cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vazajis
Vazajis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, 5 km į pietvakarius nuo Jūžintų. Nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,3 km, plotis siekia iki 0,78 km. Altitudė 141,8 m. Gylis – iki 6 m. Kranto linija vingiuota, pietvakariuose įsiterpia pusiasalis. Būdingi žemi, medžiais apaugę krantai, pietvakarinis krantas supelkėjęs. Pakrantės kalvotos, plyti pievos, auga miškeliai ir krūmynai. Iš pietryčių į pietvakarius ežerą prateka Vazajos upelis (Uosijos intakas, Jaros-Šetekšnos baseinas). Ežero pratakumas 42 % per metus.
Greta Vazajo įsikūrę kaimai: Poškonys, Ščiurys, Nečiūnai, Kalučiškės. Kiek toliau rytuose telkšo Vazajėlis. Pietiniu ir pietvakariniu krantu eina riba su Utenos rajonu.
Stūpa
Stūpa  – piramidiškas budistinės architektūros statinys. Jos simetrinė forma paprastai būna užpildyta įvairiomis relikvijomis, mantromis. Stūpa simbolizuoja nušvitusį Budos protą – visų jausenų ir dalelių kilsmą į penkias nušvitusiais išmintis ir penkias Budos šeimas.
Vazajis
thumb|center|400px|Vazajo ežeras iš šiaurės vakarų pusės
Dievai budizme
Dievai budizmo religijos dažniausiai yra neigiami. Kai kurie budizmo išpažinėjai mano, jog Dievo ar dievų supratimas neprieštarauja pačiai budizmo filosofijai, tačiau tikėjimas į dievus, anot jų, yra kliuvinys, užkertantis kelią į visišką laisvę, nirvanos pasiekimą – galutinį budizmo pasekėjų tikslą.
Vazajis
Vandenvardis Vãzajis (Vazajỹs, Vazãjus) laikomas sėlišku, siejamas su lt. šaknimi važ- (vežti, važiuoti ir kt.).
Dievai budizme
Nepaisant šio ateistinio nusistatymo, budizmo šalininkai garbina atbudusius žmones. Dviejų pagrindinių budizmo šakų šlovinimo pažiūros mažai tesikiria. Hinajana išpažinėjai mano, jog Buda pasiekė nirvaną savo pastangomis, o Mahajanos šalinikai palaikė jį Dharmakaja – tyros būtybės – įsikūnijimu. Mahajanos budistai netgi garbina Bodhisatvą Avalokitešvara ir vilias jį įkūnyti.
Vazajis
Šaltiniai
thumb|left|230px|[[Plačiažnyplis vėžys Vazajo krante]]
Dievai budizme
Dalis budistų tiki aukštesnių būtybių, devų egzistavimu kitose plotmėse, bet jos kaip ir žmonės kenčia samsaroje ir yra nebūtinai išmintingesnės už mus. Iš tikrųjų Buda dažnai vaizduojamas, kaip Dievų mokytojas ir jis laikomas pranašesnis už juos.
Vulka (Bielsko apskritis)
Vulka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Orlios valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės vakarus nuo Orlos, apie 8 km į pietryčius nuo Bielsko ir apie 44 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Siesikų herbas
Siesikų herbas – vienas iš Ukmergės raj. Siesikų miestelio heraldikos atributų.
Istorija
1998 m. gruodžio 28 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 279. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Mucamudu
Klimatas
Mucamudu vyrauja vandenyninis tropinis klimatas. Vidutinė temperatūra čia svyruoja nuo 27 °C iki 32 °C. Šiltasis sezonas mieste tęsiasi nuo gruodžio iki balandžio, p šaltasis nuo gegužės iki lapkričio.
Mirino lagūna
thumb|250px|Mirimo lagūna NASA nuotraukoje Mirino lagūna  – antroji pagal plotą Pietų Amerikos lagūna (po Patos ežero). Lagūnos ilgis apie 190 km, plotis 48 km, plotas apie 3 994 km². Nuo Atlanto vandenyno ją skiria pelkėta 17-40 km pločio smėlio juosta.
Mirimo vandens baseiną (apie 60 000 km²) sudaro žemos, drėgnos lygumos, pievos, šlapžemiai. Vidutinis metinis kritulių kiekis siekia 1 200–1 500 mm.
Pietinė Mirimo lagūnos dalis priklauso Urugvajui (Treinta i Treso departamentas), šiaurinė – Brazilijos Pietų Rio Grandės provincijai. Su šiauriau plytinčia Patoso lagūna jungiasi San Gonsalo kanalu (port. Canal do São Gonçalo).
Bernardas Šaknys
Bernardas Šaknys (1938 m. kovo 18 d. Kurtiškėje, Švenčionių apskrityje – 2022 m. sausio 14 d. Vilniuje ) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1957 m. baigė Tverečiaus vidurinę mokyklą, 1962 m. – Vilniaus pedagoginio instituto lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.
Mokytojavo Baltarusijos Gervėčių ir Girių mokyklose, Tverečiuje, Klaipėdoje. Žurnalistinę veiklą pradėjo 1958 m. laikraščio „Tarybinis pedagogas“ atsakingasis sekretorius, 1966 m. laikraščio „Tarybinis mokytojas“ korespondentas. 1969–1991 m. laikraščio „Tiesa“ redakcijos korespondentas, skyriaus vedėjas. 1991–1994 m. Vilniaus technikos universiteto dėstytojas, 1993–1994 m. redagavo laikraštį „Lietuvių godos“. Nuo 1994 m. birželio mėn. „Valstiečių laikraščio“ žurnalistas.
Apybraižų ir esė paskelbė daugelyje periodinių leidinių. Parašė lietuvių kalbos vadovėlius rusų ir lenkų mokyklų V bei VI klasėms.
Dainius Dundulis
Dainius Dundulis – maisto produktų gamybos, logistikos ir nekilnojamojo turto nuomos įmonės UAB „Rivona“ generalinis direktorius, prekybos tinklo „Norfa" valdytojos UAB „Norfos mažmena" valdybos pirmininkas, „Norfos” įmonių grupės savininkas, „Norfos“ labdaros ir paramos fondo steigėjas, vienas turtingiausių žmonių Lietuvoje (naujienų portalas ekonomika. lt duomenimis, jo valdomas turtas vertinamas 380 mln. litų).
Biografija
thumb|right|Dainius Dundulis - „[[Norfa“ parduotuvių tinklo kūrėjas]] 1997 m. įsteigė UAB „Norfos mažmena“ – mažmeninės prekybos bendrovę (valdo 122 parduotuves ir pagal jų skaičių yra trečia šalyje, nusileisdama tik „VP Market“ ir bendrovės „Palink“ valdomam „Iki“ prekybos tinklui). „Norfos“ pardavimai – 1,511 mlrd. litų (2010 m.) ; per 4 000 darbuotojų
Šiauliškiai
Šiauliškiai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Prienų, tuoj į pietus nuo Čiudiškių, tarp Šventupės ir Eglinės upelių. Pietvakariuose siekia Prienlaukio ežerą. Praeina kelias. Prienų šile stūkso Šiauliškių akmuo (gamtos paminklas).
Asuanas
Asuanas  – miestas pietų Egipte. Miestas išsidėstęs rytiniame Nilo krante, prieš pirmąjį slenkstį. Svarbus turizmo centras.
Šiauliškiai
Kaimas gatvinis.
Asuanas
Istorija
Asuanas (senovėje vadintas Sunu arba Suentet) buvo vienas svarbiausių Senovės Egipto pietinių farpostų su Kušu. Jis priklausė piečiausiam (1-ajam) Aukštutinio Egipto nomui Ta-Seti. Netoliese yra granito skaldykla, kurioje likęs neužbaigtas obeliskas. Iš šios skaldyklos būdavo transportuojami luitai Senosios karalystės šventyklų bei kapų statybai. Graikų laikais miestas pradėtas vadinti Siena.
