cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vabalai
Galva
Paprastai būna apvali. Su krūtine jungiasi arba plonu kaklu, arba prie pirmojo krūtinės segmento jungiasi visu pločiu. Antruoju atveju galva būna giliai įtraukta į krūtinę, kad žiūrint iš viršaus jos beveik nesimato (pvz., Byrrhus, Lampyris genčių atstovų). Kai kurių vabalų galvos priekinė dalis ištįsusi į straublelį (pvz., straubliukiniai). Galva susideda iš kelių dalių. Užpakalinė, paprastai susiaurėjusi dalis, vadinama kaklu (collum), toliau eina pakaušis (occiput) ir viršugalvis (vertex). Tarp akių yra kakta (frons). Nuo jos tęsiasi priekaktis (clypeus), nuo kaktos jis dažniausiai atskirtas siūle, prie priekakčio priekinio krašto priaugusi viršutinė lūpa (labrum). Už akių galvos šonuose yra smilkiniai (tempora), o žemiau akių – skruostai (genae). Galvos apačioje kaklas ribojasi su gerkle (gula), kuri prisišlieja prie apatinės lūpos. thumb|300px|right|Vabalų galvos. Iš kairės į dešinę: Prognatinė ([[Miškinis puošniažygis|Miškinio puošniažygio (Carabus nemoralis)), Ortognatinė (Liepinio blizgiavabalio (Ovalisia rutilans)), Hipognatinė (Runkelinio skydinuko (Cassida nebulosa))]]
Burnos organai
Vabalų burnos organai visada graužiamieji, pritaikyti graužti kietą maistą. Sudaryti iš 2 lūpų ir 2 porų žandų. Viršutinė lūpa (labrum) būna priaugusi prie priekakčio priekinio krašto. Tai nenariuota plokštelė dengianti vabalo burną iš viršaus ar iš priekio. Kai kurių vabalų ji neišsivysčiusi. Viršutiniai žandai – mandibulės (mandibulae) stambokos, trikampės ar pjautuvo formos kietos plokštelės, dažnai su danteliais vidinėje dalyje. Jos juda horizontalia kryptimi, retkarčiais, kai kurių straubliukų, vertikalia. Mandibulėm vabalai graužia ir smulkina maistą. Kai kurių vabalų, pvz. elniavabalių patinų, mandibulės išauga labai didelės ir atlieka jau nebe maisto smulkinimo funkciją. Po viršutiniais žandais yra pora apatinių žandų – maksilių (maxillae). Jie susideda iš daug dalių: pamato (cardo), stiebelio (stipes), poros kramtomųjų plokštelių: išorinės (lobus externus, galea) ir vidinės (lobus internus, lacinia), apatinio keturnario čiuopiklio (palpus maxillaris). Apibūdinant vabalus labai svarbūs apatiniai žandų čiuopikliai, nes jų narelių forma, dydis, plaukuotumas labai įvairūs ir padeda atskirti vabalų rūšis. Po apatiniais žandais yra apatinė lūpa (labium), kuri pridengia burną iš apačios. Jos sandara panaši į apatinių žandų, tik pamatiniai nareliai suaugę. Ji sudaryta iš pasmakrės (submentum), smakro (mentum), dviejų nariuotų lūpos čiuopiklių (palpi labiales) ir tarp jų esančių 2 porų plokštelių, kurių vidinės – liežuvėliai (glossae), išorinės – prieliežuvėliai (paraglossae). Apatinės lūpos nariuoti čiuopikliai iš 2-3 narelių, trumpesni už apatinių žandų čiuopiklius.
Jei burnos organai nukreipti į priekį, o kakta horizontalioje padėtyje, tokia galva vadinama „prognatine“ (dažniausiai gruobuonių: žygių, trumpasparnių ir kt.). Jeigu burnos organai nukreipti į apačią, o kakta yra vertikali, tokia galva vadinama „ortognatine“ (blizgiavabaliai). Jei burnos organai ir kakta nukeipti į apačią ir įstrižai atgal, tuomet galva vadinama „hipognatine“ (skydinukai).
Akys
Akys (oculi), kaip ir visų vabzdžių, facetinės, sudarytos iš daug mažų akučių (facečių). Jų skaičius įvairus: nuo 10 iki 25 000. Akys išsidėsčiusios galvos šonuose. Dažniausiai akys būna apskritos ir ovalios, kartais su gilia išpjova, ar galvos šonu perskeltos į dvi dažnai skirtingo dydžio dalis, ir tuomet jos atrodo kaip keturios akys (sukučiai, mėšlavabaliai). Kai kurių gyvenančių olose, po žeme ar parazituojančių vabalų akys gali būti ne visai išsivysčiusios arba akių gali iš viso nebūti. Paprastosios akelės (ocelli) yra smulkių, skaidrių gumburėlių pavidalo. Jas turi kai kurie trumpasparniai, kailiavabaliai ir kiti vabalai.
Antenos
thumb|200px|right|Vabzdžių antenos. Antenos (antennae) – vabalų uoslės ir lytėjimo organai. Jos auga kaktoje tarp akių ar žemiau jų. Priaugimo vieta vadinama antenine duobute. Dažniausiai antenos sudarytos iš 11 narelių, tačiau jų skaičius kai kurių šeimų ar rūšių gali būti nevienodas. Pirmasis narelis dažnai būna daug ilgesnis ir storesnis už kitus ir vadinamas stiebeliu (pedicellus). Jo viršūnėje prasideda nariuotas botagėlis (flagellum), kuris baigiasi buožele. Pagal savo forma antenos skirstomos į siūliškas, šeriškas, karoliškas, pjūkliškas, šukiškas, plokštelines, storėjančias, buožiškas ir alkūniškas (pav.). Antenų forma – svarbus sistematinis požymis.
Kojos
thumb|200px|left|Lapgraužio (Chrysomelidae) letenos paskutinis narelis. Suaugę vabalai turi 6 kojas. Priklausomai nuo gyvenamos aplinkos vabalų kojos gali būti įvairių tipų: vaikščiojamosios, rausiamosios, bėgiojamosios, šokamosios, plaukiojamosios (irkliškos). Vaikšto vabalai pakaitom iš vienos pusės pakeldami ir pastumdami į priekį pirmąją ir paskutinę koją, o iš kitos vidurinę koją.
Kojos (pedes) susideda iš 5 dalių: dubenėlio (coxa), klubo (trichanter), šlaunies (femur), blauzdos (tibia) ir letenos (tarsus). Dubenėlis – pamatinė kojos dalis, kuri telpa dubenėlio duobutėje. Priekiniai ir vidutiniai dubenėliai suaugę judamai su krūtinėlės audiniu. Užpakaliniai dubenėliai suaugę nejudamai arba juda ribotai. Klubas – trikampė, rombo, kiaušinio ar cilindro formos dali, įstrižai priaugusi prie šlaunies pamato ir judanti kartu su šlaunimi. Šlaunis – stambiausia dalis. Šokamųjų kojų šlaunys būna labai sustorėjusios. Blauzda – plona ir ilga kojos dalis. Jos viršūnėje dažniausiai yra 1 ar 2 spygliai, judamai sujungti su blauzda ir vadinami pentinais (calcaria). Letena priaugusi prie blauzdos, sudaryta iš 3-5 (kartais mažesnio skaičiaus) narelių. Vaikščiojamųjų kojų nareliai platūs, padai plaukuoti. Kiekvienos poros kojų narelių skaičius gali būti skirtingas ir žymimas formule: 5-5-4; 4-4-4 ir t. t. Paskutinis letenos narelis paprastai su vienu ar dviem nagais.
