cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Binaural
„Binaural“ yra šeštasis amerikiečių alternatyvaus roko grupės „Pearl Jam“ albumas, išleistas 2000 m. gegužės 16 d. Įrašinėjant albumą, grupėje vyravo įvairios problemos, tokios kaip vokalisto Eddie Vedder kūrybinis išsisėmimas bei gitaristo Mike McCready priklausomybė nuo raminančiųjų vaistų.
YH
Dviraidė santrumpa YH gali reikšti:
Binaural
Muzika šiame albume turi daugiau eksperimentinių elementų bei binarinę įrašymo techniką. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo antroje „Billboard 200“ topo vietoje. Albumas JAV tapo auksiniu ir buvo pirmuoju grupės albumu, netapusiu platininiu.
Įrašymas
Panašiai kaip ir ankstesniame albume „Yield“, grupė dainas kūrė atskirai prieš pradedant įrašymus. Šis albumas buvo pirmasis nuo antrojo albumo „Vs.“, kurio neprodiusavo prodiuseris Brendan O’Brien. Kadangi grupė norėjo pokyčių, jie pasisamdė prodiuserį Tchad Blake, kuris yra žinomas dėl binarinės įrašymo technikos naudojimo. Ši technika naudojama įrašant dviem mikrofonais, taip sukuriant atmosferinį garsą. Ši technika naudojama keliose albumo dainose, kaip pavyzdžiui „Of the Girl“. Tai – pirmasis grupės albumas, kuriame groja būgnininkas Matt Cameron, prie grupės prisijungęs „Yield“ turo metu.
Albumas buvo įrašinėjamas 1999 m. pabaigoje ir 2000 m. pradžioje Sietle, gitaristo Stone Gossard studijoje. Suvedimo darbai buvo atlikti Los Andžele, tačiau grupė išreiškė savo nepasitenkinimą dėl galutinio varianto. Pasak grupės gitaristo Mike McCready, prodiuseris puikiai atliko savo darbą su lėtesnėmis dainomis, kaip „Nothing as It Seems“, tačiau blogai apdirbo kitas, kurios turėjo skambėti sunkiau. Iš naujo suvesti šias dainas grupė pasikvietė savo ankstesnįjį prodiuserį O’Brien, kuris darbą atliko Atlantoje. Prodiuseris taip pat pakeitė ir dainų sąrašą.
Albumo kūrimo laikotarpiu grupė susidūrė su įvairiomis problemomis. Vokalistas Eddie Vedder teigė, jog jis jautė kūrybinį išsisėmimą, todėl jam buvo itin sunku sukurti dainoms žodžius. Nors jis parašė muziką dainoms „Insignificance“ ir „Grievance“, jis ilgai joms kūrė žodžius. Norėdamas susikoncentruoti ties žodžių kūrimu, jis privertė save nebekurti muzikos ir apskritai nebegroti gitara. Tačiau vieną dieną jo akį patraukė ukulėlė, kuri teoriškai nebuvo gitara. Su šiuo instrumentu jis parašė dainą „Soon Forget“. Tuo pačiu metu gitaristas McCready buvo paguldytas į reabilitacijos centrą, kadangi jis bandė išsigydyti priklausomybę nuo raminančių vaistų.
Grupė įrašė daug dainų, kurios nepateko į albumą. Tris iš jų galima išgirsti grupės koncertiniame DVD „Touring Band 2000“ – „Thunderclap“, „Foldback“ ir „Harmony“. Keletas dainų vėliau pateko į 2003 m. išleistą retų dainų rinkinį „Lost Dogs“: „Sad“, „Hitchhiker“, „In the Moonlight“, „Education“, „Fatal“ ir „Sweet Lew“. Daina „Sad“ pirmiausiai vadinosi „Letter to the Dead“ ir ją parašęs bosistas Jeff Ament teigė, jog nors ji ir skambėjo kaip „tobula pop daina“, ji nebūtų tikusi albumui, kadangi tai – ne pop grupė. Daina „Sweet Lew“, parašyta apie krepšininką Kareem Abdul-Jabbar, nepateko į albumą, nes visiškai jam netiko. Taip pat į albumą nepatekusios dainos „Strangest Tribe“ ir „Drifting“ buvo išleistos 1999 m. grupės fanklubo Kalėdiniame single, taip pat ir „Lost Dogs“ rinkinyje.
Muzika ir žodžiai
Dvejoms albumo dainoms žodžius parašė bosistas Jeff Ament – „Gods' Dice“ ir „Nothing as It Seems“. Trims – gitaristas Stone Gossard. Tai buvo „Thin Air“, „Of the Girl“ ir „Rival“. Dainose kalbama apie niūresnius, tamsesnius dalykus, nei prieš tai išleistame „Yield“. Daugumoje dainų grupė teisią visuomenę dėl jos įsitikinimų. Pavyzdžiui, dainoje „Gods' Dice“ kalbama, kaip žmonės vertina kitus pagal tai ar tiki į Dievą, ar ne. „Nothing as It Seems“ yra apie Ament vaikystę atokiame kaime šiaurinėje Montanoje. Vedder teigė, jog daina „Evacuation“ yra apie pasikeitimus, „Insignificance“ – apie nepavykusius politinius ketinimus, o „Grievance“ apsakomi pavojai, kuriuos gali sukelti technologijos. Gossard dainą „Rival“ apie 1999 m. įvykusį šaudymą mokykloje Kolumbaine, per kurį mirė 15 žmonių.
Išleidimas ir pardavimai
Per pirmą savaitę buvo parduota 226 000 albumo kopijų ir jis debiutavo antroje „Billboard 200“ topo vietoje, atskilęs tik Britney Spears albumui „Oops!... I Did It Again“. Tai buvo pirmasis grupės albumas, netapęs platininiu. Tačiau jis tapo auksiniu ir vien JAV yra parduota virš 850 000 kopijų. Albumas taip pat tapo auksiniu Naujojoje Zelandijoje ir platininiu Australijoje.
Buvo išleisti du singlai. Pirmasis, „Nothing as It Seems“, buvo išleistas balandžio 11 d. ir užėmė 49 vietą „Billboard Hot 100“ tope ir trečiąją „Mainstream Rock“. Kitas singlas, „Light Years“, į „Hot 100“ nepateko, tačiau papuolė į „Mainstream Rock“ ir „Modern Rock“ topus.
Turas
Grupė reklamavo albumą, koncertuodama Europoje ir Šiaurės Amerikoje. Turas prasidėjo Lisabonoje gegužės 23 d. Europoje buvo sugroti 26 koncertai. Paskutinis koncertas baigėsi tragedija, kai koncerto „Roskilde“ festivalio Danijoje metu birželio 30 d., žmonėms stumdantis kuo arčiau scenos, devyni žmonės žuvo nuo sutrypimo ir uždusimo. Dėl šios priežasties likę du koncertai liepos mėnesį buvo nutraukti. Po šios tragedijos grupė net svarstė apie išsiskyrimą, tačiau po mėnesio prasidėjęs turas po Šiaurės Ameriką privertė juos tęsti savo darbą.
