cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ilovaiskas
Istorija
Ilovaiskas įkurtas 1869 m., nutiesus geležinkelį. XX a. pr. tapo dideliu geležinkelių mazgu. 1938 m. suteiktas miesto statusas. 2014 m. ties Ilovaisku vyko nuožmūs mūšiai tarp Ukrainos karinių dalinių ir Donecko Liaudies Respublikos separatistų. Miestas buvo smarkiai apgriautas, bet DLR išlaikė kontrolę mieste.
Zamoša (Asipovičai)
Zamoša (arba Zamošjė) – kaimas rytų Baltarusijoje, 3 km į rytus nuo Asipovičų.
Gaidžiukas
Gaidžiukas – ežerėlis Lietuvoje, Molėtų rajone, 4,5 km į pietus nuo Molėtų, į rytus nuo plento, Vilkiškių miške. Ežerėlio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,06 km, plotis – iki 0,045 km. Altitudė 164,7 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Bebrusų ežero intako Puntos baseinui (Siesarties baseinas).
NGC 2158
thumb|NGC 2158 padrikasis spiečius
NGC 2158 – padrikasis spiečius, esantis Dvynių žvaigždyne. Nuo Žemės šis spiečius nutolęs apie 14 700 šm (naujesniais duomenimis – 15 290 šm). Objekto regimasis ryškis – 8,6.
Šį spiečių 1784 m. lapkričio 16 d. atrado William Herschel.
NGC 2158 amžius siekia ~1,05 mlrd. metų. 2020 m. paskelbto tyrimo duomenimis, spiečiaus amžius gali būti gerokai didesnis – 9,38 mlrd. metų. NGC 2158 pasižymi nedideliu metališkumu. Šis spiečius yra Paukščių Tako galaktikos pakraštyje, jame priskaičiuojama apie 800 žvaigždžių. Danguje NGC 2158 matomas labai arti Mesjė 35 spiečiaus.
NGC 2158 kai kada klaidingai laikytas kamuoliniu spiečiumi.
Šakėnų akmuo
Šakėnų akmuo – saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Šilalės rajono savivaldybėje, Šakėnų kaime (Kvėdarnos sen.), apie 10 km į vakarus nuo Kvėdarnos. Riedulys slūgso prie kelio, šlaitelyje už pakelės griovio, pietų pusėje, 50 m nuo sodybos ties posūkiu į Šakėnų žvyrkelį. Toliau už akmens driekiasi atviri laukai. 2022 m. vasaros duomenimis, lankytinas objektas nebuvo pažymėtas ženklu, apaugęs krūmokšniais. miniatiūra|180px|left|Akmuo iš arti miniatiūra|180px|left|Gediminaičių stulpai su įrašu apatinėje dalyje: „Audiniai / 26.07.2007“
Šakėnų akmuo yra apie 2 m aukščio, pastatytas vertikaliai, į viršų smailėjantis. Geologinių ar išmatavimo duomenų nepateikiama. Ant jo priekinės plokštumos, atsuktos į kelią, pritvirtintos tamsaus metalo juostos, sudarančios Gediminaičių stulpus. Apatinėje horizontalioje juostoje iškaltas įrašas „Audiniai / 26.07.2007“. Po Gediminaičių stulpais didelėmis iškiliomis raidėmis pritvirtinti įrašai „GERO KELIO / AKĖ“.
Istorija
Riedulį prie kelio Kvėdarna-Švėkšna apie 1969 m. atgabeno melioratoriai iš Buišių kaimo melioruotų laukų Šakėnų mokykloje tuomet dirbusio mokytojo iniciatyva. 1989 m. duomenimis, šalia riedulio (už 1 m į vakarų pusę) pasodintas augo kadagys, tuomet dar truputį žemesnis už patį riedulį.
Šakėnų akmuo įrašytas į Šilalės rajono savivaldybės saugomų gamtos paveldo objektų sąrašą. Paskelbtas saugomu savivaldybės tarybos 2006 m. gruodžio 29 d. sprendimu Nr. T1-1324.
Nogajai
Nogajai (savivardis ногъай) – tiurkų tauta, gyvenanti Šiaurės Kaukaze (šiauriniame Dagestane, Čečėnijoje ir Stavropolio krašte), kalbanti nogajų kalba, priklausančia kipčiakų kalbų grupei.
Antropologija
Antropologiškai nogajai priklauso Pietų Sibiro mažajai rasei, kuri yra tarpinė tarp didžiųjų europidų ir mongolidų rasių. Mongoloidiški bruožai išskiria nogajus iš kaimyninių tautų. Nogajų mongoloidiškumo lygis nėra vienodas. Pvz., prie Kubanės gyvenantys nogajai yra smarkiai sumišę su vietiniais adygais, todėl jų bruožai labiau europidiniai.
Istorija
Nogajai atsirado XV a. maišantis tarp Volgos, Embos ir Irtyšiaus gyvenusiems kumanams (polovcams), mongolams mangytams, oguzams. Etnosas pavadintas vieno iš XIII a. Aukso ordos valdovų Nogajaus vardu. Jis galutinai susiformavo Žemutiniame Pavolgyje, dab. Kalmukija Rusijoje, kur jie sukūrė pirmąjį savo valstybinį junginį - Nogajų ordą.
Pradedant XVI a. nogajai iš savo pagrindinės ordos plito į vakarus po visą Ponto stepę. Jie palaipsniui apgyvendino teritorijas į vakarus nuo Kaspijos jūros ir į šiaurę nuo Juodosios jūros, asimiliuodami ir visiškai pakeisdami iki jų stepėje gyvenusius kipčiakus bei kitas tautas, pvz. cirkasus. XVII a. jie pasiekė vakariausią savo arealo pakraštį - Budžaką Juodosios jūros šiaurės vakaruose.
Naujai užimtose teritorijose nogajai visą savo gyvenamą teritoriją organizavo į ordas - teritorinius vienetus. Svarbiausios jų ordos buvo Budžako orda (Budžako regionas tarp Dunojaus ir Dniestro), Edisano orda (Edisanas tarp Dniestro ir Bugo), Edičkulio orda (tarp Bugo ir Dniepro žemupio), Džambuilucko orda (pietinės Chersono ir Zaporožės sritys, į rytus nuo Dniepro), Perekopo orda (didžioji Krymo dalis) ir Kubanės orda (į rytus nuo Azovo jūros). Nors pirmosios dvi ordos buvo valdomos kaip Osmanų imperijos dalis, o kitos - kaip Krymo chanato dalis, nogajai šiose teritorijose sudarė daugumą ir turėjo didelę autonomiją.
Kadangi nogajai toliau nenurimo, nogajų klausimo ėmėsi generolas Suvorovas. 1783 m. jo vadovaujama armija išskerdė daug nogajų Kubanėje, vėliau jie buvo sistemingai naikinami į šiaurę nuo Juodosios jūros. Po 1812 m., kuomet visos nogajų žemės galutinai perėjo Rusijai, prasidėjo visuotinis klajoklių musulmonų egzodas: manoma, kad priverstinai į Turkiją perkelti 0,5-1 mln. nogajų, kur jie pararado savo tapatybę. 1853-56 m. šis iškeldinimas vyko pakartotininai. Kuomet nogajų likučiai buvo suvaryti į rezervatus Kubanėje ir Tauridėje, Ponto stepė buvo praktiškai etniškai išvalyta: nogajus joje pakeitė slavai krikščionys ukrainiečiai ir rusai.
Dabartinė situacija
Dabar daugiausia gyvena Šiaurės Kaukaze (Nogajų stepė, Dagestanas), Stavropolio krašte, Astrachanės srityje ir Karačiajų Čerkesijoje. Nogajų gyvena ir Maskvoje ir Sankt Peterburge (Rusija).
