cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sega Mega Drive
Sega Mega Drive − ketvirtosios kartos kompiuterinių žaidimų konsolė, 1988 m. išleista įmonės „Sega“ Japonijoje ir Europoje bei Australijoje ir kituose PAL regionuose 1990 m. 1989 m. konsolė buvo išleista ir Šiaurės Amerikoje Sega Genesis vardu, kadangi „Sega“ negalėjo užtikrinti juridinių teisių į Mega Drive pavadinimą tame regione. Tai trečioji „Sega“ žaidimų konsolė; Sega Master System tęsinys.
Mega Drive buvo pirmoji savo kartos konsolė, kuri įgijo pastebimą rinkos dalį Europoje ir Š. Amerikoje. Konsolė daugiausiai buvo išleista tam, kad konkuruotų su Nintendo Entertainment System bei „NEC“ TurboGrafx-16. Po dvejų metų „Nintendo“ išleido Super Nintendo Entertainment System ir šios dvi konsolės tiesiog dominavo 16 bitų konsolių eros metu.
Kai kurios nepriklausomos bendrovės tebeleidžia žaidimus šiai konsolei. Populiariausi Mega Drive žaidimai buvo surinkti į rinkinius, perkurti ir pritaikyti naujesnėms konsolėms. 2009 m. IGN Mega Drive išrinko penkta geriausia visų laikų žaidimų konsole iš 25.
Techniniai duomenys
thumb|right|200px|Sega Genesis 6 mygtukų [[žaidimų pultas|pultas]]
Modeliai
Skirtingų licencijuotų Mega Drive modelių buvo išleista daugiau nei bet kokiai kitai žaidimų konsolei. Kiekvienam regionui buvo po vieną unikalų modelį su ypatingomis savybėmis ar tiesiog buvo bandoma sumažinti kainas, atsisakant kokios nors savybės.
2016 m. „Mega Drive/Genesis“ konsolės
2016 m., pažymint „Sonic the Hedgehog“ žaidimų serijos 25-metį, „Sega“ išleido dvi konsoles:
Krupavičiai
Krupavičiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 2 km nuo Guostagalio.
Laukesa
Laukesa – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Zarasų, netoli sienos su Latvija, greta kelio. Išsidėsčiusi ant kalno tarp Smėlynės (Laukeso) ir Balto ežerų. Vakaruose ribojasi su Liaudiškių, pietryčiuose su Dimitriškių kaimais. Veikia Zarasų vandens sporto centras. Kadaise čia yra buvęs Laukesos dvaras, išlikę jo griuvėsiai. Kartais Laukesos piliakalniu vadinamas Liaudiškių piliakalnis.
Šiaurinis elnias
Šiaurinis elnias (Rangifer tarandus) – elninių (Cervidae) šeimos porakanopis žinduolis. Gyvena grupėmis Eurazijos, Šiaurės Amerikos tundroje, lygumų ir kalnų taigoje. Šiaurės Amerikoje gyvenantis šiaurinio elnio porūšis vadinamas karibu vardu.
Apibūdinimas
Patinų kūno ilgis iki 220 cm, aukštis ties mentėmis iki 140 cm, masė iki 220 kg. Patelės mažesnės. Šiaurinis elnias apaugęs ilgais tankiais plaukais. Vasarą pilkai rusvas, žiemą beveik baltas. Ant kojų kailis tamsesnis. Galva nedidelė, ausys trumpos. Ragai masyvūs, su akine atšaka vienoje pusėje. Patinų ragai didesni negu patelių. Kojų viduriniai pirštai platūs, plokšti, šoniniai ilgi, todėl lengvai gali vaikščioti po gilų sniegą.
Gyvena bandomis. Minta kerpėmis, samanomis, medžių pumpurais, lapais, uogomis, grybais, nors laikomas žolėdžiu, bet retkarčiais minta lemingais. Žiemą migruoja į pietus, kur ieško miškų prieglobsčio. Kasdien nueina 15–65 km. Poligamas. Veda 1, rečiau 2 jauniklius. Nėštumas 210–240 d. Jauniklius veda gegužės – birželio mėn. Subręsta antraisiais gyvenimo metais.
Kultūrinė reikšmė
Antropologai teigia, kad šiaurinis elnias gali būti pats svarbiausias medžiojamas gyvūnas žmonijos istorijoje. Tiek Šiaurės Amerikos, tiek Eurazijos gyventojams ši rūšis buvo labai svarbi išgyvenimo atžvilgiu, ypač medžiotojams ir rankiotojams gyvenusiems taigoje bei tundroje. Manoma, jog jų medžioklė prasidėjo vidurinio ir vėlyvojo akmens amžiaus laikotarpyje.
Mėsa valgoma, iš odos siuvami drabužiai. Iš laukinių šiaurinių elnių kilo naminiai ir taip atsirado naujas verslas – elnininkystė.
KK216
KK216 – krašto kelias, jungiantis Gargždus ir Kretingą. Kelio ilgis – 22,68 kilometro. Šiame krašto kelyje yra dvi „juodosios dėmės“.
Maršrutas
Kelias prasideda Gargžduose, Kretingos plento gatvėje, sankryžoje su. Eina Klaipėdos ir Kretingos rajonuose. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Vaiteliai ir Jokūbavas. Baigiasi Kretingoje, J. Jablonskio gatvėje. Kelias viaduku kerta magistralę, sankryžoje su šiuo krašto keliu baigiasi.
Erftas
Erftas – apie 107  km ilgio kairysis Reino intakas Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje (Vokietija). Teka per miestus kaip Bregheimą, Grevenbroichą, Kerpeną ir kt.
Sigiuna
Skandinavų mitologijoje Sigiuna (Sigina) – asė ir dievo Lokio žmona. Sigiuna yra minima XIII a. rankraščiuose Vyresnioji Eda ir Jaunesnioji Eda. Vyresniojoje Edoje apie Sigiuną, išskyrus apie jos vaidmenį padedant Lokiui nelaisvėje, yra mažai informacijos. Jaunesniojoje Edoje jos kaip dievybės statusas yra minimas du kartus.
Sigiuna yra Narvio ir Valio motina.
Gvaruljosas
Gvaruljosas  – miestas Brazilijos pietuose, faktiškas San Paulo priemiestis. 1,17 mln. gyventojų (2005). Drėgnas jūrinis klimatas, yra daug parkų. Mieste yra tarptautinis oro uostas (vienas didžiausių šalyje ir žemyne), universitetas (nuo 1987 m.).
Istorija
Miestas įkurtas 1560 m. gruodžio 8 dieną.
Pavadinimo kilmė
Tupių kalba guarulhos reiškia „storapilviai žmonės, dideli valgytojai“.
Volitnikas
Volitnikas arba Primorskojė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pograničnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas Vōlitenīks prūsiškos kilmės. 1479 m. minimas Wolitte. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities dvaras, nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Piatidorožnojės apylinkės kaimas.
Žymūs žmonės
Dvare gimė Liudvikas Pasargė (,, 1825–1912 m.), teisininkas, mokytojas, išvertė į vokiečių kalbą ir 1894 m. išleido K. Donelaičio „Metus“.
Nuolatinis arbitražo teismas
thumb|Permanentinio arbitražinio teismo taikos rūmai Permanentinis arbitražinis teismas – tarptautinė organizacija įkurta 1899 m. Hagoje, Nyderlanduose. Sukurta pagal pirmojo Hagos taikos konferencijos metu, specifiniams tarptautiniams ginčams spręsti. 1907 m. per antrąją Hagos taikos konferenciją teismo konvencija patikslinta ir patobulinta. Daugelis teismų vyksta konfidencialiai.
