cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1987 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
Turnyro pradžia
Penktajame rate agresyvesni buvo juodieji – jie nugalėjo partijose V. Novikovas – V. Mališauskas, A. Zapolskis – E. Šlekys, A. Bandza – G. Piešina. Baltieji įrodė savo pranašumą partijose: D. Lapienis – D. Zagorskis ir G. Rastenis – A. Butnorius. Dvi partijos: Š. Germanavičius – D. Ruželė, A. Kveinys – A. Ivanovas baigėsi taikiai.
Po penkių ratų vienvaldžiu lyderiu buvo V. Mališauskas, turėjęs 4 taškus iš 5. Toliau su 3,5 taško sekė G. Piešina ir A. Ivanovas. Dar trys žaidėjai: D. Lapienis, G. Rastenis ir D. Ruželė buvo surinkę po 3 taškus.
10-12 ratai
Dešimtajame rate nukentėjo baltosiomis figūromis žaidusieji: V. Mališauskas pralaimėjo A. Ivanovui, A. Zapolskis – A. Kveiniui, V. Novikovas – D. Lapieniui. Lygiomis baigėsi G. Piešinos – A. Butnoriaus, E. Šlekio – G. Rastenio, D, Ruželės – D. Zagorskio ir A. Bandzos – Š. Germanavičiaus partijos.
Gatelių apylinkė
Gatelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Tauragnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Utenos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Juknėnų apylinkės ir Šeimaties apylinkės.
1987 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
10-12 ratai
Dvyliktame rate žaidėjų aktyvumas nesumenko. Varžovai tik A. Bandzos – D. Lapienio susitikime išsiskyrė taikiai. Kituose keturiuose: V. Mališausko – D. Ruželės, G. Piešinos – A. Ivanovo, A. Zapolskio – G. Rastenio, V. Novikovo – A. Butnoriaus susitikimuose baltieji į turnyro lentelę įsirašė po tašką. Tik Š. Germanavičiaus – A. Kveinio ir A. Bandzos – D. Lapienio partijose tai padarė juodieji.
Likus sužaisti po vieną partiją, vienvaldžiu lyderiu vėl tapo vilnietis V. Mališauskas, turintis 9,5 taško iš 12 galimų. Pustaškiu buvo atsilikęs vilnietis G. Piešina. Po 8,5 taško turėjo vilnietis A. Kveinys ir klaipėdietis A. Ivanovas.
Paskutinis ratas ir rezultatai
Paskutiniame rate baltiesiems teko nusileisti juodiesiems: A. Kveinys pralaimėjo V. Mališauskui, A. Ivanovas – E. Šlekiui, A. Butnorius – A. Zapolskiui. Kitos partijos baigėsi taikiai.
Lietuvos Mokslų Akademijos Chemijos ir cheminės technologijos instituto 23 metų inžinierius Vidmantas Mališauskas, surinkęs 10,5 taško iš 13 galimų, pirmą kartą tapo Lietuvos čempionu. Šiame čempionate jis pakėlė savo asmeninį reitingą net 28 taškais. Sidabro medalis atiteko vilniečiui Gintautui Piešinai, surinkusiam 9,5 taško ir pakėlusiam savo reitingą 16 taškų. Bronza buvo įteikta klaipėdiečiui Aleksandrui Ivanovui – 8,5 taško. Ketvirtas, su tiek pat taškų, liko Aloyzas Kveinys. Šis čempionatas buvo labai jaunas – vidutinis dalyvių amžius 23 m., kaip reta, rezultatyvus – tik 35 proc. partijų baigėsi taikiai ir nė vienam dalyviui nepavyko išvengti pralaimėjimo.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
40-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Šiauliuose, 1987 m. kovo 3-15 d.
Jame žaidė 14 šachmatininkių. ir 7-ios kviestinės šachmatų meistrės iš sovietinių respublikų, kurios dalyvavo ne konkurso tvarka. Iš 1986 m. čempionato prizininkių dalyvavo tik šiaulietė V. Domkutė.
Čempionato rezultatai
Lietuvos žaidėjos neprilygo kviestinėms meistrėms, kurios turnyre užėmė pirmąsias septynias vietas. Kadangi viešnios dalyvavo ne konkurso tvarka Lietuvos čempione tapo geriausiai iš Lietuvos šachmatininkių pasirodžiusi 16-metė plungietė Laima Domarkaitė. Ji surinko 6,5 taško iš 13 galimų. Sidabro medalininke, kaip ir pernai, tapo šiaulietė Vilma Domkutė – 6 taškai, bronza atiteko vilnietei M. Kurkul – 6 taškai.
Lentelės
Pastaba. * Kitos dvi Lietuvos šachmatininkės ir jų rezultatai nenustatyti.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
1948–1949 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Finalo rungtynės
--
Sudervės herbas
Sudervės herbas – vienas Sudervės kaimo ir seniūnijos (Vilniaus rajonas) heraldikos atributų.
Istorija
2022 m. rugpjūčio 18 d. dekretu Nr. 1K-1102 herbą patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentas. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Erik Valnes
Erik Valnes (g. 1996 m. balandžio 19 d.) – Norvegijos slidininkas, pasaulio čempionas.
Biografija
2018 m. tapo pasaulio jaunimo iki 23 m. amžiaus čempionu sprinto rungyje. 2019 m. pasaulio taurės etape Dresdene pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmęs trečiąją vietą sprinto rungtyje.
Savo debiutiniame 2021 m. pasaulio slidinėjimo čempionate norvegas sprinto rungtyje pelnė sidabro medalį. Poroje su Johannes Høsflot Klæbo tapo pasaulio čempionu komandinio sprinto varžybose.
Drop That Smile
right|thumb|300px|„Drop that smile“ merginų komanda Latvijos atvirajame čempionate (LFL) (2016 m. gruodis) right|thumb|300px|Mišrios sudėties „Drop that smile“ komanda „Europos ultimeito klubų čempionato šiaurės regiono atrankos turnyre (EUCR-N)“ (2015 m. rugpjūtis)
Komandos istorija
Pirmosios žaidėjos (iš klubų "Vorai", "Taškas" ir "Zepps") subūrė komandą "Bubblicious" (2008). 2015 metų birželio mėnesį komanda pakeitė pavadinimą į "Drop that smile“ (trump. DTS) ir su nauju pavadinimu debiutavo didžiausiame Europos ultimeito turnyre - "Windmill windup".
Hivelas ap Kadelas
200px|thumb|left|Hivelo namai Hivelas ap Kadelas, arba Hivelas Gerasis (880 m. – 950 m.)  – Deheibarto karalius, galiausiai ėmęs valdyti didžiąją Velso dalį. 920 m. jis tapo vienvaldžiu Seisilugo karaliumi, o netrukus po to įkūrė Deheibarto karalystę ir ėmė valdyti visą šalį nuo Prestatino iki Pembruko. Kaip Rodrio Mauro, arba Rodrio Didžiojo, pagal tėvo Kadelo liniją palikuonis, Hivelas ap Kadelas buvo savo dinastijos Dinevuro atšakos narys. Kambrijos ir Olsterio analuose Hivelas ap Kadelas minimas kaip britų karalius.
