cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liepoja
XVII–XVIII a.
Liepojos ekonominis pakilimas vyko XVII a. viduryje ir antroje pusėje, kai mieste buvo atliekami svarbūs darbai. Svarbiausias iš jų – uosto statyba, kuri patyrė daug sunkumų, susijusių tiek su karu ir okupacija, tiek su epidemijomis ir stichinėmis nelaimėmis. Pirmoji maro banga Kuršą užklupo 1602 m. 1646 m. liga taip išplito, kad miesto valdyba ir pirkliai priėmė Maro reglamentą. Kitas maras Liepojoje pasirodė 1661 m. rudenį.
Švedų tvano metu (1655–1660 m.) miestą labiau susilpnino mokesčiais nei sugriovimai. Didžiausia tragedija įvyko 1698 m. lapkritį, kai mieste kilo didelis gaisras. Šiaurės karo metu (1700–1710 m.) Liepoja tapo reguliarių kariuomenių sustojimų bei karui reikalingų kontribucijų ėmimo vieta.
XVIII a. 4-ajame dešimtmetyje likviduoti Didžiojo maro padariniai, pabaigti uosto statybos darbai, į Liepojos uostą galėjo įplaukti ir dideli laivai. XVIII a. Kuršo hercogystė kaip dalinai nepriklausoma valstybė užėmė patogią tarpininko vietą tarp Lenkijos ir Lietuvos, Prūsijos ir Rusijai pavaldžios Vidžemės. Liepojos buvimas netoli Lietuvos sienos buvo palankus faktorius. Prekybos apimtys tapo platesnės ir įvairesnės. Jei XVIII a. pradžioje įrengus uostą Liepoją kasmet aplankydavo apie 100 laivų, tai 1739–1794 m. į uostą kasmet įplaukdavo daugiau nei 200 laivų. Svarbus vaidmuo Liepojos ekonominiam gyvenimui teko amatams. Jie augo kartu su miestu. 1799 m. mieste jau buvo 33 amatų rūšys, tarp jų laivų statyba ir taros išvežamoms prekėms gamyba.
1794 m. Rusijos imperijai numalšinus Tado Kosciuškos vadovaujamą sukilimą ir užėmus Varšuvą žlugo Abiejų Tautų Respublika. Saugiausias prieglobstis nuo sukilėlių Kuršo dvarininkams atrodė Rusijos imperija. Prasidėjo derybos dėl prisijungimo prie jos. 1795 m. kovo 18 d. Kuršo dvarininkai paskelbė apie savo žemių atsiskyrimą nuo Lenkijos, o gegužės 27 d. Kuršo hercogystė tapo Rusijos imperijos Kuršo gubernija.
XIX a.
Liepojai perėjus Rusijos žinion, mieste buvo 456 gyvenamieji namai, 453 kitos paskirties pastatai, gyveno 848 šeimos, buvo iš viso 4548 gyventojai. XIX a. Liepoja iš nereikšmingo provincijos miestelio tapo pramonės centru ir tarptautinės reikšmės miestu. Tuo metu Liepojoje taip pat įgyvendintos reikšmingos naujovės – 1823 m. D. F. Zageris įkūrė pirmąją spaustuvę Liepojoje, 1825 m. mieste įkurta taupomoji kasa, pirmoji šio tipo įstaiga Rusijos imperijoje. Jos įkūrimo iniciatorius buvo pirklio sūnus, prekybininkas ir humanistas F. Hagedornas. 1848 m. pastatyta laivų statykla, 1860–1904 m. įrengtas neužšąlantis uostas, 1900 m. jam teko apie 7% viso Rusijos eksporto.
Lūžio metai buvo geležinkelio Liepoja–Romnai linijos statyba, pradėta 1869 m., visiškai pabaigta 1876 m. Pirmasis traukinys į Liepoją iš Lietuvos atvyko 1871 m. spalio 24 d. Realiai funkcionuojantys geležinkelio ryšiai su Rusijos vidaus rinka ir Liepojos uosto pagerinimas bei išplėtimas 1870–1880 m. paskatino mieste pramonės augimą. Labiausiai augo metalo apdirbimas, šioje pramonės šakoje dirbo apie 50% miesto darbininkų. Antrą didžiausią Liepojos įmonių grupę sudarė medžio apdirbimo įmonės. 1880 m. patvirtinti Liepojos Biržos komiteto statutai. 1899 m. Liepojoje pradėjo veikti pirmasis Baltijos šalyse elektrinis tramvajus. 1893–1907 m. pastatytas karo uostas ir įtvirtinimai – miesto šiaurinėje dalyje, vad. Karostoje, supilti 4 molai, pastatyti 8 fortai.
Miesto savivalda
Liepojoje rinkimai įvyko 1878 m. sausio 16 – vasario 13 d. 1878 m. tarybos rinkimų rezultatai patvirtino, kad vietinės vokiečių buržuazijos vaidmuo ir reikšmė mieste išliko nepajudinama. Iš 54 tarybos narių vietų vokiečiai užėmė 44, žydai – 7, lenkai – 2 ir tik vienas latvis.
1900–1910 m. vyko treji savivaldybių rinkimai. Jei 15 metų iki 1902 m. Liepojoje buvo vienas galva – H. Adolfi, tai iki Pirmojo pasaulinio karo – net penki.
XX a.
thumb|Karališkojo [[Prūsija|Prūsijos 27-ojo Jäger bataliono paradas Liepojoje 1917 m. vasarą.]]
Pramonė ir tranzitinė prekyba buvo Liepojos XX a. pradžios ekonominio gyvenimo ramsčiai. 1910 m. 52 stambiosios pramonės Liepojos įmonėse dirbo 7810 darbininkų. Tai sudarė 8,4% viso Latvijos darbininkų skaičiaus. Kaip imperijos miestas su moderniu uostu, išvystyta pramone ir privažiavimo keliais Liepoja užėmė svarbią vietą Rusijos imperijos kariuomenės generalinio štabo strateginiuose planuose. Dar XIX a. 9-ame dešimtmetyje Liepojatapo rusų Baltijos laivyno baze. 1899 m. pavasarį patvirtintas Liepojos jūros tvirtovės statybos projektas ir per dešimt metų pastatytas karinis uostas, įrengtos 8 kranto baterijos ir sausumos įtvirtinimai.
Amžiaus pradžioje Liepoja tapo didžiausiu Rusijos emigracijos centru. XX a. pradžioje iš Liepojos į JAV kasmet išplaukdavo apie 40 000 emigrantų iš Rusijos imperijos, taip pat ir iš Lietuvos. Tiesioginį susisiekimą su Niujorku nuo 1906 m. birželio užtikrino keturi laivai, vėliau devyni, 1913 m. – 11. 1907 m. per Liepoją išvyko 56,5 tūkstančiai žmonių, 1913 m. – 70125. Pirmojo pasaulinio karo išvakarėse Liepoja su Ryga apėmė keturis penktadalius Latvijos pramoninės gamybos, užsienio prekybos apyvarta siekė 104,2 mln. rublių – beveik dukart daugiau nei amžiaus pradžioje.
Per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinius karus Lipoją okupavo Vokietija. 1918 m. paskelbus Latvijos nepriklausomybę Liepojoje 6 mėnesius dirbo šalies vyriausybė. 1919 m. sausio 7 d., kai, artinantis bolševikų armijai, Latvijos Laikinoji vyriausybė su Karliu Ulmaniu priešaky palikusi Rygą atvyko į Liepoją, miesto istorijoje prasidėjo periodas, vadinamas „Liepoja – Latvijos sostinė“.
