cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Evaldas Gustas
Biografija
2000–2001 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos sekretorius. 2001 m. Lietuvos banko Kauno skyriaus organizacinio skyriaus viršininkas.
2001–2003 m. vidaus reikalų viceministras, 2003–2009 m. Vidaus reikalų ministerijos valstybės sekretorius. 2009–2013 m. VRM kancleris. 2013–2016 m. ūkio ministras. 2017–2018 m. Jungtinių Tautų Pasaulio turizmo organizacijos generalinio sekretoriaus specialusis patarėjas. Nuo 2018 m. žemės ūkio viceministras.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. sausio mėn. LSDP Kauno skyriaus narys, LSDP tarybos narys, Kauno skyriaus tarybos ir prezidiumo narys.
Įmonių reorganizavimas
Būdai
Reorganizavimas gali būti atliekamas dviem būdais: jungimo ir skaidymo.
Hialininė kremzlė
thumb|right|231x231px|Hialininės kremzlės mikropreparatas miniatiūra|459x459px Hialininė kremzlė, taip pat - Hialinė kremzlė ( - stiklas) - labiausiai organizme paplitusi kremzlė. Suaugusio žmogaus kūne jos yra nosyje, gerklėje, bronchuose, sąnariniuose kaulų paviršiuose, ilgųjų kaulų epifizių ir diafizių jungimosi vietose, šonkaulių kremzliniuose galuose. Vaisiaus kūne ši kremzlė sudaro beveik visus kaulus, kuri vėliau pakeičiama kauliniu audiniu.
Hialinėje kremzlėje vyrauja dvi ląstelių populiacijos: chondrocitai ir chondroblastai. Chondrocitai yra subrendusios kremzlės ląstelės, esančios kremzlės ertmėse ir kelis kart pasidalijusios sudaro izogenines grupes. Izogeninės grupės ryškesnės kremzlės centre ir ryškėja kremzlei senstant.
Tarpląstelinė hialinės kremzlės medžiaga (matrica) susideda iš jungiamojo audinio skaidulų ir pagrindinės medžiagos. Matrica sudaryta iš kolageninių skaidulų, kurias daugiausia sudaro II tipo kolagenas. Pagrindinėje medžiagoje yra daug proteoglikanų - jų šerdį sudaro baltymai, o į visas puses nuo jų nusitęsia glikozaminoglikanai, pagrindiniai jų šioje kremzlėje - chondroitinsulfatas ir keratinsulfatas. Proteoglikanų molekules sujungia hialurono rūgštis. Proteoglikanai yra vienos didžiausių molekulių, kurias sintetina ląstelės.
Tarpląstelinė medžiaga, supanti izogenines grupes vadinama teritorine matrica, o tarp šių grupių esanti tarpląstelinė medžiaga - tarpteritorine.
Lietuvos žinios
thumb|„Lietuvos žinių“ pirmasis numeris
„Lietuvos žinios“ – vienas seniausių Lietuvos laikraščių, įsteigtas 1909 m. birželio 6 (birželio 19) d. vietoje pirmojo lietuviško laikraščio, leisto po spaudos draudimo lietuviškais rašmenimis panaikinimo – „Vilniaus žinios“.
1909–1915 m.
thumb|left|Memorialinė lenta ant namo Vilniaus g. 25 thumb|„Lietuvos žinių“ 1990 m. pirmasis numeris Liberalinis laikraštis, ėjęs 1909 m. birželio 19 d. – 1915 m. rugpjūčio 15 d. Vilniuje. 1909–1910 m. ėjo du, 1911–1913 m. triskart per savaitę, 1914–1915 m. dienraštis. Steigėjas Jonas Vileišis. Leido pasitikėjimo bendrovė „Felicija Bortkevičienė, dr. Kazys Grinius ir Ko“, Lietuvos demokratų partijos organas, bet iš pradžių buvo skirtas inteligentams, rašė Lietuvos ir užsienio ekonomikos, politikos klausimais, daug vietos skyrė menui ir literatūrai. Leido priedus 1910–1914 m. „Aušrinė“, 1910–1912 m. „Vasaros darbai“, 1911–1912 m. „Farmaceutų reikalai“, 1912–1914 m. „Mokykla“. 1913 m. įvestas pastovus Literatūros skyrius, kuriame ir pati redaktorė Žemaitė išspausdino kelis savo apsakymus.
1922–1940 m.
Dienraštis, 1922 m. vasario 16 d. – 1940 m. rugpjūčio 1 d. ėjęs Kaune, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos organas. Leido nuo 1922 m. – bendrovė „Atžala“, 1924–1940 m. „Varpo“ bendrovė. Redagavo Jonas Vileišis, Felicija Bortkevičienė, Jonas Kardelis, Antanas Rūkas. Valdžios laikinai sustabdytas 1928 m. balandžio 15 d. išėjo pavadinimu „Mūsų žodis“, 1928 m. balandžio 17 d. – gegužės 16 d. – „Mūsų Vilniaus žinios“, 1936 m. birželio 23 d. – „Žinios“. Turėjo korespondentų kitų valstybių sostinėse (Paryžius, Londonas, Berlynas, Stokholmas, Varšuva, Praha, Madridas), taip pat Vilniuje ir Tilžėje, karo metu Ispanijoje.
Savo apsakymus laikraštyje skelbė Jurgis Savickis, Ignas Šeinius, eilėraščius – Balys Sruoga, Kazys Binkis, Adomas Lastas, Jovaras, literatūros kritikos ir istorijos klausimais daug rašė Albinas Rimka, Jurgis Šaulys, Mykolas Biržiška, Augustinas Janulaitis, Kazys Grinius, spausdinosi Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Juozas Gurauskis, Kazys Puida, Juozas Olinardas Penčyla ir daugelis kitų. Išspausdinta nemažai užsienio (ypač rusų) autorių kūrinių. 1923 m. į redakciją atėjus dirbti Jonui Kardeliui, daug dėmesio susilaukė teatras ir dailė. Pasirodė nemažai straipsnių, analizuojančių to meto dailės gyvenimą, parodas ar Meno mokyklos problemas. Tiražas 1926 m. – 2800, 1935 m. – 20 000 egz.
thumb|left|„Lietuvos žinių“ 1990 m. Nr. 8 thumb|„Lietuvos žinių“ 1996 m. Nr. 1
1938 m. dienraščio tiražas išaugo iki 28 000 egz., grynasis pelnas siekė net 200 000 litų. 1939 m. birželio 17 d. pasirodė jubiliejinis – 6000-asis „Lietuvos žinių“ numeris, kurio apimtis buvo net 44 puslapiai. 1940 m. rugpjūčio 1 d. išėjo paskutinis – 6333-asis dienraščio numeris. Redaktorius Antanas Rūkas, puikus publicistas, dramaturgas ir net aktorius, išspausdino kreipimąsi – atsisveikinimą „Lietuvos Žinių skaitytojams“, kurį skaitant, darosi tai linksma, tai graudu, lyg savotiškas pasišaipymas iš tuometinės santvarkos ir valdžios. "„Lietuvos žinios“. 1940 rugpj. 1. N 173 (6333) (kaina 20 centų) „Lietuvos Žinių“ skaitytojams Šiandien tikrai įvykdyta visos Lietuvos liaudies vienybė, nes kiekvienas lietuvis darbininkas, kiekvienas valstietis, kiekvienas darbo inteligentas yra už naują valstybinę santvarką, už Tarybų Socialistinę Lietuvą, kuriai vadovauja visų Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos vadas ir mokytojas Stalinas. (…) Dienraštis „Lietuvos Žinios“ per ilgus savo gyvavimo metus formaliai buvo opozicijoje, bet faktiškai jis buvo tolimas nuo tikro atsidavimo pagrindinių Lietuvos reikalų gynimui. (…) Tuo pačiu „Lietuvos Žinių“ redakcija laiko savo uždavinį atlikusi ir nutarė tolimesnį laikraščio leidimą sustabdyti. (…) … mes pasižadame, vadovaujami garbingai Komunistų Partijai, atiduoti visas savo jėgas, visą savo patyrimą ir sugebėjimus naujam socialistiniam gyvenimui sukurti. „Lietuvos Žinių“ redakcija ir leidėjas."