Sparnai
thumb|250px|[[Kanapėtasis sprakšis|Kanapėtojo sprakšio (Adelocera murina) pakelti antsparniai ir išskleisti sparnai.]] Vabalų priekiniai sparnai (alae), priaugę vidunugarėlėje, vadinami antsparniais (elytrae). Jie yra tokio standumo, kaip ir visa vabalo chitininė danga. Ramybės būsenoje antsparniai pridengia visą vidunugarėlę (išskyrus skydelį), panugarėlę ir pilvelį. Kartais antsparniai būna sutrumpėję (pvz., trumpasparnių) ir neuždengia dalies, ar viso pilvelio segmentų. Kai kurių, neskraidančių vabalų, antsparniai būna suaugę. Kartais antsparniai būna suaugę ir skraidančių vabalų (pvz paprastojo auksavabalio, tuomet jie sparnus iškiša pro angas antsparnių šonuose. Po antsparniais glūdi plėviški užpakaliniai sparnai. Jie daug didesni už antsparnius, tačiau sulankstomi skersai ir išilgai ir ramybės būsenoje visiškai po jais paslėpti (tačiau pasitaiko ir išimčių, pvz., didysis trumpasparnis medkirtis). Jie perregimi, su daugybe tamsių gyslelių. Jų pagalba vabalai skraido. Kai kurių vabalų, pvz., jonvabalių patelių, tiek antsparniai, tiek plėviniai sparnai atrofavęsi, todėl šie savo išvaizda labai panašūs į lervas.
Pilvelis
Standžiai priaugęs prie pakrūtinio, iš 5 – 10 segmentų. Kiekvienas segmentas iš 2 pusžiedžių: nugarinio – tergito ir apatinio – sternito. Paprastai galima įžiūrėti 5-7 sternitus (2 pirmųjų segmentų sternitai išnykę) ir 7-9 tergitus. Pilvelio 1-3 galinių sternitų išvaizda pasikeitusi; jie įtraukti į pilvelio vidų. Tergitai pridengti antsparniais, minkšti, o nepridengti – kieti kaip visas kūnas. Pilvelio paskutinio segmento tergitas, antsparniais nepridengtas, vadinamas pigidiumu, priešpaskutinio – propigidiumu. Galinis sternitas vadinamas analiniu, jo sandara priklauso nuo lyties.
Kūno danga
Vabalų kūną dengia chitininė kutikulė, kuri atlieka ir išorinio skeleto funkcijas. Įvairių vabalų rūšių ir net kūno dalių kutikulė būna nevienodo storumo ir standumo. Kutikulės paviršius gali būti lygus, veidrodiškai žvilgantis arba su duobutėmis, taškais, gumburėliais, vagutėmis, apaugęs įvairiaspalviais plaukais, šereliais, įvairios formos ir spalvos žvynais. Plaukų ir šerelių išsidėstymas (chetotaksija) yra būdingas kiekvienai rūšiai.
Vabalų spalva būna labai įvairi. Ji priklauso nuo hipodermos ir kutikulės pigmentų, mikrostruktūros ir plaukų ar žvynų spalvos. Tik išsiritę iš lėliukių vabalai (žygiai, kinivarpos ir kt.) būna gelsvos, nenatūralios spalvos. Rūšiai būdingą spalvą įgauna po 1-2 dienų.
Lytinis dimorfizmas
Jis būdingas daugeliui vabalų. Paprastai patinai kiek mažesni už pateles ir jų kūnas truputį sunkesnis. Tačiau yra ir išimčių, pavyzdžiui, elniavablių patinai daug stambesni. Dažnai patinai nuo patelių skiriasi kojų letenėlių narelių forma, apaugimu, antsparnių raštu, kai kurių kūno dalių sandara taip pat kažkiek skiriasi (pvz., kai kurių plokštėtaūsių patinų galva turi stambų ragą).
Identifikuoti vabalo rūšį kartais galima tik iš patino lytinių organų (genitalijų) chitininių dalių. Tai kopuliacijos organas (penisas), dvi parameros ir bazalinis skleritas.
Gynyba
thumb|180px|right|[[Australietiškas bombožygis (Pheropsophus verticalis)
Ištikus pavojui iššvirkščia labai lakų skystį, kuris ore garsiai sprogdamas virsta aitriu debesėliu, atbaidančiu priešus.]] Vabalai ir jų lervos naudoja keletą skirtingų strategijų, naudojamų ginantis nuo plėšrūnų ir parazitų atakų. Į šiuos būdus įtraukiamas kamufliažas, mimikrija, toksiškumas ir aktyvi gynyba. thumb|180px|left|Ūsuotis [[Plagionotus detritus savo raštais panašus į vapsvą.]] Kamufliažas – vabalų sugebėjimas savo kūno spalva ir forma prisitaikyti prie aplinkos. Tai labai dažna ir paplitusi vabalų apsaugos forma, ypač tarp tų, kurie minta mediena ar augalais, pavyzdžiui, lapgraužiai (Chrysomelidae) ar straubliukiniai (Curculionoidea). Kai kurių vabzdžių forma, įvairiaspalviškumas ar plaukuotas kūnas primena paukščių mėšlą ar kokį kitą nevalgomą daiktą.
Kitas apsisaugojimo nuo priešų būdas derinant spalvas ir formą yra mimikrija. Pavyzdžiui, dalis ūsuočių (Cerambycidae) yra itin panašūs į vapsvas, raštuotasis auksavabalis panašus į kamanę, todėl šių vabalų vengia plėšrūnai, nors patys vabalai iš esmės yra nepavojingi. Vabalai gali kombinuoti išvaizdos mimikriją ir elgesio mimikriją, pavyzdžiui, elgtis panašiai kaip vapsvos, į kurias jie yra panašūs.
Daug vabalų rūšių, tarp jų boružės (Coccinellidae), skaudvabaliai (Meloidae), žiedvabaliai (Lycidae) sučiupti gali išskleisti toksiškas ar nemalonaus skonio substancijas, kurios apnuodija ar atbaido priešininką. Dažnai tokie vabalai turi ryškių įspėjamųjų spalvų kūną, atbaidančių potencialius grobuonis. Daug nepavojingų vabalų ar kitų vabzdžių dėl tos priežaisies naudoja šių toksiškų vabalų spalvas ar formą.
Kai kurie vabalai, pvz., kamuolvabaliai (Byrrhidae) ištikus pavojui suglaudžia kojas ir apsimeta negyvais.
Dideli žygiai (Carabidae) ar ūsuočiai (Cerambycidae) gali save apginti naudodamiesi stipriais žiauturais, dygliais ar ragais. Tuo tarpu bombožygiai (Brachinus) iš savo pilvelio į priešus purškia atbaidančias chemines medžiagas.
Mityba
Vabalai yra prisitaikę misti pačiu įvairiausiu maistu, todėl jie sutinkami įvairiose pasaulio vietose. Dalis vabalų yra visaėdžiai ir minta tiek augaliniu tiek gyvūniniu maistu. Kitų vabalų mityba yra itin specializuota ir jie minta tik vienos rūšies maistu. Daug lapgraužių, ūsuočių, straubliukinių rūšių minta tik viena augalų rūšimi. Žygiai ir trumpasparniai greta kitų yra plėšrūnai bei minta kitais nariuotakojais, sliekais bei sraigėmis. Nors dauguma plėšriųjų vabzdžių minta įvairiu gyvūniniu maistu, keletas rūšių yra labiau specializuotos.
Gendančios organinės medžiagos yra daugelio vabalų pagrindinis maistas. Dalis jų yra koprofagai, pavyzdžiui, mėšlavabaliai (Geotrupidae) ir minta gyvūnų išmatomis, tuo tarpu maitvabaliai (Silphidae) minta negyvais gyvūnais. Kitos rūšys, pavyzdžiui, krypūnėliai (Histeridae), nors ir randami mėšle ar dvėselėnose iš tiesų yra grobuonys ir minta maitėdžių lervomis. Tos pačios rūšies vabalo lerva ir suaugėlis gali misti visiškai skirtingu maistu.
