cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Divizija
Divizija ( 'dalijimas, padalinys') – daugelio valstybių kariuomenės pagrindinis taktinis junginys, karinis vienetas, susidedantis iš 2-4 brigadų ar pulkų. Diviziją paprastai sudaro 10000-20000 karių. Dvi-trys, kartais keturios divizijos sudaro korpusą. Daugelyje šalių divizija yra karinis vienetas, galintis savarankiškai vykdyti karines operacijas, nes turi visus savarankiškai veiklai reikiamus kovos ir aprūpinimo dalinius. Kautynėse divizijos daliniai neretai gali sudaryti atskiroms užduotims vykdyti skirtas kovos grupes (vykdymo pajėgas, ).
Divizijai paprastai vadovauja generolas majoras, bet gali vadovauti ir brigados generolas ar pulkininkas.
Istorija
thumb|Maurice de Saxe, [[Prancūzijos generolas maršalas, divizijos idėjos sumanytojas]] Pirmas karvedys, kuris sumanė kariuomenę suskirstyti į kelių kariuomenės rūšių junginius buvo vyriausias Prancūzijos maršalas Morisas de Saksas (Maurice de Saxe). Šią idėją jis aprašė knygoje, paskelbtoje 1757 m. po jo mirties. Praktiškai divizijos idėją panaudojo maršalas Viktoras Fransua de Broli (Victor-François de Broglie), buvęs M. de Sakso karininkas Septynerių metų kare.
Pirmą kartą masiškai divizijų sistemą ėmė naudoti Prancūzijos revoliucinė vyriausybė. Armijos pasidarė lengviau valdomos, lankstesnės ir manevringesnės. Napoleono laikais divizijas ėmė jungti į korpusus. Sėkmingas divizijų ir korpusų sistemos naudojimas Napoleono kariuomenėje išpopuliarino šią sistemą visoje Europoje ir po karų su Napoleonu prie šios sistemos perėjo visos kariuomenės. Iki Antrojo pasaulinio karo pagrindinis tipas buvo pėstininkų divizija.
Divizijų tipai
Divizijos paprastai jungia tos pačios kariuomenės rūšies pulkus ir brigadas su papildomais kovinio palaikymo ir aprūpinimo daliniais. Vadinamos pagal vyraujančius dalinius. Pagal priklausymą ginkluotųjų pajėgų ir pajėgų rūšims, paskirtį, organizacinę struktūrą ir ginkluotę skiriamos: pėstininkų (šaulių, motorizuotųjų šaulių, motorizuotųjų pėstininkų, motorizuotoji, mechanizuotoji, lengvoji pėstininkų, sunkioji pėstininkų, kalnų šaulių, kalnų pėstininkų), tankų, šarvuotoji, artilerijos, oro desanto, oro šturmo (desanto šturmo), oro erdvės gynybos, aviacijos, jūrų pėstininkų ir kt. divizijos. Sausumos pajėgų diviziją paprastai sudaro keli įvairių kariuomenės rūšių pulkai (brigados) arba batalionai, paramos daliniai (paprastai – žvalgybos, ryšių, inžinerinis, radiacinės, cheminės ir biologinės saugos, medicinos, transporto, remonto ir kt.).
Pėstininkų divizijos
Pėstininkų divizijos buvo labiausiai paplitusios divizijos karų istorijoje. Nedidelėse kariuomenėse visos divizijos paprastai būdavo pėstininkų. Pėstininkų diviziją paprastai sudaro 3 pėstininkų pulkai, artilerijos pulkas ir keli palaikymo batalionai. Iki XXI a. pradžios pėstininkų divizijų išliko JAV, Graikijoje, Turkijoje ir kt. Kariuomenėje atsiradus daug automobilių, tankų ir šarvuočių, pėstininkų divizijos buvo perorganizuotos į motorizuotųjų pėstininkų, motorizuotąsias, mechanizuotąsias ir motorizuotųjų šaulių divizijas.
Kalnų divizijos
Kalnų šaulių divizijos yra pritaikytos veikti kalnuose, jų technika turi būti pritaikyta veikti kalnų sąlygomis. Pvz., kalnų artilerija turi tikti šaudyti į aukštai kalnų šlaituose esančius taikinius, o patys pabūklai turi būti pritaikyti gabenti sunkiai praeinamais kalnų keliais ir takais. Kareiviai turi būti išmokyti kariauti kalnuose, turėti alpinizmo įgūdžių, atlaikyti atšiaurius kalnų orus ir t. t.
Kalnų šaulių daliniai dažnai laikomi elitiniais daliniais. Kalnų divizijas dažnai naudodavo vietoj lengvųjų divizijų, kai reikėdavo patikimų dalinių.
Parašiutininkų divizijos
Parašiutininkų divizijos arba oro desanto divizijos – kita elitinių pėstininkų divizijų rūšis. Kariai treniruoti desantuotis parašiutais ar išsilaipinti iš sklandytuvų ar transporto lėktuvų. Tam pritaikyta ir jų ginkluotė. Parašiutininkų divizijos turi gebėti gana ilgą laiką kautis priešo užnugaryje, kur nebus aprūpinamos šaudmenimis, degalais ir kitokiomis atsargomis.
Aeromobilios divizijos
Aeromobilios divizijos yra dar viena, po Antrojo pasaulinio karo atsiradusi desantinių divizijų rūšis. Jos karių išlaipinimui naudoja sraigtasparnius. Tokių divizijų turėjo JAV.
Motorizuotos pėstininkų divizijos
Mechanizuotos pėstininkų divizijos kartais vadinamos motorizuotomis pėstininkų divizijomis ar panašiai (pvz., TSRS ir Rusijoje – motošaulių divizijos, net jei kariai pervežami pėstininkų kovos mašinomis, o ne automobiliais.
JAV armijoje trys pėstininkų divizijos (1-oji, 3-oji ir 4-oji) iš aštuonių yra mechanizuotos, o viena (2-oji) – dalinai mechanizuota.
Kavalerijos divizijos
Daugelyje šalių kavalerija buvo organizuota į mažesnius negu divizijos dalinius. Tačiau didelėse kariuomenėse (JAV, Rusijos imperijoje, TSRS) egzistavo ir kavalerijos divizijos. Jų sudėtis buvo panaši į pėstininkų divizijų, tik jų palaikymo daliniai būdavo ginkluoti lengvesne ir judresne technika. Kavalerijos divizijos imtos išformuoti po Antrojo pasaulinio karo.
Kavalerijos divizijos dabar pasenusios, tačiau pats pavadinimas išliko. JAV 11-oji desantinė divizija buvo pervadinta į 11-ąją Oro šturmo diviziją (11th Air Assault Division), o jos judrumas pagrįstas sraigtasparnių naudojimu. Vietnamo karo metu ji buvo pervadinta į 1-ąją kavalerijos (aeromobilią) diviziją (1st Cavalry Division (Airmobile)). Pasibaigus Vietnamo karui 1-ąją kavalerijos diviziją perorganizavo į šarvuočių kavalerijos diviziją ir perginklavo tankais ir šarvuočiais.
Tankų divizijos
Prieš Antrąjį pasaulinį karą imtos formuoti tankų divizijos. Pėstininkų divizijose pėstininkų pulkus pakeitė tankų pulkais, palaikymo dalius daugiau motorizavo, kad jie būtų judresni, ir tokios divizijos buvo pavadintos tankų divizijomis. Tokios divizijos neretai pasirodydavo turinčios pernelyg daug tankų ir per mažai pėstininkų, kad galėtų efektyviai veikti. Todėl vėliau jų sudėtis buvo koreguojama, kad būtų geriau subalansuota ir efektyvesnė kautynėse.