2009 m. 109 šalys jau buvo permanentinio arbitražinio teismo narės.
Medeninas
Medeninas  – miestas pietryčių Tunise, 77 km į pietus nuo Gabeso, prie plento, jungiančio Tunisą ir Tripolį; vilajeto centras. Prekybinis centras. Miestas žymus savo įtvirtinta gyvenviete (ksaru) ir jos ghorfomis (keliaaukščiais sandėliais), įkurtomis XVII a. Trykšta mineralinės versmės. Veikia Medenino aridinių sričių institutas.
Istorija
Medeninas nuo seno buvo svarbus prekybinis centras, kuriame prekiaudavo ne tik Šiaurės Afrikos, bet ir Bornu pirkliai. 1943 m. kovo 6 d. čia vyko Medenino mūšis (II pasaulinio karo Šiaurės Afrikos kampanijos dalis).
Radikalioji reformacija
Radikalioji reformacija – XVI a. Vokietijoje atsiradęs protestantiškas judėjimas dėl dvejopos korupcijos tiek Katalikų bažnyčiose, tiek Liuteronų bažnyčioje. Pagrindiniai judėjimo tikslai buvo ginti paprastus vargšus valstiečius ir darbininkus nuo turtuolių bei kunigų susivienijusio viešpatavimo. Radikalios reformacijos įkurėjais laikomi anabaptistai, siekę tikresnio krikščionybės mokymo visose Europos bažnyčiose.
Keitimų žurnalas
Keitimų žurnalas (angl. žarg. Changelog). Specialus projekto dokumentas, kuriame įrašomi duomenys apie projekte atliktus pakeitimus. Toks žurnalas gali būti generuojamas automatiškai (Vikipedija jį turi kiekvienam puslapiui, po „Istorija“ nuoroda) arba rašomas dokumentus keičiančių žmonių. Kadangi žmonės paprastai daug tiksliau ir aiškiau aprašo pakeitimus, ranka rašomo žurnalo atsakingi projektai neatsisako ir esant galimybėms pakeitimus automatiškai dokumentuoti. Ranka rašytas ir automatiškai generuotas žurnalas kai kada lyginami tarpusavyje, taip aptinkant atsitiktinius, negalvotus atlikti pakeitimus. Keitimų žurnalas yra vienas svarbiausių atviro kodo programuotojų bendruomenės darbo dokumentų.
Pagrindinės darbo žurnalo taisyklės yra šios:
Pavyzdys
2005-11-10 Mike Pukuotukas  <mike@pukuotukas.com> * java/lang/Match (sqrt): Patikrinti, ar argumentas neneigiamas.
Mesjė 4
thumb|280px|Mesjė 4 spiečius Mesjė 4 (M4, NGC 6121) – kamuolinis spiečius, esantis Skorpiono žvaigždyne. Nuo Saulės nutolęs 5500 šviesmečių. Jo regimasis ryškis yra 5,9.
Mesjė 4 spiečių 1746 m. atrado šveicarų astronomas Jean-Philippe Loys de Chéseaux. 1764 m. gegužės 8 d. į savo katalogą šį spiečių įtraukė Charles Messier. Jis pirmasis įžiūrėjo paskiras šio spiečiaus žvaigždes (įvardijo „labai mažų [blyškių] žvaigždžių spiečiumi“). Tai pirmasis kamuolinis spiečius, kurio žvaigždes pavyko įžiūrėti. Daugiau jokių kitų savo atrastų kamuolinių spiečių žvaigždžių Ch. Messier neįžvelgė.
Mesjė 4 – artimiausias Žemei kamuolinis spiečius. Jame esama daugiau nei 100 000 žvaigždžių. Spėjama, kad 40 000 iš jų turėtų būti baltosios nykštukės. 1995 m. rugpjūtį jos buvo nufotografuotos Hablo kosminiu teleskopu. 2003 m. liepą šiuo teleskopu atlikti stebėjimai parodė, kad apie vieną iš spiečiaus baltųjų nykštukių skrieja egzoplaneta (dujinė milžinė, pustrečio karto masyvesnė už Jupiterį). Ši baltoji nykštukė drauge su pulsaru PSR B1620-26 įeina į trinarę sistemą.
Mesjė 4 skersmuo siekia 75 šviesmečius. Tai vienas padrikiausių kamuolinių spiečių. Pusė spiečiaus masės sutelkta 16 šviesmečių skersmens vidinėje sferoje. Amžius siekia apie 13 mlrd. metų.
Mesjė 4 aptiktos mažiausiai 43 kintamosios žvaigždės. 1987 m. jame atrastas pirmasis milisekundžių pulsaras – 1821-24 (tai neutroninė žvaigždė, apsisukanti kartą per 3 milisekundes).
Teigiama, kad spiečių nesunku aptikti nedideliu teleskopu (jis pakankamai ryškus, be to, yra greta vienos ryškiausių žvaigždžių – Antario). Mesjė 4 spiečių lengviausia aptikti liepos mėnesį. Jei dangus labai tamsus, šį spiečių galima įžiūrėti ir plika akimi.
KK217
KK217 – krašto kelias, jungiantis Klaipėdą ir Jokūbavą. Kelio ilgis – 17,01 kilometro. Šiame krašto kelyje yra trys „juodosios dėmės“.
Maršrutas
Kelias prasideda Klaipėdoje, trišalėje sankryžoje su. Eina Klaipėdos ir Kretingos rajonuose. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Klemiškė I, Baukštininkai, Plikiai. Baigiasi Jokūbave, sankryžoje su. Kelias Plikiuose kerta Eketės upę.
Kobuko slėnio nacionalinis parkas
Kobuko slėnio nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas JAV, šiaurės Aliaskoje, į šiaurę nuo poliarinio rato. Įkurtas 1980 m. ir užima 6757 km² plotą.
Parką supa Voringo ir Berdo kalnai, o per jį teka Kobuko upė. Už 121 km į rytus driekiasi Čiukčių jūros pakrantė, o už 51 km plyti Arkties Vartų nacionalinis parkas.
Slėnis yra svarbus šiaurinių elnių migracijos kelias. Vietiniai gyventojai inupikai juos medžioja, kai šie kerta Kobuko upę.
thumb|left|250px|Eidžio upė Kobuko nacionaliniame parke
Balls to the Wall (albumas)
Balls to the Wall – penktasis Vokietijos heavy metal grupės Accept studijinis albumas. Vokietijoje albumas išleistas 1983 m. gruodį, o JAV vėlavo visu mėnesiu, nes čia ankstesnis grupės albumas Restless and Wild pasirodė tik 1983 m. pradžioje. Šis albumas tapo vieninteliu grupės karjeroje auksiniu (parduota virš 500.000 kopijų) albumu. Singlas Balls to the Wall tapo grupės skiriamuoju ženklu ir metalo žanro himnu bei firminiu ženklu.
Dainų sąrašas
Yra du albumo perleidimai. Pirmasis yra iš Sony serijos „The Metal Masters Series“, antrasis – „BMG Remasteret Edition“. Papildomos dainos šiems perleidimams paimtos iš koncertinio albumo Kaizoku-Ban.
2001 perleidimas
2002 perleidimas
Ulras
thumb|Ulras Skandinavų mitologijoje Ulras (Ulas) – dievas, priklausantis asų grupei. Sivės sūnus, Toro posūnis. Jis buvo dievas medžiotojas ir slidininkas, puikus šaulys, šiais bruožais panašus į deivę Skadi. Minimas „Jaunesniojoje Edoje“. Turėjo laivą, kuris vadintas Skjöldr („skydas“).
