cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neolitas
Žemdirbystė
Baigiantis paskutiniam ledynmečiui, Artimuosiuose Rytuose susiformavo palankus klimatas: sausos vasaros, lietingos ir šiltos žiemos. Tokiomis sąlygomis gausiai vešėjo laukiniai kviečiai ir miežiai, kurių maistingus grūdus žmonės rinko. Pamažu žmonės patys išmoko primityviai įdirbti žemę ir užsiauginti javų. Atsirado naujas verslas – žemdirbystė. Žemę dirbantys žmonės turėjo nuolat ją prižiūrėti, todėl pasikeitė gyvenimo būdas – jie tapo sėslūs. Buvo prijaukinti šunys, avys ir ožkos.
Per kelis tūkstančius metų žemdirbystė iš Artimųjų Rytų pasiekė Europą. Plito lėtai ir įvairiose pasaulio vietose atsirado skirtingu laiku.
Gyvulininkystė
Tuo pačiu metu imta jaukinti laukinius gyvūnus. Medžioklėje sugautus jauniklius parsinešdavo namo, su jais žaisdavo vaikai. Ilgainiui gyvūnai prarado baikštumą ir priprato prie žmonių, užaugę atsivesdavo jauniklių. Pirmasis prijaukintas šuo, kuris saugojo žmogų nuo žvėrių ir priešų, padėjo medžioklėje, vėliau avys, ožkos, galvijai ir kiaulės. Iš pradžių gyvulius žmonės augino mėsai, paskui pradėjo naudoti jų vilnas, melžti. Taip atsirado gyvulininkystė.
Druskininkas
Druskininkas – Lenkijos ir Abiejų Tautų Respublikos centrinės valdžios pareigūnas, nepriklausęs pagal pareigas Senatui. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje tokių pareigų nebuvo.
Pareigybės istorija
Pareigybė buvo nenuolatinė, susijusi su valstybės ūkiniais ir finansiniais įsipareigojimais. Pirmuoju Krokuvos druskų kasyklų druskininku 1368 m. karalius Kazimieras Didysis paskyrė žydų bankininką Levko.
Pareigūnas kontroliavo karališkasias druskų kasyklas ir druskos vyryklas, vėliau ir kalnakasybos versloves. Pagrindinė jo pareiga buvo parduoti iškastą druską, prižiūrėti, kad druskos kasimas liktų valstybės monopoliu, tvarkyti kasyklų finansus ir mokėti atlyginimus šachtininkams. Atidarydamas naują kasyklą ar šachtą druskininkas galėjo tikėtis karaliaus privilegijų. XVII a. Abiejų Tautų Respublikos Seimas išplėtė druskininko pareigas, atiduodamas jam ir druskos tiekimą bei parduotuves.
Svarbiausios buvo Veličkos ir Bochnijos druskos kasyklos Mažojoje Lenkijoje, Staropolsko ekonominio rajono ir Olkušo rūdos kasyklos.
Azerbaidžano futbolo sistema
Azerbaidžano futbolo pagrindinė kontroliuojanti organizacija – Azerbaidžano futbolo federacijų asociacija (Azərbaycan Futbol Federasiyaları Assosiasiyası), kontroliuojanti, taip pat organizuojanti Azerbaidžano futbolo čempionatą (aukščiausios ir pirmosios lygų varžybas) bei taurės varžybas. Futbolo asociacija įkurta 1992 m., nuo 1994 m. ji yra FIFA ir UEFA nare.
Azerbaidžano futbolo sistemoje žaidžiantys klubai dalyvauja šiuose turnyruose:
Nuorodos
Azerbaijani football league system Система футбольных лиг Азербайджана Система футбольних ліг Азербайджану
Obelų Ragas
Obelų Ragas – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiauriniame pakraštyje, prie Žeimenio ežero šiaurės vakarų pakrantės. 5,5 km į šiaurės rytus nuo Kaltanėnų. Šalia kaimo auga saugomas Obelų Rago trylikamienis kadagys.
Katkūnai
Katkūnai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Joniškėlio.
Etilacetatas
Etilacetatas (paprastai trumpinamas EtOAc ar EA) – organinis junginys, kurio formulė yra CH3COOCH2CH3. Šis bespalvis skystis turi būdingą saldų kvapą. Naudojamas kaip tam tikri klijai ar nagų lako valikliai. Etilo acetatas yra esteris, gaunamas iš etanolio ir acto rūgšties. Naudojamas kaip tirpiklis.
Naudojamas maisto pramonėje, jo E numeris – E1504. Etilacetatas naudojamas kaip tirpiklis kavos pupelių ir arbatžolių dekafeinizavimui. Jo būna saldainiuose, kvepaluose, kai kuriuose vaisiuose.
Nepalas
Nepalo Federacinė Demokratinė Respublika – valstybė Azijos pietuose, Himalajų kalnuose. Šiaurėje ribojasi su Kinija (Tibetu), pietuose – su Indija. Sostinė Katmandu yra didžiausias miestas šalyje. Valstybinė kalba – nepaliečių, valiuta – Nepalo rupija (NPR).
Nepalas yra kultūriškai ir kalbiškai nevienalytė valstybė. Šalyje priskaičiuojama kelios dešimtys etninių grupių, turinčių savitus papročius, kalbą. Vyraujanti religija yra hinduizmas, bet stiprios ir budizmo tradicijos. Pietuose esanti Lumbinio vietovė, Budos Siddhartha Gautama gimtinė, gausiai lankoma budistų piligrimų.
Istoriškai Nepalas susidėjo iš daug mažų karalysčių. Šiuolaikinė valstybė buvo suformuota šacho Prithvi Narayan, kuris suvienijo šalį 1768 m. gruodžio 21 d. Iki 2008 m., kada valdymo forma buvo pakeista į federalinę demokratinę respubliką, Nepalas buvo karalystė.
Pietų Azijos subregionas. Etimologija
Nepalas – kultūrinis-istorinis Pietų Azijos subregionas, kuris dėl istorinių aplinkybių liko nepriklausomas ir neprijungtas prie Indijos. Jo pavadinimas kildinamas iš nevarų kalbos (bhasa Nepal), mat seniau Nepa buvo vadinamas slėnis, kuriame buvo sostinė Katmandu. Vėliau šis pavadinimas prigijo visai šaliai.
Istorija
Nepalo istorija yra neatskiriama nuo visos Pietų Azijos istorijos. I tūkst. pr. m. e. viduryje, mahadžanapadų laikais, Pietinė Nepalo dalis buvo valdoma keleto skirtingų karalysčių, kurių svarbiausia buvo Šakja, spėjama Budos gimtinė. Miestas, kur gimė Buda, yra prie pat dabartinės Indijos ir Nepalo sienos. Dėl to yra išlikę įrašai, kad Indijos karalius Ašoka lankėsi šiose vietose III a. pr. m. e.
Kalnuotos (šiaurinės) Nepalo sritys tuo metu buvo valdomos pusiau legendinės Kiratų dinastijos, duomenys apie kurią yra labai prieštaringi. Jų valdymo laikas yra laikomas 800 m. pr. m. e. – 300 m.
Apie III a. Nepale prasidėjo nauja Ličhavų dinastija, kurios protėviai buvo indoarijai iš vakarų. Bėgdami nuo Maurjų imperijos grėsmės, jie apsigyveno Nepale ir vėliau tapo jo valdovais. Žymiausias Ličhavų valdovas buvo Manadeva, kurio laikais suklestėjo šalies kultūra, menas, ekonomika.
