cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Burgonetas
Konstrukcija
Lengviausi burgonetai sverdavo ~1,4 kg, sunkūs – ~2,5 kg. Kai kurie sunkūs XVII a. pradžios burgonetai su antsmakriais svėrė iki 4,5 kg.
Paplitimas
Burgonetų ypatumai lyginant su ankstesniais europiniais šalmais:
Džiuginėnai
Džiuginėnai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Telšių. Seniūnaitijos centras. Yra Germanto mokyklos skyrius, Džiuginėnų parkas. Išlikęs Džiuginėnų dvaras (XIX a. rūmai), šalia stūkso Džiuginėnų piliakalnis. Kaimo pietvakariuose telkšo Germantas.
thumb|left|Džiuginėnų kaimas
Etimologija
Kaimo vardas kilęs nuo Džiugo kalno, stūksančio kaimo pietuose. Pastarasis siejamas su legendiniu Telšių įkūrėju Džiugu.
Tanžero krizė
Prancūzija Marokui suteikė 62,2 mln. frankų paskolą, Marokui nepalankiomis sąlygomis. Bankai – kreditoriai gavo teisę ne tik į visus valstybės muito mokesčius, bet ir teisę kištis į šalies finansinę politiką. 1905 m. pradžioje Prancūzija pabandė priversti Maroką įsileisti į šalį karo patarėjus. Bet 1905 m. kovo 31 d. netikėtai į Tanžerą atvyko Vokietijos kaizeris Vilhelmas II, kuris palaikė Maroko nepriklausomybę ir pažadėjo paramą, bei pasiūlė sukurti gynybinę sąjungą. Šis Vokietijos žingsnis atitiko jos vykdomą politiką arabų šalių atžvilgiu. Aštrindama situaciją Maroke, Vokietijos diplomatai tikėjosi patikrinti Prancūzijos–Rusijos sąjungą, nes Rusija kariavo su Japonija (Rusijos–Japonijos karas) ir Prancūzija negalėjo tikėtis sąjungininkės paramos.
Džiuginėnai
Istorija
Kaimas minimas nuo XVIII a. 2-osios pusės, nors Džiuginėnų dvaras žinomas jau XVI a., garsėjo savo biblioteka.
Tanžero krizė
Vokietijos veiksmai sukėlė šoką, atsistatydino net karingasis Prancūzijos užsienio reikalų ministras Teofilis Delkasė (Théophile Delcassé). 1906 m. sausio 3 d. Prancūzija pradėjo armijos perdislokavimą prie Vokietijos sienos. Vokietijai reikalaujant buvo sukviesta, Ispanijos mieste Alchesirase, konferenciją (Alchesiraso konferencija), kuri vyko nuo 1906 m. sausio 16 d. iki balandžio 7 d. Konferencijos metu Vokietija atsidūrė politinėje izoliacijoje (ją palaikė tik Austro–Vengrija) ir turėjo atsitraukti. Prancūzijos siekis skelbti Maroką savo protektoratu buvo atidėtas. Po penkerių metų Prancūzija ir Vokietija vėl susikibo dėl Maroko kontrolės (žiūr. Agadiro krizė).
Kirnės I
Kirnės I – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Pajūrio, kairiajame Jūros krante ir kairiajame Lokystos krante prie pat jos žiočių.
Dobilijos ežeras
Dobilijos ežeras arba Dobilios ežeras – ežeras vidurio Lietuvoje, Kauno rajone, apie 2 km į vakarus nuo Piliuonos, 0,8 km į pietus nuo kelio ties Dobilija. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,2 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 82,3 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – plyti ~ 8 ha pelkė, kurią supa miškas. Pietuose išteka upelis link Redimisčio upelio (Nemuno intakas). Aplink ežerą yra Dobilijos ir Taurakiemio kaimai. Anksčiau ežeras buvo virš 9 ha ploto, tačiau vykstant užpelkėjimo procesams beliko ~ 1,8 ha.
Šaltiniai
miniatiūra|250px|left|Ežero pietinė pakrantė
Slatina
Slatina – miestas Rumunijoje, įsikūręs ant Olto upės kranto. Olto apskrities centras, administruoja vieną kaimą – Cireaşov.
Žalionė
Žalionė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje. Kaime 1919 m. buvo atidaryta pradinė mokykla.
Gyventojai
thumb|left|230px|Žalionės kaimo kapeliai thumb|left|210px|[[Koplytėlė eglėje Žalionės kaime]]
Indiniai ūsoriai
Indiniai ūsoriai (Cyclocheilichthys) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Salakanagara
Salakanagara karalystė – pirmoji metraščiuose minima sundų tautos karalystė vakarų Javoje, gyvavusi tarp 200-362 m. Viena pirmųjų valstybių Malajų salyne
Salakanagara reiškia „Sidabro miestas“, ir tai greičiausiai buvo miestas – valstybė. Spėjama, kad ją 150 m. galėjo minėti Ptolemėjus, pasakodamas apie sidabro šalį Argyre. Numanoma vieta yra netoli dabartinio Pandeglang miesto.
Valdovai
Salakanagara buvo užkariauta Tarumanagara karalystės.
Islamo revoliucinė gvardija
Islamo revoliucinės gvardijos korpusas  – Irano Islamo Respublikos ginkluotųjų pajėgų dalis, įkurta po Irano islamiškosios revoliucijos. Gvardiją sudaro sausumos, oro ir jūrų pajėgos, kuriose yra apie 125 tūkst. žmonių. Gvardijai taip pat priklauso ir sukarinta milicija Basidžas, turinti 90 tūkst. žmonių. Vyriausiasis gvardijos vadas dabar yra Mohammad Ali Jafari, iki jo vadu buvo Yahya Rahim Safavi.
IRG funkcijos: Pagal Irano gynybos koncepciją IRG papildo labiau tradicinę Irano kariuomenę, abi Irano ginkluotųjų pajėgų dalys turi skirtingą paskirtį valstybės saugumo palaikyme.
IRG pavaldūs ne Irano prezidentui, o tiesiogiai klerikalinei vyriausybės šakai.
Dabartinis Irano prezidentas Mahmudas Ahmadinedžadas (Mahmoud Ahmadinejad) kaip ir daug kitų jaunų iraniečių 1980–1988 m. Irano-Irako karo metu buvo Islamo revoliucijos gvardijai priklausančios Basidžo milicijos narys.
Paskutiniais metais IRG tapo įtakingu sukarintu konglomeratu, kuris aktyviai reiškiasi naftos ir dujų gavyboje, telekomunikacijų srityje ir žemdirbystėje, kitose srityse. Jis įgijęs didelę ekonominę ir politinę įtaką. Didėjanti IRG ekonominė reikšmė atsispindi ir didėjančiame politiniame bei saugumo vaidmenyje nuo 2009 m. prezidento rinkimų.
Pavadinimas
Irane įprasta valstybines organizacijas vadinti vienžodžiais pavadinimais, kurie paprastai atspindi jų funkciją. IRG Irane dažniausiai vadinama Sepāh ('Armija'). Armiją reiškia ir Artesh, tačiau Sepāh reiškia daugiau 'saugumo armija', priešingai negu Artesh, kuris reiškia daugiau 'karinė, militaristinė armija' ir atitinka Irano kariuomenę. Irano vyriausybė ir žiniasklaida IRG dažnai vadina Sepāh e Pāsdārān ('sargybinių armija'), vartoja ir Pāsdārān e Enqelāb (پاسداران انقلاب, 'revoliuciniai sargybiniai') bei Pāsdārān (پاسداران, sargybiniai).
