cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1939 m. Vokietijos ultimatumas Lietuvai
Ultimatumo priėmimas
Abi pusės skirs savo įgaliotinius tol, kol tai bus būtina, kurie galės tvarkyti Klaipėdos krašto administravimo perdavimą, nepriklausantį autonominiams valdžios organams.
Kitų klausimų, iškilusių dėl priklausomybės perdavimo, ypač dėl ekonomikos ir finansų bei dėl pareigūnų ir pilietybės, reglamentavimas yra paliekamas atskiroms institucijoms.
1939 m. kovo 22 d., Berlynas
Vėlesni įvykiai
Dar neįsigaliojus ultimatumui, į Klaipėdą įžengė Vermachto daliniai. Kariniu laivu Deutschland atplaukė pats Hitleris ir Klaipėdoje pasakė trumpą kalbą. Flotilė, įplaukusi į Klaipėdos uostą susidėjo iš linijinio laivo Admiral Graf Spee, kreiserių Nürnberg, Leipzig ir Köln, dviejų eskadrinių minininkų eskadrų, trijų minininkų flotilių ir vienos tenderių flotilės. Lietuva tuo metu teturėjo tik vieną karinį laivą – „Prezidentas Smetona“. Kol vokiečiai šventė Klaipėdos krašto prijungimą prie Reicho, Europos politikai baiminosi, kad panašus likimas gali ištikti ir Gdansko teritoriją.
Dėl atitinkamų įvykių Lietuvos prezidento Antano Smetonos autoritetas užsienio politikoje sumenko: per kiek daugiau nei metus tai buvo jau antras Lietuvai pareikštas ir jos priimtas ultimatumas iš užsienio valstybių. Vokietijos ultimatumas išprovokavo politinę krizę šalies viduje: neaktyvi Vlado Mirono vadovaujama vyriausybė buvo pakeista kita, su generolu Jonu Černiu priešakyje. Pirmą kartą nuo 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo, valdžioje atsirado žmonių iš opozicijos: Leonas Bistras iš Lietuvos krikščionių demokratų partijos tapo švietimo ministru, o Jurgis Krikščiūnas iš Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos – žemės ūkio ministru.
Klaipėdos praradimas buvo skaudus smūgis Lietuvos ekonomikai. Iki 70 % užsienio prekybos keliavo per Klaipėdą. Klaipėdos kraštas užėmęs tik kelis procentus Lietuvos teritorijos sudarė trečdalį jos pramonės. Lietuva taip pat prarado ir savo investicijas į uosto infrastruktūrą. Maždaug 10 000 pabėgėlių (daugiausia žydų) kėlėsi į didžiąją Lietuvą ir prašė Lietuvos vyriausybės prieglobsčio.
Po Klaipėdos praradimo Vokietijos įtaka Lietuvoje sustiprėjo tiek, kad buvo atvirai nurodinėjama su kuo Lietuvai prekiauti ir su kuo ne. 1939 m. pabaigoje eksportas į Vokietiją sudarė apie 75 %, o importas iš Vokietijos – apie 86 % visos prekybos. Pasirašius Molotovo-Ribentropo paktą Lietuva buvo atiduota Vokietijai (tik vėliau, užkariavus Lenkiją, sutartis buvo pakoreguota ir beveik visa Lietuva buvo atiduota Sovietų Rusijai). Vokietija netgi siūlė Lietuvai prisidėti prie Lenkijos puolimo ir atsiimti Vilnių jėga, tačiau daugumai Lietuvos politikų, tarp jų ir A. Smetonai, abejojant galutine Hitlerio pergale, taip pat daugeliui politikų palaikant neutralumo politiką bei raginant Prancūzijos ir D. Britanijos diplomatams buvo priimtas neutralumo įstatymas, kuriam pritarė visos politinės jėgos.
23 m.
23 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Novosadų geležinkelio stotis
Novosadų geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Novosadų kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje, Hainuvkos valsčiuje. Per stotį eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija ir Novosadai-Chrizanuvas geležinkelio linija.
Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija
Nuo stoties iki Hainuvkos geležinkelio stoties yra 8,2 km ir iki Gnileco geležinkelio stotelės yra 3,7 km.
Novosadai-Chrizanuvas geležinkelio linija
Iki Chrizanuvo geležinkelio stoties yra 3,2 km.
Lazarevacas
Lazarevacas – miestas vidurio Serbijoje, į pietvakarius nuo Belgrado, prie Kolubaros upės. Geležinkelio stotis.
Lotynų karas
thumbLotynų karas (340–338 m. pr. m. e.) buvo konfliktas tarp Romos Respublikos ir jos kaimynų lotynų. Karas baigėsi romėnų pergale, lotynų lygos iširimu ir genčių žemių prijungimu prie Respublikos.
Pagrindinė karo priežastis buvo lotynų noras išsikovoti nepriklausomybę nuo Romos. 340 m. pr. m. e. į Romos senatą buvo nusiųsta lotynų delegacija su prašymu suformuoti vieningą respubliką lygiom teisėm Romos ir Lacijaus gyventojams. Kadangi keletą metų anksčiau vykusiame pirmajame samnitų kare Roma buvo Lotynų lygos lyderė ji pasiūlymą atmetė. Būtent tai ir sukėlė karo veiksmus.
Vergų krantas
Geografija
Regionas užima teritoriją prie Benino įlankos, kuri tęsiasi apie 350 km. pakrante. Iš vakarų jį natūraliai riboja Voltos upė (moderniais laikais – ir dirbtinis Voltos ežeras), kuri skiria nuo vakariau esančio Aukso kranto. Vakaruose ir šiaurėje susisiekia su Jorubalandu.
Vergų krantas yra pajūrio žemumų regionas, palaipsniui pereinantis į aukštumas. Siauras 10 km. pločio pakrantės ruožas pasižymi smėlėtais krantais ir gausiomis lagūnomis, kurios dažnai susisiekia tarpusavyje ir su Gvinėjos įlanka. Svarbiausios lagūnos yra Ketos lagūna, Togo ežeras, Nakujės ežeras. Pakrantės tinkamos uostams, kas istoriškai lėmė šio regiono reikšmę vergų prekyboje.
Į šiaurę nuo pakrantės ruožo driekiasi Gvinėjos retmiškių zona. Šioje atkarpoje nėra tropinių džiunglių zonos, būdingų kitoms Gvinėjos įlankos pakrantėms, o Gvinėjos retmiškiai pasiekia pakrantę. Dėl to ši teritorija dar vadinama Dahomėjos plyšiu.
Regioną vagoja daugybės upių žemupiai. Visos upės teka iš šiaurės į pietus. Svarbiausios upės (iš vakarų į rytus) yra Todzie (Voltos žemupio intakas), Zio, Monas, Kufas, Uemė.
Čerskis (gyvenvietė)
Čerskis  – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, šiaurės rytų Jakutijoje, 1920 km nuo Jakutsko, Kolymos upės pakrantėje. Žemutinės Kolymos uluso administracinis centras.
Yra reikšmingas uostas (Zelionyj Mys), pasiekiamas jūrinių laivų, taip pat yra aerodromas. Žuvies perdirbimo, statybinių medžiagų gamyklos, buitinis kombinatas, mokslinė stotis, plėtojama elnininkystė. Yra kultūros namai, Kurilovo muziejus, mažųjų tautų muziejus, nacionalinis folklorinis centras. Čerskyje vyksta kasmetinis muzikos festivalis „Šiaurės balsai“. Čerskis yra svarbus jukagyrų kultūrinis centras.