Šiauliškiai
Istorija
1932 m. įsteigta pradinė mokykla.
Iki 1954 m. – Šiauliškių apylinkės centras. TSRS metais buvo komunistės Marijos Vasiliauskaitės vardu pavadinto kolūkio centrinė gyvenvietė.
Asuanas
Istorija
Aukščiau Nilo tėkme įrengta Asuano užtvanka. Dėl šios užtvankos pastatymo ir vandens kilimo daugelis žemiau stovėjusių šventyklų buvo iškeltos, o buvę kaimai sugriauti. Tarp šių šventyklų buvo ir garsioji Ramzio II Abu Simbelio šventykla.
Šiauliškiai
Istorija
Paminkliniu kryžiumi įamžinti 1952 m. vasario 7 d. partizanų rėmėjos Gerulienės sodybos bunkeryje žuvę Tauro apygardos Geležinio Vilko rinktinės Vyčio tėvūnijos grupės vadas Vytautas Gudynas-Spindulys, partizanai Kazimieras Barštys-Stumbras, Algirdas Antanas Gerulis-Šaulys ir Juozas Lisajus-Šarūnas.
Asuanas
Istorija
Miestas pasižymi labai sausu klimatu.
Užakmeniai
Užakmeniai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km nuo Eržvilko.
Malaizijos ringitas
Ringitas (MS Ringgit) – Malaizijos nacionalinė valiuta. Vienas ringitas padalintas į 100 senų. Apyvartoje naudojami 1, 5, 10, 50 ir 100 nominalų banknotai. Visų banknotų averse pavaizduotas pirmasis vyriausiasis Malaizijos vadovas Tuanku Abdul Rahman. Reverse, priklausomai nuo nominalo, pavaizduoti architektūriniai statiniai, transporto priemonės ir kita.
Ringitus leidžia Centrinis Malaizijos bankas.
Etimologija
1975 m. rugpjūti buvo priimti oficialūs valiutos pavadinimai – ringitas ir senas. Iki tol buvo vadinami angliškai – doleris ir centas ir malajietiškai – ringitas ir senas.
Istorija
1967 m. birželio 12 d. centrinio banko išleisti Malaizijos doleriai pakeitė apyvartoje buvusius Britų Malajos dolerius. Naujoji valiuta buvo tų pačių nominalų, išskyrus $10 000 nominalą, ir liko tų pačių spalvų, kaip ir prieš tai buvę doleriai. Po dešimtmečio banknotai ir monetos nežymiai pasikeitė, įskaitant M$1 monetą išleistą 1967 m. XX a. paskutiniajame dešimtmetyje iš apyvartos buvo išimti M$500 ir M$1000 nominalų banknotai.
$ ar M$ ženklai iki XX a. paskutiniojo dešimtemčio nebuvo pakeisti į santrumpa RM, tačiau sutrumpinimas MYR buvo plačiai žinomas pasulyje.
Sophia Vossou
Sophia Vossou (g. 1961 m. gruodžio 5 d. Patrai) – graikų dainininkė, radijo ir televizijos laidų vedėja. Nuo 1972 m. atlikėja gyvena Atėnuose.
Biografija
Sophia Vossou gimė 1961 metais Patruose. Užaugo Atėnuose, kur ji studijavo muziką. 1984 metais dalyvavo dainų konkurse Salonikuose, kur ji užėmė pirmąją vietą. Po sėkmingo dalyvavimo, Sophia pradėjo dainuoti naktiniuose klubuose, o netrukus išleido debiutinį pop/roko stiliaus albumą „Sophia“. Nuo 1990-ųjų vidurio atlikėja pradėjo dainuoti liaudies muzikos stiliaus kūrinius. Naujausias jos albumas „San alitissa“ išleistas 2002 metais, tačiau komercinės sėkmės nesulaukė.
Radijas ir televizija
Be muzikinės karjeros, Sophia taip pat yra populiari radijuje ir televizijoje. Atlikėja buvo žinoma kaip labai populiarios kanale Mega Channel rodytos ryto laidos vedėja, o 2006-aisiais talentų šou „Dream Show“ ji buvo viena komisijos narių.
Eurovizijos dainų konkursas 1991
1991 metais Sophia su Andreas Mikroutsikos buvo Graikijos atstovai 1991 m. „Eurovizijos“ konkurse. Jame pasirodę su daina „I Anixi“, su 36 taškais užėmė 13 vietą tarp 22 dalyvių. Singlas tapo sėkmingu Graikijoje bei tapo platininiu.
Vilniaus universitetas
Vilniaus universitetas (VU, ) – seniausias ir didžiausias Lietuvos universitetas. Įkurtas 1579 m. Vilniuje jėzuitų po Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stepono Batoro privilegijos suteikimo.
Būdamas vienu seniausių ir žymiausių Vidurio ir Rytų Europos aukštųjų mokyklų, universitetas darė didelę įtaką ne tik Lietuvos, bet ir kaimyninių šalių kultūriniam gyvenimui, išugdė ne vieną mokslininkų, poetų, kultūros veikėjų kartą. Universitete profesoriavo ir mokėsi daug garsių asmenybių: medikai vokiečiai Johanas Frankas ir jo sūnus Jozefas Frankas, istorikas Joachimas Lelevelis, poetai Adomas Mickevičius ir Julius Slovackis, istorikas Simonas Daukantas, rašytojas, poetas ir literatūros mokslininkas Česlovas Milošas.
XVI a. Vilniaus universitete įkurtas sklindant renesanso, reformacijos ir katalikiškosios reformos idėjoms. Už VU anksčiau Rytų Europoje įkurti tik Prahos, Krokuvos, Pečo, Budapešto, Bratislavos ir Karaliaučiaus universitetai. Vilniaus universiteto ansamblyje atsispindi visi pagrindiniai Lietuvoje vyravę architektūros stiliai: gotika, renesansas, barokas ir klasicizmas.
Šiuo metu Vilniaus universitetas yra Europos universitetų Magna Charta signataras, Tarptautinės universitetų asociacijos, Europos universitetų asociacijos, Baltijos universitetų rektorių konferencijos, tarptautinių Utrechto, UNICA ir Baltijos jūros regiono universitetų tinklo narys. Nuo 2016 m. sausio 1 d. VU pakviestas į prestižinių universitetų tinklą – Koimbros grupę, o nuo 2019 m. priklauso Europos universitetų aljansui „ARQUS“. 2021 m. sausio 1 d., reorganizavus Šiaulių universitetą, įkurtas kamieninis akademinis padalinys – Šiaulių akademija.
Abiejų Tautų Respublika ir Rusijos imperija
Vilniaus vyskupas Valerijonas Protasevičius pakvietė Jėzuitų ordiną kovoti prieš reformaciją. Pirmieji jėzuitai į Vilnių atvyko 1569 metais ir 1570 m. liepos 17 d. įkūrė pirmą kolegiją Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ir biblioteką, vėliau tapusią Vilniaus universiteto biblioteka. 1577 m. gautas popiežiaus Grigaliaus XIII pritarimas kolegiją pertvarkyti į universitetą.thumb|left|„Didysis Vilniaus universiteto kiemas ir [[Šv. Jonų bažnyčia“, 1850 m. (Jonas Kazimieras Vilčinskis)]]1578 m. liepos 7 d. Steponas Batoras Lvove paskelbė pirmąją preliminarią privilegiją, suteikiančią kolegijai tokias teises, kokias turėjo universitetai ir akademijos, tačiau be Lietuvos didžiojo kunigaikščio antspaudo ši privilegija negaliojo (antspaudu disponavo LDK kancleris Mikalojus Radvila Rudasis, kalvinistas).