Nuo 896 m. į valdžią atėjo nauja giminė, iki tol vaidinusi svarbų vaidmenį Nepalo karalystėje. Tai buvo nevarų kilmės Thakuri dinastija. Ji valdė iki pat XII a. Tuo metu šalies sostine tapo Katmandu. XI a. šalis patyrė tuometinių imperijų agresiją ir buvo labai nusiaubta.
XVIII a. vienos iš mažų karalysčių, – Gurkhos, – valdovas, Prithivis Narajanas suvienijo visą šalį, 1768 m. sukurdamas dabartinį Nepalą. Jo pradėta dinastija vadinta Šachų dinastija, nes jos valdovai tituluodavosi šachais. Narajano laikais Nepalas agresyviai veržėsi į Indiją, Tibetą. Taip buvo sukurtas Didysis Nepalas, kuris valdė dar ir Sikimą bei dab. Utarakhandą.
Pralaimėjęs Anglų-Nepalo karą, 1816 m. Nepalas Sugauli sutartimi neteko daugybės teritorijų, kurios nuo tada priklauso Indijai. Už šias teritorijas Nepalas įgijo autonomiją, kuri nulėmė tai, kad jis atskirai nuo Indijos išsikovojo nepriklausomybę.
1846 m. Nepale įvykus perversmui, į valdžią atėjo Rana giminė, kurie nustūmė karalius į antrą planą ir šalį valdė kaip Ministrų pirmininkų dinastija. Šalis tuo metu buvo pavaldi britams. Tuo metu Nepalas pradėjo draugiškus santykius su Britanija, padėdamas jiems malšinti sukilimus Britų Indijoje.
1923 m. Nepalui buvo suteikta nepriklausomybė, pradėtos demokratinės reformos.
1996 m. įsikišus maoistams, Nepale prasidėjo pilietinis karas, baigęsis 2006 m., tačiau jo pasekmės jaučiamos iki šiol. 2007 m. gruodį Nepale prasidėjo oficialus perėjimas į parlamentinę demokratiją, monarchija liovėsi egzistavusi.
Politinė sistema
thumb|right|280px|Nepalo parlamento rūmai. 1990 m. Nepalo valdymo forma buvo reformuota iš iki tol egzistavusios absoliučios monarchijos į konstitucinę monarchiją, įkurtas dviejų rūmų parlamentas, ministro pirmininko pareigybė. Nuo 1996 iki 2006 m. Nepalas kentėjo nuo Pilietinio karo tarp vyriausybinių pajėgų ir Nepalo Komunistų partijos (maoistų) partizanų. Tai iššaukė dar vienas reformas, buvo priimta nauja laikina Konstitucija, o 2007 m. gruodžio 28 d. Laikinasis parlamentas paskelbė, kad Nepalas tampa federaline demokratine respublika. Pirmas Steigiamojo susirinkimo susitikimas tai oficialiai įgyvendino 2008 m. gegužės 28 d. Politinis režimas - demokratija.
Pagal lig šiol galiojančią 2006 m. laikiną Konstituciją, šalies vadovas yra prezidentas, jo pavaduotojas – viceprezidentas, vykdomosios valdžios (ministerijų) vadovas – ministras pirmininkas. Visi šie asmenys renkami netiesioginiuose rinkimuose specialios rinkimų komisijos. Įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso vienų rūmų parlamentui, turinčiam 601 vietą. Parlamento nariai renkami visuotiniuose rinkimuose. Daugumą jame po 2008 m. rinkimų turėjo koaliciją sudariusios komunistinės pakraipos partijos, tarp kurių didžiausia Nepalo komunistų partija. Šiuo metu parlamentas yra paleistas, 2012 m. lapkričio gale vyks nauji rinkimai.
Administracinis suskirstymas
Nepalas yra suskirstytas į 14 zonų (अञ्चल ančal), kurios dalinamos į 75 rajonus (जिल्ला, džila). Pastaruoju metu zonos grupuojamos į 5 vystymo regionus (विकास क्षेत्र).
Nepalo zonos:
Geografija
left|200px|thumb|[[Everestas]] thumb|300px|Nepalo topografija thumb|300px|Nepalo upės ir miestai
Nepalo ilgis – 650 km, plotis – 200 km, plotas – 147,181 km².
Nepalas – kalnų valstybė. Jis visas patenka į Himalajų ekosistemą, todėl jo geografija ir gamta yra visiškai apspręsta šio faktoriaus. Kaip ir kitas Himalajų teritorijas (Butaną, Sikimą, Utarakhandą), jį sudaro trys iš šiaurės į pietus išsidėstę pagrindiniai gamtiniai regionai, skirtingi savo klimatu, gamta ir gyvenimo sąlygomis.
Šiauriausia Nepalo gamtinė juosta (Parbat) sutampa su Aukštųjų Himalajų kalnagūbriu, kurių aukštis kai kur siekia virš 7 km. Šioje juostoje yra 8 iš 10 aukščiausių pasaulio kalnų, tarp jų ir aukščiausias pasaulio kalnas – Everestas (8,848). Aukštikalnių klimatas ypač atšiaurus, čia laikosi amžinas įšalas, ledynai. Šioje gamtinėje juostoje išskiriamos trys iš penkių Nepalo klimato juostos: šaltoji (2400 m. – 3600 m.), subarktinė (3600 m. – 4400 m.) ir arktinė (virš 4400 m.). Nepaisant atšiauraus klimato, aukštyje iki 4500 m. dar yra gyvenama. Himalajuose yra įsiterpę dalinai tinkami žemdirbystei aukštumų slėniai, tarp kurių svarbiausi Humla, Džumla, Manangas, Khumbu, Tamuras, Arunas, Dolpo, Mustangas (pastarieji du geografiškai jau priklauso Transhimalajinei zonai, t. y. Tibeto plynaukštei).
Didžiąją dalį Nepalo sudaro taip vadinamos „vidurio kalvos“ (Pahar), sutampančios su Mahabharatos kalnagūbriu. Tai – tankiausiai gyvenama krašto dalis, apaugusi miškais. Klimato požiūriu – tai vidutinė klimato juosta (aukštis 1200 m. – 2400 m.). Šiai gamtinei zonai būdingi penki metų laikai: vasara, musonų, ruduo, žiema ir pavasaris.
Vidurio kalvų regioną išraižę upės, didžiausios jų prasidedančios Aukštuosiuose Himalajuose ir tekančios į pietus. Didžiosios Nepalo upės pasiekia Indiją, dauguma jų įteka į Gangą. Iš vakarų į rytus yra šios didžiosios upės. Sarda (vietinis pavadinimas Mahakali) sudaro Nepalo vakarinę sieną su Indija. Gogra (vietinis pavadinimas Karnali) išteka netoli šventojo Kailašo kalno ir Indijos teritorijoje susijungia su Sarda. Gandakas (vietinis pavadinimas Narajani) susidaro susijungus septynioms Himalajų upėms. Kosis irgi susidaro susijungus septynioms upėms, dėl to dar vadinamas Sapta Koši.
Be keturių didžiųjų upių baseinų yra ir taip vadinamos antrosios kategorijos upės, prasidedančios Mahabharatos kalnagūbryje, pvz., Raptis. Nė viena Nepalo upė nėra pastoviai laivuojama. Upių dėka vidurinių kalvų regione susidarę derlingi kalvų apsupti slėniai, kuriuose tankiai gyvenama, įmanoma žemdirbystė. Svarbiausi Nepalo slėniai (Katmandu, Pokhara ir daugybė kitų.
