cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kartachena (Ispanija)
Stadionas
1999 m. birželio 30 d. užfiksuotas lankomumo rekordas, kai rungtynes prieš Córdoba CF stebėjo daugiau nei 20 000 žiūrovų.
2000 m. sausio 26 d. stadione žaidė Ispanijos ir Lenkijos nacionalinės rinktinės.
Diana Lobačevskė
Diana Maciušonytė-Lobačevskė (g. 1980 m. rugpjūčio 7 d.) – Lietuvos lengvaatletė, ilgų nuotolių bėgikė.
Biografija
Vilniaus maratone D. Lobačevskė 2008 m. pradėjo savo maratonininkės karjerą – iškovodama jame pirmąją vietą. Sportininkė teigė, kad ruošdamasi maratonui per mėnesį nubėga 800-900 kilometrų. Nesiruošdama varžyboms nubėga apie 600 kilometrų.
Volčina
Volčina  – upė Rusijoje, Tverės srityje; Mologos kairysis intakas (Volgos baseinas). Išteka iš Udomlios rajone telkšančio Volčino ežero. Teka daugiausia rytų kryptimi, prateka Rogozino, Perchovo ežerus. Įteka į Mologą Maksatichos apylinkėse.
Didžiausi intakai: Moldinka, Vorožba (kairieji), Tifina (dešinysis).
Ilgą ruožą pagal Volčinos vagą eina Aukštutinio Voločeko–Bežecko plentas. Aukštupio vagos plotis 10–15 m, vėliau vaga praplatėja iki 30 m.
Trintuvė
thumb|200px|Universali trintuvė Trintuvė (šnekamojoje kalboje dar vadinama tarka) – maisto gaminimo įrankis, naudojamas maisto produktų susmulkinimui.
Volčina
Upės pavadinimas kilo nuo žodžio  волок („valka“).
Trintuvė
Trintuvės gali turėti įvairių dydžių bei formų skylutes, arba skirtingų skylučių regionus, kurių dėka maistą galima susmulkinti iki įvairaus smulkumo juostelių, griežinėlių ar sutrinti iki visai smulkių dalelių.
Dažniausiai naudojama sūrio, įvairių šviežių ar virtų daržovių, vaisių (morkų, burokų, bulvių, kopūstų, svogūnų, česnakų, obuolių) bei kitų pakankamai minkštų maisto produktų (pvz., sviesto, šokolado) susmulkinimui.
Smulkinama rankiniu būdu viena ranka prilaikant trintuvę, kita trinant maisto produktą aštrių skylučių kraštų kryptimi. Smulkinant didelį kiekį kietesnių produktų procesas reikalauja nemažai fizinės jėgos ir energijos, todėl dažniau naudojamas elektrinis trintuvas arba virtuvės kombainas su smulkinimo funkcija.
Atogrąžų tautose trintuvės naudojamos kokoso minkštimui smulkinti.
Piko Trunkadas
Piko Trunkadas  – naftininkų miestas Argentinoje, Santa Kruso provincijos šiaurės rytuose, Deseado departamente, 55 km į pietvakarius nuo Kaleta Olivijos. Beveik 15 tūkst. gyventojų.
Atsuktuvas
thumb|Atsuktuvai su kryžminiu ir plokščiu galu thumb|Viršutinėje dalyje - įrankių rinkinys su atsuktuvais ir universalaus atsuktuvo rankenėle bei keičiamų antgalių rinkiniu. Apačioje - įvairių tipų atsuktuvai
Atsuktuvas – instrumentas, kuris yra skirtas medvaržčių, varžtų ir kitų detalių su įpjovomis atsukimui ir užsukimui (įsukimui). Paprasčiausias atsuktuvas turi antgalį, kurio vienas galas įstatomas į varžto ar medvaržčio įpjovą, o kitas galas paprastai turi medinę ar plastmasinę rankeną.
Koboža
Koboža  – upė Rusijoje, Naugardo ir Vologdos srityse; Mologos kairysis intakas (Volgos baseinas). Išteka iš Mošenskojės rajone telkšančio Velikojės ežero. Teka daugiausia į šiaurės rytus, vėliau į rytus. Įteka į Mologą į vakarus nuo Ustiužnos.
Atsuktuvas
Priklausomai nuo įpjovos ant sukamos detalės galvutės tipo naudojami skirtingo tipo antgaliai:
Koboža
Didžiausi intakai: Veučas (kairysis), Levočka (dešinysis).
Atsuktuvas
Taip pat būna ir "universalių" atsuktuvų, kurie susideda iš rankenos (pvz., "T" formos), prie kurios galima prijungti (pvz., per magnetinį šešiakampį įdubimą) visą rinkinį skirtingų tipų ir dydžių antgalių.
Koboža
Pagrindinė gyvenvietė prie upės – Kaboža.
Atsuktuvas
Naudojami ir mechaniniai atsuktuvai, kurie įstatomi į elektrinio gręžtuvo patroną arba specialūs akumuliatoriniai elektriniai suktuvai.
thumb|left|Atsuktuvų antgalių tipai thumb|right|Plokščio ir kryžminio atsuktuvo antgaliai
Koboža
Upės pavadinimas kildinamas iš vepsų kalbos, kurioje reiškia „putotoji“.
Pilkopa
Pilkopa (arba Pilkopiai, ; nuo 1946 m. Morskojė, ) – gyvenvietė Rusijoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Kuršių nerijoje, nuo 2005 m. Kuršių Nerijos kaimo gyvenvietės kaimas 44 km į šiaurės rytus nuo Zelenogradsko.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Pilakōpō prūsiškos, Pilkupe kuršiškos kilmės. 1336 m. minimas Pillecop. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2005 m. Rybačio apylinkės kaimas. Nerijoje veikia Kuršių nerijos nacionalinis parkas.
Konsoliduotosios finansinės ataskaitos
Konsoliduotosios finansinės ataskaitos – įmonių grupės finansinės ataskaitos, sudarytos ir pateiktos kaip vienos įmonės finansinės ataskaitos. Jeigu įmonė turi dukterinių įmonių, ji turi sudaryti konsoliduotąsias finansines ataskaitas.
Reglamentavimas
Konsoliduotųjų finansinių ataskaitų sudarymą reglamentuoja Įmonių grupių konsoliduotosios finansinės atskaitomybės įstatymas, kuris taikomas akcinėms bendrovėms ir uždarosioms akcinėms bendrovėms, galinčioms daryti tiesioginį ar netiesioginį lemiamą poveikį vienam ar keliems pelno siekiantiems juridiniams asmenims.
Nuorodos
Consolidated financial statements
Imanto pulkas
Imanto pulkas – nacionalinis latvių dalinys, suformuotas 1918 m. rudenį Vladivostoke ir pavaldus Antantės kariuomenei (priklausė baltagvardiečių pusei.
Pulko istorija
Pulkas pradėtas formuoti 1918 m. lapkričio 14 d. Gruodžio 11 d. jam suteiktas lyvių viduramžių herojaus Imanto vardas. Pulkas buvo pavaldus Prancūzijos komisarui Sibire grafui Marteliui. Savanorius į Imanto pulką verbavo šaukimo punktai Vladivostoke, Chabarovske, Čitoje, Krasnojarske ir Blagoveščenske. 1919 m. pavasarį Sibire ir Urale buvo apie 4000 šaukiamojo amžiaus latvių bei apie 400 buvusių karininkų.
Pulkas buvo naudojamas kaip įgulos dalinys, vykdė karo policijos funkcijas. Kovos veiksmuose nedalyvavo.
Lieporai
Lieporai – kaimas šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietryčius nuo Kriukų. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, kultūros namai.
