cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hansa-Brandenburg W.12
Hansa-Brandenburg W.12 – 1917 m. pradžioje Brandenburgo prie Havelio mieste įsikūrusios Vokietijos imperijos įmonės „Hansa und Brandenburgische Flugzeugwerke“ sukurtas dvivietis mišrios konstrukcijos (medinis korpusas, drobe aptraukti sparnai ir vertikalus stabilizatorius, fanera dengtas fiuzeliažas) biplanas hidroplanas naikintuvas, naudotas ir kaip žvalgybinis lėktuvas.
Konstrukcija ir gamyba
1916 m. rugsėjį Hansa-Brandenburg gavo Vokietijos karinio jūrų laivyno užsakymą sukurti naują jūrinį naikintuvą. Spalio 15 ir lapkričio 22 dienomis laivynas pateikė užsakymus pagaminti po tris prototipus.
Orlaivio prototipą per 8 savaites sukūrė Hansa-Brandenburg vyriausias konstruktorius Ernstas Heinkelis. W.12 buvo ankstesnio Ernsto Heinkelio sukurto modelio KDW modernizacija, kuriame buvo įrengta galinė šaulio / stebėtojo kabina. Išskirtinė lėktuvo savybė buvo "apverstas" vertikalus stabilizatorius, taip šauliui užtikrinant tuščią apšaudymo lauką. W.12 buvo pirmasis sinchronizuotu piloto kulkosvaidžiu ginkluotas Vokietijos hidroplanas. miniatiūra|Hansa-Brandenburg W.12 modifikacija - Hansa-Brandenburg W.32 Baigus pirmojo prototipo gamybą šalia gamyklos buvęs ežeras jau buvo užšalęs, todėl 1917 m. sausį prototipas su karinio jūrų laivyno suteiktu numeriu 1014 buvo geležinkeliu nugabentas į hidroplanų eksperimentinę bazę Varnemiundėje. Čia įvyko bandymo ir priėmimo skrydžiai, kuriuos W.12 išlaikė 1917 m. vasario 23 d. Kariškiai įvertino gerus vertikalaus greičio parametrus bei ginkluotę, kuri leido efektyviai kovoti su priešo jūrų naikintuvais. Jau sausio 5 d., dar nebaigus prototipo bandymų, karinis jūrų laivynas užsakė dar 10 W.12.
2,75 m. skersmens Hansa-Brandenburg W.12 propelerį gamino dr. Rathjen įmonė.
Nuo 1917 m. pradžios iki 1918 m. kovo mėn. buvo pagamintos trys W-12 serijos, iš viso - 49 orlaiviai. Jie išsiskyrė suapvalintais sparnų galais ir ilgesniu fiuzeliažu. Mašinose buvo montuojami 150 AG galios 6 cilindrų Benz Bz.III su priekiniu radiatoriumi. Visų serijų ginkluotė išliko nepakitusi. Vėlesnėse W-12 serijose buvo montuojami ir eksperimentiniai V formos 8 cilindrų „Benz“ varikliai, kurių galia siekė 195 AG. Jų išskirtinis požymis buvo mažesnis atstumas tarp viršutinio sparno ir fiuzeliažo, taip pat apatinio sparno eleronai. Nuo 1918 metų vasario iki liepos buvo pagaminta papildoma trisdešimties lėktuvų partija, su Benz Bz-III varikliais ir sustiprinta ginkluote – dviem sinchronizuotais piloto kulkosvaidžiais. Po jų sekė dvi keturiasdešimties ir dvidešimties transporto priemonių serijos su Mercedes D.III varikliais ir vienu sinchronizuotu piloto kulkosvaidžiu. Iš viso buvo pagaminti 146 W-12 hidroplanai.
Eksploatacija
miniatiūra|Nyderlandų KJP Van Berker W-A kyla nuo lėktuvnėšio "Java" denio W.12 (karinio jūrų laivyno pavadinimas - C3MG ) buvo naudojami Vakarų fronte, ji buvo bazuojami karinio jūrų laivyno oro bazėse Ostendėje ir Zebriugėje. Lėktuvai dalyvavo karo veiksmuose, vienam jų priskiriamas britų dirižablio C.27 numušimas. Lėktuvas buvo plačiai naudojamas ir kaip žvalgybinis, juo vokiečių pilotai pasiekdavo Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos pakrantes, koordinuodavo vokiečių povandeninių laivų veikimą prieš Antantės jūrinius konvojus. W.12 buvo vienu pirmųjų orlaivių, kuriame buvo montuojama radijo stotis.
Los Andželo Kings
Los Andželo „Kings“ – NHL Vakarų konferencijos, Ramiojo vandenyno pogrupio ledo ritulio komanda iš Los Andželo, Kalifornijos.
Hansa-Brandenburg W.12
Eksploatacija
Po karo W.12 naudojo Švedijos karinės oro pajėgos.
Los Andželo Kings
Istorija
1966 m. Jack Kent Cooke gavo vietą NHL lygoje. Komanda pradėjo žaisti 1967-68 m. sezone ir padvigubino komandų skaičių lygoje iki 12.
Hansa-Brandenburg W.12
Eksploatacija
Vienas W.12 1918 m. balandžio mėn. avariniu būdu nusileido neutralioje Nyderlandų teritorijoje, kur jis buvo internuotas ir kur jį netrukus išbandė vietos karinės oro pajėgos. Po karo lėktuvą už 35 000 guldenų išpirko Nyderlandų vyriausybė, o 1919 m. ji įsigijo lėktuvo statybos licenciją. Roterdame įsikūrusi Van Berkel įmonė pagal ją pagamino 35 vnt. šių orlaivių, gavusių olandišką indeksą W-A. Šį orlaivį Nyderlandų karinio jūrų laivyno aviacija naudojo iki 1933 m.
Replika
miniatiūra|Van Berkel W-A Van Berkel W-A kopiją sukūrė Nyderlandų orlganizacija "Neptune Association". Informacijos paieška buvo pradėta 1993 m., baigta 1999 m. Atkūrimo darbai pradėti 2002 m., o baigtas modelis nuo 2017 m. eksponuojamas "Aviodrome" muziejuje Lelistado mieste, ekspozicijoje „100 years Marine Luchtvaartdienst“.
Los Andželo Kings
Nuorodos
Oficiali klubo svetainė
Sokrato mirtis
Sokrato mirtis  – prancūzų klasicizmo dailininko Ž. L. Davido (1748−1825) paveikslas, eksponuojamas Metropoliteno meno muziejuje Niujorke.
Apie paveikslą
Paveikslą „Sokrato mirtis“ Ž. L. Davidas nutapė 1787 m. Paryžiaus Salono parodai. Paveikslo tema atliepė to meto paryžiečių nuotaikas apie pilietinių pareigų svarbą. Priešrevoliuciniame Paryžiuje senovės Romos ir Graikijos herojų pasiaukojimo istorijos buvo matomos kaip priešingas pavyzdys Prancūzijos „Senajam režimui“ (taip vadinta Burbonų monarchija). Tapydamas paveikslą Ž. L. Davidas naudojosi Platono aprašyta Sokrato mirties istorija dialoge „Faidonas“. Taip pat jis kreipėsi į žinovus konsultacijų norėdamas suteikti autentiškumo įspūdį vaizduojamai scenai. Sokratas (gyveno 469−399 m. pr. m. e.) buvo senovės graikų filosofas, kuris buvo Atėnų valdžios apkaltintas bedieviškumu ir jaunimo vedimu iš doros kelio. Jam buvo pasiūlyta atsisakyti savo mokymo arba būti nubaustu mirties bausme. Sokratas pasirinko savanorišką mirtį išgerdamas nuodų taurę.