Pakruojo šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Pakruojo šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pakruojyje, Kruojos dešiniajame krante. Istoristinė, turi neoromaninės architektūros bruožų. Parapijoje stovi Pakruojo kapinių koplyčia.
miniatiūra|200px|left|Bažnyčios interjeras. Centrinis altorius
Istorija
Pirmoji bažnyčia pastatyta 1613 ar 1630 m. Pakruojo dvaro savininkas Jonas Zabiela 1750 m. atstatė sudegusią medinę bažnyčią. Ji buvo kryžminio plano, su 2 koplyčiomis, turėjo 6 altorius. Iš savo dvaro J. Zabiela bažnyčiai paskyrė 3000 lenkiškų auksinų. XIX a. veikė parapinė mokykla. Dar 1873 m. prašyta leisti statyti naują bažnyčią. Leista tik 1885 m. Klebono St. Tomkevičiaus rūpesčiu 1887 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Dvaro savininkai Ropai davė statybinės medžiagos. 1890 m. bažnyčią konsekravo vyskupas Mečislovas Paliulionis.
Vargonus XX a. pradžioje (iki 1904 m.) pastatė Kauno vargonų meistras Jonas Garalevičius. Apie tai liudija instrumento griežykloje esanti firminė porcelianinė emblema su įrašu „Jan Garalewicz / Kowno“.
1908 m. įsteigti „Saulės" draugijos skyrius ir Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Per 1922 m. žemės reformą bažnyčiai skirta 8 ha žemės. Pakruojyje 1933–1950 m. klebonavo rašytojas Mikalojus Šeižys-Dagilėlis (1874–1950), (palaidotas šventoriuje). 1934 m. jis suremontavo ir išdažė bažnyčią, 1947 m. parašė Pakruojo parapijos istorinę apybraižą.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, turi neoromaninės architektūros bruožų, kryžminio plano, dvibokštė, su trisiene apside. Vidus 3 navų, yra 3 neobarokiniai, mediniai altoriai. Šventoriaus tvora mūrinių stulpų ir geležinių grotelių. Bažnyčios bokštai išsikišę, dviejų nevienodo dydžio tarpsnių. Priekinio fasado frontonas trikampis su apskritu langeliu. Portalas su mentėmis, trikampiu frontonu. Choro turėklas pjaustinėtų lentelių su ažūriniais rombais. Stulpus jungia pusapskritės arkos.
Vargonai 14 registrų, prospektas neoromaninis. Ant aukšto, skydinio cokolio suglausti trys beveik vienodo dydžio bokšteliai. Vidurinis jų su trikampiu frontonu. Langeliai pusapskritės arkos formos, jų apačia dekoruota pusapskričių nišų eilėmis. Viršus su dantukais, trilapiais drožiniais.
Indinė žakana
Indinė žakana (Metopidius indicus) – žakaninių (Jacanidae) šeimos paukštis.
Paplitusi Indijoje ir Pietryčių Azijoje.
Herders Conversations-Lexikon
Herders Conversations-Lexikon – vokiška visuotinė enciklopedija.
Greta Brockhaus, Meyers Konversationslexikon ir Pierers Universal-Lexikon der Gegenwart und Vergangenheit – ketvirtasis itin reikšmingas konversacinis leksikonas XIX a. Herders Conversations-Lexikon pasirodė 1854–1857, Freiburg im Breisgau; leidykla – Verlag Herder.
Herderio leksikonui pradžią davė visuomeninis judėjimas ultramontanizmas.
Apimtis
Enciklopediją sudaro 5 tomai.
Durpynas
Durpynas – vieta, kur yra durpių; durpinė pelkė. Tai biologinis objektas, ekosistema, apimanti kompleksą augmenijos ir jos likučių, susidarančių esant padidėjusiai drėgmei. Dažniausiai formuojasi reljefo pažemėjimuose. Skirtingose geomorfologinėse sąlygose išskiriami žemapelkinių, pereinamųjų  ir aukštapelkinių durpynų tipai, besiskiriantys pagal rūšių sudėtį. Durpių kaupimosi procese, sumažėjus mineralinei mitybai, durpynas gali kisti nuo žemutinio iki viršutinio tipo.
Lietuvos durpynai
Lietuvoje durpynu laikomas didesnio nei 30 cm storio durpių klodas. Lietuvoje durpynai užima apie 9,9 proc. (650 tūkst. ha) šalies ploto, iš jų durpių įmonės naudoja tik apie 0,2 proc. šalies ploto, arba 2,16 proc. (14 tūkst. ha) nuo visų ištirtų durpių telkinių ploto. Įvairiu detalumu yra tirti 6685 durpynai, tačiau iš jų tik 830, t. y. 12,5 proc., yra pripažinti durpių telkiniais, kurių ištekliai gali būti panaudoti.
Algirdas Vaclovas Valiulis
Algirdas Vaclovas Valiulis (g. 1943 m. sausio 10 d. Vilniuje) – inžinierius, VGTU profesorius.
Išsilavinimas, pedagoginė, praktinė veikla
1949 m. pradėjo lankyti Kuktiškių pradinę mokyklą (Utenos rajonas). 1956 m. baigė septynmetę mokyklą Molėtuose, įstojo ir 1960 m. baigė Vilniaus žemės ūkio mechanizacijos technikumą. Nuo 1960 m. dirbo gamyboje, buvo technikas, inžinierius, konstruktorius. 1967 m. Algirdas Vaclovas Valiulis baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą. 1975 m. Dniepropetrovske apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją, technikos mokslų kandidatas (laipsnis nostrifikuotas į technikos mokslų daktaro laipsnį). 1997 m. apgynė habilitacinį darbą, habilituotas daktaras.
Nuo 1967 iki 1976 m. katedros asistentas, 1976–1980 m. vyr. dėstytojas, nuo 1986 iki 1989 m. VISI Metalų technologijos katedros vedėjas. Nuo 1980 m. docentas, nuo 1998 m. profesorius. Stažavosi Prahos (1978 m., Čekija), Maskvos (1983 m., Rusija), Leuveno (1993 m., Belgija), Glamorgano (1994 m., D. Britanija), Horseno (1994 m., Danija), Londono (1996 m.) aukštosiose mokyklose.
Dirbo VGTU administracijoje. Nuo 1989 iki 1993 m. VTU studijų prorektorius, nuo 1993 iki 1998 m. VTU pirmasis prorektorius, nuo 1998 m. VGTU Infrastruktūros ir užsienio ryšių prorektorius.
Sosėnai
Sosėnai arba Solncevas (, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. Romitų valsčiaus kaimas, nuo 1930 m. Naujienos valsčiaus kaimas. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Sausodžio. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nadeždino apylinkės kaimas, 1992 m. prijungtas prie Berizovkos.
Srovės nublokšti
Srovės nublokšti – 2006 m. britų/amerikiečių kompiuterinės animacijos veiksmo, nuotykių komedija, kurią režisavo David Bowers ir Sam Fell. Filmas buvo „Aardman Animations“ ir „DreamWorks Animation“ bendras darbas bei pirmasis kompanijos „Aardman“ visiškai kompiuterizuotas animacinis filmas, nors prieš tai kūrė tik sustabdyto kadro filmus.
Filmą įgarsina Hugh Jackman, Kate Winslet, Andy Serkis, Bill Nighy, Ian McKellen, Shane Richie ir Jean Reno. Idėjos autoriai – Sam Fell, Peter Lord, Dick Clement ir Ian La Frenais, o scenarijaus autoriai yra Dick Clement, Ian La Frenais, Christopher Lloyd, Joe Keenan ir William Davies.
Filmo premjera JAV įvyko 2006 m. lapkričio 3 d., JK – 2006 m. gruodžio 1 d., o Lietuvoje – 2006 m. gruodžio 8 d. Platintojas – „Paramount Pictures“, išskyrus Šveicariją, Ispaniją ir Nyderlandus, kur filmą platino „Universal Pictures“.