Dauginimasis
Vabalai porą susiranda feromonų pagalba. Kai kurios vabalų rūšys (pvz., duobkasių genties) kaunasi dėl teisės poruotis. Dažnai tiek patinai, tiek patelės (tarpusavyje). Taip pat, daug vabalų yra teritoriniai gyvūnai ir gina savo teritoriją nuo svetimų patinų. Tokių vabalų patinų bendras kūno ilgis dažnai būna didesnis, nei patelių (nedažnas reiškinys tarp vabzdžių). Pats poravimasis paprastai trumpas, nors kai kuriais atvejais gali trukti ir kelias valandas.
Daugelis vabalų dauginasi apvaisintais kiaušiniais. Toks būdas vadinamas biseksualiniu, arba gamogenetiniu. Kai kurie straubliukai dauginasi neapvaisintais kiaušiniais – partogenetiškai.
Priklausomai nuo rūšies, rūpinimasis palikuonimis skiriasi. Dalis vabalų tiesiog padeda kiaušinėlius kur nors po lapu ir palieka. Dalis savo būsimiems palikuonims po žeme sukuria visą gyvenamąją aplinką, su iš anksto paruoštomis maisto atsargomis. Kai kurie vabalai tam tikrose vietose pažeidžia lapus, kad šie susisuktų, ir tuomet viduje padeda kiaušinėlius (cigarsukiai). Taip kiaušinėliai būna kažkiek apsaugoti nuo aplinkos.
Bionomija
Vabalams būdinga pilnutinė metamorfozė (Holometabola). Vystydamiesi praeina 4 fazes: kiaušinėlio, lervos, lėliukės ir suaugėlio (kitaip imago). Kai kurioms vabalų rūšims būdingas hipermetamorfozinis (hypermetamorphosis) vystymasis. Jie pereina 7 fazes: kiaušinėlio, triungulino (pirminės lervos), antrinės lervos, netikrosios lėliukės (pseudochrysalis), tretinės lervos, tikrosios lėliukės ir suaugėlio. Antrasis vystymosi tipas yra pilnutinės modifikacija ir atsirado prisitaikant prie parazitinio gyvenimo būdo. Daugeliui vabalų būdingas biseksualinis (gamogenetinis) dauginimasis apvaisintais kiaušinėliais. Kai kurie straubliukai dauginasi partenogeneziškai (neapvaisintais kiaušinėliais). Šis dauginimosi tipas – geografinio pobūdžio. Vienoje arealo dalyje išplitusios tik partogenezinės patelės, kitose – abiejų lyčių vabalai.
Kiaušinėliai
thumb|150px|Kolorado vabalo (Leptinotarsa decemlineata) kiaušinėliai. Vabalų kiaušinėliai paprastai būna apvalūs kaip rutuliai arba ovalūs, lukštas (chorijonas) plonas, be skulptūros. Į dirvą ir augalų audinius dedami (grambuoliai, kinivarpos) kiaušinėliai yra pusiau permatomi, balti ar gelsvi. Augalų paviršiuje dedami (lapgraužiai) paprastai būna ryškesni – geltoni, žali ar pilki. Kiaušinėlio fazėje susiformuoja vabalo jauniklis – lerva. Vabalai kiaušinėlius deda ten, kur išsiritusios lervos galėtų rasti maisto. Ši fazė paprastai užtrunka 8–20 dienų.
Lervos
thumb|250px|left|[[Leptura|Lepturos (pošeimis Lepturinae) lerva.]] Iš kiaušinėlio išsiritusios lervos turi išsivysčiusią galvą su graužiamaisiais organais ir yra bekojės (straubliukų, cigarsukių, kinivarpų, kai kurių ūsuočių bei grūdinukų) arba turi 3 poras įvairaus išsivystymo krūtinės kojas (dauguma vabalų). Lervos kūnas būna minkštas, labai įvairių spalvų. Dirvoje ir augalų audiniuose besivystančios lervos būna baltos arba gelsvos, gyvenančios ant lapų – geltonos, žalios, juodos, raudonos ar dėmėtos. Daugumos žygių, sprakšių lervų kūnas būna kietas. Sukietėjusi būna priešnugarėlė ir analinis tergitas. Analinis lervos kūno segmentas dažnai turi nariuotus priedėlius – urogomfus. Kai kurių vabalų lervos apaugusios tankiais plaukeliais. Lervos būna stambesnės už suaugėlius, nes intensyviai maitinasi ir kaupia maisto medžiagas. Lervos augdamos neriasi 3–6 kartus, po kiekvieno nėrimosi tampa vis didesne. Užaugusi lerva virsta lėliuke. Lervos stadijos trukmė labai įvairi ir priklauso nuo kiekvieno vabalo biologinių savybių. Trunka nuo kelių savaičių iki 4–5 metų.
Lėliukės
Vabalų lėliukės yra laisvo tipo (pupa libera). Tai fazė, kai iš lervos formuojasi suaugęs vabalas. Jos metu vyksta sudėtingi fiziologiniai procesai. Laisvosios lėliukės yra minkštos. Plona, balta ar gelsva plėvelė dengia kojas, antenas bei sparnus. Lėliukė panaši į suaugusį vabalą. Daug lėliukių randama dirvoje, gyvų ir negyvų augalų audiniuose. Kai kurių lapgraužių, boružių lervos virsta lėliukėmis ant augalų. Šių lėliukių apvalkalas būna standus, neretai ir spalvotas. Jos kabo ant lapų ar šakučių, prisitvirtinusios užpakaliniu galu. Dalies vabalų lervos, prieš virsdamos lėliukėmis, susiruošia „guolius“, sakykime, iš medžio išgraužų ar kitų medžiagų. Kai kurie vabalai žiemoja lėliukės fazėje, o vasarą ši fazė trunka ne ilgiau kaip 2–4 savaitės.
Imago (suaugėlis)
Daugelio vabalų vystymosi ciklas nuo kiaušinėlio iki lytiškai subrendusio suaugėlio trunka vienerius metus (monovoltinis vystymasis). Tik nedaugeliui (pvz., žievėgraužiui tipografui (Ips typographus)) būdingos dvi kartos (bivoltinis vystymasis) per metus. Kai kurių vabalų vystymasis trunka 3–5 metus (pvz., paprastojo grambuolio)
Imago stadijoje vabalai daugiau nebeauga. Suaugėlių vabalų dydis priklauso nuo to, kokio dydžio buvo užaugusi lerva (išimtis – gegužvabaliai).
Evoliucija ir klasifikacija
thumb|200px|right|[[Straubliukai|Straubliuko fosilija iš Jutos valstijos (JAV)]] Ilgą laiką buvo manoma, kad vabalai, kaip jie suprantami dabar, atsirado maždaug prieš šimtą keturiasdešimt milijonų metų, Permo periode. Naujausioms atrastoms vabalų fosilijoms nustatomas dar senesnis amžius, maždaug 265–300 milijonų metų. Manoma, kad vabalai išsivystė iš pirmykščių tarakonų (Protoblattoidea). Maždaug tuo pačiu laiku paplito ir blakės, skorpionmusės ir tinklasparniai vabzdžiai. Vabalai skirstomi į keturis pobūrius:
Šios šeimos išsiskyrė Permo ir Triaso periodais. Jų filogenetinė giminystė neaiški, o populiariausia hipotezė teigia, kad labiausiai susiję įvairiaėdžiai ir gleivaėdžiai vabalai, plėšrieji vabalai yra jų gimininga grupė, o kupediniai – gimininga grupė visoms trims. Gaubtasėklių augalų atsiradimas ir evoliucija Kreidos periodu (prieš 140-70 mln. metų) turėjo didelę įtaką ir vabalų (taip pat ir kitų žiedus lankančių vabzdžių) evoliucijai. Susiformavo gausi augalais mintančių vabalų ekologinė grupė, o tada – ir vabzdžiaėdžių vabalų grupės. Kreidos periode susiformavo visos dabartinės vabalų šeimos.