1990–1993 m.
Politikos, visuomenės, kultūros laikraštis, 1990–1993 m. Lietuvos socialdemokratų partijos tarybos leistas Vilniuje 30 000 egz. tiražu (vėliau mažėjo). Redagavo Gintautas Iešmantas, Virginija Kligytė, Mečislovas Šaltenis, Algirdas Abromaitis. Tiražas 1990 m. – 18 100 egzempliorių.
1993 m. lapkričio mėn. koncernas „Achemos grupė“ iš LSDP tarybos perpirko UAB „Lietuvos žinios“ akcijas.
1994–2019 m.
thumb|left|„Lietuvos žinių“ 1998 m. Nr. 35 thumb|„Lietuvos žinių“ 2000 m. Nr. 305 Savaitraštis, nuo 1996 m. dienraštis.
Iš pradžių išlaikė centristines pozicijas, nuo 1996 m. nukrypo į dešinę, nuo 1997 m. bulvarinio pobūdžio, bet laikraščio tiražas išaugo kelis kartus. Nuo 2001 m. – politikos, visuomenės ir kultūros laikraštis. Leidžia savaitinius priedus nuo 2000 m. „Televizija“, nuo 2001 m. „Sveikata ir grožis“, nuo 2004 m. „Namų pasaulis“ ir „Sporto tribūna“, nuo 2006 m. „Laisvadieniai“. Tiražas 2007 m. – 21 000 egzempliorių. .
2019 m. balandį leidinio leidyba buvo nutraukta.
Etikos pažeidimai
Žurnalistų etikos inspektoriaus 2008 m. birželio 17 d. sprendimu Nr. SPR-38 „Lietuvos žinios“ įspėtos dėl Visuomenės informavimo įstatymo 3 straipsnio 3 dalies, 19 straipsnio 2 dalies, 22 straipsnio 8 dalies 4 punkto, 41 straipsnio 2 dalies 1 ir 4 punktų pažeidimo (draudžiama platinti dezinformaciją ir informaciją, šmeižiančią, įžeidžiančią žmogų, žeminančią jo garbę ir orumą).
Žurnalistų etikos inspektoriaus 2009 m. vasario 19 d. sprendimu Nr. SPR-9 „Lietuvos žinios“ įspėtos dėl pažeidimo, padaryto paskelbiant publikaciją „V. Greičiaus galva įkainota brangiai“ („Lietuvos žinios“, 2008-10-03, Nr. 224/12156) (draudžiama platinti dezinformaciją ir informaciją, šmeižiančią, įžeidžiančią žmogų, žeminančią jo garbę ir orumą).
Žurnalistų etikos inspektoriaus 2009 m. gegužės 4 d. sprendimu Nr. SPR-29 „Lietuvos žinios“ įspėtos dėl publikacijoje „Gyvenimas už tvoros: būdai susiveikti namą“ („Lietuvos žinios“, 2008-11-25, Nr. 267/12199) padaryto Visuomenės informavimo įstatymo 19 straipsnio 2 dalies pažeidimo (draudžiama platinti dezinformaciją ir informaciją, šmeižiančią, įžeidžiančią žmogų, žeminančią jo garbę ir orumą).
PageRank
Kartais „Google“ rodo skirtingus „PageRank“ rezultatus skirtingiems asmenims. Taip yra todėl, kad „Google“ turi daug duomenų centrų, išdėstytų skirtingose geografinėse vietose, todėl praeina laiko tarpas, kol visi duomenų centrai būna atnaujinti po „Google PageRank“ atnaujinimo.
Tinklalapių indeksavimo dažnumas priklauso nuo puslapio svarbumo ir naujumo, taip pat „PageRank“ yra svarbus kriterijus, kad Google paieškos vorai sugrįžtų į puslapį. Kuo didesnis puslapio „PageRank“, tuo dažniau „Google“ peržiūri tinklalapio atnaujinimus.
Lygiadienis
240px|thumb|Lygiadienis Žemėje
Lygiadienis (ekvinokcija) – rudens ir pavasario akimirkos metuose, kai Saulė atsiduria dangaus pusiaujo ir ekliptikos susikirtimo taškuose. Tuo metu diena ir naktis susilygina visose žemės platumose.
Lygiadienių taškai žymimi tais pat ženklais, kuriuose jie buvo prieš 2000 metų. Dabar pavasario lygiadienio taškas yra Žuvų žvaigždyne, o rudens lygiadienio taškas – Mergelės žvaigždyne.
Šiaurinio pusrutulio gyventojams pavasario lygiadienis (kovo 20) yra astronominio pavasario pradžia, o rudens lygiadienis (rugsėjo 22) – astronominio rudens pradžia. Pietų pusrutulio gyventojams – atvirkščiai, kovo 20 yra jų astronominio rudens pradžia.
Per 90 laipsnių nuo lygiadienio taškų yra nutolę saulėgrįžos taškai. Pavasario lygiadienio taške (žymimas Avino ženklu) Saulė pereina iš pietinio dangaus į šiaurinį (dangaus pusiaujo atžvilgiu), rudens lygiadienio taške (žymimas Svarstyklių ženklu) Saulė pereina iš šiaurinio dangaus į pietinį.
Elektros kibirkštis
thumb|right|200px|Elektros kibirkštys, susidariusios išsikraunant kondensatoriui.
Elektros kibirkštis – akinamai švytintis laužytos formos kanalas arba gyslelių pluoštas, kuris trumpam laikui susidaro tarp elektrodų, kai elektrinio lauko stiprumas pasiekia maždaug 3000 V/mm ir oras staiga jonizuojasi. Kibirkštinį išlydį lydi būdingas traškesys. Milžiniško kibirkštinio išlydžio pavyzdys yra žaibas. Jonizuotų dujų temperatūra kibirkšties kanale siekia kelis tūkstančius laipsnių, o slėgis - šimtus atmosferų.
Kontaktų kibirkščiavimas sudaro daug keblumų: kibirkštys lydo, ardo metalą, gadina jungiklius ir relių kontaktus. Tačiau kibirkštis gali būti ir naudinga. Elektros kibirkštimi pramušamos mikroskopinio dydžio skylutės stikle, plastike ir kitose izoliacinėse medžiagose. Kibirkštimi galima „išgręžti“ sudėtingo profilio angą kiečiausiame metale, kibirkštis uždega benzino garus vidaus degimo variklyje ir kt.
Francisco de Montejo
thumb|200px|Paminklas tėvui ir sūnui de Montechams [[Merida (Meksika)|Meridoje]]
Fransiskas de Montechas i Alvaresas (Francisco de Montejo y Alvarez; g. ~1479 m. Salamankoje – m. ~1553 m. Ispanijoje) – ispanų konkistadoras.
Biografija
Gimė Salamankoje, Chuano de Montecho ir Katalinos Aleveres de Techedos šeimoje. 1514 m. patraukė į Naująjį Pasaulį, išsilaipino Kuboje. 1518 m. iš ten jis prisijungė prie Chuano de Grichalvos ekspedicijos į Jukatano ir Meksikos įlankos pakrantes. De Montechui suteiktas kapitono laipsnis, jis vadovavo 4 laivams. Grįžęs į Kubą prisijungė prie Ernano Korteso ekspedicijos. De Montechas dalyvavo pirmojo ispanų miesto Meksikoje, Verakruso, įkūrime. 1519 m. buvo išsiųstas Korteso į Ispaniją pranešti karaliui apie Korteso planuojamą žygį į Meksiką.