Dagestane nogajai turi savo nacionalinį rajoną – Nogajų rajoną (Ногайский район). Ketinama kurti analogišką rajoną ir Karačiajų Čerkesijoje. Toks sprendimas priimtas 2005 m. vasarą, patvirtintas 2006 m. spalio 6 d. įvykusio referendumo metu. Nogajų regionas dar neegzistuoja, jo ribos nenustatytos.
Nogajai taip pat gyvena:
Kazachų Jaunesnysis Žuzas užima buvusias Nogajų chanato žemes Vakarų Kazachstane. Dalis jų yra kilę iš nogajų.
Kultūra
Tikintys nogajai yra musulmonai sunitai.
Tradicinė nogajų apranga yra kjaptalas (bešmetas), bašlykas, šarovarai ir avikailio kailiniai.
Tradiciniai gėrimai yra pieno airanas ir kumysas.
Tradicinis būstas – jurta su dembliais. Centre – židinys. Jurtų grupė sudarydavo aūlą. Jurtos būdavo išardomos, jas gabendavo dviratėse arbose.
Viaznikai
Viaznikai  – miestas Rusijoje, Vladimiro srities rytuose, Kliazmos dešiniajame krante, 93 km į rytus nuo Vladimiro. Rajono centras. Šalia miesto eina plentas M-7 „Volga“, pietiniame rajone Novoviaznikuose yra geležinkelio stotis prie linijos į Kazanę; seniau veikė upių uostas. Tekstilės, mašinų gamybos ir metalo apdirbimo, siuvimo, maisto (pieno, mėsos, konservų) pramonė.
Viaznikuose veikia istorijos ir meno muziejus. Yra 1638 m. pastatyta Apreiškimo cerkvė ir vienuolynas, keletas kitų XVIII–XIX a. cerkvių, XIX a. pramonininko Senkovo rūmai.
Istorija
XII–XIII a. dabartinio Viaznikų miesto apylinkėse buvo Zalesės Jaropolčo miestas-tvirtovė. 1239 m. jį sugriovė totoriai. 1657 m. caro Aleksejaus Michailovičiaus nurodymu Jaropolčo miestas atkurtas. Tačiau tvirtovę nusiaubė gaisras ir Jaropolčas palaipsniui susiliejo su aplink augančia Viaznikų gyvenviete. 1778 m. Viaznikai tapo miestu. XIX a. buvo svarbus linų apdirbimo pramonės centras.
Žaiginio valsčius
Žaiginio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Žaiginys.
Istorija
Valsčius įkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Šiluvos valsčiaus. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Tytuvėnų rajonui (5 apylinkės).
Juodaičių valsčius
Istorija
Valsčius gyvavo trumpai po I pasaulinio karo. Jis minimas 1919 m. Lietuvos apskričių sienų ir centrų įstatyme, bet jau 1923 m. Juodaičiai buvo Girkalnio valsčiuje.
Galinis (Molėtų r.)
left|120px
Širataki makaronai
miniatiūra|250px|right|Širataki makaronai, pagaminti iš [[koniaku]]
Širataki makaronai (shirataki,, dažnai rašoma hiragana: しらたき) – ploni, permatomi, želatininiai makaronai, tradiciniai japoniškoje virtuvėje.
Širataki makaronams gaminti naudojami koniaku augalo (Amorphophallus konjac) stiebagumbiai. Dėl neįprastos išvaizdos ir kvapo koniaku dar vadinamas lavongėle, velnio liežuviu ar dramblio pėda. Augalo gumbai krakmolingi, valgomi ir maistingi, iš jų gaminami miltai, makaronai, želė. Žodis shirataki reiškia krentantį krioklį, nurodant šių makaronų išvaizdą. Daugiausiai susideda iš vandens ir gliukomanano, vandenyje tirpių mitybinių skaidulų. Makaronuose yra labai mažai virškinamų angliavandenių ir kalorijų, jų skonis mažai jaučiamas.
Azijos rinkose širataki makaronai į parduotuves tiekiami sausi arba drėgnoje formoje. Drėgnieji makaronai būna supakuoti su skysčiu, jų galiojimo laikas (tinkamumas vartoti) siekia metus. Kai kurias rūšis prieš vartojimą patartina praskalauti ir apvirti, nes pakuotės skystis gali turėti pašalinį kvapą. Šiuos makaronus taip pat galima perplauti, nuvarvinti ir sausus paskrudinti. Tai sumažina produkto kartumą ir suteikia į pastą panašią konsistenciją. Paskrudinti makaronai gali būti patiekiami su sriuba ar padaže.
Širataki makaronai taip pat vadinami ito konnyaku. Yra įvairių jų gamybos būdų. Kansajaus regione priimta pjaustyti koniaku želė į juosteles, o Kanto regiono gamintojai ją išspaudžia per mažas skylutes į karštą skystį. Ito konnyaku paprastai yra storesnis nei širataki, kvadratinio skerspjūvio, kiek tamsesnės spalvos.
Asipovičų rajonas
Asipovičų rajonas – rajonas vidurio rytų Baltarusijoje, Mogiliavo srities pietvakariuose. Centras – Asipovičai.
Istorija
Rajonas įkurtas 1924 m. liepos 17 d., 1954 m. jis priskirtas Mogiliavo sričiai.
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Asipovičai, 2 miesto tipo gyvenvietės – Jalizava ir Tatarka.
Barstyčių valsčius
Barstyčių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Barstyčiai.
Istorija
Valsčius įkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Sedos valsčiaus ir dalies Ylakių valsčiaus. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Sedos rajonui (5 apylinkės) ir Skuodo rajonui (2 apylinkės).
Aurelijus Veryga
Aurelijus Veryga (g. 1976 m. rugpjūčio 8 d. Užventyje, Kelmės rajonas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas, 2016–2020 m. LR sveikatos apsaugos ministras.
Biografija
1982–1994 m. mokėsi Užvenčio vidurinėje mokykloje. 1994–2000 m. studijavo Kauno medicinos akademijos (KMA, nuo 1998 m. universitetas) Medicinos fakultete, įgijo medicinos gydytojo profesiją. 1998–1999 m. KMU studentų korporacijos „Fraternitas Lituanica“ pirmininkas. 2004 m. baigė rezidentūrą ir įgijo psichiatrijos gydytojo kvalifikaciją. Tais pačiais metais suteiktas biomedicinos mokslų daktaro laipsnis (disertacijos tema: „Priklausomybės nuo tabako epidemiologinės situacijos bei pagalbos metantiems rūkyti efektyvumo įvertinimas“).
2004 m. pradėjo gydytojo psichiatro praktiką. Nuo 2009 m. KMU (nuo 2010 m. Lietuvos sveikatos mokslų universitetas, LSMU) Profilaktinės medicinos (vėliau Sveikatos psichologijos) katedros docentas. Nuo 2011 m. LSMU Visuomenės sveikatos fakulteto Sveikatos tyrimų instituto vadovas. 2015–2016 m. LSMU Sveikatos psichologijos katedros profesorius.
Vedęs. Žmona Rasa. Augina sūnų Tadą (g. 2001 m.), dukteris Ievą (g. 2005 m.) ir Vaivą (g. 2008 m.).
Visuomeninė ir politinė veikla
2000 m. su kolegomis inicijavo ir įkūrė Kauno miesto jaunimo narkologijos pagalbos centrą, iki 2007 m. centro vadovas. 2004 m. su kolegomis įkūrė Nacionalinę tabako kontrolės koaliciją, šios organizacijos prezidentas. 2005–2012 m. Nacionalinės sveikatos tarybos narys. Nuo 2008 m. LR Seimo sveikatos reikalų komiteto neetatinis ekspertas.
Nuo 2008 m. Europos rūkymo prevencijos tinklo ENSP (European network for smoking prevention) valdybos narys, nuo 2009 m. Šiaurės šalių alkoholio ir narkotikų prevencijos tinklo NORDAN (The Nordic Alcohol and Drug Policy Network) valdybos narys. Nuo 2012 m. Kauno miesto Bendruomenės sveikatos tarybos narys. 2016 m. LR Vidaus reikalų ministerijos Medicinos centro stebėtojų tarybos narys.
2009–2012 m. ministro pirmininko Andriaus Kubiliaus visuomeninis patarėjas narkotikų, alkoholio ir tabako vartojimo prevencijos klausimais. 2016 m. kandidatas į LR Seimą Valstiečių ir žaliųjų sąjungos sąraše, nuo 2016 m. lapkričio 14 d. LR Seimo narys. Nuo 2016 m. gruodžio 14 d. iki 2020 m. gruodžio 14 d. Sauliaus Skvernelio Vyriausybėje – LR sveikatos apsaugos ministras.
Nuo 2018 m. Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos narys.
Belgijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
2023–2024 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras. Taurės nugalėtojas įgyja teisę žaisti Europos lygos grupių etape.
Vidzgirio botaninis draustinis
Vidzgirio botaninis draustinis – saugomas gamtos plotas Lietuvoje, Alytaus pietuose (prie Vidzgirio), Alytaus miško vakaruose (Vidzgirio miške), Nemuno kilpoje. Pietine dalimi teka Nemuno intakas Kirmija. Įkurtas 1960 m.
Belgijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
Finalo rungtynės
🏆 nugalėjo varžovus rezultatu : ir iškovojo šalies futbolo taurę.
Vidzgirio botaninis draustinis
Saugoma būdinga pietų Lietuvos miško augmenija su daugiau nei 100–120 m. senumo ąžuolynu bei didžiausiu šalies skroblynu. Taip pat auga retieji augalai – paprastoji gebenė, daugiametė blizgė, meškinis česnakas ir kt.
Nuorodos
dzukijostv.lt / Vidzgirio botaninis draustinis
Vičita Folsas
Vičita Folsas  – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, šiaurės Teksase, 185 km į šiaurės vakarus nuo Fort Vorto. Apygardos centras. Prateka Vičitos upė (Raudonsios upės baseinas). Naftos perdirbimo, chemijos, odos, tekstilės pramonė, mašinų gamyba. Apylinkėse išgaunama nafta ir gamtinės dujos. Veikia 1922 m. įkurtas universitetas. Vičita Folse yra vienas svarbiausių šalyje Šepardo karinis aerodromas, kuriame rengiamos NATO pratybos. Miestas žymus 1919 m. pastatytu pastatu, vadinamu „mažiausiu pasaulio dangoraižiu“ (12 m aukščio).
Pirmoji Austrijos Respublika
Pirmoji Austrijos Respublika − buvusi centrinės Europos valstybė, gyvavusi tarp I ir II Pasaulinių karų, nuo 1919 m. spalio 21 d. iki 1934 m. vasario 12 d.
Vičita Folsas
Istorija
thumb|left|180px|„Mažiausias pasaulio dangoraižis“
XIX a. Vičita Folso vietoje gyveno indėnai čoktavai. Amerikiečiai gyvenvietę įkūrė apie 1861 m., miestu tapo 1872 m., jau 1882 m. čia nutiestas geležinkelis, miestas tapo apygardos centru. Miestą nesyk nusiaubė potvyniai ir tornadai (1964, 1979 m.).
Pirmoji Austrijos Respublika
Po Austrijos−Vengrijos pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare imperija buvo padalinta remiantis nacionaline gyventojų sudėtimi. Austrija su dabartinėmis sienomis buvo sukurta iš teritorijų, kur dauguma gyventojų buvo vokiečiai. 1918 m. lapkričio 12 d. Austrija tapo respublika, vadinama Vokiečių Austrija. Naujai susirinkęs parlamentas norėjo prijungti šalį prie Vokietijos. Laikinos konstitucijos 2 straipsnis teigė: Deutschösterreich ist ein Bestandteil der Deutschen Republik („Vokiečių Austrija yra Vokietijos respublikos dalis“). Plebiscitai Tirolio ir Zalcburgo žemėse 1919−1921 m. buvo už susijungimą su Vokietija. Tačiau buvo baiminamasi, kad maža Austrija nebus ekonomiškai gyvybinga. Bet Prancūzija ir Italija pasipriešino susijungimui ir reikalavo nepriklausomos Austrijos, kuri bus autonomiška bent 20 metų, konstitucijos. Sen Žermeno sutartyje buvo straipsnis draudžiantis Austrijai politiškai ar ekonomiškai prisijungti prie Vokietijos ir privertė pakeisti šalies pavadinimą iš „Vokiečių Austrijos respublikos“ į „Austrijos respublikos“. Taip atsirado Pirmoji Austrijos respublika.
Tačiau visą respublikos gyvavimo laikotarpį šalį nuolat lydėjo ginkluoti susirėmimai tarp kairiųjų ir dešiniųjų politinių grupuočių. 1927 m. kairieji surengė masines protesto akcijas, kurios istorijoje yra vadinamos kaip 1927 m. liepos sukilimas. Sukilimas buvo numalšintas tik įsikišus policijai; žuvo daug protestuotojų. Nepaisant visų vyriausybės priemonių, smurtas šalyje nesibaigė iki pat ketvirtojo dešimtmečio pradžios, kai kancleriu buvo išrinktas Engelbertas Dolfusas (Engelbert Dollfuß).
Barselonos provincija
2013 m. duomenimis, provincijoje gyveno 5 540 925 gyventojai. 30 % iš jų gyveno provincijos admininistraciniame centre – Barselonoje.
Provincijos komarkos
Iš dalies įtrauktos:
Honkongo tarptautinis oro uostas
Honkongo tarptautinis oro uostas (IATA – HKG, ICAO – VHHH) – pagrindinis Honkongo oro uostas.
Oro uostas pradėjo veiklą 1998 m. ir pakeitė iki tol naudotą Kai Tak oro uostą. Pastarasis buvo arti miesto dangoraižių ir centro, tad buvo per mažas didėjančiam keleivių ir orlaivių srautui. Naujasis oro uostas pradėtas statyti sujungus dvi salas. Statybos truko 6 metus ir kainavo apie 20 milijardų JAV dolerių. Pirmuoju čia nusileidusiu lėktuvu tapo Cathay Pacific skrydis Nr. 889 iš Romos.
Pirmaisiais savo veiklos mėnesiais oro uostas susidūrė su didelėmis techninėmis problemomis. Staiga išsijungdavo keleivių informavimo sistemos, buvo sutrikęs ryšis tarp oro uosto ir krovinių skyriaus, todėl kai kurie krovininiai lėktuvai buvo nukreipti į senąjį Honkongo oro uostą. Visos problemos buvo išspręstos tik praėjus 6 mėnesiams po veiklos pradžios.
Šis oro uostas tapo vienu didžiausių viso regiono centrų. Atidarius oro uostą jis turėjo patį didžiausią keleivių terminalą pasaulyje. Oro uostas yra pirmas pasaulyje pagal krovinių pervežimą ir vienas didžiausių pagal aptarnautų keleivių skaičių. 2015 m. oro uostas aptarnavo 68 283 407 keleivius ir buvo 8-tas pasaulyje.
Honkongo oro uoste savo pagrindines bazes turi Air Hong Kong, Cathay Pacific, Dragonair, Hong Kong Airlines, HK Express, Kalitta Air ir UPS Airlines avialinijos.
Oro uostas yra svarbus ekonominis salos variklis – čia dirba apie 65 000 žmonių. Oro uostas dirba visą parą.
2010 m. buvo atliktas tyrimas ir nuspręsta 2020 m. oro uoste įrengti trečiąjį tūpimo-kilimo taką, skirtą atvykstantiems orlaiviams, nes pagal statistiką, dabartiniai du takai pasieks savo maksimalias galimybes 2019–2022 m.
Ilovlia
Ilovlia  – upė Rusijoje, Saratovo ir Volgogrado srityse; Dono kairysis intakas. Prasideda Pavolgio aukštumoje, teka per ją į pietvakarius, lygiagrečiai su Volga (vietomis nuo jos tenutoldama per kelis kilometrus). Įteka į Doną šalia Ilovlios gyvenvietės, 83 km nuo Volgogrado.
Didesni intakai: Mokraja Olchovka, Didžioji Kazanka, Olchovka, Širiajus (dešinieji), Berdija (kairysis).
Vidutinis debitas 22 km nuo žiočių 9,6 m³/s. Laikosi užšalusi gruodį–kovą. Prie upės yra Petrov Valo miestas.
Senovėje Kamyšino–Petrov Valo apylinkėse buvo valka, per kurią vilkdavo laivus tarp Volgos ir Ilovlios upių.
Gerardas Denhofas
Gerardas Denhofas (1590 m. sausio 15 d. – 1648 m. gruodžio 23 d.) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, vokiečių pėstininkų vadas (1621), Gdansko kaštelionas (1642), Pamario vaivada (1643–1648), Prūsijos žemės iždininkas (1643), karaliaus dvaro maršalka (1645), Malborko, Koscežynos, Viljandžio, Liucino seniūnas ir Malborko ekonomas.
Biografija
Kilo iš vokiečių-lietuvių Denhofų giminės, herbo „Vepris“ savininkas. Dorpato vaivados Gerardo Denhofo (m. 1598?) ir Margaritos fon Zweiffeln (m. 1622) sūnus. Broliai – Pernu vaivada Ernestas Magnusas (1581–1642), pulkininkas Germanas (m. 1620), Dorpato ir Seradzo vaivada Kasperas (1588–1645).
Hispano-Suiza 8
Hispano-Suiza 8 – 1914 m. Ispanijos ir Šveicarijos įmonės Hispano-Suiza sukurtas vandeniu aušinamas V8 tipo vieno veleno blokui (angl. SOHC) aviacinis variklis, kurio modifikacijų šeima buvo dažniausiai naudojami skysčiu aušinami Antantės valstybių orlaiviuose Pirmojo Pasaulinio karo metu. Pradinė modifikacija „Hispano-Suiza 8A“ išvystydavo 140 AG (100 kW), paskutiniosios, didesnio darbinio tūrio modifikacijos Hispano-Suiza 8F išvystoma galia siekė 330 AG (250 kW).
Gerardas Denhofas
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs du kartus. 1629 metais pirma santuoka buvo su Katerina Opalinska (1596–1625), Karūnos raikytojo Petro Opalinskio (1566–1600) ir Elžbietos Zborovskos, Gdansko kašteliono Dmitrijaus Veichero 1578–1628) našle, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.
Hispano-Suiza 8
„Hispano-Suiza 8“ varikliai ir jų licencinės kopijos buvo gaminamos dvidešimt vienoje gamykloje Ispanijoje, Prancūzijoje, Didžiojoje Britanijoje, Italijoje, SSRS ir JAV. Šio variklio pagrindu buvo sukurta daug įvairių motorų, vienu kurių buvo labai sėkmingas Antrojo Pasaulinio karo pradžios variklis „Hispano-Suiza 12Y“ (ir jo sovietinis derivartyvas Klimov M-100).
Gerardas Denhofas
Šeima ir vaikai
1637 metų rugpjūtį vedė antrą kartą Sibilę Margaritą Bžeską (1620–1657), Bžesko, Legnicos ir Scinavos kunigaikščio Jano Kristiano (1591–1639) ir Doerotėjos Sibilės Brandenburgės (1590–1625) dukterį. Vaikai:
Hispano-Suiza 8
Konstrukcija ir gamyba
„8A“ išlaikė standartinę „Birkigt“ konstrukcijos konfigūraciją: „V“ forma 90° kampu išdėstyti aštuoni cilindrai, 11,76 litro darbinis tūris, 140 AG galios esant 1900 aps./min. Nepaisant panašumų su automobiliniu pirmtaku, variklis buvo iš esmės patobulintas. Jo alkūninis velenas buvo gaminama iš vientiso plieno gabalo. Cilindrų blokai buvo monobloko tipo – kartu su SOHC cilindrų galvutėmis lieti iš aliuminio. Įsiurbimo ir išmetimo angos buvo įlietos į blokus, vožtuvų lizdai buvo viršutiniame plieninių cilindrų įdėklų paviršiuje. Aliuminio dalys buvo padengtos stiklakūnio emaliu, taip sumažinant nuotėkius. Visos greitai besidėvinčios ir uždegimui svarbios dalys – uždegimo žvakės, užtikrinančios dvigubą uždegimą, vožtuvų spyruoklės, magnetai ir kt. – buvo dubliotos.
Variklio patikimumas ir galios bei svorio santykis buvo pagrindinės ankstyvosios aviacijos problemos. Variklis ir jo priedai svėrė 185 kg, todėl jis 40 % lengvesnis nei lygiavertės galios rotacinis variklis.
Naujasis variklis Prancūzijos karo ministerijai buvo pristatytas 1915 m. vasarį. Standartinė naujos konstrukcijos variklio priėmimo į karinę tarnybą procedūra numagtė buvo 15 valandų trukmės bandymą veikiant visu pajėgumu. Tačiau dėl prancūzų variklių gamintojų lobizmo Ispanijoje pagamintam varikliui buvo nurodyta atlikti stendinį bandymą, kurio dar nebuvo praėjęs joks prancūziškas variklis: 50 valandų darbas visu pajėgumu. Todėl HS-31 buvo išsiųstas atgal į gamyklą Chalais-Meudon mieste kur 1915 m. liepos 21 d. bandytas 50 valandų. Šis sėkmingas bandymas viršijo visus lūkesčius. miniatiūra|SPAD VII C.1Konstrukcija taip pat žadėjo daug daugiau plėtros galimybių nei rotaciniai varikliai. Rotaciniai varikliai tuo metu artėjo prie savo galimybių ribos. Didinant jų didėjo jų svoris, o tai savo ruožtu didino ir taip didelį giroskopinį momentą, kurį sukuria variklio sukimasis, kuris, savo ruožtu, turėjo neigiamą poveikį tokiu varikliu varomų lėktuvų valdomumui. Netrukus po bandymų Prancūzijos pareigūnai užsakė didelį kiekį „8A“ variklių ir nurodė pradėti jiems skirtų naikintuvų gamybos konkunrsą. Specialiai šiam varikliui Luji Bešero (pranc. Louis Béchereau) sukūrė SPAD VII, leidusį sąjungininkams susigrąžinti pranašumą ore prieš vokiečius.
Variantai
Duomenys iš: British Piston Engines and their Aircraft
„Hispano-Suiza“ savo gaminiams suteikdavo indeksą, prasidedantį „HS-“ arba naudodavo pilną pavadinimą, pvz. „Hispano-Suiza Type 31“. Kariniams gaminiams dažniausiai buvo naudojama koduotė su gamintojo pavadidinimu (Hispano-Suiza), cilindrų skaičiumi (pvz. „8“), raidėmis žymima variklio serija (pvz. „A“), variantas (pvz. „b“) bei papildomi atributai (pvz. „r“), ko išdavoje arikliai gaudavo sudėtinius pavadinimus, kaip „Hispano-Suiza 8Abr“.
Mitsubishi "Hi"shiki
miniatiūra|[[Yokosuka Ro-go Ko-gata]]
Alikantės provincija
Alikantės provincija  – Ispanijos provincija, esanti šalies rytuose, Valensijos regiono pietinėje dalyje. Provincija pietvakariuose ribojasi su Mursija, vakaruose su Albasete, šiaurėje su Valensija. Rytuose provincijos krantus skalauja Viduržemio jūra. Administracinis centras – Alikantė.
Geografija
Provincijos reljefas šiaurėje ir vakaruose kalnuotas, pietuose plokščias. Aukščiausias taškas – Aitanos kalnas, iškilęs 1 558 m. Kiti kalnai: Puig Kampana (1 410 m), Montkabreras (1 389 m), Karaskaras de la Font Rocha (1 354 m), Maigmas (1 296 m), Sera de Krevilentas (835 m) ir El Montgas (753 m). Visos šios viršūkalnės yra Betikos Kordiljeros dalis.
Pagrindinės upės: Segura, Vinalopas ir Serpis.
Liolių valsčius
Liolių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Lioliai.
Istorija
Po I pasaulinio karo valsčius gyvavo trumpai, kadangi 1923 m. Lioliai jau buvo Kelmės valsčiuje.
Liolių valsčius atkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Kelmės valsčiaus ir dalies Šiluvos valsčiaus. Galutinai panaikintas 1950 m. birželio 30 d., jo teritorija perduota Kelmės rajonui (3 apylinkės) ir Tytuvėnų rajonui (3 apylinkės).
Druja (Vilnia)
Druja – nunykęs upelis, Vilniaus miesto teritorijoje įtekėjęs į Vilnią.
Šis upelis buvo svarbus miesto vandentiekiui. Kur konkrečiai Druja tekėjo, nėra iki galo žinoma. Upelio ištakos – Žiupronių šaltiniai, minimi ikonografinėje medžiagoje, tačiau jų lokalizacija neaiški. XVI a. pradžia datuojamuose dokumentuose, kuriuose rašoma apie Žiupronių šaltinius, Drujos upelis nepaminėtas. Pirmąkart šis upėvardis paliudytas 1558 m. XVII a. raštuose toks upelis vėl nebeminimas. J. Kraševskis, kaip ir 1558 m. dokumente, Drujos upelį susiejo su minėtais šaltiniais. Manoma, kad upelis galėjo tekėti Aukštaičių gatvės rajone, už buvusių Subačiaus vartų.
Etimologija
Upėvardis Drujà laikomas bendrakilmiu su „bėgimas, tekėjimas, skystis“,  „bėga, teka“.
FC Mamer 32 (moterys)
FC Mamer 32 – Liuksemburgo futbolo klubas iš Mamerio. Šis straipsnis apie klubo pagrindinę moterų ekipą. Klubas turi ir vyrų komandą, kuri rungtyniavo antroje pakopoje. Dirbama su vaikais, jaunimu, o moterų ekipa rungtyniavo aukščiausioje futbolo lygoje, kuri vadinama Dames Ligue 1. Keturis kartus tapo Liuksemburgo čempionėmis.
Istorija
Nuo 1998–1999 m. sezono rungtyniavo Dames Ligue 1 ir 2005–2006 m. sezone iškovojo čempionių titulą. Tris kartus metus iš eilės (2006–2007, 2007–2008, 2008–2009 m.) sugebėjo apginti titulą. Po keturių iš eilės iškovotų titulų sekė nuopolis ir klubo atstovės tenkinosi kuklesniais pasiekimais.
2020–2021 m. Dames Ligue 1 sezone buvo septintoje vietoje.
2021–2022 m. rungtyniavo Dames Ligue 1 ir liko antrojoje vietoje.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia Stade François Trausch – futbolo stadione, kurio talpa 2,6 tūkst. žiūrovų. Stadiono veja – dirbtinė danga.
Gerardas Denhofas (m. 1602)
Biografija
Vokiečių-lietuvių bajorų Denhofų giminės atstovas, herbo „Vepr“ savininkas. Durbės seniūno ir Lenkijos armijos pulkininko Germano Denhofo (m. po 1567) ir Anos Joden sūnus. Broliai – pulkininkas Ernstas, Kristupas (m. iki 1622), pulkininkas Oto (apie 1554–1609), Henrikas, Pernu ir Vendeno vaivada Teodoras (m. 1622).
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs Margaritą fon Zweiffeln (1560–1622), Gerlacho fon Zweiffeln (1520–1566) ir Judit fon Schierstadt dukterį. Vaikai:
Išilių kalba
Išskiriamos šios tarmės:
Raštingumas šia kalba žemas arba vidutinis. Yra išleista gramatika, žodynas, Biblijos dalys.
Pomada
miniatiūra|250px|right|Pomados indelis plaukų priežiūrai
Pomada (, iš – medžio vaisius) – kvapus kosmetinis tepalas. Ji yra riebios, vaškinės konsistencijos medžiaga, naudojama šukuosenoms formuoti ir fiksuoti. Pomada suteikia plaukams struktūrą, žvilgesį ir glotnumą, ilgai išsilaiko. Norint ją visiškai pašalinti, tenka plaukus gerai išplauti, naudojant riebių plaukų šampūną. Pomados gaminamos dviejų rūšių – vaško arba vandens pagrindo.
Istorija
Originalią pomadą XVIII ir XIX a. daugiausia sudarė meškos arba kiaulės taukai, praturtinti aromatizuojančiomis medžiagomis. 1873 m. buvo įsteigta britų įmonė „Morgan's Pomade“, kuri visame pasaulyje pardavinėjo plaukų priežiūros pomadas.
Lanolinas, bičių vaškas ir petrolatumas buvo pradėti naudoti gaminant šiuolaikines pomadas. Dėl pomadų stiprinančiųjų savybių buvo sukuriamos skulptūrinės šukuosenos, tokios kaip „Pompadour“. Ilgalaikės drėkinamosios savybės pomadą darė populiaria tarp asmenų, turinčių afrikinės tekstūros plaukus. Pomada išpopuliarėjo tiek tarp moterų, tiek tarp vyrų. Rudolfas Valentinas ir kitos nebyliojo kino žvaigždės plaukus tepė briliantinu. Pomadai konkurenciją sudarė plaukų vaškas, tačiau vaškuoti plaukai ne taip blizgėjo ir neatrodė, kad būtų gerai sudrėkinti. Vėliau atsirado plaukų lakai ir geliai. Į plaukų gelį panašiausia vandens pagrindo pomada, tačiau ji tirštesnės konsistencijos, tad leidžia itin gerai suformuoti norimą šukuoseną, atrodo natūraliau, ilgai neišdžiūva.
Ilguvos valsčius
Istorija
Valsčius gyvavo trumpai, iškart po I pasaulinio karo. Jis minimas 1919 m. Lietuvos apskričių sienų ir centrų įstatyme, bet jau 1923 m. Ilguva priklausė Paežerėlių valsčiui. Atkurtas 1931 m. gegužės 22 d. iš Paežerėlių valsčiaus 58 vietovių ir Plokščių valsčiaus 28 vietovių. Galutinai panaikintas iki II pasaulinio karo.
Azerbaidžano futbolo varžybos 2018–2019 m.
Finalo rungtynės
---
Pajūrinis kritmas
Pajūrinis kritmas (Crithmum maritimum) – salierinių (Apiaceae) šeimos augalas.
Augalas valgomas. Išsiskiria itin sūriu skoniu. Paplitęs Britų salose, Kanarų salose, Viduržemio jūros regione.
thumb|left|210px|Pajūritnis kritmas paruoštas valgymui
Juknaičių valsčius
Juknaičių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Juknaičiai.
Istorija
Įkurtas po II pasaulinio karo, 1945 m. sausio 28 d. priskirtas Lietuvos TSR. 1947 m. prijungti Andrulių valsčius, Paleičių valsčius, Pašyšių valsčius ir Sausgalvių valsčius. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Šilutės rajonui (8 apylinkės).
Vidurdienis
miniatiūra|Laikrodis [[Birmingamas|Birmingame, rodantis vidurdienį]] Vidurdienis (arba vidudienis) – paros metas, kai Saulė danguje pasiekia aukščiausią tašką (kulminacijos akimirka). Juostinio laiko vidurdienis yra valandinės juostos vidurinio dienovidinio vidutinis vidurdienis.
Iki 1924 m. vidutinis vidurdienis buvo laikomas astronominės paros pradžia.
Magnalis
Magnalis  – aliuminio lydinys su magniu (1-13 % Mg) ir nedideliais kiekiais vario, nikelio ir alavo. Kai kurie variantai, skirti specialiam panaudojimui, gali turėti iki 50 % magnio, nors jų atsparumas korozijai prastas. Šie lydiniai naudojami inžinerijoje ir pirotechnikoje.
Savybės
Lydiniai su mažai magnio (apie 5 %) pasižymi didesniu stipriu, didesniu koroziniu atsparumu ir mažesniu tankiu negu grynas aliuminis. Šiuos lydinius lengviau apdirbti ir suvirinti negu gryną aliuminį. Lydiniai su dideliais kiekiais magnio (apie 50 %) yra trapūs ir lengviau koroduojantys nei grynas aliuminis.
Panaudojimas
Magnaliai su nedaug magnio yra brangesni už aliuminį, bet dėl didesnio stiprio, mažesnio tankio ir geresnio apdirbamumo naudojami orlaivių ir automobilių dalims gaminti.
Lydiniai su apie 50 % magnio trapūs ir lengvai koroduojantys, todėl inžinerijoje mažai kur tinkami. Tačiau paversti į miltelius jie yra degūs, atsparesni korozijai negu grynas magnis ir labiau reaguojantys negu grynas aliuminis, todėl naudojami pirotechnikoje kaip metalas kuras ir kibirkštims išgauti. Šio lydinio trapumas leidžia šio lydinio luitelius plaktuku sudaužyti į gabalėlius, kuriuos galima sumalti kavamale į miltelius, tinkamus pirotechnikai. Rutuliniu malūnu pramonėje magnalis į smulkius miltelius sumalamas per kelias valandas, o aliuminis – per kelias dienas. Magnalio milteliai dega su traškančiu garsu.
Magnalio milteliai yra efektyvesni už to paties smulkumo aliuminio miltelius. Su jais reikia elgtis taip pat atsargiai, kaip ir su magnio milteliais, pavojų kelia drėgmė, boro rūgštis, amonio junginiai.
Nyderlandų futbolo varžybos 2023–2024 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 2023–2024 m.
2023–20234 m. Nyderlandų futbolo taurė (KNVB Beker)
Nyderlandų futbolo taurė arba KNVB beker yra pagrindinis futbolo taurės turnyras Nyderlanduose.
Eslingenas
Eslingenas (arba Eslingenas prie Nekaro, ) – miestas Badeno-Viurtembergo žemėje, Vokietijoje. Eslingeno rajono administracinis centras bei didžiausias miestas. Per miestą teka Nekaras. Eslingenas yra nutolęs maždaug 14 km į pietryčius nuo Štutgarto. 91 271 gyventojas (2015 m. duomenys). Iki 1802 m. buvo laisvuoju imperijos miestu.
Istorija
Vietovėje žmonių gyventa nuo neolito laikų, tai patvirtina archeologiniai kasinėjimai. Pirmame mūsų eros amžiuje tapo Romos imperijos dalimi. Pirmą kartą paminėtas 777 m., kaip Ezelinga. Apie 800 m. Eslingene prasidėjo prekyba, o 866 m. oficialiai suteiktos teisės prekybai. Imperatorius Frydrichas II suteikė miesto teises 1229 m. Išlikęs tų laikų tiltas padėjęs Eslingenui tapti svarbiu prekybos keliu tarp Italijos, Šveicarijos ir šiaurės Vokietijos. XIX a. pradėta pramonė: pirštinių gamyba, maisto perdirbimo, tekstilės ir metalo apdirbimas, tai buvo pirmosios pramonės šakos. 1845 m. nutiesta geležinkelio linija. Pastatyta stotis.
Vidnesas
Vidnesas (Vidnis, ) – miestas Jungtinėje Karalystėje, Anglijoje, Češyro grafystėje, į vakarus nuo Liverpulio, prie Mančesterio kanalo (Mersio pakrantėje). Haltono apygardos centras. Chemijos pramonės centras. Mašinų gamybos, metalo apdirbimo, siuvimo pramonė. Yra anglikonų Šv. Marijos, Šv. Martyno bažnyčios, chemijos pramonės muziejus, rotušė.
Istorija
Vietovardis kildinamas iš danų žodžių vid ir noese („plati nosis“), turint omeny iškyšulį Mersio pakrantėje.
Vidnesas kaip miestas pradėjo kurtis 1847 m., pastačius pirmąją chemijos gamyklą. XIX–XX a. vid. buvo svarbus pramoninis (ypač chemijos) centras, apylinkėse kastos akmens anglys.
Andrius Katinas
thumb|Andrius Katinas, 2014 m. Andrius Katinas (g. 1978 m.) – lietuvių šokėjas, choreografas, šiuolaikinio šokio kūrėjas, gyvenantis ir dirbantis Helsinkyje (Suomija), apdovanojimo „Philip Morris Lietuva eskizas“ laureatas (2006 m.).
Vidnesas
Istorija
thumb|left|250px|Vidneso pramonė XIX a. pab.
Andrius Katinas
Biografija
Iki šokio studijų Katinas tebuvo šokęs mokyklos diskotekose, sulaukęs šešiolikos – pankų ar sunkiosios muzikos koncertuose. Pasak Katino, vėlyvas įsitraukimas į profesionalųjį šokį jį apsaugojo nuo profesinio fanatizmo ar susitapatinimo su šokiu. Baigė chorinio dirigavimo specialybę. Šokį pasirinko atsitiktinai, daug apie tai negalvodamas. 2002 metais Lietuvos muzikos akademijos (LMA) Teatro ir kino fakultete baigė aktorių-šokėjų specialybės bakalauro studijas (Kurso vadovė Anželika Cholina), 2003–2004 metais Suomijos teatro akademijoje – magistro studijas.
Nuo 1999 m. dirba kaip atlikėjas, nuo vėliau – ir kaip choreografas. Didžiausia dėmesį savo choreografinėje veikloje skyrė įvairioms kūrybinio bendradarbiavimo strategijoms. 2001 metais buvo Vyčio Jankausko šokio teatro atlikėjas (Spektaklis „Atsižadėjimas“ sukurtas programai „Lietuvos naujo šokio projektas ‘01“). Su Anželikos Cholinos šokio teatru 2002 metais gastroliavo Šanchajuje. Pirmasis reikšmingesnis spektaklis – kartu su suomių šokėja Maria Saivosalmi kurtas choreografinis duetas „Orphee et Eurydice“ (premjera įvyko 2002 m. festivalyje „Naujasis Baltijos šokis“). 2004 metais Anželikos Cholinos šokio teatras pristatė šokio spektaklį „Mėnesiena“ Lietuvos nacionalinio dramos teatro didžiojoje salėje (choreografai – Maria Saivosalmi ir Andrius Katinas). 2002 metais Vilniuje, Menų spaustuvėje, sušoko savo spektaklio eskizą projekte „Vilniaus šokio spaustuvė“ (jo metu nuo 1999 metų pristatomi spektakliai ir edukacinė programa supažindina su įvairiomis šokio atmainomis). 2003 m. gavo „DanceWeb Europe“ stipendiją.