Imanto pulkas
Pulko istorija
Pavasarį pulkas buvo sulaipintas į laivus ir nugabentas į Latviją:
Lieporai
Etimologija
Lieporai yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo vakaruose pratekančio Lieporo upelio vardo.
Imanto pulkas
Pulko istorija
1920 m. rugpjūčio 1 d. pulkas buvo išformuotas. Dalis jo karių buvo demobilizuoti, dalis perkelti į kitus Latvijos kariuomenės dalinius. Tarpukaryje Latvijoje aktyviai veikė labai dešiniosios pakraipos buvusių Imanto pulko kariškių draugija.
Lieporai
Istorija
XIX a. buvo Lieporų dvaras, kurį valdė Frydrichas von Grotusas (1851–1918). Spaudos draudimo metais kaime buvo slepiamos knygnešių knygos.
Imanto pulkas
Pulko struktūra
1920 m. kovo 29 d. pulke buvo 90 karininkų ir puskarininkių, 765 šauliai. Pulką sudarė:
KamAZ-6520
thumb|250px|KamAZ-6520
KamAZ-6520 – savivartis Kamos automobilių gamykloje (KamAZ) Tatarstane (Rusija).
Tritis
Tritis (³H) – sunkusis radioaktyvus vandenilio izotopas, kurio branduolį sudaro vienas protonas ir du neutronai. Tričio atominė masė lygi 3. Pavadinimas kilo iš graikų kalbos: tritos – trečiasis (izotopas). Pusėjimo trukmė – 12,32 metai. Rečiausias tarp trijų vandenilio izotopų. Tritis susidaro kosminei spinduliuotei veikiant azoto atomus, gaunamas branduoliniuose reaktoriuose neutronais apšaudant ličio izotopą.
Tritis gali jungtis su deguonimi ir sudaryti sunkųjį vandenį. Taip pat reaguoja su Li, Ti, Zr – susidarant tritidams.
Tritis atrastas 1934 m. Ernesto Rezerfordo, Marko Olifanto ir Polo Harteko eksperimento, per kurį deuteris, kitas vandenilio izotopas, buvo bombarduojamas deuteronais, metu. Tačiau eksperimento metu tritis negalėjo būti išskirtas. Jį pirmąkart 1939 m. susintetino Luisas Alvaresas ir Robertas Kornogas, taip pat pastebėję radioaktyvias tričio savybes.
Sarugaku
miniatiūra|Saguraku scena Sarugaku (猿楽, paraidžiui "Beždžionės muzika") buvo teatro forma populiari Japonijoje XI-XIV amžiuje. Jis kilo iš "sangaku", pramogų rūšies, panašios į šiuolaikinį cirką ir kurią daugiausiai sudarė akrobatika, žongliravimas ir pantomima, kartais susiję su šokiais grojant bugnais. Sarugaku atėjo iš Kinija|Kinijos VIII a. ir susimaišė su vietinėmis tradicijomis, tiksliau Dengaku derliaus nuėmimo šventimu. XI a. įsigaliojo komiški vaizdeliai, o kiti elementai išnyko. XII a. pabaigoje Sarugaku buvo priskiriami komiški žodžių žaismai (toben), improvizuoti komiški šokiai (rambu), trumpi kelių aktorių vaidinimai. XIII a. buvo stengiamasi sunorminti žodžius, gestus, muzikinę aranžuotę ir muzikinę aranžuotę, programų kombinacijos ir gildijų (za) sistemos įvedimas iš ko kildinamos No mokyklos. Iš Sarugaku išsivystė kiogen. Ypač svarbios Jamato Sarugaku trupės aplink Narą ir Kiotą, vaidinusios Kamakuros ir Muromači laikotarpiais. Pavyzdžiui, Juzaki trupė, vadovaujama Kanami, vadino prieš jaunajį šiogūbną Ašikagą Jošimicu 1374 m. Vaidinimo sėkmė ir šiogūnato parama padėjo No teatrui atsikratyti plebėjiškos praeities ir Sarugaku buvo išstumtas.
Glen Johnson
Glenas Džonsonas (g. 1984 m. rugpjūčio 23 d.) – Anglijos futbolininkas, nacionalinės rinktinės ir Liverpool klubo gynėjas.
Pasiekimai
Chelsea
Portsmouth
Liverpool FC
Sopotas
Sopotas – miestas-apskritis šiaurės Lenkijoje, Pomeranijos vaivadijoje, Baltijos pajūryje, prie Gdansko įlankos.
Drauge su Gdansku ir Gdynia sudaro Trimiesčio aglomeraciją. 39,8 tūkst. gyventojų (2006 m.). Pajūrio kurortas. Yra vietinio geležinkelio sistema. Sopote yra ilgiausias Europoje medinis molas (515,5 m), moderniosios architektūros „kreivasis namas“. Mieste vyksta kasmetinis Sopoto dainų festivalis, savo masiškumu Europoje nusileidžiantis tik Eurovizijai.
Istorija
Sopotas įkurtas kaip pajūrio slavų tvirtovė VII a. Pirmą kartą šaltiniuose minimas 1283 m. Nuo XVI a. čia pradėjo kurtis didikų poilsio vilos.
Miestų partnerystė
thumb|left|250px|Sopoto paštas thumb|left|250px|„Kreivasis namas“
Kjeris
Kjeris – miestas Italijoje, Pjemonte, Turino provincijoje. Jis yra apie 11 km į pietryčius nuo nuo Turino.
Istorija
Gyvenvietė buvo įkurta romėnų II-I a. pr. m. e. ir pavadinta Carreum Potentia. Šalia jos buvo didelė San Giorgio kalva, vėliau tapusi miesto centru. Romėnų istorikas Plinijus Vyresnysis mini Carreum quod Potentia cognominatur Gamtos istorijoje kaip įtvirtintą gyvenvietę Cizalpinėje Galijoje. Miestas tapo krikščionišku V a.
Nieko nežinoma apie miestą iki X a., kai jis tapo Turino vyskupo nuosavybe. XI a. pradž-ioje vyskupo įsakymu aplink San Gorgio kalvą buvo pastatytos gynybinės sienos, o ant kalvos - pilis, vėliau įkomponuota į bažnyčią. Netoli gynybinės sienos buvo pastatyta Šv. Marijos bažnyčia, kuri buvo IV a, bažnyčios vietoje, o dar anksčiau čia tikriausiai buvo Minervos šventykla.
Tuo metu kiekviena šeima pradėjo statyti gynybinius bokštus ir miestas buvo pramintas Cittá delle Cento Torri (Šimto bokštų miestu). Daug tų bokštų išliko iki šiol.
XII a. miestas buvo galingesnio Asčio sąjungininkas kovoje su markizu Viljamu V Montferrat, kuris rėmė Šv. Romos imperatorių Frydrichas Barbarosą, o imperatorius apgulė ir 1155 m. sausį užėmė Kjerį ir nužudė daug gyventojų. Per likusį XII a. miestas atsigavo ir išsikovojo nepriklausomybę iš Turino vyskupo.
XIII a. Kjerio respublika klestėjo kaip greta buvusios Genujos, Asčio ir tolimesnė Pizos respublika. 1238 m. Šv. Romos imperatorius paskelbė, kad Kjeris pavaldus tik jam.
Dėl vidinių kovų miestas taip nusilpo, kad 1339 m. tapo Neapolio karaliaus Roberto nuosavybe, o vėliau atiteko Savojiečių dinastijai.