1579 m. balandžio 1 d. Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Steponas Batoras pasirašė privilegiją, kuria kolegija pertvarkyta į universitetą. Šios privilegijos nepatvirtino LDK kancleris, tačiau Steponas Batoras sugebėjo priversti kalvinistą vicekanclerį Eustachijų Valavičių antspauduoti dokumentą, taigi ši privilegija įgavo teisinę galią. Tų pačių metų spalio 30 d. popiežius Grigalius XIII išleido tai patvirtinančią bulę.
1641 m. Abiejų Tautų Respublikos valdovas Vladislovas Vaza suteikė Vilniaus universitetui privilegiją įsteigti teisės mokslų ir medicinos fakultetus; įsteigtas Teisės fakultetas. 1753 m. įsteigta observatorija, kuriai vadovavo Tomas Žebrauskas. 1781 m. Vilniaus universitete įsteigtas Medicinos fakultetas. 1783 m. Vilniaus universitetas pervadintas Lietuvos Kunigaikštystės vyriausiąja mokykla – Schola Princeps Magni Ducatus Lituaniae. miniatiūra|Pirmasis universiteto rektorius [[Petras Skarga, prieš 1699 m. (nežinomas dailininkas)]] 1795 m., po trečiojo ATR padalijimo, Vilnius atiteko Rusijos imperijai ir universitetas tapo pavaldus carinei valdžiai. 1823 m. ištremti pogrindinėms organizacijoms priklausę studentai (filaretai, filomatai), atleisti Lietuvos ir Lenkijos istoriją dėstę dėstytojai. 1831 m. studentai masiškai dalyvavo sukilime. 1832 m. gegužės 13 d. caro Nikolajaus I dekretu universitetas buvo uždarytas. XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje nuolat buvo keliamas aukštosios mokyklos atgaivinimo Vilniuje klausimas, tačiau rusų valdžia nesiryžo jos įkurti ir Lietuvos jaunuomenė buvo verčiama ieškoti aukštojo mokslo Rusijos universitetuose.
XIX a. pradžioje
1802–1804 m įvykus reformai universitetas tapo Vilniaus švietimo apygardos centru. Vilniaus imperatoriškasis universitetas buvo ne tik aukštoji mokykla, bet ir kontroliavo visas apygardos mokyklas, ypač vidurinės mokyklas. Apygardos globėju – savotišku tarpininku liaudies švietime – buvo paskirtas Adomas Jurgis Čartoriskis.
Kadangi globėjas privalėjo gyventi Sankt Peterburge tai garantavo dar didesnę universiteto veiklos laisvę. Universitetas turėjo caro patvirtintą atskirą, skirtingą nuo kitų Rusijos apygardų statutą, išlaikė atskirą finansavimo šaltinį (šį tą gaudavo ir papildomai iš valstybės bei privačių rėmėjų), tad iš esmės galėjo tęsti dar Edukacinės komisijos pradėtą darbą – plėtoti lenkų, lietuvių pilietines bei patriotines tradicijas. Su universitetu vienaip ar kitaip siejosi ne tik bemaž visa Vilniaus, bet ir viso krašto, ir didelės švietimo apygardos visuomenės, ir kultūros veikla.
Po 1918 m.
alt=VU MKIC|miniatiūra|Vilniaus universiteto bibliotekos Mokslinės komunikacijos ir informacijos centrasPaskelbus nepriklausomybę, Lietuvos Valstybės Taryba 1918 m. gruodžio 5 d. priėmė Vilniaus universiteto, kuris turėjo susidėti iš keturių fakultetų (teologijos, socialinių mokslų, medicinos ir gamtos bei matematikos), statutą. 1919 m. Vilnių užėmę lenkai rudenį atidarė savo universitetą. 1939 m. iš lenkų perėmus ir Lietuvai grąžinus Vilniaus kraštą, pirmą kartą dėstytas lietuvių kalbos kursas. 1941 m. Vilnių užėmus Vokietijai žydai, rusai ir dalis lenkų išbraukti iš universiteto studentų sąrašų. 1943 m. kovo 3–17 d. vokiečių kariai nusiaubė universitetą.
TSRS vėl okupavus Lietuvą (1944 m.) universitetas pervadintas „Vilniaus Vinco Kapsuko universitetu“. Vėliau Vilniaus universitetas buvo apdovanotas Darbo Raudonosios vėliavos (1971 m) ir Tautų draugystės (1979 m., 400 metų jubiliejaus proga) ordinais. Vėliau universitetas oficialiai vadinosi „Vilniaus Darbo raudonosios vėliavos ir Tautų draugystės ordinų valstybiniu Vinco Kapsuko universitetu“. 1990 m. Lietuvos Respublika atgavo nepriklausomybę, o universitetas – autonomiją ir vardą.
Pavadinimų kaita
Universiteto pavadinimų kaita:
Struktūra
miniatiūra|Vilniaus universiteto rūmai [[Vilniaus senamiestis|Vilniaus senamiestyje]]
{|
Istorijos fakultetas
Istorijos katedra – kaip atskiras Vilniaus universiteto padalinys – buvo įkurta 1783 m. XIX amžiaus pirmajame dešimtmetyje veikė Vilniaus istorijos mokykla. Atskiras Istorijos fakultetas įkurtas tik 1968 m. (padalijus iki tol egzistavusį Istorijos ir Filologijos fakultetą).
Šiuo metu Istorijos fakultete veikia keturios katedros: Archeologijos, Istorijos teorijos ir kultūros istorijos, Naujosios istorijos bei Senovės ir vidurinių amžių istorijos katedros. Fakultete taip pat veikia šie mokslinių tyrimų padaliniai: Lietuvos Statutų ir Lietuvos Metrikos tyrimų grupė, Kultūrinių bendrijų studijų centras.
1989 m. Istorijos fakultete įsikūrė studentų istorikų korporacija „Tilia“.
Universiteto kiemeliai
Pagrindiniame universiteto rūmų ansamblyje yra 13 kiemelių. Iš jų didžiausi ir svarbiausi yra 4: Didysis (Petro Skargos), Motiejaus Kazimiero Sarbievijaus, Bibliotekos ir seniausias – Observatorijos.
Didysis kiemas
thumb|Universiteto centriniai rūmai [[Lietuvos bankas|Lietuvos banko 100 litų banknote (fragmentas)]] Kiemas taip pat dar vadinamas pirmojo rektoriaus Petro Skargos vardu. Kiemą sudaro skirtingų laikotarpių pastatai, barokinės erdvės suvienyti į dinamišką erdvę. 1579 metais šiaurinio korpuso fasade buvo atidengta paminklinė lenta su įrašu Academia et Universitas Societatis Jesu Erecta anno 1580. Pietiniame kiemelio sparne yra akademinio teatro salė bei naujosios barokinės aulos dalis, šalia yra M. Šulco 1810 metais perstatytas klasicistinis aulos (Kolonų salės) fasadas, kurio nišose stovi stilizuotų studentų skulptūros, taip pat Šv. Jonų bažnyčios fasadas ir varpinė, kuri yra aukščiausias Vilniaus senamiesčio pastatas (68 m). Didžiojo kiemo galerijose įamžinti universiteto mecenatai, steigėjai, įžymūs mokslininkai. Spalvotose fasadų piliastrų freskose – universiteto herbas, vyskupo Valerijono Protasevičiaus, karvedžio Jono Karolio Chodkevičiaus, karalių Augusto II Stipriojo ir Stanislovo Augusto Poniatovskio portretai.
Motiejaus Kazimiero Sarbievijaus kiemas
Kiemelio korpusai dabar yra restauruoti ir priklauso Filologijos fakultetui. Prie vakarinio kiemelio sparno, virš vartų yra balto marmuro paminklinė lenta poetui M. K. Sarbievijui. Pro pietinį sparną galima pereiti į Didįjį kiemą, aukštyn kylančiais granito laiptais. Virš praėjimo yra Vinco Kudirkos „Varpo“ šimtmečiui skirtas paminklas. Pats pietinis sparnas turi masyvius dviejų aukštų kontraforsus su nišomis. Vakariniame korpuse stovi trijų aukštų bibliotekos pastatas, visus aukštus sutvirtina masyvūs klasicistiniai kontraforsai.
Observatorijos kiemas
miniatiūra|Astronomijos observatorija Tai seniausia universiteto architektūrinio ansamblio dalis. Kieme dominuoja senoji Astronomijos observatorija su klasicistiniu priestatu, kuris turi du laibus bokštelius, skirtus astronominiams stebėjimams, ir stiprią smiltainio sieną dienovidiniam kvadrantui pritvirtinti. Sienos viršuje – romėnų poeto Vergilijaus žodžiai apie astronomiją, žemiau parašyta Haec domus Uraniae est: Curae procul este profanae: Temnitur hic humilis tellus: Hinc itur ad astra („Šis namas yra Uranijos, eikit šalin niekingi rūpesčiai! Čia paniekinama menka Žemė, iš čia kylama į žvaigždes“). Dar kiek žemiau yra paminklinė lenta Edukacinės komisijos ir 1773 m. švietimo reformos 150 metų sukakčiai pažymėti. Pastatą ties trečiuoju aukštu puošia dorėninio orderio frizas su zodiako ženklais metopuose. Vakarinio sparno sienoje įmūryta paminklinė lenta VU rektoriui Martynui Počobutui.
Rektoriai
2002–2012 m. Vilniaus universiteto rektorius buvo prof. Benediktas Juodka. 2015–2020 m. rektoriaus pareigas ėjo prof. Artūras Žukauskas. Nuo 2020 m. balandžio 1 d. rektoriaus pareigas eina istorikas prof. Rimvydas Petrauskas.
Studentai
Yra fakultetų studentų atstovybės, jos sujungtos į bendrą VU Studentų atstovybę.
Yra ir kitų organizacijų, mokslinių bendrijų, tarptautinių organizacijų vietos padalinių. Organizacijos ir studentai organizuoja renginius. Pvz. organizuojama Fiziko diena (FiDi), kai fizikos studentai su dienos simboliu – dirbtiniu dinozauru – žygiuoja per miestą. Fakultetų dienas su jų tradicijomis ir kitų fakultetų studentai. Yra ir kitų tiesiogiai su studijomis nesusijusių renginių, pavyzdžiui, intelektualus komandinis žaidimas Protmušis, universiteto debatų klubo rengiami debatai, Vilniaus universiteto teatro spektakliai ir kita.
Šidagiai
Šidagiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 11 km nuo Batakių.
Groutas
thumb|right|250px|1496 m. Henriko VII groutas. thumb|right|250px|Airiškasis 1561 m. Elžbietos I groutas.
Groutas  – angliška sidabrinė moneta, verta keturių angliškų pensų, dėl to dar vadinama keturpensiu. To paties pavadinimo moneta buvo naudojama Škotijoje (pradžioje verta 4 pensų, o vėliau – 8 pensų ir net 12 pensų), Airijoje.
Kilmė ir pavadinimas
Pavadinimas groutas kilo iš pavadinimo grašis. Taip XIII a. vadino storas ar dideles sidabrines monetas, atitikusias tam tikrą skaičių dinarų. Ši sidabrinė moneta, iš pradžių kaldinta Tirolyje 1271 m. ir XIII a. Venecijoje, buvo pirmoji tokio dydžio moneta, cirkuliavusi Šventojoje Romos imperijoje ar kitur Europoje.
Tiesioginiu grouto pirmtaku galima laikyti Prancūzijos torneselį ar Turo groutą, kuris Nyderlanduose buvo žinomas kaip groot (olandiškai 'didelis', 'didysis').
Raida
Pirmieji Anglijos groutai buvo nukaldinti valdant karaliui Edvardui I. Škotiški groutai buvo išleisti tik valdant Davidui II. Pirmieji airiški groutai buvo nukalti 1425 m., o paskutiniai – valdant Anglijos karalienei Elžbietai I.
Anglijos groutas turėjo turėti tiek sidabro, kiek turėdavo 4 pensai – 6,2 g sterlingo sidabro. Tačiau pirmieji groutai turėjo tik 5,8 g 925 prabos sidabro, o vėliau tapo dar lengvesni. Iki 1502 m. grouto išvaizda nekito, o kokybė nuolat prastėjo.
Valdant karaliui Edvardui III groutas turėjo 4,67 g sidabro, valdant Henrikui IV (1399–1413) – 3,9 g, valdant Edvardui IV (1461–1483) – 3,1 g, valdant Ričardui III(1483–1485) – 3,0 g. Valdant Henrikui VII (1485–1509) pasikeitė groutų išvaizda – averse būdavo karaliaus portretas iki pusės, o reverse – herbas ir kryžius. Masė sumažėjo iki 2,99 g.
Valdant Henrikui VIII (1509–1547) sidabro grynis sumažėjo nuo 925 prabos iki 333 prabos. Karalienė Marija (1553–1558) groutų kokybę pagerino. Tiek groutų, tiek kitų sidabro monetų kokybę pagerino Elžbieta I (1558–1603) – 1559 m. groutai buvo kaldinami iš 913 prabos sidabro, o 1560 m. – vėl iš 925 prabos sidabro. 1559 m. groutas svėrė tik 2,1 g. Po 1561 m. apie šimtą metų groutai į apyvartą nebepatekdavo. Nepaisant kokybės prastėjimo, groutų santykis su smulkesniu vienetu – pensu, ir stambesniu vienetu – šilingu, Anglijoje išliko nepakitęs: šilingų ir pensų monetos nuvertėjo paraleliai. Škotijoje, tuo tarpu, nuvertėjimas buvo netolygus, ir santykis su pensu nuolat kito.
1836 m. groutus vėl ėmė kaldinti karalius Vilhelmas IV, jie svėrė 1,9 g. Šias monetas vadino Joey, pagal parlamento nario Džozefo Hjumo (Josef Hume) vardą. Hjumas pasiūlė kaldinti specialias smulkias monetas, skirtas apmokėti trumpas keliones kebais. Pravardę sugalvojo nepatenkinti kebmenai, kadangi iki tol keleiviai mokėdavo mažiausiai 6 pensus (tai buvo smulkiausia moneta). Šie groutai buvo kaldinami iki 1855 m. Šios monetos svėrė 1,9 g ir buvo tokio paties skersmens kaip ir tripensės monetos (bet storesnės).
Šnipiškių seniūnija
Šnipiškių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybės centrinėje dalyje, dešiniajame Neries krante. Iš esmės sutampa su Šnipiškių mikrorajonu: apima istorines Šnipiškių dalis Piromontą ir Skanseną, taip pat naujų statybų rajoną prie Konstitucijos prospekto, senesnį kvartalą prie Kalvarijų gatvės.
Seniūnai
Taurintas Rudys, nuo 2019
Nera
Nera gali reikšti:
Gurščizna
Gurščizna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į vakarus nuo Kolno ir apie 97 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Storiai
Storiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Anykščių.
Aplink kaimą yra kalvynas (Storių kalvos, iš kurių aukščiausia yra 194 m aukščio). Vienoje iš kalvų, Liudiškiuose palaidotas rašytojas Jonas Biliūnas.
Vasaknas
Vasaknas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Antalieptės. Išsidriekęs iš šiaurės rytų į pietvakarius 2,04 km, plotis siekia 0,77 km. Altitudė 108,1 m. Gylis – iki 7,6 m. Krantai daugiausia aukšti. Kranto linija labai vingiuota. Iš šiaurės vakarų supa Vasaknų miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, rytinėje pakrantėje stūkso miškelis, įsikūrusi buvusio Vasaknų dvaro sodyba. Šiaurės rytuose iš ežero išteka upelis, Sniūtės intakas, kuris 1956 m. patvenktas, o jo vanduo nukreiptas į Vasaknų žuvininkystės ūkio tvenkinius (Šventosios upės baseinas).
Prie Vasakno įsikūrę kaimai: Vasaknos, Siratava, Jurkiškės. Veikia 4 kaimo turizmo sodybos. Šiaurrytine pakrante eina kelias.
Nera (Indigirka)
Nera  – upė Rusijoje, daugiausia rytų Jakutijoje; Indigirkos dešinysis intakas. Prasideda ties Jakutijos ir Magadano srities riba susiliejus Deliankiro ir Chudžacho upėms. Ilgis su Deliankiru – 331 km. Teka į šiaurės vakarus Neros plokščiakalniu. Įteka į Indigirką 1404 km nuo jos žiočių, ties Ust Nera.
Didžiausi intakai: Artykas, Burustachas, Andygyčanas.
Upė užšąla spalį, nuo gruodžio ar sausio iki balandžio būna peršalusi iki dugno, atitirpsta gegužę. Vandeningiausia būna birželį (vid. 508,6 m³/s).
Prie Neros yra Artyko, Ust Neros gyvenvietės, greta nutiestas Kolymos traktas.
Pievinis
Pievinis tai:
Arvydas Jansonas
Arvydas Jansonas (, 1914 m. spalio 24 d. Liepoja – 1984 m. lapkričio 21 d. Mančesteris, Didžioji Britanija) – latvių dirigentas.
Biografija
1944 m. baigė Latvijos konservatoriją. Nuo 1931 m. griežė Liepojos operos ir filharmonijos orkestruose. 1940 m. debiutavo Liepojos operoje kaip dirigentas. 1944–1952 m. Latvijos operos ir baleto teatro, 1947–1952 m. dar ir Latvijos radijo orkestrų dirigentas. 1952 m. persikėlė į Leningradą. 1961–1968 m. Leningrado filharmonijos simfoninio orkestro vadovas. 1965–1975 m. tarptautinių dirigavimo meistriškumo kursų Veimare, Turku (Suomija) ir Arvike (Švedija) vadovas. Nuo 1965 m. dar ir Mančesterio Halės orkestro pagrindinis kviestinis dirigentas. Nuo 1972 m. dėstė Leningrado konservatorijoje; profesorius. Gastroliavo Europos šalyse, Australijoje, Japonijoje. 1973 m. koncertavo Lietuvoje.
Švitrigaila
Boleslovas Švitrigaila (rašytiniuose šaltiniuose Svidryhajła, Świdrygiełło, Svitrigaylo, Svidrigailo, Swidrigailo, Boleslau Switrigail, g. apie 1370 m. – 1452 m. vasario 10 d.) – Lietuvos didysis kunigaikštis (1430–1432 m.). Lietuvos politikoje aktyviai reiškėsi nuo XIV a. paskutiniojo dešimtmečio iki savo mirties.
Švitrigaila buvo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir Tverės kunigaikštytės Julijonos sūnus. Motinos buvo pakrikštytas stačiatikiu. Kartu su Jogaila 1386 m. Krokuvoje perkrikštytas kataliku ir gavo krikščionišką Boleslovo vardą. Tuo metu jis valdė Polocką.
Lietuvos didysis kunigaikštis
Iškart po Vytauto mirties pareiškė pretenzijas į Lietuvos didžiojo kunigaikščio sostą. Po išrinkimo didžiuoju kunigaikščiu paskelbė apie visišką savo savarankiškumą ir ryšių su Lenkija nutraukimą. Šis žingsnis sukėlė Lenkijos pasipiktinimą ir 1430 m. pabaigoje (spalio – lapkričio mėn.) lenkai užėmė Podolę. 1430 m. lapkričio 7 d. tarp Lietuvos ir Lenkijos buvo sudarytos paliaubos iki kitų metų rugpjūčio 15 d. Pagal paliaubų sąlygas Lietuvai turėjo būti grąžintas Kamenecas, Smotričas, Červonogrodas. Lenkai šių sąlygų nesilaikė ir pilių Lietuvai atiduoti neskubėjo, dėl to Švitrigaila pradėjo puolimą, užėmė Zbražą, Kremenecą, Oleską, tačiau Smotričo paimti nepavyko. Liepos 3 d. Švitrigaila paprašė pagalbos iš Ordino, su kuriuo birželio 19 d. buvo sudaręs savitarpio pagalbos sutartį. Tuo tarpu spaudžiami lenkų lietuviai paliko Vladimirą ir Zbražą, lenkų bajorijos kariuomenė artėjo prie Lucko. Prie Stirės lietuvių kariuomenė pralaimėjo mūšį su lenkais. Po to lenkai apgulė Lucką. Rugpjūčio 13 d. lenkų puolimas prieš Lucką buvo atmuštas, buvo sudarytos trumpos paliaubos, kurių pabaigoje sudaryta Čartorisko sutartis. Švitrigaila nieko nežinojo apie pasunkėjusią Lenkijos padėtį. Kryžiuočiai rugpjūčio 17 d. paskelbė Lenkijai karą, rugpjūčio 23 d. įsiveržė į Lenkiją ir ėmė naikinti Niešavo, Inovroclavo, Vroclaveko apylinkes. Tuo pačiu metu moldavai užpuolė Lenkiją iš pietų ir siaubė Sniatino, Haličo ir Kameneco sritis. thumb|left|Pilis [[Kremenecas|Kremenece]] Karas baigėsi sudarius Čartorisko sutartį, pagal kurią Podolė buvo padalinta tarp Lietuvos ir Lenkijos. Lenkijai atiteko Kamenecas, Smotiričas, Skala, Červonogrodas, Lietuvai – Braclavas, Sokolecas, Žvingorodas, Latičovas. Paliaubos buvo sudarytos iki 1433 m. birželio 24 d.
Švitrigaila pratęsė Vytauto Didžiojo siekius vainikuotis Lietuvos karaliumi, bet Lenkijos politikų pastangomis buvo nušalintas nuo valdžios. Rėmėsi daugiausia stačiatikiška LDK bajorija.
Pučice Kolonija
Pučice Kolonija – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Simno herbas
Simno herbas – vienas iš Alytaus raj. Simno miesto heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo sidabriniame lauke šv. Povilas, vilkintis sidabrinius marškinius ir raudoną apsiaustą. Dešine ranka jis remiasi į nuleistą sidabrinį kalaviją su auksiniu efesu, kairėje laiko auksinę Evangelijų knygą. Kūnas natūralios spalvos, barzda ir plaukai sidabriniai, nimbas ir sandalai auksiniai.
Istorija
1999 m. birželio 29 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 498. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Vengrų kalba
Vengrų kalba (veng. magyar nyelv ) – Uralo kalbų šeimos ugrų kalbų pogrupio kalba. Tai viena iš daugiausia vartotojų turinčių neindoeuropietiškų Europos kalbų, kuri jos vartotojams yra gimtoji. Vengrų kalba yra valstybinė Vengrijoje, be to, ją vartoja vengrų bendruomenės septyniose gretimose šalyse bei vengrų išeivija visame pasaulyje. Vengriškai kalba apie 14–15 milijonų žmonių.
Klasifikavimas ir istorija
Vengrų kalba priklauso Uralo kalbų šeimos ugrų kalbų pogrupiui. Artimiausios vengrų kalbai yra mansių ir chantų kalbos, kuriomis šnekama Vakarų Sibire (žr. Chantų Mansija, Jugra). Ugrų ir daugelio kitų kalbų tarpusavio sąsajos buvo pastebėtos XVII a. 8-ajame dešimtmetyje, o 1717 m., mokslininkams išskyrus Uralo kalbų šeimą, vengrų kalba buvo į ją įtraukta, nors dėl politinių bei ideologinių nesutarimų toks vengrų kalbos klasifikavimas buvo ginčijamas iki XVIII ir net XIX a. (neva negarbinga vengrų kalbą kildinti iš protėvių Pauralės medžiotojų ir žvejų kalbos). Vengrijos pavadinimo forma Hungary gali būti reguliaraus garsų pokyčio Ungrian>Ugrian padarinys, o tai, kad rytų slavai vengrus vadino ǫgry/ǫgrove (vns. ǫgrinŭ; ǫ  iš on), galėtų patvirtinti tokią prielaidą. Remiantis šiuo tautovardžiu slavų kalbose, literatūroje dabar dažniausiai palaikoma hipotezė, teigianti, jog šis tautovardis kilęs iš tiurkų genties pavadinimo onogu (tai reiškia 'dešimt strėlių'). Esama daugybės garsų atitikmenų tarp vengrų ir kitų ugrų kalbų. Pavyzdžiui, vengrų kalbos tam tikrais atvejais atitinka chantų kalbos /o/, tačiau vengrų kalbos /h/ chantų kalboje tolygus /x/, vengrų k. /z/ žodžio gale atitinka chantų k. /t/. Pavyzdžiui, vengrų ház [haːz] 'namas' ir chantų k. xot [xot] 'namas', vengrų k. száz [saːz] 'šimtas' ir chantų k. sot [sot] 'šimtas'. Ugrų ir finų kalbos tolimesnės, tačiau atitikmenys tarp šių kalbų grupių taip pat reguliarūs.
Priešistorė
thumb|400px|[[Senasis vengrų raštas, vadinamasis „Rovás raidynas“. 997–1038 m., valdant Vengrijos karaliui Steponui I, krašte buvo pradėta vartoti lotynų kalba ir lotyniškas raidynas. Lotynų kalba Vengrijoje turėjo oficialios kalbos teises net iki 1844 m.]] Manoma, kad vengrai (taip pat žr. madjarai) nuo artimiausiųjų giminingų genčių atsiskyrė maždaug prieš 3000 metų, tikriausiai gyvendami netoli Uralo kalnų, taigi kalbos istorija prasidėjo apytiksliai 1000 m. pr. m. e. Vengrų gyvensena žymiai pasikeitė: iš sėslių medžiotojų jie tapo klajokliais gyvulių augintojais, tikriausiai gyvulininkystės išmokę iš klajoklių iranėnų. Paprastai augindavo avis ir galvijus. Apie šį vengrų istorijos laikotarpį rašytinių šaltinių nėra, todėl apie tai žinoma mažai. Vis dėlto yra keletas itin senų skolinių: szó ('žodis' – iš tiurkų kalbų) ir daru ('gervė' – iš giminingų permių kalbų).
Kai kurie antropologai prieštarauja šiai teorijai. Taip pat ir vengrų istorikas bei archeologas Gyula László teigia, kad geologiniai žiedadulkių tyrimai nepatvirtina prielaidos, jog vengrų protėvynė buvusi prie Uralo kalnų, tačiau šiomis dienomis Pietų Baškirijoje randama vis daugiau archeologinių įrodymų, kurie pagrindžia ankstesniąją nuomonę vengrus gyvenus tarp Uralo kalnų ir Volgos upės. Vėliau tiurkų kalbos padarė didelę įtaką vengrų kalbai, ypač V–IX amžiuose. Dauguma skolinių susiję su žemdirbyste, valstybės valdymu ar net su šeimyniniais ryšiais. Tačiau vengrų kalbos sintaksė ir morfologija per tuos šimtmečius nepatyrė tokios didelės tiurkų kalbų įtakos. thumb|„Gedulingi pamokslai ir maldos“, 1192–1195 m.
Vengrams atvykus iš Pauralės į Karpatus, jų kalba sąveikavo su įvairiomis kalbomis šnekančiomis bendruomenėmis (labiausiai su slavais, romanais, germanais ir tiurkais). Vengrai turi ypač daug skolinių iš kaimynų slavų kalbų (pavyzdžiui, tégla 'plyta', mák 'aguona', Karácsony 'Kalėdos'). Ir slavų kalbos skolinosi žodžių iš vengrų kalbos (pvz., serbų kalbos ašov 'kastuvas'). Vengriški skoliniai sudaro maždaug 1,5 % rumunų kalbos žodyno.
Senoji vengrų kalba
Pirmieji vengrų kalbos rašytiniai šaltiniai, daugiausia asmenvardžiai ir vietovardžiai, siekia X amžių. Vengrai turėjo ir savo rašto sistemą, senąjį vengrų raidyną, tačiau iš tų laikų nėra išlikę jokių žymesnių tekstų, nes buvo rašoma medinėse lentelėse, o jos lengvai dūla.
Vengrijos karalius Steponas I 1000-aisiais metais įkūrė Vengrijos karalystę. Šalis priėmė Romos katalikybę, ir lotynų kalbos vaidmuo buvo labai svarbus, kaip buvo įprasta viduramžiais. Lotyniškas raidynas buvo pritaikytas vengrų kalbai, o lotynų kalba paveikė vengrų kalbą. Pirmasis išlikęs šio laikotarpio tekstas – tai „Gedulingi pamokslai ir maldos“, parašyti XII a. paskutiniame dešimtmetyje. Ir dabar vengrai iš esmės supranta šiuos tekstus, nors kalba kai kuriais atžvilgiais pakito. Žymesnė vengrų literatūra iškilo po 1300 m. Ankstyviausias žinomas vengrų religinės poezijos pavyzdys – tai XIV a. senąja vengrų kalba parašytos „Marijos raudos“. Pirmasis Biblijos vertimas – 1420–1430 metų husitų Biblija, kurią vertė Tamás Pécsi ir Bálint Újlaki. thumb|Pirmasis [[Husitai|husitų Biblijos Naujojo Testamento puslapis iš Miuncheno kodekso.]]
Bendrinė kalba neteko dvibalsių, kai kurios postpozicijos (polinksniai ir pan.) virto priesagomis, pvz., reá 'ant' – 1055 m.: utu rea 'ant kelio (keliu, kelyje)', vėliau – útra. Balsių harmonija taip pat kito. Vienu metu vengrai vartojo šešis veiksmažodžio laikus, o dabar – paprastai tik du (būsimasis sudėtinis laikas neišskiriamas, nes jis sudaromas su pagalbiniu veiksmažodžiu fog).
Šiuolaikinė vengrų kalba
Pirmąją spausdintą knygą vengrų kalba 1533 m. Krokuvoje išleido Benedek Komjáti. Veikalas vadinasi A Szent Pál levelei magyar nyelven (tuometine rašyba Az zenth Paal leueley magyar nyeluen) – „Šventojo Pauliaus laiškai vengrų kalba“. XVII a. vengrų kalba jau buvo labai panaši į dabartinę, nors dar vartoti du būtieji laikai. Tuo metu aptinkama skolinių ir iš vokiečių, italų bei prancūzų kalbų. Vėliau, 1541–1699 m. dalį Vengrijos valdant Osmanų imperijai, ėmė gausėti skolinių iš turkų kalbos.
XVIII a. vengrų rašytojai, ypač Ferenc Kazinczy, ėmėsi kalbos atnaujinimo (vengriškai nyelvújítás). Kai kurie žodžiai buvo sutrumpinti (győzedelem > győzelem 'triumfas; pergalė'); į kalbą įvestos tarmybės (pvz., cselleng 'dykinėjimas'); atgaivinti išnykę žodžiai (dísz 'raštai, papuošimai'). Daugybė žodžių buvo sukurti pasitelkus įvairias darybines priesagas, taip pat buvo taikomi ir kiti, retesni kalbos plėtotės būdai. Šis sąjūdis sukūrė daugiau nei tūkstantį žodžių, o dauguma jų plačiai vartojami ir šiandien.
XIX ir XX amžiuose vengrų kalba buvo norminama toliau, tarpusavyje susikalbančių tarmių skirtumai labai sumažėjo. 1920 m., pasirašius Trianono sutartį, Vengrija neteko 71 % savo teritorijos, drauge – ir 33 % etninių vengrų populiacijos. Dabar vengrų kalba turi valstybinės kalbos teises Vengrijoje ir regioninės kalbos – Austrijoje, Serbijoje ir Slovėnijoje.
Geografinis pasiskirstymas
thumb|300px|Europos regionai, kuriuose kalbama vengriškai. Remiamasi paskutiniuoju gyventojų surašymu ir 2006 m. CŽV Pasaulio duomenų knyga thumb|300px|[[Transilvanija|Transilvanijos (Rumunija) sritys, kuriose vengrai sudaro ne mažiau kaip 20 % gyventojų ir vengrų kalba turi tautinės mažumos kalbos teisių drauge su rumunų kalba.]]
Vengrų kalba kaip gimtąja šneka apie 14–15 milijonų žmonių, beveik 10 milijonų iš jų gyvena dabartinėje Vengrijoje. Apie 2,5 milijono vengrų kalbos vartotojų gyvena Vengrijos karalystei priklausiusiose teritorijose, kurios po Trianono sutarties (1920 m.) liko už dabartinės Vengrijos ribų. Daugiausia kalbančiųjų vengriškai liko Transilvanijoje, vakarinėje dabartinės Rumunijos dalyje, kur gyvena maždaug 1,4 milijono vengrų. Didelės vengrų bendruomenės gyvena Slovėnijoje, Serbijoje ir Ukrainoje. Vengrų yra Austrijoje, Kroatijoje ir Slovėnijoje, be to, yra maždaug milijonas vengrų išeivių kitose pasaulio šalyse. Pavyzdžiui, JAV gyvena daugiau nei šimtas tūkstančių vengriškai šnekančių išeivių, dar apie 1,5 milijono JAV gyventojų nurodo savo vengrišką kilmę.
Oficialus statusas
thumb|300px|Žaliai pažymėtos sritys [[Voivodina|Voivodinoje, Serbijoje, kur vengrų kalba turi oficialios kalbos teises.]] Vengrų kalba yra valstybinė Vengrijoje ir viena iš oficialių Europos Sąjungos kalbų. Vengrų kalba įteisinta kaip regioninė keliose Austrijos savivaldybėse, Serbijos provincijoje Voivodinoje, Slovėnijos Hodošo, Dobrovniko ir Lendavos savivaldybėse drauge su slovėnų kalba. Be to, vengrų kalba turi kai kurių mažumos kalbos teisių Kroatijoje, Rumunijoje, Ukrainos Užkarpatėje ir Slovakijoje. Rumunijoje vengrų kalba turi tam tikrų mažumos kalbos teisių visose bendruomenėse, miestuose ir savivaldybėse, kur vengrai sudaro daugiau kaip 20 % visų gyventojų.
Tarmės
Vengrų kalbos tarmės skirstomos pagal regionus: Alfeldo, Vakarų Dunojaus, Dunojaus-Tisos, Kiraihago (vengrų k. Királyhágó ['Kira: iha: go:], rumunų k. Buča), Šiaurės Rytų, Šiaurės Vakarų, Sekėjaus ir Vakarų Vengrijos tarmės. Šių tarmių atstovai supranta vieni kitus. Išskiriama vengrų kalbos čangošų tarmė, vartojama Bakeu apskrityje, Rytų Rumunijos Moldovos provincijoje. Čangošai ilgą laiką gyveno atskirti nuo kitų vengrų, todėl jų tarmė išsaugojo senoviškesnių vengrų kalbos ypatybių.
Rašyba
thumb|Seniausiasis (1055 m.) išlikęs vengriškas įrašas, rastas [[benediktinai|benediktinų abatijos pranešime Tihanoje: „feheruuaru rea meneh hodu utu rea“ (dabartine vengrų kalba „Fehérvárra menő hadi útra“ – „karo keliu, vedančiu į Fehėrvarą“)]]
thumb|[[viduramžiai|Viduramžių knyga vengrų kalba (Husitų Biblijos kopija), 1466 m.]]
Pradžioje vengrų kalba buvo užrašoma senosiomis vengrų runomis, kurios iš pirmo žvilgsnio atrodė panašios į žinomesnes skandinavų Futharko runas, tačiau su jomis nesusijusios. Kai Vengrijos karalius Steponas I 1000-aisiais metais įkūrė Vengrijos karalystę, senoji rašybos sistema palaipsniui buvo pakeista lotynišku raidynu. Nors senasis raidynas šiais laikais kasdienybėje nebevartojamas, vis dėlto jis dar neužmirštas ir palaikomas kai kurių entuziastų.
Raidžių junginiais /ny/, /ty/ ir /gy/ žymimi palataliniai priebalsiai, ir  – tai pažymi raidė y (priebalsis  (gy) tariamas panašiai kaip ģ latvių kalbos daiktavardyje ģimene).
Vengrai rašo /s/ priebalsiui (š) žymėti, o priebalsių junginiu /sz/ žymimas /s/ (s) – atvirkščiai nei lenkų kalboje. Raidės /zs/ žymi (ž), o /cs/ –  (č). Šie dviraidžiai laikomi atskiromis abėcėlės raidėmis. Raidės /ly/ taip pat yra „atskirų raidžių junginys“, tačiau tariama kaip. Raidžių junginys /ly/ paprastai vartojamas senuosiuose žodžiuose. Raidžių junginiai /dz/ (dz) ir /dzs/ /d͡ʒ/ (dž) vartojami labai retai, juos sunku rasti net ilgesniame tekste. Keletas dažnesnių žodžių su šiais garsais: madzag 'virvelė', edzeni 'treniruoti' (kalbant apie atletiką), dzsungel 'džiunglės'.
Dviraidžius sudurtiniuose žodžiuose reikia skaidyti pagal juos sudarančius dėmenis ir atitinkamai skaityti: házszám 'namo numeris' = ház 'namas' + szám 'numeris', bet ne kaip neegzistuojančius žodžius *házs + *zám.
Vengrų kalboje skiriami trumpieji ir ilgieji balsiai, pastarieji žymimi diakritiniu akūto ženklu. Taip pat skiriami trumpieji ir ilgieji priebalsiai, pavyzdžiui: lenni 'būti', hozzászólás 'pastaba'. Susidūrę du vienodi dviraidžiai sutraukiami ir virsta triraidžiais: <sz>+<sz>= : művésszel ('menininku'). Tačiau dviraidžiai, atskirti brūkšniu, išlaikomi: …busz-szal… 'autobusu'.
Jei sudurtiniame žodyje vienas jo dėmuo baigiasi dviraidžiu, o kitas – tokiu pačiu dviraidžiu prasideda, sudurtinio žodžio dėmenų sandūroje rašomi abu dviraidžiai: jegy + gyűrű = jegygyűrű 'vestuvinis žiedas' (jegyben lenni/járni 'būti susižadėjusiam', gyűrű 'žiedas'.)
Tad vengrų kalboje, kaip ir lietuvių, laikomasi fonetinio rašybos principo (išskyrus rašymą pagal kilmę ir /ly/, skaitomą kaip ).
Fonologija
right|thumb|300px|Vengrų kalbos balsiai Vengrų kalboje yra 14 balsių ir 25 priebalsiai. Trumpieji balsiai turi savo ilgąsias poras, pvz., o ir ó. Dauguma šių porų tariamos panašiai, skiriasi tik jų ilgumas. Tačiau balsių poros a/á ir e/é skiriasi taip pat ir pakilimu, ne tik trukme. Priešakinių ir užpakalinių balsių harmonija – svarbi vengrų kalbos fonetinė ypatybė. Priebalsiai irgi gali būti ilgieji ir trumpieji. Jų ilgumas žymimas rašant dvi vienodas raides, pvz., lenni 'būti'. Ilgosios ir trumposios priebalsių poros tariamos panašiai, bet trumpasis /r/ yra sklandusis alveolinis priebalsis – kaip ar  'bet', o kelių liežuvio plaktelėjimų /rr/ yra ilgasis virpamasis priebalsis – kaip  'šuo'.
Vengrų kalboje yra 4 palataliniai priebalsiai:, , ,. Šių garsų, išskyrus, lietuvių kalboje nėra. Juos tariant liežuvio padėtis panaši kaip tariant lietuviškus minkštuosius, , , tik vidurinė liežuvio dalis gerokai labiau priartėja prie kietojo gomurio. Garsas yra ir šalies pavadinime Magyarország (Vengrija), kuris tariamas /ˈmɒɟɒrors̪aːɡ/.
Paprastai kirčiuojamas pirmasis žodžio skiemuo – toks kirčiavimas būdingas giminingai suomių ir kaimyninėms slovakų ir čekų kalboms. Sudurtiniuose žodžiuose pasitaiko papildomų kirčių, pvz., viszontlátásra 'sudieu', tariama /ˈvis̪on̪t̪ˌlaːt̪aːʃrɒ/. Nekirčiuoti ilgieji balsiai ir priebalsiai ilgumą išlaiko.
Gramatika ir sintaksė
Vengrų kalba yra agliutinacinė. Vartojamos įvairios priesagos, priešdėliai ir įrėmiai (cirkumfiksai) žodžio reikšmei ir gramatinei funkcijai pažymėti. Nėra gramatinės giminės kategorijos (vyriškos, moteriškos ar bevardės). Vengrų kalba neturi prielinksnių – tik polinksnius. Vengrų kalboje yra du artikeliai (dvi skirtys):
Linksniai
Žodžio város 'miestas' linksniavimas
Kai kurie linksniai išskiriami gramatine forma, sakykime, galininkas žymimas priesaga –t (az almát ’(šį) obuolį'), o vardininkas savo atskiro baigmens neturi (az alma '(šis) obuolys'). Gramatiškai vengrų kalboje kilmininko ir naudininko priesagos yra sutapusios, tad dėl kilmininko buvimo vengrų kalboje vieningos nuomonės nėra Skirtingai nei lietuvių, vengrų kalboje yra tik polinksniai, pvz., az alma mellett 'prie obuolio'. Daiktavardžio daugiskaita sudaroma su priesaga –k (az almák 'obuoliai').
Vengrų, kaip ir kitose Uralo kalbose, su daiktavardžiais vartojamos savybinės įvardinės priesagos, reiškiančios, kad daiktas priklauso kokiam nors asmeniui. Vietoj lietuvių kalbos kilmininko čia vartojamas vardininkas (pvz., a barát – draugas'), o jam priklausantį objektą rodo savybinė priesaga (lakás-a 'butas jo'): a barát lakása – 'draugas butas jo', t. y. 'draugo butas'. Tai pat nuosavybė gali būti reiškiama su naudininku, o priklausantis objektas lieka su žymimuoju artikeliu ir savybine priesaga: a barátnak a lakása – draugui butas-jo ('draugo butas'). Kaip būdinga Uralo kalboms, vengrų kalboje nėra priklausymą, nuosavybę reiškiančio veiksmažodžio turėti (pvz., aš turiu sodą). Šia reikšme vartojamas naudininkas su būti 3 asmeniu (man yra sodas), taigi Mano draugas turi butą vengriškai būtų A barátomnak egy lakása van (pažodžiui '[Šiam] mano draugui vienas butas jo yra'). Čia taip pat vartojama savybinė priesaga (lakása (lakás-a) 'butas jo'). Savybines priesagas turi visi asmenys:
Per daugelį amžių susidarė sudėtinga veiksmažodžių asmenavimo sistema. Kiekvienas vengrų kalbos veiksmažodis turi dvi asmenuotes (apibrėžtąją ir neapibrėžtąją), bent du laikus (būtąjį ir esamąjį, vartojamą ir kaip būsimasis) ir tris nuosakas (tiesioginę, tariamąją ir liepiamąją), du skaičius (vienaskaitą arba daugiskaitą) ir tris asmenis (pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį). Išskirtiniausia tai, kad yra dvi asmenuotės: apibrėžtoji asmenuotė taikoma tranzityviniams veiksmažodžiams, einantiems su žymimąjį artikelį turinčiu tiesioginiu papildiniu. Neapibrėžtoji asmenuotė taikoma netranzityviniams veiksmažodžiams arba tranzityviniams, tačiau einantiems su nežymimąjį artikelį turinčiu tiesioginiu papildiniu. Tačiau šios taisyklės taikomos ne visais atvejais. Toliau pateikiami šią asmenavimo sistemą atskleidžiantys pavyzdžiai:
Vengrų kalba turi tris veiksmažodžio nuosakas: tiesioginę (indikatyvą), tariamąją (kondicionalį) ir liepiamąją-sąlyginę (imperatyvą-subjunktyvą). Tiesioginė nuosaka turi 2 gramatinius laikus – esamąjį ir būtąjį (išskyrus van – būti, kurio būsimojo laiko forma yra lesz). Esamasis laikas atskirai nežymimas, o būtasis laikas sudaromas pridedant priesagas –t arba –tt: lát 'mato', būtasis l. látott 'matė'. Būsimasis laikas nusakomas šiais dviem būdais: Norinti išreikšti tariamosios nuosakos (kondicionalio) būtąjį laiką, vartojamas tiesioginės nuosakos būtojo laiko veiksmažodis, jis asmenuojamas, o prie jo pridedamas pagalbinis veiksmažodis volna. Liepiamoji-sąlyginė nuosaka laikų arba sudėtinių formų (kaip būk bedirbąs) neturi.
Veiksmažodžiai turi savo priešdėlius. Daugumas jų nurodo veiksmo kryptį (lemegy 'nu- (žemyn)', felmegy 'pa-, už-(aukštyn)'. Kai kurie veiksmažodžių priešdėliai nusako veikslą. Sakykime, priešdėlis meg- rodo įvykio veikslą (veiksmas jau įvykęs, baigęsis).
Vengrų kalboje žodžių tvarka laisva, tačiau ji labiau priklauso nuo to, ką norima pabrėžti, negu nuo sintaksės, nes papildinys (objektas) išreiškiamas priesaga, o ne vieta sakinyje. Papildinys ir veiksnys gali eiti prieš veiksmažodį arba po jo, žiūrint, į ką norima atkreipti dėmesį. Paprastai pabrėžiamas prieš asmenuojamąjį veiksmažodį einantis žodis: