cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Seivų ežeras
Ežeras ištįsęs rytų – vakarų kryptimi apie tris kilometrus. Krantai vidutinio aukščio, iš dalies apaugę miškais. Vakarinis krantas žemas ir užpelkėjęs. Vaitakiemio pusėje iš vandens kyšo didžiulis akmuo. Keturios valstybės saugomos salos – floros ir faunos draustinis. Arčiau pietinio kranto, ties ežero viduriu, yra didoka, apaugusi krūmais sala. Pasak padavimų, joje senovėje stovėję rūmai. Pirmos žinios apie ežerą siekia 1530 metus, jis buvo vadinamas Baltaisiais Seivais. Kraštotyrininkas Juozas Vaina pavadinimą kildina iš žodžio šeivos – iš ežere augančių nendrių gaunami ašutai, kuriuos naudoja audinių gamyboje. Nuo Seivų dvaro pusės į ežerą nutiestas polinis tiltas. Prie ežero įsikurę trys kaimai: pietinėje pusėje Seivai, o šiaurinėje – Šlynakiemis ir Ožkiniai. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje iš ežero buvo nutiestas keturių kilometrų ilgio vandentiekis į netoliese esančią Trakiškių geležinkelio stotį. Vaivadijos kelias 25px|DW651 Seinai – Suvalkai atskiria ežerą nuo Bokšių ežero.
Daušiškių apylinkė
Daušiškių apylinkė (arba Dausiškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šiaulių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šiaulių rajonui. 1954 m. prijungta Lukšių apylinkė ir dalis Vinkšnėnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Daušiškių apylinkė prijungta prie Ginkūnų apylinkės.
Salvinija Anikinienė
Salvinija Anikinienė (g. 1949 m. rugsėjo 3 d. Kaune) – Lietuvos dailininkė, tekstilininkė, pedagogė.
Biografija
Mokėsi Kauno dailės mokykloje. 1974 m. baigė Vilniaus dailės institutą.
1967-1969 m. gamyklos „Kauno Audiniai“ kopijuotoja, 1973-1975 m., Vilniaus modelių namų dailininkė – modeliuotoja. Nuo 1975 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Menų fakulteto Taikomosios dailės ir technologijų katedros dėstytoja, nuo 1992 m. docentė. 1991-1997 m. Šiaulių Jovaro vidurinės mokyklos mokytoja.
Nuo 1990 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Naudorius
Naudorius – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, 8 km į vakarus nuo Alytaus miesto. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,53 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 75,3 m. Pietinis krantas aukštas, kiti krantai žemi, pelkėti. Aplinkui stūkso miškas. Sąsiauriais (upeliais) ežeras per pelkę šiaurėje jungiasi su Kavalio, pietuose – su Pluvijos ežeru (Kilminės upės baseinas). Į vakarus įsikūręs Arminų II kaimas.
Salvinija Anikinienė
Kūryba
Metodinių straipsnių technologijų mokytojams autorė ir bendraautorė.
Salvatore Sirigu
Salvatorė Sirigu (g. 1987 m. sausio 12 d.) – Italijos futbolininkas, žaidžiantis vartininko pozicijoje.
2011 m. liepos viduryje italas pasirašė ketverių metų sutartį su prancūzų Paris Saint-Germain klubu.
2012 m. Sirigu buvo trečiasis Italijos vyrų futbolo rinktinės vartininkas ir dalyvavo EURO 2012 čempionate.
Gegužės 15
Gegužės 15 yra 135-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 136-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 230 dienų.
Vardadieniai
Izidorius – Sofija – Algedas – Jaunutė – Zofija
Dvijuostis grakštenis
Gyvenimo ciklas trunka 2 metus. Jų kūno ilgis siekia 6-10 mm. Lervos vystosi negyvų lapuočių medienoje. Suaugusi dvijuostė leptura skraido nuo gegužės iki rugsėjo mėn.
Porūšiai ir varietetai
Išskiriami trys Stenurella approximans porūšiai; savo ruožtu aprašyti trys nominatyvaus porūšio varietetai:
Komandantas
Komandantas  – karinis laipsnis Prancūzijos, Ispanijos, Airijos kariuomenėse, lygus kitų šalių armijos majorui (NATO sistemoje rangas OF-3).
Airija
Komandantas (santr. Comdt) – karinis laipsnis Airijos armijoje ir Airijos aviacijos korpuse, lygus kitų šalių majorui. Airijos laivyno tarnyboje to paties lygio laipsnis vadinasi komanderis leitenantas.
Prancūzija
Komandantas, sutrumpintai iš ) 'kapitonas vadovaujantis (batalionui)') – Prancūzijos armijos ir karinių oro pajėgų karinis laipsnis, atitinkantis kitų šalių majorą.
Komandantas pėstininkų daliniuose dar vadinamas ) 'bataliono vadas', šarvuočių daliniuose 'eskadronų vadas', artilerijoje ir žandarmerijoje –  'eskadrono vadas'.
Komandantas yra kreipinys Prancūzijos karo laivyne, taip kreipiamasi į capitaine de corvette, capitaine de frégate ir capitaine de vaisseau.
Ispanija
Ispanijos armijoje ir Karinėse oro pajėgose komandantas irgi yra kitų valstybių majoro analogas.
Pietų Afrika
Pietų Afrikoje komandantais XIX a. – XX a.pr. vadino milicijos dalinių vadus.
1950-1994 m. Pietų Afrikos armijoje, Pietų Afrikos Karinėse oro pajėgose ir Pietų Afrikos Medicininėje tarnyboje komandantas buvo karininko laipsnis, analogiškas kitų šalių papulkininkio ar pulkininko leitenanto laipsniui.
Kanalas
thumb|250px|Laivybinis [[Birmingamo kanalas. Anglija]]
Kanalas – dirbtinė upė ar sąsiauris. Kanalai skirstomi į laivybinius ir irigacinius.
Laivybiniai kanalai
Svarbiausi pasaulio laivybiniai kanalai yra Panamos kanalas, Sueco kanalas, Didysis Kinijos kanalas, Kylio kanalas, Korinto kanalas, Reino-Dunojaus kanalas, Volgos-Dono kanalas.
Lietuvoje laivybos reikmėms iškastas Vilhelmo kanalas, be to, nesėkmingai buvo bandoma iškasti Ventos perkasą.
Irigaciniai kanalai
Irigaciniai kanalai kasami tiekti vandenį (iš upių, ežerų, tvenkinių) vietovėms, kur yra vandens stygius. Vienas ilgiausių irigacinių kanalų pasaulyje yra Karakumų kanalas. Irigaciniu kanalu taip pat galima laikyti senovines vandentiekio sistemas – akvedukus.
Be to, dar išskiriami drenažo arba melioracijos kanalai, kuriais pašalinamas vandens perteklius iš supelkėjusių, drėgnų vietų (tokių kanalų daug Nyderlanduose, įvairių upių deltose).
Taip pat kasami vandens reguliaciniai kanalai, kuriais sujungiami du vandens telkiniai idant nuleisti vieno iš jų potvynio vandenis į kitą arba papildyti vandeniu sausuoju laikotarpiu. Lietuvoje tokio tipo yra Sanžilės kanalas. Šventosios-Nevėžio kanalas buvo iškastas papildyti Nevėžio debitą, Papio kanalas – papildyti Vokę, Banko kanalas – kaip sausinimo griovys.
