cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Armėnijos istorija
Viduramžiai
XI a. daug armėnų migravo į Kilikiją, kurią Bizantijos vadovaujami atkariavo iš musulmonų. Atvykus kryžiuočiams į Šventąją žemę Kilikijos armėnai su jais užmezgė gerus santykius ir klestėjo, kol buvo užkariauti musulmonų. Grafas Balduinas paliko kryžiuočių armiją ir buvo įsūnytas Toroso Edesiečio, armėnų valdovo, kuris išpažino graikų stačiatikių tikėjimą. Nedraugiški Bizantijai ir seldžiukams armėnai priėmė kryžiuočiuus išskėstom rankom ir po Taroso nužudymo buvo įkurta pirmoji kryžiuočių valstybė, Edesos grafystė. Atrodo, kad armėnams patiko kryžiuočių valdymas ir kai kurie jų kovėsi kryžiuočių armijose. Kryžiuočiams užėmus Antiochiją Konstantinas, Rubeno I sūnus, iš kryžiuočių gavo barono titulą.
Po nesėkmingo Trečiojo kryžiaus žygio ir dėl kitų priežasčių Kilikija liko vienintelė stipri krikščioniška valstybė Vidurio Rytuose. Bizantija, Šventoji Romos imperija ir Abasidų kalifatas rungėsi dėl įtakos Kilikijoje ir skubėjo pripažinti Leoną II teisėtu jos karaliumi. Jis gavo karūną iš Bizantijos ir Vokietijos imperatorių. Krikščionių ir musulmonų valstybių atstovai, dalyvavę karūnacijoje, pabrėžė statusą, kurį įgijo Kilikija. Ji buvo paskutinė armėnų valstybė viduramžiais ir jos karaliai save vadino armėnų karaliais, ne kilikiečių. Mažojoje Armėnijoje maišėsi kryžiuočių ir helenistinė Kilikijos kultūra. XIII-XIV a. Kilikijoje didesnę reikšmę įgavo Katalikų bažnyčia. Armėnai pasidalino į palaikančius ir besipriešininčius sąjungai su Roma. 1375 m. Egipto mameliukai, pasinaudoję nestabilia situacija šalyje, sunaikino Kilikiją.
Ankstyvieji Naujieji laikai
right|250px|thumb|Armėnų Apaštalų bažnyčia [[Karsas|Karse, paversta į mečetę 1998 m.]]
Nuo XV a. Armėnija tapo nuolatinių Osmanų ir Safavidų imperijų kovos lauku. Aiški siena nenusistovėjo iki 1639 m. Dėl nuolatinių karų daug šalies gyventojų buvo išnaikinta ar emigravo. Šiuo laikotarpiu keitėsi ir armėnų visuomenė. Susidarė didelės armėnų diasporos bei priklių bendruomenės Osmanų imperijoje ir kaimyninėse šalyse.
1604 m. Persijos šachas Abasas I Didysis naudojo sudegusios žemės taktiką Ararato slėnyje.
Per Karso apgultį šachas sužinojo apie didelės turkų armijos atvykimą, kuriai vadovavo Djghazadé Sinan Paša. Abasas nusprendė atsitraukti, bet nenorėdamas leisti turkams pasipildyti atsargas jis liepė sunaikinti armėnų miestus Ararato slėnyje. Vietiniai buvo prievarta iškeldinti ir 300 tūkst. jų atsidūrė Arakso pakrantėje. Besipriešinantys deportacijai buvo nužudomi. Kadangi vienintelis tiltas buvo sugriautas persų, armėnai buvo priversti bristi per upę ir daug jų nuskendo dėl srovės.
Negalėdamas išsilaikyti nuniokotose ligumose Paša žiemojo Vane. 1605 m. persai nugalėjo juos besivejančius turkus ir 1606 m. Abasas I atgavo teritorijas, perleistas turkams valdymo pradžioje. Nors taktika persams buvo sėkminga, žygį į Isfahanas|Isfahaną išgyveno mažiau nei pusė iš 300 tūkst. armėnų. Užimtoje teritorijoje šachas įkūrė Erivano chanatą. Armėnai sudarė mažiau nei 20% jo gyventojų dėl anksčiau vykusios deportacijos 1605 m.
Po Persų-rusų karo 1826–1828 m. dalis istorinės Armėnijos su Jerevanu atsidūrė Rusijos sudėtyje. Ji buvo vadinama Jerevano provincija ir beveik atitiko dabartinės Armėnijos ribas. Rusijoje armėnai gyveno gan saugiai, ypač palyginus su Turkija, bet XX a. pradžioje buvo dažni susidūrimai su azerbaidžaniečiais ir kurdais.
XIX–XX a. pradžioje Rusija toliau skverbėsi į armėnų žemes norėdama pasiekti šiltą Viduržemio jūrą. Tai sukėlė karą su turkais 1828–1829 m. Po karo Turkija dalį Rytinės Armėnijos atidavė Rusijai, o vakarinę dalį pasiliko.
Turkų Armėnija
thumb|250px|[[Erzurumas|Erzurume nužudyti armėnai 1895 m.]] Mehmedas II užėmė Konstantinopolį 1453 m. ir pakvietė armėnų vyskupą įkurti armėnų Konstantinopolio patriarchatą. Armėnų skaičius sostinėje išaugo, jie tapo gerbiama Osmanų visuomenės dalis.
Turkai valdė remdamiesi šariatu, tad krikščionys ir žydai turėjo mokėti papildomą mokestį, o už tai gaudavo religinę autonomiją. Armėnai Konstantinopolyje klestėjo, bet ne istorinėje tėvynėje. Rytų Armėnijoje su jais blogai elgėsi kurdų vadai įvairių krizių metu. Kartu su vietiniais musulmonais jie kentėjo nuo kurdų klajoklių. Kaip kiti imperijos krikščionys (bet rečiau) armėnai turėjo dalį sveikų berniukų atiduoti vyriausybei, kad juos atvertus į Islamą jie tarnautų armijoje ar administracijoje (Devşirme politika).
Armėnų nacionalistai norėjo atkurti valstybę, išvaduoti istorines žemes nuo rusų ir turkų. Balkanų išsivadavimas ir didžiųjų Europos šalių kišimasis į jų reikalus paveikė armėnų nacionalizmą. Be individualių veikėjų armėnų išsivadavimo judėjimas turėjo tris partijas: Socialdemokratų Hunchakian partija, Armenakan parija ir Armėnų revoliucinė federacija, kuri buvo didžiausia. Neutralūs išsivadavimo atžvilgiu arnėnai buvo vadinami chezoks.
1839 m. Turkijos armėnų padėtis pagerėjo po sultono Abdulmecido I dėl Tanzimato reformų, bet vėliau tokie sultonai kaip Abdulhamidas II jas nutraukė ir pradėjo armėnų skerdynes, dabar vadinamas Hamidian skerdynėmis, 1895–1896 m. po nepavykusio armėnų pasikėsinimo į jį.
Armėnų genocidas
right|thumb|250px|Armėnų civiliai deportuojami per [[Armėnų genocidas|Armėnų genocidą.]] 1915 m. Osmanų imperija pradėjo sistemingą Armėnų genocidą. Prieš tai vyko armėnų skerdynės 1894–1896 m. ir 1909 m. Adanoje. Pirmojo pasaulinio karo metu osmanai apkaltino armėnus bendradarbiaujant su Rusija ir elgėsi su visa armėnų tauta kaip priešu imperijos viduje.
1915–1923 m. įvykiai armėnų ir daugumos Vakarų istorikų laikomi valstybės vykdytomis masinėmis žudynėmis. Turkai teigia, kad tai pilietinio karo, ligų ir bado rezultatas, o per tuos įvykius nukentėjo tiek armėnai, tiek turkai.
Tikslus žuvusių armėnų skaičius nežinomas. Manoma, kad 1,5 mln. žuvo stovyklose, o dar daug kitais būdais. Žuvusių armėnų skaičius varijuoja tarp 600 tūkst. (Turkijos vyriausybė) ir 1,5 mln. (Vakarų akademikai). Armėnai šiuos įvykius atsimena kasmet per balandžio 24 d., krikščionių kankinių dieną.
Armėnijos Demokratinė Respublika (1918–1922 m.)
thumb|250px|right|Užkaukazės federacijos vėliava. Per Rusijos revoliuciją nuo Rusijos atsiskyrė Kaukazo provincijos ir suformavo Užkaukazės fedracija. Ji žlugo po pusmečio 1918 m. balandį dėl vidinių nesutarimų ir karo su Turkija.
PO bolševikų pergalės Stepan Shaumyan buvo atsakingas už Rusijos Armėniją. 1917 m. rugsėjį susirinkimas Tbilisyje išrinko Armėnų tautinę tarybą, pirmą nepriklausomą armėnų politinį organą nuo MAžosios Armėnijos žlugimo 1375 m. Tuo metu unistai ir nacionalistai siekė bolševikų palankumo. Mustafa Kemalis nusiuntė kelias delegacijas į Maskvą, kad gautų palankumą jo tautinei Turkijai. Turkų-rusų draugystės sutartis (1918 m. sausio 1 d.) leido Wehib Pašai užpulti Armėnijos respubliką. Spaudžiama turkų armijos ir kurdų savanorių armėnų vyriausybė pasitraukė iš Erzindžano į Erzurumą, kurį vėliau irgi apleido.
Į pietryčius buvusiame Vane armėnų armija priešinosi iki 1918 m. balandžio mėn., bet turėjo atsitraukti į Persiją. S1lygos pablogėjo, kai Azerbaidžano totoriai perėjo į turkų pusę ir atkirto Tautines tarybas Baku ir Jerevane atskyrė nuo Tbilisio.
Armėnijos Demokratinė Respublika buvo įkurta 1918 m. gegužės 28 d. Jerevane.
Pirmo pasaulinio karo pabaigoje gruzinai ir armėnai bandė sustabdyti besiveržančius turkus. 1918 m. birželį norėdami užtverti turkams kelią į Tbilisį gruzinai užėmė Lorio sritį, kur 75% gyventojų buvo armėnai. Po Mudroso paliaubų ir turkų atsitraukimo gruzinai pasiliko. Gruzijos menševikų parlamentaras Irakli Tsereteli pasiakė, kad armėnai bus saugesni nuo turkų kaip Gruzijos piliečiai. Gruzija pasiūlė sudaryti Armėnijos, Gruzijos, Azerbaidžano ir Šiaurės Kaukazo respublikų federaciją, bet armėnai atsisakė. 1918 m. Odzuno kaime Lorio srityje kilo sukilimas ir prasidėjo karas tarp Armėnijos ir Gruzijos, kuris baigėsi taktine Gruzijos pergale. Lorio sritis tapo neutralia teritorija, valdoma abiejų šalių. thumb|250px|right|Antrasis Armėnijos Demokratinės Respublikos kabinetas. Dėl tautinių ir religinių priežasčių buvo daug nesutarimų tarp Armėnijos ir Azerbaidžano. Dėl tos pačios religijos azerbaidžaniečiai rėmė turkus jų žygyje į Baku 1918 m. Nenustačius sienos tarp abiejų šalių Azerbaidžanas pareiškė pretenzijas į beveik visą Armėnijos teritoriją, Jelizavetpolio, Karso, Jerevano, Batumio, Tbilisio buvusias provincijas ar bent jų dalis. Diplomatinės pastangos nebuvo vaisingos, net tarpininkaujant britų ekspedicijos Kaukaze vadams ir 1919–1920 m. Nachičevanėje, Karabache ir Siuniko srityje armėnai susirėmė su azerbaidžaniečiais. Azerbaidžano pastangoms prijungti tas teritorijas aršiai priešinosi vietiniai armėnai. 1919 m. gegužę armėnai pradėjo sėkmingai valdyti Nachičevanę.
1920 m. armėnų pasieniečiai susirėmė su musulmonais Oltu regione. Turkų generolas Kazım Karabekir užėmė regioną rugsėjo 3 d. Turkija teigė, kad su turkais blogai elgiamasi Armėnijoje. Rugsėjo 20 d. Kazım Karabekir įsiveržė į Sarikamišo regioną. Rugsėjo 24 d. Armėnija paskelbė Turkijai karą. Giumri, Sarikamišo, Oltu, Karso regionuose Karabekiro armija susirėmė su armėnų pajėgomis. Mustafa Kemalis gavo aukso ir ginklų iš Maskvos komunistų.
1920 m. lapkritį turkai užėmė Aleksandropolį (dabar Gyumri) ir ketino veržtis link Armėnijos sostinės, bet lapkričio 18 d. sudarytos paliaubos. Armėnai buvo priversti sutikti su griežtomis turkų sąlygomis ir pasirašė Aleksandropolio sutartį 1920 m. gruodžio 2/3 d. Armėnija prarado daugiau nei pusę teritorijos, turėjo nuginkluoti beveik visą armiją.
Besiderant dėl taikos sutarties į Armėniją iš Azerbaidžano įsiveržė Grigoriy Ordzhonikidze, kad įkurtų bolševikų valdžią. 11-oji sovietų armija užėmė Idževaną be pasipriešinimo 1920 m. lapkričio 29 d. Valdžios perėmimas Jerevane įvyko gruodžio 2 d., kai armėnai priėmė Boris Legran ultimatumą. Armėnija sutiko būti sovietų įtakoje, o šie saugojo likusią Armėniją nuo turkų. Sivietai pažadėjo atkurti armiją ir nepersekioti nekomunistų. Paskutinį pažadą jie sulaužė, kai išvijo dašnakus iš šalies. Gruodžio 5 d. į miestą įžengė Armėnijos revoliucinis komitetas (Revkom, kurį daugiausiai sudarė Azerbaidžano armėnai. Galiausiai gruodžio 6 d. Jerevane pasirodė Felikso Dzeržinskio ČK] ir Armėnijos Demokratinė Respublika nustojo egzistuoti.
Nors sovietai išvijo turkus iš kai kurių Armėnijos vietovių, nusprendė su jais sudaryti taiką. 1921 m. Karso sutartimi Turkija Tarybų Sąjungai atidavė Adžariją už Karso teritoriją (dabar Igdyro, Ardahano, Karso provincijos Turkijoje). Turkijai atiteko senovės miestas Anis ir Araratas, svarbūs armėnams. 1922 m. naujai paskelbta Armėnijos TSR, kuriai vadovavo Alexander Miasnikyan, įstojo į Tarybų Sąjungą kaip viena iš trijų Užkaukazės TFSR respublikų.
Armėnijos TSR
thumb|250px|right|Armėnijos TSR herbas. Panaikinus Užkaukazės TFSR 1936 m. atsirado Armėnijos TSR. Perėjimas į komunizmą buvo sunkus Armėnijoje kaip ir kitose sąjunginėse respublikose. Sovietai labai atydžiai prižiūeęjo armėnus. Nebuvo žodžio laisvės, kuri dar labiau suvaržyta Josifo Stalino laikais. Visi įtarti tautinės retorikos ar jos elementų vartojimu valdant Stalinui buvo tremiami į Sibirą. Net garsi rašytoja Zabel Yessayan, išvengusi Armėnų genocido, buvo ištremta į Sibirą, kai grįžo iš Prancūzijos.