2012 metų kovo 22-23 dienomis Nacionalinėje M. K. Čiurlionio menų mokykloje seminarus ir improvizacijos ir kūno paruošimo pamokas vedė 9-11 klasių modernaus (šiuolaikinio) šokio specializacijos mokiniams. 2013 metais kartu su Vokietijoje gyvenančia šokio kritike Ingrida Gerbutavičiūte kuravo ir vedė tarptautinio šiuolaikinio šokio festivalio „Naujasis Baltijos šokis ´13" rengtą kritinio rašymo projektą „Šokis žodžiu – ne[w]kritika" (Šiaurės ir Baltijos šalių projekto „Writing Movement" dalį, kurio tikslas – vystyti ir plėsti šokio kritikos žanrą ir bendrą šokio diskursą). Šiaurės ir Baltijos šalių tinklo „Kedja“ suvažiavime 2013 metais vedė kūrybines dirbtuves šokėjams ir choreografams. 2013 metais „Menų spaustuvėje“ pristatytas kūrinys „DUO“ dualizmo tema. Katino ir Saara Töyrylä dueto choreografija rėmėsi struktūrizuotos improvizacijos principu. Amerikiečių kompozitorės Leros Auerbach 24 preliudus smuikui ir fortepijonui gyvai atliko Aido Strimaičio smuiko ir Eglės Kasteckaitės fortepijono duetas. 2014 m. „Naujasis Baltijos šokis '14“ pristatytas „Veikalas“.
2006 m. Vilniaus Menų spaustuvėje vykusios festivalio „Naujasis Baltijos šokis“ dešimtmečio fiestos metu A. Katinas buvo apdovanotas „Philip Morris Lietuva eskizas“ prizu bei autorine skulptūrėle. Andriaus Katino ir jo nuolatinės partnerės Marios Saivosalmi sukurtas spektaklis „The Last Beauty of the Day“ buvo įvertintas kaip vienas inovatyviausių šiuolaikinio šokio darbų, o visa Andriaus Katino veikla kaip atspindinti naujausias pasaulines šiuolaikinio šokio tendencijas.
Pirmiesiems choreografiniams bandymams studijų Lietuvos muzikos ir teatro akademijos metais („Aš, Ji ir Ji“, „SaulėGrąžos“) būdingas lengvas ironiškas humoras. Jis vėliau užleido vietą mąsliam žvilgsniui į žmonių tarpusavio santykius ir vidines būsenas. Andrius Katinas dar yra vadinamas šokio filosofu. Pasak teatro kritikės Vitos Mozūraitės, Katinas linksta į konceptualųjį šokį.
Kęstutis Mažeika
Kęstutis Mažeika (g. 1982 m. balandžio 28 d. Marijampolėje) – žemės ūkio mokslų daktaras, Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Užkrečiamųjų ligų katedros lektorius, Marijampolės politikas, buvęs Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos Marijampolės skyriaus pirmininkas.
2016 m. vienmandatėje rinkimų apygardoje išrinktas į LR Seimą. 2020 m. vienmandatėje Sūduvos pietinėje apygardoje išrinktas į LR Seimą antrai kadencijai.
Biografija
2000 m. baigė Marijampolės 6-ąją vidurinę mokyklą. 2006 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją (LVA), įgijo veterinarijos gydytojo specialybę. Studijuodamas dalyvavo studentų ir jaunimo organizacijų veikloje. Po studijų dirbo LVA Karjeros centro vadovu. 2013 m. apgynė daktaro disertaciją iš žemės ūkio mokslų srities.
2009 m. tapo ūkininku (užsiima augalininkyste, bitininkyste, dekoratyviniais paukščiais). Yra Lietuvos žemės savininkų sąjungos tarybos narys, Kauno žvejų draugijos pirmininko pavaduotojas.
2015 m. buvo išrinktas į Marijampolės savivaldybės tarybą, vadovavo Aplinkos apsaugos komitetui.
2022 m. sausio mėn. pranešė nusprendęs pasitraukti iš Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos ir ketinąs prisijungti prie naujai kuriamos Demokratų sąjungos Vardan Lietuvos.
Ugionių koplyčia
Koplyčia priklauso Ugionių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios ir koplyčios statinių kompleksui, yra regioninės reikšmės architektūros ir dailės paminklas, 2014 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Koplyčia stovi 100 m į vakarus nuo bažnyčios, pasiekiama nuo šventoriaus įrengtu taku, praeinant po šventoriaus tvora įrengtą bažnyčios fundatorių Dirdų laidojimų rūsį. miniatiūra|240px|left|Koplyčios interjeras. Viduje įrengtas šulinys ant stebuklingu laikomo šaltinio
Istorija
Laikoma, kad Ugionių koplyčia pastatyta XIX a. pirmoje pusėje. Kada ir kieno lėšomis pastatyta koplyčia, tikrų žinių nėra. Seni žmonės kalbėjo, kad ji pastatyta apie 1840 m. maldininkų aukomis, kitų šaltinių duomenimis – 1882 m.
Archyvuose yra vyskupo Pranciškaus Karevičiaus raštas, kuriuo leidžiama koplyčioje laikyti Šv. Mišias, sakyti pamokslus ir administruoti sakramentus.
Kauno dekano vizitacijos ataskaitoje 1886 m. minimos koplyčioje kabojusios Floriano Burdanovskio 1882 m. datuotos Kryžiaus kelio stotys.
Nuo 1933 m. pradžios Vladas Simaška (1896–1986) paskirtas Ugionių bažnyčios kuratu, Betygalos parapijos kunigu filialistu. 1933–1935 m. tarnaujant Ugioniuose, jo rūpesčiu atnaujinta koplyčia: perdengtas stogas, perdažytas vidus, sutvarkytas šaltinėlis. Nuo šventoriaus iki koplyčios buvo nutiestas platus takas, iš vienos pusės aptvertas gluosnių gyvatvore, iš kitos – „štankietais“, kad nevaikščiotų gyvuliai. Kasmet per atlaidus Ugionyse procesija iš bažnyčios ėjo į koplyčią, šventino šaltinį. Vyskupo Teofiliaus Matulionio 1934 m. birželio 7 d. vizitacijos rašte paminėta apie išbaltintą koplyčios vidų. 1938 m. koplyčios bokštelis apdengtas skarda.
Koplyčioje nuo 1991 m. buvo pastebėtas drėgmės poveikis. Jo žalą sienoms (iki 0,5 m nuo grindų) 1994 m. fiksavo Vykintas Vaitkevičius. 1996 m. koplyčios remontui 13 asmenų paaukojo 630 Lt.
Architektūra
Statinys medinis, jo tūris – kompaktinis, stačiakampio plano, 10x5 m dydžio, užbaigtas trisiene apside. Koplyčia vieno aukšto, vienanavė, su balkonu. Koplyčia priekiniu fasadu atgręžta į bažnyčią (į vakarų pusę). Stogo forma - dvišlaitė, užbaigta trišlaičiu, bokštelio - keturšlaitė. Stogas uždengtas skardos lakštais (pirminė buvusi skiedrų danga). Ant stogo iškilęs keturkampio plano medinis bokštelis su piramidiniu stogeliu ir ornamentuotu kalvio darbo kryžiumi. Koplyčios aukštis su bokšteliu yra apie 7 m. Įėjimo stogelis paremtas apvaliomis medinėmis kolonomis. Fasadai apkalti vertikaliomis medinėmis dažytomis lentomis su apkaltais antplyšiais.
FC Atert Bissen (moterys)
FC Atert Bissen – Liuksemburgo futbolo klubas iš Biseno. Šis straipsnis apie klubo pagrindinę moterų ekipą. Klubas turi ir vyrų komandą, kuri rungtyniavo antroje pakopoje. Dirbama ir su vaikais, jaunimu, o moterų ekipa rungtyniavo aukščiausioje futbolo lygoje, kuri vadinama Dames Ligue 1. Du kartus tapo Liuksemburgo čempionėmis.
Istorija
Rungtyniavo Dames Ligue 1 ir 1972–1973 m. sezone iškovojo čempionių titulą. Sekančiame sezone (1973–1974 m.) sugebėjo apginti titulą.
2020–2021 m. Dames Ligue 1 sezone buvo oje vietoje.
2021–2022 m. rungtyniavo Dames Ligue 1 ir liko oje vietoje.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia Terrain ZAC Klengbousbierg – futbolo stadione, kurio talpa 1,5 tūkst. žiūrovų. Stadiono veja – dirbtinė danga.
Burbos (giminė)
Burbos – Lietuvos bajorų giminė, kildinanama iš Žemaitijos. Pavardės kilmė, spėjama, jog gali būti susijusi su vietovardžiu, arba su žodžiu burbėti (t. p. pravarde burba 'kas daug kalba, burba'). Lenkų kalbos šalitiniuose sutinkami šie pavardės variantai: Burba, Burbejczyc (Burbaitis, Burbos palikuonis), Burbianka (Burbienė arba Burbaitė), z Burbów (iš Burbų giminės), Burbelewna (Burbaitė). Giminės palikuoniai gyveno Žemaitijoje ir Gardino paviete. Nuo XVI a. minima Burbų-Gervydų giminės atšaka, kurios pradininkas buvo Jonas Burba-Gervydas g. apie 1500 m.
Loka
Loka  – hinduizme, budizme ir džainizme šiuo žodžiu nusakomi pasauliai kosmologine ir psichologine prasmėmis. Pirmąja – dangiškų, žemiškų ar demoniškų būtybių buveinės, antrąja – tai, kas patiriama ar pažįstama pojūčiais.
Burbos (giminė)
Giminės herbas yra nuosavas, Burbų (herb włastny – lenk.), kartais šaltiniuose pagal panašumą į kitus herbus įvardijamas kaip „Odyniec odmienny“. Herbą sudaro žydras skydas su runiškos kilmės šeimos simboliu. Herbo viršuje – karūna ir penkios stručio plunksnos. Runiškos kilmės simbolis buvo naudojamas iki Horodlės Unijos bajorų giminių registracijos. . Virš Belvederio dvaro koplyčios durų išlikusiame Burbų giminės herbe vaizduojamas simbolis atrodo kaip kryžius, po herbu užrasas - giminės moto: „Justitia supremum lex esto“ (Aukščiausio įstatymo teisingumas - lot.)
Loka
Vedose būdingas skirstymas į tris pasaulius :
Ši triloka dar išreiškiama per trejybę bhūr („žemė“), bhuvas („erdvė, oras“) ir svar („rojus, svarga“). Panašiai džainizme skiriamas požemių (demoniškas) pasaulis, vidurinis (žmonių ir gyvūnų) pasaulis ir sauliškas (dievų) pasaulis.
Burbos (giminė)
Istoriko A. Kojalavičiaus minimas XV a. gyvenęs Motiejus Burba, gimęs apie 1389 m., 1421 m. jis minimas kaip penktasis Vilniaus vyskupas.
Loka
Ankstyvajame budizme skiriamos 4 lokos:
Burbos (giminė)
1560 m. karalius Žygimantas Augustas skyrė bajorui Jonui Burbai-Gervydui, tijūnui, šios dvigubos pavardės atšakos pradininkui, Negirbų (Niegirby - lenk.) žemes Pavandenės paviete.
Lietuvoje Burbų giminei priklausė nemažai tėvonijų ir dvarų: Belvederio dvaras, Blinstrubiškių dvaras, Griežė, Pavandenės dvaras, Tytuvėnai ir kt.
Loka
Tibeto budizme rašoma apie 6 pasaulius: dievų, asurų, žmonių, gyvūnų, vėlių (pretų) ir pragarą (naraka).
Žodis loka- kildinamas iš „švytėti, šviesus“ (> *leukos- „šviesa, pasaulis“). Jis giminingas, („šviesa“), 🇬🇷 („baltas“),  („šviesa“),  („mėnuo“) ir kt.
1989 m. Tiananmenio aikštės protestai
thumb|250px|„Žmogus prieš tanką“. Ši žymi nuotrauka, nufotografuota Jeff Widener, vaizduoja vieną nežinomą žmogų, pastojusį kelią [[Liaudies išsivadavimo armija|LIA pasiųstai tankų kolonai.]] 1989 m. Tiananmenio aikštės protestai, neretai vadinami Tiananmenio aikštės žudynėmis, oficialiai Kinijos Liaudies Respublikos (KLR) vadinami Birželio ketvirtosios incidentu (siekiant išvengti sumaišymo su dviem prieš tai vykusiais protestais šioje aikštėje), buvo 1989 m. balandžio 14 d. prasidėjusios masinės demonstracijos, vykusios daugiausiai šalia ir pačioje centrinėje Pekino aikštėje. Protestus daugiausia rėmė studentai ir intelektualai.
Protestai vyko 1989 m., metais, kai dauguma komunistinių režimų buvo ant žlugimo ribos ar jau žlugę. Demonstracijas įkvėpė už demokratiją ir prieš korupciją kovojusio tarnautojo Hu Jaobango, kurį protestuotojai norėjo apgedėti, mirtis. Hu laidotuvių išvakarėse Tiananmenio aikštėje susirinko 100 000 žmonių. Tačiau protestuose trūko vieningo tikslo ir vadovavimo. Tarp protestuotojų buvo santvarka nusivylusių pačių KKP narių bei laisvos rinkos reformatorių, kurie buvo prieš vyriausybės autoritarizmą ir reikalavo ekonominių pokyčių bei demokratinių reformų. Demonstracijos prasidėjo Tiananmenio aikštėje, tačiau netrukus išplito į gretimas Pekino gatves, o plataus masto mitingų būta ir kituose Kinijos miestuose, pvz., Šanchajuje, kur jie praėjo palyginti taikiai.
Judėjimas tęsėsi septynias savaites po Hu mirties. Net apytikris mirčių skaičius nežinomas, tačiau manoma, kad galėjo žūti 2000 ar daugiau žmonių.
Po sukilimų numalšinimo buvo masiškai suiminėjami protestuotojai ir jų palaikytojai, išvaikyti mažesni mitingai kituose Kinijos miestuose, šalyje uždrausta užsienio spauda ir griežtai kontroliuojamas vykusių įvykių pateikimas KLR spaudoje. Partijos nariai, viešai pareiškę palaiką protestuotojus, buvo šalinami, o kai kuriems aukšto rango KKP nariams, įskaitant patį tuometinį KKP generalinį sekretorių Džao Dzijangą, buvo skirtas namų areštas. Dėl jėga numalšintų demonstracijų KLR vyriausybę daugelis valstybių pasmerkė.