Lyginant su 1913 m., krovinių apyvarta Liepojos uoste sumažėjo daugiau nei 12 kartų. Liepoja kaip prekybos uostas prarado reikšmę. Šioje situacijoje gimė Liepojos laisvojo uosto idėja, 1931 m. rugsėjo 22 d. padėtas kertinis akmuo pirmajam naujai statomam sandėliui pirmajame Latvijos laisvajame uoste. Didelę reikšmę miesto ekonomikos stabilizavimui ir plėtrai turėjo 1929 m. atidaryta geležinkelio linija Liepoja – Glūda (Jelgava). 1935 m. atlikto pramonės ir prekybos įmonių surašymo duomenimis Liepojoje buvo 267 įmonės su mechanizuota varančiąja jėga ar mažiausiai 5 samdomais darbininkais ir 1576 įmonės be mechaninės varančiosios jėgos su mažiausiai 4 darbininkais. 1937 m. birželio 15 d. Liepoja tapo pirmuoju miestu šalyje, kurį su Ryga sujungė reguliarus oro susisiekimas.
Liepoja tapo ir švietimo bei kultūros miestu: 1920 m. savo veiklą pradėjo antroji vidurinio techninio išsilavinimo mokykla Latvijoje – Valstybinis Liepojos technikumas, 1921 m. Liepojos realinė gimnazija tampo Valstybine Liepojos vidurine mokykla, 1926 m. atidaryta pirmoji Latvijoje meninės amatininkystės mokykla.
1922 m. įkurta Liepojos opera. Liepojos latvių dramos teatras veikė dar nuo 1907 m. 1922 m. įsteigta Liepojos konservatorija, 1927 – Liepojos filharmonija. Nuo 1928 m. visi Kuršo chorai Liepojoje rinkdavosi į savo šventę – Žemutinio Kuršo dainų šventę. 1924 m. atidarytas Miesto muziejus.
1939 m. ir 1940 m. Liepojoje įkurdinta 15 000 sovietų karių. Jų buvimas sukėlė nemažai problemų. 1940 m. iš latvių gyventojų pareikalaujama atlaisvinti namus Tuosmarės apylinkėje, taip pat perduoti visą ten esantį turtą. Dar 1939 m. spalio pabaigoje Liepojos miesto komendantas pranešė, kad „susisiekimas per Tuosmarę privatiems asmenims iki kito potvarkio bus uždraustas“. Prasidėjo nekontroliuojamas TSRS piliečių atvykimas į Latviją. Dalis jų buvo NKVD agentai su užduotimi griauti esančią tvarką ir ruošti Latvijos okupaciją.
TSRS okupavus Latviją 1941 m. iš Latvijos buvo numatyta ištremti 60 000 žmonių. 1941 m. birželio 14 ir 15 d. į Sibirą ir tolimuosius arktinius kraštus ištremta apie 17 tūkst., iš Liepojos krašto – apie 2 tūkst. gyventojų.
thumb|Tarybiniai daugiabučiai Liepojoje Prasidėjus antrajai TSRS okupacijai 1944 m. spalio pradžioje Raudonoji armija nutraukė Vokietijos kariuomenės sausumos ryšius su Kuršu. Vokiečiai apsuptą Kuršo dalį pavadino „Kuršo tvirtove“. Čia liko apie 200 000 vokiečių ir latvių kareivių bei apie pusė milijono gyventojų, įskaitant bėglius. Kuršo kovos tęsėsi septynis mėnesius. Spalį atmosfera Liepojoje panašėjo į chaosą: kilometrinės bėglių eilės, žmonės, vežimai, automobiliai. Miestą sistemingai ir negailestingai bombardavo rusų aviacija ir artilerija. 1945 m. gegužės 9 d. raudonarmiečiai užėmė Kuršą, 14 val. per radiją pranešama: „Tarybų Latvija laisva“. Liepojos vyskupijos vyskupo pavaduotojas Julijanas Vaivuodas savo dienoraštyje užrašė: „Iš gražios, išdidžios ir turtingos damos Liepoja tapo luoša vargše“.
Sovietmečiu Liepoja buvo tik karinis uostas, uždaras miestas; veikė Tuosmarės povandeninių laivų uostas. Liepojos ekonomika buvo prijungta prie vieningo planinio Tarybų Sąjungos liaudies ūkio. 1946 m. įkurta Liepojos žvejų artelė „Boļševiks“, 1964 m. nauja įmonė – Vandenyno žvejybos laivyno Liepojos bazė. 1965 m. prasidėjo naujo mikrorajono statyba miesto pietvakarinėje dalyje.
Nepriklausomybė
1987 m. lapkritį įvyko pirmoji didelė grupės Helsinkis–86 organizuota akcija prie Šiaurinių kapinių, ji virto demonstracija, kuri brutaliai numalšinta. 1991 m. rugpjūčio pučo metu vyko Miesto tarybos neeilinis posėdis, gyventojai pakviesti parodyti pilietinį nepaklusnumą, jei valdžią užims karinis komitetas. Liepojos įmonėse prasidėjo streikas, nutrauktas tramvajų ir autobusų susisiekimas. Kitą dieną streikas nutrauktas. Rugpjūčio 23 d. LTF valdybos nariai, milicija ir prokuratūros darbuotojai perėmė LKP nuosavybę Graudu gatvėje. Demontuotas Lenino paminklas.
1994 m. rugpjūčio 31 d. Liepojoje visiškai nustojo egzistuoti buvusi sovietų karinio jūros laivyno bazė. Savivaldybių rinkimuose Miesto tarybos pirmininku išrinktas Teodoras Eninis.
Gyventojai
1959 m. 52,4 % miesto gyventojų buvo latviai, 34,3 % – rusai. Per kitus dešimtmečius latvių skaičius Liepojoje sumažėjo. 1970 m. Liepojoje buvo 92,9 tūkst. gyventojų, iš kurių latvių – 47,5 % arba 44121. 1974 m. gruodį miesto gyventojų skaičius pasiekė 100 000.
Klimatas
Liepoja yra jūrinio klimato zonoje. Pagrindinis klimatą formuojantis faktorius – jūros oro veržimasis, kuris formuoja žemas vasaros ir aukštas žiemos oro temperatūras.
Kultūra
„Liepoja – išdidus, kuriantis ir aktyvus miestas ant jūros kranto, kuriame žmonės nori gyventi ir dirbti!“ – taip formuluojama 2007 m. sukurta Liepojos miesto plėtros vizija. Liepoja yra miestas su turtingomis kultūros ir kūrybos tradicijomis. Liepojoje galima pamatyti įvairiausio amžiaus pastatus ir architektūros stilius. Liepoja pasižymi plačiais muzikos ir meno festivaliais, simfoniniu orkestru ir vargonais, Karostos kalėjimu. Liepoja užima ypatingą vietą Latvijos ir viso regiono kultūroje – Liepojoje įkurta pirmoji filharmoninė draugija Baltijos šalyse, veikia profesionalūs teatrai ir orkestras. Liepojoje susitelkę daug turtingo kultūros palikimo – bibliotekos, muziejai, istoriniai ir kultūros paminklai, tradicijos. Liepojoje gimė ir suklestėjo latvių roko muzika, kasmet vyksta reikšmingi kultūriniai ir pramoginiai renginiai, kai kurie turi nacionalinę ir neretai tarptautinę reikšmę. Liepoja daugelyje sričių davė ryškius, savitus, įvairiapusius talentus Latvijos kūrybos vystymuisi.
