų lyriškumą ir raminančią motinystės dvasią.
Iki 1930-ųjų pradžios, Picasso pasisuko į harmoningas spalvas ir vingiuotus kontūrus, kurie vaizduoja visą apimantį geidulingumą. Jis tapė moteris su palinkusiomis galvomis ir aiškiai pastebimu geiduliu, kuris atspindėjo atnaujintą optimizmo ir laisvės prasmę. Šio etapo kūriniai turbūt buvo įkvėptos jo ryšių su jauna moterimi Marie-Thérèse Walter (1909–1977). “Mergaitė skaito prie stalo“ šio etapo kūrinys. Ketvirtame XX a. dešimtmetyje, jau įprastą simbolį – arlekiną – pakeitė Minotauras. Šio simbolio pasirinkimas greičiausiai nulemtas bendravimo su siurrealistais, kurie dažnai jį naudojo.
Nors 1930 metais Picasso toliau gyveno Prancūzijoje, į ispanų Pilietinį karą 1936 m. reagavo su labai emocionalia serija paveikslų, tokių kaip "Svajonė" ir "Franco melas", kulminacinį tašką pasiekė didžiulėje freskoje Gernika (1937 m.), nutapytas pilkų tonų paletėje. Sudėtingas darbas, didžiulės proporcijos su antikarinio simbolizmo požymiu, prieštaraujančio dėl fašistinio perversmo, kuriam vadovavo Francisco Franco.
Vėlesnė kūryba
Nuo 1940-ųjų pabaigos iki 1960-ųjų Picasso kūrybiška energija niekada neišblėso. Gyvendamas Prancūzijos pietuose, jis toliau tapė, kūrė keramikos gaminius.
Šeštame XX a. dešimtmetyje Pikaso stilistika vėl pasikeitė, kai jis ėmė tapyti garsių meno kūrinių interpretacijas. Jis sukūrė visą seriją darbų apie Diego Velazquez paveikslą Las Meninas, taip pat nutapė kelis darbus remdamasis Francisco Goya, Nicolas Poussin, Édouard Manet, Gustave Courbet, Eugène Delacroix kūryba.
Jis tarptautiniu mastu šlovę užsitarnavo pokario metais su didelėmis parodomis Londone, Venecijoje, Paryžiuje, Tokijuje, Lyone, Romoje, Milane, São Paulo. Retrospektyva Niujorke Šiuolaikinio meno muziejuje 1957 m. sulaukė daug dėmesio; joje apsilankė daugiau kaip 100 000 lankytojų per pirmą mėnesį. Ši paroda įtvirtino Pikaso vardą. Muziejai, privatūs kolekcionieriai Amerikoje, Europoje, ir Japonijoje lenktyniavo, kad įsigytų jo darbus.
Latvijos TSR
Latvijos TSR (piln. Latvijos Tarybų Socialistinė Respublika) – viena iš Tarybų Sąjungos narių gyvavusi nuo 1940 m. iki 1990 m.
Nuodingoji nuokana
Nuodingoji nuokana (Cicuta virosa) – salierinių (Apiaceae) šeimos, nuokanos (Cicuta) genties augalas.
Latvijos TSR
Valstybės santvarka
Pirmoji Latvijos TSR Konstitucija buvo priimta 1940 m. Rusijos TFSR Konstitucijos pavyzdžiu. Pagal konstituciją politinės valdžios struktūros pagrindas buvo darbo žmonių deputatų tarybos, kurios 1978 m. Konstitucijoje pervadintos Tautos deputatų tarybomis. Faktiškai politinį valdymą vykdė vienintelė (iki 1990 m.) leidžiama partija – Latvijos komunistų partija – TSKP dalis.
Nuodingoji nuokana
Daugiametis, 50 – 150 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas vagotas, tuščiaviduris, viršutinė dalis šakota. Lapai tris kartus plunksniški, gležni, ilgakočiai. Žiedai balti, sudėtiniame skėtyje. Vaisius apvalus, dvisėklis, rudai geltonas, širdišku pamatu.
Žydi birželio – rugsėjo mėn. Dumblingose balose upių senvagėse, užaugančių ežerų pakraščiuose. Šiaurvakariniuose rajonuose beveik neauga, kitur apyretė arba dažna.
Latvijos TSR
Valstybės santvarka
Vykdomąją valdžią įgyvendino Ministrų taryba, jai priklausančios įstaigos ir teritorinių tarybų vykdomieji komitetai.
Nuodingoji nuokana
Žolėje yra 0,08 %, šakniastiebiuose ir šaknyse – 0,16 – 0,27 %, vaisiuose – 0,19 % kumarinų, antžeminėse dalyse – rauginių medžiagų, saponinų, flavonoidų. Vaisiuose yra 1,2 – 2,49 %, šaknyse iki 0,3 % eterio aliejaus. Žaliose nuokanos šaknyse ir šakniastiebiuose yra 0,2 %, džiovintose 3,5 % labai nuodingų alkaloidų cikutosino, cikutino, konijino, cikutolio ir dervų. Šios medžiagos padidina dirglumą ir sukelia traukulius. Šis nuodas stiprus ir greitai veikiantis. Tai vienas iš nuodingiausių Lietuvos augalų.
Latvijos TSR
Valstybės santvarka
Faktiškai beveik visas Latvijos TSR suverenitetas buvo atiduotas TSRS institucijoms.
Suformavimas ir inkorporacija į TSRS sudėtį
1939 m. rugpjūtį TSRS ir Vokietijai pasirašius Molotovo-Ribentropo paktą ir pasidalijus įtakos sferas Europoje, Latvija pateko į sovietų įtakos sferą. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos parama Latvijos nepriklausomybei mažėjo ir lapkritį TSRS privertė Latviją įsileisti Raudonąją armiją.
Nuodingoji nuokana
Cicuta
Latvijos TSR
Suformavimas ir inkorporacija į TSRS sudėtį
1940 m. birželį TSRS iškėlė Latvijos Respublikai ultimatumą, reikalaudama įleisti į šalį sovietų kariuomenės papildomą kontingentą ir suformuoti TSRS lojalią vyriausybę. Latvijos autoritarinis vadovas Karlis Ulmanis birželio 17 d. pakluso šiems reikalavimams.
1940-1941 m.
1940 m. rugpjūčio 5 d. Latvijos TSR buvo priimta į TSRS sudėtį. Valstybėje vyko smarkios permainos, ypač ekonomikoje. Miestuose vyko masinė įmonių ir namų valdų nacionalizacija, kaimuose – agrarinė reforma.
1941 m. birželio viduryje apie 15 tūkstančių gyventojų buvo neteisėtai deportuoti iš Latvijos į TSRS rytines sritis.
1941-1944 m.
1941 m. birželį-liepą Vokietijos kariuomenė užėmė Latvijos teritoriją. Latvijos TSR vadovybė iki 1944 m. dirbo Rusijoje, jos šalininkai Latvijoje – pogrindyje ir partizanų gretose kovojo prieš Vokietijos valdžią. 1944 m. liepą – 1945 m. gegužę, Raudonajai armijai įsiveržus, Latvijoje buvo atkurta tarybų valdžia.
1944-1953 m.
Latvijoje vyko masinės deportacijos. 1949 m. į Sibirą, Tolimuosius Rytus ir Šiaurę buvo deportuoti daugiau nei 40 000 nekaltų žmonių.
1953-1959 m.
„Atšilimo“ periodas, kuris prasidėjo po Stalino mirties, baigėsi 1959 m. po „nacionalkomunistų“ pralaimėjimo LKP CK plenume.
1988-1990 m.
1989 m. rugpjūčio 23 d. „Baltijos kelias“ – Lietuvos, Latvijos ir Estijos Liaudies frontų organizuota demonstracija prieš Ribentropo – Molotovo paktą ir jo pasekmes. 1990 m. Latvija paskelbė nepriklausomybę nuo TSRS.
Miško pilkžemis
thumb|250px|Miško pilkžemis
Miško pilkžemis – plačialapių miškų ir miškastepės juostų dirvožemis, pilkos arba tamsiai pilkos spalvos, riešutiškos struktūros. Puveningumas – 4-8 %. Derlingesnis nei jaurinis dirvožemis. Į šiaurę nuo miško pilkžemių juostos yra jauriniai dirvožemiai, į pietus – juodžemiai.
Prancūzija 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
thumb|Leon Flameng ir Paul Masson
Prancūzijos sportininkai dalyvavo 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Atėnuose, Graikija.
Rytų Turkestanas
Rytų Turkestanas, dar vadinamas Kinų Turkestanu – rytinė istorinio Turkestano regiono dalis, dabar pavaldi Kinijai ir iš esmės sutampanti su Sindziango autonominiu regionu. Šį terminą daugiausia vartoja rusų tiurkologai, o dabar – uigūrų nepriklausomybės aktyvistai. Patys uigūrai šį regioną tradiciškai dar vadina Kurigaru.
Geografija
Rytų Turkestanas nėra istoriškai vieningas regionas, ir jo samprata atsirado tik XVIII a., istorinį Turkestaną padalinus į įtakos sritis tarp Kinijos ir Rusijos. Rytų Turkestaną sudaro keturi atskiri kultūriniai regionai, kuriems būdingos skirtingos gamtinės sąlygos ir skirtinga raida:
Nepriklausomybės siekis
thumb|left|240px|Uigūrų [[diaspora|diasporos mitingas JAV, kuriuo reikalaujama Rytų Turkestano nepriklausomybės]] XX a. pab., sugriuvus TSRS, uigūrų tarpe kilo separatizmo ir pantiurkizmo idėjos, su siekiu atkurti nepriklausomą Rytų Turkestano valstybę. Kinijos valdžia su nepriklausomybės šalininkais susidoroja, motyvuodama „kova su islamo terorizmu“. Pats Rytų Turkestano termino naudojimas Kinijoje yra laikomas separatistiniu ir griežtai ribojamas.
Lašiupis
Upėvardis kilo arba nuo lašas („maža vandens sankaupa“), lašėti, arba nuo lašis („lašiša“).
Lengvoji atletika 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
thumb|Moterų 10000 m finalas. thumb|Vyrų 100 m finalas. thumb|Moterų 3000 m kliūtinis bėgimas. Lengvosios atletikos rungtys vasaros olimpinėse žaidynėse vyko 30 kartą, nuo rugpjūčio 5 d. iki rugpjūčio 12 d. Varžybos vyko Londono olimpiniame stadione.
Kvalifikacija
Šalių nacionaliniai olimpiniai komitetai į olimpines žaidynes galėjo siųsti ne daugiau kaip 3 sportininkus kiekvienai lengvosios atletikos rungčiai, jei jie visi įvykdę olimpinius A normatyvus arba 1 sportininką kiekvienai rungčiai, įvykdžiusį olimpinį B normatyvą.
10000 m bėgimo, maratono, sportinio ėjimo ir kombinuotų rungčių normatyvų vykdymas truko nuo 2011 m. sausio 11 d. iki 2012 m. liepos 8 d. Visų kitų individualių rungčių normatyvai galėjo būti vykdomi nuo 2011 m. gegužės 1 d. iki 2012 m. liepos 8 d.
Estafečių rungtyse galėjo dalyvauti ne daugiau kaip 16 komandų, pasiekusių geriausius sezono rezultatus, pagal du geriausius komandos užfiksuotus laikus.
Po 20 geriausių maratono bėgikų ir bėgikių 2011 m. pasaulio čempionate ir po 10 greičiausių maratonininkų didžiuosiuose IAAF maratonuose taip pat automatiškai pateko į žaidynes.
Nacionalinis olimpinis komitetas galėjo atsiųsti po vieną vyrą ir po vieną moterį į bet kurią rungtį, išskyrus daugiakoves, 3000 m kliūtini bėgimą ir 10000 m bėgimą, jeigu niekas iš šios šalies sportininkų neįvykdė normatyvų.
Normatyvai
2012 m. vasaros olimpinių žaidynių normatyvai buvo nustatyti 2011 m. balandžio 11-12 dienomis Tegu, Pietų Korėjoje. 2011 m. lapkričio mėnesį buvo nuspręsta supaprastinti normatyvus šešiose rungtyse, jog būtu užtikrintas tinkamas patenkančiųjų į olimpiadą skaičius.
Richard Dawkins
thumb|right|Richard Dawkins Klintonas Ričardas Dokinsas (Clinton Richard Dawkins, plačiau žinomas tiesiog kaip Ričardas Dokinsas, g. 1941 m. kovo 26 d. Kenijoje) – profesorius, britų biologas (etologas), humanistas bei ateistas, išgarsėjęs savo mokslą populiarinančiomis knygomis.
Dokinsas tapo žinomas 1976 m., parašęs knygą „Savanaudis genas“, kuri išpopuliarino genocentrišką požiūrį į evoliuciją bei įvedė terminą „memas“, padėdamas pamatus memetikai. Kita Dokinso knyga, 1982 m. „Išplėstas fenotipas“, tapo viena labiausiai cituojamų knygų evoliucijos moksle. Dokinsas taip pat parašė keletą kitų bestselerių ir pasirodydavo (bei iki šiol pasirodo) daugybėje televizijos ir radijo programų, susijusių su evoliucine biologija, kreacionizmu bei religija.
Dokinsas yra tiesmukas ateistas, pasaulietinis humanistas bei skeptikas. Dokinso aistringas evoliucijos teorijos gynimas uždirbo jam „Darvino rotveilerio“ pravardę.
Kritika
Ričardas Dokinsas susilaukė daug kritikos tiek iš teologų, tiek iš biologų, tiek iš filosofų. Jis kritikuojamas už, kritikų nuomone, pažodinį ir siaurą religinių tekstų interpretavimą, fundamentalistišką ir dogmatišką požiūrį (nors būtent pats kritikuoja tikinčiųjų dogmatizmą), priešpriešos tarp religijos ir mokslo skatinimą, aroganciją , kitaminčių įžeidinėjimą (Dokinsas kreacionistus yra pavadinęs pamišėliais ir kvailiais) , mokslo ribotumo nesupratimą , socialinės ir psichologinės tikėjimo naudos neigimą , istorinį revizionizmą vertinant ateistinių diktatūrų nusikaltimus, atsisakymu dalyvauti debatuose su teologais, kreacionistais.
Uolinis kalviukas
Uolinis kalviukas (Anthus petrosus) – kielinių (Motacillidae) šeimos paukštis. Lietuvoje aptinkamas pajūryje per migracijas. Gyvena šiaurinėje Europos dalyje.
Džurabo dykuma
Džurabo dykuma  – dykuma Čado šiaurėje. Tai smėlio ergas, apimantis ~100 000 km² plotą. Dykumoje įsikūręs Faja Laržo miestas.
Šioje dykumoje randama daugybė fosilijų, įskaitant ir hominidą, pavadintą Toumai vardu.
Dykuma sparčiai plečiasi džiūstančio Čado ežero sąskaita.
Klemensas Gumauskas
Klemensas Gumauskas (1918 m. spalio 24 d. Pamargiuose, Igliškėlių valsčius – 2015 m. lapkričio 8 d. Stokholme ) – Lietuvos inžinierius, Švedijos lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
1936 m. baigė Marijampolės Rygiškių Jono gimnaziją, 1940 m. – Kauno Karo mokyklą, jaunesnysis leitenantas. 1941–1943 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Technikos fakultete. 1944 m. gegužės mėn. kaip antinacinio pasipriešinimo dalyvis suimtas, įkalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje. 1945 m. Sąjungininkų kariuomenės išlaisvintas pateko į pabėgėlių stovyklą Kopenhagoje. 1945 m. pab. apsigyveno Stokholme. 1957 m. baigė Švedijos karališkąją aukštąją technikos mokyklą, 1970 m. – Stokholmo universitetą. 1957–1983 m. bendrovės „L M Ericsson“ inžinierius. Išėjęs į pensiją vertėjauja.
1946 m. vienas Švedijos lietuvių draugijos (nuo 1950 m. Švedijos lietuvių bendruomenė) steigėjų, veikėjas, 1983–2000 m. pirmininkas.
Flako rajonas
Flako rajonas − Mauricijaus rajonas, užimantis rytinę salos dalį. Administracinis centras − Sentr de Flakas.
Flakas yra didžiausias šalies rajonas. Flako miestelio (Centre de Flacq) turgus gausiai lankomas turistų. Į rajono sudėtį taip pat įeina turistų lankoma Serfo sala (Île aux Cerfs, „elnių sala“).
AS-23 Sofiâ
AS-23 Sofiâ – buvęs Bulgarijos futbolo klubas iš Sofijos. Išnyko sujungus su Sipka Sofia ir Car Boris III klubais į naują – Čavdar Sofiâ klubą.
Klubas įkurtas 1923 m. sujungus OSK Slava Sofiâ (įkurta 1916 m.) ir Atletik Sofiâ (įkurta 1910 m.) komandas. Kartais laikomas klubo CSKA Sofia pradininku.
Motiejus Čepas
Motiejus Čepas (1866 m. spalio 26 d. Žeimelio valsčiaus Diržių kaime – 1962 m. birželio 28 d. Kaune; palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos teisininkas ir visuomenininkas: knygnešys bei varpininkas.
Biografija
Po baigimo trejiems metams buvo paskirtas teismo kandidatu į Mintaują. Algos negaudavo, pragyvenimui užsidirbdavo dėstydamas aritmetiką privačioje mokykloje. Gyveno Jono Jablonskio bute, kuriame anuo metu dažnai lankydavosi varpininkai ir buvo įkurtas būrelis Literatiškoji komisija. 1891 m. pats sukvietė varpininkų suvažiavimą savo gimtuosiuose Diržiuose.
1898 m. buvo paskirtas Čitos apygardos teismo 20-osios apygardos teisėju ir vietos katalikų bažnyčioje susituokė su J.Jablonskio seserimi Marija. 1900 m. rugsėjo 20 dieną Sibire buvo suimtas ir atvežtas į Lietuvą kaip įtariamasis Liudo Vaineikio byloje. Po to turėjo dvejus metus žandarų prižiūrimas gyventi Liepojoje, kol, pritrūkus įrodymų, buvo išteisintas ir galėjo grįžti tarnybon į Sibirą. Gyvendami toli nuo tėvynės Čepų šeima stengėsi nenutolti nuo lietuvybės. M.Čepas tapo Tilžėje išleisto „Ūkiškojo kalendoriaus 1911 metams“ vienu iš bendraautorių. Pirmojo pasaulinio karo metu jo pastangų dėka buvo įsteigta Čitos lietuvių labdarybės draugiją karo pabėgėliams šelpti. 1917 m. Sibiro tautiečių išrinktas delegatu į Petrogrado lietuvių seimą. 1918 m. paskelbus Lietuvai nepriklausomybę, M. Čepas buvo paskirtas valstybės atstovu Rusijos Tolimiesiems Rytams, dar vėliau – įgaliotiniu. Tuo pačiu metu dirbo ir Rusijos teisinėse institucijose, 1920–1921 m. buvo Tolimųjų Rytų demokratinės respublikos Teisingumo ministerijos direktoriumi Čitoje.
1923 m. Čepai su vaikais grįžo į Lietuvą. Šeimos galva buvo paskirtas Vyriausiojo tribunolo teisėju, o 1929 m. – pirmininko padėjėju. 1933 metais tapo Vyriausiojo tribunolo Civilinio skyriaus pirmininku. Parengė Lietuvos Respublikos Civilinio proceso įstatymą. 1939 m. išėjo į pensiją ir, Mokslų akademijos pasiūlymu, rašė atsiminimus.
Zulų kalba
Zulų kalba (isiZulu) - nguni grupės kalba, priklausanti bantų kalboms, labiausiai paplitusi PAR teritorijoje. 1994 metais ji tapo viena iš 11 oficialių PAR kalbų. Tarp visų PAR kalbų zulų kalba labiausiai paplitusi kaip pirma kalba (virš 10 mln. kalbančiųjų); ją gali suprasti apie pusę visų šalies gyventojų.
Hagenas
Hagenas  – miestas Vokietijos šiaurės vakaruose, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje, Rūro aglomeracijoje. 2011 m. mieste gyveno 187 447 gyventojai. Miestas yra 15 km į pietus nuo Dortmundo. Prie jo Lenė, Volmė ir Enepė įteka į Rūrą.
Istorija
Hagenas pirmą kartą minimas apie 1200 m. Manoma, kad tai buvo sodyba Volmės ir Enepės upių santakoje. Po Burgo Volmaršteino užkariavimų 1324 m. Hagenas atsidūrė Marko grafystėje. 1614 m. jis atiteko Branderburgo markgrafystei Ksanteno sutartimi. 1701 m. Hagenas atiteko Prūsijai.
Po Prūsijos pralaimėjimo Ketvirtosios koalicijos kare, Hagenas atsidūrė Bergo Didžiosios kunigaikštystės sudėtyje 1807–1813 m. Jis atsidūrė Vestfalijos provincijoje Prūsijos sudėtyje 1815 m.
Miestas išaugo XIX a., kai Rūro srityje pradėta kasti anglis ir pradėtas lydyti plienas. Mieste vyko kovos per Rūro darbininkų sukilimą 1920 m. kovo 13–balandžio 2 d. ir dabar jame yra paminklas Rūro Raudonajai armijai.
1928 m. Hagene buvo virš 100 tūkst. gyventojų. thumb|700px|center|Hageno panorama
Sankryža
250px|thumb|Sankryža Sankryža – kelių kirtimosi, jungimosi arba atsišakojimo viename lygyje vieta, įskaitant atvirus plotus, kuriuos sudaro minėti kelių susikirtimai, susijungimai arba atsišakojimai. Sankryžomis nelaikomos vietos, kur išvažiuojama iš kelio į esančias šalia jo teritorijas (įvažiuojama į kelią iš esančių šalia jo teritorijų). Sankryža yra reguliuojama, jeigu eismą joje reguliuoja šviesoforai arba reguliuotojas. Skirtingo lygio sankryžos yra tos, kuriose keliai jungiasi ne viename aukštyje ir yra nuovažos, leidžiančios eismui judėti nuo vieno kelio prie kito.
Sankryžos būna vieno arba skirtingų lygmenų. Automobilių kelių vieno lygmens sankryžos būna paprastosios, žiedinės ir šakotinės (su paplatinta važiuojamąja dalimi, su papildomais keliais į šoną sukantiems automobiliams). Skirtingų lygmenų sankryžos būna dobilo lapo, žiedinės, linijinės, kilpinės, 3 lygmenų, turbininės ir 4 lygmenų. Sankryžose statomi kelio ženklai, o prieš sankryžą – dar ir schemos, kuriose pažymimos važiavimo kryptys. thumb|right|250px|Sankryža [[Filipinai|Filipinuose]]
Dobilo lapo sankryža pirmą kartą įrengta 1928 m. JAV (Niū Džersio valstijoje). Pirmoji skirtingų lygmenų sankryža Lietuvoje buvo pastatyta 1936 m. Žemaičių plente, ties Kryžkalniu. Joje stovi Kryžkalnio viadukas.
Gatvių sankryžos mažai skiriasi nuo automobilių kelių sankryžų. Paprastai jos būna kompaktiškesnės ir paprastesnės.
Geležinkelių sankryžos būna paprastesnės negu automobilių kelių (dažniausiai kryžminės). Skirtingų lygmenų sankryžose tiesiami viadukai.
Nuorodos
Šaltiniai:
Kryds (trafik)
Liudvikas XVIII
thumb|left|100px|Liudviko XVIII monograma
Liudvikas XVIII (1755 m. lapkričio 17 d. Versalyje – 1824 m. rugsėjo 16 d. Paryžiuje) – Prancūzijos karalius (1814–1815 ir 1815–1824 m.).
Biografija
Iš Burbonų dinastijos. Liudviko XVI brolis. Nuo 1791 m. pasitraukęs į Belgiją, joje telkė Prancūzijos kontrrevoliucines jėgas.1793 m. pasiskelbė Prancūzijos regentu, o 1795 m. ir Prancūzijos karaliumi, tačiau nebuvo pripažintas iki 1814 m. Tais metais, Napoleonui I atsisakius sosto, tapo karaliumi. Iki 1820 m. Liudviko XVIII politika buvo daugiausia nuosaiki, vėliau reakcinga (Šventosios sąjungos nurodymu Liudvikas XVIII malšino 1820–1823 m. Ispanijos revoliuciją.).
Vytautas Kalinauskas
Vytautas Kalinauskas (1929 m. sausio 3 d. Joniškėlis – 2001 m. birželio 14 d. Vilnius) – Lietuvos grafikas, tapytojas, scenografas.
Biografija
1947–1950 m. vaidino Panevėžio dramos teatre. 1958 m. baigė grafiką Lietuvos dailės institute. Bendramoksliai Juozas Galkus, Kastytis Juodikaitis, Stasys Krasauskas, Arūnas Tarabilda.
Kūryba
Ankstyvajai grafikai būdingas racionalus, griežtas erdvės konstravimas, yra kubizmo, realizmo bruožų, vėlesniuose kūriniuose išryškėjo polinkis į sudėtingesnę, simboliškesnę raišką. Grafikos vėlyvesniuose kūriniuose ryškūs konceptualiosios dailės bruožai. Kartono raižinio ir mišria technika sukūrė estampų („Ryto gatvė“ 1962 m., „Žirmūnų vaikai“ 1967 m., „Nikė“ I–III 1989 m.), jų ciklų („Senojo Vilniaus zodiakas“ 1966 m., „Kaukės“ 1995 m., „Hampelmanų egzorcizmai“ 1998 m.).