Caparezza
Mikelis Salvemini (, labiau žinomas pseudonimu Kapareca (g. 1973 m. spalio 9 d. Molfetoje)) – italų reperis, kuris 1997 metais debiutavo Sanremo muzikos festivalyje.
M. Salvemini tėvas grodavo muzikos grupėje, taigi jis irgi pradėjo vaikystėje groti muziką. Jis pradėjo kurti muziką savo garaže ir 2000 metais išleido savo pirmą albumą pseudonimu MikiMix.
M. Salvemini kritikuoja visuomenę ir politiką su aštria ironija, kurios kontekstas dažniausia būna fantastinis arba nerealus. Jo dainų žodžiuose yra netipinių metaforų ir užuominų į filmus, komiksus, reklamas, televizijos transliacijas, klasikinius rašytojus, kitus muzikantus ir kitas asmenybes, kurias sunku pastebėti ir kurios yra mažiau žinomos. Pavyzdžiui, jo populiariausia daina „Fuori dal tunnel“ kritikuoja pramogos deindividualizavimą. Tačiau daina grojama diskotekose ir televizijos reklamose, t. y. dvejose srityse, kurios prisideda prie pramogų deindividualizavimo. Daina „Vieni a ballare in Puglia“ kalba apie dabartinę politinę situaciją Apulijoje. Taip pat daina „Caduti del lavoro“ pristato miškų gaisrus Gargane ir užterštumą Tarante.
Windows Media Player
Savybės
Programa galima paleisti tiek kompiuteryje laikomas rinkmenas, tiek transliuojamą audio/vaizdo srautą. Palaikoma daugelis audio ir video formatų, tarp kurių yra Windows Media formatai (WMA, WMV, ASF, AVI) bei kiti populiarūs formatai, kaip antai MP3, MPEG, WAV, MIDI, AVI, AIFF, AU, taip pat galimos Audio CD, Video CD ir DVD-Video paleistys, galima peržiūrėti grafinius vaizdus, kaip antai JPEG atvaizdus. Tačiau norint paleisti kai kuriuos formatus (paprastai DVD-Video, AVI) reikalaujama įdiegti papildomus dekoderius.
Multimedijos leistuvas turi integruotą medijų biblioteką, kurioje, pavyzdžiui, galima kataloguoti ir tvarkyti grojaraščius. Be to, WMP programa galima konvertuoti rinkmenas iš Audio CD į WMA, WAV ir MP3 (pastarasis formatas palaikomas nuo leistuvo 10 versijos), įrašinėti Audio CD formatu.
Programa pasižymi besikeičiančiomis vizualizacijomis (kurių yra kelių rūšių) garso rinkmenų atkūrimo metu, taip pat grafinės sąsajos apvalkalais.
Veličkaitė
Veličkaitė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Universal-Lexikon der Gegenwart und Vergangenheit
thumb|Buchrücken Universal-Lexikon der Gegenwart und Vergangenheit – vokiška visuotinė enciklopedija. Konversacinis leksikonas išleistas Heinrich A. Pierer († 1850).
Enciklopedija laikoma „pirmuoju visiškai “suformuotu„ moderniuoju bendruoju leksikonu“ (Gurst 1976).
Veličkaitė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Veličkas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Konrad Jażdżewski
Konradas Jaždževskis (, 1906 m. lapkričio 23 d. Klučborkas – 1985 m. balandžio 21 d. Lodzė) – lenkų archeologas.
Biografija
1930 baigė Poznanės universitetą. 1983 m. Lenkijos mokslų akademijos narys.
1930-1944 m. dirbo Varšuvos archeologijos muziejuje. 1945-1972 m. Lodzės universiteto Archeologijos katedros vedėjas, 1945-1979 m. ir Lodzės archeologijos ir etnografijos muziejaus direktorius; 1945 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Vadovavo archeologijos ekspedicijoms; svarbiausi kasinėjimai Kujavijoje – tyrė neolito kapinynus, Gdanske ir prie Vartos. Populiarino archeologiją.
Gema
right|thumb|250px|[[Atėnė, dėvinti egidą. Sardonikse raižyta kamėja, I a. pr. m. e.]] Gemà – ant akmens išraižytas mеno kūrinys. Gemos būna dviejų rūšių – kamėjos ir intalijos.
Kamėja – iškilus akmens raižinys, intalija – įdubęs. Santykis tarp kamėjos ir intalijos toks pats kaip ir tarp bareljefo (virš fono iškilusi skulptūra) ir kontrreljefo (fone įgilinta skulptūra).
Kamėjų ir intalijų raižymo menas vadinamas gliptika.
Kamėjos termino kilmė neaiški, bet šis nuo XIII amžiaus Vakarų Europoje vartojamas žodis (tuometinė prancūziška forma camaheu, camaieul) kilęs iš žodžio 'brangenybė', kurį iš Bizantijos atnešė kryžiaus žygių dalyviai. Intalijos pavadinimo kilmė itališka ( 'raižymas').
Meno kūriniai iš akmens raižyti jau gilioje senovėje, pavyzdžiui, aptinkamos IV a. pr. m. e. sukurtos skarabėjų figūrėlės, tačiau tik IV-III a. pr. m. e. pradėtos gaminti reljefinės daugiasluoksnės kamėjos. Daugiausia tam naudotas sardoniksas, kurio įvairiaspalvių sluoksnių atidengimas suteikė daugiaspalvio piešinio efektą. Išskobdami baltus agato sluoksnius taip, kad pro juos prasišviestų gilesnis tamsus sluoksnis, senovės meistrai sukurdavo šešėlių iliuziją.
Istorija
250px|right|thumb|Sardonikso kamėja, helenų valdovą vaizduojanti kaip [[Arėjas|Arėją, II a. pr. m. e.]]Gemos iš pradžių buvo dedamos ant žiedų. Jos turėjo kiek kitokią paskirtį, nei tik papuošalų. Tai buvo seniausi spaudai.Šie maži spaudai žieduose buvo labai populiarūs. Pirmaisiais amžiais juos turėjo imperatorius, antspaudavo svarbius valstybinius dokumentus. Ilgainiui jų reikšmė mažėjo. Pradėjo nešioti pirkliai, nes buvo patogu nešiotis spaudą ant piršto, negu atskiroje dėžutėje ar pan., dar jie padėjo kontroliuoti prekybinius laiškus, kitas sutartis. Galiausiai gemos virto papuošalais.
Kamėjų gimtine laikoma Aleksandrija, kurioje sukurtos garsiausios kamėjos: „Ptolemėjas II ir Arsinoja“, „Farnezės taurė“, „Ptolemėjų taurė“.
Po Aleksandro Makedoniečio žygių rinkoje atsirado naujų, iki tol neregėtų dailės akmenų, kurie sukėlė naują susidomėjimo kamėjomis bangą, ir jos tapo mėgstamu prabangos atributu, papuošdamos diademas, žiedus, vainikus. Raižytais akmenimis pradėta puošti brangius apyvokos daiktus, brangenybių dėžutes, baldus, muzikos instrumentus. Gliptikos meistrai tuo laikotarpiu buvo labai gerbiami, o jų kūriniai – kolekcionuojami. Tuo metu garsėjo Mitridato Eupatoro gemų kolekcija (daktilioteka), o Aleksandro Makedoniečio rūmuose darbavosi garsus gliptikos meistras Pirgotelis, kuriam vieninteliam buvo suteikta teisė graviruoti didžiojo karvedžio atvaizdus.