Tarp kitų viduramžių Velso karalių Hivelas ap Kadelas labai vertinamas. Jo vardas ypač susiję su paprotinių valų įstatymų kodifikavimu, nuo tada jie žinomi kaip Hivelo Gerojo įstatymai. Antroji jo vardo dalis ( 'Gerasis') reiškia, kad jo įstatymai buvo teisingi ir geri. Istorikas Davidas Dženkinsas juose mato labiau užuojautą negu bausmes, daug sveikos nuovokos ir moterų teisių pripažinimą. Hivelas ap Kadelas buvo išsilavinęs žmogus, jis gerai mokėjo valų, anglų ir lotynų kalbas.
Pirmasis administracinis Velso parlamento pastatas Kardife Hivelo Gerojo garbei vadinamas Hivelo namais. Pirmieji Velso parlamento rūmai, dabar vadinami Hivelo rūmais, naudojami vaikų ir jaunimo švietimui bei diskusijoms. Jo vardu pavadinta ir vietinė Pietvakarių Velso sveikatos apsaugos taryba.
Senad Jarović
Senadas Jarovičius (Senad Jarović; g. 1998 m. sausio 20 d.) – bosnių kilmės futbolininkas iš Vokietijos, puolėjas.
Karjera
Karjerą pradėjo „Domžale“ (Slovėnija). Rungtyniavo šio klubo jaunimo ekipose, o vėliau debiutavo ir pagrindinėje komandoje.
2018 m. perėjo į FC Spartak Trnava (Slovakija).
2019–2020 m. priklausė SønderjyskE Fodbold (Danija), tačiau nuomos pagrindais perleistas FC ViOn Zlaté Moravce (Slovakija).
2020–2021 m. sezone atstovavo ŠKF Sereď (Slovakija).
2021 m. vasarį perėjo į NK Radomlje (Slovėnija), tačiau šiame klube pagrindinėje ekipoje nesužaidė nė vienerių rungtynių.
2021 m. vasarą perėjo į FC Petrolul Ploiești (Rumunija). Šis klubas tapo Liga II 2021–2022 m. Liga II nugalėtojais.
2022 m. rungtyniavo FK Sloboda Tuzla (Bosnija ir Hercegovina).
2023 m. pirmoje pusėje atstovavo FC Baia Mare (Rumunija).
2023 m. vasarą persikėlė į Šiaurės Makedoniją, priklausė „Strugos“ klubui.
Sintetiniai kanabinoidai
Sintetinių kanabinoidų produktai
Žinomiausi sintetinių kanabinoidų produktai yra Dronabinolis, Nabilonas, Marinol ir Syndros, kurie naudojami gydyti chemoterapijos sukeltą pykinimą ir mažinti vėmimą vėžio pacientams, taip pat skatinti apetitą pacientams, sergantiems AIDS.
Sintetiniai kanabinoidai juodoje rinkoje taip pat yra pilami į elektronines cigaretes ir žinomi pavadinimu "smailas". Be to, jais būna purškiamos įvairios žolelės ir parduodamos nieko neįtariantiems pirkėjams vietoj kanapių juodojoje rinkoje, tai dažnai vadinama "spice" ir yra labiau paplitę regionuose, kuriose kanapės yra draudžiamos.
Teisinis reguliavimas
2018 m. Lietuvos Seimas patvirtino įstatymą, leidžiantį skirti sintetinius kanabinoidus sunkiai sergantiems ligoniams medicinos tikslais.
Zernogradas
Zernogradas ( – 'grūdų miestas') – miestas pietų Rusijoje, Rostovo srityje, 61 km į pietryčius nuo Rostovo prie Dono, Salsko stepėse. Rajono centras. Pro miestą eina Rostovo–Stavropolio plentas, yra geležinkelio stotis prie Bataisko–Salsko linijos. Žemės ūkio įrengimų gamybos ir remonto, stiklo, maisto (ypač, grūdų) pramonė. Svarbus javų auginimo regiono centras. Veikia krašto muziejus, kultūros namai, agrarinė-inžinerinė akademija.
Istorija
1929 m. įkurta Zernovojaus (Зерновой) bandomojo ūkio gyvenvietė – grūdų auginimo kolūkių Salsko stepėje steigimo plano dalis. Gyvenvietės plėtote rūpinosi „Zernotrest“. Ji įsteigta prie Verbliūdo geležinkelio pusstotės. 1951 m. suteiktas miesto statusas. 1960 m. Zernovojus pervadintas į Zernogradą. Tapo svarbiu Rusijos agronomijos ir agromechanikos centru.
Žirmūnų valsčius
Žirmūnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Žirmūnai.
Ranameisa
Ranameisa ( – ) – kaimas Estijos šiaurės vakaruose. Išsidėstęs prie Suomių įlankos, administraciškai priklauso Harju apskrities Harku valsčiui. 786 gyventojai (2019 m.).
Istorija
left|thumb|170px|Jūrų mergelės kavinė 1971 m. Gyvenvietė Leppesgude vardu minima 1428 m., o 1589 m. rašytiniuose šaltiniuose pirmąkart minimas Ranameisos riterių dvaras. XIX a. pr. iškilo ponų gyvenamasis namas, o 1970–taisiais jis buvo nugriautas, išliko tik pagalbiniai dvaro pastatai.
Žirmūnų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1927 m. balandžio 1 d. Žirmūnų valsčius su Mackiškių valsčiumi apsikeitė dalimi teritorijos. 1929 m. balandžio 11 d. Žirmūnų valsčiui priskirta dalis Mackiškių valsčiaus ir dalis Sedliškės valsčiaus, o dalis Žirmūnų valsčiaus priskirta Lipniškių valsčiui ir Varanavo valsčiui.
Ranameisa
Istorija
Nuo XVIII a. apylinkės vis labiau tampa gretimo Talino gyventojų išvykų ir pasivaikščiojimų vieta, XIX a. ėmė augti pavieniai vasarnamiai. Iki šiol Taline išliko į šį kaimą vedanti gatvė. Poilsiautojų traukos centras – 35 m aukščio Baltijos glinto atodanga prie Ranameisos. 1959 m. vietovės kraštovaizdis įtrauktas į saugomų teritorijų sąrašą.
1901–1905 m. buvo pastatyta kaimo bažnyčia. 1966 m. iškilo žinomo arch. Voldemaro Herkelio suprojektuota Merepiiga kavinė (šis architektas žinomas ir kaip Kauno restorano Tartu mieste projekto autorius). Tapusi itin populiaria Jūrų mergelė 1992 m. sudegė. Estijos lietuvių verslininkų prezidento Pr. Mickevičiaus iniciatyva ir lėšomis 2005 m. kaime atidengtas Lietuvos karaliaus Mindaugo stogastulpis (meistras Algimantas Sakalauskas).
Spitkiškė
Spitkiškė – viensėdis Kelmės rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Pašiaušės, prie kelio Pašiaušė–Mielaičiai–Burkšai.
Istorija
Sovietmečiu kaimas priklausė Bubių apylinkės „Tarybinio artojo“ kolūkiui. Atėjus Nepriklausomybei, ilgą laiką priklausė Šiaulių rajonui, tačiau tarp 2011 ir 2016 m. viensėdis priskirtas Kelmės rajonui, nors 2016 m. Registrų centro įrašuose su klaida paliktas ir viensėdis Šiaulių rajone.
Vilma Čereškienė
Vilma Žebrauskaitė-Čereškienė (g. 1966 m. spalio 25 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistė, radijo ir televizijos laidų vedėja.
Biografija
1973–1984 m. mokėsi Vilniaus 39-ojoje vidurinėje mokykloje, 1974–1981 m. Vilniaus Balio Dvariono vaikų muzikos mokykloje. 1984–1990 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistiką.
1994–1998 m. LRT žinių tarnybos žurnalistė. 1996 m. stažavosi Šiaurės Karolinos (JAV) Duke universitete. 1998–2002 m. TV3, 2002–2007 m. LNK žinių tarnybos redaktorė, vedėja, 2007–2011 m. BTV laidos „Tarp miesto ir kaimo“ žurnalistė, nuo 2013 m. TV3 projekto „Grožio architektai“, Žinių radijo laidos „Pasaulis pagal moteris“ vedėja.
1997 m. apdovanota UNICEF premija už TV reportažus ir filmą AIDS tema.
Didžiakaimis (reikšmės)
Didžiakaimiu vadinamos gyvenvietės:
El Alcoraz stadionas
El Alcoraz stadionas – futbolo stadionas, esantis Hueskoje, Ispanijoje. Jame namų rungtynes žaidžia vietos komanda S.D. Huesca.
Miho Takagi
Miho Takagi (, g. 1994 m. gegužės 22 d.) – Japonijos greitojo čiuožimo sportininkė, daugkartinė olimpinė prizininkė.
Biografija
Savo debiutinėse 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse japonė medalių nepelnė. 2011 m. Azijos žaidynėse iškovojo bronzą komandinio persekiojimo rungtyje. 2013 m. tapo Universiados čempione. 2015 m. japonė pirmą kartą tapo pasaulio čempione.
2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Pekine M. Takagi laimėjo aukso medalį ir pasiekė naują olimpinį rekordą 1000 m distancijoje bei iškovojo tris sidabro medalius 1500 m, 500 m ir komandinio persekiojimo čiuožimuose.
Didžiakaimio valsčius
Didžiakaimio valsčius yra buvęs:
Plačialapis pelėžirnis
Plačialapis pelėžirnis (Lathyrus latifolius) – pupinių (Fabaceae) šeimos pelėžirnių (Lathyrus) genties augalų rūšis.
Augalas vijoklinis, lanksčiu stiebu, žolinis, iki 2 m aukščio. Žydi birželio pradžioje-rugpjūtį. Šis pelėžirnis, kaip vijoklinis augalas, auginamas prie pavėsinių atramų. Galima sodinti gėlyne ir be atramų. Augalas sodinamas pavėsyje, derlingoje, ne per sunkioje ir ne per sausoje žemėje. Mėgsta kalkingą dirvą. Toje pačioje vietoje auga ilgiau kaip 10 metų. Žiemoja nepridengtas.
Pelėžirniai dauginami sėklomis ir dalijant kerą. 14-20 sėklų sveria 1 g. Patartina sėti tiesiai į nuolatinę vietą (iš rudens arba pavasarį), nes jie labai nemėgsta persodinimų. Pasisėja savaime. Augalai atsparūs ligoms ir kenkėjams.
Kultivuojamas nuo XVI a. Lietuvoje dar nėra itin dažnai auginamas.
Charles Ives
Čarlzas Aivzas (, 1874 m. spalio 20 d., Danberis, Konektikutas – 1954 m. gegužės 19 d., Niujorkas) – vienas inovatyviausių ir reikšmingiausių XX a. JAV kompozitorių.
Biografija
Čarlzas Edvardas Aivzas gimė 1874 m. spalio 20 d. Danberio mieste, Konektikuto valstijoje. Jo tėvas buvo muzikantas ir vietos muzikos grupės vadovas. Č. Aivzas mokėsi groti pianinu ir vargonais. Nuo keturiolikos metų amžiaus jis sėkmingai dirbo vargonininku įvairiose bažnyčiose. Iš tėvo pramoko muzikos teorijos ir nuo jaunų dienų bandė eksperimentuoti su įvairia muzikine medžiaga. 1894 m. Č. Aivzas įstojo į Jeilio universitetą. Jis toliau buvo susijęs su bažnytine muzika ir vargonininko darbu, rašė atsitiktinėmis progomis maršus, dainas, muziką teatrui ir pan. Jeilio universitete jis studijavo Vakarų klasikinę muziką vadovaujamas kompozitoriaus Horacijaus Parkerio. 1898 m. baigęs universitetą Č. Aivzas persikėlė į Niujorką, kur pradėjo dirbti gyvybės draudimo paslaugų srityje.
Tikėtina, kad muzikos kūryba Č. Aivzo gyvenime buvo daugiau laisvalaikis nei rimtas užsiėmimas, todėl jis buvo linkęs laisviau eksperimentuoti. Jis į klasikinės muzikos rėmus įterpdavo ištraukų iš JAV vietinės muzikos. 1896 m. parašytas pirmasis styginių kvartetas ir 1898 m. parašyta pirmoji simfonija buvo sukurti remiantis protestantiškų himnų medžiaga. Č. Aivzas savo muzika bandė perteikti filosofines idėjas ar koncepcijas. 1908 m. parašytas vienas žymiausių jo kūrinių „Neatsakytas klausimas“ (Unanswered Question) yra ryškus tokio darbo metodo pavyzdys. Jame vienišo trimito partijos tarsi išreiškia „klausimą“, skambantį styginių ansamblio garsų „visatoje“, o „atsakymą“ pateikia grupė pučiamųjų. Kūrinio eigoje pučiamųjų grupės „atsakymas“ skamba vis labiau disonansiškai ir energingiau. Kituose savo kūriniuose kompozitorius muzikinėmis formomis bandė perteikti savo atsiminimus iš vaikystės, praeities. Pavyzdžiui, „Hausatanike prie Stokbridžo“ (The Housatanic at Stockbridge, apie 1914 m.) bandoma perteikti įspūdžius, kai Č. Aivzas su žmona ėjo upės pakrante ir išgirdo bažnyčios muziką iš kitos upės pusės per vandens srovės šniokštimą.
1907 m. Č. Aivzas su partneriu įkūrė sėkmingą draudimo bendrovę „Ives & Myrick“, kuriai vadovavo 1916−1930 m. Muziką jis kurdavo savaitgaliais ir vakarais. Jis neturėjo kontaktų su kitais kompozitoriais ir jo muzika nebuvo atliekama. Keletas žmonių, kuriems kompozitorius parodė savo kūrinius, buvo atstumti muzikos radikalumo. Savo ruožtu Č. Aivzui formavosi dvilypis požiūris į tuo metu scenose dominavusią europietiškos tradicijos muziką. 1908 m. birželio 9 d. jis vedė Harmoni Tvičel. Po Pirmojo pasaulinio karo Č. Aivzo kūrybinė veikla sulėtėjo. Jis ruošė didelės apimties „Konkordinę sonatą“ (Concord Sonata), kurios kiekviena iš keturių dalių buvo skirta žymiems JAV literatams (Emersonui, Alkotams, Hotornui ir Toro). Taip pat, savo lėšomis kompozitorius publikavo dainų rinkinį.
Gintautas Mincė
Gintautas Mincė (1964 m. gegužės 10 d. – 2011 m. birželio 18 d.) – Lietuvos buriuotojas. Specializavosi dviviečių jachtų 470 klasėje.
Biografija
Buriuoti pradėjo nuo 1977 m. 1982 m. SSRS jaunių žaidynių buriavimo varžybų laimėtojas. 1981 m., 1982 m. ir 1991 m. Lietuvos kreiserinių jachtų klasės buriavimo čempionas. 2004 m. – 2007 m. Kuršių marių regatos laimėtojas. 1983 m., 1985 m. ir 1986 m. SSRS buriavimo čempionas. Dukart SSRS tautų spartakiados buriavimo varžybų ir dukart SSRS buriavimo taurės laimėtojas. 1985 m. dalyvavo pasaulio čempionate, kuriame užėmė 13-ą vietą.
2011 m. nuskendo iškritęs iš jachtos.
Benediktas Dybovskis
Benediktas (Tadeušas) Dybovskis (, 🇷🇺; 1833 m. gegužės 12 d. – 1930 m. sausio 30 d.) – profesorius, gamtininkas, keliautojas, atradėjas ir gydytojas, Baikalo ežero, Tolimųjų Rytų ir Kamčiatkos tyrėjas, Lvovo universiteto ir Szkoła Główna Warszawska profesorius, laikomas vienu iš lenkų limnologijos mokslo tėvu.
Benediktas Tadeušas Dybovskis taip pat buvo 1863 m. sukilimo dalyvis.
Kilmė
Buvo kilęs iš bajorų šeimos, naudojo herbą Nalęcz. Jo jaunesnysis brolis Vladislovas Dybovskis – taip pat žinomas biologas.
Vaikystė ir studijų metai
Benediktas Tadeušas Dybovskis gimė bajorų Dybovskių šeimoje Dubravos kaime (pl. Adamarynie, brus. Адамарын каля Маладзечна), tuometinėje Vileikos apskrityje Minsko gubernijoje, Rusijos imperijoje. Iki Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo ši vietovė priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Baigė Minsko gubernijos berniukų gimnaziją. Vėliau studijavo Tartu (nuo 1853 m. iki 1857 m.), Vroclavo (nuo 1857 m. iki  1858 m.) universitetuose mediciną.
Studijų Vroclave metu vyko į ekspedicijas tyrinėti jūrines žuvis ir vėžiagyvius. 1858–1860 metais Berlyno universitete studijavo paleontologiją, botaniką ir mediciną. 1860 m. Berlyne apsigynė daktaro disertaciją apie bičių determinaciją (Commentationis de parthenogenesi specimen).
Berlyne Dybovskis išleido knygą apie ištyrinėtus vėžiagyvius (Branchipus grubii).
1861 m. Jis grįžo į Tartu ir pristatė universitetui darbą apie karpių porūšio žuvis. Šis darbas jam pelnė puikaus mokslininko reputaciją.
Dalyvavimas 1863 m. sukilime
Po 1863 m. sukilimo numalšinimo jis buvo suimtas ir nuteistas mirties bausme, pakariant, tačiau aktyvios vokiečių zoologų gynybinės kompanijos dėka ir tarpininkaujant Otui fon Bismarkui, mirties bausmė Dybovskiui buvo pakeista 12 metų Sibiro  tremtimi.
Tyrinėjimai Sibiro tremtyje
Sibiro tremtyje 1865 metais Benediktas Dybovskis kartu su kitu 1863 m. sukilimo dalyviu, tremtiniu, zoologu Viktoru Godlevskiu tyrinėjo šių kraštų fauną.
Po dvejų metų tremties Dybovskis ir Godlevskis gavo leidimą gyventi Kultuk kaime. Sunkiomis sąlygomis, dažnai esant 40 laipsnių šalčio, rankomis pagamintų įrankių pagalba jie pradėjo tyrinėti Baikalo ežero gelmių fauną. Mokslininkai taip pat tyrė Amūro upės, Jablono kalnagūbrio  šlaitų fauną, vietoves netoli Čitos   miesto.
Tyrinėjimų metu Dybovskis atrado keletą naujų gyvūnų rūšių, aprašė 116 vėžiagyvių rūšių, 6 naujas žuvų  rūšis. Iš surinktos tuose kraštuose medžiagos vėliau jo brolis Vladyslovas Dybovskis aprašė 88 moliuskų rūšis.
Dybovskio tyrimų medžiaga naudojosi profesoriai: Grube iš Berlyno, Józef Nusbaum iš Lvovo ir Roman Gutvińskis iš Krokuvos.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Rusijos Tarybų Federacinės Socialistinės Respublikos 1922 m. Baudžiamasis kodeksas – pirmasis sovietų baudžiamasis kodeksas, priimtas 1922 m. gegužės 26 d. 3-oje IX Tarybų suvažiavimo sesijoje. Įsigaliojo nuo 1922 m. birželio 1 d., su pakeitimais ir papildymais veikė, kol 1927 m. sausio 1 d. įsigaliojo 1926 m. lapkričio 22 d. Rusijos centrinio vykdomojo komiteto priimtas RTFSR 1926 m. redakcijos Baudžiamasis kodeksas, kuris nors ir buvo pavadintas 1922 m. Baudžiamojo kodekso redakcija, tačiau iš esmės buvo nauju baudžiamuoju kodeksu.
Benediktas Dybovskis
Tyrinėjimai Sibiro tremtyje
Už tyrimus Rytų Sibire  Dybovskis Sankt Peterburgo  geografų  draugijos buvo apdovanotas aukso medaliu.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Priėmimo istorija
1920 m. suaktyvėjo naujo baudžiamojo kodekso kūrimo darbas. Kodeksas kurtas apibendrinant anksčiau priimtus norminius aktus baudžiamosios teisės srityje (dekretų ir bendrųjų baudžiamosios teisės gairių), taip pat liaudies teismų ir revoliucinių tribunolų teisminę praktiką.
Benediktas Dybovskis
Tyrinėjimai Sibiro tremtyje
1868 m. kartu su generolo Skalkovo ekspedicija, Dybovskis tyrinėjo Amūro, Usurysko, Primorės krašto žemes, pasiekė rytines Azijos   pakrantes.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Priėmimo istorija
Tokio akto būtinybę lėmė tai, kad remiantis esančiais normatyviniais aktais nepavyko užtikrinti teisminės praktikos vieningumo. Taip III-ame Rusijos sovietų justicijos veikėjų suvažiavime 1920 m. birželio mėn. Mečislavas Kozlovskis (justicijos liaudies komisariato atstovas) pranešė: „pavyzdžiui, už spekuliaciją, kuri laikoma svarbiu nusikaltimu, vienoje vietoje skiriama nedidelė bauda, kuri neįsivaizduojama kitoje vietoje, kur taikomas išimtinai laisvės atėmimas ir t. t. Daugelyje bylų atsiranda neįtikėtina įvairovė ir painiava“, ir toliau: „Valdžios centralizacijos interesais mes turime išleisti kodeksą“.
Benediktas Dybovskis
Tyrinėjimai Sibiro tremtyje
Grįžęs į Kultuko kaimą, su Godlevskiu ir lenkų mokslininku Alfonsu Ksaveru Parveksu vyko apžiūrėti Onono ir Argūnės upių slėnių. 1871 m. kartu su Godlevskiu ir geologu Aleksandru Čekanovskiu atliko tyrimus šiaurinėje Chubsugulo ežero dalyje. 1872–1875 m. kartu su Godlevskiu ir Michailu Jankovskiu, jis išvyko į didelę ekspediciją palei Argūnės upę ir Amūrą, tyrinėjo Chankos  ežerą, pasiekė Vladivostoką, atliko detalius tyrimus Nadmorske, Strieloko įlankoje ir Askoldo saloje.
Vienas iš vertingesnių šios kelionės rezultatų buvo naujai atrasti Dybovskio elniai arba kitaip vadinamo Dėmėtojo elnio porūšis.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Priėmimo istorija
Be pagrindinės užduoties – sukurti pagrindą kovais su nusikalstamumu RTFSR, kodekso rengėjai turėjo ir papildomą: parengti pavyzdinį teisės aktą baudžiamosios teisės srityje, kurį kaip pagrindą galėtų naudoti kitų sovietų respublikų baudžiamųjų kodeksų rengėjai.
Benediktas Dybovskis
Tyrinėjimai Kamčiatkoje
Tarpininkaujant Sankt Peterburgo mokslų akademijai, 1877 metais Dybovskis grįžo į Tėvynę, tačiau netrukus, norėdamas atskleisti Kamčiatkos gamtos lobius, padavė prašymą dėl apskrities gydytojo tarnybos Kamčiatkos Petropavlovske.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Priėmimo istorija
Iš viso buvo parengti trys baudžiamojo kodekso projektai. Pirmojo rengėju buvo Justicijos liaudies komisariato bendrasis konsultacinis skyrius (Bendroji dalis * 1920 m., Ypatingoji – 1921 m.), antrojo – Sovietinės teisės instituto teisminės teisės ir kriminalistikos sekcija (1921 m. pabaiga), o trečiojo – Justicijos liaudies komisariato kolegija (1921 m., paskelbtas 1922 m.). Pastarasis projektas ir tapo baudžiamojo kodekso pagrindu.
1920 m. Justicijos narkomato projektas taip nustatė nusikalstamumo ir veikos baudžiamumo normą: „Asmuo, pavojingas esamai visuomeninių santykių tvarkai, turi būti baudžiamas pagal šį Kodeksą. Baudžiamas tiek veikimas, tiek neveikimas. Asmens pavojingumas nustatomas įvykusiomis pasekmėmis, kurios yra kenksmingos visuomenei, arba veikla, kuri nors ir nepasiekė rezultato, bet iudija apie žalos padarymo galimybę.“ Galutiniame kodekso varianto rengėjai ir dalies atsisakė šių nuostatų, susiedami veikų baudžiamumą visų pirma su nusikaltimo įvykdymu.
Benediktas Dybovskis
Tyrinėjimai Kamčiatkoje
Šio darbo metu jis nuodugniai ištyrinėjo Komandoro salų gamtą.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Priėmimo istorija
Kita projekto, kuris tapo būsimojo kodekso pagrindu, ypatybė buvo labai neaiškios ribos tarp nusikaltimo ir teisės pažeidimo: kodekse buvo kriminalizuotos tokios veikos kaip tabako rūkymas neleidžiamose vietose, greičio viršijimas, pasirodymas viešumoje girtam, savavališkas naudojimasis svetimu turtu neturint tikslo jį pasisavinti ir t. t. Šios nuostatos iš kodekso vėliau buvo pašalintos, kai jį nagrinėjo Rusijos cenrinis vykdomasis komitetas.
1922 m. pradžioje kodekso projektas dar buvo tolimas iki išbaigtumo, turėjo daug trūkumų, dekretų turinys nebuvo pakankamai peržiūrėtas. Nepaisant to, 1922 m. sausio mėn. įvyko jo patarimas IV-ame Rusijos justicijos veikėjų suvažiavime, kuriame dalyvavo 5500 delegatų. Suvažiavimas priėmė rezoliuciją, pagal kurią baudžiamojo projekto kodeksas laikomas tinkamu pagrindu, tačiau turi būti tobulinamas, taip pat išreikštas pageidavimas kodeksą priimti kuo greičiau.
1922 m. kovo mėnesį BK projektas buvo apsvarstytas specialiojoje komisijoje prie Mažojo Sovnarkomo. Darbas vyko intensyviai, buvo priimtos 100 pataisų. Justicijos narkomas D.I.Kurskis taip apibūdino kodekso, kuris buvo atiduotas Rusijos centrinio vykdomojo komiteto svarstymui, projektą: jis buvęs „kaip kristalizuota darbuotojų, kurie dabar užsiima teisingumo vykdymu mūsų sovietų respublikoje, teisinė sąmonė“.
Kodeksas dar buvo svarstomas IX šaukimo Rusijos centrinio vykdomojo komiteto gegužės sesijoje, kur dar buvo tobulinamas, po to 1922 m. gegužės 26 d. plenariniame posėdyje buvo galutinai patvirtintas. Pirmasis RTFSR Baudžiamasis kodeksas įsigaliojo 1922 m. birželio 1 d.
Kodekso sistema
Kodeksas buvo sudarytas ir Įvado, Bendrosios ir Specialiosios dalių.
Bendrojoje dalyje buvo nustatytos kodekso taikymo ribos, bendrieji bausmių taikymo pagrindai, bausmės taikymo nustatymas, bausmių ir kitų socialinės apsaugos priemonių rūšys, bausmės atlikimo tvarka (vėliau bausmių atlikimo tvarka buvo reglamentuota 1924 m. RTFSR Pataisos darbų kodesu).
Specialioji BK dalis susidėjo iš aštuonių skyrių: valstybiniai nusikaltimai; pareiginiai (tarnybiniai) nusikaltimai; bažnyčios ir valstybės atskyrimo taisyklių pažeidimai; ūkiniai nusikaltimai; nusikaltimai prieš gyvybę, sveikatą, asmens laisvę ir orumą; turtiniai nusikaltimai; kariniai nusikaltimai; liaudies sveikatą, visuomeninį saugumą ir viešąją tvarką ginančiųjų taisyklių pažeidimai.
Prie vastybinių nusiklatimų priskirti nusikaltimai prieš valdymo tvarką: valdžios atstovo įžeidimas, savavaldžiavimas, dokumentų padirbimas, areštuotojo pabėgimas ir kt. Nusikaltimai prieš gyvybę, sveikatą, asmens laisvę ir orumą suskirstyti į penkias rūšis: nužudymas, kūno sužalojimai ir smurtas prieš asmenybę, palikimas pavojuje, nusikaltimai lytinių santykių srityje, kiti pasikėsinimai prieš asmenybę ir jos orumą.
Rusijos TFSR BK galiojo iki 1961 m. sausio 1 d., kai įsigaliojo naujas baudžiamasis kodeksas.
Nusikaltimas
1922 m. RTFSR BK įtvirtintas klasinis sovietų baudžiamosios politikos pobūdis. Nusikaltimu pripažintas „bet koks visuomenei pavojingas veiksmas ar neveikimas, gresiantis sovietų santvarkos ir teisėtvarkos pagrindams, nustatytiems darbininkų ir valstiečių valdžios pereinamajame į komunistinę santvarką periodui“.
Kodekse ne vien duoti formalūs pagrindinių baudžiamosios teisės sąvokų apibrėžimai, bet ir atskleidžiama jų socialinė, klasinė esmė: kodekso normos buvo nukreiptos į darbininkų ir valstiečių teisėtvarkos, valstybės ir visuomenės gynimą. 27 kodekso straipsnyje išskirtos 2 nusikaltimų kategorijos: 1) nukreipti prieš darbininkų ir valstiečių valdžios nustatytus naujosios teisėtvarkos pagrindus ir 2) visi kiti nusikaltimai. Pirmajai kategorijai buvo nustatyta žemutinė bausmės riba, antrajai – viršutinė.
Benediktas Dybovskis
Tyrinėjimai Kamčiatkoje
Gyvenimo Kamčiatkoje laikotarpiu Dybovskis čia įkūrė ligonines nuo raupsų, kovojo su epidemijomis, supirkinėjo žirgus ir šiaurinius elnius ir gabeno juos į Beringo salą, kad gyventojai nekentėtų nuo alkio. Jis įkūrė ožkų ir triušių ūkius, įsteigė keletą draustinių.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Nusikaltimas
Teisminėje praktikoje, pagal RTFSR Aukščiausiojo teismo išaiškinimus, buvo taikomas griežtesnis skirstymas: pirmajai kategorijai buvo priskiriamos tik tos veikos, kuriomis kėsintasis į sovietų santvarkos pagrindus: kontrrevoliuciniai nusikaltimai, špionažas, banditizmas ir ūkiniai bei tarnybiniai nusikaltimai, turėję valstybei sunkias pasekmes.
Nusikaltimo subjektas
Baudžiamosios atsakomybėpagal kodeksą (18 str.) taikyta nuo 14 metų. Nepilnamečiams nuo 14 iki 16 metų vietoje bausmės galėjo būti taikomos medicininės – pedagoginės poveikio priemonės. Gana plačiai apibrėžtas ratas asmenų, kurie galėjo būti laikomi nepakaltinamais: jais pagal 17 kodekso straipsnį laikyti visi asmenys, kurie nusiklatimą padarė sirgdami chroniška psichine liga arba laikino psichinio sutrikimo būsenoje, kada jie nagalėjo suprasti savo veiksmų.
Benediktas Dybovskis
Paskutinieji gyvenimo metai Lvove
1883 m. Dybovskis emigravo į Lvovą, kur ėmė dėstyti Lvovo Ivano Franko universitete, vadovavo zoologijos katedrai.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Bausmė
1922 m. RTFSR BK poveikio priemonėms taikomoms nusikaltėliui apibūdinti naudojama sąvoka „bausmė“. 8-jame kodekso straipsnyje nustatomi bausmės tikslai: bendras naujų tiek pažeidėjo, tiek kitų nestabilių visuomenės elementų pažeidimų užkardymas; pažeidėjo pritaikymas bendro gyvenimo sąlygoms per pataisos darbus; kelio daryti naujus nusikaltimus užkirtimas.
Benediktas Dybovskis
Paskutinieji gyvenimo metai Lvove
Lvove Dybovskis įkūrė zoologijos muziejų, kuris pavadintas jo vardu: „Зоологічний музей імені Бенедикта Дибовського“
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Bausmė
Kodekse buvo numatytos bausmės – nuo visuomeninio pasmerkimo iki laisvės atėmimo: išvarymas už RTFSR ribų tam tikram laikui ar visam laikui; laisvės atėmimas su griežta izoliacija ar be jos; priverstiniai darbai be laikymo suėmus; lygtinė bausmė; pilna ar dalinė turto konfiskacija; bauda; teisių atėmimas; atleidimas iš pareigų; visuomeninis pasmerkimas; pareigos užglaistyti žalai skyrimas.
Benediktas Dybovskis
Paskutinieji gyvenimo metai Lvove
1906 m. Dybovskis buvo priverstas išeiti į pensiją dėl konflikto su universiteto vadovybe dėl Čarlzo Darvino teorijos aspektų. Baigęs darbą Lvovo universitete Dybovskis kažkuriam laikotarpiui išvyko gyventi pas seserį į dvarą, į gimtuosius kraštus.
Pirmojo pasaulinio karo metu Dybovskis vėl buvo areštuotas kaip Austrijos patikėtinis ir ištremtas į Irkutską. Vietinė valdžia atsisakė jį priimti ir norėjo etapuoti į Jakutiją. Dybovskiui pagelbėjo Sankt Peterburgo mokslų akademijos nariai ir Rusijos imperijos geografų draugija.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Bausmė
Mirties bausmė sušaudant nebuvo formaliai įtraukta į kodekso bausmių sistemą, nes manyta, kad jos taikymas turi būti išimtinio ir laikino pobūdžio, „kol bus atšaukta Rusijos Centrinio Vykdomojo Komiteto“.
Benediktas Dybovskis
Paskutinieji gyvenimo metai Lvove
Dybovskis grįžo atgal pas seserį. Vokiečių okupacijos metais Dybovskiui buvo leista sugrįžti į Lvovą. Čia jis sulaukė karo pabaigos.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Bausmė
Griežčiausia 1922 m. RTFSR BK nustatyta bausmė buvo laisvės atėmimas, kurio maksimalus laikas nustatytas 10 metų; be to, laisvės atėmimas negalėjo būti taikomas kaip alternatyva baudai, o pastaroji, jei nuteistasis neturėjo lėšų baudai sumokėti buvo keičiama priverstiniais darbais. Iš pradžių planuota nustatyti, kad maksimali laisvės atėmimo bausmė yra 5 metai, o minimali – 6 mėnesiai. Laisvės atėmimas laikytas kaip būdas ištaisyti nusikaltėlį. Dėl to nustatytas 6 mėn. minimalus laisvės atėmimo terminas, nes esą susipažinti su nusikaltėliu ir parinkti jam tinkamas poveikio priemones reikia laiko. Praktikoje ši nuostata nepasiteisino – jau po metų (1923 m. liepos 10 d.) buvo įvestas trumpalaikis laisvės atėmimas.
Benediktas Dybovskis
Paskutinieji gyvenimo metai Lvove
Benediktas Tadeušas Dybovskis mirė 1930 m. sausio 30 d. Lvove. Palaidotas Lyčiakovo kapinėse, 1863 m. sukilimo dalyvių Nekropolyje.
RTFSR Baudžiamasis kodeksas (1922)
Bausmė
Teisių atėmimas reiškė aktyviosios ir pasyviosios rinkimų teisės (įskaitant ir profsąjungų organizacijose), teisės užimti atsakingas pareigas, būti liaudies tarėju, gynėju teisme, globėju atėmimą. Lengviausia bausmė – visuomeninis pasmerkimas – reiškė viešą (susirinkime, sueigoje ir pan.) teismo priimto to asmens pasmerkimo paskelbimą su arba be nuosprendžio publikavimo spaudoje nuteistojo sąskaita.
Kodekso 49 straipsnyje įvesta „socialiai pavojingų elementų“ sąvoka, iki trejų metų galėjo būti tremiami asmenys, kurie kėlė „socialinį pavojų“, be to bausmės taikymas galėjo būti už „ryšius su nusikalstama aplinka“, „buvusią veiklą“, t. y., pavyzdžiui, net už buvusį teistumą. Ši norma buvo naujovė lyginant su sovietų teisėkūra 1917–1922 m. ir vėliau nekartą leido tokius perlenkimus kaip 1921 m. paskelba „vagių savaitė“, kai buvo suimami visi asmenys, anksčiau teisti už turtinius nusikaltimus, nepriklausomai nuo to kuo jie užsiėmė arešto metu. Ši sąvoka buvo kritikuojama nuo priėmimo momento, o ir vėliau, pvz., V.Smirnovo ir M.Šargorodskio.
1922 m. rugpjūčio 10 d. Feliksas Dzeržinskis pasirašė Rusijos centrinio vykdomojo komiteto dekretą apie tremties iki trejų metų taikymą už kontrrevoliucinius nusikaltimus bei recidyvistams (klausimas dėl tremties buvo nagrinėtas NKVD ir Narkomjusto komisijoje). Administracinė tremtis pagal 1922 m. spalio 16 d. dekretą imta taikyti dviem asmenų kategorijoms: antisovietinių politinių partijų nariams (BK 60, 61, 62 straipsniai) ir dukart teistiems pagal BK 76, 85, 93, 140, 170, 171, 176, 180, 182, 184, 189–191 ir 220 straipsnius.
Kiti bendrosios dalies institutai
Kodekse numatyta atsakomybė už pasiruošimą nusikaltimui (tai atvejais, kai tokių veiksmų nusikalstamas pobūdis tiesiogiai nustatytas įstatymu – 12 straipsnis), baigtą ir nebaigtą kėsinimąsi nusikalsti (13 straipsnis). Kėsinimasis baudžiamas taip pat kaip ir baigtas nusikaltimas, tačiau faktiškai neatsiradus arba atsiradus nežymioms nusikaltimo pasekmėms tai galėjo būti teismo priimama domėn skiriant bausmę (14 straipsnis). Buvo ir laisvanoriško atsisakymo įvykdyti nusikaltimą norma (14 straipsnis).
Taikymas Lietuvoje
RTFSR Baudžiamasis kodekso 1926 m. redakcija Lietuvoje pradėta taikyti 1940 m. gruodžio 1 d. pagal atitinkamą LTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką, kartu su kitais sovietiniais RTFSR kodeksais – Civiliniu, Civilinio proceso, Darbo įstatymų, Baudžiamojo proceso ir kt. Jo taikymas atnaujintas antrosios sovietų okupacijos metu ir RTFRS BK galiojo iki 1961 m., kai buvo priimtas Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos baudžiamasis kodeksas.
Šiaudinių apylinkė
Šiaudinių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vyžuonų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Utenos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kaliekių apylinkės ir Maželiškių apylinkės.
Juozapas Galeckas
Juozapas Galeckas (1871 m. kovo 2 d. Rūdos kaime, Gižų valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1922 m. birželio 10 d. Šlavantų kaime, Veisiejų valsčius, Lazdijų apskritis) – Romos katalikų kunigas, liaudies švietėjas, visuomenininkas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje ir Seinų kunigų seminarijoje. Kunigu įšventintas 1894 m. rugsėjo 10 d. Tais pačiais metais paskirtas vikaru į Aukštąją Panemunę, nuo 1896 m. vikaravo Lazdijuose, 1898 m. –Sniadave, 1899 m. – Raigarde, 1900 m. – Zambravėje, 1903 m. – Zavaduose, 1905 m. – Jeleniave, 1907 m. – Berznyke.
Po 1905 m. įvykusių muštynių tarp tikinčiųjų Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios šventoriuje Seinų vyskupija nusprendė steigti atskirą parapiją Kučiūnuose. Tam reikalui buvo paskirtas kun. Galeckas. Jau 1907 metais per kelis mėnesius jam pavyko įrengti ir pašventinti medinę Šv. Kazimiero bažnyčią. Naujasis klebonas tuo neapsiribojo ir ėmė aktyviai plėsti visuomeninę veiklą. 1910 metais įsteigė „Žiburio“ draugijos skyrių ir buvo jo pirmininku. Draugija įsteigė knygyną, platino laikraščius, rengė vakarėlius su vaidinimais. Kunigas apylinkėje įkūrė šešias mokyklas, kurias pats išlaikė. Apie bažnyčią ir kleboniją užveisė sodą, laikė bites, augino gėles, organizavo bitininkų bei sodininkų kursus. Ne visiems patiko tokia aktyvi klebono veikla, jis buvo užpultas. J. Galeckas nusprendė išsikelti ir įkurti naują parapiją. 1919 m. nupirko Šlavantų dvarą, kuriame įrengė kleboniją, o iš kluono 1921 m. pastatė medinę Šlavantų Viešpaties Apreiškimo Švenčiausiai Mergelei Marijai bažnyčią; netoli jos – mokyklą.
Trys sezonai
AB Trys sezonai – buvusi Lietuvos įmonė, siuvusi drabužius. 1997 m. įmonėje dirbo 1 200 darbuotojų.
Istorija
1935 m. įkurta įmonė Trikotažas, kuri 1975 m. įtraukta į Adelės Šiaučiūnaitės trikotažo gamybinį susivienijimą. Po nepriklausomybės atkurta įmonė pavadinimu Trikotažas, 2001 m. įmonės pavadinimas pakeistas į Trys sezonai. 2005 m. Latvijos verslininkai Igoris Rapoportas ir Aleksandras Vitolinis įsigijo 46,82 proc. Kauno tekstilės bendrovės „Trys sezonai“, akcijų. 2006 m. įmonės turtą įsigijo UAB „Kauno tekstilė“, priklausanti akcininkams iš Latvijos, valdžiusiems kontrolinį „Trijų sezonų“ akcijų paketą.
Antoninai (Ukraina)
Geografija
Gyvenvietė išsidėsčiusi prie Ikopotės upės, aštuoni kilometrai nuo Antoninų geležinkelio stoties (Pietvakarių geležinkelio linija). Antoninų teritorijoje esanti 567 ha ploto Ikopotės upės salpa 2002 m. paskelbta vietinės reikšmės hidrologiniu draustiniu. Toks pat statusas suteiktas ir gyvenvietės vakarinėje dalyje trykštančiam vandenilio sulfido šaltiniui. Veikia cukraus fabrikas ir plytų gamykla, vidurinė ir muzikos mokyklos, biblioteka, paštas ir vaistinė. 2019 m. gyveno 2230 žmonių.
Istorija
Pirmąkart kaimas paminėtas 1593 m. Golotkivcų vardu, vėliau pavadinimai įvairavo: Golodki, Cholodki ir pan. 1629 m. suskaičiuoti šeši kiemai. Valdė Volynės kunigaikštis Jurgis Ostrogiškis, 1620 m. mirus paskutiniam šios giminės atstovui bevaikiui Jonušui Ostrogiškiui, valdos perėjo jo sesers sūnui Dominykui Zaslavskui (1618–1656). Po to dvaras atiteko pastarojo žentui kunigaikščiui Juozapui Karoliui Liubomirskiui (m. 1702 m.), kurio sūnus Aleksandras Dominykas neturėjo palikuonių, tad visas turtas atiteko Lietuvos didžiajam maršalkai kunigaikščiui Povilui Karoliui Sanguškai (1682–1750) ir jo žmonai Barborai Sanguškai. 1760 m. našlė Barbora Sanguška pagal ilgalaikę sutartį leido dvaru naudotis karaliaus kanceliarijos regentui Ignotui Malčevskiui po vedybų su jos seserimi Antonina. Jaunavedžiai apsigyveno naujai pastatytuose neobarokiniuose rūmuose, dvaras įgavo žmonos vardą – Antoninai. Šalia rūmų pasodintas parkas.
Vėliau Antoninai perėjo į kunigaikščių Sanguškų palikuonio, paskutiniojo Voluinės vaivados Jeronimo Jonušo rankas, po to įėjo į jo sūnaus generolo Eustachijaus Erazmo valdas. Pastarasis parką išplėtė, jame pastatė oranžeriją, virš kurios įėjimo buvo statytojo inicialai ES. Pamažu parkas virto botanikos sodu, kuris, pasak jo sodininko Vincento Zienkovskio išspausdinto katalogo, talpino 3500 rūšių retų gėlių, krūmų ir medžių. 1822 m. Ignotas Slaveckis Sankt Peterburge išleido šešiolikos puslapių eiliuotą šio botanikos sodo aprašymą. 1897 m. ponų rūmai buvo perstatyti pagal prancūzų architekto Fransua Arvo projektą, 1906 m. juos rekonstravo austrų arch. Ferdinandas Felneris.
Eustachijui Sanguškai Antoninuose 1800 m. gimė sūnus Romanas Adomas Stanislovas, už dalyvavimą 1831 m. sukilime ilgai kalėjęs Sibire ir todėl pramintas „Sibiriečiu“. Po jo mirties 1881 m. Antoninų dvarą su 17 palivarkų ir 21 000 austriškų margų teritoriją perėmė vieninturtė duktė Marija (1830–1903), kuri 1851 m. ištekėjo už Austrijos–Vengrijos valstybės ir politinio veikėjo grafo Alfredo Juozapo Potockio (1817–1889). Jų jauniausias sūnus Juozapas (1862–1922) buvo paskutinis šio dvaro valdytojas.
thumb|left|160px|Sanguškų giminės herbas [[Vytis ant išlikusių įvažiavimo vartų]] Antoninai ilgą laiką priklausė Lenkijos karalystės Voluinės vaivadijai, po Antrojo ATR padalijimo 1793 m. įėjo į Rusijos imperijos sudėtį (Voluinės gubernijos Iziaslavo apskritį), tapo valsčiaus centru. Po Pirmojo pasaulinio karo apylinkėse vyko ginkluoti susidurimai tarp bolševikų ir lenkų partizanų, jų metu ponų rūmai su turtinga biblioteka sudegė ir po to buvo nugriauti. Šiuos įvykius savo romane „Gaisras“ aprašė žinoma lenkų rašytoja Zofija Kossak-Ščucka. Vėliau buvęs dvaras su aplinkiniu kaimu įėjo į Ukrainos TSR sudėtį, iki 1962 m. buvo Antoninų rajono (1941–1944 m. Antoninų apskrities) centru. 1956 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
1947–1948 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Oksidentalizmas
Oksidentalizmas  – kultūrinis nesusikalbėjimas, sekuliarizmas, skirtingos vaizdo kultūros. Šis terminas apibūdina Rytuose kuriamus Vakarų pasaulio įvaizdžius dviem pagrindiniais būdais: 1) Stereotipizuojant ir dehumanizuojant Vakarų pasaulį, įskaitant Europą ir visas anglakalbes valstybes. 2) Pristatant Vakarų kultūrą, ideologijas ir vizijas, kurios vystėsi pačiuose Vakaruose arba kituose regionuose.
Oksidentalizmas yra priešingas terminas orientalizmui – Vakarų stereotipiškui požiūriui į Rytus. Galima teigti, kad dėl skirtingo kultūrų suvokimo ir jų priėmimo kyla galimybė konfliktinei tarpkultūrinei situacijai susikurti ir plėtotis. Todėl suprasti kaip kiti suvokia svetimus yra svarbus taikos palaikymo aspektas.
Oksidentalizmo atsiradimas ir raida
„Kito“ ar „kitų“ idėja yra labai svarbi dalis nustatant ir nurodant savo paties tapatybę. Žmonės įsivaizduoja „kitus“ skirtingais būdais, dažnai juos pristatydami pavojingais priešais. Mitinis mastymas yra gyvybingas šių dienų pasaulyje lygiai taip pat, kaip ir buvo anksčiau. Tokio mąstymo kūrėjai ar turėtojai naudoja skirtingus įrankius įvardinti ir parodyti „kitų“ atskirtį ir blogybes. XVIII–XIX a. plintant imperializmui ir prekybiniams ryšiams tarp Vakarų ir Rytų, atsirado aiškiau suformuluotas modernus Vakarų-Rytų koncepto skirtingumo, savitumo, atskyrimo suvokimas. Šiuo laikotarpiu indų, kinų ir japonų rašytojų bei mokslininkų daug buvo parašyta stereotipizuotais vaizdiniais paremtų įvairių knygų, analizių ir straipsnių. Tuo pačiu metu, Vakarų įtaka politiniams procesams, kultūrai, ekonomikai ir mokslui imta konstruoti pasitelkiant ne tik egzistuojančius bet ir kuriamus geografinius barjerus tarp Vakarų ir Rytų, taip norint dar labiau pabrėžti savo ir svetimo idėjas. XIX amžiaus pabaigoje nemažai Vakarų kultūros tematikų ir meninio vaizdavimo paralelių atsirado Azijos žemyne kuriamo meno ir kultūros spektre, ypatingai daug tokių apraiškų galima matyti Japonijoje. Anglų kalbos žodžiai ir frazeologizmai yra pastebimi japoniškose reklamose ir populiariosios kultūros sklaidoje. Tokių Vakarietiškų kultūros bruožų plitimo ir pritapimo tendencijų Azijos regione procesą galima sieti su to meto Tarptautine sistema ir politika.
Oksidentalizmo apraiškų galima rasti kituose judėjimuose. Pavyzdžiui Izraelio mokslininkas S. Ilan Troenar teigia, kad sionistinis judėjimas gimė kaip sąmoningas Europos ir bendrai Vakarų kultūros atmetimas, modernizuotos hebrajų kultūros kūrimo vardan. Savo knygoje jis rašė, kad sionistai aiškiai save atskyrė nuo gyvenimo tremtyje Europoje, kurį jie paliko praeityje. Savo teiginius jis grindė tuo, kad sionistai iš mirusiųjų atgaivino hebrajų kalbą, iš naujo pajuto savitą identitetą bei sugebėjo atkurti senąją žydų kultūrą. Todėl galima teigti, kad oksidentalizmas reiškiasi per bandymus kurti identitetus ir kultūras atsiribojančias nuo vakarietiškos įtakos. Šio proceso pavyzdžiu taip pat laikytinos „Dvasingosios Azijos“ tautos. Joms vakarų pasaulis yra materialistinis ir nepriimtinas. Tai blogio šaltinis.
Visi šie kuriami įvaizdžiai gali būti suprantami dvejopai. Viena vertus tai tam tikras pasipriešinimas Vakarų kultūros sklaidai. Kita vertus tai parodo galią vakarietiškų modelių ir jų gyvybingumą bei įtakingumą.
Polemika dėl oksidentalizmo
Prieš daugiau nei dešimtmetį palestinietis Edwardas Saidas savo knygoje „Orientalizmas“ sakė, kad neapykanta – tai reakcija į vakarietišką Rytų pasaulio įsivaizdavimą. Jis esąs kerintis, bet neabejotinai atsilikęs nuo Vakarų. 2004 metais profesoriai Ianas Buruma ir Avishai Margalit išleido knygą, kurioje vėl grįžtama prie neapykantos temos. Jie aprašo Artimųjų ir Tolimųjų Rytų maištą prieš kolonijines Europos valstybes. To maišto idėjos ir metodai pasiskolinti iš Vakarų.