Araratas (miestas)
Araratas (🇦🇲) – miestas vidurio vakarų Armėnijoje, 42 km į šiaurės vakarus nuo Jerevano, prie sienų su Iranu, Turkija ir Nachičevanės respublika. Geležinkelio stotis. Išvystyta statybų pramonė.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1929 m., 1935 m. prijungta prie Davalu kaimo. 1957 m. atidarytas cemento kombinatas.
Samaros sritis
Samaros sritis – sritis pietrytinėje europinės Rusijos dalyje, Pavolgio federalinėje apygardoje, prie Volgos upės vidurupio.
Samaros sritis įkurta 1928 m. gegužės 14 d. ir vadinosi Pavolgio sritimi. 1929 m. pervadinta Pavolgio kraštu, o 1935 m. Kuibyševo kraštu. 1936–1990 m. vadinosi Kuibyševo sritimi. Srities plotas – 53 600 km². Gyventojų – 3 239 737 (2002). Administracinis centras – Samara. Srities gubernatorius – Vladimiras Artiakovas (Владимир Артяков).
Administracinis suskirstymas
Samaros sritis suskirstyta į 27 rajonus:
Miestai
Didžiausi miestai (tūkst. gyv., 2005 m.):
Sent Lusija
Sent Lusija  – sala ir valstybė Mažuosiuose Antiluose, skiriančiuose Atlanto vandenyną nuo Karibų jūros. Artimiausi salos kaimynai – Sent Vinsentas ir Grenadinai pietuose, Barbadosas pietryčiuose ir Martinika šiaurėje. Dėl dažnai besikeitusios britų ir prancūzų valdžios šalis dažnai vadinama „Vest Indijos Helene“ – lyginama su mitine gražiausia pasaulio moterimi, dėl kurios kilo Trojos karas.
Istorija
Sent Lusija – viena iš Priešvėjinių Antilų salų, vardą gavusi nuo Šventosios Liucijos. Pirmieji europiečiai saloje apsilankė apie 1500 m. Pirmąją kolonizaciją įvykdė Prancūzija 1660 m. Didžioji Britanija valdė salą nuo 1663-ųjų iki 1667-ųjų, vėliau 14 kartų kovojo dėl šios salos su Prancūzija, kol galiausiai visiškai užvaldė Sent Lusiją 1814 m. Nuo 1958 iki 1962 m. šalis buvo Vest Indijos federacijos dalis. Nepriklausoma šalimi Sent Lusija tapo 1979 m. vasario 22 d.
Emyras
miniatiūra|Bucharos emiras Mohammed Alim Khan, 1911 Emyras – arabų ir kai kurių tiurkų naudotas ir naudojamas kilmingųjų titulas ir pareigos. Naudojamas Artimuosiuose Rytuose, Šiaurės Afrikoje. Kai kuriose šalyse šis žodis rašomas amir, kas arčiau arabiškam tarimui. Iš jo kilęs karinis laipsnis admirolas.
Sent Lusija
Politinė sistema
Sent Lusija – Britų Tautų Sandraugai priklausanti valstybė. Faktinis šalies vadovas – Anglijos karalius, atstovaujamas generalgubernatoriaus. Šis skiria premjerą ir tvirtina ministrų tarybą. Įstatymų leidybos valdžia priklauso dviejų rūmų parlamentui – Asamblėjos Rūmams (17 narių) ir Senatui (11 narių). Galioja 1979 m. konstitucija.
Emyras
Etimologija
Arab. أمير (amīrah, ãmir) 'vadas', 'generolas', vėliau 'kunigaikštis'. Dar rašomas amir, aamir or ameer. Žodis amir 'genties vadas' ar 'karo vadas' kilęs iš arabiškos šaknies amr 'vadovauti'. Pradžioje reiškė bet kokios žmonių grupės vadą. Vėliau ėmė reikšti nedidelių valstybių valdovus, t. y., tapo titulu. Šiuolaikinėje vartosenoje emyras reiškia 'kunigaikštis'. Į anglų kalbą emir atėjo iš.
Naudojimas
Emyrais vadinami kunigaikščio lygio valdovai. Taip pat emyro titulas suteikiamas arabų karalių (pvz., Saudo Arabijos) sūnums, kaip kad ir europiečių karalių sūnūs gauna kunigaikščio (princo) titulą.
Sent Lusija
Politinė sistema
Sent Lusija priklauso Karibų bendrijai (CARICOM) ir Rytų Karibų valstybių organizacijai (OECS).
Emyras
Naudojimas
Emyrais (amir al – chadži) vadina ir žmones, vadovaujančius didelėms maldininkų grupėms, keliaujančioms į Meką.
Persiškas titulas mirza yra sutrumpintas emyr – zade (pers. امیر زادح, amir zâdah 'emyro sūnus') variantas.
Susiję kariniai titulai
Nuo pat pradžių emyras buvo ir karinis titulas, apytiksliai reiškęs 'generolas', 'vadas'. Laivyno titulas admirolas kilęs iš arabiško titulo amir al – bahr 'generolas jūroje', kuriuo vadindavo laivyno vadus ir kartais laivyno ministrus.
Kai kuriose musulmonų kariuomenėse emyras buvo karininko laipsnis. Mogolų Indijoje emyrai vadovaudavo raitelių tūkstantinei (1000 raitelių). Tokią tūkstantinę sudarydavo 10 šimtinių, kurioms vadovaudavo sipah salarai. Dešimčiai tūkstantinių vadovaudavo malikas.
Sent Lusija
Administracinis suskirstymas
Sent Lusijos sala yra dalinama į 11 kvartalų:
Geografija
thumb|left|200px|Sent Lusijos geografinis žemėlapis
Sent Lusijos sostinė yra Kastris, jame gyvena trečdalis salos populiacijos. Iš kitų Karibų valstybių sostinių jis išsiskiria paprasta, tačiau spalvinga architektūra. Keliautojams Kastris pristatomas kaip juvelyrų sostinė.
Sent Lusijos kalnai miškingi, juose teka daug sraunių upių. Vulkaninės pėdsakai pastebimi daugelyje salos vietų. Sufrierre, miestelyje, virš kurio kyla ugnikalnių viršūnės, liko ugnikalnio krateris ir kunkuliuojantys purvo klanai. Į pietus nuo salos vidurio plyti sritis su 18 ugnikalnių ir daugybės kraterių grandine. Saloje daug paplūdimių, kai kurie pietvakariniai apnešti juodu vulkaniniu smėliu.
Salos klimatas yra tropinis, švelninamas šiaurės rytų vėjų. Lietingas sezonas trunka nuo gegužės iki gruodžio. Rifai aplink salą apgyvendinti daugybės retų žuvų rūšių, tinkami snorkelingui ir nardymui.
Ekonomika
Žemės ūkis Sent Lusijoje sudaro 5 % salos Bendrojo vidaus produkto (BVP). Pagal išauginamų bananų derlių Sent Lusija tarp Karibų jūros valstybių antra. Žemės ūkyje dirba apie 22 % šalies darbo jėgos. Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra kokosai, bananai, kakava ir citrusiniai vaisiai. Daugiausiai auginami bananai ir kokosai. Valdžia skatina gyventojus auginti mangus, avokadus, kakavą, kaip papildomus ar pelno produktus. Vandenyse aplink salą žvejojama: 2000 m. sugauta 1795 t žuvų, ypač tunų ir korifenų.