Pietuose himalajus apjuosia Šivaliko kalnagūbris, nesiekiantis 1500 m aukščio. Keliose vietose tarp jo ir Mahabharatos kalnagūbrio susidaro siauri ir ilgi slėniai: vadinamieji vidiniai terajai: Džogbudha (Dadeldhura rajonas), Surkhetas (Surkheto rajonas), Dangas, Deukhuris (Dang Deokhuri rajonas), Čitvanas – (Čitvano rajonas), Kamala (Udyapur rajonas), Marin Khola (Sindhuli rajonas). Piečiau Šivaliko pereinama į tropiniu klimatu pasižyminčią terajų gamtinę zoną, kuriai būdingas (sub-)tropinis klimatas. Ilgą laiką tai buvo svarbi buferinė zona tarp Himalajų ir Indijos, tankiai apaugusi džiunglėmis, kur grėsė maliarija. Pastaruoju metu čia, iškertant džiungles padaromi derlingi žemių plotai, ir regionas apgyvendinamas kalnų gyventojų.
Gamta
Dėl aukščių skirtumo, Nepale randama didelė gamtos įvairovė. Pasienyje su Indija plyti musoniniai miškai ir tropinės savanos, vidurio kalvose – subtropiniai lapuočių ir spygliuočių miškai, Himalajų šlaituose – aukštikalnių pievos ir krūmynai. Šalyje aptinkama apie 1240 gyvūnų ir beveik 7000 augalų rūšių. Išskirtiniausi šalies žinduoliai yra irbis, bengalinis tigras, dūminis leopardas, mažoji panda, bengalinė lapė ir kiti.
2011 m. duomenimis miškai užima apie 25 % šalies teritorijos. Jų nykimas yra viena iš pagrindinių Nepalo aplinkos problemų: per 1990–2010 m. laikotarpį miškų sumažėjo beveik ketvirtadaliu.
Klimatas
Nepalo pietinė dalis iki 500 m aukščio priskiriama tropiniam klimatui, iki 1200 m – subtropiniam. Kylant aukštyn, kurį laiką tęsiasi vidutinių platumų klimatas, pereinantis į kalnams būdingą šaltą arktinį. Rytinė šalies dalis yra drėgnesnė, iki 2500 mm kritulių kasmet, tuo tarpu vakarinėje dalyje jų mažiau – apie 1000 mm. Dėl musoninių vėjų, didžioji dalis kritulių iškrenta gegužės-rugsėjo mėnesiais, o spalį-balandį tęsiasi sausasis periodas. Temperatūrą Nepale svyruoja nuo 30-40 °C vasarą pietinėse žemumose iki -10-20 °C ar dar žemesnės žiemą aukštikalnėse.
Ekonomika
thumb|[[Katmandu]]
Nepalas – viena skurdžiausių ir mažiausiai išsivysčiusių Pasaulio valstybių. Apie pusė gyventojų gyvena žemiau skurdo ribos. 38 % BVP sukuriama žemės ūkio sektoriuje, 41 % – paslaugų sektoriuje ir 21 % pramonės sektoriuje. Dauguma šalies gyventojų dirba žemės ūkyje. Ryžiai yra pagrindinis žemės ūkio produktas, taip pat auginami ankštiniai augalai, kviečiai, miežiai, aliejinių augalų sėklos. Daug medicininių žolelių auginama Himalajų kalnų papėdėse.
Nepale gaminami kilimai, tekstilė, batai, cigaretės, cementas, plytos. Yra daug malūnų, kuriuose malami ryžiai, džiutas. Medienos ir metalo dirbiniai taip pat svarbūs šaliai. Nepalo kalvose randama daug žėručio, mažiau ochros, vario, lignito, kobalto.
Demografija
2005 m. liepą Nepale gyveno 27,676,547 gyventojai. 39 % yra 14 metų ir jaunesni, 57,3 % – tarp 15 ir 64 metų amžiaus ir 3,7 % žmonių yra 65 ar vyresni. Vidutinis amžius – 20,07 metų (vyrų – 19,91, moterų – 20,24 metų). 1000 moterų tenka 1060 vyrų. Vidutinė gyvenimo trukmė yra 59,8 metai (vyrų – 60,9, moterų – 59,5 metai).
Pagal 2001 m. gyventojų surašymą hinduistai sudaro 80,6 % gyventojų. Budistai sudaro 10,7 %, musulmonai 4,2 %, kitų religijų atstovai 4,5 %.
Nuorodos
Žemėlapiai: Laikas ir orai:
Kijus
thumb|left|250px|Kijaus salos krantas thumb|right|250px|Onegos Kryžiaus vienuolynas. Kairėje – dalis varpinės, dešinėje – Kryžiaus pastatymo soboras. Kijus  – nedidelė sala Baltosios jūros Onegos įlankoje, už 8 km nuo Onegos upės žiočių, už 15 km nuo Onegos miesto. Salos ilgis apie 1,5 km, o plotis – iki 800 m. Plotas apie 1,5 km². Šiaurės vakaruose Kijus sąsmauka Pereima, kuri per potvynius užliejama, jungiasi su gretima Fareso sala. Sala apaugusi pušynais. Kai kurios uolos yra 25 m virš jūros lygio aukščio.
Kijaus sala sudaryta iš granito uolų, kurios yra Baltijos skydo pamatinių uolienų išeiga paviršiuje. Kai kur pakrantėse yra smėlio paplūdimiai. Atoslūgių metu kai kuriose pakrantės vietose vanduo atsitraukia šimtus metrų. Apsinuoginusiu dugnu per kelias valandas galima apeiti visą Kijaus salyną. Kartais laikoma, kad Kijus, Faresas, Krestovis ir kai kurios kitos kaimyninės salos sudaro Kijaus salyną.
Kijus priklauso Archangelsko srities Onegos rajonui.
1656 m. saloje buvo pastatytas Onegos Kryžiaus vienuolynas, kuris buvo panaikintas 1922 m.
1760 m. saloje anglų pirkliai įrengė miško biržą, kur mediena būdavo perkraunama iš mažųjų upių laivų į didelius jūrinius.
1924 m. saloje įkurti poilsio namai „Kijskij“, kuriuose gali apsistoti iki 200 poilsiaujančių.
Šilutės Vydūno gimnazija
Šilutės Vydūno gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šilutėje, Atgimimo al. 3, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191846790. Pirmoji lietuviška gimnazija Šilutėje.
Mokyklos įsteigimas
Klaipėdos kraštas, 1919 m. atskirtas nuo Vokietijos Versalio sutartimi, 1923 m. susijungia su Didžiąja Lietuva. Tačiau susipratusieji krašto lietuviai tais laikais sudaro mažumą, kuri beveik neturi įtakos. Administracijoje – vien vokiečiai, kurie lemia ekonomikos, kultūros ir švietimo vystymąsi. Aukštesniosiose ir pagrindinėse mokyklose mokytojavo per 400 mokytojų, kurių didesnioji pusė buvo lietuvių kilmės, deja, besimokydami vokiškose mokslo įstaigose, nutautėjo.
Tik maža saujelė mokytojų drįso plaukti prieš srovę – viename kitame kaime pradėjo truputį mokyti lietuvių kalbos. Taigi šiame krašte germanizavimas tęsėsi ir po prisijungimo prie Didžiosios Lietuvos.
Šilutėje, po Klaipėdos, didžiausiame krašto mieste, turinčiame 5000 gyventojų, nebuvo nė vieno lietuvio mokytojo, todėl lietuviai buvo priversti leisti savo vaikus į vokiškas mokyklas – iš pradžių į liaudies mokyklą, o vėliau į Herderio vidurinę, išaugusią į gimnaziją.