Liepojoje yra platus įvairių kultūros sričių spektras. Ypač stiprios yra scenos ir atlikimo meno tradicijos, tiek profesionaliaja, tiek populiariaja ir mėgėjiška prasme. Liepoja gali didžiuotis iškiliu paveldu – tiek istorine kultūrine aplinka, pastatais, paminklais, tiek vizualiųjų menų kolekcija, muziejais ir bibliotekomis. Stiprios yra ir nematerialaus kultūros paveldo tradicijos – amatininkystė, liaudies menas, tradicinė kultūra – tiek latvių, tiek tautinių mažumų. Vystosi kultūrinis turizmas ir kūrybinės industrijos. Stipri kultūrinio švietimo bazė (profesionaliaja prasme). Kai kurios šakos Liepojoje yra palyginus mažiau išvystytos (vizualusis menas, literatūra, sunykęs kinas ir kt.), tačiau pasirinkimas yra platus ir reikšmingiausios kultūros atšakos atstovaujamos – yra visos sąlygos vystyti turtingą ir įvairialypę kultūrinę aplinką.
Liepojoje veikia aktyvios kultūros institucijos – jos atstovauja visus institucijų tipus – viešosios, privačios ir nevalstybinės. Šios institucijos yra svarbus faktorius tarptautinio konteksto įėjimui į Liepojos kultūrinį gyvenimą. Visų trijų tipų institucijos aktyviai dalyvauja ir kultūrinio turizmo produktų kūrime. Institucinėje bazėje atstovaujamos faktiškai visos nagrinėtos kultūros atšakos.
Architektūra
Iš viduramžių išliko netaisyklingo plano senamiestis (rekonstruotas 1957 m., architektas V. Kruglovas, M. Žagarė).
Bažnyčios:
Karosta
Pagrindinis straipsnis: Karosta 250px|thumb|right|Šv. Nikolajaus katedra [[Karosta|Karostoje]] Skirtingai nei daugelyje Latvijos ir pasaulio miestų, Liepojoje lankytini objektai išsidėstę ne tik miesto centre, bet ir ypatingoje miesto dalyje – Karostoje, kuri kūrėsi ir vystėsi atskirai nuo Liepojos. Plačiai žinomas Liepojos Karo uosto kalėjimas arba sargybos būstinė nėra vienintelis dėmesio vertas objektas šioje unikalioje vietoje. Verti dėmesio ir Liepojos tvirtovės kompleksai arba fortai, iš kurių keli yra Karostoje, o kiti – aplink miestą. Krasta gatvės gale esantis kraštovaizdis sutraukia daug lankytojų. Karostos centre yra architektūros perlu vadinama – Šv. Nikolajaus provoslavų katedra, netoli jos – Karininkų rūmai. Karostoje taip pat yra gimnastikos maniežas, kuris, kaip ir visa Zemgales gatvė, kurioje jis yra, visiškai tuščias ir apleistas. Daugelis Karostos pastatų apleisti, nes pasitraukus sovietų armijai gyventojų skaičius joje sumažėjo nuo 25000 iki 6000, taip pat dėl Specialios ekonominės zonos statuso, kuris neleidžia Karostoje užsiimti privačia veikla ir atnaujinti pastatų. Dėmesio vertas ir apsukamas O. Kalpako tiltas, kuris 2006 m. buvo apgadintas atsitrenkus laivui.
Liepojos muziejus
Liepojos muziejus (Liepājas Muzejs) – didžiausias Kurše, jame yra beveik 100 000 eksponatų. Muziejaus nuolatinėse ekspozicijose galima susipažinti su Liepojos istorija ir priešistore, Pietų Kuršo etnografija, alavinių dirbinių kolekcija ir ekspozicija, kuri skirta žvejo, skulptoriaus ir medžio drožėjo Mikelio Pankuoko (Miķelis Pankoks) gyvenimui ir kūrybai. Muziejuje reguliariai rengiamos meno parodos.
Švč. Trejybės katedra
Tai liuteronų maldos namai. Statyta nuo 1742 iki 1758 m., visiškai pabaigta tik 1775 metais. XIX a. pabaigoje pastatas buvo perstatytas. Bažnyčioje reguliariai vyksta vargonų muzikos koncertai.
Šv. Onos liuteronų bažnyčia
thumb|Seniausia [[bažnyčia Liepojoje – Šv. Onos liuteronų bažnyčia]] Šv. Onos bažnyčia yra seniausi Liepojos miesto maldos namai, kurie pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėti 1508 metais. Bažnyčios pastatas ir bokštas yra kelis kartus perstatyti. Paskutinis perstatymas vyko XIX a., o jo autorius yra visų laikų žymiausias Liepojos architektas Makss Pauls Berči. Didžiausias Šv. Onos bažnyčios turtas yra 1697 m. medžio drožėjo Nikolo Sefrenso darytas 9,7 m aukščio ir 10,5 m pločio altorius. Šis baroko šedevras yra vienas iš to meto Rytų Europos iškiliausių meno kūrinių. Šv. Onos bažnyčia gali didžiuotis ir savo vargonais, kurie padaryti pagal žymaus latvių kompozitoriaus Alfredo Kalninio (Alfrēds Kalniņš) eskizus ir yra treti pagal dydį vargonai Latvijoje po Liepojos Švč. Trejybės katedros ir Rygoss Duomo bažnyčios vargonų. Lankytojai gali užlipti į bažnyčios bokštą ir apžiūrėti Liepoją iš viršaus.
Liepojos simboliai
Liepoja turi tris oficialiai patvirtintus simbolius: herbą, vėliavą ir himną. Juose atsispindi miesto tradicijos ir stiprybė. Savo herbą Liepoja gavo kartu su miesto teisių suteikimu 1625 metais, o vėliava pirmą kartą oficialiai paskelbta 1938 m. „Įstatyme dėl Liepojos miesto vėliavos“. Himnas „Pilsēta, kurā piedzimst vējš“ (Miestas, kuriame gimsta vėjas) patvirtintas 1999 m. ir pirmą kartą atliktas 2000 m. pirmąją valandą. Dainą „Pilsēta, kurā piedzimst vējš“ Imants Kalniņš parašė dar 1973 m., skirdamas ją Liepojai ir liepojiečiams. Teksto autorius yra Māris Čaklais. Pirmoji dainą atliko Austra Pumpure. Jau tada ši daina gavo neoficialaus liepojiečių himno statusą.
Liepojos simbolikos naudojimą nustato 1999 m. vasario 25 d. tarybos priimtos taisyklės.
Lietuviai
Lietuviai Liepojoje pradėjo kurtis XIX a. pabaigoje plečiantis miestui, t. p. per Liepoją vyko į JAV. 1890 m. lietuviai moksleiviai sudarė daugumą Liepojos gimnazijos moksleivių. Čia mokėsi Jonas Biliūnas, Balys Dvarionas, Antanas Smetona, Aleksandras Stulginskis, Antanas Vienuolis ir kiti. 1905 m. įkurta Liepojos lietuvių šelpimosi draugija (vėliau pervadinta Liepojos lietuvių savišalpos draugija), kuri rūpinosi lietuvių kultūra ir švietimu: nuo 1906 m. rengė dramos ir muzikos vakarus, 1907 m. įsteigė lietuvių pradžios mokyklą. 1909 m. įkurta Šv. Zitos draugija, 1911 m. – Lietuvių draugija (veikė iki 1922 m., 1923 m. pertvarkyta į Kultūros plėtojimo draugiją).
Po Pirmojo pasaulinio karo lietuvių Liepojoje mažėjo – dalis jų sulatvėjo, dalis išsikėlė į Lietuvą. 1919 m. rugsėjo mėn. Lietuvos ir Latvijos valstybėms užmezgus diplomatinius santykius Liepojoje veikė Lietuvos Respublikos konsulatas (1924–1938 m.), Liepojos lietuvių pašalpos draugija, Šv. Zitos draugija. Skyrius Liepojoje turėjo Rygos lietuvių katalikų jaunimo Šviesos, Rygos lietuvių jaunimo Rūtos draugijos. 1933–1938 m. veikė lietuvių pradinė mokykla.
