cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klaipėdos miesto savivaldybės taryba
miniatiūra|Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos frakcijos 2019-2023 m. kadencijoje: {{legend|#0058DC|„Vytauto Grubliausko ir komandos“ frakcija: 9 }} {{legend|#3C8A7E|Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų frakcija: 6 }} {{legend|#FF8000|Liberalų sąjudžio frakcija: 4 }} {{legend|#F8F10E|Centro partijos frakcija: 3 }} {{legend|#AD8500|"Titov ir Teisingumas" frakcija: 2 }} {{legend|#30B61E|Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos frakcija: 7 }} Klaipėdos miesto savivaldybės taryba – Klaipėdos miesto savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 31 tarybos narys. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldos istorija
Klaipėdos miestą buvo numatyta plėtoti prie 1252 m. pastatytos pirmosios Memelburgo pilies. 1258 m. miestui buvo suteikta savivalda pagal Liubeko miesto teisyną (1475 m. pakeista savivalda pagal Kulmo teisyną). Miestą administravo renkama taryba su burmistru priešakyje. Savivaldos apimtį sudarė tos teisės ir prievolės, kurias suteikė miestui jo steigėjai – Livonijos Ordinas ir Kuršo vyskupas. 1328 m. pagal Vokiečių ordino Prūsijoje ir Livonijos ordino susitarimą miestas buvo perduotas Vokiečių ordinui Prūsijoje. 1392 m. Kuršo vyskupas taip pat atsisakė savo jurisdikcijos Vokiečių ordino naudai.
1525 m. Vokiečių ordino valstybė buvo transformuota į Prūsijos hercogystę, leno teise susaistyta su Lenkijos karalyste. 1660 m. Abiejų Tautų Respublikos valdovas atsisakė suvereno teisių į Prūsiją Brandenburgo markgrafo, jau nuo 1618 m. paveldimai valdžiusio hercogystę, naudai. 1701 m. Brandenburgo markgrafas ir hercogas Prūsijoje buvo tituluotas Prūsijos karaliumi; pastarasis 1871 m. – Vokiečių imperatoriškojo reicho kaizeriu.
Klaipėdos miesto savivalda nuo 1475 m. funkcionavo pagal Kulmo teisę. Savivaldos apimtį XVII a. gerokai apribojo tvirtovės statuso suteikimas Klaipėdai. Miestas prarado šį statusą tik XVIII a. pab. Po karų su Napoleonu Prūsijos karalystėje 1808 m. buvo priimti modernūs Miestų įstatymai, žymiai padidinę miestų savivaldos teises ir miestiečių dalyvavimą savivaldoje. XIX a. rinkimų teisę turėję miestiečiai periodiškai rinkdavo miesto tarybą (Stadtrat), iš kurios narių buvo formuojama miesto valdyba – magistratas (Magistrat). Magistratą sudarė kas treji metai perrenkami patarėjai ir burmistras, o miestui vadovavo kas 12 metų perrenkamas vyriausiasis burmistras. Tokia savivaldos administravimo schema su menkais pakeitimais Klaipėdoje išliko iki pat 1939 m. 1918 m. buvo sudaryta atskira Klaipėdos miesto apskritis, ir miestas nebepriklausė nuo Klaipėdos apskrities jurisdikcijos.
1919 m. Versalio sutartimi Klaipėdos kraštas buvo atskirtas nuo Vokietijos ir perduodas valdyti Antantei. 1923 m. Lietuvos respublika prisijungė Klaipėdos kraštą, kurį valdė iki 1939 m., kuomet kraštas po ultimatumo buvo perduotas nacistinei Vokietijai. Klaipėdos kraštas tarpukariu sudarė autonominį Lietuvos Respublikos vienetą, todėl Lietuva negalėjo kištis į miesto teisę. Vienintelis bandymas tai padaryti buvo 1934 m., kai Lietuvos atstovas krašte – gubernatorius – paskyrė vyriausiuoju burmistru Lietuvai lojalų Erdmoną Simonaitį. Magistatas tokiu būdu paskirtam miesto vadovui nemokėjo algos, galiausiai 1936 m. Lietuva turėjo nusileisti.
1939 m. Vokietijos Reichui aneksavus Klaipėdos kraštą, miesto savivalda buvo apribota ir pajungta Nacių partijos priežiūrai. Panašiai nuo 1945 m., kai Klaipėdą užėmė TSRS kariuomenė, mieste suformuotos tarybos bei jos Vykdomojo komiteto veiklą prižiūrėjo Komunistų partijos miesto komitetas. Svarbiausias miesto valdymo organas sovietmečiu buvo partijos miesto komiteto biuras.
1989–1990 m. Lietuvos SSR buvo panaikinta vienpartinė sistema ir įvyko pirmieji demokratiniai rinkimai į Klaipėdos miesto tarybą. Dabartinę vietos savivaldą ir valdymą Lietuvoje reglamentuoja 1992 m. spalio 25 d. referendume patvirtinta Lietuvos Respublikos Konstitucija, 1994 m. liepos 7 d. priimtas Vietos savivaldos įstatymas bei 1994 m. gruodžio 15 d. priimtas Savivaldybių tarybų rinkimų įstatymas.
Merai
1990–1995 m. tarybos pirmininku buvo Vytautas Čepas.
Merai:
Nuorodos
Oficiali svetainė
Marijampolio piliakalnis
Marijampolio piliakalnis su gyvenviete (arba Piktagalio piliakalnis) – piliakalnis Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, į pietryčius nuo Marijampolio, Kavarsko seniūnijoje. Pasiekiamas žvyrkeliu Janušava–Traupis iškart už Penionių pasukus į kairę vakarų kryptimi, pavažiavus lauko keliuku į vakarus, po to į pietus, pro apleistą sodybą, nuo jos vėl į vakarus iki sodybos prie Pienios tvenkinio – iš viso 1,5 km, nuo jos paėjus 250 m į vakarus, palei Pienios tvenkinio krantą, yra dešinėje, perėjus upeliuką.
Piliakalnis
Piliakalnis yra Pienios kairiojo kranto (dabar čia tvenkinys) aukštumos kyšulyje, jos santakoje su bevardžiu upeliuku. Aikštelė ovali, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 37x28 m dydžio, 3 m žemiau aikštelės šlaite apjuosta pylimu, kuris geriausiai išliko rytų ir vakarų dalyse, o šiauriniame šlaite tėra 2 m pločio terasa. Šiaurės vakarų šlaite prieš pylimą dar yra iškastas 9 m pločio, 4 m gylio, 5 m pločio dugne griovys, už kurio supiltas 4 m aukščio, 14 m pločio pylimas. Pietrytinėje pusėje yra 3 m pločio griovys, už kurio supiltas 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas. Pietiniame šlaite, 1 m žemiau aikštelės yra 8 m pločio terasa, kita – esanti šiauriniame šlaite yra 2 m pločio ir maždaug 65 m ilgio. Aikštelėje yra kultūrinis sluoksnis. Šlaitai statūs, 10–16 m aukščio, šiaurinis šlaitas viršutinėje 2 m dalyje tarp terasos ir aikštelės pastatintas. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais.
Tyrimai
Į šiaurę nuo piliakalnio, kitapus daubos, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė. 250 m į rytus nuo piliakalnio yra XIII a. – XVII a. senkapis, tyrinėtas 1971 m.
center|800px|Marijampolio piliakalnis iš šiaurės pusės
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Gineikiai (Pasvalys)
Gineikiai – kaimas šiaurinėje Pasvalio rajono savivaldybės dalyje, 5 km į šiaurę nuo Vaškų.