Inžinieriai J. ir A. Jonušaičiai su pašto viršininku T. Listanderiu 1928 m. birželio 20 d. sukvietė tėvų susirinkimą (apie 30 asmenų) ir nutarė įsteigti privačią lietuvių mokyklą. Spalio 1 d. Šilutės apskrities melioracijos viršininko Alberto Jonušaičio dvi dukrelės turėjo pradėti lankyti pradžios mokyklą. Ši lietuvių šeima nepanoro leisti mergaičių, vokiškai nemokančių beveik nė žodžio, į vokišką mokyklą. Jonušaičiai surado Šilutėje dar dvi šeimas, kurios irgi nutarė mokyti savo vaikus gimtąja kalba. Jie pakvietė mokytoją, kilusią iš Didžiosios Lietuvos. Mokytoja buvo katalikė, todėl tėvų evangelikų negalėjo patenkinti. Tačiau, svarbiausia, buvo padaryta pradžia: Šilutėje įsteigta pirmoji lietuviška mokykla su keturiais mokiniais! O Klaipėdos krašto direktorija, nors ir nenoriai, turėjo šią kuklią mokslo įstaigą pripažinti. Po metų mokinių skaičius viršijo 20. Mokyklų draugijos Šilutės skyrius rado lėšų mokyklai išlaikyti ir nutarė kviesti mokytoją evangeliką. Taigi nuo 1930 m. mokyklai pradėjo vadovauti Tauragės mokytojų seminariją baigęs mokytojas Jonas Šneideraitis.
Mokykla sparčiai augo ir plėtėsi, todėl jai reikėjo erdvesnės patalpos. Po ilgų derybų su Direktorija, Herderio mokyklos namų savininke, ir mokyklos direktoriumi pagaliau pasisekė išnuomoti du kambarius. Netrukus Vokietijos generalinis konsulas Klaipėdoje pareikalavo nutraukti nuomos sutartį. Kadangi staiga surasti tinkamą patalpą buvo labai sunku ir tebegaliojo nuomos sutartis, tai mokykla nesikraustė. Per vasaros atostogas buvo įsibrauta į lietuvių mokyklos klases, išplėštos spintos durys ir visas inventorius bei mokslo piemonės išmesti į kiemą. Vis dėlto Direktorija privertė įsibrovėlius grąžinti patalpą lietuvių mokyklai.
Pasibaigus sutarties laikui, mokykla persikėlė į privačius namus Stockmanno gatvėje.
Reorganizavimas į progimnaziją
Po kelerių metų iškilo nauja problema – baigę pradinę mokyklą vaikai norėjo mokytis vidurinėje. Mokinių skaičius išaugo iki 50. Buvo sprendžiamas mokesčio už mokslą klausimas. Mokyklų draugijos pirmininkas prof. V. Gaigalaitis ne kartą pažymėjo, kad vokiečių mokyklos turi slaptus fondus, iš kurių ne tik mokinius šelpia, bet skiria jiems stipendijas. Jis teigė: „Jeigu lietuvių mokyklos neturės galimybės duoti mokslą nebrangiai, neturtingiems – nemokamai, tai klaipėdiškių jaunimas dėl ekonominių sunkenybių eis į vokiškas mokyklas ir mums žus amžinai.”
1932 m. Lietuvos švietimo ministerija skyrė Šilutės progimnazijai 26,7 tūkstančių litų.
Buvo sudaryta mokinių tėvų taryba, kuri padėjo mokyklų draugijai spręsti visus su mokyklos steigimu ir jos išlaikymu susijusius klausimus. Patalpos mokyklai buvo išnuomotos privačiame bute, nupirkti baldai ir mokymo priemonės.
1932 m. balandžio 1 d. buvo atidaryta pirmoji vidurinės mokyklos klasė su 25 mokiniais. Vidurinė ir pradžios mokykla perėjo į ketvirtus namus – Ed. Redveikio.
Šilutės progimnazijoje dirbti vedėju buvo pakviestas evangelikų mokytojas Adolfas Klemas, kilęs iš Didžiosios Lietuvos.
Gimnazijos ugdymas
Vietiniai Šilutės lietuviai stengėsi surasti savo mokyklai vedėją iš Mažosios Lietuvos, nes klaipėdiškiai nepasitikėjo tarnautojais, kilusiais iš Didžiosios Lietuvos. 1934 m. pasitaiko proga pakeisti vidurinės mokyklos vadovybę. Mat Klaipėdos krašto gubernatorius įsteigia savo įstaigoje Mokyklų skyrių ir jam vadovauti pakviečia Šilutės vidurinės mokyklos vedėją Adolfą Klemą. Žymesnieji miestelio lietuviai siūlo Direktorijai nauju mokyklos direktoriumi skirti Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijos mokytoją Vilių Bajorą. Direktorija sutinka.
Tuo metu mokyklos reikalai tokie: veikia 2 vidurinės ir 2 pradžios mokyklos klasės, kurias lanko 123 mokiniai. Be vedėjo, dar mokytojauja šie mokytojai: Rinkevičius, J. Mrizius, Černauskas, Abrutaitis, Staputis, Grytaitė, katalikų tikybą dėsto kapelionas Lechavičius. Abrutaitis ir Staputis kilę iš Klaipėdos krašto, baigę mokslus Didžiojoje Lietuvoje, Tauragės seminarijoje. Visi jauni ir dar nelabai prityrę, bet dirba noriai ir atsidėję, todėl rezultatai patenkinami. Tiesa, darbo sąlygos patogios, nes klasės mažos. Naujasis direktorius stengiasi padidinti mokinių skaičių. Jau kitais metais mokykla nebesutalpina visų mokinių. Nuomojamos kelios klasės privačiuose namuose. Mokytojams tenka bėgioti iš vienos vietos į kitą. Mokiniams, berniukams ir mergaitėms, kurie atvyksta iš kaimų ir negali po pamokų grįžti į namus traukiniais, pašto autobusais ar dviračiais, steigiami bendrabučiai. Neturtingų tėvų vaikams nereikia mokėti mokslapinigių, jie nemokamai aprūpinami mokslo priemonėmis.
Gimnazijos rūmų statybos pradžia
thumb|220px thumb|220px|Gimnazijos stadiono planas Ilgainiui pritrūko vietos ir Ed. Redveikio namuose. Už 65 000 litų buvo nupirkti namai su dideliu sklypu žemės. Atėjo būtinas laikas statyti naujus gimnazijos rūmus, kadangi nuspręsta besivystančią vidurinę mokyklą reorganizuoti į pilną gimnaziją.
Direktorija ir mokyklos direktorius ieško lėšų. Kreipiamasi į Švietimo ministeriją, į Ministrą pirmininką ir pagaliau sulaukiama pagalbos. 1936 m. liepos mėnesį į Šilutę atvyksta Ministras pirmininkas Juozas Tūbelis su ekspertais. Apžiūrėjęs mažas kuklias mokyklos patalpas, jis įstikina, kad nauji rūmai būtinai reikalingi. Dar tais pačiais metais skiriamos lėšos ir mokyklos direktorius įpareigojamas sudaryti statybos komisiją. Ji tokios sudėties: V. Bajoras – mokyklos direktorius – komisijos pirmininkas; M. Redveikis – miesto burmistras – komisijos sekretorius; dr. K. Trukanas – Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijos direktorius, F. Auksutaitis – Šilutės apskrities mokyklų tarėjas, O. Milevičius – Šilutės apskrities ligoninės vedėjas – komisijos nariai.
Tinkamiausiu komisija pripažįsta Klaipėdos architekto inžinieriaus Reissmanno projektą. Tais pačiais metais įvykusiose varžytynėse kaip geriausias priimamas Gurvičiaus ir Judelevičiaus statybos firmos iš Kauno pasiūlymas. Firma įsipareigoja pastatyti rūmus už 508 900 litų.