Tarybinė Armėnija dalyvavo Antrame pasauliniame kare šimtus tūkstančių žmonių siusdama ginti tarybinės tėvynės. Vienas iš teigiamų sovietų valdymo aspektų buvo ekonominis, augo miestai. Buvo pasiekta laikina taika tarp Armėnijos ir Azerbaidžano. Tuo metu Armėnijoje buvo daug azerbaidžaniečių, ypač Jerevane. Daug armėnų gyveno Baku, Gendžėje. Armėnai vis dar buvo nacionalistai, bet negalėjo to reikšti viešai. 1965 m. balandžio 24 d. dešimtys tūkstančių armėnų minėjo Armėnų genocido metines. Tai buvo pirma didelė tautinė demonstacija Tarybų Sąjungoje. XX a. devinto dešimtmečio pabaigoje Armėnija kentėjo nuo užteržtumo. Michailui Gorbačiovui įvedus Glasnost ir Perestroiką viešų demonstracijų padaugėjo. Tūkstančiai armėnų protestavo dėl paprastų ekologinių problemų. Kilus konfliktui Karabache protestai įgavo tautinį atspalvį. Daug armėnų pradėjo reikalauti nepriklausomybės.
1988 m. Spitako žemės drebėjimas sugriovė daug miestų Šiaurės Armėnijoje, tarp jų Spitaką ir Giumri. Daug šeimų liko be elektros ir bėgančio vandens. Dėl sunkios padėties daug armėnų išvyko į JAV, Vakarų Europą ir Australiją.
1988 m. vasario 20 d. kilo susirėmimai tarp armėnų ir azerbaidžaniečių Kalnų Karabache, kai vietinis parlamentas balsavo už prisijungimą prie Armėnijos, nors buvo Azerbaidžano autonominė sritis. Per Kalnų Karabacho karą jo armėnai apgynė faktinę nepriklausomybę nuo Azerbaidžano armijos.
Nepriklausoma Armėnija (nuo 1991 m. iki šiol)
thumb|250px|right|Pirmasis Armėnijos prezidentas [[Levon Ter-Petrosyan]] Armėnija paskelbė apie atsiskyrimą Tarybų Sąjungos 1990 m. rugpjūčio 23 d. Rugpjūčio perversmo bandymo Tarybų Sąjungos išvakarėse Armėnijoje vyko referendumas dėl atsiskyrimo. Po pergalės referendume nepriklausomybė oficialiai paskelbta 1991 m. rugsėjo 21 d. Tačiau visuotinis pripažinimas atėjo tik iširus Tarybų Sąjungai 1991 m. gruodžio 25 d.
Pirmieji Armėnijos nepriklausomybės metai buvo didelis iššūkis ir tarptautinės armėnų organizacijos pasisiūlė padėti. Iš Kanados atvyko jaunieji savanoriai (CYMA) į Ararato regioną. Po Armėnijos pergalės Kalnų KArabacho kare Azerbaidžanas ir Turkija uždarė Armėnijai sieną. Tik 2009 m. spalį su Turkija buvo pasirašyta sutartis, normalizavusi santykius. Šie įvykiai smarkiai paveikė Armėnijos ekonomiką, nes buvo uždarytas pagrindinis kelias į Europą.
Ter-Petrosyan turėjo pasitraukti iš posto 1998 m., kai siūlė Kalnų Karabacho sprendimą, kuris nepatiko daugeliui armėnų. Premjeras Robert Kocharyan ir svarbiausi ministrai atmetė Kalnų Karabacho taikos planą, tarptautinių tarpininkų pasiūlytą 1997 m. rugsėji. Ter-Petrosyan ir Azerbaidžanas susitarė, kad klausimas bus sprendžiamas fazėmis, o pats svarbiausias Kalnų Karabacho statuso punktas turėjo būti nukeltas. Armėnija turėjo gražinti okupuotas Azerbaidžano sritis aplink Kalnų Karabachą, o Turkija ir Azerbaidžanas sutiko nutraukti blokadą. thumb|250px|right|Antrasis Armėnijos prezidentas [[Robert Kocharyan]] thumb|200px|left|Trečiasis Armėnijos prezidentas [[Serzh Sargsyan]] Robert Kocharyan buvbo išrinktas antruoju Armėnijos prezidentu 1998 m. kovo 30 d., nugalėjęs Karen Demirchyan. Šįkart abi pusės buvo kaltinamos rinkimų klastojimu. Buvo teigiama, kad Kocharyan neatitiko reikalavimo būti Armėnijos piliečiu 10 metų, bet pati respublika tuo metu egzistavo tik 7 metus. Tačiau Armėnijos konstitucija pripažino Tarybinę Armėniją jos pirmtake. Keli opozicijos vadai ir Armėnijos premjeras buvo nužudyti per Armėnijos parlamento šaudymą 1999 m. Pats prezidentas derėjosi su teroristais dėl įkaitų paleidimo. Dauguma armėnų mano, kad Kocharyan atsakingas už šaudynes.
Kaip prezidentas Kocharyan derėjosi su Azerbaidžano prezidentu Ilhamu Alijevu dėl Kalnų Karabacho. Per 2004 m. derybas buvo pasiūlyta surengti referendumą Kalnų Karabache ir greta esančiose Azerbaidžano teritorijose. 2006 m. vasario 10-11 d. jie vėl Prancūzijoje derėjosi dėl armėnų karių atitraukimo, tarptautinių taikdarių atvykimo ir Kalnų KArabacho statuso. Nepaisant pradinio optimizmo, nieko nebuvo nutarta. 2006 m. kovą Vašingtone Vladimiras Putinas spaudė abi puses susitarti, bet tai nedavė rezultatų kaip ir vėlesni susitikimai Maskvoje ir Minske lapkričio mėn. right|250px|thumb|[[2008 m. kovo 1 d. protestai.]] Armėnijos premjeras Serzh Sargsyan buvo laikomas svarbiausiu favoritu per 2008 m. rinkimus, kai jį parėmė Kocharyan. 2007 m. spalio 26 d. Ter-Petrosyan oficialai paskelbė, kad dalyvaus prezidento rinkimuose ir apkaltino Kocharyano vyriausybę korupcija, pavogus „3-4 milijardus dolerių“ per 5 metus. Jis kritikavo Kocharyan teiginius apie ekonomikos augimą ir teigė, kad jis linkta prie Kalnų Karabacho klausimo tokio sprendimo, kurį Ter-Petrosyan siūlė prieš 10 metų. Daug opozicinių partijų parėmė Ter-Petrosyan sugrįžimą į politiką.
2008 m. vasario 19 d. rinkimų oficialūs rezultatai parodė Sargsyan pergalę, surinkus 53% balsų. Ter-Petrosyan liko antras su 21.5% balsų. Ter-Petrosyan ir jo rėmėjai apkaltino vyriausybę rinkimų klastojimu ir paskelbė apie savo pergalę. Nuo vasario 20 d. Jerevane susirinko dešimtys tūkstančių protestuotojų. Vyriausybės pajėgos, teigdamos, kad palapinėse yra ginklų, su jėga išvaikė demonstrantus kovo 1 d. rytą. Ter-Petrosyan atsidūrė namų arešte, bet vyriausybė vėliau neigė šiuos tvirtinimus. Protestuodami prieš vyriausybės veiksmus Miyasnikyan aikštėje susirinko daug demonstrantų ir policija turėjo atsitraukti. Kocharyan paskelbė ypatingąją padėtį, į sostinę atvyko armija. Užsibarikadavus protestuotojams per susirėmimus žuvo 10 žmonių, tarp jų vienas policininkas. Po to sekė areštai, opozicijos persekiojimas ir antivyriausybinių protestų uždraudimas. Sargsyan tapo prezidentu.
