cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ignas Stropus
Ignas Stropus 1885 m. sausio 20 d. Pakutuvėnų k., Plungės valsč.) – 1959 m. rugpjūčio 13 d. (Lietuvos fotografas.
Biografija
Fotografijos mokėsi apie 1906–1907 m. Plungėje pas fotografą Mendelį Berkovičių. 1908 m. Kretingos miestelio Rotušės aikštės rytinėje dalyje, Sodo gatvėje I. Stropus atidarė pirmąjį Kretingoje fotopaviljoną „Birutė“. Kretingoje fotografas dirbo 1908–1914 m.
Pirmojo pasaulinio karo metu ir kiek po jo, 1914–1921 m., gyveno užkuriu žmonos tėviškėje Šiemulių kaime, kur ūkininkavo, bet tuo pačiu eidavo per kaimus fotografuodamas.
1921 m. pavasarį, kai Palanga buvo grąžinta Lietuvai, Ignas Stropus persikėlė gyventi į pajūrį. Iš Palangos klebono Juozapo Šniukštos išsinuomojo priešais bažnyčią esančio namo (Vytauto g. 75) galą: pirmajame aukšte įsirengė fotopaviljoną, antrajame – apsigyveno su šeima.
1930 m. išvyko į Plungę, įsikūrė savo draugo, dvaro siuvėjo Adolfo Daumanto name (Laisvės al. 15), esančiame šalia parko, Laisvės alėjoje netoli Laisvės statulos. Prie namo taip pat, kaip ir Palangoje, pasistatė nedidelį fotopaviljoną įstiklintą fotoplokštelių stiklais.
1931 m. kovo 31 dieną I. Stropus visą dieną fotografavo Plungėje kilusį gaisrą.
1945 m. Ignas su žmona išvyko į Šiemulių kaimą, dažnai lankėsi gimtinėje Pakutuvėnuose. Kaime dar šiek tiek fotografavo: aplinkinių kaimų gyventojai ateidavo fotografuotis į namus.
1956 m. Ignas su žmona apsigyveno pas sūnų Kaune Panemunėje. Ignas Stropus mirė 1959 m. rugpjūčio 13 d., palaidotas Panemunės kapinėse.
Parodos ir leidiniai
1933 m. Šiauliuose „Putpelės“ draugijos surengtoje kilnojamoje parodoje fotografas dalyvavo net su 42 darbų vientisiausia ir kruopščiai atrinkta peizažinių fotografijų kolekcija.
1912–1939 m. I. Stropus išleido apie 9 Palangos atvirukų rinkinius bei vieną Plungės vaizdų rinkinį. Plungės atvirukų reverse įrašyta „Atelier J. Stropus & A. Surwillo, Kretyngoj“. Taigi, kažkuriuo metu Ignas Stropus ir Alfonsas Survila turėjo bendrą ateljė, kartu leido atvirukus.
Burlapas
thumb|Burlapo iš džiuto faktūra thumb|Įvairūs audiniai. Antras iš dešinės – burlapas
Burlapas  – šiurkštus drobinio pynimo audinys iš suktinių džiuto ar sizalio, ar jų mišinio su kitais augaliniais pluoštais verpalų. Naudojamas maišams, krepšeliams, rankinėms, portfeliams, lagaminams, pakuotėms, kilimų pagrindui. Ant burlapo tapydavo paveikslus.
Pavadinimas būdingas JAV vartosenai. Angliško žodžio burlap kilmė yra nežinoma. Tačiau jis galėjo kilti iš Indijos miesto Burlapo pavadinimo.
Pavadinimas atsirado dėl to, kad iš šio audeklo pradžioje siuvo Heseno hercogystės kareivių uniformas.
Istorija
XIX a. pradžioje burlapą importuodavo iš Indijos. .
thumb|left|Kavos maišai
Panaudojimas
Burlapą tradiciškai naudodavo kaip linoleumo, grindų dangų, patiesalų ir kilimų pagrindą. .
Iš burlapo dažnai siūdavo maišus, kuriuose jūromis gabendavo tokius krovinius kaip kavos pupelės ir pan. Šis audinys lengvai praleidžia drėgmę, todėl apsaugo krovinį nuo drėgmės kondensacijos ir krovinio gedimo. Ir yra pakankamai tvirtas, kad atlaikytų krovimo darbus. Dėl tos pačios priežasties burlapą naudodavo kaip priemonę stingstančiam betonui uždengti.
Dėl grubumo šiais laikais iš burlapo nesiuva drabužių. Tačiau dėl grubumo burlapas įgijo religinę prasmę – iš burlapo siuva marškinius, ašutines.
Dėl tvirtumo, akytumo, neblizgaus paviršiaus burlapas naudojamas gilių gamyboje. Antrojo pasaulinio karo metais iš burlapo darydavo maskuojamąsias šalmų apmautes. Kol pasirodė modernesni daugiaspalviai maskavimo tinklai su plastikiniais „lapais“ buvo gaminami dideli maskuojamieji tinklai, apsiūti burlapo skiautėmis.
Burlapą dailininkai neretai naudodavo tapybai vietoj drobės.
Kaivės ąžuolas
Kaivės ąžuolas – seniausias ir storiausias Latvijos medis, saugomas gamtos paminklas. Ąžuolas auga Tukumo savivaldybėje, Sėmės valsčiuje, prie Kaivės miestelio, į šiaurę nuo Rygos–Ventspilio plento (A10).
Ąžuolas yra apie 400 metų amžiaus (kai kurie šaltiniai mini 800-1000 metų). Medis gyvybingas, nors ir smarkiai nukentėjęs nuo žaibo iškrovos ir netekęs pagrindinės viršūnės. Nuo 1974 m iki 2013 m. ąžuolo kamieno perimetras priaugo apie metrą – nuo 9,35 iki 10,4 m.
1998 m. ąžuolas įtrauktas į valstybės saugomų kultūros paminklų sąrašą, kaip pagonių kulto vieta. Įamžintas 2005 m. išleistame latviškame pašto ženkle. miniatiūra|200px|left|Kaivės ąžuolas pašto ženkle
Paštuvos kapinių koplyčia
Paštuvos kaimo kapinių koplyčia – medinė koplyčia, esanti Kauno rajone, Batniavos seniūnijoje, už 2 km į vakarus nuo kelio Kaunas–Vilkija, į Nemuno pusę. Ji stovi Paštuvos kaimo kapinių pietiniame pakraštyje, patenka į Tolivardžių kaimo teritoriją. Netoliese, priešingame kapinių krašte pastatyta naujoji (po gaisro) Paštuvos Šv. Barboros bažnyčia, yra basųjų karmeličių vienuolynas. Koplyčios pastatymo metai minimi apie 1850 m.
2019 m. balandžio 3 d. koplyčia įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą (u. k. ).
Istorija
Paštuvos kaimo kapinėse koplyčia iškilo apie 1850 m. Žinoma, jog kunigas Juozas Vailokaitis (1880-1955), Lietuvos nepriklausomybės akto signataro Jono Vailokaičio brolis, koplytėlėje laikydavo šv. mišias, slaptai ruošdavo vaikus komunijai. Abu Vailokaičiai palaidoti šiose kapinėse (u. k. ).
Enciklopedininkas Bronius Kviklys (1913–1990) mini, kad koplyčioje buvo: paveikslas „Marija Egiptietė“ (XVIII a.), šv. Antano skulptūra (XIX a.), šv. Kazimiero skulptūra (XIX a.), medinė skulptūra „Jėzus Nukryžiuotasis“ (XIX a.), altorėlis su šv. Onos ir dviejų kitų šventųjų paveikslais, geležinis ornamentuotas kryžius (XIX a.).