Naujieji Bajorai
Naujieji Bajorai (arba Palkiai) – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietvakariuose, 1 km į pietvakarius nuo Šakarvos. Įeina į Aukštaitijos nacionalinio parko teritoriją.
Gineikiai (Pasvalys)
Istorija
Vaškų bažnyčios XVIII a. krikštų, santuokų ir mirusiųjų įrašų knygose minimi ir Gineikių kaimo gyventojai: Motiejus ir Barbora Šilkūnaitė Juozapavičiai, Petras ir Kotryna Gineikiai ir kt. Gineikiai iki 1793 m. priklausė Saločių parapijai. 1766 m. spalio 20 d. buvusiai Saločių filijai (Vaškų bažnyčiai) suteiktos parapijos bažnyčios teisės. Po Žemaičių vyskupo pagalbininko Juozapo Arnulfo Giedraičio vizito Vaškuose 1793 m. rugsėjo 2 d. Gineikių kaimas priskirtas Vaškų parapijai. XVIII a. pabaigoje minimi: Jonas ir Magdalena Baltaragytė Juozapavičiai, Antanas ir Ona Gineikiai, Antanas ir Ona Mikalajūnaitė Andrašiūnai, Baltramiejus ir Ona Vaškevičiai ir kt.
Naujieji Bajorai
Istorija
Sovietmečiu priklausė Linkmenų apylinkei.
Gineikiai (Pasvalys)
Istorija
XIX a. pradžioje Gineikiai buvo Joniškėlio didikų Karpių Nairių palivarko kaimas. Gineikiuose gyveno Gineikių, Grigų, Endrešiūnų, Juozapavičių šeimos. XIX a. 3 dešimtmetyje į Gineikius atsikėlė Jono ir Monikos Velykytės Liumų šeima. Po vyro mirties Monika Liumienė 1829 m. sausio 16 d. Vaškuose susituokė su Jonu Baltaragiu. 1832 m. Gineikiuose buvo Kazimiero Šimeliūno (Motiejaus sūnaus), Juozapo Gineikio, Jono Baltaragio (Ragelevičiaus) (Juozapo sūnaus), Juozapo Juozapavičiaus kiemai. 1866 m. Gineikiuose buvo Ignaco Juozapavičiaus, Kazimiero Pladžio, Prano Noreikos, Motiejaus Liumo kiemai.
Apulijos Gravina
Apulijos Gravina  – Pietų Italijos miestas Bario provincijoje. Ji yra šalia Gravinos upės, Vakarų Murgijoje. Čia įsikūrusi Alta Murgia nacionalinis parkas. Miesto pavadinimas atsirado iš šūkio, kurį Gravinai suteikė Šventosios Romos imperijos imperatorius Frydrichas II: Grana dat et vina (lot. „ji duoda javus ir vyną“).
Istorija
Miestą įkūrė senovės graikai, kai kolonizavo Didžiąją Graikiją. Polis turėjo teisę kalti savo monetas. Diodoro teigimu, kad tai buvo Apulijos miestas, kurį romėnai atėmė iš samnitų per Trečiąjį samnitų karą (306 ar 305 m. pr. m. e.). Strabonas nurodė, kad tai buvo peucetijų pasienio miestas, o Plinijus Vyresnysis jį paminėjo tarp kitų Apulijos miestų. Apijaus kelias, jungęs Romą su Brindiziu, ėjo per Graviną. Itinerarijas teigia, kad Gravina buvo 20 mylių nuo Venosos, Apijaus kelio atšakoje, kuri vedė į Tarantą. thumb|200px|left|Frydricho II pilies griuvėsiai Gravinoje. Vėliau miestą valdė Bizantija, lombardai ir Šiaurės Afrikos musulmonai.
1386–1816 m. Gravina priklausė Orsiniams: čia gimė popiežius Benediktas XIII (tikrasis vardas – Pietro Francesco Orsini) 1649 m. Feodalinė priespauda sukėlė daugybę riaušių, ypač tarp 1789 m. ir 1861 m.
Graviną apgriovė sąjungininkų bombardavimai per Antrąjį pasaulinį karą.
Kultūra
Gravinoje vyksta viena seniausių mugių Europoje: Šv. Jurgio mugė vykstanti kiekvieną balandį nuo 1294 m.
Šiaulių vaikų ir jaunimo teatras Bildukas
thumb|300px|Akimirkos iš teatro šventės Bildukas - Šiaulių moksleivių namų vaikų ir jaunimo teatras. Vadovai - Danguolė ir Feliksas Galiniai. Įkurtas 1988 m.
Struktūra
Teatrą sudaro 3 amžiaus grupės mokinių: jaunių grupė „Linksmuoliai“, „Retro“ grupė ir humoro grupė „Dzin“. Jauniausiems aktoriukams – 7 metukai, o vyriausieji – III kurso studentai. Su jauniausiųjų grupe vadovai „žaidžia teatrą“ - pavirsta paukščiais, kepa smėlio bandeles, skrenda, plaukia į pasakų šalį. Meninėmis išraiškos priemonėmis lavinama mokinių judesio ir kalbos raiška, puoselėjamas vaiko laisvumas, ugdoma elgesio kultūrą scenoje ir gyvenime. Šį teatra lanko: Kristina Jokšaitė, Ugnė Burkauskaitė, Mantas Jokšas, Egidijus Rimkevičius, Orinta Noraitė, Rasa Dzerklytė, Dovilė Vaičiulytė, Brigita Škultinaitė, Gabrielė Norvaišaitė, Lukas Adomaitis, Justina Seselskaitė, Agnė Žainytė, Evelina Baltramaitytė, Edvinas Braziulis, Greta Jočytė, Kamilė Kvietkutė, Mantas Vaičiulis, Orinta Grabinskytė, Deimilė Valiuškaitė, Devidas Ramonas ir t. t.
Vadovai
Teatrui vadovauja Danguolė ir Feliksas Galiniai. Mokytoja Danguolė dirba nuo pat teatro įkūrimo. Ji daugelio miesto ir respublikinių renginių sumanytoja, per dvidešimties spektaklių autorė ir režisierė. Spektakliams muziką, daineles, „Bilduko“ ir Moksleivių namų dainas sukūrė Violeta Galinytė ir Feliksas Galinis (dainų žodžiai - Danguolės Galinienės).
Sukurti spektakliai
"Neklaužada katinėlis", "Trolio Mumio namelis", „Vaikystė - baltas pienės pūkas“, „Skrendam į pasakų šalį“, „Ar verkia žaisliukai?“, “Kur iškeliavo milžinai?“, „Vaikystės išdaigos“, „Žaidžiame teatrą“, „Linksmieji viščiukai“, „Zuikių mokykla“, „Kelionė į sapną“, „Pirmasis pasimatymas“, „Sumaišytos pasakėlės“, „Vilkas ir ožiukai“, „Pelenė – naujai“, Žemaitės "Mūsų gerasis" ir kt.
Filmuotasi klipuose
„Daina tėvui“ (2004) ir „Gegužinė“ (2008).
Respublikiniai ir tarptautiniai renginiai
„Vilnius-91“, „Vaikystės rampa“ (1992,1993,1994) Šiauliuose ir Šalčininkuose, „Juodasis katinas“ - Rokiškyje“, Žeimelis - 1994, 1996, „Šimtakojis“ (2001), „Rudens mozaika“, „Saulės vaikai“, „Lauciada“ ir „Svajukas“(2005), „Muzikos garsai“ (2007) - Plungėje, projekte „Erdvės kūrybai“ (2007) Vilniuje, „Svajų bures išskleidus“(2006) - Mažeikiuose, penkiuose „Baltoji varnelė“ festivaliuose bei Pasaulio lietuvių dainų šventėje „Mes“ (2003) ir Moksleivių dainų šventėje „Mes – laisvės vaikai“ (2005), „Baltoji varnelė" kas 4 metus rengiamas tarptautinis festivalis (2008 m.). Lietuvos tūkstantmečiui skirtas renginys „Geležinės princesės diena" (režis. Inga Norkutė), 2009 m.
Teatro programoje
Humoreskos, teatriniai klipai, parodijos, pantomima, miniatiūros, klaunada, humoristiniai šokiai, improvizacijos.
Pink Floyd
Keito „Sido“ Bereto era (1964–1968)
Pink Floyd šaknys siekia 1963 metus. Grupė, suburta R. Voterso, kuris tuo metu įstojo į Regent Street Polytechnic studijuoti architektūrą, iniciatyva. Pink Floyd branduoliu tapo Sigma 6, kur be R. Voterso (gitara) grojo dar du architektūros studentai – R. Raitas (klavišiniai) ir N. Meisonas (mušamieji) bei Klaivas Metkalfas (Clive Metcalfe) (bosinė gitara), Bobas Klose’as (Bob Klose) (gitara), Džiuljeta Geil (Juliette Gale) (vokalas) ir Keitas Noblas (Keith Noble) (vokalas). Grupė dažnai keitė pavadinimus („The Tea Set“, „T Set“, „The Architectural Abdabs“, „The Screaming Abdabs“, „The Abdabs“ ir t. t.) bei muzikantus, koncertavo kavinėse ir klubuose grodami britiškąjį ritmenbliuzą. Išėjus iš grupės Klaivui ir Keit, R. Votersas nusprendė į grupę pakviesti seną pažįstamą iš Kembridžo laikų Keitą Beretą. Keitas rašė siurrealistines eiles ir buvo neįprasta asmenybė. Gana greitai K. Beretas tapo ketverto varomąja jėga. 1964 metais nusistovėjo K. Bereto, R. Voterso, R. Raito ir N. Meisono ketveriukė, kuri ir tapo pirmąja „The Pink Floyd Sound“ sudėtimi. Pavadinimas Pink Floyd – tai dviejų K. Bereto mėgstamų bliuzmenų, P. Andersono (Pink Anderson ) ir F. Kaunsilo (Floyd Council ), vardai.
Sceninis grupės debiutas įvyko 1964 m. pabaigoje Londono klube „Countdown“. Nuo 1966 m. kovo mėn. „The Pink Floyd Sound“ pastoviai grojo Londono klube „Marquee“, kiekvieną sekmadienį dalyvavo psichodeliniame šou „Spontaneous Underground“. Tuo metu grupė daugiausiai grojo bliuzo stiliaus muziką, tačiau garsėjo savo ilgomis improvizacijomis, staigiais perėjimais nuo gražios melodijos į disonansą, įvairiais gitaros ir teksto eksperimentais. Scenoje grupė viena iš pirmųjų pradėjo aktyviai naudoti šviesos (skaidrių projektorių) ir pirotechnikos efektus. Dar 1966 m. grupė pakeitė stilių į psichodelinį roką, kurį papildė siurrealistiniai, dažnai vaikiški K. Bereto tekstai. 1966 m. spalio 31 d. muzikantai pasirašė oficialią bendradarbiavimo sutartį su vadybininkais E. Kingu (Andrew King) ir P. Dženeru (Peter Jenner), kurie išsireikalavo sutrumpinti grupės pavadinimą iki „The Pink Floyd“. Naujuoju grupės pavadinimu muzikantai debiutavo gruodžio 23 d. „UFO“ klube. Po kurio laiko buvo atsisakyta artikelio ir grupės pavadinimas įgavo dabartinį vaizdą.
1966 m. pabaigoje grupė kviečiama parašyti muziką P. Vaithedo (Peter Whitehead) filme „Tonite Let’s All Make Love In London“. Panaudotos tik dvi trumpos „Interstellar Overdrive“ (15px) ir „Nick’s Boogie“ kompozicijų dalys, bet filmo dėka pavyko įrašyti keturių grupės dainų studijinius įrašus („Arnold Layne“, „Let’s Roll Another One“, „Interstellar Overdrive“ ir „Nick’s Boogie“). Įrašymas vyko 1967 m. sausio 11, 12 d. thumb|left|300px|Pink Floyd albumo „The Piper At The Gates Of Dawn“ viršelis
1967 m. kovo 11 d. išleistas pirmas oficialus grupės singlas „Arnold Layne“ užėmė Jungtinėje Karalystėje 20 vietą, o birželio mėn. antras singlas „See Emily Play“ pasiekė net 6 vietą. Nenuostabu, kad 1967 m. rugpjūčio 5 d. pasirodžius pirmajam Pink Floyd albumui „The Piper At The Gates Of Dawn“, sulaukė daugiau klausytojų dėmesio. Albumas iš karto pakliuvo į J. Karalystės Top 10. 1967 m. rugsėjį Pink Floyd išvyksta trumpų gastrolių į Airiją, o spalį pirmą kartą išvyksta gastrolių į JAV (albumas „The Piper At The Gates Of Dawn“ pagal perkamumą čia teužėmė 131 vietą). Lapkričio 2 d. Pink Floyd koncertuoja San Francisko klube „Winterland“ kartu su žymiausia roko muzikos vokaliste Dž. Džoplin (Janis Joplin ). Koncertai JAV atskleidė kai kurias K. Bereto problemas, – polinkį į narkotikus, tarp jų ir į LSD. Jis tapo nenuspėjamas, dažnai staiga nustodavo groti koncerto metu, o laidoje „American Bandstand“ atliekant „Arnold Layne“, negalėjo pataikyti į fonogramą. 1967 m. lapkričio 18 d. išėjęs singlas „Apples and Oranges“ visų nuostabai nepakliuvo į geriausių dainų sąrašus ir nenuostabu, nes K. Beretas veikiamas stiprių narkotikų buvo atitolęs nuo tikrovės ir tai pastebėjo roko muzikos gerbėjai. Padėtį bandyta spręsti priimant naują gitaristą Davidą Gilmorą (David Gilmour), kuris turėjo užpildyti K. Bereto „išsidirbinėjimus“ pasirodymuose, tuo tarpu K. Beretas galėjo toliau užsiimti kūryba. Kažkada būtent D. Gilmoras išmokė K. Beretą profesionaliai groti gitara. Tačiau dėl ypač didėjančio K. Bereto kompozicijų sudėtingumo, grupė atsisakė K. Bereto paslaugų. Paskutinis koncertas su K. Beretu įvyko 1968 m. sausio 20 d., o sausio 26 d. Pink Floyd vėl pasirodė kaip ketveriukė – šįkart tai buvo R. Votersas, D. Gilmoras, R. Raitas ir N. Meisonas.
Po gana sėkmingų dviejų solo albumų („The Madcap Laughs“ ir „Barrett“) įrašytų su D. Gilmoro, R. Voterso ir R. Raito pagalba, 1971 m. K. Beretas užsisklendė savyje, tyliai gyveno gimtajame Kembridže daugiau nei 35 metus. 2006 m. liepos 7 d. Keitas Beretas mirė nuo diabeto komplikacijų.
