cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karo laivas
Karo metu skirtumai tarp karo ir prekybinių laivų dažnai beveik išnykdavo. Karuose prekybiniai laivai buvo apginkluojami ir naudojami kaip pagalbiniai.
Dabartiniai
thumb|220px|[[JAV kreiseris „USS Port Royal (CG-73)“.]]
Apidemis
Apidemis arba Epidemis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 4 km į pietryčius nuo Zarasų, į pietvakarius nuo Vilniaus-Zarasų kelio. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 0,89 km, plotis iki 0,5 km. Altitudė 163,1 m. Gylis iki 5 m. Krantai lėkšti, sausi, pietinis ir šiaurinis pelkėti. Aplink ežerą plyti pievos ir dirbami laukai, o pelkėtose vietose auga krūmynai. Pietuose išteka V-1 upelis link Vaisinio ežero (Šventosios upės baseinas).
Šalia ežero įsikūrę kaimai: Apidemiškės, Berankiškės, Rėpka, Bernotiškės, Arliškės.
Ežerėvardis Apìdemis (dar Apìdmis, Epidemis) kildinamas nuo žodžių apidėmė („panamė, išvara, tarpas tarp sodybų“), apidėmis („krūmingos ganyklos, aikštė, kur stovi banda, kapai“).
Nemylas
Nemylas – kairysis Jūros intakas, į ją įteka 104 km nuo jos žiočių, ties Pajūriu. Teka vakarų kryptimi Šilalės rajone.
Intakas – Juodšaka (kairysis).
Istorija
Nemylas (Namile) minimas XIV a. kryžiuočių kelių aprašymuose.
Upėvardžio (dar vadinamas Nemyla) kilmė neaiški. Galbūt pradinė lytis buvusi *Nemielas. Tai būtų neigiamojo priešdėlio ne- vedinys nuo milas, mila („storas veltinis drabužis“) arba milti („šildyti karštais akmenimis“), taip pat mielas („gipsas, klintys, kreida, kalkės“).
Erich Maria Remarque
Erichas Marija Remarkas (, 1898 m. birželio 22 d. – 1970 m. rugsėjo 25 d.) – vokiečių rašytojas.
Biografija
E. M. Remarkas gimė Osnabriuke (Osnabrück), Vokietijoje, katalikų knygų rišėjo Petr Franc Remark ir Anos Maria Remark (mergautinė pavardė Stellknecht) šeimoje. Iki 1912 m. mokėsi katalikiškoje mokytojų seminarijoje, 1916 m. dėl neišlaikyto egzamino buvo pašauktas į Vokietijos imperijos kariuomenę. Pirmojo pasaulinio karo metu granatos skeveldrų buvo sužeistas į koją, ranką ir į kaklą. Po karo 1919–1920 m. dirbo mokytoju, 1921–1924 m. laikraščių redaktoriumi. Kūrė reklaminius tekstus, komiksus laikraščiams ir žurnalams, pasirašydamas E. M. R.
1921 m. pakeitė pavardę į prancūziškai užrašytą Remarque, kurią naudojo jo senelis XIX amžiuje. 1922 m. prie pavardės pridėjo antrą savo motinos vardą Maria.
1929 m. Remarkas išleido savo garsiausią knygą „Vakarų fronte nieko naujo“. 1930 m. pagal romaną Holivude buvo sukurtas filmas. Tai įsiutino nacius ir jų propagandos ministrą Gebelsą, kuris viešai puolė Remarką, o pastarasis neslėpė savo antinacinių pažiūrų. Jo romanai nukreipti prieš karą. Visas tris knygas „Vakarų fronte nieko naujo“ (1929 m.), „Kelias atgal“ (1931 m.) ir „Trys draugai“ (1938 m.) jungia ta pati tema – Pirmojo pasaulio karo „prarastosios kartos“ likimas. Remarkas matė karą ir jo baisumus, ir tai buvo lemiama prielaida, kad galėjo praėjus dešimčiai metų jį meniškai pavaizduoti taip, jog įtikino viso pasaulio skaitytojus. Interviu apie išleistą romaną „Vakarų fronte nieko naujo“ autorius sakė: „Mes visi buvom – ir dažnai dar esam – neramūs, neturį jokių tikslų, čia energingi, čia viskam abejingi, tačiau sielos gelmėse nusiminę. Karo šešėlis kabojo tiesiai virš mūsų, nors mes ir negalvojame apie karą. Tą pačią dieną, kai man toptelėjo į galvą ši mintis, aš, ilgai nesvarstydamas, pradėjau rašyti.“
1933 m. naciai degino Remarko darbus propagandiniais tikslais, skleidė nepagrįstus gandus, kad jis prancūzų žydas ir jo tikrojo pavardė – Kramer. Rašytojo tikroji pavardė yra Remark, abu tėvai buvo vokiečiai.
Knygos
Remarkas parašė 14 romanų (Paskutinis liko nebaigtas). Autoriaus romanų temos – meilė ir mirtis: žmogaus būties pagrindas. Jose skaitytojas sutinka pats save, išgalvoti veikėjai atrodo jam kaip jo paties svajonių, abejonių ir baimių atspindys. Pirmasis pasaulinis karas („Vakarų fronte nieko naujo“), Veimaro Respublikos drama („Kelias atgal“, „Trys draugai“, „Juodasis obeliskas“), tremtis („Mylėk savo artimą“, „Triumfo arka“, „Naktis Lisabonoje“, „Šešėliai rojuje) Kai paprašydavo jo pareikšti nuomonę, jis atsakydavo, jog viską, ką norėjęs pasakyti, pasakęs romanais. Jeigu jis nebūtų regėjęs siaubingų įvykių fronte, nebūtų sugebėjęs savo „karo“ romano parašyti taip, kaip parašė praėjus dešimčiai metų.
Tranšiniai
Tranšiniai (Aulacomniaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima. Tai tankiomis vejomis augančios samanos, kurių stiebas status, tankiai apaugęs lapais.
Lietuvoje auga viena gentis – tranšė (Aulacomnium) ir dvi jos rūšys:
Ngarardas
Ngarardas – viena iš Palau valstijų. Administracinis centras – Ulimangas.
Valstija yra Babeltuapo salos šiauriniame gale. Būdingas miškingas, kalvotas paviršius. Yra ligoninė, pradinė mokykla. Seniau valstija vadinta Kerradel, o jos sostinė buvo Ngebukede.
Ngararde yra šie kaimai: Čolas, Elabas, Ngebukedas, Ngkeklau, Ulimangas.
Turmanto ežeras
Turmanto ežeras arba Turmanto ežerėlis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, Turmanto šiaurrytiniame pakraštyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,29 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 132,2 m. Yra 0,39 ha sala. Krantai neaukšti, vietomis apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse plyti pievos, auga sodas, vakarinėje pakrantėje yra Turmanto geležinkelio stotis. Šiaurėje išteka Skirnos intakas Straumenė (Kumpotės upės intakas). Prie ežero įsikūręs Sabutoniškės kaimas.
Karim Haggui
Karimas Hagi (g. 1984 m. sausio 20 d.) – buvęs futbolininkas, Tuniso rinktinės gynėjas.
Rinktinė
Nacionalinėje komandoje rungtyniavo nuo 2003 m. rugpjūčio 20 d.
Su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, 2004, 2006, 2008, 2010 m. Afrikos Tautų taurėse.
Čiapa de Korsas (majai)
Čiapa de Korsas  – ikikolumbinės Mezoamerikos archeologinė radimvietė Meksikoje, Čiapaso valstijoje, šalia šiuolaikinio Čiapa de Korso miesto.
Miestas susidarė ankstyvosios formacijos periode, apie 1400 m. pr. m. e., tačiau kalvos ir aikštės pastatytos ~700 m. pr. m. e., o šventykla ir rūmai pastatyti vėlyvajame formacijos periode, tarp 400 m. pr. m. e. ir 200 m. e. m.
Čiape de Korse rastas seniausias Majų ilgojo skaičiavimo kalendorius, datuojamas 36 m. pr. m. e., išražytas ant plokštės. Be to, rasta keramikos šukių, ant kurių pavaizduota kažkas panašaus į epi-olmekų raštą. Šis radinys datuojamas 300 m. pr. m. e. ir jei būtų patvirtintas, tai būtų seniausias šio rašto egzempliorius.
thumb|left|150px|Seniausias žinomas Majų ilgojo skaičiavimo kalendorius, žymintis datą, atitinkančią 36 m. pr. m. e.
Vytautas Kavolis
Vytautas Martynas Kavolis (1930 m. spalio 8 d., Kaune – 1996 m. birželio 25 d., Vilniuje) – sociologas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Vytautas Kavolis gimė ir augo Kaune, mokėsi Kauno katalikiškoje mokykloje. Prasidėjus antrajai sovietinei okupacijai, 1944 m. kartu su tėvais emigravo į Vakarus. Vokietijoje baigė Hanau gimnaziją, 1948-1949 m. redagavo Hanau moksleivių kudirkiečių laikraštį „Aukuras“. 1949 m. išvyko į Jungtines Amerikos Valstijas, Viskonsino, Čikagos, Harvardo universitetuose – toliau gilino mokslo žinias, studijavo sociologiją bei antropologiją, įgijo dėstytojo patirties. 1960 m. Harvardo universitetas suteikė sociologijos daktaro laipsnį.
Nuo 1954 m. dėstė Harvardo, 1958–1964 m. – Tafto universitetuose. 1964 m. suteiktas profesoriaus vardas. Nuo 1964 m. Dikinsono koledžo sociologijos ir antropologijos skyriaus vedėjas, sociologijos ir lyginamųjų civilizacijos studijų profesorius, vedė seminarus daugelyje JAV universitetų ir koledžų.
1952–1954 m. JAV lietuvių studentų sąjungos pirmininkas, 1954–1955 m. – Lietuvių studentų „Santaros“ pirmininkas, vienas iš Santaros-Šviesos federacijos įkūrėjų ir vadovų. Nuo 1956 m. – žurnalo „Santarvė“ redakcijos narys. 1959–1996 m. redagavo žurnalą „Metmenys“, nuo 1991 m. – žurnalo „Baltos lankos“ redakcijos narys. Suredagavo leidinį „Lietuvių liberalizmas“ (1959 m.). Nuolat dalyvaudavo tradicinėse federacijos Santara–Šviesa konferencijose.
1971–1977 m. Tarptautinės lyginamųjų civilizacijos studijų draugijos (International Society for the Comparative Study of Civilizations) pirmininkas, tarybos narys. Nuo 1978 m. „Comparative Civilisations Rewiew“ redaktorius, „Encyclopædia Britannica “ bendradarbis.
1970–1971 m. vizituojantis sociologijos profesorius Graduate Faculty of the New School for Social Research, Niujorke. Nuo 1992 m. važinėjo į Lietuvą, skaitė paskaitas Vilniaus, Kauno, Klaipėdos universitetuose, turėjo savo mokinių. Jo tarpdisciplininiai tyrinėjimai darė didelę įtaką jaunajai humanitarų kartai. Bendradarbiavo ir rašė JAV mokslo žurnaluose, lietuvių išeivijos ir Lietuvos periodinėje spaudoje.
Idėjos ir veikla
Lietuvių liberaliosios minties išeivijoje ugdytojas, daugybės darbų anglų ir lietuvių kalbomis autorius.
Kultūrinę globalizaciją V. Kavolis supranta kaip artėjimą prie globalinės konfigūracijos, kurios aukštesnį (universalųjį) lygmenį sudarys globalinis civilizacijų diskursas su nuolat peržiūrimais reikšmių rinkiniais, o žemesnįjį – atskiros civilizacijos. V. Kavolio kultūrinės globalizacijos samprata lyginama su Samuelio P. Huntingtono, kultūrinio imperializmo teorijos atstovų, kultūrinės hibridizacijos teorijos šalininkų ir R. Robertsono kultūrinės globalizacijos sampratomis.
V. Kavolis – vienas didžiausių lietuvių mąstytojų, nuosekliai kėlęs asmens priklausomybės klausimą ir bandęs atsakyti į jį dabarties kalba. Jo požiūris į istoriją atitinka tradicinę šio žodžio prasmę. Jei politika turi daugiausia santykių su valdžia, galios geismu, tai Kavolio biografija leidžia įtarti jį tiesiog vengus bet kokios valdžios sau, ar savo įtakos kitiem valdžioje. Jis buvo nepriklausomas asmuo, todėl domėjosi visų kitų nepriklausomųjų istorijomis. Jis sakė, kad ne taip jau retai minties nepriklausomumą silpnino politinės aistros. Jam nelengvai sekėsi rasti praeities veikėjų, pajėgusių atsispirti valdžios ir galios vilionėm. Tokia laikysena dažnai prasilenkia su patogaus gyvenimo ideologija, bet yra labai produktyvi.
V. Kavolis – vienas iškiliausių XX a. lietuvių intelektualų, gali būti gretinamas su pasaulyje žinomais mokslininkais. V. Kavolio išskirtinumą tarp pasaulyje garsių mokslininkų lemia itin glaudus jo akademinės ir visuomeninės veiklos, minties ir veiksmo ryšys, pastangos ne tik konceptualiai apibrėžti visuomenę, bei kultūrą, bet ir jas koreguoti. Moralinį įsipareigojimą Lietuvai V. Kavolis vykdė aktyviai dalyvaudamas lietuvių visuomeninėje kultūroje, tai darė nesiekdamas nei populiarumo, nei kompromisų reikalaujančio visuotinio pripažinimo.
Ištrauka iš knygos „Nepriklausomųjų kelias“
Vytautas Kavolis yra tapęs simboline lietuvių humanistikos ir socialinių mokslų figūra, kurios apeiti negali nei inspiracijų ieškantys sekėjai, nei piktokai priekabiaujantys kritikai. Dauguma jo mokslinių darbų šiandien jau išleista lietuviškai: vienaip ar kitaip kavoliška mintis yra įsipynusi į akademinį mūsų galvojimą, dėstytojų ir studentų darbus. Galiausiai ir angliškai publikuotą jo kūrybos dalį pamažu pažįsta mūsų tyrinėtojai. Imamos rašyti jo kūrybai skirtos disertacijos.