1526 m. De Montechui suteiktas Jukatano adelantado ir generalkapitono titulas ir konkistadoras 1527 m. vėl išvyko į Ameriką. Jis pasiekė Tabasko pakrantėje buvusią Santa Marija de la Viktorijos koloniją ir iš ten pradėjo žygius į majų žemes. Jis dalyvavo nuolatiniuose karuose prieš karingas majų gentis. 1533 m. De Montechui suteikta teisė valdyti visas žemes iki pat Hondūro, dėl to kilo konfliktas su Pedru de Alvaradu, kuriam irgi priklausė Hondūro žemės. Vėliau Alvaradas bu atšauktas į Ispaniją, o De Montechas atvyko į rytų Hondūrą įvesti savo valdymą. Netrukus prie Fransiskas de Montecho prisijungė jo sūnus – Fransiskas de Montechas „el Mozo“. Drauge jie vykdė kolonizacinius žygius į Jukataną.
1546 m. Fransiskui de Montechui suteiktas Jukatano gubernatoriaus titulas, tačiau 1550 m. konkistadoras dėl skundų apie jo valdžią buvo grąžintas į Ispaniją, kur po kelerių metų mirė.
Padaičiai
Padaičiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Biržų, 2 km į šiaurės rytus nuo Pabiržės.
Istorija
Kadaise čia buvo Padaičių dvaras. I pasaulinio karo metais vokiečiai 1915 m. užėmė žemes iki pat Dauguvos. Padaičiai atsidūrė okupuotoje teritorijoje. Kai vokiečiai norėjo išvežti dvare laikytas vertybes, atėjūnams pasipriešino kaimo vyrai. Po karo prasidėjo žemės reforma ir dalis dvaro žemių atiteko bežemiams ir Lietuvos kariuomenės savanoriams. Dvaro nuomininke tapo ponia Komar, o valdytoju Juozas Šilėnas. Tuo metu tai buvo pavyzdinis ūkis. Paskutiniais dvaro šeimininkais buvo Pinai. Prasidėjus sovietizacijai dalis dvaro sodybos pastatų buvo sunaikinti, vertybės išgrobstytos. Galiausiai dvarvietėje buvo pastatytos fermos. Lietuvai tapus nepriklausoma valstybe, prasidėjo kolūkinės sistemos irimas. Fermos išgriautos. Išliko tik medžių alėja, vedanti į dvarvietę.
Marianas Langevičius
Marianas Melchioras Antonis Langevičius (, 1827 m. rugpjūčio 5 d. Krotošinas, dab. Didžiosios Lenkijos vaivadija – 1887 m. gegužės 10 d. Stambulas) – vienas 1863–1864 m. sukilimo Lenkijoje vadovų, nuo 1863 m. generolas.
Biografija
Gimė gydytojo šeimoje. Mokėsi Poznanėje, Breslau ir Prahoje. 1859–1860 m. tarnavo Prūsijos kariuomenės landvere. 1860 m. dalyvavo Džiuzepės Garibaldžio žygyje į Neapolį. 1861 m. dėstė lenkų karo mokykloje Paryžiuje, vienas lenkų karo mokyklos Kunyje (Italija) įkūrėjų. 1863–1864 m. sukilimo išvakarėse į Lenkiją gabeno ginklus iš Belgijos ir Vokietijos.
1863 m. sausio mėn. Nacionalinio centro komiteto užsienio komisijos kvietimu atvyko į Varšuvą, paskirtas Sandomiero vaivadijos sukilėlių pulkininku, vėliau Krokuvos vaivadijos sukilėlių ginkluotųjų pajėgų viršininku. Vadovavo kelių tūkstančių sukilėlių junginiui, pasiekė pergalių prieš Rusijos kariuomenę, ypač svarbi buvo 1863 m. kovo mėn. prie Skalos. 1863 m. kovo 11 d. baltųjų grupuotės siūlymu pasiskelbė sukilimo diktatoriumi. Po mūšio prie Grochoviskos kovo 19 d., kuriame abi pusės patyrė daug nuostolių, padalijo sukilėlių pajėgas, pats pasitraukė į Galiciją, kur buvo austrų internuotas. 1865 m. išlaisvintas, išvyko į Šveicariją. Nuo 1867 m. tarnavo Turkijos kariuomenėje Langi – bėjaus vardu, bandė Turkijoje sukurti lenkų legioną.
Palaidotas Heidar pašos kapinėse greta žmonos anglės Siuzanos (1837–1906)
Bukiškio stačiatikių Kristaus Gimimo cerkvė
Bukiškio stačiatikių Kristaus Gimimo cerkvė (anksčiau Bukiškio Dievo Motinos Globėjos cerkvė ) stovi Bukiškyje, Avižienių seniūnijoje, Vilniaus rajone, 300 m į šiaurės rytus nuo magistralės. 2009 m. įrašyta į Kultūros vertybių registrą.
Istorija
Cerkvė pastatyta XIX a. 2-ojoje pusėje generolo Božerano iniciatyva. miniatiūra|240px|left|Cerkvė 2016 m.
Tuo metu bažnyčios, anksčiau paverstos cerkvėmis, vėl buvo grąžinamos katalikams, tačiau šią cerkvę Bukiškyje pastatė rusas - ortodoksas, tad teisininkai nutarė, jog jos negalima perdaryti į bažnyčią. Nesutiko cerkvės atiduoti ir Vilniaus ortodoksai.
II pasaulinio karo metu ji buvo labai apgriauta. Liko griuvėsiai ir rūsiai, kuriuose, kaip spėjama, palaidota generolo Božerano šeima. Po Antrojo pasaulinio karo generolo duktė, būdama jau solidaus amžiaus, nesėkmingai prašė valdžios grąžinti šią šventovę Ortodoksų Bažnyčiai. Šio pastato likučiai ilgai buvo žemės ūkio mechanizatorių mokyklos sandėliu.
Apie 1990 metus buvo paruošti „Dievo Motinos globėjos“ („Pokrova Bogomateri“) cerkvės atstatymo brėžiniai. 2007 m. Bukiškyje, Sodų gatvėje, nedidelė šventovė atstatyta Kardinolo, Vilniaus arkivyskupo metropolito Audrio Juozo Bačkio ir Vilniaus ir Lietuvos metropolito Chrizostomo rūpesčiu.
Architektūra
Cerkvė istoristinio stiliaus, stačiakampio plano su prieangiu, apside, centriniu ir keturiais šoniniais kupolais, kurių šalmai aštuonkampiai. Pamatas su tašyto akmens blokų mūro cokoliu, sienos - plytų mūro tipas. Šventorius aptvertas kaltine tvora. Įrašyta į Kultūros vertybių registrą 2009 m. (u.k.32784).
Leonidas Bondaras
Leonidas Bondaras (1913 m. gegužės 7 d. Merkinėje, Rusijos imperija – 1999 m. sausio 24 d. Orenburge, Rusija) – stačiatikių dvasininkas, Orenburgo metropolitas.