Kenkėjai
thumb|200px|right|[[Kolorado vabalas|Kolorado vabalo lervos]] Nemaža dalis žemės ūkio laukuose, miškuose ar žmonių namuose gyvenančių vabalų yra kenkėjai. Tarp labiausiai paplitusių ir darančių daugiausia žalos yra šie: thumb|200px|right|[[Kinivarpos|Kinivarpų išgraužti takai po medžio žieve. ]]
Naudingi vabalai
thumb|200px|right|[[Didysis puikiažygis (Calosoma sycophanta)]] Dalis vabalų yra naudingi žmogui. Dažniausiai tai yra plėšrūs vabalai, naikinantys kenkėjus. Pavyzdžiui, kai kurios boružės (ir suaugėliai, ir lervos) minta amarais (skydamariniais, miltuotaisiais skydamariais Pseudococcidae ir kt., skirtingos boružių rūšys kažkiek skirtingai). Labai naudingi yra žygiai, besimaitinantys ne tik įvairiomis kenkėjų vabzdžių rūšimis, bet ir vikšrais. Dalies kenkėjų valgo ir kiaušinėlius (pvz., musių). Be plėšrių vabalų, naudingi yra ir mintantys piktžolėmis. Pavyzdžiui, daug Aphthona genties vabalų (lapgraužių šeima) minta karpažolėmis (Euphorbia esula), pavojinga invazine piktžole Šiaurės Amerikoje.
Hallescher FC
Halės FC – Vokietijos futbolo klubas iš Halės.
Vabalai
Naudingi vabalai
Kai kurios fermos paruošia specialius vabalų bankus – tam tikrą vietą naudingiems vabalams augti ir daugintis. Naudingi vabalai dažnai specialiai užveisiami ten, kur natūraliai ta rūšis negyveno, siekiant kovoti su kažkuriuo kenkėju ar panašiai. Pavyzdžiui, didysis puikiažygis buvo iš Europos specialiai pervežtas į Kanadą kovai su neoporiniu verpiku (Lymantria dispar).
Įvairūs koprofagai (besimaitinantys išmatomis), pvz., mėšlavabaliai organinių medžiagų reducentai. Rausdami urvus pureną dirvą, įneša mėšlą į gilesnius sluoksnius. Masinis kaprofagų paplitimas ganyklose yra vienas iš natūralių jos tręšimo komponentų.
Kailiavabaliai, paprastai – žalingi namų vabalai, kartais naudojami iškamšų gamyboje galutiniam kaulų nuvalymui. Kai kurių vabalų lervos (pvz., grambuolių) įvairiuose kraštuose naudojamos ir maistui.
Vabalai kultūroje
thumb|left|185px|[[Šventasis skarabėjus|Skarabėjaus statula Egipte]] Bene didžiausia vaidmenį žmonių kultūroje vabalai vaidino senovės Egipte. Šventasis skarabėjus (Scarabaeus sacer) ten buvo laikomas šventu, dievo Cheprio numylėtiniu. Archeologai Egipte yra atradę daug tūkstančių amuletų, statulėlių ar antspaudų su skarabėjais. Dažnai šis vabalas vaizduojamas ridenantis Saulę (panašiai, kaip realybėje jie ridena mėšlo kamuoliukus). Naujosios karalystės ir vėlesniu laikotarpiu, skarabėjų vaizduojantis amuletas dažnai būdavo dedamas mumijai virš širdies.
Didelį vaidmenį senovės kultūroje atliko ir skaudvabaliai, dėl savo hemolimfoje esančio kantaridino naudojami gaminant įvairius „meilės eleksyrus“ (afrodiziakus), ar nuodus. Afrodiziakai iš ispaninio skaudvabalio (Lytta vesicatoria) yra tebegaminami iki dabar, o pradėti daryti tikriausiai dar senovės Romoje. Tačiau laukiamų rezultatų jie neduoda ir dar gali būti labai pavojingi sveikatai.
Tyrimai ir kolekcionavimas
thumb|200px|right|Vabalų kolekcija Melburno muziejuje (Australija) Vabalus tiriantis mokslas vadinamas koleopterologija (nuo coleoptera). Egzistuoja įvairios koleopterologų profesionalų ir mėgėjų organizacijos, leidžiami žurnalai, pavyzdžiui, britų „The Coleopterist“ (nuo 1992 m.).
Vabalai yra vieni iš populiariausių vabzdžių renkamų į vabzdžių kolekcijas (už juos populiaresni tik drugiai). Kolekcijai pagauti vabalai numarinami taip, kad nebūtų pažeidžiama jų išvaizda, dažniausiai tam naudojami įvairūs chemikalai: pavyzdžiui, eteris, etilacetatas, amoniakas, kalio cianidas ir kt. Kartais marinimui naudojamos ir kitos priemonės, pvz., sušaldoma šaldiklyje. Sparnai vabalams (skirtingai, nei drugiams) paprastai nėra skleidžiami. Numarinti vabalai smeigtuku pritvirtinami specialiose dėžutėse, kartu su etikete. Etiketėje būtina nurodyti rūšies pavadinimą (jei pavyko nustatyti), taip pat labai svarbu – pagavimo datą ir vietą. Kolekcija be datos ir vietos moksliniu požiūriu yra bevertė.
Vabalų kolekcijos paskirtis gali būti įvairi: kaip mokomoji priemonė, kaip medžiaga (etalonas) apibūdinti kitiems vabzdžiams, kaip muziejų eksponatai ir t. t. Taip pat dažnai vabalų kolekcijos sudarinėjamos tiesiog pramogai. Egzistuoja visa su tuo susijusi industrija, pardavinėjama reikalinga įranga (smeigtukai, specialios dėžutės ir kt.), ar net ir patys vabalai.
Kartais vabalų kolekcionavimas padaro žalos: masiškai išgaudomos retos (ir dėl to kolekcionierių vertinamos) rūšys, pristatoma įvairių vabzdžių gaudyklių, kurios nužudo tūkstančius vabzdžių ir t. t. Kai kuriose šalyse vabzdžių kolekcionavimas reglamentuojamas ar net draudžiamas įstatymais. Pavyzdžiui, JAV uždrausta kolekcijoms gaudyti Nicrophorus americanus, didžiausią Amerikos maitvabalį, kuris yra ant išnykimo ribos.
Hira
right|150px|thumb Hira, Hiros uola  – uola Jabal an-Nūr viršūnėje, dabartinėse Hidžazo apylinkėse, Saudo Arabijoje. Labiausiai žinoma kaip vieta, kur pagal musulmonų tikėjimą, Mahometui angelas Gabrielius atskleidė Alacho paslaptį. Pagal islamą, Mahometas šioje uoloje praleido ilgą laiką medituodamas, mąstydamas bei gaudamas pranešimus iš Alacho. Nors uola nebuvo didelė, jis pasikviesdavo prisijungti ir kitus žmones, ypatingai Ramadano laikotarpiu.
Masaši Motojama
(g. 1979 m. birželio 20 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Seišaso kyšulys
thumb|250px|Kabo Branko švyturys netoli Seišaso kyšulio
Seišaso kyšulys arba Branko kyšulys (Cabo Branco, 'baltasis kyšulys') – toliausiai į rytus nutolusi Brazilijos (neskaitant salų) ir tuo pačiu viso Pietų Amerikos žemyno  bei Amerikos bendrai vieta. Yra Paraibos valstijoje, Žoan Pesoa miesto teritorijoje, 14 km nuo miesto centro, 3 km į pietus nuo Kabo Branko kvartalo.
Greta Seišaso kyšulio, virš skardžio, besileidžiančio į vandenyną, pastatytas Kabo Branko švyturys. Pakrantėse tęsiasi paplūdimiai, virš jų kyla statūs skardžiai.
Parkūras
thumb Parkūras ( 'distancija, kliūčių ruožas') – sportinio tipo veikla, kurios pagrindinis principas yra judėjimas, patekimas iš vienos vietos į kitą kiek įmanoma greičiau ir efektyviau. Viskas aplinkui traktuojama kaip kliūtys, kurias siekiama įveikti pasikliaujant vien savo galimybėmis.
Parkūras atsirado 1987 m., jo pradininkais laikomi David Belle ir Sébastien Foucan. Parkūre naudojamos gimnastikos, lengvosios atletikos, kovos menų, buildering’o ir kt. technikos, remiamasi tam tikra suvokimo filosofija. Žmonės, užsiimantys parkūru, vadinami treiseriais.
Parkūras – savo kūno judesių kontroliavimas ir jų pritaikymas įvairiuose savo gyvenimo situacijose. Pagrindiniai veiksniai, kuriuos naudoja treiseriai: jėga ir teisingas jos panaudojimas, mokėjimas greičiau už kitus atsidurti reikiamoje miesto vietoje. Parkūro šūkis – nėra ribų, yra tik kliūtys, kurias galima įveikti. Parkūras – gyvenimo filosofija ir judėjimo menas.
Parkūras nemoko naudoti kokių nors priemonių, specialios įrangos, ginklų, bet skatina naudotis savo įgūdžiais „čia ir dabar“. Medžiai, stogai, sienos – įprastos treiserių kliūtys. Labai svarbu greitai reaguoti, mokėti įvertinti aplinką ir savo galimybes.
Parkūru užsiimti padeda įvairios disciplinos – kovos menai, lengvoji atletika, gimnastika, laipiojimas ir kt.
Bindura
Bindura  – miestas šiaurės rytų Zimbabvėje, Mazovės slėnyje, 88 km į šiaurės rytus nuo Hararės; Vidurio Mašonalando administracinis centras. Praeina Hararės–Čimhandos plentas, ateina geležinkelis. Kasamas nikelis, varis, kobaltas, veikia metalurgijos gamykla. Apylinkėse auginami kukurūzai ir medvilnė.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1901 m. ir pavadinta pagal aukso kasyklą Kimberley Reefs. 1913 m. pavadinimas pakeistas į Bindurą.
Piotras Baskulis
Piotras Baskulis (1905 m. birželio 15 d. Baku – 1974 m. rugpjūčio 9 d. Voronežas) – rusų inžinierius elektrikas, technikos mokslų daktaras (1951 m.).
Biografija
1951–1961 m. Kauno politechnikos instituto prorektorius ir Elektros mašinų katedros vedėjas; nuo 1958 m. profesorius. 1961–1972 m. Voronežo politechnikos instituto prorektorius, nuo 1972 m. katedros vedėjas. Elektros mikromašinų mokslinių tyrimų Lietuvoje pradininkas.
Uodeguoniniai
Uodeguoniniai (Hippuridaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso daugiamečiai žoliniai vandens augalai su menturiškais linijiškais lapais. Žiedai maži, išsidėstę pavieniui lapų pažastyse.
Šeimoje 3 rūšys, priklausančios vienai uodeguonių (Hippuris) genčiai. Genties pavadinimas iš graikų kalbos žodžių hippos – arklys, ura – uodega; augalas vandenyje panašus į arklio uodegą. Dabar ši šeima jungiama į gyslotininių (Plantaginaceae) šeimą.
Žydrojo Nilo vilajetas
Žydrojo Nilo vilajetas  – Sudano vilajetas. Yra pietrytinėje šalies dalyje, Žydrojo Nilo regione. Administracinis centras – Damazinas.
Geografija
Teritorija turi sieną su Pietų Sudanu ir Etiopija. Daugiausia plyti drėgnosios savanos. Vilajetą kerta Žydrasis Nilas, kurio slėnyje įrengtas Merovės tvenkinys.
Administracinis suskirstymas
Vilajetas padalintas į 5 rajonus:
FK REO Vilnius
Vilniaus REO – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.
Albinas Kėleris
Albinas Kėleris (g. 1957 m. lapkričio 22 d. Panevėžyje) – Lietuvos teatro ir kino aktorius, režisierius.
FK REO Vilnius
Apie klubą
Klubas įkurtas 2005 m. kaip „Policijos“ komanda, nors tuo pat metu mieste buvo ir „Sostinės policijos“ komanda. 2008 m. ji pasivadino REO vardu ir ėmė žaisti III lygoje. 2010 m. komanda debiutavo II lygoje, ją laimėjo ir 2011 m. pateko į I lygą, kurioje pirmuoju bandymu laimėjo auksą.
Sudargai
Sudargai arba Tretjakovas (, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės kaimas.
FK REO Vilnius
Apie klubą
2011 m. pradžioje klubas trumpam pasivadino Vilniaus FK vardu, tačiau pavadinimas nebuvo originalus (anksčiau jau yra buvęs FC Vilnius klubas, dar vadintas FK Vilnius vardu, kuris kelis sezonus žaidė aukščiausiojoje lygoje). Gana greitai grąžintas REO vardas. Tačiau netrukus, pavasarį komanda norėjo vadintis „Žalgirio“ vardu, tačiau LFF uždraudė naudoti kitų komandų vardus ir atributiką:
Albinas Kėleris
Biografija
1973-1976 m. lankė Panevėžio dramos teatro vaidybos studiją, mokytojas Juozas Miltinis. Nuo 1973 m. vaidina Panevėžio dramos teatre (nuo 1995 m. Panevėžio J. Miltinio dramos teatras). 1987 m. baigė Lietuvos konservatoriją. Sukūrė daugiau kaip 70 vaidmenų, pastatė spektaklių Panevėžio Juozo Miltinio dramos teatre, teatre „Menas“, sukūrė vaidmenų kino filmuose.
FK REO Vilnius
Apie klubą
REO komandos vadovai pareiškė, kad Vilniaus „Žalgirio“ vardu naudojasi pagal sutartį su bankrutuojančio Vilniaus „Žalgirio“ administratoriumi, o VMFD „Žalgiris“ šiuo vardu naudojasi neteisėtai. 2011–2012 m. Vilniaus apygardos teismas ėmėsi nagrinėti bylos dėl neteisėto prekės ženklo panaudojimo, kur ieškovas yra bankrutuojančio Vilniaus „Žalgiris“ klubo administratorius, o atsakovas Vilniaus Miesto Futbolo Draugija „Žalgiris“. Po šio incidento komanda liko prie savo buvusio vardo – REO.
Sudargai
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas. 1903 m. liepos mėn prie kaimo prijungtas Saudargų dvaras, kuriame 1895 m. surašymo duomenimis gyveno 45 asmenys. 1946–2001 m. Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko apylinkės, 2001–2008 m. Nesterovo rajono kaimas.
FK REO Vilnius
Apie klubą
2012 m. rugpjūčio 12 d. komanda pasitraukė iš visų LFF organizuojamų varžybų, dėl „LFF draudimo registruoti naujus žaidėjus“.
Sėklagūbris
thumb|right|200px|Didžioji ugniažolė. Apatiniame dešiniame kampe parodytos sėklos su sėklagūbriais.
Sėklagūbris (, elaiosome) - nedidelis mėsingas aliejingas sėklos priedas, būdingas kai kurių rūšių augalams. Sėklagūbriai turi daug riebalų ir baltymų. Sėklagūbrių forma yra gana įvairi. Sėklagūbriai nuo sėklamakščių skiriasi dydžiu - sėklamakštės gaubia visą ar beveik visą sėklą, o sėklagūbriai - nedidelę sėklos dalį.