2011 m. Armėnijoje kilo demontracijos kaip atsakas į revoliucijas Vidurio Rytuose. Protestuotojai reikalavo ištirti smurtą per 2008 m. rinkimus, paleisti politinius kalinius, geresnių ekonominių sąlygų ir demokratinių reformų.
Michael Nyman
thumb|Michael Nyman, 2015 m. Maiklas Naimanas (g. 1944 m. kovo 23 d. Stratforde) – britų kompozitorius, minimalistinės muzikos pradininkas bei populiarintojas, grupės Michael Nyman band lyderis, pianistas, muzikologas, fotografas, kinematografas.
Maiklas Naimanas muziką kuria dramos teatrui, šokiui, operai, madų demonstravimui. Visgi plačiausiai ši universaliai talentinga asmenybė savo tėvynėje Jungtinėje Karalystėje ir už jos ribų yra žinoma dėl kuriamos muzikos kino filmams. M. Naimano muzika skambėjo žymiajame režisierės Jane Campion filme „Fortepijonas“ (The Piano), o su režisieriumi Peter Greenaway kompozitorius bendradarbiavo kuriant net 11 filmų.
Ankstyvoji jaunystė
Maiklas Naimanas gimė 1944 m. kovo 23 d. Stratforde, Rytų Londone, žydų Marko ir Žanetės Naimanų šeimoje.
Nymanas mokėsi vidurinėje Sero Žoržo Mono mokykloje (Sir George Monoux Grammar School), vėliau studijavo Londono karališkajame koledže, vadovaujant Alanui Bušui (Alan Bush).
1961 m. jis buvo priimtas į Londono karališkąją muzikos akademiją, kur didžiąją dalį jėgų ir laiko skyrė pianino pamokoms bei septynioliktojo amžiaus baroko muzikai. M. Nymanas studijų metais glaudžiai bendravo su savo dėstytojais – Thurston Dartu ir Alan Bush, kurie teigė, jog tradicinei harmonijai ir tonams nepaklūstanti muzika yra vienintelė verta kurti. Šias idėjas jie stengėsi perduoti jaunajam Maiklui, kuris bandė rašyti tokią muziką, tačiau 1964 m. pasirinko muzikologo bei muzikos kritiko kelią.
Karjera
Maiklas Naimanas karjeros pradžioje rašė straipsnius bei apžvalgas tokiems leidiniams kaip „The Listener“ bei „The Spectator“. Pastarajame 1968 m. M. Naimanas pirmą kartą pavartojo minimalizmo terminą, kurį vėliau plačiau aprašė savo knygoje „Eksperimentinė muzika: narvas ir už jo ribų“ (Experimental Music – Cage and Beyond).
1970 m. – ypatingi M. Naimanui. Būtent tada jis pradėjo beveik dešimtmetį trukusį bendradarbiavimą su britų režisieriumi Peter Greenaway. Įdomu tai, jog M. Naimanas šio režisieriaus filmams muziką rašydavo daug anksčiau nei jie būdavo filmuojami – taigi vaizdai derinti prie muzikos. Tie patys 1970-ieji M. Naimanui ypatingi ir tuo, jog tada jis susipažino su savo žmona – Aete (Aet), su kuria susilaukė dviejų dukrų – Martos (Martha) ir Molės (Molly). Pastaroji, beje, seka tėvo pėdomis – yra kompozitorė.
1976 m. Maiklas Naimanas įkūrė savo grupę, kuri gyvuoja iki šiol pavadinimu „Maiklo Naimano grupė“ (Michael Nyman band), o 1986 m. pasirodė pirmoji M. Naimano opera „Vyras, kuris sumaišė savo žmoną su kepure“ (The Man Who Mistook His Wife for a Hat).
Bendradarbiavimui su Peter Greenaway nutrūkus, M. Naimanas ir toliau kūrė muziką filmams. Prancūzų režisieriaus Pjero Lakonte filmui „Kirpėjos vyras“ (The Hairdresser's Husband) sukurta muzika dar labiau išgarsino M. Naimaną, o 1993 m. Jane Campion filme „Fortepijonas“ (The Piano) skambėjusi muzika pelnė kompozitoriui pasaulinę šlovę. Šio filmo garso takelis visame pasaulyje buvo parduotas 1,5 milijono tiražu.
2006 m. lapkričio 27 d. Maiklas Naimanas koncertavo Lietuvos nacionalinėje filharmonijoje. Šiuo koncertu maestro su savo „Maiklo Naimano grupe“ ir ekstravagantiškuoju britų sopranu Sarah Leonard užbaigė visą spalį trukusį šiuolaikinės muzikos festivalį „Gaida“.
Šiuo metu M. Naimanas yra atsidėjęs ne tik muzikai, bet ir fotografijai bei kinematografijai. Spontaniškai nufilmuoti ar nufotografuoti vaizdai yra tarsi M. Naimano dienoraštis, kuriame atsispindi šio menininko mąstysena bei pojūčiai, patirti koncertuojant įvairiausiuose pasaulio vietose.
Kūryba
Maiklas Naimanas muziką kuria ansambliams, simfoniniams bei styginių orkestrams, chorams a cappella ir tokiems virtuozams kaip trombonininkas Christian Lindberg. Kompozitoriaus žanrų pasirinkimas taip pat įvairialypis. Visgi plačiausiai Naimanas yra žinomas dėl sukurtos muzikos kino filmams. Juk būtent Jane Campion filme „Fortepijonas“ skambėjusi muzika kompozitoriui pelnė ne tik pasaulinę šlovę, bet ir Auksinio gaublio, BAFTA, Amerikos kino instituto apdovanojimus.
Maiklo Naimano kūryba nė iš tolo neprimena baroko muzikos, kuria kompozitorius žavėjosi studijuodamas Londono karališkojoje muzikos akademijoje. M. Naimanas – vienas žinomiausių minimalistinės muzikos atstovų, tad jo kuriama muzika remiasi šiai muzikinei krypčiai būdingais elementais. Kompozitoriaus kūriniai baigiasi ir prasideda netikėtai, klausytojų ausimis žaidžiama derinant tai itin harmoningas bei melodingas, tai chaoso įspūdį perteikiančias muzikines atkarpas, gausu pasikartojimų.
Iš viso Maiklas Naimanas yra sukūręs šešias operas bei muzikos daugiau nei dvidešimtčiai filmų.
Kampinė
Kampinė – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 1 km nuo Kazokiškių.
Ferma (Lenkija)
Ferma  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bransko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 22 km į šiaurės rytus nuo Bransko, apie 22 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 25 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Stasys Lukauskis
Stasys Lukauskis (1869 m. rugsėjo 8 d. Varkaliuose, Raseinių raj. – 1925 m. gegužės 22 d. Šiauliuose) – teisininkas, advokatas, spaudos platintojas, kooperatininkas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Šiluvos pradžios mokykloje, Šiaulių gimnazijoje, iš jos išmestas (paaiškėjus, kad mokėsi brolio Jono vardu ) įstojo į Liepojos gimnaziją, kur susipažino ir iki mirties bendradarbiavo su Pauliu Kalniniu, būsimuoju Latvijos Saeimos ir LSDSP pirmininku. Įtakos politinėms pažiūroms turėjo dėdė inž. Jonas Bielskis, pas kurį gyveno Liepojoje.