XX a. šeštame – septintame dešimtmetyje, norėdami būti arčiau Lietuvos, Liepojoje apsigyveno buvusių lietuvių politinių kalinių ir tremtinių, negavusių Lietuvos tarybinės valdžios institucijų leidimo grįžti į Tėvynę. 1989 m. įkurta Liepojos lietuvių kultūros draugija „Rūta“, 1990–1997 m. veikė vaikų darželis, 1990–2002 m. Liepojos latvių 8-oje vidurinėje mokykloje veikė lietuviškos 1–9 m. klasės, biblioteka. Latvijos lietuvių bendruomenės iniciatyva Liepojoje buvo įsteigta lituanistinė (sekmadieninė) mokykla (veikė 1989 m., 1998–2002 m.).
Susisiekimas
thumb|300px|right|Tramvajus Liepojoje Liepojos transporto sistemą sudaro 12 autobusų linijų ir 5 mikroautobusų linijos.
Liepojos transporto sistemai priklauso ir Liepojos tramvajus su viena linija, kurios ilgumas yra 6,9 kilometro. Jau kelerius metus diskutuojama dėl Liepojos tramvajaus linijos pailginimo, kurio projektas jau perduotas visuomeniniam svarstymui. Planuojama liniją palginti nuo Liepojos pietvakarinio rajono iki Mirdzas Ķempes gatvės galo. Vėliau planuojama tramvajaus liniją pailginti šiaurės kryptimi iki Liepojos tarptautinio oro uosto, tačiau tai yra tolimos ateities planai ir kol kas yra dar labai neaiškūs. Daug kas priklauso nuo Liepojos oro uosto plėtros.
AB „Pasažieru Vilciens“ užtikrina keleivių susisiekimą traukiniu Liepoja – Ryga. Faktiškai tai yra maršrutas Liepoja – Rėzeknė per Rygą. Anksčiau iš Liepojos traukiniu buvo galima keliauti į Ventspilį ir Vainiuodę, bet po atsiskyrimo nuo Sovietų sąjungos ir po to sekusių ekonominių permainų maršrutai tapo nerentabilūs ir buvo likviduoti. Ventspilio kryptimi yra likviduotas bet koks susisiekimas geležinkeliu ir jis šiuo metu yra nenaudojamas.
Liepojos tarptautinio oro uosto veiklą užtikrina UAB „Aviosabiedrība „Liepāja“ (oro uosto operatorius). Atstumas iki Liepojos centro yra 7 kilometrai. Į oro uostą galima nuvažiuoti 2 autobuso maršrutu. 2008 m. rugpjūtį Liepojos tarptautinis oro uostas užtikrino susisiekimą su keturiais miestais: Ryga, Kopenhaga, Hamburgu ir Maskva.
Miestai partneriai
710px|thumb|center|Liepojos uostas
Pranas Aleknavičius
Pranas Aleknavičius (1941 m. balandžio 10 d. Nibriuose, Jiezno valsčiuje – 2021 m. gruodžio 8 d. Kaune ) – Lietuvos žemėtvarkos inžinierius.
Biografija
1964 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1983 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
1966–1991 m. dirbo Žemėtvarkos projektavimo institute. 1993–1994 m. Žemės ūkio ministerijos Žemės tvarkymo departamento direktorius, 1995–1996 m. Žemėtvarkos ir geodezijos tarnybos direktoriaus pavaduotojas. 1977–1981 m. ir nuo 1987 m. Lietuvos žemės ūkio universiteto dėstytojas; nuo 1989 m. docentas. 1992–1993 ir 1999–2001 m. Žemėtvarkos katedros vedėjas, 2009 m. profesorius. 1997–1999 m. Valstybinio žemėtvarkos instituto direktoriaus pavaduotojas, 2000–2004 m. Žemės ūkio ministro patarėjas. 2005–2007 m. Lietuvos žemėtvarkos ir hidrotechnikos inžinierių sąjungos pirmininkas.
Belgijos Kongas
Belgijos Kongas  – Belgijos kolonija Afrikoje, dabartinio Kongo Demokratinės Respublikos teritorijoje, egzistavusi nuo Leopoldo II autonomijos suteikimo 1908 m. iki 1960 m. Kongo Demokratinės Respublikos nepriklausomybės paskelbimo.
Raida
miniatiūra|200px|kairėje|Žemėlapis
Šaltiniai
Geschichte der Demokratischen Republik Kongo
Kužių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia
'''Kužių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kužių miestelyje. Įrengta 1946 m.
Istorija
Žemaičių vyskupas Petras Parčevskis 1652 m. patvirtino Jono Kazimiero Godliausko Kužių koplyčiai paskirtus 36 valakus žemės su žmonėmis. Bažnyčiai 1653 m. dovanoti Kušleikių ir Minkštakių kaimai. Bažnyčiai sudegus, nauja pastatyta 1775 m. XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla.
1873 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia (Šiaulių parapijos filija).
1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia sudegė. Klebono Adolfo Keibos rūpesčiu 1920 m. pastatyta laikina.
1929–1932 m. pastatyta gelžbetoninė bažnyčia. 1944 m. sugriauta. Sienos išsprogdintos apie 1965 m.
Dabartinė bažnyčia 1946 m. įrengta mediniame name.
Architektūra
Bažnyčia darnių proporcijų, stačiakampio plano, vienabokštė, su trisiene apside.
Zubriai (Akmenė)
Zubriai – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Papilės.
Viktoras Butkus (1954)
Viktoras Butkus (g. 1954 m. sausio 7 d. Krasnojarskas, Rusija) – Lietuvos chemikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, vienas iš MO muziejaus steigėjų.
Biografija
1976 m. baigė Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą. 1982 m. Maskvos Bioorganinės chemijos institute įgijo mokslų daktaro laipsnį, 1990 m. Valstybiniame Maskvos universitete – bioorganinės chemijos habilituoto mokslų daktaro laipsnį.
1976–1979 m. Lietuvos mokslų akademijos Zoologijos ir parazitologijos instituto mokslinis bendradarbis. 1979–1995 m. dirbo Biotechnologijos institute (iki 1982 m. vyresnysis mokslinis bendradarbis, 1984–1988 m. Nukleino rūgščių chemijos laboratorijos vadovas, 1988–1989 m. Molekulinės biologijos fermentų skyriaus vadovas, 1989–1994 m. instituto direktoriaus pavaduotojas mokslui, 1993 m. paskirtas vadovauti institute įkurtam Molekulinės biologijos centrui).
Nuo 1995 m. UAB „Fermentas“ bendrovės valdybos pirmininkas, 1995–2008 m. „Fermento“ generalinis direktorius. 2002 m. įsteigus kontroliuojančiąją bendrovę „Fermentas International Inc.“, buvo jos generalinis direktorius ir valdybos pirmininkas. . 2010 m. įmonę „Fermentas“ pardavęs JAV kompanijai „Thermo Fisher Scientific“.
1994–1997 m. Vilniaus universiteto, 1994 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas. 1995 m. suteiktas profesoriaus vardas.
Nuo 2002 m. yra Vilniaus universiteto, nuo 2004 m. Biotechnologijos instituto, nuo 2001 m. Lietuvos žinių ekonomikos forumo tarybų narys.
2009 m. kartu su žmona įsteigė MO muziejų.
Mokslinė veikla
Yra paskelbęs daugiau nei 40 publikacijų tarptautinėje mokslinėje spaudoje deoksiribonukleorūgščių (DNR) restrikcijos ir modifikacijos fermentų, DNR baltymų sąveikos temomis. 16 išradimų autorius.
