cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
MediaWiki
Plėtojimas
MediaWiki projektą aktyviai plėtoja ir prižiūri savanorių bendruomenė. Vartotojams, kurie prisidėjo prie projekto kurdami svarbias pataisas, jų prašymu yra suteikiama galimybė peržiūrėti Apache Subversion, o dabar ir Git ir Gerrit saugyklų duomenis. Taip pat yra nedidelė grupelė apmokamų programuotojų, kurie plėtoja Vikimedijos fondo projektus. Vikimedija prisideda prie Google Vasaros kodo programos. Studentai gali vykdyti projektus, susijusius su MediaWiki branduoliu ir papildiniais. Naujos MediaWiki versijos išleidžiamos trijų aštuonių mėnesių laikotarpiu. Įvairūs pataisymai, dažniausiai susiję su saugumo spragomis, išleidžiami pastebėjus problemas. MediaWiki naudoja viešą klaidų sekimo sistemą bugzilla.wikimedia.org.
Šventojo Andriejaus sala
Šventojo Andriejaus sala arba San Andresas  – sala Karibų jūroje, pavaldi Kolumbijai. Didžiausia ir svarbiausia San Andreso ir Providensijos salyno ir departamento sala. Plotas 26 km².
Salos ilgis 12 km, plotis 3 km. Išsidėsčiusi 80 km į pietvakarius nuo Apvaizdos salos, 190 km nuo Nikaragvos krantų ir 700 km į šiaurės vakarus nuo Kolumbijos krantų. San Andresas – vulkaninės kilmės sala. Centrine dalimi driekiasi aukštumos (iki 55 m). Salos centre yra nedidelė Big Paundo lagūna.
Svarbiausias salos miestas San Andresas išsidėstęs šiaurinėje pakrantėje. Rytuose yra San Luiso miestelis.
Šventojo Andriejaus sala priklauso Kolumbijai nuo 1928 m.
Būdviečių apylinkė
Būdviečių apylinkė sovietmečiu buvo:
1000 m.
1000 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Kovas
Gruodis
Go Ahead Eagles
Deventerio „Go Ahead Eagles“ – Nyderlandų futbolo klubas iš Deventerio.
Istorija
Klubą 1902 m. įkūrė broliai Hollanderiai kaip „Be Quick“. Nyderlandų futbolo asociacijos prašymu 1905 m. pavadinimas buvo pakeistas į Go Ahead.
„Go Ahead“ startavo antros pakopos „Tweede Klasse“. 1911 m. klubas pakilo į Rytų Eerste Klasse. 1916 m. „Go Ahead“ pirmą kartą tapo Rytų „Eerste Klasse“ čempionais. Rungtyniavo su kitū regionū čempionais dėl šalies čempionų titulo. Pietų čempionai Willem II įrodė savo pranašumą.Jau po metų „Go Ahead“ iškovojo pirmąjį lygos titulą. 1922, 1930 ir 1933 m. vėl pavyko tapti čempionais.
2020–2021 m. sezone rungtyniavo Eerste divisie, kurioje užėmė antrą vietą ir po sezono pateko į aukščiausią lygą.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Eredivisie. Užėmė tryliktą vietą.
Kardadančiai beriksai
Kardadančiai beriksai (Anoplogastridae) – beriksažuvių (Beryciformes) būrio žuvų šeima, kurioje yra 1 gentis ir 2 rūšys:
Anoplogaster cornuta オニキンメ Anoplogaster cornuta Длиннорогий саблезуб
Mažoji sekunda
Mažoji sekunda – vienas iš trijų diatoninėse dermėse tarp gretimų dermės laipsnių pasitaikančių muzikinių intervalų (kiti yra sekunda ir didžioji sekunda, didesni atitinkamai per vieną ir per du pustonius). Mažoji sekunda yra sutrumpintai žymima m2, o jai priešingas intervalas yra didžioji septima. Dažniausiai šis intervalas natūraliai sutinkamas tarp mažorinės gamos septintojo ir aštuntojo laipsnių.
Racionaliojoje intonacijoje mažoji sekunda dažniausiai atitinka dažnių santykį 16:15, nors galimi ir kiti variantai. Lygiojoje temperacijoje šis intervalas yra lygus vienam pustoniui ir yra 0,68 % mažesnis už racionaliąją mažąją sekundą.
Tradiciškai mažoji sekunda yra laikoma labiausiai disonuojančiu dvigarsiu po tritonio.
Raudonosios Jūros muchafaza
Raudonosios Jūros muchafaza  – muchafaza, užimanti visą rytinę, pietrytinę Egipto dalį. Administracinis centras – Hurgada. Muchafaza apima 1/9 šalies teritorijos.
Geografija
Muchafaza įsiterpusi tarp Nilo slėnio vakaruose ir Raudonosios jūros rytuose bei apima praktiškai visą Arabijos dykumą drauge su joje stūksančiais kalnais. Ji tęsiasi nuo maždaug 29° šiaurės platumos iki sienos su Sudanu ir jo to paties pavadinimo Raudonosios Jūros vilajetu pietuose. Vakaruose ribojasi su Aukštutinio Nilo slėnio muchafazomis: Asuano, Luksoro, Kenos, Sohagos, Asjuto, Minjos ir Beni Sueifo. Šiaurėje ribojasi su Sueco muchafaza.
Į muchafazos sudėtį įeina Raudonosios jūros pakrančių salos, taip pat teoriškai priskiriamas ginčytinas Halaibo trikampis su Sijalio salomis.
Ekonomika
Raudonosios Jūros muchafazoje išgaunami 75% visos Egipte išgaunamos naftos ir gamtinių dujų. Čia yra svarbiausia šalyje Ras Garibo naftos verslovė. Marsa Alamo mieste yra aukso kasykla Al-Sukkary. Be to, kasami fosfatai, sidabras, chromas, manganas, volframas.
Pakrantėje išvystytas turizmas. Nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio populiaria poilsio prie jūros ir nardymo mėgėjų vieta yra Hurgada. Turizmas taip pat aktyviai vystomas Kuseire, Safagoje ir Marsa Alame.
Administracinis suskirstymas
Raudonosios Jūros muchafaza skirstosi į 8 apskritis (markazes), įskaitant ginčytiną Halaibo trikampio teritoriją:
Gyventojai
Ten, kur kalnai pereina į Raudonąją jūrą, yra pajūrio lyguma. joje gyvena didžioji dalis sėsliųjų gyventojų. Dykumų gyventojai klajokliai gyvena iš gyvulių auginimo ir prekybos su kalnakasybos ir naftos gavybos postais. Dalis gyventojų užsiima žvejyba Raudonojoje jūroje. 2006 m. muchafazoje gyveno 288 233 gyventojai, iš jų daugiau nei 275 000 keliuose pakrantės miestuose.
Kuliabrida
Kuliabrida – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Balninkų.
Lowe sindromas
Lowe sindromas – reta genetinė liga, sukelianti fizinius ir psichinius pakitimus. Liga pažeidžia tris pagrindines organų sistemas: akių, galvos smegenų ir inkstų.
Tai retas sutrikimas, pasireiškiantis 1 iš 500 000. Šia liga serga beveik vien berniukai, moterys nešiotojos. Lowe sindromą sukelia genetinė mutacija X chromosomoje (genas OCRL1). Pirmą kartą šią ligą aprašė daktaras Charles Lowe 1952 m.
Berniukai, sergantys Lowe sindromu, gimsta su abiejų akių katarakta. Glaukoma būdinga 50 procentų sergančiųjų. Regėjimui pagerinti reikalingos operacijos.
Daugeliui sergančiųjų šiuo sindromu išsivysto inkstų problemos: ligoniui trūksta daug svarbių mineralų, šlapime randamas didelis kiekis baltymų, dėl inkstų problemų padažnėja šlapinimasis, ištinka dehidratacija, išsivysto metabolinė acidozė.
Semnano provincija
Semnano provincija  – provincija Irano šiaurinėje dalyje. Administracinis centras – Semnanas.
Geografija
Šiaurinė provincijos dalis kalnuota (Elburso kalnai), apaugusi senovinėmis giriomis. Pietinę pusę užima sausringa lyguma, kurią daugiausia užima Dešte Keviro dykuma.
Gyventojai
Provincijoje kalba persų, mazenderanių kalbomis, semnanių, sangsarių tarmėmis.
Didžiausi miestai: Semnanas, Šahrudas, Damganas, Garmsaras, Mehdišehras.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 5 šahrestanus:
Meridija
Meridija (originalus pavadinimas ShutterBox) – japonų manga komiksai, parašyti ir iliustruoti Rikki Simons ir Tavisha.
Izidė
Izidė (Isi, Aset, Oset, Iset) (, Isidos,, Isidis) egiptiečių mitologijoje – viena populiariausių dievybių. Derlingumo, vandens ir vėjo, motinystės deivė. Ozyrio „sostas“, žinanti slaptąjį Ra vardą. Moteriškumo ir šeimyninės ištikimybės simbolis. Laivininkystės, magijos, civilizacijos globėja, įsteigusi įvairias socialines institucijas, išmokiusi moteris amatų.
Meridija
„Meridija“ mangą sudaro 6 knygos. Lietuvoje leidyklos „Obuolys“ išleista tik pirmoji dalis (2007 m.).
Izidė
Vėlesniais laikotarpiais Izidė suvokiama kaip didžioji deivė Motina, kaip moteriškasis aukščiausiojo dievo aspektas arba visa dieviškoji tikrovė (panteos). Ją simbolizuoja Sirijus (Sopdet žvaigždė), kurios pakilimas žymi Nilo potvynio pradžią.
Meridija
Siužetas
Pasakojama apie merginą Megan Eimano, kuri sapnuodama keliauja į kitą pasaulį. Ten egzistuoja Meridijos universitetas – vieta, kurioje tobulėja sielos prieš iš naujo atgimdamos mūsų pasaulyje. Megan padaroma išimtis ir ji pradeda mokytis Meridijos universitete.
Izidė
Ilgainiui įsitvirtino ir visuotinai paplito Heliopolio religinio spekuliatyvinio mokymo teiginys, kad Izidė yra pirmoji žemės dievo Gebo ir dangaus deivės Nut dukra, dievo Ozyrio sesuo ir žmona, dievo Horo motina.
Kultas
thumb|left|200px|Izidė [[Karnakas|Karnake]]
Pirmasis Izidės kulto centras buvo Buto miestas (Nilo deltoje), kur Izidė garbinta kaip dangaus deivė ir vaizduota moterimi su karvės galva arba moterimi su karvės ragais.
Apie Izidės ryšį su Delta liudija mitas „Izidė ir Horas Deltos pelkėse“. Vėliau Izidė tapo viso Egipto ir visų egiptiečių deive, nors pagrindinis jos kulto centras buvo Abidas (pietinis Egiptas). Veikiant sinkretizmui, Izidė buvo prilyginta deivėms Hator, Nut ir kt., bet ji visada išlaikė savitumą, atributus bei funkcijas ir nesusiliejo nė su viena iš deivių. Izidė buvo susijusi su keliais dievais – su Minu, Ptachu. Dažniausiai Izidė ikonografijoje vaizduojama dviguba Abiejų Egiptų (Aukštutinio ir Žemutinio) karūna vainikuota moterimi su kūdikiu Horu rankose. Ji – egiptiečių Madona. Izidė buvo garbinama visame derlingajame pusmėnulyje (nuo Egipto iki Šumero) kaip deivės: Astartė (finikiečiai), Ištar (asirai ir babiloniečiai), Artemidė (graikai), Kibelė (trakai ir frigai).
Ypač populiarus Izidės kultas tapo pirmaisiais mūsų eros amžiais, prasidėjus antikos pasaulio saulėlydžiui, kai sumažėjo saugumas ir stabilumas, ėmė stigti atsidavimo ir pasiaukojimo. Tada Izidės kultas paplito visoje Romos imperijoje. Romėnų rašytojas Apulėjus (apie 125–180 m.) apibūdino Izidę kaip gamtos motiną, visa ko valdovę, kurią „pripažįsta visas pasaulis, garbina įvairiomis apeigomis, vadina įvairiais vardais“, nors iš tikrųjų Izidė yra „una quea est omnia“ (viena, kuri yra viskas).
Mitai
thumb|left|180px|Izidė prižiūri Horą Izidė atlieka keletą funkcijų. Valdovo mituose Izidė veikia kaip pasiaukojanti Horo motina, Ozyrio mitų cikle ji yra ištikimo Ozyrio sesuo ir žmona. Abiejų šių ciklų genetinis, semantinis, funkcinis ir siužetinis artimumas sąlygoja panašią Izidės veiklą juose ir leidžia pateikti jų apžvalgą.
IV a. pr. m. e. kūrinyje „Izidės ir Neftidės raudų giesmė“ pasakojama, kad Setui nužudžius Ozyrį, Izidė ir jos sesuo Neftidė suranda Ozyrio kūną ir aprauda jį. Izidė rauda: „Aš moteris, miela savo broliui (Ozyriui), tavo žmona ir tavo motinos sesuo. Sugrįžk kuo greičiau pas mane! Trokštu regėti tavo veidą, kai ilgai nematau jo, tamsa užgula mane, nors Ra ir šviečia danguje“. Izidė stebuklingai pastoja ir pagimdo mirusio Ozyrio sūnų Horą. Kad išvengtų Seto persekiojimo, Izidė su mažuoju Horu pasislepia Deltos pelkėse, o ten jam įkanda gyvatė (požeminio pasaulio ir mirties įsikūnijimas) ir Horas miršta. Suglumusi Izidė šaukiasi pagalbos, ateina aplinkiniai žvejai, bet niekas negali atgaivinti Horo. Pagaliau pasirodo išmintinga krašto šeimininkė – deivė Uto, kuri pasako, kad reikia išaiškinti Horo ligos priežastį. Izidė, įkišusi nosį į Horo burną, nustato, kad jam įgėlė gyvatė. Izidė su išminties dievu Totu ir kitais dievais atgaivina Horą.
Kai Horas užauga, pasakojama tekste (XXI a. pr. m. e.), sąlygiškai vadinamame „Horo ginčas su Setu“, Izidė ateina į dievų sueigą ir pareikalauja, kad dievai paskirtų Egipto valdovo sostą teisėtam Ozyrio įpėdiniui Horui. Su Izidės reikalavimu sutinka dievas Šu, bet kiti dievai nepritaria šitokiam sprendimui, nes bijo Seto grasinimų: „Pačiupęs savo lazdą, sveriančią 4500 debenų (1 debenas – 91 g), kasdien nudobsiu vieną iš jūsų“. Tačiau Izidei pavyksta apgauti Setą. Pavirtusi dailia mergina, ji papasakoja Setui išgalvotą istoriją apie svetimšalį, kuris klasta atėmė iš piemens jo gyvulius, o kai Setas pasipiktina šitokia nedorybe, pesliu pavirtusi Izidė taria Setui: „Apraudok save! Nes juk tavo lūpos ištarė šitai (t. y. pasmerkė nedorybę), o tavo protas pasmerkė tave“. Ir tolesniuose įvykiuose, pvz., Horo dvikovoje su Setu bei kt., Izidė aktyviai padeda sūnui.
Plutarcho Chaironiečio pasakojime Izidė, ieškodama Seto nužudyto Ozyrio kūno, nuvyksta į Biblą pas karalienę Astartę, pargabena kūną, bet Setas jį sukapoja į 14 dalių ir išmėto po visą Egiptą. Izidė surenka išbarstytas dalis ir suvienija, tačiau pritrūksta falo, kurį prarijo žuvis. Izidė atlieka pirmąjį balzamavimo ritualą, o jai padeda Anubis, jos sesuo Neftidė ir Totas. Izidė pastoja nuo dausose atgaivinto Ozyrio ir jiems gimsta Horas, kurio pastangomis prisikelia Ozyris.
Izidė yra ir toji, kuri nugalėtąjį Setą surištą nugabena pas Atumą, ir toji, kuri paskelbia Horo pergalę.
Izidė helėnų tapatinama su Demetra, Hera, Selena, vėliau, suliejus ją su Hator, Afrodite.
Vytautas Klova
Vytautas Klova (1926 m. sausio 31 d. Tirkšliuose, Mažeikių apskritis – 2009 m. gruodžio 10 d.) – Lietuvos kompozitorius ir pedagogas.
Žymiausias jo kūrinys – opera „Pilėnai“ iki šiol laikoma populiariausia lietuviška opera.
Biografija
Brolis Boleslovas Klova. 1945 m. baigė Mažeikių gimnaziją. 1946–1948 m. mokėsi Kauno konservatorijoje, profesoriaus Juozo Gruodžio kompozicijos klasėje. 1951 m. baigė LSSR konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) profesoriaus Antano Račiūno kompozicijos klasę.
Būdviečių apylinkė (Kapsukas)
Būdviečių apylinkė (arba Budviečio apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Vytautas Klova
Kūryba
Parašė 6 operas („Pilėnai“, „Vaiva“, „Duktė“, „Du kalavijai“, „Amerikoniškoji tragedija“, „Ave vita“), kuriomis pratęsė ir reikšmingai praturtino tautinės operos raidą. Jau pirmąja opera „Pilėnai“ jis parodė ryškų melodisto talentą, kūrybinę brandą, pasiekė didelio populiarumo, buvo įvardytas lietuvių operos klasiku.
Nemažą kūrybos dalį sudaro harmonizuotos bei išplėtotos liaudies dainos, jų yra apie 100.
Dalį kamerinės instrumentinės V. Klovos muzikos sudaro pjesės, rašytos pedagoginiais tikslais, skirtos vaikams ir jaunimui. Nemažai vokalinių bei instrumentinių kūrinėlių kompozitorius sukomponavo liaudies dainų ir šokių ansambliui „Lietuva“, liaudies instrumentams bei dainininkams.
Parašė pirmąjį lietuvišką polifonijos vadovėlį (I d. – 1966 m., II d. – 1985 m.).
IUPAC nomenklatūra
IUPAC nomenklatūra – cheminių junginių vardinimo sistema, sukurta Tarptautinės teorinės ir taikomosios chemijos sąjungos (IUPAC) ir pirmą kartą viešai paskelbta 1979 metais. IUPAC nomenklatūros organinių cheminių junginių pavadinimai sudaryti iš skaičių ir žodžių, skaičius vieną nuo kito atskiriant kableliais, o nuo žodžių – brūkšneliais. Ši nomenklatūra pakeitė ankstesnę, keletą trūkumų turėjusią Ženevos nomenklatūrą.
Istorija
Nuo XIX amžiaus vidurio, išaiškinus pagrindinius organinės chemijos dėsnius, buvo pradėta taikyti racionalioji nomenklatūra. Norint pavadinti junginį, buvo pasirenkamas paprasčiausias tos organinių junginių grupės (pvz., alkanų, alkenų, arenų) narys (pvz., metanas CH4, etenas C2H4, benzenas C6H6) ir visi junginiai įsivaizduojami sudaryti iš šių junginių pakeičiant vieną ar kelias funkcines grupes. Ši sistema tiko paprastų junginių pavadinimui, bet atsiradus reikalui pavadinti ir sudėtingesnės sandaros junginius, ši nomenklatūra tapo nebeveiksminga. Paprasti junginiai ir dabar gali būti vadinami pagal racionaliąją nomenklatūrą.
1892 metais Ženevos tarptautiniame chemikų kongrese buvo patvirtintos naujos junginių pavadinimo taisyklės, kurios vėliau įgavo „Ženevos nomenklatūros“ pavadinimą. Cheminio junginio pavadinimas yra sudarytas iš žodinių junginio fragmentų pavadinimų, ženklų ir skaičių, rodančių ryšio formą ir vietą. Pagal šią nomenklatūrą, organinio junginio pagrindu imamas sotusis angliavandenilis, kurio vieną ar kelis vandenilio atomus pakeitus įvairiomis kitomis grupėmis (NH2, OH) gaunamas reikiamas junginys.
Kiti pavadinimo būdai
Naudojantis radikaliniu - funkciniu metodu, pavadinimo pagrindą sudaro vienos iš funkcinių grupių pavadinimas bei prijungiamo radikalo pavadinimas (pvz., vietoje FenilMetilKetono galima parašyti AcetoFenOnas). Šiuo atveju radikalas – molekulės dalis, turinti bent vieną laisvą ryšį (didžiosios raidės pateiktos dėl aiškumo).
Taip pat galima (paprastiems junginiams) nurodyti prie kokio (pirminio, antrinio ar tretinio) anglies atomo prisijungęs pakaitas, nurodyti anglies atomų grandinės tipą (n – tiesi, izo – šakota). Taip pat toleruojami ir nesudėtingi, plačiai vartojami trivialieji pavadinimai (pvz., acto rūgštis vietoj etano rūgštis), bet paprastai jie keičiami į sisteminius.
Ypač daug nesisteminių pavadinimų yra su biologija susijusiose srityse, pvz., karbamidas vadinamas ir šlapalu, urėja, dažnai vadinama pagal anijono pavadinimą. Dėl gremėzdiškų sisteminių pavadinimų jie vis dar yra plačiai naudojami.
Tramalkas
Tramalkas – upelis pietryčių Žemaitijoje, vakarinėje Raseinių rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Šešuvies intakas.
Valstybinės reikšmės vandens telkinys. Vandentakio kodas 16010754.
Šiaurės Sinajaus muchafaza
Šiaurės Sinajaus muchafaza  – muchafaza, esanti Egipto šiaurės rytuose, prie Viduržemio jūros. Ribojasi su Port Saido, Ismailijos ir Sueco muchafazomis vakaruose, Pietų Sinajaus muchafaza pietuose, Izraeliu rytuose ir Gazos ruožu šiaurės rytuose. Administracinis centras – Arišas.
Muchafaza apima Sinajaus pusiasalio šiaurinę dalį ir yra viena iš dvejų Egipto muchafazų, esančių pilnai Azijoje. Pietryčiuose siauru ruožu prieina prie Akabos įlankos. Būdingi dykumų ir sudūlėjusių kalnų kraštovaizdžiai.
Joe C.
Joseph Calleja (Joe C., 1974 lapkričio 9 d.– 2000 lapkričio 16 d.) – JAV repo stiliaus atlikėjas. Atlikėjas gimė Taylor mieste, Mičigano valstijoje, JAV.
Mirė nuo sunkios ligos komplikacijų 2000 metais.
Žemės drebėjimo intensyvumas
Žemės drebėjimo intensyvumas – parametras nusakantis žemės drebėjimo sukeltų virpesių stiprumą žemės paviršiuje tam tikroje vietoje. Intensyvumas nustatomas pagal žmonių, pastatų ir gamtinės aplinkos reakcijas. Tam tikras žemės drebėjimas sukelia skirtingų intensyvumų virpėjimus skirtingose vietose. Didžiausias intensyvumas paprastai stebimas seisminio įvykio epicentre, mažesni intensyvumai išsidėsto koncentriškomis zonomis aplink įvykio epicentrą. Sąryšis tarp magnitudės ir intensyvumo yra gana sudėtingas. Intensyvumas, stebėtas tam tikroje vietoje, priklauso nuo įvykio magnitudės, įvykio židinio gylio, atstumo iki židinio, grunto sąlygų ir drebėjimo mechanizmo (lentele).
Apytikslis sąryšis tarp „tipinio“ žemės drebėjimo stabiliose platformose ir intensyvumo jo epicentre.
(Adaptuoti iš JAV Geologijos tarnybos duomenys)
Vilkas (reikšmės)
Vilkas:
Vardai, pavardės, slapyvardžiai
Vilkas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vilkienė arba Vilkė (ištekėjusi moteris) ir Vilkytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
2012 m. Baltijos taurė
'''2012 m. Baltijos taurė''' – Baltijos taurės futbolo turnyras, birželio 1-3 dienomis vykęs Estijoje. Tai pirmasis Baltijos taurės tunyras, kuriame dalyvavo 4 komandos – prie Baltijos valstybių prisijungė Suomija. Kadangi Latvija nesutiko žaisti daugiau nei 2 varžybų, vietoje buvusio grupės formato įvestas pusfinalių bei didžiojo ir mažojo finalų formatas.
Kuliai (kaimas)
Kuliai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, greta Kulių miestelio.
Vienos kongresas
miniatiūra|250px|[[Viena|Vienos kongresą vaizduojantis paveikslas.]] Vienos kongresas – 1814–1815 m. vykęs Europos valstybių vadovų kongresas, turėjęs nuspręsti Europos politinę ir ekonominę situaciją po Napoleono karų. Iš viso kongrese, sušauktame Austrijos, Jungtinės Karalystės, Prūsijos bei Rusijos iniciatyva, susirinko 216 valstybių vadovų.
Istorija
Prancūzijai pralaimėjus karą su sąjungininkais, Europos valdovai 1814 m. rugsėjį suvažiavo į Vieną. Austrijoje prasidėjusio Vienos kongreso pagrindinis tikslas buvo išspręsti pokario Europos sutvarkymo klausimus. Į kongresą atvyko 216 visų Europos valstybių atstovų, kurių gretose buvo du imperatoriai, keturi karaliai ir daug garsių politikos veikėjų. Kongresą organizavo bei jam pirmininkavo Austrijos užsienio reikalų ministras K. fon Metternichas. Nors Vienoje buvo susirinkę visi valstybių atstovai, lemiamą žodį turėjo tik Jungtinės Karalystės, Prūsijos, Rusijos, Austrijos bei Prancūzijos atstovai. Kongreso dalyviams kiekvieną dieną buvo rengiami pokyliai, spektakliai bei medžioklės, dėl to jis pramintas „šokančiu kongresu“.
Kongrese išryškėjo karą laimėjusių valstybių norai. Rusija norėjo gauti Varšuvos kunigaikštystę ir sustiprinti Prūsijos valstybę kaip sąjungininkę. Austrija siekė įsitvirtinti Italijoje ir neleisti Prūsijai plėsti savo įtakos vokiečių žemėse. Prūsija tikėjosi prisijungti Saksoniją ir vokiečių žemėse užimti vyraujančias pozicijas. Prancūzai ketino išsaugoti ikirevoliucines šalies ribas ir neprarasti savo vaidmens. Jungtinei Karalystei rūpėjo laikytis jėgų pusiausvyros Europoje, neleidžiant įsiviešpatauti kitoms valstybėms. Buvo susiginčyta dėl Saksonijos likimo. Prūsijos norams ryžtingai pasipriešino Austrija ir Prancūzija, tačiau nesutarimus atvėsino žinia apie Napoleono pabėgimą iš Elbos salos.
Po Vaterlo mūšio Vienos kongresas nutarė Prancūzijos sienas grąžinti į 1789 m. ribas, suteikti 700 mln. aukso frankų kontribuciją (sumą, kurią reikėjo sumokėti nugalėjusiai valstybei) ir privertė prancūzus atiduoti karo laivyną. Liudvikas XVIII buvo pripažintas naujuoju Prancūzijos karaliumi, o vyriausybės veiklą pradėjo kontroliuoti keturių sąjunginių valstybių Ambasadorių konferencija.
Kongrese buvo įtvirtintas 1806 m. Napoleono įvykdytas Šventosios Romos imperijos panaikinimas. Pasiliko tik 34 Vokietijos valstybės ir 4 laisvieji miestai (Bremenas, Liubekas, Frankfurtas ir Hamburgas). Vienos kongresas įtvirtino Vokietijos susiskaldymą ir Austrijos dominavimą Vokietijos Sąjungoje.
1815 m. rugsėjį Rusijos, Austrijos ir Prūsijos monarchai Paryžiuje pasirašė aktą dėl „Monarchų ir tautų šventosios sąjungos“ sukūrimo. Aktas tvirtino, jeigu kas nors mėgins pažeisti susidariusią tvarką, monarchai vieni kitiems skirs pagalbą ir paramą. Vėliau prie šio susitarimo prisijungė ir kiti Europos valstybių valdovai. Jungtinės Karalystės parlamentas šios sąjungos nepatvirtino. „Šventosios Sąjungos“ atstovai galėjo ginklu kištis į kitų Sąjungos valstybių reikalus.
RKL 2011–2012 m. sezonas
RKL 2011–2012 metų sezonas – 7-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 34 klubai: 14 varžėsi A divizione, 20 B divizione. Stipriausia lygos ekipa tapo ir kelialapį į NKL iškovojo Plungės „Olimpo“ ekipa, tuo tarpu B diviziono auksu pasidabino Kauno „Sabonio krepšinio centro“ komanda.
Vienos kongresas
Pagrindiniai dalyviai
thumb|500px|
Vienos kongreso rezultatai
miniatiūra|250px|[[Europa po Vienos kongreso.]]
Skaisčiūnų apylinkė
Skaisčiūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Balsupių apylinkės, dalies Ožkasvilių apylinkės ir dalies Kumelionių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Skaisčiūnų apylinkė prijungta prie Meškučių apylinkės.
Teisinė sąmonė
Teisinė sąmonė – visuma individualių, subjektyvių žinių, vaizdinių, idėjų ar teorijų apie galiojančią ar pageidaujamą teisę, įstatymus, teisingumą, taip pat teigiamos ar neigiamos emocijos, patiriamos dėl teisės taikymo, jos poveikio, taikymo subjektų veiklos, dėl asmens sąveikos su teise, jos vertinimai.
Struktūra
Teisinę sąmonę sudaro 2 elementai: teisinė psichologija ir teisinė ideologija:
Jurijus Gagarinas
Jurijus Gagarinas (1934 m. kovo 9 d. – 1968 m. kovo 27 d.) – rusų kosmonautas, 1961 m. balandžio 12 d. apskriejęs Žemę kosminiu laivu „Vostok“ ir tapęs pirmuoju žmogumi, pakilusiu į kosmosą.
Biografija
Gimė Rusijos TFSR Smolensko srities Gžatsko rajono (nuo 1968 m. vadinamas Gagarino rajonu) Klušino kaime. Jo tėvas buvo kolūkietis. 1951 m. Jurijus Gagarinas su pagyrimu baigė Liubercų amatų mokyklą, kurioje įgijo formuotojo liejiko specialybę, tuo pačiu metu baigė darbo jaunimo mokyklą. Rudenį įstojo į Saratovo industrinio technikumo liejimo skyrių, ten besimokydamas susidomėjo aviacija. Gagarinas lankė Saratovo aeroklubą, kuriame skraidė lėktuvu „Jak-18“ – iš viso jis atliko 196 skrydžius 42 val. 23 min. trukmės.
thumb|left|Jurijus Gagarinas su žmona Valentina 1964 m. 1955 m. sėkmingai baigęs technikumą ir aeroklubo kursus Gagarinas įstojo į K. Vorošilovo karo aviacijos lakūnų mokyklą Čkalovo mieste (dabar Orenburgas), kurią baigė su pagyrimu 1957 m. Mokyklos baigimo metais tame mieste Jurijus Gagarinas vedė Valentiną Goriačevą, po dviejų ir ketverių metų gimė jų dukterys Elena ir Galina. 1957 m. Gagarinas taip pat pradėjo tarnauti karo lakūnu Šiaurės laivyno naikintuvų aviacijoje Murmansko srityje, skraidydamas lėktuvo „MiG-15“ modifikacija. 1959 m. jo skrydžių bendroji trukmė pasiekė 265 val. 1960 m. kaip vienas talentingiausių ir drąsiausių naikintuvų lakūnų Gagarinas buvo įtrauktas į kosmonautų būrį iš 6 asmenų ir pradėjo ruoštis skrydžiui į kosmosą. Tais metais jis įstojo į TSKP.
1961 m. balandžio 12 d. Jurijus Gagarinas apskriejo Žemę kosminiu laivu „Vostok“ ir tapo pirmuoju žmogumi pakilusiu į kosmosą. Skrydis truko 1 valandą ir 48 minutes. Jurijaus Gagarino žodis „važiuojame“ (🇷🇺), sušuktas jo raketos starto metu, tapo plačiai žinomu. Gegužės mėn. Gagarinas buvo paskirtas kosmonautų būrio vadu. Tais pačiais metais jis buvo apdovanotas Lenino ordinu, TSRS mokslų akademijos K. Ciolkovskio aukso medaliu, Tarptautinės aeronautikos federacijos (FAI) aukso medaliu, tapo Tarybų Sąjungos Didvyriu. 1963 m. pulkininkas Jurijus Gagarinas tapo Kosmonautų rengimo centro viršininko pavaduotoju Žvaigždžių miestelyje. Nuo 1965 m. Gagarinas ruošėsi skrydžiui į kosmosą erdvėlaiviu „Sojuz“. 1968 m. vasario mėn. jis su pagyrimu baigė N. Žukovskio karo aviacijos akademiją.
Jurijus Gagarinas žuvo 1968 m. kovo 27 d., atlikdamas bandomąjį skrydį lėktuvu „MiG-15“ kartu su instruktoriumi Vladimiru Serioginu. Urna su Gagarino pelenais įmūryta į nekropolį prie Kremliaus sienos. Tais metais FAI įsteigė J. Gagarino aukso medalį. Jurijaus Gagarino garbei buvo pavadintas 262 km skersmens krateris Gagarin nematomojoje Mėnulio pusėje, asteroidas 1772 Gagarin, Gžatsko miestas tapo Gagarino miestu, Jurijaus Gagarino vardas suteiktas TSRS Kosmonautų rengimo centrui, taip pat daugeliui pasaulio miestų gatvių ir aikščių.
Bregdai
Bregdai arba Vavilovas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, nuo 2004 m. balandžio 29 d. Mamonovo miesto apygardos kaimas.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities kaimas. 1910 m. buvo 219 gyventojų. 1929 m. kaimas prijungtas prie Rozenbergo savivaldybės. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2004 m. balandžio 29 d. Mamonovo apylinkės kaimas.
Tšcineco kultūra
Tšcìneco kultūra (pagal Lenkijos kaimą Trzciniec) – bronzos amžiaus archeologinė kultūra (XIX a. pr. m. e. – XI a. pr. m. e.). Ankstyvajame bronzos amžiuje į pietus ir pietvakarius nuo dabartinės Lietuvos teritorijos jau buvo susiformavusios Rytų ir Vakarų Tšcineco, Komarovo ir Sosnicos kultūros, kitaip Tšcineco kultūrinė bendrija.
Charakteristika
Buvo gyvulių augintojų, medžiotojų, žvejų ir metalo perdirbėjų bendruomenės, gyvenusios Lenkijos, Baltarusijos, šiaurės Ukrainos srityse, o pavienės jų bendruomenės kontaktavo su Lietuvos teritorijoje gyvenusiomis vėlyvosios Narvos kultūros bendruomenėmis. Lietuvoje aptinkama Rytų ir Vakarų Tšcineco grupių medžiagos. Vakarų Tšcineco kultūros likimas yra glaudžiai susijęs su jos transformacija į Lužitėnų kultūrą. Gyventojai lipdė plokščiadugnius profiliuotus puodus su nusklembtomis į išorę briaunomis, kuriuos puošė spygliuotos vielos formos įspaudais, pertrauktomis vagelėmis. Aptinkama zonaliai išdėstytų eglutės formos įraižų motyvų, kartais ir virvutės įspaudų. Rytų Tšcineco gyventojai dar plačiai naudojo titnaginius įnagius, buityje ir karyboje – metalinius dirbinius. Jei mirusiųjų nedegindavo, juos laidodavo suriestoje padėtyje ant šono. Charakteringi deginti ir nedeginti kapai buvo svarbus kultūros bruožas.
Pagal H. Krahę, O. Trubačiovą ir kitus pietinė bendrijos dalis lingvistiškai priklausė dakų-trakų toponimijos paplitimo arealui, centrinė ir šiaurės − šiaurės vakarų dalis siejama su baltais.
Liekninis beržas
Liekninis beržas (Betula humilis) – viena iš beržų (Betula) genties augalų rūšių auganti kaip krūmas.
Paplitimas
Auga Europos, Azijos žemynų šiaurinėse dalyse ir kalnų regionų aukštesnėse altitudėse. Lietuvoje auga kaip subarkties klimato, paskutinio ledynmečio floros išlikęs realiktas. Jo augaviečių yra Švenčionėlių apylinkėse, viena jų Labanoro girioje esančiame Girutiškio gamtiniame rezervate, taip pat Zarasų, Ukmergės, Šiaulių apylinkių pereinamojo tipo pelkėse. Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Morfologija
Tai 0,5-2,5 m aukščio užaugantis krūmas. Lapai 4–6 cm ilgio, dantytais kraštais. Žiedai susitelkę žirginiuose. Auga tarpinio tipo pelkėse, dažnai sudaro krūmynus drauge su karklais. Šakos stačios. Tošis tamsiai rudos spalvos.
Sidabragalviai beriksai
Sidabragalviai beriksai (Diretmidae) – beriksažuvių (Beryciformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios vandenynų tropinėse srityse. Gyvena iki 800 m gelmėse.
Šeimoje 3 gentys, 4 rūšys.
HFC Haarlem
Harlemo HFC – buvęs Nyderlandų futbolo klubas iš Harlemo.
1879 m. įkurtas Haarlemsche FC, kurio santrumpa taip pat HFC.
Tarptautinė tuberkuliozės diena
Tarptautinė tuberkuliozės diena minima kovo 24 d. Pasaulio sveikatos apsaugos organizacijos sprendimu. Ši diena skirta plačiau informuoti žmones apie pavojingą ligą.
Tuberkuliozės (kitaip džiovos) sukėlėją prieš daugiau nei šimtą metų atrado vokiečių gydytojas Robertas Kochas. Už tai jam suteikta Nobelio premija. Nepaisant to, iki šiol nepavyksta nugalėti šios ligos. Viena iš pagrindinių priežasčių – žmonių neišmanymas. Daugelis net nežino, kad tuberkuliozė pavojinga ne tik sergančiajam, bet ir aplinkiniams. Būna, kad sergantysis tuberkulioze slepia ligą nuo artimųjų. Jei žmogus susirgo atvirąja tuberkuliozės forma, ligos pradžioje jis labai pavojingas aplinkiniams.
Tuberkuliozė vis dažniau plinta šeimose. Šeimos nariai užsikrečia vieni nuo kitų. Tuberkulioze du kartus dažniau serga vyrai nei moterys, taip pat kaimo gyventojai. Labai retai serga vaikai iki 16 metų amžiaus, nes jie paskiepijami tuberkuliozės vakcina (BCG) gimdymo skyriuose.
Žmogaus organizmo atsparumą tuberkuliozės bakterijai silpnina netinkama mityba, pervargimas, neigiamos emocijos, pergyvenimai, lėtinės plaučių, skrandžio ligos, cukrinis diabetas, nesaikingas alkoholio vartojimas, rūkymas, taip pat prasta asmens ir aplinkos higiena.
Macclesfield Town FC
Macclesfield Town – Anglijos futbolo klubas, įkurtas 1874 metais Maklsfilde. Klubo komanda 2009-2010 m. sezone žaidžia Anglijos Antrojoje futbolo lygoje.
Kovo 27
Kovo 27 yra 86-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 87-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 279 dienos.
Vardadieniai
Fortūnatas – Gabrielius – Ginvilas – Skirmantė.
Gimimo dienos
1986 m. – Manuelis Neueris, Vokietijos futbolininkas, žaidžiantis vartininko pozicijoje.
Skirgaila
Skirgaila (1383 ar 1384 m. apsikrikštijęs pagal katalikiškas apeigas gavo vardą Kazimieras, valdydamas Kijevą nuo 1395 m. vadinosi stačiatikišku vardu Ivanas, apie 1353 m. – 1397 m. sausio 11 d.) – lietuvių kunigaikštis.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo antrosios žmonos Julijonos sūnus. Buvo ūmaus būdo, garsėjo kaip mėgėjas išgerti. thumb|left|LDK valdant Skirgailai thumb|Skirgailos antspaudas, 1382 m. 1379 m. Skirgaila savo brolio Jogailos pavedimu lankėsi įvairiose Europos šalyse, informuodamas jų valdovus apie Jogailos ir kt. Algirdaičių apsisprendimą atsiversti į katalikybę. 1382 m. padėjęs Jogailai susigrąžinti iš Kęstučio 1381 m. prarastą valdžią (dalis istorikų mano, kad Kęstutis 1382 m. buvo nužudytas būtent Skirgailos nurodymu), Skirgaila už tai gavo Trakų ir Polocko kunigaikštystes (Trakus valdė 1382–1392, Polocką – 1386 – 1393 m.), o 1386 m. (oficialiai – 1387 m. balandį) – ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio vietininko Lietuvoje pareigas. 1385 m. vadovavo Jogailos atstovų deryboms su lenkų didikais dėl Jogailos ir Jadvygos vedybų bei Jogailos vainikavimo Lenkijos karaliumi.
1392 m. vasarą Jogailai savo vietininku Lietuvoje paskyrus Vytautą, Skirgaila kurį laiką liko tik Polocko kunigaikščiu. Vėliau (1393(?) – 1395 m.) jis valdė dalį Volynės, o nuo 1395 m. – Kijevo kunigaikštystę. Mirė Kijeve nunuodytas lietuviškosios Rusios stačiatikių hierarchų nurodymu (?) ar apsinuodijęs alkoholiu. Palaidotas Kijevo Pečiorų vienuolyne.
Dariaus ir Girėno medalis
Dariaus ir Girėno medalis – Lietuvos valstybės apdovanojimas, skiriamas pagerbti asmenims, ypač nusipelniusiems Lietuvos aviacijai. Dariaus ir Girėno medaliu apdovanojami Lietuvos Respublikos ir kitų valstybių piliečiai, taip pat asmenys be pilietybės.
Dariaus ir Girėno medaliu paprastai apdovanojama Stepono Dariaus ir Stasio Girėno 1933 m. skrydžio per Atlantą metinių proga.
Valstybės apdovanojimų ženklų nešiojimo tvarka numato, kad Dariaus ir Girėno medalis – 41 pagal svarbą Lietuvos Respublikos apdovanojimas.
Istorija
Įsteigtas 1993 m. liepos 1 d. Lietuvos Respublikos Seimo priimtu įstatymu Nr. I-196 „Dėl Dariaus ir Girėno medalio įsteigimo bei Lietuvos Respublikos ordinų, medalių ir kitų pasižymėjimo ženklų įstatymo pakeitimo ir papildymo“. 2002 m. priimtu Valstybės apdovanojimų įstatymu numatyta, kad Dariaus ir Girėno medaliu apdovanoja susisieikimo ir krašto apsaugos ministrai.
Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministro ir susisiekimo ministro 2003 m. gruodžio 15 d. įsakymu Nr. V-1346/3-672 patvirtintas Dariaus Ir Girėno medalio Statutas.
Medalio projekto autorius – skulptorius Petras Garška. Medalis gaminamas Lietuvos monetų kalykloje. Kaspinas buvo gaminamas Lietuvos tekstilės institute, vėliau – Danijos firmoje „Morch and Sons“.
Aprašas
Dariaus ir Girėno medalis yra bronzinis, apskritas. Priekinės medalio pusės krašte yra 1,5 mm pločio ir 0,5 mm aukščio briauna. Medalyje yra reljefinis Stepono Dariaus ir Stasio Girėno galvų atvaizdas ir aplink įrašas „Darius ir Girėnas“. Kitos medalio pusės krašte yra tokia pat kaip ir priekinėje pusėje briauna. Per centrą, Dariaus ir Girėno maršrutus žyminčių kontinentų silueto fone, įrašas „1933 07 15-17 Už nuopelnus Lietuvos aviacijai“.
Medalio kaspinas žydras su dviem žaliomis juostelėmis. Medalio pakaitas yra medalio kaspino spalvų juostelė. miniatiūra|Dariaus ir Girėno medalio kaspinas Dariaus ir Girėno medaliu apdovanojama šio medalio komisijos teikimu. Komisiją sudaro ordinų kancleris, susisiekimo ministras, krašto apsaugos ministras ir 2 nariai, kuriuos paskiria ordinų kancleris. Netekti Dariaus ir Girėno medalio galima tik teismo sprendimu. Asmenis, ypač nusipelniusius Lietuvos karo aviacijai, Dariaus ir Girėno medaliu apdovanoja krašto apsaugos ministras, o asmenis, ypač nusipelniusius Lietuvos civilinei aviacijai – susisiekimo ministras. Antrą kartą Dariaus ir Girėno medaliu neapdovanojama. Apdovanojimui Dariaus ir Girėno medaliu neteikiami asmenys, teisti už tyčinius nusikaltimus.
Apdovanotam Dariaus ir Girėno medaliu asmeniui įteikiamas medalis, jo pakaitas ir krašto apsaugos ar susisiekimo ministro pasirašytas ir antspaudu patvirtintas medalio liudijimas.
Medalininkai
Pirmaisiais medaliais apdovanoti Lietuvos karo ir civilinės aviacijos veteranai. Vienas pirmųjų Dariaus ir Girėno medaliu pagerbtas visame pasaulyje žinomas akrobatinio pilotažo meistras Jurgis Kairys. Paprastai kasmet Dariaus ir Girėno medaliu apdovanojami 2-3 asmenys.
1012 m.
1012 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Juodmarškinių divizijos struktūra
Juodmarškinių divizijos struktūra – Italijos karalystės juodmarškinių divizijų sandara einant laikui keitėsi.
Juodmarškinių divizijos struktūra 1935 m. spalio 3 d.
Juodmarškinių šaulių batalionai turėjo po 3 šaulių kuopas, bet neturėjo kulkosvaidžių kuopos. Šaulių kuopas sudarė 3 būriai (kiekviename po tris skyrius, kuriuose būdavo po 1 lengvąjį kulkosvaidį).
Legionuose būdavo po 1 vidut. kulkosvaidžių kuopą, kurią sudarydavo 4 būriai (kiekviename po tris kulkosvaidžius). Kuopa turėjo dar atsarginius kulkosvaidžius/
Juodmarškinių atsarginiai batalionai struktūra panašūs į šaulių batalionus, bet jų būriai buvo didesni (60 karių) ir turėdavo tik po 1 lengvąjį kulkosvaidį.
1013 m.
1013 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gargždupis
Gargždupis (arba Gargždupiai) – kaimas Kretingos rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 7 km į pietryčius nuo Darbėnų, prie Vaineikių–Šukės kelio, Vaineikupio dešiniajame krante. Per kaimą teka Gargždupis, šiaurės vakarinėje dalyje įtekantis į šiauriniu pakraščiu atitekantį Vaineikupį (Akmenos kairysis intakas). Už Vaineikupio plyti Vaineikių, vakaruose – Kašučių, pietuose – Šukės žemės. Vakarų pusėje prasideda Vaineikių miškas.
Istorija
XVI a. įkurtas bajorkaimis, pavadintas pro jį tekančio Gargždupio vardu. 1846 m. buvo 8 dūmai. XX a. 9 dešimtmetyje nugriauta paskutinė sodyba.
Juros periodo parkas III
Juros periodo parkas III – 2001 m. JAV mokslinės fantastikos filmas. Tai filmo „Dingęs pasaulis: Juros periodo parkas“ tęsinys. Tačiau priešingai nei pirmuosius du filmus, šį režisavo ne Steven Spielberg, o Joe Johnston. Be to, remtasi ne Michael Crichton, o Alexander Payne scenarijumi.
Siužetas
Filmas pradedamas epizodu, kaip vaikas ir suaugęs žmogus skraido skraidykle, pririšta prie jachtos. Tačiau jachtos įgula netikėtai dingsta praplaukusi pro rūko debesį, o skrendantieji nubloškiami gilyn į Sornos salą, kurioje gyvena dinozaurai (apie šią salą buvo filmas „Dingęs pasaulis“). Toliau veiksmas perkeliamas į JAV ir rodomi profesoriai Alan Grant ir Ellie Sattler (žinomi iš pirmo filmo). Jie toliau tęsia paleontologų karjerą. Alan dirba su entuziastingu studentu Billy. Į juos netikėtai kreipiasi Paul ir Amanda Kirby, prisistatantys turtingais verslininkais ir siūlantys didelius pinigus už kelionę į Sornos salą, kurioje Grantas būtų gidu.
Grantas su Biliu, Kirbiai ir dar keli asmenys skrenda į Sorną. Nepaisant paleontologo grasinimų, jie nusileidžia saloje, kur netrukus užpuolami milžiniško spinozauro. Nors žmonės spėja grįžti į lėktuvą ir pakilti, tačiau netrukus trenkiasi į žemę. Tuomet spinozauras pribaigia lakūnus. Žmonės pasprunka nuo šio dinozauro ir vėliau pasirodžiusio tiranozauro. Tik tuomet Grantas sužino, kad Kirbiai surengė kelionę ne pramogai, o rasti dingusiam sūnui Erikui, ir kad jų prižadėti pinigai buvo melas. Paleontologai nusprendžia grįžti prie kranto, o tėvai tikisi surasti sūnų. Pasiklydėliai bando prisikviesti pagalbą apleistame InGen centre (kaip ir ankstesniame filme), tačiau užpuolami veloceraptorių ir grįžta atgal į džiungles. Ten užpultą Grantą netikėtai išvaduoja Kirbių sūnus Erikas, kuris išgyveno čia kelias savaites, slėpdamasis apleistame sunkvežimyje. Žmonės randa vienas kitą, tačiau juos vėl užpuola spinozauras. Toliau apleistais įrengimais jie keliauja stačiu skardžiu kranto link, tačiau patenka į skraidančių driežų – pteranodonų lizdą. Po kovos su jais dingsta Bilis, likę gyvi apleistu laivu bando pasiekti jūrą. Pakeliui spinozauro mėšle atranda Polo telefoną, kuriuo paskambina Ellie ir prašo pagalbos. Galiausiai netoli kranto žmones vėl užpuola veloceraptoriai, tačiau Grantas jų atsikrato atiduodamas Bilio seniau pavogtus jų kiaušinius. Pasiekę krantą, jie randa gausias pajėgas, atvykusias jų gelbėti. Gelbėtojai, taip pat rado ir sužalotą Bilį.
Kritika
Juros periodo parkas III nesulaukė tokio pasisekimo, kaip pirmi du filmai. Filmas sulaukė nemažai kritikos už primityvų scenarijų, necharakteringą veikėjų elgesį bei už tiranozauro išstūmimą iš pagrindinio antagonisto rolės.
V Kauno fortas
V Kauno fortas – Kauno tvirtovės dalis pietvakarinėje miesto dalyje, Zuikinėje, greta Kauno marių, Sėmenos upelio viršutinėje terasoje. Šiaurinėje pusėje fortą juosia Vaišvydavos gatvė, pietrytinėje – Alksnių gatvė. Fortas šiuo metu yra Kauno marių regioninio parko teritorijoje. Kultūros vertybių registre – nuo 2002 m., unikalus kodas –.
Forto struktūra
Šešiakampis asimetriškos formos plytų mūro fortas, orientuotas į pietus, pastatytas 1882–1889 m. ir užima 9,04 ha plotą. Turi kazematinę dalį, šonines poternas, kaponierius, kontreskarpinę sieną, glasį. Fortas dviem sparnais apjuosia natūralią rėvą. Fortas apsuptas gynybiniu grioviu. Forte buvo įrengtos kareivinės, parako sandėliai, slėptuvės.
Fortas pastatytas pagal tipinį carinės Rusijos fortų planą, sudarytą 1879 m. V fortas – viena sudėtingiausių šio tipinio plano realizacijų, nes buvo atsižvelgta į vietovės reljefo ypatybes. Integruojant objektą į sudėtingą kalvotą reljefą, forte įrengta ir sudėtinga drenažo sistema, papildomi kazematai. Fortas sujungtas su keturiems pabūklams skirta baterija, į forto vidų patekti buvo galima tiltu iš šiaurės vakarų pusės. Kareivines sudarė 9 gyvenamieji kazematai, karininkų ir forto komendanto centrinis kazematas, kairiajame flange išdėstytos maisto sandėlių, buities patalpos. Kareivinės nebuvo tipiškos savo kazematų konstrukcija ir išdėstymu: dešiniajame sparne įrengtas šaudmenų sandėlis, kurio vidinė poterna veda į žemesnio pylimo poziciją, įėjimas į kaponieriaus poterną, slėptuvė su sandėliu, kurios konstrukciją galima rasti tik šiame forte, ir mažoji prieššturminių pabūklų slėptuvė. Kairiajame sparne išsidėstę du įėjimai į puskaponierius, tokia pat slėptuvė su sandėliu, šaudmenų sandėlis ir prieššturminės patrankos slėptuvė. Forte yra du kaponieriai, du puskaponieriai ir du artileriniai kazematai užnugario kampuose. Forto griovys apjuostas kontreskarpine siena, išskyrus užnugarį, kurio kairiajame sparne, po į fortą vedančiu tiltu, pastatyta eskarpinė siena su šaudymo angomis. Forto griovyje buvo įrengtos Oščevskio-Krugliko gynybinės grotos (решетка Ощевского-Круглика), kurios neišliko iki šių dienų.
Istorija
1908 m. fortas iš dalies modernizuotas – buvo išbetonuotas tik kaponierius ir vienas šaudmenų sandėlis. Pradėtos modernizacijos tikslas buvo forto sustiprinimas papildomu betono sluoksniu ir kai kurių konstrukcinių elementų perstatymas. Pirmojo pasaulinio karo metu, Vokietijos kariuomenei sėkmingai šturmuojant Kauno tvirtovę, 1915 m. rugpjūčio 4 d. fortas buvo apleistas. Nors fortas ir dalyvavo Kauno tvirtovės gynyboje, tačiau nuo tiesioginės priešų artilerijos nenukentėjo: kai kurie kazematai sugriauti besitraukiantiems tvirtovės gynėjams susprogdinus šaudmenų likučius. Tarpukaryje forte veikė Lietuvos kariuomenės ginklų dirbtuvės.
Būklė
Forto aplinka – vertinga gamtiniu požiūriu vieta, greta Kauno marių, Sėmenos upelio. Didesnė forto teritorija tankiai apaugusi medžiais ir krūmais. Želdiniai ant pastatų, pylimų, grioviuose, niveliuoja forto specifinį reljefą. Dėl šios priežasties tvirtovės objektas aplinkoje neišsiskiria, susilieja su upelio slėnio šlaitų ir medžių bei krūmų masyvu. Dauguma forto pastatų skendi po medžių ir krūmų šydu. Net iš paukščio skrydžio sunkiai suvokiama forto konfigūracija. Teritorijos rytinėje ir vakarinėje pusėje išlikusios senų topolių eilės. Kareivinių pastato autentiškas fasadas sudarkytas įrengtų garažų su plačiomis angomis transporto mašinoms, aplinkui stūkso sovietinės kariuomenės – priešlėktuvinės gynybos pulko techninio diviziono – palikimas: betoninės plokštės, betonu grįsti keliai, platformos, įvairios paskirties pastatai, užlyginta dalis griovių.
Geoinformatika
Geoinformatika - mokslas, technologija ar gamybinė veikla, naudojanti informatikos mokslo pasiekimais ir Geo informacinėmis sistemomis.
Taikymo sritis
Geoinformatika taikoma įvairiose srityse: navigacinėse sistemose, transporto planavimo, aplinkos modeliavimo, telekomunikacijos ir kitose.
Virimas (reikšmės)
Sudėtingi terminai:
Gulbiniškių apylinkė
Gulbiniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Liudvinavo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Marijampolės rajonui. 1954 m. prijungta Valavičių apylinkė, Vidgirių apylinkė, Meškučių apylinkė, dalis Šilavoto apylinkės ir dalis Kumelionių apylinkės, o dalis Gulbiniškių apylinkės prijungta prie Liudvinavo apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Gulbiniškių apylinkė prijungta prie Meškučių apylinkės.
DLC1
thumb|DLC1 DLC1 – žmogaus organizmo baltymas, koduojamas genu dlc1. Pavadinimas kilęs iš angliško – (Deleted in Liver Cancer) eliminuotas kepenų vėžyje, nes pastebėta, kad DLC1 genas būna eliminuotas, pvz., hepatoceliuliarinėje karcinomoje. Genas yra randamas VIII-os chromosomos trumpajame petyje 8p22-p21.3. Šis regionas dažnai eliminuojamas augliuose. Šis genas yra kandidatas į auglius supresuojančius genus – kepenų vėžio, prostatos, plaučių, žarnų bei krūties augliams.
Genas
DLC1 geno promotorius regionas turi CpG salelę, su keletu CpG fragmnetų, kuries gali būti piktybėjančioje ląstelėke metilinami, užblokuojant jo raišką.
Reikšmė vėžiniams susirgimams
Minėta, kad dlc1 genas, kaip taisyklė, eliminuojams daugelių rūšių auglių. Jis veikia kaip auglį supresuojantis genas, stabdantis ląstelių augimą ir proliferaciją, kaip ir sukelia apoptozę, atsakydamas į stresinį dirgiklį. DLC1 taip pat būna įtraukiamas ir į fokalinių sulipimų formavimą, todėl jo praradimas didina metastatinį ląstelių potecialą.
Auglį supresuojančio geno aktyvumas
DLC1 raiška prarandama daugelio neoplazmų atveju, o tai sukelia RhoGTP-azės, RhoA ir Cdc42 aktyvesnę raišką. tai apsireiškia aktyvesniu kąstelės augimu ir proliferacija, pokyčiais ląstelės morfologijoje ir apoptozės inhibicija. Jei tik viena DLC1 geno kopija yra inaktyvuojama, tai nesukelia ženklesnių pokyčių, tačiau praradus antrąją kopiją pasikeičia visas ląstelės fenotipas ir ji gali piktybėti.
Pagrindinė DLC1 yra Rho-GAP aktyvumo užtikrinimas: RhoA ir Cdc42) galimybė paversti jų GTP į GDP, padarant jas neaktyviomis. Tai susiję su Ras šeima ir dalyvauja citoskeleto konstravime bei ląstelių sulipime. Rho-GTPazė Cdc42 dalyvauja ląstelės ciklo reguliavime ir kontroliuoja ląstelės dalinimą. Cdc42 suaktyvėjimas dėl RhoGAP baltymų stygiaus – dėl DLC1 prisidės prie begalinio besikartojančio ląstelės ciklo. DLC1 suteikimas jo raiškos neturėjusioms vėžio ląstelėms sumažina RhoA-GTP lygį ląstelėse, o tai suteikia ląstelei stabilią apvalią formą. Padidinta DLC1 raiška stabdo ląstelės augimą, proliferaciją, auglio ormavimą, ląstelių migraciją bei didina apoptozę.
Dalyvavimas signaliniuose keliuose
DLC1 dalyvauja fosfoinozitido ir insulino signalinėse kaskadose. DLC1 gali turėti papildomą rolę insulino veikime, nes insulinas padeda fosforilinti serino liekaną 329 pozicijoje SR regiono viduje dėl protein kinazės B (PKB) aka AKT,, tačiau iki galo šio fosforilinimo prasmė nėra aiški.
Apoptozė
DLC1 sukelia natūralų ląstelės nykimą ir mirtį bent dviem būdais: caspase-3-reguliuojama apoptozė ir Bcl-2 aktyvuota nuo mitochondrijų priklausanti apoptozė.