cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Džuzepė Verdis
Vienas įtakingiausių XIX a. Italijos operos kūrėjų, kurio darbai dažnai peržengė įprastines žanro ribas, ir netgi įsitvirtino populiariojoje kultūroje – pvz., La donna è mobile iš „Rigoleto“ arba Libiamo ne' lieti calici iš „Traviatos“. Dažnai kūriniai pajuokti kritikų tiek šiandien, tiek anksčiau – neva jie pataikauja publikos skoniui, juose paprasta chromatinė struktūra ir gėdingas melodramatizmas. Tačiau Verdžio kūriniai dominuoja standartiniame repertuare net ir po pusantro šimto metų.
Vaikystės metai
Verdis gimė Le Ronkolėje, kaime netoli Busseto komunos, Parmos ir Piačencos kunigaikštystėje (dabar – Parmos provincijoje). Tėvas buvo smuklininkas, motina audėja. Kai Verdis buvo dar mažas, jo tėvai 1823-jų rudenį persikraustė į Busseto iš Piačencos provincijos, kur tolimesnį kompozitoriaus mokymąsi lengvino apsilankymai didelėje bibliotekoje, priklausiusioje Jėzuitų mokyklai. Mokėsi Busseto gimnazijoje ir sekmadieniais eina Le Ronkolės vargonininko padėjėjo, vėliau – vargonininko pareigas. Taip pat Busseto apskrityje Verdis 1825 metais ėmė lankyti savo pirmąsias pamokas pas Ferdinandą Provezį, kuris rūpinosi ir globojo vietinę muzikų bendruomenę. Tada Verdis ir pasirinko savo kelią: jokių seminarijų, jokių sutanų. Jis bus muzikantas, blogiausiu atveju visada galės groti vargonu bažnyčioje arba dėstyti muziką mokykloje. Čia jis pradeda rašyti pirmuosius kūrinėlius (gana elementarius), kariškus maršus pučiamųjų orkestrui, bažnytinę muziką, o 1828 metais parašo simfoniją, kuri atliekama Velykų proga. Be to, jis aranžuoja ištraukas iš operų pučiamųjų orkestrui, kuria šokių muziką. Lankosi Antonio Barezzi namuose, kur renkasi Busseto Filharmonijos draugijos nariai, čia gauna groti fortepijonu „Fricas“.
1832 metų vasarą Verdis išvyko į Milaną ir birželio 22-ąją įteikia prašymą Imperatoriškajai Lombardijos – Venecijos karalystės vyriausybei priimti jį studentu su stipendija į Imperatoriškąją Milano konservatoriją, deja, egzaminų jis neišlaikė. Muzikos Konservatorijos egzaminų komisija, paskambinus Heinricho Herco Kapričą A-dur, įvertina tik melodijos lengvumą. Be to, jaunuolis dvejais metais neatitinka stojimo į konservatoriją amžiaus ir neturi ypatingų gabumų, tad 1832 metų liepos 9 dieną komisija paskelbia nuosprendį, – nepriimti. Tada Verdis ėmė mokytis kontrapunkto privačiai, dalyvaudavo operos vakaruose Milane, kaip ir mažesniuose Vienos muzikos koncertuose. Asociacija su Milano aukštuomene įtikino jį, kad reikia siekti teatro kompozitoriaus karjeros.
Grįžęs į Busseto 1835 m., Verdis tapo miestelio muzikos globėju. Po metų pas maestro Džuzepę Alinovį išlaiko egzaminą ir gauna pažymėjimą, leidžianti kandidatuoti į muzikos mokytojo vietą. 1836 metų gegužės 5 dieną veda Margeritą Bareci (mirė 1840 birželio 18 d.), 1837 metų kovą gimsta dukra Virdžinija (mirė 1838 m.), o po metų liepos mėnesį – sūnus Ičilijus (mirė 1839-aisiais).
1838 metais sukuria 6 romansus, kurie po daugelio metų klestėte suklestės „Trubadūre“, „Rigolete“ ir „Aidoje“. Kitų metų vasario 6 dieną su žmona ir mažuoju Ičilijumi atvyksta į Milaną bandyti savo likimo, „kad taptų kompozitoriumi, kad taptų žmogumi“.
Pirmasis pripažinimas
Pirmoji opera Obertas, San Bonifačo grafas Milano La Scala salėje 1839 m. lapkričio 17 dieną pasiekė didžiulę sėkmę. Ji buvo dar atlikta keturiolika kartų, o kita sezoną pastatyta Karališkajame teatre. Po šios sėkmės, Bartolomeo Mereli, La Scala impresarijus, pasiūlė Verdžiui pasirašyti sutartį: per dvejus metus – trys operos „po keturis tūkstančius austriškų lirų, o pelnas už parduotas partitūras – pusiau“. Sutinka.
Po 1843-ųjų sekė didelis skaičius operų, o Verdis pripažino, kad šis periodas – jo katorgos metais, – nei atokvėpio, nei pertraukos, opera po operos. Per tą laiką jis parašė 1 Lombardi (1843 m.), Ernani (1844 m.) ir kt.
Kai kuriems svarbiausia ir originaliausia opera yra Makbet, parašyta 1847-ais. Pirmą kartą Verdis pasikėsino į operinį jo mylimiausio dramaturgo, Viljamo Šekspyro, kūrinio užmanymą ir sulaužė XIX a. italų operos nusistovėjusius standartus, sukurdamas operą be meilės istorijos.
Didysis menininkas
Būdamas trisdešimt aštuonerių, Verdis pradėjo romaną su Džuzepina Streponi (m. 1897), sopranu karjeros pabaigoje. Jie gyveno nesusituokę, ir daug kur juos skandalingai vertino. Pora susituokė 1859-ais. Tais metais išleidžiama pirmoji Verdžiui skirta (A. Bazėvio) monografija, išrenkamas Turino, Bolonijos ir Genujos miestų garbės piliečiu. 1861 išrenkamas Italijos parlamento tarybos nariu ir deputatu.
Kai sunkieji metai ėjo į pabaigą, Verdis sukūrė vieną savo šedevrų, Rigoletą. Jį pristatė Venecijoje 1851-ais. Pastatytas pagal Viktoro Hugo pjesę, libretas turėjo patirti esminius pertvarkymus, kad patenkintų epochos cenzūruotojus, todėl kompozitorius, netekęs kantrybės, daug kartų žadėjo viską mesti. Opera greit susilaukė pasisekimo.
Rigoleto operoje Verdis iškelia muzikinės dramos idėją, sudarytą įvairiarūšių elementų, apimančių socialinį ir kultūrinį sudėtingumą, ir pradeda maišyti komedijos ir tragedijos žanrus. Rigoletto muzikinėje tesitūroje girdimas grupinis muzikavimas, pvz., pirmojoje scenoje La donna e mobile ar itališkoje melodijoje, žymiajame kvartete Bella figlia dell’amore, kamerinėje muzikoje – duete tarp Rigoletto ir Sparafucile ir energingų bei trumpų declamato, dažnai paremtų pagrindiniais tonais C ir C#, Rigoletto ir Monteronės aukštesniajame registre.
Po to buvo pristatytos antroji ir trečioji iš trijų didžiųjų Verdžio „viduriniojo amžiaus“ operų: 1853-ais I1 Trovatore premjera Romoje, o Traviata – Venecijoje buvo nušvilpta. Pastarosios pastatymas paremtas Aleksandro Diuma filmų pjese Dama su kamelijomis.