Atgimimas (JAV)
Atgimimas – Amerikos lietuvių tautinės bažnyčios mėnesinis laikraštis, ėjęs 1917–1918 m. Lorense. Redaktorius Konstantinas Norkus.
Bulgarijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Nova Kamionka (Suvalkų apskritis)
Nova Kamionka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bakalariavos valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Krikštatėvis (filmas)
Krikštatėvis – epinis kriminalinis filmas, pasakojantis apie 1945–1955 m. veikiančią organizuoto nusikalstatumo grupuotę, ją valdančią giminę ir jos santykius.
Mario Puzo scenarijų rašė besiremdamas savo romanu „Krikštatėvis“.
Pelningiausias 1972 m. filmas JAV ir kurį laiką pelningiausias kino istorijoje, bilietų kasose viso surinkęs 246–287 mln. JAV dol.
Vėliau pastatytos dar dvi filmo dalys: „Krikštatėvis 2“ (1974 m.) ir „Krikštatėvis 3“ (1990 m.).
Atmosferos apsauga nuo užteršimo
Atmosferos apsauga nuo užteršimo – tęstinis mokslo darbų leidinys, ėjęs 1974–1983 m. Vilniuje.
Istorija
Pirmuosius sąsiuvinius išleido Fizikos ir matematikos institutas, o jį reorganizavus leidinio leidybą perėmė Fizikos institutas. Tiražas – 500–700 egz.
Ylakių herbas
Ylakių herbas – pagrindinis Ylakių miestelio ir seniūnijos (Skuodo rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
žaliame skydo lauke auksinis dvišakis. Tai vienintelis Lietuvos miestelis, kurio pavadinimas prasideda Y raide. Herbui pasirinkta heraldinė figūra – dvišakis – primenanti Y raidę. Taip buvo įamžintas miestelio pavadinimo ypatumas.
Istorija
Herbą Lietuvos Prezidentas patvirtino 2002 m. balandžio 22 d.
Ožkiniškis
Ožkiniškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Biržų, prie kelio, tarp Barono ir Agluonos upelių.
Sandrausiškė
Sandrausiškė – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Šiluvos, prie Sandravos upelio ir Šiluvos tyrelio.
Istorija
1939 m. Sandrausiškės pilkapiuose rasta senovės Romos bronzinė sparninė segė. 2015 m. kaimas panaikintas ir prijungtas prie Akmenės.
Roma Sabina Alimienė
Roma Sabina Alimienė (g. 1947 m. Kalvarijoje, Marijampolės rajonas) – teisininkė, buvusi Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (LVAT) teisėja, LR generalinės prokuratūros prokurorė ir advokatė.
Biografija
1964 m. baigė Kalvarijos vidurinę mokyklą. 1970 m. – teisės studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete.
Nuo 1970 m. rugpjūčio mėn. iki 1988 m. vasario mėn. Kaišiadorių rajono prokuratūros stažuotoja, prokuroro padėjėja, vyr. prokuroro padėjėja, nuo 1988 m. vasario mėn. iki 1993 m. gruodžio mėn. LR generalinės prokuratūros Civilinių bylų skyriaus prokurorė, vyr. prokuroro pavaduotoja, nuo 1994 m. iki 1994 m. gruodžio mėn. Valstybinio akademinio dramos teatro (VADT) juriskonsultė, nuo 1995 m. iki 1999 m. birželio mėn. Advokatės R. S. Alimienės biuro advokatė, nuo 1999 m. birželio mėn. iki 2002 m. kovo mėn. Vilniaus miesto 2-ojo apylinkės teismo teisėja, nuo 2002 m. kovo mėn. iki 2008 m. balandžio mėn. Vilniaus apygardos administracinio teismo teisėja, nuo 2008 m. balandžio mėn. iki 2012 m. balandžio Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo teisėja, nuo 2012 m. balandžio Vyriausiosios administracinių ginčų komisijos narė.
Moka rusų, vokiečių, anglų kalbas.
Škotijos futbolo varžybos 1903–1904 m.
Škotijos futbolo varžybos 1903–1904 m.
San Salvadoras
San Salvadoras (, „Šventasis Gelbėtojas“) – Centrinės Amerikos valstybės Salvadoro sostinė. 525 990 gyventojų (2005 sausis).
Geografija
San Salvadoras išsidėstęs to paties pavadinimo ugnikalnio papėdėje, prie Panamerikos autostrados. Miestas ne kartą nukentėjo nuo žemės drebėjimų. Didžiausias žemės drebėjimas 1854 m. beveik visiškai sugriovė miestą. Po jo sostinė laikinai perkelta į už keleto kilometrų esantį Nuevo San Salvadorą. Žymios žalos atnešė ir paskutinis 2001 m. vykęs žemės drebėjimas, kurio metu ypatingai nukentėjo Las Colinas priemiestis.
Istorija
San Salvadoras – miestas su sena istorija, kadangi jį ikikolumbiniais laikais (XI a.) įkūrė pipiliai, kurie pavadino Kuskatlanu ir padarė savo valstybės sostine.
Miestą 1528 m. iš naujo įkūrė ispanai, užkariavę pipilius ir pavadinę jį dabartiniu vardu. 1824 m. jis tapo tais pačiais metais įkurtos Jungtinių Centrinės Amerikos provincijų sostine. 1839 m. iširus Jungtinių Centrinės Amerikos provincijų valstybei, susikūrė nepriklausoma Salvadoro valstybė, kurios sostine 1841 m. tapo San Salvadoras.
Laima Slovikauskaitė
Laima Slovikauskaitė (g. 1953 m. Trumpalio kaime, Seinų apskritis, Lenkija) – Lenkijos lietuvių mokytoja, poetė.
Biografija
Mokėsi Punske: pagrindinėje mokykloje ir licėjuje, vėliau studijavo Varšuvos universitete, kur 1977 m. įsigijo rusų kalbos mokytojo diplomą. Studijų metu aktyviai dalyvavo Varšuvos lietuvių visuomeniniame gyvenime. Mokytojavo Siedlicuose, Rūdelės pradinėje mokykloje. Eiles rašyti pradėjo dar būdama moksleive. Jau būdama brandaus amžiaus jas paskelbė 2000 m. išleistoje Lenkijos lietuvių kūrybos antologijoje, o 2009 m. – poezijos rinkinyje Vieta širdyje.
Eritrocitų nusėdimo greitis
Eritrocitų nusėdimo greitis, arba ENG – eritrocitų nusėdimo ant mėgintuvėlio dugno savybė, galinti parodyti ligą. Sveiko žmogaus ENG yra 4-10 mm (naujagimių – 2 mm) per valandą. Eritrocitų nusėdimas priklauso ir nuo pačių eritrocitų, ir nuo plazmos savybių (dažniausiai uždegimo ir kitų ligų metu ENG padidėja). Eritrocitai nusėda per keletą fazių. Pirmoji - svarbiausia - eritrocitų agregacija. Jos metu eritrocitai sulimpa į krūveles. Tam turi įtakos teigiamai įkrauti stambiamolekuliniai baltymai. Antroji fazė - sedimentacija. Jos metu įveikę kraujo plazmos pasipriešinimo srovę eritrocitai nugrimzta į mėgintuvėlio dugną. Trečiosio fazės metu vyksa ląstelių sulipimas. Normaliomis sąlygomis albuminai (neigiamai įkrauti baltymai) stabdo eritrocitų nusėdimą. Tai vadinama suspendijos stabilizavimu.