Krašto Mokyklų draugijai pavyko šalia ligšiolinės mokyklos įsigyti tinkamą statybai aikštę, kurioje buvo galima įrengti ir stadioną. O mokytojai savo lėšomis dar įrengė teniso aikštelę. 1938 m. ankstų pavasarį statybos firma pradėjo darbus, suteikusi uždarbio daugeliui vietinių darbininkų, amatininkų ir prekybininkų. Naujasis pastatas savo išvaizda ir įrengimais net pralenkė neseniai pastatytą vokiečių gimnaziją – Herderschule rūmus. Rugsėjo mėnesį statyba buvo baigiama, ir mokyklos direktorius galėjo pirkti inventorių. Tam tikslui Ministerija paskyrė 60 000 litų.
Lietuvių gimnazijos rūmų atidarymas
Atidarymo dieną gimnazijoje veikė septynios klasės. Pridėjus dar dvi rengiamąsias ir dvi paralelines, iš viso buvo vienuolika klasių. Mokinių – 322, mokytojų – 17.
Naujieji rūmai ne tik iš lauko, bet ir viduje buvo puošnūs ir moderniai įrengti. Trečiajame aukšte, pastogėje, numatyta įrengti patalpas nakvynei. Rūmuose buvo puiki salė, Šilutėje gražiausia ir didžiausia. Ji turėjo gana erdvią sceną, tinkamą koncertuoti ir vaidinti. Salėje buvo apie 400 sėdimų vietų, balkone taip pat tilpo apie kelis šimtus žmonių; iš viso salėje galėjo sutilpti ligi 1 000 žmonių.
Nors atidarymas turėjo įvykti tik 18 valandą, bet jau prieš valandą salė buvo pilna mokinių, tėvų ir svečių. Tarp žmonių matėsi daug valdininkų iš miesto, kitų gimnazijų direktorių, mokytojų ir visuomenės veikėjų. Į iškilmes atvyko ir Švietimo ministras prof. J. Tonkūnas, lydimas vidurinių mokyklų inspektoriaus J. Rainio.
Iškilmės buvo pradėtos mokinių sugiedota giesme „Pranašai didis”. Paskui vyskupas prof. dr. V. Gaigalaitis kalbėjo maldą. Jis savo pamoksle ragino mokytojus rūpintis, kad auklėtiniai išaugtų geri krikščionys ir mylėtų savo tautą, kalbą ir tėvynę.
Gimnazijos direktorius V. Bajoras papasakojo gimnazijos istoriją. Baigdamas savo kalbą pareiškė, kad jo auklėtiniai stengsis atsilyginti už šitą didelę jiems suteiktą Švietimo ministerijos ir tautos dovaną.
Po tautos himno kalbą pasakė Švietimo ministras prof. J. Tonkūnas, kuris nurodė, kiek Lietuva pažengė mokyklų srityje. Vien šiais jubiliejiniais metais pastatyti trijų gimnazijų gražūs rūmai. Klaipėdos krašte esančios 3 lietuvių gimnazijos ir 1 spartesnioji mokykla.
Po Ministro kalbėjo gubernatūros patarėjas A. Klemas (jis perdavė ir gubernatoriaus linkėjimus), Klaipėdos krašto Mokyklų draugijos pirmininkas prof. dr. V. Gaigalaitis ir kiti. Be to, buvo daug sveikinimų. Mažosios Lietuvos patriarchas M. Jankus atsiuntė gražiausius linkėjimus: „Tegyvuos Šilutės gimnazija ir jos direktorius ir kad gimnazija priaugintų daug tūkstančių lietuvininkų, kurie Lietuvą mylėtų ir savo tėvų kalbos neišsižadėtų”.
Koncertinę dalį atliko gimnazijos mišrusis choras, kuris, vadovaujamas mokytojo J. Lampsaičio, padainavo šešias daineles. Žemesniųjų klasių choras padainavo tris daineles, o mergaičių – tris Vydūno kūrinius. Buvo tautiškų šokių ir žaidimų, deklamuoti eilėraščiai. Po koncertinės dalies jaunimas turėjo progos pasilinksminti.
Mokyklai buvo ketinama suteikti kraštiečio – įžymaus lietuvio, filosofo, švietėjo, rašytojo – Vydūno vardą. Bet tuo metu jis nenorėjo didelio dėmesio savo asmeniui, kadangi tik prieš keletą mėnesių buvo paleistas iš kalėjimo, į kurį pateko už savo veiklą ir knygą „Septyni šimtai metų vokiečių – lietuvių santykiams”. Nepaisant to, 1938 m. Klaipėdos krašto mokyklų draugijos dokumentuose mokykla pradėta vadinti Vydūno vardu. Ta proga į atidarymą negalėjęs atvykti Dr. Vydūnas rašė: „Naujieji rūmai tegul būna ne vien mokykla, bet ir šventnamis, kuriame jaunosios sielos atsivertų visam, kas išmintinga, gera, teisinga ir gražu”.
Gimnazijos veiklos nutraukimas
Jau 1938 m. rugsėjo mėnesį, po rudens atostogų, mokytojai ir mokiniai pradėjo dirbti naujose klasėse ir kabinetuose, aprūpintuose moderniomis mokslo priemonėmis.
Naujoje mokykloje buvo 10 klasių ir keli kabinetai, be to, didelė virtuvė, maudyklė ir salė su scena, kurioje netrukus reguliariai vaidino Klaipėdos miesto valstybinis teatras. Mokykloje tuo metu veikė 2 parengiamosios ir 9 vidurinės mokyklos, arba gimnazijos, klasės, kuriose mokėsi 325 mokiniai. Didesnioji pusė (apie 52 %) moksleivių buvo kilę iš Klaipėdos krašto, evangelikų tikėjimo. Apie 15 gimnazistų buvo žydų tautybės, juos vėliau hitlerininkai nužudė Žemaičių Naumiestyje. (Šiose žudynėse, pagal vokiečių skelbimus, ypač pasižymėjo šilutiškiai, buvę Herderio mokyklos mokiniai, Bastijonas ir Scheu. Abudu vėliau Vakarų Vokietijoje nuteisti).
Mokyklos tarybą sudarė direktorius Vilius Bajoras ir mokytojai: Gaurys, Rinkevičius, Svetlauskas, Matusevičius, Rinkūnas, Klusis, Lampsaitis, Mikėnas, Kizelbachas, Janužys, Bajorienė, Svetlauskienė, Juodakienė, Gaurienė, Kutraitė ir Pėteraitytė, be to, kapelionas Lechavičius. Mokyklos patalpas prižiūrėjo du sargai – Jurgis Pocius ir Jonas Maskolius. Šeši kolegijos nariai buvo kilę iš Klaipėdos krašto. Aštuoni – evangelikai, kiti – katalikų tikėjimo, kilę iš Didžiosios Lietuvos. Dėstoma buvo pagal Vytauto Didžiojo gimnazijos programą. Mokytojai nepasitenkino tik pamokomis, bet rūpinosi mokinių auklėjimu laisvalaikiu, kūrė įvairius ratelius, pavyzdžiui, literatūros, sporto, baleto, ir kt. Mokinių gyvenimas buvo paįvairinamas paskaitomis, vakarėliais, iškylomis.
Deja, naujuose rūmuose tedirbta šešis mėnesius. Tuo laiku nacizmas Vokietijoje pasiekė kulminaciją. Šilutės vokiečių ir vokietininkų nusistatymas prieš visa, kas lietuviška, darėsi vis ryškesnis. Naktį prieš įkurtuves reikėjo sudaryti net sargybą iš mokytojų ir mokinių, kad fanatiški Hitlerio jaunimo nariai nepasikėsintų. Vietiniai naciai pradėjo grasinti tiems Klaipėdos krašto gyventojams, kurie leido savo vaikus į lietuvišką mokyklą.
Tokiomis sąlygomis mokykla dar dirbo iki 1939 m. kovo 21 d., kai radijas paskelbė Vokietijos ir Lietuvos vyriausybių „sutartį”, pagal kurią Klaipėdos kraštas buvo prijungiamas prie Vokietijos. Dar vokiečių pareigūnams neužėmus Krašto administracijos, Šilutės lietuvių gimnazijoje pradėjo šeimininkauti hitlerjugendo jaunuoliai. Direktorius tą patį vakarą sušaukė mokytojų tarybos posėdį ir formaliai užbaigė mokslo metus, perkėlė mokinius į aukštesnes klases.
1939 m. Šilutės vidurinei mokyklai suteiktas gimnazijos vardas. Direktorius V. Bajoras vėl rūpinosi, kad ji būtų vadinama Vydūno gimnazija, tačiau oficialiai tai dar nebuvo skelbiama, nes kaip tik tuo metu Vydūnas nacių buvo aršiai persekiojimas ir net ilgesniam laikui uždarytas į kalėjimą, todėl nenorėta jam pakenkti.
Vydūno mokyklos atkūrimas
150px|right|thumb|Exlibris Antrojo pasaulinio karo metais gimnazijos rūmus perėmė apskrities valdyba. Jose įsikūrė nacionalistų partijos (NSDAP) apskrities skyrius, apskrities hitlerininkų vadas (Kreiseleiter), Hitlerio jaunimo sąjungos (Hitlerjungend) 478-asis skyrius, vokiečių mergaičių (BDM) sąjungos 473-asis skyrius ir kt. Po karo 1946 m. gimnazijos rūmose įsikūrė rusiška vidurinė mokykla.
1991 m. balandžio 26 d. grupė buvusių Vydūno gimnazijos auklėtinių – Pranas Daukšys iš Kauno, Juozas Ciparis iš Vilniaus, Kozmas Balčiauskas (Balkus) iš JAV, Rūta Storost iš Vokietijos – kreipėsi į visuomenę dėl Vydūno atminimo įamžinimo, gimnazijos istorinio tęstinumo ir vardo išsaugojimo. 1993 m. Vydūno 125-ųjų metinių proga prie mokyklos buvo pritvirtinta paminklinė lenta su jo vardu.
1993 m. gegužės 3 d. Šilutės rajono švietimo taryba (pirmininkas Jonas Jatautas) ir rajono kultūros, švietimo ir sporto skyrius (vedėjas Arūnas Plikšnys) nutarė atidaryti Vydūno vidurinę mokyklą, kuri pradėjo veiklą 1993 m. liepos 1 d., o mokslo metus – 1993 m. rugsėjo 10 d. Rusiška mokykla persikėlė į kitą pastatą, o buvusi lietuviška gimnazija vėl atgimė. Tiesa, dar ne gimnazija, o Vydūno vidurinė mokykla. Taigi, 1993 m. mokykla atkurta senuosiuose gimnazijos rūmuose.
Vydūno gimnazijos statuso suteikimas
Iš 1998 m. sausio 20 d. Klaipėdos apskrities viršininko administracijos švietimo skyriaus vyr. inspektoriaus R. Ivanausko rašto Šilutės rajono švietimo skyriui: „Vydūno vidurinės mokyklos bendruomenė jau sukūrė savitą ugdymo proceso sistemą, vystosi dinamiškai, atvira projektavimui, modeliavimui, o kontrolinių darbų visumos rezultatai atitinka gimnazinę kokybę. Manau, kad ši demokratiškų santykių, racionalios tvarkos ir moderniai kurianti sąlygas mokykla jau atitinka gimnazijos koncepcijos ir statuso reikalavimus. Gimnazijos statusas pratęstų dar prieš II Pasaulinį karą čia egzistavusią gimnazinę tradiciją”. Kolegijos 1998-05-28 nutarimu Nr. 24 mokyklai nuo 1998-09-01 suteiktas humanitarinio ir realinio profilių Šilutės Vydūno gimnazijos statusas.
Himarė
Himarė – miestas pietinėje Albanijos dalyje, prie Jonijos jūros esančioje Sarandės apygardoje ir Vliorės apskrityje, netoli kaimyninės Graikijos sienos bei jai priklausančios Korfu salos. Dauguma gyventojų albanai; mieste ir jo apylinkėse, kaip ir likusioje pietvakarinėje Albanijos dalyje, gyvena nemaža graikų bendruomenė. Miesto gyventojų daugumą sudaro stačiatikiai ortodoksai.
Himara ir jos apylinkės yra vienas iš svarbiausių Albanijos turizmo traukos centrų. Miestas, dėl apylinkėse esančių nepaliestų paplūdimių bei vaizdingų vietovių, kartu su Sarandos kurortu sudaro svarbiausią šalies turizmo ir rekreacijos vietą – „Albanijos rivjerą“.
Mieste vyrauja lengvoji ir maisto pramonė. Miesto apylinkėse gausu vynuogynų, alyvmedžių giraičių ir vaismedžių sodų.
Morozas
Morozas − pavardė.
Himarė
Istorija
thumb|left|200px|Himaros bažnyčios varpinė thumb|left|200px|Himaros apylinkės
Morozas
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kęstutis Kasparas
Biografija
1987 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1983–1990 m. dirbo Kauno IX forto muziejuje. Nuo 1987 m. Kauno kolegijos, vidurinių mokyklų istorijos mokytojas. 1988–1992 m. dalyvavo Sąjūdžio veikloje, 1991–1992 m. savaitraščio „Kauno aidas“ vyr. redaktorius. 1993–1994 m. redagavo žurnalą „Fantastika. Detektyvai“. 1992–1995 m. dirbo Vytauto Didžiojo universitete, 1995–1997 m. – Lietuvos istorijos institute. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Tremties ir rezistencijos muziejaus Kaune direktorius.
Himarė
Istorija
Himarė, kaip ir jos apylinkės, yra vienos seniausiai apgyvendintų Albanijos vietų, pirmiųjų gyventojų gyvenvietės liekanos datoujamos nuo akmens amžiaus eros laikotarpio. Šioje vietovėje taip pat gausiai randama ir kitų priešistorės – žalvario ir geležies amžiaus – gyvenviečių liekanų. Antikiniais laikais šioje vietoje apsigyveno dabartinių graikų protėvių gentys, kalbėjusios senovės graikų kalbos dorėniškąja tarme. Nuo pat ankstyvosios antikos laikų, vietovė buvo smarkiai veikiama graikų kultūros bei gyvensenos. Miestas, kaip ir jos apylinkės, ilgą laiką priklausė senovės antikinėms valstybėms: Makedonijai, Romos imperijai, Bizantijai.
Miestas yra, manoma, įkurtas ankstyvaisiais Bizantijos imperijos valdymo laikais. Dabartinis miesto pavadinimas yra graikiškos kilmės, kildinamas iš graikų kalbos žodžio „himara“ (xειμάρρα) arba iš netaisyklingai vartojamo žodžio „chimera“ (xίμαιρα).
Vėlyvuoju antikos laikotarpiu ir ankstyvaisiai viduriniais amžiais miestas patyrė daugelio tautų: gotų, avarų, arabų slavų, normanų invazijas. Miestas taip pat priklausė Bulgarijos ir Serbijos karalystėms, Epyro Despotijai.