Vergų krantas
Regiono apgyvendinimas
Šios migracijos metu senesnės vietos gentys buvo visiškai išstumtos arba asimiliuotos gbe kalbomis (priklauso Nigerio-Kongo šeimai) kalbančių etninių grupių. Šis lingvistinis giminingumas yra vienas regioną kultūriškai vienijančių bruožų. Dėl geografinės izoliacijos gbe tautos gyveno nedidelėmis bendruomenėmis, kas leido susiformuoti daug giminingų dialektų. Šiuolaikiniai lingvistai šį dialektų kontinuumą linkę dalinti į 5 grupes (kalbas): eve gyvena vakariausioje Vergų kranto dalyje, adžai – centrinėje, fonai – rytinėje. Gen ir smulkios fla-fera tautelės apgyvendino pakrantę.
Ankstyvosios valstybės
Nuo XIII a. susidarė prielaidos formuotis pirmosioms gbe valstybėlėms. Pirmoji žinoma valstybė buvo Tado karalystė prie Mono upės. Jos klestėjimas XIII–XV a. davė pradžią adžų tautai. Tado karalystė buvo svarbi visų gbe tautų istorijoje, kaip religinis centras, ir iš jos valdovų dinastijos save kildino dauguma kitų gbe valstybių dinastijų.
Apie XV a. eve tautos protėviai į vakarus nuo Tado įkūrė įkūrė Tegbės (Notsės) valstybę, o vėliau kūrėsi ir kitos eve karalystės žemyno gilumoje, tokios kaip Ho. XV a. į pietus nuo Tado įsikūrė Ardros valstybė su sostine Alada.
Pajūrio reikšmė
Dauguma šių miestų ilgainiui tapo atskiromis karalystėmis su savo valdovų dinastiją. Svarbiausi pajūrio uostai Vergų kranto ruože buvo (iš vakarų į rytus): Anlo (eve valstybė su sostine Keta), Be (su sostine dabartinėje Lomėje), Agbodrafas (portugalų vadinamas Porto Seguro), Glidži (su sostine Anehe), Agvė, Popo, Hveda (su sostine Savi), Ardra (kuri turėjo pajūrio uostus Ofrą ir Jakiną), Adžačė (kur dabar yra Porto Novas).
Konkurencija tarp Europos valstybių regione stiprėjo. Be portugalų čia buvo aktyvūs prancūzai, britai, olandai, turėję savo prekybines faktorijas didžiausiuose miestuose, tokiuose kaip Uida, Ofra ar Jakinas. Olandai XVI–XVIII a. savo faktorijas regione grupavo kaip atskirą koloniją – Nyderlandų Vergų krantą.
Dahomėjos hegemonija
XVIII a. pirmoje pusėje Dahomėjos ahosu Agadža (1708–1732) tapo žymiausiu karalystės valdovu, kuriam pavyko nukariauti savo konkurentes pajūryje (pirmiausia Hvedą, Ardrą, Adžačę) ir suvienyti didelę dalį Vergų kranto. Valstybė užmezgė ryšius su europiečiais, ėmė dar labiau propaguoti vergų prekybą, kurią galėjo plėsti gaudami iš europiečių šautuvus. Tokiu būdu ji tapo svarbiausia vergų prekybininke visoje Afrikoje.
Nepaisant to, kad po Agadžos mirties Dahomėja ir eve valstybės turėjo mokėti duoklę jorubų Ojo karalystei, šalis toliau turtėjo. Po Ojo nusilpimo 1813 m. Dahomėja vėl tapo nepriklausoma ir įgijo hegemoniją strategiškai svarbiame Egbado koridoriuje rytuose. Tai dar labiau sustiprino karalystės pozicijas. Ji tapo neapkenčiama kaimyninių valstybių dėl to, kad masiškai grobė žmones ir pardavinėjo kaip vergus.
Kolonijos
XIX a. šiame regione aktyviai reiškėsi Prancūzija, kuri XIX a. įsitvirtino Adžačėje ir pradėjo ilgus Prancūzijos-Dahomėjos karus. Po antrojo karo 1894 m. Dahomėja tapo Prancūzijos kolonija. Tuo pat metu vakarinės (eve tautos gyvenamos) Dahomėjos dalys buvo atrėžtos Vokietijos ir tapo žinomos kaip Togolandas. Tokiu būdu istorinis vergų krantas padalintas tarp dviejų kolonijinių imperijų.
1914 m., prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Vokietijos Togolandas buvo padalintas tarp Prancūzijos ir Britų imperijos. Vakarinė dalis (Britų Togolendas) ilgainiui prijungtas prie kaimyninės Ganos, tuo tarpu Prancūzijos Togolandas išliko administruojamas atskirai. Tiek Togas, tiek Dahomėja apie 1960 m. iškovojo nepriklausomybę nuo Prancūzijos. Dahomėjos Respublika 1975 m. pakeitė pavadinimą į Beninas, kuris kildinamas nuo Benino įlankos pavadinimo, nors su istorine Benino karalyste neturi nieko bendro.
Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga
Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga, VNDS – Lietuvos politinė partija, veikusi 2001–2006 m. Ją sudarė Lietuvos valstiečių partija ir Naujoji demokratija - Moterų partija.
Istorija
2001 m. gruodžio 15 d. bendrame Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų suvažiavime buvo pasirašyta jungimosi sutartis. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijos pirmininke išrinkta prof. Kazimiera Prunskienė, pirmininkės pirmuoju pavaduotoju – Lietuvos valstiečių partijos lyderis Ramūnas Karbauskis.
Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų susivienijimas buvo pradėtas po Lietuvos valstiečių partijai skaudžių 2000 m. Seimo rinkimų rezultatų. Nors 2000 m. kovo 19 d. vykusiuose savivaldybių tarybų rinkimuose Lietuvos valstiečių partija iš viso gavo net 209 mandatus (daugiau gavo tik Naujoji sąjunga – 270), Seimo rinkimuose Lietuvos valstiečių partija nesugebėjo susitarti su krikščionimis demokratais ir nepateko į Seimą pagal partijų sąrašus.
Susijungiant Naujosios demokratijos ir Lietuvos valstiečių partijoms buvo siekta užsitikrinti daugiau galimybių būsimuosiuose rinkimuose ir tapti parlamentine partija. Kitaip Valstiečių partija būtų rizikavusi likti regionine partija, turinčia įtakos tik rajonų savivaldybių tarybose. Susijungimas pasiteisino.
2004 m. Europarlamento rinkimuose VNDS gavo 7,14 proc. balsų ir vieną mandatą – Europos Parlamento nariu tapo Gintaras Didžiokas. 2004 m. Seimo rinkimuose Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga laimėjo 10 mandatų ir kartu su Lietuvos lenkų rinkimų akcija sudarė 12 narių frakciją.
2005 m. VNDS suvažiavimo delegatai priėmė sprendimą pasivadinti Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga (LVLS), tuo pabrėžiant 1922 m. įkurtos partijos darbų tęstinumą.
Peasants and New Democratic Party Union Union des partis agraire et nouveau démocrate
Salmoneliozė
Salmoneliozė – ūmi infekcinė žarnyno liga, kurią sukelia salmonelių genties bakterijos, pasireiškianti dažniausiai gastrointestinine (rečiau generalizuota) forma. Šios bakterijos sukelia plonosios žarnos uždegimą, todėl liga paprastai pasireiškia viduriavimu, karščiavimu, pilvo ir galvos skausmais. Tai zooantroponozė.
Etiologija
Salmonelės priklauso Enterobacteriaceae šeimai. Tai judančios G (-) (Gram neigiamos) lazdelės. Sporų, kapsulių nesudaro. Labiausiai paplitę S. Typhimurium, S. derby, S.infantis, S.enteritidis.
Salmonelės atsparios išorinei aplinkai (vandenyje išbūna gyvybingos 2 mėn., dirvožemyje 4-5 mėn., kambario dulkėse 3 mėn., sausose išmatose 2-4 metus). Mėsos produktuose gali daugintis (esti mikrobai ir jų toksinai) net mažesnėje nei kambario temperatūroje. Jautrios dezinfekcinėms medžiagoms. Mėsą virinti reikia ne mažiau 2 val. (mikrobai žūna esant 60 °C, o toksinai – atsparesni).
Epidemiologija
Infekcijos šaltinis – naminiai gyvuliai (kiaulės, karvės, katės, šunys, paukščiai – daugiausia S. enteritidis), laukiniai žvėrys, graužikai (pelės, žiurkės – S. typhimurium), žuvys, vandens paukščiai (antys, žąsys). Salmonelės randamos jų žarnyne. Žmogus, kaip infekcijos šaltinis, turi reikšmės daugiausia vaikams (ypač jaunesniems). Ypač pavojingi tie, kurie išskiria mikrobus (bakterijų nešiotojai): mėsos pramonės, maitinimo įstaigų darbuotojai. Galima užsikrėsti nuo personalo ar vaikų (per nešvarias rankas). Naujagimiui infekcijos šaltinis gali būti motina.
Perdavimo keliai
Būna hospitalinė infekcija (vaikų įstaigose, gimdymo namuose, infekciniuose skyriuose). Sukelia „hospitaliniai štamai“; būdinga: didelis užkrėčiamumas, greitas plitimas, sunki eiga.
Imlumas. Priklauso nuo sukėlėjo kiekio; Ypač imlūs vaikai iki 2 m. 7- 10 m. vaikų imlumas toks kaip suaugusių.
Imunitetas. Kraujyje kaupiasi imunoglobulinai (Ig) jie neutralizuoja endotoksiną, bet ne mikrobus. Ląstelinis imunitetas garantuoja pilną salmonelių eliminaciją 4-6 savaitę. Esant ląstelinio imuniteto nepakankamumui, galimas lėtinis salmonelių nešiojimas su paūmėjimais ir recidyvais. Vietinis imunitetas: žarnyne padaugėja sekrecinių Ig, lizocimo, fermentų. Imuniteto trukmė 5-6 mėn. Imunitetas tipospecifinis.
Patogenezė
Mikrobai su toksinu patenka į skrandį (čia gali būti ir sunaikinti), po to į žarnyną, patenka į pilvo limfmazgius --> juose dauginasi (tai atitinka infekcinį periodą) --> žūvant bakterijoms atsipalaiduoja toksinas, jis sukelia organizmo intoksikaciją, plečia kraujagysles, skatina druskų ir vandens pašalinimą ir sukelia sekrecinę diarėją (viduriavimą). Kadangi salmonelės gerai išsilaiko makrofaguose, galimi recidyvai, ilga persistencija, lėtinis nešiojimas.
Kartais bakterijos iš žarnyno gali patekti į kraują bei kitus organus. Tokiu atveju negydant liga gali baigtis mirtimi.
Klinika
Inkubacinis periodas – kelios valandos (6-13) – kelios dienos (5-7) užsikrėtus kontaktiniu keliu.
Tipinės formos: Gastrointestininė forma (dažniausia). Jos sindromai labai įvairūs.
Vaikams >3 metų dažnai būna ūmi pradžia ir gastrito požymiai: pakartotinis vėmimas, pakyla temperatūra (38-40°C), bendras silpnumas, pilvo skausmai, liežuvis apveltas, sausokas, galima saikingai išreikšta eksikozė (skysčių praradimas). Dažnai po gastritinio sindromo būna gastroenteritas: – gastrito požymiai + gausus viduriavimas skystomis žaliomis dvokiančiomis išmatomis, priepuoliniai pilvo skausmai); kai kuriems neurotoksikozė (karščiavimas, sąmonės netekimas, traukuliai, endotoksinis šokas – krinta kraujospūdis, cianozė (mėlynuoja), šaltos galūnės).
Sunkesnė ligos eiga būna kūdikiams, mažiems vaikams, pagyvenusiems žmonėms bei asmenims su nusilpusia imunine sistema.
Gydymas
Hospitalizacija priklauso nuo ligos sunkumo.
Profilaktika
Tik nespecifinė:
Pranas Mierauskas
Pranas Mierauskas (g. 1957 m. vasario 15 d. Salantai) – Lietuvos ekologas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1980 m. baigė Vilniaus universitetą. 1987 m. biologijos mokslų kandidatas (1997 m. diplomas nostrifikuotas į gamtos mokslų daktaro).
1980–1982 m. dirbo valstybiniame gamtos apsaugos komitete. 1982–1992 m. – Zoologijos ir parazitologijos institute (nuo 1989 m. Ekologijos institutas). 1993–1997 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto, nuo 1999 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; 1999 m. docentas.
1999-2008 Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Ekologijos ir aplinkotyros centro docentas.
2001–2009 m. Lietuvos gamtos fondo vykdomasis direktorius, programos vadovas.
Nuo 2010 m. Mykolo Romerio universiteto Aplinkos politikos katedros vedėjas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo sritys – gamtosaugos politikos veiksmingumas ir efektyvumas, saugomų teritorijų valdymas ir jo efektyvumo vertinimas, gamtotvarkos planavimas.
Čezena
Čezena – miestas Italijos šiaurėje, Emilija–Romanija regione. Miesto centras nutolęs 15 km nuo Adrijos jūros.
Istorija
Miestas senovėje priklausė etruskams. Vėliau trumpam miesto valdžią buvo perėmę galai, o nuo III a. prieš mūsų erą priklausė Romos respublikai.
1992 m. Čezena tapo bendra regiono sostine kartu su didžiausiu regiono miestu Forli.
Pakriaunys
Pakriaunys – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Kriaunų, prie Kriaunos upės. Apgriuvęs vandens malūnas. Stūkso Pakriaunio akmuo su trimis „velnio pėdomis“.
Miškinių ežeras
left|120px
Miškinių ežeras – ežeras vidurio Lietuvoje, Radviliškio rajone, apie 4,5 km į vakarus nuo Šaukoto, Papušynio miško pelkės rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,51 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 129,1 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmais. Vakaruose išteka upelis (Šušvės baseinas). Į pietus už 0,05 km telkšo bevardis 0,73 ha ežeriukas. Į rytus įsikūręs Miškinių kaimas.
Vilniaus Pavilnio progimnazija
Vilniaus Pavilnio progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Švarioji g. 33, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191715435. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
1994 m. rugsėjo mėn. Pavilnio mikrorajone įkurta lietuviška „Vilnies” pagrindinė mokykla. 2005 m. rugsėjo mėn. renovuotas senasis pastatas ir pastatytas naujas mokyklos priestatas. Vėliau mokykla pervadinta Vilniaus Pavilnio progimnazija.
Vakarų Azerbaidžano provincija
Vakarų Azerbaidžano provincija  – provincija Irano šiaurės vakaruose. Administracinis centras – Urmija.
Geografija
Provincija įsikūrusi Irano Azerbaidžano istoriniame regione, šiaurėje ribojasi su Azerbaidžanu, vakaruose – su Turkija ir Iraku. Paviršius kalnuotas, tačiau yra daug derlingų lygumų ir slėnių. Kalnų šlaitai daug kur apaugę miškais. Rytinę provincijos dalį užima Urmijos ežeras, šiauriniu pakraščiu teka Araksas.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 14 šahrestanų:
Volgos–Dono kanalas
thumb|250px|Kanalo šliuzas
Volgos–Dono kanalas, Lenino vardo Volgos–Dono laivybinis kanalas (Волго-Донской судоходный канал имени В. И. Ленина) – laivybinis vandens kanalas Rusijoje, Volgogrado srityje; jungia Volgos ir Dono upes. Vakarinis jo galas įeina į Dono upės Cimliansko tvenkinį netoli Kalačo prie Dono miesto, rytinis galas – į Volgos upę Volgogrado pietiniame pakraštyje. Ilgis 101 km. Yra 13 šliuzų. Kanalu gali plaukti iki 5000 t talpos ir 3,5 m grimzdos laivai.
Istorija
thumb|right|230px|Kanalo schema Planai sujungti Kaspijos ir Juodosios jūros baseinus kilo dar XVI amžiuje. 1569 m. turkų sultonas Selimas II nusiuntė 22 tūkst. karių aukštyn Dono upe, kad šie iškastų kanalą į Volgą. Tačiau jiems nepavyko per du mėnesius nieko nuveikti. Kasėjai pareikškė, kad net „visa turkų tauta per 100 metų neiškastų kanalo“. 1697 m. caro Petro I įsakymu pradėtas kasti kanalas tarp Volgos ir Dono intakų – Ilovlės ir Kamyšinkos. Tačiau inžinierius Johanas Brekelis nesugebėjo reikiamai vykdyti darbų. O planus nutraukė karas su Švedija. 1920 m. vėl pradėti kasybos darbai tačiau juos užbaigti sutrukdė Antrasis pasaulinis karas. 1948 m. sovietinė valdžia įdarbinusi politinius kalinius pradėjo grandiozines statybas. Statybos darbai truko vos 4,5 metų (81 km ilgio Panamos kanalas kastas net 34 metus). 1952 m. gegužės 31 d. 13 val. 55 min. tarp pirmo ir antro šliuzų subėgo vanduo. Laivyba pradėta liepos 27 d.
2015 m. teroristiniai išpuoliai Paryžiuje
miniatiūra|left|„[[Bataclan“ teatras (2011 m.)]] miniatiūra|left|„[[Bataclan“ teatras po susišaudymo]] 2015 metų teroristiniai išpuoliai Paryžiuje – serija atakų, sprogimų ir masinių šaudymų, vykusių Paryžiuje, Prancūzijoje, 2015 m. naktį iš lapkričio 13 d. į lapkričio 14 d.
Įvairiais duomenimis atakų metu žuvo 137 žmonės, iš kurių daugiausiai atakos „Bataclan“ teatre metu. Dar 430 žmonių sužeisti, iš kurių 80 itin sunkios būklės.
Dėl šio įvykio įtariami šie teroristai: Omaras Ismailas Mostefai, Abdulakbak B., Ahmedas Almohammeda, Salahas Abdeslamas, Ibrahimas Abdeslamas, Bilalas Hadfi.
Paryžiuje uždarytos kai kurios metro linijos ir stotelės. Kitos transporto priemonės dirba įprastai. Užsienio reikalų ministerija atkreipia dėmesį, kad Prancūzijoje veikia oro uostai, skrydžiai vykdomi pagal grafiką, visumoje įprastu režimu veikia geležinkeliai.
Prie Prancūzijos ambasadų žmonės nešė gėles, norėdami pagerbti kruvinojo penktadienio Paryžiuje aukas.
Pastatų apšvietimas Prancūzijos vėliavos spalvomis
Niujorke stūksantis dangoraižis „One World Trade Center“, kuris yra aukščiausias pastatas Amerikoje, naktį iš penktadienio į šeštadienį nušvito raudona, balta ir mėlyna spalvomis, demonstruojant solidarumą su Prancūzija.
Tai įtaigus JAV draugystės su Prancūzija ir palaikymo simbolis – Prancūzijos vėliavos spalvos nušvito ant aukščiausio Jungtinių Valstijų dangoraižio, kuris buvo pastatytas per 2001 metų rugsėjo 11-osios atakas sugriautų Pasaulio prekybos centro bokštų dvynių vietoje.
Prancūzijos vėliavos spalvomis nušvito ir kiti pastatai Jungtinėse Valstijose, tarp jų ir San Francisko rotušė bei viešbutis „Omni Hotel“ Dalase, Teksaso valstijoje.
Šeštadienio vakarą Trijų Kryžių kalnas taip pat buvo apšviestas Prancūzijos vėliavos spalvomis.
Paminėjimas
Vyriausybės sprendimu Lietuvoje pirmadienį (2015 m. lapkričio 16 d.) 13 val. (12 val. Paryžiaus laiku) buvo paskelbta tylos minutė teroro išpuolių aukoms pagerbti. Prezidentė Dalia Grybauskaitė pagerbė Paryžiuje įvykdytų teroro išpuolių aukas nuvykusi į Paryžių ir padėjusi gėlių prie „Bataclan“ teatro. Lankomiausi interneto puslapiai ir žiniasklaidos priemonės paminėjo įvykius taip pat.
Imperatorius Fokas
thumb|left|150px|Foko kolona, paskutinis monumentas, pastatytas [[Romos Forumas|Romos forume.]]
Fokas (: Phōkas,, g. apie 547 m. Trakija – 610 m. spalio 5 d. Konstantinopolis) – 602–610 m. Bizantijos imperatorius.
Biografija
Trakų kilmės. 602 m. tarnavo centurionu kariuomenėje, kuri sukilo prieš imperatorių Maurikijų. Pasiųstas į Konstantinopolį derėtis vadovavo miestiečių sukilimui. Maurikijui ir jo sūnums žuvus pasiskelbė imperatoriumi.
Pripažino Romos religinę viršenybę ir pelnė popiežiaus Grigaliaus I palankumą. Dėl monofizitų sektos ir judėjų persekiojimo prieš jį sukilo Bizantijos rytų provincijos, į jas 606–608 m. įsiveržė Persijos kariuomenė, kuri priėjo prie Chalkedono. 610 m. Kartaginos egzarcho pasiųsta kariuomenė nuvertė Foką, jis buvo nukirsdintas.
LSDP Šiaulių skyrius
LSDP Šiaulių skyrius – Lietuvos socialdemokratų partijos vietinė organizacija, veikianti Šiaulių miesto savivaldybės teritorijoje.
Istorija
Pirmoji slapta socialdemokratinės minties organizacija Šiauliuose įsisteigė 1884 m. Tai buvo Vaclovo Bielskio, vėliau kitų vadovaujamas Šiaulių berniukų gimnazijos moksleivių savišvietos būrelis, veikęs iki 1905 m., turėjęs bibliotekėlę Zubovų dvare. Jam priklausė Vincas Čepinskis, Andrius Domaševičius, Augustinas Janulaitis, Steponas Kairys, Vladas Sirutavičius ir kiti. Vėliau įsisteigė ir kiti būreliai, studijavę vokiečių socialdemokratų ir rusų narodninkų teorijas.
Didelę įtaką padarė „Proletariato“ partijos veikėjas Liudvikas Janavičius, Šiauliuose subūręs grupę, kuriai priklausė Vaclovas Bielskis, F. Rubinas, Michailas Voiničius, Vladimiras Zubovas. 1895 m. atsirado pirmosios darbininkų kuopelės brolių Kaganų saldainių fabrike, 1897 m. – batsiuvių, 1898 m. odininkų ir kitos organizacijos. Tačiau jų ryšys su 1896 m. įsikūrusia LSDP buvo silpnas. 1899 m. Šiauliuose buvo surengtas pirmasis Gegužės pirmosios mitingas, pradėtos rengti gegužinės, kuriose dalyvavo ir kitų politinių srovių atstovai, tiek aušrininkai, tiek varpininkai. Tačiau 1899 m. pabaigoje daugelis socialdemokratinių grupių narių buvo suimti ir ištremti. 1901 m. Šiauliuose susikūrė žydų darbininkų Bundo organizacija.
Revoliucijų metais
LSDP skyrius įkurtas iš naujo 1902 m.. Jam priklausė J. Šepetys, Pranas Mažylis, Jonas Ambrozaitis (Pupų dėdė), Steponas Žiupsnys, Kazimieras Venclauskis, Stanislava Jakševičiūtė-Venclauskienė, Stasys Lukauskis, Vaclovas Bielskis, Jonas Biliūnas, Antanas Povylius ir kiti. 1905–1907 m. susikūrė daugiau darbininkų organizacijų įmonėse. Savo partinę organizaciją 1905 m. įsteigė 30 Ch. Frenkelio ir brolių Nurokų odų fabrikų darbininkų. 1905 m. sausio 18-20 d. buvo organizuotas visuotinis streikas, kuriame dalyvavo apie 2000 žmonių. 1905 m. Šiauliuose veiklą išplėtė „Draugo“ organizacija, surengusi dar vieną visuotinį streiką 1905 m. gegužės 3-5 d. 1905 m. birželio 8 d. vyko masinės demonstracijos, prasidėjusios kazokų nužudyto LSDP nario J. Ivanausko laidotuvėmis. 1905 m. spalio 21 d. visuotiniame streike miesto socialdemokratai išreikalavo paleisti politinius kalinius.
Iki tol susiskaldžiusios tautiniu principu, revoliucijos metais visos miesto socialdemokratų organizacijos sudarė jungtinį komitetą. 1907 m. miesto LSDP organizacijoje buvo 100 narių, Bundo organizacijoje – 80, RSDDP – 30 narių. 1907 m. kovo mėn. rinkimuose į Rusijos Valstybės dūmą šiauliečių atstovu buvo išrinktas Antanas Povylius. 1908 m. areštuota ir ištremta 200 LSDP narių, mieste liko 31. 1910 m. skyrius faktiškai nutraukė veiklą, likę laisvėje jo vadovai buvo priversti išvykti, kiti įsijungė į kultūrinę šviečiamąją veiklą. Jų įkurta draugija „Varpas“ rengė gegužines, teatro spektaklius, platino žurnalą „Visuomenė“. Marksistinės pakraipos grupė susiformavo ir aušrininkų organizacijoje.
1912 m. rinkimuose į IV Valstybės dūmą skyriaus veikla atnaujinta, jam priklausė Petras Avižonis, Vincas Dudelis, Ignas Augustinavičius, Antanas Maciūnas, Jadvyga Netupskaitė. Tik skyriaus kandidato areštas sutrukdė pasiekti žymesnių rezultatų. 1913 m. socialdemokratai, ypač jų atstovai miesto dūmoje darbininkams padėjo pasiekti, kad būtų įkurtos ligonių kasos stambiausiose įmonėse – brolių Nurokų, Ch. Frenkelio, brolių Kaganų fabrikuose ir bendra Zubovo alaus daryklos, A. Zaborskio bei P. Pliaterio-Zibergo įmonių ligonių kasa. 1914 m. suaktyvėjo profsąjungos, surengusios visuotinį odos darbininkų streiką, kuriame dalyvavo 800 darbininkų.
Nepriklausomybės metais
Iš naujo LSDP skyrius organizuotas 1918 m. lapkričio mėn., jo pirmininku išrinktas Kazimieras Venclauskis. Šiaulių socialdemokratai dalyvavo LSDP konferencijoje, kurioje K. Venclauskis buvo numatytas į LSDP vyriausybės ministrus pirmininkus, nustatyta partijos politika steigiant savivaldybes. Šiauliečiai aktyviai dalyvavo steigiant savivaldybes Šiaulių apskrityje. 1918 m. lapkričio 24 d. buvo išrinkta Šiaulių miesto savivaldybės taryba, gruodžio 7 d. apskrities taryba, kurių pirmininku buvo išrinktas K. Venclauskis. Vykdomosios komisijos pirmininku buvo išrinktas K. Venclauskis, pavaduotoju Stasys Lukauskis, sekretoriumi Rapolas Skipitis.
Prasidėjus kovoms su bolševikais, vokiečiais ir bermontininkais, Šiaulių socialdemokratai organizavo partizanų būrius, jų štabui vadovavo Vaclovas Bielskis, Vladas Požela ir Sofija Lukauskaitė. 1921 m. LSDP įsteigė apmokamų sekretorių – organizatorių etatus, šioms pareigoms į Šiaulius buvo atsiųstas Jonas Varnauskas. 1921 m. įsteigtas LSDP Šiaulių apskrities skyrius. Organizacijos veikė visuose valsčiuose. 1924 m. LSDP Šiaulių apskrities komitetą sudarė K. Venclauskis (pirmininkas), J. Varnauskas (etatinis sekretorius), V. Bielskis, A. Glinskis, Seimo narys Jonas Januškis.
„Žiežirbos“ skyrius įsteigtas 1923 m., steigėjai – J. Karenauskas (pirmininkas), B. Norvaišaitė, A. Lukavičius, P. Miliutavičius, Siminskas. Kartu įsteigtas sporto klubas „Žiežirba“. 1924 m. įsteigtas Socialdemokratų darbininkų klubas. Steigėjai: J. Varnauskas, B. Norvaišaitė, P. Čiučelis, S. Galvadiškis, S. Žukauskas, rėmėjas V. Bielskis. 1925 m. kovo 8 d. įsteigtas Socialdemokratų darbininkų profesinės sąjungos Šiaulių skyrius, turėjęs 761 narį. Prie skyriaus buvo organizuota juridinė konsultacija, klubas, veikęs iki 1927 m. LSDP, po to J. Sondeckiui formaliai priklaususiuose Liaudies namuose. 1925 m. Šiaulių apskrityje veikė 30 LSDP organizacijų, 16 LSDJS „Žiežirbos“ draugijų, 27 „Kultūros“ būreliai.
Savivaldybėje
thumb|300px|1925 m. Šiaulių miesto tarybos LSDP frakcija 1920 m. vasario 29 d. miesto taryba buvo sudaryta be rinkimų, dėl to socialdemokratai ją boikotavo. 1920 m. kovo 28 d. rinkimus laimėjo Lietuvos darbo federacija, gavusi 20 vietų iš 37. LSDP ir profsąjungų grupė gavo 9, žydai – 8 vietas. 1921 m. birželio 19-20 d. rinkimuose į miesto tarybą buvo išrinktas vienas LSDP atstovas Stasys Labanauskas. 1924 m. rugsėjo 19-20 vykusiuose savivaldybės tarybos rinkimuose LSDP gavo 18 vietų iš 40, bet burmistru tapo krikdemas Kazimieras Ubeika. Taryba normaliai dirbti negalėjo, todėl rinkimai buvo anuliuoti.
1925 m. sausio 24-25 d. rinkimuose LSDP gavo 3658 balsus iš 8373 ir 17 vietų, žydai – 8, namų savininkai – 5, krikščionys demokratai – 4, darbininkų sąjunga – 3, nepartiniai – 1 vietą. Tarybos nariais iki 1931 m. liepos mėn. buvo Jonas Balakas, Jonas Bajoras, Vaclovas Bielskis (LSDP frakcijos seniūnas), P. Čeponis, Samuelis Galvadiškis, A. Glinskis, Jonas Karnauskas, Juozas Lemežis, Stasys Lukauskis (mirė 1925), A. Stankūnas, J. Sakalauskas, L. Sakalauskis, Jackus Sondeckis (miesto burmistras), Pranas Šemetas, K. Urbonaitis, Jonas Varnauskas, Kazimieras Venclauskis (tarybos pirmininkas), S. Žukauskas.
1931 m. birželio 15-16 d. rinkimus LSDP boikotavo, nes buvo suvaržytos savivaldybių teisės. 1935 m. kovo 15-16 d. buvo balsuojama pagal mažoritarinę sistemą, socialdemokratai gavo daugiausia balsų, tačiau burmistru buvo paskirtas tautininkas Jonas Valančius. 1938 m. rugpjūčio 18 d. burmistru buvo paskirtas buvęs LSDP narys, „komandiruotas“ į tautininkus Petras Linkevičius.
Seimuose
Renkant Steigiamąjį Seimą 1920 m. balandžio 14-15 d. LSDP gavo 1559 balsus iš 4591 dalyvavusių rinkimuose. LSDP frakcijoje dirbo šiauliečiai Kipras Bielinis, Bronius Cirtautas, Vincas Čepinskis, Steponas Kairys, Vladas Požela, Vladas Sirutavičius, Pranas Šemetas ir Kazimieras Venclauskis (frakcijos pirmininkas). Vėliau Seimo atstovais tapo Antanas Povylius ir Eduardas Šukevičius.
Rinkimuose į I Seimą 1922 m. spalio 10-11 d. už LSDP atstovus balsavo 1012 šiauliečių (už komunistus 2265). Pagal LSDP sąrašą buvo išrinkti Kipras Bielinis, Mečys Markauskas, Vladas Požela (jį vėliau pakeitė Jurgis Daukšys) ir Kazimieras Venclauskis.
1923 m. gegužės 12-13 d. II Seimo rinkimuose LSDP palaikė 2561 šiaulietis, komunistus – 1289, Darbo federaciją 1238. Šiauliečiams atstovavo Kipras Bielinis, Jurgis Daukšys, Enrikas Kromeris (jį pakeitė Jonas Markelis), Mečys Markauskas. 1926 m. gegužės 18-19 d. III Seimo rinkimuose už LSDP balsavo 2855 šiauliečiai iš 7578 dalyvavusių rinkimuose. Išrinkti šiauliečiai Kipras Bielinis, Lazaris Epšteinas, Jonas Januškis.
Atgimimas
LSDP Šiaulių skyrius atsikūrė 1989 m. gegužės mėn., steigiamasis susirinkimas įvyko liepos 8 d. Inžinierių namuose. Iš pradžių skyriuje buvo 17 narių, vėliau jų skaičius išaugo iki 35, tačiau po 1990 m. rinkimų į savivaldybės tarybą pradėjo mažėti, skyriaus iškeltiems tarybos deputatams pasirinkus kitus interesus. Padedant šiauliečiams susikūrė LSDP grupės Pakruojyje, Joniškyje, Šiaulių rajone. Nors ir negausiomis jėgomis, savivaldybės tarybos rinkimuose iškovodavo po 3 vietas. 1996 m. Seimo nare išrinkta skyriaus atstovė Vida Stasiūnaitė, 2004 m. – Edvardas Žakaris.
2001 m. LSDP skyrius pariteto pagrindais susijungė su LDDP Šiaulių organizacija. Suvienijus jėgas miesto savivaldybės taryboje 2002 m. balandžio mėn. miesto meru išrinktas Vaclovas Volkovas. Išrinkus naują tarybą 2003 m. balandžio 3 d. meru vėl išrinktas V. Volkovas, tačiau birželio mėn. jį pakeitė Vytautas Juškus.
2003 m. balandžio 10 d. visuotinio skyriaus susirinkimo metu skyriuje buvo 316 narių, per metus įstojo 124 nauji nariai, 40 narių buvo iki 30 metų, 104 nuo 40 iki 50 metų, 33 pensinio amžiaus. Skyriuje veikia 14 grupių.
2007 m. balandžio 26 d. skyriaus konferencijoje buvo atstovaujama 438 nariams, iš jų 213 moterų, 68 nariai iki 30 metų, 114 virš 60 metų. Skyriuje veikė 22 grupės. Išrinkta 32 narių taryba.
Savivaldybėje
Savivaldybės tarybos nariais buvo išrinkti:
Rusijos olimpinis komitetas
Rusijos olimpinis komitetas – nevyriausybinė sporto organizacija, skatinanti sportinę veiklą Rusijoje ir atstovaujanti šaliai tarptautiniame olimpiniame komitete.
Tamsusis satyras
Tamsusis satyras (Aphantopus hyperanthus) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Tai viena iš gausiausių Lietuvoje satyrų rūšių. Ryškus lytinis dimorfizmas. Drugių sparnų ilgis 19-23 mm. Jų viršus tamsiai rudas, su stambokomis dėmėmis. Apačia pilkai ruda, 2-3 didelės dėmės priekiniame sparne ir 5 užpakaliniam. Skraido VI-VIII mėn. Mėgsta miglinių augalų žiedus. Gyvena pamiškėse, pakrūmėse, pakelėse, drėgnose pievose.
Rusijos olimpinis komitetas
Istorija
Rusijos olimpinis komitetas įkurtas 1911 m. ir atstovavo tuometinę Rusijos imperiją. Pirmuoju ir vieninteliu tarpukario Rusijos olimpinio komiteto prezidentu buvo Večeslavas Srezneskis. 1918 m. sekant Spalio revoliucijos įvykius Rusijos olimpinis komitetas buvo panaikintas, o jį pakeitė Sovietų Sąjungos olimpinis komitetas. 1991 m. Rusijos olimpinio komiteto veikla atkurta ir pripažinta TOK. Nuo 1994 m. Rusijos olimpinis komitetas dalyvauja olimpinėse žaidynėse po Rusijos Federacijos vėliava.
2014 m. Rusijos olimpinis komitetas organizavo 2014 m. žiemos olimpines žaidynes.
Tamsusis satyras
thumb|left|210px|Tamsusis satyras thumb|left|210px|[[Geltonasis žiedvoris (Misumena vatia) užpuolęs tamsųjį satyrą)]]
Bitės
Bitės – plėviasparnių (Hymenoptera) būrio vabzdžiai, priklausantys nesistematinei sekcijai Anthophila. Bitės yra vapsvoms ir skruzdėlėms giminiški gyvūnai, priklausantys tam pačiam smaugtapilvių (Apocrita) pobūriui.
Bitės prisitaikiusios rinkti žiedinių augalų nektarą ir žiedadulkes, ir yra labai svarbios augalų apdulkinimo procese. Bitės paplitusios visame pasaulyje, išskyrus Antarktidą. Dauguma bičių rūšių yra pavieniai gyvūnai, lizdus įsikuriantys urveliuose žemėje, medžiuose ir kt. Tokios bitės į darbininkių, tranų ar motinėlių kastas nesiskirsto. Dauguma pavieninių gyvenančių bičių rūšių geluonies neturi arba jei ir turi, puola retai. Tik mednešių bičių (Apis) genčiai priklausančios bitės gyvena bendruomenėmis ir gamina medų. Žymiausia šios genties rūšis yra naminė bitė (Apis mellifera) – pagrindinė pasaulyje auginama bičių rūšis.
Zadai
Zadai  – kolonija Lenkijos rytuose, Sosnuvkos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Versalio rūmai
Versalio rūmai (, tariama ) – buvusi Prancūzijos karalių rezidencija, prancūziškojo klasicizmo architektūros paminklas Prancūzijoje, Versalyje, 19 km į vakarus nuo Paryžiaus. Rūmų interjerą sudaro: Didieji karaliaus ir karalienės apartamentai (architektas Lui Levo, dailininkas Šarlis Lebrenas); Karalių koplyčia (architektai Žiulis Harduenas-Mansaras ir Roberas de Kotas); Veidrodžių galerija – ilgis 73 m, plotis 10,5 m – joje yra 17 didelių langų, priešais kuriuos ant sienos kabo 17 tokio pat dydžio veidrodžių; Karo ir Taikos salonai (architektas Žanas Arduenas Mansaras, dailininkas Šarlis Lebrenas). Šių rūmų interjerą puošia vertingi paveikslai, bronzinės ir marmurinės skulptūros, gobelenai ir baldai iš brangiausių medžio rūšių.
Istorija
kairėje|miniatiūra|„Versalio rūmų vaizdas iš ginklų aikštės“, 1722 m. (Pjeras Deni Martenas jaunesnysis)Rūmai pastatyti 1623 m. karaliui Liudvikui XIII kaip kuklus medžioklės dvaras, vėliau žymiai išplėsti Liudviko XIV, kuris 1682 m. iš Paryžiaus čia perkėlė savo dvarą ir valdžią, siekdamas didikams neleisti prieš jį sąmokslauti Prancūzijos provincijose. Versalio rūmai nuo XVII amžiaus vidurio iki Didžiosios Prancūzijos revoliucijos buvo trijų Prancūzijos karalių rezidencija. Tuo metu rūmuose gyveno daugybė žmonių – priklausomai nuo dienos, rūmuose būdavo nuo 3 000 iki 10 000 gyventojų, tarnų ir lankytojų. Versalio rūmai buvo Prancūzijos kultūrinis ir politinis centras, išskyrus septynerių metų laikotarpį, kai tuo metu už nepilnametį Liudviką XV valdęs Pilypas II Orleanietis, karališkąjį dvarą buvo perkėlęs atgal į Paryžių. Regentui sulaukus nepopuliarumo tarp pavaldinių ir po nesutarimų su Paryžiaus parlamentu, dvaras 1722 m. buvo sugrąžintas į Versalio rūmus. miniatiūra|„[[Reinas|Reino kirtimas“ (kairė) ir „Mastrichto apgultis“ (dešinė), apie 1678 m. (Šarlis Lebrenas) – Versalio meninės propagandos pavyzdys Veidrodžių galerijoje|255x255px]]Po Didžiosios Prancūzijos revoliucijos rūmai buvo apleisti, jų kolekcijos išparduotos. 1833 m. Liudvikas Pilypas rūmuose įsteigė muziejų, skirtą „visoms Prancūzijos šlovėms“. Ši frazė parašyta po Diufuro ir Gabrielio paviljonų, esančių rūmų priekyje, karnizais. Nuo 1979 m. rūmai įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Rūmų reikšmė
kairėje|miniatiūra|255x255px|1746 m. Žano Delagrivo Versalio rūmų ir sodų planas Daugiau nei šimtmetį Versalio rūmai buvo tinkamų karališkųjų rūmų ir absoliučios karaliaus valdžios pavyzdys visos Europos monarchams, girtas jų grožis ir meistriškumas. 1687 m. Šarlis Pero savo knygoje „Liudviko Didžiojo amžius“ rašė: „Tai ne rūmai, o visas mestas – tobulos didybės, tobulos sudėties.“ Versalio rūmai buvo daugelį kartų kopijuoti ir imituoti, jie ilgą laiką lėmė Europos rūmų standartus. Švedijos karalius 1693–1718 metais buvo paskyręs diplomatą, kuriam buvo pavesta sekti menų tendencijas Versalyje ir apie jas pranešti karališkajam architektui Švedijoje. Karalių rūmų Stokholme fasadas buvo įkvėptas Žano Hardueno Mansaro kūrybos, interjero dizaine taip pat paimtas pavyzdys iš prancūziškų Versalio rūmų madų. XVIII a. rūmų įtaka Parmoje ir Neapolyje valdžiusių Burbonų dėka taip pat pasireiškė Italijoje – Pilypas I Parmietis pavedė prancūzų architektui Enemoną Aleksandrą Petito pertvarkyti Kolorno kunigaikščių rūmų interjerą pagal Versalio pavyzdį. Versalio rūmai paveikė ir Vokietijos, Rusijos, Prūsijos ir Abiejų Tautų Respublikos karališkuosius dvarus – jie perėmė Prancūzijos karališkojo dvaro Versalyje pompastiškas ceremonijas, architektūros ir kitų menų madas.
Išnašos
Pastabos
Šaltiniai
Loznica
Loznica – miestas vidurio vakarų Serbijoje, dešiniajame Drinos krante. Išvystyta tekstilės, chemijos pramonė. Yra miesto muziejus.
24 m.
24 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vitkiškė
Vitkiškė – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 8 km nuo Purviniškės.
Šovinio lizdas
thumb|right|300px|105 mm tanko patrankos L7 vamzdžio pjūvis. Matyti graižtvuotas vamzdžio kanalas ir šovinio lizdas su irgi perpjautu šoviniu
Į šaulių ginklų ir pabūklų, naudojančių unitarinius šovinius, lizdą telpa visas šovinys (kulka/sviedinys ir tūtelė/tūta). Kulka atsiduria pereinamoje dalyje tarp vamzdžio kanalo ir šovinio lizdo dalies, kurioje būna šovinio tūtelė.
Į pabūklo, naudojančio ne unitarinius šovinius, lizdą įstumiamas sviedinys ir užtaiso maišelis. Sviedinys atsiremia į graižtvų pradžią kreipiamuoju žiedu.
Kurdistano provincija
Kurdistano provincija  – provincija Irano šiaurės vakaruose. Administracinis centras – Senendedžas.
Geografija
Provincija įsikūrusi Irano Kurdistano etnokultūriniame regione, kuris yra rytinė Kurdistano krašto dalis. Provincija vakaruose ribojasi su Iraku. Paviršius kalnuotas (aukščiausia viršūnė – Čarchalnas, 3330 m), yra ežerų, urvų, ledynų, mineralinių versmių. Didžiausias ežeras – Zarivaras, upė – Zarinerudas.
Gyventojai
52,42 % provincijos gyventojų gyvena miestuose, 47,58 %.
Dauguma krašto gyventojų yra kurdai (vartoja sorani kalbą).
Didžiausi miestai: Senendedžas, Sekezas, Merivanas, Banė, Gorvė, Kamjaranas, Bidžaras.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 9 šahrestanus:
Adenozinas
thumb|150px|Adenozinas Adenozinas – organinis junginys C10H13N5O4, nukleorūgščių sudedamoji dalis.
Adenozinas vaidina svarbų vaidmenį biocheminiuose procesuose, nes dalyvauja energijos (ATP, ADP), signalo (cAMP) perdavimo reakcijose.
Azerbaidžano futbolo taurė
Azerbaidžano futbolo taurė – pagrindinis taurės turnyras Azerbaidžane. Įkurtas 1936 m., tačiau iki 1992 m. turnyre nedalyvaudavo stipriausi šalies klubai, t. y. tie, kurie žaisdavo TSRS sistemoje.
Titulai
Du patys tituluočiausi klubai, daugiausiai kartų laimėję šalies futbolo taurę:
Pagėgių herbas
Pagėgių herbas – vienas iš Pagėgių miesto ir Pagėgių savivaldybės heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo žaliame lauke kylanti sidabrinė gegutė, kojose laikanti auksinį raktą galvute atgal, barzdele priekin.
Simbolika
Žalia spalva heraldikoje tradiciškai simbolizuoja viltį ir gamtos grožį (Pagėgius supančius miškus). Gegutė perteikia liaudišką vietovardžio etimologiją, o raktas simbolizuoja pasienio miestą, pro kurį atsiveria pasaulio keliai į Lietuvą.
Istorija
Atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę, miestas vėl atsidūrė prie valstybės sienos. Pagėgių atgimimo ženklu galima laikyti 1994 m. liepos 21 d. Lietuvos heraldikos komisijos oficialiai patvirtintą herbą. Herbą miestas turėjo dar vokiečių valdymo metais, bet jame vaizduotas kryžiuotis kėlė niūrias asociacijas.
Herbo etalono autorius – dailininkė Laima Ramonienė. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 1994 m. rugsėjo 8 d. patvirtino dekretu Nr. 383.
Edifício Itália
Edifício Itália – 165 m aukščio dangoraižis San Paule, Brazilijoje. Buvo baigtas statyti 1965 m.
Uridinas
miniatiūra|Uridinas Uridinas – nukleozidas, sudarytas iš glikozidiniu ryšiu (β-N1) sujungtų heterociklinės bazės uracilo ir cukraus ribozės.
Jei uracilas prijungtas ne prie ribozės, o prie deoksiribozės, toks deoksinukleozidas vadinamas deoksiuridinu.
25 m.
25 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Alšėnų seniūnija
Alšėnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno rajono savivaldybės pietinėje dalyje, į vakarus nuo Garliavos.
Yra dvejos veikiančios kapinės – Pažėrų ir Digrių.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurta 10 seniūnaitijų:
Tudhalijas III
Neaišku ar Tudhalijus III iš viso buvo hetitų karalius, nes išlikusiuose tekstuose jis minimas kaip „Tudhalijas vaikas“ (Tudhalijas jaunesnysis). Jis buvo nužudytas brolio Supiluliumo I aplinkos žmonių.
Yra sunkumų nustatant hetitų karalių, kurių vardai yra Tudhalijus ir Hatušilis, eiliškumą. Tudhalijaus jaunesniojo tėvas tekstuose dažnai yra minimas kaip Tudhalijas III.
Istorinis romanas
Stilius ir temos
Meninio poveikio siekiama išmonę derinant su istorine tiesa. Susiformavo romantizmo laikotarpiu, pradininkas – škotų ir anglų rašytojas V. Skotas. Istoriniame romane paprastai parodomi būdingi istoriniai epochos bruožai, perteikiamas jos koloritas, problemos ir realijos, atskleidžiamas istorinės asmenybes santykis su epocha, sukuriama apibendrinta istorinio proceso vizija. Kai autoriui mažai rūpi istorinė tiesa, o praeities atributai sudaro tik foną intriguojantiems veikėjų nuotykiams pavaizduoti, priartėja prie nuotykių arba detektyvinio romano. Siekdami istorinio epochos paveikslo autentiškumo, autoriai dažnai į vaizdų sistemą įjungia dokumentiką, istorinių asmenybių biografijų faktus, istorinių įvykių liudininkų pasakojimus. Kartais istorinės asmenybės, istoriniai įvykiai yra sąlyginė priemonė gyv. meto vaizdams kurti; tuo atveju ribojasi su filosofiniu, psichologiniu ar kitais romano tipais.
Markizo salos
Markizo salos  – salynas Okeanijoje, Prancūzijos Polinezijoje. Saloms pavadinimą davė Alvaras de Mendanja, aplankęs salas 1595 m.
Bendras salų plotas – 2 090 km², jos yra labiausiai lankomos Prancūzijos Polinezijos salos ir anksčiau buvo Polinezijos civilizacijos centras.
Markizo salos išsidėsčiusios 600–1000 km į pietus nuo pusiaujo ir apie 1600 km nuo Tahičio. Salas galima suskirstyti į dvi grupes:
Zapolė (Liublino vaivadija)
Zapolė  – kolonija Lenkijos rytuose, Sosnuvkos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Robertas Badžio
R. Badžio yra tarp trijų daugiausiai įvarčių įmušusių italų klubiniuose turnyruose per visą istoriją. 2002 m. jis tapo pirmuoju per 50 m. Italijos futbolininku karjeroje, įmušusiu daugiau nei 300 įvarčių.
1990 m. Fiorentina klubas pardavė R. Badžio Juventus komandai už tuometinę rekordinę sumą pasaulyje – 8 mln. svarų sterlingų.
Futbolininkas laimėjo du Serie A čempionų titulus, Italijos futbolo taurę ir UEFA Europos lygą ir iš viso žaidė 7 skirtingose komandose.
Pagal įmuštus įvarčius už nacionalinę rinktinę jis dalinasi ketvirta vieta su Alessandro Del Piero – abu įmušę po 27 įvarčius.
26 m.
26 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gomerta (ežeras)
left|120px
Gomerta – ežeras vidurio Lietuvoje, Radviliškio rajone, apie 4 km į šiaurės vakarus nuo Šaukoto. Telkšo Butkių miške, Goriškio kaimo teritorijoje, Tytuvėnų regioniniame parke.
Vilniaus-Radomo sutartis
thumb|220px|Lietuvos ir Lenkijos teritorijos sutarties pasirašymo metu. Vilniaus-Radomo sutartis – Vytauto ir Lietuvos bajorų Vilniuje (ištikimybės Lenkijos karalystei įsipareigojimas) bei Lenkijos bajorų Radome (Lietuvos rėmimo ir karaliaus bendro rinkimo įsipareigojimas) aktai, pasirašyti 1401 m.