Tarp 1855-ųjų ir 1867-ųjų Verdis rašė operas pilnas jausmų – Un ballo in mashera (1859), La forza del destino (užsakyta Sankt-Peterburgo Imperatoriškojo Teatro 1861-ais, bet atlikta 1862-ais) ir pakoreguota Macbeth versija (1865). Iš mažiau žinomų ir atliekamų – Les vêpres siciliennes (1855) ir Don Carlos (1867) – abi užsakytos Paryžiaus Operos ir iš pradžių parašytos prancūzų kalba. Šiandien šios dvi operos atliekamos daugiausia italų kalba. Dar viena mažiau žinoma opera – Simon Boccanegra (1857).
Kartais kalbama, Verdžio didžioji opera Aida buvo užsakyta Sueco kanalo atidarymo šventei 1869-ais, bet, pasak, Budeno, Verdis atsisakė pasiūlymo parašyti „odę“ naujiesiems operos rūmams, kuriuos rengėsi iškilmingai atidaryti, kaip dalį kanalo atidarymo šventės. Operos rūmų atidarymas prasidėjo Rigoletto kūriniu. Vėliau, apie 1869-70 m., organizatoriai vėl susirado Verdį, šįkart prašydami parašyti operą, bet ir vėl Verdis atsisakė. Tada organizatoriai pagrasino, kad paprašys Čarlzo Guno, bet labiausiai Verdį paveikė, kai jie pasakė, jog paprašys Richardo Vagnerio paslaugų. Tuomet Verdis parodė susidomėjimą ir pasirašė sutikimą 1870-ais. Opera Verdis sukūrė greičiau nei per penkis mėnesius, bet premjeros teko laukti beveik visus metus.
thumb|300px|Operos „Aida“ scenos liekanos prie Cheopso piramidės Faktiškai, du kompozitoriai, globoję savo gero vardo muzikos mokyklas, buvo rimtai įsižeidę ar susipykę. Jie niekada nesusitikdavo. 1871 metų rudenį Bolonijoje pastatomas Vagnerio „Lohengrinas“ ir į vieną spektaklį atvyksta ir Verdis. Jis nori atidžiai išklausyti savo varžovo kūrinį. Nors opera padaro jam didelį įspūdį, tačiau jo manymu, opera: ''„Gražu, įdomu, tik tenoras prastas“, „Veiksmas lėtas, tekstas ištęstas. Nuobodu“''.Verdis Vagnerio muziką komentuodavo ne itin palankiai („Jis nuolat renkasi, bereikalingai, nepramintą taką, stengdamasis skraidyti ten, kur racionalus žmogus vaikščiotų ir pasiektų didesnių rezultatų“), bet vienas iš jų yra gana palankus. Sužinojęs, kad Vagneris ant mirties slenksčio, jis sakė: „Liūdna! Liūdna! Liūdna! … tai vardas, kuris palieka ryškiausią ženklą mūsų meno istorijoje“. Iš Vagnerio komentarų, gerai žinomas tik vienas. Po to, kai paklausė Verdžio Requiem, didysis vokiečių muzikas, iškalbingas ir turintis daug ką pasakyti apie kitų kompozitorių darbus, teištarė: „Būtų geriau nesakyti nieko“.
Aidos premjera vyko Kaire 1871-ais gruodžio 24 dieną ir susilaukė žaibiškos sėkmės.
Prieblanda
Vėlesniais metais Verdis dirbo, perdarinėdamas savo ankstesnius kūrinius, pateikė naujas Don Carlos, La forza del destino ir Simon Boccanegra operų versijas. thumb|right|180px| „Dž. Verdžio portretas“, 1886 m., aut. [[Džovanis Boldinis]] Otelas, parašytas pagal Šekspyro pjesę, kartu su libretu, kurį parašė jaunesnis kompozitorius Mefistofelis, Arrigo Boito, buvo pristatytas Milane 1887-ais. Otelo muzika „tęstinė“, sunkai išskiriama dalimis ar atskirais numeriais, kuriuos būtų galima atlikti koncerto metu. Kai kurie jaučia, kad nors ir meistriškai orkestruota, opera stokoja melodinio žavesio, kuris būdingas Verdžio ankstesniosioms, didžiosioms operoms, o kritikai sako, kad tai geriausia Verdžio tragiška opera, kurioje netrūksta Verdžio įterpto, jo mėgiamo ekspresyvaus skambesio ir dalies jo gausaus charakteringumo. Be to, opera neturi preliudo, prie ko Verdžio gerbėjai nėra pratę.
Verdžio paskutinė opera Falstaff, kurios libretas (irgi parašytas Boito) sukurtas pagal Šekspyro „Vindzoro Šmaikštuolės“ ir Viktoro Hugo vėlesnio vertimo, susilaukė pasaulinės šlovės. Opera vertinama kaip viena komiškiausių ir atskleidžia Verdžio, kaip kontrapunktininko, talentą.
1901-ųjų sausio 21 dieną Verdį ištinka paralyžius, sausio 27 d. naktį kompozitorius miršta Milane. Auštant prie „Milano“ viešbučio vežikai pristabdo arklius ir tyliai važiuoja per paklotus šiaudus, miesto valdžios nurodymu paklotus prie įėjimo, kad triukšmas netrigdytų Didžiojo Senio, kuris, apsirengtas juodais rūbais, miega ramybėje ir miegos per amžius. Kompozitorius palaidojamas – kaip buvo nurodyta testamente – kukliai, be muzikos ir kalbų. Po mėnesio Verdžio ir žmonos palaikai perkeliami į muzikantų prieglaudos koplyčią, šiose gedulo iškilmėse dalyvauja tūkstančiai milaniečių. Diriguojant A. Toskaniniui, nuaidi choro Va, pensiero, sull’ali dorate melodija.
Dauguma jo operų, ypač parašytų po 1851-ų metų, toliau įtraukiamos į standartinius repertuarus. Ir nė vienam italų kompozitoriui, išskyrus Giacomo Puccini, nepavyko prilygti Verdžio didingumui.
Verdžio vaidmuo Italijos suvienijime
Muzikos istorikai ilgam įamžino mitą apie žymųjį Va, pensiero chorą, dainavusį trečioje Nabuko scenoje. Mitas byloja, kad kai Va, pensiero choras giedojo Milane, tada priklausiusiame didžiajai Italijos daliai, pavergtai Austrų, publika, užsidegusi nacionalistinių pažiūrų aistra dėl ištremtų vergų elegijos tėvynei, paprašė pakartoti tą dalį. Ir kai kartojimai valdininkų buvo iškart uždrausti, pasirodęs ypatingas ženklas. Tačiau dabartinis išsilavinimas neleidžia tikėti mitais. Nors publika ir reikalavo pakartoti, tai buvo skirta ne Va, pensiero, o Immenso Jehova himnui, sugiedotam hebrajų vergų, kad padėkotų Dievui už tai, kad saugo jų žmones. Dėl šitų išvadų, Verdžio, kaip muzikinio suvienijimo vadovo, pozicija smuko. Kita vertus, per perklausas, teatro darbininkai nustodavo dirbti, giedojant Va, pensiero ir plodavo įsimenamos melodijos pabaigoje.
Tačiau tai, kad Verdis – Italijos suvienijimo įkvėpėjas, irgi tėra tik mitas. Šūkis „Viva VERDI“, plačiai naudotas Italijoje sukilimo prieš austrus metu, buvo skirtas galimam suvienytos Italijos karaliui Viktorui Emanueliui II, tuo metu valdžiusiam Sardiniją. VERDI tiesiog reiškė Vittorio Emanuele Re D‘Italia.
Stilius
Daugiausia įtakos Verdžio muzikai turėję jo pirmtakai buvo Rosinis, Belinis, Džiakomas Mejerberas (Giacomo Meyerbeer), labiausiai – Gaitanas Donicetis ir Severijus Merkadante. Su galimomis Otello ir Aidos išimtimis, Verdžio muzikai įtakos neturėjo Vagneris. Nors ir gerbė Guno (Gounod), jis atsargiai privengė mokytis kažko iš prancūzo, kurį kiti Verdžio bendraamžiai laikė geriausiu gyvu kompozitoriumi. Kai kurios melodijos iš Aidos perša mintį, kad Verdis buvo itin gerai susipažinęs su rusų kompozitoriaus Michailo Glinkos darbais, kuriuos Vakarų Europoje išpopuliarino Ferencas Listas po turo Rusijos imperijoje.
Per savo karjerą Verdis retai naudojo aukštąjį C akordą tenorų arijose, turint galvoje, kad norėdamas išdainuoti šią natą prieš publiką, atlikėjas išsiblaško. Nepaisant to, jis panaudojo aukštąsias C Duprez arijai iš Jérusalem ir Tamberlikui originalioje La forza del destino versijoje.
Nors dažniausiai jo orkestruotė meistriška, Verdis besąlygiškai atsidavė savo melodiniam talentui, manydamas, kad tai optimalus muzikinės išraiškos instrumentas. Faktiškai, daugelyje iš jo pasažų, ir ypatingai arijose, harmonija asketiška, su ištisu orkestro grojimu, kartkartėmis skambančiu kaip vienas akompanuojantis instrumentas, pvz., milžiniški gitaros akordai. Kiti kritikai teigia, kad Verdis kreipė didelį dėmesį į kompozicijos techninius aspektus, taip užglaistydamas nepakankamą išsilavinimą ir rafinuotumą. Pats Verdis kartą sakė: „Iš visų kompozitorių, tiek iš dabarties, tiek iš praeities, aš esu mažiausiai mokytas“. Skubiai pridėdamas: „Aš kalbu rimtai, ir kalbėdamas turiu omeny, kad išsilavinimas nereiškia muzikos išmanymo“.
Verdis pakankamai įvertino orkestro ekspresijos jėgą, sugebėjo panaudoti ją. Dar daugiau – orkestrinė ir kontrapunktinė inovacija yra jo stiliaus braižas, pvz., styginiai, staigiai keliantys gamą Monteronės scenoje Rigolete akcentuoja dramą, arba tame pačiame Rigolete, užkulisiniam chorui dainuojant, šešios glaudžiai sugrupuotos natos labai efektyviai pavaizduoja trumpus, nelaimę nešančius įspėjimus apie artėjančią audrą. Verdžio naujovės tokios charakteringos, kad kiti kompozitoriai jų net nenaudoja. Iki šios dienos jie laikomi Verdžio triukais.
Verdis buvo vienas iš pirmųjų, kuris kantriai ieškodavo siužetų, atitinkančių jo savitus talentus. Glaudžiai dirbdamas su savais libretistas ir gerai žinodamas, kad dramatiška ekspresija yra jo jėga, Verdis buvo tikras, kad pirmasis darbas, kuriame skambėjo libretas, buvo sutvarkytas, išmetant nereikalingas detales ir pernelyg gausias dalis, paliekant tik charakterius, užpildytus aistra ir scenos prašmatnumu.
Verdžio operos
(pakartota Il trovatore versija su baleto elementais)
Kiti kūriniai
Religinė muzika Keturios giesmės (Quattro pezzi sacri):
Kamerinė muzika
Romansai ir baladės (balsui ir fortepijonui, jei nenurodyta kitaip)
Ankstyvieji kūriniai
Kanklės
thumb|300px|Įvairios aukštaičių ir žemaičių kanklės [[Lietuvos nacionalinis muziejus|Lietuvos nacionaliniame muziejuje]] thumb|250px|29 stygų koncertinės kanklės su piupitru
Kanklės – tradicinis, styginis lietuvių liaudies muzikos instrumentas, gnaibomasis chordofonas, daugiastygė citra su trapecijos formos rezonatoriumi. Drauge su latvių kuoklės, lyvių kandla, estų kanele, suomių bei karelų kantele ir rusų guslėmis įeina į Baltijos sritims būdingų ir giminingų instrumentų šeimą, bendrasis jų pavadinimas – Baltijos psalteriumas.
Konstrukcija
Tradicinių kanklių korpusas išskobtas iš lapuočių medienos, trapeciškas, su žvaigždutės pavidalo išpjova arba su apskritimu (kartais keliais) iš skylučių. Dangtis dažniausiai daromas iš eglės. Išilgai korpuso dažniausiai ištempta 5-12 stygų. Šiaurės rytų aukštaičių kanklės – luotelio, karsto, dažniausiai šešiabriaunio pavidalo, drūtgalys truputį įstrižas, aukštesnis už plonąjį galą, turi 5-7 stygas. Vakarų aukštaičių ir žemaičių kanklės plokščios, drūtgalys įstrižas, turi 9-12, kartais ir daugiau stygų. Šiaurės vakarų Žemaitijoje kanklės daromos suapvalintu arba spirale užsuktu drūtgaliu. Suvalkijoje tokių kanklių plonasis galas labai platus ir apvalus, jos turi 9-12, kartais 13 stygų. Istorijos šaltiniuose minimos ir 7-9 stygų Mažosios Lietuvos kanklės. Senoviškiausios aukštaičių ir žemaičių kanklės dažytos juodai, naujoviškesnės suvalkiečių dažytos juodais ir rudais dažais. Dabar vartojamos plieninės stygos, anksčiau – iš sausgyslių.
Dabar vartojamas modifikuotas kankles 1964 m. sukonstravo P. Kupčikas pagal P. Stepulio ir D. Mataitienės projektą, jų korpusas suklijuotas, natūralaus medžio spalvos, turi išpjovas šonuose, naudojami stygų aukščio keitikliai. Aukštosios kanklės turi 29 stygas, bosinės iki 20, kontrabosinės – 15 stygų.
Istorija
Kanklės paplitusios daugiausia Narvos kultūros areale Šiaurės ir Vakarų Lietuvoje, kur gyveno sėliai, žiemgaliai, žemaičiai ir kuršiai. Į kankles panašūs turi ir kitų šiame areale gyvenusių tautų muzikos instrumentai – latvių kuoklės, suomių kantelė, estų kanele.
Kilmė ir vartosena susijusi su pirmykščiais tikėjimais. Gamybos papročiuose yra mirusiųjų kulto reliktų – medis kertamas ir kanklės dirbamos mirus šeimos nariui. Kanklių pavidalas ir spalva primena senovines transporto ir ritualines priemones (luotą, karstą), stygų skaičius sutampa su magiškaisiais skaičiais (5, 7, 9, 12), ornamentikoje yra saulės, šviesos ir kt. kosmologinių simbolių. Kanklės galėjo būti ir totemai: šiaurės rytų aukštaičių kanklės turi ir vandens paukščio bruožų. Vakarų aukštaičių ir žemaičių kanklės būna šaltųjų vandenų žuvies pavidalo.
Manoma, kad į Užnemunę kanklės galėjo patekti XV a. pr. – XVIII a. pr. per žemaičius, atsikėlusius iš senovės kuršių žemių. Kituose regionuose kanklių nebūta. Pirmąkart kanklės minimos 1580 m. Jono Bretkūno „Biblijos“ vertimo rankraštyje.
Grojimas
thumb|250px|Kanklės liaudies muzikos ansamblyje „Rasa“ Tradicinėmis kanklėmis šiaurės rytų aukštaičiai skambino piršto nagu keturines (kartais dvejines) sutartines (melodinis kankliavimas), vakarų aukštaičiai, žemaičiai ir suvalkiečiai nagu ir brauktuku, kartais pirštais – liaudies dainas ir šokius (akordinis kankliavimas). Vakarų aukštaičiai ir žemaičiai XIX a. jas kartais vartojo šokių muzikos kapelose, suvalkiečiai sudarydavo kanklių ansamblius, kankliuodami dainuodavo.