XIV ir XV a. Osmanų imperijai užkariavus Balkanus, Himara ir jos regionas tapo išimtimi. Dėl atkaklaus gyventojų pasipriešinimo, turkams, nepaisant daugelio bandymų, nepavyko visiškai užvaldyti šio regiono. To išdavoje teko šiam regionui suteikti plačią savivaldą savo sudėtyje, kas įgalino šiam graikiškam regionui daug laisviau palaikyti ryšius su krikščioniškomis Europos valstybėmis.
1799 m. miestas atiteko albanų maištininkui Ali Pašai Tepleniečiui, kurį laiką sukūrusiam faktiškai nuo Osmanų imperijos nepriklausomą valstybę pietvakrinėje Balkanų pusiasalio dalyje. Nors jo valdymo laikais miesto santykiai su jo valdžia buvo pakankamai geri, nemažai gyventojų, prieštaraujančių jo valdžiai – daugiausia aravnitai – buvo priversti emigruoti į pietų Italiją.
1912 m., Albanijai paskelbus nepriklausiomybę, šis miestas atiteko pastarajai valstybei. Tačiau dėl gausios graikų bendruomenės, istorinio sąryšio su Graikija ir didelio krikščionių ortodoksų gyventojų skaičiaus mieste ir jo apylinkėse, miesto priklausomybė buvo ilgai ginčyjama Graikijos Respublikos, siekiant šį miestą ir likusią pietų albanijos teritoriją prisijungti prie savo teritorijos. Galiausiai, 1914 m. Korfu sutartimi buvo nuspręsta šį miestą, kaip ir likusią teritoriją, palikti Albanijos valdžioje, įpareigojant Albanijos vyriausybę pietų Albanijai (Šiaurės Epyrui) suteikti plačią autonomiją, kuri taip ir nebuvo suteikta.
Antrojo pasaulinio karo išvakarėse, 1939 m., mistas buvo užimtas Italijos kariuomenės. Prasidėjus II pasauliniam karui, 1940 m., Italijos – Graikijos karo metu, miestas buvo užimtas Graikijos kariuomėnės, kurią 1941 m. su Vokietijos kariuomenės pagalba išstūmė ir miestą okupavo Italijos kariuomenė. 1943 m. miestas buvo okupuotas hitlerinės Vokietijos, kol, galiausiai, 1944 m. buvo išvaduotas Albanijos komunistų partizanų.
Valdant komunistams, dėl Albanijos valdžios šovinistinės politikos etninių mažumų atžvilgiu, mieste, kaip ir kitose graikų apgyvendintose vietose, buvo vykdoma albanizacijos politika, kuri didesnės sėkmės neatnešė.
Šaliai pasukus rinkos ekonomikos keliu ir to išdavoje pablogėjus ekonominei situacijai, nuo 1992 m. nemažai gyventojų, ypač etninių graikų, emigravo į kaimyninę Graikiją. Pagerėjus ekonominei situacijai, miestas ėmė augti dėka atvykelių iš kitų Albanijos vietų.
Architektūra ir archeologija
Yra išlikusių bažnyčių, Osmanų imperijos laikų statinių. Komunizmo laikais pastatyta pagal tipinius projektus suprojektuotų gyvenamųjų namų, viešbučių. Dabartiniais laikais, pagerėjus ekonominei būklei ir suintensyvėjus pastangoms atgaivinti turizmo pramonę, pastatyta naujų šiuolaikinių pastatų, viešbučių, vilų.
Kęstutis Kasparas
Mokslinė veikla
Tęstinio leidinio „Laisvės kovų archyvas“ iniciatorius, 1997–2006 m. vyr. redaktorius, suredagavo t. 1–2 ir 20–37. 1996–1999 m. parašė sudijų apie 1944–1945 m. lietuvius desantininkus, teorinę pasipriešinimo sampratą ir jo klasifikaciją, Didžiosios Kovos apygardos istoriografiją, lietuvių ir lenkų pogrindžių santykių genezę TSRS okupacijos pradžioje (1944–1945 m.). Suredagavo partizanų, politinių kalinių, tremtinių prisiminimų, poezijos knygų.
Evaldas Čirba
Evaldas Čirba (g. 1966 m. gruodžio 8 d. Ukmergėje) – Lietuvos ir Ukmergės rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1989 m. baigė Veprių profesinę technikos mokyklą, plataus profilio traktorininkas, mašinistas. E. Čirbos individualios įmonės savininkas.
Tėvynės sąjungos Ukmergės rajono skyriaus narys.
Nuo 2007 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys.
Ukmergės automobilių sporto klubo prezidentas. 2004 m. Lietuvos automobilių ralio čempionas.
Pergalės ralyje
! Nr. ! Ralis ! Sezonas ! Šturmanas ! Automobilis
Pasiekimai
! LARČ absoliutus Čempionas
Dancigo koridorius
thumb|300px|right|Dancigo koridorius 1923 m.
Dancigo koridorius arba Gdansko koridorius (taip pat Lenkų koridorius, ) – Versalio sutartimi Lenkijai atitekusių žemių dalis, 71 km pločio juosta, turėjusi priėjimą prie Baltijos jūros ir 1919–1939 m. į dvi dalis padalijusi Vokietiją. Dancigo koridorių nuo Rytų Prūsijos skyrė laisvojo miesto statusą turėjęs Dancigas (dab. Gdanskas).
Istorija
Dancigo koridorius istoriškai buvo lenkiška teritorija, kadangi iki XVIII a. padalijimų priklausė Lenkijai ir dauguma teritorijos gyventojų buvo lenkai. Koridorius suformuotas iš dalies buvusios Vakarų Prūsijos provincijos, iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos priklausiusios Vokietijai, vykdant Vudro Vilsono Keturiolikos punktų programą.
Kadangi Dancigas ribojo Lenkijos galimybes naudotis uostu, 1924 m. lenkai prie Baltijos jūros pasistatė didelį Gdynės uostą. 1939 m. Vokietija pareikalavo, kad Dancigas būtų prijungtas prie Vokietijos, o per Dancigo koridorių būtų padarytas eksteritorialus vokiečių koridorius. Lenkijai nesutikus, atsirado dar viena dingstis pradėti invaziją į Lenkiją.
Neil Gaiman
thumb|right|Neil Gaiman
Nylas Ričardas Geimenas (, g. 1960 m. lapkričio 10 d.) – mokslinės bei maginės fantastikos rašytojas, kilęs iš Didžiosios Britanijos, šiuo metu gyvenantis Mineapolyje (JAV).
Biografija
Geimeno giminė kilusi iš Lenkijos žydų. Rašytojo senelis 1916 m. iš Nyderlandų persikėlė gyventi į Portsmuto miestą Hempšyre, Didžiojoje Britanijoje. Jo sūnus, Nylo ir dar dviejų dukterų tėvas, dirbo šeimai priklausiusiame parduotuvių tinkle. Geimenų šeima gyveno Porčesteryje (Portchester), vėliau – Yst Grinstede (East Grinstead).
Nylas užaugo skaitydamas maginės fantastikos klasiką, vėliau susidomėjo moksline fantastika. 9 deš. ėmė dirbti žurnalistu: rašydavo knygų apžvalgas, darė interviu, taip siekdamas susipažinti su leidybos pasauliu. 1984 m. žurnale Imagine Magazine išspausdintas pirmasis jo maginės fantastikos apsakymas.
Maža išpažintis
Maža išpažintis – 1971 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas Vytauto Bubnio apysakos „Arberonas“ motyvais. Filmo trukmė – 77 min.
