cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandras Velička
Biografija
Po tarnybos armijoje mokytojavo Vilniaus rajono Mozūriškių pradinėje mokykloje, o nuo 1963 m. pradeda dirbti KPI Vilniaus filiale. 1973–1976 m. studijavo Maskvos M. Torezo pedagoginio instituto aspirantūroje, kur sėkmingai apsigynė filologijos mokslų kandidato disertaciją tema ``Mokymas suprasti skaitomos specialybės literatūros terminus``. Grįžęs į Vilnių ilgus metus dėstytojavo VGTU užsienio kalbų katedroje, buvo šios aukštosios mokyklos žurnalo „Filologija“. redaktorius.
Žmona Elena, duktė Lina.
Karpotosios gyvatės
Karpotosios gyvatės (Acrochordidae) – primityvių vandeninių gyvačių šeima, paplitusi Australijoje ir Azijoje.
Karpotosios gyvatės sutinkamos nuo Indijos ir Šri Lankos vakaruose, daugelyje Pietryčių Azijos kraštų, iki Naujosios Gvinėjos, šiaurės Australijos ir Saliamono salų rytuose. Gyvatės nyksta nes jų oda naudojama rankinių gamybai.
Išskiriamos 3 rūšys:
Bartika
Istorija
Bartikos miestas išsivystė iš 1842 m. įkurtos anglikonų misijos. 2008 m. vasario 17 d. miestas nukentėjo nuo vietinio gangsterio Rondell Rawlins antpuolio, žuvo 12 žmonių.
Tarauaka (upė)
Tarauaka  – upė vakarų Brazilijoje, Akrės ir Amazonės valstijose; dešinysis, didžiausias Žurua intakas (Amazonės baseinas). Prasideda netoli Peru sienos, Aukštutinės Taraukos indėnų teritorijoje, į šiaurę nuo Foz de Žordano. Teka į šiaurės rytus. Įteka į Žurua ties Eirunepe.
Didžiausi intakai: Muru, Envira.
Prie Tarauakos esančios gyvenvietės: Atenasas, Pakuža, Tarauaka, Envira, Vila Martinsas, Eirunepė. Upė laivuojama per visą ilgį.
Maksimonys (Varėna)
Istorija
XIX a. pab. Maksimonys buvo valstybinis kaimas, patekęs į Trakų apskritį. 1866 m. čia gyveno 98 katalikai ir 6 stačiatikiai.
Darvino puijila
Darvino puijila (Puijila darwini) – išnykusi ruoninių pobūrio rūšis, gyvenusi mioceno laikais (prieš 24-21 mln. metų). Buvo apie 1 m ilgio, turėjo nedaug prisitaikymų plaukti. Skirtingai negu dabartiniai ruoniniai puijilos neturėjo plaukmenų, o visa jų kūno forma buvo ūdriška, nors labiau specializuota. Kaukolė ir dantys yra kūno dalys, kurios labiausiai rodo, kad puijilos buvo ruoniniai. Puijilos laikomos primityviausiais kada nors aptiktais ruoninių atstovais.
Genties pavadinimas kilęs iš 'jaunas ruonis'. Rūšiniu pavadinimu parinkta gamtininko Čarlzo Darvino pavardė. Vienintelis žinomas pavyzdys yra fosilizuotas beveik visas išlikęs skeletas, saugomas Kanados gamtos muziejuje (Canadian Museum of Nature) Otavoje.
Aprašas
Buvo populiari nuomonė, kad sausumos žinduoliai tam tikru evoliucijos momentu perėjo į labiau jūrinį gyvenimo būdą, „grįžo į jūrą“, kad gautų didesnius šansus išgyventi. Tačiau šio perėjimo fosiliniai įrodymai buvo silpni arba ginčytini. Puijilos atradimas atskleidė svarbią morfologinę grandį iš ankstyvosios ruoninių evoliucijos. Ši grandis ankstyvesnė, nei labiau pažįstamą ruonišką sandarą turinti gentis Enaliarctos. Gentis Puijila yra pereinamoji forma, kuri suteikia informacijos, kaip ruoniniai grįžo į vandenynus. Panašiai Archaeopteryx nušviečia dabartinių paukščių evoliuciją.
Veliko Tirnovo sritis
Veliko Tirnovo sritis  – sritis šiaurės Bulgarijoje. Administracinis centras – Veliko Tirnovas. 4 662 km² teritorija padalinta į 10 savivaldybių. 2011 m. duomenimis, srityje gyveno 258 494 gyventojai.
Darvino puijila
Atradimas
Šią naują rūšį 2007 m. atrado Natalija Rybčinski (Natalia Rybczynski) ir jos grupė, Devono saloje (Nunavutas, Kanada) rinkusi paviršinius pavyzdžius ankstyvojo mioceno ežerų nuosėdose, priklausančiose Haughton formacijai. Paleobotaniniai duomenys rodo, kad senovinę ežero aplinką sudarė miškų bendrija, pereinamoji tarp borealinio ir spygliuočių-lapuočių miškų, o klimatas buvo vėsus vidutinis pakrantinis, su vidutinėmis žiemomis. Puijila darwini yra pirma mėsėdžių žinduolių rūšis, aptikta Haughton ežero nuosėdose. Šie duomenys taip pat yra užuomina, kad visa ruoninių šeima galbūt yra atsiradusi Arktikoje.
Gamtos tyrimų centro Geologijos ir geografijos institutas
Istorija
1941 m. sausio 16 d. įsteigtas Lietuvos mokslų akademijos Geologijos ir geografijos institutas, kurio veikla buvo nutraukta baigiantis Antrajam pasauliniam karui. 1945 m. institutas atkurtas. Tyrė daugiausia gamtos išteklius, geografinės ir geologinės aplinkos savybes, leido „Mokslinius pranešimus“, nuo 1958 m. „Geografinį metraštį“, parengė Lietuvos fizinės ir ekonominės geografijos veikalų; rengė mokslininkus.
Darvino puijila
Atradimas
Pirmąjį radinį aptiko lauko asistentė Elizabeta Ros (Elizabeth Ross). Ros, važiuodama grupės džipu, buvo priversta sustoti, nes iki pagrindinės stovyklos likus keliems kilometrams pasibaigė degalai. ten ir aptiko pirmą fosiliją. Metais vėliau, pirmą 2008 m. ekspedicijos dieną, puijilos kaukolę aptiko grupės fotografas Martinas Lipmanas.
Veliko Tirnovo sritis
Sritis šiaurėje ribojasi su Rumunija, šiaurės rytuose su Rusės sritimi, rytuose su Tergovište, pietryčiuose su Slivenu, pietuose su Stara Zagora, pietvakariuose su Gabrovu, vakaruose su Loveču bei šiaurės vakaruose su Pleveno sritis.
1979 m. Nobelio premijos laureatai
1979 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Gamtos tyrimų centro Geologijos ir geografijos institutas
Istorija
1963 m. Geologijos ir geografijos institutas perorganizuotas į Lietuvos mokslų akademijos Geografijos skyrių ir Geologijos institutą prie TSRS valstybinio geologijos komiteto; kai kurie padaliniai (radiologijos, atmosferos fizikos) perduoti kitiems institutams. 1990 m. Geografijos skyrius perorganizuotas į Geografijos institutą. 2002 m. Geologijos ir geografijos institutas vėl atkurtas, sujungus valstybinius Geologijos ir Geografijos institutus.
Veliko Tirnovo sritis
Miestai
Elena, Gorna Oriachovica, Laskovecas, Pavlikeniai, Polski Trambešas, Stražica, Suchindolas, Svištovas, Veliko Tirnovas, Zlatarica.