2012 m. koplyčia buvo remontuojama.
Juozapavos apylinkė (Zarasai)
Juozapavos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Paštuvos kapinių koplyčia
Architektūra
Koplyčios statinys suręstas iš medinių tašytų rąstų, kampuose sujungtų į sąsparas. Pastato rąstinės sienos nudažytos žalia spalva. Jis kompaktinis, stačiakampio plano, vieno aukšto. Stogas dvišlaitis, dengtas raudonai dažytos skardos lakštais su užlankstais. Ant stogo įtaisytas skardos bokštelis su metaliniu kryžiumi. Priekiniame fasade įrengtos stačiakampės medinės durys su rombo formos langu, šoninėse sienose – stačiakampės, į šešias dalis skaidytų langų angos. Virš durų priekinis frontonas apkaltas vertikaliomis lentomis su lentjuostėmis. Prie įėjimo durų pakabinta lenta su užrašytais vietos žmonių prisiminimais apie koplyčios praeitį.
Juozapavos apylinkė (Zarasai)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Imbrado valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Zarasų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kavoliškių apylinkės ir Kiviškių apylinkės.
Paštuvos kapinių koplyčia
Architektūra
Patalpoje atsiveria tašytų rąstų sienos, keraminių plytų grindinys. Yra medinė vienos pakopos pakyla, ant kurios įrengtas altorius. Kultūros vertybių registre paminėta liturginė įranga: medinis tabernakulis, metalinis pastatomas altoriaus kryžius, siuvinėti paveikslai „Švč. Jėzaus Širdis“ ir „Švč. Mergelės Marijos Širdis“, du mediniai stovai skulptūroms su įrašais (sunkiai įskaitomais).
Niuberis
Niuberis (angl. Newbury) – miestas Jungtinėje Karalystėje, vakarų Berkšyre. Mieste gyvena apie 32000 gyventojų (2004 m.). Miestas gerai žinomas dėl savo lenktynių trasos ir Royal Air Force pajėgų oro bazės.
Pranas Gavėnas
Biografija
Gimė ir augo daugiavaikėje šeimoje. 1933 m. išvyko į Italiją, kur globojamas kunigo Antano Skelčio SDB, mokėsi pas vienuolius saleziečius. Pats į Salaziečių ordiną įstojo 1939 m. Turino universitete studijavo teologiją. Šią aukštąją mokyklą baigė 1939 m. teologijos licenciato laipsniu. Įšventintas kunigu 1949 m. liepos 3 d. 1952–1969 m. Italijoje redagavo „Saleziečių balsą”. 1971 m. išvyko į Braziliją, apsigyveno San Paule, kur vadovavo lietuviškai Vila Zelinos parapijai. Aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje: buvo išrinktas Pietų Amerikos lietuvių kunigų vienybės pirmininku, tapo Brazilijos rašytojų sąjungos, San Paulo spaudos asociacijos, San Paulo Istorijos akademijos nariu. 1977–1987 m. San Paulo Šv. Kazimiero lietuvių parapijos klebonas. 1977–1988 m. redagavo Brazilijos lietuvių žurnalą „Mūsų Lietuva”. Jo dėka Brazilijos katalikų liturginiame kalendoriuje atžymėta Maldų už Lietuvą diena, Aparecidos Dievo Motinos šventovėje pastatytas lietuviškas kryžius. 1980 apsilankė šiaurės Lenkijoje ir, kai Seinų bazilikoje jam neleido celebruoti šv. Mišias lietuviškai, parašė apie tai Romos popiežiui. Laišką, kad Lenkijos lietuviai Seinuose negali melstis lietuviškai, išspausdino ir laikraštis „Tėviškės žiburiai“. 1990–1991 metais surinko ir perdavė Tarybų Sąjungos prezidentui Michailui Gorbačiovui penkis milijonus brazilų parašų su reikalavimu netrukdyti Lietuvai įtvirtinti Nepriklausomybę.
1991 metais kunigas grįžo į Lietuvą ir dirbo sielovados darbą Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčioje. 1994 m. paskirtas Alytaus Švč. Mergelės Marijos Krikščionių Pagalbos parapijos garbės klebonu, pastarosios parapijos bažnyčią kartu su kitais saleziečiais rėmė ir finansiškai. Kun. P. Gavėno rūpesčiu buvo atnaujintas žurnalo „Saleziečių žinios” leidimas, įkurta Jaunųjų boskiukų organizaciją, surengtos vaikų vasaros stovyklos Nemunaityje ir įsteigtas Lietuvos katalikų akademijos Alytaus skyrius. 1995 metais jo iniciatyva Alytus iškilmingai buvo pavestas Marijos Krikščionių Pagalbos globai. Kartu su bendraminčiais pastatė paminklus esperanto kalbos kūrėjui Liudvikui Zamenhofui Veisiejuose, saleziečiui Petrui Perkumui Darbėnuose, Šv. Kazimierui Merkinėje, Dievo Motinai Balbieriškyje, 1931 m. sukilimo vadei Emilijai Pliaterytei Kapčiamiestyje, Lietuvos mokytojams Žiūronyse.
Pranas Gavėnas parašė ir išleido daugybę jaunimui skirtų knygų: „Jaunojo galiūno keliu“, „Didysis reisas“, „Mikas Magonė“, „Šventasis Kazimieras“, mišiolą „Melskitės broliai“ ir kitas. Vertė į portugalų kalbą lietuvių autorius, į šią kalbą išverstos ir kelios jo knygutės: „Kūčios“, „Teofilius Matulionis“ bei kt. Nuolat rašė į laikraštį „Alytaus žinios“ straipsnius dorovės ir religijos temomis, skelbė Don Bosko idėjas.
Palaidotas Alytaus Švč. M. Marijos Krikščionių Pagalbos bažnyčios šventoriuje.
Strošiūnai (Kaišiadorys)
Strošiūnai (iki 2016 m. Strošiūnai I ir Strošiūnai II) – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Žiežmarių, į pietus nuo magistralės (šiaurėje už jos yra Strošiūnai Elektrėnų savivaldybėje).
Dirviniai ragasnapiai
Dirviniai ragasnapiai (Bucorvus) – ragasnapinių paukščių (Bucerotiformes) būrio, dirvinių ragasnapių (Bucorvidae) šeimos vienintelė paukščių gentis.
Gyvosios rūšys
Tarptautinė ornitologų sąjunga pasaulio paukščių sąrašo v11.2 versijoje išskiria dvi rūšis:
Apibūdinimas
Tai stambiausios ragasnapinių paukščių (Bucerotiformes) būrio rūšys. Pietų Afrikos ragasnapiai sveria iki 6,3 kg. Abiejų rūšių suaugusių paukščių plunksninis apdaras juodas. Priklausomai nuo rūšies ir lyties gerklė raudonos, mėlynos arba su abiejų spalvinių tonų odos dėme. Abiejų lyčių Pietų Afrikos ragasnapiai apie akis turi raudoną odos dėmę, o abisininiai ragasnapiai mėlynos odos dėmę. Dirvinių ragasnapių snapas ilgas, tvirtas ir juodas.
Subręsta sulaukę nemažiau nei 4 metų amžiaus. Tai ilgaamžiai paukščiai, nelaisvėje Pietų Afrikos ragasnapiai išgyvena iki 70 metų.
