cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brazilijos istorija
Demokratija
1985 m. Tancredo Neves buvo išrinktas prezidentu netiesioginiuose rinkimuose, bet mirė prieš duodamas priesaiką. Prezidentu tapo José Sarney, turėjęs eiti viceprezidento pareigas.
1988 m. priimta nauja konstitucija. Fernandas Koloras de Melo tapo pirmuoju tiesioginiu balsavimu išrinktu prezidentu po demokratijos atkūrimo 1989 m., nugalėjęs Luizą Inakijų Lulą. Pirmuosius prezidentavimo metus Koloras praleido kovodamas su hiperinfliacija, kuri kartais būdavo 25% per mėnesį. Po Koloro apkaltos 1992 m. prezidentu tapo Itamaras Franko.
1994 m. spalio 3 d. prezidento rinkimuose Franko finansų ministras Fernandas Enrikė Kardosas vėl nugalėjo Luizą Inakijų Lulą. Jis tęsė neoliberalią Koloro politiką, vykdęs laisvos prekybos ir privatizavimo programas. Koloras pradėjo tokių valstybinių įmonių kaip Acesita, Embraer, Telebrás ir Companhia Vale do Rio Doce privatizavimą. Visų įmonių, išskyrus Acesita, privatizavimą užbaigė Kardosas. Jis buvo perrinktas 1998 m. ir vadovavo šaliai per tų metų finansinę krizę. 2000 m. jis paviešino karinius failus, susijusius su operacija Condor. Tai buvo JAV žvalgybų teroro ir žudymo operacija nukreipta prieš Pietų Amerikos kairiuosius. JAV talkininkavo kelios Pietų Amerikos diktatūros.
Neoliberalizmas nepanaikino ekonominės nelygybės. XX a. paskutiniame dešimtmetyje daugiau nei ketvirtadalis brazilų turėjo išgyventi už dolerį per dieną. Šios ekonominės aplinktbės padėjo 2002 m. prezidento rinkimuose laimėti Luizui Inakijui Lulai. Jam tapus prezidentu Brazilijos realas nuvertėjo, o Brazilijos investicijų reitingas nukrito. Lula pareiškė, kad socialinės permainos užtruks, ir tęsė Kardoso ekonominę politiką. Realo vertė ir reitingas pakilo.
Kaminskas
Kilusi iš slaviškų pavardžių:, , , kurios greičiausiai iš vietovardžių Камень ('akmuo').
Gremžtukai
Gremžtukai (Labeotropheus) – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos endeminių žuvų gentis.
Paplitę Malavio ežere (Rytų Afrika). Auginamas ir akvariumuose. Gentyje yra dvi rūšys.
Brečkiemis
Brečkiemis, Rūbaičiai arba Voronovas (, nuo 1938 m. birželio 3 d. Brettken, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Krasnojarskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1785 m. minimi Rūbaičiai. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Gudvalių valsčiaus kaimas. Priklausė Balėtų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947– 1993 m. Lvovskojės apylinkės kaimas.
Sera Žeralas
thumb|200px|Sera Žeralas
Sera Žeralas arba Žeralo kalnai  – kalnų masyvas pietų Brazilijoje, netoli Atlanto vandenyno pakrantės, Santa Katarinos ir Pietų Rio Grandės valstijose. Kartais laikomas Sera do Maro pietine dalimi. Vakaruose tęsiasi link Argentinos ir Paragvajaus. Būdingi smarkiai sudūlėję bazaltiniai plokščiakalniai, išraižyti gilių kanjonų. Vyraujantis aukštis – 950 m. Kalnai patenka daugiausia į Urugvajaus upės baseiną.
Sera Žerale auga daugiausia drėgnieji subtropiniai araukarijų miškai. Įsteigti Sera Žeralo ir Aparados da Seros nacionaliniai parkai.
Valas
miniatiūra|Valas prie [[Nijmegenas|Nijmegeno 1641 m., Jan van Goyen paveikslas]] Valas  – kairioji, pagrindinė Reino deltos atšaka Nyderlanduose. Protakomis jungiasi su Maso delta. Ilgis 83 km.
Upė, kuri yra pagrindinis kanalas Reino-Maso-Šeldės deltos sistemoje, perneša 65 proc. viso Reino srauto.
Laivyba
Prie Valo įsikūręs Nijmegeno uostas.
瓦尔 (德国)
Vytautas Bliūdžius
Vytautas Bliūdžius (g. 1929 m. balandžio 30 d. Mikališkiai, Marijampolės apskr.) – Lietuvos inžinierius mechanikas.
Biografija
1954 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, 1964 m. – Kauno politechnikos institutą.
1955–1957 m. dirbo Žemės ūkio mechanizacijos ir elektrifikacijos institute, 1957–1990 m. Kauno staklių gamykloje. Keturių išradimų autorius.
Batkenas
Batkenas, dar vadinamas Batkentu  – miestas pietvakarių Kirgizijoje, 240 km į vakarus nuo Ošo, netoli Tadžikistano sienos. Srities ir rajono centras. Pro miestą eina Ošo–Isfanos kelias. Veikia oro uostas, kurio galimas susisiekimas su šalies sostine Biškeku. 2000 m. pradėjo veiklą Batkeno universitetas.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1934 m. balandžio mėnesį. Pavadinimas senovės persų kalba reiškia „vėjų vieta“.
1999 m. Batkenas tapo naujai sukurtos srities centru, o 2000 m. gavo miesto statusą. Toks sprendimas buvo priimtas po to, kai įvairios radikalių islamistų grupuotės ėmė puldinėti miestą ir jo apylinkes. Kirgizijos valdžia nusprendė padidinti valdymo efektyvumą ir kontroliuoti situaciją, todėl buvo sudaryta atskira Batkeno sritis, o miestas tapo svarbiausiu regione.
Gyventojai
2000 m. čia būta 10 987 gyventojai. O 2001 m. į miesto sudėtį įtraukti trys gretimi kaimai.
Dauguma gyventojų yra kirgizai, o taip pat esama uzbekų, tadžikų, rusų ir kitų tautinių mažumų.
Kuleinis
left|120px
Kuleinis arba Kulenis – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 8 km į šiaurės vakarus nuo Merkinės, 0,2 km į pietryčius nuo Nemuno, Kibyšių miške. Ežeras ovalo formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,26 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 70,8 m. Krantai aukšti, ypač pietinis krantas, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Nemuno baseinui.
Algirdas Chaladauskas
Algirdas Chaladauskas (g. 1949 m. gegužės 9 d. Jonavoje) – Lietuvos mokslo ir karinis veikėjas, nuo 1993 m. pulkininkas.
Lauja
Lauja – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 2 km į šiaurę nuo Merkinės. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,7 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 77,6 m. Vakarinis krantas labai aukštas – iki 40 m aukščio, rytinis krantas – virš 20 m aukščio. Pietinis krantas žemas ir pelkėtas, išteka upelis link Nemuno intako Straujos. Ežerą supa Pelekiškės miškas. Aplink ežerą miške išsimėtę Zakavolių kaimo sodybos.
Algirdas Chaladauskas
Biografija
1966–1967 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Radioelektronikos fakultete, 1970 m. baigė Daugpilio karo aviacijos technikos mokyklą, 1978 m. – Maskvos N. Žukovskio karo aviacijos inžinerijos akademiją. Technikos mokslų kandidatas, 1985 m. technologijos mokslų daktaras.
1970–1974 m. tarnavo TSRS oro erdvės apsaugos aviacijoje. 1978–1990 m. dirbo Centriniame aviacijos ir kosmoso technikos mokslo tyrimo institute. 1990–1992 m. Rygos aukštosios karo aviacijos inžinerijos mokyklos dėstytojas. 1992–1994 m. Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos ministerijos aviacijos tarnybos inžinerijos skyriaus viršininkas. 1994–1999 m. Lietuvos Karinių oro pajėgų vado pavaduotojas ginkluotei ir technikai. Nuo 2000 m. vasario mėn. dirba UAB „Helisota“, generalinio direktoriaus pavaduotojas.
Moksliniai darbai apie karo aviacijos plėtros pagrindines kryptis, ginkluotę, bazavimo organizaciją, priešlėktuvinę ir priešraketinę gynybą.
Oskaras
200px|thumb|„Oskaro“ statulėlė, pagaminta iš [[auksas|auksu aplieto britanio, pastatyto ant juodo metalinio pagrindo]]
Akademijos apdovanojimas arba „Oskaras“  – apdovanojimas, teikiamas JAV Kino meno ir mokslo akademijos (Academy of Motion Picture Arts and Sciences arba AMPAS) už nuopelnus kine. Ceremonija, kurios metu yra įteikiami apdovanojimai, yra vienas žinomiausių kasmetinių renginių visame pasaulyje. Renginį rodo daugiau nei 100 valstybių televizijos. Tai yra viena iš seniausių apdovanojimų ceremonijų pasaulyje. Jos atitikmenys kitose meno srityse – „Grammy“ apdovanojimas (muzikai), „Emmy“ apdovanojimas (televizijai) ir „Tony“ apdovanojimas (teatrui). Visus šiuos apdovanojimus įsteigė AMPAS.
AMPAS įkūrėjas – „Metro-Goldwyn-Mayer“ studijos vadovas Luisas Mėjeris (Louis B. Mayer). „Oskarų“ apdovanojimus, kaip apdovanojimus už pasiekimus kine, vėliau įkūrė ta pati akademija. Pirmoji apdovanojimų ceremonija vyko 1929 m. gegužės 16 d. „Roosevelt“ viešbutyje, Holivude.
Istorija
Pirmieji apdovanojimai buvo įteikti 1929 m. gegužės 16 d. „Roosevelt“ viešbutyje, Holivude, stebint maždaug 270 žmonių. Po apdovanojimų „Mayfair“ viešbutyje vyko vakarėlis. Bilieto kaina, norint patekti į ceremoniją, buvo 5 JAV doleriai. Buvo išdalinta 15 statulėlių, kurias gavo aktoriai, režisieriai ir kiti žmonės už nuopelnus kine per 1927–1928 metus.
Apdovanojimų laureatai buvo paskelbti dar likus trims mėnesiams iki ceremonijos, tačiau jau antruosiuose „Oskaruose“, 1930 m., ši sistema buvo pakeista. Kitus 10 metų laureatų pavardės 23 val. būdavo pranešamos laikraščiams, kad šie kitą dieną galėtų jas išspausdinti. Tačiau vienais metais laikraštis „Los Angeles Times“ laureatų sąrašą išspausdino prieš ceremoniją. Nuo 1941 m. nugalėtojai paskelbiami tik ceremonijos metu praplėšus užantspauduotą voką.
Pirmos šešios ceremonijos vyko kas dvejus metus. Pavyzdžiui, antrieji „Oskarai“ vyko 1930 m. balandžio 3 d. ir apdovanojo už filmus, išleistus nuo 1928 m. rugpjūčio 1 d. iki 1929 m. liepos 31 d. Nuo 1935 m. apdovanojimai yra kasmetiniai.
Pirmasis geriausio aktoriaus apdovanojimą laimėjo Emilis Džaningsas (Emil Jannings) už vaidmenis filmuose „The Last Command“ ir „The Way of All Flesh“. Kadangi aktorius prieš ceremoniją turėjo grįžti į Europą, akademija sutiko jam įteikti prizą anksčiau ir taip jis tapo pirmuoju istorijoje „Oskaro“ laimėtoju. Kurį laiką aktoriai būdavo apdovanojami už jų darbą per tam tikrą laikotarpį, tačiau nuo ketvirtosios ceremonijos sistema pasikeitė ir aktoriai buvo apdovanojami tik už konkrečius filmus. Jau 302 aktoriai yra laimėję „Oskaro“ apdovanojimą.
1939 m. sukurtas filmas „Beau Geste“ yra vienintelis filmas, kuriame vaidina 4 aktoriai, laimėję „Oskarą“ už geriausią pirmaplanį vaidmenį. Tai Garis Kūperis (Gary Cooper), Rėjus Milandas (Ray Milland), Siuzan Heivord (Susan Hayward) ir Broderikas Kraufordas (Broderick Crawford).
Dizainas
AMPAS yra įsteigusi aštuonis apdovanojimus, tačiau žymiausias jų yra Akademijos apdovanojimas už nuopelnus (Academy Award of Merit) arba tiesiog „Oskaras“. Statulėlė yra pagaminta iš auksu aplieto britanio (Britannia metal), pastatyto ant juodo, metalinio pagrindo. Statulėlė yra 34 cm aukščio ir sveria 3,85 kg. Joje Art Deco stiliumi pavaizduotas riteris, laikantis kardą ir stovintis ant kino juostos.
„Metro-Goldwyn-Mayer“ (MGM) meno vadovas Sedrikas Gibonsas (Cedric Gibbons) buvo vienas pirmųjų Akademijos narių ir sugalvojo dizainą „Oskaro“ statulėlei. Norint sukurti statulėlę, Gibonsui reikėjo modelio, kuris jam pozuotų. Jo žmona Doloresa del Rio (Dolores del Río) supažindino Gibonsą su meksikiečiu režisieriumi ir aktoriumi Emiliju Fernandesu (Emilio „El Indio“ Fernández). Nors iš pradžių meksikietis buvo užsispyręs, vėliau jį įtikino pozuoti be drabužių. Nuo tada jo figūra yra pavaizduota skulptūrėlėje. Vėliau skulptorius Džordžas Stenlis (George Stanley) padarė „Oskaro“ modelį iš molio, o Sačinas Smitas (Sachin Smith) pagamino skulptūrėlę iš 92,5 % alavo ir 7,5 % vario bei apliejo ją auksu. Nuo tada vienintelis pakeitimas skulptūrėlėje buvo jos pagrindas. Nuo 1983 m. apie 50 „Oskarų“ yra pagaminama kiekvienais metais. Juos gamina kompanija Ilinojuje „R.S. Owens & Company“.
Pavadinimas
Žodžio „Oskaras“ kilmė vis dar yra neaiški. Aktorės Betės Deivis (Bette Davis) biografijoje rašoma, kad ji apdovanojimą pavadino savo pirmojo vyro Harmono Oskaro Nelsono (Harmon Oscar Nelson) garbei. Vienu anksčiausių šaltinių, kuriuose yra paminėtas „Oskaras“, yra laikomas „Time“ žurnalo straipsnis apie 6-uosius „Oskarus“, vykusius 1934 m. 1932 m., per apdovanojimų ceremoniją, Voltas Disnėjus taip pat dėkojo Akademijai už „Oskarą“. Dar viena teorija yra ta, kad 1931 m. Akademijos vyriausioji sekretorė Margareta Herik (Margaret Herrick), pirmą kartą pamačiusi statulėlę, pasakė, jog šis jai panašus į jos „dėdę Oskarą“. Kita legenda pasakoja, jog norvegų kilmės Luiso Mėjerio sekretorė Eleonora Lileberg (Eleanor Lilleberg) pamačiusi prizą sušuko: „Jis atrodo kaip karalius Oskaras II“ Apdovanojimą 1939 m. Kino meno ir mokslo akademija oficialiai pavadino „Oskaru“.
Nuosavybės teisė į „Oskarų“ statulėles
Nuo 1950 m. tarp Akademijos ir „Oskaro“ laimėtojų galioja susitarimas, kad nei pastarieji, nei žmonės, kurie paveldėja apdovanojimą, negali jo parduoti, iš pradžių nepasiūlę jo Akademijai už 1 dolerį. Jei statulėlės savininkas nesilaiko šio susitarimo, „Oskaras“ automatiškai atitenka Akademijai. Kai kurie „Oskarų“ laimėtojai, kurie laimėjo apdovanojimą prieš 1950-uosius, pardavė juos aukcionuose už šešiaženkles sumas. 2011 m. gruodį Orsono Velso palikuonys laimėjo teismą, leidžiantį parduoti Velso Oskarą, nes šis jį laimėjo prieš 1950-uosius.
Nominacijos
Nuo 2004 m. „Oskarų“ nominacijos yra paskelbiamos sausio pabaigoje. Iki 2004 m. jos būdavo skelbiamos vasario pradžioje.
Balsuotojai
JAV Kino meno ir mokslo akademiją 2007 m. sudarė 5835 nariai.
Akademijos nariai yra paskirstyti į atskiras kategorijas, kurių kiekviena vertina vis kitą filmo kūrimo aspektą. Iš visų Akademijos narių didžiausią grupę sudaro aktoriai – 1311 aktorių sudaro 22 % Akademijos narių. Paskutiniąsias 73-ejas „Oskarų“ ceremonijas balsus skaičiavo audito kompanija „PricewaterhouseCoopers“.
Taisyklės
Norint, kad filmas galėtų būti bent nominuotas „Oskarui“, jis privalo būti pradėtas rodyti Los Andželo apygardoje nuo praėjusių kalendorinių metų sausio 1 d. vidurnakčio iki gruodžio 31 d. pabaigos. Ši taisyklė negalioja „Geriausio užsienio kalbos filmo“ kategorijoje. Pavyzdžiui, 2010 m. „Geriausio filmo“ kategorijoje laimėjęs „Išminuotojų būrys“ buvo pradėtas rodyti 2008 m., tačiau Los Andžele jis pradėtas rodyti tik 2009 m. viduryje.
Filmų prodiuseriai privalo užpildyti oficialią filmo kūrėjų sąrašo formą internete prieš gruodžio 31 d. pabaigą. Jei ši forma neužpildoma, filmas negali dalyvauti jokiuose ateinančiuose „Oskaruose“. Vėliau forma yra patikrinama ir filmas yra įrašomas į „Galimų kandidatų sąrašą“.
Transliacija
thumb|300px|31-oji „Oskarų“ teikimo ceremonija 1959 m., „Pantages“ teatre Holivude thumb|300px|81-oji „Oskarų“ teikimo ceremonija 2009 m., „Kodak“ teatre
„Oskarų“ teikimo ceremonija yra transliuojama per televiziją. Dažniausiai apdovanojimai vyksta vasario arba kovo mėnesį, arba praėjus 6 savaitėms po nominantų paskelbimo. Ceremonija yra labai prašmatni, į ją patenka tik kviestiniai svečiai, jie yra atidžiai stebimi ir fotografuojami einant raudonuoju kilimu.
„Oskarai“ yra tiesiogiai transliuojami JAV (išskyrus Havajus). Aliaskoje „Oskarai“ pirmą kartą buvo rodomi 2011 m. Ceremonija taip pat rodoma Kanadoje, Jungtinėje Karalystėje ir kitose valstybėse. 2007 m. vykusią ceremoniją žiūrėjo daugiau nei 40 milijonų JAV gyventojų. Kitos apdovanojimų ceremonijos („Emmy“, „Auksinių gaublių“ ar „Grammy“ apdovanojimai) yra tiesiogiai transliuojami JAV rytinėje pakrantėje, o vakarų pakrantėje, dėl valandos laiko skirtumo, leidžiamas transliacijos įrašas. Akademija tvirtino, jog jau kelerius metus „Oskarų“ teikimo ceremoniją žiūri apie milijardą žmonių pasaulyje, tačiau to dar niekas oficialiai nepatvirtino. Pirmieji per televiziją rodyti „Oskarai“ vyko 1953 m. ir buvo rodomi per NBC televiziją. NBC rodė „Oskarus“ iki 1960 m., vėliau iki 1970 m. juos transliavo ABC. NBC rodė ceremoniją iki 1976 m. Nuo tada ją vėl rodo ABC. Pagal kontraktą ABC „Oskarus“ rodys iki 2020 m.
„Oskarai“ 60 metų vyko kovo pabaigoje arba balandžio pradžioje. Tačiau dėl reitingų ir susikirtimo su NCAA varžybomis nuo 2004 m. ceremonijos vyksta vasario pabaigoje arba kovo pradžioje. Kartais ceremonija nukeliama į ankstyvą kovą dėl Žiemos olimpinių žaidynių.
Po daugelio metų, kai „Oskarai“ būdavo transliuojami pirmadienį, 21:00 val. JAV rytinės pakrantės laiku, 1999 m. ceremonija perkelta į sekmadienį, 20:30 val. To priežastys – didesnio žiūrovų skaičiaus sutraukimas prie televizorių, nes pirmadieniais tokiu metu, Los Andžele, susidaro automobilių spūstys; kita priežastis – rytinės pakrantės gyventojai galės eiti miegoti anksčiau. Daug metų filmų kūrėjai priešinosi sekmadieninei transliacijai, nes savaitgalį tai sutrauktų mažiau žiūrovų į kino teatrus.
1981 m. kovo 30 d. ceremonija buvo nukelta dėl pasikėsinimo į JAV prezidentą Ronaldą Reiganą.
1993 m. buvo pristatyta In Memoriam skiltis, kurios metu pagerbiami žmonės, mirę per paskutinius 12 mėnesių ir padarę įtaką kino pasauliui. Kelis kartus, per aplaidumą, skiltyje buvo nepaminėti svarbūs žmonės ir tai susilaukė nemažai kritikos.
2010 m. ceremonijos rengėjai pranešė, jog statulėlių laimėtojų padėkos kalba gali trukti ne ilgiau nei 45 sekundes. Pasak organizatoriaus Bilo Mechaniko (Bill Machanic), taip norėta išvegti „nuobodžiausio dalyko per televiziją“ – ilgų ir emocingų kalbų.
Ceremonijų sąrašas
Žemiau yra pateikiama statistika iš visų vykusių „Oskarų“ ceremonijų nuo 1929 m.
Pagal statistiką „Oskarai“ sutraukia daugiausia žiūrovų prie TV ekranų tada, kai favoritai laimėti „Geriausio metų filmo“ apdovanojimą yra daug uždirbę iš žiūrovų kino teatruose. Daugiau nei 57 milijonai žmonių žiūrėjo 70-uosius „Oskarus“ 1998 m., kai buvo nominuotas „Titanikas“. Prieš „Oskarus“ šis filmas buvo uždirbęs jau 600 milijonų dolerių. 76-oji „Oskarų“ teikimo ceremonija, vykusi 2004 m., sutraukė daugiau nei 43 milijonus žiūrovų. Tais metais buvo nominuotas filmas „Žiedų valdovas. Karaliaus sugrįžimas“, kuris dar prieš ceremoniją buvo uždirbęs 368 milijonų dolerių.
Palyginimui, ceremonijos, kurios nominavo filmus, daug neuždirbusius prieš apdovanojimus, žiūrimumu pasigirti negali. 78-oji „Oskarų“ teikimo ceremonija, kurioje buvo nominuotas filmas „Avarija“, prieš ceremoniją uždirbęs daugiau nei 53 milijonus, prie televizorių sugebėjo sutraukti tik 38 milijonus žiūrovų.
Ceremonijų vietos
thumb|upright|„Pantages“ teatras 2008 m. Pirmoji „Oskarų“ teikimo ceremonija vyko 1929 m. „Roosevelt“ viešbutyje, Holivude. 1930–1943 m. apdovanojimai vyko „Ambassador“ bei „Millennium Biltmore“ viešbučiuose Holivude.
1944–1946 m. ceremonijos vyko „Grauman’s Chinese“ teatre Holivude, 1947–1948 m. jos persikėlė į „Shrine“ pastatą Los Andžele. 1949 m. apdovanojimai vyko Kino meno ir mokslo akademijos pastate Holivude.
1950–1960 m. apdovanojimai vyko „Pantages“ teatre. 1961 m. „Oskarai“ persikėlė į „Santa Monica Civic“ pastatą Santa Monikoje. 1969 m. apdovanojimai vėl perkelti į Los Andželą, į „Dorothy Chandler“ paviljoną.
2002 m. „Dolby“ teatras tapo nuolatine „Oskarų“ teikimo ceremonijų vieta.
Dabartinės kategorijos
Pirmosiose ceremonijose „Geriausio režisieriaus“ apdovanojimas buvo padalintas į dvi dalis (drama ir komedija/miuziklas). Į tokias pačias kategorijas buvo padalinta ir „Geriausia daina“. 1930–1960 m. meninio apipavidalinimo, kinematografijos ir kostiumų dizaino apdovanojimai buvo padalinti į nespalvotų ir spalvotų filmų kategorijas.
Dar vienas visa dar esantis apdovanojimas yra „Geriausias miuziklas“, tačiau dėl šio žanro filmų trūkumo paskutinis šiuo „Oskaru“ apdovanotas filmas buvo 1984 m. sukurtas „Purpurinis lietus“.
Siūlytos kategorijos
Akademijos vadovai kasmet apsvarsto pasiūlymus įtraukti naujas kategorijas į apdovanojimus. Jau atmesti apdovanojimai:
Apdovanojimai už gyvenimo nuopelnus
Šie apdovanojimai yra teikiami žmonėms, kurie savo gyvenimą paskyrė kinui ir jį tobulino. Apdovanojimai skiria ne visa Akademija, o speciali komisija. Žmonės, kuriems yra skiriamas apdovanojimas, gali jo atsisakyti. Šie apdovanojimai nėra teikiami kasmet.
Kritika
Dėl to, kad „Oskarai“ laikomi prestižiniais ir labai svarbiais apdovanojimais, kino kompanijos išleidžia milijonus vien tik filmų reklamai prieš šią ceremoniją. „Oskarą“ laimėjęs režisierius Viljamas Fridkinas (William Friedkin) šį elgesį įvertino kaip „geriausią reklamą, kokią tik galima sugalvoti“.
Kai kurie „Oskarų“ laimėtojai boikotavo ceremonijas ir net atsisakė priimti savo apdovanojimus. Pirmasis tai padarė Dudlis Nikolsas (Dudley Nichols), laimėjęs „Oskarą“ už geriausią scenarijų 1935 m. filme „The Informer“. Scenaristas boikotavo 8-uosius „Oskarus“ dėl Akademijos ir Scenaristų gildijos konflikto. Džordžas Skotas (George C. Scott) atsisakė „Geriausio aktoriaus“ apdovanojimo 1970 m. už filmą „Patton“. Marlonas Brando 1972 m. atsisakė „Oskaro“ už vaidmenį filme „Krikštatėvis“ dėl kino industrijos diskriminacijos indėnams.
Svetainės filmsite.org redaktorius Timas Dirksas (Tim Dirks) rašė:
"Kritikų vertinimai, meninis apipavidalinimas, įtaka kultūrai ir novatoriškos idėjos, deja, nėra vienodai vertinami. Nuo 9-ojo dešimtmečio, pagal „pinigų uždirbimo“ formulę kurti filmai tenkino kino milžinus ir laimėdavo „Oskarus“, tačiau tai nereiškia, jog jie yra geri filmai."
Apdovanojimai už vaidybą taip pat buvo kritikuojami dėl populiarių arba „nusipelniusių už gyvenimo nuopelnus“ aktorių apdovanojimo.
Aleksandras Lebedis
(1950 m. balandžio 20 d. Novočerkaske, Rusijos TFSR – 2002 m. balandžio 28 d. Krasnojarsko krašte) – rusų karininkas ir politikas.
Išsilavinimas
1967 m. baigė vidurinę mokyklą. Triskart bandė įstoti į Armaviro lakūnų mokyklą, bet buvo pripažįstamas netinkamu karinei tarnybai. Dirbo kroviku, Novočerkasko nuolatinių magnetų gamyklos šlifuotoju. 1969–1973 m. mokėsi Riazanės aukštąją oro desanto vadų mokykloje. Nuo 1973 m. jos mokomojo skyriaus vadas. 1982–1985 m. mokėsi Frunzės karo akademijoje, kurią baigė su pagyrimu.
Karinė tarnyba
1981–1982 m. dalyvavo Afganistano kare, 245-ojo atskirojo parašiutų desanto pulko pirmojo bataliono vadas. Buvo sužeistas į kojas, kontūzytas.
Vėliau Tulos oro desanto divizijos, dislokuotos Kostromoje, parašiutų desanto pulko vado pavaduotojas, nuo 1985 m. pulko vadas. 1986–1988 m. Pskovo oro desanto divizijos, 1990–1991 m. pasižymėjusios kruvinuose įvykiuose Lietuvoje, vado pavaduotojas. Nuo 1988 m. 106-osios Tulos oro desanto divizijos vadas. Dalyvavo malšinant demokratinį pasipriešinimą Sumgaite, Baku, Tbilisyje.
1991 m. vasario mėn. – 1992 m. birželio mėn. TSRS oro desanto kariuomenės vado pavaduotojas kariniam parengimui ir karinėms mokykloms. 1991 m. rugpjūčio 19 d. įsakius Oro desanto pajėgų vadui Pavelui Gračiovui, Rugpjūčio pučo metu su Tulos desantininkų batalionu stojo ginti Rusijos Federacijos Aukščiausiosios Tarybos rūmų.
1992 m. birželio 23 d. paskirtas 14-osios armijos, dislokuotos Padniestrėje, vadu. Jam vadovaujant įvykdytas Padniestrės atskyrimo nuo Moldavijos Respublikos planas. 1993 m. rugsėjo 12 d. išrinktas separatistinės Padniestrės Moldovos respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatu. Tačiau apkaltinęs Padniestrės vadovus korupcija įsivėlė į konfliktą. 1994 m. žiemą išsiskyrė jo ir Rusijos gynybos ministro P. Gračiovo požiūris į Čečėnijos konflikto sprendimo būdus. 1995 m. nesutikdamas su 14-osios armijos reorganizavimu išėjo į atsargą. 1995 m. birželio 14 d. atleistas iš tarnybos armijoje, suteikus generolo leitenanto laipsnį.
Politinė veikla
1990 m. išrinktas TSKP XXVIII suvažiavimo delegatu ir Rusijos komunistų partijos suvažiavimo delegatu.
Dėl veiklos Padniestrėje išpopuliarėjo Rusijoje.
1995 m. išėjęs į atsargą tapo vienu iš Rusijos bendruomenių kongreso lyderių, išrinktas jo Nacionalinės tarybos pirmininko pavaduotoju. 1995 m. spalio mėn. įsisteigus visuomeniniam judėjimui „Garbė ir Tėvynė“ (Честь и Родина), išrinktas jo pirmininku. 1995 m. gruodžio 17 d. Tulos rinkimų apygardoje išrinktas Rusijos Valstybės Dūmos deputatu. Dalyvavo deputatų grupės „Liaudies valdžia“ veikloje.
1996 m. sausio 11 d. Rusijos bendruomenių kongresas jį iškėlė kandidatu į Rusijos prezidentus. 1996 m. Rusijos prezidento rinkimuose surinko 14,7% balsų (trečioji vieta). Antrame ture parėmė prezidentu tapusį B. Jelciną, kuris pagal ikirinkiminį susitarimą birželio 18 d. jį paskyrė Rusijos federacijos saugumo tarybos sekretoriumi, vėliau prezidento padėjėju nacionalinio saugumo klausimais.
1996 m. liepos 15-spalio 3 d. prezidento įgaliotinis Čečėnijos Respublikoje. 1996 m. rugpjūčio 31 d. su Aslanu Maschadovu pasirašė Chasavjurto sutartį, pradėjusią taikiai spręsti Čečėnijos konfliktą. Nušalintas nuo visų pareigų, nes jo veikla buvo nepatenkintas Rusijos vidaus reikalų ministras Anatolijus Kulikovas ir kiti aukšti politikai.
Krasnojarsko gubernatorius
1998 m. gegužės 17 d. rinkimuose pelnęs 59% balsų, tapo Krasnojarsko krašto gubernatoriumi. Pareigas eiti pradėjo birželio 5 d. Kartu pagal pareigas iki 2001 m. lapkričio mėn. Rusijos Federacijos Federalinio Susirinkimo Federacijos tarybos narys. Už pagarsėjusią valstybinės valdžios ir krašto bei šalies būklės kritiką liaudyje pramintas „generalgubernatoriumi“.
Žūtis
2002 m. balandžio 28 d., su savo administracijos darbuotojais skrisdamas sraigtasparniu Mi-8 atidaryti kalnų slidinėjimo trasos, žuvo aviakatastrofoje. Sraigtasparnis, netoli Jermakovo miestelio, užkabino aukštos įtampos elektros perdavimo liniją.
Įvertinimas
Apdovanotas Raudonosios vėliavos, Raudonosios žvaigždės ordinais.
Molynė (Vilnius)
Molynė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Dūkštų, Neries dešiniajame krante, šalimais kelio, priešais Panerius. Patenka į Neries regioninį parką. Ties kaimu šniokščia Molynės rėva.
Lydekinis (Varėnos r.)
Lydekinis – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 1 km į šiaurę nuo Kaniūkų ir 5 km į šiaurės rytus nuo Žilinų, Bytautonių miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,63 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 137,2 m. Pietinis krantas aukštas, pietvakarinis žemas ir pelkėtas. Krantai ištisai apaugę medžiais. Pietvakariuose išteka upelis link Graužinės upelio (Lieluko ežero intakas, Spenglos baseinas).
Tytuvėnų apylinkių seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. savivaldybės tarybos nutarimu Nr. T-387 (2008 m. lapkričio 26 d.) įsteigtos 6 seniūnaitijos:
Perlas
thumb|250px|right|[[Barbora Radvilaitė su perlų papuošalu]]
Vaclovas Bliznikas
Vaclovas Bliznikas (1930 m. sausio 12 d. Juodupiai, Šeduvos valsčius – 1997 m. vasario 6 d. Vilnius) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Perlas
Perlas – kietas, apvalus arba apvaliai artimos formos pusbrangis mineralas, gamtinės kilmės organinis brangakmenis. Perlus „gamina“ moliuskai, norėdami išstumti, izoliuoti į kriauklę patekusį svetimkūnį. Daugiausiai perlai naudojami juvelyriniams dirbiniams.
Vaclovas Bliznikas
Biografija
1955 m. baigė Vilniaus universitetą. 1971 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Perlas
Perlo susidarymas
thumb|250px|Perluotės
Ilgą laiką perlų atsiradimą gaubė legendos. Buvo manoma, kad tai moliuskų kiaušiniai, kad juos į perluotę įdeda žuvys ir t. t.
Pirmasis Europoje mokslinius perlų prigimties tyrinėjimus atliko garsusis sistematikas Karlas Linėjus, išauginęs upinių perlų, kurie dabar saugomi Karlo Linėjaus draugijos muziejuje.
Perlai susiformuoja dvigeldžių moliuskų kriauklėje. Kai į kriauklę patenka svetimkūnis (smėlio kruopelė, parazitas, paties moliusko mantijos fragmentas), jis ima dirginti jautrų moliusko kūną, ir šis išskiria kalcio karbonato (perlamutro), kuris sluoksnis po sluoksnio apgaubia minėtąjį svetimkūnį. Kalcio karbonatas gali būti dviejų mineralų formoje – kalcito ar aragonito. Tarp mineralinių sluoksnių įsiterpia organika (konchiolinas, C8H13O5N), todėl perlai priskiriami organinės kilmės brangakmeniams. Perlamutrinis perlų blizgesys susidaro dėl nevienodo šviesos lūžimo skirtinguose pusiau skaidriuose perlo sluoksniuose ir yra tuo gražesnis, kuo sluoksniai plonesni, ir kuo jų daugiau. Paprastai perlai būna baltos, rečiau kreminės, rožinės spalvos; randama žalių, mėlynų ir net juodų perlų. Pastarieji, vadinami juodaisiais Taičio perlais, ypač vertinami.
Pagal kilmę perlai skirstomi į jūrinius ir upinius (gėlavandenius). Daugiausiai upinių perlų parduoda Kinija.
Didžiausias visų laikų perlas, aptiktas Filipinuose prie Palavano salos 1934 m. gegužės 7 d., sveria 6,36 kg, arba 128 000 granų. Kurį laiką jis buvo vadinamas Alacho perlu, o dabar vadinamas Laodzi perlu (Pearl of Lao Tzu). Perlą milžiniškoje, apie 300 kg, kriauklėje aptiko nežinomas naras, kurio ranką suspaudė tridaknos geldelės, ir jaunuolis žuvo.
Vienas iš brangiausių egzempliorių „La Regent“ – kiaušinio formos perlas, ilgą laiką puošęs Prancūzijos karūną, „Christie's“ aukcione Ženevoje 1988 m. buvo parduotas už 864 300 JAV dolerių.
Perlų rūšys
thumb|250px|Įvairių formų ir atspalvių perlai thumb|250px|Japoniški perlai
Natūralūs perlai
Susiformuoja be žmonių įsikišimo, todėl jie yra patys vertingiausi. Vidutiniškai tik vienas moliuskas iš kelių šimtų išaugina perlą, kai kada „saugodamas“ savo lobį iki 50 metų. Natūralūs perlai retai būna taisyklingos formos, ir jų kaina, kaip ir kitų brangakmenių, priklauso nuo dydžio, formos ir kokybės.
Vaclovas Bliznikas
Biografija
Nuo 1958 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas) dėstytojas, 1961–1976 m. Matematikos fakulteto dekanas, nuo 1972 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Darbai iš apibendrintųjų erdvių, diferencialinių lygčių ir Finslerio geometrijos.
Perlas
Perlų gavyba
thumb|250px|Perlų rinkėja, ama
Iki XX amžiaus pradžios pagrindinis perlų gavybos būdas buvo nardymas ir rinkimas nuo dugno. Nardytojai atlupdavo kriaukles nuo dugno, iškeldavo į paviršių, kur jas atidarydavo ir ieškodavo perlų. Tonoje laimikio būdavo aptinkama vidutiniškai trys – keturi perlai. Indijos vandenyne, Manaro įlankoje, Raudonojoje jūroje, Persijos įlankos rinkti nuo seno. Bahreino perlų keliai ir su jomis susijusios tradicijos, Muharake, Bahreine įtraukti į UNESCO pasaulio pavaldo sąrašą.
Japonijoje, Honšiū saloje, perlus rinkdavo moterys (vadinamos ama). Šiuo rizikingu darbu jos pelnė visuomenėje ypatingą padėtį, netgi galėjo pasirinkti sau vyrą. Amos tradiciškai perduodavo savo profesiją dukterims. Apsiginklavusios vien peiliu, jos nerdavo į 20–30 m. gylį. Manoma, kad Ise įlankoje dirbdavo iki 7000 amų. Ištobulinus perlų auginimo technologijas, ši profesija tapo mažai reikalinga, ir šiais laikais tai daugiau turistams skirta pramoga. Amos ne tik ieško perlų, bet ir renka jūros augalus, omarus.
Šiais laikai didžiuma perlų auginama vadinamosiose perlų fermose, įterpus perlo branduolį (nušlifuotą perlamutro trupinėlį) į perluotės kriauklę. Šį procesą sukūrė japonai Tatsuhei Mise Tokishi Nishikawa ir vėliau patobulino Kokichi Mikimoto, užpatentavęs išradimą 1916 metais. Pagal šį metodą vieno moliusko mantijos gabalėlis implantuojamas į kitos perluotės gonadas ir pradeda veikti kaip perlo augimo katalizatorius. Kai dirbtiniu būdu užauginti perlai pirmą kartą pasirodė pasaulinėje rinkoje, iš pradžių buvo manyta, jog atrastos naujos perlų augavietės, tačiau greitai buvo pastebėta, kad naujieji perlai turi perlamutrinius branduolius, ir japonai pripažino, kad tai kultivuoti perlai. Prekybininkai ir juvelyrai supanikavo, bet paskui tyrimai parodė, kad kultivuoti perlai ultravioletiniuose spinduliuose švyti žaliai, o natūralūs – žydra šviesa.
Pietų jūrų ir Taičio perluotės (Pinctada margaritifera ir Pinctada maxima) perlų auginimui naudojamos pakartotinai, t. y. išėmus vieną perlą, į moliusko kūną įterpiamas didesnis implantas, ir kriauklė dar 2–3 metus augina naują perlą. Pinctada maxima užauga iki keliasdešimties centimetrų dydžio, todėl jų perlai neretai viršija 14 mm diametrą. „Akojos“ perlus auginančios perluotė Pinctada fucata užauga iki 6–7 cm ilgio, todėl „Akoja“ perlai paprastai nebūna didesnio nei 10 mm skersmens. Jie išauga per vienerius metus, Taičio perlai – per 2–4 metus. Perlamutro sluoksnis susiformuoja nuo 0,25 iki 0,80 mm ir daugiau.
Nuo 1914 metų pradėti kultivuoti ir gėlavandeniai perlai (Bivos ežere netoli Kioto), todėl gėlavandeniai perlai kurį laiką buvo vadinami Bivos perlais. Daugiausiai Bivos perlų buvo išauginta 1971 m. – 6 tonos. Vėliau dėl per didelio išteklių eksploatavimo ir aplinkos užteršimo produkcijos kiekiai sumažėjo.
Nuo 1990 metų gėlavandeniai perlai pradėti auginti Šanchajaus apylinkėse ir Fidžyje. Stambiausios juodųjų perlų augavietės yra Tuamotu salyne, o Marutea saloje įsikūrusi didžiausia juodųjų perlų verslo bendrovė.
Bahreinas, nuo seno garsėjantis labai kokybiškais natūraliai perlais, yra vienintelė pasaulio šalis, kurioje draudžiama prekiauti užaugintais perlais.
Perlai juvelyrikoje
thumb|250px|Taičio perlai juvelyrikoje
Perlai susiformuoja įvairių formų: idealiai sferinė, ovalas, lašas, kriaušė, netaisyklingi (Baroque) ir kt. Tobulai apvalūs perlai yra rečiausi ir vertingiausi; paprastai iš jų gaminami vėriniai. Pusapvaliai perlai taip pat tinkami vėriniams ar kitiems dirbiniams, kuriuose pusapvalė forma tinkamesnė negu visiškai apvalaus perlo. Perlai, kurių vienas šonas priplotas, geriau tinka auskarams ar panašiems dirbiniams, kuriuose plokščioji perlo pusė uždengta, ir susidaro įspūdis, jog tai apvalus perlas. Lašo ir kriaušės formos perlai kartais vadinami ašaros formos perlais ir daugiausiai pritaikomi auskarams, pakabukams arba kaip centrinis karolių perlas.
Skiriama virš 2000 perlų atspalvių. Juvelyrikoje taip pat įvertinamas perlamutro apvalkalo storis, apvalkalo kokybė (kuo lygesnis paviršius, mažiau rievių), perlamutro spindesys (kuo aiškesnis blizgesys, kuo daugiau vaivorykštės atspindžių; prigesę perlai – mažiau vertingi). Perlų papuošalai turi specialius pavadinimus. Koljė – prie pat kaklo prigludęs vėrinys. Princesė – kai vėrinys kabo šiek tiek žemiau raktikaulio. Matinè – šiek tiek aukščiau krūčių, opera siekia krūtinkaulį, o perlų vėrinys nutįsta žemiau negu opera.
Labai vertinami netradiciniai perlai arba perlų sąaugos. 1886 m. Londone Indijos gaminių parodoje buvo demonstruota 4 cm dydžio kryžiaus formos devynių perlų sąauga, pavadinta „Pietų Kryžiumi“.
Juvelyrikoje klasifikuojami pagal:
Varšuvos geto sukilimas
250 px|thumb|Vokiečių [[SS kariai sukilimo metu]] 250 px|thumb|Vokiečiai prie Varšuvos geto vartų
Varšuvos geto sukilimas – Antrojo pasaulinio karo metu įvykęs ginkluotas žydų pasipriešinimas nacistinės Vokietijos bandymui sunaikinti Varšuvos getą okupuotoje Lenkijoje.
Sukilimas truko nuo 1943 m. balandžio 19 d. iki gegužės 16 d. ir buvo numalšintas SS dalinių.
Kovose dalyvavo keletas šimtų kovotojų iš Žydų karinės sąjungos (lenk. Żydowski Związek Wojskowy – Žydų karinė sąjunga), kuriai vadovavo Pavelas Frenkelis ir Žydų karinės organizacijos (lenk. – Żydowska Organizacja Bojowa), kuriai vadovavo Mordechajus Anielevičius. Sukilimas prasidėjo 1943 m. balandžio 19 d., paskutinės kovos vyko iki kovo vidurio. Tai buvo pirmas miestiečių sukilimas vokiečių okupuotoje Europoje. Žydų karinės organizacijos nariai naudojo raudonas vėliavas, Žydų karinės sąjungos nariai – lenkiškas ir žydiškas vėliavas.
Sukilėliai greičiausiai nesitikėjo laimėti, tikriausiai jų pagrindinis tikslas buvo pabėgti arba mirti su ginklu rankose, taip atsakant į nuobaudas ir persekiojimą.
Sukilimo eiga
Sukilimas kilo, kai gete buvo tik apie 70 tūkstančių žmonių (gete iki tol gyveno apie puse milijono gyventojų). Jis įvyko, kai Heinrichas Himleris vykdė paskutinę geto likvidacijos akciją, kurios metu buvo apieškomos slėptuvės ir išgaudomi paskutiniai tenai besislapstantys žmonės. Kai į getą įėjo vokiečių kariniai ir policijos daliniai, vadovaujami Jurgeno Stropo, ir juos remiančios ukrainiečių formuotės, sukilėliai pradėjo į juos šaudyti.
Vokiečių pajėgos turėjo 2054 kareivius, 36 karininkus, 821 šarvuotus grenadierius ir 367 taip vadinamos „tamsiai mėlynos“, iš lenkų sudarytos policijos narių, kuri turėjo sudaryti užtvarą apie geto sieną. Taip pat buvo panaudota Verhmachto lengvoji artilerija, snaiperiai, ukrainiečių batalionai, latviški ir lietuviški pagalbinės policijos daliniai (Askaris). Vokiečiai turėjo šarvuotų automobilių, cheminį ginklą, tankų ir artilerijos. Taip pat buvo pasitelkta ir Varšuvos gaisrinė.
Slaptai dar 1942 m. geto gyventojų įkurtose slėptuvėse ir sustiprinimai buvo labai patogūs sukilėliams. Geriausiai buvo pastatyti Milejaus, Novolipos, Lesnos, Nalevkų, Svetojanskos ir Pranciškonų gatvėse.
Žydų karinės sąjungos prasidėjus sukilimui turėjo apie 150 žmonių (šio klausimu kyla dideli ginčai, kai kurie šaltiniai skaičių didina iki 1500 sukilėlių), kuriems per kautynes vadovavo leitenantas Dovidas Morycas Apfelbaumas, po mirties jam buvo suteiktas majoro laipsnis.
Balandžio 23 d. ant geto mūro buvo parašytas kvietimas:
"Eina kova dėl mūsų ir jūsų laisvės. Dėl jūsų ir mūsų – žmogiškos, bendros ir liaudies – garbės ir orumo. Atkeršijam už nusikaltimus Austvice-Birkenau, Treblinkoje, Belže, Liubline. Tegul gyvena ginklo ir kraujo brolybė kovojančioje Lenkijoje!"
Gegužės 5 d. generolas Vladislovas Sikorskis per radiją apeliavo į lenkus dėl pagalbos geto sukilėliams.
Gegužės 13 d. Londone, protestuodamas prieš pasaulio abejingumą, nusižudė Šmulas Zygielbojmas.
Gegužės 16 d. Jurgenas Stropas nurodė susprogdinti Tlomako gatvėje Didžiąją Varšuvos sinagogą. Tada jis raporte parašė: Žydiška gyventojų dalis nustojo egzistuoti.
Numalšinant sukilimą buvo sudegintas visas getas, o po numalšinimo jo griuvėsiai išsprogdinti. Nebuvo susprogdinta tik Novolopkose Šv. Augustinos bažnyčia, kur vokiečiai buvo įrengę parduotuvę. Susirėmimuose nukentėjo apie 7 tūkstančiai žydų, 50 tūkstančių buvo išvežta į Treblinką. Vokiečių nuostoliai, sukilimo malšinimo vado Jurgeno Stropo duomenimis, buvo 16 užmuštų ir 85 sužeisti. Kiti šaltiniai pateikia daug didesnius skaičius – net 1300 užmuštų ir sužeistų. Greičiausiai nuostoliai (užmuštų ir sužeistų) buvo apie 300 žmonių. Vokiečiai taip pat prarado 1 tanką ir 2 šarvuotas mašinas.
250 px|thumb|Paminklas žuvusiems Varšuvos gete
Žegota
Lenkų vyriausybė tremtyje (Delegatūra) sukūrė specialią agentūrą „Žegota“ (Rada Pomocy Żydom – Taryba pagalbai žydams), skirta padėti žydams Lenkijos teritorijoje. Agentūros vadove buvo paskirta Zofija Kossak–Ščiučka (Zofia Kossak-Szczucka). Organizacija išgelbėjo 70 tūkstančius žydų, išdavė 60 tūkstančių netikrų liudijimų, leidžiančių žydams gyventi arijų pusėje. Tik Varšuvoje „Žegota“ padėjo išsigelbėti daugiau kaip 10 tūkstančių žydų. Varšuvos „Žegota“ vadovaujama Irėnos Sendler (Irena Sandler) išgelbėjo 2,5 tūkstančius vaikų, išvestų iš degančio geto. Visa tai veikė pogrindyje ir visiems jos nariams grėsė mirties bausmė. Iš žydų pusės „Žegotos“ vadovybę sudarė Adolfas Bermanas (Adolf Berman) iš Poalei-Ciono partijos, Lenkijos komunistinio lyderio Jakubo Bermeno (Jakub Berman) brolis.
Lenkiškų ir žydiškų organizacijų santykiai Varšuvoje
Delegetūros ir Krašto armijos (lenk. Armija Krajova) požiūris į sukilimą buvo skirtingas. Iš vienos pusės Krašto armija slėpė žydus, ribotai teikė ginklus, taip pat buvo bandyta susprogdinti geto sieną, kad būtu galima išvežti dalį sukilėlių; iš kitos pusės pagalba buvo nepakankama ir dažnai vėlavo.
Krašto armija pagrinde padėjo sionistų – revizionistų organizacijai „Žydų karinei sąjungai“, o Žydų karinė organizaciją, susidedančią iš socialistų, bundovcų, komunistų ir kairiųjų sionistų, įtarinėjo simpatijomis TSRS. Tik komunistinė organizacija „Armija Ludova“ (Žmonių armija), be jokių kalbų padėjo Žydų karinės organizacijos pogrindininkams, bet ji aktyviai pradėjo veikti tik 1943 m.
Ivanas Kurbatovas
Ivanas Kurbatovas (1846 m. rugsėjo 26 d. Šiauliuose, Rusijos imperija – 1923 m. gruodžio 24 d. Baranovkoje, Riazanės sritis, TSRS) – gydytojas.
Biografija
Gimė 1846 m. rugsėjo 26 d. Šiauliuose, karininko šeimoje. Jaunystę praleido Tambove, kur baigė gimnaziją. Įstojo mokytis medicinos į Maskvos universitetą, kurį baigęs 1870 m. dirbo gydytoju Putiatino miestelyje Riazanės srituje. 1877–1878 m. Rusijos-Turkijos karo metu dirbo karo lauko ligoninėse. 1879 m. tapo mokslų daktaru ir iki 1980 m dirbo Maskvos universitete. 1880-1881 m. stažavosi Vokietijos imperijoje, Austrijoje ir Prancūzijoje. 1881-1906 m. dirbo chirurgu Pavlovsko ligoninėje Maskvoje.
Aktyviai siekė naudoti antiseptines priemones chirurgijoje. Buvo vienas iš pirmųjų, pradėjusių nešioti baltus chalatus darbe, dėl ko stebėjosi ir šaipėsi kolegos. Mirė savo namuose 1923 m. gruodžio 24 d. Baranovkoje.
Vaga (reikšmės)
Žodis vaga gali reikšti:
Panašūs žodžiai:
Hellgate: London
Hellgate: London − veiksmo žaidimas vaidmenimis (RPG), skirtas Microsoft Windows operaciniai sistemai. Trumpai žaidimą galima apibūdinti kaip modernų „Diablo“, tiek grafikos, tiek siužeto prasme. Žaidėjui tenka vaduoti Londoną nuo gausybės pragaro monstrų ir kitų negyvelių.
Žaidimas įdomus tuo, kad jį galima žaisti iš trečiojo asmens arba iš pirmojo asmens kaip šaudyklės perspektyvos.
Kuwait SC
„Kuwait Sporting Club“ – Kuveito futbolo klubas iš Al Kuveito priemiesčio Kaifano.
Istorija
Klubas įkurtas 1960 m. Turi futbolo ir krepšinio komandas.
Futbolo komanda net 18 kartų tapo šalies čempionais. (1964–65, 1967–68, 1971–72, 1973–74, 1976–77, 1978–79, 2000–01, 2005–06, 2006–07, 2007–08, 2012–13, 2014–15, 2016–17, 2017–18, 2018–19, 2019–20, 2021–22, 2022–23 m.)
Plūduriuojantysis agaras
Plūduriuojantysis agaras arba vandens riešutas, ragotė (Trapa natans) – agarinių (Trapaceae) šeimos agarų (Trapa) genties augalų rūšis. Taip šį augalą pirmasis pavadino Karlas Linėjus.
Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Viršutinėje dalyje yra keli sustorėję stiebai. Vaisius turi keturis ragelius, kaip žvejybinis kabliukas. Dauginasi riešuto pavidalo kaulavaisiais, kurie dumble išlieka daigūs iki 50-ties metų.
Manoma, kad mūsų krašte išnykusi rūšis. XIX a. savaime augo Kilučių ir Veprių ežeruose ir buvo auginamas Širvenos ežere prie Biržų. Vaisių liekanų rasta kelete Lietuvos ežerų bei pelkių poledynmečio nuogulose. Dabar artimiausios radvietės – Latvijoje, Daugpilio apylinkės ežerai. Taip pat įrašytas į Latvijos, Lenkijos, Baltarusijos, Rusijos raudonąsias knygas. Buvo bandyta Lietuvoje šį augalą reintrodukuoti, tačiau nesėkmingai. Išnykimo priežastys neaiškios.
Razakovas
Razakovas, anksčiau Isfana  – miestas pietvakarių Kirgizijoje, Batkeno srityje, 60 km į pietus nuo Chudžando; toliausiai į vakarus ir į pietus nutolęs Kirgizijos miestas. Rajono centras. Keliai į Chudžandą, Ošą, artimiausia geležinkelio stotis yra Proletarske, už 45 km (Tadžikistanas). Yra oro uostas. Verčiamasi prekyba, žemės ūkiu.
Kauno miesto savivaldybės taryba 1995–1997 m.
Kauno miesto savivaldybės taryba – Kauno miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1995 m. kovo 25 d.
Teisinis pagrindas
Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Buvo panaikintos savivaldybių pakopos, nuo 108 iki 41 sumažintas savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.
Razakovas
Istorija
2022 m. Kirgizijos prezidento dekretu Isfanos miestas pervadintas Razakovu Kirgizijos komunistų partijos I sekretoriaus Ischako Razakovo garbei.
Kauno miesto savivaldybės taryba 1995–1997 m.
Veikla
Pirmasis posėdis įvyko 1995 m. balandžio 12 d. Meru išrinktas Rimantas Tumosa. 1995 m. birželio 6 d. miesto meru išrinktas Vladas Katkevičius, jo pavaduotoja Vincė Vaidevutė Margevičienė. Administratoriumi paskirtas Vytautas Bancevičius. 1997 m. sausio 21 d. miesto meru išrinktas Alfonsas Andriuškevičius. Paskutinis posėdis vyko 1997 m. kovo 20 d.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Liminėlis (Varėnos r.)
Liminėlis arba Kanapinis – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 7 km į pietryčius nuo Daugų miesto, Gudžių miške, į vakarus nuo kelių ir  sankirtos. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – iki 0,11 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 128,4 m. Krantai aukštoki, sausi, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Varėnės intako Abistos baseinui. Kiek atokiau į pietus įsikūręs Gudžių kaimas.
Milchas Levas Romanovičius
Milchas Levas Romanovičius (1896 m. Šiauliuose, Rusijos imperija – 1938 m. balandžio 13 d. Odesoje, Ukrainos TSR) – Lietuvos žydų kilmės komunistinis veikėjas.
Biografija
Gimė 1896 m. Šiauliuose. 1915 m. įstojo į Sankt Peterburgo universitetą, kur studijavo matematiką. Nuo 1916 m. tarnavo carinėje kariuomenėje Kazanėje. Po 1917 m. spalio revoliucijos Kazanėje tapo miesto tarybos deputatu. Dalyvavo įvairiuose mūšiuose Rusijos pilietiniame kare. 1921-1923 m. Donecko srities komunistų partijos komiteto sekretorius. 1922 m. apdovanotas Raudonosios Vėliavos ordinu. 1923-1926 m. TSKP centrinio komiteto instruktorius. 1928-1930 m. Uljanovsko srities TSKP komiteto sekretorius. 1930-1933 m. Vidurio Volgos srities TSKP komiteto sekretorius. 1933-1936 m. pietvakarių TSRS geležinkelių valdybos sekretorius. 1936-1937 m. Odesos geležinkelių valdybos viršininkas. 1936 m. apdovanotas Lenino ordinu. 1937 m. spalį suimtas ir sušaudytas 1938 m. balandžio 13 d. Odesoje.
Suliukta
Suliukta  – miestas pietvakarių Kirgizijoje, Batkeno srityje, Turkestano kalnagūbrio šiaurinėje pašlaitėje, 14 km į šiaurės rytus nuo Isfanos. Yra siaurasis geležinkelis į Proletarską (Tadžikistanas). Svarbus rusvųjų anglių gavybos centras.
Istorija
Suliukta įkurta 1868 m., pradėjus anglių kasybą. 1940 m. suteiktas miesto statusas.
Vladislovas Vaza
1610 m. penkiolikmetį Vladislovą grupė Maskvos bojarinų (Septyni bojarinai) buvo išrinkę caru, tačiau Maskvos sosto jis neužėmė, nes tam pasipriešino tėvas, o Rusijoje kilo liaudies sukilimas. Nepaisant to iki 1634 m. Vladislovas naudojo Maskvos didžiojo kunigaikščio titulą. Iš tikro tuo metu Maskvoje valdė Michailas Romanovas.
Vladislovas Vaza sugebėjo neįsivelti į Vakarų Europą tuo metu niokojantį Trisdešimtmetį karą ir sėkmingai gintis nuo užsienio invazijų. Vladislovas palaikė religinę toleranciją ir vykdė karines reformas, tačiau jam nepavyko savo šlovės, užkariavimų ir valstybės valdymo reformų siekių įgyvendinti iki galo.
Su Vladislovo mirtimi baigėsi Abiejų Tautų Respublikos „Aukso amžius“, nes konfliktai ir įtampos, kurių Vladislovas nesugebėjo išspręsti, 1648 m. sukėlė didžiausią kazokų sukilimą ir švedų invaziją. Vladislovas buvo vienintelis valdovas iš Vazų dinastijos, kuris dažniausiai lankėsi Vilniuje bei daugiausia laiko rezidavo Lietuvoje.
Biografija
thumb|left|200px|Vladislovas Vaza vaikystėje thumb|left|200px|Vladislovas Vaza jaunystėje 311x311px|thumb|Karaliaus vėliava Vladislovo motina mirė praėjus trejiems metams po jo gimimo. Vladislovą užaugino viena iš jo motinos rūmų damų – Uršula Meierin.