JAV vyriausybė ir angliakalbė žiniasklaida paprastai naudoja pavadinimą Iranian Revolutionary Guards (IRG; 'Irano revoliucinė gvardija'). Kitas pavadinimas, dažnai naudojamas JAV žiniasklaidos, yra Iranian Revolutionary Guard Corps (IRGC; 'Irano revoliucinės gvardijos korpusas'),  nors ši karinė institucija kitur retai vadinama korpusu.
Lietuviškoje žiniasklaidoje dažniausiai naudojamas pažodinis vertimas iš amerikietiško varianto Islamo revoliucijos sargybinių korpusas. Oficialiuose ES dokumentų lietuviškuose vertimuose naudojami tiek Islamo revoliucijos sargybinių korpusas, tiek Islamo revoliucijos gvardija
Dydis ir struktūra
IRG yra sudėtinės pajėgos, kurias sudaro savos sausumos, jūrų ir oro pajėgos, savos žvalgyba, ir specialiosios pajėgos. Islamo revoliucinei gvardijai pavaldi ir Basidžo milicija, turinti 90000 kadrinių karių ir 300000 rezervistų.
Pagal Irano konstitucijos 150 str. IRG laikoma Irano ginkluotųjų pajėgų dalimi, tačiau yra lygiagreti likusiai Irano ginkluotųjų pajėgų daliai – Irano Islamo Respublikos kariuomenei.
IRG saugo Irano sienas. Tai vien priežasčių, dėl ko IRG garsėja įsigalėjusia korupcija.
Sausumos pajėgos
IISS leidinys „IISS Military Balance 2007“ teigia, kad IRG turi iki 20 pėstininkų divizijų, kelias atskirąsias pėstininkų brigadas ir vieną oro desantininkų brigadą.
Jūrų pajėgos
IISS mano, kad IRG jūrų pajėgos turi 20 tūkst. karių, iš kurių 5 tūkst. yra jūrų pėstininkai, tarnaujantys jūrų pėstininkų brigadoje iš 3 ar 4 batalionų. Šios jūrų pajėgos ginkluotėje turi kranto gynybos ginklų (kelias priešlaivinių raketų baterijas ir kelias kranto artilerijos baterijas), apie 40 patrulinių katerių ir 10 kiniškų Houdang greitųjų atakos katerių.
Oro pajėgos
IISS duomenimis IRG oro pajėgos savo sudėtyje be aviacijos turi Irano strategines raketų pajėgas – raketų Šahab-1 ir Šahab-2 brigadą su 12-18 leidimo įrenginių ir raketų Šahab-3 dalinį. Pastarasis, manoma, yra bataliono dydžio, turi 6 vienraketes leidimo mašinas, kurių kiekviena turi 4 raketas Šahab-3.
Quds pajėgos
Elitinės Quds pajėgos yra specialiosios paskirties dalinys, turintis 2-5 tūkst. karių ir užsiimantis operacijomis užsienyje.
JAV apibūdina šias pajėgas kaip teroristinę organizaciją, remiančią kovotojus Irake, Libane, Afganistane.
Žukovka
Žukovka  – miestas Rusijos vakaruose, Briansko srityje, prie Desnos upės, 56 km į šiaurės vakarus nuo Briansko. 19,1 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Dviračių gamykla, baldų fabrikas. Per miestą eina Rygos–Oriolo geležinkelis. Žukovka įkurta 1868 m., o miesto statusą gavo 1962 m.
Didžioji jubėja
Didžioji jubėja (Jubaea chilensis) – vienintelė jubėjų (Jubaea) genties (iš Arecaceae šeimos) gentis. Tai endeminė pietvakarių Pietų Amerikos rūšis, auganti nedideliame centrinės Čilės rajone tarp 32°S ir 35°S pietiniame Kokimbo, Valparaíso, Santjago metropoliniame, O’Higinso ir šiauriniame Maulės regionuose. Ilgą laiką buvo manyta, kad Velykų saloje augusi ir išnykusi palmė buvo irgi jubėja, tačiau dabar ši išnykusi rūšis priskirta savai genčiai Paschalococos.
thumb|left|250px|Jubėja Karališkame botanikos sode Londone (Royal Botanic Gardens, Kew) yra aukščiausias šiltnamio augalas pasaulyje. Jubėja užauga iki 25 m aukščio, kamieno storis iki 1,3 m ties žeme. Iki 5 m ilgio lapai yra plunksniški. Žievė lygi.
Etimologija
Ši palmių gentis pavadinta karaliaus Jubos II, berberų Numidijos valstybės valdovo ir botaniko, garbei.
Ekologija
Jubėjos augavietėse žiemos turi būti švelnios, nors jubėjos atlaiko šalnas iki -15 °C, o vasaros – santykinai vėsios. Dėl to jubėjos laikomos vienomis patvariausių palmių plunksniškais lapais. Jubėjos auga iki 1400 m aukštyje virš jūros lygio. Gamtoje šios palmės auga daugiausia stačiuose šlaituose.
JAV šios palmės geriausiai auga į vakarus nuo Sietlo, į pietus iki San Diego. Rytuose siekia Arizoną, Naująją Meksiką ir vakarų Teksase. Teritorijose su aukšta oro temperatūra ir drėgme šios palmės nukenčia ir gali žūti.
Panaudojimas
Angliškas jubėjos pavadinimas 'čilinė vyno palmė' rodo, kad iš šios palmės sulos anksčiau darydavo fermentuotą gėrimą palmių vyną. Virinant sulą gaunamas palmių sirupas, kuris vadinamas 'palmių medus'.
Jubėjos kaulavaisių (2-3 cm skersmens) sėklos turi labai kietą kauliuką. Švieži kauliukai kraštuose, kur jubėjos auga, pardavinėjami kaip riešutai. Jubėjų vaisių lietuviškas pavadinimas irgi yra jubėja.
Apsauga
Čilėje ši rūšis yra iš dalies saugoma, nes žmonių skaičiaus ir ganyklų plotų didėjimas paskutinius kelis šimtmečius sumažino jubėjų populiaciją. Jubėjų nykimas susijęs su tuo, kad renkant sulą jubėjas tenka nukirsti.
Lydinė dermė
Lydinė dermė (pagal Mažosios Azijos senovės šalies Lidijos pavadinimą) – septynialaipsnė (heptatoninė) muzikos dermė.
Garsaeilio pavyzdys: f–g–a–h–c–d–e–f; alteruotų garsų nėra, pustoniai tarp IV ir V, VII ir I laipsnių. Nuo natūraliojo mažoro skiriasi pustoniu aukštesniu IV laipsniu (vadinamoji lydine kvarta). Aukštas IV laipsnis suteikia lydinės dermės melodijoms pabrėžtinai šviesų, veržlų, šiek tiek aštroką skambesį.
Istorija
Lydinės dermės terminas atsirado antikos muzikos teorijos sistemoje, žymėtas laipsniškai besileidžiantis oktavinis garsaeilis nuo c1: c'–h–a–g–f–e–d–c. Viduramžiais aštuonių bažnytinių dermių sistemoje lydinė dermė buvo III autentinė dermė.
Lydinė dermė paplitusi Europos tautų, daugiausia norvegų, lenkų liaudies muzikoje. Profesionaliojoje muzikoje aptinkama viduramžiais (ars nova). Kartu su kitomis senovinėmiss natūraliosiomis dermėmis vėl pradėta vartoti XIX a. kompozitorių romantikų. Lydinė dermė (ne viso pavidalo) dažniausiai aptinkama lietuvių sutartinėse ir joms giminingoje liaudies pučiamųjų instrumentų ansamblių muzikoje. Lietuvių kompozitorių kūryboje lydinės dermės vartojimas dažniausiai susijęs su sutartinių tradicija (Juozas Gruodis, Julius Juzeliūnas, Eduardas Balsys, Vytautas Montvila).
Bulvinis pelėdgalvis
Bulvinis pelėdgalvis (Hydraecia micacea) – pelėdgalvių (Noctuidae) šeimos drugys. Skraido liepos – rugsėjo mėn. įvairiuose biotopuose. Kartais gali kenkti pomidorams. Vikšrai pavasarį aptinkami augalų stiebuose (pomidorų, nendrių ir kt.). Lietuvoje dažnas.
Jokūbavas
Jokūbavas – kaimas pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, prie kelio ir kelio, 10 km į pietryčius nuo Kretingos, abipus kelio į Gargždus. Seniūnaitijos centras. Veikia paštas (LT-97008), Jokūbavo Aleksandro Stulginskio pagrindinė mokykla, mokyklos kraštotyros muziejus, Jokūbavo Švč. Mergelės Marijos bažnyčia, biblioteka. Išlikęs Jokūbavo dvaras.
Etimologija
Iš pradžių gyvenvietė vadinosi Babrūniai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Babrūnės upelio. XVIII a. čia dvarą įkūrė Jokūbas Nagurskis, kurio vardu ir gyvenvietė pavadinta Jokūbavu (dvarininkinis vietovardis).
Robertas Mokrikas
Robertas Mokrikas (, g. 1948 m. gegužės 15 d. Vyru, Estija) – Lietuvos inžinierius geologas, hidrogeologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Jokūbavas
Istorija
thumb|left|Paminklas A. Stulginskiui dvaro parke
Robertas Mokrikas
Biografija
1971 m. baigė Vilniaus universitetą. 1990 m. geologijos ir mineralogijos mokslų daktaras.
Jokūbavas
Istorija
Prie Babrūnės upelio žmonės apsigyveno I tūkstantmečio pradžioje. XVI a. susiformavo Babrūnių (Bobrunie) kaimas, kuriam vardą davė upelis. Jo pakrantės kalvoje XVI-XIX a. veikė kaimo kapinės, vadinamos Marų kapeliais. Dvasiniu gyvenimu rūpinosi Kretingos parapijos kunigai.
Robertas Mokrikas
Biografija
1971–1972 m. Estijos mokslų akademijos Geologijos instituto inžinierius hidrogeologas, 1972–1999 m. – Lietuvos Geologijos instituto, 1989–1992 m. šio instituto Baltijos jūros monitoringo skyriaus vadovas, 1992–1994 m. – Hidrogeochemijos procesų tyrimų laboratorijos vadovas. Nuo 2000 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 2006 m. Hidrogeologijos ir inžinerinės geologijos katedros vedėjas; nuo 2000 m. profesorius. 1991–2001 m. dar dėstė Tartu universitete (Estija).
Jokūbavas
Istorija
Kaimas buvo patogioje geografinėje padėtyje, palankioje prekybai vystyti. Pro jį ėjo kelias iš pajūrio į Žemaitijos gilumą, šalia buvo Prūsijos karalystė. Todėl Kartenos ir Mišučių dvarų savininkas, Žemaičių kunigaikštystės pakamaris Jokūbas Nagurskis apie 1776–1780 m. kaimo žemėje įkūrė palivarką (Mišučių dvaro ūkinį padalinį) ir miestelį, kuriuos pavadino savo vardu – Jokūbavu. Oficiali miestelio įkūrimo data – 1777 m. birželio 8 d. Tą dieną J. Nagurskis pasirašė privilegiją dėl miestelio įkūrimo ir teisės miestelėnams rengti penktadieninius turgus suteikimo. Ją patvirtino Lenkijos karalius Stanislovas Augustas.
Robertas Mokrikas
Mokslinė veikla
Baltijos artezinio baseino pavyzdžiu sukūrė naujus platforminio tipo sedimentacinių baseinų hidrogeologijos klasifikavimo ir paleohidrogeologijos rekonstrukcijų principus, atliko Baltijos regiono geostruktūrinį hidrogeologijos rajonavimą, nagrinėjo hidrostratigrafijos unifikavimą, pateikė regioninę požeminio vandens hidrocheminę klasifikaciją ir požeminės hidrosferos evoliucijos modelį, stabiliųjų ir radioaktyviųjų izotopų tyrimais pagrindė artezinio baseino hidrogeochemijos izotopinį zoniškumą bei išryškino požeminio nuotėkio struktūrą.
Jokūbavas
Istorija
Nuo 1777 m. Jokūbave jau vyko turgūs, kurie prekių gausa ir apyvarta lenkė kaimyniniuose miesteliuose vykusius turgus. XVIII a. pabaigoje miestelyje lankėsi vokiečių pirkliai iš Klaipėdos ir Karaliaučiaus, kuriems J. Nagurskis dvare prie kelio į Karteną pastatė mūrinį prekių sandėlį. Tartis su jais į Jokūbavą atvykdavo pirkliai iš Plungės, Telšių, Šiaulių ir kitų miestų. Prekybai palankios sąlygos XVIII a. pabaigoje į Jokūbavą pritraukė ir pirklius žydus. Negausi jų bendruomenė miestelyje turėjo savo namus ir sinagogą.
Šalia miestelio ir palivarko J. Nagurskis 1778 m. pastatė koplyčią – pirmąją katalikų bažnyčią. 1846 m. miestelyje buvo 25, o kaime – 26 dūmai. Kaimas priklausė Kartenos, o miestelis – Kretingos parapijai. XIX a. Jokūbavas atiteko dvarininkams Parčevskiams. Iš jų sumaniu ūkininkavimu XIX a. II pusėje garsėjo Konstantinas Parčevskis, kuris be tradicinės šiam kraštui grūdininkystės plačiai vystė paukštininkystę ir veislinę gyvulininkystę. Į tėvą lygiavosi sūnus Vincentas Parčevskis, kuris nuomavo Lapių ir Gargždų dvarus. Prasidėjus I pasauliniam karui, 1915 m. pavasarį Parčevskiai evakavosi į Rusiją, o dvare 1915–1918 m. šeimininkavo Oberosto Lietuvos srities Kretingos apskrities karinės valdžios viršininko skiriami vietininkai.
1919 m. Jokūbavas prijungtas prie Kretingos valsčiaus ir tapo seniūnijos centru. 1923 m. jame buvo 37 kiemai, o miestelis vadintas bažnytkaimiu. 1919 m. pabaigoje Jokūbave apsistojo Lietuvos kariuomenės 5-ojo pėstininkų pulko husarai, saugoję Lietuvos ir Klaipėdos krašto sieną. Vėliau juos pakeitė 2-asis pėstininkų pulkas, kuris 1923 m., susigrąžinus Klaipėdos kraštą, iš Jokūbavo pasitraukė.
1926 m. pravesta žemės reforma, kurios metu išparceliuotas dvaras, o bažnytkaimis išskirstytas į vienkieminius ūkius. Dalis dvaro žemių priskirta Petrikaičių kaimui, o kita pavadinta Suktinių kaimu ir išdalinta Lietuvos kariuomenės kariams savanoriams ir dvaro kumečiams. Parčevskiams likusią dvaro sodybą 1926 m. nusipirko Lietuvos valstybės ir politikos veikėjas, buvęs Lietuvos Respublikos prezidentas Aleksandras Stulginskis.