Mityba
Dirviniai ragasnapiai minta įvairiais gyviais kaip ir plėšrieji paukščiai: sraigėmis, ropliais, varliagyviais, gyvatėmis, driežais, vabzdžiais, paukščiais ir žinduoliais maždaug iki voverių, kiškių dydžio. Grobį pasigauna žemėje. Ieškodami maisto, dirvinių ragasnapių grupelės nukeliauja didelius atstumus.
Gorto slėnis
Gorto slėnis, arba Degano slėnis  – vienas iš aštuonių Karnijos slėnių Udinės provincijoje, Friulio–Venecijos Džulijos regione, Italijoje. Iš šiaurės į pietus per slėnį teka 37 km ilgio Degano upė, prasidedanti Forni Avoltrio komunoje ir įtekanti į Taljamentą tarp Enemonco ir Vila Santinos komunų. Gorto slėnyje išsidėsčiusios šios komunos:
Sviancicos valsčius
Sviancicos valsčius (iki I pasaulinio karo Talačmanų valsčius, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Didžioji Sviancica, kurį laiką – Mažoji Sviancica.
Bokvango Fenikso parkas
Bokvango Fenikso parkas  – šuolių su slidėmis ir snieglenčių kompleksas Pjongčango apskrityje, Pietų Korėjoje. Šis kompleksas bus 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių varžybų vieta.
Ne varžybų metu kompleksas atidarytas slidinėjimui. 1995 m. atidarytame slidinėjimo parke yra 21 skirtingų lygių trasa.
Šašių tvenkinys
Šašių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kauno rajone, 2 km į pietus nuo Babtų miestelio. Sudarytas užtvenkus Kiaunupio upę (Nevėžio intakas) 1,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis rytų-pietvakarių-šiaurės vakarų kryptimi – 0,72 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 42 m. Pietinis krantas aukštokas, krantai plačiai apaugę medžiais. Į šiaurę plyti sodai. Priešsroviui už automagistralės telkšo Gailiušių tvenkinys, pasroviui iškart – Babtų tvenkinys. Šiauriau tvenkinio įsikūręs Šašių kaimas.
Stelmužės apylinkė
Stelmužės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Imbrado valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Zarasų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kiviškių apylinkės ir Pavydinės apylinkės.
Svisločiaus valsčius (Valkaviskas)
Svisločiaus valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Svisločius.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1922 m. gruodžio 30 d. prijungtos dalys Porazavos valsčiaus ir Sviancicos valsčiaus, o dalis Svisločiaus valsčiaus perduota Mscibavos valsčiui. 1933 m. spalio 16 d. įkurtos 37 gromados.
OH 24
thumb|220px| kaukolė
OH 24 (praminta Twiggy) – pirmykščio žmogaus kaukolė, aptikta Olduvajaus tarpeklyje (Tanzanija). Ši kaukolė priskiriama Homo habilis rūšiai, jos amžius siekia 1,8 mln. metų. Tai seniausia Olduvajaus tarpeklyje rasta hominino kaukolė.
Kaukolę 1968 m. aptiko Peter Nzube, ji rasta suplota. Iš pradžių radinys nelaikytas vertingu. Visgi mokslininkui Ron Clarke kaukolę pavyko rekonstruoti. Kaukolės tūris ganėtinai nedidelis – mažesnis nei 600 cm³ (tam įtakos turėjo dėl fosilizacijos proceso atsiradusi deformacija). Būdingas prognatiškas (atsikišęs žemiau nosies) veidas. Visgi prognatizmas jau ne toks ryškus kaip australopitekų, be to, būdingos didesnės smegenys, mažesnis veidas. Nuo australopitekų ši kaukolė skiriasi ir tuo, kad nėra žymesnio susiaurėjimo už akiduobių.
Struogiškės
Struogiškėmis vadinami kaimai:
Strumilai
Strumilai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Varkalių.
Vymančiai
Vymančiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Inturkės.
Istorija
1683 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje. 1744 m. kaimas užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.
Ponte Morandi
Ponte Morandi (oficialiai vadinamas Viadotto Polcevera) − buvęs tiltas Italijoje, Genujos mieste, A10 Autostradoje. Šį tiltą prižiūrėjo kompanija Atlantia S.p.A., priklausanti Benetton šeimai.
Tiltas buvo viena pagrindinių Italijos ir Prancūzijos kelių jungčių, kertančių Polčevera upės slėnį. Tiltas pradėtas statyti 1963 m., baigtas po ketverių metų. Tiltas neoficialiai gavo Ponte Morandi pavadinimą, skirtą žymaus architekto Riccardo Morandi atminimui. Oficialus Viadotto Polcevera pavadinimas skirtas nuo upės vardo.
Tilto sugriuvimas
thumb|left|250px|Sugriuvusi tilto dalis 2018 m. rugpjūčio 14 d. 11:36 val. vietos laiku stiprios liūties metu 210 metrų ilgio tilto dalis sugriuvo. Manoma, kad tai įvyko dėl dalių korozijos ir netinkamos tilto priežiūros. Avarijos metu žuvo 43 žmonės, tuo metu automobiliais ir sunkvežimiais kirtę tiltą, dar 16 žmonių buvo sužeista. Iš viso nuo tilto nukrito tarp 30 ir 35 transporto priemonių.
Dėl šios avarijos buvo sustabdytas eismas A10 autostrada, taip pat nutrauktas traukinių eismas linijose į Turiną ir Milaną.
Ši avarija sukėlė abejones dėl daugumos transporto statinių Europoje, ypač Italijoje, Prancūzijoje ir Vokietijoje. Šių šalių atstovai teigė, kad dalį statinių būtina atnaujinti, nes jie kenčia nuo korozijos ir didelio naudojimo. Įmonės Autostrade per l’Italia, kuri valdė tilto priežiūrą, atstovų teigimu šį tiltą buvo planuojama stipriai restairuoti 8 mėnesių bėgyje.
2020 m. rugpjūtį buvo atidarytas naujas Genujos Švento Jurgio tiltas, pastatytas sugriuvusio tilto vietoje.
Šylavičų valsčius (Valkaviskas)
Šylavičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Šylavičai.
Mykolas Kosakovskis
Mykolas Kosakovskis (Michał Kossakowski; 1733 m. liepos 23 d. – 1798 m. sausio 18 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos iždo raštininkas, Kauno pastalininkas, Vitebsko kaštelionas (1781–1787), Vitebsko (1787–1794) ir Braclavo vaivada (1794–1795). Baltojo erelio ordino ir Švento Stanslovo ordino kavalierius.
Biografija
Kilo iš Lietuvos didikų, grafų Kosakovskių giminės, herbo „Slepovron“ savininkas. Žemaitijos stalininko ir Kauno sargybinio Dominyko Kosakovskio (1711–1743) ir Marijanos Zabielaitės vyriausiasis iš keturių sūnų. Jaunesnieji broliai – Livonijos kaštelionas Antanas, Livonijos vyskupas Juozapas Kazimieras ir paskutinis Lietuvos didysis etmonas Simonas Martynas.
1764 metais Mykolas Kosakovskis buvo išrinktas pasiuntiniu nuo Kauno pavieto į elekcinį seimą, kur palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1781 metais gavo Vitebsko kašteliono pareigybę. 1787 metais Mykolas Kosakovskis buvo paskirtas Vitebsko vaivada. 1788 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į Ketverių metų seimą.
Ugnė Lazdauskaitė
Ugnė Lazdauskaitė (g. 2002 m. spalio 9 d.) – Lietuvos futbolininkė, puolėja.