ENG pagreitėja esant anemijai, o sulėtėja dėl policitemijos. Įšvirkštus į kraują hipertoninio tirpalo, eritrocitai netenka vandens, raukšlėjasi, jų tankis didėja ir nusėdimas greitėja. Esant, kraujotakos nepakankamumui, eritrocitai absorbuoja vandenį, ir jų ENG lėtėja. ENG greitėjimas susijęs ir su fibrinogeno koncentracijos kraujyje padidėjimu, nes eritrocitai jį absorbuoja, dėl to mažėja jų paviršiaus krūvis. Taip būna sergant uždegimu, infekcinėmis ligomis. Cholesterolis eritrocitų nusėdimą greitina, o lecitinas – lėtina. Fiziologiškai ENG padidėja sunkiai fiziškai dirbant ir antroje nėštumo pusėje.
Giovanni Schiaparelli
Džovanis Virginijus Skiaparelis ( 1835 m. kovo 14 d. – 1910 m. liepos 14 d.) – italų astronomas ir mokslo istorijos tyrinėtojas, atradęs Marso „kanalus“ ir Hesperijos asteroidą.
Jis studijavo Turino universitete ir mokėsi Berlyno observatorijoje. Apie 40 metų dirbo Brera observatorijoje, Milane.
Marsas
Dž. Skiaparelis 1877–1879 m. ypač įdėmiai tyrinėjo Marsą ir pastebėjo jo paviršiuje įvairias susikertančias linijas, kurias pavadino „canali“ (kanalais), padarė jų brėžinius.
Apdovanojimai
Medaliai Jo vardu pavadinta
Hačepsuta
thumb|250px|Hačepsuta
Hačepsutà (Hačepsutė, Hašepsuta, Hatšepsuta, Hačepsut, transkribavus: H3t-špswt–hnmt-ỉmn, reiškia „pirmoji iš kilmingųjų moterų“) – viena žinomiausių Egipto moterų, Tutmozio I ir karalienės Ahmezės dukra, penktoji 18 dinastijos (Naujoji karalystė) faraonė.
Senovės Egipto istorijoje minima ir kita Hačepsuta, buvusi Senusreto II dukterimi.
Rygos šiluminės elektrinės
Rygos šiluminės elektrinės (Rygos ŠE) yra Latvijos valstybinės elektros tiekimo įmonės „Latvenergo“ filialas, kuriame yra dvi centrinės šiluminės elektrinės su bendra 534 megavatų (MW) elektros energijos gamybos galia ir 1654 MW šilumos galia. Elektrinės yra reikšmingas elektros energijos tiekimo šaltinis Latvijos energetikos sistemai ir didžiausias šilumos tiekimo šaltinis Latvijos sostinei Rygai. 2004 m. Rygos šiluminės elektrinės pagamino 1,225 teravatvalandes (TWh) elektros energijos.
Hačepsuta
Biografija
Hačepsuta ištekėjo už pusbrolio Tutmozio II – mat karališkojo kraujo linija buvo perduodama per moteris ir vyras norėdamas tapti faraonu, turėjo vesti karališkojo kraujo moterį, dažnai artimą giminaitę.
Rygos šiluminės elektrinės
Rygos ŠE-1
Rygos pirmoji centrinė šiluminė elektrinė (Rygos ŠE-1) pastatyta nuo 1954 m. iki 1958 m. Iki Pliavinių hidroelektrinės pastatymo ji buvo didžiausia Latvijos elektrinė, jos elektros galia pasiekė 129,5 MW, o šilumos gamybos galia – 616 MW. Kuru elektrinė naudoja gamtines dujas, durpes ir mazutą. 1990-tų metų pabaigoje dėl elektrinės įrangos blogos techninės padėties elektrinės eksploatacija vyko tik šildymo sezono metu, dėl ekonominių sumetimų nutrauktas durpių kaip kuro naudojimas.
Hačepsuta
Biografija
1479 m. pr. m. e. mirus Tutmoziui II, Egipto valdovu tapo mažametis Tutmozis III. Regente buvo paskirta Hačepsuta. Abu jie valdė iki 1473 m. pr. m. e., o po to Hačepsuta pasiskelbė faraone. Jos pasistatytoje šventykloje bareljefas vaizdavo jos, kaip dievo Amono dukros, stebuklingą gimimą. Hačepsuta rengėsi kaip vyras, dėvėjo vyrišką galvos apdangalą, nešiojo dirbtinę barzdą. Ji net praleido moteriškąjį vardą žyminčią galūnę “ – t” ir savo vardą rašė „Hatčepsu“. Hačepsuta iš istorijos dingo 1458 m. pr. m. e., kai, siekdamas atgauti sostą, sukilo Tutmozis III. Hačepsuta mirė nuo kaulų vėžio, jos mumija rasta 2007 metais. Tutmozis III keršydamas niokojo Hačepsutos pastatytas šventyklas ir skulptūras.
Rygos šiluminės elektrinės
Rygos ŠE-1
2001 m. buvo pradėtas Rygos ŠE-1 rekonstrukcijos projektas, esančius įrengimus pakeičiant moderniais, šių dienų technologijas atitinkančiais dujų - garo ciklo kogeneracijos įrengimais, padidinančiais kuro naudojimo naudingumo koeficientą. Dėl didelių išlaidų buvo priimtas sprendimas neatnaujinti esančios įrangos ir pastato, o toje vietoje pastatyti visiškai naują pastatą su naujais įrengimais.
Po rekonstrukcijos, kuri baigta 2005 m. lapkritį, Rygos ŠE-1 dabartinė elektros gamybos galia yra 144 MW, šilumos galia yra 375 MW. Rekonstruota elektrinė yra parūpinta dviem dujų turbinom ir viena garo turbina. Rygos ŠE-1 dirba kogeneracijos režimu, tuo pat metu gamindama ir šilumos energiją, ir elektros energiją. Elektrinės įrengimai nenumato jos naudoti elektros energijos gamybai kondensacijos režimu (be šilumos energijos paruošimo).
Rekonstruota elektrinė, kuri pagrindiniu kuru naudoja gamtines dujas, o rezerviniu kuru yra numatytas dyzelinas. Kasmetinis elektrinės gamtinių dujų sunaudojimas sudaro apytiksliai 230 mln. m³, o dyzelino atsargos elektrinėje sudaro apytiksliai 6000 tonų, pakankamas dydis, kad aprūpintų elektrinę 10 dienų. Po rekonstrukcijos Rygos ŠE-1 elektros energijos gamybos naudingumo koeficientas padidintas nuo 30 % iki 46 %, o šilumos gamybos naudingumo koeficientas padidintas iki 88-89 %.
2004 m. Rygos ŠE-1 pagamino 0,225 TWh elektros energijos ir 0,719 TWh šilumos energijos. 2006 m. Rygos ŠE-1 planuojamos gamybos apimtys yra 1,085 TWh elektros energijos ir 1,021 TWh šilumos energijos. Esminis planuotų paruošimo dydžių prieaugis yra dėl to, kad po rekonstrukcijos elektrinę planuojama eksploatuoti visus metus.
Hačepsuta
Biografija
Karnako šventykloje buvo pastatyti du obeliskai. Iš jų išliko 29,6 m aukščio ir 320 tonų sveriantis obeliskas, už kurį aukštesnis tėra tik Laterano obeliskas Romoje (30,7 m). Užrašas ant obelisko paaiškina, kodėl jis buvo pastatytas: „nes norėjau padaryti dovaną savo tėvui Amonui.“
Hačepsutos dukros
Hačepsuta su Tutmoziu II susilaukė dviejų dukrų.