Tarpukariu Jokūbavo, žmonių vadinto Jokūbiške, bažnytkaimyje veikė pieninė, motorinis malūnas, pašto agentūra, pora krautuvių, Kretingos vartotojų bendrovės skyrius (nuo 1926 m.), valdiška pradinė mokykla (nuo 1919 m.), Jaunųjų ūkininkų ratelis, pavasarininkų (nuo 1930 m.), blaivybės draugijos ir vaikų Angelo Sargo sąjungos (nuo 1928 m.) kuopos, tretininkų kongregacija. Veiklumu pasižymėjo Jokūbavo šaulių būrys, kuriam vadovavo mokytojas Petras Bortkevičius. Šauliai 1931 m. surengė Lietuvoje leidžiamų laikraščių parodą, 1935 m. būrio susirinkime „sumetė in ginklų fondą 16 litų, kurie tą patį vakarą išsiųsti kariuomenės vado vardu“.
Vokietijai atplėšus Klaipėdos kraštą, Jokūbavas vėl tapo pasienio gyvenviete. Ypač žmonės tai pajuto į apylinkes įžygiavus raudonosios armijos ir NKVD pasienio kariuomenės daliniams. Raudonarmiečiai statė betoninius pasienio įtvirtinimus, kuriems kasdami žvyrą sunaikino dalį Jokūbavo (Babrūnių) senųjų kapinių. Kovai prieš okupantus mokytojas P. Bortkevičius kartu su bendražygiais Kretingos apskrityje 1940 m. įkūrė pogrindinę organizaciją, kurią enkavedistams pavyko susekti. P. Bortkevičius buvo suimtas, kalintas Kretingoje, Kaune. Besiruošdami karui su Vokietija, enkavedistai iš pasienio zonos 1941 m. evakavo Jokūbavo gyventojus. 1941 m. birželio 14 d. iš Jokūbavo buvo ištremta prezidento A. Stulginskio šeima.
1944 m. priartėjus frontui, sudegė katalikų bažnyčia ir žydų maldos namai. Po karo aplinkiniuose miškuose veikė Kardo rinktinės partizanai. Jie nukovė stribus Antaną Slušnį ir Antaną Šeputį (1948 m.), Jokūbavo apylinkės pirmininką Praną Jomantą (1949 m.), kitus sovietų aktyvistus. 1948 m. spalio 19 d. Jokūbave prie partizanų ryšininko Jono Jokšo sodybos į Kretingos stribų ir enkavedistų surengtą pasalą pateko ir žuvo Kardo rinktinės Vidmanto kuopos Kaributo būrio vadas Vytautas Jablonskis-Vanagas ir partizanai Kazimieras Jašinskas-Krivaitis ir Petras Benetis-Algis.
1945 m. Jokūbavo dvaro žemėse pradėjo veikti Kretingos tarybinio ūkio padalinys. 1948–1951 m. iš Jokūbavo buvo ištremti V. Bundulienė, K. Vižintienė bei kiti ūkininkai su šeimomis. 1950 m. vietoje tarybinio ūkio padalinio įsteigtas Jokūbavo kolūkis, kurio administracija įsikūrė dvaro rūmuose.
1950–1992 m. Jokūbavas buvo centrinė ūkio gyvenvietė. 1958 m. atidaryta biblioteka, vėliau – kultūros namai, pirminės sveikatos priežiūros centras. Pradžios mokykla 1953 m. tapo septynmete, aštuonmete, 1989 m. – devynmete, o 1991 m. – pagrindine. 1991 m. rugsėjo 29 d. mokyklai suteiktas Aleksandro Stulginskio vardas.
Prasidėjus atgimimui, jokūbaviškiai išsikovojo leidimą atstatyti bažnyčią. Ant 1991 m. gegužės 15 d. Telšių vyskupo Antano Vaičiaus pašventintų pamatų iškilo mūrinė bažnyčia, kurios projektą parengė architektas Edmundas Giedrimas. Suniokotoje dvaro teritorijoje Klaipėdos Aukuro draugijos rūpesčiu 1991 m. rugsėjo 29 d. pastatytas paminklas Lietuvos prezidentui Aleksandrui Stulginskio (architektas E. Giedrimas, skulptorius Motiejus Narbutas).
Tuncha
Tuncha ( arba Tunja) – miestas centrinėje Kolumbijos dalyje, Rytų Kordiljeros slėnyje, 2800 m aukštyje. Bojaka departamento centras. 120 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1539 m. rugsėjo 6 d. Išlikę daug istorinių paminklų, siekiančių XVI a. – barokinė Santo Domingo katedra Bolivaro aikštėje, miesto įkūrėjo namas, Juan De Castellanos namas. Keliskart per metus vyksta spalvingos fiestos.
Siuvimo, maisto pramonė. Netoliese išgaunamos akmens anglys. Yra net 3 universitetai: Bojaka, Santo Tomas, Pedagogikos ir Technologijų.
Kanados futbolo čempionatas
Kanados futbolo čempionatas – aukščiausia Kanados futbolo lyga, įkurta 1926 m. Svarbesnės šalies komandos žaidžia Ontarijo ir Kvebeko provincijose. Dabartinį pavadinimą gavo 2006 m. gegužės 17 d.
CPSL/CSL čempionatai
Šaltinis:
Luknė
Luknė – upė Lietuvoje, Radviliškio ir Raseinių rajonuose; Dubysos kairysis intakas. Prasideda 7 km į rytus nuo Šiluvos, Antaniškių apylinkėse. Pradžioje teka į pietryčius Praviršulio tyrelio apylinkėmis. Vėliau į pietus, o žemupyje – į pietvakarius. Įteka į Dubysą 54 km nuo jos žiočių, greta Dvarviečių kaimo. thumb|left|240px| Luknė Praviršulio tyrelyje miniatiūra|left|240px|Luknė ties [[Pasandravys|Pasandraviu]]
Intakai:
Vidutinis nuolydis – 258 cm/km. Vaga nuo pat ištakos iki Pasandravio tiesinta, melioruota. Ties Kaulakiais užtvenkta, sudarytas 40 ha Kaulakių tvenkinys. Upės žemupys patenka į Dubysos regioninį parką, įsteigtas Luknės geomorfologinis draustinis. Žemupio slėnis gilus, siauras, neapgyvendintas. Upėje sutinkamos srovinės aukšlės, šlakiai, strepečiai, šapalai, ešeriai.
Gyvenvietės prie Luknės: Paluknys, Paluknys II, Bernotai, Puknaičiai, Naujokai, Kaulakiai.
Diana Žiliūtė
Diana Žiliūtė (g. 1976 m. gegužės 28 d. Rietave) – Lietuvos dviratininkė. 2000 m. vasaros olimpinių žaidynių prizininkė.
Biografija
Diana Žiliūtė gimė 1976 metais Lietuvos provincijoje — Rietave. 1983–1984 m. mokėsi Žadvainių devynmetėje mokykloje, 1984–1988 m. Rietavo vidurinėje mokykloje.
Sportinę karjerą ji pradėjo būdama 13 metų. 1988–1990 m. Panevėžio sporto internatinėje mokykloje, 1993–1995 m. Panevėžio žemės ūkio ir hidromelioracijos mokykloje.
2009 m. lapkričio 29 d. D. Žiliūtė paskelbė baigianti profesionalią karjerą ir pradedanti dirbti Italijos „Safi-Zara“ komandos sporto direktore.