XV a. miestas vėl klestėjo, Šv. Maryjos bažnyčia perstatyta į katedrą. XVI a. Kjerį niokojo marai, epidemijos, karai ir prancūzų okupacija 1551-1562 m. Tuo metu daug miestiečių tapo protestantais, bet tam pasipriešino kunigaikštis Emanuelis Filibertas, kuriam atminti pastatyta iki šiol išlikusi triumfo arka.
1630 m. kilo stipri buboninio maro epidemija, kuri iki šiol atsimenama kiekvieno rugsėjo 12 d. Nepaisant to, XVII a. menas klestėjo, buvo statomos barokinės bažnyčios.
1785 m. Kjeris tapo Aostos kunigaikščio valdoma kunigaikštyste. Amžiaus pabaigoje vėl pasirodė prancūzai, kuriems vadovavo Napoleonas Bonapartas. Tuo metu mieste kūrėsi didelė tekstilės pramonė.
Nievodnica Košcielna geležinkelio stotis
Nievodnica Košcielna geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Nevodnica Košcelnos kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Turosnės valsčiuje. Stotis buvo atidaryta 1862 m. kai buvo pradėtas naudoti Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Per stotį eina Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija. Nuo stoties iki Tripucie geležinkelio stotelė yra 1,8 km ir iki Klepacze geležinkelio stotelės yra 3,2 km.
Kjeris
Istorija
1850 m. privatizuotos miesto sienos, nugriauti vartai. 1871 m. dėl savivaldybės ir turtingų gyventojų paramos nutiestas geležinkelis.
XX a. pradžioje elektrifikuota tekstilės pramonė (1909 m.) ir Italijoje iškilo fašizmas. Per Antrąjį pasaulinį karą miestas nebuvo bombarduojamas.
Elvyra Bungardienė
Biografija
Baigusi Leningrado teatro, kinematografijos ir muzikos institutą 1971–1986 m. dėstė klasikinį šokį Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetuose. 1971 m. įkūrė Klaipėdos vaikų choreografinį kolektyvą „Žiogelis“, iki 1994 m. jam vadovavo. Su „Žiogeliu“ gastroliavo TSRS (1974 m., 1977 m., 1979 m.), Prancūzijoje (1980 m.), Japonijoje (1990 m.), Danijoje (1991 m.), Turkijoje (1993 m.) ir kitose šalyse.
Sukūrė ir pritaikė scenai choreografinių spektaklių, teminių siuitų („Mes kuriame pasaką“ 1980 m., „Draugystės vainikas“ 1986 m., „Mes žaidžiame pasaką“, „Gimimo diena“, abi 1989 m., „Puota miške“ 1993 m.).
Virkininkai
Virkininkai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Stakliškių. Stūkso Virkininkų piliakalnis.
Miškinė notra
Miškinė notra (Stachys sylvatica) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos, notrų (Stachys) genties augalas.
Daugiametis, 60 -120 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas stačias, šakota viršūne, plaukuotas. Lapai platūs, 10-12 cm ilgio ir 6,5-7,5 cm pločio, smailūs, stambiai karbuoti, dantyti, žemutiniai ir viduriniai ilgakočiai, plaukuoti. Žiedai 12-15 mm ilgio. Vainikėlis nešvariai tamsiai purpurinis, kartais baltas. Vaisiai – apie 1,5 mm ilgio, rudi, priplota viršūne riešutėliai.
Žydi birželio – rugpjūčio mėn. Vaisiai pradeda bręsti liepos mėn. pabaigoje. Dauginasi sėklomis, požeminėmis palaipomis ir šakniastiebiais. Auga vidutinio drėgnumo derlinguose dirvožemiuose. Dažna pamiškėse, krūmuose, lapuočių ir mišriuose miškuose.
Vaistams vartojama žolė. Ji pjaunama augalams žydint. Žolėje yra alkaloidų: betaino, betonicino, turicino, trigonelino, alantoino, stachidrino; rauginių medžiagų, organinių rūgščių, eterinio aliejaus, dervų, angliavandenių, saponinų.
Augalas nuodingas arkliams, avims, galvijams, paukščiams.
Pauosupė
Pauosupė – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Rudnios, Dainavos girioje, netoli Ūlos ir Uosupio santakos, dešiniajame Ūlos krante. Prie upės yra stovyklavietė. Kaime stūkso rašytojo A. Matučio drevė-muziejus. Į Pauosupę veda miškų keliai nuo Zervynų ir Varėnos–Katros plento.
Gyventojai
thumb|left|240px|A. Matučio drevė
XIX a. pab. Pauosupė buvo užusienis Lydos apskrities Kaniavos valsčiuje, Rudnios apylinkėje. Pateko į Rudnios dvaro valdas.
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 37 žmonės, iš kurių visi užsirašė lietuviais.
Arkų nacionalinis parkas
Arkų nacionalinis parkas – JAV nacionalinis parkas, esantis Jutos valstijoje. Parko paskirtis – išsaugoti daugiau nei 2000 natūralių smiltainio arkų. Parkas įsteigtas 1971 m. lapkričio 2 d. Jo plotas apie 309 km².
Arkų formavimasis
Arkų formavimosi mechanizmas yra sudėtingas procesas, kuris prasidėjo prieš 300 mln. metų. Tada susiklostė akmens druskos klodai, susidarę išgaravus jūros vandeniui. Vėliau jie buvo padengti kitomis uolienomis (dažnai smiltainiu). Atsidūrusi po kitais sluoksniais, akmens druska, veikiama milžiniško uolienų slėgio, pradėjo tekėti, raukšlėtis, formuoti taip vadinamus diapyrus. Taip palaipsniui suraukšlėjo ir virš akmens druskos esančius smiltainio sluoksnius. Vėliau visa teritorija buvo pakelta, o akmens druska buvo eroduota. Žymiai atsparesnė erozijai uoliena – smiltainis – liko arkų pavidalu.
SK Pardubice
FK AS Pardubice – Čekijos futbolo klubas iš Pardubicių.
Providensas
Providensas – miestas JAV, Rod Ailando valstijos vidurio šiaurinėje dalyje. Tai vienas seniausių Jungtinių Valstijų miestų ir Rod Ailando valstijos sostinė. Tai – trečias pagal dydį Naujosios Anglijos regiono miestas, esantis Providenso grafystėje. Providensas išsidėstęs ties to paties pavadinimo upės žiočių, Naraganseto įlankoje.
SK Pardubice
Istorija
Klubas įkurtas 1925 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje lygoje.
Providensas
Providensą 1636 metais įkūrė Rodžeris Viljamsas, religinis tremtinys iš Masačusetso įlankos kolonijos. Jis būsimo miesto vietovę pavadino „maloningąja Dievo apvaizda“, manydamas, jog tik jis galėjo sukurti tokią dangišką vietą. Prasidėjus industrializacijai, Providensas tapo pirmuoju pramoniniu valstijos miestu, pagarsėjo juvelyrikos ir sidabro dirbinių gamyba. Mieste yra aštuonios ligoninės ir septynios aukštojo mokslo įstaigos. Kadaise pramintas „Pramonės aviliu“, Providensas vėliau išgyveno gana didelį nuosmukį ir po jo sparčiai atsigavęs, gavo „Renesanso miesto“ vardą.
Lankytinos vietos
Providenso parkai užima 4,9 km² ploto, žymiausi – Voterpleiso parkas ir Rivervolkas, Rodžerio Viljamso parkas, Rodžerio Viljamso nacionalinis paminklas ir Prospekto Terasos parkas, iš kurių atsiveria platūs vaizdai į miesto centrą. Kaip viename pirmųjų šalies miestų, Providense pilna istorinių pastatų – Yst Saide apstu senovinių, dar priešrevoliucinių, pastatų, kurie įtraukti į istorinių JAV vietų registro sąrašą. 1638 metais, Rodžeris Viljamsas Providense įkūrė pirmąją ir seniausią Amerikoje baptistų bažnyčią. Netoli jos ir yra jo garbei pastatytas memorialinis paminklas. Providenso centre yra Rod Ailando Valstijos rūmai, kurių marmurinis kupolas yra ketvirtas pagal dydį pasaulyje ir antras po Šv. Petro bazilikos Romoje, tuo tarpu Vestminsterio arkada yra seniausias uždaras Jungtinių Valstijų prekybos centras.
Pagrindinis Providenso meno dirbinių centras yra Rod Ailando Dizaino mokyklos muziejus, kuriame eksponuojama dvidešimta pagal dydį JAV meno kolekcija. Pietinėje miesto dalyje, krante stovi nuo Šaltojo karo laikų išlikęs Rusijos povandeninis laivas. Providenso Viešoji biblioteka turi devynis skyrius visame mieste. Čia taip pat yra ketvirta seniausia JAV biblioteka – Providenso skaitykla, įkurta 1753 metais. Joje dažnai lankydavosi Edgaras Alanas Po, ten jis susipažino su savo didžiąja meile Sara Helena Vitman. Skaitykloje dažnai būdavo ir H. P. Lavkraftas; jis ir Po smarkiai paveikė gotikinę literatūrą.
Haumėja
miniatiūra|Haumėja ir jos [[palydovas|palydovai Hi’iaka bei Namaka]] Haumėja (simbolis: )  – nykštukinė planeta Koiperio juostoje, atrasta 2004 m. Michael E. Brown, Maunt Palomaro observatorije, JAV. 2008 m. rugsėjo 17 d. Tarptautinės astronomų sąjungos pripažinta nykštukine planeta, ir pavadinta Haumėja (havajiečių gimdymo deivės) vardu.
Haumėjos forma dar nėra tiksliai žinoma, tačiau pagal stebėjimo duomenis manoma, kad tai yra elipsoidas, kurio didysis pusašis yra du kartus ilgesnis už mažąjį. Manoma, kad planeta yra hidrostatinėje pusiausvyroje, o tai leidžia jai suteikti nykštukinės planetos statusą. Planetos didelis sukimosi apie ašį greitis, didelis albedas ir didelis tankis yra tikriausiai praeityje įvykusio didelio susidūrimo pasekmė, kurio metu Haumėja, kartu su savo dviem palydovais ir dar keliais Koiperio juostos objektais, tapo didžiausia „skeveldra“.
Haumėjos orbitos ir fiziniai duomenys:
La Kalera
thumb|left|150px|La Kaleros komunos padėtis Valparaiso regione La Kalera – miestas Valparaiso regione (Čilė), Kiljotos provincijoje, La Kaleros komunos centras.
La Kaleros komuna
La Kaleros komuna ribojasi:
Demografija
Komunos plotas 61 km². 2006 m. gyventojų skaičius – 49503 gyv. (gyventojų tankis 811,52 žm./km²), iš jų:
Izaijo knyga
Izaijo knyga – viena iš Senojo Testamento knygų, priskiriama pranašų knygų grupei. Tai pranašysčių, kurios apima daugiau nei 200 metų įvykius, rinkinys.
Izaijas veikė paskutiniais VIII a. pr. m. e. dešimtmečiais ir galbūt VII a. pr. m. e. pradžioje.
586 m. pr. m. e. Jeruzalę užėmė babiloniečiai, daugumą jos žmonių išvarė nelaisvėn. Apie šį laikotarpį kalbama 40–55 knygos skyriuose. Praėjus kuriam laikui, tremtiniai sugrįžo ir ėmėsi atkurti savo tautos gyvenimą. Greičiausiai paskutiniai Izaijo knygos skyriai siejasi su šiuo laikotarpiu.
Visos knygos prasmė sukaupta didžiajame Izaijo Dievo regėjime (6 skyrius). Svarbiausia tema – Dievo didybė, šventumas. Tauta privalanti pasikliauti juo vienu. Pranašas turįs įspėti apie Dievo teismą visus, kurie nuo jo nusigręžia. Tačiau Dievas esąs atlaidus, knygoje gausu ateisiančio mesijo ir būsimosios gerovės pažadų.
Pietų Žemė
right|thumb|300px|Pietų Žemė – žemynas žemėlapio apačioje Pietų žemė ( 'nežinoma pietų žemė') – įsivaizduojamas žemynas, vaizduotas europiečių žemėlapiuose nuo XV iki XVIII amžiaus. Pirmą kartą Pietų Žemė atsirado graikų kartografo Ptolemėjaus (87-150 m.) darbe „Geografija“. Ptolemėjus manė, kad Indijos vandenyną, kaip ir Viduržemio jūrą, iš pietų supa žemė. Buvo manoma, kad pietiniame pusrutulyje žemės yra panašiai kiek tuo metu buvo žinoma Šiaurės pusrutulyje, taip išlaikant balansą tarp žemynų.
Be termino Terra Australis Incognita ši žemė dar buvo vadinama Brasiliae Australis (pietų Brazilija) ir Magellanica (Magelano žemė). 1505 m. kartografas Matthias Ringmann žemyną vadino Ora antarctica (antarkties žemė).
Renesanso metu Ptolemėjus tapo pagrindiniu informacijos šaltiniu Europos kartografams, kurie perėmė ir tradiciją vaizduoti žemėlapiuose Pietų Žemę.
Šiaulių Sauliaus Sondeckio menų gimnazija
Šiaulių Sauliaus Sondeckio menų gimnazija (Šiaulių konservatorija) – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi meno gimnazija Šiauliuose.
Istorija
Įsteigta 1939 m., kai nacių Vokietijai okupavus Klaipėdą buvo uždaryta Klaipėdos muzikos mokykla. Įkūrėjas ir pirmasis direktorius – dirigentas, kompozitorius, pedagogas, profesorius Juozas Karosas.
Mokyklos pavadinimų ir statusų kaita: Kasmet vyksta naujų mokinių priėmimas į 9–11 klases, o nuo 2012 m. mokyklai suteikus ilgosios gimnazijos statusą,  pradėtos formuoti ir pradinės klasės. 2019 metais gimnazija planuoja ,kad mokykla turės pilną 1–12 klasių komplektą ir teiks menui gabiems mokiniams nuoseklų bendrąjį ir meninį ugdymą.
Struktūra
Specialybės – akordeonas, choro dirigavimas, dainavimas, fortepijonas, gitara, pučiamieji, mušamieji, styginiai, liaudies instrumentai, vargonai, dailė. Mokiniai įgyja profesinės meninės linkmės formalųjį pagrindinį ir vidurinį išsilavinimą, parengiami tolimesnėms studijoms aukštosiose mokyklose.
Asmenybės
Ignas Prielgauskas, Stasys Vainiūnas, Viktoras Paulavičius, Algirdas Bružas, Stanislova Dievaitytė, Julius Gaidelis, Juozas Gavenauskas, Irena Gražulytė, Zofija Juodvalkienė, Viktoras Jauniškis, Stasys Jautakas, Bronius Sližys ir kt.
Šeima (biologija)
Šeima biologijoje viena iš taksonominės organizmų klasifikacijos pakopų. Ji yra tarp aukštesnės klasės pakopos ir žemesnės genties pakopos, t. y., vienoje klasėje gali būti viena ir daugiau šeimų, o šeimoje būti viena ar daugiau genčių. Pavyzdžiui, žmonės priklauso hominidų šeimai.