Rygos šiluminės elektrinės
Rygos ŠE-2
Rygos antroji centrinė šiluminė elektrinė (Rygos ŠE-2) yra didžiausia Latvijos šiluminė elektrinė. Savo veiklą Rygos ŠE-2 pradėjo 1975 m., bet pilnai pabaigta buvo 1979 m. kartu su visų energoblokų pastatymu. Elektrinė yra aprūpinta keturiais vandens šildymo katilais, keturiais energetiškais garo katilais ir keturiom garo turbinom. Energijos gamybai ŠE-2 gali naudoti gamtines dujas ir mazutą.
Hačepsuta
Hačepsutos dukros
Hačepsutos vyresnioji duktė buvo Neferura, kuriai ji davė titulą „Dievo žmona“. Ji ją auklėjo labiau kaip princą, o ne princesę. Ją mokė kareivis vardu Ahmozas. Likęs užrašas, kuriame rašoma: „''Hačepsuta suteikė man daug garbės. Aš auklėjau jos vyriausią dukrą, princesę Neferurą, nuo tada, kai ji dar žindo krūtį''.“
Rygos šiluminės elektrinės
Rygos ŠE-2
Paskutiniais metais Rygos ŠE-2 padaryta dalinė elektrinės technologinių įrengimų ir valdymo sistemų modernizacija, optimalizuojant kuro deginimo procesa ir sumažinant kenksmingų medžiagų išmetimo kiekį atmosferoje.
Hačepsuta
Hačepsutos dukros
Kitu jos mokytoju buvo Senmutas. Jis buvo vienas ištikimiausių Hačepsutos rėmėjų. Yra užfiksuota per 20 jo pareigų, tarp jų ir vyriausiojo architekto (stačiusio jos laidojimo šventyklą). Išlikusi jį vaizduojanti skulptūra, rankose laikanti kūdikį – Neferurą, kuri pavaizduota su faraoniškąja dirbtine barzda. Iš istorijos Senmutas dingsta prieš Hačepsutos valdymo pabaigą ir jo likimas neaiškus. Neferura mirė būdama jauna.
Rygos šiluminės elektrinės
Rygos ŠE-2
Šiuo metu elektrinės elektros energijos gamybos galia sudaro 390 MW, o šilumos galia – 1279 MW. Rygos ŠE-2 pagamintą elektros energiją perduoda Latvijos elektros perdavimo sistemos 110 kilovoltų tinkle, o pagamintą šilumą realizuoja Rygos šilumos tiekimo įmonęs „Rigas Siltums“ tinkle. 2004 m. Rygos ŠE-2 pagamino 1 Twh elektros energijos ir 2,049 TWh šilumos energijos.
Hačepsuta
Hačepsutos dukros
Jaunesnioji Hačepsutos dukra Merira Hatšepsetė tapo Tutmozio III žmona. Apie ją težinoma tik tiek, kad ji galėjo būti Amenhotepo II motina.
Rygos šiluminės elektrinės
Rygos ŠE-2
2004 m. priimtas sprendimas pradėti ŠE-2 rekonstrukciją. Jos ribose, laisvoje teritorijoje, numatyta pastatyti naują dujų ir karo turbinų kombinuoto ciklo energobloką su apytiksle 350–420 MW elektros galia ir 240–280 MW šilumos galia. Naujos įrangos paleidimas planuojamas 2008 m. pabaigoje.
Hačepsuta
Hačepsutos laidojimo šventykla
thumb|220px|right|Šventykla
Rygos šiluminės elektrinės
Rygos ŠE-2
Naujasis Rygos ŠE-2 energoblokas bus naudojamas ir elektros energijos gamybai kogeneracijos režimu, ir kondensacijos režimu. Numatoma, kad kartu su naujojo elektrinės energobloko perdavimu eksploatacijai Rygos ŠE-2 kasmetinės elektros energijos paruošimo apimtys pasieks apytiksliai 3 TWh per metus.
Hačepsuta
Hačepsutos laidojimo šventykla
VII a. ji buvo pavadinta al Deir al Bahri pagal toje apylinkėje buvusio koptų vienuolyno, vadinto Šiauriniu vienuolynu, pavadinimą. Ir net egzistuoja hipotezė, kad ir pati šventykla ankstyvosios krikščionybės laikotarpiu galėjo būti naudojama kaip koptų vienuolynas.
Deir al Bahri šventykla pastatyta iš kalkakmenio, o ne smiltainio, kaip kad buvo statomos daugelis Naujosios karalystės šventyklų. Manoma, kad jos architektą Senimutą įkvėpė netoliese buvusi 11 dinastijos faraono Neb-Hept-Ra (Mentuhotepo II) laidojimo šventykla. Eksterjere pirmąkart architektūros istorijoje panaudota skulptūra: net 200 Hačepsutos ir dievo Amono statulų. Šventyklos viduje grindys išklotos aukso plokštėmis.
Šventykla sudaryta iš trijų lygių. Apatiniuose dvejuose galėjo augti daugybė medžių. Pirmojo lygio pietinėje kolonados pusėje yra pavaizduota dviejų obeliskų transportavimas į Karnako šventyklą. Šiaurinėje kolonados pusėje pavaizduota, kaip Hačepsuta Amonui-Ra aukoja keturis veršiukus.
Į antrąjį lygį galime patekti nuožulnia rampa. Senovėje į jį buvo laiptai. Pietinėje antrojo lygio kolonados pusėje pavaizduota 1483 m. pr. m. e. surengta ekspedicija į Puntą (dabartinį Somalį). Labai detaliai pavaizduota trejus metus trukusi kelionė Raudonąja jūra. Šiaurinėje antrojo lygio kolonados pusėje yra pavaizduota dieviškasis Hačepsutos gimimas.
Į trečiojo lygio terasą patenkama rampa. Ją sudaro dvi kolonų eilės, kurių priekinės buvo Ozyrio pozos formos. Jos smarkiai apgadintos, o užpakalinės visai sunaikintos. Šventovė sudaryta iš dviejų nedidelių koplyčių. Ptolomėjų laikais buvo pastatyta dar ir trečia koplytėlė, papuošta daugeliu scenų.
Ekspedicija į Puntą
Ant Deir el Bahri šventyklos sienų pavaizduota Hačepsutos surengta prekybinė ekspedicija į Puntą (dabartinį Somalį). Jame buvo daug Egiptui reikalingų prekių: aukso, dramblio kaulo, miros, kvepiančiųjų sakų ir medžių, juodmedžio, medienos, prieskonių.
Bareljefai vaizduoja Punto žmones, namus, augalus, žuvis. Šventyklos užraše Punto valdovas su žmona klausia egiptiečių: „''Kaip atvykote į šią Egipto žmonėms nežinomą šalį? Ar nusileidote dangaus keliais? Ar atplaukėte Tanutere? Turėjote sekti Ra. Nes Egipto valdovams nėra neįmanomų kelių – esame gyvi jo duotu kvėpavimu''“.
Sugrįžus ekspedicijai, Hačepsuta surengė eitynes į Amono Ra šventyklą, kurioje įrašai tvirtina, kad pati deivė Hatorė (Punto globėja) vedė ekspediciją. Po specialių aukų, šventyklai perduotos dovanos.
Plutono projektas
thumb|200px|Plutono projekto raketos bandomasis variklis Plutono projektas buvo 1957 m. pradėtas vystyti projektas, skirtas sukurti tarpžemyninę sparnuotąją raketą branduoliniu varikliu.
Pagal sumanymą, raketa turėjo „ryti“ priešais esantį orą, kurį viduje esantis branduolinis reaktorius būtų kaitinęs iki labai aukštų temperatūrų. Įkaitęs (ir išsiplėtęs) oras dideliu spaudimu veržtųsi pro išmetamąsias angas, varydamas raketą. Toks variklis galėjo veikti tik skrendant mažiausiai triskart didesniu nei garso greičiu, todėl raketai paleisti buvo reikalinga papildoma, įprastos konstrukcijos pakopa. Dėl didelio radioaktyvumo (atsirandančio tik įjungus) toks variklis negalėjo varyti pilotuojamo aparato ar būti panaudotas pakartotinai.