Vilniaus FM-JL Stars
Profesionalią karjerą pradėjo Vilniaus FM-JL Stars komandoje 2015 m. gegužės 17, būdama 12 metų amžiaus. 2015 m. atstovaudama šiam klubui sužaidė trejas rungtynes A lygoje.
MFA Žalgiris
Nuo 2016 m. žaidė MFA „Žalgiris“ gretose.
Romancų apylinkė
Romancų apylinkė (arba Ramancų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Imbrado valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Zarasų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kavoliškių apylinkės.
Ugnė Lazdauskaitė
MFA Žalgiris
2016: sužaidė 13 rungtynių už pagrindinę ir rezervinę komandą ir įmušė 3 įvarčius.
2017: sužaidė 26 rungtynes už pagrindinę ir rezervinę komandą ir įmušė 5 įvarčius.
2018: sužaidė 18 rungtynių už pagrindinę ir rezervinę komandą ir įmušė 5 įvarčius.
2019: sužaidė 11 rungtynių už pagrindinę komandą ir įmušė 7 įvarčius. Antroje sezono pusėje buvo išnuomuota Kauno Žalgiris komandai. Sužaidė 7 rungtynes, įmušė 2 įvarčius ir pirmą kartą tapo Lietuvos A lygos vice-čempione.
2020: Nuo sezono pradžios pradejo žaisti puolėjos pozicijoje. Sužaidė 20 rungtynių už pagrindinę komandą, įmušė 28 įvarčius ir 14 rungtynių už rezervinę komandą, įmušė 35 įvarčius. Tapo Lietuvos A lygos vice-čempione antrą kartą. Su rezervine komanda laimėjo Lietuvos 1 lygos čempionatą, buvo šios komandos kapitonė.
2021: Sužaidė 20 rungtynių už pagrindinę komandą, įmušė 28 įvarčius ir tapo Lietuvos A lygos vice-čempione trečią kartą iš eilės.
Roma Calcio Feminille
2022 m. vasario 1 d. pranešta, kad futbolininkė keliasi į Italijos „Serie B“ čempionate rungtyniaujančią Romos „Roma Calcio Femminile“ ekipą.
Sužaidė 15 rungtynių, įmušė 6 įvarčius ir atliko 1 rezultatyvų perdavimą. Ugnė tapo rezultatyviausia komandos sezono žaidėja. 2022 m. liepos pabaigoje, pasibaigus sutarčiai su Romos klubu grįžo į Lietuvą.
FC Sion féminin
2022 m. vasarą persikėlė į Šveicariją, FC Sion. Sužaidė 21 rungtynes Šveicarijos NLB čempionate ir Šveicarijos Taurės varžybose bei pelnė 14 įvarčių. Ugnė Lazdauskaitė tapo rezultatyviausia komandos žaidėja.
WU-15 rinktinė
Atstovavo Lietuvos WU-15 rinktinei. Sužaidė 3 rungtynes ir laimėjo Baltijos taurę 2016 metais.
WU-17 rinktinė
Sužaidė 28 rungtynes Lietuvos WU-17 rinktinės sudėtyje ir įmušė 2 įvarčius, laimėjo Baltijos taurę 2018 metais.
WU-19 rinktinė
Sužaidė 5 rungtynes Lietuvos WU-19 rinktinės sudėtyje ir laimėjo Baltijos taurę 2019 metais.
Nacionalinė rinktinė
Ugnė Lazdauskaitė buvo pakviesta į Lietuvos nacionalinę rinktinę.
2019 m. lapkričio 8 d. debiutavo UEFA Women's Euro 2022 Qualifications rungtynėse prieš Rumunijos moterų futbolo rinktinę. Varžovės nugalėjo lietuvaites rezultatu 3:0.
2021 m. balandžio 7 d. įmušė pirmąjį savo įvartį nacionalinės rinktinės sudėtyje draugiškose rungtynėse į Jordanijos vartus.
Su rinktine laimėjo Baltijos taurę 2021 metais.
Sužaidė 10 rungtynių Lietuvos nacionalinės rinktinės sudėtyje atrankoje į FIFA 2023 m. Pasaulio taurės turnyrą. Šiame cikle įmušė 3 įvarčius ir tapo rezultatyviausia komandos žaidėja.
Mykolas Kosakovskis
Biografija
1792 metais Vitebsko vaivada Mykolas Kosakovskis buvo paskirtas LDK generalinės konfederacijos patarėju Targovicos konfederacijos sudėtyje. 1794 metais buvo paskirtas pirmuoju Braclavo vaivada. Tais pačiais metais Mykolas Kosakovskis tapo Lietuvos Tribunolo maršalka, bet kilus Tado Kostiuškos sukilimui tų pareigų eiti nepradėjo.
Šeima
thumb|left|150px|Mykolo Kosakovskio žmona Barbora Zyberg Buvo vedęs Barborą Zyberg (m. 1811), Mykolo Tyzenhauzo našlę, valdžiusią Veprių dvarą. Su ja turėjo sūnų – Lietuvos didijį medžioklį Juozapą Dominyką (1771–1840).
Karačiajaus ežeras
Karačiajaus ežeras – ežeras Rusijoje, Čeliabinsko srityje. Ežere nuo 1951 m. laidotos skystos radioaktyvios atliekos iš gamyklos Majak. 1962–1966 m. ežeras dėl sausros nuseko. 1967 m. pavasarį vėjas išpustė atidengto dugno nuosėdas. Imtasi priemonių taršai sumažinti. 1967–1971 m. užpiltos seklumos, paaukštinti krantai. Ežero plotas sumažėjo iki 36 ha. Vėliau priimtas sprendimas ežerą užpilti visiškai. Darbai pradėti 1986 m. 1996 m. ežero plotas tebuvo 13 ha.
Ežeras yra viena labiausiai radiacija užterštų vietų pasaulyje. Jame susikaupė 120 mln. kiuri radioaktyvių medžiagų.
Nansi Švč. Dievo Motinos bažnyčia
thumb|right|200px|Išorinis vaizdas '''Švč. Dievo Motinos bažnyčia'''  – baroko stiliaus Romos katalikų bažnyčia Nansi, Prancūzijoje. Valstybės saugomas istorijos paminklas.
Istorija
1477 m. sausio 5 d. šioje vietoje Lotaringijos kunigaikštis Renė II su sąjungininkais Nansi mūšyje nugalėjo Burgundijos kunigaikštį Karolį Drąsųjį. 1484 m. vienam vienuoliui buvo suteiktas leidimas mūšio vietoje pastatyti Švč. Mergelės Marijos koplyčią kaip padėką už pasiektą pergalę.
Pauliečiai vienuoliai (OM) nuo 1609 m. globojo koplyčią, kuri po Trisdešimtmečio karo sukelto maro ir bado išsivystė į žinomą piligrimystės vietą. 1629 m. koplyčia buvo rekonstruota, o vėliau dar kelis kartus didinta. thumb|150px|left|[[Renesansas|Renesansinė Švč. Mergelės Marijos statula, 1505 m. (Mansui Govenas)]] 1737 m. Lotaringijos hercogu tapo buvęs Abiejų Tautų Respublikos valdovas Stanislovas Leščinskis. Jo nurodymu koplyčia buvo nugriauta ir toje vietoje suplanuota pastatyti katalikų bažnyčią. Matyt, nebesitikėdamas grįžti į tėvynę, Stanislovas Leščinskis numatė šventovę paversti giminės panteonu, todėl negailėjo lėšų ir pastangų ją statant ir puošiant. Projektui paruošti ir statybų priežiūrai buvo pasamdytas architektas Emanuelis Erė. 1738 m. rugpjūčio 14 d. vyskupas von Tulis padėjo kertinį akmenį, 1741 m. statybos buvo baigtos, o 1766 m. naujojoje bažnyčioje amžiams atgulė jos fundatorius Stanislovas Leščinskis (vėliau lenkų emigrantai palaikus atvežė į tėvynę, 1830 m. jie buvo nugabentas į Šv. Kotrynos Aleksandrietės bažnyčią Sankt Peterburge, o 1926 m. buvo perlaidoti Krokuvos Vavelio katedroje). Per Didžiąją Prancūzijos revoliuciją maldos namai buvo nusiaubti, puošnūs antkapiai perkelti į muziejų, karstai išvartyti. Tačiau įsikišusi kariuomenė vandalizmą sustabdė, bet pirminis interjeras su antkapiais ir mauzoliejais galutinai buvo atstatytas tik 1806 m..
XIX a. pr. bažnyčia tapo filijine, 1841 m. – senelių namų koplyčia. 1844 m. ji vėl paskelbta parapine, 1862 m. benediktinų vienuolyno abatas Morelis pastatą kapitaliai restauravo. Popiežius Pijus IX padovanojo bažnyčiai diademą su Lotaringijos kryžiumi, kurį laikė du angelai, simbolizuojantys Prancūziją ir Lotaringiją.
Architektūra
thumb|right|150px|Interjeras Išilginėse pastato sienose įmontuoti aukšti arkiniai langai, virš kurių įstatyti mažesni tokios pat formos langeliai. Viršutinių ir apatinių langų juostas skiria karnizas. Virš rokoko stiliaus fasado iškilusi dviejų tarpsnių varpinė, šonuose stovi puošnios vazos. Pagrindiniame fasade išsiskiria keturios pusapvalės kolonos, į vidų patenkama per arkinį portalą su aukštu langu virš jo. Įėjimo dešinėje ir kairėje pusėse yra didelės nišos su figūromis.
Nava yra apie 18 metrų aukščio, sienos gausiai dekoruotos skulptūromis, freskomis ir paveikslais. Stiuko skulptūras kūrė Lui ir Nikola Mansjo, skliautus 1742 m. nutapė dailininkas Žozefas Žilis.
Tarp kitų rokoko stiliaus Prancūzijos bažnyčių interjeras išsiskiri tuo, jog navos kolonas puošia šventųjų, itin garbintų Abiejų Tautų Respublikoje, polichrominės figūros. Kairėje yra Švč. Mergelė Marija, Jonas Nepomukas (vaizduojamas kaip tolimas Lenkijos karaliaus giminaitis), Pranciškus Ksaveras ir Arkangelas Mykolas; dešinėje pusėje stovi Pranciškus Paulietis, Antanas Paduvietis, Kajetonas Tienietis ir Juozapas Nazarietis (visų kūrinių autoriai yra nežinomi). Itin vertinga yra 1505 m. sukurta kita Švč. Mergelės Marijos statula, priskiriama hercogo dvaro skulptoriaus Mansui Goveno kūrybai.
Bažnyčioje palaidoti:
Zelvos valsčius
Zelvos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Zelva.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1922 m. gruodžio 30 d. prijungta dalis Mižeryčų valsčiaus. 1933 m. spalio 16 d. įkurta 15 gromadų.
Eustachijus Kurčas
Eustachijus Kurčas (? – 1647) – LDK valstybinis veikėjas. Pernu (1599–1602) ir Gardino pakamaris (nuo 1617), Vitebsko kaštelionas (nuo 1639).
Buvo Siano, Usnačo, Berestavicos, valdytojas. Turėjo Upytės seniūniją nuo (nuo 1618).
Biografija
1609 metais Sianuose pastatė bažnyčią. 1635 įkūrė pranciškonų vienuolyną Gardine.
Už fundacinę veiklą statant Dievo Motinos Angelų vienuolyną Gardine Eustachijaus Kurčo ir jo žmonos garbei nutapyti jų paveikslai.
Stačiūnų apylinkė (Zarasai)
Stačiūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Australiškasis futbolas
Australiškasis futbolas (,, arba neformaliai ) – kontaktinis sportas, žaidžiamas tarp dviejų iš 18 žaidėjų sudarytų komandų ovalioje aikštėje, dažnai modifikuotoje kriketo aikštelėje. Taškai gaunami įspyrus ovalų kamuolį tarp centrinių vartų virpstų (šešių taškų įvartis) arba tarp centrinių ir išorinių virpstų (vieno taško įvartis). Labiausiai paplitęs Australijoje.
Rungtynių metu žaidėjai gali išsidėstyti bet kurioje aikštės vietoje ir kamuolį varyti tiek rankomis, tiek kojomis. Pagrindiniai veiksmai yra kamuolio nešimas, perdavimas, sugavimas pašokant ir varymas rankomis. Kamuolį nešant kas 10 žingsnių privaloma jį mušti į žemę. Žaidėjams leidžiama kovoti rankomis ir kliudyti varžovams visu kūnu. Kita vertus, pavojingas fizinis kontaktas (pvz., varžovo stūmimas į nugarą), trukdymas gaudyti kamuolį pašokant ir tyčinis žaidimo lėtinimas yra baudžiami baudos smūgiais, nuobaudomis iš toli arba suspendavimu tam tikram rungtynių skaičiui, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą. Žaidimas pasižymi dažnomis fizinėmis grumtynėmis, šuoliais gaudant kamuolį, greitu žaidėjų ir kamuolio judėjimu bei rezultatyvumu – per rungtynes 2020 m. vidutiniškai buvo surenkama 72,9 taško.
Šios sporto šakos ištakos siejamos su futbolo rungtynėmis, žaistomis Melburne 1858 m. ir kurias savo ruožtu įkvėpė Anglijos valstybinėse mokyklose žaistas futbolas. Siekdamas sukurti žaidimą, labiau pritaikytą suaugusiems ir Australijos sąlygoms, Melburno futbolo klubas 1859 m. gegužę paskelbė pirmąsias australiško futbolo taisykles, kurios senumu lenkia kitus pasaulyje paplitusius futbolo variantus.
Australijos futbolas surenka daugiausiai žiūrovų aikštėse ir prie televizijos ekranų iš visų sporto šakų Australijoje, o Australijos futbolo lyga (AFL), vienintelė visiškai profesionali šio sporto šaka, yra turtingiausia šalies sporto organizacija. AFL didysis finalas, kasmet vykstantis Melburno kriketo aikštėje, yra lankomiausias klubų čempionato renginys pasaulyje. Šis sportas taip pat žaidžiamas mėgėjų lygiu daugelyje šalių ir keliais variantais. Jo taisykles reglamentuoja AFL komisija, remdamasi AFL žaidimo komiteto įstatymais.
Paplitimas pasaulyje
Tarp AFL klubų žaidėjų yra vienas lietuvių kilmės australas Adam Ramanauskas, žaidęs Esendono Bombers klube, ir Brisbano Lions klube rungtyniaujantis Lietuvoje gimęs Deividas Uosis. Nėra žinoma, kad žaidimas būtų žaistas kitose Baltijos šalyse.
PewDiePie
Feliksas Arvidas Ulfas Šelbaris, kitaip žinomas kaip PewDiePie  (šved. Felix Arvid Ulf Kjellberg; g. 1989 m. spalio 24 d.) – švedų „YouTube“ turinio kūrėjas ir pramoginio turinio komentatorius, žinomas dėl savo „YouTube“ vaizdo įrašų. „PewDiePie“ buvo labiausiai prenumeruojamas „YouTube“ kanalas nuo 2013 iki 2019 m. PewDiePie savo kanalą užregistravo 2010 m. Iš pradžių dalinosi vaizdo įrašais, kuriuose žaidė siaubo ir veiksmo vaizdo žaidimus. Jo kanalo populiarumas pastebimai išaugo per ateinančius dvejus metus, o 2012 m. liepą jo kanalą jau prenumeravo 1 milijonas vartotojų. Augant kanalui, jo vaizdo įrašų turinio stilius tapo įvairesnis.
F. Šelbaris pirmą kartą tapo labiausiai prenumeruojamu kūrėju 2013 m. rugpjūčio 15 d. (Jį 2013 m. pabaigoje trumpai aplenkė „YouTube Spotlight“). Titulą jis išlaikė iki 2019 m. pradžios, kai po ilgos kovos jį aplenkė Indijos įrašų kompanija „T-Series“. Dvejus metus (nuo 2014 m. gruodžio 29 d. iki 2017 m. vasario 14 d.) Šelbario kanalas buvo žiūrimiausias kanalas „YouTube“ platformoje. Iki 2019 m. gruodžio mėnesio Pewdiepie kanalą prenumeravo daugiau nei 102 milijonų vartotojų. Jo vaizdo įrašai buvo peržiūrėti daugiau nei 24 milijardus kartų. 2016 m. amerikiečių žurnalas „Time“ pavadino jį vienu iš 100 įtakingiausių pasaulio žmonių.
Ankstyvieji gyvenimo metai
Gimė Geteborge, Švedijoje, Lotos Kristin Johanos (Lotta Kristine Johanna) ir Ulfo Kristijano Šelbario (Ulf Christian Kjellberg) šeimoje, kur augo su vyresne seserimi Fani (Fanny). Vaikystėje mėgdavo žaisti žaidimus per SNES. Vidurinėje mokykloje bėgdavo iš pamokų, kad pažaistų su draugais vaizdo žaidimus interneto kavinėje. Baigęs mokyklą įstojo į Chalmerso technologijų universitetą, bet 2011 m. mokslus metė. Buvo manoma, kad išstojo iš universiteto, nes norėjo tęsti karjerą, kaip „Youtube“ turinio kūrėjas, bet 2017 metais Feliksas paneigė gandus pasakydamas, kad jam tiesiog nepatiko jo studijuojamas dalykas.
Asmeninis gyvenimas
2019 m. rugpjūčio 19 d. vedė italų vaizdo tinklaraštininkę ir rūbų dizainerę Marciją Bizonin (Marzia Bisognin). Draugystės pradžioje pora bendravo internetu, kol 2013 m. nusprendė apsigyventi kartu Braitone ir Hove, Anglijoje. Vėliau Feliksas atskleidė, kad pasirinko gyventi Anglijoje dėl geresnio interneto.
„Youtube“ karjera
Feliksas užsiregistravo „Youtube“ platformoje 2006 m. vardu „Pewdie“. Jis paaiškino, kad „Pew“ yra lazerio skleidžiamas garsas, o „die“ reiškia mirti. Tačiau užmiršęs paskyros slaptažodį, 2010 m. balandžio 29 d., susikūrė naują paskyrą pavadinimu „Pewdiepie“. Karjeros pradžioje Pewdiepie daugiausia kūrė „Let‘s play“ stiliaus vaizdo įrašus. Labiausiai išpopuliarėjo vaizdo įrašai, kuriuose Pewdiepie žaidė kompiuterinius siaubo žaidimus.
„Pewdiepie“ kanalas populiarėjo labai greitai. 2011 m. jį jau prenumeravo 60 000 sekėjų, 2012 metais – 1 milijonas. 2013 m. sekėjų skaičius siekė 19 milijonų, taip padarydamas kanalą labiausiai sekamu „YouTube“ platformoje. Kanalo augimas nesustojo, 2016 metais pasiekė 50 mln. gruodžio 8 d. „YouTube“ pasveikino Pewdiepie padovanodamas vienetinį „Bro fist“ formos paleidimo mygtuką.
2019 m. rugpjūčio 28 d. Pewdiepie tapo pirmuoju individualiu „YouTube“ turinio kūrėju, kurį seka 100 mln. sekėjų. Tačiau pirmasis kanalas, kuris pasiekė 100 mln. sekėjų skaičių buvo indų muzikos įrašų kompanijos „T-Series“ kanalas. Kurį laiką prieš abiem kanalams pasiekiant 100 mln. sekėjų ribą tarp jų vyko varžybos. Pewdiepie išleido muzikos klipą, pajuokiantį „T-Series“, kuriame teigė, kad „T-Series“ naudoja botus padidinti sekėjų skaičiui. Po šito muzikos klipo Pewdiepie sekėjai pradėjo judėjimą „Subscribe to Pewdiepie“, kurio metu per visas socialines platformas skatino kitus žmones sekti Pewdiepie. Judėjimas buvo sėkmingas, nes vien tik per 2019 metų gruodį Pewdiepie kanalą užsiprenumeravo 6,62 milijonai vartotojų. Nepaisant to, kovo 27 d. tokiu pačiu greičiu augantis „T-Series“ kanalo populiarumas galutinai nulėmė jų pergalę.
Kontroversijos
2017 m. sausį Šelbaris pasidalino vaizdo įrašu, kur būta rasistinių komentarų. Šis vaizdo įrašas sukėlė kritikos bangą „Twitter“ platformoje. Kitame vaizdo įraše Šelbaris rodė vaizdo fragmentą, kuriame laikomas užrašas „Mirtis visiems žydams“. Vėliau interneto įžymybė tvirtino, kad jis nėra nusistatęs žydų atžvilgiu ir tik norėjo parodyti, „kokia nenormali ši svetainė“. Pastarasis įrašas sulaukė neigiamų įvertinimų iš žiniasklaidos: ne viena publikacija rašė apie Šelbarį kritiškai, tvirtindami, kad jo humoras – nepagrįstas ir padeda normalizuoti tokias radikalias ideologijas, kaip fašizmas, neonacizmas ir baltųjų supremacizmas. Žurnalas „The Wall Street Journal“ tvirtino, jog tai ne pirmas kartas, kuomet Šelbario kalba ir pateikiamas audiovizualinis turinys pasižymi antisemitizmo elementais. Nors PewDiePie vėliau ir atsiprašė, „Google Preferred“ į šią kontroversiją sureagavo ir panaikino jam numatytą reklamavimo programą ir atšaukė „YouTube Red“ rengtą antrąjį „Scare PewDiePie“ sezoną.
AB Inkaras
AB Inkaras – buvusi Lietuvos įmonė, gaminusi sportinę avalynę ir techninius gumos dirbinius.
Istorija
Įmonė įkurta 1933 m. Veršvuose kaip akcinė bendrovė. 1937 m. įmonės pagrindu įkurtas futbolo klubas FK Inkaras Kaunas. 1936–1937 m. įmonėje įvyko streikai, kurių pasekmės – padidintas darbo užmokestis daugiau nei šešis mėnesius pradirbusiems darbuotojams, 25 % priedas už viršvalandžius. II pasaulinio karo metu Vokietijos kariuomenė įmonės įrengimus perkėlė į greta buvusį „Gumos“ fabriką, kurį traukdamiesi susprogdino, o „Inkaro“ patalpas naudojo kaip karinį garažą. 1945 m. gamyba atkurta, po metų pasiektas prieškarinis lygis. 1976 m. pagaminta 10,8 mln. porų avalynės, 1860 t techninių gaminių, produkcija siekė 32,7 mln. rublių. 1977 m. dirbo 2350 darbuotojai, turėjo atskirus kultūros namus, 1990 m. dirbo apie 3000 darbuotojų. 2012 m. įmonė likviduota.
Šveicarijos futbolo varžybos 2020–2021 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 2020–2021 m.
Finalo
-
Šaudymas iš lanko 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Šaudymas iš lanko 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' vyko 17-ą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Tokijo olimpiadoje pirmą kartą vyks mišrių porų varžybos. Pietų Korėjos rinktinė pelnė daugiausiai medalių.
Raudinės apylinkė
Raudinės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Imbrado valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Zarasų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pavydinės apylinkės.
Struogiškės (Alytus)
Struogiškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Verebiejų.
Makija
miniatiūra|255px|Makija Makija  – Viduržemio jūrios regiono augalijos tipas: 2–5 m aukščio visžalių medžių ir dygiųjų krūmai sąžalynai (pvz., kadagiai, mirtos, oleandrai, lauramedžiai). Makija laikoma natūraliu augalijos tipu, bet dažnai susidaro iškirstų miškų vietoje arba po gaisrų.
Makijose dažnai būna gaisrų, kurie neleidžia įsigalėti aukštaūgiams medžiams ir krūmams.
Zelzino valsčius
Zelzino valsčius (, ; kurį laiką Haloučycų valsčius) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Zelzinas, kurį laiką – Haloučycai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. Panaikintas 1922 m. gruodžio 30 d. prijungiant prie Lyskavos valsčiaus ir Padarosko valsčiaus.
Jevhenas Mohilis
Jevhenas Mohilis (Євген Русланович Могіль; g. 1999 m. sausio 11 d.) – futbolininkas iš Ukrainos, puolėjas. Žaidė Lietuvoje. Atstovavo „Nevėžio“ futbolo klubui.
Karjera
Žaidė Ukrainos klubuose. 2017–2018 m. sezone atstovavo Lucko „Volynės“ klubui.
FK Nevėžis
2022 m. balandžio 15 d. įvyko debiutas Pirmoje lygoje prieš Neptūną. Rungtynės baigėsi lygiosiomis 1:1. Ukrainietis pasižymėjo pelnydamas įvartį.
2022 m. birželio 2 d. rungtynėse prieš Žalgiris B pelnė tris įvarčius. Kėdainių ekipa net 7-1 sutriuškino varžovus.
2022 m. birželio 12 d. rungtynėse prieš Panevėžys B pelnė keturis įvarčius. Kėdainių ekipa net 4-0 sutriuškino panevėžiečius. Iš viso per 24 rungtynes pasižymėjo pelnydamas 16 įvarčių.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Konstantinas Parčevskis (1801)
Konstantinas Parčevskis (,, 1801 m. rugpjūčio 19 d. Raudondvaryje, Vilniaus aps., Vilniaus gubernija – 1855 m. rugsėjo 8 d. Osere, Prancūzija) – Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Nałęcz herbo bajoras, Vilniaus pavieto 1831 m. sukilėlių vadas, politinis emigrantas.
Biografija
Kilęs iš Lenkijos karalystės bajorų giminės Lietuvos šakos. Tėvas Ignotas Parčevskis. Motina Salomėja Dzievonskytė. Broliai Antanas Parčevskis, Aleksandras Parčevskis. Sesuo Rožė Parčevskytė užaugusi tapo žinoma tapytoja.
Prasidėjus 1830–1831 m. sukilimui, Nemenčinės, Joniškio, Dubingių ir Inturkės apylinkėse surinko sukilėlių kariuomenės dalinį, kuriame buvo 400 ietininkų, 345 šauliai ir 75 raiteliai. Jo kovotojų gretose trumpą laiką buvo ir Emilija Pliaterytė. Konstantino Parčevskio vadovaujami sukilėliai užėmė Nemenčinę ir ginė nuo rusų rytines Vilniaus prieigas, stengėsi kontroliuoti perkėlas per Neries ir Žeimenos upes. Sukilimui pralaimėjus, pasitraukė į Prūsiją, o iš jos emigravo į Prancūziją. Apsigyveno Paryžiuje, kuriame sunkiai vertėsi, gyveno daugiausia iš uždarbio, kurį gaudavo smuikuodamas, paskelbdamas sukilimo metu pradėtus rašyti prisiminimus, kuriuos spaudino emigrantų leidinyje „Pamiętniki Polskie“, išėjusiame 1844–1845 m. Paryžiuje. Vėliau persikėlė į Oserą.
Palaidotas Osero kapinėse, o ant jo kapo iškilo lenkų emigrantų aukomis pastatytas paminklas. Konstantino Parčevskio vardu pavadinta Nemenčinės gimnazija.
Šeima
Konstantinas Parčevskis vedė Nataliją Lipinskaitę, su kuria susilaukė dukters Rožės.
Dvarai
Po tėvo mirties su vyresniuoju broliu Aleksandru, tėvo broliu Antonijumi ir seserimi Rože paveldėjo Raudondvarį prie Nemenčinės bei Židomlės dvarą prie Gardino. Po 1831 m. sukilimo K. Parčevskiui emigravus į Prancūziją, jo valdas rusų valdžia konfiskavo.
Pezarinos slėnis
Pezarinos slėnis (, arba Cjanâl;, arba Canale di San Canciano, Canal Pedarzo) – vienas iš aštuonių Karnijos slėnių Udinės provincijoje, Friulio–Venecijos Džulijos regione, Italijoje. Slėnis driekiasi maždaug 22 km rytų – vakarų kryptimi, per jį teka Pezarinos upė, kurios vardu pavadintas slėnis. Ribojasi su Kadorės regionu vakaruose ir Sapados komuna šiaurėje.
Pezarinos slėnis gana siauras, šiaurėje vyrauja Pezarinos dolomitinių kalnų smailios viršūnės (kalnai Plerosas (2314 m), Siera (2448 m), Klap Grandė (2487 ​​m) ir Klap Pikolas (2463 m)), kurios pietuose kontrastuoja su švelniomis, nuožulniomis Fokjos (1 901 m), Pjeltiniso ir Novarcos kalnų viršūnėmis.
Slėnyje yra Prato Karniko komuna, kurioje išsidėstę Kročės, Avausos, Pjerijos, Osaiso, Pradumblio, Pezarijso, Sostasijo, Priko, Truja e Luko kaimai. Pezarinos slėniu eina kelias SR 465, iš vienos pusės jį jungiantis su Komeljanso ir Ovaro kmunomis, iš kitos – su Kadorės regionu.
Slėnis garsus nuo XVII a. gaminamais rankų drabo laikrodžiais, įkurtas Pezarinos laikrodžių muziejus.
Meduna
Meduna  – upė šiaurės rytų Italijoje, Friulio-Venecijos Džulijos regione; kairysis (didžiausias) Livencos intakas. Prasideda Friulų Dolomitinėse Alpėse dviem šakomis – viena išteka Burlatono kalno papėdėje, kita – Aukštosios Kazerinės (Caserine Alte) papėdėje. Teka į pietus Medunos slėniu. Kone visas vidurupis užtvenktas, susidaręs 40 km² Ka Culio tvenkinys ir 220 km² Tramončio tvenkinys. Žemupyje vinguriuoja lygumomis į pietvakarius, įteka į Livencą į rytus nuo Mansuės.