Gamtos tyrimų centro Geologijos ir geografijos institutas
Istorija
Geologijos instituto, veikusio 1963–2002 m., svarbiausios mokslinės veiklos kryptys buvo stratigrafija, paleontologija, tektonika, paleogeografija, naudingųjų iškasenų telkinių prognozė, ekologinis geologinis ir geocheminis kartografavimas. Tyrė Baltijos šalių geologijos sandarą, naudingųjų iškasenų telkinių susidarymo dėsningumus, rengė mokslinius geologijos kartografavimo ir naudingųjų iškasenų telkinių paieškų pagrindus. 1970–1988 m. koordinavo Baltijos šalyse atliekamus geologijos tyrimus. Nuo 1989 m. atliko gamtinės aplinkos racionalaus naudojimo ir apsaugos tyrimus. Leido mokslinius veikalus (1965–1979 m. išėjo 33 t.), monografijas, rengė tarptautines konferencijas, dalyvavo Tarptautinės geologijos mokslų sąjungos programose, bendradarbiavo su kitų užsienio valstybių mokslininkais. Prie Geologijos instituto veikė mineralų ir uolienų muziejus, kerno saugykla Vievyje.
Geografijos instituto, veikusio 1990–2002 m., svarbiausios mokslinės veiklos kryptys buvo Lietuvos teritorijos gamtinių geografijos procesų ir kraštovaizdžio funkcionavimo tyrimas, Baltijos jūros bei kranto zonos raidos ir būklės geografijos tyrimas ir prognozavimas, Lietuvos visuomenės teritorinės sandaros analizė. Buvo Geomorfologijos, Hidrologijos, Kartografijos, Klimatologijos, Krantotyros ir krantotvarkos, Kraštovaizdžio geografijos, Regioninės geografijos, Sedimentologijos, Taikomosios geochemijos sektoriai, Informacijos ir leidybos grupė. Institutas atliko fundamentinius ir taikomuosius tyrimus, kartu su Vilniaus universitetu rengė geografijos specialistus ir mokslininkus, leido geografijos leidinius, žemėlapius, organizavo mokslo renginius, atliko geografines ekspertizes, teikė bendrąją ir specialiąją geografinę informaciją institucijoms ir visuomenei.
2016 m. institutas perkeltas iš patalpų Vilniuje, T. Ševčenkos g. 13 į Akademijos g. 2.
Veikla
Svarbiausios mokslinės veiklos kryptys: Žemės gelmių sandaros, savybių, jų raidos ir išteklių susidarymo tyrimai; klimato, hidrosferos ir geologinės aplinkos struktūros, būklės ir kaitos tyrimai, procesų analizė ir prognozė, apsaugos bei taupaus naudojimo pagrindimas ir geotechnologijos, Baltijos jūros ir kranto zonos geosistemų tyrimai, kaitos prognozavimas; Lietuvos kraštovaizdžio ir visuomeninės geografijos procesų analizė bei prognozė, kartografinis modeliavimas ir teritorijų planavimo pagrindimas.
Institutas atlieka mokslines ekspertizes, poveikio aplinkai vertinimo darbus, rengia mokslininkus, leidžia mokslo leidinius, organizuoja mokslo renginius, teikia mokslines konsultacijas.
Institute 2004 m. dirbo 54 mokslininkai, iš jų 5 habilituoti daktarai ir 49 daktarai.
Czerwony sztandar (1921)
Czerwony sztandar  – LKP Centro biuro laikraštis, nelegaliai ėjęs 1921 m. Kaune lenkų kalba. Išėjo du numeriai.
Hedemora
Hedemora – miestas vidurio Švedijoje, Dalarnos lėne.
Mandragora (augalas)
Mandragora (Mandragora) – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalas. Natūraliai auga Pietų Europoje, Viduržemio jūros pakrantėje, Artimuosiuose Rytuose, Vidurinėje Azijoje, Himalajuose.
Mandragora yra stiprus haliucinogenas. Antikoje, Viduramžiais naudota įvairiose apeigose. Visos augalo dalys labai nuodingos. Apsinuodijimas mandragora gali nepataisomai pažeisti sveikatą arba turėti mirtiną poveikį.
Gvinėjos transportas
thumb|250px|Keltas Gvinėjoje
Mezoproterozojus
Mezoproterozojus – geologinė era, dalis proterozojaus, prasidėjusi prieš 1,6 mlrd. metų ir baigėsi prieš 1 mlrd. metų. Mezoproterozojus dalinamas į tris periodus:
Gvinėjos transportas
Šiame straipsnyje pateikiama Gvinėjos transporto sistemos statistika.
Geležinkeliai
Traukinių sistema jungia visas Gvinėjos kaimynes, išskyrus Bisau Gvinėją.
Oro uostai
15 (1999 m.)
Antanas Mildažis
Antanas Mildažis (1905 m. rugpjūčio 25 d. Ballthill, Škotija – 1992 m. balandžio 14 d. Kaune) – inžinierius radiotechnikas ir konstruktorius, Lietuvos radijo spaudos pradininkas.
Biografija
1925–1928 m. dirbo Kauno radijo stotyje, kartu mokėsi Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. 1925 m. įsteigė radijo būrelį, peraugusį į Radijo mėgėjų sąjungą ir buvo jos vadovu iki 1928 m. 1927 m. įkūrė, leido ir kartu su Mykolu Baubliu redagavo pirmąjį šalyje profesionalų radijo žurnalą „Radio mėgėjas“ (vėliau tapusį savaitraščiu „2000 metrų“ – toks buvo Kauno radijo stoties siunčiamų bangų ilgis).
1928–1930 m. tarnavo Lietuvos kariuomenės Radijo kuopoje. 1930–1935 m. dirbo Spaudos Fondo Mokslo priemonių ir optikos skyriaus vadovu. 1934 m. sėmėsi patirties C. Zeisso gamykloje Jenoje. 1935 m. Laumėnų kaime, prie Žaisos ir Nemuno santakos, įkūrė Tiksliosios mechanikos dirbtuves „Orbita“. Įmonėje buvo gaminami laboratoriniai prietaisai, medicinos aparatai ir kt.: termostatai, fotokameros, logaritminės liniuotės, žiūronai, operaciniai stalai, odontologų grąžtai. 1937 m. sukonstravo pirmą šalyje medinę fotokamerą žvaigždėms fotografuoti. 1940 m. savo iniciatyva įmonę likvidavo ir Antrojo pasaulinio karo metais dirbo Vytauto Didžiojo universitete.
Nacių okupuotame Kaune 1943 m. broliai Antanas, Jonas, Petras ir sesuo Izabelė Mildažiai tapo Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos nariais. Tais pačiais metais Antanas, įrengęs spaustuvę savo namuose, kartu su broliu Jonu ir kt. spausdino laikraštį „Laisvės kovotojas“ ir atsišaukimus. Gestapui susekus spaustuvę, brolis Jonas buvo suimtas ir išvežtas į kalėjimą Vokietijon, kiti pogrindininkai turėjo slapstytis. 1945 m. Antanas Mildažis sovietinių saugumo organų buvo suimtas, bet, neįrodžius galimos kaltės, po poros metų paleistas į laisvę. 1949–1965 m. dirbo Lietuvos veterinarijos akademijoje. Duktė Milda Stanislava Mildažytė-Kulikauskienė – Lietuvos dailininkė ir muziejininkė, apie tėvą sudarė ir išleido knygą „Antanas Mildažis ir artimiausi jo bendražygiai“. – Kaunas: Naujasis lankas, 2005.