Eksportuojami bananai, apranga, kokosai, kakava, citrusiniai vaisiai. Importuojamas maistas, chemikalai, degalai, įvairios mašinos, transporto įranga. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Didžioji Britanija ir JAV.
Demografija
Didžioji dauguma (82,5 %) salos gyventojų yra juodaodžiai. 11,9 % gyventojų yra maišytos rasės, 2,4 % indiškos kilmės, 1 % baltieji (prancūzų, anglų, airių kilmės). Taip pat yra šiek tiek libaniečių, sirų, iš Rytų Azijos kilusių gyventojų. Oficiali Sant Lusijos kalba yra anglų, tačiau tarp gyventojų (80 %) paplitusi kreolinė kalba (Kwéyòlaka), sudaryta iš prancūzų, anglų, karibų ir afrikietiškų kalbų.
Dauguma Sent Lusijos gyventojų yra krikščionys: 70 % – katalikai, 7 % – Septintosios Dienos adventistai, 6 % – sekmininkai, 2 % – evangelikai, 2 % – anglikonai, 2 % – rastafariečiai.
Vidutinė gyvenimo trukmė – 72,31 m. (2000 m.). Raštingumas – 67 %.
Kultūra
Sent Lusijai būdinga karibietiška kultūra – britiškos, prancūziškos ir afrikietiškos kultūros mišinys. Kaip ir kitur Karibuose, Sent Lusijoje kalbama kreolų kalba (orig. kwéyòl), populiari regio, džiazo, soca muzika, vyksta spalvingi karnavalai.
Sent Lusija, nepaisant to, kad yra maža šalis, turi net 2 Nobelio premijų laureatus – ekonomistą Arthur Lewis ir poetą Derek Walcott.
Kuneitra
Istorija
1967 m. birželio 10 d., Šešių dienų karo metu, Kuneitra buvo užimta Izraelio pajėgų. Miestas buvo smarkiai nuniokotas, o jo gyventojai evakuavosi. Sirija kelis kartus bandė miestą atkovoti, kol 1973 m. tai pavyko padaryti. Prasidėjo Jom Kipuro karas, Izraelis subombardavo sutelktas gausias Sirijos sausumos pajėgas ir atgavo teritorijos kontrolę. 1974 m. po tarptautinės sutarties Kuneitra grąžinta Sirijos kontrolei. Atsitraukdamos Izraelio pajėgos sulygino miestą su žeme. Iki šių dienų miestas išlikęs sugriautas, Sirija pastatė muziejų karo atminimui. Tik nedaugelis gyventojų sugrįžo į Kuneitrą, ir verčiasi daugiausia aptarnaudami JTO taikdarių pajėgas.
Armėnijos sritys
thumb|Armėnijos sritys (numeris lentelėje atitinka numerį žemėlapyje)|250px Armėnija suskirstyta į 10 sričių (marzų; marzer, vns. – marz) ir savarankišką administracinį vienetą (Jerevano miestą):
Narbutiškė
Narbutiškė – kaimas centrinėje Rietavo savivaldybės dalyje, 1 km į šiaurės rytus nuo Rietavo, kairiajame Jūros upės krante.
Braziškiai
Braziškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3,5 km nuo Gaurės.
Indinis mangas
Indinis mangas (Mangifera indica) – anakardinių (Anacardiaceae) šeimos visžalių augalų rūšis, komerciškai svarbiausia iš visų, priklausančių mango genčiai. Natūraliai auga Indijoje, vėliau paplito po Pietryčių Aziją, o dabar auginamas daugelyje tropinių kraštų.
Tai 35-40 m aukščio medis, kurio lajos skersmuo siekia 10 m. Lapai pražangūs, paprastieji, 15-35 cm ilgio ir 6-16 cm pločio. Jauni lapai būna oranžiškai rausvi, vėliau tamsiai vyšniniai, suaugę – žali. Žiedai kvapnūs, susitelkę 10-40 cm ilgio šluotelėse, žiedeliai balti, smulkūs, su 5 vainiklapiais, kurių ilgis 5-10 mm. Vaisius – kaulavaisis, subręstantis per 6 mėnesius. Sferiškas, netaisyklingas, dažniausiai gelsvai rausvas arba tamsiai vyšninis, nors būna žalių, geltonų, oranžinių ir kt. Viduje būna didelė, plokščia, sunkiau nuo apyvaisio atsiskirianti sėkla. Minštimas geltonas ar oranžinis, kvapnus, saldus, plaušingas (ypač prie sėklos).
Mango vaisiai valgomi švieži, dedami į desertus, šerbetus, tortus, uogienes, iš jų spaudžiamos sultys, gaivieji gėrimai. Vaisiuose yra vitaminų C, A, E, B6, K, amino rūgščių, kalio, vario. Vaisių žievelėje gausu antioksidantų. Svarbiausi mango vaisių tiekėjai pasaulyje yra Indija, Kinija, Tailandas, Indonezija, Meksika, Pakistanas, Brazilija.
Salantų regioninis parkas
Salantų regioninis parkas – regioninis parkas šiaurės vakarų Lietuvoje. Plotas 13630 ha, miškai užima 22 proc. teritorijos. Direkcija Salantuose. Parkas įsteigtas siekiant išsaugoti Erlos-Salanto-Minijos senslėnio ir jo apylinkių gamtinę ekosistemą bei kultūros paveldo vertybes.
Gamtos vertybės
Nuostabūs Minijos ir jos intakų Salanto, Mišupės, Dubeikio bei kitų upelių slėniai, išraižyti gaivinančių šaltinių, slėpiningų raguvų bei stačiašlaičių atodangų, nuo kurių atsiveria nepakartojami reginiai. Didžiausi Lietuvoje Šauklių, Kulalių, Igarių riedulynai (kulalinės), kur nepaliesti guli paskutinio apledėjimo (prieš 10–12 tūkst. metų) palikti rieduliai, įspūdingas penktas pagal dydį Lietuvos akmuo – Šilalės kūlis. Pasigrožėti riedulių įvairove, susipažinti su riedulynams būdinga augalija, grybija bei gyvūnija galima keliaujant pažintiniu gamtos taku Šauklių riedulyne – draustinyje.
Antanas Pranas Daniliauskas
Antanas Pranas Daniliauskas (1876 m. sausio 2 d. Sintautai – 1941 m. gruodžio 31 d. Rešiotai, Kansko rajonas, Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos mokytojas, švietėjas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.
Biografija
Pradžios mokslus ėjo Sintautų pradinėje mokykloje, juos tęsė Marijampolės gimnazijoje. Nuo 1895 m. studijavo Sankt Peterburgo universiteto Filologijos fakultete. Priklausė lietuvių studentų draugijai. Bendradarbiavo draudžiamojoje lietuvių spaudoje. Prasidėjus „Sietyno“ bylai žandarai kratė jo butą Sankt Peterburge, rado lietuvių studentų draugijos bibliotekėlę – 16 lietuvių knygų ir laikraščių bei straipsnio „Varpui“ rankraštį. 1897–1898 m. ir 1899–1901 m. kalintas Sankt Peterburgo ir Kalvarijos kalėjimuose, vėliau metus gyveno tremtyje Taline. 1903 m. baigė Kazanės universitetą. Negalėdamas gauti darbo Lietuvoje, dirbo Rusijoje.