Terminą „šeima“ pirmąkart pavartojo prancūzų botanikas Pjeras Magnolis (Pierre Magnol) savo knygoje Prodromus historiae generalis plantarum, in quo familiae plantarum per tabulas disponuntur (1689). O Karlas Linėjus - Philosophia botanica (1751).
Lotyniškuose šeimų pavadinimuose zoologijoje naudojama priesaga -idae, o botanikoje -aceae.
Kuktiškių pagrindinė mokykla
miniatiūra|265px|right|Mokyklos pastatai, 2019 m.
Utenos rajono Kuktiškių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kuktiškėse (Utenos raj.), Tauragnų g. 16, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190185845. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba.
Kaliningrado srities herbas
Herbo aprašas
Herbo skydas prancūziškas (rusiškas), perkirstas ties apatiniu trečdaliu. Viršutinis laukas raudonas, jame pavaizuota sidabrinė mūrinė gynybinė siena su atidarais vartais. Iš abiejų sienos pusių kyla du sidabriniai dantyti bokštai. Tarp bokštų, virš sienos auksinis XVIII a. vidurio imperatorės Jelizavetos venzelis. Apatinis laukas mėlynas, riba tarp laukų banguota. Mėlyname lauke – penki auksiniai roundeliai.
Ant skydo viršaus uždėta gintarinė karūna. Iš karūnos šonų išeina Lenino ordino kaspinas, kuris apgobia skydą iš šonų ir apačios.
Kuktiškių pagrindinė mokykla
Nuo 2012 m. Utenos Krašuonos progimnazijos Kuktiškių skyrius.
Istorija
1781 m. Kuktiškėse veikė parapijinė mokykla, mokėsi 23 mokiniai. 1868 m. privačiuose namuose įsteigta rusiška pradžios mokykla, nuo 1905 m. mokykloje dėstoma lietuvių kalba, mokytojas lietuvis. Nuo 1910 m. dviklasė mokykla, 1920 m. keturių klasių pradinė. 1938 m. mokykloje įsteigta 5 klasė, 1939 m. ir 6-oji. 1944 m. Kuktiškėse įsteigta progimnazija. 1944 m. užėjus frontui mokykla sudegė. Klasės buvo privačiuose namuose.
Po karo ūkininkų Araminų šeimą iš Ignotiškio ištrėmus į Sibirą, jų gyvenamas namas buvo išardytas, mediena atvežta į Kuktiškes, o iš jų 1948 m. pastatytas pirmasis naujos mokyklos pastatas, vadinamoji „kalninė“ mokykla, 1949 m. – antrasis mokyklos pastatas, vadinamoji „pakalninė“ mokykla. 1950 m. ji tapo septynmetė mokykla, 1960 m. – aštuonmetė, 1982 m. – devynmetė, 1988 m. – nepilna vidurinė. 1966 m. pastatyta mūrinė mokykla, o 1987 m. prie mokyklos pastatytas priestatas su sporto, aktų salėmis, valgykla. Nuo 1993 m. mokykla veikia kaip pagrindinė. 1995 m. mokyklos patalpose įsikūrė medicinos punktas, 2001 m. Kuktiškių seniūnijos biblioteka, įrengtos patalpos ikimokyklinei grupei. 2012 m. rugsėjo 1 d. Kuktiškių pagrindinė mokykla prijungta prie Utenos Krašuonos progimnazijos.
Skaistkalnė
Skaistkalnė, seniau vadinta Šėnberga (Šēnberga) – gyvenvietė pietų Latvijoje, Bauskės savivaldybėje, prie pat Lietuvos–Latvijos valstybinės sienos prie Nemunėlio upės. Valsčiaus centras. Tiltas per Nemunėlį Skaistkalnę jungia su Lietuvos gyvenviete Germaniškiu. 602 gyventojai (2021 m.). Skaistkalnėje yra trys parduotuvės, mokykla, estrada. Miestelyje vyksta Šėnbergo šventė, Kanapinės atlaidai, per kuriuos apsilanko daug turistų ir gyventojų iš Germaniškio. Netoli yra gipso telkinių.
XIX a. pabaigoje Skaistkalnėje gyveno apie 200 žmonių. Vaistininku dirbo Otto Gotlieb Johan Mueller (žmona Tora Jadviga Matilda Vallem).
Skaistkalnės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia, pastatyta 1692 m., yra antroji pagal svarbą katalikų bažnyčia Latvijoje (pirmoji yra Agluonos katedra). Rūsiuose palaidoti dvarininkai Šėnbergai.
Skaistkalnėje 1754 m. gegužės 20 d. gimė vokiečių (Kurliandijos) rašytoja ir poetė Elisa von der Recke (Elisabeth-Charlotte-Constanze von der Recke).
Istorija
Skaistkalnės vardas pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose paminėtas 1489 metais, kai Livonijos ordino magistras Johanas Freitagas fon Loringhofas paskyrė šią žemę Hermanui Šenbergui. Būtent iš jo ir kilo Skaistkalnės pavadinimas (Schönberg,, Šėnbergas), kurį latviai vėliau pakeitė į latviškesnę Skaistkalnę.
Darius Ulickas
Darius Ulickas (g. 1971 m. balandžio 21 d. Prienuose) – Lietuvos ir Raseinių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Skaistkalnė
Istorija
Nuo 1660 metų minima pirmoji medinė bažnyčia. 1692 metais čia buvo pastatyta nauja bažnyčia ir vienuolynas, pagražintas Italijos baroko stiliumi. Nuo 1774 iki 1929 m. Skaistkalnės Dievo Motinos Šventovėje ir bažnyčioje tarnavo katalikų kunigai. Skaistkalnė tapo pagrindiniu katalikybės centru Žiemgaloje. XX amžiaus pradžioje Skaistkalnėje buvo apie 500 gyventojų, daugiausia žydų. 1920 metais kaimas turėjo 39 namus ir 520 gyventojų. 1925 metais kaimui buvo suteiktas tankiai gyvenamos vietovės statusas ir vokiškos kilmės pavadinimas Šėnberga buvo pakeistas į Skaistkalnę.
Darius Ulickas
Biografija
1994 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, ekonomistas.
1998 m. bendros Lietuvos ir Rusijos įmonės „Litmos“ generalinis direktorius. 2002 m. Raseinių rajono savivaldybės meras. 2003–2007 m. ir 2009–2012 m. AB „Grąžtai“ generalinis direktorius, 2007–2009 m. Raseinių rajono savivaldybės administracijos direktorius.
2000–2007 m., 2009–2012 m. ir nuo 2018 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys.
2012–2016 m. Seimo narys.
Iki 2011 m. Naujosios sąjungos Raseinių rajono skyriaus narys.
Sutuoktinė Rūta, vaikas Dominykas. .
Ropėdai
Ropėdai – kaimas šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 4 km į pietryčius nuo Kriukų.
Kūltupis
Kūltupis (Oenanthe oenanthe) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos žvirblinis paukštis, kuris nesunkiai atpažįstamas iš ryškiai balto antuodegio ir uodegos šonų, juodo uodegos vidurio ir galo.
Patino viršutinė kūno pusė pilka, nugara rusva. Kakta, antakiai ir antuodegis balti. Skruostai nuo snapo žiočių iki ausų ir sparnai juodi. Apatinė kūno dalis balta, rusvo atspalvio. Vidurinė vairuojamųjų plunksnų pora juoda su tamsiu pagrindu; likusios plunksnos baltos su juodais galais. Patelės nugarinė pusė rusva, pilvinė balsvai rusva. Rudenį išsišėręs patinas panašus į patelę.