Etiopijos nacionalinis archyvas ir biblioteka
Archyvas įkurtas 1979 m. Jame saugomi senovės istorijos rankraščiai iš keturiolikto ir penkiolikto amžiaus. Vėliau archyvas pradėjo bendradarbiauti su daugeliu valstybės institucijų. Taip pat archyve saugomi karališkųjų asmenų laiškai.
LaSalle
LaSalle buvo General Motors markė egzistavusi tarp 1927 ir 1940 metų. LaSalle buvo labai panaši į Cadillac markę.
LaSalle buvo dalis Alfredo Sloano kompanjonių markių plano, kuris buvo pristatytas užpildyti kainų tarpus General Motors kompanijoje. Automobilis buvo pardavinėjamas per Cadillac diviziją. LaSalle buvo viena iš keturių GM dvynių markių, kai Pontiac turėjo Oakland, Marquette turėjo Buick, Viking turėjo Oldsmobile.
250px|thumb|left|1930 m. La Salle Series 340 Coupé
Giedrius Staniulis
Giedrius Staniulis (g. 1991 m. balandžio 16 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas.
2018 m. vasario pabaigoje pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Kėdainių „Nevėžio“ klubu. Kurį laiką rungtyniavo Prancūzijoje.
El Palmaro nacionalinis parkas
El Palmaro nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis Argentinoje, Tarpupyje, Entre Rioso provincijos rytuose, Urugvajaus pasienyje, Urugvajaus upės pakrantėje, 60 km į pietus nuo Konkordijos. Įsteigtas 1966 m.
Svarbiausias saugomas dalykas – palmių giraitės, neretai laikomos toliausiai pasaulyje į pietus nutolusiais palmių miškais. Čia auga grakščiosios bucijos, vietos kalba žinomos kaip yatay. Būdingas drėgnųjų savanų kraštovaizdis – aukštažolės pievos, krūmynai, giraitės. Būdingi gyvūnai – nandai, kapibaros, lapės, viskašos, gyvatės žararos, įvairūs driežai, paukščiai. El Palmaro nacionalinio parko plote yra Barkino kalkių kasyklos, veikusios XVII–XVIII a., liekanos.
Heinrich Himmler
Heinrichas Himleris (, 1900 m. spalio 7 d, Miunchene – 1945 m. gegužės 23 d. Liuneburge) – SS reichsfiureris, nacistinės Vokietijos vidaus reikalų ministras, slaptosios policijos (Gestapo 1934–1936 m.), vėliau RSHA (Saugumo valdybos) viršininkas, vyriausias Trečiojo Reicho „juodasis magas“ ir naujos nacių religijos kūrėjas. thumb|left|150px|Heinrichas Himleris 7-nerių metų amžiaus Svarbiausias Holokausto organizatorius, kuriam buvo pavaldžios visos koncentracijos ir naikinimo stovyklos. Jis buvo vienas iš žydų žudynių iniciatorių ir subordinacijos grandinėje – galutinis už jas atsakingas asmuo.
Biografija
Gimė Miunchene mokytojo šeimoje. 1919 – 1922 m. studijavo agronomiją. 1923 m. įstojo į NSDAP. Dalyvavo Alaus puče. 1930 m. buvo išrinktas į Vokietijos parlamentą (Reichstragą). Kartu su Reinhardu Heidrichu įkūrė Vokietijos saugumo tarnybą (SD).
Karo pabaigoje Himleris bandė vesti derybas su įvairiomis užsienio šalimis, taip pat ir su JAV, dėl savo neliečiamybės ir vaidmens pokarinėje naujoje Vokietijos vyriausybėje. Tačiau derėtis su juo buvo atsisakyta. Iki pat pabaigos tikėjo, kad okultinės jėgos padės arijų rasei pasiekti pasaulinio viešpatavimo.
1945 m. persirengęs eiliniu kareiviu bandė slapstytis, bet buvo anglų suimtas. Apžiūros metu nusižudė: nusinuodijo perkąsdamas burnoje paslėptą kalio cianido ampulę. Užkastas nežymėtame kape, kurio tiksli vieta dabar nėra žinoma.
Senieji Būdupėnai
Senieji Būdupėnai arba Kalinovas (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Altpreußenfelde, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Iljušino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities Katniavos dvaro palivarkas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Zavetų apylinkės kaimas.
Kazys Sakalauskas
Kazys Sakalauskas (g. 1935 m. rugsėjo 28 d. Punske, Seinų apskritis) – Lietuvos kelių inžinierius, habilituotas mokslų daktaras, VGTU kelių katedros profesorius.
Biografija
Antrojo pasaulinio karo metais su tėvais persikėlė gyventi į Lietuvą. 1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI), įgydamas kelių inžinieriaus specialybę. Vėliau studijavo Leningrado V. Obrazcovo geležinkelio transporto inžinierių instituto aspirantūroje, kur 1967 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją tema „Geležinkelio magistralių plano su greitu keleivių eismu projektavimo klausimai“.
1966–1969 m. KPI dėstytojas. Nuo 1969 m. dėstė Vilniaus inžinieriniame statybos institute (nuo 1996 m. VGTU). Nuo 1974 m. Miestų statybos fakulteto dekanas, 1977–1987 m. dar ir Kelių katedros vedėjas, 1974 m. docentas.
Nuo 1966 m. vedęs: žmona Jūratė, sūnus (1966), duktė (1970).
Mahdija (Gajana)
Mahdija – miestelis vidurio Gajanoje, džiunglių apsuptyje, į pietus nuo Tumatumario. Potaro-Siparunio regiono centras. Mahdija yra svarbiame aukso ir deimantų gavybos rajone. Yra lėktuvų nutūpimo takas, policijos būstinė, mokykla, viešbučiai. Šalia eina kelias Letemas-Bartika.
Mahidijoje ir jos apylinkėse gyvena indėnai patamonai, daug imigrantų iš Karibų.
Angolinis pitonas
Angolinis pitonas (Python anchietae) – pitoninių (Pythonidae) šeimos gyvačių rūšis, paplitusi Afrikos pietvakariuose, Angolos ir Namibijos teritorijose.
Užauga iki 1,83 m ilgio. Spalva nuo rudai rausvos iki beveik juodos, raštuota. Pilvas gelsvas. Gyvena uolynuose arba uolingose pievose ir krūmynuose. Aktyvios dieną, slepiasi uolų plyšiuose. Gaudo smulkius žinduolius ir paukščius.
Dėtį sudaro 4-5 kiaušiniai. Išsiritę jaunikliai būna 43-46 cm ilgio.
Barinasas (miestas)
Barinasas  – miestas Venesuelos vakaruose, Meridos Kordiljeros kalnagūbrio rytinėje papėdėje, prie Santo Domingo upės (Apūrės intakas). Valstijos centras. Vienas pagrindinių Venesuelai priklausančių Ljanoso lygumų miestų. Yra oro uostas, keliai į Meridą, Valensiją, San Fernando de Apūrę. Maisto (mėsos, pieno), medienos apdirbimo pramonė. Prekyba žemės ūkio produkcija (ypač mėsa). Netoli Barinaso išgaunama nafta. Veikia Ezequiel Zamora universitetas, muziejus, katedra, botanikos sodas.
Istorija
Miestas įkurtas 1577 m. kapitono Chuano Andreso Varelos ir pavadintas Altamira de Caceres. Kaip Barinasas įkurtas 1759 m., o 1786 m. tapo valstijos sostine.
1802 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Tarauaka
Tarauaka  – miestas vakarų Brazilijoje, Akrės valstijoje, 381 km į šiaurės vakarus nuo Rio Branko, prie Tarauakos upės ir jos intako Muru. Yra oro ir upių uostai, kelias į Feižo. Keramikos, cemento pramonė. Miškų kirtimas, kaučiuko gavyba, žemės ūkis.