Nuo 1900 m. advokatavo Šiauliuose. 1902–1904 m. už lietuviškų knygų platinimą buvo su šeima ištremtas į Saratovą. 1904 m. su Jonu Jablonskiu, Vladimiru Zubovu ir Petru Vileišiu stengėsi gauti leidimą leisti Šiauliuose lietuvišką dienraštį. 1912 m. su Kazimieru Venclauskiu ir Vaclovu Bielskiu buvo išrinktas į Šiaulių miesto Dūmą. Dalyvavo įvairių draugijų ir organizacijų veikloje, buvo renkamas jų valdybų nariu.
Pasitraukęs nuo Pirmojo pasaulinio karo frontų 1915–1918 m. dirbo Petrapilyje Putilovo laivų statyklos reikalų vedėju, vėliau – Maskvoje Sandonato platinos kasyklų bendrovės juriskonsultu.
1918 m. birželio mėn., grįžęs iš Rusijos, steigė kooperatyvus Šiauliuose. Kalinių globos, „Varpo“ ir „Kultūros“ draugijų narys. 1918-1925 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. Prisidėjo prie Šiaulių miesto tvarkymo.
Žmona Elena Ziabickaitė, dukterys agronomė Sofija Jasaitienė ir poetė Ona Lukauskaitė-Poškienė.
Paupliai
Paupliai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Samantonių. Neoficialiai Paupliai yra vadinami Sližiais, priskiriami Sližių kraštui. Sližių pavadinimu dažnai vadinami septintajame praėjusio amžiaus dešimtmetyje į vientisą gyvenvietę sujungti Kultuvėnų, Samantonių, Sližių, Pauplių, Knyzlaukio, Kelmų, Gavėnonių, Minderiškių ir kiti aplinkiniai kaimai, kurių gyventojai yra sukūrę Sližių krašto bendruomenę.
Dziangsi
thumb|right|[[Lušanas|Lušano kalnai]]
Administracinis suskirstymas
Dziangsi padalinta į 11 prefektūrų lygmens miestų:
Šie vienetai dalijami į 99 apskričių lygmens vienetus (19 rajonų, 10 apskričių lygmens miestų, 70 apskričių ir 1 autonominę apskritį). Pastarieji – į 1548 savivaldybių lygmens vienetus (770 miestų, 651 savivaldybę, 7 etnines savivaldybes ir 120 porajonių).
Geografija
thumb|left|Porceliano dirbtuvės Dzingdedženo mieste Iš trijų pusių Dziangsi supa kalnai: vakaruose – Mufu, Dziulingo (Jiuling) ir Luosiao (Luoxiao); rytuose Huaiju (Huaiyu) ir Uji (Wuyi); pietuose Dziuliano (Jiulian) ir Daju (Daju) kalnynai. Pietinė provincijos dalis kalnuota, šiaurinė lygesnė ir žemesnė. Aukščiausia viršukalnė – Huangango kalnas Uji kalnyne (2157 m).
Per visą provinciją iš pietų į šiaurę teka Gan upė. Ji įteka į didžiausią gėlą Kinijos ežerą Pojanhu (Poyang). Pastarasis susisiekia su Jangdze, kuria eina šiaurinė provincijos siena.
Klimatas subtropinis. Vidutinė temperatūra 3–9 °C sausį ir 27–31 °C liepą. Per metus iškrinta 1200–1900 mm kritulių.
Kultūra
Du trečdaliai provincijos gyventojų kalba kinų kalbos Gan atmainos dialektais. Pietuose likęs trečdalis kalba hakų kalba. Palei šiaurinę sieną yra kalbančių mandarinų, hujų, u dialektais.
Dziangsi virtuvėje naudojama daug čili pipirų, marinuotų produktų.
Mieste Dzingdedžene (Jingdezhen) gaminamas geriausias Kinijos porcelianas.
Teismo pranešimas
Teismo pranešimas - asmens informavimas apie teismo procesą, posėdžius; pranešimas. Forma rašytinė.
Dalyvaujantiems byloje asmenims teismo pranešimais Lietuvoje pranešama apie teismo posėdžio ar atskirų procesinių veiksmų atlikimo laiką ir vietą. Dalyvaujančiam byloje asmeniui tinkamai įteikus teismo šaukimą, apie kitus teismo posėdžius pranešama pranešimais (LR CPK 133 str. 1 d.).
Rašytinio proceso atveju teismas apie procesinių dokumentų priėmimo laiką ir vietą dalyvaujančius byloje asmenis informuoja pranešimais, išskyrus atvejus, kai LR CPK nenumato tokio informavimo.
Turinys
Pranešime turi būti nurodoma (LR CPK 134 str.):
Kraitis
Kraitis (pasoga, Dzūkijoje – šarvas) – po vestuvių jaunosios (marčios) į vyro šeimą atsinešamas turtas. Jį sudaro drabužiai, audiniai, palaipsniui sukrauti bemergaujant, paveldėti iš motinos. Iki XIX a. pab. kraitis laikytas kraitkubilyje ar kraitlovyje, vėliau – kraičio skrynioje, kupare.
Dalis kraičio kaip dovanos buvo dovanojamos vestuvių svečiams, kitą dalį panaudodavo jaunoji ir jos šeima. Kraitis turėjo svarbią simbolinę reikšmę ir buvo paveldimas. Moteriai mirus bevaikei, jos tėvai pagal paprotį galėjo kraitį susigrąžinti.
Rėkučiai
Rėkučiai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietvakariuose, Aukštaitijos nac. parke, 8 km į šiaurės rytus nuo Kaltanėnų, 2,5 km į šiaurę nuo Reškutėnų, tarp Vajuonio (rytuose) ir Kretuono (pietvakariuose) ežerų, kuriuos tarpusavyje jungia upelis Vajuonėlė. Pro kaimą eina kelias.
Kaimo apylinkėse gausu archeologijos vertybių: iki mūsų dienų išliko keletas pilkapynų, keturios senovės gyvenvietės, senovės gynybinis pylimas. Išlikęs tarpukaryje pastatytas paminklas Vytautui Didžiajam. miniatiūra|200px|left|Paminklas Ldk Vytautui 2019 m. kovą
Paminklas Vytautui Didžiajam
1930 m. Rėkučių Šv. Kazimiero draugijos jaunimo lėšomis pastatytas paminklas Vytautui Didžiajam iš lauko akmenų ir betono 500-ųjų Ldk Vytauto mirties metinių proga. Paminklas pašventintas 1930 m. rugsėjo 21 d. Jis obelisko formos, 2,4 m aukščio, užbaigtas metaliniu kryžiumi. Ovalo formos juodo akmens plokštėje, įmūrytoje obelisko vakarų fasade, užrašytas memorialinis tekstas didžiosiomis raidėmis lietuvių kalba: „''LIETUVOS / KUNIGAIKŠČIO / VYTAUTO / DIDŽIOJO 500 M. JUBILIEJAUS / POMINĖJIMUI SKIRIA / ŠV. KAZIMIERO DR. RĖKUČIŲ / SKYRIAUS NARIAI / 1430–1930 M.''“
2008 m. birželio 18 d. paminklas įrašytas į Kultūros paveldo registrą (unik. kodas ).
Sidživis
Sidživis ( arba Città Ferdinand) – miestas ir savivaldybė pietvakarių Maltoje. Savivaldybės teritorija yra trečia pagal dydį. Miestas nutolęs 10 km į pietvakarius nuo Valetos. 8274 gyventojai (2011 m. duomenys). Ribojasi su Krendžio, Rabato, Dinglio, Zebudžo, Kormio, Lukos ir Mkabos savivaldybėmis.
Zomba
Zomba  – ketvirtas pagal dydį Malavio miestas esantis šalies pietuose, Širės aukštumose, Zombos plokščiakalnio papėdėje. Išvystyta cemento, maisto pramonė, apylinkėse išgaunamos klintys, auginamas tabakas ir medvilnė. Čia yra Malavio valstybinis archyvas, 1964 m. įkurtas Malavio universitetas. Zombos plynaukštė aprūpina regioną geriamu vandeniu, o jos šlaituose augantys miškai teikia produkciją Zombos medžio apdirbimo pramonei.
Istorija
Zombą XIX a. devintajame dešimtmetyje įkūrė europiečiai. 1891 m. ji tapo Britanijos Njasalando protektorato, nuo 1907 m. Njasalando kolonijos administraciniu centru. 1964 m. paskelbus Malavio nepriklausomybę tapo šalies sostine. 1974 m. sostinė buvo perkelta į Lilongvę, tačiau iki šiol čia yra likusios kai kurios valstybinės institucijos.
Asgardas
Skandinavų mitologijoje Asgardas (sen. islandų k. Ásgarðr arba Godheimas) – dievų asų pasaulis, dievų tvirtovė. Asgardas buvo dievų dangaus buveinė atskirai nuo Midgardo, kuris buvo žmonių buveinė. Tvirtovė yra Idavolo centre, Idos lauke.
Kilčėnai
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Asgardas
„Jaunesniojoje Edoje“ pasakojama, kad Asgardą pastatė milžinas Hrimthuras, kuriam padėjo šio žirgas Svadilfaris. Milžinui už darbą buvo pažadėta deivė Frėja, saulė ir mėnulis, tačiau jis turėjo darbą užbaigti per šešis mėnesius. Klastingas dievas Lokis pasivertė kumele ir atitraukė statytojo žirgą. Be žirgo pagalbos Hrimthuras laiku nebaigė darbo, negavo pažadėto atlygio. Milžiną užmušė dievas Toras, kai šis, įniršęs, kad neteko užmokesčio, pradėjo mėtyti statybinius akmenis.
Asgardo sargas yra Heimdalas. Asgarde susitinka asai aptarti svarbius reikalus: dievai vadinami gladšeimais, o deivės – vingolfėmis. Taip pat visi kasdien susitikdavo prie Urdo šulinio, esančio po Igdrasilu.
Asgardą sudaro:
Popiežius
thumb|230px|[[Inocentas III vienas galingiausių popiežių viduramžiais]] Popiežius (, arba „tėvas“, „pápas“, Papa itališkai) – Romos vyskupas ir Romos Katalikų Bažnyčios vadovas. Dabartinis, 266-asis, popiežius yra Pranciškus, išrinktas kardinolų konklavos 2013 metų kovo 13 dieną.
Popiežius, padedamas kurijos, vadovauja Šventajam Sostui – nevalstybiniam tarptautinės teisės subjektui, atstovaudamas visiems pasaulio Romos katalikams. Popiežius taip pat yra ir Vatikano valstybės vadovas, absoliutus monarchas.
Popiežius yra svarbus moralinis lyderis daugiau kaip milijardui katalikų, į kurio nuomonę atsižvelgiama, nors Vatikano miestas neturi reikšmingos karinės jėgos ar politinės galios. Popiežius laikomas apaštalo Petro įpėdiniu. Tai suteikia jam Katalikų Bažnyčioje tam tikras ypatingas teises, kurios grindžiamos Biblija ir Bažnytine tradicija.
Popiežiumi gali tapti bet kuris krikštytas vyras (popiežius renkamas Romos vyskupu, kuriuo negali tapti moteris), slaptu balsavimu konklavos metu, tačiau paskutiniu metu visi pontifikai renkami tik iš kardinolų tarpo. Nuo 1871 m. popiežius reziduoja Apaštališkuose rūmuose šalia Šv. Petro bazilikos Vatikane. Iki XIII a. pradžios popiežiaus rezidencija buvo Laterane.
Terminologija
Terminas „popiežius“ kilęs iš graikiško žodžio „πάπας“ „tėvelis“. Ankstyvojoje krikščionybėje taip vadinti visi krikščionių dvasininkai Vakaruose. Rytuose šis kreipinys taikytas tik Aleksandrijos vyskupui, vienais duomenimis, pirmas istorijos šaltiniuose popiežiumi tituluojamas šios Bažnyčios vyskupas šv. Heraklijus (231/232–246/247), kitais duomenimis – šv. Aleksandras I (~313–326).
Pradedant III a. popiežiais tituluoti tik aukščiausi bažnyčios vadovai, dažniausiai vyskupai. Siricijus (384–399 m.) manoma buvo pirmasis Romos vyskupas dokumentuose save vadinęs popiežiumi. Nuo VI a. Rytų Romos imperijos dokumentuose taip kreiptasi tik į Romos vyskupą. Vakaruose nuo VI a. iki XI a. terminas vis dažniau taikytas Romos vyskupų, kol galiausiai Grigalius VII įtvirtino išskirtinę Romos vyskupo teisę vadintis popiežiumi.
Iki dabar šį titulą yra išlaikęs (Bizantijos apeigų) autokefalinės Aleksandrijos Bažnyčios vadovas ir (koptų apeigų) Koptų Stačiatikių Bažnyčios vadovas, pirmasis paprastai vadinamas Aleksandrijos popiežiumi, antrasis – koptų popiežiumi.
Kreipinys „tėve“ iki šiol naudojamas krikščionių dvasininkų atžvilgiu - dvasininkai Graikijoje,, Serbijoje vadinami mažai pakitusia graikiško žodžio „παπάς“ forma
Titulai
Kasmet leidžiamame Vatikano popiežiškajame metraštyje išvardijami oficialūs popiežiaus titulai: Romos vyskupas, Jėzaus Kristaus Vietininkas, Pirmojo apaštalo įpėdinis, arba Petro Įpėdinis, Katalikų Bažnyčios Vyriausiasis Vyskupas, Vakarų patriarchas (nuo 2006 Benedikto XVI nebevartojamas), Italijos primas, Romos provincijos arkivyskupas metropolitas, Bažnyčios valstybės valdovas, Dievo tarnų tarnas.
Jėzaus Kristaus Vietininkas pirmą kartą titulas panaudotas 495 metais Romos sinode Gelasijaus I atžvilgiu. Ilgą laiką ankstyvieji popiežiai vadindavosi „Petro Vietininkais“, taip pabrėžiant popiežiaus institucijos tąsą nuo pirmojo popiežiaus apaštalo Petro, tuo tarpu „Jėzaus Kristaus Vietininku“ tituluoti Rytų Romos imperijos imperatoriai.
Tradiciją Romos popiežiams tituluotis „Kristaus Vietininkais “ įvedė Inocentas III, II Vatikano susirinkimas 1964 m. dogmatinėje Bažnyčios konstitucijoje įtvirtino šį titulą. , tačiau ir dabar „Petro Vietininko“ titulas naudojamas Romos mišiolo maldoje už mirusį popiežių.
Petro Įpėdinis titulas siejamas su apaštalo Petro veikla Romoje ir katalikų tikėjimu, kad jis buvo pirmasis Bažnyčios popiežius. Šiuo titulu buvo grindžiama Romos vyskupo „pirmumo“ teisė kitų katalikų bažnyčių atžvilgiu.
Antipopiežiai
Skirtingais Bažnyčios istorijos laikotarpiais dalis dvasininkų, kartais remiami pasaulietinių valdovų, išrinkdavo savo kandidatą popiežiumi ir ginčydavo Romos vyskupo vietą užimančio asmens teisėtumą.
Ankstyvaisiais krikščionybės laikotarpiais alternatyvių popiežių rinkimai dažniausiai vykdavo dėl dogmatinių nesutarimų (erezijų). Daugiausia antipopiežių buvo popiežių ir Šventosios Romos imperijos imperatorių varžymosi laikotarpiu XI-XII a. ir XIV a. pabaigoje – XV a. pradžioje, vadinamosios Didžiosios Vakarų Schizmos metu, kai nuolat buvo keliolika besivaržančių popiežių.
Po reformacijos ir atskilus daliai katalikų (protestantai, anglikonai), antipopiežių, kuriuos remtų ženkli dvasininkų dalis, nebuvo.
Ilgiausiai valdę popiežiai
thumb|230px|[[Popiežius Pijus IX ilgiausiai valdęs pontifikas.]] Vidutinis popiežių valdymo laikas yra apie septynerius su puse metų. Žemiau pateikiamas ilgiausiai valdžiusių popiežių sąrašas, kurių pontifikato laikotarpį galima patvirtinti istoriniais duomenimis.
Manoma, kad pirmasis popiežius Petras valdė apie trisdešimt metų, tačiau tikslių tai patvirtinančių duomenų nėra.
Trumpiausiai valdę popiežiai
752 m. kovą nauju popiežiumi išrinktas Romos dvasininkas Steponas, tačiau jis mirė po trijų dienų taip ir neįšventintas į vyskupus. Steponas nelaikytas popiežiumi, jo įpėdiniai numeravosi II–IX. Tridento susirinkimas pabrėžė, kad išrinktasis popiežius renkamas Šventajai Dvasiai padedant ir tampa popiežiumi iš karto po balsavimo. Tad išrinktasis popiežiumi Steponas įtrauktas į popiežių sąrašus, suteikiant jam Stepono II vardą, visiems sekantiems popiežiams pasivadinusiems Stepono vardu padidintas numerio skaičius.
Valdant Jonui XXIII 1961 m. Stepono vardas vėl ištrintas iš Vatikano popiežiškojo metraščio, vėlesnių Steponų numeriai sumažinti vienu skaičiumi. Kasmet leidžiamas popiežiškasis metraštis nuo 1961 m. iki 2009 m. nemini išrinktojo popiežiaus Stepono popiežių sąrašuose.
Tramys II (ežeras)
Tramys II – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 15 km į rytus nuo Molėtų, 5,5 km į rytus nuo Mindūnų. Įeina į Labanoro regioninį parką, yra ties vakariniu Labanoro girios pakraščiu. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,84 km, plotis iki 0,49 km. Altitudė 146,8 m. Ežeras gan apskritas, šiaurės vakarinė įlanka siaura, piltuvo formos. Telkšo rininiame duburyje, gylis siekia 3,2 m. Krantai žemi, plačiai supelkėję, tik rytinis krantas sausas, apaugę krūmynais ir miškais (Rašios, Čiulų, Pagraužės miškai). Per Tramį iš Stirnių ežero šiaurėje į Baltųjų Lakajų ežerą vakaruose teka Stirnė. Vakaruose telkšo didesnis Tramio I ežeras.
Tramys II yra Lakajų kraštovaizdžio draustinyje. Greta yra Patramės, Parašės, Stirnių kaimai. Šiauriniu, rytiniu ir pietrytiniu krantu eina riba su Švenčionių rajonu.
Ežerėvardis Tramỹs kildinamas nuo žodžių tramus („baisus, nejaukus“), traminti („raminti“).
Žvirgždžiai (Kelmė)
Žvirgždžiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Užvenčio.
Kazimieras Jasėnas
Biografija
Gimė 1867 m. rugsėjo 18 (30) d. Velžių kaime tuometiniame Kiburių valsčiuje (Saločių parapija), ūkininkų Simeono ir Ievos Linkaitės Jasėnų šeimoje. Vyriausias iš šešių vaikų, turėjo du brolius - Joną ir Simoną, bei tris seserys - Agotą, Oną ir Emiliją. 1880 m., neturėdamas ir trylikos tapo našlaičiu - mirė tėvas. Po metų motina ištekėjo už to paties kaimo ūkininko Vincento Pažemecko, su kuriuo užaugino dar du vaikus - Adomą ir Ievą. Lankė rusišką Kiemėnų pradžios mokyklą. 1877 - 1884 mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1885 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, kurią 1889 m. baigė su pagyrimu ir ruošėsi tolimesnėms studijoms Peterburgo dvasinėj akademijoj. Bet seminarijos gydytojas neleido tęst studijų dėl silpnos sveikatos. 1890 įšventintas kunigu. 1890 -1892 m. vikaras Tryškiuose, 1892-1893 m. Mintaujoje, 1893-1896 Laminių (Lyvenhofo) klebonas, Tukumo mieste pastatydino koplyčią, vėliau tapusią bažnyčia. 1896-1902 m. Brunavos klebonas, ten pastato mūrinę bažnyčią.1902–1944 m. Mintaujos klebonas, čia 1906 m baigė statyti anksčiau pradėtą statyti raudono mūro kryžminio plano neoromaninę bažnyčią. 1930 m. monsinjoras, 1948 m. apaštališkasis protonotaras. Mokytojavo Mintaujos ir kitose Latvijos gimnazijose, dėstė Rygos universitete. Rūpinosi katalikiška, švietėjiška veikla, platino draudžiamą lietuvių spaudą. Dalyvavo veikloje Lietuvių ir latvių vienybės draugijos, 1902–1944 m. pirmininkas, Latvijos lietuvių sąjungos, 1937–1944 m. pirmininkas.
Parašė biografinę apybraižą apie dailininką Antonio da Correggio (1934 m.), pjesių, dramų, straipsnių žurnaluose „Židinys“, „Vairas“, „Naujoji Romuva“ bei užsienio spaudoje. Parengė Bažnytinio meno istoriją (neišliko).
Buenos Airių metropolitenas
thumb|right|180px|Metro traukinio viduje Buenos Airių metropolitenas (, dažnai tiesiog Subte) – metropolitenas Argentinos sostinėje Buenos Airėse. Valdomas kompanijos „Metrovías S.A.“. Buenos Airių metro yra seniausias visoje Lotynų Amerikoje, Pietų pusrutulyje ir ispanakalbiame pasaulyje.
Pirmoji atkarpa atidaryta 1913 m. gruodžio 1 d. Metro tinklas sparčiai augo XX a. pradžioje, tačiau sustojo II pasaulinio karo metais. Dažnai keitėsi savininkai, vėliau metropolitenas nacionalizuotas. 1994 m. privatizuotas ir valdomas „Metrovías S.A.“. Dabar tinklas vėl plečiasi. Bendras tinklo ilgis 48,9 km, tačiau iki 2011 m. siekiama išplėsti iki 89 km. Metro per metus aptarnauja 1,3 mln. keleivių. Buenos Airių metro – pigiausia ir patogiausia miesto susisiekimo priemonė.
Dabartinis tinklas
Dabartinis metro tinklas susideda iš šešių požeminių linijų, pavadintų raidėmis nuo „A“ iki „E“ ir „H“, turinčios savo spalvas. Jų bendras ilgis – 60 km. Mieste taip pat yra vienas PreMetro E2 lengvasis traukinys. Vidutiniškai per dieną pervežama 2 milijonai keleivių ir skaičius auga. Dabar sistema yra perkrauta, o savaitgaliais perpildyta žmonių ir neveikia pakankamai gerai. Vykdoma plėtros programa ir tikimasi netolimoje ateityje prailginti bendrą ilgį iki 97 km.
Važiavimo kaina nėra brangi (ARS 2,50 (apie LTL 1,33)). Seniau buvo naudojami talonai, tačiau dabar keleiviai perka vienkartinio arba daugkartinio naudijimo korteles (vadinamas SubtePass) su magnetine juostele arba naudoja išmanąsias korteles, vadinamas Monedero, kurios gali būti iš naujo papildomos pinigais arba būti sujungtos su banko sąskaita automatiniam nurašymui. Tarukiniai važinėja nuo 5:00 iki 23:00, 3-6 minučių periodu, priklausomai nuo linijos.
Akreditacija
Akreditacija gali reikšti:
Želvys
Želvys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Vigantas Giedraitis
Vigantas Giedraitis (g. 1951 m. gegužės 8 d. Buitūnuose, Utenos rajonas) – pedagogas, Lietuvos ir Neringos politinis bei visuomenės veikėjas.
Želvys
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vigantas Giedraitis
Biografija
1962 m. baigė Buitūnų pradžios, 1966 m. Kuktiškių aštuonmetę, 1969 m. Saldutiškio vidurinę mokyklas. 1974 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, geografijos ir kūno kultūros mokytojas.
1974–1978 m. Antazavės internatinės mokyklos mokytojas. 1979–1989 m. Nidos vidurinės mokyklos mokytojas, 1989–1990 m. SSD „Žalgiris“ Neringos miesto būriavimo mokyklos direktorius. 1990–1997 m. Nidos vidurinės mokyklos direktorius. 1997–2000 m. Neringos miesto savivaldybės administracijos Švietimo, kultūros ir sporto skyriaus vedėjas, Klaipėdos apskrities švietimo tarybos narys. 2000–2004 m. ir 2011–2015 m. Neringos savivaldybės mero pavaduotojas, 2004–2011 m. Neringos savivaldybės meras.
1993–2000 m. Tėvynės sąjungos narys, 2000–2006 m. Darbo partijos, 2010 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Neringos skyriaus narys.
1990–1995 m. Neringos miesto tarybos deputatas, nuo 1995 m. Neringos savivaldybės tarybos narys.
Žmona – Svetlana, vaikai – Egidijus, Erika.
Piktnaudžiavimas teise
Piktnaudžiavimas teise - piktnaudžiavimas suteiktomis teisėmis bei teisinėmis pareigomis.
Piktnaudžiavimo procesinėmis teisėmis pasekmės
Šalis, kuri nesąžiningai pareiškė nepagrįstą ieškinį (apeliacinį, kasacinį skundą) arba sąmoningai veikė prieš teisingą ir greitą bylos išnagrinėjimą ir išsprendimą, gali būti teismo įpareigota atlyginti kitai šaliai jos patirtus nuostolius.
Teismas, nustatęs numatytus piktnaudžiavimo atvejus, gali paskirti asmeniui iki 20 000 litų baudą (LR CPK 95 straipsnis).
Stari Slavacinekas
Stari Slavacinekas  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 94 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pasak legendos Jeronimas Florijonas Radvila kaime buvo įrengęs nedidelę tvirtovę, kurioje kankindavo kalinius.
Danijos herbas
Dabartinės išvaizdos Danijos herbas pradėtas naudoti 1819 m.
Kūginė guotenė
Pamiškės, pakelės, drėgnos, žolėtos, atviros vietos. Vasara, ruduo. Kepurėlė ir kotas sendami ir džiūdami juoduoja.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 2–6 cm skersmens, kartais didesnė, kūgio formos, oranžiškai raudona, rausvai geltona, kartais išblunka iki geltonos, žalsvai geltonos spalvos. Lakšteliai priaugtiniai, platūs, gelsvi. Kotas 5–10×0,5–1,5 cm, vienodo storio, suktas, plaušuotas, žalsvai geltonas, senas - juosvai dėmėtas arba visai juodas. Trama gelsva, įpjauta ar perlaužta pajuoduoja, be ypatingo kvapo, švelnaus skonio. Sporos 7–12×6–8 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai oranžiškai raudoni, žalsvai geltoni, juoduojantys.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 100 psl.
Gemiras Maksimovas
Gemiras Maksimovas (1931 m. gruodžio 31 d. Permė, Rusija – 2006 m. vasario 14 d. Vilnius) – Lietuvos augalų fiziologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras. Biologijos mokslų daktaras.
Biografija
1954 m. baigė Mičiurinsko vaisių ir daržovių institutą. 1957-1960 m. dirbo Chabarovsko žemės ūkio institute, 1960-1968 m. – Sibiro augalų fiziologijos institute Irkutske. 1968-1989 m. dėstė Leningrado universitete, šio universiteto Biologijos instituto Augalų biofizikos laboratorijos vadovas. Nuo 1989 m. dirbo Lietuvoje, Botanikos instituto Augalų fiziologijos laboratorijoje; nuo 1990 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Svarbiausia mokslinio darbo sritis – augalų ląstelių membranose vykstančių procesų hormoninė reguliacija. Patobulino ir įdiegė 2 metodų grupes: augalų subląstelinių struktūrų išskyrimą bei identifikavimą ir katijonų pernašos tyrimą augalo ląstelių barjerinių membranų sistemose (naudojant fluorescencinius zondus) metodus. Išradimo autorius, paskelbė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių.
Vaivoras
Vaivoras arba girtuoklė (Vaccinium uliginosum) – erikinių šeimos (Ericaceae) krūminis augalas. Aukštis iki 100 cm. Stiebas status, šakotas. Lapai ovališki, trumpakočiai, šviesesni nei mėlynės su melsvu atspalviu. Apatinė stiebo dalis sumedėjusi, šakų viršūnės išlieka žalios.
Literatūroje teigiama, kad uogos svaiginančios. Daugelyje kalbų liaudiški pavadinimai motyvuoti šiuo poveikiu. Nėra įrodyta, kokia veiklioji medžiaga už tai atsakinga. Svarstoma, kad tai parazituojančio grybo poveikis. Kitur sakoma, kad svaiginimas atsiranda dėl gailio poveikio, kuris dažnai auga kartu. Galimas dalykas, kad pavadinimas atsirado dėl to, kad iš uogų gamindavo alkoholinį gėrimą.
Garšviai (Panevėžys)
Garšviai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 10 km į pietus Naujamiesčio. Stūkso paminklinis akmuo Garšvių knygnešių draugijai atminti. Yra kaimo kapinės.
Istorija
XIX a. pabaigoje kaime veikė Garšvių knygnešių draugija. 1885–1896 m. knygnešiai J. Bielinis ir K. Ūdra buvo įkūrę slaptą draudžiamosios spaudos platinimo centrą. Buvo sutelkta nemažai knygnešių, kurie 10 metų intensyviai platino lietuviškas knygas po Kauno guberniją ir kitas lietuvių gyvenamas vietas. Tai buvo vienas didžiausių knygnešystės centrų.
Proceso dalyvis
Proceso dalyvis – teismo procese (byloje) dalyvaujantis asmuo, turintis teisinį suinteresuotumą bylos baigtimi arba jo neturintis.