Jūrų divizijos
Karinėse jūrų pajėgose gali būti antvandeninių ir povandeninių laivų divizijos, jūrų pėstininkų, jūrų raketnešės aviacijos ir kitokių. JAV karinėse jūrų pajėgose XXI a. pr. buvo 4 jūrų pėstininkų divizijos, Vokietijos -jūrų aviacijos divizijos.
Rusija
Divizija vadinama pagal joje vyraujančią kariuomenės rūšį. Pvz., Rusijos kariuomenėje tankų divizija nuo motošaulių dvizijos skiriasi tuo, kad tankų divizijoje būna 2-3 tankų pulkai ir vienas motošaulių pulkas, o motošaulių divizijoje – 2-3 motošaulių pulkai ir vienas tankų pulkas. Be pagrindinių pulkų divizijoje būna 1-2 artilerijos pulkai, priešlėktuvinės gynybos pulkas, reaktyvinės artilerijos divizionas, raketų divizionas, inžinerinis batalionas, ryšių batalionas, automobilių batalionas, žvalgybos batalionas, radioelektroninės kovos batalionas, materialinio aprūpinimo batalionas, remonto batalionas, medicininis-sanitarinis batalionas, cheminės gynybos kuopa ir dar keli smulkūs papildomi daliniai (kuopos ir būriai). Šiuolaikinėje Rusijos armijoje būna tankų, motošaulių, artilerijos, oro desantinės, raketinės ir aviacijos divizijos. Kitose kariuomenės rūšyse didžiausias vienetas yra pulkas arba brigada. Divizijai paprastai vadovauja generolas majoras.
Lietuva
Lietuvos Respublikoje 1920 m. vasario 10 d. Lietuvos kariuomenės 3 pėstininkų brigados buvo performuotos į divizijas. Pirmoji ir Antroji divizijos turėjo po 3 pėstininkų pulkus ir 3 atskiruosius batalionus. Trečioji divizija – 3 pėstininkų pulkus ir 1 atskirąjį batalioną. 1920 m. spalio 14 d. suformuota Ketvirtoji pėstininkų divizija turėjo 3 pėstininkų pulkus. 1923–1924 m. buvo panaikinti visi Antrosios ir Trečiosios divizijos atskirieji pėstininkų batalionai. 1924 m. Lietuvos teritoriją suskirsčius į 3 karo apygardas ir kiekvienoje jų dislokavus po pėstininkų diviziją buvo panaikinta Ketvirtoji divizija.
Po sovietinės okupacijos 1940 m. liepos 3 d. Lietuvos kariuomenę perorganizavus į vadinamąją Lietuvos liaudies kariuomenę buvo pakeisti divizijų vadai, paliktos tik dvi divizijos, jos nuo liepos 30 d. sudarė Raudonosios armijos 29-ąjį teritorinį šaulių korpusą.
Rudoji lapė
Rudoji lapė (Vulpes vulpes) – šuninių (Canidae) šeimos žinduolis. Laisvėje gyvenančios lapės paprastai išgyvena 7 metus, o nelaisvėje – 14 metų. Tai vienas labiausiai paplitusių plėšrūnų pasaulyje. Dažnas veikėjas tautosakoje. Rudųjų lapių yra apie 50 skirtingų porūšių. Skirtingai nei pilkoji lapė, rudoji medžiais nelaipioja.
Aktyviausia nuo vidurnakčio iki aušros. Tuomet ji dažniausiai medžioja. Galima sutikti ir dieną. Pėdsakai ir išmatos yra pagrindinės šių gyvūnų žymės. Lapės pėdsakus galima supainioti su nedidelio šuns – lapės pėdsakas yra panašus, tik ilgesnis ir siauresnis, nagai smarkiai siaurėjantys. thumb|left|Lapės pėdsakas
Fizinė charakteristika
left|thumb|Vulpes vulpes – kaukolė Kūno ilgis (be uodegos) – apie 45–90 cm. Svoris – 2,2–14 kg, patelės 15–20% smulkesnės už patinus.
2012 m. Jungtinėje Karalystėje, Aberdynšyre sugautas lapinas, daugiau nei dvigubai viršijantis rūšies svorio vidurkį. Jis svėrė 17,2 kg ir buvo apie 1,4 metro ilgio.
Kailis tankus, minkštas, nebūtinai rudas – pasitaiko baltų (albinosai), juodų, pilkšvų, juoda krūtine ir pilvu ar su tamsiu kryžiumi ant nugaros; krūtinė ir pilvas dažniausiai balkšvi ar juosvai pilki. Kojos paprastai būna tamsesnės. Š. Amerikoje rudosios lapės kailis būna ilgas, minkštais plaukais, o Europoje gyvenančių lapių kailis yra plonesnis, ne toks švelnus.
Kojos, palyginti su kūno dydžiu, trumpesnės nei vilko, bet ilgesnės negu usūrinio šuns. Stiprios, leidžia pasiekti maždaug 50 km/h greitį. Suaugusios ristele bėgančios lapės žingsnis yra apytiksliai 25-35 cm.
Uodega visuomet pūkuota, puri, galiukas dažniausiai baltas. Jos ilgis – apie 40 cm. Lapės nevizgina uodegos reikšdamos emocijas, kaip šunys.
Kai kada lapės gyvena grupėmis, kuriose veisiasi tik dominuojanti pora, o likusios lapės, dažniausiai dominuojančios poros palikuonys, padeda rūpintis jaunikliais. Neretai kai kurie lapių patinai užauga didesni nei kiti gaujos nariai, nes, pagal vyraujantį elgesio modelį, alfa patinas gauna didžiąją maisto dalį, o kiti tenkinasi likučiais.
Paplitimas ir gyvenamosios vietos
thumb|left|Lapės ola. Šis gyvūnas paplitęs beveik visame Šiaurės pusrutulyje ir Australijoje. Į pastarąjį žemyną lapės įvežtos XIX a. viduryje. Kitur lapės buvo paplitusios savaime.
Vienos lapės teritorija užima apie 10 ha netoli žmonių gyvenviečių, ir iki 2000 ha laisvų medžioklės plotų. Lapės paprastai turi savo mėgstamus takus, kuriais vaikšto medžiodamos. Miškuose lapės teritorija mažesnė, nei atvirose vietovėse.
Prisitaikymas
thumb|left|Lapės nelaisvėje Ilgą laiką lapės buvo medžiojamos dėl kailio, joms statė kilpas, šaudė, nes šios pjaudavo naminius paukščius. Tačiau lapių populiacija nė kiek nesumažėjo dėl jų gebėjimo prisitaikyti prie bet kokių gyvenamosios vietos sąlygų. Daugelyje šalių retkarčiais, kai lapių pernelyg prisiveisia, organizuojamos medžioklės su šunimis. Visuomenė tai smerkia, bet tai padeda reguliuoti lapių skaičių.
Lapė – vienas dažniausiai pasiutligę nešiojančių gyvūnų. Manoma, kad pasiutligės virusai lapių organizme vystosi greičiau, dėl to sutrumpėja ligos inkubacinis periodas. Jos dažnai serga niežais, helmintų sukeliamomis ligomis (kirmėlėmis). Niežais sergančių lapių kailis nuplinka, ant odos atsiranda kraujuojančių šašų, žvėrys išsenka, vėliau padvesia. Kitos lapių ligos retesnės ir mažiau tyrinėtos.
