Prancūzijos_istorija
Napoleono laikai
Šventosios Romos imperijos sunaikinimas ir Austrijos sutriuškinimas paskatino Prūsiją prisidėti prie Rusijos ir Didžiosios Britanijos ir sudaryti Ketvirtąją koaliciją. Nors koalicija turėjo daug narių, bet Prancūziją palaikė marionetinės valstybės ir jos valdomos teritorijos. Pranokta skaičiumi Prūsijos armija buvo sutriuškinta Jena-Auerstedt mūšyje 1806 m. Napoleonas užėmė Berlyną ir nužygiavo iki Rytų Prūsijos. Ten Rusijos armija buvo nugalėta Friedlando mūšyje. Pagal Tilžės sutartį Rusija turėjo prisijungti prie Kontinentinės sistemos, o Prancūzijai atiteko pusė Prūsijos teritorijų. Iš tų teritorijų atsirado Varšuvos kunigaikštystė, o į Grande Armée įstojo daugybė lenkų. thumb|left|200px|[[Džozefas Bonapartas]] Sutvarkęs reikalus rytuose, Napoleonas grįžo į Prancūziją, nes vis dar vyko karas su Didžiąja Britanija. Šiam kare liko tik dvi neutralios valstybės: Švedija ir Portugalija. Pagal Fontenblo sutartį, buvo sudaryta Prancūzijos-Ispanijos sąjunga prieš Portugaliją. Ispanija nusižiūrėjo Portugalijos teritorijas. Prancūzijos armija įžengė į Ispaniją kariauti su Portugalija, bet užėmė ispanų tvirtoves ir netikėtai užgrobė karalystę. Džozefas Bonapartas tapo Ispanijos karaliumi, kai Karolis IV atsisakė sosto. Iberijos pusiasalio užgrobimas paskatino vietinį nacionalizmą, portugalai bei ispanai pradėjo partizaninį karą ir nugalėjo prancūzus Baileno mūšyje. Britai buvo trumpam į Portugaliją pasiuntę savo karių ir po pralaimėjimo Vimeiro mūšyje prancūzai pagal Sintros konvenciją evakavo savo kariuomenę iš Portugalijos. Prancūzija kontroliavo tik Kataloniją ir Navarą, tačiau Ispanijos armija neatakavo. Prancūzija vėl puolė vadovaujama paties Napoleono. Ši ataka apibudinama kaip „ugnies ir plieno lavina“, bet Europos valstybės nebemanė, kad Prancūzijos imperija yra nenugalima. 1808 m. Austrija suformavo Penktąją koaliciją sunaikinti Prancūzijos imperijai. Austrai sumušė prancūzus Aspern-Esslingo mūšyje, bet pralaimėjo Vagramo mūšyje, o lenkai nugalėjo austrus Raszyno mūšyje. Nors pralaimėjimai nebuvo tokie skaudūs kaip ankstesni, Austrija neteko dar daugiau teritorijų. right|thumb|200px|Napoleonas traukiasi iš Maskvos. 1812 m. prasidėjo nesėkmingas Prancūzijai karas su Rusija. Napoleonas surinko didžiausią kada nors Europoje buvusią armiją, įskaitant karius iš užkariautų kraštų, kad įsiveržtų į Rusiją, kuri paliko Kontinentinę sistemą ir prie Lenkijos sienos rinko savo karius. Po sekinančio žygio ir nerezultatyvaus Borodino mūšio prie Maskvos, Grande Armée užėmė sudegintą Maskvą. Nors dar vyko mūšiai, tokie kaip Maloyaroslavetso, Napoleono armija paliko Rusiją smarkiai sumažėjusi dėl žiemos, išsekimo ir Rusijos kariuomenės taikytos išdegintos žemės taktikos. Prancūzai taip pat pralaimėjo Vitorijos ir Pirėnų mūšius Ispanijoje. Prancūzija vėl įsiveržė į Ispaniją sutramdyti partizanus. Po pralaimėjimų abiejuose frontuose, Europos valstybės vėl nusprendė kariauti su Napoleonu. Buvo sudaryta Šeštoji antiprancūziškoji koalicija ir Reino konfederacija perėjo į priešų pusę. Napoleonas buvo sutriuškintas Leipcigo mūšyje (Tautų mūšis) ir prancūzai buvo pranokti skaičiumi per Šešių dienų kampaniją, nors dėl žymiai didesnių sąjungininkų nuostolių, ji laikoma taktiniu šedevru.