cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovakijos istorija
Karalystės aukso amžius – XIV–XV a
XIV a. pirmoje pusėje buvusių „miškų apygardų“ regionų populiacija padidėjo ir suformavo naujas apygardas (Orava, Liptov, Turiec, Zvolen) šiaurinėse dab. Slovakijos dalyse. Spišo regione, kai kurie populiacjos vienetai gavo ypatingas privilegijas: 24 saksų miestai suformavo autonomines bendruomenes, nepriklausomas nuo Spišo apygardos ir „bajorai su 10 iečių“ perorganizuoti į specialų autonominį administracinį vienetą („postą“). 1412 m. karalius Zigizmundas perleido 13 saksų miestų Lenkijos karaliui Vladislavui II, taigi de facto jie iki 1769 m. priklausė Lenkijai.
Nuo 1320 m. dauguma dab. Slovakijos žemių valdė karaliai, bet teritorijose nuosavybių turėjo ir prelatai bei aristokratų šeimos (Sdrugeth, Szentgyorgyi, Szecsenyi šeimos). 1385 m. gruodžio mėn., būsimas karalius Zigmantas Liuksemburgietis, kuris buvo karalienės Marijos vyras tuo metu, dab. Slovakijos teritorijas perleido savo pusbroliams, Margraves Jobst ir Prokop iš Moravijos; pirmas valdė teritorijas iki 1389 m., kai pastarasis išlaikė valdžią iki 1405 m. karalius Zigizmundas (1387–1437 m.) padovanojo dideles teritorijas savo pasekėjams (Cillei, Rozgonyi, Perenyi šeimų nariams); vienas iš jo patarėjų lenkas Stibor iš Stiboricz vadino save „viso Vaho valdovu“ kalbėdamas apie savo 10 pilių prie upės.
Mirus karaliui Albertui 1439 m., tarp sosto paveldėtojų įsiplieskė civilis karas. Našlė karalienė Elžbieta nusamdė čekų samdinius, vadovaujamus Jano Jiskra, kuris okupavo keletą miestų (Kremnica, Levocča ir Bardejov) ir laikė juos iki 1462 m., kai pasidavė karaliui Matui Korvinui.
Osmanų įsiveržimas
Osmanai okupavo centrinę buvusios karalystės dalį ir įkūrė čia turkų provincijas. Transilvanija tapo turkų protektorato vasalu ir pagrindas, dėl kurio prasidėjo antihabsburgiški Vengrijos karalystės bajorų vadovauti sukilimai nuo 1604 iki 1711 m. Trečioji karalystės dalis su dab. Slovakijos žeme, šiaurės vakarų Vengrija, šiaurės Kroatija ir Burgenlandas pasipriešino turkų okupacijai ir tapo tiesioge Habsburgų monarchijos dalimi, pavadinta Karališka Vengrija. Formaliai, austrų suverenitetas atliko karališkos Vengrijos karaliaus funkciją. Po 1541 m. Budos užėmimo, Bratislava, tada vadinta Pressburgu vokiškai ir Pozsony vengriškai, tapo Karališkosios Vengrijos sostine ir karūnacijų miestų nuo 1536 m. iki 1784/1848 m. nuo 1526 m. iki 1830 m. 19 Habsburgų valdovų karūnuoti Vengrijos karaliais ir karalienėmis šv. Martino katedroje.
Dėl turkų įsiveržimo, Karališkoji Vengrija ir pietų regionai, valdomi turkų, tapo beveik dviem šimtmečiams pagrindiniais kovų laukais turkų karuose ir regionai brangiai sumokėjo už Habsburgų monarchijos (ir už visos Europos) gynimą nuo turkų ekspansijos. Teritorija ne tik nukentėjo turtų ir žmonių atžvilgiu, bet prarado ir visus natūralius turtus, ypač auksą ir sidabrą, kuriuo buvo mokama už nuolatinius karo nuostolius.
Po turkų išėjimo iš Budos 1686 m., ji vėl tapo Vengrijos sostine. Tačiau net per sunkius istorinius periodus, nepaisant materialių ir žmogiškų praradimų, neturint savo šalies, slovakai išlaikė kalbą ir kultūrą. Slovakų išlikimas grindžiamas tuo, kad daugiausia gyvybių prarasta vengrų gyventose žemėse. Jie Švietimo epochą pradėjo su viltimi ir pasiruošę išnaudoti tautinio atgimimo laiką ir sukurti savo valstybę.
Slovakų tautinis atgimimas
Per XVIII a. iškilo slovakų tautinis judėjimas, įkvėptas platesnio panslaviško judėjimo su tikslu atgaivinti tautinio identiteto jausmą tarp slovakų. Remiamas slovakų religijos lyderių judėjimas augo XIX a. tuo pat metu judėjimas pasidalijo į religines atšakas, ir įvairios grupės skirtingai vertino viską nuo karinės strategijos iki ligvistikos. Vengrų valdžia išliko stipri ir judėjimus malšino oficiali policija.
Pirmoji slovakų literatūrinės kalbos kodifikacija parašyta Anton Bernolak 1780 m., paremta vakarų Slovakijos dialektu. Ją rėmė daugiausia Romos katalikų intelektualai, susitelkę Trnavoje. Liuteronų intelektualai toliau naudojo slovakizuotą čekų kalbos formą. Ján Kollár ir Pavel Jozef Šafarik buvo ypač susižavėję panslaviškais nuostatais, kurie pabrėžė slavų tautų vienybę. Jie matė čekus ir slovakus kaip vieną tautą ir stengėsi suartinti kalbas.
1840 m. protestantai skilo, kai L’udovit Štur sukūrė literatūrinę kalbą paremtą centrinės Slovakijos dialektu. Jo pasekėjai pabrėžė atskirą slovakų tautų tapatybę ir jos kalbos unikalumą. Štur versija galiausiai patvirtino ir katalikai, ir liuteronai 1847 m., ir po keleto reformų, ji tapo oficialia slovakų kalba.
thumb|250px 1848–1849 m. revoliucijos metu slovakai rėmė austrus, kad iškovotų atsiskyrimą nuo Vengrijos karalystės Austrijos monarchijoje. Slovakų tautos taryba pradėjo karinę kampaniją ir suorganizavo išlaisvintų teritorijų administraciją. Tačiau slovakų kariai vėliau neutralizuoti Vienos teisme. 1850 m. padalinus Vengrijos karalystę į 5 karinius rajonus, du iš jų gavo administracinius centrus dab. Slovakijoje: Bratislavos karinis rajonas ir Košicės karinis rajonas. Vengrų valdžia 1860 m. abi provincijas panaikino.
Martinas tapo slovakų tautinio judėjimo centru, atsiradus Matica slovenska kultūrinei asociacijai 1863 m., slovakų nacionaliniam nuziejui ir slovakų tautinei partijai 1871 m. Judėjimo klestėjimas baigėsi po 1867 m., kai Habsburgų valdomos žemės centrinėje Europoje įvedė konstitucijos pakeitimus į dvigubą Austrijos-Vengrijos monarchiją. Slovakų žemės liko Transleitanijos dalimi, dominuojama vengrų politinio elito. Matica 1875 m. iširo, tas pats nutiko ir kitoms slovakų institucijoms.