Salantų regioninis parkas
Gamtos vertybės
Parke auga 4,8 metrų apimties Salantų kaštonas. Parke nereti juodieji apolonai, spalvingi machaonai randami natūraliose pievose. Didelis Šauklių riedulynas (162 ha), kurio savitas vaizdas palieka neišdildomą įspūdį. Yra puiki apžvalgos vieta yra prie Skaudalių alkakalnio Kalnalio apylinkėse. Salantuose gamtininkas M. Ivanauskas savo privačiame sklype laiko egzotinius paukščius ir žvėris.
Kultūros paveldas
thumb|220px|left|Salantų neogotikinė bažnyčia thumb|220px|left|Kryžiai Orvidų sodyboje Praeitį mena net 10 piliakalnių, iš kurių garsiausi – Imbarės ir Kartenos. Salanto slėnyje stūkso legendinis Gaidžio kalnas, Erlos senslėnyje – Alkos kalnas, o Eiškūno ir Šakalės upelių slėnių terasose – Šauklių ir Šilalės senovės kulto vietos. Kartenos, Mosėdžio, Kalnalio bažnyčios – architektūros paminklai. Plačiai žinomas vyskupo Motiejaus Valančiaus gimtinės muziejus Nasrėnuose. Lankytojus traukia gydytojo V. Into dėka akmenų karalyste tapęs Mosėdis su akmenų muziejumi bei įspūdinga akmentašių Orvidų sukurta vizija Gargždelės kaime. Kraštotyros muziejai yra Mosėdžio, Kartenos ir Salantų mokyklose.
Laisvalaikis ir pramogos
Kalnų upę primenanti srauni, slenkstėta Minija vilioja vandens turistus. Žvejai mėgsta pažvejoti Minijoje, Salante ir Mosėdžio tvenkinyje. Pailsėti galima prie Mosėdžio, Juodupėnų, Salantų tvenkinių. Parkui priklauso 25 km Minijos atkarpa nuo tilto ties Aleksandravu iki Kartenos. Plaukiant draudžiama išlipti gamtiniame rezervate ties Dyburių kaimu. Parke yra 4 stovyklavietės.
Švenčiamos Užgavėnės, Atvelykis, Joninės, vyksta country muzikos festivaliai, Tarptautinis folkloro festivalis, tradicinis Kartenos piliakalnio festivalis „Kuršių genties vartus pravėrus“.
Jokūbas II (Škotija)
thumb|Jokūbas II
Jokūbas II (viduriniąja škotų kalba Iames Stewart; 1430–1460 m.) – Škotijos karalius 1437–1460 m., Jokūbo I ir Joanos Bofort sūnus. Apie jo ankstyvąjį gyvenimą nieko nežinoma, išskyrus tai, kad gimimo metu mirė jo brolis dvynys Aleksandras ir Jokūbas tapo paveldėtoju bei Rotsėjaus hercogu (Duke of Rothesay). 1437 m. vasario 21 d. Jokūbas I buvo nužudytas ir šešiametis Rotsėjaus hercogas paveldėjo sostą ir tapo Jokūbu II.
1449 m. devyniolikmetis Jokūbas vedė penkiolikmetę Gelderso kunigaikštytę Mariją. Su Marija susilaukė septynių vaikų, iš kurių šeši išgyveno iki pilnametystės. Ši santuoka padėjo pagerinti Škotijos ir Flandrijos santykius.
Jokūbas buvo sėkmingas karalius, populiarus tarp nekilmingųjų, su kuriais kaip ir daugelis Stiuartų dažnai bendravo, tiek taikos, tiek karo metais. Jo leisti įstatymai buvo orientuoti į liaudį. Tėvo pomėgio literatūrai jis nepaveldėjo, skirtingai nuo dviejų savo seserų. Jo valdymo metu vyskupas Turnbull įsteigė Glazgo universitetą, o tai rodo, kad jis skatino švietimą. Kaip ir tėvas pasižymėjo energingumu. Neigiamą atspalvį Jokūbo II valdymui pridėjo Duglaso kunigaikščio nužudymas.
Ankstyvasis valdymo laikotarpis
Nuo 1437 iki 1439 m. vyriausybei vadovavo Archibald Douglas, V Duglaso kunigaikštis. Po jo mirties, nesant tinkamų aukšto statuso kunigaikščių, politinę valdžią dalinosi William Crichton (I Crichton lordas bei Škotijos lordas kancleris) ir Seras Alexander Livingston of Callendar. Livingstonas pasiekė, kad jis taptų Jokūbo globėju.
1440 m. karaliaus vardu aplankyti karalių jo Edinburgo pilyje buvo pakviesti jaunasis Duglaso kunigaikštis ir jo brolis, vienuolikmetis Deividas. Atvykę jie buvo priimti ir linksminami prie karaliaus stalo, tačiau netrukus klasta buvo su jais susidorota lapkričio 24 d. Edinburgo pilies kieme nukertant galvas. Šis įvykis buvo pavadintas „Juodąja vakariene“.
Mirtis
Žuvo nuo naujosios patrankos vardu „Liūtas“ sprogsmo apsiaučiant Roksburgo pilį.
Apuokėlis
Apuokėlis (Otus scops) – pelėdinių (Strigidae) šeimos paukštis. Maždaug strazdo dydžio, su „auselėmis“. Kūno viršutinė pusė rudai pilka su išilginiais siaurais juodais dryželiais ir smulkiu skersiniu raštu. Apatinė kūno pusė su išilginiais juodais dryželiais, pilkos spalvos. Pastaibis iki pirštų apaugęs plunksnomis.
Gyvena miškuose, soduose, parkuose. Lietuvoje labai reta, atsitiktinai atskrenda iš pietinių kraštų.
Kreiviškių akmuo
miniatiūra|250px|right|Kreiviškių akmuo
Kreiviškių akmuo – geologinis gamtos paveldo objektas Molėtų rajone, Dubingių seniūnijoje, Kreiviškių kaime, apie 900 m į rytus nuo kelio į Bijutiškio pusę, atviro lauko pakraštyje. Kelio nuorodų nėra.
Riedulys vadinamas „Velnio akmeniu“. Šiaurės vakarų šoninėje plokštumoje ant akmens daug gamtinės kilmės įdubimų, kur įžiūrima „ėriuko pėda“, apie 90 cm ilgio „dvigubos grandinės“ atspaudai.
Duomenys
miniatiūra|250px|left
Gaigalių piliakalnis
miniatiūra|282x282px|Gaigalių piliakalnisminiatiūra|281x281px|Gaigalių piliakalnis
Gaigalių piliakalnis – piliakalnis (A537K1P) ir gyvenvietė (A537K2P) Kupiškio rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės rytus nuo Gaigalių kaimo (Šimonių seniūnija), Šepetos pelkės rytiniame pakraštyje.
Piliakalnis
Piliakalnis datuojamas I tūkst. pr. m. e. pabaiga – I tūkst. m. e. m. Įrengtas atskiroje kalvoje, Šepetos pelkės rytiniame pakraštyje. Nupjauto kūgio formos kalvą beveik iš visų pusių juosia mažos pelkės. Šlaitai statūs, apie 9 m aukščio. Viršūnės aikštelė stačiakampio formos, nuapvalintais kampais, 29 x 27 m dydžio. Piliakalnio šiaurės vakarų šlaite, apie 3 m žemiau aikštelės, įrengta 30 m ilgio ir 5–7 m pločio, pietrytiniame šlaite, apie 2,5 m žemiau aikštelės – 40 m ilgio ir 5–6 m pločio terasa. Šios terasos šiaurės rytų šlaite buvo sujungtos trečiąja terasa, kuri apardyta ariant šlaitą.