Biografija
Gimė 1913 m. gegužės 7 d. Merkinėje. 1935 m. baigė Vilniaus stačiatikių seminariją, 1939 m. teologijos studijas Varšuvos universitete. 1940–1942 m. dirbo Vilniaus Šv. Dvasios cerkvėje. 1943–1945 m. dirbo Mogiliave ir Mscislave. 1945–1947 m. dėstė kursuose Žirovičių vienuolyne. 1947–1949 m. Minsko stačiatikių seminarijos rektorius, nuo 1949 m. studijų inspektorius. 1960–1961 m. Minsko eperchijos vyskupas, 1961–1963 m. Novosibirsko eparchijos vyskupas. 1971–1992 m. Orenburgo eparchijos arkivyskupas, nuo 1992 m. metropolitas. Mirė 1999 m. sausio 24 d. Orenburge.
Vilniaus kelias
Istorija
Leistas vietoje savaitraščio „Garsas“. Leido ir redagavo Jonas Kuklis. Skirtas Vilniaus krašto lietuviams, nušvietė jų rūpesčius. Spausdino spaustuvė „Motus“ Vilniuje. Išėjo 13 numerių. Nuo 1923 m. liepos 22 d. vietoje „Vilniaus kelio“ pradėjo eiti „Lietuvos kelias“.
Faktiškasis redaktorius Petras Kraujalis.
Terekija
Terekija (Xenus cinereus) – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos paukštis, kuris yra vienintelis atstovas terekijų gentyje.
Trakiniai (Kurkliai)
Trakiniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, Virintos kairiajame krante. Stūkso Trakinių piliakalnis.
Terekija
Paplitimas
Terekija peri pelkėtose vietovėse tundroje, nuo Kamčiatkos pusiasalio iki Baltosios jūros šiaurės rytų pakrantės. Taip pat šiaurės Norvegijoje ir Botnijos įlankoje. Žiemoti skrenda į Afrikos pakrantes, pietų Aziją ir Australiją. Vidurio Europoje retai pasitaiko. 2005 m. pastebėtos pora terekijų Šilutės rajone.
Vilniaus garsas
Vilniaus garsas – savaitinis laikraštis darbo žmonėms, leistas 1920–1922 m. Vilniuje, Šv. Ignoto g. 5-15.
Istorija
Leido ir redagavo Kristupas Čibiras, Marija Marcišauskaitė, Kazimieras Strazdas. Leidinys buvo ne kartą lenkų valdžios konfiskuotas, redaktoriai bausti. Spausdino Švyturio spaustuvė, Žaibo spaustuvė Vilniuje. Išėjo 101 numeris. Nuo 1922 m. liepos 16 d. vietoje uždaryto „Vilniaus garso“ pradėjo eiti savaitraštis „Garsas“.
Kėlė Vilniaus krašto klausimus, rašė apie lietuvių teisių pažeidimus.
Bendradarbiavo N. Abaravičius, Z. Drabnys, K. Guogis, Motiejus Gustaitis, J. Jurgaitis, Motiejus Stankevičius, J. Turčinskas, P. Vieštautas ir kt.
Faktiškai redagavo Kristupas Čibiras, Petras Kraujalis.
Akiniai
thumb|200px|Šiuolaikiniai akiniai Akiniai – ant veido uždedamas lengvas optinis įtaisas, pro kurį žiūrima.
Akinių rūšys pagal funkciją:
Akinių rūšys pagal uždėjimo būdą:
Regos korekcijos akiniai
Tai akiniai, skirti regos defektams (miopijai, toliaregystei, astigmatizmui) kompensuoti.
Paprastai susideda iš dviejų rėmelyje sujungtų lęšių, kurie dedami ant nosies ir yra prilaikomi kojelių, kurios dedamos ant ausų. Akiniai gali būti naudojami ir kitais tikslais – estetiniais, apsaugos nuo saulės, mechaninių ir cheminių dalelių.
Stikliniai lęšiai regėjimui pagerinti naudoti nuo viduramžių. 1746 m. lęšius įdėjus į specialius rėmelius atsirado dabartiniai akiniai.
Akinių rėmeliai pagal lęšių montavimo būdą skirstomi į:
Jasiūnaitė
Jasiūnaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Jasiūnienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Jasiūnas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Geltonuodegė chirurgžuvė
Geltonuodegė chirurgžuvė (Zebrasoma xanthurum) – chirurgžuvinių (Acanthuridae) šeimos žuvis. Akvariumininkai dar vadina auksauodege zebrinuke. Kūnas iki 38 cm ilgio. Spalvos gana ryškios. Raudonojoje jūroje gyvenačios ryškiai mėlynos, su tamsiais taškeliais ir geltona uodega. Kituose regionuose gyvenančios žuvys būna daugiau su rusvu atspalviu ir ryškesnės geltonos spalvos uodega. Labai agresyvios ir ištvermingos.
Pats baisiausias filmas
Pats baisiausias filmas – 2000 JAV juodoji komedija, kurią režisavo Keenen Ivory Wayans. Filmas parodijuoja įvairius garsius filmus, tarp jų Šeštasis pojūtis, Aš žinau, ką veikei praeitą vasarą, Matrica, Blairo raganos projektas, Klyksmas trilogiją. Scenarijaus autoriai: Shawn Wayans, Marlon Wayans, Buddy Johnson, Phil Beauman, Jason Friedberg, Aaron Seltzer. Filmo biudžetas 19 mln. dolerių.
Vengrijos vėliava
Vengrijos vėliava – trispalvė iš trijų vienodo aukščio horizontalių juostų: viršutinės raudonos, vidurinės baltos ir apatinės žalios.
Tokia vėliava įteisinta 1957 m.
Arūnas Pakula
Arūnas Jonas Pakula (1944 m. vasario 23 d. – 2004 m. rugpjūčio 23 d.) – ilgametis Kauno „Žalgirio“ krepšinio klubo darbuotojas, sporto žurnalistas, informacinio leidinio „Krepšinio pasaulis“ redaktorius.
Biografija
1951-1961 m. mokėsi Panevėžio 1-ojoje vidurinėje mokykloje, 1961-1967 m. studijavo Kauno medicinos institute, 1966–1971 m. Maskvos valstybiniame M. Lomonosovo universitete.
1970-1992 m. dirbo Kauno širdies ir kraujagyslių sistemos fiziologijos ir patalogijos MTI Kibernetikos skyriuje, nuo 1992 m. – KMA Kardiologijos instituto Užsienio mokslinių ryšių ir informacijos skyriaus vedėjas, 1989–1991 m. – žurnalo „Krepšinio pasaulis“ (tiražas 1989 m. – 40 000 egz.) krepšinio mėgėjams, ėjusio 1989-1990 m. Kaune, redaktorius. Nuo 1994 m. LKL konsultantas tarptautiniams ryšiams, LRT TV Kauno TV programų direkcijos žurnalistas.
Savaitraščių „Superbasket“ (Italija, nuo 1982 m.), „Gigantes del basket“ (Ispanija, nuo 1985 m.) ir žurnalų „Giganti del basket“ (Ispanija, nuo 1985 m.), „New Basketball Monthly“ (Anglija, nuo 1987 m.) korespondentas. Popiežiaus Jono Pauliaus II vizito Lietuvoje metu 1993 m. Kauno tarptautinio spaudos centro vadovas. Europos moterų čempionato varžybų Vilniuje spaudos centro vadovas. Akredituotas 7 Europos ir pasaulio krepšinio čempionatuose bei olimpinėse žaidynėse. Lietuvos vyrų krepšinio olimpinės rinktinės, 1992 m. Barselonos olimpinėse žaidynėse iškovojusios bronzos medalius, vadovas.
60 mokslinių publikacijų autorius, 3 knygų redaktorius. Lietuviško skausmo klausimyno autorius.
Pirmojo Lietuvoje pasaulinės Dante Alighieri draugijos komiteto įsteigėjas (1990 m.).