Vėliau kamėjos išpopuliarėjo senovės Romoje, jų menas suklestėjo respublikos epochos saulėlydyje. Daugumos gemų kūrėjų buvo graikai, tarp kurių labiausiai išgarsėjo Augusto valdymo metais kūręs Dioskoridas. Tuo laikotarpiu sukurtos garsiosios „Gonzagų kamėja“ (oniksas, saugoma Ermitaže, Sankt Peterburge), „Augusto gema“ (sardoniksas, Vienos imperatoriškoji kolekcija), „Tiberijaus kamėja“ (agatas), „Braunšveigo agatas“.
Romoje paplito ir stiklinės garsiųjų kamėjų kopijos, kuriose dažniausiai kartojosi Tiberijaus, Germaniko, Druzo profiliai, taip pat kai kurie mitologiniai ar pusiau mitologiniai personažai – Medūza, Aleksandras Didysis ir kt.
Kartais, jeigu vien tik naujosios interpretacijos nepakakdavo, kad gema taptų ideologiškai „švari“, ją perdirbdavo.
Bizantijoje buvo kuriamos antspaudams skirtos intalijos, kamėjomis puošiami liturginiai reikmenys, tačiau jų meninė vertė buvo daug menkesnė, lyginant su antikiniais meno kūriniais.
Renesanso epocha atgaivino gerokai sunykusį gliptikos meną. Šiuo laikotarpiu buvo graviruojamos ne tiek alegorinės ir mitologinės temos, būdingos antikos gemoms, kiek amžininkų veidai. Tarp naujųjų gliptikos meistrų paminėtini Vitorio Pizano (1368-1448), Donatelas (1383-1466), iš vėlesniųjų – P. M. Da Pešija, M. Del-Nasaras (mirė 1547), Dž. Bernardis di Kastel-Bolonezė (1495-1555).
XIX amžiuje gemų populiarumas sumenko ir tapo bemaž fabrikiniu amatu.
Gamybos technologija
Kamėjų gamybos technologija kitokia – meistras apdoroja sluoksniuotą kelių spalvų mineralą, atidengdamas giliau slypintį kitos spalvos sluoksnį ir tokiu būdu sukurdamas polichrominį reljefą. Šis metodas panašus į sgrafito techniką, tik žymiai mažesnių mastų.
Kamėjų gamyboje naudojamos medžiagos – oniksas, agatas, sardoniksas, jaspis, ametistas, topazas, rubinas, lazuritas, naujaisiais laikais – perlamutrinės kriauklės.
Kadangi senovėje gemų gamybai naudojami akmenys būdavo kietesni už tuomet naudotus metalinius įrankius, buvo naudojami abrazyvai – korundo, deimanto milteliai ir iš jų sumaišytos pastos. Meistras dirbdavo beveik aklai, kadangi abrazyvo milteliai, sumaišyti su vandeniu arba aliejumi, uždengdavo piešinį. Darbas buvo labai lėtas, todėl vienos gemos, ypač didelės kamėjos, kūrimas trukdavo mėnesius, o kartais daugiau kaip metus.
Menininkai susidurdavo ir su kita technine problema: kamėjų gamybai naudoto populiaraus akmens – agato – sluoksniai ne visada išsidėstę lygiagrečiai, bet yra linkę keisti storį ir kaprizingai išlinkti. Todėl nereikalinga dėmė galėjo sugadinti atvaizdą.
Kamėjos
thumb|300px|right|Augusto kamėja Kamėjų polichromizmas suteikė joms išskirtinę funkciją tarp kitų antikos menų – jos tapdavo tuometinių šedevrų spalvotomis reprodukcijomis, kadangi raižytojai kopijuodavo garsius antikos dailininkų kūrinius, suteikdami jiems naujas spalvas, taigi tuo pačiu ir savaip interpretuodami. Meno kolekcionieriai savo daktiliotekose sukaupdavo ištisas miniatiūrinių meno kūrinių kopijų galerijas. Daug originalių darbų – freskų, skulptūrų, tapybos darbų – negrįžtamai pražuvo, tačiau jų kopijos išliko labai atspariose ir lengviau išsaugomose kamėjose. Ilgaamžės kamėjos, kaip ir senovinės monetos su valdovų profiliais, tarsi leidžia pasitikrinti, ar vėlesnės meninės ar ideologinės interpretacijos neiškreipė, nemodifikavo valdovų ir įžymybių atvaizdų ir išsaugo juos tokius, kokius matė ar įsivaizdavo amžininkai.
Kaip ir visi meno kūriniai, gemos nuo senų laikų yra kolekcionavimo objektas. Didžiausi ir meniškiausi gemų rinkiniai saugomi Romoje, Neapolyje, Vienoje, Paryžiuje, Londone, Berlyne ir Sankt Peterburge.
Garsi gemų kolekcionierė buvo Rusijos imperatorė Jekaterina II, XVIII a. pabaigoje įsigijusi garsias de Breteilio, Bairso, Sleido, Mengso, lordo Beverlio, hercogo Liudviko-Pilypo Orleaniečio, herocogo Sen-Moriso, Drezdeno menų akademijos direktoriaus Kazanovos rinkinius. Savo kolekcija Jekaterina II labai didžiavosi ir, pasak jos pačios, demonstravo ją tik penkiems - šešiems žmonėms. Iš viso imperatorė sukaupė virš 10 000 gemų – bene didžiausią Europos kolekciją.
Garsios kamėjos
250px|thumb|right|Gonzagų kamėja Gonzagų kamėja pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1542 m. Mantujos didikų Gonzagų inventoriniuose sąrašuose. Per keturis šimtus metų ji septynis kartus keitė savininkus. 1630 m., kai Mantują užėmė austrų kariuomenė, kamėja buvo išvežta į Prahą, į Habsburgų lobyną. Vėliau ji tapo švedų karių grobiu ir pateko į Stokholmą. Kai Švedijos karalienė Kristina atsisakė sosto, su savimi į Italiją ji pasiėmė ir šią kamėją. Po karalienės mirties kamėja pateko į hercogo Livijo Odeskalkio (Livio Odescalchi) rinkinius, 1794 m. ją įsigyja popiežius Pijus VI, 1798 m. Gonzagų kamėja patenka į Prancūziją, kur saugoma iki 1814 metų, kai Žozefina Bogarnė (Napoleono žmona) ją padovanoja Aleksandrui I. Šiuo metu Gonzagų kamėja saugoma Sankt Peterburge, Ermitaže.
Gonzagų kamėją sukūrė nežinomas Aleksandrijos meistras III amžiuje pr. m. e. Kamėjoje Ptolemėjas II ir jo žmona Arsinoja pavaizduoti kaip graikų panteono dievai. Ant Ptolemėjo peties – Dzeuso egida, o šalmas daro jį panašų į karo dievą Arėją. Abiejų valdovų galvos puoštos laurų vainikais – tai dieviškumo ženklas.
Dailininkas pasinaudojo trimis sardonikso sluoksniais: baltu – Ptolemėjo profiliui, melsvoku – tolesniame plane išrėžtam Arsinojos veidui ir rudu, kuriame išraižyti šalmai, plaukais, egida.
Skilandis
miniatiūra|250px|right|Skilandis miniatiūra|250px|right|Skilandžio sudėtis miniatiūra|250px|right|Daug kindziukų Skilandis, kindziukas, kindzius, kindžiuks, pūslė – vienas iš populiariausių tradicinių rūkytų mėsos gaminių Lietuvoje. Namų sąlygomis skilandis paprastai gaminamas vien iš kiaulienos, o mėsos perdirbimo įmonėse naudojama kiauliena ir jautiena. Skilandis nuo senų laikų taupomas vasaros darbymečiui, tiekiamas svečiams įvairiomis progomis. Skilandžiui būdingas rūgštokas, aštrokas, prieskonių, sūrus skonis bei brandinant ir džiovinant susidarantis specifinis skonis ir kvapas. Liesoje mėsoje nevienodai pasiskirstę lašinių gabalėliai.
Skilandis yra pripažintas tarptautiniu mastu Europos Sąjungoje. Paraišką dėl skilandžio pripažinimo garantuotu tradiciniu produktu pateikė Lietuvos mėsos perdirbėjų asociacija 2009 m. Ji nurodė, jog tai yra rūkytas, virvele perrištas, nelygaus, gruoblėto paviršiaus, suspausto lašo arba nedidelės cukinijos formos, standžios konsistencijos mėsos gaminys natūraliame apvalkale (kiaulės skrandyje, pūslėje).
Skilandis – vienas iš septynių lietuviškų maisto produktų, Europos komisijos įtrauktų į Saugomų geografinių nuorodų registrą, kurį sudaro daugiau nei 1200 saugomų produktų Europoje. Šiame sąraše 2016 m. buvo dar Daujėnų naminė duona, žemaitiškas kastinys, „Stakliškių midus“, lietuviškas varškės sūris, Seinų–Lazdijų krašto medus, sūris „Liliputas“.
Istorija
Lietuvos kaimuose nuo senų laikų jis buvo taupomas vasaros darbymečiui (šienapjūtei, rugiapjūtei) ar svečiams. Lietuvių rašytojas Simonas Daukantas 1845 m. išleistoje knygoje „Būdas senovės lietuvių, kalnėnų ir žemaičių“ rašė, kad skilandis senovės Lietuvoje buvo svečiams tiekiamas valgis. Skilandis yra minimas ir daugelio kitų lietuvių literatūros klasikų kūriniuose.
Gamybos ypatybės
Įvairiose Lietuvos vietose skilandis paruošiamas skirtingai.
Atvėsinta kiauliena rankomis arba specialiomis mašinomis supjaustoma 1–3 cm gabalėliais, o lašiniai – 0,5–2 cm gabaliukais. Mėsa sumaišoma su prieskoniais ir kitais priedais. Pagamintas faršas brandinamas ne mažiau kaip 6 valandas, esant ne aukštesnei nei 4 laipsnių temperatūrai. Paskui mėsa kietai sukemšama į natūralias kiaulių pūsles arba galvijų akląsias žarnas. Prikimšta pūslė užrišama natūraliais storais siūlais arba virvelėmis. Suformuotas produktas perrišamas virvele išilgai, padalijant produktą į keturias dalis. Sudėtas į akląją žarną papildomai perrišamas skersai kas 4–5 cm.
Paskui skilandžiai sukabinami ant rėmų ir brandinami, esant ne aukštesnei nei 4 laipsnių temperatūrai, ne mažiau kaip 3 paras. Skilandžiai rūkomi esant 18–30 laipsnių temperatūrai dūmais, gautais deginant lapuočių medžių pjuvenas. Su pertraukomis rūkoma nuo 2 iki 15 parų. Vėliau rūkyti skilandžiai džiovinami, esant 8–18 laipsnių temperatūrai, ne mažiau kaip 30 parų. Pagaminti skilandžiai laikomi esant 0–15 laipsnių temperatūrai.
Volijo-Ntemo provincija
Volijo-Ntemo provincija – viena iš devynių Gabono provincijų. Sostinė – Ojemas. Provincija užima 98 465 km² plotą. Volijo-Ntemo provincija ribojasi su Estuarijos provincija pietvakariuose, Viduriniosios Ogovės provincija pietuose, Ogovės-Ivindo provincija pietryčiuose.
Departamentai
Provincija padalinta į 5 departamentus:
2014 m. žiemos olimpinės žaidynės
thumb|150px|100 [[Rusijos rublis|Rusijos rublių banknotas, kurį žaidynėms paminėti 2013 m. išleido Rusijos centrinis bankas ]]
XXII žiemos olimpinės žaidynės, arba '''2014 m. žiemos olimpinėse žaidynės''', vyko 2014 m. vasario 7−23 dienomis Sočyje, Rusijoje. Praktiškai visos žaidynių rungtys vyko už pusšimčio kilometrų, aplinkiniuose kurortuose Adleryje ir Krasnaja Polianoje. Olimpinėms žaidynėms tik suteiktas Sočio vardas. Varžytasi 98 rungtyse, 15 sporto šakų. Tiek šias, tiek 2014 m. žiemos parolimpines žaidynes organizavo Sočio organizacinis komitetas.
Pasiruošimas, kaina
119-osios TOK sesijos, vykusios 2007 m. liepos 4 d. Gvatemalos mieste, metu buvo paskelbta, kad Sočis laimėjo atrankas, nugalėjęs miestus-kandidatus Zalcburgą (Austrija) ir Pjongčangą (Pietų Korėja).
Pasiruošimo darbai žaidynėms susideda iš naujų arenų statymo ir miesto modernizavimo telekomunikacijų, elektros energijos ir transporto srityse, pavyzdžiui, naujo olimpino parko ant Juodosios jūros pakrantės statymas. Arenos Krasnaja Polianoje taip pat buvo naujos.
Pirminis žaidynių surengimo biudžetas buvo 12 milijardų JAV dolerių, tačiau vėliau kaina išaugo iki daug kur minėtų 50−51 milijardo JAV dolerių. Pagal tai šios olimpinės žaidynės tapo pačiomis brangiausiomis olimpiadų istorijoje. Ši suma apytiksliai atitinka valstybinės „Olympstroy“ įmonės, įgyvendinančios pasiruošimą olimpinėms žaidynėms, pateiktus duomenis: 2013 m. patvirtintą 1524,4 mlrd. rublių (49,4 mlrd. USD) biudžetą ir 2014 m. deklaruotas 1415,2 mlrd. rublių (45,9 mlrd. USD) išlaidas. Pasak oficialių šaltinių, tiesiogiai sporto statiniams išleista 324,9 mlrd. rublių (10,5 mlrd. USD).
Pasiruošimo metu išsakyta kritikos dėl aukšto korupcijos lygio, aplinkos taršos, elgesio su LGBT bendruomene.
Atranka
thumb|Sočio gyventojai švenčia TOK sprendimą dėl 2014 m. žiemos olimpinių žaidynių, Sočis, 2007 m.liepos 4 d. Olimpinių žaidynių vieta buvo išrinkta 2007 m. liepos 4 d. 119-toje Tarptautinio olimpinio komiteto sesijos Gvatemaloje metu. Rusijos Federacija žiemos olimpines žaidynes rengė pirmą kartą. SSRS rengė 1980 m. vasaros olimpines žaidynes.
Vieta
Olimpinis miestelis buvo prie Juodosios jūros kranto. Praktiškai visos žaidynių rungtys vyko už pusšimčio kilometrų, aplinkiniuose kurortuose Adleryje ir Krasnaja Polianoje. Sočis olimpinėms žaidynėms tik suteikė savo vardą.
Talismanai
thumb|right|250px|Pašto ženklas su žaidynių talismanais. 2011 m. vasario 26 d. tiesioginėje TV laidoje „Talismaniya Sochi 2014 – The Final“ buvo paskelbti talismanų rinkimų rezultatai. Pagal juos žaidynių talismanais išrinkti Baltasis lokys, Pilkasis kiškis ir Amūras leopardas.
Kalendorius
! Vasario ! 7 ! 8 ! 9 ! 10 ! 11 ! 12 ! 13 ! 14 ! 15 ! 16 ! 17 ! 18 ! 19 ! 20 ! 21 ! 22 ! 23 ! Vasario ! 7 ! 8 ! 9 ! 10 ! 11 ! 12 ! 13 ! 14 ! 15 ! 16 ! 17 ! 18 ! 19 ! 20 ! 21 ! 22 ! 23
Sporto šakos
Olimpinę programą sudarė 15 sporto šakų:
thumb|right|2014 m. Lietuvos pašto ženklas „Sochi.ru 2014“. Ledo ritulys thumb|left|2014 m. Lietuvos pašto ženklas „Sochi.ru 2014“. Bobslėjus Į olimpinę programą buvo įtrauktos šios naujos rungtys:
Dalyvaujančios šalys
Iš viso žaidynėse dalyvaus 88 šalių sportininkai – tai didžiausias skaičius žiemos olimpinių žaidynių istorijoje. 7 šalys debiutuos varžybose – tai Dominikos, Maltos, Paragvajaus, Rytų Timoro, Togo, Tongos ir Zimbabvės sportininkai.
Medalių lentelė
Bendroji medalių lentelė 2017 m. lapkričio 27 d. duomenimis (po Rusijos sportininkų diskvalifikacijų). (Pastaba. Dėl Rusijos sportininkų dopingo skandalo, medalių lentelės duomenys gali kisti).
* Olimpines žaidynes rengianti valstybė
Rusijos dopingo skandalas
2018 m. sausio 1 d. Sporto arbitražo teismas (Cas) priėmė sprendimą, kad 28 Rusijos sportininkų (iš 43) antidopingo taisyklių pažeidimai nebuvo pakankamai įrodyti ir panaikino jų IOC skirtas diskvalifikacijas iki gyvenimo pabaigos. 11 sportininkų Cas pripažino pažeidusius taisykles, panaikino diskvalifikaciją iki gyvenimo pabaigos ir patvirtino draudimą dalyvauti 2018 m. Pjongčango olimpinėse žaidynėse.
Žaidėjų boikotas
2014 m. vasario 19 d. Ukrainos kalnų slidininkė Bohdana Matsotska pasitraukė iš olimpinių žaidynių reaguodama į išvakarėse vykusius Euromaidano protestus šalies sostinėje Kijeve.
Frančeska Kirkė
Frančeska Kirkė (, 1953 m. gruodžio 15 d. Ryga) – latvių tapytoja, grafikė.
Biografija
thumb|140px thumb|140px|Frančeska Kirkė. Lato moneta Latvijos krepšiniui 1978 m. baigė Latvijos dailės akademiją Rygoje, 1985–1987 m. ten pat tobulinosi pas Eduardą Kalninį.
Kūryba
Sukūrė daugiausia figūrinių ir portretinių kompozicijų („Autoportretas su teptuku“, „Pusryčiai“, abu 1981 m., triptikas „Kaimo tradicijos ir šventės“ 1984 m., „Fatališka moteris“ 1993 m., „Coca Cola“ 2005 m., „Masculin“ 2006 m., ciklai „Citatomanija“ 1997–1999 m., „Restauracija“ 1998–2002 m.).
Kūryba dažnai grįsta ironiškomis žymiausių Vakarų Europos dailininkų paveikslų interpretacijomis. Ankstyvuosiuose kūriniuose ryški latvių tapybos tradicijų įtaka, vėlesniuose plėtojama postmoderni raiška.
Nuo 1984 m. surengė daug individualių parodų Rygoje, kitur Latvijoje, Kopenhagoje, Hamburge, Niujorke ir kitur užsienyje.
Sukūrė keleto Latvijos banko kolekcinių monetų grafinį dizainą.
Kondotjerai
thumb|right|220px| Paminklas kondotjerui Bartolomeo Colleoni [[Venecija|Venecijoje (aut. Andrea del Verrocchio)]] Kondotjerai – karinių samdinių būrių vadai viduramžių Italijoje. Vėliau terminas paplito visoje Europoje. Iki, maždaug, XVIII a. pabaigos juo buvo galima apibūdinti bet kuriuos samdinius, dažniau kilusius iš Italijos.
Istorija
Terminas yra kilęs iš, reiškiančio sutartį tarp samdytojo ir samdinių. Sutartį samdinių vardu pasirašydavo jų vadas, todėl buvo pramintas kondotjeru.
Kondotjerų būriuose daugumą sudarydavo šveicarų ir vokiečių samdiniai. Ilgainiui samdinių būriuose įsigalėjo taisyklės, nusistovėjo vidinė struktūra. Pirmi profesionalūs kondotjerų būriai datuojami XIV a. pradžioje. 1360 m. šimtamečio karo pertraukos metu į Italiją atsikraustė anglų samdinių būriai, vadovaujami John Hawkwood, kurie be perstojo kariavo Italijoje sekančius 30 metų, tai vienoje, tai kitoje pusėje. Be užsienio vadų, samdinių būriams pradėjo vadovauti ir vietinių nusigyvenusių aristokratų atžalos. Turėdami už savo nugaros karinę galią, kondotjerai galėjo pradėti daryti įtaką vietinei politikai ir netgi tapti vietos miestų valdytojais. Taip Milane iškilo Viskončiai ir Sforcos, Mantujoje - Gonzagos. Riminio valdovu tapo Sigismondo Malatesta, Urbino - Federico da Montefeltro.
Kondotjerai nebuvo suinteresuoti rizikuoti savo karių gyvybėmis ir prarasti užmokestį už kariavimą. Todėl viduramžių Italijos karų taktiką sudarė ilgi manevravimai ir ilgametės miestų apsiaustys. Tiesioginiai mūšiai tarp kondotjerų buvo reti. Kai kurie jų būdavo beveik parodomieji, nes aukų skaičius dažnai būdavo labai menkas. Tarp kondotjerų buvo plačiai paplitusios išdavystės ir pažadų netesėjimai. XV amžiaus pabaigoje į Italiją įsiveržus Prancūzijos karaliaus Karolio VIII kariuomenei, vietos gyventojai buvo pašiurpę dėl šimtmečiais neregėto karų žiaurumo. 1495 m. Italijos lyga, vadovaujama Frančesko II Gonzagos visgi nugalėjo įsiveržėlius Fornovo mūšyje, tačiau nuo to laiko kondotjerų reikšmė pradėjo smukti. Užsienio įsibrovėliai, aptikę Italijoje daug turtingų ir parsiduodančių kondotjerų silpnai ginamų miestų, pavertė Italiją mūšių dėl įtakos lauku.
Nuorodos
Bernardinai.lt
Kojūkai
Kojūkai (Himantopus) – avocetinių (Recurvirostridae) šeimos paukščių gentis.
Velykis
Velykis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Velykienė (ištekėjusi moteris) ir Velykytė (mergautinė pavardė).
Harald zur Hausen
Haraldas cur Hauzenas (1936 m. kovo 11 d. – 2023 m. gegužės 28 d. ) – vokiečių medicinos mokslininkas, nusipelnęs profesorius. Tyrinėjo gimdos kaklelio vėžį, kuriame atrado papilomos virusų. Už tai jis 2008 m. gavo Nobelio fiziologijos ir medicinos premiją.
Pakuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
Pakuonio bažnyčioje švenčiami šv. Petro ir Pauliaus, Žolinės (Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų) atlaidai. Parapijoje veikia Piliuonos koplyčia.
miniatiūra|220px|left|Bažnyčios interjeras
Istorija
Pakuonio bažnyčia pastatyta apie 1792 m. Tais metais vyskupas Ignotas Jokūbas Masalskis sudarė komisiją Pakuonio parapijai kurti. Jai atiteko Darsūniškio parapijos kaimai, esantys Nemuno kairiajame krante. 1819 m. minima parapinė mokykla.
Bažnyčiai susenus klebonas Kazimieras Jasiulevičius-Jasulaitis su parapijiečiais 1883 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. Ją 1886 m. konsekravo pavyskupis Juozapas Olekas. Pakuonio vikaras Juozapas Šmulkštys nuo 1895 m. rėmė draudžiamos lietuviškos spaudos platinimą, knygnešius.
1898 m. per kratą atimti kunigo J. Šmulkščio rankraštiniai pamokslai, rašyti lietuviškai. Jis dvejus metus gyveno ištremtas Odesoje. 1907 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius. 1910 m. įsteigta biblioteka - skaitykla.
1944 m. sunaikinti klebonijos trobesiai, apgadinta bažnyčia (susprogdintas bokštas, sudegė stogas, šoniniai altoriai, vargonai). Dauguma svarbiausių atstatymo darbų atlikti iki 1949 m. Kiti darbai tęsėsi iki XX a. 8-o dešimtmečio, bet bokštas nebuvo atstatytas. Jo vietoje viršuje ant stogo pristatytas tik mažas bokštelis (iš pradžių medinis).
Klebonas Pranas Lingys 1975 m. bažnyčią suremontavo. Jis persekiotas už tai, kad ant bažnyčios piliorių darbininkams leido nupiešti Gediminaičių stulpus.
2013 m. bažnyčia buvo remontuojama, perdažoma.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, stačiakampio plano, su bokšteliu, žemesne apside ir šoniniais priestatais, trinavė. Statyta iš plytų, tinkuota.
Bažnyčia neteko savo bokšto du kartus, I ir II pasaulinių karų metais. Dabartinis mažas bokštelis viršuje apkaltas skarda. Apatinė išsikišusi anksčiau stovėjusio bokšto dalis virtusi stačiakampiu prieangiu. Virš jo įrengtas pusapskritis choro langas. Šoninius fasadus skaido dviejų pakopų kontraforsai. Smailiaarkiai aukšti langai remiasi į paaukštintą cokolį. Šoninius fasadus ir apsidę juosia dantytas frizas. Interjere vidurinioji nava perdengta medinėmis cilindrinio skliauto lubomis, šoninių navų ir presbiterijos lubos žemesnės. Navas skiria trys poros piliorių, sienas skaido piliastrai.
Verbickas
Verbickas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Verbickienė (ištekėjusi moteris) ir Verbickaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kufijos
thumb|right|260px|[[Trimeresurus mangshanensis]]
Kufijos (Trimeresurus) – angių (Viperidae) šeimos nuodingų roplių gentis. Paplitusios Azijoje nuo Pakistano, Indijos, Kinijos iki Ramiojo vandenyno salų.
Rūšys
Gentyje yra 35 rūšys:
Virtiniai
thumb|240px|Lėkštė virtinių su varške thumb|240px|Ukrainietiški virtiniai su vyšniomis
Virtiniai  – tradicinis Rytų Europos šalių (Rusijos, Ukrainos, Baltarusijos, Lenkijos, Lietuvos) patiekalas. Panašūs į koldūnus ir raviolius.
Gaminamas iš tešlos ir įdaro. Tešla gaminama paprastai – sumaišomi miltai, vanduo, druska, kartais dedami kiaušiniai. Tešla iškočiojama į ploną lakštą. Ant jo dedami nedideli gabalėliai įdaro, apipjaunami ir užspaudžiami su tešla, arba naudojama speciali koldūnų forma.
Įdaras būna labai įvairus. Lietuvoje gaminami varškės, bulvių, grybų, aguonų, raugintų kopūstų, spirgučių, taip pat saldūs vyšnių įdaro virtiniai. Paruošti virtiniai dedami į pasūdytą verdantį vandenį ir verdami keletą minučių (kol iškyla į paviršių). Patiekiami su sviestu, grietine, spirgučiais.
Verbūnai
Verbūnai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 14 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių. Seniūnaitijos centras. Yra Verbūnų pagrindinė mokykla, žemės ūkio bendrovė, kultūros namai, biblioteka, paštas (LT-81012), Verbūnų koplyčia.
Žongliravimas
alt=Žongliravimas su smeigtukais|miniatiūra|355x355px|Žongliravimas su kuokelėmis (Luca Pferdmenges) Žongliravimas  – kelių daiktų mėtymas ir gaudymas tuo pačiu metu. Tai vienas iš pagrindinių cirko žanrų, kartais - varjetė teatrų, masinių renginių, gatvės vaidinimų programos dalis. Yra rengiamos sportinės žongliravimo varžybos. Dažniausiai žongliruojama kamuoliukais, tačiau žongliruoti galima ir kuokelėmis arba žiedais. Yra ir žonglierių, kurie žongliruoja pavojingais daiktais, pavyzdžiui: peiliai, degantys deglai, kardai ir kt.
Džizano provincija
Džizano provincija  – Saudo Arabijos provincija, esanti šalies pietvakariuose, prie Jemeno sienos ir Raudonosios jūros. Administracinis centras – Džizanas.
Geografija
Dalį teritorijos užima Saravato kalnai, taip pat yra derlingų lygumų, kur auginami vaismedžiai, kava, javai. Provincijai priklauso Farasano salynas.
Gyventojai
Dauguma provincijos gyventojų yra arabai, pagal tikybą daugiausia musulmonai sunitai.
Miestai
Svarbiausi miestai:
Rindaugai
Rindaugai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 10 km į pietvakarius nuo Nemunėlio Radviliškio. Rindaugų dvaras (liekanos).
Istorija
1645 m. minimi Biržų kunigaikštystės žemėlapyje kaip Ryndawgi. XIX a. minimas Rindaugų dvaras.
Allgemeines Lexikon der Künste und Wissenschaften
'''Bendrasis menų ir ir mokslų leksikonas – vokiška enciklopedija.
Autorius – Johann Theodor Jablonski (1654–1731).
Johanas Teodoras Jablonskis, Johann Theodorus Jablonski, 1721 Leipcige išleido žinyną pavadinimu Allgemeine Lexikon der Künste und Wissenschaften oder deutliche Beschreibung des Reichs der Natur, der Himmel und himmlischen Cörper, der Luft, der Erden samt denen bekannten Gewächsen, der Thiere, Steine und Ertze, des Meeres und der darinn lebenden Geschöpfe; ingleichen aller menschlichen Handlungen, Staats- Rechts-, Kriegs-, Policey-, Haußhaltungs - und Gelehrten Geschäffte, Handthierungen und Gewerbe; samt einer Erklärung der darinn vorkommenden Kunst-Wörter und Redens-Arten; mit Beysetzung der lateinischen und französischen Benennungen, wo solche vorhanden; in gehöriger Ordnung verfasset und mit Fleiß zusammen getragen.
Nauji leidimai – Königsberg/Leipzig 1748 (2 leidimas) ir Königsberg/Leipzig 1767, Zeisens.
Mobilusis elektroninis parašas
Lietuvoje šiuo metu kuriamas bendras pasirašytų elektroninių dokumentų formatas, kuriam reikalavimus nustato LR Archyvų departamentas.
Vertelis
Vertelis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vertelienė (ištekėjusi moteris) ir Vertelytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Mongolai
Mongolai – tauta, gyvenanti Rytų Azijos žemyninėje dalyje. Mongolų arealas padalintas į dvi stambias dalis, viena jų – Mongolijos valstybė, kita – Vidinė Mongolija (Kinijai priklausanti teritorija. Rusijoje mongolai yra tautinė mažuma. Daugiausiai mongolų gyvena Kinijoje, nes Mongolijoje sąlygos gyventi nėra palankios dėl kalnų ir dykumų, bei šalto oro žiemą.
Luca Signorelli
right|thumb|180px| Numanomas Luca Signorelli autoportretas [[Orvieto katedra|Orvieto katedroje (apie 1500)]]
Luka Sinjorelis (it. Luca Signorelli, tikr. Luca d’Egidio di Ventura, apie 1445–50 – 1523 m. spalio 16 d.) – italų renesanso dailininkas. Svarbiausiu jo darbu laikomas freskų ciklas Orvjeto katedroje (1499–1504).
Biografija
Luka Sinjorelis gimė apie 1441–50 m. Kortonoje, Toskanoje. Žinių apie jo jaunystę neišlikę. Manoma, kad jis buvo Pjero dela Frančeskos mokiniu Sansepolkro miestelyje, o vėliau padėjo Pjerui šiojo darbuose Arece. Ankstyvuosius Lukos darbus sunku nustatyti dėl panašumo į kitų Pjero dela Frančeskos pasekėjų ir mokinių. 1470 m. Luka vedė Gallizia di Piero Carnesecchi, su kuria susilaukė 4 vaikų.
thumb|left|280px| „Paskutinis teismas“ ([[1499–1504, Orvieto katedra)]] Pirmieji dokumentuoti Lukos darbai yra Čita di Kastelo mieste 1474 m. Po to Luka lankėsi Florencijoje, kurioje patyrė brolių Pollaiuolo darbų įtaką. 1477–80 m. Sinjorelis dirbo Loreto miesto bažnyčiose. 1479 m. buvo išrinktas į gimtojo miesto Kortonos tarybą kaip magistratas, kuriuo išbuvo iki mirties. Maždaug nuo 1480 iki 1484 m. kartu su kitais Florencijos dailininkais popiežiaus kvietimu dirbo Siksto koplyčioje Romoje. Luka nebuvo pažymėtas samdytu ir greičiausiai dirbo tik kaip Perudžino pagalbininkas. Freskoje „Mozės testamentas ir mirtis“ atpažįstama Sinjorelio ranka, nors greičiausiai jis dirbo pagal Perudžino nurodymus ir didesnioji freskos dalis priskiriama dabar Bartolomeo della Gatta.
1484 m. Sinjorelis dirbo Perudžos katedroje, apie 1490 m. – Volteros mieste, nors daugiausiai laiko leido Florencijoje. 1497–98 m. Sinjorelis atliko grupę freskų Šv. Benedikto gyvenimo tema Monte Oliveto Maggiore vienuolyne prie Sienos. Nuo 1499 iki 1504 m. dirbo Orvjeto katedroje, kurioje sukūrė savo reikšmingiausius darbus – freskas San Brizio koplyčioje. Šios freskos perpildytos nuogų figūrų, kurios vėliau padarė įspūdį Mikelandželui. Iš figūrų vaizdavimo galima spėti, kad Luka Sinjorelis, jas tapydamas greičiausiai naudojosi kūnų skrodimo žiniomis. Dalį freskų prieš 50 metų jau buvo pradėjęs Fra Andželikas. Manoma, kad vienoje freskoje Luka įamžino save ir Fra Andželiką vienuolių portretais. Atlikęs šiuos darbus Sinjorelis grįžo į Kortoną.
Apie 1507 m. Sinjorelis dirbo Sienoje, 1508 m. popiežius jį su kitais dailininkais,pakvietė dirbti Vatikano rūmuose, tačiau šie projektai buvo nutraukti, kai popiežius visus šiuos darbus patikėjo atlikti Rafaeliui. Gyvenimo pabaigą Sinjorelis praleido Kortonoje, vėlesni jo darbai labai varijuoja kokybe, manoma, kad daugelį jų atlikinėjo jo mokiniai. Luka Sinjorelis mirė 1523 m. spalio 16 d. Spėjama, kad palaidotas San Francesco (Šv. Pranciškaus) bažnyčioje Kortonoje.
CD Tenerife
Tenerifės Santa Kruso „Tenerife“ – Ispanijos futbolo klubas, įkurtas Tenerifės saloje (Kanarai).
Istorija
1922 m. įkurtas klubas. Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. 13 sezonų žaidė La Liga. Vėliau iškrito į žemesnį divizioną.
2016–2017 m. Segunda División užėmė 4 vietą ir kovojo atkrintamosiose dėl patekimo į La Liga.
Pandžabas (Pakistanas)
Pandžabas  – provincija Pakistano rytuose. Iš rytų ribojasi su Indija (Pandžabu, Radžastanu bei Džamu ir Kašmyru), taip pat su beveik visomis Pakistano teritorijomis ir provincijomis. Pandžabas yra gausiausiai apgyvendinta Pakistano teritorija (60 % šalies gyventojų). Administracinis centras – Lahoras.
Geografija
Didžioji dalis provincijos yra tankiai apgyvendintoje Indo-Gango lygumoje, išvagotoje Indo, Dželamo, Činabo, Ravio, Satledžo upių bei daugybės kanalų. Šiauriniu pakraščiu driekiasi Himalajai, vakariniu – Suleimano kalnai. Vakarinėje pusėje yra dykumų.
Istorija
Pandžabo provincija apima vakarinę Pandžabo istorinio regiono dalį. Padalinant Indiją ir Pakistaną musulmoniškoji Panžabo dalis atiteko Pakistanui.
Gyventojai
Didžioji dauguma Pandžabo gyventojų yra pandžabiai (šie skirstosi į daugybę genčių ir kastų). Taip pat yra siraikių, sindų, kašmyrų, puštūnų, beludžių, muhadžirų. Nors 75 % Pandžabo provincijos gyventojų gimtoji kalba yra pandžabių, oficialų statusą turi tik urdu kalba. 97,21 % provincijos gyventojų yra musulmonai (daugiausia sunitai, yra šiitų mažuma), 2,31 % – krikščionys, likusieji – ahmadijai, hinduistai, sikhai, parsai (zoroastriečiai) bei bahajai. Paplitusios sufizmo religinės tradicijos.
Miestuose gyvena 31 % gyventojų. Didžiausi miestai: Lahoras, Faisalabadas, Ravalpindis, Multanas, Gudžranvala, Sargoda, Bahavalpūras, Sialkotas, Šeichupūra, Džangas.
Pakutuvėnų šv. Antano Paduviečio bažnyčia
'''Pakutuvėnų šv. Antano Paduviečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pakutuvėnų kaime, 10 km į vakarus nuo Plungės, Minijos kairiajame krante. Turi klasicistinių bruožų.