Rekonstruotas tradicines kankles vartoja folkloro ansambliai. Skambinama pirštais ir brauktuku – plektru, kontrabosinėmis kanklėmis – dar ir specialiu plaktuku. Modifikuotąsias kankles naudoja liaudies instrumentų orkestrai, ansambliai. Roko muzikoje naudoja lietuvių folkroko grupės Atalyja, Žalvarinis.
Kanklininkai
Modifikuotosiomis kanklėmis skambina I. Balčytytė, L. Naikelienė, J. Slipkuvienė, Z. Stepulienė, R. Tamošaitienė, 1971 m. įkurtas Kanklių trio. Kanklėmis nuo 1945 m. mokoma skambinti Lietuvos muzikos akademijoje, nuo 1953 m. konservatorijose ir vaikų muzikos mokyklose. Panevėžio muzikos mokyklos kanklininkių ansamblis „Ašarėlė“ įkurtas 1994 metais, ansamblio vadovė Rima Mureikienė. Kanklininkių ansamblis „Ašarėlė“ 2007 m. nominuotas Lietuvos Karalienės Mortos diplomanto premija, o 2011 m. Lietuvos Karalienės Mortos laureato premija, bei kitais apdovanojimais.
Antony Gormley
Biografija
Entonis Gormlis gimė 1950 m. rugpjūčio 30 d. Londone. Studijavo archeologiją, antropologiją ir meno istoriją Trinity koledže Kembridže. 1971−1974 m. viešėjo Indijoje ir Šrilankoje, gilinosi į budistinę meditaciją, kas vėliau paveikė jo kūrybą. Grįžęs mokėsi Centrinėje dailės ir amatų mokykloje, Goldsmits koledže ir Sleido dailės mokykloje (visos Londone). E. Gormlis buvo paveiktas Indijos skulptūros idealų. Jo kūryboje svarbią vietą užima žmogaus egzistencijos santykio ir egzistavimo pasaulyje vaizdavimas. Skulptorius kūrė žmogiškas figūras iš švino, modeliuotas pagal savo paties kūną. 1981 m. jis sukūrė pirmąsias pilnas žmogaus figūros skulptūras. 1982 m. jis sukūrė trijų figūrų kompoziciją „Žemė, jūra ir oras II“ − šios figūros, stovinti, atsiklaupusi ir parkniubusi, buvo pastatytos jūros pakrantėje ir išreiškė budistinės dvasinės pajautos procesą. Figūros taip pat išreiškė žmogaus žemiškosios būties pajautimą ir santykį su supančia aplinka. E. Gormlis parodoms kūrė instaliacijas, kuriose žmogaus skulptūros būdavo pritvirtintos prie sienos, lubų.
1994 m. E. Gormlis buvo apdovanotas Ternerio prizu už instaliacijas, kurias sukūrė bendradarbiaudamas su įvairiomis bendruomenėmis − jas sudarė tūkstančiai rankos dydžio terakotos figūrėlių, kurioms formą parinko jas sukūręs. Šios figūrėlės instaliacijos patalpoje buvo sustatytos taip, kad visos žiūrėtų į įėjimą. 1997 m. buvo realizuotas E. Gormlio skulptūrinis projektas „Another Place“, sudarytas iš 100 geležinių žmogaus skulptūrų, kurios buvo sustatytos žiūrinčios į jūrą 3,2 km pajūrio ruože prie Krosbio. Vienu garsiausių E. Gormlio kūrinių tapo 1998 m. skulptūra „Šiaurės angelas“ prie Anglijos M1 automagistralės ties Geitshedu. 2007 m. E. Gormlio skulptūrinė kompozicija „Įvykių horizontas“ buvo realizuota Londone. Ją sudarė 31 natūralaus dydžio žmogaus figūra, kurios buvo pagamintos iš geležies ir stiklo pluošto. Šios skulptūros buvo išstatytos miesto aplinkoje, ant namų stogų. Vėliau instaliacija pademonstruota Roterdame, Niujorke (2010), San Paule, Rio de Žaneire ir Honkonge (2015). 2010−2012 m. 100 E. Gormlio žmogaus skulptūrų buvo pastatytos Austrijos Alpėse instaliacijoje „Horizonto laukas“. Jas skyrė nuo 60 m iki kelių kilometrų atstumai ir savo pobūdžiu ši instaliacija buvo artima žemės menui.
1997 m. E. Gormliui suteiktas Britų Imperijos ordino karininko laipsnis, 2003 m. jis priimtas į Britų meno akademijos narius, 2013 m. apdovanotas Praemium Imperiale prizu iš Japonijos meno asociacijos. 2014 m. E. Gormliui buvo suteiktas riterio rangas.
ISO 216
thumb|250px|ISO 216 standarto A serija. ISO 216 – tarptautinis popieriaus formatų standartas.
Sukurtas 1975 m. Ankstesnysis standartas buvo vokiškasis DIN 476. ISO 216 nuo senojo skiriasi suapvalintomis skaičių reikšmėmis.
Standartą priėmė beveik visos šalys, išskyrus Kanadą ir JAV.
Skirstoma į:
A serijos formato A0 plotas yra lygus 1 m², o kraštinių santykis 1:\sqrt{2}. B serijos kraštinių santykis toks pats, bet pradedamas skaičiuoti nuo pločio, kuris lygus 1 metrui (B0). C serija skirta A serijos lapų vokams.
== A, B, C serijų matmenys ==
Format arkusza
Absansas
Absansas ( – išnykimas, nebuvimas), piknolepsinis absansas – mažasis epilepsijos priepuolis.
Epilepsijos židinys yra retikuliniame smegenų kamieno darinyje. Dažniausiai susergama tik kūdikystėje ar vaikystėje. Priepuolio trukmė – 5–15 s (retai iki 45 s). Ligonis tarsi atitrūksta nuo aplinkos, praranda sąmonę: staiga liaujasi dirbęs darbą, kalbėjęs, nereaguoja į kitų kalbą. Kartais priepuolio metu pasitaiko traukulių, ligonis laižosi, žiovauja, čepsi. Atsigavęs tęsia pradėtą darbą, rašo, kalba. Pats ligonis priepuolio paprastai neprisimena.
Zomčinė
Zomčinė – kaimas Marijampolės savivaldybėje, už 4 km į šiaurės vakarus nuo Igliaukos. Rašytojo Anzelmo Matučio (1923–1985) gimtinė, čia įsteigtas A. Matučio gimtinės muziejus, šalia jo – medžio skulptūrų parkas, kurio tema yra pasakų herojai.
Ryšard Maciejkianiec
Ryšard Maciejkianiec (g. 1947 m. birželio 28 d. Kaniūkų kaime, Vilniaus rajone) – Vilniaus krašto politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
1975 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą, teisininkas.
1965–1969 m. dirbo mokytoju Vilniaus rajono mokyklose, tarnavo tarybinėje armijoje. 1970–1973 m. Vilniaus rajono Buivydžių apylinkės tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas. 1973–1989 m. Šalčininkų rajono tarybos vykdomojo komiteto sekretorius, iki 1990 m. Partinės kontrolės komisijos prie Lietuvos komunistų partijos Centro komiteto narys.