XIX a. pab. – XX a. pr. Gaigalių piliakalnį aprašė Konstantinas Gukovskis, Fiodoras Pokrovskis, Liudvikas Kšivickis, 1943 m. – Petras Tarasenka. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1969 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, tyrinėtas 1971 m. ir 1980 m.
Piliakalnio šiaurinėje ir pietvakarių papėdėse 1980 m. aptikta senovės gyvenvietė, išliko jos kultūrinis sluoksnis. Rasta dviejų molinių dvigubo nupjauto kūgio formos verpstukų dalių, lipdytų puodų šukių gludintu ir grublėtu paviršiumi, puoštų gnaibytiniu ornamentu. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Archeologiniai tyrimai
XX a. pradžioje piliakalnį aprašė Liudvikas Kšivickis, 1943 m. – Petras Tarasenka. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1969 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1971 m. ir 1980 m. tyrė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai.
Piliakalnio šiaurinėje ir pietvakarių papėdėse 1980 m. aptikta senovės gyvenvietė, išliko jos kultūrinis sluoksnis. Rasta dviejų molinių dvigubo nupjauto kūgio formos verpstukų dalių, lipdytų puodų šukių gludintu ir grublėtu paviršiumi, puoštų gnaibytiniu ornamentu. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 1989 m. atlikus Gaigalių piliakalnio terasos pjūvį paaiškėjo, kad terasos vietoje senovėje buvo iškastas dabar jau užslinkęs apsauginis griovys, kurio išorėje stovėjo medinė gynybinė siena.
Piliakalnio apsauga
1997 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 23831), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu. 800px|thumb|center
Romanas Miliauskas
Biografija
1971 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1985–1988 m. studijavo Aukštojoje politikos mokykloje Prahoje, ten apgynė disertaciją „Kontrapropagandos vaidmuo kovoje su antitarybinėmis pertvarkos interpretacijomis“; humanitarinių mokslų daktaras. 1986-1988 m. Prahos Karolio universiteto filosofijos fakultete lankė intensyvų čekų kalbos kursą. 2001 m. mokėsi JAV Džordžo Maršalo Europos saugumo studijų centre (George C. Marshall European Center for Security Studies) Tarptautinių ir saugumo studijų koledže Garmiše-Partenkirchene (Garmisch-Partenkirchen), Vokietijoje.
1970–1971 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ redaktorius, 1971–1972 m. – biuletenio „Naujos knygos“ atsakingasis redaktorius, 1972–1973 m. – Vilniaus kuro aparatūros gamyklos laikraščio „Darbininko garbė“ korespondentas. Nuo 1988 m. žurnalo „Laikas ir įvykiai“ (nuo 1990 m. – „Pasaulis“) vyriausiasis redaktorius. Daugiausia rašė tarptautinių santykių, užsienio politikos ir politinės kultūros temomis. 1992–1995 m. – Lietuvos Respublikos Seimo pirmininko pavaduotojo padėjėjas, nuo 1995 m. – Užsienio reikalų ministro atstovas spaudai, diplomatinės tarnybos darbuotojas. 1994 m. Lietuvos ir Čekijos draugijos žurnalo „Lietuva ir Čekija“ redaktorius, išleidęs pirmus keturis numerius. Nuo 1998 m. Lietuvos ambasados Latvijoje patarėjas, Lietuvos ambasados Kanadoje patarėjas, Lietuvos ambasados Kazachstane ministras patarėjas.
Islandijos futbolo varžybos 2007 m.
Islandijos futbolo varžybos 2007 m.
Rusijos TFSR vėliava
thumb|right|250px|Ilgiausiai (1954-1991 m.) naudota Rusijos TFSR vėliava. Autorius - V. Viktorovas. thumb|right|250px|1991 m. naudota Rusijos TFSR vėliava. 1991-1993 m. - Rusijos Federacijos vėliava Rusijos TFSR vėliava, kitaip Rusijos Tarybų Federacinės Socialistinės Respublikos vėliava ar RTFSR vėliava - Rusijos kaip TSRS sąjunginės respublikos vėliava.
1918–1920 m.
1918 m. liepos 10 d. buvo patvirtinta pirmoji RTFSR Konstitucija. Jos 90 straipsnyje buvo aprašas: „RTFSR prekybinė, jūrų ir karinė vėliavos yra raudonas stačiakampis, kurio kairiajame kampe viršuje prie koto yra auksinės raidės Р.С.Ф.С.Р. arba užrašas Россійская Соціалистическая Федеративная Республика.“
1918 m. rugpjūtį naujoji konstitucija buvo išleista atskira knygele ir nauja rusiška rašyba. Joje buvo įklija, kurioje buvo pateikti spalvoti RTFSR herbo ir vėliavos atvaizdai. Įklijoje vėliava pavaizduota proporcijomis 5:8, o kairiajame kampe raidės Р, С, Ф, С ir Р išdėstytos kryžiumi. Iki šiol nėra žinoma, kuo remiantis įdėta tokia vėliavos iliustracija, ir nėra žinoma, ar buvo pagaminta nors viena tokia vėliava.
1920–1925 m.
1920 m. rugsėjo 29 d. buvo pakeistas Konstitucijos straipsnis apie vėliavą:
Buvo nupieštas naujas spalvotas RTFSR karinės vėliavos atvaizdas, kuris nuo 1918 m. varianto skyrėsi nedaug - raidės buvo platesnė ir žemesnės. Raidės ir raidžių rėmelis iš apačios ir dešinės - aukso spalvos. Vėliavos proporcijos - 1:2. Raidžių užimamo stačiakampio ilgis dukart mažesnis už vėliavos ilgį, o aukštis - už vėliavos aukštį.
1925 m. - valstybinių vėliavų naudojimo tvarka
1925 m. kovo 23 d. buvo priimtas nutarimas apie RTFSR valstybinės vėliavos naudojimo tvarką. Jame pirmą kartą panaudotas pavadinimas RTFSR valstybinė vėliava.
Prie pastatų, kuriuose įsikūrusios likusios valstybinės, profesinės, kooperacinės ir kitokios visuomeninės organizacijos, įstaigos ir įmonės per šventes keliamos paprastos raudonos vėliavos be užrašų ir simbolių.
Privatūs asmenys, privačios įmonės neprivalėjo per proletarines ir sąjungines šventes iškelti vėliavų.
1925 m. konstitucija
Antrojoje konstitucijoje įtvirtinta sąvoka „valstybinė vėliava“. Vėliava aprašyta taip: RTFSR valstybinė vėliava yra raudonas audeklo stačiakampis, kurio viršutiniame kairiajame kampe prie koto užrašas auksinėmis raidėmis Р.С.Ф.С.Р.. .
Pateiktas vėliavos vaizdas nesiskyrė nuo vaizdo, pateikto 1918 m.
1937–1954 m.
thumb|right|250px|RTFSR vėliava 1937-1954 m. 1937 m. sausio 21 d. buvo patvirtinta nauja RTFSR konstitucija. Joje buvo rašoma, kad RTFSR valstybinė vėliava yra stačiakampė, raudona, kurios viršutiniame kampe prie koto yra užrašas auksinėmis raidėmis РСФСР.