Sėklagūbriai yra prisitaikymas mirmekochorijai (mutualizmo rūšis), nes maistingi sėklagūbriai traukia skruzdėles, kurios sėklas su sėklagūbriais nešasi į skruzdėlynus, kur sėklagūbriais maitina savo lervas, o pačias sėklas išmeta į skruzdėlyno atliekyną. Atliekyne žemė būna patręšta skruzdėlių išmatomis ir skruzdėlių lavonėliais, tad tai gera vieta sėkloms sudygti.
Rytas Ostrauskas
Rytas Ostrauskas (g. 1953 m. rugpjūčio 21 d. Kaune) – endokrinologas, medicinos mokslų daktaras.
Biografija
1971 m. baigė Kauno I vidurinę mokyklą (dab. Kauno Aušros gimnazija). 1978 m. baigė Bukarešto Medicinos ir farmacijos institutą (dab. Bukarešto Karolio Davilos medicinos ir farmacijos universitetas), įgydamas gydytojo diplomą.
Nuo 1978 m. dirba Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Medicinos akademijos Endokrinologijos institute Cukrinio diabeto laboratorijoje. 1991 m. apgynė medicinos mokslų daktaro disertaciją. Vienas ir su bendraautoriais paskelbė per 400 mokslinių publikacijų. Nuo 2005 m. Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Endokrinologijos instituto direktoriaus pavaduotojas mokslui.
Sečinas (upė)
Sečinas  – upė Peru, Ankaše; Kasmos dešinysis intakas. Prasideda 4358 m aukštyje, Juodojoje Kordiljeroje. Teka į pietvakarius, įteka į Kasmą prie Sečino gyvenvietės. Sausuoju metų laiku išdžiūsta.
Slabadėlė
Slabadėlė – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Alovės.
Gimtinė (Ignalina)
Gimtinė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Dūkštelių.
Sodeliai (reikšmės)
Sodeliais vadinami kaimai:
BBS
BBS (sutr. iš, liet., Elektroninė skelbimų lenta) yra kompiuterinė sistema su programine įranga, leidžiančia prisiskambinti ir, naudojant terminalinę programą, atsisiųsti arba įkelti bylas, skaityti naujienas, „plepėti“ , keistis žinutėmis ir net žaisti žaidimus. Buvo labai paplitusios XX amžiaus 9-10 dešimtmečiais. Šiuo metu jas beveik išstūmė internetas ir internetiniai forumai.
BBS Lietuvoje
Papildomą „vertę“ turėjo kelias linijas palaikę BBS, leidę tiesiogiai bendrauti skirtingais kanalais prisijungusiems naudotojams.
Administravimas
BBS stočių administratoriais (IT žargonu – „SysOpai“) buvo Žygimantas Čepaitis, Jonas Marozas, Martynas Buožis, Šarūnas Končius, Dainius Valeiša, Svajūnas Laukineitis, Darius Liaugaudas, Giedrius Vegys, Jaroslavas Perepelica, Edvard Filistovic, Pranas Slušnys, Martynas Majeris, Algimantas Kantautas, Romas Pumpalavičius, Algis Kavaliauskas, Albertas Slavinskis, Mindaugas Laučius, Dainius Urbanavičius, Laurynas Butkus, Jonas Jasas, Gintaras Vedeikis, Andrius Šemeškevičius.
<P>BBS kiekis 1997-98 m. pradėjo sparčiai mažėti. 1998 m. rudenį dar gyvavo 73 Fidonet tinklo Lietuvos regiono mazgai.
BBS turėjo ir kai kurios kompanijos (pvz., „Stekas“, "Saitai"), jas naudoję savo produktų palaikymui ir ryšiui su vartotojais.
BBS pakeitimas interneto paslaugomis
BBS naudojimą sumažino sparčiai plintantis internetas. Procesą pagreitino „Telekomo“ privatizavimas (1998 m.) ir vietinių telefono skambučių apmokestinimas.
IPC centre įsikūrusi BBS, savo veikloje naudojusi Relcom tinklo naujienų grupes, vėliau tapo interneto paslaugas teikiančia įmone „Elneta“.
Vaineikupis
Vaineikupis – upelis Vakarų Lietuvoje, centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Akmenos intakas.
thumb|left|245px|Koplytstulpiai prie Vaineikupio į pietus nuo Vaineikių thumb|left|200px|Vaineikupis [[Vaineikių miškas|Vaineikių miške]]
Geografija
Ištakos yra Didžiųjų Žalimų kaimo žemių pietrytinėje dalyje, 8,3 km į pietvakarius nuo Salantų. Teka vakarų kryptimi skersai Vaineikių miško, centrine jo dalimi. Į Akmeną įteka 1,09 km į šiaurės rytus nuo Kašučių kaimo, ties riba su Vaineikiais, 48,0 km nuo jos žiočių.
Dešiniajame krante yra Vaineikių I senosios kapinės, kairiajame krante – Gargždupio senosios kapinės ir Kašučių senovės žemdirbystės vieta.
Gyvenvietės: Didieji Žalimai, Vaineikių Medsėdžiai, Vaineikiai, Gargždupis, Kašučiai.
Gimžiai
Gimžiais vadinami kaimai Šalčininkų rajone:
Micukedžima
thumb|right|225px|Micukedžima Micukedžima (見付島) – negyvenama sala, priklausanti Sudzu miestui, Išikavos prefektūroje, Japonijoje. Sala dėl savo neįprastos formos taip pat vadinama Gunkandžima (軍艦島 'šarvuotlaivio sala'). Taip pat vadinama ir Hašima sala, esanti Nagasakio prefektūroje.
Pagal tautosaką, sala buvo pavadinta „Mitsukejima“ vienuolio, mokslininko ir dailininko Kūkajaus, kuris pirmas, keliaudamas iš Sado, Nijigatos prefektūroje, atrado šią salą.
Micukedžima yra maždaug 150 m ilgio ir 50 m pločio ir iškilusi net 30 m virš jūros lygio. Sala susidarė iš diatomito. Sala dėl savo įdomios išvaizdos pritraukia daug turistų.
Šimonijikavos apskritis
2003 m. duomenimis, apskrityje gyveno 49 118 žmonių.
Palmerstonas
thumb|right|250px|Atolo vaizdas iš kosmoso Palmerstonas – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis pietinei Kuko salų grupei, apie 500 km į šiaurės vakarus nuo didžiausios salyne Rarotongos salos.
Saloje gyvena apie 50 žmonių. Jie užimti priekrantės žvejyboje, renka koprą, tropinių paukščių plunksnas, aptarnauja turistus, užsukančius su jachtomis. Vienintelė susisiekimo priemonė su išoriniu pasauliu yra krovininiai laivai, atplaukiantys po keletą kartų per metus. Yra elektra, telefono ryšys.
Geografija
Atolą sudaro visa eilė salelių smėlėtomis pakrantėmis, įeinančių į koralinį rifą. Rifas uždaru žiedu apjuosia lagūną. Be Palmerstono, didesnės salos yra North Island, Lee To Us, Leicester, Primrose, Toms, Cooks. Sausuma sudaro 2,6 km², rifo ribojamas plotas – 15 km². Lagūnos skersmuo – 11 km, jos plotas – apie 56 km². Rifo žiede yra keletas siaurų vandens takų, tinkamų nedideliems laivams patekti į lagūną. Be tropinio klimato Palmerstonui būdingos didelės audros, uraganai.
Atolo salose auga kokosinės palmės, pandanai, endeminiai medžiai. Rife gausu moliuskų, žuvų. Išgaunama gruntinio vandens, tačiau maistui naudojamas daugiausiai kritulių vanduo.