Istorija
Tarauaka įkurta 1907 m., o savivaldą gavo 1912 m.
Neoproterozojus
Neoproterozojus – geologinė (paskutinioji proterozojaus) era prasidėjusi prieš 1000 mln. metų ir pasibaigusi prieš 542 mln. metų. Erai būdinga Rodinijos kontinento suskilimas mažiausiai į 8 dalis, dėl šios priežasties išnyko pasaulinis vandenynas Mirovija. Kriogenio periodu prasidėjo didžiausias žemės ledynmetis – ledynai pasiekė pusiaują. Didžioji dalis neoproterozojaus faunos negali būti laikomi protėviais dabartinių gyvūnų, o jų vietos nustatymas evoliucijos praeityje problematiškas. Neoproterozojus dalinamas į tris periodus:
Gvaranių kalba
Gvaranių kalba (arba guaranių kalba; savivardis: avañe'ẽ, Guarani ñe'ẽ, ) – indėnų kalba, priklausanti tupių kalbų šeimai, tupių-gvaranių pošeimiui. Ja kalba beveik 94 % Paragvajaus gyventojų, apie milijoną išeivių iš Paragvajaus, taip pat kai kurios indėnų bendruomenės, gyvenančios Argentinos šiaurėje, pietryčių Bolivijoje ir pietvakarių Brazilijoje. Oficiali Paragvajaus ir Argentinos Korienteso bei Misioneso provincijų kalba. Tai vienintelė indėnų kalba, kurios dauguma kalbėtojų nėra indėnai, o metisai ir viena plačiausiai vartojamų indėnų kalbų (nusileidžia tik kečujų kalbai). Šiuo metu gvaranių kalba šneka apie 6-7 milijonai žmonių.
Paragvajuje
Gvaranių kalba kartu su ispanų yra oficialios Paragvajaus valstybinės kalbos. Šalies konstitucija, dauguma kodeksų ir kitų dokumentų rašoma abiem kalbom. Nepaisant to, šių kalbų santykiai ganėtinai konfliktiški. Nors Paragvajuje beveik niekas nekalba grynai ispanų arba gvaranių kalba, tačiau vis dėlto kalba parodo socialinę kalbėtojo klasę. Turtingesni gyventojai, miestiečiai, išeiviai iš Europos stengiasi kalbėti ispaniškai (La Platos dialektu), vartodami tik pavienes frazes iš gvaranių kalbos, o skurdžiau gyvenantys, kaimiečiai, indėnų kilmės žmonės dažniausiai vartoja gvaranių kalbą, tačiau su nemaža ispaniškų žodžių. Gvaranių ir ispanų kalbos mišinys, ypač paplitęs didmiesčiuose, vadinamas žopara.
Paskutinio surašymo duomenimis, 37 % Paragvajaus gyventojų gimtoji kalba yra gvaranių, 50 % gyventojų yra dvikalbiai.
Dao (filosofija)
''Šis straipsnis yra apie filosofinę sąvoką. Apie ginklą dao skaitykite: Dao (ginklas)''
Gvaranių kalba
Argentinoje
Argentinoje gvaranių kalba yra oficiali (kartu su ispanų kalba) Misioneso ir Korienteso provincijų kalba, taip pat vartojama ir Čiako, Formosos, Entre Rioso provincijose.
Bolivijoje
Gvaranių kalba plačiai vartojama šalies pietryčiuose (Tarichos, Santa Kruso departamentuose).
Brazilijoje
Brazilijoje gvaranių kalba kalbama pietinėje dalyje, Pietų Mato Groso, Paranos valstijose. Kalbos vartotojų skaičius smarkiai smuko, išvykus kalbą puoselėjusiems jėzuitams. Be to, gvaranių kalba Brazilijoje susimaišė su kitomis giminingomis kalbomis.
Dialektai
Pagrindinis gvaranių kalbos variantas yra Paragvajaus gvaranių kalba – išlaikyta jėzuitų ir perimta Paragvajuje gyvenančių metisų. Šiuo kalbos variantu taip pat kalbama Argentinoje, Brazilijoje. Tačiau indėnai šneka atskirais gvaranių kalbos dialektais:
Daugelis tarmių susilieja su Paragvajaus gvaranių kalba bei ispanų, portugalų kalbomis.
Istorija
thumb|240px|Knygos gvaranių kalba. [[Gvaranių kalbos ir kultūros licėjus]] Gvaranių ir jai giminingomis kalbomis iki konkistos buvo kalbama plačiame regione centrinėje Pietų Amerikoje, nuo pat Amazonijos šiaurėje iki pampos pietuose. Tai liudija ir išlikę vietovardžiai. Tačiau gvaraniai neturėjo rašto.
Pagrindinė priežastis, kodėl ispanams ir portugalams užkariaujant Pietų Ameriką gvaranių kalba neišnyko, kaip daugelis kitų indėnų kalbų, yra ta, kad jėzuitai šia kalba skelbė Dievo žodį indėnams jiems skirtose redukcijose.
Tačiau jėzuitams pasitraukus iš centrinės Pietų Amerikos, gvaranių kalbos reikšmė smuko. Ilgą laiką gvaranių kalba buvo kaimietiškumo, menko išsilavinimo ženklas. Kalbantys šia kalba vadinti guarango, campesino, indio, juruky’a. Mokyklose vaikai, kalbantys gvaraniškai, būdavo paliekami po pamokų, įvairiai diskriminuojami, žeminami. Tik 1944 m. gvaranių kalba pradėta diegti į švietimą. Asunsjono valstybinio universiteto filosofijos fakulteto profesoriaus Reinaldo Larrosa iniciatyva gvaranių kalba pradėta dėstyti universitete, vėliau palaipsniui įdiegta visose švietimo įstaigose. Po 1994 m. įvykdytos švietimo reformos gvaranių kalba tapo teisiškai lygiaverte su ispanų kalba.
Gvaranių kalba ir kultūra Paragvajuje ypač atsigavo 1985 m. įsteigus Gvaranių kalbos ir kultūros licėjų (Ateneo de idioma y cultura guarani). Ši organizacija rengia gvaranių kalbos specialistus, organizuoja įvairius renginius, puoselėjančius šią kalbą, renka etnografinę, lingvistinę medžiagą, leidžia leidinius. Visą šią veiklą inicijavo licėjaus prezidentas David Galeano Olivera.
Rašto sistema
Guaranių rašto sistema atsirado palyginti neseniai. Rašoma lotynų k. pagrindu (su J, K ir Y bet nėra raidės W), papildyta 2 diakritikais ir 6 digrafais. Visos balsės turi kirtį žyminčius diakritikus (Á/á É/é Í/í Ó/ó Ú/ú). Tildės ženklas žymi nosinį tarimą (Ã/ã Ẽ/ẽ G̃/g̃ Ĩ/ĩ Ñ/ñ Õ/õ Ũ/ũ Ỹ/ỹ). Iš viso vartojamos 33 raidės.
Fonetika
Gvaranių kalboje du priebalsiai netariami drauge (išskyrus dvigarsius ng, mb, nt, nd), skiemuo ir žodis niekada nesibaigia priebalsiu. Kalba yra labai nazalizuota.
Balsiai
Iš 12 gvaranių balsių (pu’ae) 5 yra oriniai (pu’ae jurugua), 5 – nosiniai (pu’ae tĩgua), vienas – gerklinis (pu’ae ahy’ogua), vienas – gerklinis-nosinis (pu’ae ahy’otĩgua).