1990–1992 m. Aukščiausios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatas, balsuojant dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo susilaikė. 1992–1996 m. Seimo narys. 1997-2000 m. ir 2003–2007 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Palenkės Lešnos valsčius
Palenkės Lešnos valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Centras – Palenkės Lešna. Ribojasi su Palenkės Bialos, Palenkės Januvo, Hušlevo, Konstantinuvo ir Stara Kornicos valsčiais.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 97,69 km², iš kurių: Valsčius sudaro 3,55 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Abisinija, Bukovicė, Bukovice Kolonija, Droblinas, Jagodnica, Klukovščizna, Palenkės Lešna, Ludvinuvas, Marijampolis, Nosuvas, Nosuv Kolonija, Nova Bordziluvka, Osuvka, Osuvka Kolonija, Stara Bordziluvka, Vitulinas, Vitulin Kolonija, Vorgulė ir Zaberbečė.
Spekuliatoriai
Spekuliatoriai  – Romos kariuomenės žvalgų pajėgos. Pradžioje legionuose ir pretorianų daliniuose spekuliatoriai buvo tiesiog žvalgai, bet vėliau, einant laikui, jų funkcijų ratas prasiplėtė, jie tapo ir asmens sargybiniais, kurjeriais, policininkais ir kartais net budeliais.
Spekuliatoriai sudarė atskirą kariuomenės rūšį. Jie turėjo savo karininkus, pvz., Tacitas rašė apie spekuliatorių opcionus. Šaltiniuose minima šeštoji spekuliatorių kohorta. Viename įrašų kažkoks L. Veturius pavadintas ''PRAEF. TURMAE. SPECULAT.'' ('spekuliatorių turmos prefektas'?), kas galbūt rodo, kad egzistavo ir raitieji spekuliatoriai.
Romos kariuomenėje dar buvo ir eksploratoriai stebėdavo priešo dalinių judėjimą lauko sąlygomis. Eksploratoriai galbūt buvo atskira žvalgų šaka negu spekuliatoriai.
Tiek spekuliatoriams, tiek eksploratoriams galėdavo prireikti veikti dėvint civilius drabužius, todėl jie gali būti priskirti prie šnipų.
Šv. Brigita Švedė
thumb|right|Heliga Birgitta Šventoji Brigita iš Švedijos, (g. apie 1303–1373 m. gegužės 23 d.) – Romos katalikų bažnyčios šventoji (šventė: liepos 23 d.), Švedijos ir keleivių globėja.
Bri­gi­ta gi­mė 1303 m. aris­tok­ra­tų šei­mo­je, Šve­di­jos Up­lan­do re­gio­ne, Fins­to­je. Ti­kin­tie­siems ji vi­sų pir­ma ži­no­ma kaip mis­ti­kė ir Šven­čiau­sio­jo Iš­ga­ny­to­jo or­di­no įkū­rė­ja, ku­rio pir­mą­ja vy­res­ni­ą­ja ta­po jos duk­tė Kot­ry­na, vė­liau ir­gi pa­skelb­ta šven­tą­ja.
Da­lį sa­vo gy­ve­ni­mo Bri­gi­ta nu­gy­ve­no kaip pa­sau­lie­tė mo­te­ris. Bū­da­ma ke­tu­rio­li­kos, ji lai­min­gai iš­te­kė­jo už pa­mal­daus krikš­čio­nio vy­ro Ul­fo, su ku­riuo su­si­lau­kė aš­tuo­nių vai­kų. Drau­ge su vy­ru jie įkū­rė ma­žą li­go­ni­nę, ku­rio­je daž­nai lan­ky­da­vo li­go­nius. Bri­gi­ta bu­vo įpra­tu­si as­me­niš­kai pa­tar­nau­ti varg­šams, be to, ver­tin­ta už pe­da­go­gi­nius su­ge­bė­ji­mus. „Pa­skelb­da­mas ją Eu­ro­pos ben­drag­lo­bė­ja, ti­kiuo­si, kad jos ar­ti­mu­mą jaus ne tik pa­šau­ki­mą pa­švęs­ta­jam gy­ve­ni­mui ga­vę žmo­nės, bet taip pat ir pa­kvies­tie­ji įpras­ti­nei pa­sau­lie­ti­nei veik­lai pa­sau­ly­je, o ypač – kil­niam ir reik­liam krikš­čio­niš­kos šei­mos ug­dy­mui“, – taip po­pie­žius Jo­nas Pau­lius II ra­šė 1999 m. spa­lio 1 d. pa­skelb­ta­me apašta­liš­ka­ja­me laiš­ke mo­tu pro­prio „Spes aedi­fi­can­di“, ku­riuo šv. Bri­gi­ta Šve­dė, šv. Kot­ry­na Sie­nie­tė ir šv. Kry­žiaus Te­re­sė Be­ne­dik­ta bu­vo pa­skelb­tos Eu­ro­pos ben­drag­lo­bė­jo­mis.
1341 m. su­tuok­ti­nių pi­lig­ri­mys­tė į Sant­ja­go de Kom­pos­te­lą tar­si pa­ren­gė Bri­gi­tą nau­jam gy­ve­ni­mui, ku­rį ji pra­dėjo po ke­le­rių me­tų, kai mi­rus vy­rui iš­gir­do Kris­taus bal­są, pa­ti­kė­ju­sį jai nau­ją mi­si­ją. Mirus vyrui, su kuriuo turėjo 8 vaikus, įkūrė Švedijoje vienuolyną. 1349 m. Bri­gi­ta iš­vy­ko iš Šve­di­jos ir įsi­kū­rė Ro­moje. Pa­sak po­pie­žiaus, šis per­si­kė­li­mas į Ita­li­ją lem­tin­gai iš­plė­tė Bri­gi­tos sie­lą ir šir­dį ne tik ge­og­ra­fiš­kai bei kul­tū­riš­kai, bet ir dva­siškai. Trokš­da­ma pa­gar­bin­ti šven­tų­jų re­lik­vi­jas, ji lei­do­si į pi­lig­ri­mi­nes ke­lio­nes, rūpinosi Švedijos studentais ir apskritai keleiviais. Ragino popiežių iš Avinjono sugrįžti į Romą, reformuoti kunigų, vienuolių gyvenimą. Parašė švediškai 8 knygas apreiškimų, kurios išverstos į daugelį Europos kalbų.
Budrikiai
Budrikiai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Rietavo, prie. Šiaurėje ir rytuose teka Jūra, ties kaimu į ją įteka Ežerupis. Seniūnaitijos centras. Į šiaurės vakarus nuo kaimo, kairiajame Jūros krante įsikūręs visoje Žemaitijoje garsus Rietavo turgus.
Evaldas Dikmonas
Biografija
1990 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zooinžinierius. AB „Ignalinos pieninė“ direktorius, AB „Rokiškio sūris“ paruošų direktorius, komercijos direktorius, žaliavos direktorius, nuo 2008 m. bendrovės valdybos narys.
1995 m. Lietuvos valstiečių partijos narys. 1997–2000 m. ir 2000–2003 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys, Kaimo ir ekologinių reikalų komiteto pirmininkas.
Ceikinių liaudiškos muzikos kapelos „Keiziai“ dalyvis.
Vedęs: žmona Milda, sūnūs Nerijus ir Egidijus.
Kahuapanų kalbos
Kahuapanų kalbos (Cahuapan, Kawapána) – negausi indėnų kalbų grupė, kurios kalbos vartojamos šiaurės Peru, Loreto departamento pietvakariuose.
Kahuapanų kalbų ryšys su kitomis kalbomis nenustatytas, nors linkstama jas gretinti su chibarų kalbomis. Šios šeimos kalbos menkai aprašytos, nykstančios.
Kalbos
Spėjamos 2 kahuapanų kalbos:
Galbūt šioms kalboms gimininga nūnai išnykusi mainų kalba.
Žodynas
Skaitvardžių palyginimas kahuapanų kalbose (skliaustuose – skoliniai iš kečujų kalbos): ! skaičius ! čajavitų !! šivilų !! kahuapanų prokalbė aʔnaraʔ || alaʔ-saʔ || *aʔnalaʔ ka̠toʔ || katuʔ-taʔ || *katuʔ ka̠tapini || inkatuʔ || aʔnatëra̠poʔ || aleiʔteklun 'ranka' || *1 x ranka (softa)|| (sukta) || ?