Nauji tautinio ir politinio atgimimo ženklai pasirodė XIX a. pabaigoje. Slovakai turėjo susivienyti su kuo nors kovodami. To pasekmė, okupuotų Vengrijos tautų kongresas įvykęs Budapešte 1895 m., įspėjo vyriausybę. Kovoje slovakams padėjo čekai. 1896 m. čekoslovakų bendrumo modelis pristatytas Prahoje, kad sustiprintų čekų ir slovakų bendradarbiavimą ir remtų Slovakiją. XX a. pr. auganti politinio ir socialinio gyvenimo demokratizacija kėlė grėsmę pakeisti monarchiją. Pasaulinis balsavimo tiesės šauksmas tapo pagrindine susirinkimų tema. Vengrijoje tik 5 proc. gyventojų galėjo balsuoti. Slovakai laikė demonstruojamos demokratijos madą galimybe palengvinti etninę priespaudą ir pradėti naują politinę veiklą.
Slovakų politinė stovykla amžiaus pradžioje skilo į skirtingas frakcijas. Slovakų tautinės partijos lyderiai įsikūrę Martine, laukė, kol pasikeis tarptautinė situacija slovakų naudai ir jie daug tikėjosi iš Rusijos. Slovakų politikų Romos katalikų frakcija, vadovaujama tėvo Andrej Hlinka, teikė nedidelius pažadus slovakų žmonėms ir tuoj prieš karą įsteigė politinę partiją, pavadintą Slovakijos žmonių partija. Liberalioji inteligentija, besirenkanti apie žurnalą Hlas („Balsas“), ėjo panašiu politiniu keliu, bet svarbesniu laikė čekoslovakų bendradarbiavimą. 1905 m. iškilo nepriklausoma socialdemokratų partija.
Slovakai pasiekė rezultatų. Vienas geriausių iš jų įvyko 1906 m. per rinkimus, kai nepaisant tęsiamos priespaudos, 7 slovakai gavo vietas asamblėjoje. Ši sėkmė kėlė grėsmę vyriausybei ir padidino priespaudą. Magijarizacija pasiekė kulminaciją nauju švietimo aktu nustatė 4 privalomo mokymo metus, mokymu tik vengrų kalba. Priespauda atėmė 15 slovakų gyvybes, jie nužudyti per naujos bažnyčios Černovoje netoli Ružomberok pašventinimą. Vietiniai gyventojai norėjo, kad jų bažnyčią pašventintų populiarus kunigas ir politikas patriotas Andrej Hlinka, bet vengrų valdžia reikalavo, kad jų pačių pasiūlytas kandidatas turėtų atlikti pašventinimą. Žandarmerai išvaikė minią ginklais, nužudydami 15 slovakų protestuotojų. Visa tai prisidėjo prie slovakų atsitraukimo ir pasipriešinimo vengrų valdžiai. Prieš prasidedant I pasauliniam karui, slovakų autonomijos idėja tapo arkprinco Franco Ferdinando monarchijos federalizacijos planu, sugalvotu padedant slovakų žurnalistui ir politikui Milan Hodža. Ši paskutinė pastanga susieti Slovakiją su Austrija-Vengrija žlugo dėl arkprinco nužudymo, perėjusio į I pasaulinį karą.
Čekoslovakija 1928-ais
thumb|left|250px Prasidėjus Pirmam pasauliniam karui, slovakai vėl ėmė priešintis ir siekdami palikti dvigubą monarchiją ir suformuoti nepriklausomą respubliką su čekais. Sprendimas kilo tarp slovakų disidentų užsienio šalyse. Slovakai JAV suformavo gana gausią organizaciją. Ši ir kitos organizacijos Rusijoje ir neutaliose šalyse rėmė Čekoslovakijos idėją, kaip ir patys slovakai.
Svarbiausias to meto slovakų atstovas Milanas Ratislav Štefanik, slovakų kilmės Prancūzijos pilietis, tarnavo prancūzų generolu ir čekoslovakų tautinės tarybos vyriausiuoju atstovu. Jis ženkliai prisidėjo prie Čekoslovakijos idėjos sėkmės. Politiniai atstovai namie ir visų politinių įtikinimų atstovai po dvejonių parėmė Masaryko Benešo ir Štefaniko veiklą.
Karo metu vengrų valdžia padidino slovakų priespaudą, kas sustiprino nacionalistinę slovakų kampaniją savose žemėse. Nepaisant cenzūros, žinios apie užsienio sprendimus dėl Čekoslovakijos įkūrimo patekdavo į Slovakiją ir kėlė pasitenkinimą.
Pirmo pasaulinio karo metu (1914–1918) čekai, slovakai ir kitos Austrijos-Vengrijos tautinės grupės gavo daug paramos iš čekų ir slovakų gyvenančių užsienyje. Paskutiniais karo metais Slovakijoje įvyko sporadiško protesto akcija – politikai slapta susitiko Liptovsky Mikulaš gegužės 1, 1918 m.
Karo pabaigoje Austrija-Vengrija suskilo. Prahos nacionalinis komitetas patvirtino nepriklausomą Čekoslovakijos respubliką spalio 28 d., ir po dviejų dienų Slovakijos nacionalinė taryba Martine pradėjo eiti pareigas Prahoje. Nauja respublika susidėjo iš čekų žemių (Bohemijos ir Moravijos), mažos Silezijos dalies ir Slovakijos.; šiose teritorijose liko nemažai rajonų kur gyveno vengrai. Valstybė įsteigė parlamentinę demokratinę vyriausybę, ir sostinę įkūrė čekų mieste Prahoje.
Nepaisant karinių nesutarimų su vengrų kariais ir vengrų komunistų įsiveržimo, kurio pasekmė trumpai gyvavusi Slovakijos Tarybų Respublika, situacija stabilizavosi.
Slovakai, kuriuos skaičiumi lenkė čekai, daug kuo skyrėsi nuo savo kaimynų. Slovakijoje labiau plėtojosi žemdirbystė ir ekonomika išsivystė mažiau nei čekų, dauguma slovakų buvo katalikai, o čekai linko pritarti jau esančioms religijoms. Slovakai turėjo mažiau patirties švietime ir savivaldoje negu čekai. Šie skirtumai apsunkino centrinės vyriausybės kontrolę iš Prahos, sukūrė nepasitenkinimą tarp slovakų su naujos valstybės struktūra.
Nors Čekoslovakija tiktai viena tarp rytų centrinių Europos valstybių išlaikė parlamentinę demokratiją nuo 1918 iki 1938 m., jai teko susidurti su mažumos problemomis, iš kurių svarbiausia buvo didelė vokiečių populiacija. Žymi naujų slovakų politinio įkūrimo dalis siekė autonomijos Slovakijai. Žingsnis autonomijos link pradėtas nuo 1920-ųjų ir baigėsi nepriklausomybe 1939 m.
Tarpukaryje čekoslovakų vyriausybė sugebėjo industrializuoti Slovakiją. Pastangos nebuvo itin sėkmingos dėl Didžiosios ekonominės krizės 1930 m. Slovakų pasipiktinimas dėl ekonominio ir politinio čekų dominavimo privedė prie augančio nepasitenkinimo respublika ir nepriklausomybės idėjų palaikymo. Dauguma slovakų prisidėjo prie tėvo Andrej Hlinka ir Jozef Tiso pageidaudami lygybės tarp čekų ir slovakų ir didesnės Slovakijos autonomijos.
Teritoriniai praradimai 1938-39
1938 m. rugsėjo mėn., Prancūzija, Italija, Jungtinė Karalystė ir nacių Vokietija pasirašė Miuncheno susitarimą, privertusį Čekoslovakiją atiduoti vokiečių dominuojamą Sudetų kraštą Vokietijai. Lapkritį Pirmuoju Vienos apdovanojimu, Italija ir Vokietija privertė Čekoslovakiją pirmiausia atiduoti vengrų gyvenamą pietų Slovakiją Vengrijai. Jie tai padarė nepaisydami provokiškų oficialių čekų ir slovakų lyderių deklaracijų spalio mėn.
1939 m. kovo 14 d., Slovakijos respublika paskelbė nepriklausomybę ir tapo formaliai nepriklausoma šalis centrinėje Europoje, vadovaujama Vokietijos nacių užsienio politikos kontrolės ir, kai kuriais aspektais, vidaus politikos. Jozef Tito tapo ministru pirmininku, o vėliau ir šalies prezidentu.
Kovo 15 d. naciai įsiveržė į Bohemijos, Moravijos ir Silezijos likusias teritorijas po Miuncheno susitarimo. Vokiečiai įsteigė jų protektoratą, žinomą kaip Bohemijos ir Moravijos protektoratas. Tą pačią dieną Karpato-Ukraina paskelbė nepriklausomybę kaip Karpato-Ukrainos respublika. Tačiau Vengrija tuoj įsiveržė ir aneksavo respubliką. Kovo 23 d. Vengrija okupavo kai kurias Slovakijos dalis, tai sukėlė trumpą slovakų-vengrų karą.
Nepriklausoma Slovakija 1941 m.
thumb|250px Formaliai nepriklausoma Slovakijos respublika pirmuosius karo metus išgyveno taikoje. Būdama Ašies sąjungininkė ji dalyvavo kampanijoje prieš Lenkiją ir užėmė dalį jos teritorijos. Slovakijos kariai dalyvavo Vokietijos kare prieš Sovietų Sąjungą. Nors Slovakijos pagalba Vokietijai buvo simboliška, tačiau santykinai daug slovakų karių dalyvavo kare. 2,6 mln. gyventojų turėjusi Slovakija karą su Sovietų Sąjunga pradėjo su 2,5 divizijos (42 500 karių).
Tuoj po nepriklausomybės vadovaujant autoritarinei Jozef Tito vyriausybei inicijuotos veiksmų serijos prieš 90 000 žydų šalyje. Hlinkos apsauga ėmė puldinėti žydus ir 1941 m. rugsėjo mėn. išleistas „Žydų kodas“. Pagal Niurnbergo teises, kodas reikalavo žydus ryšėti geltoną raištį ir uždraustos mišrios santuokos ir dauguma darbų. Nuo 1942 m. kovo iki spalio šalis deportavo apie 57 000 žydų į vokiečių okupuotas Lenkijos dalis, kur beveik visi nužudyti. Likusių 24 000 deportacija sustabdyta, kai Papal Nuncio informavo Slovakijos prezidentą, kad vokiečių valdžia žudo žydus atvykusius iš Slovakijos. Tačiau 12 600 žydų deportuoti vokiečių pajėgų, okupuojant Slovakiją po slovakų tautinio atgimimo 1944 m. Apie pusę jų nužudyti koncentracijos stovyklose. Kai kurie 10 000 Slovakijos žydų išgyveno pasislėpę pas vietinius, o 6 000- 7 000 gavo oficialią apsaugą iš Slovakijos vyriausybės.
1944 m. rugpjūčio 29 d. 60 000 slovakų karių ir 18 000 partizanų, kuriuos suorganizavo įvairios pogrindinės grupės ir ištremta Čekoslovakijos vyriausybė, sukilo prieš nacius. Sukilimas vėliau pavadintas slovakų tautiniu atgimimu. Slovakiją nusiaubė griežta vokiečių kontragynyba ir okupacija, bet partizanų kovos tęsėsi iki pat organizuoto pasipriešinimo pabaigos. Nors ir visiškai sutramdytas nacių pajėgų, sukilimas išliko svarbus istorinis atskaitos taškas slovakams. Jis leido jiems baigti karą kaip tautai, kuri prisidėjo prie sąjungininkų pergalės.
Čekoslovakija po II pasaulinio karo
Pergalingos jėgos atkūrė Čekoslovakiją 1945 m., nors ir be Rutenijos provincijos, kurią Praha atidavė Sovietų sąjungai. Benešo dekretai priimti kaip karo įvykių rezultatai atėmė piliečių teises ir sukėlė vengrų mažumos persekiojimą pietų Slovakijoje (vengrai atgavo Čekoslovakijos pilietybę 1948 m.). Čekai ir slovakai surengė rinkimus 1946 m. Slovakijoje demokratai laimėjo (62 proc.), bet Čekoslovakijos komunistų partija laimėjo respublikos Čekijos dalyje, taip laimėdama 38 proc. visų balsų Čekoslovakijoje ir 1948 m. vasarį padidinusi valdžią, pavertusią šalį Sovietų sąjungos palydove.
Griežta sovietų valdžia paženklino kitus 4 dešimtmečius, sutrikdytus trumpam tik per Prahos pavasarį 1968 m., kai Aleksandras Dubčekas tapo Čekoslovakijos komunistų partijos centro komiteto pirmuoju sekretoriumi. Dubčekas skatino ekonomines, socialines ir politines reformas, stengdamasis paversti „socializmą žmogaus veidu“ realybe. Susirūpinusios kitos Varšuvos pakto vyriausybės, kad Dubčekas nuėjo per toli, sovietų, vengrų, bulgarų, rytų Vokietijos ir lenkų kariuomenės įsiveržė ir okupavo Čekoslovakiją 1968 m. rugpjūčio 21 d. kitas slovakas Gustavas Husak pakeitė Dubčeką komunistų partijos lyderio kėdėje 1969 m. balandžio mėn.
Čekoslovakija 1969–1990 m
1970-aisiais taip pat augo disidentų judėjimas, ypač Čekijoje. 1977 m. sausio 1 d. daugiau nei 250 žmogaus teisių aktyvistų pasirašė manifestą pavadintą Chartija 77, kurią kritikavo Čekoslovakijos vyriausybė dėl žmogaus teisių ir įsipareigojimų neatitikimo.
1989 m. lapkričio 17 d. prasidėjo serija viešų protestų pavadintų „Aksomine revoliucija“ ir sužlugo komunistų partijos valdžia Čekoslovakijoje. 1989 m. gruodžio mėn. susiformavo tranzitinė vyriausybė, ir pirmi laisvi rinkimai Čekoslovakijoje nuo 1948 m. įvyko 1990 m. birželio mėn. 1992 m. derybos dėl naujos federalinės konstitucijos užstrigo ties Slovakijos autonomijos klausimu. 1992 m. antroje pusėje susitarta padalinti Čekoslovakiją taikiai. 1993 m. sausio 1 d. Čekijos ir Slovakijos respublikos tuo pačiu metu ir taikiai paskelbė nepriklausomybes. Abi valstybes iškart pripažino JAV ir Europos kaimynės.
Po „Aksominės recoliucijos“ Chartija 77 ir kitos grupės susijungė ir tapo „Piliečių forumu“, ginančiu biurokratinę reformą ir civilių laisves. Jos vadovas dramaturgas ir buvęs disidentas Vaclav Havel laimėjo rinkimus ir 1989 m. gruodžio mėn. tapo Čekoslovakijos prezidentu. Slovakų „Piliečių forumo“ analogas, „Visuomenė prieš smurtą“ išreiškė panašius idealus.
1990 m. birželio rinkimuose „Piliečių forumas“ ir „Visuomenė prieš smurtą“ pasiekė pergales šalyse. Taičau jos nors ir sėkmingai atsikratė komunistų režimo, pasirodė mažiau veiksmingos kaip valdančios partijos. 1992 m. rinkimuose naujų partijų spektras pakeitė ir „Piliečių forumą“, ir „Visuomenę prieš smurtą“.
Nepriklausoma Slovakija
1992 m. birželio rinkimuose Vaclavo Klauso civilių demokratinė partija laimėjo Čekijoje, remdama ekonomines reformas, o Slovakijoje laimėjo Vladimiro Mečiaro Demokratiškos Slovakijos judėjimas, remdamasi apeliacija dėl Slovakijos autonominių reikalavimų aiškumo. Mečiaras ir Klausas aptarė susitarimą padalinti Čekoslovakiją, ir Mečiaro partija valdė Slovakiją dar 5 metus kaip nepriklausomą valstybę, išskyrus 9 mėnesių periodą 1994-ais po nepasitikėjimo pareiškimo, per kurį reformistų vyriausybė veikė vadovaujama ministro pirmininko Jozef Moravčik.
Naujai nepriklausomos Slovakijos prezidentu tapo Michal Kovač, prižadėjęs paversti Slovakiją „rytų Europos Šveicarija“. Pirmasis ministras pirmininkas Vladimiras Mečiaras dirbo slovakų dalies Čekoslovakijoje ministru pirmininku nuo 1992 m.
Pirmojo Dzurindos vyriausybė paskelbė daug politinių, ekonominių reformų, kurios padėjo Slovakijai įstoti į Ekonominio bendradarbiavimo ir vystymo organizaciją, pabaigti beveik visus skyrius Europos Sąjungos derybose ir kandidatuoti į NATO. Tačiau sparčiai mažėjo valdančių partijų populiarumas, ir keletas naujų partijų laimėjo didelį publikos palaikymą apklausų metu. Mečiaras išliko opozicijos lyderiu prieš HZDS, kuri vis gaudavo 20 proc. visuomenės palaikymą per pirmą Dzurindos valdymo laikotarpį.
2002 m. rugsėjo mėn. parlamento rinkimuose, paskutinės minutės balsas palaikant ministro pirmininko Dzurindos Slovakijos demokratų ir krikščionių sąjungą davė jam mandatą antrai kadencijai. Jis suformavo vyriausybę iš trijų centro dešiniųjų partijų: Vengrijos koalicijos partijos, Krikščionių demokratų ir naujųjų piliečių aljanso. Koalicija gavo siaurą (trijų vietų) daugumą parlamente. Vyriausybė remia NATO ir EU integraciją ir pabrėžė, kad tęs demokratines ir laisvos rinkos ekonomikos reformas pradėtas Dzurindos vyriausybės. Koalicija pirmenybę teikė – NATO ir ES pakvietimams, užsienio incestitorių pritraukimui ir socialinių paslaugų reformavimui. Mečiaro judėjimas už demokratišką Slovakiją, gavęs 27 proc 1998 m. ir tik 19,5 proc 2002 m. rinkimuose vėl pasitraukė į opoziciją, negalėdamas rasti koalicijos partnerių. Opoziciją sudarė HZDS, Smer ir komunistai, gavę apie 6 proc. balsų. Iš pradžių Slovakija patyrė daugiau sunkumų nei Čekija vystant šiuolaikinę rinkos ekonomiką. Slovakija įstojo į NATO 2004 m. kovo 29 d. ir į ES 2004 m. gegužės 1 d. 2005 m. spalio 10 d. pirmąkart Slovakija išrinkta dvejų metų laikotarpiui į Jungtinių tautų saugumo tarybą (2006–2007 m.). 2009 sausio 1 d. Slovakija įsivedė eurą
2006 m. birželio 17 d. Rinkimuose kairysis Smer laimėjo rinkimus 29,14 proc. balsų ir sudarė koaliciją su Slotos Slovakijos nacionalistų partija ir Mečiaro judėjimu už demokratinę Slovakiją. Opozicija sudaryta iš buvusių valdančių partijų: SDKU, SMK, KDH. 2010 m. Smer laimėjo 34,8%, o 2012 m. 44,42%.
2018 m. kovą Slovakijos premjeras Robert Fico atsistatydino po didelių gatvės protestų, kilusių dėl žurnalisto Ján Kuciak, tyrusio vyriausybės ryšius su Italijos organizuotu nusikalstamomis organizacijomis, mužudymo.
Pirahanų kalba
Pirahanų kalba (sav.: xapaitíiso) – kalba, vartojama indėnų pirahanų, gyvenančių Brazilijoje, Amazonės valstijoje, tarp Maisio ir Marmeloso upių. Pirahanų kalba – dūzgiamoji ir švilpiamoji kalba.
Benjamin Stasiulis
Benjamin Stasiulis (g. 1986 m. liepos 20 d.) – lietuvių kilmės Prancūzijos plaukikas.
Biografija
2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Stasiulis dalyvavo 100 m plaukime nugara, bet atrankos varžybose liko tik 25-as. 2012 m. Prancūzijos olimpinės atrankos varžybose Stasiulis laimėjo pirmą vietą ir pagerino Prancūzijos nacionalinį rekordą 200 m plaukime nugara (1:56.39). 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Stasiulis 100 m plaukime nugara pasirodė žymiai prasčiau ir liko 31-as, o 200 m nuotolyje distanciją nuplaukė vos per 1:59.52 ir liko 24-oje vietoje.
Jurizdika (Švėkšna)
Jurizdika – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Švėkšnos, kelio Švėkšna – Veiviržėnai deš. pusėje. Ribojasi su Švėkšna, Alseikų, Šnypšlių, Jurkiškės, Papjaunio kaimais. Jurizdikos kaime yra Švėkšnos radijo relinė stotis (veikia nuo 1988 m.; bokšto aukštis 96,2 m), senosios kaimo kapinės (dar vadinamos Kruono arba pakaruoklių kapais).
Etimologija
Kaimo pavadinimas yra lotyniškas vietovardis, kilęs nuo lotyniško žodžio jurisdictio, reiškiančio „administavimo teisė“. LDK laikais jurisdika (arba jurzdika) buvo vadinama feodalinių miesto žemių arba paties miesto dalis, priklausanti ne magistratui, o kuriam nors feodaliniam savininkui, dažniausiai – bažnytiniam.
Gyventojai
1923 m. Jurizdikos kaime buvo 14 ūkių, 92 gyventojai, 1997 m. – 9 ūkiai, 20 gyventojų. 1936 m. Jurizdikos kaime buvo 11 ūkių, kurie turėjo 105 ha žemės, stambiausias ūkis – 20 ha.
Heinrich Davideit
Heinrich Davideit (liet. Johanas Heinrichas Dovydaitis; 1833 m. rugsėjo 22 d. Klaipėdoje – 1894 m. birželio 21 d. Miunchene) – teatro aktorius, dainininkas.
Biografija
Gimė 1833 m. rugsėjo 22 d. Klaipėdoje, prekybininko šeimoje. 1852 m. pirmą kartą pasirodė teatro scenoje, vaidino ir dainavo vakarinėje Vokietijos imperijos dalyje. 1857 m. susituokė su Bertha Lutze. 1860–1861 m. vaidino Sankt Galene, vėliau Miunchene. 1862 m. pradėjo komiko karjerą ir daugelį metų buvo populiarus Miuncheno komikas, parodijavo įvairių literatūrinių kūrinių personažus. Sukūrė ryškių herojinių, lyrinių vaidmenų.
Teigiama, kad Heinrich Davideit dainuojamasis balsas buvo malonaus tembro baritonas.
Mirė 1894 m. birželio 21 d. Miunchene.
Usulutano ugnikalnis
Usulutano ugnikalnis yra rytinėje Salvadoro dalyje, Usulutano departamente, toje pačioje juostoje kaip San Migelio ir San Visentės ugniklaniai, šiek tiek į rytus nuo Taburetės ugnikalnio. Aukštis 1449 m.
Sirijos vėliava
Sirijos vėliava – Sirijos Arabų Respublikos valstybinė vėliava. Dėl Sirijos pilietinio karo, šiuo metu yra dvi vyriausybės, tvirtinančios, kad jos yra de jure Sirijos vyriausybė, kurios atstovauja nepriklausomą valstybę. Todėl naudoja skirtingas vėliavas. Dabartinė Bašaro al-Asado valdžia nuo 1980 m. naudoja raudona-balta-juoda Jungtinių Arabų Respublikos vėliavą. O Sirijos opozicija, kuriai vadovauja Nacionalinė Sirijos opozicinių jėgų koalicija, siekianti nuversti Asado vyriausybę, nuo 2011 m. naudoja žalia-balta-juoda nepriklausomybės vėliavą.
Akmenė II
Akmenė II – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Akmenės miesto, tarp Dabikinėlės ir Akmenupio. Kamanų rezervato direkcija. Bendrovės „Akmenės melioracija“ gamybinė bazė.
Istorija
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2016 m. birželio 15 d. prie Akmenės II prijungta dalis Rūdupių kaimo.
Kulai
Kulai – du kaimai į šiaurės rytus nuo Skuodo:
Gintviliškis
Gintviliškis – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Skiemonių.
Mažoji Kuosinė
Mažoji Kuosinė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Šumsko. Netoli yra Kuosinės geomorfologinis draustinis.
Mala Fatros nacionalinis parkas
Mala Fatros nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurinėje Mala Fatros kalnų dalyje. Užima 226.3 km² saugomos gamtos teritorijos plotą ir 232.62 km² buferinės zonos plotą. Parkas įkurtas 1988 m. Nuo 1967 iki 1988 m. turėjo kraštovaizdžio draustinio statusą. Parke vertingais yra laikomi vaizdingi kalnų kraštovaizdžiai ir reljefo formos su išskirtine geologine praeitimi ir sandara, faunos ir floros įvairovė. thumb|left|220px|Šutovo krioklys
Flora
Didžiąją parko teritorijos dalį dengia mišrūs miškai su beržais, aukščiau sudaryti daugiausia iš eglių ir kėnių. Pušynai ir pievos būdingi didesniame aukštyje. Apie 83% teritorijos yra užaugę mišku. Tarp daugelio išskirtinių augalijos rūšių, sutinkamų parke, pažymėtinos:
Fauna
Mala Fatros nacionaliniame parke gausiai gyvena paukščių, žinduolių ir kitų gyvūnijos rūšių:
Soldatovas (Frydrichštalis)
Soldatovas (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Zorino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2005 m. Zorino apylinkės kaimas, karinė gyvenvietė prie raketinės bazės.
Rebeka Dremelj
Rebeka Dremelj (g. 1980 m. liepos 25 d.) – slovėnų dainininkė, modelis, aktorė ir televizijos laidų vedėja, „Mis Slovėnija 2001“ nugalėtoja, Slovėnijos atstovė 2008 m. Eurovizijos dainų konkurse.
Karjera
Rebeka gerai žinoma savo tėvynėje kaip grožio konkurso „Mis Slovėnija 2001“ nugalėtoja, taip pat 2003 m. dalyvavo „Mis Pasaulis“.
Tarptautiniame konkurse „Eurovizija 2008“ Rebeka Dremelj atstovavo savo šaliai su daina „Vrag naj vzame“. Pusfinalyje užėmė vienuoliktą vietą ir nepateko į finalą.
Rembrantas
Biografija
Rembrantas Harmensas van Reinas gimė 1606 metų liepos 15 dieną Leidene, malūnininko Harmen Gerritsz van Rijn ir kepėjo dukters Neeltgen van Zuytbrouck šeimoje. Šeima turėjo pusę nuosavybės teisių į malūną De Rijn prie Leideno. Rembrantas buvo šeštas vaikas šeimoje ir jauniausias iš sūnų. Rembrantas, būdamas jauniausiu sūnumi, neturėjo teisės į paveldėjimą, ir tėvai siekė jį išmokslinti. Rembrantas mokėsi Leideno lotynų mokykloje. 1620 m. gegužės 20 dieną būsimasis dailininkas buvo registruotas Leideno universitete, bet jame mokėsi trumpai, tikriausiai teologiją. Jį traukė dailė ir Rembrantas mokslus universitete iškeitė į tapybos ir piešimo mokymąsi pas dailininką Jacob Isaacsz van Swanenburgh (1571–1638).
1624 m. Rembrantas nuvyko į Amsterdamą ir apie 6 mėnesius mokėsi tuo metu garsaus istorinio žanro tapytojo Piterio Lastmano (Pieter Lastman) studijoje. Po to grįžo į Leideną ir greitai pradėjo garsėti kaip portretistas ir istorinio žanro tapytojas. Pirmieji Rembranto darbai datuojami 1625−1626 m. ir buvo ženkliai įtakoti P. Lastmano istorinių temų ir italizuoto stiliaus. Pavyzdžiui, paveikslas „Bileamas ir asilė“ beveik tiesiogiai seka P. Lastmano ankstesnio paveikslo figūromis. 1626 m. datuotas pirmasis Rembranto ofortas „Poilsis pakeliui į Egiptą“.
1628 m. Rembranto ir jo kolegos Jano Lyvenso (1607−1674) kūrinius pagyrė Constantijn Huygens (1596–1687), princų Oraniečių sekretorius. Jis aukštai vertino Rembranto tapybos įtaigumą per gestūros, veido išraiškų ekspresijos vaizdavimą šviesotamsos kontrastais. Tais pačiais metais Rembrantas, kuriam tuo metu buvo tik 22 metai, registravo savo pirmuosius mokinius: vėliau garsiu tapytoju tapusį Geritą Dau (1613−1675) ir Isaac Jouderville (1612–1645/1648). Dokumentai rodo, kad Isaac Jouderville mokėjo 100 guldenų per metus už galimybę mokytis pas Rembrantą. Apie 1629 m. Rembrantas ir J. Lyvensas dirbo kartu vienoje studijoje, tapė istorines scenas ir naudojo tuos pačius modelius.
1631 m. Rembrantas tapo finansiškai susijęs su Amsterdamo dailės kūrinių dileriu Hendrick van Uylenburgh (apie 1587–1661), investavo į jo verslą. 1632 m. Rembrantas persikėlė į Amsterdamą, kur gyveno Hendrick van Uylenburgh namuose ir vadovavo jo dailės dirbtuvei („akademijai“), kurioje dailininkai daugiausiai tapė pagal portretų užsakymus, kuriuos parūpindavo dileris. Rembrantas sparčiai išgarsėjo Amsterdame, jo vadovaujami mokėsi Jacob Backer (1608–1651), Govaert Flinck (1615−1660) ir Ferdinand Bol (1616−1680). 1633 m. Rembrantas pradėjo palaikyti ryšius su Hendrick dukterėčia Saskija van Eilenburg (Saskia van Uylenburgh, 1612−1642), kurią 1634 m. birželio 22 d. vedė. 1639 m. Rembrantas, būdamas pripažinimo viršūnėje, įsigijo didelį namą Sint-Anthonisbreestraat gatvėje Amsterdame (dabar Rembranto namo muziejus, Jodenbreestraat 4). Namui įsigyti Rembrantas daug skolinosi, kas po 1650 m. lėmė jo finansinius rūpesčius. 1642 m. Saskija, pagimdžiusi dvi dukteris (abi Kornelijas) ir du sūnus (Rumbartą ir Titą), mirė. Iš vaikų tik sūnus Titas pergyveno kūdikystę. Laikotarpis su Saskija buvo laimingiausias Rembranto gyvenime. 1642 m. Rembrantas atliko vieną garsiausių savo kūrinių − paveikslą „Nakties sargyba“. Populiariu teigimu, šis kūrinys buvo neįvertintas tinkamai amžininkų, dėl to Rembrantas prarado užsakovus ir mirė skurde. Iš tikro Rembrantas išliko gerai žinomu dailininku iki mirties, o užsienyje garsas apie jį tik augo. thumb|left|260px| „[[Nakties sargyba (Rembrantas)|Nakties sargyba“ (1642, Amsterdamo valstybinis muziejus)]]
Po Saskijos mirties Rembrantas palaikė ryšius su sūnaus Tito aukle, našle Geertje Dirckx (apie 1600/10−1656), su kuria išsiskyrė 1649 m. ir po to gyveno su Hendrickje Stoffels (1626−1663) iki jos mirties 1663 m. Jie nebuvo vedę, tikėtina, dėl Saskijos testamento, kuriuo pusė turto turėjo tekti sūnui Titui tuo atveju, jei Rembrantas vestų antrą kartą. Po Saskijos mirties poros turtas buvo vertinamas apie 40 000 guldenų. 1654 m. Hendrickje Stoffels pagimdė Rembrantui dukterį Korneliją. Hendrickje buvo iškviesta pasiaiškinti dėl nesantuokinių ryšių prieš reformatų bažnyčios tarybą. Su buvusia drauge Geertje Dirckx Rembrantas turėjo kelis tarpusavio teisinius ginčus. Šie skandalai atitraukė nuo Rembranto daug pasiturinčių užsakovų ir 1656 m. dailininkas paskelbė bankrotą. Jo turtas ir kolekcionuoti dailės kūriniai buvo parduoti 1657 ir 1658 m. aukcionuose. Rembrantas su sūnumi persikėlė į Amsterdamo Jordano kvartalą, kur išsinuomojo mažą namą Rozengracht gatvėje. 1660 m. jo paveikslų prekybos verslas buvo registruotas sūnaus Tito ir Hendrickje vardu.
1650-ųjų pabaigoje Rembranto asmeninis stilius pradėjo vis ženkliau skirtis nuo to meto Amsterdamo dailės populiariosios srovės, jis prarado mokinius. Dailininkas vis dar gaudavo reikšmingų užsakymų, bet jų buvo ženkliai mažiau. Po 1660 m. tik vienas Rembranto mokinys, Aert de Gelder (1645–1727), yra žinomas. Dailininkas turėjo daug skolų, ypač meno dileriui Lodewijk van Ludick. 1662 m. Rembrantas pateikė paveikslą „Klaudijaus Civilio sąmokslas“ naujosios Amsterdamo rotušės dekoravimui, tačiau šis kūrinys buvo tik trumpam pakabintas ir užsakovų atmestas (išliko ženkliai mažesnis, tikriausiai vėliau paties Rembranto apkarpytas paveikslas). Maro metu 1663 m. mirė draugė Hendrickje Stoffels, 1668 m. − jo sūnus Titas. Rembrantas mirė 1669 m. spalio 4 d., buvo palaidotas nuomojamame kape Amsterdamo Vakarinėje bažnyčioje (Westerkerk). Šis kapas neišliko.
Kūryba
Rembrantas laikomas iškiliausiu XVII a. olandų menininku. Fransas Halsas gal lenkė Rembrantą savo potėpių virtuoziškumu, bet buvo tik portretų tapytoju. Johanas Vermejeris gal lenkė savo iliuzinės šviesos vaizdavimo meistriškumu, bet buvo tik siauros specializacijos dailininkas. Rembranto įvairiapusiškumas ženkliai prisidėjo prie jo pripažinimo. Meno istorijoje Rembranto vardas savo žinomumu lygus ar beveik lygus Leonardo, Mikelandželo, Rafaelio, Ticiano. Nuo 1632 m. jis savo paveikslus pasirašinėjo vien vardu Rembrantas, kas turi asocijacijų su šiais garsiaisias italų dailininkais, kurie žinomi vien vardu. Rembranto kūriniai pasižymi dideliu gyvenimo pažinimu. Iki maždaug 1642 m. Rembrantas buvo vienu labiausiai pripažintų Olandijos dailininkų, tarp jo mokinių buvo daug vienų vėliau garsiausių Olandijos tapytojų. Rembranto vėlesnė kūryba, nesuprasta tinkamai jo amžininkų, tik XIX a. buvo pripažinta vienu tobuliausių realistinio meno pavyzdžių ir darė įtaką daugeliui pasaulio dailininkų.
Rembranto kūryba dažnai skirstoma į penkis svarbiausius laikotarpius: Leideno (1625–1631), Amsterdamo (1632–1636), peizažinį (1636–1640), produktyvumo (1640–1650) ir šedevrų (1650–1669). Daug anksčiau Rembrantui priskirtų kūrinių, tarp jų ir garsiais vadinamų, XXI a. jam nebepriskiriami. Tarp jų – spėjamas raito Lietuvos didžiojo kanclerio ir Trakų vaivados Marcijono Aleksandro Oginskio portretas (apie 1655). Kiti kūriniai, pavyzdžiui, „Artemisija“, buvo patvirtinti Rembranto.
Rembranto palikimas – apie 400 paveikslų, 290 grafikos kūrinių ir daugiau nei 1000 piešinių. Apie 90 autoportretų, iš kurių 60 tapybos, daug žmonos Saskijos, vėliau – tarnaitės ir meilužės Hendrikjės Stofels (Hendrickje Stoffels) portretų. XVII a olandų dailėje Rembrantas laikomas talentingiausiu grafiku. Jis dirbo beveik visuose to meto žanruose, yra nutapęs mariną („Audra Galilėjos jūroje“, pavogtas), peizažų, natiurmortų, buities žanro vaizdų. Geriausiai Rembrantas žinomas savo portretais (ypač grupiniais), autoportretais ir istorinio žanro (įskaitant biblijinius ir mitologinius siužetus) paveikslais.
Žymesni darbai
thumb|right|200px| „[[Flora (Rembrantas)|Flora“, Saskijos van Eilenburg portretas (1634, Ermitažas, Sankt Peterburgas)]]
Legenda
Legenda (lotynų, legenda, „tai, kas skaitytina“) – ir folkloro, ir literatūros (epikos) žanras. Legendos turinys apibendrina esmingus, lemtingus reiškinius. Viduramžiais legendomis buvo vadinami šventųjų gyvenimo aprašymai, vėliau – religinio pobūdžio pasakojimai. Legendų vaizduojamajam pasauliui būdingi fantastiniai, antgamtiniai elementai. Legendai būdingas poetiškas stilius, pakilios intonacijos, apibendrinimo mostas. Jai artimos sakmės ir padavimo žanrai.
Nemaža dalis legendų personažų yra tarptautiniai, tik traktuojami savitai, jų vardai pakoreguojami pagal vietos kalbą.
Literatūrinių legendų yra sukūrę: K. Brentanas, L. Tykas (Vokietija), A. Odinecas, S. Vitvickis (Lenkija), M. Gorkis, L. Tolstojus (Rusija).
Etimologija ir kilmė
Žodis „legenda“ atsirado anglų kalboje ties 1340, paimtas iš lotynų kalbos. Pirmoji reikšmė turėjo apibrėžti neistorinį pasakojimą arba mitą 1613. Akcentuojant nerealistišką „legendų“ šventųjų veikėją, angliškai kalbantys protestantai galėjo pristatyti „realius“ šventuosius ir Reformacijos kankinius.
Lietuvių legendos
Lietuvių tautosakoje daugiausia legendų yra apie dievo, šventųjų keliones po žemę, jų bendravimą su žmonėmis. Populiarūs legendų personažai – angelai ir velniai. Legendose mistika ar religija traktuojama savaip – užjaučiami vargšai, išnaudojami žmonės, smerkiami gobšieji.
Literatūrinių legendų yra parašęs Antanas Vienuolis.
Legenda
Hisato Sato
(g. 1982 m. kovo 12 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2006–2010 m., su ja dalyvavo 2007 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Skomantų kapinynas
Skomantų kapinynas – senovinė laidojimo vieta, rasta Klaipėdos rajone, Skomantų kaimo šiaurėje, į pietryčius nuo Skomantų piliakalnio, Veiviržo kairiajame krante. Valstybinės reikšmės archeologinis paminklas.
Rasti 3 degtiniai ir 2 griautiniai VI–XII a. kapai. Vienas degtinis kapas buvo užklotas akmenų grindiniu, po juo buvęs antras grindinys, po kuriuo palaidotas nedegintas žirgas. Taip pat rasta III–VIII a. papuošalų.
Kapinyną (23 m³ plotą) 1909 m. tyrė Vladas Nagevičius. Radiniai saugomi Kauno istorijos muziejuje.
Pakruojo naujienos
Pakruojo naujienos – Pakruojo rajono laikraštis, leistas nuo 1996 m. kovo 11 d. Pakruojyje, Vytauto Didžiojo g. 65.
Istorija
Leido UAB „Pakruojo naujienos“ du kartus per savaitę iki 2000 m. pradžios. Tiražas 1000 egz. Bendrovė išregistruota 2000 m. rugsėjo 20 d.
Vitorija (Brazilija)
Vitorija  – miestas pietryčių Brazilijoje, saloje Atlanto vandenyno pakrantėje. Espirito Santo valstijos sostinė. Yra Eurico de Aguiar Salles oro uostas, du jūrų uostai (per juos išvežama geležies ir mangano rūda, kava), geležinkeliai į Rio de Žaneirą, Belo Horizontę. Tekstilės, maisto, odos ir avalynės pramonė. Veikia Espirito Santo, Vilja Veljos universitetai, yra XVI a. vyriausybės rūmai, XVII a. fortas, XX a. pr. katedra, teatras.
Istorija
Gyvenvietė įkurta dėl indėnų antpuolių iš žemyno pasitraukusių portugalų 1551 m. ir pavadinta Vila Nova do Espírito Santo. Po pergalės prieš indėnus pervadinta į Vitoriją (iš portugalų k. „pergalė“). 1823 m. Vitorijai sutektas miesto statusas. 1927 m. miestą su žemynu sujungė tiltas, o 1941 m. pastatytas uostas, nulėmęs miesto spartų augimą.
Bjauri mergiotė
Bjauri mergiotė – 2010 m. JAV sukurta komiška drama, rodyta Toronto kino festivalio programoje.
Turinys
Danielė – daug problemų savo motinai Sju-Anai ir mokytojams kelianti paauglė, kurios nerūpestingas gyvenimas pradeda griūti po to, kai neapsikentęs mokyklos direktorius perkelia ją į atsilikusių mokinių klasę. Negana to, kad nuo jos nusisuka visi vaikinai, motina praneša ketinanti tekėti už mormono Rėjaus, ketinančio imtis griežto jos auklėjimo. Merginai atrodo, kad vienintelis, kuris gali padėti jai šioje situacijoje, yra tikrasis jo tėvas, kurio ji niekada nėra sutikusi. Danielė įkalba jai padėti Klarką – toje pačioje atsilikusiųjų klasėje besimokantį storulį, laikantį save gėjumi. Šis pasiima tėvo mašiną ir jiedu leidžiasi į Oklahomą ieštoti tikrojo Danielės tėvo...
Tumbukų kalba
Tumbukų kalba arba čitumbuka (chiTumbuka) – Nigerio-Kongo kalbų šeimos, bantų kalbų grupės kalba. Vartojama daugiausia tumbukų tautybės žmonių, paplitusi Malavyje (šiaurėje), Zambijoje (rytuose) bei Tanzanijoje. Kalbančiųjų skaičius – 1,5-2 mln. žmonių.
Išskiriamos šios tumbukų kalbos tarmės: čitumbuka, čikamanga (kamanga, henga), kandavire, čipoka, jombe, senga, fungve, venja, nenja, ngoni (magodi), fililva (filirva), heve (heva), nthali. Miestuose vartojama tumbukų kalba smarkiai paveikta čevų kalbos ir gerokai skiriasi nuo kaimuose vartojamos tumbukų kalbos. Rumfi gyvenvietės tarmė laikoma lingvistiškai gryniausia.
Rašytiniai šaltiniai žinomi nuo XX a. vid.
Alice Cooper Goes to Hell
Kūrinį "I'm Always Chasing Rainbows" parašė Harry Carroll, o pirmą kartą jis nuskambėjo Brodvėjaus spektaklyje “Oh, Look!“ 1918 metais.
Dujinis lazeris
Dujinis lazeris – lazeris, kurio aktyvioji terpė, kurioje vyksta šviesos generavimas, yra tam tikros dujos. Dujų molekulės sužadinamos, t. y. perkeliamos į aukštesnės energijos būseną, elektros srovės pagalba (žr. lazerinis kaupinimas). Pirmasis dujinis lazeris (helio-neono) buvo pademonstruotas 1960 m.
Veikimas
Dujiniuose lazeriuose vykdomas elektrinis kaupinimas. Jis pasiekiamas arba tiesiogiai impulsiniu būdu per dujas leidžiant elektros srovę, arba nesilpstančiosios bangos veika, naudojant radijo dažnį. Elektros išlydžio metu sukuriami jonai ir laisvi elektronai, kurie iš išorinio lauko įgauna kinetinės energijos, todėl susidūrimų metu gali sužadinti neutralius atomus. Kai kuriais atvejais gali būti naudojamas dviejų dujų (ir daugiau) mišinys, iš kurių vienos yra sužadinamos išlydžiu ir susidūrimų metų atiduodą energiją kitoms dujoms.
Priklausomai nuo konkrečios specifikos, dujiniai lazeriai gali būti ir nuolatinės, ir impulsinės veikos.
Privalumai ir trūkumai
Dujiniai lazeriai išsiskiria keliais privalumais:
Vienas pagrindinių trūkumų – reikalingi labai aukštos įtampos ir didelės galios maitinimo šaltiniai.
Pasaulio ralio čempionatas
thumb|left|200px|[[Toyota Yaris ralio automobilis 2022 m.]] thumb|right|250px|[[Sébastien Ogier – 8 kartus WRC čempioas.]] Pasaulio ralio čempionatas (angl. World Rally Championship (WRC)) – FIA organizuojamas automobilių sporto ralio čempionatas. Čempionato eigoje apdovanojami čempionai – tiek lenktynininkų, tiek komandų įskaitose. Dabartinis ralis susideda iš 12 trijų dienų lenktynių, kurios vyksta ant įvairios dangos – nuo asfalto ar žvyro iki sniego. Kiekvienos lenktynės dalinamos į 15-20 specialių ruožų, kuriuose matuojamas laikas.
Pasaulio ralio čempionato pradžia laikomi 1973 m., kai kai iš žymių Europos ralio ir tarptautinio gamintojų čempionatų buvo sukurtas Pasaulio ralio čempionato formatas. Pagrindinėje, A ralio grupėje, varžomasi galingais 2 litrų 4 cilindrų varikliais varomais automobiliais, kurių kaina su visa ralio įranga siekia milijoną JAV $.
Pasaulio ralio čempionatas turi du jam priskiriamus čempionatus – Jaunimo pasaulio ralio čempionatą ir Gamyklinių automobilių ralio čempionatą. Jie vyksta tose pačiose trasose ir tuo pačiu metu kaip ir pagrindinis ralis, tačiau skirtingomis taisyklėmis.
Pastaruosius šešis sezonus (nuo 2004 m.) asmeninės įskaitos titulus laimi prancūzas S. Loebas. Šiuo metu jis yra šio rezultato rekordininkas. Tuo tarpu komandinės įskaitos nugalėtoja net 10 kartų yra tapusi italų Lancia, kurios varomi automobiliai pasaulio ralyje buvo nenugalimi aštuntame ir devintame dešimtmečiuose.
2010 m. vasario 10 d. WRC taryba ir dalyvaujančios komandos sutarė nuo 2010–2011 m. sezono naudoti naująją taškų skyrimo tvarką, tokią pačią, kaip ir Formulėje 1 – taškai skiriami pirmiems 10 finišavusių tokia tvarka:
Taip pat kiekviename etape paskutinis greičio ruožas yra vadinamas Power Stage, kuriame 5 greičiausi lenktynininkai gauna atitinkamai nuo 5 iki 1 taško.
2011 m. lapkričio mėnesį bankrutavus Lietuvos komerciniam bankui Snoras, tai neigiamai paveikė ir WRC čempionatą. Tuo pačiu bankrutavo ir tiems patiems savininkams priklausiusi kompanija „North One Sports“, kuri valdė čempionato komercines teises. Manoma, kad lenktynių televizijos transliacijas ir su jomis susijusias teises trejų metų laikotarpiui perims prancūzų „Eurosport“, o FIA, savo ruožtu, bent kurį laiką rūpinsis kitais WRC komerciniais aspektais, susijusiais su pačių varžybų organizavimu ir populiarinimu.
2022 m. čempionate debiutavo aukščiausia Rally1 grupė. Joje lenktyniauja smarkiai patobulinti automobiliai, naudojantys atsinaujinančią energetiką ir hibridinius sprendimus. Tai padėjo sumažinti išlaidas gamintojams. Šioje grupėje dalyvauja trys gamintojai – Hyundai, Ford ir Toyota.
Giuseppe Tomasi di Lampedusa
Džiuzepė Tomazis di Lampedūza (g. 1896 gruodžio 23 d. – 1957 m. liepos 23 d.) – Sicilijos rašytojas. Jis žinomas dėl savo vienintelio romano „Il Gattopardo“ („Leopardo“) (pirmą kartą publikuoto po rašytojo mirties 1958 m.), kuriame vaizduojama Sicilija, Italijos suvienijimo metu. Tylus ir atsiskyręs žmogus, jis daug laiko praleido skaitydamas ir mąstydamas, o apie save yra sakęs: „Aš buvau berniukas, kuris mėgo vienatvę.“
Biografija
thumb|left|250px|Rašytojo portretas, 1936 m. Jaunasis Tomazis gimė Palerme Lampeduzos ir Palmos di Montechiero kunigaikščiui Džiulijui Marijai Tomaziui ir Beatričei Mastrogiovani Taska di Kuto. Jis tapo vieninteliu vaiku po to, kai nuo difterijos mirė jo sesuo. Tomasi di Lampedusa buvo labai artimas savo motinai, stiprios asmenybės moteriai, kuri įkvėpė jį didiems dalykams, ypač, dėl to, kad jo tėvas buvo ganėtinai šaltas ir atsiskyręs. Tomazis mokėsi savo didžiuliuose namuose Palerme su namų mokytojais (įskaitant ir literatūrą bei anglų kalbą) bei su savo motina (kuri mokė jį prancūzų kalbos) ir su senele, kuri skaitė jam Emilio Salgari romanus. Mažame savo namų Santa Margarita di Belice, teatre, kur ji leisdavo ilgas atostogas, jis pirmą kartą pamatė Hamleto pastatymą, suvaidintą grupės keliaujančių aktorių. Jo pusbrolis buvo Fulco di Verdura.
1911 m. jis pradėjo lankyti liceo classico Romoje, o vėliau Palerme, galiausiai 1915 metais persikėlė gyventi į Romą ir įstojo į teisės fakultetą. Tačiau tais metaiss jis buvo pašauktas į kariuomenę ir kovėsi Kaporeto mūšyje, kur buvo paimtas į nelaisvę Austrijos - Vengrijos armijos. Jis buvo laikomas karo belaisvių stovykloje Vengrijoje, bet jam pavyko išsigelbėti ir grįžti Italijon. Po paleidimo iš armijos, kaip leitenantas, jis grįžo į Siciliją, pakaitomis ilsėjosi, keliavo su motina ir tęsė užsienio literatūros studijas. Būtent tuo metu jis pirmą kartą pajuto įkvėpimą jo vėlesniam romanui „Leopardas“. Pirmasis romano planas buvo knyga, kurioje veiksmas vyktų tik vieną dieną, panašiai į garsaus modernaus romano autoriaus Džeimso Džoiso romaną „Ulisas“.
1932 m. Rygoje, Latvijoje, jis vedė Aleksandrą Wolff fon Stomersee, pravarde "Licy", Baltijos vokiečių kilmingą moterį ir psichoanalizės studentę. Vestuvių ceremonija buvo švenčiama Ortodoksų bažnyčioje. Pirma, jie gyveno su di Lapedusos motina Palerme, bet netrukus dėl nesuderinamumo tarp dviejų moterų privertė Licy grįžti į Latviją.
1934 m. mirė Tomasi tėvas ir jis paveldėjo kunigaikčio titulą. Jaunasis kunigaikštis trumpai grįžo prie ginklų 1940 m., bet kaip šeimos galva paveldėjęs žemės ūkio plantacijas buvo greitai parsiųstas namo, rūpintis savo reikalais. Jis ir jo motina galų gale atsissakė Capo d’Orlando, kuriuo jis buvo sujungtas su Licy; taigi šeima pergyveno karą, bet jų rūmai Palerme ne.
Po motinos mirties 1946 m. di Lampedusa grįžo gyventi pas žmoną į Palermą (kunigaikštienė jau anksčiau buvo persikėlusi į Italiją). 1953 m. jis pradėjo leisti laiką su grupe jaunų intelektualų, kurių vienas - Gioacchino Lanza Tomasi, buvo toks artimas jo pusbrolis, kad netrukus di Lampedusa jį legaliai įsisūnijo.
Tomasi di Lampedusa buvo dažnas svečias kito savo pusbrolio, poeto Liucijaus Piccolo namuose, su kuriuo keliavo 1954 m. į Sant Pellegrino Termę aplankyti literatūrinę apdovanojimų ceremoniją, kur jis sutiko tarp kitų: Eugenijų Montale ir Maria Bellonci. Sakoma, kad grįždamas iš kelionės pradėjo rašyti „Leopardą“, kuris buvo baigtas 1956 m. Jam gyvam esant romanas buvo atmestas dviejų leidyklų, kaip formaliai ir ideologiškai pasenęs kūrinys