Oriniai (tariami taip pat, kaip lietuvių kalboje) Gerkliniai Nosiniai Gerkliniai nosiniai
Priebalsiai
Iš 21 gvaranių priebalsių (pundie) 8 yra sprogstamieji, 5 pučiamieji, 1 afrikata, 1 aproksimanta, 3 nosiniai, 2 vibraciniai ir 1 šnypščiamasis.
Sprogstamieji Pučiamieji Afrikatos Aproksimantai Nosiniai Vibraciniai Šnypščiamieji
Čia pateiktas išsamus tarimas su garso įrašais.
Kirčiavimas
Dauguma gvaranių kalbos žodžių kirčiuojami pabaigoje. Diakritinis ženklas ant balsės (grafinis kirtis) naudojamas tuomet, kai žodis kirčiuojamas ne pabaigoje. Jegiu žodžio priešpaskutinė raidė yra nosinė balsė, kirčiuojama ji, o ne paskutinė balsė.
Gramatika
Gvaranių kalba yra agliutinacinė (t. y. naujos žodžio formos sudaromos prijungiant priesagas). Kalbos vardažodžiai neturi giminės, artikelių, skaičiaus kategorijų.
Yra šios kalbos dalys:
Įvardžiai
Gvaranių kalboje yra inkliuzyvinis ir ekskliuzyvinis įvardis daugiskaitos pirmame asmenyje.
Sangrąžinis įvardis yra je (pvz., ahecha – „aš žiūriu“, ajehecha – „aš žiūriu į save“)
Veiksmažodžiai
Gvaranių kalboje veiksmažodžio asmenys sudaromi žodžio pradžioje pridėjus įvardinę dalį:
Pavyzdys su žodžiu hendu (pirkti):
Laikai
Gvaranių kalba turi 3 esamuosius, 6 būtuosius, 5 būsimuosius laikus. Laikas sudaromas prie veiksmažodžio pridėjus galūnę.
Pavyzdys su žodžiu karu (valgyti) būtajame baigtiniame laike:
Visi laikai ir jų galūnės:
Nosiniai ir oriniai veiksmažodžiai
Gvaranių kalboje veiksmažodžiai skirstomi į orinius (ñe'ẽteva jurugua) ir nosinius (ñe'ãteva tĩgua)
Šių veiksmažodžių kaitymas skiriasi daugiskaitos pirmajame asmenyje – oriniams pridedama dalelė ja (pvz., jaguata, jakaru, jaguapy), nosiniams ña (pvz., ñañe'ẽ, ñamba’apo, ñamosẽ).
Neiginiai
Neiginio tipas priklauso nuo veiksmažodžio:
Oriniams veiksmažodžiams pridedamas priešdėlis nd ir priesaga i. Pastaba: kadangi dėl neiginio ir asmens priesagų dvi priebalsės gali atsidurti greta, jos atskiriamos balse. Pavyzdys su žodžiu japo
Dao (filosofija)
Dao arba Tao (kin.: 道; pinyin: Dào; jap.k. tarimai: tō, dō, michi kor.: 도; viet.: Đạo) – viena pagrindinių kinų filosofinių ir religinių sąvokų. Tiesioginė jos prasmė kinų kalboje yra „kelias“. Dar suvokiama kaip gamtos ir visatos kelias; kelias, kuriame galima atverti savo protą mokytis; dvasinis kelias. Kartais Dao suvokiamas kaip visko ištakos, gyvybės šaltinis, Wu Chi.
Gvaranių kalba
Neiginiai
Nosiniams veiksmažodžiams pridedamas priešdėlis n ir priesaga i. Pavyzdys su žodžiu ñohẽ
Dao (filosofija)
Svarbiausios sudėtinės sąvokos klasikinėje kinų filosofijoje buvo 天道 Tiandao („dangaus kelias“), 大道 Dadao („didysis kelias“) ir人道 Žendao (rendao, „žmogaus kelias“).
Gvaranių kalba
Neiginiai
Tiek oriniams, tiek nosiniams veiksmažodžiams, pasibaigiantiems raide i, pridedama priesaga ri.
Dao (filosofija)
Apie Dao kalba dauguma Kinijos filosofinių mokyklų, tarp jų daoizmas ir konfucianizmas.
Gvaranių kalba
Klausimai
Klausiamieji veksmažodžiai sudaromi žodžio gale pridėjus priesagą pa. Pavyzdžiui: Ar perki? – Nde rejoguápa?, Ar miegu? – Che aképa?, Ar jis ėjo? – Ha’e oguata’akuepa?
Dao (filosofija)
Europoje geriausiai žinomas Dao arba Tao mokymas yra meistro Manteko Čijos Visatos Gydomojo Tao (Universal Healing Tao) sistema, kuris remiasi ne proto filosofija, o kūno, dvasios ir proto praktika.
Gvaranių kalba
Prielinksniai
Priešingai nei daugelyje kitų kalbų, gvaranių kalboje prielinksnis eina ne prieš žodį, o žodžio gale, prijungtas prie daiktavardžio. Pavyzdžiui: -gua nurodo kilmę (Paraguaigua – iš Paragvajaus), -pe vietą (ógape – namie).
Antpetis
thumb|150px|right|[[Italija|Italijos karinio jūrų laivyno kontradmirolo antpetis]]
Antpetis lietuvių kalboje reiškia du dalykus:
Antpečių funkcijos:
Žodis antpetis su čia apibrėžta prasme ne visose kitose kalbose turi atitikmenų. Artimiausias yra rusiškas погон. Anglų kalboje shoulder strap reiškia ne vien antpečius, bet ir kitokius per pečius einančius diržus (pvz., kuprinės) ar juosteles (pvz., suknelės), todėl antpetį vadina shoulder board.
Antpečius kaip atskyrio ženklus naudoja daugelio šalių kariuomenės, taip pat jie įeina ir į kai kurių šalių kai kurių sričių valdininkų uniformas.
Antpetis kaip drabužio dalis
Antpetis paprastai būna stačiakampės ar artimos formos. Paradinių uniformų antpečiai dažniausia yra ryškiaspalviai, siuvinėti, su sidabraspalviais ar auksaspalviais antsiuvais ar ženkliukais. Tuo tarpu lauko uniformų antpečiai būna dengiamosios spalvos, kad nedemaskuotų ir kad priešo snaiperiai neatpažintų karininkų.
Ypatinga antpečio forma yra epoletas – jis paprastai kitokios formos (prie peties siūlės esanti dalis būna skritulio formos, kraštai dažniausiai apsiūti kutais.
Pradžioje antpečiai buvo juostelės, kuriomis prie kairio peties prisegdavo šovinių krepšio diržą. Kadangi šovinių krepšį nešiodavo ant dešinio šono, diržas eidavo įstrižai krūtinės ir būdavo prisegamas ant kairio peties. Todėl pradžioje uniformos turėdavo tik vieną kairįjį antpetį. O daugelyje laivynų atskyrio ženklai yra nešiojami ant rankovių, kadangi jūrininkams nereikėjo antpečių šovinių krepšiams prilaikyti.
Antpečiai Rusijoje
Rusijos kariuomenėje antpečiai atsirado Petro I laikais. Atskyrio ženklais jie tapo 1762 m., kai antpečiai ėmė rodyti pulką, kuriame tarnauja kareiviai. Kiekvieno pulko antpečiai buvo vis kitokie, pinti iš skirtingų spalvų virvelių. Karininkų antpečiai skyrėsi nuo kareiviškų.
Carinėje Rusijoje antpečius ant vicemundurų nešiojo ir įvairių ministerijų valdininkai.
肩章
Gvaranių kalba
Morfologija
Gvaranių kalboje naujos žodžio reikšmės sudaromos jungiant žodžius. Ypač tai dažna naujadarų sudaryme: achegety – abėcėlė sudaryta a-che-ge (pirmos raidyno raidės) + ty („ansamblis, junginys“). Taip pat sudaromi ir dviejų žodžių junginiai, pvz., mba’e guasu (nuostabu, pažodžiui: „kažkas didelis“), tava guasu (sostinė, „didelis miestas“). Žodis gvaranių kalba (avañe'ẽ) reiškia „žmonių kalba“, o ispanų kalba (karaiñe'ẽ) „ponų kalba“. Dabar vis dažniau vartojami korektiškesni atitikmenys guarani ñe'ẽ ir epaña ñe'ẽ. Gvaraniai teturėjo skaičius iki 5, todėl likusieji sudaryti morfologiškai, pridedant ankstesniųjų galūnes, pvz: po (5) + mboh apy (3) = po apy (8). Mėnesių pavadinimai sudaryti tuo pačiu principu: jasy (mėnuo) + peteĩ (1) = jasyteĩ (sausis).
Tarptautiniai žodžiai ir toponimija
Iš guaranių kalbos į kitas kalbas yra atėję keletas žodžių, daugiausia Pietų Amerikos gyvūnų pavadinimai: jaguarete – „jaguaras“, akuti – „agutis“, pirãi – „piranija“. Be to, daug gyvūnų Pietų Amerikoje ispanų kalboje vadinami gvaraniškai (pvz., krokodilas – yacare).
Gvaranių kalba Pietų Amerikoje paliko didelį vietovardžių paveldą. Nuo pat Amazonijos iki pampos galima sutikti gvaraniškų pavadinimų. Iš šios kalbos kilo dviejų valstybių pavadinimai (Paragvajus, Urugvajus), daug miestų (Kasapa, Kaguasu, Kurusu Kuatija, Gualeguaiču, Paraguari, Takuarembo, Kapiata, Kakupė, Njembi), hidronimų (Parana, Aragvajus, Igvasu, Mokonos krioklys, Ibera, Mirinas).
Motilonai
Motilonai (motilones), dar vadinami bariais (barís) bei dobokubiais (Dobocubi) – indėnų tauta, gyvenanti Venesueloje (apie 2200) ir Kolumbijoje (apie 5000). Bendra populiacija siekia tarp 5000-8000 žmonių. Motilonų gyvenamosios vietos yra Katatumbo upės baseine (daugiausia Šiaurės Santandero departamente ir Sulijos valstijoje). Kalba barių kalba, kuri priskiriama čibčų kalbų šeimai.
Mongolidai, žemyno senbuviai. Motilonai laikomi vieni iš taironų kultūros palikuonių. XVI a. jie susidūrė su ispanų konkistadorais, regione ieškojusiais aukso. Užpuolė vokiečių ekspediciją, kuri gabeno prigrobtą karibų auksą. XIX a. puldinėjo Simono Bolivaro kariuomenę. XX a. regione radus naftos, pradėta invazija į motilonų žemes. Pirmas taikus kontaktas užmegztas 1960 m. Vėliau tarp motilonų evangelizaciją pradėjo misionierius Bruce Olson, kurio dėka šie indėnai padėjo mokytis rašto.
Motilonai tradiciškai garbina gamtos jėgas, tačiau dabar ~70 % yra krikščionys. Verčiasi medžiokle, žvejyba, rankiojimu, žemdirbyste (augina kakavmedžius, manijokus, bananus, vilnamedžius, pipirus, vaismedžius). Gyvena miškuose.
Šiauduotis
Šiauduotis, neoraimondija (Neoraimondia) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis.
Paplitęs Peru.
Rūšys:
Efesas
Efesas − senovinis miestas netoli Seldžiuko miesto dab. Turkijoje, Izmiro provincijoje, prie Egėjo jūros. Jis buvo Jonijos istoriniame regione. 2015 m. Efeso archeologinė vietovė įrašyta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Hetitų Apasa
Nors oficialioji graikų istorija Efeso įkūrimą sieja su X a. pr. m. e., archeologiniai tyrimai rodo, kad gyvenvietė įsikūrė jau Neolito laikotarpiu, apie 6000 m. pr. m. e. Miestas klestėjo jau Bronzos amžiuje, ką rodo kasinėjimai Ajasuluko kalvoje. Ši archeologinė radimvietė tapatinama su II tūkst. pr. m. e. hetitų šaltiniuose minimu Apasos (Apasa) miestu, kuris buvo galingos Arzavos karalystės sostinė. Šiame bronzos amžiaus mieste randami Mikėnų civilizacijos reliktai. Tai rodo graikų protėvių achajų ekspansiją į Mažąją Aziją.
Graikų miestas
thumb|left|Artemidės šventyklos vieta Efesas naujai įkurtas senosios Apasos vietoje X a. pr. m. e. Jo įkūrėjas buvo legendinis kunigaikštis iš Atėnų, Androklas, kuris išsilaipino pakrantėje ir nugalėjo vietinius karus bei lelegus. Kolonistai susimaišė su vietos gyventojais ir suformavo miestą. Androklas buvo toks galingas, kad ilgainiui sugebėjo suvienyti visus 12 Jonijos miestų į Jonijos lygą.
Efese buvo garbinama Artemidė, kurios garbinimas maišėsi su Kibelės kultu. Čia buvo pastatyta garsioji Artemidės šventykla, laikyta vienu iš 7 pasaulio stebuklų.
Iš pradžių Efesą valdė tironai, tačiau vėliau liaudis juos nuvertė ir miestą valdė taryba. Klestintis polis padovanojo graikų pasauliui daug žymių asmenybių, tarp kurių buvo poetai Kalinas ir Hiponaksas, filosofas Heraklitas, tapytojas Farnasijus ir kt.
VI a. pr. m. e. viduryje Efesą nukariavo Lydijos karalius Krezas. Jis garbingai elgėsi su gyventojais ir net padėjo atstatydinti Artemidės šventyklą. 547 m. pr. m. e. Lydiją ir Joniją nukariavo Kyras Didysis ir prijungė Efesą prie savo Achemenidų imperijos.
498 m. pr. m. e. jonėnai sukilo prieš persus ir susirėmė su jais Efeso mūšyje. Kartu su kitų graikų pagalba, Efesas išvijo persus iš Jonijos ir netrukus prisijungė prie Delo lygos. Klasikiniu laikotarpiu Efesas ir toliau klestėjo kaip graikų menų centras. 356 m. pr. m. e. Herostratas sudegino Artemidės šventyklą, kuri vėliau atstatyta. 334 m. pr. m. e. Efese lankėsi Aleksandras Makedonietis. Po šio mirties miestas ėjo iš rankų į rankas tarp diadochų imperijų. Iš pradžių čia valdė Lisimachas, kuris pervardino miestą Arsinoja. 292 m. pr. m. e. kontrolę perėmė Seleukidų imperija, 263 m. – Ptolemėjų Egiptas, 190 m. pr. m. e. – Pergamo karalystė, ir galiausiai atiteko Romos respublikai.
Romos ir Bizantijos miestas
thumb|Efeso teatras laikomas didžiausiu Antikinio pasaulio teatru Romoje Efesas tapo Azijos provincijos dalimi. Kadangi romėnai nuolat kėlė mokesčius, efesiečiai nebuvo patenkinti naująja valdžia. Dėl to 88 m. pr. m. e. jie džiaugsmingai pasitiko Ponto karalystės generolą Archejajų, kuris Efese įvykdė masines žudynes, išžudydamas visus romėnų kilmės piliečius. Netrukus sugrįžę romėnai atsikeršijo miestui apdėdami jį dar didesniais mokesčiais.