Branduolinis variklis užtikrino labai didelį skridimo nuotolį: kartą paleista, tokia raketa galėjo daugelį mėnesių skrieti aplink Žemę ratu, kol bus nukreipta į taikinį (skirtingai nuo kosminių laivų, ji būtų skridusi neaukštai). Raketa turėjo nešti galingą branduolinį ginklą. Tačiau buvo svarstoma, ar jai apskritai reikalinga kovinė galvutė, nes skriejant žemai vien jos reaktoriaus radiacija bei didelio greičio kuriama smūgio banga jau buvo pakankamai naikinančios.
Į projektą buvo investuota apie 1,2 milijono dolerių. Buvo pagaminti ir sėkmingai bandyti pirmieji tokie varikliai. Tačiau galop šio sumanymo buvo atsisakyta, pasirenkant paprastesnes balistines raketas.
Hipervolemija
Hipervolemija – cirkuliuojančio kraujo kiekio padidėjimas organizme. Ji būna kelių formų:
Gulbinai
Gulbinai gali reikšti:
Pripetė (upė)
Pripetė  – upė Rytų Europoje, Dniepro dešinysis intakas. Prasideda šiaurės vakarų Ukrainoje, keli kilometrai nuo Lenkijos sienos. Teka į rytus Polesės žemuma Ukrainos (Volynės ir Rovno sr.) ir Baltarusijos (Bresto ir Gomelio sr.) teritorijomis. Nuo Mozyriaus suka į pietryčius ir grįžta į Ukrainą (Kijevo sr.). Įteka į Dnieprą (Kijevo tvenkinį) ties Černobyliu.
Didžiausi intakai:
Užšąlusi laikosi nuo gruodžio vidurio iki kovo pabaigos. Laivuojama 591 km nuo žiočių. Žvejyba. Dniepro-Bugo kanalu sujungta su Vyslos baseinu, Oginskio kanalu (neveikiantis) – su Nemuno baseinu. Svarbiausi pakrančių miestai: Pinskas, Petrikovas, Mozyrius, Naroulia (Baltarusija), Černobylis (Ukraina).
Klaipėdos verslo aukštoji mokykla
Klaipėdos verslo aukštoji mokykla (KVAM) – aukštoji mokykla Lietuvoje, nevalstybinė koleginė aukštojo mokslo įstaiga. Veikia 4 katedros: Ekonomikos, Vadybos, Bendrųjų dalykų ir Teisės katedros, kuruojančios atitinkamų studijų programų procesą bei vykdo mokslo taikomąją veiklą. 1441 studentas, dirba 71 darbuotojas (2010 m.).
thumb|Vaizdas iš Tilžės g.
Železnodorožnas
Železnodorožnas – miestas Maskvos srityje (Rusija), 21 km į rytus nuo Maskvos. 118,9 tūkst. gyventojų (2007).
Klaipėdos verslo aukštoji mokykla
Pagal vadybos ir verslo administravimo, ekonomikos, teisės ir filologijos studijų kryptis aukštoji mokykla vykdo aštuonias aukštųjų koleginių studijų programas. Aukštojoje mokykloje vykdomos studijų programos parengtos orientuojantis į regiono specifiką ir poreikius, išanalizavus specialistų paklausą darbo rinkoje, glaudžiai bendradarbiaujant su socialiniais partneriais, atsižvelgiant į absolventų įsidarbinimo galimybes.
Karmėlavos seniūnija
Karmėlavos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno rajono savivaldybės šiaurės rytuose.
Klaipėdos verslo aukštoji mokykla
Adresas: Tilžės g. 46a, LT-91112, Klaipėda.
Karmėlavos seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įkurta 19 seniūnaitijų:
Klaipėdos verslo aukštoji mokykla
Istorija
1997 m. įsteigta Sabaliauskaitės aukštesnioji verslo mokykla.
2001 m. rugpjūčio 24 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu Nr. 1036 mokykla buvo reorganizuota ir įsteigta Klaipėdos verslo kolegija.
Nuo 2001 m. rugsėjo 1 d. Klaipėdos verslo kolegijoje pradėtos vykdyti dvi aukštųjų neuniversitetinių studijų programos: Finansai ir Anglų kalba.
2009 m. Klaipėdos verslo kolegija pakeitė pavadinimą ir tapo Klaipėdos verslo aukštąja mokykla.
Pilionys
Pilionys – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Želvos, prie kelio ir atšakos į Liaušius. Seniūnaitijos centras. Nuo 2003 m. yra artezinis gręžinys. Netoliese stūkso Pilionių piliakalnis, yra Kazimieravos telmologinis draustinis.
Arena (filmas)
Arena  – 1974 m. JAV sukurtas nuotykių filmas, kuriame pagrindinius vaidmenis atliko Pam Grier ir Margaret Markov. Jame pasakojama apie Romos imperijos laikus ir gladiatorių arenose kovojančias moteris. Šis filmas yra antrasis, kuriame kartu vaidino Grier ir Markov – 1972 m. jos pasirodė juostoje „Juodoji mama, baltoji mama“.
Šis filmas yra režisieriaus Steve Carver debiutas. 2001 m. rusų režisierius Timur Bekmambetov JAV sukūrė šio filmo perdirbinį.
Juozas Andriuškevičius
Juozas Andriuškevičius (g. 1930 m. lapkričio 14 d. Paželsviuose, Marijampolės raj.) – poetas.
Biografija
Baigė gimnaziją, dirbo Marijampolėje spaudos darbą.
Serbentai (Raseiniai)
Serbentai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Kalnujų.
Suvalkija (draugija)
thumb|Atminimo paminklas [[Punskas|Punske]] Suvalkiečių draugija „Suvalkija“ – Lietuvos Respublikos savarankiška savanoriška visuomeninė organizacija, būstinė Marijampolėje, Vytauto g. 17.Draugijos įstatai įregistruoti Teisingumo Ministerijoje 1994 m.
Tikslai
Telkia pagal Vokietijos ir TSRS 1941 m. sausio 10 d. susitarimą iš Suvalkų krašto prievarta perkeltus lietuvius, jų vaikus ir vaikaičius. Siekia įamžinti jų atminimą, renkant istorinę medžiagą apie jų perkėlimus Lietuvos teritorijoje Antrojo pasaulinio karo metais. Organizacija siekia, kad šiems asmenims būtų pripažintas tremtinio statusas, taip pat, kad praradusiems savo gimtuosius namus vadinamame Suvalkų trikampyje būtų kompensuota už prarastą turtą.
Struktūra
Draugija vienija apie 700 narių 7 grupėse – Alytaus apskrities, Kalvarijos savivaldybės, Klaipėdos apskrities, Marijampolės savivaldybės, Vilkaviškio rajono savivaldybės, Vilniaus apskrities ir Kauno apskrities. Marijampolės visuomeninių organizacijų sąjungos narė.
Pirmininkė Birutė Kižienė (nuo 1994 m.).
Sakalos aukštuma
thumb|right|250px|Sakalos aukštuma yra Viljandžio apskrityje Sakalos aukštuma − moreninė aukštuma Estijos pietuose, Viljandžio apskrityje, į vakarus nuo Vertsjervo ežero.
Aukštumos ilgis (iš šiaurės į pietus) yra 50 km. Aukščiausia vieta − Rutaus kalva (145 m).
Aukštumos pavadinimas išliko nuo viduramžių, kai tose vietose gyveno viena iš aštuonių didžiausių estų genčių – sakala.