Italijos verslininkas filantropas Sergio Paterlini Kauno 2-ajai klinikinei ir Kauno slaugos ligoninei padovanojo du automobilius su užrašais „Arūno Pakulos atminimui“, taip po mirties pagerbęs A. Pakulą, daug nusipelniusį Lietuvos ir Italijos bendradarbiavimui.
Lietuvos artilerijos generolas
thumb|Artilerijos generolas 1776 m. Lietuvos artilerijos generolai buvo:
Mūšis dėl Prancūzijos
thumb|220px|Karo veiksmai Antrojo pasaulinio karo metu: 1940 m. – Norvegijos okupacija ir mūšis dėl Prancūzijos Mūšis dėl Prancūzijos  – Antrojo pasaulinio karo epizodas, prasidėjęs 1940 m. gegužės 10 d. Vermachto puolimu Prancūzijoje, Nyderlanduose, Belgijoje ir Liuksemburge, ir pasibaigęs Prancūzijos kapituliacija birželio 22 d.
1940 m. gegužės 10 d. vokiečių ir italų pajėgos pradėjo puolimą prieš Prancūziją, kuri 1939 m. rugsėjo 3 d., po Vokietijos invazijos į Lenkiją, paskelbė karą Vokietijai. Po Vokietijos pajėgų puolimo pasinaudojant blickrygo taktika birželio 22 d. Prancūzija kapituliavo. Tuo metu didžioji jos dalis buvo okupuota, o iš armijos praktiškai nieko neliko.
Tuo pat metu Vokietija įsiveržė į Belgiją ir Nyderlandus, juos užėmė ir sutriuškino britų ekspedicinį korpusą.
Šio karo epizodo metu Vokietija atsikratė tuo metu pagrindinio savo priešininko. Užėmus Prancūziją buvo sukurtas placdarmas galimam išsilaipinimui Britanijoje.
Mogotonas
Mogotonas  – kalnas Centrinėje Amerikoje, Hondūro ir Nikaragvos teritorijose; aukščiausia vieta Nikaragvoje. Aukštis – 2107 m. Nikaragvoje esanti pusė patenka į Kordiljera Dipilto ir Chalapos gamtos draustinį. Yra Centrinės Amerikos Vulkaninės Kordlijeros dalis.
Mūšis dėl Prancūzijos
Priešistorė
1939 m. rugsėjo 3 d. atsakydamos į Lenkijos užuolimą Didžioji Britanija ir Prancūzija paskelbė karą Vokietijai. Prancūzijoje, palei Mažino liniją susitelkė prancūzų ir britų armijos, palei Zigfrydo liniją – vokiečių kariuomenė. Nepaisant to, kariniai veiksmai apsiribojo atskiromis operacijomis jūroje. Prie Prancūzijos ir Vokietijos sienos tvyrojo keista tyla: milžiniškos armijos stovėjo viena priešais kitą, tačiau mūšiai nevyko, išskyrus retus susišaudymus.
Vokietijos planai
thumb|220px|Vokietijos planų kaita thumb|220px|Vokietijos planas 1940 m. sausio 15 d.
Nugalėjęs Lenkiją, Hitleris 1939 m. spalio 6 d. pasiūlė Didžiajai Britanijai ir Prancūzijai taiką, bet šios atsisakė. Spalio 19 d. Vermachto Vyriausiosios sausumos kariuomenės vadovybės štabo viršininkas Francas Halderis pateikė pirmąjį įsiveržimo į Prancūziją plano variantą ( – veržimosi pirmyn instrukcija numeris vienas, geltonasis variantas). Šis variantas buvo panašus į Šlifeno planą, kurį Vokietija panaudojo Pirmajame pasauliniame kare, bet, skirtingai nuo pastarojo, buvo tik paprastas frontalinis puolimas, nesiekiant atkirsti ir apsupti Prancūzijos kariuomenę. Pagal jį Vokietijos kariuomenė turėjo būti suskirstyta į tris armijų grupes: A centre, B šiaurėje ir C pietuose.
Hitleriui šis planas nepatiko. Jo reakcija buvo dvejopa. Viena vertus, jis, siekdamas netikėtumo, nurodė puolimą pradėti kuo anksčiau – lapkričio 12 d., nors vėliau puolimas buvo vis atidėliojamas. Antra vertus, jis pasiūlė pakeisti planą taip, kad būtų numatytas pagalbinis puolimas pietuose. Spalio 29 d. Halderis paruošė antrą planą (, numačiusį pagalbinį puolimą Lježo-Namiūro kryptimi.
Šie planai nepatiko ne tik Hitleriui, bet ir A grupės vadui G. fon Runštetui. Spalio 21 d. jis su savo štabo viršininku E. fon Manšteinu susitarė sukurti naują planą, numatantį armijų grupės A sustiprinimą ir pagrindinį puolimą Sedano kryptimi. Kartu su XIX tankų korpuso vadu Guderianu Manšteinas sukūrė planą, pagal kurį visos Vokietijos tankų pajėgos turėjo būti mestos link Sedano, o tada, nelaukdamos pėstininkų – link Lamanšo. Pirmasis Manšteino memorandumas su plano metmenimis į OKH buvo pasiųstas spalio 31 d. Vėliau sekė dar šeši memorandumai – lapkričio 6 d., lapkričio 21 d., lapkričio 30 d., gruodžio 6 d., gruodžio 18 d. ir sausio 12 d. Visi jie buvo atmesti.
Sausio 10 d. virš Belgijos sudužo vokiečių lėktuvas su naujausiu plano variantu. Tai privertė Hitlerį dar kartą atidėti puolimą. Tačiau sausio 30 d. pateiktas naujas OKH plano variantas, kuris beveik nesiskyrė nuo ankstesnių.
Sausio 27 d., siekiant sumažinti Manšteino įtaką, jis buvo paaukštintas ir paskirtas korpuso vadu. Vasario 2 d. protestas dėl to pasiekė Hitlerį ir vasario 17 d. Manšteinas asmeniškai jam pateikė savo pasiūlymus. Kitą dieną Hitleris įsakė šiuos siūlymus įgyvendinti.
Vasario 24 d. buvo pateiktas naujas plano variantas. Jame buvo numatytas pagrindinis puolimas centre per Ardėnus ir pagalbinis šiaurėje. Tai turėjo suklaidinti Sąjungininkus, nes Ardėnai buvo laikomi netinkamais tankų veiksmams. Tačiau nepriklausomo tankų pajėgų puolimo link Lamanšo plane neliko.
Net ir toks planas daugumos Vokietijos generolų buvo sutiktas skeptiškai: pagrindinio puolimo kryptimi kariuomenę buvo sunku aprūpinti, ir Sąjungininkų kontrapuolimas iš flango galėjo baigtis visišku Vermachto sutriuškinimu.
Balandį prasidėjo Vokietijos puolimas Danijoje ir Norvegijoje (Operacija Weserübung).
Sąjungininkų planai
thumb|220px|Vokietijos ir Sąjungininkų planai
Tuo metu, kai Vermachtas ruošėsi puolimui, Sąjungininkai ruošėsi gynybai. Po spalio buvo nutarta 1940 m. nevykdyti jokių aktyvių veiksmų. Vokietijos ekonomika turėjo būti palaužta blokados, o tai turėjo susilpninti Hitlerio režimą ir galbūt privesti prie perversmo. Per 1940 m. perginklavus ir išplėtus kariuomenę puolimą buvo galima pradėti 1941 m. vasarą.
Buvo numatomi trys galimi Vokietijos veiksmų variantai: puolimas per Šveicariją, puolimas per sieną su Prancūzija ir puolimas per Belgiją ir Nyderlandus, iš kurių labiausiai tikėtinas buvo trečiasis.