Lietuvoje dažnas. Aptinkamas balandžio – rugsėjo mėn. Gyvena atvirose vietose: laukuose, prie kelių, įvairių griuvėsių. Tupėdamas dažnai linkčioja galvą ir kilnoja uodegą. Lizdą krauna ant žemės. Deda 5-6 šviesiai melsvus kiaušinius. Peri 14 dienų, jaunikliai lizdą palieka po 14-16 dienų. Išveda vieną vadą.
Minta daugiausia vabzdžiais, bet taip pat ir vorais, sraigėmis, sliekais.
Liejyba
thumb|Lietas paminklas liejikui Iselburge thumb|Liejimo formos thumb|Liejimas thumb|Lietas kandeliabras thumb|left|Lieti vartai [[Nansi]] thumb|Liejinys Liejyba – dailės kūrinio atlikimo būdas, kai liejiniai liejami pagal modelį – liejimo formą, iš metalo (varis, bronza, geležis, alavas, auksas, sidabras) ar kitos medžiagos (stiklas, gipsas, cementas, vaškas).
Technologija
Dirbinio tuščiaviduris modelis, pagamintas iš karščiui atsparios medžiagos (smėlis, molis, gipsas, metalas), pripildomas metalo, stiklo, vaško ar kitos skystos masės, kuri stingdama įgauna tikrąją formą. Didelio dirbinio modelis gali būti montuojamas iš dalių, sutvirtinamas karkasu.
Bronzai ir juvelyrikai dažnai naudojami lydomieji vaško modeliai (vadinamoji prarastojo vaško technologija, ), kai molinis dirbinys dengiamas vašku ir vienu molio sluoksniu, jį išdegus vietoje ištekėjusio vaško į tuščią ertmę pilamas išlydytas metalas.
Sustingęs liejinys apdorojamas – gludinamas, šlifuojamas, poliruojamas, cizeliuojamas, raižomas, auksuojamas, sidabruojamas, patinuojamas, ištapomas, kita. Liejyba gali būti derinama su kitomis metalo apdorojimo technikomis (kalyba, kalstymas, filigranas, granuliavimas). Liejybos būdu gaminami indai, juvelyriniai ir liturginiai dirbiniai, ginklai, šarvai, papuošalai, baldai, muzikos instrumentų detalės, patrankos, varpai.
Istorija
Liejyba žinoma nuo seniausių laikų. Patys ankstyviausi jos būdai – liejimas molinėse formose ir pagal vaškinius modelius. Mesopotamijoje ir Indijoje metalo liejyba naudota IV tūkstantmetyje, senovės Egipte – III tūkstantmetyje, Kinijoje – II tūkstantmetyje pr. m. e., stiklo liejyba Artimuosiuose Rytuose taikyta II tūkstantmetyje pr. m. e.
Liejyba buvo plėtojama Antikoje. Senovės Graikijoje pagal vaškinius modelius lietos bronzinės statulos, įvairių metalų papuošalai, kiti metalo dirbiniai. Liejyba buvo populiari Etrūrijoje ir senovės Romoje, vėliau – Bizantijoje. Nuo IV a. liejyboje pradėtas naudoti alavas.
Viduramžiais liejyba ištobulinta Prancūzijoje ir Vokietijoje. XIII a. Europoje liejybos meistrai būrėsi į cechus, XIV a. – XVI a. Europoje steigtos karališkosios ir feodalų liejyklos, kuriose gaminta patrankos, varpai, skulptūros, antkapiai, buitiniai reikmenys.
Renesanso laikotarpiu Europoje ir Azijoje kūrėsi liejybos centrai, kuriuose gaminti buitiniai ir dekoratyviniai reikmenys, ginklai, interjero ir eksterjero elementai, servizai, tualeto reikmenų rinkiniai; liejyba tapo populiariausiu būdu vienetinei skulptūrai gaminti. XV a. Vokietijoje pradėtas naudoti į bronzą panašus, bet pigesnis ketus, nuo XVIII a. tapęs labai populiarus Rusijoje. XVI a. – XVIII a., be kitų metalų, plačiai naudotas alavas (imitavo sidabrą), švinas – Versalio ir Petrodvoreco sodų skulptūros, tvorelės, baliustrados.
Lietuvoje
Lietuvoje liejyba – viena seniausių metalo apdorojimo technikų. Narkūnų piliakalnyje (Utenos rajono savivaldybė) buvo rasta I tūkstantmečio pr. m. e. metalo liejykla su liejimo formų, samtelių, krosnelių liekanomis. Liejyba plačiai taikyta nuo XV a. antrosios pusės steigiamuose auksakalių cechuose. Renesanso laikotarpiu liejyklos veikė Vilniaus Žemutinėje pilyje po 1524 m., Kaune nuo XVI a., Valkininkuose nuo 1551 m., Nesvyžiuje, Varniuose. Liejyklos būta po Šv. Kotrynos bažnyčios Vilniuje grindimis XVI a. antroje pusėje (veikė iki 1610 m. gaisro, aptikta 1986–1987 m.).
XVII–XVIII a. liejiniai buvo liejami Vilniaus pinigų kalykloje netoli dabartinės Vokiečių g. ir patrankų liejimo komplekse, vadintame Puškarnia, Tilto g. 1824 m. rašytiniuose šaltiniuose minima Vilniaus gubernijos ketaus liejykla.
XX a. trečiame – ketvirtame dešimtmetyje kaip vieną svarbiausių technikų plėtojo juvelyrai ir skulptoriai Vincas Grybas, Juozas Zikaras, Jonas Mikėnas, kt.
Šchara
Šchara  – aukščiausia Gruzijos (Svanetijos regione) ir Didžiojo Kaukazo viršukalnė, ant sienos su Rusija, apie 90 km į šiaurę nuo Kutaisio miesto. Aukštis – 5193 m.
Šchara – dalis unikalaus 12 km kalnų masyvo, vadinamo Bezengio Siena. thumb|150px|left| Ušguli kaimas Nuokalnės padengtos ledynais, šiaurėje Bezengis, pietuose – Šchara, iš kurio dalinai maitinama upė Inguris. Netoli, 2 200 m aukštyje, yra Ušguli kaimas, įtrauktas į UNESCO saugomų objektų sąrašą.
Pirmieji į Šcharą 1888 m. įkopė britų ir šveicarų komanda (U. Almer, J. Cockin ir C. Roth).
Smalėnai
Smalėnai – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietryčius nuo Punsko, apie 13 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 119 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. 8 % gyventojų – lietuviai (1984). Smalėnų Šv. Izidoriaus Artojo bažnyčia su vienuolynu. Smalėnai yra išeities punktas maldininkams, vykstantiems į piligriminę kelionę į Pivašiūnus (Lietuva). Valstybės saugomi: vienuolynas, keletas XIX a. statytų pastatai, tarp jų buvusi karčiama, o dabar gyvenamas namas. Biblioteka su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr.25px|DW651.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Smalėnai pirmą kartą paminėti 1648 m., o nuo XVII a. jau žinomi kaip bažnytkaimis. Pavadinimas kilęs nuo šioje girios vietovėje dirbusių smaluotojų – dervos sakintojų. Dvarininkas Mykolas Habermanas XIX a. kaime įkūrė gelumbės fabriką, pastatė vienabokštę 14 m aukščio bažnyčią – nesėkmingai bandė pakelti Smalininkus iki miesto lygio. Dengtas čerpėmis mūrinis vienuolynas užbaigtas 1839 m., o 1975 m. vienuoliai obliatai pristatė antrą aukštą ir uždengė pastatą skarda. Dabar jame vyksta rekolekcijos kunigams, vasarą rengiamos jaunimo stovyklos. Vienuolyne įrengti nakvynės namai maldininkams. Bažnyčios kieme stovi koplyčia, kurioje palaidota Habermanų šeima. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 199 žmonės, iš kurių 140 lenkų, 45 žydai, 9 rusai ir 5 lietuviai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Mokykla
Kaime veikia valsčiaus išlaikoma lenkiška pagrindinė mokykla su keliasdešimt mokinių ir devyniais mokytojais. Neprivalomos lietuvių kalbos pamokos.
Pinerolas
Pinerolas – miestas Italijoje, Pjemonte, Turino provincijoje. Jis yra apie 40 km į pietvakarius nuo Turino prie Čisonės upės.
Istorija
Pinerolas pirmąkart paminėtas X a., kai priklausė Turino markai ir Pinerolo abatui, kuris valdė Abbadia Alpina abatiją, net kai miestas tapo komūna 1247 m. valdant Tomui Savojiečiui.
Nuo 1235 m. Amadėjus IV Savojietis miestui primetė protektoratą, kuris tapo absoliutus 1243 m.
Gliukokortikoidai
Gliukokortikoidai – antinksčių žievės gaminami steroidiniai hormonai, veikiantys angliavandenių, riebalų, baltymų apykaitą, padedantys palaikyti organizmo vidinės terpės pastovumą (homeostazę).
Svarbiausi natūralūs gliukokortikoidai yra kortizolis, hidrokortizonas, kortikosteronas.
Poveikis gliukozės apykaitai
Gliukokortikoidai padeda palaikyti pastovų gliukozės kiekį kraujyje.
Kitas poveikis
Slopina uždegimą, alergines reakcijas, imuninę sistemą. Jų poveikis pasireiškia sumažėjusiu cirkuliuojančių imuninių ląstelių: (eozinofilų, limfocitų), skaičiumi ir taip pat sumažėjusia interleukino – 2 gamyba. Gliukokortikoidai palaiko normalią kraujagyslių reakciją į jas siaurinančius veiksnius (vazokonstriktorius). Silpniau nei mineralkortikoidai veikia vandens ir elektrolitų apykaitą, didina natrio ir vandens kiekį organizme, mažina kalio.
Svarbūs vaisiaus vystymuisi, nes turi įtakos jo plaučių subrendimui.
Rankšluostinė
thumb|right|260px|Aukštaičių rankšluostinė, XIX a. pab. Rankšluostinė – įtaisas kabinti rankšluosčiams. Ją sudaro velenėlis, ant kurio pakabinamas rankšluostis, įstatytas tarp 2 šoninių lentelių, sujungtų viršuje raštuotomis lentelėmis. Daugiausia puošiama priešakinė rankšluosčio lentelė, o šoninės įvairiai profiliuojamos ir puošiamos negausiai. Puošyboje vartojami kontūriniai – giluminiai ir kiaurapjūviai raštai, išmarginti įvairiais geometriniais motyvais. Puošybai buvo naudojami trikampėlių, dantukų, lankelių, puslankių, pynelių ir kt. geometrinio ornamento motyvai. šešiakampė segmentinė žvaigždė dažnai išpjaustoma kaip centrinis ornamentas. Pasitaiko augalinių ir dangaus kūnų motyvų. Rečiau sutinkami gyvūnų motyvai bei žmogaus vaizdavimas. Mėgta puošti mediniais pakabučiais. Puoštas ne tik rankšluostinių priekis, bet ir šoninės lentelės, kurių apatinė dalis buvo įvairiai profiliuojama.
Rankšluostinės buvo labai įvairios tiek savo forma, tiek puošyba. Jos buvo kabinamos ant galinės arba šoninės gyvenamosios patalpos sienos, netoli stalo. Seniausios rankšluostinės siauros, vėlesnės – platėja.
XX a. pirmoje pusėje plito rankšluostinės, kurių karkasas buvo išlankstomas iš vielos. Jų priekinę dalį ir pakabą dengė audinių skiautėmis apsiūti rombo formos kartono lapeliai. Puošiamos siuvinėtais gėlių motyvais, karoliukais, plunksnomis ir kt. Ant vielinio karkaso kartais pritvirtindavo iš šiaudų pintus apskritimus. Jeigu medinių rankšluostinių konstrukcija buvo daugiau ar mažiau patvari, tai minėtos vėlyvosios rankšluostinės neturėjo konstrukcijos stabilumo, patvarumo.
Ledinis diskas
thumb|rigt|220px|Turnyro „Ledinis diskas“ logotipas „Ledinis diskas“ – Jurbarko lėkščiasvydžio sporto klubo „Velniai“ organizuojamas uždarų patalpų turnyras. Turnyras pradėtas rengti dėl Lietuvos turnyrų žemėlapyje susidariusių didelių tarpų tarp turnyrų. Pirmasis turnyras surengtas 2012 metais.
„Ledinis diskas“ tradiciškai organizuojamas sausio mėnesio paskutinio savaitgalo šeštadienį.
Turnyro organizatoriai naudoją 8 komandų atvirojo diviziono turnyrą, kai komandos paskirstomos į dvi grupes po 4 komandas.
Ščučyno dekanatas
thumb|300px|right|Lomžos vyskupijos dekanatai
Ščučyno dekanatas  – tai vienas iš 24 katalikų, Lomžos vyskupijos dekanatų. Dekanas Jerzy Śleszyński. Dekanate yra 16.590 tikinčiųjų.
Parapijos
Dekanate yra 7 parapijos:
Skambutis (1998 filmas)
Skambutis – 1998 m. japonų siaubo filmas, sukurtas pagal Kōji Suzuki romaną tokiu pačiu pavadinimu ir režisuotas Hideo Nakatos.
Filme pasakojama apie prakeiktą, nerimą keliančią vaizdajuostę, kurią pažiūrėjęs žmogus miršta po savaitės. Tai pelningiausias siaubo filmas Japonijoje, uždirbęs 12 mlrd. jenų ($137,7 mln. JAV dolerių) ir pasak bendrovės „Oricon“ atliktos apklausos – laikomas labiausiai bauginančiu siaubo filmu Japonijoje.
Siužetas
Dvi paauglės, Masami (Hitomi Satō) ir Tomoko (Yūko Takeuchi) besikalba apie vaizdajuostę, įrašytą berniuko Idzu žemėje. Pasakojama, jog peržiūrėjęs juostą žiūrovas miršta praėjus septynioms dienoms. Tomoko atskleidžia, kad prieš savaitę ji ir trys jos draugai žiūrėjo kažkokią keistą juostą, kurios metu jai kažkas paskambino. Lygiai taip nutiko ir filme, todėl Masami persigandusi suvokia, kad Tomoko lemta mirti. Po kelių nerimą keliančių akimirkų, Tomoko nužudoma nematomos jėgos, o šalia buvusi Masami paklaikusiomis akimis viską regėjo.
Praėjus kelioms dienoms, Reiko Asakava (Nanako Matsushima), reporterė tirianti vaizdajuostės prakeiksmo populiarumą tarp paauglių, išsiaiškina, jog jos dukterėčia Tomoko ir jos trys draugai paslaptingai žuvo tą pačią naktį, tuo pačiu laiku, o mergina stebėjusi, kaip žūva Tomoko, išprotėjo ir yra gydoma psichiatrijos ligoninėje. Aptikusi Tomokos nuotraukas, darytas prieš savaitę, Reiko sužino, kad keturi paaugliai apsistojo nuomojamame kotedže Idzu žemėje. Vienoje iš nuotraukų ji pastebi, kad paauglių veidai neryškūs ir iškreipti.
Kiek vėliau, Reiko nuvyksta į Idzu ir to paties kotedžo svetainėje randa nepažymėtą vaizdajuostę. Žiūrėdama juostą, Reiko regi seriją nesusijusių siaubą keliančių vaizdų. Juostai pasibaigus, Reiko pamato atvaizdą televizoriaus ekrane ir atsisukusi pasižiūrėti ar nieko jei nėra už nugaros, gauna skambutį. Ji daro prielaidą, kad jai gyventi liko savaitė.
Pirmąją dieną Reiko pasitelkia buvusio vyro, Ryūji Takajama (Hiroyuki Sanada), pagalbą. Jis ją nufotografuoja ir jiedu pamato, kad nuotraukoje Reiko veidas taip pat išblukęs, kas įrodo, jog ji prakeikta. Nepaisydamas Asakavos prieštaravimų, Ryūji taip pat peržiūri juostą. Vėliau jie pasidaro juostos kopiją, kad abu galėtu ją tirti. Jiedu juostoje atranda paslėptą žinutę, kurioje sakoma „jei tęsi daryti 'shōmon', 'bōkon' ateis tavęs.“ Žinutė įrašyta Idzu Ošimos salos dialektu. Juostą pamato ir Asakavos sūnus Joičis, todėl jie nuplaukia į salą ir išsiaiškina didžiojo aiškiaregio Šizuko Jamamura istoriją, kuris dėl savo stulbinančios antgamtinės galios buvo apkaltintas sukčiavimu ir nusižudė. Jo galia atiteko dukrai, dėl kurios turėjimo ja taip pat buvo nepasitikima ir galiausiai ji buvo nužudyta tėvo.
Likus dienai, Reiko ir Ryūji išsiaiškina, kad Šizukos dukra (Sadako) greičiausiai ir įrašė tą vaizdajuostę. Jiedu grįžta atgal į Idzu darydami prielaidą, jog Sadako yra mirusi ir paauglius nužudė keršto trokštanti jos siela. Paskui jie atidengia šuliny, buvusį po kotedžu ir išvysdami viziją, suprantą, kad Sadakos tėvas nužudydamas dukrą ją ten įmetė. Jie bando išsausinti šulinį ir surasti Sadakos kūną, kad galėtų nuraminti jos sielą. Reiko radus jos kūną, nieko keisto neįvyksta ir jiedu supranta, kad užkeikimas panaikintas.
Tačiau kitą dieną, Ryūji esant namuose staiga įsijungia televizorius, kurio ekrane vaizduojamas tas pats šulinys. Jis su baime stebi kaip iš televizoriaus išlenda Sadakos vaiduoklis ir mirtinai jį išgąsdina, kad jam net sustoja širdis. Beviltiškai bandydama išgelbėti sūnų, Reiko suvokia, kad tai nesibaigiantis ciklas ir, kad juosta turi būti perkopijuota norint išgelbėti žiūrovą.
Didpūslė
Didpūslė (Macrocystidia) – mažūninių (Marasmiaceae) šeimos grybų gentis.
Lietuvoje auga viena rūšis – agurkinė didpūslė (Macrocystidia cucumis).
Kalugos srities herbas
thumb|right|200px|Kalugos srities herbas Kalugos srities herbas - oficialus Rusijos Federacijos Kalugos srities simbolis, priimtas 1996 m. birželio 6 d.
Herbo aprašas
Herbo skydas prancūziškas/rusiškas. Laukas žalias su sidabrine banguota juosta, išilgai juostos eina juodos banguotos linijos. Virš juostos, viršutinėje herbo dalyje auksinė imperatoriaus karūna. Ant skydo viršaus - didesnė auksinė karūna (rodo XIX a. turėtą gubernijos statusą). Skydo šonus ir apačią supa vainikas iš auksinių ąžuolo lapų ir gilių, perpintas žydra Andrejaus juosta.
Herbo istorija
1777 m. kovo 9 d. buvo patvirtintas Kalugos miesto herbas. Tais metais Kaluga gavo gubernijos centro statusą. Tada skydo laukas buvo mėlynas. Skydu ėjusi banguota sidabrinė juosta reiškė Okos upę. Miestas tvirtovė Kaluga buvo pastatytas ant aukšto Okos kranto
1878 m. liepos 5 d. buvo patvirtintas Kalugos gubernijos herbas, kuris iš esmės nesiskyrė nuo miesto herbo. Kad herbai skirtųsi, gubernijos herbo skydas buvo padarytas žalias. Atsiradusi antroji karūna rodė, kad herbas yra gubernijos herbas.
Aleksoto malūnas
thumb|300px|Malūno pastatų kompleksas nuo Nemuno pusės
Aleksoto malūnas stovi Kaune, Žemojoje Fredoje, kairiajame Nemuno krante.
Istorija
1879 m. nuspręsta statyti Kauno tvirtovę. 1882 m. pradėti statyti gynybiniai pastatai. Kartu su jais buvo statomi kiti aktualūs infrastruktūros objektai: Kauno geležinkelio stotis, geležinkelis, sandėliai, kareivinės. Šlaitais apsaugotoje Žemutinėje Fredoje pastatytas grūdų sandėlių kompleksas ir malūnas. Statyba baigta 1890 m., nors rekonstrukcijos ir kiti statybų darbai tęsėsi iki pat 1915 m.
XX a. tarpukariu kompleksas atiteko Krašto apsaugos ministerijai. 1922 m. čia pradėta malti grūdus. Rekonstrukcijos darbams vadovavo inžinierius Antanas Gravrogkas. Malūnas įrengtas kariuomenės reikmėms, pastatytos „Seck“ firmos mašinos. Įrengtas gilus gelžbetoninis rūsys, 1925 m. šalia pastatytas elevatorius.
LTSR laikais įmonė buvo praplėsta, 1993 m. tapo AB „Kauno grūdai“. Iki įmonės nutiestas geležinkelio tinklas.
Ragaišiai (Joniškis)
Ragaišiai – kaimas šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 4 km į pietryčius nuo Kriukų.
Antarktidos istorija
thumb|200px|Vienas iš ankstyvųjų Antarktidos tyrinėjimų žemėlapių (1911 m.) Antarktida europiečių buvo atrasta gerokai vėliau už kitus žemynus. Pirmieji žingsniai atrandant šį žemyną buvo vadinamosios „Pietų Žemės“ paieškos. Džeimsas Kukas XVIII a. pabaigoje buvo priartėjęs prie Antarktidos, tačiau dėl ledynų sangrūdos negalėjo priplaukti prie žemyno.
Antarktidos atradimas
Antarktidos atradimo be išlygų vienam tyrinėtojui priskirti negalima, tačiau mokslininkai paprastai apsiriboja trimis asmenimis, kurie Antarktidą pamatė panašiu laiku. Tai Fabianas fon Belingshauzenas (Fabian von Bellingshausen, rusiškoje tradicijoje dažnai vadinamas Fadejumi), Rusijos imperatoriškojo laivyno kapitonas; Edvardas Bransfieldas (Edward Bransfield), britų laivyno kapitonas; Natanielis Palmeris (Nathaniel Palmer), amerikiečių banginių medžiotojas iš Stoningtono, Konektikuto.
Bransfieldas teigia matęs Antarktidą 1820 m. sausio 27 d., t. y. prieš tris dienas, kai žemę pamatė Palmeris. 1820 m. sausio 28 d. Fabianas fon Belingshauzenas ir Michailas Lazarevas dviem laivais pasiekė tašką, esantį per 20 mylių nuo Antarktidos žemyno ir matė ten ledo laukus.