27 m. pr. m. e. Efesas tapo Azijos provincijos administraciniu centru ir pasiekė klestėjimo viršūnę. Jame dygo nauji romėniški pastatai, teatrai, šventyklos, pirtys, akvedukai, garsėjo Kelso biblioteka. Pasak Strabono, jis buvo antrasis svarbiausias miestas Romos imperijoje. Taip pat tai buvo vienas svarbiausių ankstyvosios krikščionybės centrų, kuriame aktyviai veikė Apaštalas Paulius. thumb|left|Adriano šventykla 263 m. Efesą nusiaubė gotai ir miestas niekuomet nebeatgavo buvusios šlovės. Konstantinas I dalinai jį atstatė. Priėmus krikščionybę, jame pastatyta Šv. Jono bazilika. 614 m. Efesą sugriovė žemės drebėjimas. Uostą užnešus dumblu, miestas neteko reikšmės kaip prekybinis centras, miestiečiai pamažu kėlėsi iš gyvenvietės, naudodami jo pastatų dalis namų statyboms aplinkiniuose kaimuose. Tuštėjimą lėmė ir nuolatinis nesaugumas: per VIII a. miestas net tris kartus buvo nusiaubtas per arabų puolimus.
XI a. Mažąją Aziją nukariavę Seldžiukai senojo Efeso vietoje terado mažą kaimelį. Vėliau kurį laiką kontrolę susigrąžino Bizantija, kurioje jis vadintas Hagios Theologos. 1304 m. Osmanai vėl užkariavo gyvenvietę, nusiaubė Šv. Jono baziliką, daug gyventojų ištrėmė, o likusius išžudė. Naujai atsikėlę turkai pastatė gyvenvietėje mečetę, karavansarajų ir pirtį.
Galutinai gyvenvietė apleista XV a. Dauguma gyventojų persikėlė į netoliese išdygusį naują uostą – Ajasulugą (dab. Seldžiukas).
Archeologija
thumb|300px|Atkastos Efeso gatvės fragmentas Kasinėjimai mieste vyksta nuo XIX a. vidurio. Svarbiausi čia kasinėję mokslininkai buvo britų archeologas John Turtle Wood, vokiečių archeologas Otto Benndorf. Pastarasis įkūrė Austrijos archeologinį institutą, kuris vaidina svarbų vaidmenį Efeso archeologijoje iki dabar.
Efese randama daugiausia Romėnų laikotarpio griuvėsių Viduržemio jūros rytuose. Svarbiausi statiniai, kurių griuvėsiai išlikę, yra Kelso biblioteka, Šv. Jono bazilika, Artemidės šventyklos kolona, Odeonas, Adriano šventykla, Domiciano šventykla, teatras. Dauguma Efeso artefaktų saugomi Efeso muziejuje Vienoje ir Efeso archeologijos muziejuje Seldžiuke.
Gudakalnis
Gudakalnis – kaimas Birštono savivaldybėje, 3 km nuo Birštono Vienkiemio, kairiajame Verknės krante. Saugoma atodanga „Ožkų pečius“, gretimame kaime yra senosios Gudakalnio kapinės.
Palaiminimas
thumb|right|Žydiškas palaiminimas thumb|„Izaokas palaimina Jokūbą“, [[Govert Flinck paveikslas.]]
Palaiminimas – palinkėjimas žmogui gauti dieviškos dovanos, šventumo arba vilties išpildymo. Palaiminimas plačiai naudojamas judaizme ir krikščionybėje laiminant tikinčius vestuvių, gimimo ir kitų švenčių metu. Būti palaimintu dažnai reiškia gauti gyvenime Dievo malonę ir pritarimą. Biblijoje aprašyti palaiminimai randami tiek Senajame, tiek ir Naujajame Testamente.
Anita Skorgan
Anita Skorgan (g. 1958 m. lapkričio 13 d. Geteborge, Švedija) – Norvegijos dainininkė, dainų autorė.
Tris kartus atstovavo Norvegijai „Eurovizijos“ konkurse: du kartus kaip solo atlikėja ir vieną kartą su Jahn Teigen. 1977 m. „Eurovizijoje“, vykusioje Londone, Anita atliko dainą „Casanova“, kuri užėmė 14 vietą (surinko 18 taškų). Po dvejų metų, Jeruzalėje vykusiame renginyje, atlikėjai labiau pasisekė – su kūriniu „Oliver“ užėmė 11 vietą, surinkusi 57 taškus. 1982 metais Anita grįžo į „Euroviziją“. Jame su Jahn Teigen atliko dainą „Adieu“, su kuria duetas užėmė 12 vietą.
Atlikėja 7 kartus dalyvavo Melodi Grand Prix konkurse (Norvegijos „Eurovizijos“ atranka) nuo 1976 iki 1985 m. 2001 m. pasirodė populiarioje Norvegijos televizijos laidoje „Den store klassefesten“. 2004 m. įkūrė grupę „Queen Bees“.
Kreipinys
Kreipinys – būdinga dialogo ypatybė.
Specifiniai žodžiai, siekiantys atkreipti pašnekovo ar rūpimo asmens dėmesį, neinantys jokia sakinio dalimi.
Kreipiniai atskleidžia ir pašnekovų santykius. Į asmenis galime kreiptis šiltai – vardu (Vida, Staseli), oficialiau – pavarde (Kalvaiti, Petraityte, Andriukaitiene), nurodydami pareigas (mokytoja, direktoriau, pardavėja), kitus santykius (kaimyne, drauguži, keleiviai) ir pan.
Bacillales
}
Bacillales – bacilų (Bacilli) klasės bakterijų eilė.
El Leonsito nacionalinis parkas
El Leonsito nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis Argentinoje, Kujo krašte, San Chuano provincijos vakaruose, Tontalio kalnagūbryje (Andų priekalnės), 34 km nuo Barealio. Įsteigtas 1994 m. kaip rezervatas, o 2002 m. – kaip nacionalinis parkas.
El Leonsito nacionaliniame parke saugomas nepaliestas, atokus Andų priekalnių kraštovaizdis, kuriam būdingi skurdūs dygūs krūmokšniai, kalnų pievos ir pusdykumės (Leonsito pampa). Čia sutinkama būdinga Andų gyvūnija – guanakai, nandai, Andų lapės ir kt. Klimatas sausringas (~200 mm kritulių per metus), vėsus, kontrastingas. Dėl atokumo nuo didmiesčių, skaidraus ir giedro (bent 300 giedrų dienų per metus) dangaus čia įsikūrusios dvi astronomijos observatorijos – Leonsito astronominis kompleksas (CASLEO) ir Felikso Agilaro observatorija (OAFA). Parke yra paleontologinių, archeologinių vietovių (inkų kelių liekanos).
Vietovė iš esmės negyvenama, turistinės infrastruktūros nėra.
Lietuvos–Lenkijos dujotiekis
miniatiūra|thumb|Dujotiekių jungtis tarp Lenkijos ir Lietuvos (GIPL)
Lietuvos teritorijoje dujotiekis kerta 9 savivaldybes ir 21 seniūniją, trasos pradžia - Jauniūnų DKS teritorijoje, Lipuvkos vs., Širvintų rajone, pabaiga - Lenkijos–Lietuvos valstybinė siena, Galinių km. Lazdijų rajone.
Pradėjus veikti GIPL jungčiai, Lietuva kartu su kitomis Baltijos šalimis bei Suomija bus integruota į Europos Sąjungos (ES) dujų perdavimo sistemą. 500 mln. eurų vertės GIPL projektą finansuoja „Amber Grid“, „Gaz-System“. Didžiąja dalimi prie projekto finansavimo prisideda Europos Sąjunga. Dalį projekto investicijų Lenkijos pusėje finansuoja Lietuva, Latvija ir Estija.