Istorija
thumb|left|250px|Atolo žemėlapis 1774 m. birželio 16 d. salą atrado kapitonas Džeimsas Kukas, tačiau jos neapžiūrėjo, nes nebuvo išsilaipinęs. Tai padarė kito plaukimo metu – 1977 m. balandžio 13 d. Salai suteikė Palmerstono vardą. Manoma, kad senovėje ji buvo vadinama Avarau (Du šimtai uostų).
1863 m. į Palmerstoną iš Manuaės atvyko Viljamas Mastersas, laivo stalius ir kubilius. Salą aneksavo, jos valdymą perėmęs iš britų vyriausybės. Su savimi jis atsivežė ir dvi savo polinezietes žmonas. Paėmęs į žmonas dar vieną, jis užaugino 23 vaikus. Jų palikuonys dabar ir yra apgyvendinę Palmerstoną. Tai vienintelė sala iš Kuko Salų, kurioje gyvenančių žmonių gimtoji kalba yra anglų kalba. Pradžioje manyta, kad V. Mastersas buvo kilęs iš Lesteršyro grafystės, tačiau dabar laikoma, kad jis atvyko iš Glosteršyro. Remiamasi tuo, kad jo ainiai dabar rašo savo pavardę Marsters pagal Glosteršyro akcento tradiciją. Tuo laiku, kai 1973 m. mirė jo jauniausia duktė Titana Tangi, jau gyveno virš tūkstančio Marstersų Rarotongoje ir Naujojoje Zelandijoje. Nors Palmerstone likę tik apie 50 giminės narių, visi Marstersų ainiai laiko šią salą protėvio žeme. 1954 m. šeima galutinai įteisino Palmerstoną kaip savo nuosavybę. Čia gyvena trys giminės šakos – visos kilę atskirai iš trijų Viljamo žmonių. Šiuo metu salą administruoja Kuko Salų vyriausybė laisvojoje asociacijoje su Naująja Zelandija.
Vengruvo apskrities herbas
thumb|right|200px|Vengruvo apskrities herbas Vengruvo apskrities herbas  – Lenkijos Vengruvo apskrities heraldinis simbolis. Skydo formos herbo viršutinėje dalyje, baltoje užsklandoje vaizduojamas dvigubas erelis su auksine karūna, kurio viena pusė raudona, o kita juoda. Apatinėje herbo dalyje raudonoje užsklandoje vaizduojamas juodasis lokys su Radvilų herbu Trąby. Viršutinė herbo dalis simbolizuoja Livo herbą, o apatinė dalis Vengruvo herbą. Viršutinė balta ir apatinė raudona herbo užsklanda simbolizuoja Lenkijos vėliavą. Herbas pradėtas naudoti 2001 m.
Dreižiai
Dreižiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Priekulės.
Etimologija
Kaimo vardas kildinamas nuo žodžio „driežas“.
Istorija
1892 m. ardomame kapinyne rasta įvairių bronzinių papuošalų ir dvi Romos sestercijos. Monetos nudilusios. Atiteko Šilutės Kraštotyros muziejui. Monetos neskelbtos.
Welcome to My Nightmare
Welcome to My Nightmare – pirmasis solinis JAV atlikėjo Alice Cooper albumas. Visi ankstesnieji albumai buvo sukurti Alice Cooper kaip grupės, o šiuo darbu jos vokalistas Vincentas Furnieras pradėjo solo karjerą.
Albumas yra koncepcinis, pasakojantis vaiko, vardu Stevenas, kelionę per savo paties košmarus. Remiantis gastrolių pasirodymais, 1976 metais nufilmuotas koncertinis filmas.
Albumo viršelis, sukurtas Drew Struzan, Rolling Stone buvo išrinktas į "Top 100 Album Covers Of All Time“.
Džiovekliniai
Džiovekliniai (Orobanchaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso bechlorofilės žolės, parazituojančios ant gaubtasėklių augalų. Šeimoje yra 25 gentys ir virš 200 rūšių.
Lietuvoje auga šių genčių augalai::
Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti šie džiovekliniai:
|thumb|left|210px|Kūpolis (Melampyrum)
Žiliškiai (reikšmės)
Žiliškiais vadinami kaimai:
Justinas Bašinskas
Justinas Bašinskas (1923 m. sausio 22 d. Trakiškiai – 2003 m. spalio 9 d. Vilnius) – lietuvių kompozitorius.
Biografija
1955 m. baigė Lietuvos konservatorijos J. Juzeliūno klasę. 1958–1969 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas.
Kūryba
Sukūrė kamerinės muzikos kūrinių, vokalinių ciklų.
Senaras (vilajetas)
Senaro vilajetas  – Sudano vilajetas. Yra pietrytinėje šalies dalyje, Žydrojo Nilo regione. Administracinis centras – Senaras.
Geografija
Teritorija turi sieną su Etiopija. Daugiausia plyti drėgnosios savanos. Vilajetą kerta Žydrasis Nilas, kurio slėnyje įrengtas Senaro tvenkinys. Įsteigtas Dindero nacionalinis parkas (prie Nilo intako Dindero).
Administracinis suskirstymas
Vilajetas padalintas į 3 rajonus:
Aviacijos bazė
Lietuvos kariuomenės Karinių oro pajėgų Aviacijos bazė – Lietuvos ginkluotųjų pajėgų karinis dalinys, esantis Karinių oro pajėgų sudėtyje.
Bazė yra dislokuota Šiauliuose, du paieškos ir gelbėjimo postai dislokuoti Kaune ir Nemirsetoje (Klaipėdos raj.).
Istorija
1992 m. birželio 12 d. pirmą kartą po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo iš Barysių aerodromo į orą pakilo lėktuvas An-2 su Vyčio Kryžiais ant sparnų. Todėl birželio 12 d. yra laikoma Pirmosios Aviacijos bazės įkūrimo diena.
Lietuvos kunigaikštystė
thumb|300px|Kernavė, Lietuvos sostinė 1000-1200 metais Lietuvos kunigaikštystė (sen. Vidurio Lietuvos lietuvių tarme *Lētuvās kunigīstē, Ducatus Lituaniae) – aukštaičių arba vad. „lietuvių genties“ (t. y. Rytų Lietuvos pilkapių kultūros nešėjų) IX-X a. ar XII a. pab. galbūt kartu su tuometiniais Vidurio Lietuvos lietuviais sukurtas valstybinis teritorinis darinys, tam tikra prasme tapatus hipotetinei „Lietuvos žemei“.
Pavadinimas
XI-XV a. šaltiniuose (vad. Brunono ciklo šaltiniuose, rusėnų metraščiuose, kryžiuočių kronikose ir kt.) Lietuvos kunigaikštystė (?) dažniausiai minima tiesiog „Lietuva“ arba „Lietuvos žemė“, o Lietuvos metraščių legendinėje dalyje (XV-XVI a.) − kaip „Užnerio žemė“; pradedant XIV a. ši kunigaikštystė kartais dar įvardijama (Petro Dusburgiečio kronikoje, Gedimino dokumentuose ir kitur) kaip „Aukštaitija“.
Arealas
Apėmė (senąją) Aukštaitiją (įskaitant gretimą dab. Baltarusijos pakraštį) be Nemuno, Neries ir Merkio tarpupio (pastarasis, kurio teritorija nuo LDK submonarcho Gedimino valdymo pradžios (?) sudarė Trakų kunigaikštystės teritorijos branduolį, Lietuvos kunigaikštystei jei ir priklausė, tai greičiausiai tik labai neilgą laiką), t. y. teritoriją, sutampančią su vad. puntininkavimo arealu (= su lietuvių k. aukštaičių tarmės rytų aukštaičių patarmės arealu).
Kokia buvo Lietuvos kunigaikštystės pradinė teritorija, tikrai nežinoma. Dauguma istorikų ją iš esmės tapatina su Nemuno, Neries ir Merkio tarpupyje hipotetiškai gyvavusios „gentinės/kiltinės Lietuvos“ teritorija; T. Baranauskas teigia, kad iš pradžių Lietuvos kunigaikštystė apėmė tik Ašmenos kraštą (t. y. (senosios) Aukštaitijos pietryčių dalį, XV-XVI a. dar vadintą „Panerio Lietuva“), o į „Užnerį“ ji esą išsiplėtusi jau po LDK susikūrimo (t. y. po XII a. pab.). Kita vertus, neatmestina ir „metraštinė“ „dar neišsiplėtusios“ Lietuvos kunigaikštystės lokalizacijos versija, anot kurios šis valstybinis darinys jo istorijos pradžioje apėmė teritoriją nuo Neries žemupio ir vidurupio (?) pietuose iki Dauguvos (ties dab. Daugpiliu?) ir „Latgalos sienos“ šiaurėje, t. y. visą vad. „Užnerį“ ir visą (?) Sėlą.
Raida
Dauguma lietuvių istorikų mano Lietuvos kunigaikštystę egzistavus tik nuo XIII a., nors kartu kai kurie iš jų (pvz., E. Gudavičius) šį valstybinį teritorinį darinį yra linkę laikyti išaugusiu iš „gentinės Lietuvos“, t. y. iš Rytų Lietuvos pilkapių kultūros nešėjų etnoso/subetnoso sociopolitinių struktūrų. Iš nedaugelio tyrinėtojų, pripažįstančių Lietuvos kunigaikštystę egzistavus ir ankstesniais šimtmečiais, ypač paminėti XVI a. kronikininkas Motiejus Strijkovskis ir šiuo metu rašantis istorikas T. Baranauskas (apie jo teikiamą Lietuvos kunigaikštystės evoliucijos koncepciją žr. ), anot kurio Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė susikūrė būtent Lietuvos kunigaikštystės pagrindu, XII a. paskutiniaisiais dešimtmečiais ir XIII a. pr. prie šios kunigaikštystės prisijungus kitų baltų genčių ankstyviesiems valstybiniams dariniams.
Viena seniausių bei svarbiausių Lietuvos kunigaikštystės suvereno rezidencijų greičiausiai buvo Kernavė, o nuo XIII a. pr. (?) ar net nuo XII a. pab. nuolatinės kunigaikštystės sostinės vaidmenį atliko Vilniaus pilių kompleksas (archeologiniai duomenys leidžia daryti prielaidą, kad XII a. pab. ar XIII a. I pusėje Vilniaus Pilies kalno pietvakarinėje papėdėje, tiksliau, joje nuo II tūkstm. pr. gyvavusioje papilio gyvenvietėje įsikūrė kunigaikščio sodyba, o kartu, matyt, apsigyveno ir kažkiek tą sodybą turėjusių aptarnauti amatininkų ).
1345 m. Lietuvos kunigaikštystė buvo padalinta tarp dviejų monarchų. Vakarinėse jos dalyse išskirta Trakų kunigaikštystė su sostine Trakuose. Rytinė dalis ir toliau buvo žinoma kaip Lietuvos kunigaikštystė, tačiau kad atskirti, ji istorikų paprastai vadinama Vilniaus kunigaikštyste. Paskutinis „Lietuvos kunigaikščiu“ (nepainioti su „Lietuvos didžiojo kunigaikščio“ titulu) titulavęsis Lietuvos kunigaikštystės suverenas buvo 1392 m. šią kunigaikštystę kartu su kt. žemėmis iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos gavęs Gardino, Volynės ir Trakų kunigaikštis Vytautas.
1397–1413 m. Lietuvos kunigaikštystė faktiškai turėjo seniūnijos statusą (plg. su panašiu Žemaičių kunigaikštystės statusu 1441–1795 m.), – 1397 m. pirmuoju ir paskutiniuoju Lietuvos kunigaikštystės seniūnu (arba „Vilniaus seniūnu“) buvo paskirtas Vytauto giminaitis bei rėmėjas Albertas Vaitiekus Manvydas (1413 m. tapo pirmuoju Vilniaus vaivada; mirė 1423 m.).
1413 m. Lietuvos kunigaikštystė buvo panaikinta, jos pagrindu sudarant Vilniaus vaivadiją (pastaroji iki 1564-1566 m. administracinių pertvarkymų apėmė daug didesnę teritoriją nei buv. Lietuvos kunigaikštystė).
Sėjamoji aviža
Sėjamoji aviža (Avena sativa) – miglinių (Poaceae) šeimos avižų (Avena) genties grūdinis augalas. Sėjamoji aviža kilusi iš Europoje augančios laukinės tuščiosios avižos (Avena fatua).
Adampolis (reikšmės)
Adampoliu vadinami kaimai:
Sėjamoji aviža
Apibūdinimas
Vienametė žolė. Stiebas plikas, lygus, tuščiaviduris. Stiebnarių nuo 6 iki 12. Stiebas išauga iki 0.6-1.5 m aukščio, jo aukštis ir storis priklauso nuo veislės ir augimo sąlygų - gerose vietose užauga ilgesni ir storesni. Stiebo viršuje yra žiedynas – išsiskėtusi šluotelė. Varputės dvižiedės, rečiau trižiedės, be akuotų, žiedai retai kada akuotuoti. Vaisius – grūdas su plėvelės pavidalo žiedažvyniais, varpelės būna po 1-3 grūdus. Pagal grūdo spalvą avižos skirstomos į baltąsias, geltonąsias ir juodąsias, yra daug pereinamųjų tipų. Lapai susisukę į pumpurus.
thumb|180px|left|Sėjamosios avižos morfologinė iliustracija thumb|180px|left|Sėjamųjų avižų [[grūdai lukštuose]] thumb|180px|right|Sėjamoji aviža thumb|180px|right|Žydinti sėjamoji aviža thumb|180px|right|Sėjamosios avižos prieš derliaus nuėmimą thumb|180px|right|Sėjamųjų avižų derliaus nuėmimas [[Norvegija|Norvegijoje, 1890 m.]] thumb|180px|right|Sėjamųjų avižų derliaus nuėmimas [[Javų kombainas|javų kombainu]]
Varietetai
Išskiriami 5 sėjamųjų avižų varietai :
Paplitimas
Auginama Rusijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje, JAV, Kanadoje, Vokietijoje, Prancūzijoje.
Avižų auginimas Lietuvoje
2000 m. avižomis Lietuvoje buvo apsėta 44,3 tūkst. ha, vidutinis derlingumas 1,87 t/ha.
Rezidentas (reikšmės)
miniatiūra|200px|right|Sovietų rezidentas [[Richard Sorge]] Rezidentas (, kilm. residentis, 'liekantis (sėdėti) vietoje') – sąvoka, turinti kelias reikšmes:
Sėjamoji aviža
Augimas
Avižos yra savidulkės. Vegetacija trunka daugiau nei 98 dienų. Aviža pradeda dygti 4-5 °C temperatūroje, pakenčia šalnas iki -4 °C. Nuo sėjos iki sunokimo praeina 100-150 dienų.
Rezidentas (reikšmės)
Panašūs:
Sėjamoji aviža
Augimas
Avižos mėgsta vėsų ir drėgną klimatą. Gerai auga, kur gegužės izoterma yra ne aukštesnė kaip 15 laipsnių, o liepos mėnesio - 21 °C. Avižoms reikia daug drėgmės. Norint pagaminti 1 kg sausos medžiagos avižos turi išgarinti 400-600 kg vandens, tuo tarpu miežiai išgarina 300-350 kg.
Auga įvairiose dirvose, tačiau sausose dirvose esant sausiems metams auga prastai, sausrą pakenčia tik keletas veislių. Mėgsta silpnai rūgščias ir neutralias dirvas, todėl gerai dera naujai išplėštuose dirvonuose ar po miško, nusausintose pelkėse, durpynuose.