Mosley
Mosley − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Karolis V Išmintingasis
Karolis V Išmintingasis (, 1338 m. sausio 21 d. Vensanas – 1380 m. rugsėjo 16 d. Botė prie Marnos, Paryžius) – 1364-1380 m. Prancūzijos karalius.
Mykolo Žilinsko dailės galerija
thumb|230px|right|Mykolo Žilinsko dailės galerija
Mykolo Žilinsko dailės galerija – M. K. Čiurlionio dailės muziejaus filialas Kaune, Nepriklausomybės aikštėje 12.
Galerijoje saugoma Mykolo Žilinsko Kaunui nuo 1974 iki 1988 m. padovanota 1683 meno kūrinių kolekcija. Kolekcijai saugoti 1978 m. buvo pastatyta nauja paveikslų galerija K. Donelaičio gatvėje. M. Žilinskui ir toliau dovanojant naujus kūrinius, paaiškėjo, kad reikia naujo galerijos pastato, kuris buvo atidarytas 1989 m. birželio 30 d. Nepriklausomybės aikštėje (archit. Eugenijus Miliūnas, Kęstutis Kisielius, Saulius Juškys). 1991 m. šalia įėjimo pastatyta Petro Mazūro 1986 m. sukurta skulptūra „Žmogus“. 2020 m. postmodernistinis galerijos pastatas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą. thumb|230px|left|M. Žilinsko dailės galerijos ekspozicijų salė.
M. Žilinsko galerijoje eksponuojama: Senovės Egipto dailė, XVII–XX a. Europos taikomoji-dekoratyvinė dailė, XVII–XVIII a. italų tapyba, XIX a. antrosios pusės – XX a. Vakarų Europos tapyba, XX a. pirmosios pusės Baltijos šalių tapyba ir skulptūra. Trys galerijos salės skirtos keičiamoms Lietuvos ir užsienio dailininkų kūrybos parodoms. Prie galerijos įkurtas Šiuolaikinio meno informacijos centras, veikia lektoriumas, kino teatras „Menapilis“, vaikų estetinio lavinimo studija. Galerijoje veikia ekspozicija „Muziejus neregiui“, skirta regos negalią turintiems lankytojams.
Puchova Gura
Puchova Gura  – kaimas Lenkijos rytuose, Jablono valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 19 km į šiaurės rytus nuo Parčevo ir apie 63 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino.
Karolis V Išmintingasis
Biografija
thumb|left|Karolio V genealogija Kilęs iš Valua dinastijos. Tėvas karalius Jonas II Gerasis, motina Bona Liuksemburgietė. Brolis Liudvikas I Anžu, sesuo Navaros karalienė Žana Valua
Šeima
Žmona: (nuo 1350 m balandžio 8 d.) Žana de Burbon (1337 m. vasario 3 d. − 1378 m. vasario 6 d.), de Burbono hercogo Pjero I ir Izabelės de Valua duktė. Vaikai:
Valdymas
thumb|left|Karolio V Išmintingojo karūnacija thumb|left|Karolio V Išmintingojo žmona Joana Burbonė 1350 m. rugpjūčio 22 d. paskelbtas pirmuoju Prancūzijos dofinu (sosto įpėdiniu). Per Šimtametį karą (1337-1453 m.) anglams prie Puatjė 1356 m. paėmus į nelaisvę Joną II Gerąjį Karolis tapo regentu, tėvui mirus – karaliumi. Vainikuotas 1364 m. gegužės 19 d. Reimso katedroje.
Valdant jam dėl karo nusilpusi Prancūzija atsigavo. 1358 m. numalšintas valstiečių sukilimas „Žakerija“. Karolis V sėkmingai kovojo su Navaros karaliumi, kuris 1378 m. prarado visas žemes Prancūzijoje, išskyrus Šerbūrą. Valdant Karoliui V Anglija neteko beveik visų Prancūzijoje užkariautų žemių. Pertvarkė kariuomenę, pastatydino naują laivyną.
1367 m. Luvre įkūrė pirmą karališkąją biblioteką Prancūzijoje. Paryžiaus gynybai sustiprinti pastatė Bastilijos tvirtovę.
Gegužinis asiūklis
Gegužinis asiūklis (Equisetum palustre) – asiūklūnų (Equisetophyta) skyriaus augalas. Auga pelkėtose pievose, upelių krantuose, grioviuose, šaltiniuotose vietose. Išauga nuo 20 cm iki 50 cm aukščio. Žaliuoja nuo pavasario iki rudens, o sporifikuoja gegužės–rugpjūčio mėnesiais. Plačiai paplitęs vėsesniuose Šiaurės Amerikos ir Eurazijos regionuose.
Morfologija
Šakniastiebiai ir stiebai nariuoti, susiskirstę į bamblius ir tarpubamblius. Stiebas su 4-12 truputį šiurkščių ir smulkiai karpotų briaunelių, 1,5-2 mm skersmens. Stiebas ties viduriu žalias, bet stiebo apatinė dalis – juodai ruda. Tarpubambliai 2–4 cm.
thumb|left|200px|Gegužinio asiūklio strobilas
Ūgliai monomorfiniai, tie patys ūgliai atlieka ir sporifikacijos, ir vegetatyvines funkcijas. Vegetatyvinis stiebas žalias su giliomis vagutėmis ir įstrižai stačiomis, briaunotomis šakomis. Šoninės šakos siaurėja link viršūnės. Sporangės prisitvirtinusios prie sporangioforų, kurie savo ruožtu susitelkę į 15-35 mm dydžio sporines varputes – strobilus. Sporofilų varpa ilga, juoda, cilindriška, viršūnė buka. Epidermio ląstelių sienelės inkrustuotos silicio dioksidu, todėl stiebai ganėtinai tvirti ir išoriškai šiurkštūs.
Lapai redukuoti, smulkūs, bamblių vietoje tarpusavyje suaugę į makštį (ochrea). Lapų makštys juodos spalvos, o šoninės šakos (ochreolae) –  dažniausiai rusvai juodos.
Sporos morfologiškai vienodos (izosporos), žalios, turinčios chlorofilo, sferinės, su dviem higroskopinėmis juostomis – elateromis. Išnešiojamos vėjo pagalba (anemochorija).
thumb|left|170px|Monomorfinis ūglis
Anatomija
Apytakos indų sistema yra eustelės tipo. Trijų tipų kiaurymių sistema – valekuliariniai, karinaliniai ir centriniai kanalai leidžia augti šlapiose vietose. Centrinio kanalo plotis yra 17% monomorfinio ūglio skersmens. Žiotelės pailgos formos.
Gyvenimo ciklas
Gyvenimo cikle vyrauja žolinis sporofitas. Gametofitai ir sporofitai yra savarankiški, vieni į kitus visiškai nepanašūs organizmai. Autotrofiniai gametofitai redukuoti, mikroskopiniai.
Esant tinkamoms sąlygoms, iš sporų dirvožemio paviršiuje išauga žalios spalvos, vienalyčiai, smulkūs gametofitai. Juos sudaro masyvesnės pamatinės dalys pagalvėlės ir iš jų išaugančios skiautėtos lamelės. Gametofitai prie dirvožemio tvirtinasi rizoidais. Archegonių atsiranda prie lamelių pagrindų, o anteridžių – ant specializuotų išaugų. Gametofitai subręsta po kelių savaičių. Daugiažiužiai spermatozoidai juos apvaisina drėgnoje aplinkoje. Naujos kartos asiūkliai be ramybės laikotarpio iš zigotos atsiranda po 2–3 mėnesių. Sudaro hibridus su kitomis asiūklių rūšimis.