Tapybos, kaip ir grafikos, kūriniuose kuriamas iliuzinės erdvės įspūdis, vaizdai rafinuotai stilizuoti, estetizuoti, šiek tiek teatrališki („Bokštas“ 1966 m., „Adomas ir Ieva“ 1967 m., „Riterio sapnas“ 1968 m., „Dama su šermuonėliu ir ilgų distancijų bėgikai“ 1975 m., „Žaidimas stiklo karoliukais“ 1991 m., „Tikrasis autoportretas“ 1996 m.). Sukūrė objektų, instaliacijų, performansų, videomeno kūrinių.
Įvairiomis technikomis iliustravo knygas:
Sukūrė scenovaizdžių apie 30 spektaklių įvairių miestų teatruose. Žymiausi:
Sukūrė scenovaizdžių 11 kino bei televizijos filmų;
Kūrybai būdinga atlikimo technikos, stilistikos įvairovė, skirtingų raiškos priemonių derinimas viename kūrinyje, klasikinės dailės, paties autoriaus kitų kūrinių citatos. Nuo 1957 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos:
Can Bonomo
Can Bonomo (g. 1987 m. gegužės 16 d. Izmire) – žydų kilmės Turkijos džiazo dainininkas, Turkijos atstovas 2012 m. Eurovizijos dainų konkurse.
2012 m. sausio 9 dieną Turkijos televizija ir radijas (TRT) pasirinko Bonomo atstovauti savo šaliai 2012 m. Eurovizijos dainų konkurse Baku, Azerbaidžane, su daina „Love Me Back“. Eurovizijos finale jis užėmė 7 vietą.
Avietinis žiedgraužis
Avietinis žiedgraužis (Anthonomus rubi) – straubliukų (Curculionidae) šeimos, žiedgraužių (Anthonomus) genties vabalas.
Vienas iš žalingiausių žemuogių ir braškių kenkėjų, nuo kurių labiausiai nukenčia ankstyvosios veislės. Tai nedideli 2-3 mm ilgio, juodos, rečiau rusvos spalvos vabalai. Jie žiemoja po nukritusiais lapais, žolių liekanomis, dirvos grumstais. Pavasarį, išlindę iš žiemojimo vietų, vabalai maitinasi jaunais lapais, išgrauždami juose skyles, vėliau kenkia žiedpumpuriams. Patelės kiaušinėlius deda į geriausiai išsivysčiusius, stipriausius žiedpumpurius. Viena patelė gali padėti iki 100 kiaušinėlių. Padėjusi kiaušinėlį, patelė pagraužia žiedkotį, o po kurio laiko žiedpumpuris nukrenta ant žemės. Tokiame žiedpumpuryje iš kiaušinėlio išsirita lerva. Ji be kojų, ruda galva. Vėliau dirvoje lerva virsta lėliuke, vasaros antroje pusėje iš lėliukių išsirita vabalai, kurie maitinasi žemuogių, aviečių, braškių ir kitų augalų lapais. Po to vabalai pereina į žiemojimo vietas. Didžiausią žalą avietinis žiedgraužis padaro apleistuose uogynuose. Kadangi žemuogės ir braškės pradeda žydėti anksčiau už avietes, jos nuo šio kenkėjo labiau nukenčia, nes vabalai į žiedpumpurius ima dėti kiaušinėlius.
Kovos priemonės
Žemuoges ir braškes auginti izoliuotai nuo aviečių.
Žiedgraužio pažeisti žiedpumpuriai surenkami ir sunaikinami. Rudenį surenkami seni lapai ir piktžolių liekanos, nes po jomis slepiasi žiemojantys žiedgraužio vabalai.
Pastoviai purenti dirvą po augalais. Ypač svarbu ją perkasti rudenį ir pavasarį.
Šiūlėnų apylinkė (pietūs)
Šiūlėnų apylinkė (arba Šiulėnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos rytuose.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Daugėliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ignalinos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Kačergiškės apylinkės ir dalis Kiniūnų apylinkės, o dalis Šiūlėnų apylinkės prijungta prie Rubelninkų apylinkės. 1960 m. gruodžio 30 d. Šiūlėnų apylinkė prijungta prie Kačergiškės apylinkės.
Kiotas
thumb|250 px|Kiotas, pagrindinė gatvė, 1891 metais Kiotas ( – „Sostinės miestas“) – Japonijos miestas Honšiū saloje, viena iš senųjų šalies sostinių, dabar – prefektūros centras. Su Osaka ir Kobe sudaro didelę metropoliją. Tai didelis pramonės, kultūros ir istorijos centras. Išvystyta elektrotechnikos pramonė, mašinų gamyba, spalvotoji metalurgija, žemės ūkio, lengvoji, maisto, chemijos pramonė, gaminamas stiklas, keramika. Seni tradiciniai amatai (lako, porceliano ir bronzos gaminiai, religinės paskirties prekės). Du universitetai.
Kiotas – pagrindinis Japonijos turizmo centras. Čia yra šiuolaikinės dailės muziejus. 1994 m. Kioto senamiestyje ir apylinkėse esantys objektai buvo įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą kaip Senojo Kioto istoriniai paminklai. Tarp jų yra Todži šventykla (VIII–XVII a.), Saihodži, Tenriūdži (abu iš XIV a.), Rioandži (XV a.) vienuolynai. Auksinis paviljonas (Kinkakudži, XIV a.), Sidabrinis paviljonas (Ginkakudži, XV a.), Kijomidzu budistų šventovė (pastatyta 798–1633 m.) ir kt. Trap lankytinų objektų yra Kacuros rūmų ansamblis (XVII a.), Imperatoriaus rūmai Kiote ir kt.
