cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valų kalbos istorija
XX a.
1911 m. surašymo duomenimis, Velse ir Monmutšyre gyveno kiek mažiau negu 2,5 milijono vyresnių nei trejų metų gyventojų, iš jų 43,5 % kalbėjo vališkai (8,5 % – valų vienkalbiai, 35 % – kalbantys dviem kalbom, anglų ir valų). Ankstesnio, 1891 m. surašymo duomenimis, iš 1,5 milijono gyventojų vališkai kalbėjo 49,9 % žmonių (15,1 % – vienkalbiai, 34,8 % – dvikalbiai). Drauge valų kalbos pasiskirstymas Velse buvo netolygus, dauguma jų buvo susitelkę penkiose srityse:
Už šių penkių sričių ribų vališkai kalbančiųjų dauguma fiksuojama dar dviejuose rajonuose:
1925 m. Pulhelyje (Gvinede) vykusiame valų muzikos ir literatūros festivalyje buvo įkurta Velso partija, savo pagrindiniu tikslu ji paskelbė valų kalbos plėtrą.
„Gaisras pusiasalyje“ (1936 m.)
1936 m. Jungtinės Karalystės vyriausybė nusprendė Peniberte, Lino pusiasalyje įrengti Karališkųjų oro pajėgų treniruočių stovyklą ir oro uostą. Protesto akcija dėl vyriausybės sprendimo buvo vadinama („gaisras pusiasalyje“). Jungtinės Karalystės vyriausybė pasirinko Lino pusiasalį kariniams objektams statyti po to, kai planai juos įrengti Nortumberlande ir Dorsete sukėlė vietinių gyventojų protestus.
Vis dėlto Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas Stenlis Boldvinas atsisakė atsižvelgti į protestą dėl karinių bazių Velse statybos, nepaisydamas pusės milijono protestuojančių valų interesams atstovaujančios deputatų grupės. Valų dramaturgas ir visuomenės veikėjas Sondersas Džonas Luisas (Saunders John Lewis) šiuo atžvilgiu rašė, kad Jungtinės Karalystės vyriausybė ketina „svarbiausius valų kultūros, kalbos ir literatūros“ šaltinius paversti barbariškų karybos metodų tobulinimo vieta.
1936 m. rugsėjo 8 d. valų patriotai Sondersas Džonas Luisas, Luisas Valentainas (Lewis Valentine) ir Deividas Džonas Viljamsas (David John Williams) buvo apkaltinti riaušių organizavimu ir suimti. Karnarvone surengtas teismas negalėjo jiems paskelbti nuosprendžio, nes teisena vyko anglų kalba, o teisiamieji iš principo kalbėjo tik vališkai, ir bylos nagrinėjimas buvo perkeltas į Londono Senojo Beilio teismą. „Trejeto“ nariai buvo nuteisti devynis mėnesius kalėti Vormvud Skrabso kalėjime, iš jo išėję buvo sutikti kaip didvyriai, Karnarvone juos pasitiko 15 tūkstančių žmonių minia.
Kabeliai (Molėtai)
Kabeliai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Toliejų, pietiniame Virintų ežero krante.
Valų kalbos istorija
Radijo transliacijos valų kalba ir 1931 m. surašymas
1931 m. surašymo duomenimis, kiek daugiau nei 2,5 milijono gyventojų turėjusiame Velse valų kalbos vartotojų procentas buvo kritęs iki 36,8 %, daugiausia jų buvo susitelkę Anglesyje – 87,4 %, Keredigione – 87,1 %, Merionetšyre – 86,1 %, Karmardene – 82,3 %, Karnarvone – 79,2 %. Radnoršyre ir Monmutšyre valų kalbos vartotojai sudarė mažiau kaip 6 % gyventojų.
Kabeliai (Molėtai)
Istorija
1683 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje. Ten pat 1695 m. užrašyta Elisabeth Kabelicia de Kabele. 1744 m. kaimas vadinamas dar ir Šnipeliškėmis. XVIII a. pabaigoje priklausė Pliateriui.
Valų kalbos istorija
1942 m. Velso įstatymas dėl teisenos
Po 1936 m. teismo proceso dėl „gaisro pusiasalyje“, kai teismas Karnarvone negalėjo paskelbti nuosprendžio, nes teisena buvo vykdoma angliškai, o teisiamieji iš principo kalbėjo tik vališkai, valų kalbos vartotojų bendruomenė ėmė reikalauti teiseną vykdyti valų kalba. 1939 m. Kardife surengtame vališkame muzikos ir literatūros festivalyje (aistedvode) Velso bendruomenių sąjunga priėmė peticiją, raginančią vartoti valų kalbą teismuose. Peticija parlamentui buvo pateikta 1941 m. ir 1942 m. buvo priimtas Velso įstatymas dėl teisenos, jame numatyta valų kalbą vartoti greta anglų kalbos.
„Kalbos likimas“ ir 1961 m. surašymas
1962 m. Sondersas Džonas Luisas (Saunders John Lewis) radijuje pasakė kalbą „Kalbos likimas“, kurioje pranašavo, kad valų kalba greitai išnyks, jei nedelsiant nebus imtasi ryžtingų veiksmų. S. Dž. Luiso kalba buvo atsakas į 1961 m. surašymo rezultatus, rodančius, jog valų kalbos vartotojų procentas krito – nuo 36 % 1931 m. iki 26 % 1961 m. Velse esant 2,5 milijono gyventojų. Merionetšyre, Anglesyje, Karmartene ir Karnarvone vališkai kalbėjo 75 % gyventojų, o labiausiai kalbos vartotojų sumažėjo Glamorgano, Flintšyro ir Pembrukšyro grafystėse.
S. Dž. Luisas savo kalba siekė motyvuoti Velso partiją imtis ryžtingesnių veiksmų valų kalbai populiarinti, tačiau rezultatas buvo tik tas, kad buvo įkurta Valų kalbos draugija, o vėliau tais pačiais metais Velso partija Glamorgane, Pontardave surengė vasaros stovyklą.
1967 m. aktas dėl valų kalbos
1967 m. Jungtinės Karalystės parlamente priimtas aktas dėl valų kalbos teikė tam tikrų galimybių vartoti valų kalbą valstybinių dokumentų rengyboje, konkrečiai – teikė teisę žodžiu vartoti valų kalbą teisme Velse, jei teismas apie tai iš anksto įspėjamas. Šis teisinis aktas buvo priimtas remiantis Deivido Hjugeso Perio (David Hughes Parry) 1965 m. publikuota ataskaita, kurioje siūloma anglų ir valų kalboms suteikti vienodą teisinę galią jas vartojant žodžiu ir raštu, rengiant dokumentus tiek Velso teismuose, tiek ir Velso valstybinėse institucijose. Priimtame įstatyme (akte) buvo atsižvelgta ne į visas Deivido Hjugeso Perio rekomendacijas. Iki priimant šį aktą valstybinėse Velso įstaigose žodžiu buvo vartojama tik anglų kalba.
Bado streikas dėl televizijos kanalo „S4C“
Kaip pažymi daktaras Džonas Deivisas (John Davies), 1979 m., kai Velso parlamento „kampanija taip“ patyrė nesėkmę, konservatorių partijos sekretorius pranešė, kad Jungtinės Karalystės vyriausybė neįvykdė savo įsipareigojimo įkurti valų kalba transliuojančio televizijos kanalo, o tai Velse sukėlė visuotinį pasipiktinimą ir nepasitenkinimą.
1980 m. pradžioje daugiau kaip 2000 Velso partijos narių paskelbė esą pasiruošę būti įkalinti, užuot mokėję licencijos mokestį už televiziją, o tų pačių metų pavasarį partijos atstovas Gvinvoras Evansas (Gwynfor Evans) paskelbė pasiryžęs surengti bado streiką, jei nebus įkurtas vališkai transliuojantis televizijos kanalas. 1980 m. rugsėjo pradžioje, Dž. Deiviso vertinimu, „aistros pasiekė ribas“, tokiomis aplinkybėmis 1980 m. rugsėjo 17 d. Jungtinės Karalystės vyriausybė priėmė atitinkamą sprendimą ir 1982 m. lapkričio 2 d. pradėjo dirbti televizijos kanalas „S4C“ ( – „Ketvirtasis Velso kanalas“), žiūrimiausiu laiku transliuojantis tik valų kalba.
1993 m. aktas dėl valų kalbos
1993 m. akte dėl valų kalbos nurodoma, kad Velso valstybiniame ekonomikos sektoriuje valų kalba vartojama lygiomis teisėmis su anglų kalba. Tai buvo žingsnis į priekį, lyginant su 1535–1542 m. Velso įstatymais, kurie teismuose ir kitose Velso valstybinio pavaldumo srityse buvo įteisinę vien tik anglų kalbą. Nors 1967 m. aktas dėl valų kalbos buvo suteikęs tam tikrų teisių vartoti valų kalbą teismuose, 1993 m. aktas pirmą kartą viešajame gyvenime sulygino valų ir anglų kalbų teises.
Laikantis 1993 m. akto, buvo įkurta speciali institucija – Velso kalbos taryba, atsakinga Velso valstybės sekretoriui, į jo pareigas įėjo teikti pagalbą, kad būtų vartojama valų kalba, ir rūpintis kitų 1993 m. įstatymo punktų laikymusi. Be to, šis įstatymas (aktas) valų kalbos vartotojams suteikė teisę pasitelkti savo kalbą teismuose bet kokiomis aplinkybėmis, skirtingai nuo 1967 m. akte įtvirtintų normų, 1967 m. aktas numatė ribotą galimybę vartoti valų kalbą teismuose. 1993 m. aktas įpareigojo visas Velso gyventojams paslaugas teikiančias valstybinio sektoriaus organizacijas vartoti valų ir anglų kalbas lygiateisiškai, tačiau šie reikalavimai nebuvo taikomi privačiam verslui.
Kai kurie Velso valstybės sekretoriaus įgaliojimai pagal 1993 m. aktą vėliau buvo perduoti Velso parlamentui, bet dalis įgaliojimų liko Jungtinės Karalystės vyriausybei.
2000 m. Lanelyje vykusiame Nacionaliniame Velso muzikos ir literatūros festivalyje Kinogas Davisas (Cynog Dafis), Velso parlamento pirmininkas, skatino naująjį kalbos judėjimą Velse, Jungtinėje Karalystėje ir Europos Sąjungoje valų kalbos atžvilgiu imtis lobizmo. Savo kalboje K. Davisas ragino kitas valų kalbą remiančias grupes glaudžiau bendradarbiauti, kad būtų sukurtas palankus klimatas, dėl kurio valų kalbos vartojimas būtų „patrauklus, jaudinantis, pasididžiavimo dalykas ir galios požymis“. K. Davisas taip pat nurodė Kataloniją ir Baskų kraštą kaip sektinus sėkmingus pavyzdžius.
Su K. Davisu ėmė polemizuoti buvęs Velso partijos lyderis lordas Davidas Elisas-Tomasas (Dafydd Elis-Thomas). Valų jaunimo lygos muzikos ir literatūros festivalyje (aistedvode) D. Elisas-Tomasas sakė, jog nėra būtinybės priimti papildomo įstatymo dėl valų kalbos, remdamasis tuo, kad „norint ginti kalbos ateitį pakanka geros valios“. D. Eliso-Tomaso pasisakymas buvo sukritikuotas, dauguma forumo dalyvių pareikalavo jį pašalinti iš Velso parlamento vadovybės.
2001 m. surašymas ir konfliktas dėl „antrųjų namų“
thumb|250px|Valų kalbos vartotojų procentas įvairiose Velso grafystėse 1991 m. surašymo duomenimis, valų kalbos vartojimo lygis stabilizavosi 1981 m. lygmeniu (18,7 %).
2001 m. surašymo duomenimis, valų kalbos vartotojų skaičius Velse padidėjo pirmąjį kartą per daugiau nei 100 metų, iki 20,8 %, o 2001 m. regione buvo daugiau kaip 2,9 milijono gyventojų. Be to, 28 % Velso gyventojų teigė suprantą vališkai. Surašymo duomenys parodė, kad labiausiai kalbos vartotojų padaugėjo miestietiškuose rajonuose, ypač Kardife – nuo 6,6 % 1991 m. iki 10,9 % 2001 m. − ir Rondoje-Kinone-Tafe – nuo 9 % 1991 m. iki 12,3 % 2001 m. Drauge kalbos vartotojų sumažėjo Gvinede nuo 72,1 % iki 68,7 %, o Keredigione atitinkamai nuo 59,1 % iki 51,8 %. Tačiau Keredigione buvo didžiausias gyventojų prieaugis – 19,5 %, palyginti su 1991 m.
Buvusio Velso partijos patarėjo Seimono Glino (Seimon Glyn) vertinimu, kai kuriose vietovėse valų kalbos vartotojų sumažėjo dėl nekilnojamojo turto kainų Velse augimo, pasiekusio tokį lygį, kad nekilnojamasis turtas vietiniams gyventojams tapo neįperkamas, ir šis faktas, S. Glino manymu, galėjo privesti prie to, kad „…tradicinės valų bendruomenės galėjo mirti“.
Kaimiškose Velso vietovėse nekilnojamojo turto paklausą daugiausia lemia pirkėjai, ieškantys antrųjų namų kaip užmiesčio vilų arba norintys ten gyventi išėję į pensiją. Dėl žemų, palyginti su Anglijos nekilnojamuoju turtu, kainų į Velsą plūsta ypač daug pirkėjų iš Anglijos. Kadangi būsto kainų augimas Velse lenkė vidutinių pajamų augimą, dauguma velsiečių neįstengė įsigyti net pirmųjų namų, negalėdami varžytis su antrųjų namų pirkėjais. Tokiu būdu 2001 m. beveik trečdalis Gvinede parduotų namų buvo įsigyti „išorinių“ pirkėjų, o ne grafystės gyventojų, ir, kai kurių grafystės bendruomenių duomenimis, maždaug trečdalis nupirktų namų buvo naudojami kaip užmiesčio vilos.
Vietinių gyventojų „išstūmimo“ iš būsto rinkos problema būdinga daugeliui kaimiškų Jungtinės Karalystės bendruomenių, tačiau Velse ji sudėtingesnė dėl kalbos veiksnio: dauguma nekilnojamąjį turtą Velse nusipirkusių naujųjų gyventojų nemoka valų kalbos. Šiuo atžvilgiu S. Glinas sakė: „jei jūsų bendruomenėje gyvena daugiau kaip 50 % kalbančiųjų užsienio kalba, jūs beveik iš karto prarasite savo gimtąją kalbą“.
Velso partija mėgino reguliuoti antrųjų namų įsigijimo Velse procesus, sakykime, 2001 m. Davido Viglio (Dafydd Wigley) vadovaujama darbo grupė rekomendavo bendruomenių valdžioms vietiniams gyventojams skirti subsidijas ir dotacijas namams pirkti ir dvigubai padidinti municipalinio mokesčio normą kaip užmiesčio vilos naudojamiems namams sekant Šiaurės Škotijos aukštumose priimtomis priemonėmis. Tačiau šiuos pasiūlymus Velso parlamente atmetė leiboristų ir liberaldemokratų koalicija. Pavyzdžiui, liberaldemokratas Piteris Bleikas (Peter Black) pareiškė, kad „mes negalime priimti baudžiamųjų priemonių prieš „antrųjų namų“ savininkus, nes tai padarys įtaką vietinių gyventojų namų vertei“. .
Anglijos Eksmuro nacionalinio parko valdžia, priešingai, nuo 2001 m. pradėjo organizuoti antrųjų namų įsigijimą, todėl nekilnojamojo turto kaina išaugo 31 %. Elvinas Luidas (Elfyn Llwyd), Velso partijos parlamentinės frakcijos vadovas, šiuo klausimu sakė, kad Eksmuro nacionaliniame parke rūpesčiai tokie patys, kaip ir Velse, tačiau Velse yra papildomų, su kalba ir kultūra susijusių, problemų. S. Glino nuomonę E. Luidas pakomentavo taip: „kai tai daroma Eksmure, siekiant apginti savo bendruomenę – tai normalu, bet tereikia prabilti apie tą patį Velse − tuojau pat tai bus pavadinta rasizmu…“
E. Luidas ragino kitas partijas prisidėti prie diskusijos dėl galimybės Eksmuro patirtį diegti Velse: „… maldauju juos susėsti prie bendro stalo ir pažiūrėti, ar galime Eksmuro patirtį pritaikyti Velse“.
Sekdama Eksmuro pavyzdžiu 2002 m. pavasarį Snoudonijos ir Pembrukšyro pakrantės nacionalinių parkų valdžia pradėjo organizuoti galimybę savo teritorijose įsigyti antruosius namus. Norintieji šiose vietovėse įsigyti naujus namus turėjo pateikti rimtų argumentų, dėl ko nori čia nori juos pirkti, arba atskleisti glaudžias sąsajas su šiomis vietovėmis.
Valų patriotų politika XX a. pabaigoje – XXI a. pradžioje davė tam tikrų vaisių. Veikia ne tik radijo ir televizijos kanalai valų kalba, bet ir iki 16 m. Velso mokyklose privaloma mokytis valų kalbos.
2011 m. surašymas ir tolesnės priemonės dėl valų kalbos plėtotės
thumb|200px|right|Dvikalbis užrašas prie [[Kardifas|Kardifo oro uosto. Vališkuose regionuose vališki užrašai yra pirmiau angliškų.]] 2011 m. surašymas rodo, kad mokančiųjų vališkai procentas sumažėjo nuo 20,8 % iki 20,0 %.
2011 m. buvo panaikinta Valų kalbos taryba ir įkurta Valų kalbos komisaro pareigybė. Pagrindinis Valų kalbos komisaro uždavinys – užtikrinti valų kalbos vartojimą, Valų kalbos komisaro veikla grindžiama dviem pagrindiniais principais:
Pirmąja Valų kalbos komisare tapo Merė Hyus (Meri Huws), anksčiau ėjusi Valų kalbos tarybos vykdomojo direktoriaus pavaduotojo pareigas. .
2012 m. Velso parlamentas priėmė Velso įstatymą dėl valstybinių kalbų, kuris 2012 m. lapkričio 12 d. gavo Jos Didenybės Elžbietos II karališkąjį patvirtinimą. Pasak šio įstatymo, Velso parlamentas vykdo veiklą dviem kalbom, anglų ir valų, jos turi vienodą galią.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1880–1881 m.
1880–1881 m. Airijos taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Agnė Čepelytė
Agnė Čepelytė (g. 1995 m. gruodžio 1 d., Panevėžyje) – Lietuvos tenisininkė. Šiaulių teniso mokyklos auklėtinė, treneriai Šarūnas Kulnys ir Rita Romencovienė. Nuo 2013 m. pradžios dalyvavo tarptautiniuose turnyruose Antalijoje, Stokholme, Ulcinyje, Taline ir Ponta Delgadoje.
Juodgalių valsčius
Juodgalių valsčius (XIX a. Kryžionų valsčius,, nuo 1939 m. Amtsbezirk Grünhausen) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d., maždaug iki 1890 m. vadinosi Kryžionų vardu. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Raimundas Čivilis
Raimundas Čivilis (1959 m. lapkričio 24 d. Panevėžyje – 2000 m. lapkričio 27 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas.
Biografija
Krepšiniu pradėjo domėtis būdamas trylikos metų, o aštuoniolikos 1977 m. buvo priimtas į Kauno Žalgirį. Raimundas ne iš karto tapo komandos lyderiu ir startinio penketo žaidėju, tačiau, kai komandą pradėjo treniruoti Vladas Garastas (1979 m.) Raimundas tapo vienu iš pagrindinių komandos pergalių dalyviu. Su Žalgirio klubu jis iškovojo Tarpkontinentinę Džonso taurę (1986 m.), tapo TSRS čempionu, žaidė Europos klubų taurės finale (1986). 1988 m. išėjęs iš Žalgirio trumpai žaidė Slovakijoje. Mirė 2000 m. lapkričio 27 d. Kaune nuo tuberkuliozės.
Uosupis (Ūla)
Uosupis – upė pietų Lietuvoje, Varėnos rajono pietryčiuose; Ūlos dešinysis intakas. Prasideda šalia Vydenių kaimo, teka pietvakarių kryptimi, daugiausia per Dainavos girią. Įteka į Ūlą 28 km nuo jos žiočių, ties Pauosupės kaimu.
Aukštupio vaga sureguliuota. Yra įrengti du nedideli tvenkiniai: ties Čepelūnais (8 ha, 16 km nuo žiočių) ir ties Pauosupe (7 ha, 0,3 km nuo žiočių). Uosupio žemupys patenka į Ūlos kraštovaizdžio draustinį.
Prie Uosupio esantys kaimai: Vydeniai, Čepelūnai, Ulbinai, Palkabalis, Pauosupė.
Upėvardis kilo nuo medžio pavadinimo uosis.
Smilginiškė (Daugėliškis)
Smilginiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kačergiškės.
The End of the F***ing World
The End of the F***ing World – britų komedijos žanro serialas, paremtas Charles Forsman grafinio romano identišku pavadinimu motyvais. Jungtinėje Karalystėje, Channel 4 kanalu pradėtas transliuoti 2017 m. spalio 24 d., o nuo 2018 m. sausio 5 d. per Netflix pradėtas rodyti ir likusiam pasauliui. „The End of the F***ing World“ sudaro du sezonai susidedantys iš 16-os serijų. Serialą sukūrė prodiuseriai Jonathan Entwistle ir Lucy Tcherniak. Britų akademijos televizijos apdovanojimuose serialas nominuotas geriausio metų dramos kategorijoje.
Apžvalga
Septyniolikmetis paauglys Džeimsas mano, kad jis yra psichopatas. Anksčiau žudyti gyvūnus buvo jo hobis, bet su laiku Džeimsui pradėjo nebepakakti smulkių aukų, jis nori suplanuoti tikrą žmogžudystę. Mokykloje jis susipažįsta su septyniolikmete, maištinga Alisa, kurią ir pasirenka savo pirmąja auka. Ji pasiūlo Džeimsui pabėgti kartu ir jį patraukia ši puiki galimybė nužudyti Alisą. Visgi jų kelionė per Angliją pažadino Džeimso iki šiol neegzistavusius jausmus.
Valerija Bartuševičiūtė Mendziblocka
Valerija Bartuševičiūtė Mendziblocka (, ; 1840 m. birželio 4 d. – 1909 m. birželio 11 d.) – 1863 m. sukilimo dalyvė.
Kilmė
Valerija Bartuševičiūtė–Mendziblocka gimė 1840 m. birželio 4 d. Panemunio dvare, vieno iš Birštono kurorto įkūrėjų Adomo Bartuševičiaus ir Dominykos Jodkovskos Bartuševičienės šeimoje. Prieš ją buvo gimę du broliai: Vaclovas Bartuševičius ir Adomas Dominykas Bartuševičius. 1842 m. mirė motina Dominyka, todėl auklėti vaikus teko tėvui. Valerijai tuomet tebuvo dveji metai.
Dalyvavimas 1863 m. sukilime
Kilus 1863 m. sukilimui visa Bartuševičių šeima į jį įsitraukė. Valerijos brolis Adomas Dominykas Bartuševičius vadovavo sukilėlių būriui, brolis Vaclovas Bartuševičius gydė sukilimo dalyvius, kartu su tėvu Pelėšiškėse 1863 m. balandžio-liepos mėnesiais sužeistiems sukilėliams buvo įsteigę slėptuvę-ligoninę.
Valerija 1863 m. sukilimo metu gabeno maisto atsargas kartu su Bartuševičių dvariškiu Niemčinovskiu valtimi per Nemuno upę sukilėliams. Tuo ji buvo apkaltinta.
Šeima
1865 m. vasario 11 d. Valerija Bartuševičiūtė Vilniuje Šv. Jonų bažnyčioje ištekėjo už bajoro Jono Mendziblockio. Pirmas jų sūnus Vaitiekus Jonas gimė 1866 m. vasario 8 d. Panemunio dvare Nemajūnuose kaip tik tuo metu, kai buvo keliamos naujos bylos prieš jos tėvą Panemunio dvaro savininką Adomą Bartuševičių, dėdę Leoną Jurgį Jodkovskį, kitus artimuosius.
Po sūnaus gimimo Mendziblockių šeima persikėlė gyventi į Birštoną. Vėliau jie apsigyveno Vilniuje.
Valerija Bartuševičiūtė – Mendziblocka mirė 1909 m. birželio 11 d. Vilniuje jau būdama našle. Paliko sūnus: Vaitiekų – Joną, Samuelį, Sigizmundą, Izidorių, dailininką Adomą Mendziblockį bei dukterį Eugeniją. Palaidota Bernardinų kapinėse.
Justice (Justin Bieber albumas)
Justice – šeštasis kanadiečių atlikėjo Justin Bieber studijinis albumas, išleistas 2021 m. kovo 19 d. Albumui pristatyti išleisti šeši singlai: „Holy“, „Lonely“, „Anyone“, „Hold On“, „Peaches“ ir „Ghost“.
Albumas susilaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir buvo komerciškai sėkmingas visame pasaulyje. JAV per pirmąją savaitę parduota 154 tūkstančiai kopijų ir albumas debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas aštuntuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. Šioje vietoje jis išbuvo dvi savaites. Jungtinėje Karalystėje „Justice“ pasiekė antrąją reitingo vietą, o Lietuvoje – pirmąją. 2023 m. vasario mėnesio duomenimis, JAV parduota per du milijonus įrašo kopijų ir jis tapęs dukart platininiu.
2022 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumas nominuotas metų albumo ir geriausio vokalinio pop albumo kategorijose. Daina „Peaches“ nominuota metų dainos, metų įrašo, geriausio R&B atlikimo ir geriausio vaizdo klipo nominacijose, „Lonely“ – geriausio grupinio pop atlikimo, o „Anyone“ – geriausio solinio pop atlikimo.
Kūrybinė grupė
Techninis personalas
Karceviškių valsčius
Karceviškių valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Sprosserweide) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Skruzdėliukas (filmas)
Skruzdėliukas – 2015 m. JAV mokslinės fantastikos filmas, sukurtas pagal „Marvel“ komiksų personažą Skruzdėliuką. Filmą pagal Edgar Wright, Joe Cornish, Adam McKay ir Paul Rudd scenarijų režisavo Peyton Reed. Jame Paul Rudd vaidina Skruzdėliuką kartu su Evangeline Lilly, Corey Stoll, Bobby Cannavale, Michael Peña, T.I., Anthony Mackie, Wood Harris, Judy Greer, David Dastmalchian ir Michael Douglas. Tai 12-asis „Marvel Cinematic Universe“ (MCU) filmas. Filme Langas turi padėti apginti Pymo „Skruzdėliuko“ susitraukimo technologiją ir suplanuoti pasaulinio masto apiplėšimą.
Filmas visame pasaulyje uždirbo daugiau nei 519 mln. dolerių ir sulaukė teigiamų kritikų atsiliepimų, kurie palankiai įvertino aktorių (ypač Rudd, Peña, Lilly ir Douglas) vaidybą, humorą ir vaizdo efektus. 2018 m. išleistas filmo tęsinys „Skruzdėliukas ir Vapsva“.
Lietuvos ir Portugalijos santykiai
Lietuvos ir Portugalijos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Portugalijos.
Nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugpjūčio 26 d. Diplomatiniai santykiai atkurti 1991 m. spalio 4 d. Tarpukariu Lietuvos nepriklausomybę de jure pripažino 1923 m. gegužės 5 d.
Portugalijoje veikia 2018 m. įkurta Portugalijos lietuvių bendruomenė. 2018 m. Portugalijoje gyveno 349 Lietuvos piliečiai. daugiausiai Lisabonos ir Porto apskrityse. Tuo tarpu Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 154 Portugalijos piliečiai.
Abi šalys yra ES, NATO, eurozonos, EBPO, kitų tarptautinių organizacijų narės.
Pirmieji kontaktai iki 1918 metų
Tiesioginiai Portugalijos ir Lietuvos ryšiai siekia pačią XV a. pab., kai tarp 1491 ir 1500 m. Lietuvoje lankėsi daktaro amatu užsiimąs Martimas Lopešas, o po kelionės įspūdžius apie Lietuvą aprašė savo laiške Portugalijos karaliui. XVI a. Lietuvoje taip pat lankėsi istorikas ir humanistas Damianas de Gojišas. Jis 1529 m. keliavo pro Vilnių kaip karališkasis pasiuntinys, o 1531 m. dalyvavo derybose, sprendžiant Žygimanto Senojo dukters Jadvygos Jogailaitės ir Portugalijos karaliaus Jono III brolio Luiso vestuvių klausimą. Tačiau vestuvės neįvyko.
1782 m. portugalų kompozitorius Žuanas di Soza Karvaljas išleido operą pavadinimu „Everardo II, re di Lituania” („Eduardas II, Lietuvos karalius”).
Santykiai 1918-1940 m.
Portugalija buvo viena iš vos penkių valstybių, kurių atstovai Tautų Sąjungoje dar 1920 m. lapkričio-gruodžio mėn. siūlė patenkinti Lietuvos prašymą priimti į Tautų Sąjungą. Portugalija Lietuvą de jure pripažino 1923 m. gegužės 3 d.
Santykiai Lietuvos okupacijos metais
1940 m. rugpjūtį P. Klimas įteikė protesto notą Portugalijos užsienio reikalų ministrui. Portugalija Antrojo pasaulinio karo metais oficialiai pareiškė, jog atsisako pripažinti Baltijos valstybių aneksiją. Kita vertus, taip pat pareiškė, kad suspenduoja visus sutarimus su Baltijos valstybėmis ir jų atstovų įgaliojimus tol, kol truks okupacija. Toks sprendimas labiau paveikė pačią Lietuvos diplomatinę tarnybą nei Baltijos šalis okupavusią SSRS, nors Portugalijoje Lietuvos pasiuntinybės ar konsulatų ir taip nebuvo. 1950 m. vasario 16-osios proga per „Amerikos balso“ radijo stotį nuskambėjo sveikinimai lietuvių tautai keliomis kalbomis, tarp jų – ir portugališkai. Portugalija visą sovietinės okupacijos laikotarpį nepripažino Lietuvos aneksijos de jure, bet laikėsi pragmatinio požiūrio pripažįstant Baltijos valstybių inkorporaciją de facto.
Santykiai po 1991 m.
thumb|[[Vizėjus|Vizėjuje įkurtas Lietuvos garbės konsulatas.]] 1996 m. spalio 14 d. Lietuvoje lankėsi Portugalijos Respublikos valstybės sekretorius ES reikalams Fransiskas Seišasas di Košta ir tapo pirmuoju aukšto rango Portugalijos pareigūnu, apsilankiusiu Lietuvoje.
Tarp šalių pasirašyta sutartis dėl abipusio investicijų skatinimo ir apsaugos (1998 m.), susitarimas dėl grąžinimo asmenų, kurie atvyko į valstybę ar gyvena joje be leidimo (1999 m.), sutartis dėl pajamų dvigubo apmokestinimo išvengimo ir pajamų mokesčių slėpimo prevencijos (2002 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo turizmo srityje (1999 m.)
2003 metais Lietuvoje lankėsi ir su valstybės vadovais susitiko Portugalijos prezidentas Žoržė de Sampajas, 2017 metais – prezidentas Marselas Rebelas de Soza. Tuo tarpu 2007 metais Portugalijoje lankėsi Lietuvos prezidentas Valdas Adamkus.
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Lietuvių kalba išleista Fernando Namoros, Žozė Saramago, Veržilijo Fereiros ir kitų autorių kūrinių. 1974 m. išleista pasakų rinktinė „Teisybės paukštė“). Portugalų kalba nuo 1995 m. dėstoma Vilniaus universitete, jos galima mokytis Vytauto Didžiojo Universiteto užsienio kalbų institute, taip pat kitur organizuojami portugalų kalbos mokymosi kursai. Lietuvių kalba išleista mokomųjų priemonių, žodynų, dauguma Brazilijos portugalų kalba. Pirmasis jų — dar 1927 metais San Paule J. Stankaičio parengtas „Praktiškas portugalų kalbos vadovėlis: pritaikintas Brazilijos lietuviams“. Taipogi Rio de Žaneire 1948 m. F. Meierio ir kitų parengtas „Portugalų kalbos žodynėlis“, 1988 m. D. Petraičio ir L. J. Butrimavičiaus parengtas „Žodynas portugalų–lietuviškai, lietuvių–portugališkai / Dicionário portuguēs‑lituano, lituano‑portuguēs“. 2008 metais V. Strupienė parengė knygą „Portugalų kalbos pokalbiai ir žodynėlis“. 2003-2013 m. prie dvišalių kultūrinių santykių sklaidos ženkliai prisidėjo iš Mozambiko kilęs portugalų rašytojas, poetas ir dėstytojas Nuno Gimarainšas, 2010 m. Vilniaus mero apdovanotas už kultūrinę veiklą, o 2012 m. išrinktas Portugalijos-Lietuvos kultūros ir meno asociacijos prezidentu.
Tarp Lietuvos ir Portugalijos universitetų vykdomi akademiniai studentų mainai.
Garsi fado atlikėja Joana Amendoeira ne kartą lankėsi Vilniuje, 2011 m. Čiurlionio kvartetas koncertavo Lisabonoje. Vyksta abiejų šalių filmų festivaliai.
Kaukėnų valsčius
Kaukėnų valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Kuckerneese) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Lietuvos ir Portugalijos santykiai
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Lietuvos ir Portugalijos vyrų futbolo rinktinės iki 2021 m. gruodžio yra tarpusavyje sužaidusios ketverias rungtynes, kurių visas laimėjo Portugalijos rinktinė. Yra Portugalijos klubuose žaidusių Lietuvos futbolininkų. Vienas žymiausių — buvęs Lietuvos futbolo rinktinės žaidėjas Edgaras Jankauskas, kuris 2003-2004 m. žaidė Portugalijos čempionu tapusiame FC Porto klube. Kiti Portugalijoje žaidę lietuviai — Mindaugas Kalonas ir Lukas Spalvis. 2010 m. prieš pasaulio čempionato atranką Lietuvos rinktinės treneriu pirmą kartą nuo 1990 m. tapo užsienietis – portugalas Jose Couceiro. Naujojo trenerio vadovaujama komanda startavo labai sėkmingai, tačiau dėl nesėkmių vėliau savo grupėje liko ketvirti. 2011 metų Europos krepšinio čempionate Lietuvoje A grupėje pirmenybėse susitiko abiejų šalių rinktinės. 2011 metų rugsėjo 5 dieną Panevėžyje įvykusį tiesioginį susitikimą lietuvių rinktinė laimėjo 98:69. Yra Portugalijos krepšinio klubuose žaidusių lietuvių. Vienas jų — Mantas Ignatavičius, 2003 metais rungtyniavęs CAB Madeira klube.
Kaukėnų valsčius
Istorija
Įkurtas 1722 m.
Reformuotas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Lietuvos ir Portugalijos santykiai
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
2018 metų kanojų lenktynių pasaulio čempionatas vyko Portugalijos miestelyje Montemoroveljyje. Jame Lietuva užėmė 15-ą vietą, o šeimininkė Portugalija liko septinta. Toje pačioje vietoje vykusiame 2013 metų Europos kanojų irklavimo čempionate Lietuva finišavo devinta, o šeimininkė Portugalija buvo dvylikta.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Portugalijos siekė 147,1 mln. eurų, o Portugalija buvo 35-a pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja importas iš Portugalijos į Lietuvą.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Portugalija yra 44-a (investicijos siekia 2,3 mln. eurų). Savo ruožtu Lietuvos tiesioginių investicijų dydis Portugalijoje 2020 m. buvo 6,9 mln. eurų (24-a vieta pagal apimtį).
Portugalijos ordinų kavalieriai lietuviai ir Lietuvos ordinų kavalieriai portugalai
2022 m. duomenimis, Lietuvos valstybiniu apdovanojimu yra apdovanoti 60 Portugalijos piliečių. Žemiau pateikiamas apdovanotųjų sąrašas:
Išimas (miestas)
Išimas  – miestas Rusijoje, Tiumenės srities pietuose, Išimo kairiajame krante; rajono centras. Geležinkelio stotis prie Tiumenės–Omsko linijos, plentai į Tiumenę, Omską, Petropavlą. Mašinų gamybos, geležinkelio transporto remonto, siuvimo, avalynės, baldų, statybinių medžiagų (gelžbetoninių gaminių, plytų), maisto (mėsos, sviesto ir sūrių, konditerijos, alaus, vyno, degtinės) pramonė. Veikia pedagoginis institutas, kraštotyros muziejus (nuo 1923 m.). Yra Apsireiškimo soboras (1793 m.), Šv. Mikalojaus cerkvė (1891 m.).
Istorija
1687 m. įkurta Korkino slabada (Коркина слобода). 1782 m. ji gavo miesto teises, tapo apskrities centru ir pavadinta Išimu. 1913 m. miestą pasiekė geležinkelis. 1921–1922 m. buvo vienas iš valstiečių sukilimo centrų.
XIX–XX a. pr. Išimas garsėjo vienomis didžiausių Vakarų Sibire mugių.
Iškašimo kalnagūbris
Iškašimo kalnagūbris – kalnagūbris Pamyro kalnuose (Tadžikistanas, Kalnų Badachšanas), išilgai dešiniojo Piandžo kranto, Iškašimo gyvenvietės apylinkėse; Šachdarino kalnagūbrio vakarinė dalis. Ilgis – 95 km. Aukštis iki 6096 m (Majakovskio viršukalnė).
Būdingi aukštikalnių kraštovaizdžiai, ledynai. Šlaituose – kalnų stepės, dykumos. Trykšta mineralinės versmės. Įsikūręs Garm Čašmos kurortas.
Smilginiškė (Rimšė)
Smilginiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Griškiškės.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Vidžių valsčius).
Didysis moliūgas
Didysis moliūgas (Cucurbita maxima) – moliūginių (Cucurbitaceae) šeimos augalas, priklausantis moliūgo (Cucurbita) genčiai. Kilęs iš Pietų Amerikos (Andų kalnų), bet po Amerikos kolonizacijos išplatintas Šiaurės Amerikoje, Azijoje, Europoje.
Augalas žolinis, stiebas šliaužiojantis. Lapai dideli, skiautėti, šiurkštūs. Žiedai dideli, vienanamiai, geltoni ar oranžiniai. Vaisiai dideli, įvairių spalvų ir formų – sferiški ir netaisyklingi, gumburiuoti ir lygūs, tamsiai žali, geltoni, dryžuoti, oranžiniai.
Didysis moliūgas plačiai vartojamas kulinarijoje, ypač Amerikos žemyne. Valgomas įdarytas, naudojamas troškiniams, garnyrams. Valgomos paskrudintos sėklos. Išskobti ir džiovinti vaisiai naudojami kaip ritualiniai reikmenys.
thumb|2o0px|left|Požymiai
Uljana Semionova
Uljana Semionova (g. 1952 m. kovo 9 d. Zarasuose, Lietuvos TSR) – TSRS krepšininkė, daugkartinė Europos, pasaulio ir 2 kartus olimpinė čempionė. Pirmoji ne JAV krepšininkė, priimta į Krepšinio šlovės muziejų Springfilde (JAV).
Biografija
Gimė 1952 m. kovo 9 d. Latvijos rusų šeimoje Zarasuose, nes iki šio miesto ligoninės kelias arklio tempiamu vežimu Latvijoje gyvenusiems tėvams buvo artimesnis nei iki Daugpilio ligoninės. Natalijos ir Ilariono Semionovų šeimoje 3,6 kg ir 52 cm ūgio naujagimė buvo penktasis vaikas. Iki 13 metų gyveno Medumo pagaste. 13-metė jau buvo išstypusi iki 190 cm. Per visą Uljanos sportinę karjerą dėl jos ūgio kildavo diskusijų: įvairūs šaltiniai nurodydavo 208 cm, 213 cm ar netgi 228 cm. Tėvas buvo 176 cm ūgio, mama – dešimčia centimetrų žemesnė. Penktoje klasėje ištįsus iki 180 cm, tėvas nuvežė į Rygą pas gydytojus tyrimams, tačiau medikai nuramino, esą viskas gerai.
Krepšininkės karjerą pradėjo 1965 m. Rygos TTT klube. 1967 m. būdama 15 metų ir 2,12 cm ūgio buvo pakviesta į pagrindinę komandą, kurioje žaidė iki 1987 metų. 1987–1988 m. žaidė Ispanijos Tintoretto komandoje, 1988–1989 m. Prancūzijos Union Sportive Valenciennes Olympic komandoje. Per savo karjerą 2 kartus tapo olimpine, 3 kartus pasaulio, 10 kartų Europos, 11 kartų moterų Eurolygos, 1 kartą Ronchetti taurės ir 15 kartų TSRS čempione. Asmeninis rezultatyvumo rekordas – 54 taškai (1975 m.).
1976 m. apdovanota Darbo raudonosios vėliavos ordinu. 1993 m. priimta į krepšinio šlovės muziejų Springfilde. 1995 m. apdovanota Trijų žvaigždžių ordinu.
Išimo stepė
thumb|210px|Išimo stepės vieta pažymėta nr. 1
Išimo stepė (,, dar vad. Išimo lyguma, Išimo aukštuma) – Vakarų Sibiro lygumos pietinė dalis, esanti Išimo ir Tobolo tarpupyje. Apima Rusijos Tiumenės, Kurgano, Omsko sričių teritorijas bei dalį Šiaurės Kazachstano srities Kazachstane.
Visomis kryptimis nusitęsusi ~500 km. Pietuose ribojasi su Kazachstano kalvynu. Paviršius išraišytas įdubų, pakilumų, duburių, plačių negilių slėnių. Aukštis iki 150 m. Gausu ežerų. Daugelis jų – smulkūs, druskingi, vasaromis išdžiūstantys, pelkėti. Didesni ežerai – Saltaimas, Ikas, Sazykulis.
Vyrauja pievinės stepės, vietomis yra beržynėlių. Pietinė dalis daug kur kultivuojama.
Bublių tvenkinys (Kaišiadorys)
Bublių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 7,5 km į vakarus nuo Žiežmarių miesto. Sudarytas užtvenkus Strėvos upę (Nemuno intakas) 8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 1,34 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 60 m. Pietinis krantas aukštas. Didesnė dalis krantų apaugusi miškeliais. Šiaurinėje pakrantėje telkšo bevardis 2,54 ha tvenkinys, įsikūrę Bijautonių ir Pavuolio kaimai, pietinėje – Zauliškių kaimas. Į pietryčius nuo tvenkinio eina kelias.
Įrengtas 1999 m., pastačius 450 kW galios Bublių HE.
Gladys Pearl Baker
Gledis Perl Beiker Mortensen Eli (, mergautinė pav. Monroe, 1902 m. gegužės 27 d. Pjedras Negrasas, Meksika – 1984 m. kovo 11 d. Geinsvilis, JAV) – amerikiečių aktorės Merlin Monro motina.
Vaikystė
Gledis Perl Monro gimė 1902 m. gegužės 27 d. Pjedras Negrase, Meksikoje. Jos motina, Dela Mei Monro (Della Mae Monroe, mergautinė pav. Hogan), buvo kilusi iš Arkanzaso, o tėvas, Otisas Elmeris Monro (Otis Elmer Monroe), buvo pradedantysis dailininkas iš Indianapolio, dirbęs nacionaliniame geležinkelyje. Netrukus šeima išvyko į Los Andželo apygardą ir Otisas pradėjo dirbti transporto bendrovėje „Pacific Electric Railway Co“.
Pirmoji santuoka
1917 m. Gledis ištekėjo už Džasperio Niutono Beikerio (Jasper Newton Baker, 1886–1951), jiems gimė sūnus Robertas Kermitas (Robert Kermit, 1918–1933), o vėliau duktė Bernis Ines Gledis (Berniece Inez Gladys, 1919–2014). Dėl užgauliojimų 1921 m. Gledis padavė vyrą skyryboms, o jis pagrobė vaikus ir užaugino juos savo gimtajame Kentukyje.
Antroji santuoka ir Merlin Monro
thumb|300px|left|[[Marilyn Monroe|Merlin Monro gimimo liudijimas]] 1924 m. Gledis Beiker ištekėjo už norvegų imigranto Martino Edvardo Mortenseno (Martin Edward Mortensen, 1897–1981), tačiau vos po mėnesio juodu nutraukė santykius, o išsituokė 1928 m. Kino kompanijoje „RKO Pictures“ Gledis buvo užmezgusi romaną su savo viršininku Čarlzu Stenliu Gifordu (Charles Stanley Gifford, 1898–1965). Dirbdama pas Gifordą negatyvų karpytoja ji pastojo ir 1926 m. birželio 1 d. Los Andželo apygardos ligoninėje pagimdė savo trečią, paskutinį vaiką Merlin Monro. Dažnai būdavo spėjama, kad Merlin Monro tėvas yra Gifordas, nors tėvo tapatybė buvo neaiški iki 2022 m., kai Gifordo tėvystę patvirtino DNR tyrimai. Norma Džyn (Merlin Monro) gimimo liudijime įregistruota kaip Mortenson, panaudojant oficialaus Gledis vyro pavardę (tiesa, ji parašyta su klaida), o Mortenseno gyvenamoji vieta pažymėta kaip nežinoma. Norma Džyn buvo pakrikštyta Baker pavarde, nes jos močiutė Dela norėjo nuslėpti neteisėtą dukraitės gimimą. Netrukus po to Dela Monro mirė nuo širdies smūgio. Gledis tėvas Otisas dingo 1929 m. spalį ir 1955 m. buvo paskelbtas mirusiu.
Gledis Normą Džyn apgyvendino pas globėjus evangelikus Albertą ir Idą Bolenderius (Albert, Ida Bolender) Hotorno miestelyje. 1933 m. vasarą Gledis, iš Būstų savininkų paskolų korporacijos paėmusi paskolą, Holivude nusipirko namuką ir į jį su dukterimi persikėlė. Namą jos dalijosi su nuomininkais, aktoriais Džordžu ir Mod Atkinsonais bei jų dukterimi Neli (George, Maude, Nellie Atkinson). 1934 m. sausį Gledis patyrė psichikos ligos priepuolį ir jai buvo diagnozuota paranoidinė šizofrenija. Keletą mėnesių praleido senelių ir neįgaliųjų namuose, o tada buvo paguldyta į Norvolke įsikūrusią Metropolijos valstybinę ligoninę. Monro tapo valstybės globotine, o Gledis draugė Greis Godard (Grace Goddard) prisiėmė atsakomybę tvarkyti Monro ir Gledis reikalus.
Trečioji santuoka
Trečią kartą Gledis ištekėjo 1949 m., jos vyru tapo elektrikas Džonas Stiuartas Elis (John Stewart Eley). Jis mirė po trejų metų nuo širdies infekcijos.
Paskutiniai metai
Išėjusi iš ligoninės Gledis dirbo Ygl Roko (Eagle Rock, Los Andželo miesto rajonas) slaugos namuose ir namų tvarkytoja Los Andžele. Norma Džyn, tapusi aktore Merlin Monro (prisitaikė mergautinę Gledis pavardę), jai reguliariai siųsdavo pinigų. 1953 m. Gledis buvo priimta į Rokheiveno sanatoriją (psichiatrijos ligoninę), o Norma Džyn kas mėnesį jai skirdavo 250 dolerių. Iki Normos mirties 1962 m. Gledis rūpinosi Normos vadybininkė Ines Melson (Inez Melson).
Norma Džyn motinai paliko 100 000 dolerių vertės patikos fondą, iš kurio ji kasmet gaudavo po 5000 dolerių. Gledis daugybę kartų bandė pabėgti iš psichiatrijos ligoninės. 1963 m. buvo pranešta, kad ji iki Leikvju Teraso (Lakeview Terrace) baptistų bažnyčios nuėjo 15 mylių (24 km). Gledis buvo perkelta į Kamariljo valstybinę psichiatrijos ligoninę, 1967 m. iš jos išėjo ir gyveno su savo dukterimi Bernis (Berniece), kol buvo apgyvendinta Geinsvilio senelių namuose. Juose mirė 1984 m. kovo 11 d.
Gledis Perl Beiker popkultūroje
Jau Merlin Monro karjeros pradžioje Gledis psichikos sveikata patekdavo į laikraščių antraštes. Duodama interviu „Los Angeles Daily News“ Merlin Monro sakė:
"Mano motina daug metų praleido ligoninėje. Los Andželo apygardoje mano rūpintoja buvo mane apgyvendinusi keliose globėjų šeimose, o Los Andželo našlaičių namuose praleidau daugiau kaip metus. Nepažinojau savo motinos artimai, bet kadangi esu suaugusi ir galiu jai padėti, su ja susisiekiau. Dabar jai padedu ir noriu padėti ir toliau, kol jai manęs reikės."
Ilgainiui Gledis santykiai su jos vaikais tapo diskusijų objektu ir buvo aptariami daugelyje filmų apie Merlin Monro: „Mano savaitė su Merlin“ („My Week With Marilyn“, 2011), kur Gledis minima, bet nevaizduojama; „Slaptas Merlin Monro gyvenimas“ („The Secret Life of Marilyn Monroe“, 2015), kur ją vaidina Siuzan Sarandon ir Eva Amuri; „Blondinė“ („Blonde“, 2022), kur ją vaidina Džulian Nikolson.
Levonas Aronianas
L. Aronianas 2005 m. ir 2017 m. laimėjo pasaulio taurę.
Kartu su Armėnijos rinktine šachmatų olimpiadose iki 2014 m. yra iškovojęs 3 komandinius aukso (2006, 2008, 2012) ir vieną bronzos (2004) medalius, o individualiai – vieną aukso (2012) ir sidabro (2010) medalius.
Jis laimėjo 2008–2010 m. Didžiojo prizo varžybas.
Žaidė 2007 m., 2011 m. Kandidatų mačuose. Vėliau Kandidatų turnyruose: (2013 m. 4-oji vieta), (2014 m.).
L. Aronianas žaidžia ne tik klasikinius šachmatus: jis – greitųjų šachmatų – 2009 m., žaibo – 2010 m. bei Šachmatų 960 (2006–2009 m.) pasaulio čempionas.
2005 m. buvo išrinktas geriausiu Armėnijos sportininku.
2009 m. jam buvo suteiktas Armėnijos nusipelniusio sporto meistro titulas.
Jaunystė
Kai Levonui buvo devyneri metai, sesuo Lilita išmokė jį žaisti šachmatais. Pradėjęs treniruotis pas didmeistrį Meliksetą Khachijaną, berniukas greitai progresavo: 1994 m. surinkęs 8 taškus iš 9, Segede, dalyvaudamas pasaulio jaunių čempionate,aplenkęs eilę būsimų elitinių žaidėjų: Ruslaną Ponomariovą, Aleksandrą Griščiuką, Etjeną Bakhu ir kt., laimėjo vaikų iki 12 m. pasaulio šachmatų čempionatą. Tarptautiniu meistru tapo 13-kos metų (1996 m.), o didmeistriu 17-os (2000 m.) m. Nuo 2000 m. gyvena Vokietijoje.
Jaunimo
1998 m. buvo 1-as Jerevane vykusiame Europos jaunimo (iki 20 m.) šachmatų čempionate (10 iš 13). 2001 m. buvo 2-as (po Peterio Ekso) pasaulio jaunimo čempionate (9½ iš 13). 2002 m. pasirodė dar geriau (10 iš 13) – tapo pasaulio pasaulio jaunimo šachmatų čempionu.
Šalies
2001 m. Armėnijos čempionate buvo 2-as (po Smbato Lputiano), o 2002 m. tapo Armėnijos čempionu.
Europos
Pastovus Europos čempionatų dalyvis: 2003 m. (8½ iš 13) buvo 4-as; 2004 m. pustaškiu atsilikęs nuo V. Ivančiuko ir P. Nikoličiaus užėmė 3-ią vieta, o 2005 m., atsilikęs tašku nuo L. Nisipeanu ir pustaškiu nuo T. Radžabovo, vėl 3-ias.
Pasaulio
L. Aronianas dalyvavo 2004 m. Tripolyje vykusiame – FIDE pasaulio šachmatų čempionate, kur 1-ame rate eliminavo M. Karlseną, 2-ame įveikė G. Guseinovą, bet 3-iame pralaimėjo mačą P. Smirnovui.
Labai sėkmingai pasirodė 2005 m., kai nepralaimėjęs nei vienos partijos, finale nugalėjęs R. Ponomariovą, laimėjo Pasaulio taurę. Ši pergalė leido jam dalyvauti 2007 m. Kandidatų mačuose.
Mačas su Magnusu Karlsenu buvo atkaklus. Jau pirmąją partiją laimėjęs L. Aronianas išeina į priekį, bet 3-ioje partijoje M. Karlsenas išlygina. Sekančioje – L. Aronianas vėl tašku išsiveržia į priekį – sekančioje M. Karlsenas vėl išlygina. Paskutinė partija baigėsi lygiosiomis, taip pat ir mačas (3 – 3). Žaidžiant papildomas partijas, 4:2 laimėjo Levonas Aronianas ir pateko į sekantį etapą.
Antrame rate L. Aronianas susitiko su A. Širovu. Laimėjęs 1-ąją partiją L. Aronianas, likusias mačo partijas baigęs lygiosiomis – laimėjo mačą – 3½ – 2½. Tai leido žaisti 2007 m. Meksike vykusiame pasaulio šachmatų čempionato turnyre. Šiame turnyre Višvanatanas Anandas tapo pasaulio čempionu, o L. Aronianas, tarp 8-ių dalyvių buvo 7-as (6 iš 14).
Jis nesunkiai laimėjo 2008–2010 m. Didžiojo prizo varžybas ir pateko į 2011 m. Kandidatų mačus, kur jau ketvirtfinalyje susitiko su Aleksandru Griščiuku. Pagrindinis mačas baigėsi lygiosiomis 2 : 2 (+0 =4 -0). Žaidžiant greitąsias L. Aronianas pralaimėjo 1.5-2.5 (+1 =1 -2) ir iškrito iš varžybų.
Į 2013 m. kandidatų turnyrą, vykusį kovo mėn. Londone pateko, kaip aukštą reitingą turintis dalyvis. Po pirmos turnyro pusės V. Aronianas, kartu su M. Karlsenu dalijosi 1–2 vietomis (5 iš 7). Tačiau pralaimėjimas 9-ame rate B. Gelfandui, o 11-ame ir P. Svidleriui, nubloškė jį iš lyderių tarpo. Turnyrą baigė 4-as (8 iš 14; 1-as M. Karlsenas – 8½, 2-as V. Kramnikas – 8½, 3-as P. Svidleris – 8). Nepavyko 2013 m. Pasaulio taurėje, kur jis 3-iame rate iškrito, pralaimėjęs būsimam pusfinalininkui didmeistriui E. Tomaševskiui.
Dėl aukšto reitingo (2014 m. vasario mėn. – 2830 – 2-as pasaulyje) jis pateko į 2014 m. Kandidatų turnyrą, kur nesėkmingai sužaidęs turnyro pabaigą, finišavo 6-as.
Žaidė 2016 m. kandidatų turnyre, kuriame kartu su dar 3 žaidėjais, surinkęs vienodai (po 7 taškus) buvo 5-tas.
Antrą kartą kartą Pasaulio Taurę laimėjo 2017 m., kai Tbilisyje vykusiose Taurės varžybose, finale įveikė Kinijos didmeistrį Dingą Lireną rezultatu  4ː2 ir pateko į 2018 m. Kandidatų turnyrą.
2002–2004 m.
2001 m. Tarptautiniame atvirajame turnyre Kapelle-La-Grande (Prancūzija) L. Aronianas pustaškiu atsiliko nuo nugalėtojų E.J. Gauselo ir V. Čučelovo (7 iš 9). Po poros mėnesių Lozanoje jis, aplenkęs P. Harikrišną, laimėjo jaunųjų meistrų turnyrą. 2002 m. – pirmas atvirajame Bad Vyzejoje (Bavarija), taip pat 1-as atvirajame turnyre Deicizau (Badenas-Viurtembergas) 2002 m. ir 2003 m. Vėl 1-as Reikjavike (2004).
2005 m.
2005 m. buvo sėkmingi : L. Aronianas savo reitingą pagerina 50 taškų ir su 2724 reitingu patenką į geriausių pasaulio šachmatininkų dešimtuką. 2005 m. jis, kartu su Z. Jefimenko, K. Georgijevu, A. Širovu ir E. Sutovskiu pasidalija 1-ą vietą Gibraltaro meistrų turnyre, 1-as Stepanakerte vykusiame Karabacho turnyre ir laimi Pasaulio taurę.
2006–2009 m.
2008 m. kartu su M. Karlsenu vėl laimi (8 iš 13) Koruso turnyrą.
Tais pat metais 3-ias Morelija-Linaresas turnyre (po V. Anando ir M. Karlseno). 2008 m. laimi Didžiojo prizo turnyrą Sočyje.
2009 m. Nalčike, pasidalija 2-ą vietą Džermuko (Didžiojo prizo turnyre. Laimėjęs 2008–2010 m. Didžiojo prizo varžybas L. Aronianas patenka į 2011 m. kandidatų mačus. Jis 2008 m. Bilbao Didžiojo kirčio šachmatų varžybose, kartu su V. Ivančiuku, ir M. Karlsenu buvo 2-as (5 iš 10). Tais pat metais buvo 2-as Pearlo Pavasariniame šachmatų turnyre 2008 m. (5½ iš 10).
2009 m., kartu su S. Movsesianu ir T. Radžabovu, 2-as (7,5 iš 13) Koruso turnyre (po S. Karjakino), užėmė 1-ą vietą 2009 m. Didžiojo kirčio turnyre Bilbao.
2009 m. lapkričio mėn. žaidė tuo metu stipriausiame M. Talio atminimo turnyre (T. Vid. Rtg – 2763), įveikęs paskutiniame rate juodosiomis figūromis V. Anandą užėmė 4-tą vietą.