1937 m. balandžio 1 d. buvo patvirtintas naujas RTFSR valstybinės vėliavos vaizdas, kurį sukūrė dailininkas A. Milkinas. Skirtingai nuo ankstesnio varianto užrašas neturėjo rėmelio, o jo raidės (parašytos paprastu šriftu) - skiriamųjų taškų.
1954–1978 m.
thumb|right|250px|RTFSR vėliava (1954—1991) 1947 m. vasario mėn. TSRS AT Prezidiumas priėmė nutarimą, kuris rekomendavo sąjunginėms respublikoms sukurti ir priimti naujas vėliavas:
Pagal Valentino Viktorovo projektą 1954 m. sausio 9 d. RTFSR AT Prezidiumo nutarimu buvo patvirtinta nauja RTFSR valstybinė vėliava. Vėliau šios vėliavos aprašas buvo įtrauktas į RTFSR konstituciją. .
Vėliava aprašyta taip: Raudonas audeklo stačiakampis su žydra juosta prie vėliavos koto per visą vėliavos aukštį. Žydros juostos plotis - 1/8 vėliavos ilgio. Kairiajame viršutiniame vėliavos kampe pavaizduoti auksiniai pjautuvas ir kūjis, o virš jų - raudona penkiakampė žvaigždė su auksiniu apvadu. Vėliavos ilgio ir aukščio santykis 2:1.
Pjautuvas ir kūjis yra kvadrate, kurio kraštinė lygus 1/4 vėliavos aukščio. Penkiakampę žvaigždę apibrėžus apskritimu, jo skersmuo lygus 1/8 vėliavos pločio. Žvaigždės, pjautuvo ir kūjo vertikali ašis eina ties 2/5 nuo vėliavos koto krašto. Nuo viršutinio vėliavos krašto iki žvaigždės centro - 1/8 vėliavos aukščio.
1978 m. konstitucija
thumb|300px|Priedas prie 1981 m. RTFSR vėliavos nuostatų 1978 m. balandžio 12 d. buvo priimta nauja RTFSR Konstitucija. Joje buvo pateiktas vėliavos aprašas, kuris iš esmės nesiskyrė nuo ankstesnio.
1981 m. sausio 22 d. RTFSR AT Prezidiumo nutarimas nurodė, kad atvirkščioje vėliavos pusėje žvaigždės, pjautuvas ir kūjis nevaizduojami.
1991–1993 m.
thumb|right|250px|RTFSR nacionalinė vėliava (nuo 1991 m. rugpjūčio 22 d.). RTFSR valstybinė vėliava nuo 1991 m. lapkričio 1 d. iki 1991 m. gruodžio 25 d. 1991 m. rugpjūčio 22 d. RTFSR AT nutarė istorinę Rusijos vėliavą (horizontali trispalvė su vienodo pločio balta, žydra ir raudona juostomis) laikyti nacionaline Rusijos Federacijos vėliava.
1991 m. lapkričio 1 d. trispalvė buvo pripažinta RTFSR valstybine vėliava, jos aprašas įtrauktas į RTFSR Konstituciją. .
Nojemberianas
Nojemberianas (🇦🇲) – miestas šiaurinėje Armėnijoje, Tavušo srityje. Nutolęs 187 km į šiaurę nuo Jerevano. Greta miesto eina siena su Gruzija ir Azerbaidžanu.
Istorija
Iki 1938 m. miestas buvo žinomas kaip Baranas arba Barana.
Netikrastraubliai
Netikrastraubliai (Anthribidae) – vabalų (Coleoptera) šeima.
Vabalai mažo ir vidutinio dydžio, panašūs į straubliukus. Pagrindiniai požymiai atskirti nuo staubliukų tai, kad jų antenos nealkūniškos ir turi viršutinę lūpą. Jų straublelis trumpas, plokščias, platus.
Lervos panašios į straubliukų lervas. Vystosi trūnijančioje, grybų pažeistoje medienoje. Yra gruobuoniškų rūšių (Anthribus gentis). Kai kurios rūšys iš choragnae pošeimio minta sėklomis.
Pasaulyje netikrastraublių yra apie 2750 rušių.
Lietuvoje
Lietuvoje netikrastraubliai reti. Tik paprastasis netikrastraublis (Platystomos albinus) kiek dažnesnis nei kitos rūšys.
Respublikoje netikrastraublių aptiktos 9 rūšys. Dar 2 rūšys, kurios manoma, kad galėtų čia gyventi, ieškotinos.
Lietuvos netikrastraubliai:
Veprių Švč. Rožinio Mergelės Marijos bažnyčia
'''Veprių Švč. Mergelės Marijos Rožančiaus Karalienės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Veprių miestelyje, 3,5 km į pietryčius nuo Kauno-Ukmergės kelio, Veprių ežero šiauriniame krante. Neogotikinė su neoromaninės architektūros bruožais.
Parapijoje yra veikianti Sližių koplyčia.
Istorija
1882–1900 m. prie Šventosios ir Veprių ežero pastatytos mūrinės Kryžiaus kelio stočių koplyčios (sunaikintos 1963 m., išskyrus esančias šventoriuje, tarp kurių Kristaus kapo koplyčia įtraukta į Kultūros paveldo registrą).
1909–1910 m. Klebono Teofilio Vasiliausko rūpesčiu, remiant Veprių dvaro valdytojui Marijonui Vandalinui Pliateriui ir apylinkių ūkininkams, pastatyta dabartinė bažnyčia (archit. Vladislovo Stipulkovskio projektas). Ją 1936 m. konsekravo vyskupas Teofilius Matulionis. 1919 m. rugpjūčio 24 d. lenkų kariai sunaikino bažnyčios archyvą, išsivežė kleboną. 1941 m. birželio 22 d. raudonarmiečiai Skaruliuose sušaudė ilgametį Veprių kleboną Boleslovą Vėgėlę.
1944 m. liepos 24 d. besitraukdama vokiečių kariuomenė susprogdino bažnyčios varpinės bokštą. Buvo apgadinta bažnyčia, dužo dauguma vitražų ir didysis bei vidurinysis varpai. Po Antrojo pasaulinio karo, tuometinio klebono Stanislovo Rušos ir vietos gyventojų pastangomis ir lėšomis, bokštas atstatytas žemesnis ir toks stovi iki šiandien. Planuojama jo rekonstrukcija, siekiant sugrąžinti pirmykštę bažnyčios išvaizdą.
Bažnyčia 2014 m. birželio 25 d. įtraukta į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą kaip Veprių Rožinio Švč. Mergelės Marijos bažnyčios statinių komplekso bažnyčia, unikalus objekto kodas - 38015.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, turi neoromaninės architektūros bruožų, kryžminio plano, su masyviu kvadratiniu fasado bokštu vakarų fasade ir prienaviu po juo, prie kurio prigludę pusbokščiai. Skardos lakštų su vertikaliomis iškiliomis sujungimo siūlėmis stogo forma – pagrindinio tūrio, šoninių iškyšų, prieangio ir zakristijos - dvišlaitė, presbiterijos ir kampinių sraigtinių laiptų priestatų – daugiašlaitė (pirminė varpinės stogo forma – aštuonkampė piramidė. Pargindinį fasadą puošia rozetė ir arkose ant skardos tapytos Kristaus nukryžiavimo scenos. Fasadus remia dviejų pakopų, o bokštą – trijų pakopų kontraforsai. Bažnyčia pseudobazilikinės erdvės su zakristijos ir prieangio priestatais abipus penkiasienę apsidę. Vidus trijų navų, penkių travėjų, yra keturi altoriai Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Bronislovas Vainora
Bronislovas Vainora – lietuvių vadybininkas, „Centrum Hotels“ viešbučių grupės generalinis direktorius.