Maistas ir medžioklė
thumb|right|Lapė su grobiu Lapė puikiai mato tamsoje, girdi žemo dažnio garsus. Maisto ieškanti lapė gali nukeliauti 10 km nuotolį. Maisto lapė nekramto, o suplėšo jį į smulkius gabalėlius ir praryja. Likučius paslepia, pvz., užkasa išpuvusio kelmo ertmėje.
Daugiausiai minta smulkiais žinduoliais ir paukščiais. Netoli jūros gyvenančios lapės drasko žuvėdrų lizdus, ėda paukščių jauniklius ir kiaušinius. Miškuose gaudo graužikus, kurmius, ežius, kiškius, net stirniukus. Taip pat nevengia ir kirmėlių, vabzdžių. Rudosios lapės mitybai gana svarbūs ir sliekai. Mėgsta vaisius ir uogas. Avių paprastai nepuola, nebent užuodžia, jog ji jau dvesia. Medžiodama graužikus lapė juos puola šuoliuodama, prispaudžia prie žemės, kad auka negalėtų įkąsti. Kartais ėda dvėseną.
Dauginimasis
Nėštumas trunka 53-63 dienas. Kovą-balandį gimsta lapiukai (dažniausiai 4-5, bet gali būti ir 12). Atėjus lapiavimosi dienai, patinas arba patinai (kartais su viena patele gyvena 2 patinai) neįleidžiami į olą. Kartais jaunikliais padeda rūpintis nesiveisiančios patelės.
Jaunikliai praregi po 2 savaičių. Būdami maždaug mėnesio amžiaus išlenda iš olos. Motina jauniklius maitina pusantro mėnesio. Būdami 6 mėnesių, jaunikliai sveria tiek pat, kiek jų tėvai, patys medžioja. Dauguma lapių žūva nesulaukusios lytinės brandos. Lytinė branda – 10 mėnesių.
Zanyla
Zanyla − upė Vilkaviškio rajone, Širvintos kairysis intakas.
Upės ilgis 22 km. Ji išteka Liubiškių apylinkėse, 8 km į šiaurės rytus nuo Vištyčio. Zanyla teka į šiaurės rytus ir rytus. Intakai: kairysis − Jevonis, dešinysis – Skardupis.
Zanyla įteka į Širvintą 32 km nuo jos žiočių, ties Karalkrėsliu, 14 km į pietvakarius nuo Vilkaviškio.
Upėvardžio Zanyla (arba Zanila, Zenila) kilmė ir daryba neaiški. Panašūs žinomi toponimai yra Zaniula (laukas prie Gudžiūnų) ir Zaņa (upė Latvijoje).
Andrius Mazuronis
Andrius Mazuronis (g. 1979 m. liepos 13 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, politinis veikėjas.
Biografija
Tėvas architektas Valentinas Mazuronis.
Baigė Šiaulių „Aido“ vidurinę mokyklą. 1997 m. įstojo į Vilniaus Gedimino technikos universitetą, 2003 m. baigė magistrantūros studijas, įgijo statybos inžinieriaus magistro laipsnį. Įgijo ypatingo statinio bendrosios statinio statybos techninės priežiūros vadovo ir pastato konstrukcinės dalies vadovo atestatus.
2001–2003 m. UAB „Hronas“ projektų vadovas, 2003–2007 m. UAB „Middle Europe Investmens Baltija“ projektų vadovas. 2006–2007 m. UAB „Kirtimų logistikos centras“ generalinis direktorius, 2007–2008 m. UAB „Kindis“ statybos direktorius.
2008–2016 m. ir nuo 2019 m. Seimo narys. 2017 m. Europos parlamento nario Antano Guogos akredituotas padėjėjas. 2018–2019 m. mažosios bendrijos „Projektų koordinavimo centras“ vadovas. Nuo 2020 m. Seimo pirmininko pavaduotojas.
2006–2015 m. partijos Tvarka ir teisingumas, 2015–2019 m. Liberalų sąjūdžio ir 2019 m. Darbo partijos narys.
Tlakotalpanas
Tlakotalpanas  – miestas rytų Meksikoje, Verakruso valstijoje, 90 km nuo Verakruso miesto, prie Papaloapano upės. Yra upinė prieplauka, žvejybinis uostas. Verčiamasi turizmu. Miestas išlaikęs klasikinę kolonijinę architektūrą – jis vystėsi kaip upinis uostas; yra išlikusi senoji prieplauka, XVII–XIX a. gyvenamieji ir visuomeniniai pastatai (karibietiškos, andalūziškos architektūros), Šv. Mergelės Marijos bažnyčia (1770 m.), neoklasikinė Šv. Kristupo bažnyčia su Gvadalupės Mergelės paveikslu, barokinė Šv. Migelio bažnyčia (1785 m.), Saragosos aikštė, savivaldybė (1849 m., su Salvadoro Fernando tapybos darbais), žymaus kompozitoriaus Agustino Laros namas-muziejus.
Istorija
Seniau gyvenvietė buvusi Papaloapano saloje (Tlakotalpanas nahuatlių kalba reiškia „vieta tarp vandenų, trakas“). Vėliau sala sujungta su žemynu. Ispanai čia pasirodė XVI a. vid., bet ilgą laiką gyvenvietė išliko mažu kaimu. Tlakotalpanas vystytis pradėjo XVII a., bet nesyk buvo nusiaubtas anglų piratų, gaisrų bei potvynių. XIX a. Tlakotalpanas tapo svarbiu uostu (būdavo išvežama medvilnė, tabakas, cukrus, oda, javai, plunksnos, muilas, brendis, sūdyta mėsa, baldai) ir medvilnės pramonės centru. 1896–1920 m. miestas vadintas Tlacotalpan de Porfirio Díaz.
1998 m. Tlakotalpanas paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.
Aldona Masėnienė
Aldona Aleksandra Masėnienė-Šidlauskaitė (g. 1941 m. liepos 21 d. Žagarėje) – Lietuvos pedagogė, choreografė, šokių kūrėja, renginių organizatorė, Šiaulių miesto kultūros ir visuomenės veikėja.
Biografija
1961-1969 m. Pakruojo kultūros namų šokių ansamblio vadovė, vėliau Šiaulių 11-osios (Aukštabalio) vidurinės mokyklos mokytoja.
Koriljano Kalabras
Komunos teritorijoje yra Turijų miesto griuvėsiai. Čia gimė garsus futbolininkas Gennaro Gattuso.
Aldona Masėnienė
Biografija
1969 m. įkūrė vaikų baleto studiją, kuriai 1976 m. suteiktas Šiaulių vaikų šokių kolektyvo „Želmenėliai“ vardas. Šiaulių miesto kultūros centro šokių ansamblis „Želmenėliai“ šokio meną pristatė daugelyje Lietuvos miestų ir miestelių, aplankyta Lenkija, Čekija, Prancūzija, Portugalija, Olandija, Švedija, Rusija, Gruzija, Šveicarija, Italija, Latvija, kur dalyvauta įvairiuose konkursuose ir festivaliuose. Nuo 1996 m. kartu su vaikais ansamblyje „Vijūnas“ šoka ir jų tėveliai. Savo jėgomis ansamblis organizavo tarptautinius šokių festivalius „Te visad šviečia saulė“, „Atiduokim žemės rutulį vaikams“, „Sveiks, svieteli margs!“.