Po Keito Bereto (1968–1973)
Naujasis grupės narys tapo ne tik gitaristu, vokalistu, bet ir kompozitoriumi. Dar kurį laiką Pink Floyd koncertavo penkiese, kol 1968 m. balandžio 6 d. K. Beretas oficialiai paskelbė apie savo pasitraukimą iš grupės. Kartu grupę paliko vadybininkai E. Kingas ir P. Dženeras, galvoję apie greitą grupės veiklos saulėlydį. Bet 1968 m. birželio 29 d. pasaulį išvydo antras Pink Floyd albumas „A Saucerful of Secrets“ (J. Karalystė – 9 vieta). Į albumą pateko tik viena K. Bereto parašyta daina „Jugband Blues“. Nuo 1968 m. birželio iki spalio Pink Floyd gastroliuoja po JAV. Spalį Jungtinėje Karalystėje įvyksta dokumentinio filmo premjera „Tonite Let’s All Make Love in London“ apie Swinging Londoną, kuriame atliekamos trys Pink Floyd dainos. Bendradarbiavimas su kinematografija tęsiasi ir 1969 m. liepą Pink Floyd parašo muziką B. Šrioderio (Barbet Schroeder) filmui „More“, o albumas „Music from the Film More“ išleidžiamas liepos 27 d. Pink Floyd koncertinis šou plečiasi, tuo pačiu tęsiasi ir eksperimentai su garsu. Koncertų salėse pastatomos dvi papildomos garso kolonėlės už klausytojų nugaros, kad atsirastų dvigubas stereo efektas – primityvi kvadro garso sistema. Šie metai paženklinti ir kitu Pink Floyd kūriniu – dvigubu „Ummagumma“ albumu. Pirmoji plokštelė – gyvai įrašytos dainos, tuo tarpu antrajai pusei kiekvienas narys sukūrė po maždaug 10 min. ilgio kompoziciją. „Ummagumma“ buvo sklidina psichodelinių eksperimentų su garsais, triukš­mais ir žodžiais, elektroninės mistikos ir meditacijų, tačiau tuometinės avangardistinės muzikos kontekste atrodė kiek naivokai. Albumas, kurį kritikai pripažino nevykusiu, publikai patiko. Jungtinėje Karalystėje „Ummagumma“ užėmė net 5 vietą, o JAV pateko į Top 100 ir pakilo iki 74 vietos. Tuo metu buvo pats hipių eros aukso amžius ir ši maištinga, desperatiška, paslaptinga muzika atitiko tuometinio jaunimo nuotaikas.
thumb|rigth|250px|Pink Floyd albumo „Atom Heart Mother“ viršelis 1970 m. kovo mėn. Pink Floyd parašė muziką M. Antonioni (Michelangelo Antonioni) filmui „Zabriskie Point“. Didžioji dalis medžiagos buvo kūrėjų atmesta, bet filme panaudotos įžymios koncertinės kompozicijos „Careful With That Axe Eugene“, „Come in Number 51“ ir „Your Time is Up“. Į filmą nepatekusi 17 minučių „The Violent Sequence“ ištrauka, kurios pagrindinę kurinio dalį parašė R. Raitas, paskui tapo dainos „Us and Them“ iš albumo „The Dark Side of the Moon“ pagrindu. 1970 m. spalio 10 d. prekyboje pasirodė nauja grupės plokštelė „Atom Heart Mother“ (J. Karalystė – 1 vieta, JAV – 55 vieta). Pirmoje plokštelės pusėje buvo sudėtinga choro ir pučiamųjų orkestro aranžuotė, kitoje plokštelės pusėje girdime pastoralines balades ir elektroninių garsų kaskadomis pratrūkstančius, natūralistiniais efektais kunkuliuojančius kūrinius, kaip „Alan’s Psychedelic Breakfast“.
1971 m. spalio 30 d. pasirodo albumas „Meddle“ (J. Karalystė – 3 vieta, JAV – 70 vieta). Muzika jame mažiau psichodelinė, bet būtent jame muzikantai atrado aukso vidurį tarp elektroninio eksperimentavimo mokslinės fantastikos dvasia ir nuoširdžių baladžių. „Meddle“ įnešė ryškius Pink Floyd kūrybos bruožus 1973–1979 metų periodui: R. Voterso pulsuojantis bosas, smūginė ir tuo pačiu prasiskverbianti D. Gilmoro gitara, fantastiškai žaismingi R. Raito sintezatoriaus garsai ir galingas N. Meisono grojimas mušamaisiais. Pačios ryškiausios albumo vietos – instrumentinė pjesė „One of These Days“ su nedideliu teksto fragmentu viduryje ir grandiozinė pjesė „Echoes“, sudėliota iš keistų garsų, paukščių klyksmų ir sunkių roko fragmentų. Jai skirta visa plokštelės antra pusė.
1971 m. taip pat vyko pirmojo grupės filmo „Live At Pompeii“  filmavimas (režisierius A. Mabenas (Adrian Maben)). Filmas tarsi koncertas vyko apgriuvusiame Pompėjos didžiajame amfiteatre be žiūrovų. Kritikai jį pavadino kaip vizualinį eksperimentą su nepakartojamais Pompėjos ir Vezuvijaus vaizdais, kuriuose jaudinanti Pink Floyd muzika atsidūrė antrame plane. Pink Floyd nariai niekada nebuvo abejingi vizualiniam savo kūrybos apipavidalinimui. Apie koncertų scenografiją ir šviesos efektus tiesiog sklido legendos. Verta prisiminti Londone 1971 m. gegužės 15 d. „Crystal Palace Bowl “ vykusį koncertą, kuris žaižaravo fantastiškais fejerverkais. 1972 m. vasarį Pink Floyd rašo muziką B. Šrioderio filmui „La Vallée“, o albumas su filmo muzika „Obscured by Clouds“ prekyboje pasirodo birželio 3 d. (J. Karalystė – 6 vieta, JAV – 46 vieta). Tai buvo pirmas Pink Floyd albumas pasiekęs JAV Top 50.
„The Dark Side of the Moon“
thumb|left|250px|Pink Floyd albumo „The Dark Side of the Moon“ viršelisAlbumas „Meddle“ atvėrė kelią naujam Pink Floyd laikotarpiui. Būtent tuo metu brendo mintys vienam populiariausių albumų istorijoje – „The Dark Side of the Moon“ (Tamsioji mėnulio pusė), išleistam 1973 m. kovo 24 d. (J. Karalystė – 2 vieta (sąrašuose 310 savaičių), JAV – 1 vieta (sąrašuose 741 savaitę – t. y. beveik 15 metų, neturintis analogo pasaulyje)). Tai pirmasis koncepcinis Pink Floyd darbas, apimantis temas, kurioms neįmanoma pasipriešinti – senatvė, mirtis, pinigų įtaka žmonijai, smurtas, karas ir galiausiai beprotystė. Šio albumo dėka grupėje išryškėjo Rodžerio Voterso, sukūrusio beveik visus tekstus, figūra. Albumas „The Dark Side of the Moon“ turi kelias savo triumfo dedamąsias: thumb|rigth|300px|Saksofonininkas D. Peris, [[2005 m. Londonas, Pink Floyd Live8 renginys]]
„The Dark Side of the Moon“ buvo tikra sensacija, o „The Rolling Stone Record Guide“ naująjį Pink Floyd albumą pavadino tiesiog šedevru! Neapšviestosios Mėnulio pusės metafora bene taikliausiai nusako apskritai visos Pink Floyd kūrybos temą. Pink Floyd galingu muzikos prožektoriumi apšviečia tai, kas užtemdyta, pas­lėpta, užslopinta mumyse ir aplink mus. Vienišių ir nusivylusių­jų, savižudžių ir lunatikų, pamišėlių ir mirtininkų, narkomanų ir valkatų neaprėpiami sielų peizažai sušvyti aklinoje tamsoje. Ekshibicionistinis apnuogintos dvasios demonstravimas, mazochistiniai mėgavimosi kančia ritualai, anarchistinis gėrėjimasis pakrikusia psichika – tai būdingiausi pastarųjų dešimtmečių kontrkultūros atributai. Albume „The Dark Side of the Moon“ visa tai dar susipina su klampia siaubo filmų stilistika, sapnų metafizika, racionaliomis mokslinės fantastikos erdvėmis ir populiariąja psichoanalize.
„Wish You Were Here“
thumb|left|250px|Pink Floyd albumo „Wish You Were Here“ viršelis 1974 m. Pink Floyd nesiryžo išleisti naujo albumo, per daug aukštai buvo iškelta kartelė po „The Dark Side of the Moon“. Muzikantai išvyko gastroliuoti ir prie naujojo albumo pradėjo dirbti tik 1975 m. pradžioje. Septintas grupės albumas „Wish You Were Here“ (Norėčiau, kad būtum čia) išleistas 1975 m. sausio 15 d. (J. Karalystė – 1 vieta JAV – 1 vieta). Jame parodoma tamsioji muzikos pasaulio pusė, jos poveikis atlikėjams. Albumą galima pavadinti konceptualiu, dainų tekstuose kalbama apie jauną gitaristą, svajojusį tapti roko žvaigžde. Galų gale jis tampa įžymybe, bet už tai sumoka proto aptemimu. Iš teksto aišku, kad tas muzikantas – S. Beretas, nors patys Pink Floyd tvirtina, kad S. Beretui skirta tik daina „Shine On You Crazy Diamond“.
„Animals“
1976 m. balandį grupė pradeda ruošti naują albumą „Animals“ (Gyvuliai). Visada kritiškai nusistatęs R. Votersas ėmėsi išjuokti šiuolaikinę visuomenę. Supantį pasaulį jis pateikė kaip socialinius protus, kur skirtingi žmonių tipai, metaforomis išreiškiami per gyvūnus – kiaules (politikai, valdininkai ir diktatoriai), šunis (armija ir policija) ir avis (likusi visuomenė). Tokios metaforos buvo pasirinktos neatsitiktinai – R. Votersą iš dalies įkvėpė G.Orvelo kūryba, o tiksliau vienas iš žymiausių jo kūrinių – „Gyvulių ūkis“. Vienintelis skirtumas yra tas, jog G. Orvelo kritikos ir pašiepimo taikiklyje buvo komunizmas, tuo tarpu R. Votersas gyvulių metaforas panaudojo kritikuodamas kapitalistinę visuomenę. Pardavime albumas pasirodė 1977 m. sausio 23 d. (J. Karalystė – 2 vieta JAV – 3 vieta) sutapęs su grupės koncertiniu turu, kuris tęsėsi iki liepos 6 d. Grupė per koncertus pradėjo skraidinti milžinišką helio pripūstą kiaulę, kuri vėliau tapo jų simboliu. Nors Pink Floyd autoritetas buvo nepriekaištingas, viduje prasidėjo trintis tarp grupės lyderio R. Voterso ir kitų grupės narių. 1977 m. kūrybiniame procese D. Gilmoro, R. Raito ir N. Meisono indėlis tapo minimalus, tad pastarieji pradėjo realizuoti save ne Pink Floyd grupėje. N. Meisonas dirbo prodiuseriu išleidžiant pankroko grupės „The Damned“ albumą „Music for Pleasure“, o po metų – prodiuserio padėjėju progresyvaus roko gitaros virtuozo S. Hileidžo (Steve Hillage) diską „Green“. D. Gilmoras atrado naują intelektualią roko žvaigždę K. Buš, o 1978 m. gegužę išėjo pirmas D. Gilmoro solinis albumas „David Gilmour“, o R. Raitas 1978 m. lapkritį debiutavo su albumu „Wet Dream“.
„The Wall“
thumb|300px|Pink Floyd albumo „The Wall“ viršelis Iš tikrųjų grupė nebaigė savo egzistavimo ne dėl vidaus nesutarimų, o dėl investicinės kompanijos „Norton Warburg“, kuri finansavo grupės gastroles ir albumų leidybą, finansinių machinacijų ir bankroto. Bet ir tokiomis sudėtingomis sąlygomis grupė sugebėjo įrašyti ir išleisti dvigubą albumą „The Wall“ (Siena), kuris savo populiarumu lygintinas tik su „The Dark Side of the Moon“. Albumas išleistas 1979 m. lapkričio 30 d. (J. Karalystė – 3 vieta JAV – 1 vieta), o kompozicija „Another Brick in the Wall (Part 2)” (J. Karalystė – 1 vieta JAV – 1 vieta) – kaip singlas, kuris tapo pačiu sėkmingiausiu singlu Pink Floyd istorijoje. Albumas „The Wall“ parodė, kad R. Voterso požiūris į aplinkinį pasaulį liko toks pat. Dvigubos plokštelės herojus Pinkas nuo mokyklinio suolo esąs įtrauktas į suaugusiųjų pasaulį, pilną žiaurumo ir veidmainystės. Ten mokytojas tyčiojasi iš mokinių, krenta bombos ant valstybių, o jauni niekšeliai laiko baimėje taikius gyventojus. Sienos įvaizdis daugiareikšmis, – tai ir kliūtis, skirianti du draugus, ir nesutriuškinamos policinės valstybės sistemos simbolis, ir simbolinis, reiškiantis viso pasaulio gyventojus, kai kiekvienas iš jų – maža plyta. Herojus nenori dalyvauti Sienos statyboje ir svajoja ją sugriauti. Jį teisia, pripažįsta kaltu ir nuteisia iki gyvos galvos už Sienos. To paties pavadinimo filme, kurio premjera įvyko 1982 m. (režisierius A. Parkeris (Alan Parker), o pagrindinę rolę atliko B. Geldotas (Bob Geldof) iš „The Boomtown Rats”), Siena griūna, o jos smulkias daleles išsinešioja vaikai. Filme gvildenamos socialinės, visuomeninės problemos ir pasakojama apie kare tėvo netekusį vaiką, kuris tarsi atsitveria nuo pasaulio siena.
„The Final Cut“
1980–1981 m. Pink Floyd pristatinėjo savo paskutinį albumą pasauliui, kaip grandiozinį šou: tiesiog scenoje priešais žiūrovus statė 10 metrų aukščio sieną (visuotinio susvetimėjimo simbolis), o po to ji iškilmingai buvo griaunama. Įvyko 29 tokie koncertai, sienos statymas ant scenos ir jos griovimas „The Wall“ spektakliuose pareikalavo daug neatsipirkusių lėšų. Jau albumo „The Wall“ įrašymo metu smarkiai paaštrėjo R. Voterso santykiai su kitais grupės nariais. 1981 m. birželio 17 d. Londone, „Earl’s Court“ arenoje įvyko paskutinis „The Wall“ turo koncertas, kuris taip pat buvo ir paskutinis Pink Floyd ketveriukės (R. Voterso, D. Gilmoro, R. Raito ir N. Meisono) pasirodymas. R. Raitas grupę paliko iš karto po pasaulinio turo koncertų.
1983 m. kovo 21 d. įrašomas „The Final Cut“ (A Recquiem For The Post War Dream) (J. Karalystė – 1 vieta, JAV – 6 vieta) albumas, kur klavišiniais groja M. Kaimenas (Michael Kamen). Naujas Pink Floyd darbas buvo antikarinis ir išprovokavo nevienareikšmę reakciją. Vieniems besąlygiškai patiko, kitiems nepatiko, kad albumas per daug politizuotas. Šiame albume bene reikšmingiausias … pats pavadinimas. Tai buvo iš tikrųjų paskutinis bendras visų Pink Floyd narių darbas. Ne mažiau simboliškas ir prierašas skliausteliuose: „Rekviem Pokariniam Sapnui“. Sapnas baigėsi. Žmonija atsiduso, pasirąžė ir sapnavo toliau. Kas pasakys Naujojo Sapno vardą? O kas sukurs jam Rekviem? Visgi 1983 m. gegužę EMI išleistas singlas „Not Now John/The Heroes Return Parts 1&2“ J. Karalystėje pasiekė 30 vietą, o pats albumas gavo platininę statulėlę.
1980-ais Pink Floyd pradėtas sėkmingas startas pavirto niekais vėl paaštrėjus R. Voterso ir D. Gilmoro santykiams. Pink Floyd atsidūrė ties iširimo slenksčiu, kai 1984 m. tiek D. Gilmoras, tiek R. Votersas išleido savo solinius albumus. 1985 m. gruodį R. Votersas oficialiai informavo garso įrašų studijas EMI ir Columbia Records, kad daugiau nesąs Pink Floyd narys ir pradėjo solinę karjerą. 1986 m. D. Gilmoras su N. Meisonu nusprendė atkurti Pink Floyd, bet tam pasipriešino R. Votersas ir kreipėsi į Londono teismą reikalaudamas, kad naujame albume nebūtų naudojamas Pink Floyd pavadinimas. R. Votersas pralaimėjo ir abipusiu sutarimu 1986 m. lapkritį buvo paskelbta, kad progresyvaus roko legenda egzistuoja ir ruošia medžiagą naujam albumui.
Deivido Gilmoro era (1987–1995)
thumb|225px|left|Deividas Gilmoras [[2006 m. koncerte Miunchene.]] 1987 m. rugsėjo 7 d. Pink Floyd išledžia naują albumą „A Momentary Lapse of Reason“ (J. Karalystė – 3 vieta, JAV – 3 vieta), bei Otavoje pradeda pasaulinį turą. Šis grandiozinis turas (vien tik aparatūros montažui vienam koncertui reikėjo 10 dienų) tęsėsi metus, grupė surengė 155 koncertus 15 pasaulio šalių. Šį šou aplankė apie 10 mln. žmonių. Čia dalyvavo D. Gilmoras, N. Meisonas, R. Raitas ir kviestiniai muzikantai: T. Levinas (Tony Levin) (bosinė gitara), S. Pedžas (Scott Page) (saksofonas) ir kt. Mainais už pavadinimą R. Votersas gavo tam tikrą grupės atributiką ir sceninį įvaizdį. Naujas albumas ne tik pakėlė grupės reputaciją, bet ir pritraukė daugybę naujų jaunų gerbėjų. Įspūdingiausia albumo kompozicija tapo „Learning to Fly“, kuriai buvo nufilmuotas video klipas, 1988 m. MTV pripažintas geriausiu. Po pasaulinio turo 1988 m. lapkričio 22 d. išleistas dvigubas koncertinis albumas „Delicate Sound of Thunder“ po dviejų mėnesių tapo platininiu.
1991 m. spalį D. Gilmoras ir N. Meisonas dalyvavo 2500 mylių automobilių lenktynėse „La Carrera Panamericana“ Meksikoje. Muzikantai buvo lenktynių dalyviai ir rėmėjai. Apie lenktynes sukurtas dokumentinis filmas, o muziką filmui parašė Pink Floyd. D. Gilmoro ir jo vadybininko S O‘Rurko (Steve O’Rourke) (ralio šturmanas) ekipažas finišo nepasiekė, nes patyrė avariją: S.O‘Rurko susilaužė koją, o D. Gilmorui pasisekė labiau, – atsipirko tik sumušimais. Filmo premjera įvyko 1992 m. gruodį, jame panaudotos kelios dainos iš albumo „A Momentary Lapse Of Reason“, bei keletas naujų melodijų „PanAm Shuffle“, „Carrera Slow Blues“ ir kt. kurios taip ir nepateko į planuojamą albumą „The Division Bell“. 1994 m. pavasarį Pink Floyd grįžo į pasaulinę muzikinę areną su nauju albumu The Division Bell (taip vadinasi D. Britanijos Bendruomenių rūmų varpas), kuris leido grupei pasiekti 70-jų metų lygį (JAV – 1 vieta, o du singlai „Take It Back“ ir „High Hopes“ J. Karalystėje – 23 ir 26 vietos). Įžymiausias albumo kūrinys „High Hopes“, paryškintas originaliu video klipu, tapo mėgstamiausiu Pink Floyd koncertiniu kūriniu. 1994 m. kovo 30 d. Pink Floyd, kurios sudėtyje D. Gilmoras, N. Meisonas, R. Raitas, T. Renvikas (gitara), J. Karinas (Jon Carin) (klavišiniai), D. Peris (saksofonas), G. Volis (Gary Wallis) (mušamieji), G. Pretas (Guy Pratt) (bosinė gitara) išvyko pasaulinių gastrolių, o 1995 m. išleidžiamas koncertinis albumas „Pulse“ (J. Karalystė – 1 vieta, JAV – 1 vieta). Albumas ypatingas tuo, kad jo voke buvo įmontuota mirksinti lemputė. Po šio albumo Pink Floyd vėl apėmė sąstingis. Oficialiai apie grupės iširimą iki šiol nėra paskelbta. 1996 m. sausio 17 d. Pink Floyd įtraukti į Rokenrolo šlovės Salę. Pagerbimo teisė buvo suteikta grupės „The Smashing Pumpkins“ lyderiui B. Korganui (Billy Corgan), kuris po iškilmingos ceremonijos kartu su D. Gilmoru, N. Meisonu ir R. Raitu atliko „Wish You Were Here“.
Solinė veikla – 1995 metai ir dabar
thumb|rigth|300px|Gitaristas T. Renvikas, [[2005 m. Londonas, Pink Floyd Live8 renginys]] 2000 m. kovo 23 d. išleidžiamas „The Wall“ koncertinis albumas „Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81“, kuriame sudėtos Londone 1980-81 metais vykusių koncertų ištraukos (JAV – 19 vieta); 2001 m. išleidžiamas dvigubas albumas „Echoes“, sudarytas iš populiariausių grupės hitų; 2003 m. pakartotinai išleidžiamas „Dark Side of the Moon“ („Super Audio CD“), albumo išleidimo 30-mečio proga; 2003 m. pakartotinas „The Final Cut“ leidimas pridėjus singlą „When the Tigers Broke Free“. Albumas „Echoes“ sukėlė daug ginčų dėl kitokio dainų eiliškumo nei originale, o kai kurios jų net iškarpytos.
D. Gilmoras 2002 m. lapkritį išleidžia solinį koncertinį DVD albumą „David Gilmour in Concert“.
Savo ruoštu R. Votersas 1990 m. birželio 21 d. organizavo pompastišką šou „The Wall“ Berlyne, skirtą sienos nugriovimui tarp Vakarų ir Rytų Vokietijos. Šou vyko buvusios sienos vietoje, 200 tūkstančių žiūrovų akivaizdoje (dar 5 milijonai prie TV ekranų), renginio metu pastatyta siena iš plastiko blokų, kuri pabaigoje nugriauta. Tarp R. Voterso kviestinių svečių buvo B. Adamsas, V. Morisonas, Š. O‘Konor, Scorpions ir kt.
Dėl to, kad grupės nariai daugiausia pradėjo užsiimti savais projektais (N. Meisonas parašė knygą „Inside Out: A Personal History of Pink Floyd“, D. Gilmoras pradėjo solinį projektą „On an Island“ ir to paties pavadinimo koncertinį turą, ilgamečio grupės vadybininko Styvo O’Rurko mirtis 2003 m. spalio 30 d.), grupės ateitis lieka neaiški.
2005 m. liepos 2 d. Pink Floyd susibūrė vienam pasirodymui – Live8 labdaros koncertui Londone, skirtam kovai su skurdu. Pink Floyd, klasikinės sudėties (R. Votersas, D. Gilmoras, R. Raitas ir N. Meisonas), sugrojo keturis kūrinius („Speak to Me/Breathe/Breathe (Reprise)“, „Money“, „Wish You Were Here“, ir „Comfortably Numb“). Praėjus savaitei po koncerto buvo stebimas padidėjęs susidomėjimas Pink Floyd muzika. Internetiniame portale „Amazon.com“ „The Wall” pardavimas išaugo iki 3600 %, „Wish You Were Here” 2000 %, „The Dark Side of the Moon“ iki 1400 % ir „Animals“ iki 1000 %. D. Gilmoras pareiškė, kad visas jo honoraras, gautas iš šio pirkimų bumo, bus perduotas labdaros organizacijai.
2007 m. pasirodžiusiame režisieriaus R. Šei (Robert Shaye) filme „The Last Mimzy “ skamba ir R. Voterso daina „Hello (I Love You)“. Daina įrašyta bendradarbiaujant su kompozitoriumi H. Šoru (Howard Leslie Shore), kuris parašė muziką ir gavo Oskarą už trilogiją „Žiedų valdovas“. 2008 m. rugsėjo 15 d. mirė vienas grupės įkūrėjų, klavišininkas Ričardas Raitas. 2014 m. išleistas albumas „The Endless River“, paremtas 1994 m. albumo „The Division Bell“ kurimo metu įrašytais, bet neišleistais įrašais, pasiekė Nr. 1 poziciją JK albumų tope pirmąją savaitę.
Įtaka
Pink Floyd kūryba buvo pagrindinė jungtis tarp roko ir eksperimentinės muzikos, tarp intelektualų ir eilinių mėgėjų, tarp šou verslo ir laisvo paieškų pasaulio. Likdami kažkur viduryje, Pink Floyd niekada nedarė reveranso į kieno nors pusę, judėjo savu keliu ir dirbo aukščiausiame lygmenyje. Grupės muzika praktiškai nepriklausoma nuo kitų ir joje susijungė nuostabūs garsai ir pasiekiamos melodijos, sudėtingos polifoninės struktūros ir aštrūs socialiniai tekstai. Unikalaus Pink Floyd garso neįmanoma nukopijuoti, bet daugelis didingos grupės kūrybinių idėjų sukūrė dešimtis reikšmingų atlikėjų, kurių tarpe „The Alan Parsons Project“, „Kraftwerk“, „Tangerine dream“, „Hawkwind“, Klausas Šulce (Klaus Schulze) ir kt.
Diskografija
thumb thumb
Šaltiniai
*Kolonėlių degintojai: Vakarų roko muzikantai ir popul. gr. / Sudarė V. Beitnaras. – Kaunas: Europa, 1994. – 254 p., [16] iliustr. lap.: iliustr. – ISBN 9986-436-64-8
Medsukis
thumb|right|Dvidešimties rėmų medsukis sukasi su keturiais įdėtais rėmais. thumb|right|Dvidešimties rėmų medsukis. Iš jo tekantis medus košiamas baltame stačiakampiame siete. Atakiuoti, bet dar nesukami rėmai dedami į sieto indą, kad iš jų varvantis medus neprapultų. Medsukis  – įtaisas, kuriuo sukami atakiuoti korių rėmai ir taip nesuardant korių išgaunamas bičių medus. Medsukių veikimas pagrįstas išcentrine jėga. Medsukio viduje yra dėklai rėmams, kurie medsukiui veikiant sukasi, dėl ko iš rėmų išteka išcentrinės jėgos veikiamas medus. Koriai su rėmais lieka nepažeisti ir vėl grąžinami į avilius.
Prieš sukant medų koriai būna atakiuojami naudojant atakiavimo įrangą – šakutes, peilius ir kt.
Medsukių tipai
Pagal įdėtų rėmų padėtį medsukiai yra dviejų tipų:
Medsukiai būna sukami dvejopai:
Medsukiai skiriasi ir talpa – kiek rėmų vienu metu gali išsukti. Mažiausi medsukiai vienu metu suka du rėmus, o kai kurie pramoniniai medsukiai vienu metu gali sukti daugiau kaips 100 rėmų.
Sukantis medsukiui išcentrinė jėga išvaro medų iš atvirų akučių (todėl koriai turi būti atakiuoti), medaus lašai ar siūlai tyška ant medsukio sienelių vidinio paviršiaus ir teka žemyn, į medsukio dugną. Medsukio dugne būna čiaupas medui išleisti. Sukant rėmui čiaupas gali būti:
Alternatyvos
Kartais medus ne sukamas, o išgaunamas kitaip. Korys išpjaunamas iš rėmų (ar tiesiai iš avilio, jei avilys yra berėmis, kokie būna šiaudiniai, dreviniai ar panašūs aviliai).: Abiem atvejais koriai suardomi, todėl nebegali būti grąžinami į avilius. Bitės kitam sezonui priverstos siūti naujus korius, kam sunaudojama daug išteklių, todėl medaus produktyvumas būna mažesnis.
Martinava (Varėna)
Martinava – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Senosios Varėnos, 2 km į rytus nuo Druckūnų, Dainavos girios pakraštyje.
Polivinilo acetatas
thumb|150px|Polivinilo acetato formulė Polivinilo acetatas (PVA) – guminis sintetinis polimeras. Jis gaminamas polimerizuojant vinilo acetatą (VAM). Iš dalies arba visiškai jį hidrolizavus gaunamas polivinilo alkoholis. Polivinilo acetatą 1912 m. atrado dr. Fricas Klatė (Fritz Klatte) (Vokietija).
PVA parduodamas kaip vandens emulsija; naudojamas kaip klijai akytoms medžiagoms, ypatingai medienai, taip pat popieriui, audeklams, cigaretėms, darant Papier - mâché. PVA plačiai naudojamas knygų amatuose, nes yra patogus ir nėra rūgštinis kaip dauguma polimerų. Kartais naudojamas apsaugoti sūrį nuo drėgmės ir grybų.
Kartu su brangesniais akrilais PVA taip pat plačiai naudojamas vandens pagrindo dažuose bei glaistuose, vadinamas vinilo akrilu.
Lėtai reaguoja su alkaliais (hidrolizės reakcija) sudarydamas acto rūgštį.
Ouk Kryko kanjonas
thumb|300px|Oak Creek kanjonas
Oak Creek kanjonas, Ouk Kryko kanjonas ( 'Ąžuolų upelis') – kanjonas JAV, Arizonoje. Jis driekiasi šalia Flagstafo. Kanjonas yra labai aukštai iškilęs, čia visada yra žemesnė temperatūra ir iškrinta kur kas daugiau kritulių negu visuose kituose karštuosiuose, daugiausia Arizonos dykumų, arealuose. Kanjonas yra labai siauras ir gilus. Per jį teka upelis, kurio vandenyse atsispindi apatinės raudono smiltainio ir viršutinio balto smiltainio sienos. Kaip ir visų kitų smiltainio kanjonų, Oak Creek kanjono sienos yra paveiktos erozijos, tad juose daugybė apvalių darinių su apskritomis arkomis, kurių minkštesnes dalis išgraužė vanduo.
Arcanas
Arcanas – savivaldybė Pietų Italijoje, Kampanijoje, Neapolio provincijoje. Arcanas yra 9 km į šiaurę nuo Neapolio. 2004 m. gruodžio 31 d. mieste buvo 37994 gyventojai, o plotas buvo 4.68 km².
Jonas Butrimas
Jonas Butrimas (m. 1428 m.) – LDK didikas.
Biografija
Pirmąkart šaltiniuose aptinkamas XIV a. pab. garantijoje už Bratošą Kojlutovičių.
Jo tėvas galbūt buvo Vytauto Didžiojo motinos sūnėnas Butrimas, Jogailos įsakymu nužudytas 1382 m. Duomenų apie jo žmoną (antrą?) suteikia 1418 m. rugpjūčio 31 d. jam skirta popiežiaus bulė, kurioje teigiama, kad jis buvo vedęs rusėnę. Šiai atsisakius pereiti į katalikybę, Jonas Butrimas prašė popiežiaus leidimo išsiskirti. Sūnus – Jurgis.
Giminystės ryšiai siejo su Mantautais (tas pats Kirvio herbas). Dokumentuose rašėsi „iš Žirmūnų“ (Lydos pavietas). Galimi ryšiai ir su Žemaitija.
Valstybės tarnyba
1412–1420 m. – valdovo maršalka. 1422/1423 m. – Smolensko vietininkas.
1410 m. vyko pasiuntiniu pas Čekijos karalių Vaclovą IV į Prahą; 1416 m. – pas Ordino magistrą.
1414 m. buvo patekęs į Ordino nelaisvę.
Galkiemis
Galkiemis – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Vištyčio, 2 km į šiaurės vakarus nuo kelio.
Prohibicijos biuras
miniatiūra|250px|right|Prohibicijos agentai išpila alkoholį Prohibicijos biuras –  buvusi JAV federalinė teisėsaugos agentūra, sukurta Nacionaliniam prohibicijos aktui (1919 m.), vadinamajam Volstedo įstatymui, įgyvendinti. Šis įstatymas paremtas 18-ąją JAV Konstitucijos pataisa dėl alkoholinių gėrimų gamybos, prekybos ir transportavimo uždraudimo.
Istorija
Susikūrimo pradžioje 1920 m. tai buvo Vidaus pajamų biuro padalinys. 1927 m. balandžio 1 d. jis perėjo Iždo departamento žinion, tapdamas Prohibicijos biuru. Biuro tyrėjai buvo vadinami prohibicijos agentais, ar tiesiog „prohiais“. Vienas iš žymiausių buvo Eliot Ness, kiti – buvęs Teksaso reindžeris Frank Hamer, tikras čerokis Tom Threepersons, čikagietis Pat Roche. Agentų Isidor „Izzy“ Einstein ir Moe Smith duetas, dirbęs Niujorko biure, pasiekė agentūros rekordą pagal didžiausią areštų skaičių.
1930 m. liepos 1 d. Prohibicijos biuras buvo perduotas į Teisingumo departamentą. Nors 1933 m. pradžioje biuras trumpam tapo Federalinio tyrimų biuro (FTB) dalimi – Alkoholinių gėrimų padaliniu, tačiau praktikoje išliko atskira savarankiška agentūra, nes FTB vengė prisiimti alkoholio kontrolės funkciją. Po prohibicijos atšaukimo 1933 m. agentūra iš FTB vėl grįžo į Iždo departamentą, tapdama Alkoholio, tabako ir šaunamųjų ginklų kontrolės biuru (Bureau of Alcohol, Tobacco and Firearms, ATF).
Jara (Australija)
Jara  – upė Australijoje, Viktorijos valstijos pietuose. Teka į vakarus, įteka į Port Filipo įlanką, prie žiočių įsikūręs Melburno miestas. Keliose vietose patvenkta, iš upės aukštupio tiekiamas vanduo Melburnui.
Moluvėnai (Trakai)
Moluvėnai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, abipus automagistralės, 4 km į šiaurės vakarus nuo Grigiškių, prie Didžiulio ežero. Kaimą taip pat kerta senasis Kauno plentas, statytas nacistinės Vokietijos okupacijos metais; kai kurios jo atkarpos tebėra naudojamos. Pietinėje, senojoje Moluvėnų dalyje stovi apleista Moluvėnų kenesa, statyta XIX a. pabaigoje už karaimų bendruomenės surinktus pinigus. Į šiaurę nuo automagistralės, šalia Moluvėnų (Gižiūnų) ežero, įsikūrusios kelios sodininkų bendrijos.
FK Vorskla
Poltavos futbolo klubas „Vorskla“, o trumpiau Poltavos „Vorskla“ bei FK „Vorskla“ – Ukrainos futbolo klubas iš Poltavos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1955 m.
AÉ Lárisa
Larisos AÉ – Graikijos futbolo klubas iš Larisos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1964 m., kai įkurtas AE Larissa klubas.
2011–2012 m. sezone žaidė Beta Ethniki (tuomet buvo antra pakopa). 2022–2023 m. rungtyniavo Antrojoje Superlygoje.
Tom Thabane
Tom Tabane (g. 1939 m. gegužės 28 d.) – basutų kilmės Lesoto politikas. Jis vadovauja didžiausiai parlamentinei opozicinei „Visų basutų konvencijos partijai“. Nuo 1998 iki 2006 m. jis dirbo kartu su šalies Ministru pirmininku Pakalita Mosisili „Lesoto demokratijos kongrese“, tačiau po to perėjo į opoziciją.
Aštriosios Kirsnos dvaras
Istorija
Benešas Mlinskis pardavė dvarą Kijevo kaštelionui ir Liubeco seniūnui Povilui Sapiegai (1546–1580), kuris laikomas Aštriosios Kirsnos dvaro įkūrėju, vėliau dėl lėšų trūkumo dvarą pardavė Romanui Praževskiui, 1592 m. jam buvo patvirtinta ši žemė karaliaus Zigmunto III-iojo privilegija.
Aštriosios Kirsnos dvaras buvo padalintas į keletą dvarų: Bulakavą, Novaradziškes, Aštriąją Kirsną, pastarąji po Praževskio valdė Kazimieras Lukoševičius. Jam mirus, Aštrioji Kirsna atiteko jo seseriai Onai Lukoševičiūtei Bankauskienei.
1679 m. dvarą Bankauskai pardavė Matui Jonui Zakševskiui. Tuo metu gyvenamasis dvaro namas buvo sudegęs. Be namo dar stovėjo ūkiniai pastatai, vartai.
1750 m. Aštriosios Kirsnos dvarui priklausė Derviniai, Jukneliškė ir dalis Vidzgailų su karčema, Bulakavas.
1755 m. Teklė Selevaitė Karengienė (antrąja santuoka Giecevičienė) perleido Aštriąją Kirsną sūnui, Včicesiūnų seniūnui ir Kauno pavieto teismo paseniūniui Juozapui Tadui Karengai. Buvo sudarytas inventorius: visiškai supuvę rūmai skiedromis dengtu stogu, dviaukštė medinė sūrinė, šeimynos trobesys, arklidė, daržinė, senas kluonas, nauji bravoras ir malūnas, dauguma jų blogoje būklėje.