Istorija
Nors GIPL projekto užuomazgos siekia 1992 metus, realūs parengiamieji dujotiekio tarp Lenkijos ir Lietuvos darbai prasidėjo 2008–2009 m. Tuomet buvo atlikta pirmoji studija, parodžiusi, kaip būtų galima sujungti Lietuvos ir Lenkijos dujų tinklus. Lenkija jau svarstė apie kitas jungtis su kaimyninėmis valstybėmis ir Svinouiscio suskystintų gamtinių dujų terminalo statybą. 2011–2013 m. buvo atlikta GIPL verslo aplinkos analizė bei galimybių studija. 2014 m. lapkričio 5 d. GIPL projekto dalis Lietuvos teritorijoje buvo pripažinta valstybei svarbiu ekonominiu projektu. Tuo pačiu metu Europos Komisija nusprendė GIPL projektui skirti 306 mln. eurų paramą.
2015 m. rugpjūtį buvo atliktos GIPL poveikio aplinkai vertinimo procedūros Lietuvos teritorijoje.
Iš pradžių buvo planuojama, kad jungtis bus tiesiama nuo Rembelščyznos DKS, esančios šalia Varšuvos, iki Jauniūnų DKS, tačiau 2016 m. rugsėjo pradžioje Lenkija pasiūlė tiesti kitą, trumpesnę GIPL dujotiekio trasą nuo Jauniūnų DKS iki Baltarusijos pasienyje esančios Holovčycių DKS. Šio sprendimo argumentai – sumažėję kaštai dėl trumpesnės trasos ir sutaupytos lėšos kompresorinių stočių didinimui.
2018 m. vasarą paskelbti GIPL dalies Lietuvos teritorijoje statybos darbų ir statyboms reikalingų dujotiekių vamzdžių viešieji pirkimai.
2019 m. birželį paskelbta, kad plieno vamzdžius dujotiekiui tieks lenkų bendrovė „Izostal“. 2019 m. liepos mėn. paaiškėjo, kad GIPL statybų dalies Lietuvoje rangovais buvo pasirinkta Lietuvos UAB „Alvora“, kuri konkurse dalyvavo su partnere UAB „Šiaulių dujotiekio statyba“.
Techninės detalės
Numatomas GIPL ilgis – 508 km, o dujotiekių vamzdžių skersmuo – 700 mm. Dujotiekis tiesis nuo Jauniūnų DKS Lietuvoje iki Holovčycių DKS Lenkijoje. Preliminarus dujotiekio ilgis Lenkijoje sieks apie 343 km, o Lietuvoje – apie 165 km. Iš Lenkijos į Lietuvą jungties pajėgumai sudarys 27 TWh / metus arba 2,4 mlrd. kub. m / metus. Iš Lietuvos į Lenkiją dujotiekio pajėgumai sieks apie 21 TWh / metus arba 1,9 mlrd. kub. m / metus. Projektinis slėgis Lenkijos teritorijoje bus 8,4 MPa, Lietuvos teritorijoje – 5,4 MPa.
GIPL kaina ir finansavimas
Bendra GIPL projekto kaina siekia apie 500 mln. eurų. Europos Sąjunga (ES) pagal Europos tinklo infrastruktūros priemonę iš viso projektui skiria 306 mln. eurų lėšų. Baltijos šalys Lenkijai padengs 86 mln. eurų projekto sąnaudų, iš kurių 55 mln. eurų sumokės Lietuva, 29 mln. eurų – Latvija (dalį šios sumos skirs ES), 1,5 mln. eurų – Estija.
Projekto reikšmė
Šiuo metu Baltijos šalys ir Suomija žemyniniu būdu gali gauti dujas tik iš Rusijos. Vienintelis alternatyvus dujų tiekimo šaltinis Lietuvoje – nuo 2014 m. veikiantis Klaipėdos suskystintų gamtinių dujų terminalas „Independence“, į kurį dujas galima atsiplukdyti. GIPL sujungs Baltijos šalis ir Suomiją (per dujotiekį tarp Estijos ir Suomijos „Balticconnector“) su Europos Sąjungos dujų perdavimo sistemomis, padidins prieigų prie alternatyvių dujų šaltinių skaičių Baltijos regione ir užtikrins dujų tiekimo saugumą bei konkurenciją. Skaičiuojama, kad GIPL pajėgumai leis patenkinti 40 % metinio Baltijos šalių ir Suomijos gamtinių dujų poreikio.
Europos Komisija yra pripažinusi GIPL projektą didelės svarbos dujų teikimo saugumą užtikrinančiu infrastruktūros projektu, reikšmingai prisidedančiu prie ES energetinio saugumo užtikrinimo.
Ultravioletas
Ultravioletas  – 2006 m. JAV mokslinės fantastikos veiksmo filmas. Pagrindinius vaidmenis atliko Milla Jovovich, vaidinusi Violetą, ir Cameron Bright – šeštą. Filme pasakojame apie ateitį, kurioje vyksta karas tarp hemofagų (vampyrų) ir žmonių.
Pabiločiai
Pabiločiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Bilotų, rytiniame Širvintų miško pakraštyje.
Fandomas
Fandomas, fendomas  – žargoninis terminas, vartojamas apibūdinti subkultūrą, susidedančią iš gerbėjų rato, kuriam būdingi empatijos ir bičiulystės jausmai tarp narių, aktyviai besidominčių kokiu nors tuo pačiu reiškiniu. Gerbėjams būdingas domėjimasis netgi menkiausiomis fandomo objekto smulkmenomis, jie linkę skirti didžiąją dalį savo laiko ir energijos konkrečiai dominančiai sričiai, dažnai būdami kokio nors socialinio tinklo, užsiimančio su ta sritimi susijusia veikla, dalimi; tai juos skiria nuo susidomėjusių tik paviršutiniškai.
Fandomai gali burtis apie bet kokią žmonių domėjimosi ir veiklos sritį. Fano domėjimosi objektu siaurąja prasme gali būti laikoma kokia nors individuali įžymybė, bet paprastai tai daugiau susiję su popkultūra, menu, kūryba, mada, sportu ar pramogomis ir pomėgiais. Todėl, pavyzdžiui, neįprasta gerbėju vadinti buhalterį, itin besidomintį buhalterijos ypatumais.
Fanams būdinga burti fanklubus, kuriuose jie gali užsiimti tam tikra kūrybine veikla: kurti fanfiction, fanart, fanfilm kūrinius, organizuoti įvairius konventus ar kitokius renginius, kur jie turėtų galimybę pabendrauti su įžymybėmis iš juos dominančios srities bei vieni su kitais, dalytis turima medžiaga ir sudalyvauti įvairiuose konkursuose, pvz., cosplay.
Tomas Lekūnas
Tomas Lekūnas (g. 1993 m. balandžio 6 d. Biržuose) – Lietuvos krepšininkas. Žaidžia lengvojo krašto puolėjo pozicijoje.
Karjera
Nuo 2013 m. atstovauja įvairiems LKL klubams. 2021 m. liepos viduryje pasirašė dvejų metų sutartį su Utenos „Juventus“ klubu.
Pasiekimai
Europos jaunučių (iki 16 metų) vicečempionas (2009 m.)
Basketnews.lt atliktoje apklausoje liko antras tarp didžiausių verksnių LKL lygoje. (2021 m.).
Jurgiškės
Jurgiškės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Matuizų, prie Jurgiškių miško. Keliai į Voriškes, Matuizas, Pasgrindą. Aptiktas Jurgiškių pilkapynas.
Gyventojai
thumb|left|255px|Įvažiavimas į Jurgiškes nuo Voriškių