2007 m. viena Vaikų filharmonijos steigėjų ir jos reginio – šokio spektaklio „Nuo žingsnelio iki baleto“ baletmeisterė.
Sutuoktinis Julius Masėnas.
Įvertinimas
Ansamblio „Želmenėliai“ šokio menas ne kartą įvertintas konkursuose ir festivaliuose:
Bakurianis
Bakurianis  – gyvenvietė vidurio Gruzijoje, Samcchės-Džavachetijos krašte, 37 km į pietryčius nuo Boržomio. Populiarus kalnų slidinėjimo kurortas, įsikūręs šiauriniuose Trialečio kalnagūbrio šlaituose, 1700 m aukštyje. Pro miestelį eina Boržomio–Achalkalakio plentas, su Boržomiu jungia siaurasis geležinkelis. Yra kalnų slidinėjimo bazė Kohtos kalno šlaite. Veikia Gruzijos mokslų akademijos botanikos sodas.
Šaltiniai
thumb|left|500px|Panorama žiemą
Kotopaksio nacionalinis parkas
Kotopaksio nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija centriniame Ekvadore, Pičinčos ir Kotopaksio provincijose, nusidriekusi aplink Kotopaksio ugnikalnį.
Saugomi Andų aukštikalnių kraštovaizdžiai, augalijos ir gyvūnijos buveinės. Veikia astronomijos observatorija. Yra lagūnų, turistinių takų, poilsio aikštelių. Parke sutinkamos pumos, andinės lapės, elniai, Andų kondorai, mustangai ir kt.
Rinoskleroma
Rinoskleroma – retai pasitaikanti lėtinė infekcinė kvėpavimo takų liga, kurią sukelia Klebsiella rhinoscleromatis bakterijos (Frišo ir Volkovičiaus lazdelės), kurias 1882 m. atrado A. Frišas (Austrija), 1888 m. gryną jų kultūrą išskyrė N. Volkovičius (Rusija). Liga endeminė Centrinėje ir Pietų Amerikoje, Artimuosiuose Rytuose, Rytų Europoje. Europoje šia liga sergama retai. Daugiausiai serga žmonės nuo 10 iki 30 metų amžiaus.
Liga dažniausiai paveikia nosies ertmę ir nosiaryklę, rečiau – gerklas, trachėją, bronchus, vidurinę ausį, taip pat akiduobes; 95–100 % atvejų labiausiai paveikiama nosis. Sergant rinoskleroma, nosies, gerklų bei trachėjos gleivinėje susidaro infiltratų. Ligoniui džiūsta nosyje, pasireiškia užkimimas. Vėliau gali susidaryti nosies ertmės nepraeinamumas, susiaurėti gerklų ir trachėjos spindis.
Rinoskleroma gydoma antibiotikais (taikomas ilgalaikis gydymo kursas), o pasireiškus kvėpavimo takų obstrukcijai – operacija.
Vokietijos prezidentas
Vokietijos federalinis prezidentas (, pažodžiui – 'Sąjungos prezidentas') – Vokietijos Federacinės Respublikos (VFR) valstybės vadovas. Atstovauja šaliai užsienyje. Galios nominalios. Realios valdžios neturi. Valstybę valdo Vyriausybė (su federaliniu kancleriu priešakyje). Įgaliojimai veikti Vokietijos vidaus politikoje riboti. Svarbiausios yra atstovavimo (reprezentacinės) funkcijos. Reikšmingos galios – teisė paleisti Vokietijos Bundestagą (federaliniam kancleriui praradus pasitikėjimą). Be to, Prezidentui tenka svarbus vaidmuo, sudarant mažumos vyriausybę. Federalinis prezidentas Vokietijoje priskiriamas vykdomajai valdžiai. Tiesa, be vykdomosios valdžios galių jis taip pat turi ir kitokių valdingų įgalinimų. Dėl to jis iš dalies laikomas esančiu „virš“ visų trijų valdžios šakų arba „neutraliąja valdžia“. Prezidento statusą įtvirtino 1949 metų Vokietijos Konstitucija ( 'pagrindinis įstatymas', toliau – VK). Konstitucija federaliniam prezidentui nesuteikia veto teisės (kurią, pavyzdžiui, JAV Prezidentas ar kitų valstybių vadovai gali panaudoti prieš parlamento priimtus įstatymus). Nors federalinis prezidentas ir patvirtina federalinio parlamento nutarimus ir Vyriausybės pasiūlytus ministrus, iš tiesų, jis tik patikrina, ar šie procesai vyko laikantis Pagrindinio įstatymo nuostatų.
Vykdyti Vokietijos prezidento funkcijas padeda Federalinio prezidento tarnyba. Prezidentas turi dvi oficialias buveines: vieną Vokietijos sostinėje Berlyne (Bellevue rūmai), o kitą – Bonoje (Hameršmito vila).
thumb|[[Frank-Walter Steinmeier|Frankas Valteris Šteinmajeris, Vokietijos prezidentas]] thumb|Prezidento [[vėliava]] thumb|Tarnybinis Vokietijos prezidento [[automobilis]]
Funkcijos ir įgaliojimai
Vokietijos prezidentas kaip valstybės vadovas:
Tarptautinis atstovavimas ir užsienio politika
Vokietijos prezidentas (tarptautine teisine prasme) atstovauja Vokietijos valstybei. Be to, jis tvirtina Vokietijos diplomatinius atstovus (įteikdamas skiriamuosius raštus) ir priima bei tvirtina tarptautinių organizacijų ir užsienio valstybių atstovus Vokietijai (priimdamas šių agremanus). Vokietijos atstovams tarptautinėms sutartims sudaryti suteikia reikiamus įgaliojimus ir, kai šie pasirašomi, paskelbia Pritarimo ir įgyvendinimo įstatymą bei patvirtina ratifikavimo raštą. Tuo Vokietijos prezidentas paskelbia, kad Vokietijos Federacijai sutartis turi privalomą galią ir teisiškai įsigalioja. Sprendimus atitinkamais klausimais politine ir faktine prasme priima Vokietijos Vyriausybė ir Vokietijos Bundestagas.
Vokietijos prezidentas vizitų užsienyje metu lanko užsienio valstybių ir vyriausybių vadovus. Paprastai pirmojo vizito metu (po prezidento išrinkimo) yra aplankoma Prancūzija. Tiesa, prezidentas Kėleris nuo šios taisyklės nukrypo, pirmuoju vizitu užsienyje aplankydamas Vokietijos rytinę kaimynę Lenkiją (Kėleris yra gimęs Skierbieszów kaime, rytinėje Lenkijos dalyje).
Gynybos padėtį Vokietijos vyriausybės teikimu konstatavus Bundestagui ir Vokietijos Bundesratui, Vokietijos prezidentas paskelbia konstatavimo faktą Vokietijos oficialiajame leidinyje (BGBl.). Iškart po gynybinės padėties paskelbimo prezidentas su Bundestago pritarimu įgyja teisę skelbti tarptautinius teisinius aktus dėl Vokietijos gynybos.