Biografija
Bronislovas Vainora dirbo VĮ „Nafta“ (vėliau – „Mažeikių nafta“, MN), nuo 1984 m. iki 1994 m. generalinis direktorius. Skiriant jį naftos įmonės generaliniu direktoriumi, tarybiniais metais buvo kilę keblumų dėl jo kilmės (Vainoros šeimos nariai buvo tremtiniai). Tačiau kompetencijos klausimas vis dėlto buvo pasirinktas kaip vienas svarbesnių momentų dėl naujo vadovo skyrimo. Veiklos metu MN bendrovėje buvo sumontuotas izomerizacijos įrenginys, kita įranga, svarbi, gerinant benzino kokybę, didinančią veiklos veiksmingumą.
Vėliau perėjo į viešbučių verslą, tapo viešbučių tinklo „Centrum“ vadovas.
Banas (upė)
Banas  – upė Airijos salos šiaurinėje dalyje, ilgiausia Šiaurės Airijoje (Jungtinė Karalystė). Prasideda Murno kalnuose, teritorijos pietryčiuose, Dauno grafystėje. Teka į šiaurės vakarus, vidurupyje prateka didžiausia salos ežerą Nėjų. Toliau teka į šiaurę, sudaro Londonderio ir Antrimo grafysčių ribą. Įteka į Šiaurės sąsiaurį ties Kolreinu, sudaro nedidelę estuariją.
Ties Portadaunu Banas sujungtas nebenaudojamu Niurio kanalu su Airijos jūra. Žemupyje laivuojama. Svarbiausi miestai prie Bano: Banbridžas, Portadaunas, Kolreinas, Portstiuartas.
Kanalas (reikšmės)
Žodis kanalas reiškia:
Elmininkų bandymų stotis
Elmininkų bandymų stotis – Lietuvos žemdirbystės instituto padalinys, bandymų stotis, besispecializuojanti bulvių auginimo agrotechnikoje.
Įstaiga įsikūrusi Dvaro g. 6, Naujuosiuose Elmininkuose Anykščių rajone. Direktorius – Kęstutis Rainys.
Istorija
Elmininkų bandymų stotis įkurta 1941 m. Elmininkų dvaro pastatuose. 1941–1962 m. bandymų stotis tyrė Rytų Lietuvos žemdirbystės klausimus: žiemkenčių priešsėlių parinkimą, javų ir linų sėjos laiką ir normas, dirvožemių tręšimą ir kalkinimą. Nuo 1962 m. iki šiol bandymų stotis specializuota bulvių agrotechnikos tyrimams.
1956–1992 m. prie Elmininkų bandymų stoties veikė ir eksperimentinis ūkis, turėjęs 7245 ha žemės (1984 m.). Ūkis pasižymėjo aukštais žemės ūkio gamybos rezultatais, jame veikė kiaulių kontrolinio penėjimo stotis, veislinių Lietuvos žalųjų galvijų ir kiaulių fermos, buvo bandomos ir diegiamos bulvininkystės naujovės. Likvidavus eksperimentinį ūkį, jo gamybinius pastatus perėmė „Elmos“ žemės ūkio bendrovė.
Prie vienintelės Anykščių krašte mokslo įstaigos XX a. antrojoje pusėje kūrėsi ir plėtėsi nauja Anykščių priemiesčio gyvenvietė, kuriai prigijo Naujųjų Elmininkų vardas.
Veikla
Bandymų stotis specializuojasi bulvininkystėje. Tyrimai apima bulvių auginimo agrotechnikos ir jų laikymo problemas: sodinimo gylis, laikas, pasėlių priežiūra, tręšimas. Elmininkuose taip pat tiriama bulvių sėklininkystė, gumbų apsauga nuo ligų ir kenkėjų, sėklos laikymo sąlygos. Čia buvo sukurta ir tobulinama mechanizuoto bulvių auginimo technologija. Taip pat teikiamos konsultacijos bulvių auginimo ir laikymo klausimais, prekiaujama veislinių bulvių sėklomis.
Be mokslinių tiriamųjų darbų, finansuojamų iš valstybės biudžeto, vykdo projektus, remiamus Lietuvos ūkio subjektų, dalyvauja kituose bendruose projektuose:
Direktoriai
Lietuvos žemdirbystės instituto Elmininkų bandymų stoties direktoriais dirbo:
Velvet
Velvet (anksčiau Galerías Velvet)  – ispanų draminis televizijos serialas. Serialą pastatė kompanija „Bambú Producciones“.
Eteryje kanalu Antena 3 rodytas nuo 2014 m. vasario 17 d. iki 2016 m. gruodžio 21 d. Lietuvoje 2014–2017 m. laikotarpiu serialas rodytas per LNK ir TV1.
Serialas ne kartą nominuotas įvairiuose televizijos apdovanojimuose, o dalį nominacijų ir laimėjo. Susilaukė tarptautinės sėkmės, buvo rodomas Italijoje (TV kanalu Rai), Prancūzijoje (TV kanalu M6), Argentinoje, Graikijoje, Kinijoje, Čilėje ir daugelyje kitų šalių, taip pat prieinamas Netflix platformoje JAV, Kanadoje, Lotynų Amerikoje, Australijoje, Didžiojoje Britanijoje. Po sėkmingų keturių „Velvet“ sezonų nuspręsta kurti tęsinį „Velvet kolekcija“ (Velvet Colección), kuris rodytas mokamu Ispanijos kanalu Movistar+ ir tos pačios kompanijos internetinėje video platformoje nuo 2017 m. rugsėjo pab. 2019 m. gruodžio 2 d. šį serialą pradėjo rodyti TV1.
Siužetas
Seriale „Velvet“ pasakojama XX a. viduryje prabangiuose Madrido mados namuose užgimusi „Velvet“ galerijų savininko Alberto ir siuvėjos Anos meilės istorija.
6-ojo dešimtmečio Madride, haute couture aukso amžiaus metu, yra vienas drabužių prekybos centras, kur kiekvienas norėtų apsipirkti bent kartą gyvenime – Galerias Velvet. Art Deco stiliaus rūmai, stebuklinga akinančios prabangos ir žavesio vieta. Bet besižavintys parduotuvės langais ar vaikštinėdami viduje ir norėdami įsigyti dalelę svajonės, Madrido ponai ir ponios nepastebi švelnios meilės istorijos, kuri atsiskleidžia Galerias tarp Anos ir Alberto. Ji – nuolanki siuvėja; jis – savininko sūnus, pasiruošęs perimti šeimos verslą. Tarp elegantiškų audinių ir haute-couture suknelių Ana ir Albertas pasiduoda savo meilei, puikiai žinodami, kad Alberto šeima prieštarauja jo santykiams su neturtinga jauna darbuotoja.
Tačiau artėja 7-asis dešimtmetis ir net griežti Ispanijos papročiai ir socialinės tradicijos kinta: moterys nebesvajoja apie neįperkamus drabužius, bet reikalauja kokybiškos aprangos. Jos jau nebestovi nuošalyje, kai haute couture užleidžia kelią prêt-à-porter; jos yra pirmoje pokyčių, kurie nebesuteikia pirmenybės pasiturintiems klientams, eilėje, tokiu būdu keldamos grėsmę Galerias Velvet egzistavimui.
Intrigų pagausėja, kai Alberto ir jo pamotė Doña Glorija susiremia dėl Alberto planų modernizuoti parduotuvės idėją ir dėl vaidmens, kuris pagal Doños Glorijos norus, turi būti atliekamas jos dukters Patricijos. Užvirus šeimos konfliktui, įsimylėjėliai Albertas ir Ana kovoja už savo likimą ir siekia uždraustos meilės. Kai Albertas sukyla prieš jam keliamus lūkesčius, Ana, trokštanti tapti dizainere, stengiasi įrodyti esanti kūrybiška asmenybe. Abu jie turi nepaklusti senovinėms užkietėjusios visuomenės tradicijoms.
Paprastas pasaulis
„Paprastas pasaulis“ – studijinis grupės „Pievos“ albumas, išleistas 2010 m. Albume penkiolika dainų, kurių tekstuose panaudotos poetų A. Svidinsko, O. Baliukonytės, D. Kajoko, R. Skučaitės ir V. Šulcaitės kurtos eilės įdainuotos senojo folkloro stiliumi.
Imbarės piliakalnis
Imbarės piliakalnis su priešpiliu ir gyvenviete (valstybės saugomas nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros paminklų kompleksas: unikalūs objektų kodai: komplekso -, piliakalnio - , priešpilio - , gyvenvietės - ; senas vertybių komplekso kodas - 1710K; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR493) – archeologinis kompleksas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Imbarės kaimo vakariniame pakraštyje, 0,5 km į rytus nuo kelio Kretinga–Salantai, Salanto upės kairiajame krante, prie santakos su Pilsupio upeliu.
Pasiekiamas keliu Salantai–Skaudaliai pravažiavus Pilsupį, ties sodyba dešinėje pasukus į dešinę vakarų kryptimi, nusileidus į slėnį ­- iš viso 300 m, yra dešinėje, meniška rodyklė pastatyta kairėje ant kalvos.
Piliakalnio kompleksas
Imbarės archeologinį kompleksą sudaro piliakalnis su priešpiliu ir juos juosianti papėdės gyvenvietė su 2 alkvietėmis. Saugomos teritorijos plotas – 23,44 ha.
Į pietus nuo gyvenvietės yra X-XIII a. Imbarės kapinynas. thumb|rigth|300px|Piliakalnis nuo kelio [[Kretinga–Salantai (2009 m.)]] thumb|rigth|300px|Piliakalnis nuo kelio [[Kretinga–Salantai (2013) m.]]
Piliakalnis
Įrengtas aukštumos kyšulyje, iš 3 pusių apjuostas gilaus santakos slėnio, šiaurėje ribojasi su priešpiliu. Šlaitų aukštis iki 20 m. Aikštelė beveik trikampio formos, 20 m ilgio pietų – šiaurės kryptimi ir 35 m pločio ilgio šiaurės krašte, apjuosta 1,5 m aukščio, 10 m pločio pylimo, kuris nuo aukštumos pusės 1,5-1,8 m aukščio, 19-20 m pločio. Pietų pusėje yra vartų vieta.
Priešpilis
Į šiaurę nuo piliakalnio aikštelės, už skersinio pylimo prasideda priešpilis. Jo aikštelė netaisyklingos trapecijos plano, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 56 m ilgio, pietuose 35 m, šiaurėje – 40 m pločio. Pietų pakraštyje išlikęs 6×8 m dydžio vandens telkinys.
Priešpilį juosia žemių ir akmenų pylimas, kuris aukščiausias šiaurės krašte – 4,5 m aukščio, 25 m pločio. Šiaurės rytų pusėje pylimo išorinis 7,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 10 m pločio, 2 m gylio griovį, už kurio buvo supiltas antras 7 m pločio pylimas ir iškastas griovys (suardyti). Už jų, toliau į šiaurės rytus supiltas 0,3 m aukščio, 3 m pločio trečias pylimas, už kurio iškastas 3 m pločio, 0,3 m gylio trečias griovys. Pylimo rytiniame šlaite yra 3 m pločio įvažiavimas į aikštelę. Priešpilio rytinio ir vakarinio krašto viduryje buvo 2 vartai.
Gyvenvietė
Piliakalnio vakarų papėdėje, taip pat aukštumose į šiaurės rytus, rytus ir pietryčius nuo piliakalnio buvusi papėdės gyvenvietė. Salanto slėnyje esanti žemutinė papėdės gyvenvietė apima 4 ha plotą, kuris dirvonuoja. Joje, piliakalnio pietvakarinėje papėdėje buvo alkvietė, kurią tebeženklina iš žemės kyšantis akmuo nulygintu paviršiumi. Aukštutinė papėdės gyvenvietė plytėjo aukštumoje. Jos teritorija apima 6 ha plotą, kuris ilgą laiką buvo ariamas, o šiuo metu dirvonuoja.
Aukštutinės papėdės gyvenvietėje stovi skulptūrinis stogastulpis, skirtas Imbarės 750 metų jubiliejui paminėti. Šalia įrengta poilsio vieta su automobilių stovėjimo aikštele ir informaciniu stendu.
Istorija
Piliakalnis žinomas nuo seno, vadinamas Pilale. Archeologiniai tyrimai liudija, kad piliakalnio papėdėje prie Salanto žmonės gyveno jau vėlyvajame neolite, o I tūkstantmetyje pr. m. e. persikėlė ant piliakalnio, kur įkūrė įtvirtintą gyvenvietę. Šalia jos I tūkstantmečio II pusėje išaugo įtvirtintas priešpilis, o aplinkui piliakalnį – papėdės gyvenvietė, šventyklos ir kapinynas.
X-XIII a. Imbarė buvo stambi kuršių pilis, svarbus Ceklio apygardos administracinis, ūkinis ir gynybinis centras, kuriame gyveno šios apygardos kunigaikštis. Ji konkuravo su Apuolės pilimi dėl pirmavimo visoje Ceklio žemėje. Papėdės gyvenvietėje aptikta gatvių sistema leidžia manyti, kad ankstyvaisiais viduramžiais Imbarė jau turėjo protomiesto bruožų. Rašytiniuose šaltiniuose Imbarė pirmąkart paminėtas 1253 m. Spėjama, kad pilis apleista po 1260-1263 m. kuršių sukilimo. XVI-XVII a. ant piliakalnio stovėjo dvaras, kuris vėliau persikėlė ant netoliese stūksančios Dvarlaukio kalvos. 1935-1938 m. Valstybės archeologijos komisija rinko apie piliakalnį duomenis, žemės savininką K. Vaičių įpareigojo jį saugoti. 1972 m. piliakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR493), 2003 m. piliakalnis su priešpiliu ir gyvenviete įrašytas į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (A1710K), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe, 2008 m. paskelbtas kultūros paminklu.
Tyrimai
Žvalgė: 1885–1886 m. – Tadas Daugirdas, 1966 m. Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (vadovas Adolfas Tautavičius), 1968 m. – Ignas Jablonskis, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (vadovas Vilnius Morkūnas).
Tyrė: 1898 m. – Kalnalio bažnyčios kunigas Juozapas Žiogas, 1969 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba ir Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (vadovas Vytautas Daugudis), 1978-1982, 1984, 1985, 1987–1989 m, – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (vadovas Vytautas Daugudis), 2003 ir 2007 m. – Julius Kanarskas.