Šilų Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia
'''Šilų Šv. Jėzaus Vardo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Šilų miestelyje, kelyje, 8 km į pietus nuo Raguvos, už 1 km nuo. Turi neoromaninės ir neogotikinės architektūros bruožų. Garsėja nuo seno iškilmingai švenčiamais šv. Petro ir šv. Povilo atlaidais.
Bažnyčios istorijos puslapiai:
Istorija
left|200px|thumb|Šilų bažnyčia iš rytų pusės right|200px|thumb|Šilų bažnyčios varpinė left|200px|thumb|Šilų bažnyčia iš pietryčių pusės left|200px|thumb|Šilų bažnyčia iš pietvakarių pusės
1779 m. Šilų dvaro savininkas Franckevičius (Pronskevičius) pastatė medinę bažnytėlę. 1906–1909 m. klebonas Juozapas Stonis, remiamas parapijiečių, pastatė mūrinę bažnyčią. Darbus prižiūrėjo inžinierius Nikolajus Andrejevas. Senoji bažnyčia nugriauta, iš jos medžiagos pastatyta prieglauda. Mūrinės bažnyčios statybą parėmė Alančių dvaro savininkės Ieva ir Marija-Magdelena Rudaminaitės: paaukojo 2000 auksinių, davė miško medžiagos, nupirko vargonus. Pasakojama, kad jų pageidavimu miške buvo iškirsta linija, kad naujos bažnyčios bokštas būtų matomas iš dvaro.
Dvarininkai Kulviečiai dovanojo bažnyčiai 10 dešimtinių žemės. Vėliau Hiliarijonas Dilkevičius – 11 ha Šilagalio kaime. Šilų bažnyčią statė vokiečių meistrai, darbus prižiūrėjo inžinierius Nikolajus Andrejevas. Pats klebonas J.Stonis buvo mokęsis inžinieriumi, todėl išmanė ir rūpinosi statybos darbais. Akmenis statybai vežė vietiniai gyventojai, juos tašė rankomis. Mūrinė bažnyčia buvo statoma aplink senąją bažnytėlę. Kai mūrai iškilo iki langų, medinė bažnyčia buvo nugriauta, o iš jos medžiagos buvo pastatyta prieglauda ir špitolė, kurioje vėliau įsikūrė ir veikė pradžios mokykla.
Miško gaisras
thumb|250px|Miško gaisras thumb|170px|[[Smiltynės miškas po 2006 m. gaisro]]
Šilų Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia
Istorija
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą klebono J. Stonio rūpesčiu įkurtas Lietuvių katalikų draugijos blaivybės skyrius, skaitykla, mokykla. Joje 1912 m. pradėta mokyti lietuvių kalbos. 1914 m. Žemaičių vyskupas Pranciškus Karevičius bažnyčią konsekravo. Per Pirmąjį pasaulinį karą iš Šilų išvežti 2 varpai, nuniokoti vargonai. Po karo klebono A. Žakevičiaus ir parapijiečių rūpesčiu vargonai sutaisyti. Bažnyčia suremontuota.
Miško gaisras
Miško gaisras – nekontroliuojamas degių medžiagų degimas mišku apaugusiuose ir neapaugusiuose miško plotuose. Skirstomi į antžeminius, kai dega miško paklotė, trakas, viršūninius, kai dega ir medžių lajos, bei požeminius, kai dega durpingas dirvožemio sluoksnis. Kyla dėl žaibo išlydžio, neatsargios žmogaus veiklos (pernykštės žolės, laužų deginimo, nuorūkų, šiukšlių, kibirkščių vykdant miškotvarkos darbus). Nuo miško gaisrų ypač kenčia regionai, su ilgais sausringais laikotarpiais: Australija, Pietų Europa, Vakarų, vidurio JAV. Miško gaisras sukelia miško želdinių žūtį. Buvusioje gaisravietėje pirmiausia suveši pionieriniai augalai – įvairūs krūmokšniai, piktžolės, vėliau pradeda augti smulkūs medžiai.
Šilų Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia
Istorija
1924 m. pastatyta nauja medinė klebonija ir ūkiniai trobesiai. 1925 m. Čikagos (JAV) lietuvių išeivių iš Šilų – Jono Zalagėno ir Vladislovo Janulio – dėka į Šilų bažnyčią atsiųsti ir užkelti du varpai. Jie buvo pavadinti žmonių, daugiausiai paaukojusių pinigų, vardais: „Jonas“ (730 kg) ir „Vladislovas“ (370 kg). Ant “Meneely & Co“ liejyklos varpų buvo išlieti tokie užrašai: ant vieno - ''„Mano varpas-Jonas. Aš šaukiu gyvus į Dievo namus ir lydžiu mirusius į kapus“, ant kito - „Mano vardas-Vladislovas. Išgirdę mano balsą, neužkietinkite jusų širdžių“''. 1940 m. klebonas Antanas Mikonis su parapijiečiais išdekoravo bažnyčios vidų, įrengė naujas reljefines Kryžiaus kelio stotis, pastatė didįjį altorių (jo įrengimui 500 litų skyrė Prezidentas Antanas Smetona). Antrojo pasaulinio karo metais varpai buvo nukabinti – gyventojai varpus buvo paslėpę ir užkasę žemėse, kur jie išgulėjo 25 m., o vėliau buvo atkasti ir vėl įkelti į bokštą.
Miško gaisras
Didžiausia tikimybė kilti miškų gaisrams susidaro dėl užsitęsusios sausros, kai atsiranda daugiausiai degiųjų medžiagų. Kilti gaisrams padeda aukšta aplinkos temperatūra, intensyvi saulės spinduliuotė, neatsargi žmonių veikla gamtoje (miškotvarka, poilsiavimas). Didelę įtaka miškų gaisringumui turi kritulių trūkumas, oro temperatūra ir drėgmė, vėjo stiprumas. Esant šioms palankioms sąlygoms, miškų gaisringumas yra gana didelis. Pievose, pamiškėse ir miškuose esanti žolė būna išdžiuvusi, spygliuočių jaunuolynai tampa palankūs degti. Nuo mažiausios kibirkšties gali užsiliepsnoti pievos, miško paklotė, o nuo jų ir miškas.
Šilų Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia
Istorija
miniatiūra|200px|right|Bažnyčia 2015 m. pavasarį
Miško gaisras
Pagal ugnies plitimo pobūdį gaisrai skirstomi į požeminius, žemutinius ir viršūninius. Požeminis miško gaisras vyksta durpingame dirvožemyje arba susidariusiame gana dideliame (apie 20 cm) sudžiuvusių medžių lapų sluoksnyje. Požeminio gaisro plitimo greitis yra mažas, iki kelių metrų per parą. Degančios durpės paprastai išskiria labai didelį kiekį dūmų. Išdegus durpėms, degimas nutrūksta ties mineraliniu arba drėgmės prisotintu (drėgmė didesnė kaip 70 %) sluoksniu, kur degimas neįmanomas. Požeminį gaisrą sudėtinga likviduoti, nes susidaro daug atskirų gaisro židinių.
Žemutinio gaisro atveju ugnis plinta žemės paviršiumi, dega nukritusios šakos, lapai, spygliai, samanos. Žemutinių gaisrų greitis prieš vėją yra 6–10 kartų mažesnis negu pavėjui. Dažnai žemutinis gaisro tąsa būna viršūninis gaisras, ypač kai pučia stiprus vėjas (6 m/s). Žemutinė ugnis greičiau persimeta į lajas jaunuolynuose. Viršūniniai gaisrai būdingi kalnuotose vietovėse. Stiprus vėjas išnešioja degančias šakas, kitus smulkius degančius elementus ir žarijas, sukeliančius naujų gaisrų židinių dideliu atstumu nuo pagrindinio gaisro. Tokiu būdu ugnis gali persimesti per upes, kelius, nemiškingus plotus. Viršūninio gaisro metu išskiriama daug šilumos, aukštai kyla liepsnos. Susidarančioje konvekcinėje oro srautų kolonoje kyla gana stiprus vertikalus srautas, kuris gali pakelti degančias šakas ar net didesnius nuodėgulius.
Šilų Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia
Istorija
Šilų bažnyčioje dirbę kunigai:
Architektūra
Bažnyčia turi neoromaninės ir neogotikinės architektūros bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė, su bokšteliu. Šventorius apsodintas gyvatvore. Jame yra medinė varpinė. 1884 m. Vinco Svirskio sukurtas beveik 5 m aukščio koplytstulpis su Jono Nepomuko skulptūra yra respublikinės reikšmės paminklas (unik. kodas ). 1997 m. pastatytas Aleksandro Tarabildos paminklas 1941-1953 m. bolševizmo aukoms atminti, 2000 m. – stogastulpis krikščionybės jubiliejui.
Miško gaisras
Kartais vienintelis būdas kovoti su miške arba stepėje įsiplieskusia ugnimi – padegti mišką ar stepę iš priešingos pusės. Naujoji liepsna eina priešais jau degančią ugnies jūrą ir, naikindama degamąją medžiagą, atima ugniai „maistą“; susitikusios, abi ugnies sienos tuojau gęsta, tartum surydamos viena kitą. Oras, įkaitęs virš ugnies jūros, darosi lengvesnis ir yra išstumiamas iš visų pusių plaukiančio gryno oro, kuris liepsnos dar nebuvo paliestas. Todėl, arti ugnies ribų nusistoja oro traukimas liepsnos kryptimi. Uždegti pasitinkančią ugnį reikia tuo momentu, kai gaisras priartėja tiek, jog yra juntamas oro traukimas.
Su miško gaisrais kovojama įrengiant gaisrų stebėjimo bokštus. Iš jų stebima didelė teritorija, be to, galima tiksliai nustatyti gaisrų kilimo vietą. Priešgaisrinio bokšto viršuje būna sumontuota stebėtojo kabina. Daugumos jų aukštis – 30–40 m. Tradiciniuose bokštuose ekstremalų stebėtojų darbą pakeičia įrengtos vaizdo kameros, daug kartų priartindamos stebimus vaizdus. Naudojamos vienos naujausių gaisrų sekimo sistemų, aplinkos stebėjimo jutikliai, valdomi iš vieno stebinčio operatoriaus darbo vietos, dūmai atpažįstami už 30–40 km, o iš vieno bokšto galima aprėpti iki 4–5 tūkst. kv. km teritoriją.
Lietuvoje
Lietuvoje miško gaisrai daugiausia kyla vėlyvą pavasarį ir vasarą, dažniausiai spygliuočių jaunuolynuose. Sausringu laikotarpiu hidrometeorologijos tarnybos skelbia gaisringumo prognozes. Esant aukščiausiai gaisringumo kategorijai uždraudžiamas lankymasis miškuose, iš stebėjimo bokštų stebimi miškai. Miškų urėdijose yra apie 120 gaisrų stebėjimo punktų (bokštų arba vaizdo kamerų). Kaip profilaktinės priemonės įrengiami priešgaisriniai barjerai, mineralizuotos juostos, išvalomos priešgaisrinės kvartalinės linijos, tiesiami priešgaisriniai keliai, valomi privažiavimai prie vandens telkinių.
Lietuvos miškams būdingas didelis gamtinis degumas. Jie skirstomi į tris degumo klases: I – aukšto (38 % visų miškų), II – vidutinio (22 % visų miškų) ir III – žemo (40 % visų miškų) gamtinio degumo miškus. Degiausi miškai yra I degumo klasės, juose gaisrams kilti ir išplisti sąlygos yra palankiausios. Šiems miškams priskiriami spygliuočių jaunuolynai iki 40 metų amžiaus, augantys sausose augavietėse, pušynai ir eglynai, augantys sausose nederlingose augavietėse. Per visą gaisrų pavojaus sezoną galimi žemutiniai ir viršūniniai gaisrai.
Spygliuočių jaunuolynai iki 40 metų amžiaus, augantys šlapiose augavietėse, pušynai ir eglynai, augantys sausose ir derlingose augavietėse, ir lapuočių medynai, augantys sausose nederlingose vietose, priskiriami II degumo klasei. Tokių miškų gaisringumas palyginti didelis, ypač susiklosčius palankioms gaisrams kilti sąlygoms, pvz. užsitęsus sausam sezonui. Dažniausiai kyla žemutiniai gaisrai. Spygliuočių miškuose galimi viršūniniai gaisrai, išdžiuvusiose vietose – požeminiai (durpynų) gaisrai.
Kiti medynai – lapuočių miškas, įvairių tipų augalai – priskiriami III degumo klasei. Tai įvairūs medynai, augantys užmirkusiuose ir pelkiniuose dirvožemiuose. Užsitęsusios sausros sąlygomis juose galimi žemutiniai ir durpiniai požeminiai gaisrai.
Žudgalio senosios kapinės
Kapinės
Įrengtos Erlos–Salanto senslėnio dešiniojo kranto aukštumoje. Laidojimo žymių nėra. Teritorija dirvonuoja.
Teritorijos plotas – apie 0,01 ha.
Istorija
Įrengtos apie XVIII a., vadinamos Senkapiais (🇬🇸), Kapeliais (🇬🇸). Laidoti Žudgalio gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. jose retsykiais laidoti Žudgalio ir Naujųjų Salantų kaimų savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan.
Kapinėse stovėjo keli monumentalūs kryžiai, kurie XX a. pr. sunyko. Apie 1930 m. žemės savininkas sunykusius kryžius pašalino, o kapines suarė.
Šilų Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia
Architektūra
Bažnyčios didžiajame altoriuje stovi medinė Kristaus statula – senosios medinės bažnyčios reliktas. Altoriaus šonuose stovi šv. Petro ir šv. Povilo skulptūros: šv. Petro rankose – raktai ir knyga, o šv. Povilo – kalavijas ir knyga. Skulptūros sukurtos XVIII a., manoma, kad vietinių meistrų.
Lenkijos nacionalinis bankas
Lenkijos nacionalinis bankas  – Lenkijos centrinis bankas, kontroliuojantis Lenkijos nacionalinę valiutą zlotą. Europos centrinių bankų sistemos (ECBS) narys. Centrinė būstinė įsikūrusi Varšuvoje, banko filialai įsteigti visuose pagrindiniuose Lenkijos miestuose. Bankui nuo 2010 m. vadovauja Marek Belka (vietoje Sławomir Skrzypek, žuvusio 2010 m. Smolensko aviakatastrofoje).
Istorija
Antrojo pasaulinio karo metais Lenkijos aukso rezervai buvo pervesti saugojimui į Didžiąją Britaniją ir Kanadą. 1946 m. prieškarinis auksas buvo grąžintas Lenkijos naujajai komunistinei vyriausybei. Pats Lenkijos bankas buvo uždarytas ir galiausiai 1952 m. įjungtas į naująjį Lenkijos nacionalinį banką. Pastarasis iš pradžių veikė kaip valstybės bankas, pavaldus finansų ministrui. Iki 1980-ųjų metų pabaigos planinės ekonomikos sąlygomis su kitu PKO Bank Polski buvo monopolistas šalies bankinėje sistemoje. Žlugus komunistinei sistemai, buvo atskirti regioniniai komerciniai bankai, o Nacionalinis bankas užsiėmė tik monetarine politika. 1995 m. sausio 1 d. denominavo zlotą.
Veikla
Nacionalinio banko veiklą reglamentuoja 1997 m. Lenkijos Konstitucijos 227 str. ir tų pačių metų Lenkijos nacionalinio banko įstatymas. Banko prezidentą 6 metams tvirtina Seimas Lenkijos prezidento teikimu. Nacionalinio banko prezidentas yra atsakingas už šios institucijos funkcionavimą, jai gali vadovauti ne daugiau dviejų kadencijų. Jis vadovauja Monetarinės politikos tarybai, Bankų priežiūros komisijai, taip pat atstovauja šaliai tarptautinėse bankų ir finansų organizacijose.
Aprelevka
Aprelevka  – miestas Rusijoje, Maskvos srityje, 25 km į pietvakarius nuo Maskvos, prie Desnos upės (Pachros intakas). Geležinkelio stotis prie Maskvos-Kalugos geležinkelio, greta praeina Maskvos-Kijevo plentas (M3). Poligrafijos, mašinų gamybos (šildytuvų, rentgeno aparatų) pramonė, sporto inventoriaus gamyba. Yra Pranašo Elijo cerkvė (2002 m.), Didžiojo Tėvynės karo memorialas, netoliese yra XVIII a. Demidovų dvaras.
Istorija
Aprelevka pradėjo kurtis 1899 m., pastačius geležinkelio stotį. Nuo 1910 iki 1997 m. čia veikė vinilinių plokštelių gamykla. 1961 m. Aprelevkai suteiktas miesto statusas.
Jevno Azefas
Jevno Azefas (Евно Фишелевич Азеф; 1869 m. spalio mėn. Gardino gubernijoje – 1918 m. balandžio 24 d. Berlyne) – rusų provokatorius, dirbęs Rusijos slaptojoje policijoje nuo 1893 m. ir tuo pačiu metu (nuo 1899 m.) teroristinėje socialistų revoliucionierių organizacijoje.
1903 m., po G. Geršuno mirties, tapo šios teroristinės organizacijos vadovu. 1904 m. jis organizavo vidaus reikalų ministro Plėvės, 1905 m. didžiojo kunigaikščio Sergijaus nužudymą bei kitus nusikaltimus. Kartu jis policijai įduodavo organizacijos narius, kurių daugelis buvo nubausti mirtimi. 1908 m. V. Burcevas jį demaskavo ir J. Azefas buvo priverstas pasislėpti Berlyne. Dėl jo paslapties išdavimo vėliau buvo nuteistas policijos departamento direktorius A. Lopuchin.
Anapus (filmas)
Anapus  – 2010 m. JAV vaidybinis fantastinis trileris, kurį režisavo Clint Eastwood. Jis taip pat jį prodiusavo ir sukūrė jam muziką. Peter Morgan parašė scenarijų, o Steven Spielberg buvo vykdantysis prodiuseris. Filmas pasakoja apie tris žmones paveiktais mirties panašiais būdais – visi trys gali bendrauti su mirusiais; Matt Damon vaidina JAV gamyklos darbininką, kuris gali komunikuoti su mirusiais ir anksčiau buvo profesionalus aiškiaregys, bet daugiau nebenori bendrauti su negyvaisiais; Cécile de France vaidiną prancūzę žurnalistę Mari, kuri buvo atsidūrusi ant mirties slenksčio per 2004 m. Indijos vandenyno cunamį; ir dvyniai Marcus bei Jason (juos vaidina Frankie ir George McLaren), britai berniukai, paliesti tragiškos Jason mirties. Antraeilius vaidmenis atlieka Bryce Dallas Howard, Lyndsey Marshal, Jay Mohr ir Thierry Neuvic.
Peter Morgan preliminarų scenarijų 2008 m. pardavė kino kampaniją DreamWorks, bet jis buvo perleistas Warner Bros., kai 2009 m. jį sutiko režisuoti Clint Eastwood (kuris su Warner Bros. bendradarbiauja jau ne vienerius metus). Pagrindiniai filmavimo darbai atlikti nuo 2009 m. spalio iki 2010 m. vasario. Londone, San Franciske, Paryžiuje ir Havajuose.
Filmo premjera kaip „specialus pristatymas“ įvyko 2010 m. Toronto tarptautiniame filmų festivalyje tų metų rugsėjį. Nedideliu kopijų kiekiu pradėtas rodyti 2010 m. spalio 15 d., o pilnai visoje Šiaurės Amerikoje pradėtas rodyti spalio 22 d. Filmas buvo pelningas, atpirkęs išlaidas filmavimui. Buvo įvertintas įvairiai, kritikai gyrė už scenarijų ir aktorių vaidybą, tačiau peikė už silpnai atskleistą istoriją.
Vaidina
thumb|300px|NYFF 2010 „Anapus“ spaudos konferencija
Premjera
Japonijoje filmo premjera įvyko 2011 m. vasario 11 d. Po 2011 m. Sendajaus žemės drebėjimo ir cunamio filmas buvo išbrauktas iš visų kino teatrų repertuaro šioje šalyje, dviem savaitėmis anksčiau, nei buvo planuota. "Warner Bros. " atstovas Satoru Otani pakomentavo, kad filme rodomos cunamio scenos yra netinkamos demontravimui tokiu metu.
Judesio aptikimas
miniatiūra|Judesio aptiktuvas Judesio aptikimas – metodas, kuriuo gaunama informacija iš kokių nors aparatinių duomenų šaltinių, išanalizuojama, bei, jei buvo aptiktas judesys, atliekami numatytieji veiksmai.
Judesio aptikimo būdų klasifikavimas
Šiuolaikinės jautrios saugumo sistemos gali naudoti skirtingus būdus nustatyti ar buvo užfiksuotas judesys, tačiau šiuos būdus galima kategorizuoti. Dažniausiai kategorizuojama pagal būdo duomenų šaltinį ir duomenų apdorojimo būdą.
Pagal duomenų šaltinį būdus galima skirstyti į naudojančius:
Šviesos bangų naudojimo privalumas yra tas, kad gauta informacija yra puikiai suprantama žmogui, nes ji pateikiama paveikslėlių pavidalu. Tačiau šio nustatymo būdo trūkumas yra tas, kad yra gana nemaža tikimybė, kad gauta informacija gali būti klaidinga (t. y. joks judesys nebuvo užfiksuotas), nes dar nėra pakankamai ištobulintas šio būdo veikimo principas. Be to, reikia gana nemažų resursų gautai informacijai apdoroti, lyginant su kitais būdais. Infraraudonųjų spindulių naudojimo privalumas yra tas, kad galima gana tiksliai išskirti gyvus judančius objektus, tačiau problemos kyla, kai judantis objektas visiškai nepraleidžia šilumos (t. y. jo paviršiaus temperatūra tokia pati kaip ir aplinkos).
Pagal duomenų apdorojimą būdą galima skirstyti į:
Krupaviesai
Krupaviesai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kalesninkų.
Istorija
Pirmą kartą kaimo pavadinimas užrašytas Valkininkų katalikų bažnyčios metrikų knygoje 1673 m. XIX a. buvo okolica Lydos apskrityje.
Abiejų Tautų Respublikos Seimas
right|thumb|Seimo posėdžių salė [[Varšuva|Varšuvos Karaliaus rūmuose]] Abiejų Tautų Respublikos Seimas – aukščiausias Lietuvos ir Lenkijos bendros valstybės – Abiejų tautų respublikos (lenk. Rzeczpospolita Obojga Narodów) įstatymų leidimo ir valstybinės valdžios organas, veikęs 1569–1795 m. Iš viso 1569–1793 m. įvyko 173 Seimai: XVI a. (nuo 1569 m.) – 30, XVII a. – 93, XVIII a. – 50. Dauguma Respublikos Seimų vyko Varšuvoje, Karaliaus pilyje. Seimu taip pat vadinamas ir kiekvienas Seimo narių suėjimas arba sesija.
Jurgis Žukauskas
Jurgis Žukauskas – dainininkas, „Estradinių melodijų“ ansamblio solistas 1966–1977 m. Itin išpopuliarėjo praėjusio amžiaus aštuntojo dešimtmečio klausytojų mėgiamos dainos „Jaunystė“ (ž. Stasio Žlibino), nuolatos skambėjusios pramoginėse radijo laidose, atlikimu.
Abiejų Tautų Respublikos Seimas
Įkūrimo istorija
Valdant Lietuvos Didžiajam Kunigaikščiui Vytautui (1392–1430 m.) jau 1398 m. Salyne tariantis su Vokiečių ordinu dėl taikos įvyko didelis Lietuvos didikų, bajorų suvažiavimas. Vėliau taip pat buvo šaukiami bajorų suvažiavimai, tačiau tai buvo neoficialus Didžiojo Kunigaikščio patariamasis organas. Pirmą kartą Didžiojo Kunigaikščio taryba pareiškė savo nuomonę, kai 1430 m. mirė Vytautas – jų siūlymu Didžiuoju Kunigaikščiu buvo išrinktas Švitrigaila. 1413 m. Lenkijos Karalius Jogaila ir Lietuvos Didysis Kunigaikštis Vytautas Horodlės susitarimais atnaujino Lietuvos ir Lenkijos sąjungą ir sutarė, kad „Lenkijos Karalystės ir Lietuvos žemių ponai ir bajorai rengs konvencijas ir seimus (congregationes et parlamenta) esant reikalui Liubline arba Parčove, arba kitose priimtinose vietovėse su mūsų pritarimu ir pagal mūsų valią Lenkijos Karalystės poreikiams ir naudai patenkinti ir dėl geresnio likimo Lietuvos žemėms“. Tiesa, ilgai bendras Seimas buvo nešaukiamas. Nuo XV a. vidurio susiformavo paprotys, kad Lietuvos ir Lenkijos Seimai posėdžiauja atskirai, o bendrai tariasi vėliau susitikusios Seimų delegacijos.
Tikra bajorų Seimo užuomazga galima laikyti 1445 m. Gardine įvykusį Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Kazimiero (1440–1492 m.) ir Ponų tarybos (Vyriausybės) pasitarimą, kuriame dalyvavo ir arčiau gyvenę bajorai. 1447 m. Kazimiero privilegija bajorai ir jų valstiečiai buvo atleisti nuo mokesčių valstybei. Tačiau vykstant beveik nuolatiniam karui su Maskva, Didžiajam Kunigaikščiui vėl teko kreiptis į bajorus, kad šie imtų mokėti mokesčius. Mainais už mokesčių didinimą Lietuvos bajorai pasiekė politinių ir ekonominių privilegijų. XV a. sprendžiant pagrindinius valstybės reikalus, svarbia valstybinės valdžios institucija tapo ne tik Didžiojo Kunigaikščio skiriama Ponų taryba, be kurios pritarimo 1492 m. Aleksandro (1492–1506 m.) paskelbta privilegija Didysis Kunigaikštis įsipareigojo nespręsti valstybės reikalų, neleisti naujų įstatymų, bet ir daugiausiai iš bajorų atstovų sudarytas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Seimas.
Įsteigimas
thumb|300px|Liublino unija [[Janas Mateika|Jano Mateikos paveikslas]] 1569 m. liepos 1 d. Liublino Seime buvo pasirašytas galutinis susitarimas, atnaujinantis Lietuvos ir Lenkijos uniją – Liublino unija. Pagal uniją Lenkijos Karalius ateityje atsisakė Lietuvos sosto paveldėjimo teisės, buvo sudaryta galimybė rinkti bendrą abiejų valstybių valdovą. Ir po unijos sudarymo abi valstybės turėjo savo pavadinimus, įstaigas, kariuomenę, iždą, įstatymus, tačiau unija buvo reali, nes Lietuva ir Lenkija įsipareigojo turėti bendrą Seimą, valdovą, vykdyti bendrą užsienio politiką, kalti bendras monetas, tačiau su savo antspaudais. Aktą, kuriuo buvo patvirtinta unija ir kuris galiojo iki 1791 m. gegužės 3 d. Konstitucijos, paskelbė Lenkijos Karalius ir Lietuvos Didysis Kunigaikštis Žygimantas Augustas.
Liublino unija formaliai panaikino atskirus Lietuvos ir Lenkijos Seimus. Po unijos sudarymo Lietuvos Seimai vadinami Vyriausiaisiais Lietuvos suvažiavimais arba Lietuvos konvokacijomis. Jie buvo šaukiami nereguliariai, dažniausi juose svarstomi klausimai buvo LDK vidaus politikos reikalai arba Abiejų Tautų Respublikos Seime nagrinėjami klausimai, dėl kurių Lietuvos atstovai atskirai susirinkę norėdavo suderinti savo galutinę poziciją. Liublino unijos dokumentuose atskiri Lietuvos Seimai nebuvo numatyti ir buvo priešingi unijos dvasiai. Lietuvos konvokacijos po Liublino unijos vykdavo Vilniuje, XVI a. jų įvyko 14, XVII a. – 17, XVIII a. – 6. Tačiau, jei jose dalyvaudavo karalius, jų nutarimai prilygdavo Abiejų Tautų Respublikos Seimo nutarimams.
Įgaliojimai
thumb|Lietuvos statutas Pagal Liublino uniją ir 1588 m. priimtą III Lietuvos Statutą įstatymus leisti galėjo tik Seimas. Ponų taryba III Lietuvos Statute panaikinta. Seimo kompetencija buvo beveik neribota – jis užsiimdavo ne tik pagrindine savo veikla, įstatymų leidyba, bet ir priimdavo sprendimus dėl karo ir taikos, mokesčių, muitų, išklausydavo valstybės pasiuntinių užsienio šalyse ataskaitų, kontroliuodavo valstybės iždą ir vykdomąją valdžią (Seimui atsakingas buvo ir Karalius), sudarydavo ir tvirtindavo sutartis su užsienio valstybėmis.
Įstatymai turėjo būti priimami sutarus visiems trims „luomams", kuriais buvo laikomi Karalius, Senatas ir pavietų seimelių atstovai Seime. Iš tiesų Karalius priimant įstatymus turėjo nedidelę įtaką, kiek daugiau įtakos turėjo Senatas, svarbiausią vaidmenį įstatymų leidyboje vaidino bajorų atstovai. Pagrindinė sąlyga priimti sprendimus Seime – kad jie tenkintų abi Respublikos tautas – Lietuvą ir Lenkiją.
Aukščiausia vykdomoji valdžia buvo Karalius ir ministrai, kurie kartu buvo ir senatoriai. Ministrais buvo kariuomenės vadai – didysis etmonas ir jo pavaduotojas, lauko etmonas, kancleris ir vicekancleris, 2 maršalkos ir 2 iždininkai. Visų pareigybių ministrų buvo po du – po vieną iš Lenkijos ir Lietuvos.
Seimo sudėtis
thumb|300px|[[ATR Senatas XVI a.]] Seimas buvo sudarytas iš Atstovų rūmų ir Senato.
Seimo Atstovų rūmų atstovų skaičius istorijos bėgyje kito, nes priklausė nuo valstybės teritorijos. Lietuva paprastai Atstovų rūmuose turėjo kiek mažiau negu 1/3 atstovų – 48 (iš 172), kurie buvo renkami nuo Žemaičių seniūnijos, arba Raseinių pavieto, ir nuo Šiaulių, Upytės, Ukmergės, Kauno, Vilniaus, Trakų, Breslaujos, Ašmenos, Lydos, Gardino, Smolensko, Starodubo, Polocko, Naugarduko, Slonimo, Volkovysko, Vitebsko, Oršos, Brastos, Pinsko, Mstislavlio, Minsko, Mozyriaus ir Rohačevo pavietų.
Kiekvienas pavietas ir Žemaičių seniūnija galėjo siųsti po 2 atstovus. Nuo 1764 m. Žemaičių seniūnijai suteikta teisė siųsti 6 atstovus. Išrinkti Lietuvos bajorai Atstovų rūmuose tiesiogiai atstovavo savo pavietų bajorus ir vykdė pavietų seimelių instrukcijas. Vien iš etninės Lietuvos 7 pavietų ir Žemaičių seniūnijos yra išlikę apie 100 tokių instrukcijų. Grįžę iš Seimo bajorai turėdavo atsiskaityti juos išrinkusiuose pavietų seimeliuose.
Senate Lietuva turėjo tik apie 1/5 vietų – 27-31 senatorius iš 140. Senatoriai buvo skiriami Karaliaus iki gyvos galvos, jais buvo vyskupai, aukštieji valstybės urėdai. Lietuvos senatoriais buvo Vilniaus, Žemaitijos ir Smolensko vyskupai, Žemaičių seniūnas, 9 vaivados – iš Vilniaus, Trakų, Minsko, Mstislavlio, Smolensko, Polocko, Naugarduko, Vitebsko, Brastos, 10 vaivadų ir seniūno pavaduotojų – kaštelionų, ministrai – 2 maršalkos, kancleris ir vicekancleris, iždininkas ir jo pavaduotojas, Didysis etmonas ir Lauko etmonas (Didžiojo etmono pavaduotojas). LDK senatorių vietas skirtingais laikotarpiais užimdavo tuo metu dominavusios Lietuvos didikų šeimos. Antai XVII a. pabaigoje svarbiausius Lietuvos postus, garantuojančius senatorių kėdes, buvo užėmę Sapiegos. Pagal alternatos taisyklę kas trečio Seimo Maršalas (Pirmininkas) buvo Lietuvos atstovas.
Į Seimo Atstovų rūmus buvo renkami tik bajorų atstovai, todėl Seimas daugiausiai išreiškė valstybės bajorų (apie 10 % gyventojų) interesus. Dvasininkai nebuvo atstovaujami, tačiau jų interesus išreikšdavo senatoriais esantys vyskupai. Valstiečiai ir miestiečiai ne tik nebuvo atstovaujami, bet net nebuvo laikomi piliečiais. Tačiau galima teigti, kad Respublikos politinė klasė, kuri kartais, pavyzdžiui, elekcinių Seimų metu, visa tiesiogiai galėjo dalyvauti valstybės valdyme, buvo didesnė nei kitose to meto Europos valstybėse.
Posėdžiai
Seimai vykdavo įvairiomis formomis. Bendriausiai Seimus galima skirstyti į paprastuosius (ordinarinius) ir nepaprastuosius (ekstraordinarinius). Dažniausiai posėdžiaudavo paprastieji Seimai, kurie priimdavo įstatymus, spręsdavo einamuosius reikalus. Tačiau dėl naujo valdovo rinkimų būdavo šaukiami nepaprastieji Seimai, kurie galėjo būti konvokaciniai, elekciniai ir karūnaciniai. Nepaprastieji Seimai tęsdavosi įvairiai: mirus valdovui tarpuvaldžio klausimus spręsdavo 2 savaites trukdavę konvokaciniai Seimai, karalių rinkdavo 6 savaičių elekciniai Seimai, karalių prisaikdindavo 2 savaičių karūnaciniai Seimai. Nepaprastieji Seimai galėjo būti sušaukti ir ne dėl rinkimų. Esant neatidėliotiniems svarbiems klausimams karalius skubiai 2 savaitėms galėjo sušaukti nepaprastąjį Seimą. Taip pat į nepaprastuosius Seimus, vadinamus konfederaciniais, kartais rinkdavosi bajorai, kurie tokiuose Seimuose sprendimus priimdavo paprasta balsų dauguma ir išvengdavo paprastojo Seimo nutraukimo dėl liberum veto teisės panaudojimo. Geografiniu požiūriu beveik visi paprastieji Seimai po Liublino unijos įvyko Varšuvoje, tik keli Seimai yra susirinkę Krokuvoje, Torūnėje ar Lietuvos Brastoje. Nuo 1673 m. kas trečias paprastasis Seimas vykdavo Lietuvoje – Trakų vaivadijoje, Gardine. Čia įvyko 10 Seimų. 1793 m. birželio 21 d. – lapkričio 23 d. Paskutinis Respublikos Seimas, kurio metu buvo patvirtintas Antrasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas, taip pat įvyko Gardine. Karūnaciniai Seimai vykdavo Krokuvoje. Tačiau konvokaciniai, elekciniai ir karūnaciniai Seimai vykdavo tik Lenkijoje.
Seimas ne visada rengdavo plenarinius posėdžius, kartais atskirai posėdžiaudavo atskirų Respublikos dalių atstovai Seime – tai buvo vadinama provincijų sesijomis. Lietuva (kartu su Didžiąja Lenkija ir Mažąja Lenkija) buvo laikoma viena iš Abiejų Tautų Respublikos provincijų. Paprastai LDK provincijos generaliniai suvažiavimai Slonime ar Volkovyske vykdavo prieš Respublikos Seimą. Atskirai susirinkę Lietuvos atstovai Respublikos Seime aptardavo svarbiausius klausimus, kuriuos Seime reikėtų kelti pirmiausiai, nes gauti balsą Seimo sesijos metu LDK atstovams buvo nelengva. Kartais provincijų sesijos buvo rengiamos ir tarp Respublikos Seimo posėdžių.
Darbai
Lietuvos ir Lenkijos Respublikos valstybinė santvarka evoliucionavo, tai lėmė Seimo vaidmenį. Nutrūkus Jogailaičių dinastijai, Varšuvoje, Karaliaus pilyje, vykstant 1573 m. konvokaciniam Seimui, buvo priimtas Varšuvos konfederacijos aktas, skelbiantis to meto Europai nebūdingą religinę toleranciją ir religinę taiką. Po karštų ginčų karalių nutarta rinkti laisvuose rinkimuose viritim būdu, kai renka kiekvienas į posėdį atvykęs bajoras. Prisaikdindami Seime laisvai išrinktą karalių Henriką Valua (1573–1574 m.) bajorai nuostatas dėl religinės taikos įrašė į vadinamuosius Henriko artikulus, kurie išreiškė Respublikos valstybinės santvarkos principus. Henrikas Valua 1574 m. šiuos artikulus ratifikavo, tačiau atsisakė juos patvirtinti dokumentu po karūnavimo.
Varšuvos konfederacijos aktas Seimo konstitucija tapo tik 1576 m., kai jį kartu su Henriko artikulais ratifikavo karalius Steponas Batoras (1576–1586 m.). Henriko artikulai buvo teisių, kurių išrinktas valdovas pasižada laikytis ir kurių pripažinimas buvo rinkimų teisėtumo sąlyga, rinkinys. Pagal artikulus monarchas pripažino Respublikos teises ir privilegijas, įsipareigojo šaukti paprastąjį Seimą kas dveji metai 6 savaitėms, nepaprastąjį Seimą, esant reikalui, 2 savaitėms, atsižvelgti į Seimo pasirinktų senatorių rezidentų (senatorių, kurie likdavo prie Karaliaus atlikti Seimo funkcijų neposėdžiaujant Seimui) patarimus užsienio politikos srityje, nerengti savo įpėdinio rinkimų, tai yra atsisakyti teisės paveldėti sostą ir pripažinti laisvus rinkimus bei laikytis Varšuvos konfederacijos akto nuostatų dėl religinės taikos. Taip pat artikulai nustatė, jog karaliui pažeidus šiuos principus, bajorai gali atsisakyti jam paklusti ir net rengti ginkluotą sukilimą – rokošą. Vėliau Henriko artikulai, žinomi kaip pacta conventa, buvo pateikiami išrenkamiems Respublikos monarchams kaip rinkimų teisėtumo sąlyga. Tikrovėje karalius Seimą šaukdavo dažniau, kartais net po pora kartų per metus ir neretai pratęsdavo jo sesiją tam, kad iki galo būtų išspręsti visi svarbiausi klausimai. XVII a. ir XVIII a. pirmoje pusėje Respublikos santvarka pakito mažai, valdovai daugiau ar mažiau laikėsi Henriko artikulų.
Iš svarbesnių Seimo organizavimo pokyčių paminėtina nuo 1652 m. įsigalėjusi liberum veto teisė, pagal kurią grupė ar net vienas Seimo atstovas galėjo pasipriešinti viso Seimo sprendimui. Dėl sprendžiamojo kiekvieno Seimo atstovo balso paprastajame Seime nebūdavo balsuojama, reikėdavo pasiekti bendrą sutarimą, kurio kartais pasiekti nepavykdavo ir Seimai nutrūkdavo. Liberum veto atsiradimas siejamas su absoliučia bajorų luomo narių lygybe. Iš tiesų dėl vieno iš atstovų veto yra nutrūkę 18 Seimų. Tiesa, dažniausiai veto pareikšdavo ne atskiras Seimo atstovas, o pavietas, kurio instrukcijas pavietų atstovai Seime vykdydavo, pavyzdžiui, didinant mokesčius, ar norint pasamdyti gausesnę Respublikos kariuomenę.
Lietuvoje Simonas Konarskis, Adomas Mickevičius ir Maironis išgarsino Čičinską – bajorą Vladislovą Sicinskį iš Upytės, kuris, pasinaudojęs veto teise 1652 m. sutrukdė karaliui Jonui Kazimierui Vazai, kuriuo nebuvo patenkintas Sicinskio globėjas Jonušas Radvila, pratęsti Varšuvos Seimą. Pirmasis seimą, pasinaudojęs liberum veto teise, 1639 m. išardė Krokuvos atstovas Jurgis Liubomirskis, o po Sicinskio šia teise buvo pasinaudota ne vieną kartą.
Seimų nutraukimai buvo didelė problema, nes XVIII a. jie tapo įprastu reiškiniu. Iš 1652–1764 m. vykusių Seimų tik 7 baigė darbą sėkmingai, o visi kiti išsiskirstė nieko nenutarę. Kovos su Seimų nutraukimu būdai – konfederacinių Seimų šaukimas, laikinas Seimo nutraukimas Karaliaus iniciatyva ir jo atnaujinimas palankesniu momentu – tuo laikotarpiu buvo mažai veiksmingi. Todėl Karaliui tekdavo neatidėliotiniems valstybės reikalams spręsti šaukti ypatinguosius Senato posėdžius.
Respublikai, apsuptai absoliutinių monarchijų, tokios laisvės, kaip karaliaus rinkimai, (dėl ko didele problema tapdavo naujo monarcho rinkimai mirus valdovui, nes kaimyninės valstybės buvo suinteresuotos į sostą iškelti sau palankų valdovą), liberum veto teisė, (dėl kurios bajorai galėjo lengvai blokuoti sau nepalankius reformų įstatymus), silpna karaliaus valdžia, atskirų provincijų, pavietų partikuliariškumas buvo labai pavojingos. Buvo bandoma reformuoti ir visą šalies valdymo struktūrą, ir paties Seimo darbą. 1764 m. priimtas Seimo Statutas, kuriuo atsisakyta liberum veto teisės sprendžiant ekonominius klausimus, pavietų atstovams Seime suteikti neriboti įgaliojimai spręsti valstybės reikalus (laisvasis mandatas).
Ketverių metų Seimas
thumb|300px|[[1791 m. gegužės 3 d. Konstitucijos priėmimas Karaliaus rūmų Senatorių salėje, Varšuvoje. Dail. Kazimierz Wojniakowski, 1772–1812 m., Lenkijos nacionalinė biblioteka]]
Didžiausios reformos buvo svarstomos vadinamajame Ketverių metų Seime (1788–1792 m.), kurio svarbiausias priimtas dokumentas buvo Miestų valdymo įstatymas ir 1791 m. gegužės 3 d. priimta pirmoji Europoje rašytinė konstitucija. Pagal ją Karaliaus sostas turėjo tapti paveldimas, visa valstybė turėjo tapti labiau centralizuota. Nors Konstitucijos tekste kalbama apie Respublikos valstybes, nebeminimas Lietuvos vardas, nebėra Liublino unijoje buvusio Lietuvos ir Lenkijos dualizmo, naikinama nuostata kas trečią Seimą rengti Lietuvoje (Gardine) ir kas trečią Seimo Maršalą rinkti iš Lietuvos atstovų. Tiesa, 1791 m. spalio 20 d. buvo priimtas Abiejų Tautų tarpusavio įsipareigojimo įstatymas, pavadintas Konstitucijos pataisa, kuriame Lietuva laikoma kitokia provincija, nei Didžioji Lenkija ir Mažoji Lenkija. Be to, kai kuriose bendrose Respublikos komisijose (ministerijose) Lietuva turėjo turėti 1/3 arba 1/2 vietų.
VI Konstitucijos straipsnyje „Seimas, arba įstatymų leidžiamoji valdžia“ numatyti dveji Seimo, arba susirinkusių luomų rūmai – Atstovų rūmai ir Senatorių rūmai. Atstovų rūmų narius buvo numatyta rinkti seimeliuose, o Senatoriais turėjo būti vyskupai, vaivados, kaštelionai ir ministrai. Seimas turėjo pradėti sesijas kas dveji metai ir trukti tiek, kiek numato Seimų įsatymas. Labai svarbi nuostata buvo galutinai naikinama liberum veto teisė – įstatymai galėjo būti priimami ir balsų dauguma. Vykdomąją valdžią turėjo vykdyti Karalius ir Įstatymų sargyba, o visi miestiečiai tapo piliečiais. thumb|[[Gegužės 3 d. konstitucija|Gegužės 3 Konstitucija, originalas, saugomas Varšuvos Karalių rūmuose]]
Tačiau dėl Respublikos silpnumo Gegužės 3-iosios Konstitucija galiojo tik 14 mėnesių, iki 1792 m. liepos 23 d., kai Lenkijos Karalius ir Lietuvos Didysis Kunigaikštis Stanislovas Augustas (1764–1795 m.) prisijungė prie Targovicos konfederacijos.
1795 m. Abiejų Tautų Respublika išnyko iš Europos politinio žemėlapio, nutrūko ir jos parlamentarizmo raida.
Žrobkai
Žrobkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Barglavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Barglavo, 17 km į pietvakarius nuo Augustavo ir 78 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
FK Karaorman
Strugos „Karaorman“ – Makedonijos futbolo klubas iš Strugos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1923 m.