Didžiausi intakai: Nončelas, Čelina (dešinieji).
Visas Medunos baseinas gausiai naudojamas hidroenergijos reikmėmis. Pagrindiniai miestai prie upės: Prata di Pordenonė, Giranas.
Marija Hessen-Kassel
Marija Vilhelmina Friderika Hessen-Kassel (1796 m. sausio 21 d. Hanau – 1880 m. gruodžio 30 d. Noištrelice) – Hesen-Kaselio princesė, ištekėjusi Meklenburg-Strelico hercogienė.
Šeima
Marija Hessen-Kassel – landgrafo Frydricho Hessen-Kasselio ir Karolinos Nassau-Usingen (1762–1823) duktė.
1817 m. rugpjūčio 12 d. Marija ištekėjo už didžiojo hercogo Jurgio Meklenburg-Strelico, didžiojo hercogo Karolio II Melkenburg-Strelico ir princesės Frederikos Hessen-Darmštadt sūnaus.
Marija buvo talentinga dailininkė. Ji tapė senovės meistrų kūrinių kopijas, kai kurios iš jų išliko iki šių laikų.
Juozas Olšauskas
Juozas Olšauskas (1907 m. sausio 20 d., Židikai, Mažeikių r. – 1988 m. rugpjūčio 11 d., Kražiai ) – kunigas, sovietinių konclagerių kalinys, Norilsko sukilimo dalyvis, Sibiro tremtinys.
Biografija
Gimė Juozo ir Marcelės Olšauskų šeimoje, kurioje augo 5 vaikai. 1921–1924 m. lankė Židikų pradžios mokyklą, vėliau įstojo į Mažeikių gimnaziją.
1932–1937 m. studijavo Telšių dvasinėje seminarijoje. 1937 m. birželio 6 d. įšventintas kunigu, paskirtas vikaru Plungėje, nuo 1942 m. – Mosėdyje. 1943 m. gegužės 21 d. paskirtas Pakutuvėnų (Plungės r.) klebonu, kur rūpinosi Plungės bažnyčios klebono Povilo Pukio pastangomis baigiama statyti mūrine bažnyčia.
Labai komunikabilus ir atviras, mokėjo bendrauti tiek su vaikais, ir jaunimu, tiek ir su vyresnio amžiaus žmonėmis. Buvo geras psichologas, greitai susipažino su vietos bendruomene, ją įtraukė į baigiamos statyti bažnyčios užbaigimo ir vidaus įrengimo darbus. Vasarą statyboje dirbusiam jaunimui iš Plungės klebonas negailėjo knygų iš savo gausios bibliotekos. Dėstė tikybą kaimyninio Aleksandravo kaimo pradžios mokykloje.
1944 m. spalio mėn. sugrįžus sovietinei armijai ir prasidėjus pasipriešinimui okupacijai, J. Olšauskas neliko nuošalyje: platino pogrindinės organizacijos Lietuvos Laisvės Armijos leidžiamus antisovietinius atsišaukimus, literatūrą, jo namuose slapstėsi pasipriešinimo dalyviai: Lietuvos konsulas, Plungės burmistras, Žemaičių legiono štabo ryšininkas Eduardas Misevičius, lankėsi taip pat besislapstantis Henrikas Petkus ir kt.
1945 m. rugpjūčio mėn. saugumo sumetimais perkeltas kunigauti į Klaipėdą.
1945 m. spalio 20 d. sovietinio saugumo suimtas ir įkalintas Kretingos apskrities NKVD būstinėje. 1945 m. spalio 22 d. vakare apie 18 val., pertraukos tarp tardymų metu kunigas pasinaudojo jį saugojusio eilinio milicininko Petravičiaus neatidumu, staiga atidarė langą ir pabėgo iššokęs per jį. Slapstėsi Puidogalio kaime (Plungės r.) pas jį priglaudusią Anicetą Grigalauskaitę, kurios sodyba buvo nuošalioje vietoje prie miško.
1947 m. vasarą gavo pasą svetima pavarde bei atleidimo nuo karinės tarnybos pažymą. 1947 m. rugsėjo 11 d. Kauno arkivyskupijos valdytojo kanauninko Juozo Stankevičiaus potvarkiu kunigas Jonas Gustaitis (t. y. J. Olšauskas) paskirtas Vilkijos apskrities Paštuvos bažnyčios administratoriumi.
Tremtis
1948 m. kovo 2 d. suimtas, kalintas Vilniaus Lukiškių kalėjime. 1948 m. birželio 26 d. MGB Ypatingojo pasitarimo nuteistas pagal Rusijos Federacijos baudžiamojo kodekso tris straipsnius 10-čiai metų priverčiamųjų darbų ir kaip valstybei pavojingas nusikaltėlis išvežtas į ypatingąjį lagerį Nr. 2 Gorlagą Norilsko apylinkėse. 1953 m. gegužės 27 d. dalyvavo Gorlago kalinių sukilime. Rugpjūčio 4 d. numalšinus sukilimą, perkeltas į Pietryčių Sibirą, Irkutsko sritį, buvusį Irkutsko-Taišeto konclagerį. Dirbo prie miško medžiagos ruošos darbų, neteko sveikatos ir 1955 m. dėl neįgalumo paleistas iš lagerio. Tremtyje neapleido kunigo tarnystės, lankė parapijiečius, krikštijo vaikus, tuokė jaunavedžius, laidojo mirusius.
Iki 1956 m. vasaros buvo tremtyje Abano mieste Abansko rajone prie Krasnojarsko.
Lietuvoje
1956 m. gegužės 15 d. grįžo į Lietuvą, apsistojo Telšiuose. 1956 m. liepos 27 d. paskirtas Mosėdžio bažnyčios vikaru. 1957 m. gruodžio 30 d. perkeltas Kalnalio kaimo (Salantų r.) parapiją.
1976 m. balandžio mėn. Telšių vyskupijos vikaro-valdytojo Antano Vaičiaus pastangomis, J. Olšauskas paskirtas Kražių bažnyčios (Kelmės r.) administratoriumi.
Atminimo įamžinimas
Kunigo Juozo Olšausko atminimui Kražių bažnyčioje įrengta atminimo lenta.
Riksarkivet (Švedija)
thumb|right|150px|Archyvo logotipas Riksarkivet  – centrinis Švedijos valstybinis archyvas, šalies Kultūros ministerijai pavaldi įstaiga. Riksarkivet yra atsakingas už jam pavaldžių kitų valstybinių archyvų veiklą ir vykdo jų priežiūrą. Įstaigai vadovauja nacionalinis archyvaras (SV riksarkivarie), nuo 2016 m. šiose pareigose darbuojasi Rut Karin Astriom Iko (SV Rut Karin Åström Iko).
Istorija
Riksarkivet yra viena seniausių šalies institucijų. Nors dar valdant karaliui Gustavui I Vazos laikais vienoje vietoje buvo kaupiami senesni dokumentai, bet tik 1618 m. spalio 18 d. Slaptosios tarybos vyriausiasis kancleris (SV Rikskansler) Axel Oxenstierna savo įsakymu paskyrė specialųjį sekretorių kartu su dviem pagalbininkais tvarkyti sukauptą archyvą. Taip buvo padėti pamatai Nacionaliniam archyvo institucijai, o kaip savarankiška įstaiga prie Karališkosios kanceliarijos Riksarkivet buvo įsteigtas 1878 m.