1998 m. lenktynių rezultatai
Pasaulio plento čempionatas (Olandija, Valkenburgas)
Europos Jaunimo plento čempionatas
International Women’s Challenge
1999 m. lenktynių rezultatai
Pasaulio plento čempionatas (Verona, Italija)
Tour de France (Prancūzija)
La Grande Boucle '' Int. Thuringen Rundfahrt''
2000 m. lenktynių rezultatai
Olimpinės žaidynės (Sidnėjus, Australija)
Tour de Suisse Feminin
Hewlett Packard Women’s Challenge
Vuelta Navarra Feminas
2001 m. lenktynių rezultatai
Pasaulio plento čempionatas (Lisabona, Portugalija) Holland Ladies Tour
Giro d’Italia Femminile
2002 m. lenktynių rezultatai
Giro d’Italia Femminile
HP Women’s Challenge
2003 m. lenktynių rezultatai
Pasaulio treko čempionatas (Štutgartas, Vokietija)
Pasaulio taurės dviračių treko etapas Sidnėjuje
2004 m. lenktynių rezultatai
Lietuvos plento čempionatas (Šiauliai)
Pasaulio reitingas
2008 m. kovo 26 d. Tarptautinės dviračių sporto sąjungos (UCI) paskelbtoje pasaulio plento dviratininkių reitingų lentelėje D. Žiliūtė užima 30-ąją vietą.
Volkswagen Arena
Stadione vyko pirmosios VfL Wolfsburg 2009–2010 m. Čempionų lygos varžybos prieš CSKA Moskva. Šeimininkai laimėjo rezultatu 3–1. Visus tris įvarčius (hat triką) pelnė brazilų puolėjas Grafite.
Dakaro ralis
thumb|right|205px|Šalys, kuriose vyko Dakaro ralis (oranžine spalva – tik 1992 m.) iki [[2009 m. Dakaro ralis|2009 m., kuomet Dakaro ralis persikėlė į Argentiną ir Čilę.]] thumb|right|205px|Šalys, kuriose Dakaro ralis vyko nuo 2009 iki 2019 m. Dakaro ralis (paprasčiau vadinamas Dakaru arba iš seniau žinomu pavadinimu Paryžiaus–Dakaro ralis) – kasmetinės bekelės ralio reido lenktynės. Jose gali dalyvauti tiek profesionalūs lenktynininkai, tiek savanoriai entuziastai. Už varžybų rengimą atsakinga Amaury Sporto organizacija.
Nors pavadinime ir aptinkame žodį „ralis“, visą renginį labiau tiktų vadinti maratonu per bekeles. Visos transporto priemonės privalo iki finišo brautis per bekeles, purvynus, dykumas ar net kalnus. Dienos etapų ilgis būna po 300–500 km, bet su pervažiavimais jie pailgėja iki 700–900 km. Visa tai privaloma įveikti iki starto kitos dienos etape.
Istorija
thumb|right|205px|Prizas Dakaro laimėtojui. 2011 m. T4 klasės sunkvežimio komandai thumb|right|205px|MAN lenktyninis sunkvežimis, priklausantis komandai „Team Dakar USA“, 2007 m. thumb|right|205px|Jutos Kleinschmidt Mitsubishi Pajero, su kuriuo laimėjo Dakaro ralį 2001 m.
Ralio ištakos siekia 1977 m. ralį Abidžanas–Nica. Jame dalyvavęs Thierry Sabine pasiklydo Tenerės dykumoje, bet jam šis įvykis paliko neišdildomą įspūdį, jis nusprendė, jog ralis per dykumas labai puiki idėja. 1978 m. gruodį Paryžiuje prie starto linijos stojo 182 transporto priemonės, bet finišą už 10 000 km Dakare pasiekė vos 74-ios. Cyril Neveu, važiavęs motociklu, yra laikomas pačiu pirmuoju ralio čempionu.
Taip pat, ralio inspiracija buvo ir André Citroënas, 1922 m. gruodžio 19 – 1923 m. sausio 7 dienomis surengęs ekspediciją iš Tugurto (Touggourt, Alžyras) iki Timbuktu (Tombouctou, Malis) su penkiais Citroën Scarabée d’Or auotomobiliais. Automobiliai buvo specialiai paruošti ant Citroën B2 10HP K1 bazės, tačiau sustiprinti ir sumontuota galinių ratų vikšrinė pavara. Ekspedicija kirto Sacharos dykumą, sėkmingai pasiekė tikslą, ir sugrįžo į Prancūziją, o naujai ištyrinėti keliai buvo įtraukti į visų šalių žemėlapius.
Renginys sparčiai populiarėjo, 1980 m. starte dalyvavo 216, o jau 1981 m. – 291-as ekipažas. Prie ralio pradėjo jungtis ir labai žinomi asmenys, kaip Henri Pescarolo (buvęs Formulės-1 lenktynininkas, tuomet jau penkiskart 24 valandų Le Mano lenktynių laimėtojas), Jacky Ickx (dukart F-1 bendroje įskaitoje likęs antras, šešiskart Le Mano lenktynių laimėtojas).
1984 m. pergale debiutavo Porsche automobilis.
1986 m. Dakarui buvo dvejopi, populiarumas augo, tačiau ralio metu sudužus sraigtasparniui, žuvo jo rengėjas T.Sabine.
1987 m. ralyje nusprendė sudalyvauti gamyklinė Peugeot komanda, savo automobilio vairą patikėdama buvusiam Pasaulio ralio čempionui Ari Vatanenui.
1988 m. naujas susidomėjimo pikas, startuoti nusprendė 603 ekipažai.
1992 m. ralio metu įveiktas visas Afrikos žemynas, finišas Pietų Afrikos respublikos mieste Keiptaune. Būtent šiais metais pirmąkart ralio dalyviai galėjo naudotis GPS prietaisais.
1997 m. renginys ypatingas tuo, kad jis visas vyko tik Afrikoje. Startas Agadešo mieste Nigeryje, finišas Senegalo sostinėje Dakare.
2001 m. pirmąkart ralį laimėjo moteris. Tai automobilių klasėje pasiekė vokietė Jutta Kleinschmidt.
2005 m. kilo nauja susidomėjimo varžybomis banga, starte išsirikiavo 688 transporto priemonės, siekusios įveikti maratoną.
2007 m. gruodžio 24 d. Mauritanijoje buvo užpulti ir nužudyti keturi turistai. Šis įvykis tapo pagrindu, kuriuo buvo atšauktas 2008-ųjų Dakaro ralis. Vietoje jo, kai kurie dalyviai, su Dakarui rengta technika, sudalyvavo surengtame Centrinės Europos ralyje.
2009 m. ralis persikėlė į naują žemyną. P. Amerikoje starte dalyvavo 501 ekipažas. Jį automobilių klasėje laimėjo Giniel de Villiers su VW Tuareg.
2012 m. Dakarui buvo parengti naujieji Mini Countryman. Jie iškart ėmė dominuoti ralio trasoje.
2015 m. nusprendė sugrįžti į ralį legendinė prancūzų kompanija Peugeot, kartu su visu būriu geriausių Prancūzijos lenktynininkų. Tačiau pirmuoju Dakaro bandymu, nesugebėjo įveikti dominaciją tęsusių Mini automobilių. Tuo tarpu jau 2016 m. Peugeot ekipai pavyko diktuoti tempą ir ralio nugalėtoju tapo daugkartinis čempionas prancūzas Stéphane Peterhansel. Jis daugiau nei 30 minučių aplenkė Nasser Al-Attiyah su Mini.
2017 m. Dakaro ralis vyko sausio 2-14 d. Argentinos, Bolivijos ir Paragvajaus teritorijose. Antano Juknevičiaus ir Dariaus Vaičiulio ekipažas 2017-ųjų Dakaro ralyje užėmė 21-ą vietą – tuo metu aukščiausią vietą iš Pabaltijo lenktynininkų per visą Dakaro ralio istoriją.
2018 m. lenktynės vyko jubiliejinį 40-ą kartą. Šį kartą jos driekėsi Peru, Bolivijos ir Argentinos teritorijomis. A. Juknevičiaus ekipažas šiame Dakare pasiekė naują Lietuvos ir Baltijos šalių rekordą finišuodamas 12 vietoje. V. Žala su S. Jurgelėnu pirmą kartą pasiekė finišą ir užėmė 18 vietą. B. Vanago ekipažui atiteko 30 vieta. Motociklininkas B. Bardauskas finišą pasiekė 81 vietoje.
2019 m. balandžio 15 d. varžybų organizatoriai patvirtino, kad nuo 2020 m. Dakaro ralis vyks Saudo Arabijoje.
2021 m. Dakaro ralis vyko siaučiant COVID-19 pandemijai, ir iškėlė organizatoriams daug logistinių ir organizacinių iššūkių. Nepaisant to, renginys įvyko sėkmingai. Arūnas Gelažninkas finišavo 21 bendros įskaitos vietoje, tačiau nugalėjo Original by Motul, taip vadinamoje vienišių klasėje, kurioje važiuoja motociklininkai be techninio aptarnavimo komandos. Tai buvo pirmas kartas, kai šioje Dakaro ralio kategorijoje, bendroje įskaitoje laimėjo lietuvis.
2022 m. Dakaro ralis pasižymėjo rekordiniu dalyvių skaičiumi iš Lietuvos – startavo 10 ekipažų. Pirmą kartą lietuviai dalyvavo sunkvežimių, motobagių bei „Dakar Classic“ kategorijose. Buvo pasiekta gerų rezultatų: Laisvydas Kancius laimėjo vieną etapą keturračių kategorijoje, Rokas Baciuška – du etapus motobagių kategorijoje. Galutinėje įskaitoja R.Baciuška iškovojo trečiąją vietą, o Arūnas Gelažninkas antrus metus iš eilės nugalėjo motociklų Original by Motul kategorijoje. Dvidešimtuką savo kategorijose taip pat pasiekė Vaidotas Žala, Tomas Jančys, Vaidotas Paškevičius ir Valdas Valiukevičius. Šis ralis buvo pirmasis, prie kurio organizavimo prisijungė FIA. Dakaro ralis tapo pirmuoju naujo FIA ralio kroso pasaulio čempionato (W2RC) etapu. Dėl politinių ir ekonominių ES sankcijų šiame ralyje nebuvo leista dalyvauti Baltarusijos MAZ-SPORTauto komandai.
Automobiliai, motociklai, sunkvežimiai
Nuo 1979 m. iki 2008 m. Dakaro ralis vyko trejose kategorijose – automobilių, motociklų ir sunkvežimių.
Etapų laimėtojai
''Atnaujinta po 2022 m. Dakaro ralio
Paryškintai pažymėti lenktynininkai, dalyvavę paskutiniame renginyje. thumb|right|205px|1987 m. Ari Vatenan vairuotas Peugeot 205 Turbo 16 Grand Raid Paris/Dakar
thumb|right|205px|Nasser Al-Attiyah Dakare, 2011 m. thumb|right|205px|1988 m. Peugeot 405 Turbo 16
Lietuvių pasiekimai
2021 m. ir 2022 m. Arūnas Gelažninkas nugalėjo Dakaro ralio Original by Motul, taip vadinamoje vienišių įskaitoje, kurioje važiuoja motociklininkai be techninio aptarnavimo komandos.
2022 m. Rokas Baciuška iškovojo bronzos medalį galutinėje lengvųjų motobagių įskaitoje.
Prestižiskiausioje automobilių įskaitoje aukčiausia pasiekta vieta – 11 (Benediktas Vanagas 2019 m. bei Vaidotas Žala 2022 m.).
Dalyvių kategorijos
thumb|right|205px|Kamaz’as Dakare, 2004 m. thumb|right|205px|[[Luc Alphand|Luko Alfano Mitsubishi Pajero, 2006 m.]] Ralio dalyviai skirstomi pagal naudojamas transporto priemones į 4 kategorijas – motociklų, automobilių, sunkvežimių ir nuo 2009 m. Dakaro ralio – keturračių. Įvairūs transporto priemonių gamintojai dalyvauja Dakaro ralyje, norėdami pareklamuoti savo transporto priemones kaip ilgaamžiškas, galinčias įveikti įvairius kelius – tiesa, Dakaro raliui visos transporto priemonės būna patobulintos, kartais net pagaminamos specialiai šioms lenktynėms.
Motociklai
Motociklai dalinami į dvi kategorijas: pirmai grupei priklauso maratono motociklai, kurie būna beveik nepatobulinti, antrą grupę sudaro super motociklai – patobulinti motociklai. Nuo 2014 m. motociklų variklių tūris ribojamas iki 450 kub. cm. Jie gali turėti vieną ar du cilindrus.
Sunkvežimiai
thumb|right|205px|Sunkvežimiai prieš lenktynių startą, 2014 m. Sunkvežimių klasė skirta sunkesniems nei 3500 kg automobiliams ir yra dalinama į tris kategorijas – T5.1, T5.2 ir T5.3 (iki 2021 m. – T4.1, T4.2 ir T4.3). Pirmoje grupėje dalyvauja serijiniai sunkvežimiai, antrojoje – modifikuoti, o trečiojoje – techninio aptarnavimo sunkvežimiai.
Keturračiai
Nuo 2009 m. ši kategorija buvo atskirta nuo motociklų klasės. Kategorija dar skiriama į dvi grupes – pirmoje grupėje dalyvauja dviejų ratų varomi su 750 kub. cm. varikliais, antroje – keturiais ratais varomi iki 900 kub. cm.
Lengvieji bagiai
Ši kategorija atsirado 2017 m., atskyrus T3 klasės transporto priemones nuo automobilių klasės. Nuo 2021 m. buvo sukurtos atskiros įskaitos T3 lengviesiems prototipams ir T4 ant serijinių UTV pagrindo sukurtiems bagiams. Šie bagiai dar yra vadinami SSV, SxS, side-by-side's, ROV, UTV.
„Dakar Classic“
Nuo 2021 m. Dakaro ralyje dalyvauja „Dakar Classic“ kategorijos automobiliai, kurie pagaminti iki 2000 m. Šios kategorijos dalyviai važiuoja kitokia trasa, nei likę lenktynių dalyviai, bei varžosi vidutinio greičio principu ("regularity rally"). Nuo 2022 m. dalyvauja ir „klasikiniai“ sunkvežimiai.
Televizija
Ralio rengėjai skelbiasi, jog jų parengtas 26 minučių trukmės laidas apie dienos įvykius etape rodo per 190 šalių. Dar apie 20-imt siunčia televizijos komandas, kurios rengia autorines laidas.
Ralį filmuoja iki 4 organizatorių sraigtasparnių, greičio ruože budi dar apie šešios televizijos komandos. Dar trys viską filmuoja bivuake. Taip per dviejų savaičių trukmės maratoną sukaupiama iki 1000 valandų trukmės filmuotos medžiagos.
2006 m. buvo pristatytas televizijos dokumentinis filmas „Race to Dakar“, jame buvo sudėti visi įsimintiniausi filmuoti Dakaro įvykiai iki 2006-ųjų.
Incidentai
Šis ralis susilaukia nemažai kritikos dėl dažnų žūčių jo metu. Nepaisant nuolat didinamų saugumo reikalavimų, beveik kasmet nelaimių sąrašas pasipildo naujais įrašais apie aukas, tiek dalyvių, tiek komandos narių, tiek varžybas stebėjusių žmonių vardais.
2022 m. šiame sąraše yra 77 vardai, iš jų 31 – lenktynininkų.
Vilūnų pagrindinė mokykla
Kaišiadorių rajono Vilūnų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaišiadorių raj., Vilūnuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190596138. Steigėjas Kaišiadorių rajono savivaldybės taryba.
Istorija
1864 m. kaime veikė valdiška liaudinė mokykla, kurioje mokėsi 20 berniukų ir 2 mergaitės. 1918 m. Vilūnuose veikė lietuviška pradinė mokykla. 1942 m. mokykloje įsteigtas V skyrius. 1953 m. mokykla reorganizuota į septynmetę mokyklą, 1961 m. - į aštuonmetę, 1986 m. - į devynmetę, 1999 m. - į dešimtmetę mokyklą. 2008 m. mokykla uždaryta.
Kirnės II
Kirnės II – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, dešiniajame Jūros upės krante, Lileikėnų miško šiaurėje. Kaime išliko tik viena sodyba ir 1863 m. sukilimo dalyvių kapai.
Geltonkrūtė ara
Geltonkrūtė ara, arba ararauna (Ara ararauna) – papūginių (Psittacidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
miniatiūra|left Užauga iki 76-86 cm ir sveria apie 900–1300 g. Ryškių, išsiskiriančių spalvų, su mėlynais sparnais ir uodega. Žalia galva, pilvas geltonos (aukso) spalvos. Jų snapai – masyvūs pritaikyti sutraiškyti riešutams.
Paplitimas
Šie paukščiai veisiasi pelkėtuose miškuose, džiunglėse nuo Panamos iki Brazilijos, nuo Bolivijos iki Paragvajaus. Veisėsi Trinidade, dabar neaptinkama.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas
miniatiūra|Buveinė (2010)
– aukščiausios (kasacinės) instancijos Lietuvos bendrosios kompetencijos teismas, vienintelis LR kasacinis teismas.
Istorija
1994 m. birželio 15 d. įsteigtas remiantis įstatymu „Dėl Lietuvos Aukščiausiojo Teismo, Lietuvos apeliacinio teismo, apygardų teismų įsteigimo, apygardų ir apylinkių teismų veiklos teritorijų nustatymo“.
Birkalnis
Birkalnis (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Birkendell, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvęs kaimas Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės teritorijoje.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas
Istorija
1995 m. sausio 1 d. pradėjo veiklą.
Vadovybė
Pirmininkė – Danguolė Bublienė. Anksčiau: Gintaras Kryževičius, Vytautas Greičius, Sigita Rudėnaitė.
Birkalnis
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities, (nuo 1922 m. birželio 30 d. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas. 1905 m. buvo 106 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Timofejevo apylinkės kaimas, prijungtas prie Nikolskojės.
Pilietinė pareiga
Pilietinė pareiga – Lietuvos Respublikos Vidaus reikalų ministerijos Pataisos reikalų departamento savaitraštis, ėjęs 1980–1992 m. Vilniuje lietuvių ir rusų kalba.
Hamberstonas ir Santa Laura
1872 m., tada dar Peru teritorijoje, Giljermas Vendelis (Guillermo Wendell) įkūrė Santa Lauros dirbtuves, o tais pačiais metais La Palmos dirbtuves atidarė Džeimsas Hamberstonas (James Thomas Humberstone). Dirbtuvės pastatytos anglų darbininkų gyvenviečių stiliumi. Tai buvo svarbios salietros, iš kurios gamintos trąšos, gamybos vietos, bet 1929 m. atradus dirbtinę amonio sintezę, gamtinės salietros gavyba nustojo reikšmės. 1934 m. abi kasyklas įsigijo Čilės kompanija Compañía Salitrera de Tarapacá y Antofagasta ir, atnaujinusi gavybos technologijas, dar iki 1958 m. vykdė darbus. Po 1960 m. salietros dirbtuvės buvo apleistos ir virto „vaiduokliais“.
Pilietinė pareiga
Istorija
Buvo leidžiamas vietoje 1959–1969 m. ėjusio laikraščio „Gyvenimas-mokykla“, kurį leido LTSR VRM Kalinimo vietų valdyba. Tiražas 1980 m. – 2000 egz. lietuvių k. ir 1500 egz. rusų k., 1992 m. – po 2000 egz. lietuvių ir rusų k.
Hamberstonas ir Santa Laura
2005 m. Hamberstono ir Santa Lauros salietros dirbtuvės įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldą kaip pavyzdinės salietros dirbtuvės ir tą laikotarpį atspindinčios darbininkų gyvenvietės. Tuo pačiu, objektas pateko tarp esančių pavojuje dėl 2005 m. šiaurės Čilėje įvykusio žemės drebėjimo padarinių.
Pilietinė pareiga
Istorija
Rašė apie nuteistųjų gyvenimą pataisos darbų istaigose, socialinės bei psichologinės reabilitacijos įstaigų veiklą, nagrinėjo atliekančiųjų bausmę auklėjimo problemas.
Redakcijoje dirbo A. Kazlauskienė, D. Sargautienė, P. Šalna.
Sammy Marks
Samuelis Marksas (1844 m. liepos 11 d., Žemaičių Naumiestyje, Rusijos imperija – 1920 m. vasario 18 d. Johanesburge, Pietų Afrika) – Lietuvos žydų kilmės Pietų Afrikos pramonininkas, verslininkas ir politikas.
Biografija
Gimė 1844 m. liepos 11 d. Žemaičių Naumiestyje siuvėjo šeimoje. Jaunystėje, kad išvengtų karinės prievolės, prieš sulaukiant pilnametystės, išvyko į Angliją, kur apsigyveno Šefildo mieste. Šefilde vertėsi smulkia prekyba, prekiaudamas susipažino su peiliakaliu Tobias Guttmann, kuris tapo jo mokytoju. T. Guttmann pasiūlė Marksui išbandyti laimę Pietų Afrikoje ir apmokėjo jo kelionę. S. Marksas 1868 m. išvyko į Keiptauną, kur pardavinėjo pigius juvelyrikos dirbinius ir stalo įrankius. Po kiek laiko persikėlė į deimantų kasyklas Kimberlyje. Vėliau pas jį atvyko ir jo pusbrolis Isaac Lewis su kuriuo įkūrė įmonę Lewis & Marks. Iš pradžių jie dirbo kaip paprasti prekeiviai, prekiavo peiliais, vėliau tiekė įvairias prekes kasyklų darbuotojams, kol galiausiai pradėjo prekiauti deimantais ir pietinėje Transvalio regiono dalyje įsteigė „Africa and European Investment Company“, ilgainiui ši bendrovė ėmė kontroliuoti kelias aukso kasyklas. Marksas tapo vienu didžiausiu šio verslo magnatų ir vienu turtingiausių PAR žmonių.
1881 m. persikraustė į Pretoriją, kur susipažino ir susidraugavo su prezidentu Paul Kruger bei Transvalio respublikos valdžia. Pasinaudodamas artima draugyste su prezidentu įkalbino jį nutiesti geležinkelį iš Pretorijos į Maputu. Atradus anglies klodus pietų Transvalyje ir šiaurės Fristeite, Marksas 1892 m. įkūrė šioje vietoje anglies kasyklas, šalia kurių buvo įkurtas Verenigingo miestas. Taip pat įkūrė aukso kasyklą Barbertone. Lewis & Marks įmonė taip pat turėjo spirito varyklų ir stiklo gamyklų. Po kiek laiko įkūrė žemės ūkio bendrovę Vereeniging Estates Ltd., kuri plėtojo žemės ūkį Valio upės slėnyje. Šiuose ūkiuose buvo naudojami modernūs garo traktoriai ir kita moderni technika. Įmonė taip pat finansavo miltų malūnų ir plytų gamyklų statybas. 1910 m. Marksas tapo Pietų Afrikos sąjungos parlamento senatoriumi, kuriuo išbuvo iki savo mirties.
S. Marksas finansiškai rėmė visas Pietų Afrikos žydų bendruomenes. 1898 m. finansavo Pretorijos sinagogos statybas. Mirus prezidentui Paul Kruger finansavo jo paminklo statybas Pretorijos centre, bronzinio paminklo kaina buvo £10,000. 1902 m. gegužės 29 d. dalyvavo taikos derybose siekiant nutraukti anglų-būrų karą.
1883 m. išvyko į Šefildą, kur vedė devyniolika metų jaunesnę Bertha Guttman, su kuria susilaukė 6 berniukų ir 3 mergaičių. Savo vaikus Marksas išsiuntė mokytis į privačias mokyklas Anglijoje. Turėdamas dideles pajamas pasistatė Viktorijos laikų stiliaus dvarą Zwartkoppies Hall netoli Pretorijos. Šis dvaras tapo žymia vieta, kurioje lankėsi daug svarbių šalies ir užsienio politikų bei verslininkų. Dvare nuolatos vykdavo įvairūs pobūviai, dvaro kieme buvo teniso kortai, kroketo aikštelė, viduje biliardas. Dvare dirbo 14 tarnų. S. Marksas mirė 1920 m. vasario 18 d. Johanesburge, tačiau jo dvaras priklausė jo palikuonims iki pat 1981 metų. 1984 m. dvaras buvo perduotas Nacionaliniam kultūros istorijos muziejui, kuris 1986 m. dvare įkūrė Samuelio Markso muziejų. 1995 m. muziejus nusipirko dvarą ir 73 ha jo supančios teritorijos.
Roslavlis
Roslavlis  – miestas Rusijos vakaruose, Smolensko srityje, netoli Rusijos valstybės sienos su Baltarusija, 123 km į pietryčius nuo Smolensko. Per miestą teka Ostioro upė, eina Smolensko-Briansko ir Maskvos-Mogiliovo kelias. Išplėtota mašinų gamyba, pjovimo diskų, rėžtukų iš deimantų, chemijos, tekstilės, maisto, stiklo taros pramonė. Veikia krašto istorijos ir kultūros muziejus, keli aukštųjų mokyklų filialai. XIX a. pastatytos stačiatikių Dievo Motinos gimimo, Kristaus Žengimo į dangų cerkvės. 56,5 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Istorija
Roslavlis įkurtas 1137 m., miesto statusą turi nuo 1755 m. Nuo 1358 m. iki 1569 m. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, nuo 1569 m. iki 1654 m. – Abiejų Tautų Respublikai. Pirmojo pasaulinio karo metais mieste gyveno nuo karo pabėgę lietuviai, veikė Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti skyrius.
Daugailių valsčius
Daugailių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Daugailiai.
Istorija
Valsčius įkurtas 1919 m., panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Dusetų rajonui (4 apylinkės) ir Utenos rajonui (4 apylinkės).
Filai
Filai (🇬🇷, ) – archeologinė vietovė pietų Egipte, Asuano muchafazoje, istoriniame Nubijos krašte, ~100 km nuo Asuano. Dabar ši vietovė yra sala, apsupta Žemutinės Asuano užtvankos tvenkinio (žemiau Asuano užtvankos ir Nasero tvenkinio). Iki 1902 m. Filai buvo įsikūrę prie Nilo upės pirmojo slenksčio.
Laukžemė
Laukžemė (seniau Laukžemis) – kaimas šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės pakraštyje, prie kelio, 6 km į šiaurės vakarus nuo Darbėnų, prie sienos su Latvija. Seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Laukžemės Šv. apaštalo Andriejaus bažnyčia, veikia paštas (LT-97026), parduotuvė, Kretingos rajono kultūros centro ir savivaldybės M. Valančiaus viešosios bibliotekos filialai, Darbėnų gimnazijos Laukžemės pradinio ugdymo skyrius.
Filai
Filai minimi daugelio antikinių autorių (Strabono, Diodoro, Ptolemėjaus, Plinijaus Vyresniojo, Senekos). Šiuo pavadinimu buvo įvardijamos dvi salos tuoj už pirmojo Nilo slenksčio. Senovės egiptiečiai Filus laikė viena iš Ozyrio laidojimo vietų, čia stovėjo keletas šventyklų, į kurias galėdavo patekti tik šventikai. Pro Filus ėjo prekybinis kelias tarp Memfio ir Meroės. Miesto apylinkėse buvo svarbios granito skaldyklos.
Laukžemė
thumb|left|Magazinas
Filai
Filai įkurti kaip pietinio Egipto paribio karinis taškas. Seniausia Filų šventykla yra skirta Izidei ir pastatyta valdant faraonui Nektanebui I (IV a. pr. m. e.). Visgi, didžioji dauguma pastatų pastatyta valdant Ptolemėjams (IV a. pr. m. e. – I a.) – šventyklos, skirtos Horui, Hator. Vėliau čia būta makedoniečių ir romėnų. Manoma, kad Filai buvo paskutinioji vieta, kur praktikuota senoji egiptiečių religija (čia rasti ir vėlyviausi egiptiečių hieroglifai, datuojami VI a.). Egipte įsigalėjus krikščionybei, Filai apleisti, nuniokoti, veikė bažnyčia.
Laukžemė
Geografija
Į pietvakarius tvyro Laukžemės-Palangos miškai, į šiaurės vakarus – latvių Kuršo miškų masyvas. Į šiaurės rytus nuo kaimo yra Pelėkių akmuo (gamtos ir kultūros paminklas), Sūdėnų mitologinis Aukuro akmuo, Sūdėnų botaninis zoologinis draustinis. Šiauriniu kaimo pakraščiu prateka Šventoji, o rytine dalimi teka jos intakas Kulšė.
Istorija
thumb|left|Laukžemė (Laugzemy) pavaizduota [[1706 m. Livonijos ir Kuršo žemėlapis|1706 m. Livonijos ir Kuršo žemėlapyje]]
Filai
Nuo XIX a. vietovę ėmė lankyti, tyrinėti britų mokslininkai, keliautojai. 1902 m. pradėjus statyti Žemutinę Asuano užtvanką, vietovę ėmė semti vanduo, o 1929–1934 m. senasis miestas didžiąją metų dalį būdavo apsemtas. 1960 m., padedant UNESCO, sudaryta užtvankų sistema, kuri sumažino vandens lygį. Vėliau visi objektai buvo perkelti į gretimą Agilkijos salą.
Laukžemė
Istorija
Apylinkėje žmonių gyvenama nuo I tūkstantmečio. Apie tai liudija Šventosios pakrantėje išlikęs kuršių kapinynas.
Filai
1979 m. Filai įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą (tiek naujoji vieta Agilkijos saloje, tiek senoji – Bigehe).
Laukžemė
Istorija
Nuo XVI a. žinomas Laukžemės kaimas ir Laukžemės dvaras. 1583 m. minima koplyčia. 1642 m. dvarininkas Andriejus Radziminskis pastatė bažnyčią. Ji buvo Palangos bažnyčios filija, o 1793 m. tapo parapine bažnyčia. XVII a. pabaigoje dvarą valdė Sapiegos. XVIII a. pabaigoje Laukžemės valstiečiai pasipriešino Palangos seniūnui Mirbachui, atsisakydami atlikti savavališkai padidintas prievoles dvarui. XVI –XIX a. kaime veikė 3 kapinės. Jas uždarius, XIX a. pradžioje buvo įrengtos parapijos kapinės, veikiančios ir šiandien.