Istorija
Kiotas įkurtas 792–794 m. kaip Heian-kyō. Iki 1868 m. buvo oficiali Japonijos sostinė (paskui ja tapo Tokijas).
Aukštosios mokyklos
Kiotas yra vienas akademinių šalies centrų – čia įsikūrusios net 37 aukštojo mokslo įstaigos. Kioto universitetas, vienas valstybinių Japonijos universitetų, yra laikomas vienu geriausiu šalyje; jį yra baigę keletas Nobelio premijos laureatų. Kioto technologijos institutas, vienas žymiausių šalies universitetų, laikomas vienu geriausiu šalyje architektūros ir dizaino studijoms.
Savivaldybė
Kioto miesto tarybą sudaro 68 išrinkti nariai. Meras – Daisaku Kadokava, nepriklausomasis, remiamas LDPJ.
Seniūnijos
Kiotą sudaro 11 seniūnijų (rajonų).
Kultūra
Nepaisant žemės drebėjimų ir bombardavimų karo metais, tai yra vienas geriausiai išsilaikiusių miestų Japonijoje – čia pilna budistų ir šintoistų šventyklų.
Kiote įsikūręs Kioto tarptautinis mangos muziejus.
Paulius V
Paulius V (pasaulietinis vardas – Camillo Borghese, 1552 m. rugsėjo 17 d. Romoje, Italijoje – 1621 m. sausio 28 d. Romoje) – popiežius 1605-1621 m.
Kiotas
Ekonomika
Labai gerai išplėtotas turizmas, kuris yra labai svarbus miesto ekonomikai. Miesto kultūrinio paveldo paminklai dažnai lankomi mokyklų grupių iš visos Japonijos, sulaukiama ir daug užsienio turistų.
Paulius V
Biografija
Borgezių šeima buvo kilusi iš Sienos, bet vėliau persikėlė į Romą, kur ir gimė būsimasis popiežius. Perudžoje ir Padujoje mokėsi teisės bei filosofijos. 1593 m. Klemensas VIII pasiuntė jį legatu į diplomatinę tarnybą pas Ispanijos karalių Pilypą II. Ją baigęs 1596 m. tapo kardinolu, ėmė vadovauti vyskupijai, buvo paskirtas Romos vikaru. 1603 m. tapo inkvizitoriumi Romoje.
Kiotas
Švietimas
thumb|right|225px|[[Kioto universitetas]] Mieste įsikūręs Kioto universitetas laikomas antru prestižiškiausiu universitetu Japonijoje (po Tokijo universiteto). Čia taip pat įsikūręs Kioto technologijos institutas, laikomas vienu geriausiu architektūros ir dizaino studijoms šalyje.
Turizmas
225px|thumb|right|[[Kioto valstybinis muziejus]] 225px|thumb|right|Umekodžio garo lokomotyvo muziejus thumb|right|225px|Kiotas rudenį
Paulius V
Užsienio politika
Valdant Pauliui V buvo plėtojamos užjūrio misijos: kapucinų – į Kongo imperiją, jėzuitų – į Paragvajų.
Kiotas
Turizmas
Gegužės 15 d. Kiote vyksta Aoi šventė, liepos 14-17 d. – Giono šventė, spalio 22 d. – Jidai Matsuri (Amžių festivalis).
Paulius V
Draudimai
Paulius V buvo pagarsėjo draudimais, nukreiptais prieš naujausius mokslo atradimus. Jis 1616 m. į uždraustų knygų sąrašą įtraukė astronomo Mikalojaus Koperniko veikalą „Apie dangaus sferų sukimąsi“, kuriame buvo paneigtas teiginys, esą Žemė yra Visatos centras. Knygą M. Kopernikas buvo dedikavęs popiežiui, joje detaliai aprašė Heliocentrizmo teoriją ir pagrindęs ją pavyzdžiais. Pauliaus V iniciatyva buvo pradėtas inkvizicijos procesas prieš tų laikų žymiausią fiziką ir astronomą Galilėjų, skleidusį Koperniko idėjas. Buvo uždraustas teiginys „Saulė nesisuka aplink Žemę, ir Žemė nėra Visatos centras“.
Kita veikla
Praktikavo nepotizmą. Išrinktas popiežiumi, Paulius V paskyrė 27 metų sūnėną Scipioną Borgezę kardinolu. Paulius V baigė statyti Šv. Petro baziliką, prisidėjo prie Vatikano bibliotekos plėtros, 1605 m. įkūrė Šventojo Sosto banką, kanonizavo ir beatifikavo keletą asmenų, tarp jų ir Ignacą Lojolą bei Šv. Teresę Avilietę.
Kiotas
Simboliai
Oficiali miesto gėlė – kamelija ir azalija, medis – gluosnis svyruoklis ir puošmedis.
Miestai partneriai
Miestų partnerystė užmegzta su šiais miestais :
Talasas (upė)
Talasas  – upė Kirgizijoje ir Kazachstane. Prasideda vakarų Tian Šanyje, Talaso kalnagūbryje, susiliejus Učato ir Karakolio upėms. Teka į vakarus Talaso slėniu, vėliau pasuka į šiaurės vakarus ir teka Kazachstano teritorija. Upės vandenys išgaruoja Mujunkumo smėlynuose, sudaro laikinus ežerėlius.
Didžiausi intakai: Urmaralas, Kara Bura, Kumuštakas, Kalba, Beš Tašas. Upės vanduo intensyviai naudojamas drėkinimui. Kirgizijoje sudarytas Kirovo tvenkinys. Prie Talaso upės įsikūręs Kirgizijos miestas Talasas ir Kazachstano miestas Tarazas.
Gracijus Sakalauskas
Gracijus Sakalauskas (g. 1955 m. rugpjūčio 9 d. Marijampolėje) – kunigas, vargonininkas, chorvedys, pedagogas, kompozitorius.
Biografija
1962–1973 m. mokėsi Marijampolės 4-ojoje (P. Armino) vidurinėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje (1962–1969 m. smuikuoti mokė V. Butovskis). 1969 m. buvo įstojęs į Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinę meno mokyklą (P. Radzevičiaus alto klasė), bet dėl ligos mokslą nutraukė ir vėl grįžo į Marijampolę.
1970–1973 m. neakivaizdiniu būdu smuikavimo mokėsi Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. R. Čekuolis). 1973–1974 m. neakivaizdiniu būdu smuiko studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (J. Dvariono klasė). 1974–1979 m. mokėsi Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje, vadovavo seminarijos auklėtinių kameriniam chorui, savarankiškai ir, jau baigęs kunigų seminariją, privačiai pas prof.K.Kavecką mokėsi vargonavimo, chorvedybos ir kompozicijos. 1979 m. buvo įšventintas į kunigus.
Baigė Lietuvos muzikos akademiją. Menų magistras.
Dar besimokydamas G. Sakalauskas pradėjo vargonininkauti Gižuose, Gražiškiuose, Skriaudžiuose, Šunskuose, Liudvinave. Visur, išskyrus Gižų parapiją, vadovavo ir bažnytiniams chorams.
1980–1994 m. vadovavo Marijampolės Česlovo Sasnausko chorui, kuris 1979–1990 m. veikė prie Marijampolės Šv. Arkangelo Mykolo prokatedros, o 1990 m. tapo profesionaliu Vilkaviškio vyskupijos krikščioniškosios kultūros centro kolektyvu. Iš pradžių buvo vaikų choras, o nuo 1985 m. – mišrusis.
1989 m. choras pradėjo bendrauti su Lietuvos kultūros fondu, rengti labdaros koncertus, dalyvavo Juozo Naujalio gimimo 120-ųjų metinių renginiuose, koncertavo Kauno filharmonijoje, Domo katedroje Rygoje; Baltijos muzikologų konferencijos metu Kauno Arkikatedroje pirmą kartą Lietuvoje atliko Vlado Jakubėno kantatą „De profundis„. Vėlinių išvakarėse Vilniaus menininkų rūmuose surengė vakarą – koncertą „In memoriam“. 1990 m. choras dalyvavo religinės muzikos festivalyje Novosibirske. 1992 m. šis kolektyvas su solistu V. Noreika ir vargonininke I. Budriene į audiokasetę įrašė Česlovo Sasnausko „Requiem“ ir „Miserere“. 1992 m. vasarą choras koncertavo Italijoje – dalyvavo Portofino festivalyje ir atliko G. Palestrinos „Missa Papae Marcelli". Giedojo Šv. Petro Bazilikos Kapitulos šv. Mišiose Romoje, liturgijoje Šv. Kaliksto katakombose, koncertavo Panteone.
1993 m. kartu su Kauno styginių kvartetu ir vargonininku J. Grigu Kauno Įgulos bažnyčioje atliko D. Buxtehudes „Magnificat“. 1993 m. vasario mėn. dalyvavo tarptautiniame G. Palestrinos bažnytinių chorų konkurse Romoje ir laimėjo pirmąją premiją. Giedojo G. Palestrinos, J. Naujalio ir G. Sakalausko kūrinius. 1993 m. Verbų sekmadienį Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčioje choras atliko F. Liszto „Via crucis“. 1994 m. J. Naujalio gimimo 125-ųjų metinių proga kartu su Vilniaus Arkikatedros Bazilikos choristais Marijampolės prokatedroje giedojo J. Naujalio „Miserere". Iš viso Č. Sasnausko choras, vadovaujamas G. Sakalausko, turėjo apie 800 viešų pasirodymų – koncertų.
Be darbo su chorais, G. Sakalauskas 1989–1990 m. buvo Č. Sasnausko choro muzikos mokyklos direktorius, 1990–1994 m. – Marijampolės krikščioniškosios kultūros centro rektorius, nuo 1996 m. – Marijampolės aukštesniosios pedagogikos mokyklos bažnytinės muzikos dėstytojas, nuo 1998 m. – moksleivių grigališkojo choralo ansamblio vadovas. Parengė Marijampolės prokatedros vargonų rekonstrukcijos ir Liudvinavo bažnyčios vargonų pastatymo projektus ir vadovavo jų įgyvendinimo darbams, suorganizavo Sūduvos vargonų dirbtuves. Vadovavo Palaimintojo Jurgio Matulaičio koplyčios Marijampolės prokatedroje įrengimo darbams ir organizavo jo palaikų perkėlimą.