Federalinės Vyriausybės narių skyrimas ir atleidimas
Pagal Vokietijos Konstitucijos 63 straipsnį Vokietijos prezidentas Bundestagui teikia kandidatą skirti į federalinio kanclerio (, liet. 'bundeskanclerio’) pareigas. Prieš teikimą paprastai vyksta pokalbiai su atitinkamais politikais. Teisiškai vertinant, Vokietijos prezidentas, priimdamas sprendimą dėl kanclerio teikimo, yra laisvas. Visgi iki šiol prezidentas teikdavo Bundestago rinkimus laimėjusios koalicijos kandidatą (kiekvienas teikiamas kandidatas būdavo išrenkamas į atitinkamą postą). Jeigu prezidento pasiūlytas kandidatas nebūtų išrinktas, tuomet per dvi savaites Bundestagas galėtų išrinkti federalinį kanclerį nepriklausomai nuo prezidento teikimo. Kiekvienu atveju prezidentas turi paskirti absoliučia balsų dauguma išrinktą kandidatą. Jeigu nei per 2 savaites absoliučia balsų dauguma, nei per tuojau pat po to sekantį rinkimo laikotarpį kancleris nėra išrenkamas, galimas tiek mažumos kanclerio paskyrimas, tiek ir Bundestago paleidimas. Šiais atvejais Federalinės Vyriausybės kontrasignacija nėra reikalinga.
Vokietijos prezidentas privalo federaliniais ministrais paskirti federalinio kanclerio pasiūlytus asmenis. Šiuo atveju prezidentas teturi tik formalią teisę patikrinti, pavyzdžiui, ar pasiūlytas kandidatas yra Vokietijos pilietis. Materialine teisine prasme, dėl asmens parinkimo (sprendimo) Vokietijos prezidentas jokių įgaliojimų neturi. Vokietijos istorijoje yra žinomas atvejis, kai, prieš skiriant pirmąjį Adenauerio ministrų kabinetą, prezidentas Teodoras Hoisas pageidavęs gauti ministrų sąrašą, tačiau Konradas Adenaueris tokį prašymą atmetė.
Federalinis Prezidentas gali atleistąjį bundeskanclerį ar federalinio ministrą paprašyti laikinai eiti pareigas, iki bus išrinktas atitinkamas įpėdinis (Vokietijos Konstitucijos 69 str.). Paprastai taip prezidentas ir daro. Vienintelė išimtis buvo Vilio Branto atleidimas šiam atsistatydinus (1974 m.). Tuomet Brantas prezidento prašė neskirti jo toliau laikinai eiti bundeskanclerio pareigas. Prezidentas Gustavas Heinemanas išpildė šį prašymą; tuomet keletą dienų bundeskanclerio pareigas ėjo tuometinis Vokietijos vicekancleris Valteris Šėlis.
Įstatymų pasirašymas ir patikrinimas
Prezidentas turi teisę nepasirašyti federalinio įstatymo. Iki šiol tai buvo tik 8 kartus. Ir kiekvienąkart – esant dideliam visuomenės susidomėjimui. Kai kurie prezidentai savo elgesį aiškindavo nurodydami, kad įstatymų leidyboje esą klaidų, kiti įžvelgdavo materialių teisinių Vokietijos Konstitucijos pažeidimų.
1951 m. Teodoras Hoisas nepasirašė Gyventojų pajamų ir apyvartos mokesčių administravimo įstatymo (, kadangi jam trūko Bundesrato pritarimo. 1960 m. kitas prezidentas Heinrichas Liubkė atsisakė pasirašyti Įmonių vidaus prekybos įstatymą . Vokietijos vadovas jame įžvelgė neleistiną profesijos laisvės (pagal VFR Konstitucijos 12 str. 1 d.) ribojimą.
Richardas fon Veiczekeris nepasirašė Aviacijos įstatymo keitimo 10-ojo įstatymo (, 1991 m.), numačiusio aviacijos valdymo privatizavimą (Prezidentas laikė jį prieštaraujančiu Konstitucijai). Tai paskatino papildyti Vokietijos Konstituciją 87d straipsnio 1 dalies 2 sakiniu, kuriuo įstatymų leidėjui buvo suteikta teisė atitinkama teisė pertvarkyti valstybinį aviacijos valdymą į privatų arba viešąjį, tam sukuriant viešosios teisės korporaciją arba privačią struktūrą (pvz., įmonę). Vėliau Aviacijos įstatymas buvo priimtas, ir jį Prezidentas Veiczekeris pagaliau pasirašė.
2006 m. spalio mėn. Horstas Kėleris atmetė Skrydžių saugumo naujojo reguliavimo įstatymą dėl šio prieštaravimo Vokietijos Konstitucijos 87d str. 1 daliai.
Devyniais atvejais prezidentai, nors ir pasirašė federalinius įstatymus, visgi viešai reiškė savo abejones dėl prieštaravimo Konstitucijai. Pavyzdžiui, prezidentas Karstensas (dėl 1981 m. Valstybės atsakomybės įstatymo, ), Veiczekeris (dėl 1994 m. Partijų finansavimo naujojo reguliavimo įstatymo), Romanas Hercogas (dėl 1994 m. Atominės energijos įstatymo), J. Rau (dėl 2002 m. Imigracijos įstatymo, ) ir Horstas Kėleris (dėl Oro erdvės saugumo įstatymo 2006 m.).
Formaliosios peržiūros kompetencija
Pasirašydamas įstatymus federalinis prezidentas turi formaliosios peržiūros (patikrinimo) teisę. Jis patikrina, ar federaliniai įstatymai buvo priimti pagal Konstituciją. Kai kurie Vokietijos teisėtyrininkai tokią prezidento kompetenciją įvardija ne tik kaip teisę, bet netgi ir kaip atitinkamos kontrolės pareigą. Dėl tokios įstatymų kontrolės apimties Vokietijos konstitucinės teisės moksle yra įvairių nuomonių. Itin siaurą kompetenciją Vokietijos prezidentui linkę priskirti teisėtyrininkai ją sieja tik su galimybe patikrinti ar Bundesratas tinkamai dalyvavo priimant įstatymą (Vokietijos Konstitucijos 78 str., 81 str. II d. 1 sakinys, 115d str. II d. 3 sakinys). Platesnės formaliosios patikrinimo kompetencijos atstovai peržiūros teisę sieja su visu įstatymų leidybos procesu. Plačiausią įstatymų kontrolės funkciją federaliniam prezidentui linkę suteikti teisės mokslininkai be teisėkūros proceso ją taip pat sieja su administracinės kompetencijos patikrinimu. Remiantis tokia teise, prezidentas gali peržiūrėti ir draudimą Federacijai perleisti Federacijos funkcijas savivaldybėms ir savivaldybių asociacijoms (, žr. Konstitucijos 85 str. I d. 2 sakinys).
Materialiosios peržiūros kompetencija
Priešingai nei formalioji įstatymų kontrolė materialinė kompetencija, t. y., teisė patikrinti įstatymo reguliavimo turinį, yra ginčytina. Nesutariama, ar prezidentas gali patikrinti konstitucinį įstatymo turinio suderinamumą ir atitinkamai (esant prieštaravimui), svarstyti nepasirašymo klausimą. Išsiskiria kelios nuomonės. Visgi, konstatuotina, jog vyrauja nuomonė, kad atitinkama kontrolės funkcija egzistuoja bent jau dėl tokių atvejų, kai Konstitucijos pažeidimas yra akivaizdus. Tokiu atveju prezidentas neprivalo pasirašyti įstatymo, o įstatymas neįsigalioja, kadangi iš prezidento kaip konstitucinės institucijos (, t. y. ’konstitucinės santvarkos dalies’) negalima reikalauti, kad šis akivaizdžiai matydamas antikonstitucinį įstatymą, savo parašu padėtų jam įsigalioti. Federalinis prezidentas galįs imtis tik tokių veiksmų, kurie neprieštarauja Konstitucijai, kas išvestina iš teisinės valstybės principo ir jo kaip valstybės vadovo statuso pagal Konstituciją (VK1 str. 3 d. ir 20 str. 3 d.). Kitokiu atveju antikonstitucingumą konstatuoti turi Vokietijos Konstitucinis Teismas, kas reikštų tai, jog prezidentas neturįs bendrojo pobūdžio įstatymų konstitucingumo kontrolės teisės kiekvieno įstatymo atžvilgiu.
Remiantis priešinga pozicija, Vokietijos Konstitucinis Teismas galįs tikrinti tik įsigaliojusius įstatymus. Prevencinė (išankstinė) normų kontrolė tokiu atveju – nėra Konstitucinio Teismo funkcija, numatyta Konstitucijoje. Taigi, prezidento materialioji kontrolės kompetencija turinti apimti ne tik atvejus dėl akivaizdžių Konstitucijos pažeidimų, o turi būti platesnė. Tokiu atveju turėtų būti leistina plati įstatymų turinio kontrolė, kadangi tai atitiktų konstitucinius vaidmenis. Be to, prezidento atitinkamas sprendimas visa apimtimi gali būti konstituciškai pertikrintas, teisine prasme yra „justiciabilus“. Pagal Konstitucijos 93 str. 1 d. Nr. 1 Vokietijos parlamentas Vokietijos Konstitucinį Teismą gali prašyti atitinkamo teisminio peržiūrėjimo.
Įstatymų nepasirašymas
Prezidentui nepasirašius įstatymo, šis nėra priimamas, ir todėl neįsigalioja. Tokiu atveju galimas:
Parlamento paleidimas
Politiniai Vokietijos prezidento įgaliojimai „išauga“ tik itin retose išimtinėse situacijose; tačiau tokiu atveju jų reikšmė didelė. Pavyzdžiui, prezidentas gali paleisti Bundestagą, kuomet renkant federalinį kanclerį, kandidatas net ir trečiojo rinkiminio turo metu gauna santykinę balsų daugumą, prezidentas gali jį paskirti (tuomet atsiranda mažumos vyriausybė) arba per sekančias 7 dienas paleisti Bundestagą (VK 63 str.). Paleidimo aktas tokiu atveju nėra reikalingas kontrasignacijos.
Kitu atveju – kai federalinis kancleris negauna pasitikėjimo votumo (VK 68 str.). Tai iki šiol įvyko 3 kartus: 1972 m. parlamentą paleido Gustavas Heinemanas, 1983 m. – Karlas Karstensas ir 2005 m. – Horstas Kėleris. Tiesa, paleisti parlamentą visais šiais atvejais sąmoningai siekė valdančiosios frakcijos, norėdamos, kad būtų sušaukti nauji rinkimai.
Įstatymų leidybos būtinasis reikalingumas
Nepavykus balsavimui dėl pasitikėjimo kancleriui, Federalinės Vyriausybės teikimu ir Bundesrato pritarimu prezidentas gali, tačiau neprivalo paskelbti vad. „Įstatymų leidybos būtinąjį reikalingumą“ (, VK 81 str.) To iki šiol Vokietijos istorijoje dar niekad nebuvo.
Valstybiniai simboliai
Prezidentas turi teisę nustatyti valstybės himno, vėliavos, herbo, federalinių (išskyrus Konstitucinio Teismo) teisėjų uniformų, tarnybinės bei pareigūnų aprangos, jų naudojimą, paskirti valstybines asmens pagerbimo ceremonijas , valstybines laidotuves , jeigu įstatymų leidėjas dėl to nėra ko nors nustatęs (pavyzdžiui, dėl federalinės vėliavos, VK 22 str.). Tokie prezidento potvarkiai yra reikalingi Vyriausybės nario kontrasignacijos.
Vokietijos himnas buvo patvirtintas susirašinėjant laiškais prezidentui Hoisui ir kancleriui Adenaueriui 1952 m. bei prezidentui Richardui fon Veiczekeriui ir bundeskancleriui Helmutui Koliui 1991 m. Atitinkamas bundeskanclerio atsakymas dėl prezidento patvarkymo yra aiškinamas (ir laikomas) kontrasignavimu. Toks vertinimas grindžiamas tuo, jog atitinkamas susirašinėjimas buvo paskelbtas Vokietijos oficialiajame leidinyje (Bundesgesetzblatt) ir tuo įgijo kvazioficialų pobūdį. Tačiau tokia légere praktika visgi keltų problemų dėl valstybinių simbolių naudojimo, numatant baudžiamąją atsakomybę, turint omenyje įstatymo viršenybės principą.
Aukščiau išvardinti įgaliojimai neturi konstitucinio ar įstatyminio pagrindo. Dauguma konstitucionalistų juos pagrindžia tradicinėmis valstybės vadovų galiomis nustatyti valstybinius simbolius (vok. ''Ehrenhoheit“).
Istorija
thumb|200px|[[Adolfas Hitleris kalba Vokietijos Reichstage prieš priimant įstatymą dėl įstatymų leidimo be parlamento dalyvavimo, 1933 m. kovo 23 d.]] thumb|200px|Ermächtigungsgesetz įstatymo tekstas (tuometinės Vokietijos oficialiajame leidinyje Reichsgesetzblatt) Silpną Vokietijos prezidento statusą Vokietijos politinėje sistemoje atspindi visų pirma iš kontrasignacijos reikalavimas ir palyginti menki įgaliojimai politinėje realybėje. Toks statusas yra Veimaro Respublikos įvykių bei tolesnės Vokietijos vidaus politikos pasekmė (taip vad. „konstitucinis atsakomasis pobūdis“, ). Parlamentinės Tarybos konsultacijų metu vyraudavo toli siekiantis visų dalyvaujančių šalių konsensusas. Buvo siekiama, kad politinėje sistemoje prezidentas daugiau niekada neįgytų tokio didelio vaidmens kaip reichsprezidento (Paulo fon Hindenburgo) laikais. Ypač ypatingosios padėties (, Veimaro Konstitucijos 48 str.) reguliavimas, taip pat reichsprezidento teisė būtinojo reikalingumo atveju valdyti prezidentiniais įsakais skirtingai nuo parlamento, reichsprezidento teisė pasiskirti reichskanclerį (priimant asmeninį politinį sprendimą) laikomi vienomis iš sąlygų, leidžiusių kilti politinei krizei Veimaro Respublikoje nuo 1930 metų esant „prezidialkabinetui“ (vadovaujamam kanclerių Heinricho Briūningo, Franco fon Papeno ir Kurto fon Šleicherio bei perėjimui į diktatūrą reichskanclerio Adolfo Hitlerio valdymo (1933–1945) laikotarpiu. Jaunos Respublikos žlugimas siejamas su nepakankama Konstitucijos laikymosi kontrole.
Greta įgaliojimų siaurinimo buvo pakeista rinkimų tvarka. Reichsprezidentą anksčiau tiesiogiai rinkdavo Vokietijos piliečiai (pvz., 1925 ir 1932 m.). Federalinio prezidento išrinkimas pagal Konstituciją buvo patikėtas specialiai federalinei konstitucinei institucijai – Federaliniam Susirinkimui, šaukiamam ir veikiančiam tik dėl vienos funkcijos – prezidento rinkimų. Vokietijos vadovo demokratinė tiesioginė legitimacija buvo pakeista netiesiogine. Federalinis prezidentas jau nebėra tiesiogiai (kaip anksčiau) Tautos renkama valstybės institucija. Tiesioginių rinkimų atmetimas aiškinamas tuo, jog būtų nesusipratimas, kai didele demokratine legitimacija pasižyminti konstitucinė institucija (greta tiesiogiai renkamo Bundestago) turėtų menką politinę galią politinėje realybėje.
Be to, pažymima, kad menki federalinio prezidento įgaliojimai paaiškinami jau nuo pat Federacinės Respublikos pradžios pasireiškusia „Kanclerio demokratija“, t. y. stipria Vyriausybės vadovo pozicija, ypač išryškėjusia kanclerio Adenauerio valdymo metais. Dėl menkų valstybės vadovo galių į prezidento postą savo kandidatūrų nekėlė žymūs federaliniai kancleriai kaip Adenaueris (galėjęs sėkmingai pretenduoti 1959 m.) arba Ludwig Erhard.
Prezidento pasisakymai ir politinis neutralumas
thumb|230px|left|Vokietijos federalinis prezidentas Heinrichas Liubkė vizito [[Bavarija|Bavarijoje, Kirchheime metu]] Prezidentas politinį poveikį daro daugiausiai savo kalbomis, kurios paskatina arba suaktyvina visuomenės diskusijas. Pavyzdžiui, Veiczekerio 1985 m. gegužės 8 d. kalba II pasaulinio karo pabaigos 40 metų proga arba Romano Hercogo vad. „Berlyno kalba“ (Ruck kalba) 1997 m. . Vokietijos prezidentas – kaip joks kitas Vokietijos politikas – nėra priklausomos nuo politikos kasdienybės ir todėl gali pasirinkti daug laisvesnes temas bei savo pasisakymų laiką.
„Nekontrasignuotos kalbos“ konstitucinio teisėtumo prasme Vokietijos teisėtyroje yra ginčijamos. Teigiama, kad politinėje srityje jomis galima faktiškai stipriau paveikti nei kokiu nors formaliu teisės aktu, kuriam kiekvienu atveju yra būtinas Vokietijos Vyriausybės nario parašas (kitų politikų teisinis „notarizavimas“, t. y. patvirtinimas). Visgi, dauguma Vokietijos konstitucionalistų nuomone, prezidento kalbos jų adresatų, institucijų, politikų nesaisto. Kalbos nėra kokie nors privalomi sprendimai: jomis yra įgyvendinama tam tikra prezidento autonomija, kuria valstybės vadovas, be abejo, turi teisę naudotis. Be to, prezidentas yra konstitucinio lygmens valstybės institucija, todėl jo viešų pasisakymų teisė yra svarbi politinės saviraiškos priemonė.
Eidamas savo pareigas, prezidentas privalo laikytis politinio neutralumo. Iš esmės visi prezidentai laikėsi šio priesako, tam tikromis temomis kalbėdami abstrakčiai, kad jų nebūtų galima aiškinti kuriai nors politinei partijai naudinga linkme arba užsipuldamas partijas apskritai.
Kai anksčiau aktyviai politinių partijų gyvenime dalyvavęs, partinę karjerą pasiekęs asmuo tapdavo prezidentu, tai neretai sąlygodavo išankstinę kritinę poziciją Vokietijos vadovo atžvilgiu dėl jo abejotino politinio neutralumo. Tokiai kritikai preteksto pirmą kartą nebuvo po prezidento rinkimų XXI amžiuje. Kėleris buvo pirmasis Vokietijos prezidentas be ankstesnės politinės patirties Vokietijoje, žmogus ne iš politikos. Jo šalininkai Kėlerio kalbas laiko gerai nušlifuotomis, siekiant neduoti preteksto jo kritikams; kalbas laiko atviromis ir tinkamai įvardijančiomis problemas. Visgi kritikų nuomone, tuo jis pažeidžiąs „viršpartiškumo“ principą bei pareigą nesikišti į vidaus politiką.
Vokietijoje susiformavo nerašyta taisyklė, kad baigęs kadenciją Vokietijos prezidentas nedalyvauja politiniame gyvenime, siekdamas kokių nors postų, o tiesiog tik veikia viešajame gyvenime kaip valstybės veikėjas.
Atstovavimas
thumb|Prezidentas [[Horst Köhler|Horstas Kėleris (kairėje) su Vokietijos prezidentą pavaduojančiu Bundesrato pirmininku Jensu Bernzenu (dešinėje)]] Vokietijos prezidentą pavaduoja Bundesrato pirmininkas (VK 57 str.). Jis pavaduoja prezidentą nepriklausomai nuo to, ar prezidento nėra tik laikinai, ar nuolat, ar jis gali savo pareigas, ar jų eiti negali. Dažnai atstovavimas faktiškai taikomas tik daliai prezidento įgaliojimų. Pavyzdžiui, prezidentui išvykus į užsienį vizito, privalo būti pasirašytas įstatymas. Tokiu atveju jį pasirašo prezidento pavaduotojas. Vykdantis prezidento funkcijas Bundesrato pirmininkas Vokietijoje nelaikomas Vokietijos prezidentu. Laikoma, kad prezidento vieta yra vakuojanti.
Karitatyvinė veikla ir premijų teikimas
Vokietijos prezidentas yra daugelio jam svarbių projektų globėjas. Jis ir neprivalo būti globėju projektų, kuriuos globojo prezidento pirmtakai. Tačiau jis visgi tęsia kai kurias tradicijas. Pavyzdžiui, toliau (kaip ir prezidento pirmtakai) globoja tokias organizacijas kaip Vokietijos bendrija sudužusiems laivams gelbėti (DGzRS) ir Vokietijos Raudonasis Kryžius (DRK). Be to, Prezidentas sveikina įvairių jubiliejų proga (pvz., sulaukus 65-ųjų (geležinių ) vestuvių ar 100-ojo gimtadienio. Be to, šeimoje gimus septintam vaikui, prezidentas tampa garbės globėju (, t. y. ’garbės šefuotoju’).
Taip pat prezidentas įteikia įvairias premijas. Pavyzdžiui, Vokietijos ateities premiją, taip pat didžiausią Europoje aplinkos apdovanojimą (500 000 eurų dydžio), teikiamą Vokietijos federalinio aplinkos fondo (DBU) nuo 1993 m.
Privilegijos
Pareigų ėjimo metu prezidentas turi baudžiamąjį (procesinį) teisinį imunitetą. Prezidento negali perrinkti. Vienintelė galimybė atleisti jį iš pareigų yra prezidentinė apkalta Konstituciniame Teisme (VK 61 str.). Jeigu prezidentas turi liudyti teismo proceso metu, jis apklausiamas savo bute. Į atitinkamą bylą nagrinėjančio teismo posėdį prezidentas nekviečiamas. Prezidento apklausos protokolas dėl teisminės apklausos perskaitomas teisminio nagrinėjimo posėdyje. Tą numato Vokietijos civilinio proceso kodeksas (ZPO 375 str. 2 d.) ir Vokietijos baudžiamojo proceso kodeksas (StPO 49 str.).
Federalinio prezidento įžeidimas (, VFR BK § 90, StGB) yra baudžiamas. Tiesa tik tada, kai prezidentas įgalioja atitinkamas, baudžiamojo persekiojimo institucijas. Prievarta federalinio prezidento atžvilgiu (, Vokietijos baudžiamojo kodekso 106 paragrafas) – priešingai; ji yra viešojo kaltinimo veika, todėl baudžiamoji byla galima ir be prezidento sutikimo.
Apkalta
thumb|[[Walter Scheel tam tikrą laiką 1974 m. formaliai buvo ir Vokietijos federalinis kancleris (Vyriausybės vadovas), ir Vokietijos Federalinis Prezidentas (valstybės vadovas)]] Inicijuoti apkaltą (teikiant apkaltos raštą) Vokietijos Konstituciniame Teisme (VK 61 str.) 1/4 Bundestago arba Bundesrato narių teikimu Bundestago arba Bundesrato 2/3 balsų dauguma patvirtintu nutarimu. Pradėju apkaltą, Teismas gali ėmęsis laikinųjų apsaugos priemonių paskelbti, prezidentui draudžiama eiti jo pareigas. Nustačius, kad prezidentas tyčia pažeidė Konstituciją arba federalinį įstatymą, jis gali būti atleistas iš pareigų.
Prezidentinė apkalta per visą Vokietijos istoriją dar nė karto nebuvo inicijuota.
Draudimai eiti kitas pareigas
Be to, prezidentas negali eiti jokių kitų apmokamų pareigų, užsiimti verslu arba profesine veikla, vadovauti pelno siekiančiai įmonei ar būti jos stebėtojų tarybos nariu.
Kandidatų atranka
Prezidentu gali būti renkamas Vokietijos pilietis, kuris gali būti renkamas Bundestago nariu ir sulaukęs 40 metų (VK 54 (1) str.). Jauniausias prezidentas buvo Valteris Šėlis; išrinktas būdamas 54 metų Teisę siūlyti kandidatą turi kiekvienas Federalinio Susirinkimo narys; prie teikimo būtina pridėti raštišką kandidato pritarimą kandidatuoti į pareigas (Vokietijos prezidento rinkimų įstatymo (BPräsWahlG) 9 paragrafo 1 d.).
Kandidatų atranka ikirinkiminėje stadijoje labai priklauso nuo politinių partijų Federaliniame Susirinkime pasiskirstymo. Partijos iš pradžių bando partiniuose (vidaus) pasitarimuose surasti kandidatą, dėl kurio būtų galima surinkti balsų daugumą Federaliniame Susirinkime. Buvo svarstymų pakeisti Konstituciją ir įvesti tiesioginius prezidento rinkimus, tuo siekiant rinkimų procesą padaryti skaidresniu, išviešinti sprendimo priėmimą, iš politikos užkulisių iškelti jį į dienos šviesą. Iš kitos pusės, manoma, kad tiesioginiai rinkimai prieštarautų atstovaujamosios demokratijos principams. Be to, prezidento įgaliojimai penelyg menki, kad būtų verta rengti visuotinius tiesioginius prezidento rinkimus.
Rinkimai Federaliniame Susirinkime
Prezidento rinkimų balsavimas yra slaptas. Prezidento rinkikai nėra saistomi juos delegavusių subjektų nurodymų ar įgaliojimų. Dėl šių aplinkybių rinkimų rezultatai neretai tampa staigmena; vertinant faktinį politinių jėgų išsidėstymą, visada tikimasi atitinkamo rezultato, prognozuojamo pagal politinių partijų žemėlapį.
Išrinktu laikomas kandidatas, surinkęs absoliučią balsų daugumą. To nepavykus padaryti po 2 turų, trečiojo metu pakanka santykinės daugumos balsų (tai buvo tik 1969, 1994 ir 2010 m.). Kadencijos trukmė – 5 metai. Galimas pakartotinis perrinkimas. Daugumos valstybinės teisės mokslininkų nuomone, pagal Konstituciją galimas po to sekantis perrinkimas leistinas tik vieną kartą reiškia tai, jog tas pats asmuo federaliniu prezidentu gali būti renkamas daugiau nei dviem kadencijoms, jeigu tik šios neseka iš karto viena paskui kitą.
Prisaikdinimas
Naujai išrinktą prezidentą pareigų pradėjimo eiti dieną prisaikdina Bundestago pirmininkas bendrame Bundestago ir Bundesrato posėdyje (paprastai liepos 1 d.). Priesaika (VK 56 str.):
Prisiekti galima ir be paskutiniojo sakinio. Duoti priesaiką yra privaloma. Kvazipriesaika, pavyzdžiui, numatyta Vokietijos baudžiamajame kodekse asmenims, dėl religinių motyvų negalinčių duoti priesaikos – nėra leistina. Pareiga prisiekti neprieštarauja Konstitucijai, kadangi eiti prezidento pareigas pasirenkama laisva valia, tai nėra teisės aktų nustatyta privaloma veikla.
Prezidentą perrinkus antrai kadencijai, priesaika duoti nereikalinga. Iš naujo (pvz., tą patį asmenį antrajai kadencijai) iki šiol nebuvo prisaikdintas nė vienas Vokietijos prezidentas.
Nuo prisaikdinimo momento prezidentas gauna kasmetinę apie 213 000 eurų algą, skiriamą iki gyvos galvos net ir baigus eiti prezidento pareigas ( – ’garbės alga’).
Kadencijos pabaiga
thumb|[[Heinrich Lübke|Heinrichas Liubkė – pirmasis Vokietijos prezidentas, atsistatydinęs iš einamų pareigų (antrasis – Horstas Kėleris)]] Prezidento įgaliojimai nutrūksta, kai jis:
Gynybinės padėties atveju prezidento kadencija gali prasitęsti (VK 115h straipsnis). Tokiu atveju prezidento kadencija arba jo įgaliojimų vykdymas pareigas einant Bundesrato pirmininkui baigiasi po 9 mėnesių pasibaigus gynybinei padėčiai.
Nuo 1969 m. prezidento kadencija baigiasi birželio 30 d. Pasekėjas savo pareigas eiti pradeda nuo liepos 1 d. Tradiciškai prezidentas iš tarnybos palydimas iškilminga karine Bundesvero aukščiausio lygio ceremonija. Ji yra rengiama vakare. Tokios ceremonijos iki šiol atsisakė tik prezidentas Gustavas Heinemanas.
Buveinė ir valdžios ženklai
thumb|Bellevue rūmai Vokietijos sostinėje [[Berlynas|Berlyne]] thumb|Prezidento vila Bonoje (Villa Hammerschmidt) Pirmoji prezidento buveinė – Bellevue rūmai Berlyne, antroji – Hameršmito vila Bonoje. 1998 metais įsteigta Federalinio prezidento tarnyba  – šnekamojoje kalboje taip pat vadinama „Prezidentyne“  – yra netoli Bellevue rūmų.
Jeigu prezidentas būna apsistojęs Berlyne arba jo Vokietijoje apskritai nėra, tačiau tuo metu atitinkamos faktinio buvimo vietos jis nėra paskelbęs oficialia savo rezidavimo vieta (pavyzdžiui, lankydamasis užsienio valstybėse), Bellevue rūmuose kabo vėliava; kitais atvejais – ne.
Pagrindinis prezidento ženklas, institucijos simbolis – vėliava: aukso spalvos kvadratas raudonai apvestais kraštais. Jame pavaizduotas Vokietijos herbas – „federalinis erelis“, nukreipęs galvą į dešinę (į kairę žiūrovo atžvilgiu) išskleistais i šonus sparnais. Raudono vėliavos krašto pločio ir vėliavos aukščio santykis yra 1:12.