Nors jau senokai susivokta Vytautą Kavolį buvus ne tik akademiku, bet ir išskirtiniu, nuosekliu, aistringu visuomenininku, lietuviško kultūrinio liberalizmo srovės ir Santaros-Šviesos dvasiniu varikliu, bet iki šiolei rimčiau patyrinėtas būtent jo mokslinis palikimas, o ne indėlis į visuomeninį-politinį judėjimą. Apie bendresnę biografiją asmens, kuris, kaip anuomet Simonas Daukantas ir Vincas Kudirka, apibrėžia ištisą laikotarpį ir kryptį lietuvių kultūroje', ko gero, dar rimtai ir nesusimąstyta. O tokio rūpesčio neabejotinai laukia tūkstančiai nenuilstančio organizatoriaus laiškų, per keturias dešimtis metų pasklidusių po lietuviškąjį pasaulį. Vytauto Kavolio visuomeninės veiklos užkaboriai, pradedant nepriklausomų studentų sąjūdžiu ir Santaros užuomazgomis ir baigiant patirtimis, įgytomis per keletą dešimtmečių, atsigręžus veidu į Lietuvą, yra unikalus reiškinys ne tik lietuvių diasporos, bet ir visos mūsų tautos istorijoje.
Kodėl atsitiko taip, kad susidomėjimas iškilaus mąstytojo galvojimu neišjudino rimtesnių biografijos studijų? Priežasčių yra labai daug, bet čia norėtųsi iškelti vieną prielaidą. Atsakymo greičiausiai ieškoti vertėtų toje mūsų intelektualinės aplinkos savybėje, kurią lankydamasis Lietuvoje gan greit atpažino pats Vytautas Kavolis. Giliai atmintin yra įsirėžę profesoriaus žodžiai, ištarti Vilniuje, pakeliui iš vienos šurmulingos diskusijos apie kultūrinę spaudą: dabar suprantu, kodėl lietuvių intelektualai tiek daug šneka – jie niekad nedirbo darbo, kuris turi baigtis konkrečiais rezultatais. Taip pasakyti galėjo tiktai žmogus, per savo gyvenimą išliejęs ne tik daug rašalo, bet ir prakaito organizuojant bendruomeninę veiklą, supratęs, ką reiškia apie vertybes ir principus ne tik kalbėti, bet ir pačiam pagal juos gyventi.
Vytautą Kavolį asmeniškai pažinę arba bent į jo mokslinius tekstus įsiskaitę žmonės atras nemažai sąsajų, siejančių ankstyvuosius publicistikos straipsnius ir vėliau pasirodžiusias jo akademines knygas. Pirmuose rašiniuose aptikti galima tų daigų, kurie tik gerokai vėliau išaugo į didelius medžius. Visa tai atskleidžia svarbiausią autoriaus intelektualios biografijos bruožą: aktyvų ir valingą asmenybės integralumą. Vytauto Kavolio studijose kaupiamos žinios, organizaciniuose studentų sąjūdžio darbuose įgyjama patirtis, akademiniai ir bendruomeniniai įsipareigojimai nuolat atsispindi jo tekstuose.
Stučanka
Stučanka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Augustavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Balys Vilimas
Balys Vilimas (g. 1944 m. rugsėjo 1 d. Miškonyse, Kupiškio rajonas) – Lietuvos ir Zarasų rajono ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1951 m. pradėjo lankyti Kupiškio rajono Laičių pradinę mokyklą, 1955–1959 m. mokėsi Rokiškio rajono Panemunėlio vidurinėje mokykloje. 1966 m. baigęs Rokiškio raj. Salų žemės ūkio technikumą įgijo zootechniko specialybę. 1979 m. baigė Lietuvos Veterinarijos akademiją ir įgijo zooinžinieriaus specialybę.
1973–1995 m. Zarasų raj. žemės ūkio valdybos vyriausiasis zootechnikas, valdybos viršininko pavaduotojas. 1995–1997 m. Zarasų raj. žemės ūkio valdybos Gamybos koordinavimo ir kooperacijos tarnybos viršininkas. 1997–2003 m. ir 2007-2012 m. balandžio mėn. - Zarasų žemės ūkio mokyklos direktorius. 2003–2007 m. Zarasų rajono savivaldybės meras, Utenos regiono plėtros tarybos pirmininko pavaduotojas.
1993 m. Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Zarasų rajono skyriaus narys, nuo 2005 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas.
Krivičiai
thumb
Balys Vilimas
Biografija
1995–1997 m., 1997–2015 m. ir 2016-2019 m. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys.
Krivičiai
Krivičiai arba kriviai – rytų slavų genčių grupė, gyvenusi VIII–XII a. dabartinių Rusijos, Baltarusijos ir Latvijos pasienio kraštuose.
Čeremchovas
Istorija
Čeremchovas įkurtas 1772 m. kaip pašto stotis prie kelio į Irkutską. 1896 m. pradėtos kasti anglys. 1917 m. suteiktas miesto statusas.
Krivičiai
Krivičiai įsikūrė ant variagų kelio į Bizantiją ir prekiavo su variagais. Pagrindiniai genties centrai buvo Izborskas, Gnezdovas ir Polockas. Krivičiai įkūrė Polocko kunigaikštystę, kurios įtaka siekė latgalių žemes (jų kunigaikščiai mokėjo Polockui duoklę).
Bezdonamiškiai
Bezdonamiškiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Bezdonių. Per kaimą teka upelis Trinkulis, greta – ežeras Trinkulis.
Eičiūnų apylinkė
Eičiūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Walery Roman
Biografija
I pasaulinio karo metu, 1917 m. paskirtas Lenkijos karalystės apylinkės teismo prokuroru, o po metų aukščiausiojo teismo prokuroru. Karo pabaigoje, su Józef Piłsudski pagalba įvedinėjo Suvalkuose lenkišką valdžią. Mieste įsteigė apylinkės teismą. Po karo dalyvavo lenkų delegacijose, įvairiose derybose su Lietuva ir Vokietija. 1919 m. liepos mėnesį vyko į Paryžių nustatinėti Lietuvos ir Lenkijos demarkacinę liniją. 1921 m. Romanui buvo įteiktas Suvalkų miesto garbės piliečio titulas.
Nuo 1921 m. kovo 14 d. iki 1922 m. gegužės 3 d. buvo Polesės vaivadijos vaivada. 1922 m. balandį tapo lenkų sukurtos, marionetinės Vidurinės Lietuvos parlamentaru, kur dirbo iki 1924 m. rugpjūčio 29 dienos. 1926 m. gegužės mėnesį dalyvavo Juzefo Pilsudskio įvykdytame valstybės perversme. 1928-1935 m. buvo II ir II Lenkijos seimo senatorius, atstovavo Sanacijos politinį judėjimą. Baigęs darbą senate pasitraukė iš politinės veiklos, iki 1950 m. dirbo advokatu. Mirė 1952 m. spalio 25 d. Varšuvoje, palaidotas Povonzkų kapinėse. Suvalkų mieste, teisininko garbei pavadinta viena iš miesto gatvių.
Inčukalno savivaldybė
Inčukalno savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas vidurio Latvijoje, Vidžemėje. Administracinis centras – Inčukalnas. Savivaldybėje veikė vienintelė Baltijos valstybėse požeminė gamtinių dujų saugykla. Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Rygos rajono dalies. Buvo suskirstyta į Vangažių miestą ir Inčukalno valsčių. Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, Inčukalno valsčius prijungtas prie naujos Siguldos savivaldybės, Vangažių miestas – prie naujos Ruopažių savivaldybės.
Viktoras Rėklaitis
Viktoras Rėklaitis (1890 m. gegužės 16 d. Marijampolėje, Rusijos imperija – 1942 m. balandžio 5 d. Poznanėje, Trečiasis Reichas) – Lietuvos inžinierius mechanikas, visuomenininkas.
Biografija
Gimė Marijampolės apskrities viršininko padėjėjo Martyno Rėklaičio šeimoje. Kartu augę broliai vėliau tapo iškiliomis asmenybėmis: Pranas – teisininku, Petras – mediku, Kazimieras – marijonų vienuoliu ir visuomenės veikėju.
V. Rėklaitis 1908 m. baigė Marijampolės gimnaziją, vėliau Dorpato universitete studijavo fiziką ir matematiką. Mokslus tęsė Nikolajaus I jūrų inžinerijos aukštojoje mokykloje Kronštadte, kurią baigė 1914 m. Jam buvo suteiktas inžinieriaus mechaniko kvalifikacija ir jūrų karininko laipsnis.
Pirmojo pasaulinio karo metu su Rusijos imperijos laivais „Ciesarevič“ ir „Samson“ dalyvavo karinėse operacijose Baltijos jūroje. 1915 m. Helsinkyje vedė marijampolietę Betty Valnerytę, Suomijoje gimė sūnus Mečys ir duktė Ona (Aglinskienė).
1918 m. vasarą šeima sugrįžo į Lietuvą ir apsigyveno Marijampolėje, kur V. Rėklaitis mokytojavo „Žiburio“ gimnazijoje. 1919 m. Rėklaičiai pervažiavo gyventi į Kauną, šeimos galva buvo paskirtas Siaurųjų geležinkelių valdybos viršininku. 1920–1922 m. jis tarnavo savanoriu Lietuvos kariuomenėje, į atsargą išleistas kapitono laipsniu. Gimė sūnus Povilas. 1923 m. V. Reklaitis Aleksote įsteigė Mašinų remonto dirbtuves ir joms vadovavo, 1929 m. suprojektavo Saločių tiltą per Mūšą. 1930–1935 m. Kaune dirbo „Amerikos lietuvių akcinės bendrovės“ direktoriumi. Vienas iš Lietuvos Baltijos Lloydo jūrų laivininkystės kompanijos steigėju, 1936–1940 buvo šios įmonės valdybos pirmininku. Šeima gyveno Kačerginėje, V. Rėklaitis paskirtas šio kurortinio miestelio direktoriumi.
Buvo aktyvus visuomenininkas, Suomių–lietuvių draugijos pirmininkas ir Skautų sąjungos narys rėmėjas. Ilgametis Jūrininkų sąjungos narys, vienas iš Lietuvos prekybos laivyno organizatorių.
Raudonajai armijai užėmus Lietuvą, V. Rėklaičio dirbtuvių darbininkai, sutinkamai su naująja tvarka, jį išsirinko direktoriumi, bet naujoji valdžia tai nepatvirtino. Turėjo įsidarbinti Upių laivyninkystės komisariato padalinyje Kaune.
Vokiška žmonos kilmė leido pasinaudoti TSRS ir Vokietijos 1941 m. sausio 10 d. susitarimu dėl gyventojų mainų ir Rėklaičių šeima išvyko iš Lietuvos, apsigyveno Poznanėje. Viktoras Rėklaitis pradėjo dirbti Deutsche Waffen– und Munitionsfabriken AG įmonėje. Peršalęs susirgo ir netrukus mirė. Palaidotas vokiečių repatrijantų kapinėse, pokaryje palaikai perkelti į kitas kapines.
Fidžio vyrų futbolo rinktinė
Fidžio vyrų futbolo rinktinė – Fidžiui atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Fidžio futbolo asociacija. Rinktinė nė karto nedalyvavo pasaulio čempionate, bet dalyvavo 8 žemyno čempionatuose.
Gyvybės medis
thumb|Gyvybės medis, pavaizduotas [[Kabala|Kabaloje]] Gyvybės medis ( Etz haChayim) – Pradžios knygoje aprašytas medis, Dievo pasodintas Edeno sodo viduryje (Pr 2:9); medžio vaisiai duoda amžiną gyvybę, t. y. nemirtingumą (Pr 3:22). Suvalgę Pažinimo medžio vaisių, Adomas ir Ieva pažino gėrį ir blogį, tuo sulaužydami Dievo draudimą. Dėl to jie tapo mirtingi ir buvo išvaryti iš Edeno sodo, o kad nesuvalgytų ir gyvybės medžio vaisių, Dievas pastatė "kerubus ir ugnimi švytruojantį kalaviją" (Pr 3:24) saugoti įėjimą į sodą.
Judaizmas
Etz Chaim labai svarbi koncepcija judaizme, ji apibūdina medinius stovus ant kurių laikosi Toros tekstas. Dažnai terminas Etz Chaim pritaikomas pačiai Torai, nes žinomas žydų pasakymas skelbia: Tora yra gyvybės medis, tiems kurie jos laikosi (Pat 3:18).
شجرة الحياة (الكتاب المقدس) Baum des Lebens (Bibel) Tree of life (biblical) Albero della vita (Eden) Lignum vitae Levensboom (Bijbel) Drzewo życia (religia) Árvore da Vida (Bíblia) Дерево жизни Strom života (rajská záhrada) 生命树
Skardinė (Jurbarkas)
Skardinė – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Tamošių.
Baršėnai
Baršėnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kriaunų. Stovi Sartų ežero apžvalgos bokštas.
thumb|left|200px|Kaimo kryžius
701 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Puerto Plata
San Felipė de Puerto Plata arba tiesiog Puerto Plata – miestas šiaurės vakarų Dominikos Respublikoje, Atlanto vandenyno pakrantėje; Puerto Platos provincijos administracinis centras.
Yra San Felipės fortas (pastatytas XVI a.), gintaro muziejus. Veikia vienintelis oro tramvajus Karibuose, kuriuo galima pakilti iki Pico Isabel de Torres viršukalnės (793 m). Kalno viršuje yra botanikos sodas, Rio de Žaneire esančios žymios Kristaus Atpirkėjo statulos kopija. Netoliese yra La Isabelos gyvenvietė, kurią įkūrė Kristupas Kolumbas.
Miestą aptarnauja Gregorio Luperón tarptautinis oro uostas.
Istorija
Kristupas Kolumbas Puerto Platos įlankoje lankėsi 1493 m. Miestą 1502 m. įkūrė Nicolás de Ovando. Miestas greitai tapo svarbiausiu uostu šiaurinėje Espanjolos salos pakrantėje, 1508 m. Ispanijos karalius miestui suteikė herbą. Kad apsisaugoti nuo piratų, Ispanijos karaliaus Karolio I įsakymu pradėtos forto statybos, kurios buvo užbaigtos 1577 m. Fortas pavadintas tuometinio karaliaus Filipo II garbei. 1605 m. gyventojai buvo iškeldinti, o pats miestas sugriautas Ferdinando III įsakymu, siekiant užkirsti kelią anglų piratavimui.
XVIII a. miestas buvo atkurtas naujakurių iš Kanarų. 1822–1844 m. priklausė Haičiui. Nuo 1844 m. miesto ekonomika pamažu ėmė atsigauti, tačiau 1863 m., Restauracijos karo metu, jis vėl buvo sugriautas. Po karo pradėtas statyti dabartinis miestas.
Unguros apskritis
thumb|left|200px|Rytų Prūsijos provincija iki 1905 m.: vakarinė dalis – [[Karaliaučiaus apygarda, rytinė dalis – Gumbinės apygarda]] Unguros apskritis  – 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos administracinis teritorinis vienetas Mažojoje Lietuvoje. Sudaryta po Vienos kongreso per 1815–1818 m. vykdytą reformą. Centras – Ungura.
Geografija
Unguros apskritis apėmė centrinę Rytų Prūsijos provincijos dalį, ribojosi su Rastenburgo, Girdavos, Darkiemio, Alėckos ir Lėciaus apskritimis. Apskrities plotas 925,44 km².
Istorija
Buvusios Prūsijos kunigaikštystės Lietuvos departamento Lėciaus apskritis įsteigta 1818 m. reorganizuojant krašto valdymą. Unguroje įkurta Landrato įstaiga. Apskrityje buvo 9 parapijos. 1938 m. prūsiški kai kurių gyvenviečių pavadinimai suvokietinti, pav. Grondiškės pavadintos Gronden, Didieji Sakaučiai – Großsackau, Papieliai – Albrechtswiesen, Sabiečiai – Salpen. 1945 m. sausio 1 d. apskrityje buvo Unguros miestas bei 70 savivaldybių.
== Gyventojai ==
Gyventojai pagal tikėjimą
Estinė cidarija
Estinė cidarija (Epirrhoe tartuensis) – sprindžių (Geometridae) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. Vikšrai gyvena ant lipikų.
Lietuvoje labai reta rūšis, aptikta Akmenės, Ignalinos, Trakų, Utenos, Vilniaus, Varėnos rajonuose.
Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Kryžius (heraldika)
thumb|150px|Puikiausias kryžiaus heraldikoje pavyzdys – [[Šveicarijos herbas.]] Heroldinis kryžius, paprasčiausioje formoje, yra stulpo ir juostos kombinacija (žiūrėti Heroldinės figūros (heraldika).
Paprastai kryžius komponuojamas skydo centre. Heraldikoje nėra daugiau tokios figūros, kuri turėtų tiek daug įvairių formų. Vieni tyrinėtojai mano, jog yra apie 30 kryžiaus formų, kiti kalba apie 50. Vienas XIX a. tyrinėtojas suskaičiavo ir sugebėjo įvardinti net ~450 kryžių formas.
Kryžių formos
Dažniausiai pasitaikančios kryžių formos.
Ngarčelongas
Ngarčelongas – viena iš Palau valstijų. Administracinis centras – Mengelangas.
Valstija yra pačiame Babeltuapo salos šiauriniame kyšulyje. Būdingas miškingas, kalvotas paviršius. Valstijoje yra senovinių šventų akmenų ir megalitų. Vykdomi archeologiniai kasinėjimai.
Latvijos kultūra
Latvijos kultūroje kombinuoja tradicinis latvių ir lyvių paveldas.
Istorija
Į dabartinės Latvijos teritoriją pirmieji žmonės atkeliavo apie 9000 m. pr. m. e. Baltai atsirado apie 3000 m. pr. m. e. XIII a. po Latvijos užkariavimo, baltvokiečiai įsikūrė čia ir palaipsniui tapo Latvijos valdovais. Latviai ir lyviai prarado savo pozicijas ir galiausiai, XVI a, tapo baudžiauninkais. XIX a., kai buvo panaikinta baudžiava, prasidėjo latvių patriotų judėjimas „Latvijos tautos pabudimas“. Vadovaujamas „Jaunųjų latvių“, jis skatino jaunimą tapti menininkais ir mokslininkais, išsaugant paveldą ir kalbą. Judėjimas prieštaravo rusinimui ir vykdė kairiųjų judėjimą „Naujoji srovė“ kurios pradžia buvo XX a. Judėjimas įvardijamas kaip periodas, kuriame Latvijos kultūra suklestėjo.
1934 m. gegužės 15 d. Karlis Ulmanis tapo Latvijos prezidentu ir įkūrė valstybinę santvarką, kuri truko tik iki Antrojo pasaulinio karo pradžios ir sovietų okupacijos 1939–1940 m. Per karą, vokiečių okupacijos metu – 1941–1945 m., Latvija prarado savo nepriklausomybę. Vėliau ji buvo okupuota Tarybų Sąjungos. SSRS okupacija buvo nutraukta 1991 m. per trečiąjį „Latvijos tautos prisikėlimą“.
Žmonės
Pagrindiniai Latvijos gyentojai yra latviai. Dar joje gyvena latgaliai, kurie įsikūrę Latgaloje esančioje rytinėje Latvijoje. Kita vietinių grupė yra lyviai, kurių lyvių kalba yra netoli išnykimo. Didžiausia tautinių mažumų grupė yra slavai, iš kurių dauguma rusai. Kitos gerai žinomos mažumos yra čigonai, baltvokiečiai ir žydai, kurių populiacija Latvijoje sumažėjo po Antrojo pasaulinio karo, taip pat kaip ir lietuvių bei estų.
Architektūra
Dauguma namų Latvijoje yra rąstiniai. Namų išsidėstymas skiriasi, priklausomai nuo regiono. Vakarų Latvijoje, vienišos sodybos yra populiaresnės nei kaimai. Jose ūkiniai pastatai yra pastatyti apskritimu aplink gyvenamąjį namą. Rytų Latvijoje, kaimai yra populiaresni, o namai yra pastatyti išilgai palei pagrindinę gatvę.
Baltakepuris bronzinis karvelis
Baltakepuris bronzinis karvelis (Henicophaps albifrons) – karvelinių (Columbidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti bronzinių karvelių (Henicophaps) genčiai. Aptinkami Indonezijoje ir Papua Naujojoje Gvinėjoje.
Krivičiai (Molėtai)
Krivičiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Skudutiškio.
Kaimiškas valsčius
Kaimietiškas valsčius  – Lenkijoje naudojamo administracinio tipo pobūdis, kai valsčių sudaro tik kaimai ir nėra miesto statusą turinčių gyvenviečių.
Taip pat skaitykite
Landgemeinde Landgemeinde
Žardė (Klaipėda)
Žardė – buvęs kaimas, dabar Klaipėdos miesto teritorija, esanti į pietryčius nuo miesto centro. Kaimą mena Žardės piliakalnis.
Istorija
Žardės pilis minima XIII–XIV amžiuje. XX a. kaimas buvo Klaipėdos rajone, prie Klaipėdos miesto prijungtas 1997 m. kovo 12 d.
Baršiškiai
Baršiškiai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, prie kelio, 7 km nuo Šaukėnų.
Tora
thumb|right|200px|Tora Tora (, Mozės Penkiaknygė) – pagrindinis judėjų religinis/teisinis traktatas, kurio autoriumi krikščionys ir žydai tradiciškai laiko Mozę. Tora susideda iš penkių knygų. Krikščioniškoje tradicijoje joms prigijusius pavadinimus sukūrė Senojo Testamento klasikinio vertimo į graikų kalbą, žinomo kaip Septuaginta, autoriai. Hebrajiškai Toros knygos vadinamos pirmaisiais jų prasminiais žodžiais:
Žodis „Torah“ dažnai verčiamas kaip „Įstatymas“, nors tikslesnis vertimas – „Mokymas“. Pagal judaizmo tradiciją Toros yra dvi – rašytinė ir sakytinė. Pastaroji buvusi perduodama iš lūpų į lūpas, kol apie 200 m. rabinas Judah haNasi ėmėsi ją užrašinėti. Ši iniciatyva apie VI a. išsikristalizavo Talmudo pavidalu.
Dozės–atsako ryšys
Epidemiologijoje – tai rizikos veiksnio ir baigties tarpusavio priklausomybė, kai didėjant veiksnio dozei (kiekiui, trukmei, koncentracijai) didėja ir populiacijos dalis, kuriai pasireiškia poveikio rezultatas.
Beth Gibbons
Beth Gibbons (g. 1965 m. sausio 4 d. Ekseteryje, Devone) – anglų dainininkė ir dainų kūrėja, žinoma kaip anglų grupės Portishead vokalistė.
Sergejus Koroliovas
Sergejus Koroliovas (, 1907 m. sausio 12 d. Žitomire – 1966 m. sausio 14 d. Maskvoje) – sovietų mokslininkas, raketinės ir kosminės technikos konstruktorius ir gamybos organizatorius, praktinės kosmonautikos pradininkas.
Veikla
S. Koroliovui vadovaujant buvo sukurta:
thumb|200px|Raketa «[[Vostok» parodoje Мaskvoje]]
Procentinis punktas
Procentinis punktas – dviejų procentinių dydžių absoliutinio skirtumo matavimo vienetas. Pavyzdžiui, 3 % ir 5 % absoliutinis skirtumas sudaro 2 procentinius punktus. Ši sąvoka skiriasi nuo procentinio skirtumo, kuris apskaičiuojamas lyginamų dydžių skirtumą (pokytį) dalijant iš bazinio (lyginamojo, pradinio) dydžio. Pavyzdyje pateiktas procentinis padidėjimas sudarytų (5 %-3 %)/3 % = 66 %. 1 procentinį punktą sudaro 100 bazinių punktų. Pavyzdys iš įmonės pelno (nuostolio) ataskaitos:
Vartojimo klaidos
Žiniasklaidoje greičiausiai dėl šnekamosios kalbos įtakos dažnai painiojamos procentinių punktų ir procentų sąvokos. Pavyzdžiui, nedarbo lygiui Šakių rajone per 2010 m. kovą sumažėjus nuo 13,4 proc. iki 12,4 proc., interneto svetainėje buvo paskelbtas straipsnis klaidingu pavadinimu „Nedarbas sumažėjo vienu procentu“. Iš tikrųjų nedarbo lygis šiuo atveju sumažėjo 7,46 procento arba vienu procentiniu punktu.
Rashaun Broadus
Rašaunas Broudusas (Rashaun Eneal Broadus, g. 1984 m. rugpjūčio 5 d. JAV, Havajuose) – Jungtinių Amerikos Valstijų krepšininkas.
Lentainių piliakalnis
Lentainių (Lantainių) piliakalnis su gyvenviete, minimas ir Kleboniškio ar Pekelkos vardais – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, tarp Domeikavos ir Radikių, Domeikavos seniūnijoje. Pasiekiamas plentu, yra kairėje, šiaurėje nuo jo. thumb|left|220px|Piliakalnis stūkso šalia kelio miniatiūra|220px|left|Informacinė lenta pašlaitėje
Rashaun Broadus
Baigė Mililanio mokyklą Havajuose, vėliau atstovavo NCAA žaidusią „BYU Cougars“ komandą iš Jutos. Beveik visą profesionalo karjerą Rašaunas Broudusas praleido Europoje: Rumunijoje, Ukrainoje, Lenkijoje, Vokietijoje, bet daugiausia Lietuvoje, kur spėjo pažaisti už 6 skirtingas LKL komandas. Taip pat trumpai rungtyniavo Kanadoje, ten dirbo ir treneriu.
Gavęs Albanijos pilietybę, R. Broudusas žaidė už šios šalies rinktinę.
Lentainių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Neries dešiniojo kranto aukštutinės terasos pakraštyje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 23x15 m dydžio. Šiaurės vakarų aikštelės krašte supiltas 12,5 m pločio, daugiau nei 2 m aukščio pylimas, už kurio iškastas 30 m pločio, 2 m gylio griovys. Aikštelės pietrytiniame krašte yra 0,5 m aukščio, 7 m pločio pylimas. Pietryčių šlaite, 8 m žemiau aikštelės yra trikampė 23x25 m dydžio terasa. Pietvakarių šlaite griovio lygyje yra 6 m pločio terasa, besijungianti su pietrytine terasa. Šlaitai nuo slėnio statūs, 30 m aukščio. thumb|left|220px|Lentainių piliakalnio bunkeris thumb|left|220px|Vaizdas nuo piliakalnio
Piliakalnį apardė 1915 m. aikštelės viduryje pastatytas betoninis bunkeris, kuriam užpilti panaudota šiaurės vakarinio pylimo žemė (nukastas beveik visas pylimas), o pačioje aikštelėje dabar styro 4 m aukščio kauburys. Aikštelė dirvonuoja, joje auga kelios pušys, pietinis šlaitas nukirstas, šiauriniame šlaite ­- krūmai. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190.
Gyvenvietė
Šiaurinėje ir pietinėje pašlaitėse 3,5 ha plote yra I tūkstantmečio antrosios pusės – XIV a. papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1938, 2001–2004 m. Iki 85 cm storio kultūriniame sluoksnyje rasta stulpaviečių, židinių, galąstuvas, grublėtos bei žiestos keramikos, gyvulių kaulų. 500 m į pietryčius yra II a. – XVI a. Radikių kapinynas, tyrinėtas 1959, 1967 m.
Konecburo valsčius
Konecburo valsčius  – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Valsčiaus centras – Konecburas, vėliau – Bakaniukas, po to – Jegluvekas (dabar Konecburo dalis).
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Lenkijos Kongreso karalystės valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. 1870 m. gegužės 31 d. valsčiaus perduoti 2 kaimai iš Vulkos valsčiaus.
Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 15 kaimų. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.
Alūkstos savivaldybė
Alūkstos savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas pietryčių Latvijoje, Sėlijoje. Administracinis centras – Alūksta. Savivaldybė sudaryta 2003 m. reformos metu iš Daugpilio rajono dalies, 2009 m. padidinta. Buvo skirstoma į 2 miestus (Alūkstą, Subatę) ir 6 valsčius (Bebrinės, Dvietės, Eglainės, Pilskalnės, Pruodės, Šėderės). Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Aukštutinės Dauguvos savivaldybės, tačiau po Konstitucinio Teismo sprendimo savivaldybės statusas iki 2022 m. turės būti dar kartą apsvarstytas.
Škeršpyliai
Škeršpyliai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Stakių. Pro kaimą teka Akmena.
Takniškių apylinkė
Takniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Raudonikių apylinkė
Raudonikių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alytaus valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Alytaus rajonui. 1954 m. prijungta dalis Jovaišonių apylinkės ir dalis Kriaunių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Raudonikių apylinkė prijungta prie Dubėnų apylinkės.
NKVD
Ji jungė vidaus reikalų ministerijos ir saugumo policijos funkcijas. Kaip vidaus reikalų organas tvarkė kai kuriuos transporto reikalus, priešgaisrinę apsaugą ir kt. Kaip policijos ir saugumo policijos funkcijas atliekančių organų valdymo sistema atsakinga už civilių žudynes, etninius valymus, genocidą, SSRS priešiškų asmenų likvidacijas Sovietų Sąjungoje ir užsienyje, Gulago apsaugą.
Nuo 1946 m. kovo iki 1960 m. sausio pab. ši represinė institucija veikė kaip SSRS MVD (министерство внутренних дел, МВД – vidaus reikalų ministerija).
Nors NKVD-MVD pavadinimas, struktūra ir funkcijos buvo ne kartą keičiami, represinė šios institucijos paskirtis išliko nepakitusi iki pat XX a. 6 dešimtmečio II pusės, t. y., iki vadinamojo chruščiovinio atšilimo pradžios.
Istorija
NKVD buvo įsteigtas 1917 m. lapkričio 8 d. (tuoj po Petrograde įvykdyto bolševikų valstybinio perversmo). Pirmuoju vadovu tapo Aleksejus Rykovas.
Nuo 1917 m. lapkričio pradžios iki 1930 m. gruodžio vidurio Sovietų Rusijos-Sovietų Sąjungos vidaus reikalų žinybos pavadinimas buvo Народный комиссариат внутренних дел РСФСР (RTFSR vidaus reikalų liaudies komisariatas, RSFSR NKVD).
Nuo 1930 m. gruodžio iki 1934 m. liepos RTSFSR ir kitų SSRS respublikų vidaus reikalų liaudies komisariatus atstojo tuo metu prie SSRS sąjunginių ir autonominių respublikų Liaudies komisarų tarybų veikusios „milicijos ir kriminalinės paieškos valdybos“ bei sąjunginių ir autonominių respublikų teisingumo liaudies komisariatai, – pastariesiems 1930–1934 m. buvo priskirtos ne tik priverčiamųjų darbų ir vad. „liaudies priešų“ trėmimų organizavimo, bet ir visų SSRS įkalinimo įstaigų priežiūros bei apsaugos funkcijos. 1930 m. pab. panaikintas RTFSR NKVD 1934 m. liepą buvo atkurtas kaip SSRS NKVD; nuo 1946 m. kovo iki 1960 m. sausio buvęs SSRS NKVD veikė kaip SSRS vidaus reikalų ministerija (MVD – iš Министерство внутренних дел СССР).
1960 m. sausio pab. (iš tiesų – tų metų I pusėje) SSRS MVD buvo panaikinta, ją suskaidant į 15 sąjunginių respublikų vidaus reikalų ministerijų. 1966 m. liepą atkurtoji SSRS MVD (iki 1968 m. lapkričio ji vadinta „SSRS sąjungine-respublikine viešosios tvarkos apsaugos ministerija“,, МООП СССР) represine institucija nelaikytina).
NKVD skyriai
Svarbiausios NKVD skyrių funkcijos:
thumb|250px|NKVD žudynių aukų ekshumacija Katynėje II pasaulinio karo metu iš NKVD kariškių sudarinėti vad. „užkardos daliniai“, – jų nariai buvo įgalioti šaudyti sovietų karius, bandančius pasitraukti iš mūšio lauko (NKVD daliniai neretai atlikdavo kai kurias karo policijos funkcijas). Paskutiniaisiais karo metais ir kurį laiką po karo NKVD dar užsiėmė vad. filtracija, t. y. karo metu į priešo nelaisvę patekusių raudonarmiečių ir darbams į Vokietiją ar jos okupuotas šalis išvežtų civilių SSRS gyventojų kalinimu bei tikrinimu vad. filtraciniuose lageriuose.
Baigiantis II pasauliniam karui ir dar maždaug 8 pokario metus NKVD-MVD organai, įvairių rūšių NKVD-MVD kariuomenė ir NKVD-MVD pavaldūs stribai (nuo 1947 m. vasario mėn. visos stribų rinktinės veikė MGB žinioje) Lietuvoje, Vakarų Ukrainoje ir kitose Rusijos 1939–1945 m. Europoje okupuotose teritorijose ginklu kovojo su savųjų kraštų nepriklausomybės siekiančiais lietuvių, ukrainiečių, lenkų, latvių, estų, gudų ir kt. tautybių partizanais (per šias kovas nuo enkavėdistų ir jiems talkinusių stribų bei ginkluotų sovietinių aktyvistų rankų žuvo daugybė partizanų, partizanų rėmėjų ir niekuo dėtų civilių), taip pat vykdė šių teritorijų gyventojų trėmimus.
NKVD ir kitos sovietinės spec. tarnybos
NKVD kartais painiojamas su sovietine valstybės saugumo žinyba (žr. ČK, KGB), tačiau iš tiesų NKVD-MVD sovietų valstybės saugumu rūpinosi tik atskirais laikotarpiais, kuriais politinio sekimo ir kitos pan. funkcijos buvo sutelktos įvairiose NKVD-MVD valdybose.
Atskiros valstybės saugumo žinybos Sovietų Rusijoje-Sovietų Sąjungoje nebuvo iki 1917 m. pab., taip pat nuo 1919 m. kovo iki 1941 m. balandžio, nuo 1941 m. liepos iki 1943 m. balandžio ir nuo 1953 m. kovo iki 1954 m. kovo (1954 m. kovą dalies SSRS MVD pagrindu įsteigtas SSRS KGB Sovietų Sąjungos valstybės saugumu rūpinosi iki pat SSRS iširimo).
NKVD-MVD (ar prie šios žinybos veikusios institucijos) Sovietų Rusijos-SSRS valstybės saugumu rūpinosi 1917 m. lapkričio-gruodžio mėn., nuo 1919 m. kovo iki 1923 m. lapkričio, nuo 1934 m. liepos iki 1941 m. vasario, nuo 1941 m. liepos iki 1943 m. balandžio ir nuo 1953 m. kovo iki 1954 m. kovo.
Pietų Korėjos moterų krepšinio rinktinė
Pietų Korėjos moterų krepšinio rinktinė – tarptautinėse varžybose Pietų Korėjai atstovaujanti nacionalinė moterų krepšinio komanda. Daugkartinė Azijos čempionė.
Arakuros
Arakuros (Pithys) – tikrųjų skruzdlesių (Thamnophilidae) šeimos paukščių gentis.
Ngardmau
Ngardmau  – viena iš Palau valstijų. Administracinis centras – Urdmangas.
Valstija yra Babeltuapo salos vakaruose. Būdingas miškingas, kalvotas paviršius, rytinėje pusėje stūkso aukščiausias šalies kalnas – Ngerčelčusas. Ties jo pietine papėde dunkso seniausias ir vertingiausias Palau miškas. Krenta Taki krioklys.
Ngardmau yra šie kaimai: Ngetbongas, Ngerutojus, Urdmau.
704 m.
704 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Krivitiškiai
Krivitiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Toliejų.
Miestietiškas valsčius
Miestietiškas valsčius  – Lenkijoje naudojamo administracinio tipo pobūdis, kai valsčių sudaro tik miestas.
Vladas Abramavičius
Vladas Abramavičius (slapyvardis Algirdas Gegužinis, 1909 m. gegužės 9 d. Naujadvaris, Trakų apskritis – 1965 m. lapkričio 16 d. Vilnius) – Lietuvos žurnalistas, kultūros istorikas, bibliografas, vertėjas, poetas.
Biografija
1934 m. baigė Varšuvos aukštesniąją žurnalistų mokyklą, 1951 m. – istoriją Vilniaus universitete.
Iki 1939 m. dirbo dienraščių „Kurier Wileński“, 1939–1940 m. „Gazeta Codzienna“ redakcijose, 1940–1941 m. – Eltos Vilniaus skyriuje. 1940 m. Vilniaus radiofone vedė lietuvių kalbos pamokas. 1941–1945 m. dirbo istorijos instituto bibliotekoje. 1945–1965 m. Lietuvos mokslų akademijos Centrinės bibliotekos Rankraščių skyriaus vedėjas, Vilniaus universiteto dėstytojas.
Nagrinėjo lenkų, rusų, ukrainiečių rašytojų ryšius su Lietuva, Vilniumi, Vilniaus senovės spaustuvių veiklą.
Santykinė rizika
Santykinė rizika ( arba risk ratio) – tai naujų atvejų dažnumo tarp rizikos veiksnio veikiamų ir neveikiamų asmenų santykis. Santykinė rizika apibūdina ryšio tarp rizikos veiksnio ir ligos stiprumą.
Šis rodiklis yra vienas iš dažniausiai naudojamų medicinos moksliniuose tyrimuose, tačiau reikia atsižvelgti ir į kitą rizikos rodiklį – veiksnio nulemtą riziką. Be to, statistiniuose skaičiavimuose santykinė rizika dažnai tapatinama su galimybių santykiu.
Audra
thumb|right|240px|Audra [[Enschedėje. Nyderlandai]] thumb|240px|Audra Lietuvoje. Kėdainių rajonas
Audra – meteorologinis reiškinys, pasireiškiantis smarkiu vėjo sustiprėjimu. Jūroje audra vadinama štormu. Trumpa, smarki audra vadinama škvalu, ilgai trunkanti galinga – uraganu.
Audra meteorologijoje
Audrą sukelia ciklonai. Audros metu labai smarkiai lyja (liūtis), būna perkūnija. Kartais sukelia viesulus. Vėjo greitis svyruoja tarp 20–50 m/s.
Audra kyla, kai aukšto slėgio atmosferos regiono centre susiformuoja žemo slėgio regionas. Dėl priešingų jėgų veikimo atsiranda vėjai bei audros debesys. Panašiu principu, šiltam orui kylant nuo įkaitusio žemės paviršiaus, susidaro nedideli žemo slėgio regionai ir pasireiškia sūkuriai.
Lietuvoje per metus būna vidutiniškai nuo 5 (Varėnoje) iki 40 (Klaipėdoje) audringų dienų, kuomet vėjo stiprumas yra daugiau negu 15 m/s. Yra paskaičiuota, kad bet kurią dieną Žemės rutulyje kyla apie 44 000 audrų.
Audra mitologijoje
Audra dažniausiai eina kartu su žaibais ir griaustiniu, neretai atneša krušas, išmuša javus, apnaikina medžių vaisius. Prieš audrą dažnai būnanti prieblanda žmogui darė nepaprastą įspūdį. Žaibas kartais uždegdavo trobas, suskaldydavo medžius, akmenis, užmušdavo gyvulius, žmones. Todėl žmogus tai apsupo mitais – atseit per audrą dievas Perkūnas, mušdamas velnius, netyčia padaręs žalos žmonėms. Uždegtų trobų kai kur negesindavo vandeniu, manydami, kad tas gaisras sukeltas dievo valia.
Albertas Radvila III
Albertas Radvila III (, 1712 m. sausio 28 d. Dzieciole – 1790 m. Hluske) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Šeima ir vaikai
Sūnus Dominykas Radvila (1754–1789), paveldėjęs Anopolį, vedė kunigaikštytę Konstanciją Čapską (Konstancja z Czapskich), vėliau – Karoliną Franckevičiūtę Radziminską. Jo duktė Marija (1778–1822) ištekėjo už generolo Vincento Krasinskio, jų sūnus – poetas Zigmuntas Krasinskis. Duktė Julija ištelėjo už Andžejaus Prušinskio. Dominyko sūnus Aleksandras (1794–1863), paveldėjęs Anopolį, buvo vedęs Ceciliją Morzkovską, jai mirus Angeliką Morzkovską, vėliau – Joaną Šafnagel. Vienintelis jo palikuonis Vilhelmas Traidenis (1830–1883), buvo vedęs Sofiją Dulcen, bet vaikų neturėjo, todėl ši Radvilų šaka pasibaigė.
Alberto Radvilos duktė Aloyza ištekėjo už Juzefo Judickio. Duktės Marijos vyrai buvo Leonardas Pociejus ir Mykolas Granovskis. Duktė Barbora ištekėjo už Mykolo Puzynos. Mikalojus Radvila mirė mažas.
Valstybės tarnyba
Rezeknės seniūnas, Lietuvos Tribunolo maršalka, Baro konfederacijos dalyvis.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Vėlyvasis šikšnys
Vėlyvasis šikšnys (Eptesicus serotinus) – lygianosinių (Vespertilionidae) šeimos šikšnosparnis. Tai reta, nepakankamai ištirta rūšis, Lietuvoje gyvenanti ties šiaurine arealo riba. Įrašyta į Rusijos Kaliningrado sr. raudonąją knygą.
Slepiasi namų palėpėse, tarp sienų ir stogų. Rudenį ir pavasarį, pradėjęs migruoti ar keliauti, dažnai randamas tarpulangėse ar apšildomose patalpose. Veisimosi laikotarpiu patelės gyvena atskirai nuo patinų, kolonijomis. Birželio viduryje atveda 2 arba 1 jauniklį. Lietuvoje žiemavietėse pasirodo tik gruodžio mėnesį, o iki tol dalis šikšnių aptinkama laikinose slėptuvėse, kiti, matyt, migruoja į šiltesnio klimato kraštus. Maitinasi virš gatvių, sodų, daržų, nedidelių vandens telkinių, laukų ar pievų. Gaudo vabzdžius, voragyvius, kartais net pilvakojus moliuskus.
Paplitęs Arktinio ir vidutinių platumų klimatos juostose Eurazijoje, Šiaurės ir Šiaurės vakarų Afrikoje. Apsigyvena gyvenvietėse, nevengia ir didelių miestų. Žiemavietėms neišrankūs. Gali žiemoti požemiuose, šaltuose pusrūsiuose ar apšildomose patalpose.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Aptiktas 1978–1991 m. Kaune, 1955 ir 1980 m. Šilutės rajone, Ventės rage, 1981 m. Kuršių nerijoje, netoli Juodkrantės, 1982 m. Vilniuje. Iki šiol Lietuvoje žinomos 3 šių stambių šikšnosparnių populiacijos: Kaune, Vilniuje ir Marcinkonyse. Atrodo, kad minėtų populiacijų branduolį sudaro 1-2 veisimosi kolonijos, po 20-50 patelių.
Rūšis gali išnykti, jeigu bus naikinamos veisimosi kolonijos ir slėptuvės bei trikdoma gyvūnų ramybė. Saugomas Julijanovos teriologiniame draustinyje, Rokų, Naujosios Fredos šikšnosparnių žiemavietėse. Statiniams, kuriuose konstatuotos didelės šikšnių kolonijos, reikia suteikti saugomo objekto statusą, taip pat saugoti potencialias ir įrengti naujų slėptuvių: į palėpes ir sienų tuštumas padaryti landų šikšnosparniams, ant pietinių sienų pritaisyti specialių erdvių inkilų. Populiacijų teritorijose vengti naudoti insekticidus.