1939 m. buvo sukurtas Planas E, kurio pavadinimas kilęs nuo to, kad Prancūzijos armija pagal jį turėjo ginti Esko upės pakrantę. Alternatyvus planas D numatė ginti Deilės upės pakrantę giliau Belgijoje. Lapkričio 17 d. Sąjungininkai iš esmės apsisprendė vykdyti planą D.
1940 m. kovo 20 d. Prancūzijos kariuomenės vadas Gamelenas patvirtino dar ambicingesnį Plano D Bredos variantą. Pagal jį vienintelis strateginis rezervas – 7-toji armija – turėjo užimti liniją iki Nyderlandų.
Belgija planavo dvi – keturias dienas gintis palei Alberto kanalą, tikintis, kad per tą laiką Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos pajėgos pasieks Deilės liniją.
Nyderlandai planavo ginti ne visą savo teritoriją, o tik „Olandijos tvirtovę“.
Vokiečių pajėgos
Vokietija iki mūšio buvo suformavusi 157 divizijas, bet tik 79 iš jų buvo baigusios apmokymus. Kadangi dalis vokiečių pajėgų turėjo būti paliktos okupuotose teritorijose, o dar penkios kariavo Norvegijoje, liko 136 divizijos, iš jų 43 kadrinės pėstininkų divizijos (5 motorizuotos), 10 tankų divizijų, 1 kavalerijos divizija ir dar 82 jau karo metu suformuotų divizijų ir jom analogiškų karinių vienetų. 93 divizijos buvo pasiųstos į frontą. Iš jų 83 buvo pėstininkų divizijos, 10 tankų divizijų ir 1 kavalerijos divizija. Dar 36 divizijos sudarė OKH rezervą.
Vokietija turėjo 2439 tankus, iš jų 523 Panzerkampfwagen I, 955 Panzerkampfwagen II, 349 Panzerkampfwagen III, 278 Panzerkampfwagen IV, 106 Panzerkampfwagen 35(t) ir 228 Panzerkampfwagen 38(t).
Sąjungininkų pajėgos
Nors Prancūzija turėjo dvigubai mažiau gyventojų nei Vokietija, pašaukus beveik trečdalį visų vyrų nuo 18 iki 45 metų amžiaus Prancūzijos ginkluotosiose pajėgose buvo apie 5 mln. karių. Tačiau Prancūzija turėjo ginti ne tik Belgijos pasienį, bet ir kolonijas (tam prireikė apie 600 000 karių) ir Italijos pasienį. Dėl to šiaurėje buvo sutelkta tik 2 240 000 karių.
Šiaurės rytų fronte Prancūzija sutelkė 31 kadrines pėstininkų divizijas (7 iš jų buvo motorizuotos), 20 A lygio rezervinių divizijų, 16 B lygio rezervinių divizijų, 5 kavalerijos divizijas, 4 atskirąsias kavalerijos brigadas, 3 tankų divizijas, 3 lengvąsias mechanizuotąsias divizijas, įtvirtinimų garnizonus (apie 13 divizijų) ir 1 Lenkijos pėstininkų diviziją. Alpių fronte prieš Italiją buvo dislokuotos dar 4 pėstininkų ir 3 tvirtovių divizijos. Šiaurės Afrikoje buvo dar 7 pėstininkų ir viena kavalerijos divizija. Didžioji Britanija į Prancūziją nusiuntė 12 divizijų. Iš jų viena buvo Saro fronte, 9 – prie Belgijos sienos, dar dvi buvo nepasiruošusios mūšiui. Belgijos armija susidėjo iš 18 pėstininkų dvizijų, 2 kavalerijos divizijų ir 2 Ardėnų jėgerių divizijų. Nyderlandai turėjo 8 pėstininkų divizijas, vieną lengvąją diviziją, 3 atskirąsias brigadas ir kelis atskiruosius batalionus.
Jasiūnas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jasiūnienė (ištekėjusi moteris) ir Jasiūnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Mūšis dėl Prancūzijos
Sąjungininkų pajėgos
Prancūzijos kariuomenė buvo padalinta į 3 armijų grupes. Pirmoji armijų grupė, vadovaujama Biloto, išsidėstė tarp Lamanšo ir Mažino linijos. Ją sudarė 40 divizijų, paskirstytų tarp septintosios armijos, vadovaujamos Žiro, Britų ekspedicinių pajėgų, vadovaujamų Lordo Gorto, pirmosios armijos, vadovaujamos Kora, ir antrosios armijos, vadovaujamos Huntsigerio. Antroji armijų grupė, vadovaujama Pretela gynė Mažino liniją. Ją sudarė 26 divizijos. Trečioji armijų grupė, vadovaujama Besso išsidėstė į pietus nuo jų. Ją sudarė 36 dvizijos.
Prancūzija turėjo 674 tankus, pranašesnius už visus vokiečių tankus ir 2535 tankus, analogiškus pasenusiems vokiečių modeliams. Britai turėjo dar 310 tankų, visokeriopai geresnių už Panzerkampfwagen I ar Panzerkampfwagen II.
Fall Gelb
Keistasis karas baigėsi gegužės 9 d. vakare – gegužės 10 d. naktį. Gegužės 9 d. vakare Vermachtas okupavo Liuksemburgą. Gegužės 10 d. 5:30 prasidėjo armijų grupės B puolimas. Vokiečių parašiutininkai išsilaipino prie Hagos, Roterdamo ir Eben-Emaelio forte.
Sąjungininkai iškart reagavo pagal D-planą ir pasiuntė pirmąją armijų grupę užimti Deilės-Bredos linijos. 7-toji armija tą patį vakarą pasiekė Nyderlandus, bet rado Nyderlandų armiją besitraukiančią. Be to, Vokietija greitai įgijo pranašumą ore.
Nyderlandai
Vokiečių aviacijai subombardavus Roterdamą ir pagrasinus tą patį padaryti kitiems Nyderlandų miestams, gegužės 14 d. vakare Nyderlandai kapituliavo, nors karalienė Vilhelmina suformavo emigracinę vyriausybę Londone. Nyderlandų armija tęsė kovą Zelandijoje ir kolonijose.
Paringužiai
Paringužiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 11 km į pietvakarius nuo Biržų ir 5,6 km į pietus nuo Pabiržės, prie kelio Daniūnai (Biržai)–Gulbinėnai.
Mūšis dėl Prancūzijos
Centrinė Belgija
thumb|220px|Karo veiksmai nuo gegužės 10 d. iki gegužės 16 d.
Per pirmas 24 valandas Belgija neteko 83 iš 173 orlaivių, tad vokiečiai nesunkiai įgijo pranašumą ore.
Pagrindinė Belgijos gynybos linija ėjo palei Alberto kanalą. Į ją įėjo Eben-Emaelio fortas, laikytas moderniausia tvirtove pasaulyje. Tačiau ji buvo neparuošta puolimui iš oro. Gegužės 10 d. joje sklandytuvais išsilapino 74 vokiečių parašiutininkai, kuriems po dienos į pagalbą atėjo 151 pėstininkų pulkas. Gegužės 11 d. 13:30 fortas pasidavė.
Į KW-liniją belgai atsitraukė penkiom dienom anksčiau, nei buvo planuota, dar nespėjus įsikasti prancūzams ir britams. Hiopnerio XVI korpusas pabandė prasiveržti, bet buvo sustabdytas 2-osios ir 3-osios mechanizuotų lengvųjų divizijų. Įtvirtinus Dijlės liniją šios divizijos gegužės 14 d. atsitraukė. Hiopnerio bandymas prasiveržti gegužės 15 d. vėl baigėsi nesėkmingai.
Ardėnai ir persikėlimas per Maso upę
Pagrindinį Vokietijos puolimą iš pradžių stabdė tik Belgijos motorizuoti pėstininkai ir Prancūzijos lengvosios kavalerijos divizijos. Šios pajėgos turėjo nepakankamai prieštankinių priemonių, kad galėtų sustabdyti netikėtai didelį kiekį puolančių vokiečių tankų. Tačiau puolimas strigo dėl pernelyg didelės kariuomenės koncentracijos ir neišvystyto kelių tinklo. Šios pajėgos sunkiai galėjo gintis nuo Sąjungininkų aviacijos, bet pastaroji negalėjo pulti dėl vokiečių pranašumo ore.
Vokiečių avangardas Masą pasiekė gegužės 12 d. popietę. Kiekvienai iš trijų armijų grupės A armijų turėjo būti sukurtas placdarmas: pietuose prie Sedano, 20 km į šiaurės vakarus prie Monthermé ir dar 50 km į šiaurę prie Dinanto. Tačiau pirmieji Maasą pasiekę vokiečių kariniai vienetai nepasiekė net lokalaus skaitinio pranašumo.
thumb|left|Vokiečių pėstininkai keliasi per Masą
Sedano sektorius buvo stipriai įtvirtintas. Jame buvo 103 atspariosios ugniavietės, ginamos 147-ojo tvirtovių pėstininkų pulko. Giliau gynybai ruošėsi 55-oji pėstininkų divizija, o gegužės 13 d. ryte atvyko ir 71-oji pėstininkų divizija. Prancūzų karinė vadovybė tikėjosi, kad tokia stipri gynybinė pozicija galės būti puolama tik pritraukus dideles pėstininkų ir artilerijos pajėgas, kas turėjo įvykti apie gegužės 18 d. Dėl to gegužės 13 d. prasidėjęs vokiečių puolimas buvo netikėtas.
Užuot telkę pėstininkus ir artileriją, vokiečiai sutelkė didžiąją dalį savo taktinių bombonešių. Guderianas susitarė su smogiamosios aviacijos dalinio vadu fon Štuterheimu ir antrojo aviacijos korpuso vadu Liortzeriu dėl itin stipraus palaikymo iš oro – nuolatinio prancūzų artilerijos bombardavimo. Nepaisant to, atspariosios ugniavietės mažai nukentėjo ir atmušė keletą vokiečių puolimų. Großdeutschland pėstininkų pulkas pabandė prasiveržti per centre likusį tarpą tarp atspariųjų ugniaviečių. Prancūzų gynybos sistema buvo paruošta atmušti ir tokią ataką, bet pasirodė, kad nuolatinis bombardavimas demoralizavo 55-ąją pėstininkų diviziją, kuri iki vėlaus vakaro pabėgo. Panika sklido toliau: naktį dėl gandų, kad juos jau atkirto vokiečių tankai (kurie iš tikro dar net nebuvo persikėlę per Masą), pabėgo 55-osios pėstininkų divizijos 295-asis pulkas, buvęs už 10 km už Maso.
Ryte du Prancūzijos tankų FCM 36 batalionai, remiami 205-ojo ir 213-ojo pėstininkų pulkų, kontraatakavo, bet buvo atmušti pirmųjų vokiečių tankų ir prieštankinių pabūklų, persikėlusių per Maasą.
Pirmosios armijų grupės vadas generolas Bilotas įsakė Sąjungininkų aviacijai subombarduoti tiltus per Masą, bet Sąjungininkai patyrė didelių nuostolių, o tiltai liko stovėti.
Gegužės 12 d. Guderianas išreiškė norą išplėsti placdarmą bent iki 20 km, bet tankų grupės vadas generolas Kleistas jam uždraudė tai daryti, o Runštedtas šį įsakymą patvirtino. Nepaisydamas to, Guderianas įsakymui nepakluso.
Guderianas nusiuntė 10-ąją tankų diviziją ir Großdeutschland į pietus (Mažino linijos užnugarį) su tikslu suklaidinti Prancūzijos kariuomenės vadovybę. Tačiau tuo pačiu keliu buvo surengtas ir generolo Huntsigerio vadovaujamos antrosios Prancūzijos armijos kontrapuolimas. Mūšiai vyko gegužės 15 – gegužės 18 d. be didesnių rezultatų.
Gegužės 14 d. Guderianas pasiuntė savo 1-ąją ir 2-ąją tankų divizijas į vakarus. Gegužės 15 d. vokiečiai sumušė naujai formuojamą 6-tąją armiją ir išėjo į 9-osios armijos užnugarį. Pastaroji, dar spaudžiama ir Belgijoje puolančių vokiečių pajėgų, ėmė irti. Prancūzijos 102-oji tvirtovės pėstininkų divizija buvo priversta atsitraukti nuo Monthermé ir praleisti XVI tankų korpusą.
Gegužės 15 d. rytą Prancūzijos ministras pirmininkas Polis Reyno paskambino Didžiosios Britanijos ministrui pirmininkui Vinstonui Čerčiliui ir pranešė, kad mūšis pralaimėtas. Kitą dieną į Paryžių atvykęs Čerčilis pastebėjo, kad Prancūzijos vyriausybė jau degina archyvus ir ruošia sostinės evakuaciją. Į Čerčilio klausimą „Kur strateginis rezervas?“ Gamelenas atsakė „Nėra.“.
Žygis link Lamanšo
thumb|220px|Karo veiksmai nuo gegužės 16 d. iki gegužės 21 d.
Gegužės 16 d. Guderianas ir 7-ajai tankų divizijai vadovavęs generolas Ervinas Romelis vėl nepakluso įsakymams sustoti ir palaukti pėstininkų. Guderianas pasiekė Marle už 80 km nuo Sedano, o Romelis persikėlė per Sambre upę prie Le Kato už 100 km nuo savo placdarmo Dinante. Dėl to kitą dieną Kleistas nušalino Guderianą, nors Runštedtas šio įsakymo nepatvirtino. Gegužės 17 ir gegužės 18 d. vokiečių tankų korpusai trumpam nutraukė puolimą, kad papildytų degalų atsargas ir suremontuotų sugedusius tankus.
Tuo tarpu Sąjungininkai nežinojo būsimosios vokiečių puolimo krypties. Šie galėjo pulti į šiaurę (smogdami į Dijlės linijos užnugarį), vakarus (atkirsdami Belgijoje buvusias Sąjungininkų pajėgas), į pietus (link Paryžiaus) arba į rytus (į Mažino linijos užnugarį). Prancūzai nutarė sukurti naują rezervą, kuris turėjo užstoti kelią į Paryžių.
Pulkininkas de Golis, vadovavęs skubiai suformuotai 4-ajai tankų divizijai gegužės 17 ir gegužės 19 d. pabandė kontraatakuoti iš pietų, bet, nors šie kontrapuolimai jį išgarsino, jie neturėjo didesnės įtakos karo veiksmams.
Gegužės 19 d. į Britų ekspedicines pajėgas atvykęs Didžiosios Britanijos Imperijos Generalinio štabo viršininkas Aironsaidas sužinojo, kad per aštuonias paskutines dienas pirmosios armijų grupės vadas Bilotas nedavė nė vieno įsakymo Britų ekspedicinio korpuso vadui Lordui Gortui. Grįžęs Aironsaidas ėmė organizuoti priemones Didžiosios Britanijos gynybai.
Tą pačią dieną Gamelenas (Reyno atleistas gegužės 18 d.) perdavė pareigas generolui Veiganui. Pastarasis perėmė savo pirmtako sukurtą planą, pagal kurį vokiečių flangai turėjo būti puolami ir iš šiaurės ir iš pietų. Gegužės 21 d. Britų ekspedicinės pajėgos pabandė smogti į vokiečių 7-osios tankų divizijos flangą prie Arraso (Arraso mūšis). Nors britai buvo priversti atsitraukti, vokiečiai ėmė elgtis atsargiau. Rommelis raportavo, kad kontrapuolime dalyvavo „šimtai tankų“, nors iš tikro jame dalyvavo tik 58 Matilda I ir 16 Matilda II tipo tankų, kuriuos rėmė 60 prancūzų tankų. Pasirodė, kad nei standartinės vokiečių prieštankinės patrankos 3.7 cm PaK 36, nei tankai PzKpfw II ar PzKpfw III nebuvo veiksmingi prieš šiuos tankus ir teko panaudoti zenitinę artileriją.
Diunkerkas
thumb|220px|Karo veiksmai nuo gegužės 21 d. iki birželio 4 d.
Didžioji Britanija ėmė ruoštis evakuoti atkirstą kariuomenę (Operacija Dynamo). Gegužės 23 d. Lordas Gortas įsakė pradėti atsitraukimą nuo Arraso. Tą pačią dieną vokiečių 2-oji tankų divizija puolė Bulonę, kurios garnizonas gegužės 25 d. pasidavė. Grossdeutschland pulkas ir 1-oji tankų divizija (per naktį pasiųsta link Diunkerko ir pakeista 10-tankų divizija) puolė Kalė, kurios britų garnizonas pasidavė gegužės 26 d. Tačiau 1-osios tankų divizijos puolimas link paskutinio Sąjungininkams prieinamo uosto – Diunkerko – gegužės 24 d. buvo nutrauktas Hitlerio įsakymu.
Gegužės 26 d. prasidėjo evakuacija. Iki jos pabaigos birželio 4 d. iš viso buvo evakuota 218 226 Didžiosios Britanijos ir apie 120 000 Prancūzijos kareivių. Evakuacijoje dalyvavo 42 eskadriniai minininkai, bet į ją įsitraukė ir daug nedidelių privačių laivų. Evakuacija vyko lygiagrečiai ginantis nuo vokiečių pėstininkų puolimo (Diunkerko mūšis). Gynybą apsunkino tai, kad gegužės 27 d. 17:00 buvo pasirašytas aktas dėl Belgijos kapituliacijos, o jos armija kitą dieną 4:00 sudėjo ginklus.
Didžiojoje Britanijoje ši evakuacija buvo sutikta kaip pergalė. Birželio 4 d. Čerčilis savo kalboje Bendruomenių rūmuose net turėjo priminti, kad „karai nėra laimimi evakuacijomis“. Tačiau evakuacija dar labiau demoralizavo Prancūziją, nes sudarė įspūdį, kad ją jau paliko sąjungininkai.
Fall Rot
thumb|220px|Karo veiksmai nuo birželio 4 d. iki birželio 12 d. thumb|220px|Karo veiksmai nuo birželio 13 d. iki birželio 25 d.
Praradus Belgijoje kovojusią kariuomenę, Prancūzija turėjo ginti 600 km ilgio frontą su likusiomis 65 divizijomis, iš kurių viena buvo britų. Tokio ilgio frontą turėjo saugoti bent 60 divizijų, tad Veiganas, skirtingai nuo vokiečių, beveik neturėjo rezervų.
Tolesnis Vermachto puolimas vyko pagal atskirą planą, paruoštą jau po Fall Gelb pabaigos ( – raudonasis variantas). Birželio 5 d. prasidėjo parengiamasis puolimas prie Somos Senos kryptimi. Paryžių gynęs rezervas greitai buvo išsklaidytas. Pagrindinis puolimas prasidėjo birželio 9 d. prie Esno. Birželio 10 d. Prancūzijos vyriausybė pasitraukė į Bordo, paskelbusi Paryžių atviru miestu. Tą pačią dieną Prancūzijai ir Didžiajai Britanijai karą paskelbė Italija. Tačiau ji buvo nepasiruošusi karui ir iki pat karo veiksmų pabaigos nepajėgė pralaužti prancūzų įtvirtinimų Alpėse (Alpių linijos).
Birželio 14 d. vokiečiai užėmė Paryžių. Birželio 15 d. Didžioji Britanija pradėjo evakuoti Sąjungininkų pajėgas iš vakarų Prancūzijos (Operacija Ariel). Ši evakuacija baigėsi tik birželio 25 d. Prancūzijos ministras pirmininkas Reyno buvo spaudžiamas sudaryti separatinę taiką su vokiečiais, bet birželio 16 d. atsistatydino. Jo vietą užėmė maršalas Petenas. Birželio 22 d. Kompjeno miške buvo pasirašytos paliaubos. Jos įsigaliojo 1940 m. birželio 25 d. 0:35. Mūšis dėl Prancūzijos baigėsi.
Pasekmės
Pralaimėjusi Prancūzija neteko Elzaso ir Lotaringijos, tris penktadalius jos teritorijos okupavo Vokietija. Į šią zoną įėjo ir Paryžius, tad Prancūzijos sostinė persikėlė į Viši. Liepos 10 d. Nacionalinis susirinkimas suteikė Petenui (kaip Tarybos Prezidentui, t. y., Ministrų Tarybos pirmininkui) ypatinguosius įgaliojimus. Trečioji Prancūzijos Respublika baigė savo egzistavimą ir ją pakeitė Viši režimas. Jis oficialiai buvo neutralus, bet kolaboravo su Vokietija.
Vokietijoje žymiai padidėjo Hitlerio, kurio patvirtintas (nepaisant OKH prieštaravimų) planas lėmė pergalę, prestižas ir įtaka. Vėliau Vokietijos generolai dėl to neprieštaravo Hitlerio pasiūlytam įsiveržimui į TSRS. Padidėjusi visuomenės parama Hitleriui susilpnino pasipriešinimą. Vokietija gavo naujų žaliavų, pramonės pajėgumų ir bazių. Atlanto pakrantės uostai leido įgyti pranašumą Mūšyje dėl Atlanto, o Lamanšo pakrantės užėmimas leido ruošti išsilaipinimą Didžiojoje Britanijoje (Operacija „Jūrų liūtas“) ir pradėti jos bombardavimą (Mūšis dėl Britanijos).
Didžioji Britanija su kolonijomis ir dominijomis liko viena kovoti su Ašimi. Tačiau JAV prezidentas Ruzveltas mobilizavo politines jėgas Britanijai paremti. Nors tik 1941 m. kovo 11 d. Kongresas priėmė Lendlizo aktą, JAV jau nuo 1940 m. padėjo saugoti konvojus, siunčiamus į Didžiąją Britaniją.
Per šį mūšį kare aktyviai pradėjusi dalyvauti Italija netrukus Vokietiją įtraukė į karą Balkanuose ir Šiaurės Afrikoje.
TSRS užsienio reikalų ministras Viačeslavas Molotovas birželio 17 d. pasveikino Vokietiją su pergale. Tą pačią dieną Raudonoji armija okupavo Latviją ir Estiją (į Lietuvą Raudonosios armijos daliniai įžengė birželio 15 d.). Birželio 24 d. TSRS pateikė ultimatumą Rumunijai. Ši netrukus užleido Besarabiją, bet suartėjo su Vokietija.
Pats baisiausias filmas 2
Pats baisiausias filmas 2 – 2001 JAV juodoji komedija, to paties pavadinimo 2000 metų filmo tęsinys. Režisierius – Keenen Ivory Wayans. Filmas parodijuoja įvairius filmus, tarp jų Egzorcistas, Namas ant vaiduoklių kalvos, Hanibalas.
Jasudytė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Jasudienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Jasudis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys: