cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Izraelis Eurovizijoje
Kiti pasirodymai
Izraelio pirmieji pasirinkimai buvo renkami Izraelio transliavimo tarnybos. Pirmasis atlikėjas, pasirinktas atstovauti šaliai, buvo Ilanit, kuris 1973 metais užėmė 4 vietą. Nuo 1981 metų atstovas Eurovizijoje yra renkamas per Kdam Eurovision atranką, išskyrus 1990, 1998, 1999, 2000, 2002–2004, 2006, 2007 ir 2010 m., kai atstovus konkursui rinko Izraelio transliavimo tarnyba.
1980 m. Hebrajų dainų ir Choro festivalio nugalėtojais tapo grupė The Brothers & the Sisters su daina „Pizmon Chozer“, tačiau nugalėtojai nedalyvavo konkurse. Po pergalės 1978 ir 1979 m. Eurovizijoje, IBA finansiškai negalėjo antrą kartą iš eilės organizuoti renginio.
Izraelio dalyvavimas per pastaruosius trejus metus nebuvo sėkmingas, 1998 m. Eurovizijos nugalėtoja Dana International, Izabo ir Moran Mazor nepateko į Eurovizijos finalą.
Zarečjė (Žvirgzlaukiai)
Zarečjė (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Herzfelde, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Zalesjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. Nuo 1947 m. liepos 25 d. Bolšakovo rajono, nuo 1965 m. sausio 12 d. Polesko rajono Zalesjės apylinkės kaimas.
Ust Ilimskas
Ust Ilimskas – miestas rytų Rusijoje, prie Angaros upės, 700 km į šiaurę nuo Irkutsko. Rajono centras. Oro uostas, upių uostas, ties miestu suformuotas Ust Ilimsko tvenkinys ir pastatyta vandens jėgainė. Išvystyta medienos, statybų, energetikos pramonė.
Istorija
Įkurtas 1966 m. kaip vandens jėgainės darbininkų gyvenvietė. 1973 m. suteiktos miesto teisės.
Tursunzadė
Tursunzadė (iki 1952 m. Stancija Regar, iki 1978 m. Regaras) – miestas vakarų Tadžikistane, Gisaro slėnyje, apie 50 km į vakarus nuo Dušanbės, prie Dušanbės – Termezo kelio ir geležinkelio. 39 tūkst. gyventojų (2000 m.). Svarbus aliuminio pramonės centras (viena didžiausių pasaulyje metalurgijos gamyklų). Taip pat maisto, statybinių medžiagų, medvilnės pramonė. Apylinkėse auginama medvilnė, daržovės, vaisiai.
Miestas pavadintas tadžikų poeto Mirzo Tursunzoda garbei. Miesto teises turi nuo 1952 m.
Biržų sutartis
thumb|280px|Šiaurės karo veiksmų teatras. Šeferdo istorinis atlasas, [[1911 m.]] Biržų sutartis – 1701 m. vasario 26 d. arba kovo 9 d., Rusijos ir Saksonijos sutartis, sudaryta Biržų pilyje per Šiaurės karą.
Sutarties esmė
Pasirašė Rusijos caras Petras I ir Saksonijos kurfiurstas Augustas II, kuris kartu buvo ir Abiejų Tautų Respublikos valdovas. Susitarta toliau kariauti su Švedija Saksonijos ir Rusijos kariuomenių jėgomis, nes karas antišvediškai koalicijai iki tol buvo nesėkmingas. Po pergalės buvusi Livonijos dalis, Vidžemė ir Estija turėjo atitekti Augustui II kaip Saksonijos kurfiurstui, Ingrija, Karelija ir Narva - Rusijai.
Augustas II tikėjosi, kad užvaldęs Livoniją įgis Abiejų Tautų Respublikoje neribotą valdžią ir sosto paveldėjimo teisę. Biržų derybose dalyvavo su Sapiegomis kovojančių Lietuvos bajorų atstovas Grigalius Antanas Oginskis. Jis ir Petras I susitarė, kad Rusija būsianti palanki antisapieginei Lietuvos bajorijai.
Pagal sutartį Petras I prižadėjo duoti Augustui II 200 000 rublių ir nuo 15-20 000 kariuomenės su reikalingu apginklavimu ir kovo mėnesį jis išsiuntė sutartus pinigus, ginklus ir 19 pulkų pėstininkų, vadovaujamų feldmaršalo A. Šteinau.
Pabaiga
Karolis XII apie monarchų susitikimą žinojo. Norėdamas sužinoti, ką Augustui II ir Petras I nutars, karalius nusiuntę į Biržus šnipą, vieną savo karininką, kilusį iš Škotijos. Po monarchų išvykimo, švedai užėmė Biržus.
Biržų sutartis neteko reikšmės, kai 1701 m. liepos 19 d. švedai netoli Rygos sumušė sąjungininkus ir neva Sapiegų pakviesti įsiveržė į Lietuvą, vėliau į Lenkiją ir Saksoniją bei privertė Augustą II su Švedijos karaliumi Karoliu XII 1706 m. pasirašyti Altranštadto sutartį ir atsisakyti Abiejų Tautų Respublikos sosto.
Vilniaus naujosios muzikos ansamblis
Vilniaus naujosios muzikos ansamblis (Naujosios muzikos ansamblis, Nako ansamblis,, ) – Lietuvos šiuolaikinės muzikos kolektyvas, gyvavęs 1982-2000 m.
Istorija
Ansamblį įkūrė ir jam visąlaik vadovavo kompozitorius Šarūnas Nakas. Ansamblio veikloje dalyvavo kompozitoriai Tomas Juzeliūnas, Arūnas Dikčius, Gintaras Sodeika, Rasa Zurbaitė-Dikčienė, Remigijus Merkelys, muzikologai Austė Bareikytė-Nakienė, Daiva Račiūnaitė-Vyčinienė, Jolanta Kubiliūtė-Vaišvilienė, instrumentalistai Evaldas Vyčinas, Dainius Sverdiolas, Gediminas Dačinskas, Laima Romoslauskienė, Vladas Zalatoris, Arvydas Malcys, Vytautas Pilibavičius, Živilė Karkauskaitė, Arkadijus Gotesmanas, vokalistai Salomėja Jonynaitė, Andrius Bernotas, Gintarė Jakelaitytė-Bukauskienė, dirigentai Vaclovas Augustinas, Julius Geniušas, Romas Gražinis, aktorius Sakalas Uždavinys, režisieriai Jonas Vaitkus, Grigorijus Gladijus.
Ansamblis atliko specialiai jam sukurtų Broniaus Kutavičiaus keturių oratorijų („Panteistinė oratorija“, 1982, „Iš jotvingių akmens“, 1984, „Pasaulio medis“, 1986, „Magiškas sanskrito ratas“, 1990) premjeras. Šiuose kūriniuose ansamblio nariai naudojo nekonvencionalias vokalo technikas ir grojo specialiai ansambliui rekonstruotais archaiškais lietuvių instrumentais. Oratorijų atlikimai pasižymėjo ryškia teatralizacija ir originaliu skambesio stilium.
Ansamblis taip pat atliko nemažai kitų lietuvių autorių (Osvaldas Balakauskas, Algirdas Martinaitis, Rytis Mažulis, Rasa Zurbaitė-Dikčienė, Arvydas Malcys, Gintaras Sodeika, Snieguolė Dikčiūtė, Ričardas Kabelis, Nomeda Valančiūtė, Julius Juzeliūnas, Eglė Sausanavičiūtė, Šarūnas Nakas) kūrinių, užsienio kompozitorių opusų, grupinės kūrybos performansų („Levų Uliūniškių dainos“, 1985, „Lietuviškas stilius“, 1996) ir akcijų.
Ansamblis gastroliavo 15 Europos šalių (Latvija, Lenkija, Vokietija, Baltarusija, Didžioji Britanija, Olandija, Estija, Ukraina, Čekija, Rusija, Ispanija, Prancūzija, Danija, Austrija, Belgija) ir Kanadoje, grojo festivaliuose „Warsaw Autumn“ 1990 m., „Huddersfield CMF“ 1990 m., „Nyyd Tallinn“ 1991 m., „FIMAV Victoriaville“ 1991 m., „Musica Strasbourg“ 1992 m., „Southbank Centre London“ 1995 m., „Prague Spring“ 1995 m., „Osterfestival Innsbruck“ 1996 m., „New Music Marathon Prague“ 1999 m., įrašė lietuvių šiuolaikinės ir tradicinės muzikos programų radijo stotyse Lenkijoje, Vokietijoje, Didžiojoje Britanijoje, Olandijoje, Estijoje, Kanadoje, Prancūzijoje, Danijoje.
Reinhold Meyer
Reinhold Meyer (1912 m. vasario 29 d. Klaipėdoje – 1992 m. gruodžio 21 d. Darmštate) – teisininkas.
Biografija
Gimė 1912 m. vasario 29 d. Klaipėdoje. 1937 m. tapo teisės mokslų daktaru, pradėjo dirbti teisininku Vokietijos pašto administracijoje Berlyne. Kaip kareivis dalyvavo II pasauliniame kare, buvo paimtas į rusų nelaisvę ir 1949 m. grįžo į Bremeną. Pradėjo dirbti vietos pašto tarnyboje, vėliau nuo 1954 m. nacionaliniame pašte. 1964-1977 m. buvo Vakarų Vokietijos pašto techninio skyriaus vadovas. Yra parašęs kelis darbus apie pašto veiklą. Mirė 1992 m. gruodžio 21 d. Darmštate.
Biržų kunigaikštystė
thumb|right|200px|1645 m. Biržų kunigaikštystės žemėlapis thumb|200px|Didikų valdos Abiejų Tautų Respublikoje. Radvilų valdos pažymėtos mėlynai. Dalis jų sudarė Biržų kunigaikštystę thumb|right|200px|Herbas, [[1547 m. Radviloms dovanotas Romos imperatoriaus]] thumb|200px|Radvilų pilis Biržuose thumb|200px||Radvilų herbas „Ragai“ (Traby), [[:en:User:Mathiasrex|Motiejus Stepanavičius rekonstrukcija]] thumb|200px|Tiškevičių herbas [[Lelija (herbas)|„Lelija“]] Biržų kunigaikštystė – 1547–1811 m. gyvavusi privati didikų Radvilų valda, didikų valstybė. Centras – Biržai.
Istorija
Kunigaikštyste Radvilų valda pradėta vadinti, kai 1547 m. Mikalojus Radvila Rudasis iš Šventosios Romos imperijos imperatoriaus gavo kunigaikščio titulą ir ėmė tituluotis Biržų ir Dubingių kunigaikščiu. Galutinai Biržų kunigaikštystė susiformavo XVI a. – XVII a. sandūroje. Iki 1731 m. priklausė Radvilų giminės Biržų-Dubingių šakai. Kristupas Radvila Perkūnas (1547–1603 m.) pastatydino Biržų pilį, rūmus, 1589 m. jo iniciatyva miestui suteiktos Magdeburgo teisės. Biržai tapo Biržų kunigaikštystės ekonominiu ir kariniu centru.
Boguslavas Radvila (1620–1669 m.) buvo paskutinis Radvilų giminės Biržų vyriškosios šakos atstovas. Jo duktė Liudvika Karolina (1667–1695 m.) gyveno Karaliaučiuje ir Vokietijoje ir iš ten valdė savo valdas. 1731 m. Biržų kunigaikštystė perėjo Radvilų Nesvyžiaus – Olykos šakai. Biržų kunigaikštystė buvo svarbi Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės šiaurinio pasienio apsaugai. Neatsitiktinai jos savininkai Kristupas Mikalojus Radvila Perkūnas, Kristupas Radvila Jaunasis ir Jonušas Radvila buvo LDK etmonai.
Valdymas
Nuo XVII a. antrosios pusės Biržų kunigaikštystė buvo administruojama iš Slucko, vėliau iš Nesvyžiaus, iš to meto Radvilų valdų administracinių centrų. Nuo XVI a. vidurio kunigaikštystę tiesiogiai valdė vietininkai, arba seniūnai vyriausieji valdytojai. Nuo XVII a. vidurio Biržų kunigaikštystę valdė generaliniai ekonomai, administruojantys gubernatoriai, o seniūnai iš esmės buvo Biržų kunigaikštystės ūkvedžiais. Tačiau XVIII a. jie vėl tapo vyriausiaisiais valdytojais ir buvo vadinami gubernatoriais bei pilies seniūnais teisėjais.
Kaip ūkinis vienetas priklausė Radvilų Užnerio valdų sistemai, kaip bažnytinis – Biržų evangelikų reformatų distriktui.
Teritorija
Biržų kunigaikštystė buvo viena svarbiausių giminės latifundijų greta Kapyliaus, Nesvyžiaus, Slucko kunigaikštysčių. XVI a. antrojoje pusėje – XVIII a. Biržų kunigaikštystę sudarė žemės Upytės ir Ukmergės pavietuose. Turėjo vieną magdeburginį miestą (centrą) – Biržus, 4 miestelius (Nemunėlio Radviliškis, Papilys, Salamiestis, Saločiai), smulkesnių Biržų kunigaikštystės dalių centrus. Kunigaikštystėje buvo 250–300 įvairaus dydžio, nuo 2 iki 106 valakų, gyvenviečių, dvarų bei palivarkų ir kaimų. Iš jų didesni Ageniškio dvaras, Astravo dvaras, Naradavos dvaras, Parovėjos dvaras.
Biržų kunigaikštystės administracija tiesiogiai valdė tik Biržų pirmąjį ir antrąjį bei Naradavos ir Parovėjos dvarus. Kiti Biržų kunigaikštystės dvarai, o jų XVII–XVIII a. buvo 50-70, paprastai palivarkai, būdavo išnuomojami bajorams, įkeičiami jiems už skolas, duodami valdyti leno ar kitokia teise. XVIII a. viduryje išnuomotas netgi pats Biržų dvaras ir miestas. Tuo metu Biržų kunigaikštystei priskirti Radvilų dvarai, esantys Vilniaus ir Kauno pavietuose bei Žemaitijoje.
1674 m. Biržų kunigaikštystė turėjo 530 valakų, 1682 m. – 660, 1708 m. – 1067. XVII a. pab.- XVIII a. prie Biržų kunigaikštystės buvo prijungta Alanta, Kėdainiai, Salos, Vyžuonos, Svėdasai, Tytuvėnai, Šventežeris ir kitos gyvenvietės.
Pabaiga
Valda prarado kunigaikštės statusą, kai Dominykas Jeronimas Radvila 1811 m. ją pardavė grafui Mykolui Tiškevičiui. Nors ir toliau buvo vadinama majoratu, ji tapo Tiškevičių ordinacija.
Išliko 1645 m. J. Narūnavičiaus sudarytas Biržų kunigaikštystės žemėlapis.
Bekos slėnis
Bekos slėnis  – derlingas slėnis rytinėje Libano pusėje, ~30 km nuo Beiruto. Įsiterpęs tarp Libano kalnų vakaruose ir Antilibano rytuose. Nusitęsęs 120 km, plotis ~16 km. Šis slėnis yra Jordano riftinio slėnio šiauriausia dalis. Būdingas tipiškas Viduržemio subtropikų klimatas – žiemos drėgnos, vėsios, neretas sniegas, vasaros karštos ir sausos. Šiaurėje per metus vidutiniškai iškrenta 230 mm kritulių, viduryje – 610 mm. Bekos slėniu teka Litani ir Oronto upės, nešančios savo vandenis į Viduržemio jūrą.
Slėnis yra svarbus žemdirbystės rajonas. Auginami kviečiai, kukurūzai, daržovės, medvilnė, vynuogės, vaismedžiai. Skurdesnėje šiaurėje ganomi gyvuliai. Bekos slėnyje taip pat nelegaliai auginamos kanapės, aguonos. Drėkinimui buvo patvenkta Litani upė, sudarytas Karauno tvenkinys.
Bekos slėnis gyvenamas nuo ankstyvos senovės. Gausu telų su neolitinio laikotarpio radiniais. Romos imperijos laikais Bekos slėnis buvo svarbus imperijos aruodas, juo ėjo prekybinis kelias į Jeruzalę. Yra senovinio romėnų miesto Baalbeko griuvėsiai. Kiti svarbūs slėnio miestai yra Zahlė, Andžaras, Hermelis.
Kovos trišakis
right|thumb|220px|[[Šiva|Šivos statula prie Indiros Gandhi tarptautinio aerouosto Delyje]] thumb|right|220px|[[Poseidonas|Poseidono skulptūra su trišakiu]]
Kovos trišakis, kitaip dar kovos tridantis – trišakė ietis, kilusi iš žeberklo.
Trišakiais žeberklais būdavo galima išsyk nudurti kelias žuvis. Kautynėse trišakis buvo vertinamas už tai, kad priešininką galima sulaikyti toliau nuo savęs ir galima ilgą priešininko ginklą pagauti į tarpą tarp ražų ir išplėšti iš priešininko rankų.
Trišakius naudojo Romos gladiatoriai retiarijai, kurie būdavo ginkluoti trišakiais ir tinklais.
Trišakiai buvo naudojami ne tik Europoje, bet ir Azijoje. Jie buvo gana paplitę Kinijoje. Vienu kiniškų trišakių yra Devynių drakonų trišakis.
Trišakiais kartais vadina ir trišakiškas ietis.
Trišakis ir simbolika
Trišakis buvo laikomas graikų jūros dievo Poseidono, romėnų Neptūno, taip pat indų dievo Šivos ginklu bei simboliu.
Trišakis yra pavaizduotas Ukrainos herbe. Kai kas teigia, kad jis yra Ukrainoje gyvenusių slavų genčių simbolis, bet yra daugiau įrodymų, kad tai perdirbtas vieno iš kunigaikščių naudotas įdagas.
Velikuškių II piliakalnis
Velikuškių II piliakalnis su gyvenviete, Sala – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 16297; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1640; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A986KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24096) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Velikuškėse, Antazavės seniūnija.
Kovos trišakis
Trišakis ir simbolika
Trišakio antgalis (vadinamas sulaužytu trišakiu) pavaizduotas Barbadoso vėliavoje ir simbolizuoja Barbadoso nepriklausomybę (kol Barbadosas buvo D. Britanijos kolonija, jo vėliavoje buvo visas trišakis).
Velikuškių II piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis yra 1,4 km į pietryčius nuo Velikuškių pirmojo. Jis įrengtas Sartų ežero Bradesių įlankos pietrytiniame krante, sąsmaukoje tarp įlankos ir Zalvės ežero esančioje kalvoje, Zalvės upelio kairiajame krante. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 150x73 m dydžio. Joje rasta akmeninių kirvių, lygios keramikos, geležies gargažių, gyvulių kaulų. Šlaitai statūs, 20-25 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimo, jo pietrytinis šlaitas nukastas 1963 m. tiesiant plentą Dusetos – Obeliai. Šiaurės vakarų papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Chromatinas
Chromatino tipai
1930 m. atlikus šviesinio mikroskopo tyrimus buvo išskirti du chromatino tipai:
Ksienžopole Komorai
Ksienžopole Komorai  – kaimas Lenkijos rytuose, Bielanų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Velikuškių II piliakalnis
Tyrimai
1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – II tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 79900 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1214000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Adžluno muchafaza
Adžluno muchafaza  – muchafaza Jordanijos šiaurės vakarinėje dalyje, viena mažiausių šalyje. Administracinis centras – Adžlunas.
Pžitulų Kolonija
Pžitulų Kolonija – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Pžitulų valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Adžluno muchafaza
Geografija
Praktiškai visą paviršių sudaro aukštumos, iškylančios daugiau nei į 700 m aukštį. Žiemą jose neretai sninga.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|250px|Nahijų žemėlapis Muchafaza padalinta į 2 nahijas (skliaustuose – administracinis centras).
Hirošima (reikšmės)
Hirošima visų pirma, tai:
Hirošima taip pat gali reikšti:
Pžitulai
Pžitulai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Pžitulų valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 27 km į šiaurės rytus nuo Lomžos ir apie 64 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW668 ir vaivadijos kelias Nr. 25px|DW648.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. 1436 m. kaime įkurta Pžitulų Šv. Kryžiaus parapija. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai.
Sigitas Mitkus
Biografija
1992 m. birželio 26 d. Vilniaus technikos universitete apgynė disertaciją tema „Automatizuotos statybos genplanų projektavimas ir daugiatikslė selektonovacija", technikos mokslų kandidatas. Vėliau baigė teisės studijas.
Docentas, VGTU profesorius, Teisės katedros vedėjas. Monografijos autorius. Sigitas Mitkus moka rusų bei anglų kalbas.
Balstogės Čarna
Bal̃stogės Čárna – miestas Lenkijos šiaurės rytuose, Balstogės aukštumose, Knišino girioje. Priklauso Balstogės aglomeracijai. 1952–1962 m. miestas kartu su Čarna Ves Koscelnos kaimu sudarė bendrą gyvenvietę ir vadinosi Čarna Vesė.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a. netoli šių vietovių buvo įkurta pirmoji gyvenvietė - Nemčinas. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. priklausė LDK Trakų vaivadijai. 1509 m. Ldk Žygimantas Senasis atidavė šias žemes Trakų vaivadai Mikalojui Radvilai Rudajam, kuris apie 1509 m. šioje vietovėje šalia Čarnos upės pastatė nedidelius rūmus ir arklides bei pastatė tiltą per Čarnos upę. 1536 m. šios vietovės atiteko karalienei Bonai Sforzai, o 1571 m. karaliui Žygimantui Augustui. XVII a. prasidėjo intensyvi šalia esančios girios eksploatacija. 1782 m. pastatyta pašto stotis, kurioje 1793 m. balandžio 25 d. buvo apsistojęs ATR karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis.
1910 m. pastatyta katalikų koplyčia. 1912 m. mieste gyveno 440 žmonių. 1915 m. rugpjūčio 15 d. miestą užėmė vokiečių kariuomenė. Nuo 1915 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1921 m. mieste gyveno 614 žmonių, 1935 m. - 2200 žmonių. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Balstogės rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho, Balstogės sričiai.
Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1957 m. liepos 22 d. įkurtas Skra Czarna Białostocka futbolo klubas. 1962 m. liepos 7 d. gyvenvietei suteiktos miesto teisės, tuo metu mieste gyveno 5521 žmogus. 1974 m. įkurta Balstogės Čarnos Šventosios Šeimos parapija. 1976 m. gruodžio 22 d. pradėtas naudoti Balstogės Čarnos miesto herbas. 1985 m. gegužės 9 d. mieste įkurta Balstogės Čarnos Šventųjų Moterų parapija. 1985-1996 m. pastatyta Balstogės Čarnos Šventųjų Moterų cerkvė. 2005 m. įkurta Balstogės Čarnos Jėzaus Gailestingumo parapija, kurios bažnyčia pastatyta 2005–2009 m.
Mafetengo rajonas
Mafetengo rajonas – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 2119 km². Mafetengo rajono sostinė yra Mafetengas.
Administracinis suskirstymas
Mafetengo rajonas padalintas į:
9 apygardos
12 vietinių bendruomenių tarybų
Miestas-valstybė
300px|thumb|[[Monakas]] thumb|300px|[[Vatikanas, mažiausia šalis pasaulyje.]]
Miestas-valstybė – nepriklausomas arba autonominis regionas, kurio teritorijoje yra tik vienas miestas, kuris nėra administruojamas kitos vietinės vyriausybės. Taip pat miestas-valstybė gali būti apibrėžiamas kaip centrinis miestas su jį supančiais kaimais, kurie turi vienodus įstatymus, vyriausybę, bendrą kalbą, tikėjimą, papročius. Šiandien egzistuoja tik 3 nepriklausomi ir suverenūs miestai-valstybės: Monakas, Singapūras ir Vatikanas.
Istoriniai pavyzdžiai
Gerais pavyzdžiais gali būti laikomi Šumero miestai Urukas ir Ūras, Finikijos Kanaano miestai (Tyras, Sidonas), Senovės Graikijos miestai-valstybės (Atėnų, Spartos, Tėbų, Korinto poliai). Romos respublika, užaugusi iš mažo miesto-valstybės į galingą valstybę, Majų, Actekų ir kitos ikikolumbinės Mezoamerikos kultūros (Čičen Icos, Tikalio, Monte Albano, Tenočtitlano miestai), Vidurinės Azijos miestai prie Šilko kelio, Venecijos respbulika, Kroatijos miestas-valstybė Ragusa. Vikingų kolonijiniai miestai viduramžių Airijoje, tarp jų ir Dublinas, buvo pripažinti kaip miestai-valstybės.
Žirafa
Žirafa (Giraffa camelopardalis) – žirafinių (Giraffidae) šeimos stambus porakanopis žinduolis, paplitęs Afrikos (daugiausia Rytų) savanose.
Ją nesunku pažinti iš ilgo kaklo ir ryškių dėmių ant kūno. Patinų ūgis iki 5,5 m, sveria 800-1930 kg, patelių ūgis iki 4,5 m, svoris 550-1180 kg. Kailis gelsvai rudas su leopardiškomis dėmėmis. Kiekvieno individo kailio raštas unikalus. Abiejų lyčių žirafos turi ragelius, tačiau patinų didesni. Kaklas labai ilgas, kad gyvūnas galėtų pasiekti medžių lapiją. Kojos taip pat ilgos, priekinės 10 % ilgesnės už užpakalines. Dėl tokio kojų ilgumo žirafoms sunku pasilenkti prie žemės, todėl jos geria plačiai išsiskėtusios. Gali bėgti 55 km/h greičiu. Dėl savo neįprastos sandaros žirafos turi savitą kraujotakos sistemą. Gyvūno širdis sveria ~10 kg, o kad kraujas pasiektų smegenis būdingas dvigubai didesnis nei kitų didelių žinduolių kraujospūdis.
Gyvena nedidelėmis ~12 individų grupėmis. Minta akacijų, miramedžių, viršūklių lapais ir vaisiais. Turi ilgą ir kietą liežuvį. Suaugusios žirafos natūralių priešų beveik neturi, į jas kartais kėsinasi liūtai, tačiau galingu kojos spyriu žirafa gali sulaužyti priešo kaulus. Jauniklius gali užpulti liūtai, hienos, hieniniai šunys. Gyvenimo trukmė laukinėje gamtoje 20-25 metai, nelaisvėje - iki 28 metų. Nėštumas trunka apie 15 mėn., paprastai gimsta vienas jauniklis, nors pasitaiko ir dvynukų.
Mongolijos plynaukštė
thumb|250px|Mongolijos plynaukštės geografija Mongolijos plynaukštė, dar vadinamas Mongolijos plokščiakalnis, Mongolijos stepė - geografinis ir istorinis regionas Azijoje, centrinėje jos dalyje, sudarantis dalį Didžiosios stepės. Šiuo metu šis geografinis regionas priklauso Mongolijai, Kinijai (Vidinė Mongolija), taip pat Rusijai (Tuva ir Buriatija).
Geografija
Rytine plynaukštės riba laikomi Chingano kalnai, kurie skiria ją nuo Mandžiūrijos. Vakaruose plokčiakalnis baigiasi ten, kur susieina Altajus ir Vakarų Sajanas, kurie skiria regioną nuo Sibiro ir Džungarijos. Šiaurėje regioną nuo Sibiro atskiria Rytų Sajanas, Baikalo ežeras ir Stano kalnagūbris. Pietinė regiono dalis yra labai dykuminga - čia yra Gobio dykuma.
Regionas kalnuotas. Didžiausios kalnų sistemos čia yra Changajaus kalnai ir Jablono kalnagūbris (pietinė jo dalis vadinama Chentėjaus kalnais).
Regione nedaug upių. Didžiausias yra Selengos upės, sutekančios į Baikalo ežerą, baseinas, kuriam priklauso ir Orchonas.
Istorija
Šis aiškiai apibrėžtas geografinis regionas yra kartu ir istorinis bei kultūrinis regionas, mat jame gyvena įvairios mongolų tautos. Jis yra tapatinamas su terminais Didžioji Mongolija ir "Istorinė Mongolija". Regionas istoriškai buvo suvokiamas ir valdomas kaip vientisas.
XVII a. Mongolijos plynaukštė atiteko Mandžiūrų imperijai. Jau tuomet rusai, kolonizuodami Sibirą, apgyvendino dalį Mongolijos plynaukštės. Ta dalis tapo Rusijos dalimi ir yra žinoma kaip Buriatija.
Čing dinastijos metu Mongolija buvo administraciškai padalinta į Vidinę Mongoliją ir Išorinę Mongoliją. 1911 m. Kinijoje įvykus revoliucijai, Mongolija politiškai suskilo į tris dalis. Šiauriausioje dalyje (Tanu Urianchajaus srityje) sukurta Urianchajaus respublika. Vėliau Respublika tapo Rusijos sudėtine dalimi ir žinoma kaip Tuva. Pietinė dalis, arba Vidinė Mongolija, liko Kinijos sudėtyje, tuo tarpu likusioji regiono dalis išsikovojo nepriklausomybę kaip Mongolija.
Viborg FF
Viborgo FF – Danijos futbolo klubas iš Viborgo.
Istorija
Lietuvis Aurelijus Skarbalius dirbo vyr. treneriu nuo 2014 m. vasario 1 d. iki 2015 m. birželio 30 d.
2020–2021 m. rungtyniavo Pirmame divizione (antra pakopa) ir tapo šio diviziono nugalėtojais.
2021–2022 m. žaidė Superlygoje, nors liko septinti, pateko į Europos turnyrus.
UEFA Europos Konferencijų lygoje rungtyniavo prieš „Sūduvos“ klubą.
2022 m. liepos 21 d. rungtynėse Marijampolėje danai nugalėjo sūduviškius rezultatu 1:0. 78 minutę pasižymėjo Sofus Berger Brix.
Atsakomosiose rungtynėse, kurios įvyko 2022 m. liepos 28 d. Danijoje, vienintelis rungtynių įvartis krito jau septynioliktąją rungtynių sekundę. Pasižymėjo Ibrahimas Saidas. Danai išlaikė šią persvarą iki rungtynių pabaigos. Bendras dviejų rungtynių rezultatas buvo 2-0 ir Danijos klubas pateko į kitą turnyro etapą. Sūduvos klubas baigė pasirodymą Europoje.
Stadionas
Namų rungtynes klubas žaidžia Viborgo miesto stadione, kuris dėl rėmimo sutarčių vadinamas Energie Viborg Arena.
Šio stadiono talpa – 9 566 žiūrovai. Atidarytas 2007 m.
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. liepos 28 d.
Teisės katedra
Teisės katedra – struktūrinis aukštosios mokyklos padalinys, vykdantis teisės krypties akademinį švietimą, tyrimus, ugdyti studentų teisinę sąmonę, teisinę kultūrą, grindžiamą teisės vertybių pažinimu; socialinių mokslų srities katedra.
MRU
thumb|250px|Daugiausiai Teisės katedrų [[Lietuva|Lietuvoje veikia Mykolo Romerio universitete]] MRU TF veikia Administracinės teisės ir proceso, Baudžiamojo proceso, Baudžiamosios teisės, Bioteisės, Civilinės ir komercinės teisės, Civilinio proceso, Darbo teisės ir socialinės saugos, Europos Sąjungos teisės, Konstitucinės teisės, Kriminologijos, Tarptautinės teisės, Teisės filosofijos, Teisės istorijos bei Verslo teisės katedros.
Lietuvos universitetas (VDU)
Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universiteto) Teisių fakulteto katedros: Finansų teorijos
Statute pažymėta, kad, Fakultetui nutarus, gali būti steigiami nauji skyriai ir naujos katedros, bet išvardintos katedros panaikinamos tiktai įstatymo keliu.
KTU
KTU veikia Teisės katedra, vedėjas doc. Antanas Šenavičius. Lektoriai – Arūnas Bučnys, Alvydas Rimkevičius, Henrikas Šadžius.
VGTU
VGTU Verslo vadybos fakultete veikia Teisės katedra, vedėjas prof. Sigitas Mitkus (g. 1962 m.).
Tarptautinė teisės ir verslo aukštoji mokykla
Tarptautinės teisės ir verslo aukštosios mokyklos (TTVAM) Teisės fakultete veikia Civilinės ir komercinės teisės bei Viešosios teisės katedra.
Vilniaus kolegija
Vilniaus kolegijos Ekonomikos fakultete veikia Sociologijos ir teisės katedra
Kauno kolegija
Kauno kolegijos Ekonomikos ir teisės fakultete veikia Teisės katedra
Kolpingo kolegija
Kolpingo kolegijoje – Kolpingo kolegijos Teisės katedra
Socialinių mokslų kolegija
Socialinių mokslų kolegijoje – Socialinių mokslų kolegijos Teisės katedra
Klaipėdos verslo aukštoji mokykla
Klaipėdos verslo aukštojoje mokykloje veikia Klaipėdos verslo aukštosios mokyklos Teisės katedra
Vakarų Lietuvos verslo kolegija
Vakarų Lietuvos verslo kolegijoje veikė Vakarų Lietuvos verslo kolegijos Apskaitos ir teisės katedra
Utenos kolegija
Utenos kolegijos Verslo ir technologijų fakultete – Teisės katedra
Šiaurės Lietuvos kolegija
Šiaurės Lietuvos kolegija: Teisės katedra. Vedėjas Rolandas Medžiūnas (g. 1963 m.).
Vokietija
Vokietijos Teisės fakultetuose Teisės katedros veikia kaip fakultetų struktūriniai padaliniai. Aukštosiose mokyklose, kuriose nėra teisės studijų programos, Teisės katedros veikia kaip socialinių, ekonomikos mokslų struktūriniai padaliniai. Tokiu atveju vienu aukštojoje mokykloje gali veikti netgi kelios (specializuotos) teisės srities katedros. Pvz., Braunšveigo technikos universiteto Teisės institute veikia Civilinės teisės ir įmonių teisės, Valstybinės teisės ir administracinės teisės bei viešojo administravimo katedros.
Andžaras
Andžaras arba Hauš Musa  – miestas rytų Libane, Bekos muchafazoje, Bekos slėnyje. Beveik visi gyventojai – armėnai.
Mieste išlikę VIII a. Umajadų miesto griuvėsiai – miesto įtvirtinimų, rūmų, pirčių, arkadų, kolonadų, vandentakių liekanos. 1984 m. senojo miesto griuvėsiai įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Taip pat mieste yra armėnų apaštališkosios bažnyčios ir armėnų katalikų bažnyčios maldos namai, mokyklos.
Istorija
Miestas įkurtas VIII a. Umajadų kalifo Al Valido I ir vadintas Ain Gerha. Tačiau jis statyti nebuvo baigtas – 744 m. Valido sūnus Ibrahimas pralaimėjo Abasidams, miestas buvo apleistas. Osmanų imperijoje prasidėjus armėnų genocidui, į Andžarą atsikraustė dauguma Libane priglaustų armėnų pabėgėlių.
Roger Fenton
thumb|right|Rodžeris Fentonas, autoportretas
Roger Fenton (1819 m. kovo 20 d. – 1869 m. rugpjūčio 8 d.) – britų fotografijos pradininkas, vienas pirmųjų karo fotografų.
Biografija
Rodžeris Fentonas gimė Heywood, Lancashire. Jo senelis buvo turtingas medvilnės fabrikantas, tėvas – bankininkas ir Parlamento narys. Fentonas buvo ketvirtas iš septynių vaikų šeimoje. 1940 m. baigė Londono University College, kuriame studijavo anglų kalbą, matematiką, literatūrą ir logiką. Po studijų susidomėjo tapyba. 1843 m. Jorkšyre vedė Grace Elizabeth Maynard. 1849, 1850 ir 1851 metais eksponavo savo piešinius Karališkoje Akademijoje (Royal Academy).
Fotografavimo pradžia
1851 m. Rodžeris Fentonas apsilankė Londono Hyde Park fotografijos parodoje ir buvo ja labai sužavėtas. Tuomet nuvyko į Paryžių pasimokyti fotografijos paslapčių ir jau 1852 m. Londone atidarė savo nuotraukų parodą. Taip pat keliavo po Kijevą, Maskvą, Sankt Peterburgą, fotografavo Didžiosios Britanijos vaizdus bei architektūrą.
Krymo karas
1855 m. Fentonas, kartu su asistentu Marcus Sparling, išvyko į Krymo karą fotografuoti kariuomenės. Nepaisant aukštos temperatūros bei choleros grėsmės, jis sugebėjo padaryti daugiau nei 350 tinkamo naudojimo negatyvų. Netrukus Londone buvo atidaryta šių jo nuotraukų paroda. Fentonas buvo pirmasis oficialiai į karą pasiųstas fotografas (primygtinai reikalaujant princui Albertui). Fentono fotografijos turėjo įtikinti žmones karo reikalingumu bei neutralizuoti "antikariškai" rašančio The Times informaciją. Fotografas vengė daryti sužeistų, žuvusių ar morališkai palūžusių karių nuotraukas. Dėl primityvios fotografavimui reikalingos įrangos Fentono galimybės buvo ribotos. Jis fotografavo nejudančius objektus, žmonės nuotraukose pozuodavo. Vienos žymiausių kraštovaizdžio nuotraukų – Mirties šešėlio slėnis (The Valley of the Shadow of Death).
thumb|left|Marcus Sparling, sėdintis ant Rodžerio Fentono fotografijos vagonėlio, Krymas, 1855 m. 150px|thumb|right|Mirties šešėlio slėnis - kelias, kuriame matomi patrankų sviediniai, Rodžeris Fentonas, 1855 m. 150px|thumb|right|Mirties šešėlio slėnis - kelias, kuriame patrankų sviedinių nebėra, Rodžeris Fentonas, 1855 m.
Karjeros pabaiga
Nepaisant išgarsėjusių Krymo karo metu darytų nuotraukų, Rodžerio Fentono karjera truko tik kiek ilgiau nei dešimtmetį. 1862 m. jis nutraukė savo veiklą, pardavė įrangą ir iki savo mirties 1869 m. tapo beveik užmirštas. Tik vėliau jį, kaip fotografijos pradininką, formaliai pripažino meno istorikai. Taip pat Rodžerio Fentono Krymo karo nuotraukos įtrauktos į rinkinį 100 fotografijų, pakeitusių pasaulį (100 Photos that Changed the World).
Elektrėnų savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Elektrėnų savivaldybės taryba – Elektrėnų savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2002 m. gruodžio 22 d.
Partijos
Rinkimai įvyko 2002 m. gruodžio 22 d.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Trakų Dievo Motinos paveikslas
Trakų Dievo Motinos paveikslas – religinis paveikslas esantis Trakų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčios altoriuje. Paveikslas vainikuotas karūnomis, dengtas meniškais apkaustais, jį supa daugybė votų, liudijančių, kad šis Dievo Motinos atvaizdas nuo seno traukia maldininkus.
Istorija
Trakų Dievo Motinos paveikslas buvo nutapytas XV a. antroje arba XVI a. pirmoje pusėje ant liepos lentų, apklijuotų linine drobe. Iš pradžių visafigūris, jis vaizdavo Mariją sėdinčią soste, vienplaukę, galbūt, su rožių vainiku ant galvos. Kaip liudija tyrinėjimai, apie 1600 m. paveikslo apatinė dalis buvo nupjauta, o Marijos atvaizdui suteikta daug panašumo į Baroko epochoje populiarų Marijos Snieginės atvaizdą, esantį Romos Didžiojoje Marijos bazilikoje. Paveikslą pertapant, pakeistas auksuoto fono ornamentas: dabar jis vėlyvojo Renesanso stiliaus. Ant Marijos kelių dešinėje pusėje buvo iš naujo nutapytas prie Motinos prigludęs Jėzus Kristus. 1611 m. Trakų bažnyčioje įkurta Rožinio brolija. Todėl pakeltoje Marijos rankoje nutapyta trižiedė rožės šakelė, simbolizuojanti rožinio paslaptis.
XVI a. stebuklais ir malonėmis ėmęs garsėti Dievo Motinos paveikslas siejamas su kunigaikščio Vytauto vardu. XVIII a. pradžioje kitoje paveikslo pusėje buvo užrašyta, kad jį Vytautui Krikšto proga dovanojęs Bizantijos imperatorius Emanuelis II Paleologas (1391–1425). Anot įrašo, tai esanti ikona Nikopėja (graikiškai – Pergalingoji), padėjusi imperatoriui Jonui Komnenui (1087–1143) pralaužti persų apgultį ir sėkmingai grįžti į Konstantinopolį. Nors neturima istorinių žinių, koks buvo Vytauto vaidmuo Trakų bažnyčiai įsigyjant šį paveikslą, yra žinoma, kad jį gerbė ir katalikai, ir stačiatikiai, ir net Vytauto pavaldiniai vietos musulmonai. Veikiausiai šis įrašas atsirado prieš 1718 m., kai plačiai išgarsėjęs stebuklingas paveikslas pirmasis LDK buvo vainikuotas popiežiaus Klemenso XI atsiųstomis karūnomis, suteikiant jam Ligonių Užtarėjos titulą. Tai įvyko 1718 m. rugsėjo 4 d.
Jėzuitai iš Vilniaus į Trakus organizuodavo iškilmingas maldininkų procesijas. 1604 m. tokiai procesijai vadovavo Vilniaus vyskupas Benediktas Vaina. Procesijoms į Trakus poetas Motiejus Kazimieras Sarbievijus paskyrė 4 odes, kurios lotynų kalba 1624 m. išspausdintos Antverpene. Kunigas Simonas Mankevičius 1645 m. išleistoje knygutėje aprašė 23 stebuklingas malones, patirtas iš Trakų Dievo Motinos paveikslo. 1622 m. paveikslas perkeltas į Vilniaus katedros Šv. Kazimiero koplyčią, 1667 m. grąžintas Trakams.
Paveikslas išsaugojo bizantiškosios ikonų tapybos kanoninę schemą (statika, nuo realybės atsietas vaizdas), kartu atspindėdamas kai kuriuos Vakarų Europos vėlyvųjų Viduramžių tapybos bruožus – plačius, figūrą po sąlygiškomis klostėmis paslepiančius rūbus, idealizuotą, XV a. „gražiąsias Marijas“ primenantį veidą. Taigi Trakų Dievo Motina įgijo tik jai vienai būdingą ikonos, Viduramžių ir Baroko tapybos stilių derinį.
Įamžinimas
Kiekvienais metais rugsėjo pradžioje Trakuose vyksta Trakų Dievo Motinos – Lietuvos globėjos atlaidai.
Lietuvos Seimas 2018-uosius yra paskelbęs Lietuvos Globėjos, Trakų Dievo Motinos, paveikslo karūnavimo 300-ųjų metinių minėjimo metais. 300 metų karūnavimui pažymėti išleista Lietuvos ir Lenkijos pašto ženklų laida.
Kayseri Erciyesspor
Kaiserio „Erciyes“ (pagal aukščiausią Azijos ugnikalnį Erdžijasą) – Turkijos futbolo klubas iš Kaiserio.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1966 m.
Abiategrasas
Abiategrasas – miestas Italijoje, Lombardijoje, Milano provincijoje. Jis yra Po upės slėnyje, 22 km nuo Milano ir 38 km nuo Pavijos.
Kayseri Erciyesspor
Istorija
Iki 2004 m. klubas vadinosi Kayserispor, tačiau tais metais apsikeitė pavadinimais su tuometiniu Kayserispor Erciyesspor klubu, jam perleisdamas Kayserispor pavadinimą, o pats perimdamas Erciyesspor vardą.
Abiategrasas
Istorija
Miestas atsirado romėnų laikais. Jo pavadinimas kildinamas nuo derlingo slėnio. 1304 m. dokumente miestas vadinamas Habiate qui dicitur Grasso, o laikui bėgat pavadinimas sutrumpėjo iki Abiategraso.
Kayseri Erciyesspor
Istorija
2018 m. nutraukė savo veiklą.
Abiategrasas
Istorija
Abiategrasui suteiktas miesto titulas karaliaus dekretu 1932 m. kovo 31 d.
Gaigaliai (Kupiškis)
Gaigaliai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Šimonių, prie kelio.
Istorija
Gaigaliai pirmą kartą minimi 1522 m. kaip Gajgolowszczyzna. 1559 m. kaimas įvardintas Gaigalių pavadinimu.
Dvikupris kupranugaris
Dvikupris kupranugaris (Camelus bactrianus) – kupranugarinių (Camelidae) šeimos porakanopis žinduolis, plačiai išplitęs Azijoje kaip naminis gyvūnas, tačiau retai sutinkamas natūralioje gamtoje.
Išvaizda
Dvikupriai kupranugariai nuo vienkuprių kupranugarių skiriasi išvaizda. Jų kūno ilgis siekia iki 3 m, aukštis ties ketera siekia 180-230 cm. Vidutinė masė – 450-500 kg. Turi trumpą, iki 50 cm ilgio, uodegą. Kailio spalva įvairi, nuo rusvai pilkos iki tamsiai rudos, o patys ilgiausi plaukai dengia kaklą. Žiemai dvikupriams kupranugariams užauga tanki ir ilga vilna, tačiau pavasarį, kylant oro temperatūrai, jie labai sparčiai šeriasi.
Dvikupriai kupranugariai turi ilgą kaklą ir ištęstą galvą. Viršutinė jų lūpa perskelta, o akys apsaugai nuo smėlio ir vėjų pridengtos ilgų blakstienų. Kaip vienkupriai kupranugariai, geba užspausti nosį. Kupranugarių kojos baigiasi dviem pirštais, tačiau jie į žemę remiasi ne kanopomis, bet padų pagalvėlėmis.
Fiziologija
Kupranugarių skrandį sudaro keletas skyrių, palengvinančių augalinio maisto virškinimą.
Kuprose, skirtingai nuo plačiai paplitusios nuomonės, šie gyvūnai kaupia ne vandenį, bet riebalus. Prie nepalankių gyvenimo sąlygų prisitaikę ir vidaus organai: specifinės sandaros inkstai iš organizmo šalina tirštesnį šlapimą. Be to, kupranugarių eritrocitai yra ne apvalūs, kaip daugumos žinduolių, bet ovaliniai, todėl šie gyvūnai vienu metu gali išgerti didelį kiekį vandens. Dvikupriams kupranugariams būdingi didesni kūno temperatūros svyravimai nei kitiems žinduoliams: jos svyravimai gali siekti iki 8 °C, dėl to mažesnis tiek kūno perkaitimo, tiek peršalimo pavojus.
Paplitimas
Praeityje dvikupriai kupranugariai buvo plačiai paplitę visoje Centrinėje Azijoje, įskaitant Šiaurės Rytų Kiniją. Tačiau jau trečiajame tūkstantmetyje prieš mūsų erą šie gyvūnai buvo domestikuoti. Šiuo metu tokių gyvūnų skaičius siekia 2,5 mln. Laukinių dvikuprių kupranugarių populiacija, suskaidyta į tris tarpusavyje nesusijusius arealus, siekia apie 950. Viena iš tokių grupių gyvena Takla Makano dykumoje, kita Lob Noro žemumoje ir trečioji – Gobio dykumoje.
Gyvenimo būdas
Dvikupriai kupranugariai yra žolėdžiai gyvūnai. Jų virškinimo sistema panaši į atrajojančių gyvūnų virškinimo sistemą, nors su pastaraisiais jie nesusiję. Dvikupriai kupranugariai gali išbūti ilgai negėrę ir vienu metu išgerti iki 100 l vandens.
thumb|center|400px|Dvikupris kupranugaris [[Lietuvos zoologijos sodas|Kauno zoologijos sode]]
Mažosios Riešės piliakalnis
Mažosios Riešės piliakalnis (arba Batarėja) įrengtas Riešės upelio kairiojo kranto aukštumos pakraštyje, ~0,5 km į šiaurės vakarus nuo Mažosios Riešės kaimo. Piliakalnio aikštelė trikampė, 32 m ilgio, 45 m pločio šiauriniame gale, 1,5 m aukštesniu šiauriniu kraštu. Šiaurės rytinį kraštą juosia 65 m ilgio, 1 m aukščio, sulėkštėjusio supilto pylimo liekanos. Šiaurėje ir rytuose nuo aukštumos piliakalnį skiria 20 m pločio, iki 4 m gylio dauba. Šlaitai vidutinio statumo, statūs, 4 (šiaurės rytuose) – 20 m aukščio.
400 m į šiaurės vakarus yra V–XII a. Aukštųjų Rusokų pilkapynas (tyrinėtas 1974 m.).
Piliakalnis datuojamas I tūkst. – II tūkst. pradžia.
thumb|left|250px|Piliakalnis (viršūnė apaugusi beržais)
Zelenovas (Minchenvaldė)
Zelenovas (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Lindenhorst, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Zalesjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. Nuo 1947 m. liepos 25 d. Bolšakovo rajono, nuo 1965 m. sausio 12 d. Polesko rajono Zalesjės apylinkės kaimas.
Hirosimos prefektūra
Hirosimos prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Čiūgoku regione, Honšiū saloje. Sostinė – Hirosima.
Istorija
Hirosimos prefektūros vietoje anksčiau buvo Bingo ir Akio žemės. Ši prefektūra yra Čiūgoku regiono centras. Čia iki Sekigaharos mūšio buvo įsikūręs Morio klanas.
Hirosima smarkiai nukentėjo, kai ant jos Antrojo pasaulinio karo metais buvo numesta atominė bomba.
Geografija
thumb|300px|Hirošimos prefektūros žemėlapis
Hirosimos prefektūra įsikūrusi pačiame Čiūgoku regiono viduryje, pietuose turinti priėjimą prie Vidinės Japonijos jūros. Rytuose prefektūra ribojasi su Okajamos prefektūra, šiaurėje – su Totorio ir Šimanės prefektūromis ir pietvakariuose – su Jamagučio prefektūra.
Miestai
Hirosimos prefektūroje yra 14 miestų:
Miesteliai ir kaimai
Miesteliai ir kaimai pagal apskritį:
Miestų, miestelių ir kaimų susijungimai
Nuo 2003 m. vasario mėn. įvykdyti net 23 sujungimai. Paskutinis įvykdytas 2006 m. kovo 1 d., kai Fukajasu apskrityje buvęs Kanabės miestelis buvo prijungtas prie Fukujamos miesto. Taip pat buvo panaikinta Fukajasu apskritis.
Ekonomika
Hirosimoje gerai išvystyta automobilių ir laivų gamybos pramonė. Čia įsikūrusi ir „Mazda“ korporacijos būstinė.
Sportas
Hirosimos prefektūroje esti šios sporto komandos.
Futbolo:
Beisbolo:
Tinklinio:
Hey, Man!
„Hey, Man!“ yra pop singlas iš debiutinio studijinio albumo „Whoa, Nelly!“, išleistas Kanados/Portugalijos atlikėjos Nelly Furtado. Ši daina buvo išleista, kaip singlas tik Jungtinėje Karalystėje ir Vokietijoje. „Hey, Man!“ single yra dainos „White Man Sleeps“, kurią atlieka Kronos Quartet elementai.
Šiai daina sukurtas vaizdo klipas, kuris nufilmuotas Londone.
Lietuvos jūrų muziejus
thumb|Ekspozicijų salė thumb|[[Lietuvos jūrų muziejaus delfinariumas|Muziejaus delfinariumas (1994 m., arch. Petras Lapė )]]
– lietuviškas marinistinis muziejus.
Įsikūręs Klaipėdos Kopgalyje, šiauriausiame Kuršių nerijos taške.
Nuo 1994 m. veikia muziejaus delfinariumas.
Svarbiausi skaičiai
Užima ~33 tūkst. m² plotą.
2022 m. pab. fondą sudarė 93994 eksponatai. Didžiausias rinkinys (19 787 vienetai) – jūrų faunos preparatai (moliuskų kriauklės, koralai, vėžiagyviai, dygiaodžiai, jūrų paukščiai, žuvys ir žinduoliai). Muziejaus rinkiniuose yra ir geologijos, archeologijos, etnografijos, numizmatikos, kartografijos, laivų technikos, raštijos, filatelijos eksponatų. Gyvų eksponatų – 957 gyvūnai. Be rinkinių eksponavimo, muziejuje vykdomos edukacinės programos.
Lankytojai
Iki 2008 m. muziejų kasmet aplankydavo ~500 tūkst. lankytojų, vėliau ~300 tūkst., uždarius delfinariumą jų dar sumažėjo, 2011 m. muziejų aplankė ~100 tūkst. lankytojų. 2022 m. aplankė 335 tūkst. lankytojų.
Istorija
1971 m. liepos 11 d. Klaipėdos kraštotyros muziejuje atidaryta Jūrų skyriaus ekspozicija. 1972 m. prasidėjo Nerijos forto (Kopgalio tvirtovės) restauravimas (architektai P. Lapė ir L. Šliogerienė; 1866 m. statinys), akvariumo statyba, įrengti baseinai, ekspozicijų salės. Tyrinėjant forto liekanas buvo aptikta daug karinės amunicijos liekanų. Išminuotojai išgabeno daugiau kaip 20 tūkst. nesprogusių šaudmenų. Remontas truko iki 1979 m. Jį finansavo Klaipėdos miestas ir žvejų organizacijos, techninę pagalbą suteikė laivų remonto įmonės ir laivų statykla „Baltija“. 1975 m. spalio 1 d. įsteigtas Klaipėdos jūrų muziejus. 1975 m. surengtos ekspedicijos į Centrinį Rytų Atlantą. 1977 m. gruodžio 30. įsigyti pirmieji eksponatai – kuoduotieji pingvinai. 1978 m. lapkričio 1 d. baseine įkurdintas pirmasis Baltijos pilkasis ruonis vardu Tomas. 1979 m. liepos 28 d. muziejus atidarytas lankytojams.
1982 m. lapkritį muziejaus kūrėjams (A. Žaliui, A. Každailiui, P. Lapei, L. Šliogerienei, E. Buivydui, A. Stankevičiui, A. Aukštuoliui, R. Lapinskui, R. Vasiliauskui) skirta LTSR Valstybinė premija. 1982–1984 m. vyko baseinų jūrų žinduoliams statyba. Ją baigus, imta įrenginėti atrakcionų aikštelė Šiaurės jūrų liūtų pasirodymams. 1986 m. balandžio 10 d. į krantą iškeltas ir senųjų žvejybos laivų aikštelėje pastatytas VŽT Dubingiai. 1988 m. rugsėjo 1 d. atidaryta Kuršių nerijos gamtos skyriaus ekspozicija. 1989 m. birželio 28 d. į Kuršių marias nuleistas pirmasis Jūrų muziejaus plaukiojantis eksponatas – kurėnas.
1987 m. pradėtas statyti delfinariumas Iki 1994 m. buvo įrengtos oro kompresorinės, Baltijos jūros vandens siurblinės, valymo įrenginiai. Taip pat atrakcionų aikštelėje įrengtos tribūnos žiūrovams. 1991 m. balandžio 21 d. pirmąsyk išperinti Magelano pingviniukai. 1993 m. rugsėjo 21 d. iš Sevastopolio atskraidinti pirmieji delfinai. 1994 m. balandžio 30 d. delfinariumas atidarytas. 1997 m. muziejui suteiktas Respublikinio muziejaus statusas.
1997 m. vasario 17 d. žvejo sodyboje įvyko, manomai tyčinis, gaisras. Sudegė pagrindinio namo stogas, aprūko sienos. Pastatas buvo rekonstruotas.
1997 m. pabaigoje organizuota ekspedicija į Taitį. 1998 m. dvi delfinės atsivedė pirmuosius jauniklius. 2000 m. pavasarį pradėtas jūrų faunos ekspozicijos pertvarkymas. Tais pačiais metais restauruotas VŽT Dubingiai. 2002 m. įrengtos dvi naujos ekspozicijos – „Neringos forto istorija“ poternoje ir valčių paroda kieme. 2004 m. baigtas jūrų faunos ekspozicijos pertvarkymas. 2005 m. gegužės 18 d. atidaryta ekspozicija „Jūrinis paveldas: fragmentai iš gelmių“. 2006 m. liepos 20 d. atidaryta ir atnaujinta inkarų ekspozicija.
2013 m. lapkričio 11 d. – 2017 gruodžio 3 d. muziejus buvo uždarytas rekonstrukcijai.
Ekspozicijos
Ekspozicijos įsikūrusios Nerijos forte, kitaip Kopgalio tvirtovėje – akvariumas, jūrų gamtos ekspozicija, jūrų paukščių ir žinduolių baseinai, laivybos istorijos ekspozicija. Netoli forto, arčiau Kuršmarių yra atskiras delfinariumo pastatas. Į pietus nuo muziejaus įrengta Pajūrio etnografinė žvejo sodyba, o dar piečiau yra istorinių žvejybos laivų aikštelė.
1988 m. rugsėjį prie Senosios perkėlos, restauruotuose keturiuose vasarnamiuose, įrengta Kuršių nerijos gamtos ekspozicija. 1997 m. ji perduota Kuršių nerijos nacionaliniam parkui.