Ž. L. Davido paveikslo centre pavaizduota stojiška Sokrato figūra ant lovos. Viena ranka Sokratas tiesia paimti nuodų taurės, o kitos rankos judesys rodo, kad ir prieš pat mirtį jis moko apie žmogaus sielos nemirtingumą. Jo mokiniai pavaizduoti apimti nerimo, liūdesio, pasimetimo. Paveiksle yra istorinių netikslumų. Pavyzdžiui, kairėje prie arkos sienos atsirėmęs pavaizduotas mokinys Apolodoras, kurį, pasak istorijos, Sokratas išsiuntė dėl parodyto pernelyg didelio liūdesio, o nėra daugelio kitų, Platono paminėtų, veikėjų. Platonas, sėdintis už Sokrato lovos kojūgalio, pavaizduotas senu žmogumi, nors tuo metu turėjo būti jaunas. Ž. L. Davidas taip pat suteikė idealizuojančių bruožų Sokrato veidui ir jis nepanašus į išlikusius filosofo biustus. 1787 m. Salone pademonstruotas paveikslas sulaukė didelės sėkmės. 1931 m. paveikslą įsigijo Metropoliteno meno muziejus Niujorke.
Stanislavavas (reikšmės)
Stanislavavu vadinami viensėdžiai Švenčionių rajone:
Jokaičis
Istorija
Jokaičis pradėjo kurtis ~1470 m., pastačius pilį. Miesto teisės suteiktos 1897 m. Jokaičio uostas 1899 m. atidarytas tarptautinei prekybai. XX a. 4-ajame dešimtmetyje buvo svarbus naftos perdirbimo ir chemijos pramonės centras. 1942 ir 1945 m. miestą bombardavo JAV aviacija.
Dusetų valsčius
Dusetų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Dusetos.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. Nepriklausomoje Lietuvoje atkurtas 1918 m. J. Kibirkščio iniciatyva. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Dusetų rajonui (8 apylinkės).
Andokiai
Andokiai (sav. paasiaja/pʌʌsíʌhʌ) – indėnų tauta, gyvenanti pietryčių Kolumbijoje (Kaketos ir Amazonės departamentuose), prie Kaketos ir Adučės upių, pavienių yra Peru. Populiacija ~140–150 žmonių. Andokių kalba neaiškios kilmės, laikoma izoliuota (nors spėjama esant borų-vitotų šeimos nare), skirstoma į šiaurinę ir pietinę tarmes. Taip pat vartoja ispanų kalbą, kai kurie – tupių. Išlaikę prigimtinę tikybą.
XX a. pr. andokių skirtingais skaičiavimais būta nuo 2 iki 10 tūkstančių. Vertėsi kapline-lydimine žemdirbyste (daugiausia manijokų auginimu). Gamindavo akmeninius kirvius, kuriais mainikavo su kitais indėnais. Būta patriarchalinių toteminių giminių. Kiekviena egzogaminė grupė, sudaryta iš 60–100 žmonių, gyveno viename didžiajame name (malokoje). 2–3 gimininės bendrijos galėdavo statyti malokas (bo'əkonə) greta.
XX a. pr. andokiai labai nukentėjo nuo kaučiuko prekeivių. Taip pat jų žemes nusiaubė Peru-Kolumbijos karas – 1932 m. andokiai buvo perkelti į Ikitoso apylinkes. Po karo susivieniję grįžo į savo gimtąsias žemes.
Dabar andokiai daugiausia verčiasi gerybių rinkimu prekybai (kaučiuko ir kt.). Nors XX a. pr. buvo pradėję statyti kreolinio pobūdžio namus, vėliau sugrįžo prie malokų. Apranga kreoliška. Krikščionybės priėmimo išvengė. Atgaivintos tradicinės apeigos (kaukių dėvėjimas progomis, pliekimas), išlikusi mitologija.
Piatralevičai I
Piatralevičai I – kaimas vakarų Baltarusijoje, 3 km į šiaurės rytus nuo Slanimo.
Istorija
XIX a. Piatralevičuose buvo Slanimo apskrities 2-ojo valsčių regiono administracija.
Pilvo šokis
thumb|Pilvo šokis Pilvo šokis – vakarietiškas „solo, improvizuotų šokių“ pavadinimas, pagrįstas „kūno artikuliacija“, kilęs iš Vidurinių Rytų. Angliškai kalbančiose šalyse pilvo šokis vadinamas rytietišku šokiu, egiptietišku šokiu, arabišku šokiu arba rytietišku šokiu. Pilvo šokiai gali būti įvairių tipų, priklausomai nuo šalies, regiono, kostiumų ir šokio stiliaus.
Istorija
Manoma, kad pilvo šokis atsirado iš senovinių ritualų ir religinių ceremonijų, kuriomis meldžiamasi už vaisingumą Turkijoje, Egipte, Viduržemio jūros regiono šalyse, Artimuosiuose Rytuose ir Šiaurės Afrikoje. 9–10 amžiais jis labai išaugo klestinčiuose Artimuosiuose Rytuose, arabų ir islamo pasaulyje. XVIII–XIX amžiais ji pirmą kartą buvo žinoma už Europos ir Vidurinių Rytų ribų, veikiama Vakaruose populiaraus orientalizmo.
Technika ir judesiai
Pilvo šokis – tai šokis, išreiškiantis jausmingą moters kūną, lenktus judesius ir gundantį grožį per choreografiją, pritaikytą moters kūnui, kuriai būdingas drąsiai bambą ir dubenį atidengiantis kostiumas bei jausmingus ir seksualius įvaizdžius išreiškiantys judesiai. Tai taip pat šokis, pabrėžiantis natūralų judesį nuo kūno centro iki periferijos, daugiausia dėmesio skiriant nepriklausomiems krūtinės, pilvo, juosmens, dubens ir sėdmenų judesiams.
Pilvo šokiuose svarbi taisyklinga laikysena ir raumenų kontrolė. Laisvai judant tinkamais klubų judesiais, šokėja tuo pačiu išvengia ir nugaros traumų. Pagrindinės pozos šiek tiek skiriasi nuo kitų stilių (ypač keliai gali būti daugiau ar mažiau sulenkti, pusiausvyra gali būti šiek tiek paslinkta atgal arba į priekį, o rankų padėtis skiriasi). Kai kurie pilvo šokėjai šoka siekdami sveikos ir efektyvios laikysenos.
Pilvo šokiu laikomas šokis, išreiškiantis moters kūno grožį, taip pat šokis, išreiškiantis nėštumą, gimdymą, motinišką meilę. Taip pat, kaip šokis, turintis didelį poveikį fizinei ir psichinei sveikatai, jis sulaukia didelio populiarumo visame pasaulyje.
Dvigubi nemalonumai
Dvigubi nemalonumai – režisieriaus Enzo Barboni 1984 m. sukurta veiksmo komedija, kurioje pagrindinius vaidmenis atliko aktorių duetas Terensas Hilas ir Badas Spenceris.
Pagrindiniai aktoriai
left |thumb|160px|Kadras iš filmo
Turinys
Džiazo muzikantas Gregas Vonderis ir kaskadininkas Eliotas Vensas sulaukia keisto pasiūlymo: 50 tūkstančių dolerių avansu ir 1 milijonas vėliau, jei sutiks atvykti į Niujorką pokalbiui. Čia jie susipažįsta su agentūros, visame pasaulyje ieškančios antrininkų, vadovu, kuris pasiūlo jiems savaitę apsimesti Brazilijos turtuoliais pusbroliais. Pastarieji nori sudaryti pelningą sandorį, tačiau baiminasi dėl savo gyvybių. Gregas su Eliotu sutinka, tačiau, atvykus į Braziliją, prasideda virtinė nesusipratimų, nes naujieji pusbroliai Koimbros savo įpročiais ir elgesiu visiškai skiriasi nuo tikrųjų turtuolių. Kol pastarieji slepiasi viešbutyje Niujorke, Gregas su Eliotu ne tik išvengia pasikėsinimo, bet ir patys ima aiškintis, kas nori sužlugdyti planuojamą Koimbrų sandėrį.
Herbas ar skaičius (1969 filmas)
Herbas ar skaičius – 1969 m. Italijoje sukurtas vesternas.
Turinys
Viename Laukinių Vakarų miestelyje veikia Šandos Ly kabaretas ir viešnamis, sulaukiantis vis didesnio moterų pasipiktinimo. Pagrindinės jo priešininkės yra bankininko Bertono sesuo ir žmona Sibilė, tuo tarpu pats bankininkas jaučia Šandai prielankumą, o žmona įsitikinusi, kad jiedu yra meilužiai.
Vieną dieną Bertonas randamas negyvas, o kartu jo lovoje – apsvaigusi Šanda. Miestelio moterys sukyla ir puola susidoroti su viešnamio merginomis. Šerifas, norėdamas išgelbėti Šandą, išsiunčia ją su dviem pavaduotojais iš miestelio, tačiau vyrai pakeliui ją išprievartauja ir palieka dykumoje. Čia ją randa vienišas klajoklis Vilas Hanteris, kuris pasiima merginą su savimi. Įsimylėjęs ją, Vilas atvyksta į miestelį kaip pasiturintis žmogus ir netrunka įgyti vietinių įtakingų žmonių pasitikėjimo. Vis dėlto, kai vienas po kito miršta keli vyrai, galimai susiję su Bertono mirtimi, šerifas pradeda įtarti, kad tai Vilo darbas. Šis, tapęs Bertono našlės Sibilės meilužiu, išsiaiškina, kad būtent ši organizavo savo vyro nužudymą...
Malonumas trims
Malonumas trims – 1974 m. režisieriaus Jesus Franco sukurtas erotinis filmas.
Turinys
Po savo meilužio sužalojimo praleidusi 18 mėnesių psichiatrinėje ligoninėje, Martina grįžta namo. Paaiškėja, kad gydymas nedavė norimų rezultatų ir ji kartu su vyru grįžta prie senų žaidimų: rasti auką, su ja kurį laiką žaisti seksualinius žaidimus, o vėliau nužudyti, organus saugant namo rūsyje esančiame „muziejuje“. Naujausiu jų taikiniu tampa kaimynystėje gyvenančio diplomato duktė Cecilija. Mergina įsitraukia į jai pasiūlytus seksualinius žaidimus ir tampa Čarlzo meiluže, o šis nusprendžia šį kartą paaukoti ne merginą, o savo ligotą žmoną...
IWork
„iWork“ − biuro programų paketas, skirtas „macOS“ ir „iOS“ operacinėms sistemoms, pristatytas „Apple“ 2005 m. Kaip atskiros programos „Keynote“ buvo pristatyta 2003 m., „Pages“ – 2005 m., „Numbers“ – 2007 m. ir iškarto įtraukta į „iWork“ paketą. Pastarasis paketas siūlo mažiau paslaugų nei „Microsoft Office“ ar atvirojo kodo paketas „LibreOffice“, kurie yra prieinami ir „macOS“ vartotojams. Nuo 2017 m. paketo programos prieinamos nemokamai.
Biuro programos
„Pages“, „Numbers“, „Keynote“ yra „Microsoft Office“ programų „Word“, „Excel“, „PowerPoint“ atitikmuo. Nors ir „Microsoft Office“ programos negali atidaryti „iWork“ .pages, .numbers, .key formato dokumentų, tačiau juos galima paversti .doc, .xls, .ppt formatais, taip pat PDF bylomis.
Gillis Grafström
Gillis Grafström (1893 m. birželio 7 d. – 1938 m. balandžio 14 d.) – Švedijos dailiojo čiuožimo sportininkas, daugkartinis olimpinis ir pasaulio čempionas. Pirmasis sportininkas laimėjęs aukso medalius vasaros ir žiemos olimpiadose.
Biografija
1912 m. Grafström tapo Švedijos vicečempionu. 1914 m. debiutavo pasaulio čempionate, kuriame užėmė 7-ą vietą. 1917 m. - 1919 m. Švedijos nacionalinis čempionas. 1920 m. laimėjo Šiaurės šalių čempionatą.
1922 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempionu. Pirmose 1924 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Grafström dalyvavo dailiojo čiuožimo varžybas, kuriose pelnė auksą. 1928 m. laimėjo trečiąjį olimpinį aukso medalį. 1929 m. iškovojo trečiąjį pasaulio čempiono titulą. Tais pačiais metais išrinktas Švedijos metų sportininku. 1932 m. žiemos olimpiadoje iškovotas sidabro medalis.
Žydiškių tvenkinys
Žydiškių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 15 km į pietus nuo Žiežmarių miesto. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Alšios baseinas) 0,73 km nuo jo įtekėjimo į Švenčiaus ežerą. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,21 km, plotis – iki 0,18 km. Yra 0,06 ha sala. Altitudė 192,2 m. Šiaurinis krantas žemas, plačiai užpelkėjęs, kiti krantai aukštoki. Aplinkui plyti pievos. Šalia įsikūręs Žydiškių kaimas.
Padmoša
Padmoša vadinami Baltarusijos kaimai:
Piatralevičai II
Piatralevičai II – kaimas vakarų Baltarusijoje, 4 km į šiaurės rytus nuo Slanimo.
Istorija
XIX a. Piatralevičuose buvo Slanimo apskrities 2-ojo valsčių regiono administracija.
Paula-Paula
Paula-Paula – 2010 m. režisieriaus Jesus Franco sukurtas erotinis filmas. Jame savo paskutinį vaidmenį atliko aktorė Lina Romay, o pati juosta neturi griežtos struktūros, scenarijaus ir labiau panaši į audiovizualinį eksperimentą.
Stanislavavas (Strūnaitis)
Stanislavavas – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Naujo Strūnaičio.
Jokosuka
Jokosuka  – miestas Japonijoje, Honšiū salos pietrytinėje dalyje, Miuros pusiasalyje, prie Tokijo įlankos, į pietus nuo Tokijo (jo aglomeracijoje). Pagrindinė šalyje karinė jūrų bazė (joje bazuojasi Japonijos ir JAV kariniai laivynai). Svarbus prekybinis ir žvejybos (tarp jų – banginių medžioklės) uostas. Laivų statyba ir remontas, automobilių („Datsun“) gamyba. Yra šiluminė jėgainė, karinis arsenalas. Veikia telekomunikacijų mokslinių tyrimų parkas, muziejus.
Istorija
Jokosuka pradėjo kurtis 1865 m. XIX a. antroje pusėje įrengtas karinis arsenalas, laivų statyklos. 1907 m. Jokosukai suteiktos miesto teisės. Miestas augo kaip svarbi karinio laivyno ir karinės pramonės bazė. 1923 m. miestą nuniokojo Didysis Kanto žemės drebėjimas.
II pasaulinio karo metais Jokosukoje įrengta sudėtinga požeminių slėptuvių sistema galimo amerikiečių aviacijos antpuolio atveju, tačiau JAV miesto nebombardavo. 1945 m. Japonijai pralaimėjus karą, uoste įrengtas JAV laivyno dalinys.
Imbrado valsčius
Imbrado valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Imbradas.
Magda Julin
Magda Julin (1894 m. liepos 24 d. – 1990 m. gruodžio 21 d.) – Švedijos dailiojo čiuožimo sportininkė, olimpinė čempionė.
Imbrado valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo, panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Obelių rajonui (2 apylinkės) ir Zarasų rajonui (8 apylinkės).
Claude Lorrain
Klodas Lorenas (, tikr., apie 1600−1682 m. lapkričio 23 d.) – XVII a. prancūzų tapytojas, grafikas. Vienas garsiausių klasikinio baroko peizažistų, daugiausiai dirbo Romoje, Italijoje.
Magda Julin
Biografija
1911 m. Julin tapo Švedijos čempione. 1913 m. debiutavo pasaulio čempionate, kuriame užėmė 6-ą vietą. 1919 m. laimėjo Šiaurės šalių čempionatą.
Claude Lorrain
Biografija
Klodas Želė gimė apie 1600 m. (kitomis versijomis: 1604 ar 1605 m.) Šamanjės kaime, netoli Nansi, Lotaringijoje, didelėje Jean Gellée ir Anna Padose valstiečių šeimoje. Buvo trečiuoju sūnumi iš penkių. Vėliau buvo pramintas Lorenu (t. y. kilusiu iš Lotaringijos). Jo abu tėvai mirė, kai jam buvo apie 12 metų. 1613 m. būsimasis dailininkas gyveno Vokietijoje, Breisgau Freiburge pas vyresnį brolį, kuris buvo medžio drožėju. Klodas Lorenas į Romą atvyko ne vėliau 1617 m. ir praleido mieste visą likusį gyvenimą, neskaitant išvykų. 1620−1622 m. mokėsi Neapolyje pas Agostino Tassi mokinį Goffredo Wals, po to Romoje − pas Agostino Tassi. 1625 m. K. Lorenas trumpai buvo grįžęs į Nansi, kur dirbo Lotaringijos hercogystės dvaro dailininko Claude Deruet dirbtuvėse.
1626 m. pabaigoje ar 1627 m. Klodas Lorenas grįžo į Romą. 1629 m. datuojamas pirmasis išlikęs jo dailės darbas „Peizažas su galvijais ir valstiečiais“ (dabar Filadelfijos dailės muziejuje). 1630 m. sukurti pirmasis datuotas jo piešinys ir grafikos kūrinys. Jau būdamas pradėjusiu garsėti peizažistu 1633 m. K. Lorenas priimtas į Romos Šv. Luko akademiją. 1634 m. atliko „Europos pagrobimą“ Prancūzijos ambasadoriui. 1635–36 m. jis paruošė 195 piešinių seriją „Liber Veritatis“ (Britų muziejuje Londone) pagal savo paveikslus. Italijoje K. Lorenas kūrė paveikslus kardinolams Crescenzi, Bentivoglio, Carlo de Medici ir Angelo Giori. Jo užsakovu buvo popiežius Urbonas VIII ir Giulio Rospigliosi (būsimasis popiežius Klemensas IX). Paveikslų užsakė Ispanijos karalius Pilypas IV, Prancūzijos ambasadoriai. 1637 m. publikuota jo ofortų serija „Saliutai“. Viso, daugiausiai iki 1641 m., Klodas Lorenas sukūrė 44 ofortus, kurie populiarino jo vardą Europoje.
Po 1640 m. Klodas Lorenas buvo paveiktas Bolonijos klasikinio baroko dailės, tapytojų Domenikino, Anibalės Karačio. Vienu iš šio periodo kūrybos pavyzdžių yra paveikslas „Ulisas grąžina Chriseidę tėvui“. Tuo metu, kai kūrė Klodas Lorenas, Europos mene dar nebuvo nusistovėjusios peizažo žanro normos, todėl dauguma Loreno peizažų susieti su antikinės mitologijos ar krikščionybės istorijų motyvais, dažnai vaizduojamos antikinių pastatų liekanos. Savo peizažuose K. Lorenas vaizdavo idealų klasikinį pasaulį, kuriame žmonių figūros atlikdavo nereikšmingą vaidmenį. Paveikslų erdvę vienija K. Loreno kūrybai būdingas atidus šviesos vaizdavimas. K. Lorenas susidraugavo su kitu klasikinio baroko prancūzų tapytoju, gyvenusiu Romoje – Nikola Pusenu (1594–1665), nors kūrybiškai dailininkai mažai ką turėjo bendro. 1650 m. K. Lorenas persikraustė į namą Via Paolina (dabar Via del Babuino) gatvėje, kuriame gyveno iki mirties.
Po 1650 m. prasidėjo Klodo Loreno brandžiausias kūrybos laikotarpis. Dailininkas nebuvo vedęs, 1658 m. įsivaikino betėvę mergaitę Agnese (g. 1653 m.), kuri, labai tikėtina, buvo jo nesantuokinė duktė. Labai mažai žinoma apie jo asmenybę. 1663 m. dailininkas sunkiai susirgo ir sudarė testamentą. 1675 m. Joachim von Sandrart menininkų biografijų rinkinyje „Teutsche Academie“ buvo pirmą kartą publikuotos biografinės žinios apie dailininką. Klodas Lorenas mirė 1682 m. lapkričio 23 d. savo namuose Romoje. Iš pradžių palaidotas Trinitá dei Monti bažnyčioje. 1840 m. jo palaikai perkelti į prancūzų San Luigi dei Francesi bažnyčią Romoje. Klodas Lorenas paliko apie 250 paveikslų ir 1300 piešinių. K. Loreno kūryba buvo populiari tarp XVIII a. Anglijos aristokratų, kurie įsigijo daug jo paveikslų. Tokiu būdu Klodas Lorenas paveikė XVIII ir XIX a. Anglijos peizažistus, tarp jų Dž. Konsteblį ir V. Ternerį.
Magda Julin
Biografija
Antverpene vykusiose septintose moderniose 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse švedė dalyvavo dailiojo čiuožimo varžybose. Moterų vienetų varžybose Julin aplenkė visas varžoves ir tapo olimpine dailiojo čiuožimo čempione.
Žiežmarių I tvenkinys
Žiežmarių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, Žiežmarių miesto šiaurinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Kunigo upelį (Strėvos intakas) 1,2 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,17 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 80,9 m. Krantai aukštoki. Pietinis krantas apaugęs medžiais. Pasroviui telkšo kaskada iš 8 nedidelių tvenkinių (0,38 ha, 0,18 ha, 0,18 ha, Žiežmarių II tvenkinys ir dar 4 maži tvenkinėliai). miniatiūra|240px|left|Nuo aukštupio pusės
Clemente Merlo
Klementė Merlo (, 1879 m. gegužės 2 d. Neapolis, Italijos karalystė – 1960 m. sausio 13 d. Milanas, Italija) – italų kalbininkas, romanistas ir dialektologas.
Biografija
Nuo 1920 m. vavovavo „Šveicarijos italų tarmių žodyno“ sudarymui.
K. Merlo 1924 m. įkūrė žurnalą „L’Italia dialettale. Rivista di dialettologia italiana“ („Italijos tarmės. Italų dialektologijos žurnalas“) ir iki mirties buvo jo redaktorius. Nuo 1923 m. buvo Italijos nacionalinės kalbos akademijos narys, o nuo 1938 m. – Prūsijos karališkosios mokslų akademijos narys korespondentas.
Lokonai
Lokonai arba aravakai (Aruák) – viena didžiausių tautų, priklausančių indėnų aravakų tautų būriui. Gyvena Pietų Amerikos šiaurėje, jūrų ir upių pakrantėse – Gajanoje, Suriname, Prancūzijos Gvianoje, vietomis rytų Venesueloje (Bolivare, Amakuro Deltoje). Populiacija – 7000–10 000 žmonių. Vartoja aravakų kalbą (gimtakalbių dabar mažuma), taip pat šneka angliškai, olandiškai, prancūziškai, ispaniškai (priklausomai nuo šalies).
Tradiciniai verslai – lydiminė žemdirbystė (ypač manijokų auginimas), rečiau žvejyba, medžioklė, rankiojimas. Nuo XX a. ėmė dirbti samdomus darbus, miškų kirtavietėse, prekiauti žuvimi.
XVI–XVII a. ispanai ėmė veržtis į aravakų valdomą pietinę Karibų pakrantę. Lokonai sudarė sąjungą su ispanais kovojant prieš karibus (juos rėmė olandai ir britai).
Didelė dalis aravakų metisizavosi, prarado gimtąją kalbą. Dabar aravakų kilmės žmonės sudaro ženklią Gvianos krašto gyventojų dalį.
Paupinės valsčius
Paupinės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Paupinė.
Istorija
Valsčius gyvavo trumpai XX a. tarpukariu.
Bechem United FC
Bechem United Football Club, o trumpiau Bechem United – Ganos futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje šalies lygoje. Įsikūręs Bečeme, Ahafo regione. Namų rungtynes žaidžia Nana Gioburo parko stadione.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1966 m.
Stanislavuvka
Stanislavuvka vadinami kaimai:
Majorunai
Majorunai (iš „upės žmonės“, t. p. maksirona, maksuruna), macesai (sav. matsés), barbudai ( „barzdočiai“) – indėnų tauta, gyvenanti šiaurės vakarų Brazilijoje ir šiaurės rytų Peru. Ši pano tautų grupės tauta įsikūrusi Amazonės aukštupio intako Javari baseine (Amazonės valstija Brazilijoje ir Loreto departamentas Peru). Populiacija skirtingais duomenimis tarp 1200 ir 3200 žmonių. Majorunų kalba priklauso pano kalbų šeimai, taip pat vartoja ispanų, portugalų kalbas. Išlikusi prigimtinė tikyba, dalis – krikščionys.
Nuo XVI a. vid. majorunų žemėse pradėjo rodytis ispanai, daugiausia misionieriai. Maždaug iki 1970 m. buvo karo padėtyje su Peru vyriausybe, prieš majorunus taikyta plataus masto agresija. Jų žemėse pradėta naftos gavyba, kelių tiesimas, pažeidęs majorunų tradicinį gyvenimo būdą.
Gyvena pelkėtuose miškuose upių pakrantėse. Verčiasi rankiojimu, medžiokle, kapline-lydimine žemdirbyste (kukurūzai, manijokai, bananai). Kaip ginklus naudoja lanką su strėlėmis, pučiamąjį vamzdį (matyt, nuo XX a.). Išvystytas nesudėtingas audimo amatas, audžiant mažomis staklėmis iš laukinės medvilnės pluošto. Taip pat pinami krepšiai iš palmių lapų.
Aprangą sudaro strėnraištis arba prikyštė. Buvo paplitęs kūno tatuiravimas ir dažymas, nešiojo vėrinius iš beždžionių dantų, plaukus, nosį, ausis ir lūpas puošė plunksnomis, kriauklėmis ir lazdelėmis, vyrai išsiskusdavo viršugalvio plaukus.
Majorunų giminės linija vedama pagal tėvą.
Naudoja muzikinius instrumentus iš bambuko ir kriauklių. Majorunų tikyba, mitologija menkai ištyrinėta. Būdingas šamanizmas.
Kostia Mušatas
Kostia (Štefanas) ( taip pat - Štefanas iš Ščepenicos) − Moldavijos kunigaikštystės valdovas (gospodaris) 1373−1375 metais.
Biografija
thumb|left|150px|Kostios Mušato kapas Yra prielaida, kad jis buvo Valachijos valdovo Basarabo giminaitis.
1392 dokumente minimas, kas Kostios (Štefano) įsakymu Sirete buvo pastatyta Jono Krikštytojo bažnyčia, kurioje vėliau ji buvo palaidota.
Stanislaviškės
Stanislaviškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Strėvos, prie kelio.
Padmoša (Slanimas)
Padmoša – kaimas vakarų Baltarusijoje, 18 km į pietvakarius nuo Slanimo.
John Mayer
Mayer karjerą pradėjo grodamas daugiausiai akustinį roką, bet vėliau grojęs su tokiais atlikėjais kaip B. B. King, Buddy Guy ir Eric Clapton transformavo savo stilių į artimesnį bliuzui. 2005 m. įkūrė grupę „John Mayer Trio“ su bosistu Pino Palladino ir būgnininku Steve Jordan.
Liubiščycai
Liubi̇̀ščycai – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 7 km į šiaurės rytus nuo Ivacevičų.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Slanimo apskrities Liubiščycų valsčiaus centras. Vėliau minimi 3 kaimai Borkų valsčiuje.
Stanislavuvka (Širvintos)
Stanislavuvka – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Musninkų.
Apple Maps
Apple Maps – žemėlapių ir navigacijos programėlė, veikianti „iOS“, „macOS“, „watchOS“ operacinėse sistemose. „Apple“ ją pristatė 2012 m. rugsėjo 12 d., kartu su nauja „iOS“ versija, kurioje atsisakė anksčiau naudotų „Google Maps“ žemėlapių ir pakeitė juos savais.
Iš pradžių vartotojai skundėsi dėl „Apple Maps“ paslaugos, tvirtino, kad ji teikia neteisingus duomenis ir iškreiptus vaizdus. Nuo to laiko „Apple“ savo žemėlapių programėlę tobulina.
Juodoji Emanuelė 2
Juodoji Emanuelė 2 – 1976 m. Italijoje sukurtas erotinis filmas. Juosta buvo mėginama pakartoti metais anksčiau pasirodžiusios juostos „Juodoji Emanuelė“ sėkmę, tačiau to padaryti nepavyko. Juostoje pagrindinį vaidmenį sukūrė Izraelio aktorė Shulamith Lasri ir tai yra jos vienintelis vaidmuo kine.
Turinys
Populiari manekenė Emanuelė Ričmond, praradusi atmintį, gydoma vienoje Manhatano klinikų nuo amnezijos. Ją prižiūrintis psichiatras Polas specialiai skiria jai didelį dėmesį, kad sužadinti savo žmonos pavydą. Jis lanko Emanuelės tėvą, vyrą, fotografą, su kuriuo ši dirbo, tačiau kiekvieno jų papasakota istorija skiriasi nuo Emanuelės prisiminimų nuotrupų...
Petras II (Moldavija)
Petras III (mirė 1452) − Moldavijos kunigaikštystės gospodaris nuo 1447 metų liepos 13 d. iki rugsėjo 15 d. ir nuo 1449 metų kovo 23 d.
Biografija
Aleksandro Gerojo ir Marinos sūnus, Iljos I ir Štefano II brolis.
Buvo vedęs Janko Chuneduaro seserį.
Tapo gospodariumi Vengrijai palaikant.
Jo valdymo metu vengrai užėmė Kaliją.
Nuorodos
https://ro.wikipedia.org/wiki/Petru_al_III-lea
Walter Jakobsson
Walter Jakobsson (1893 m. birželio 7 d. – 1938 m. balandžio 14 d.) – Suomijos dailiojo čiuožimo sportininkas ir teisėjas, olimpinis ir daugkartinis pasaulio čempionas. Varžėsi porų čiuožimo kategorijoje kartu su žmona Ludowika Jakobsson.
Biografija
1910 m. Jakobsson tapo Suomijos vienetų čempionu. 1910 m. debiutavo pasaulio čempionate, kuriame su Ludowika Jakobsson pelnė sidabro medalius. 1911 m. Suomijos porinio čiuožimo nacionaliniai čempionai. Tais pačiais metais vykusio pasaulio čempionato aukso medalininkai.
Antverpene vykusiose septintose moderniose 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse suomiai dalyvavo dailiojo čiuožimo varžybose. Porų varžybose Jakobsson duetas aplenkė visus varžovus ir tapo olimpiniais dailiojo čiuožimo čempionais.
1923 m. pelnė trečiąjį pasaulio čempiono titulą. 1924 m. žiemos olimpinių žaidinių vicečempionas. 1928 m. žiemos olimpiadoje užimta 5-a vieta.
Nuo 1920 m. iki 1936 m. teisėjavo visose olimpinėse žaidynėse.
Jorko kyšulys
Jorko kyšulys (Keip Jorkas, ) – kyšulys Australijoje, Kvynslando šiaurėje, Jorko Kyšulio pusiasalio šiauriniame gale, išsišaunančiame į Toreso sąsiaurį. Ilgis apie 25 km, plotis 19 km. Tai šiauriausias Australijos žemyno taškas.
1770 m. Džeimso Kuko pavadintas Jorko kunigaikščio princo Edvardo garbei.
Stanisloviškės
Stanisloviškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Visalaukės IV.
Lietuvos futbolo varžybos 1976 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1976 m.
Pirmasis etapas
Iš pradžių pirmenybės vyko dviejose grupėse vieno rato sistema.
Antrasis etapas
Po 4 stipriausias grupių komandas žaidė bendrame turnyre dėl aukščiausių apdovanojimų, o likusios komandos tęsė kovas pradinėse grupėse.
Finalas
Snaiperiai:
„Žalgirio“ taurė
Pereinamosios rungtynės:
A grupė
„Žalgirio“ zonoje stipriausios komandos buvo Kibirkštis Vilnius, Pilėnai Kaunas, Sirijus Klaipėda, Elnias Šiauliai ir KN Panevėžys, o „Nemuno“ zonoje – Automobilininkas Jonava, Tarybų Lietuva Kalvarija, Montuotojas Mažeikiai ir Lokomotyvas Radviliškis.
Džodžis Endo
Džodžis Endo (, g. 1953 m. lapkričio 16 d. Kudžio mieste) – Japonijos politikas, nuo 2014 m. kovo 26 d. einantis Kudžio miesto mero pareigas. Mėgsta lipti į kalnus.
1977 m. baigė studijas Čūo universiteto teisės fakultete.
1977 m. tapo Ivatės prefektūros tarybos nariu.
2014 m. kovo mėn. išrinktas Kudžio miesto mero pareigas, 2018 m. perrinktas antrai kadencijai.
Rygos taikos sutartis (1921)
Situacija Lenkijoje po Pirmojo pasaulinio karo ir Lenkijos-sovietų karas
Vykstant Rusijos pilietiniam karui Lenkija, vadovaujama Juzefo Pilsudskio, siekė susigrąžinti dalį buvusios Lenkijos ir Lietuvos valstybės teritorijų, kurios padalijimų metu buvo okupuotos Rusijos imperijos.
Tuo tarpu daugelis sovietų Rusijos vadovų norėjo atremti Pilsudskio puolimą Ukrainoje karine jėga. Lenkiją sovietai laikė „revoliucijos sausumos tiltu į Vakarų Europą“. Prasidėjo Lenkijos-sovietų karas, kurio baigtį nulėmė lenkų pergalė Varšuvos mūšyje (1920 m.). Galiausiai, abi pusės ėmė siekti užbaigti konfliktą. Tolesnės karinės nesėkmės po pralaimėjimo prie Varšuvos privertė sovietus pradėti derybas dėl taikos sutarties. Lenkai, spaudžiami Tautų Sąjungos, taip pat norėjo derėtis. Karo metu Lenkijos kariuomenė aneksavo didžiąją dalį ginčytinų teritorijų, bet artėjo prie išsekimo. 1921 m. kovo 18 d. pasirašyta Rygos taika tarp Lenkijos ir Rusijos, užbaigusi konfliktą.
Sąlygos
Sutartį sudarė 26 straipsniai. Lenkija turėjo gauti piniginę kompensaciją (30 milijonų rublių aukso) už ekonominį indėlį į Rusijos imperiją po Lenkijos padalijimų. Pagal 14 straipsnį Lenkija taip pat turėjo gauti geležinkelių inventoriaus (lokomotyvus, riedmenis ir kt.), kurio vertė siekė 29 milijonus aukso rublių. Rusija turėjo atiduoti meno kūrinius ir kitą Lenkijos nacionalinį turtą, išvežtą iš Lenkijos teritorijos po 1772 m. (Jogailaičių gobelenai ir Zaluskių biblioteka). Abi šalys atsisakė reikalauti kompensacijos už karą. 3 straipsnyje buvo nustatyta, kad Lenkijos ir Lietuvos sienų klausimus spręs pačios konfliktuojančios valstybės. 3 straipsnyje Rusija ir Ukraina atsisakė visų teisių į teritorijas vakarinėje sienos, nustatytos šio sutarties 2 straipsnyje, pusėje. Lenkija atsisakė visų teisių į Ukrainos teritorijas rytinėje sienos pusėje. 6 straipsnis leido asmenims, esantiems abiejose naujosios sienos pusėse, pasirinkti pilietybę. 7 straipsnyje skelbiama abipusė garantija, kad visoms tautoms bus leista „laisvai intelektualiai vystytis, vartoti savo kalbą ir išpažinti religiją“.
Pasekmės
kairėje|miniatiūra|250x250px|Lenkija, sudarius Rygos taiką. Tamsiau pažymėtos [[Abiejų Tautų Respublika|ATR teritorijos iki padalijimų]] Sąjungininkų valstybės iš pradžių nenorėjo pripažinti sutarties, kuri buvo sudaryta joms nedalyvaujant. Pokario konferencijose manyta, jog Lenkijos ir Rusijos siena turinti eiti Kerzono linija, o Lenkijos teritorijos riba, nustatyta sutartyje, buvo apie 250 km į rytus nuo jos. Vis dėlto, Prancūzijos parama Lenkijai lėmė tai, kad 1923 m. kovo mėn. šią sieną pripažino Prancūzija, Jungtinė Karalystė, Italija ir Japonija, o balandį – JAV.
Lenkijoje Rygos taika nuo pat pradžių buvo kritikuojama. Sutartis laikyta trumparegiška, teigta, kad dauguma Lenkijos pergalių per karą liko neišnaudotos taikos derybų metu. Juzefas Pilsudskis Rygos derybose dalyvavo tik stebėtojo teisėmis ir pavadino sudarytą sutartį „bailia“. Pilsudskis manė, kad susitarimas yra trumparegiškas politinis sprendimas, Lenkijai apleidžiant sąjungininkus Ukrainoje. 1921 m. gegužės 15 d. jis atsiprašė Ukrainos karių per vizitą internavimo stovykloje Kališe. Sutartis iš dalies prisidėjo prie jo plano sukurti Lenkijos vadovaujamą Rytų Europos „Intermariumo“ federaciją žlugimo, nes kai kurios federacijos teritorijos dalys buvo perduotos sovietams.
Sovietų vadovo Lenino sutartis taip pat netenkino, nes privertė atsisakyti planų išplėsti sovietinę revoliuciją į vakarus.
Baltarusijos ir Ukrainos nepriklausomybės judėjimai šią sutartį vertino kaip nesėkmę. Keturi milijonai ukrainiečių ir daugiau nei milijonas baltarusių gyveno Lenkijai priklausančiose teritorijose. Remiantis vienu skaičiavimu, tik 15 % rytų Lenkijos gyventojų buvo lenkų tautybės. Naujoji sutartis pažeidė Lenkijos karinio aljanso su Ukrainos Liaudies Respublika, vadovaujama Simono Petliūros, sąlygas (Varšuvos sutartis), kurios draudė sudaryti vienašališką taiką. Tai pablogino Lenkijos ir ukrainiečių (palaikiusių Petliūrą) santykius. Ukrainiečiai manė, kad Lenkija išdavė sąjungininkę Ukrainą. Tuo vėliau pasinaudojo Ukrainos nacionalistų organizacija, tai prisidėjo prie didėjančios įtampos ir lenkų žudynių ketvirtame ir penktajame dešimtmetyje. Iki 1921 m. pabaigos dauguma Lenkijos sąjungininkų Ukrainoje, Baltarusijoje ir Rusijos baltųjų pajėgų buvo sunaikintos sovietų pajėgų arba kirto sieną į Lenkiją ir nusiginklavo.
Pasak baltarusių istoriko Andriaus Savčenko, naujoji rytinė Lenkijos siena buvo „kariniu požiūriu nesaugi ir ekonomiškai neperspektyvi“. Taip pat ji kėlė etninius neramumus, nes susidariusios mažumos Lenkijoje buvo per didelės, kad jas būtų galima ignoruoti ar nutautinti, ir per mažos, kad gautų norimą autonomiją.
Sutarties panaikinimas
Nors Rygos taika lėmė dviejų dešimtmečių sovietų ir lenkų santykių stabilizavimąsi, konfliktas atsinaujino per sovietų invaziją į Lenkiją Antrojo pasaulinio karo metu. Sutartis buvo panaikinta, kai sąjungininkai nusprendė dar kartą pakeisti Lenkijos sienas ir perkelti gyventojus.
Nerijus Baublys
Biografija
Autorius piešia nuo 11 metų. Pirmasis mokytojas tapytojas Kazimieras Naruševičius paskatino stoti į meno mokyklą. 1991 m. baigė Panevėžio dailės mokyklą. 2001 m. baigė Vilniaus dailės akademiją, įgijo vitražo specialybės magistro laipsnį. Nuo 2013 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Albumai
2016 m. autorius ir jo darbai pristatomi Rimanto Dichavičiaus chrestomatijoje „Laisvės paženklinti“ III tomas.
2016 m. vitražas „Šv. Jurgis ir drakonas“ pristatomas Trakų istorijos muziejaus albume „Šventasis Jurgis – (ne)užmirštas Lietuvos globėjas“.
Homburgas
thumb|right|200px|JAV žurnalistas Robert Ewing (1859-1931) su homburgu (1914 m.) Homburgas – kieto fetro skrybėlė, kurios viršus apačioje turi juostą, o viršuje – išilginį įdubimą, o kietų brylių kraštai užlenkti į viršų. Iš pirmo žvilgsnio primena fedoras ar trilbius, bet šie yra minkštos skrybėlės su lanksčiais bryliais, o jų viršus gali būti įlenkiamas norimose vietose.
Homburgai daromi iš fetro, gali turėti plunksną. Homburgai gaminami įvairių spalvų, bet populiariausi juodi, pilki ir rudi. Anksčiau homburgai buvo labai populiarūs kaip ir fedoros bei trilbiai.
Šio stiliaus skrybėles pradėjo gaminti Bad Homburge (Vokietija) buvusiame Filipo Miokelio (Phillip Möckel) skrybėlių fabrike. Jų populiarumas labai pašoko, kai Homburge 1882 m. rugpjūčio 29 d. apsilankė tuometinis Didžiosios Britanijos sosto įpėdinis, būsimasis karalius Eduardas VII. Jis pamatė, kad jo pusbrolis kaizeris Vilhelmas II prie medžioklinio kostiumo užsidėjęs žalią homburgą, ir Miokelio fabrike užsisakė sau tradicinės pilkos spalvos homburgą. Kai būsimasis karalius grįžo į Angliją, joje homburgai tapo madingais ir ėmė išstumti iki tol itin paplitusius katiliukus ir cilindrus.
Oficialumo požiūriu homburgai yra laikomi žemesniais už cilindrus, bet viršesniais už katiliukus ar fedoras.
Staniškė
Staniškė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Luokės.
Ludowika Jakobsson
Ludowika Jakobsson (1884 m. liepos 25 d. – 1884 m. lapkričio 1 d.) – Vokietijos-Suomijos dailiojo čiuožimo sportininkė ir teisėja, olimpinė ir daugkartinė pasaulio čempionė. Varžėsi porų čiuožimo kategorijoje kartu su vyru Walter Jakobsson.
Biografija
1910 m. debiutavo pasaulio čempionate, kuriame su Walter Jakobsson pelnė sidabro medalius. 1911 m. Suomijos porinio čiuožimo nacionaliniai čempionai. Tais pačiais metais vykusio pasaulio čempionato aukso medalininkai ir moterų vienetų bronzos medalininkė.
Antverpene vykusiose septintose moderniose 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse suomiai dalyvavo dailiojo čiuožimo varžybose. Porų varžybose Jakobsson duetas aplenkė visus varžovus ir tapo olimpiniais dailiojo čiuožimo čempionais.
1923 m. pelnė trečiąjį pasaulio čempionės titulą. 1924 m. žiemos olimpinių žaidinių vicečempionė. 1928 m. žiemos olimpiadoje užimta 5-a vieta.
1936 m. teisėjavo olimpinėse žaidynėse.
Salako valsčius
Salako valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Salakas.
Fedora (skrybėlė)
thumb|right|200px|Fedora thumb|right|200px|Būdingas fedoros nešiojimo būdas Fedora – minkšta fetrinė skrybėlė su vidutinio pločio bryliais. Fedoros viršus įdubęs, priekyje iš abiejų pusių įspaustas, todėl žiūrint iš viršaus atrodo trikampis. . Paprastai viršus turi juostą.
Į fedorą panaši skrybėlė yra trilbis (trilby), tačiau jos brylius siauresnis, o užpakalinė bryliaus dalis užriesta aukštyn.
Pavadinimas fedora jau buvo žinomas 1891 m. Pirmaisiais XX a. metais fedoros buvo tik moteriškos skrybėlės, bet apie 1919 m. fedoros pasidarė ir vidutinės klasės vyrų skrybėlė. 3-iojo dešimtmečio pradžio fedoros labai išpopuliarėjo ir išstūmė panašius homburgus.
Istorija
Tapusi ir vyriška skrybėle fedora buvo populiari miestuose už stilingumą ir gebėjimą apsaugoti nuo blogo oro. Jau nuo XX a. pradžios fedoras ėmė nešioti Haredi ir kitų ortodoksinių judaizmo šakų atstovai. Juodas fedoras jie nešioja iki šiol.
Fedoros neretai asocijuojasi su JAV sausuoju įstatymu, Didžiąja depresija ir tų laikų gangsteriais bei juos gaudžiusiais detektyvais. Holivudo filmuose fedoros pasidarė būdinga tipiško privataus detektyvo aprangos dalimi. Nuotykiniuose filmuose fedoros patogios tuo, kad gana platūs jų bryliai pakankamai slepia veidą, todėl aktorius galėjo pakeisti kaskadininkai ir likti neatpažinti.
JAV rytinėje pakrantėje fedora (kaip ir katiliukas) buvo populiari nuo 3-iojo dešimtmečio pradžios iki 7-ojo dešimtmečio vidurio. Tuo tarp Vakarų pakrantėje, pasižyminčioje mažiau formalia apranga, fedorų populiarumas ėmė smukti dar 6-ojo dešimtmečio pabaigoje.
8-ojo dešimtmečio pradžioje fedoros buvo laikomos mirusia mada, jas dėvėdavo tik vyresni ir/ar labiau tradicinę aprangą nešioję vyriškiai. Paskutiniais metais fedoros ima atgimti, tačiau kur kas spalvingesnės, kartais – languotos.
Kinijos futbolo varžybos 2018 m.
Kinijos futbolo varžybos 2018 m.
Dalyviai
<...>
Komandų rikiuotė
Legenda:
Pateko į 2019 m. AFC čempionų lygą (nuo grupių etapo)
Pateko į 2019 m. AFC čempionų lygą (nuo atkrintamųjų)
Iškrito į 2019 m. China League One
Eugenijus Nalevaika
Eugenijus Nalevaika (g. 1960 m. rugpjūčio 10 d., Kaune) – dailininkas akvarelininkas, tarptautinių akvarelės bienalių "Baltijos tiltai. Baltic Bridges" iniciatorius ir organizatorius.
Biografija
1978 m. baigė J. Naujalio vidurinę meno mokyklą. 1979-84 m. studijavo tuometiniame Valstybiniame dailės institute Kaune (dabar - Vilniaus dailės akademijos Kauno fakultetas) ir įgijo dailininko apipavidalintojo kvalifikaciją. Nuo 1984  m. rengia personalines ir dalyvauja grupinėse parodose Lietuvoje bei užsienyje, yra akvarelininkų grupės „AQUA 12“ narys.
Jundzilai
Jundzilai – kaimas vakarų Baltarusijoje, 15 km į rytus nuo Ružanų.
Eugenijus Nalevaika
Biografija
Nuo 1990 m. priklauso Lietuvos dailininkų sąjungai (LDS), 1996-2008 m. buvo LDS Kauno skyriaus pirmininku, nuo 2008 m. pabaigos iki 2012 m. gegužės buvo LDS pirmininku, nuo 2017 m. - LDS Kauno skyriaus pirmininkas; VDA Kauno fakulteto lektorius.
Jundzilai
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras Slanimo apskrities Ružanų valsčiuje. Kurį laiką minimas ir Jundzilų valsčius.
Eugenijus Nalevaika
Svarbiausios personalinės parodos
1990 – Dailininkų sąjungos Kauno skyriaus parodų salėje, Kaune
1991 – Lietuvių bendruomenės namuose, Hamiltone, Kanadoje
1999 – galerijoje „Kauno langas“, kartu su J. Kaubriu, Kaune
2000 – galerijoje „Podbrzezie“, Krokuvoje, Lenkijoje
2000 – „POSTakvarelės“, LDS Kauno skyriaus galerijoje "Meno parkas", Kaune
2006 – galerijoje „Y“, Tartu, Estijoje
2007 – Polocko paveikslų galerijoje, Baltarusijoje
2009 – Akwarele galerijoje Chlodna 20, Suvalkuose, Lenkijoje
2009 – Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejuje, Vilniuje
2009 – Ryšių istorijos muziejuje, Kaune
2010 – personalinė paroda „fragmENtai“ LDS galerijoje Pamėnkalnio g., Vilniuje (Tarptautinės akvarelės bienalės „Baltijos tiltai“ metu).
2011 – galerija „Laiptai“, Šiauliuose
2013 – ADO Galera, Alytuje
2015 – akvarelės paroda „Andante“, Nacionalinio M. K. Čiurlionio dailės muziejaus A. K. Jonyno galerijoje, Druskininkuose
2017 – akvarelės paroda „Be personažo“, J. Miltinio dramos teatre, Panevėžyje
2020 – jubiliejinė paroda „Mažiau yra daugiau" galerijoje „Meno parkas", Kaune
2020 – akvarelės paroda „Šviesos spalva" Anykščių angelų muziejuje - sakralinio meno centre (8-osios tarptautinės akvarelės bienalės „Baltijos tiltai. Fabula“ programos dalis)
Svarbiausios grupinės parodos
1985 – Lietuvos akvarelininkų paroda, Budapešte, Vengrijoje
1987 – 8-oji visasąjunginė akvarelės paroda, Leningradas, Rusija.
1989 – Pabaltijo akvarelės trienalė, Ryga, Latvija (diplomas).
1992 – Pabaltijo akvarelės trienalė, Rygoje, Latvijoje
1995 – grupės “AQUA 12” paroda, galerija “Arka”, Vilniuje
1996 – akvarelių paroda Nacionalinio M. K. Čiurlionio dailės muziejaus Kauno paveikslų galerijoje
1997 – Tarptautinė tradicinės ir netradicinės akvarelės paroda, Klaipėdoje
1999 – Tarptautinė akvarelės paroda, Klaipėdoje
2000 – „Vanduo ir spalva“, LDS galerijoje, Kaune
2000 – „Kauno galerija pristato: akvarelistai iš Kauno“, galerija „Podbrzezie“, Krokuva, Lenkijoje
2003 – Kauno menininkų paroda „Iš pirmo žvilgsnio“, Meno centras TPK „Centre Cultural Tecla Sala“, Barselona, Ispanijoje
2003 – „Poezija ir akvarelė“, Fiera di Monzona, Italija.
2003 – Tarptautinė akvarelės paroda, Klaipėdoje
2004 – Tarptautinė akvarelės paroda, Plungėje
2004 – Tarptautinė akvarelės paroda, Aalborg, Danijoje
2005 – „Realybė – Abstrakcija 7“, Lietuvos dailininkų paroda, Bordeaux, Prancūzijoje
2006 – Tarptautinė akvarelės paroda „Baltijos tiltai“, Nacionalinio M. K. Čiurlionio dailės muziejaus M. Žilinsko dailės galerijoje, Kaune
2008 – „Aquarelissimo”, grupės „AQUA 12“ parodos Vilniaus Rotušėje ir galerijoje „101“ Kaune