Crenarchaeota
Crenarchaeota – archėjų (Archaea) domeno organizmų tipas.
Jiems priklauso labiausiai termofilinės rūšys, taip pat mėgstančios šaltį.
Voronežo lietuvių gimnazijos
miniatiūra|200px|right|Voronežo lietuvių gimnazistės 1918 m. Voronežo lietuvių gimnazijos – Pirmojo pasaulinio karo pabėgėlių lietuvių įkurtos Voroneže (Rusija) švietimo įstaigos. Jos praktiškai apėmė visas švietimo sistemos grandis, pradedant pradinėmis mokyklomis ir baigiant liaudies universitetu. Daugiausia jų įsteigta 1916–1917 m., kai buvo sutvarkytas šalpos darbas, karo sąlygomis sunkiai iš valdžios gauti leidimai mokykloms atidaryti. Šis miestas tapo lietuvių švietimo židiniu Rusijoje: buvo steigiamos gimnazijos, įvairūs mokytojų kursai, leidžiami vadovėliai.
Padedant Lietuvių draugijai nukentėjusiems dėl karo šelpti, 1915 m. rudenį Martyno Yčo iniciatyva Voroneže atidarytos dvi mokymo įstaigos – M. Yčo berniukų gimnazija ir M. Yčo mergaičių gimnazija. Dėstomoji kalba išliko rusų, bet kaip atskiras dėstomasis dalykas buvo įvesta lietuvių kalba. Draugija, be to, suorganizavo pedagoginius buhalterijos kursus, lietuvių mokytojų institutą, rėmė iš Lietuvos atkeltus „Saulės“ mokytojų kursus, išlaikė bendrojo lavinimo kursus. Buvo įsteigta 10 bendrabučių, kuriuose gyveno apie 900 moksleivių ir jų šeimų narių. Kiekvienas moksleivis gavo visą išlaikymą, mokslas buvo apmokamas toje mokykloje, kurią jis lankė.
Istorija
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, dalis Lietuvos pradinių, vidurinių ir specialiųjų mokyklų moksleivių ir mokytojų pasitraukė į didžiuosius Rusijos miestus. Daugiausiai Lietuvos pabėgėlių apsistojo Voroneže, toli nuo karo fronto linijos. Kadangi šiame mieste buvo daug mokyklų ir mokslo įstaigų, čia rastos tinkamos patalpos mokykloms ir moksleivių bendrabučiams. Be to, padėjo vietos gubernatorius, kilęs iš Kauno gubernijos.
Iki karo Voroneže gyveno nedaug lietuvių šeimų – darbininkų ir politinių tremtinių, kurių vaikai lankė rusiškas mokyklas. Vietiniai miesto gyventojai ne itin palankiai sutiko lietuvių mokyklų įsteigimą, nes jos sudarė konkurenciją kitoms Voroneže veikusioms mokykloms. Pvz., atidarius M. Yčo mergaičių gimnaziją, iš von Engel gimnazijos visos lietuvaitės perėjo į lietuvių mokyklą.
Veikė keletas slaptų lietuvių moksleivių organizacijų, atstovavusių skirtingoms ideologinėms srovėms: ateitininkai, aušrininkai, marksistai. Nuo 1917 m. vasaros moksleivių organizacijos pradėjo veikti legaliai, leido savo spaudą: „Ateities spinduliai“, „Aušrinė“, „Atžala“ ir kt.
1918 m. vasarą iš Voronežo ir kitų Rusijos vietų lietuviai mokiniai sugrįžo į Lietuvą. Voroneže dirbę lietuviai pedagogai nuveikė didžiulį darbą, kuris vėliau buvo pritaikytas nepriklausomos Lietuvos mokykloje.
Lietuvių švietimo įstaigos Voroneže 1915–1918 metais:
Kurortnojė (Budlaukiai)
Kurortnojė (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2005 m. Kamenskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. Nuo 1947 m.Černiachovsko rajono kaimas.
Ernestas Magnusas Denhofas
Ernestas Magnusas Denhofas (1581–1642) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Pernu kaštelionas (1635–1640 m.), Pernu vaivada (1640–1642 m.), Dorpato ir Telšių seniūnas.
Biografija
Vokiečių-Baltijos bajorų Denhofų giminės, kilusios iš Lifliandijos, atstovas, herbo „Vepris“ savininkas. Vyresnysis Dorparo vaivados Gerardo Denhofo (m. 1598?) ir Margaritos fon Zveifeln (m. 1622) sūnus. Jaunesnieji broliai – pulkininkas Germanas Denhofas (m. 1620), Pamario vaivada Gerardas Denhofas (apie 1590–1648), Dorpato ir Seradzo vaivada Kasparas Denhofas (1588–1645).
1635 metais Ernestas Magnusas Denhofas buvo paskirtas Pernu kaštelionu, o 1640 metais gavo Pernu vaivados pareigybę. ATR karų su Osmanų imperija ir Švedija dalyvis. Nuo 1625 metų dalyvavo Karūnos komisijoje, įkurtoje dėl taikos sutarties sudarymo tarp ATR ir Švedijos. Dalyvavo sudarant Altmaro (1629 m.) ir Štumsdorfo (1635 m.) paliaubas.
1633 metais Ernestas Magnusas Denhofas gavo iš vokiečių imperatoriaus Ferdinando II Habsburgo Šventosios Romos imperijos grafo titulą. Jam priklausė Valduvos pilis Rytų Prūsijoje.
Šeima
thumb|left|150px|Ernesto Magnuso Denhofo žmona Katerina fon Dona Buvo vedęs baronesą Kateriną fon Doną (1606–1659), nuo santuokos turėjo trys sūnus ir vieną dukterį:
Durklažuvė
Durklažuvė, arba kardžuvė (Xiphias gladius) – ešeržuvių (Perciformes) būrio, durklažuvinių (Xiphiidae) šeimos rūšis.
thumb|left|200px|Sugauta durklažuvė
Tai labai stambios plėšrios pelaginės žuvys. Įprastai jos 3 m ilgio, o maksimaliai 4,55 m ilgio ir iki 650 kg svorio. Viršutinis žandas virtęs ilgu kietu durklu.
Atvirų vandenų žuvis, nors kartais pasitaiko netoli pakrančių. Gyvena šiltesnėse jūrose, kartais pasitaiko Baltijos jūroje, įskaitant Lietuvos teritoriniuose vandenyse. Įprastai laikosi netoli vandens paviršiaus arba iki 550-650 m gylyje. Giliausiai yra aptiktos 2234 m gylyje. Migruoja didelius atstumus ieškoti šiltesnių vandenų veisimosi laikotarpiui, o į vėsesnius regionus ieškoti pakankamai maisto.
Evangelistas Morkus
thumb|Evangelistas Morkus
Morkus (, 🇬🇷) – vienas iš Šventojo Rašto autorių, parašęs vieną iš keturių evangelijų – evangeliją pagal Morkų. Gimė Jeruzalėje, pagal kilmę judėjas. Tačiau dar būdamas jaunas prisijungė prie krikščionių bendruomenės, kadangi jo motina Marija buvo karšta Kristaus pasekėja, o po Kristaus pakilimo į dangų, jos namai buvo dažna krikščionių surinkimų vieta.
Evangelistas gimė su bibio vardu, tačiau vėliau buvo pramintas Jonu-Morkumi, o vėliau išliko tik Morkaus vardas.
Morkus kartu su Barnabu lydėjo apaštalą Paulių jo pirmojoje misionieriškoje kelionėje. Vėliau Morkus tapo apaštalo Petro palydovu ir sekretoriumi. Manoma, kad būtent iš jo pasakojimų Morkus parašė savo evangeliją. Kaip liudijo apaštalas Jonas, Morkus surašė gana tiksliai daugelį Jėzaus darbų, nors ir ne ta seka, kaip jie buvo įvykę.
Po apaštalų Petro ir Pauliaus mirties, Morkus skelbė Evangeliją Egipte ir įkūrė ten Aleksandrijos bendruomenę (dab. Aleksandrijos graikų ortodoksų bažnyčia). Jis buvo pirmasis jos vyskupas.
68-ais metais Morkus mirė kankinio mirtimi.
Meno kūriniuose Morkaus atributas – liūtas.
Nacionaliniai Raudonosios Armijos junginiai
150px|thumb|88-osios atskirosios brigados [[batalionas|bataliono vadas majoras Kim Ir Senas.]]
Nacionaliniai Raudonosios Armijos junginiai – Raudonosios Armijos junginiai (korpusai, divizijos, brigados), suformuoti Antrojo pasaulinio karo metais pagal nacionalinį principą. Tokiuose junginiuose kareiviai ir karininkai būdavo parenkami pagal tautybę ar bent gyvenamąją vietą. Daug tų tautybių kareivių ir karininkų tarnavo ir nenacionaliniuose daliniuose.
1938 m. kovo 7 d. VKP(b) CK ir TSRS LKT nutarimu „Apie nacionalinius Raudonosios Armijos dalinius ir junginius“ (О национальных частях и формированиях РККА) buvo įvestas nenacionalinis karinės tarnybos organizavimo principas, taikytas bet kurių tautybių TSRS piliečiams.
Sunki karo su Vokietija pradžia privertė TSRS vyriausybę ieškoti būdų padidinti kariuomenės kovingumą. 1941 m. rugpjūčio mėn., remiantis Valstybinio Gynybos komiteto nutarimu Nr. 383, vėl imta formuoti nacionalinius dalinius. Pirmu tokiu junginiu tapo 201-oji Latvių šaulių divizija, kurios 90 % sudarė Latvijos TSR gyventojai (daugiau kaip pusė – latviai).
Antrojo pasaulinio karo metais nacionaliniai junginiai buvo suformuoti 11-oje sąjunginių respublikų. Iš viso jų buvo 66: 26 šaulių ir kalnų šaulių divizijos, 22 kavalerijos divizijos, 18 šaulių brigadų. Iš jų 37 junginiai dalyvavo karo veiksmuose.
Daugelis karinių dalinių karo metais kaitė savo numerius ir pavadinimus, o kai kurie nacionaliniai daliniai prarado savo nacionališkumą.
Lampasai
thumb|Kaizeris [[Pranas Juozapas I su auksiniais lampasais]] Lampasai  – dekoratyvinis audinys, siauros, plačios arba dvigubos kitokio audinio, kartais metalizuotos juostos, prisiūtos išilgai kelnių šonų. Viena iš antsiuvų rūšių. thumb|left|250px|[[Prūsija|Prūsijos generolų uniformos buvo puošiamos dvigubais lampasais]] Nuo XVIII a. vidurio lampasai pradėti naudoti karinėms uniformoms Prancūzijoje. Skirtingų karinių dalinių uniformos bei jų lampasai skyrėsi spalva, pločiu, prisiuvimo būdu. 1815 m. jie, kaip generolų uniformos dalis buvo įvesti Prūsijos kariuomenėje. Nuo 1832 m. generolų lampasai buvo raudoni, dvigubi, Generalinio štabo karininkų – purpuriniai. 1896 m. lampasais pradėtos puošti ir žemesnių laipsnių karininkų uniformos.
Ir šiuolaikinėse įvairių šalių kariuomenėse, taip pat ir Lietuvos kariuomenėje lampasai dažniausiai yra aukštųjų karininkų, generolų ir maršalų skiriamasis ženklas. Tačiau pastaruoju metu kasdieninėje uniformoje, o ypač lauko uniformoje jų atsisakoma, jie lieka tik paradinėse uniformose.
XIX a. paplitus frakams ir smokingams ant kelnių pradėti siūti tos pačios spalvos, tik blizgaus audinio lampasai. Lampasai taip pat yra kai kurių Lotynų Amerikos tautų vyrų tautinių drabužių dalis.
<br style="clear:both;" />
Miguičionys
Miguičionys – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Pavarėnio, Dusmenų miškuose, raistų apsusptyje, prie keliuko Sarapiniškės–Diržamenys. Šalia – Diržamenių telmologinis draustinis.
Istorija
XIX a. antroje pusėje Miguičionys pateko į Trakų apskrities Onuškio valsčių, buvo seniūnijos centras.
1945 m. vasario 7 d. prie kaimo įvyko Miguičionių kautynės tarp NKVD šaulių padalinio ir Dzūkijos partizanų būrio.
Džamu
Džamu  – miestas šiaurės vakarų Indijoje, Kašmyre, prie Tavio upės, Šivaliko aukštumose; Džamu ir Kašmyro valstijos žiemos sostinė. Yra oro uostas, geležinkelio stotis, plentas į Šrinagarą. Maisto, tekstilės pramonė. Amatai. Vystomas turizmas. Džamu gausu šventyklų: hinduistų (Raghunatho, Pyro Kho urvo, Ranbirešvaro ir kt.), musulmonų, sikhų. Taip pat yra XVIII a. Bahu fortas, įvairūs rūmai.
Džamu, priešingai nei Šrinagare, absoliuti dauguma gyventojų yra hinduistai (84 %), o musulmonai sudaro tik 11 % gyventojų. Pagrindinė mieste vartojama kalba – dogri.
Istorija
Džamu miestas iškilo XIX a., kuomet tapo Kašmyro ir Džamu kunigaikštystės sostine.
Reinis Bertulis
Reinis Bertulis (, 1937 m. gegužės 10 d. Pipiriai, Akmenės valsčius – 1994 m. vasario 19 d. Ryga) – latvių kalbininkas.
Biografija
Mokėsi Kivylių pradinė mokykloje, baigė Aucės vidurinę mokyklą. 1961 m. baigė Latvijos universitetą. 1975 m. baigė Vilniaus universiteto aspirantūrą, filologijos daktaras.
1964–1992 m. Latvijos universiteto dėstytojas, dėstė ir lietuvių kalbą, 1979–1992 m. Filologijos fakulteto dekanas; nuo 1982 m. docentas. 1992–1994 m. dėstė Greifsvaldo universitete. Pirmasis 1988 m. atkurtos Latvių ir lietuvių brolijos vadovas.
Tyrė latvių ir lietuvių leksikos semantinius santykius. Išvertė lietuvių rašytojų kūrinių.
Nykštukiniai banginiai
Nykštukiniai banginiai (Neobalaenidae). Užauga iki 6 m ilgio. Paplitęs Antarktyje, dažnesnis prie Australijos ir Naujosios Zelandijos.
Aprašymas
Nykštukiniai banginiai yra retai sutinkami ir dėl to mažai studijuoti. Yra žinoma, jog tai mažiausi bedančiai banginiai. Jaunikliai būna nuo 1,6 m iki 2,2 m ilgio. Gimimo metu buvo užfiksuotas atvejis, kai vaisius buvo 2 m ilgio, o motina – 6 m. Kai jie yra atpratinami nuo motinos – siekia 3,5 m. Manoma, jog lytiškai subrendę individai būna 5 m ilgio, o fiziškai – 6 m. Ilgiausias patinas (siekė 6,1 m) buvo užfiksuotas prie Tasmanijos krantų, o ilgiausia patelė – 6,45 m.
Paplitimas
Nykštukiniai banginiai gyvena vidutiniškai šaltose jūrose pietų pusrutulyje. Kadangi šis banginis yra retas, tai nėra galutinai aiški jo paplitimo zona. Jis buvo pastebėtas jūrose šalia Tasmanijos, Naujosios Zelandijos, Pietų Afrikos Respublikos ir Folklandų salų.
Slikių GS
Slikių geležeinkelio stotis – buvusi gyvenvietė Kėdainių rajono savivaldybėje. Čia yra Lukšių geležinkelio stotis prie Vilniaus–Šiaulių geležinkelio, kelio pervaža. Stovi telekomunikacijų bokštas. Tuoj į šiaurę už kaimo plyti Raisto miškas.
Istorija
thumb|left|[[Lukšių geležinkelio stotis]] thumb|left|Lukšių apylinkės
2020 m. spalio 14 d. gyvenvietė panaikinta prijungiant prie Slikių kaimo.
1933 m. Nobelio premijos laureatai
1933 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Panaudos atvejų diagrama
thumb|Panaudos atvejų diagramos pavyzdys Panaudos atvejų diagrama (Užduočių diagrama) – UML diagrama, aprašanti ką projektuojama sistema gali atlikti, kartu aprašydama ir išorinius sistemos veikėjus (aktorius). Didelėms sistemoms ši diagrama skirstoma į posistemes. Pagrindinis šios diagramos elementas – panaudos atvejis, aprašantis aibę panašių sąveikos scenarijų. Kiekvienas panaudos atvejis paprastai turi vieną pagrindinį ir keletą šalutinių scenarijų, kurie aprašomi dinaminėmis UML diagramomis (sekų, bendradarbiavimo, veiklos).
Panaudojimo atvejų diagramą ir metodą sugalvojo švedas Ivar Jacobson, šiuo metu Microsoft kuriantis naują metodiką Visual Studio Team System.
USE Case metamodelis
UML (Unifield Modeling Language, Vieninga modeliavimo kalba) – modeliavimo ir specifikacijų kūrimo kalba, skirta specifikuoti, atvaizduoti ir konstruoti objektiškai orientuotų programų dokumentus.
Aleksandras Barauskas
Aleksandras (Aleksas) Barauskas (1899 m. liepos 15 d. Butrimoniuose, Krekenavos valsčius – 1940 m. birželio 15 d. Ūtoje, Varėnos valsčius) – Lietuvos pasienio policininkas.
Panaudos atvejų diagrama
USE Case metamodelis
Sistemos funkcionalumas yra padalinamas į operacijas („panaudos atvejus“), kurios yra svarbios vartotojams („aktoriams“). Aprašo sistemos įvykių seką ir sistemos atsaką į sistemos aktorių veiksmus. Rodo reikalavimus, o ne realizavimo detales. Jo tikslas pavaizduoti grafiškai bendrą funkcionalumo supratimą aprūpinant sistemą aktorių išraiška, jos tikslas – pavaizduoti kaip veikla – ir jų priklausomybe tarp veiklų. Kol SysML tokia pat žymėjimas kaip panaudos atvejų UML, sistemos inžinieriai modeliuoja sistemoje ar sistemų sistemų lygiuose.
Žalgirio miško pažintinis takas
thumb|260px|right|Žalgirių pažintinio tako tiltelis Žalgirio miško pažintinis takas – pažintinis takas, įrengtas Žalgirių kaimo draustinyje. Pažintinio tako ilgis yra 1860 m. Draustinio tikslas yra išsaugoti ir eksponuoti paskutinį dar išlikusį buvusios didžiausios pelkininkų kolonijos kaimą bei žemėnaudos ypatumus, vykdant rekreacinę pažintinę veiklą ir išlaikant paveldėtą apgyvendintą struktūrą ir bendrą kaimo vaizdą.
Panaudos atvejų diagrama
UML panaudos atvejų diagrama
Raštu aprašyti sistemos funkcionalumą laikantis verslo taisyklių ar poreikių. Šis aprašymas sutelkia vertingą sistemos vertę išorinėms esybėms, tokiems kaip žmonių vartotojams ar kitoms sistemoms.
Aleksandras Barauskas
Biografija
Gimė neturtingų ūkininkų šeimoje. Tėvai turėjo 4 ha žemės. Šeimoje buvo dar 5 vaikai – 2 broliai ir 3 seserys. Tėvas mirė, kai Aleksandrui buvo 7 metai.
Panaudos atvejų diagrama
UML panaudos atvejų diagrama
Padėtis ar situacija panaudos atvejų tarp kitų panaudos atvejų. Kaip suorganizuotas mechanizmas, suteikti pastovumą, vaizdžiau pavaizduoti sistemos funkcionalumą susietomis panaudos atvejus naudingame paveikslėlyje, paplitęs susitarimas tarp pirkėjų, savininkų, naudotojų ir kūrėjų komandos.
Aleksandras Barauskas
Biografija
1920–1923 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, Drausmės bataliono 2-oje kuopoje, karinis laipsnis – viršila. 1927–1928 m. tarnavo nepilnamečių nusikaltėlių drausmės ir auklėjimo įstaigoje auklėtoju.
Panaudos atvejų diagrama
Panaudos atvejų diagrama:ryšiai
Aktoriaus dalyvavimas panaudos atvejyje, t. y., aktoriaus egzempliorius ir panaudos atvejis bendrauja tarpusavyje. Ryšys tarp bendresnio panaudos atvejo ir konkretesnio panaudos atvejo. Ryšys, nurodantis, kaip bazinio panaudos atvejo elgsena priklauso nuo įtraukiamo panaudos atvejo elgsenos. Bazinis panaudos atvejis priklauso nuo įtraukiamo panaudos atvejo. Ryšys, nurodantis, kaip išplėsto panaudos atvejo elgsena priklauso nuo bazinio panaudos atvejo elgsenos. Bazinis panaudos atvejis nepriklauso nuo išplėtimo panaudos atvejo.
Aleksandras Barauskas
Biografija
1940 m. birželio 15 d. naktį Ūtos pasienio sargybos viršininkas A. Barauskas, prieš tai patikrinęs pasienio sargybos postus, su šeima ilsėjosi savo bute, mediniame vieno aukšto name. Butas kartu buvo ir pasienio sargybės būstinė. Vos už 100 metrų nuo namo buvo Baltarusijos teritorija.
Maždaug 3 val. 40 min. apie 20 sovietų kariuomenės 185-osios šaulių divizijos žvalgybinės grupės kareivių šautuvais ir kulkosvaidžiais apšaudė sargybos būstinę. Apšaudymas tęsėsi apie 20 minučių, o po to į būstinę buvo mesta granata, ji sprogo prie buto langų. Šeši sovietų kareiviai įsiveržė į patalpą ir išsivedė A. Barauską į kiemą. Vienas kareivis kelis kartus jam kirto kardu, o jam nugriuvus, kitas pasieniečiui iššovė į galvą.
Įvykį matė net 8 liudininkai – A. Barausko žmona, kaimynai, namo šeimininkai, taip pat į pagalbą atskubėję dar du Lietuvos policininkai, kurie taip pat buvo apšaudyti ir pasitraukė. A. Barauskas mirė jau vežamas pas gydytoją. Po įvykdytos Lietuvos pareigūno egzekucijos sovietų kariai pasitraukė į savo pozicijas.
Palaidotas Perlojos bažnyčios šventoriuje.
2010 m. balandžio 29 d. LR Seimas priėmė rezoliuciją, kuria Vyriausybei rekomenduojama kreiptis į Rusiją su prašymu ištirti pareigūno mirties aplinkybes, nustatytus kaltininkus nubausti bei skirti kompensaciją artimiesiems.