cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paprastoji gegutė
Elgsena
Nuolat perskrenda iš vienos vietos į kitą, žeme nevaikšto, skrenda greitai, tankiai modama sparnais, gali atlikti staigius posūkius. Kukuoja vien patinai, kartais jie tyliai sukvaksi, o patelės kvatojančiai kikena. Dažniausiai pradeda kukuoti anksti ryte prieš aušrą ir nenurimsta iki vakaro sutemų. Kukuoja tupėdama medžių viršūnėse.
Išsiritęs gegužiukas jau pirmomis dienomis išstumia iš lizdo šeimininko kiaušinius arba jauniklius ir lieka lizde vienas.
Lizdo užgrobimas
Gegutės patelė, užgrobusi svetimą lizdą, praryja vieną jo kiaušinį prieš padėdama savąjį. Taip jai pavyksta apgauti savo aukas, mat dėl jautrios odos plikoje papilvėje jos gerai žino, kiek vadoje narių. Šis greitas užkandis vagilei, be kita ko, suteikia ir papildomų proteinų bei kalcio, kurių ji greitai neteks. Gegutė kiaušinius deda retai, kas 4–5 dienos, todėl sudėti visą 5–6 kiaušinių dėtį užtruktų gana ilgai, gal net visą mėnesį, nors palankiausiomis sąlygomis pavasarį veisimosi periodu vis kitame lizde gegutė gali sudėti iki 25 kiaušinių. Jie būna panašūs į kiaušinius tų giesmininkų, į kurių lizdus yra dedami. Prieš prisiartindama prie lizdo, ji įsitikina, kad šeimininkų greta tikrai nėra, mat jei šie aptiktų ją nusikaltimo vietoje, paliktų savo vadą.
Jauniklis
thumb|left|200px|Gegutės jauniklis [[krakšlės (Acrocephalus) lizde]] thumb|220px|left|Paprastosios gegutės kiaušiniai kairėje ir [[Didžioji krakšlė|didžiosios krakšlės (Acrocephalus arundinaceus) dešinėje]] Būtina, kad gegužiukas išsiristų po 12 dienų, t. y., apie 24–48 val. anksčiau nei, pvz., nendrinukės. Įsibrovėlis šį laiko tarpą panaudoja savo tikslais išmesdamas kitus lizde esančius kiaušinius pirmosiomis savo gyvenimo valandomis. Pasitaiko, kad šeimininkų jaunikliai išsirita anksčiau nei gegužiukas. Tokiu atveju savo konkurentus šis vis tiek išstums iš lizdo, tačiau tai jam bus gerokai sudėtingiau. Gegužiukas sveria vos 2 gramus ir kartais jam tenka ne ką mažiau nei jis pats sveriančius kiaušinius atremti į šaukšto formos įgaubą savo nugaroje. Tai labai jautri jo kūno vieta, paukštis nepakelia jokio sąlyčio su ja; pastebėta, kad jis, kiek leidžia jo jėgos, išmeta bet kokį į lizdą patekusį daiktą.
Išdygus pirmosioms plunksnoms, gegužiukas visiškai praranda šį instinktą ir tampa labiau linkęs bendrauti. Per mėnesį jis priauga 30 kartų savo pradinio svorio. Pajutęs kad ir nedidelį lizdo smūgį, gegužiukas plačiai pražioja snapą ir laukia lesalo. Raudonai oranžinės ryklės vaizdas nenumaldomai priverčia jo „įtėvius“ išstumti visą snape turimą lesalą. Šis stimulas yra toks stiprus, kad kartais net ir pro šalį skrendantys paukščiai gali pamiršti savo pačių lizdą ir į gegužiuko snapą įmesti vikšrą, vabzdį ar kirmėlę. Toliau gegužiukas ima čirkšti ir blaškytis, taip dar labiau skatindamas netikrus tėvus jį šerti.
Būna, kad gegutė per klaidą padeda kiaušinį į netinkamą lizdą. Tokiu atveju gegužiukas nugaišta iš bado. Jei „įtėviai“ yra sėklas ėdantys paukščiai, jų racionas neapima gegužiukui reikalingų gyvūninės kilmės proteinų.
Jis taip pat nugaišta ir vabzdžiaėdžio čivylio lizde, nes šie paukščiai nereaguoja į jo elgesį. Čivyliams reikia, kad jų atžalos žnybteltų jiems į snapą, taip sužadindami jų šėrimo refleksą, o gegužiukas taip nedaro.
Parazituojami paukščiai
Kiaušinius deda į daugelio giesmininkų (devynbalsių, raudonuodegių, nendrinukių, kielių ir kt.) lizdus. Karklinė nendrinukė yra tik viena iš 50–60 Europoje gegutės parazituojamų paukščių rūšių, o anot Aleksander D. Numerov (2003 m. duomenimis), iš viso paprastosios gegutės deda kiaušinius į 291 paukščių rūšies lizdus. Jauniklis užauga toks stambus, kad jo „įtėviai“ kartais bijo net prisiartinti. Jis dažnai jiems kapteli snapu reikalaudamas pašerti. Silpniausi paukščiai kartais nutūpia jam ant nugaros, kad patogiau pamaitintų.
Kai kurių ornitologų teigimu, tik viena iš 20 gegučių užauga tokio amžiaus, kad galėtų skristi į Afriką. Kelionės metu jų taip pat žūsta. Šio parazitinio paukščio išlikimas iš dalies remiasi ilgaamžiškumu, siekiančiu apie 10 metų.
Suaugusi gegutė maitinasi pati: dažniausia vikšrais, kartais, jei neranda nieko geriau, – ir sliekais. Gegutė labai akyla, iš tolo pastebi plaukuotus vikšrus, kurių nelesa kiti paukščiai. Todėl ji priskiriama prie naudingų paukščių, nes naikina kenksmingus vabzdžius.
Gegutės apetitas priverčia ją išnaikinti visus savo „įtėvių“ palikuonis, tačiau toks elgesys nepriveda prie visiško kokios nors rūšies išnykimo. Nesant pakankamai gausių lizdų, patelė išskrenda ieškoti naujų vietų ir naujų rūšių, kurias galėtų parazituoti.
Folkloras
Gegutė plačiai apdainuojama liaudies dainose, minima pasakose, apie ją yra daug smulkiosios tautosakos folkloro. Lietuvių mitologijoje gegutė yra siejama su deive Laima.
Indriūnas
Indriūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Indriūnienė (ištekėjusi moteris) ir Indriūnaitė (mergautinė pavardė).
Arabinis jūrų chirurgas
Arabinis jūrų chirurgas (Acanthurus sohal) – chirurgžuvinių (Acanthuridae) šeimos žuvis.
Hekuba
Graikų mitologijoje Hekuba (Hekabė) buvo Trojos karalienė, Dimo (Dimanto) duktė.
Su vyru, karaliumi Priamu, Hekuba turėjo dvidešimt vaikų, įskaitant Hektorą, Antifą, Deifobą, Heleną, Parį ir Kasandrą.
Su dievu Apolonu, Hekuba turėjo sūnų Troilijų. Orakulas išpranašavo, kad Troja nebus nugalėta, jei Troilijus sulauks dvidešimties gyvas. Jis ir jo sesuo Poliksena pakliuvo į pasalą ir buvo nužudyta Achilo Trojos karo metu.
It Is Time for a Love Revolution
It Is Time for a Love Revolution – 8-tas studijinis Lenny Kravitz albumas. Jis buvo išleistas 2008 m. vasario 5 d.
Billboard 200 albumas debiutavo 4 vietoje, o per pirmąją savaitę buvo nupirktas 73 000 kopijų tiražu.
Medžioklės pelkė
Medžioklės pelkė – pelkė Lietuvoje, Šilutės rajono savivaldybėje, Pamario krašte, Žalgirio miške. Pelkės plotas siekia 1450 ha, tačiau jos faktiškai nepažeista vietovė yra 208,1 ha.
Jochoa
Jochoa  – didžiausias Hondūro ežeras, užimantis 285 km² plotą. Vidutinis jo gylis yra 15 metrų. Vakarinė ežero pusė ribojasi su kalnais ir Santa Barbaros nacionaliniu parku. Ežeras yra išsidriekęs palei greitkelį, kuris jungia du didžiausius Hondūro miestus – Tegusigalpą ir San Pedro Sulą. Tai populiari pusiaukelės poilsio ir žvejybos vieta. Ežero apylinkėse gyvena daugiau nei 400 skirtingų rūšių paukščių bei auga daugiau nei 800 rūšių augalų.
Juodiniai (Kupiškis)
Juodiniai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Alizavos.
Levas Tolstojus
Grafas Levas Nikolajevičius Tolstojus (1828 m. rugsėjo 9 d. – 1910 m. lapkričio 20 d.) – rusų rašytojas, eseistas, dramaturgas ir filosofas. Levas Tolstojus buvo realistinės prozos meistras ir vienas garsiausių pasaulio rašytojų. Jis yra geriausiai žinomas dėl dviejų savo romanų – „Karas ir taika“ (1869) bei „Ana Karenina“ (1877).
Jaunystė
thumb|left|Namas, kuriame gimė Levas Tolstojus
Levas Tolstojus gimė 1828 m. rugpjūčio 28 d. Tulos gubernijoje, Jasnaja Polianos dvare, kurį paveldėjo jo motina. Buvo ketvirtas vaikas grafo Nikolajaus Iljičiaus Tolstojaus (1794–1837 m.) ir grafienės Marijos Volkonskajos Tolstojos (1790–1830 m.) šeimoje. Motina mirė gimdydama dukterį, kai Levui tebuvo dveji metai. Našlaičių vaikų auklėjimu ėmė rūpintis tolima giminaitė T. A. Jergolskaja. 1837 metais šeima persikėlė į Maskvą, nes vyriausias sūnus turėjo ruoštis stoti į universitetą. Netrukus tėvas Nikolajus Iljičius Tolstojus staiga mirė, palikdamas neužbaigtų šeimos reikalų (įskaitant kai kuriuos teisminius ginčus, susijusius su šeimos turtu). Trys jaunesni vaikai vėl apsigyveno Jasnaja Polianoje, prižiūrimi Jergolskajos ir tetos, grafienės A. I. Osten-Saken, paskirtos vaikų globėja. Levas čia augo iki 1840 m. Kai mirė globėja grafienė, vaikai persikėlė į Kazanę pas naują globėją, tėvo seserį P. I. Juškovą.
Levo pradinis išsilavinimas buvo patikėtas vokiečių, vėliau prancūzų kilmės guvernantams. Sekdamas broliais Nikolajumi, Dmitrijumi ir Sergejumi, Levas nusprendė įstoti į imperatoriškąjį Kazanės universitetą (tuo metu garsiausią), kurio Matematikos fakultete dirbo žinomas to meto mokslininkas Nikolajus Lobačevskis, Rytų mokslų fakultete – Osipas Kovalevskis. 1844 m. spalio 3 d. Levas Tolstojus buvo įrašytas Rytų (arabų – turkų) literatūros studentu kaip savarankiškai sumokėjęs už studijas asmuo.
Polinuvas (Liublino vaivadija)
Polinuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Januvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 105 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Levas Tolstojus
Jaunystė
Stojamųjų egzaminų metu L. Tolstojus parodė puikius minėtų kalbų rezultatus. Besimokant pirmame kurse, Levui blogiau sekėsi kai kurie dalykai, dėl to, kad nebūtų paliktas kartoti kurso, jis perėjo į Teisės fakultetą, kuriame mokėsi dvejus metus. Besimokydamas Tolstojus daug skaitė. Jį sužavėjo Monteskjė, Ruso veikalai. Ketindamas lavintis savarankiškai Levas Tolstojus metė universitetą.
Kūrybinės veiklos pradžia
thumb|180 px|left|20-metis Levas Tolstojus
1841 m. ant paminklo tetai A. I. Osten-Saken buvo išgraviruota pirma Levo Tolstojaus sukurta poetinė epitafija. Nuo 1847 m. kovo 11 d. Tolstojus gydėsi Kazanės ligoninėje, kovo 17 d. jis pradėjo rašyti dienoraštį, kuriame mėgdžiojo Benjaminą Frankliną, t. y. jis nustatė savęs tobulinimo tikslus ir užduotis, pasižymėdavo sėkmingai ir nesėkmingai atliktus darbus, analizuodavo savo trūkumus, minčių eigą, veiksmų motyvus. Šį dienoraštį Tolstojus rašė visą gyvenimą. Baigęs gydymą, 1847 m. pavasarį Tolstojus paliko mokslus universitete ir išvyko į paveldėtą Jasnaja Polianos dvarą. Rašytojo gyvenimas dvare iš dalies aprašytas veikale „Dvarininko rytas“: Tolstojus bandė užmegzti draugiškus santykius su valstiečiais. 1849 m. Levas Tolstojus atidarė valstiečių vaikų mokyklą. Pagrindinis mokytojas buvo baudžiauninkas Foka Demidovičius, tačiau dažnai vaikus mokė pats rašytojas. Savo ruožtu jis pats mokėsi anglų kalbos, jurisprudencijos dalykų, muzikos.
1848 m. spalio viduryje Tolstojus išvyko į Maskvą, apsigyveno name Arbato apylinkėse, kur gyveno nemažai jo giminių ir pažįstamų. Ketino tęsti mokslus, bet jam nepavyko, vietoj to pradėjo azartiškai lošti kortomis. Šį pomėgį turėjo visą gyvenimą. 1849 m. vasario mėnesį išvykęs į Sankt Peterburgą, rašytojas leido laiką linksmindamasis su būsimos žmonos dėde K. A. Islavinu („Mano meilė Islavinui man sugadino visus aštuonis gyvenimo mėnesius Sankt Peterburge“ ). Pavasarį Tolstojus pradėjo laikyti kandidato į teises studijas egzaminą: jis sėkmingai išlaikė du baudžiamosios teisės ir baudžiamojo proceso teisės kurso egzaminus, tačiau neišlaikė trečiojo egzamino ir išvyko į kaimą.
thumb|190 px|right|Levas Tolstojus, vilkintis valstiečio drabužiais 1901 m. (autorius [[Ilja Repinas)]]
Vėlesniais metais Levas Tolstojus dažnai lankydavosi Maskvoje, kur laiką leido lošdamas kortomis, tai neigiamai paveikė jo finansinę padėtį. Šiuo gyvenimo laikotarpiu Tolstojus ypač aistringai domėjosi muzika (jis pats gerai grojo pianinu ir vertino savo mėgstamus kitų atliekamus kūrinius). Aistra muzikai paskatino vėliau parašyti kūrinį „Kreicerio sonata“ (1887–1889 m., išspausdinta 1891 m.) Mėgstamiausi Tolstojaus kompozitoriai buvo Bachas, Hendelis ir Šopenas. 1848 m. kelionės į Sankt Peterburgą metu L. Tolstojus susipažino su gabiu vokiečių muzikantu, kurį vėliau aprašė apysakoje „Albertas“. 1849 m. Levas Tolstojus savo dvare apgyvendino muzikantą Rudolfą, su kuriuo grodavo pianinu keturiomis rankomis. Tuo metu, įkvėptas muzikos, rašytojas kelias valandas per dieną grodavo Šumano, Šopeno, Mocarto, Mendelsono kūrinius. 1840 m. pabaigoje Tolstojus, bendradarbiaudamas su savo pažįstamu Zybinu, sukūrė valsą, kurį atliko 1900-ųjų pradžioje, vadovaujamas kompozitoriaus S. I. Tanejevo, kuris padarė šio (vienintelio Tolstojaus) kūrinio muzikinį įrašą. Valsas skamba filme „Tėvas Sergijus“ (1978 m.), kuris sukurtas pagal Levo Tolstojaus apysaką. Nemažai laiko rašytojas skirdavo linksmybėms, žaidimams ir medžioklei.
1850–1851 metų žiemą L. Tolstojus pradėjo rašyti autobiografinę trilogiją „Vaikystė“ (sudaro: „Vaikystė" (1852 m.), „Paauglio metai" (1854 m.), „Jaunystė" (1855–1856 m.) 1851 m. kovo mėnesį jis parašė „Vakardienos istoriją“. Prabėgus ketveriems metams nuo to, kai rašytojas paliko Kazanės universitetą, pas jį į svečius atvažiavo jo brolis Nikolajus, tarnavęs Kaukaze. Jis kvietė rašytoją taip pat stoti į karinę tarnybą Kaukaze. Levas sutiko ne iš karto. Tik finansiniai nuostoliai, patirti dėl lošimų Maskvoje, jį paskatino priimti brolio kvietimą. Rašytojo biografai atkreipia dėmesį į reikšmingą ir teigiamą brolio Nikolajaus įtaką jaunam ir nepatyrusiam Levui kasdieniuose reikaluose. Vyresnysis brolis buvo jo draugas ir patarėjas.
Norint sumokėti skolas, Tolstojui reikėjo sumažinti išlaidas iki minimumo, o 1851 m. pavasarį Tolstojus skubiai išvyko iš Maskvos į Kaukazą neturėdamas konkretaus tikslo. Netrukus jis nusprendė stoti į karinę tarnybą, tačiau tam jam trūko Maskvoje paliktų reikiamų dokumentų, kurių laukdamas Tolstojus apie penkis mėnesius gyveno Piatigorske, paprastoje trobelėje. Nemažą laiko dalį jis praleido medžiodamas kazoko Epiškos kompanijoje. Šio žmogaus prototipas buvo vienas iš apysakos „Kazokai“ (1863 m.) herojų, vardu Eroška.
1851 m. rudenį Tolstojus, išlaikęs egzaminą Tbilisyje buvo priimtas į Rusijos imperijos 20-osios artilerijos brigados, įsikūrusios kazokų kaime, Starogladovskoje, ant Tereko kranto, netoli Kizliaro, 4-ąją bateriją junkeriu. Šį laikotarpį rašytojas pavaizdavo apysakoje „Kazokai“. Joje pasakojama apie jauno iš Maskvos pabėgusio bajoro gyvenimą, atskleidžiamos žmogaus ir gamtos sąsajos. Kazokų kaime Tolstojus užsiėmė kūryba. 1852 m. liepos mėn. jis galutinai parašė pirmąją būsimos autobiografinės trilogijos dalį „Vaikystė“ ir išsiuntė į tuo metu populiariausio žurnalo „Sovremennik“ („Современник“) redakciją. Rankraštyje rašytojas pasirašė tik inicialais. Išsiųsdamas rankraštį į žurnalą, Levas Tolstojus pridėjo laišką, kuriame buvo parašyta: „… ''Aš laukiu jūsų nuosprendžio. Jis arba paskatins mane tęsti mėgstamą veiklą, arba privers mane sudeginti viską, ką pradėjau''“.
Gavęs Tolstojaus „Vaikystės“ rankraštį, „Sovremennik“ redaktorius N. A. Nekrasovas iš karto pripažino kūrinio literatūrinę vertę ir parašė autoriui malonų laišką, kuris jį labai paskatino. Laiške Ivanui Turgenevui Nekrasovas pažymėjo: „Tai naujas talentas ir, atrodo, patikimas.“ Dar nežinomo autoriaus rankraštis buvo paskelbtas tų pačių metų rugsėjį. Tuo tarpu sėkmės įkvėptas autorius ėmėsi tęsti tetralogiją „Keturios raidos epochos“, kurios paskutinė dalis − „Jaunystė“ − niekada nebuvo publikuota. Levas Tolstojus mąstė apie kūrinio „Dvarininko rytas“ fabulą, kūrinį „Reidas“ ir kūrinio „Kazokai“ siužetą. Paskelbtas 1852 m. rugsėjo 18 d. žurnale „Sovremennik“ kūrinys „Vaikystė“ susilaukė nepaprastos sėkmės. Atskleidus autorių, jis iš karto buvo pastatytas greta jaunosios kartos literatūros šviesulių kartu su tuo metu jau gerai žinomais Ivanu Turgenevu, Ivanu Gončiarovu, Aleksandru Ostrovskiu. Kritikai Apolonas Grigorjevas, Anenkovas, Družininas, Černyševskis įvertino kūrinio psichologinės analizės gylį, autoriaus ketinimų rimtumą ir ryškų kūrinio realizmą. Tarnaudamas kariuomenėje rašytojas dalyvavo Krymo kare, Sevastopolio gynyboje, po kurios parašė rinkinį „Sevastopolio apsakymai“ (1855 m.). Minėtas apsakymų ir apybraižų rinkinys buvo publikuotas žurnale „Sovremennik“. Šį kūrinį pastebėjo ir Rusijos imperatorius Aleksandras II. Už Sevastopolio gynybą Levas Tolstojus buvo apdovanotas Šv. Anos ordinu su užrašu „už drąsą“, taip pat jam buvo įteikta keletas medalių. Tarnybą rašytojas paliko 1856 metais turėdamas poručiko laipsnį.
Kelionė po Europą
thumb|left|Žurnalo „Sovremennik“ rašytojų grupė: I.Gončiarovas, I.Turgenevas, L.Tolstojus, D.Grigorovičius, A.Družininas, A.Ostrovskis 1856 metais (S.Levickio fotografija)
Sankt Peterburge Levas Tolstojus buvo šiltai sutiktas aukštuomenės salonuose ir literatūros būreliuose. Jis artimai susidraugavo su Ivanu Turgenevu, su kuriuo jie kurį laiką gyveno tame pačiame bute. Turgenevas supažindino jį su „Sovremennik“ rašytojų būreliu, po ko Tolstojus užmezgė draugiškus santykius su tokiais žymiais rašytojais kaip Nikolajus Nekrasovas, Ivanas Gončiarovas, Ivanas Panajevas, Dmitrijus Grigorovičius, Aleksandras Družininas, Vladimiras Sologubas. Šiuo periodu Levas Tolstojus parašė kūrinius „Pūga“, „Du husarai“, užbaigė rašyti knygas „Sevastopolis rugpjūtyje“, „Jaunystė“. Linksmas ir turiningas Peterburgo gyvenimas Levo Tolstojaus nesužavėjo, jis 1857 m. pradžioje paliko miestą ir leidosi į kelionę po Europą.
Pirmiausiai Levas Tolstojus aplankė Paryžių, kuriame jį papiktino Napoleono I kultas („Piktadario dievinimas baisus“). Paryžiuje rašytojas lankėsi muziejuose, pobūviuose, žavėjosi socialinės laisvės pojūčiu. Dalyvavimas giljotinoje jam padarė slogų įspūdį, dėl to rašytojas paliko Paryžių ir išvyko į vietas, susijusias su prancūzų mąstytoju Ruso. Tolstojus buvo nuvykęs iki Ženevos ežero. Vėliau Levas Tolstojus keliavo po Šveicariją, Vokietiją, Angliją, Italiją (1857 m. ir 1860–1861 m.). Apysakoje „Liucerna“ jis išreiškė nusivylimą europietišku gyvenimo būdu, kurį sukėlė didelis turto ir skurdo kontrastas.
Kūrinių kritika šiek tiek atvėsino Levo Tolstojaus kūrybinį polėkį iki pat „Karo ir taikos“ pasirodymo. Tolstojus pats savo iniciatyva nesiekė suartėti su rašytojais, išimtis buvo tik Afanasijus Fetas. Viena iš šio susvetimėjimo priežasčių buvo Levo Tolstojaus kivirčas su Ivanu Turgenevu, įvykęs tuo metu, kai abu prozininkai 1861 metų gegužę lankėsi Stepanovkos dvare. Ginčas vos nesibaigė dvikova ir ilgam, netgi septyniolikai metų, sugadino rašytojų santykius.
Grįžus iš Europos, kitais metais, t. y. 1862 m. gegužę, Tolstojus, kenčiantis nuo depresijos, su gydytojų rekomendacija nuvyko į Samaros gubernijos Karalyko baškirų ūkį gydytis nauju ir tuo metu madingu kumyso terapijos metodu. Iš pradžių jis ketino apsistoti Postnikovo ligoninėje netoli Samaros, tačiau, sužinojęs, kad tuo pačiu metu turėjo atvykti daug aukštų pareigūnų, iškeliavo į baškirų klajoklių kaimą Karalyką, esantį prie Karaliko upės. Ten Tolstojus gyveno baškirų jurtoje, valgė avieną, maudėsi saulės voniose, gėrė kumysą, arbatą, taip pat linksminosi su baškirais, žaidžiančiais šaškėmis. Pirmą kartą jis ten išbuvo pusantro mėnesio. Sužavėtas Karaliku, Levas Tolstojus šiose vietose nusipirko dvarą ir jau 1872 m. vasarą jame praleido su visa šeima. Vėliau šioje valdoje Tolstojus suorganizavo žirgyną, bandydamas išvesti greitų ir tvirtų žirgų veislę. Vieno apsilankymo šiame savo dvare metu Tolstojus surengė žirgų lenktynes, kuriose jis pats asmeniškai dalyvavo.
Ispanijos Gvinėja
Ispanijos Gvinėja – Ispanijos kolonija Afrikoje, dabartinės Pusiaujo Gvinėjos teritorijoje, egzistavusi 1926–1968 m.
Levas Tolstojus
Šeima ir paskutiniai gyvenimo metai
thumb|180 px|left|Levas Tolstojus su žmona ir vaikaisNuo jaunystės metų Levas Tolstojus buvo pažįstamas su Liubove Aleksandrovna Islavina, pagal vyrą Bers (1826–1886 m.), jis mėgo žaisti su jos dukterimis Liza, Sonia ir Tania. Kai dukterys užaugo, Levas Tolstojus sugalvojo vesti vyresniąją dukterį Lizą. Tačiau ilgai dvejojo ir visgi pasirinko vidurinę Bers dukterį Sonią. Sofija sutiko už Tolstojaus tekėti. 1862 m. rugsėjo 23 d. Levas Tolstojus vedė Sofiją Bers, jai buvo 18 metų, jaunikiui – 34 metai.
Ispanijos Gvinėja
Istorija
Ispanija jau 1778 m. buvo pareiškusi savo teises į Kongo džiunglių regiono pakrantes (nuo Nigerio upės šiaurėje iki Ogovės upės pietuose) ir kai kurias salas (pirmiausia Bioką). Teisę jie įsigijo iš portugalų, kurie mainais gavo kai kurias teritorijas Amerikoje (El Pardo sutartis). Nepaisant to, dėl netinkamų gyvenimui sąlygų, vietos tautų pasipriešinimo ir migacijų, iki XIX a. vidurio ispanai regiono nekontroliavo.
Levas Tolstojus
Šeima ir paskutiniai gyvenimo metai
Kažkiek laiko pora gyveno laimingai, žmona buvo praktiška, pora buvo apsirūpinusi, rašytojas pelnė pasaulinę šlovę. Žmona jam tapo padėjėja visais praktiniais ir literatūriniais klausimais – nesant sekretorės, ji kelis kartus perrašė jo juodraščius. Tačiau labai greitai laimę aptemdė neišvengiami smulkūs kivirčai, trumpalaikiai ginčai, abipusis nesusipratimas, kuris bėgant metams tik dar labiau gilėjo.
Ispanijos Gvinėja
Istorija
XIX a. pirmoje pusėje regione siekė įsigalėti britai, kurie pavertė teritoriją kovos su vergų prekyba avanpostu. 1843 m. ispanai atgavo savo teises į regioną, tačiau turėjo jį dalintis su Vokietija (iš jų teritorijų susiformavo Kamerūnas) ir Prancūzija (iš jų teritorijų susiformavo Gabonas). Konkurencijos su šiomis valstybėmis metu 1900 m. galutinai suformuotos Ispanijos valdomos teritorijos, kurias sudarė Bioko sala, Anobonas ir Rio Munis. 1926 m. visos šios teritorijos administraciškai sujungtos į vieną koloniją – Ispanijos Gvinėją. Joje valdžia priklausė baltiesiems ispanams. Taip pat gyventojus gausiai papildė ispanizuoti mulatai iš Kubos, atvykę XIX a.
Levas Tolstojus
Šeima ir paskutiniai gyvenimo metai
1890–ųjų pabaigoje kivirčų tarp sutuoktinių priežastis buvo Tolstojaus pavydas žmonai Sofijai dėl kompozitoriaus S. I. Tanejevo. 1897 m. žmonai norint eiti pas kompozitorių į repeticiją, Tolstojus laiške pasiūlė jai penkis variantus kaip išspręsti situaciją, iš kurių viena buvo skyrybos. thumb|right|Levo Tolstojaus žmona Sofija (iš kairės) su seserimi Tatjana Bers
Ispanijos Gvinėja
Istorija
1949 m. Ispanijos Gvinėjos plotas buvo 26 659 km², kuriame buvo 170 000 gyventojų. Sostinė buvo Santa Izabelė su 9000 gyventojų.
Levas Tolstojus
Šeima ir paskutiniai gyvenimo metai
Savo šeimai Levas Tolstojus pasiūlė tam tikrą „gyvenimo planą“, pagal kurį ketino dalį pajamų skirti vargšams ir mokykloms bei supaprastinti savo šeimos gyvenimo būdą (buitį, maistą, drabužius), kartu parduodant „viską, kas nereikalinga“: fortepijoną, baldus, vežimėlius. Jo žmona Sofija nebuvo patenkinta tokiu planu, dėl to tarp sutuoktinių kilo pirmasis rimtas konfliktas ir prasidėjo jos „karas“ dėl saugios jų vaikų ateities. 1892 m. Tolstojus pasirašė atskirą aktą ir perdavė visą turtą savo žmonai ir vaikams, nenorėdamas būti savininku. Tolstojai gyveno kartu beveik penkiasdešimt metų. Tačiau devintojo dešimtmečio pradžioje rašytojas išsižadėjo savo luomo, neigė ankstesnę kūrybą, kritikavo Rusijos visuomeninį ir religinį gyvenimą, propagavo nekonfesinį (individualų) tikėjimą. Skelbė būtinybę pertvarkyti visuomenę.
Ispanijos Gvinėja
Istorija
1968 m. kolonijai buvo suteikta nepriklausomybė. Valstybė tapo žinoma kaip Pusiaujo Gvinėja.
Levas Tolstojus
Šeima ir paskutiniai gyvenimo metai
1910 m. lapkričio 20 d. Levas Tolstojus mirė traukinių stoties viršininko Ivano Ozolino namuose.
Efemeridės
Efemeridės – astronominių dangaus objektų padėtys tam tikram laiko momentui, paprastai pateikiamos lentelių arba grafikų forma.
Astronomijoje ir astrologijoje naudojamos efemeridės gali skirtis. Astronomai naudoja geocentrines (stebėtojas Žemės centre), o kai kurie astrologai – heliocentrines (stebėtojas Saulės centre) efemerides. Astronomijoje efemeridėmis susirūpinta, tiriant astronominius reiškinius, kurie domina astronomus ir astrologus.
Levas Tolstojus
Kūrybinės veiklos pakilimas
Per pirmuosius 12 metų po santuokos Levas Tolstojus sukūrė „Karą ir taiką“ bei „Aną Kareniną“. Šiam antrajam Tolstojaus literatūrinio gyvenimo tarpsniui priklauso ir „Kazokai“, sumanyti dar 1852 m. ir baigti 1861–1862 m. Tai pirmasis rašytojo kūrinys, kuriame realizuotas jau brandus jo talentas. Pagrindinis Tolstojaus kūrybos motyvas išryškėja per jo sukurtus herojų charakterius, herojų tobulėjimą. Rašytojo tikslas buvo parodyti individo gebėjimą moraliai augti, tobulėti, priešintis aplinkai, pasikliaujant savo paties vidine sielos jėga.
„Karas ir taika“
Prieš išleidžiant „Karą ir taiką“, rašytojas dirbo su romanu „Dekabristai“ (1860–1861 m.), prie kurio autorius ne kartą grįžo, tačiau kūrinys vis tiek liko nebaigtas. Romanas – epopėja „Karas ir taika“ (1863–1869 m., 4 tomai) sulaukė precedento neturinčios sėkmės. Romano ištrauka „1805 metai“ pasirodė 1865 m. 1868 m. publikuotos trys romano dalys, netrukus – kitos dvi. Pirmieji keturi „Karo ir taikos“ tomai buvo greitai išparduoti. Reikėjo antrojo pakartotinio leidimo. Netrukus pakartotinai romanas „Karas ir taika“ išleistas 1868 m. spalio mėn. Romanas „Karas ir taika“ tapo unikaliu reiškiniu tiek rusų, tiek užsienio literatūroje. Šis veikalas priskiriamas gilių psichologinių romanų kategorijai, dėstomas kaip epinis pasakojimas, jame parodoma plati Rusijos įvairių visuomenės sluoksnių panorama Napoleono karų laikotarpiu. Rašytojas, pasak V. J. Lakšino, išreiškė „ypatingą žmonių sąmonės būklę didvyrišku 1812 m. laikotarpiu, kai žmonės iš skirtingų gyventojų sluoksnių susivienijo pasipriešindami užsienio kariaunos invazijai, o tai savo ruožtu sukūrė pagrindą epui“. Autorius parodė nacionalinius rusų bruožus patriotizmo šviesoje, nesukurdamas dirbtinio, demonstratyvaus patriotiškumo, išreikšdamas per herojus ramų tikėjimą teisingumu, atskleisdamas paprastų karių orumą ir drąsą. Rusijos karą su Napoleono kariuomene jis vaizdavo kaip apėmusį visą šalį. Epinis kūrinio stilius perteiktas per herojų likimų išsišakojimą ir susikirtimą, nepalyginamus Rusijos gamtos paveikslus. Levo Tolstojaus romane atspindėti įvairūs visuomenės sluoksniai, pradedant imperatoriais ir karaliais, baigiant kariais, Aleksandro I valdymo laikais.
Tolstojus buvo patenkintas savo paties darbu, tačiau jau 1871 m. sausio mėn. jis išsiuntė laišką Aleksandrui Fetui: „Koks aš laimingas … jog niekada nerašysiu daugiau apie karą“. Tolstojus beveik nepaisė savo ankstesnių kūrinių svarbos. 1906 m. Tokutomi Roka paklausus, kuris kūrinys labiausiai patinka Tolstojui, rašytojas atsakė: „Romanas „Karas ir taika“.
„Ana Karenina“
Ne mažiau dramatiškas ir rimtas darbas buvo romanas apie tragišką meilę „Ana Karenina“ (1873–1876 m.). Nelaimingoje Anos Kareninos ir Vronskio meilės pabaigoje pavaizduota tiek daug psichologinio gyvenimo nerimo, kas šį romaną daro itin dramatišką. Romanas turi mažiau karo ir taikos herojams būdingų psichinių judesių paprastumo ir aiškumo, daugiau padidinto jautrumo, vidinio budrumo ir nerimo. Pagrindinių veikėjų personažai yra sudėtingesni ir rafinuotesni. Autorius bandė parodyti subtiliausius meilės, nusivylimo, pavydo, nevilties, dvasinio nušvitimo niuansus. Šio darbo problematika tiesiogiai nuvedė Tolstojų prie 1870-ųjų pabaigos ideologinio lūžio taško.
Kiti kūriniai
thumb|190 px|right|Levas Tolstojus 1887 m. (paveikslo autorius [[Ilja Repinas)]]
1879 m. kovo mėn. Maskvoje Levas Tolstojus susitiko su Vasilijumi Petrovičiumi Ščegolionku, kuris tais pačiais metais rašytojo kvietimu atvyko į Jasnaja Polianą, kur apsistojo maždaug mėnesiui ar pusantro. Ščegolionkas papasakojo Tolstojui daugybę liaudies pasakų, epų ir legendų, iš kurių daugiau negu dvidešimt rašytojas užrašė (šie įrašai buvo atspausdinti rašytojo raštuose). Šeši L. Tolstojaus kūriniai paremti Ščegolionko pasakojimais, tai: „Kaip žmonės gyvena“ (1881 m.), „Du seni žmonės“ (1885 m.) ir „Trys seniūnaičiai“ (1885 m.), „Kornejus Vasiljevas“ (1905 m.) ir „Malda“ (1905 m.), „Senis bažnyčioje“ (1907 m.). Be to, Tolstojus užrašė daug Ščegolionko pasakytų posakių, patarlių, atskirų žodžių.
Naujas Tolstojaus požiūris į pasaulį išsamiai atskleistas veikaluose „Išpažintis“ (1879–1880 m., išleistas 1884 m.) bei „Kas yra mano tikėjimas“? (1882–1884 m.). Tolstojus knygas „Kreicerio sonata“ (1887–1889 m., išleista 1891 m.) ir „Velnias“ (1889–1890 m., išleistas 1911 m.) paskyrė krikščioniškam meilės principo gvildenimui. 1890–aisiais, bandydamas teoriškai pagrįsti savo požiūrį į meną, Tolstojus parašė traktatą „Kas yra menas?“. (1897–1898 m.). Tačiau pagrindinis tų metų meninis darbas buvo jo romanas „Prisikėlimas“ (1889–1899 m.), kurio siužetas buvo paremtas tikra teismo byla. Aštri bažnyčios apeigų kritika šiame darbe tapo viena iš priežasčių, kodėl 1901 metais stačiatikių cerkvės sinodas atskyrė Tolstojų nuo cerkvės. Aukščiausi 1900–ųjų pradžios pasiekimai buvo pasakojimas „Chadži Muratas“ bei drama „Gyvasis lavonas“. Knygoje „Chadži Muratas“ atskleidžiamas Šamilo ir Nikolajaus I despotizmas. Istorijoje Tolstojus šlovino kovos drąsą, pasipriešinimo jėgą ir gyvenimo meilę. Spektaklis „Gyvasis lavonas“ tapo naujų Tolstojaus meninių ieškojimų įrodymu, objektyviai artimu Čechovo dramai. Levas Tolstojus sukūrė ir kitų dramų: „Tamsos galybė" (1887 m.), „Ir šviečia tamsoje šviesa" (1900 m., išspausdinta 1930 m.), komediją „Švietimo vaisiai" (1891 m.).
Atminimo išsaugojimas
Rusijoje įsteigti keturi muziejai, skirti Levo Tolstojaus gyvenimui ir jo kūrybai. Tolstojaus dvaras Jasnaja Polianoje kartu su visais aplinkiniais miškais, laukais, sodais ir žemėmis paverstas muziejumi-draustiniu, jo filialas yra L. N. Tolstojaus muziejus-dvaras „Nikolskoje-Vyazemskojės“ kaime. Tolstojaus dvaro rūmai Maskvoje (Levo Tolstojaus g. 21) yra valstybės saugomi. Astapovo stotyje esantis namas, kuriame mirė rašytojas, taip pat buvo paverstas muziejumi (dabar Levo Tolstojaus stotis, Pietryčių geležinkelis).
Didžiausias iš Tolstojaus muziejų, taip pat rašytojo gyvenimo ir kūrybos tyrimo centras, yra valstybinis Levo Tolstojaus muziejus Maskvoje. Rašytojo vardu pavadinta daugybė Rusijos mokyklų, klubų, bibliotekų ir kitų kultūros įstaigų. Daugelyje Rusijos miestų yra aikščių ir gatvių, pavadintų Levo Tolstojaus vardu. Paminklai Levui Tolstojui pastatyti Tuloje, Maskvoje, Piatigorske, Orenburge ir kt.
JBC
JBC – lietuvių hiphopo muzikos grupė iš Šiaulių. Grupės nariai regioniniame „Saulės radijuje“ vedė laidą apie hiphopą „Juoda balta“. Iš čia kilo ir grupės pavadinimas (Juoda Balta Crew).
Grupė aktyviai gyvavo 2000–2006 m. Šiuo laikotarpiu išleisti geriausiai žinomi grupės kūriniai – „Sijonėlis“, „4 elementai“ ir „Penktadienis“, 3 muzikiniai albumai.
2006 m. grupė išsiskirstė, o 2017 m. išleista nauja daina „Kuo mes kitokie?“.
Grupė koncertavo 2017 m. Lietuvos hiphopo muzikos apdovanojimuose.
Martin Axén
Karl Martin Axén (gimė 1973 balandžio 1, Uråsa, Švedijoje) – Švedijos glamroko grupės The Ark gitaristas.
Axen nuo 4 iki 7 metų amžiaus su šeima gyveno Kenijoje. Būdamas 8 metų pradėjo mokytis groti gitara, tačiau nutraukė pamokas. Vėl ėmė groti būdamas paaugliu. 1997 jis oficialiai prisijungė prie grupės The Ark. Taip pat Martin priklauso The Ark projektui Stereo Explosion.
Steve Jobs
Stivenas Polas „Stivas“ Džobsas (Steven Paul „Steve“ Jobs, 1955 m. vasario 24 d. – 2011 m. spalio 5 d.) buvo JAV verslo magnatas ir išradėjas. Jis buvo vienas „Apple“ kompanijos įkūrėjų, vadovas ir direktorių tarybos narys. S. Džobsas taip pat įkūrė įmonę „Pixar“ ir jai vadovavo. 2006 m., susijungus „The Walt Disney Company“ ir „Pixar“, S. Džobsas tapo „Disney“ kompanijos vadovų tarybos nariu.
8-ojo dešimtmečio pabaigoje S. Džobsas, kartu su „Apple“ įkūrėjais Stivu Vozniaku, Maiku Markula ir kitais, sukūrė vieną pirmųjų plačiai naudojamų asmeninių kompiuterių. 1986 m. S. Džobsas nusipirko kompaniją „Lucasfilm“, kuri vėliau persivadino į „Pixar“. Jis buvo vienas „Žaislų istorijos“ (1995 m. animacinis filmas) kūrėjų. Džobsui priklausė 50,1 % „Pixar“ akcijų iki kompanijos susijungimo su „The Walt Disney Company“ įvykusio 2006-aisiais. S. Džobsas grįžo į savo įkurtą „Apple“ kompaniją 1996 m., kai „Apple“ nusipirko kompaniją „NeXT“. Neilgai trukus S. Džobsas tapo „Apple“ generaliniu direktoriumi ir buvo vienas iš „iPod“, „iPhone“ bei „iPad“ kūrėjų. Nuo 2003 m. jis kovojo su vėžiu, tačiau galiausiai 2011 m. rugpjūtį paliko „Apple“ vadovo postą.
2011 m. spalio 5 d., apie 15:00 vietos laiku, S. Džobsas mirė savo namuose Kalifornijoje, Palo Alto mieste. Jo mirties priežastis – vėžys.
Jaunystė
Džobsas gimė San Franciske ir buvo įvaikintas Polo ir Klaros Džobsų, kurie gyveno Mauntn Vju, Kalifornijoje. Džobsai vėliau įsidukrino dukrą vardu Pati. Džobso biologinis tėvas – Abdulfattah John Jandali, musulmonas kilęs iš Sirijos ir emigravęs į JAV bei vėliau tapęs politikos mokslų profesoriumi Nevados universitete. Šiuo metu jis yra „Boomtown“ viešbučio kazino, esančio Nevadoje, viceprezidentas. Stivo motina – Džoana Schieble (dabartinė pavardė Simpson), baigė mokslus Amerikoje ir turi vokiško bei šveicariško kraujo. Šiuo metu Džoana yra susituokusi ir užaugino S. Džobso biologinę seserį Moną Simpson, kuri yra rašytoja. Stivas ir Mona pirmą kartą susitiko 1986 m. ir nuo to laiko palaikė šiltus santykius, S. Džobsas dažnai atvykdavo aplankyti sesers į Manheteną. Stivas iš Simpson pasakojimų daugiau sužinojo apie savo tikruosius tėvus ir pakvietė savo motiną į kelis renginius. S. Džobso tėvas tvirtina, kad nenorėjo berniuko atiduoti įvaikinimui, tačiau Simpson tėvai nepritarė jos santuokai su Sirijos piliečiu. Jo bandymai susisiekti su sūnumi buvo bevaisiai, S. Džobsas taip pat nemėgino susisiekti su tėvu. Jandali davė interviu dienraščiui „The Sun“ 2011 m. rugpjūčio mėnesį, kai S. Džobsas atsistatydino iš „Apple“ vadovo pareigų. Jis taip pat nusiuntė savo medicininę informaciją daktarams, kai Stivui buvo diagnozuotas kasos vėžys.
Kaguja
thumb|right|300px|Kagujos paleidimo momentas. Kaguja arba SELENE (nuo, ) – Japonijos 2007 m. rugsėjo 14 d. į kosmosą paleistas Mėnulio palydovas, veikęs iki 2009 m. birželio 10 d. Kaguja tyrinėjo Mėnulio kilmę, formavimąsi ir rinko informaciją, reikalingą tolimesniam tyrimų vystymui. Palydovas skriejo maždaug 100 km aukštyje, kuris misijai artėjant prie pabaigos buvo palaipsniui mažinamas ir galiausiai, kaip planuota, Kaguja sudužo atsitrenkęs į Mėnulio paviršių.
Steve Jobs
Jaunystė
1974 m. rudenį S. Džobsas grįžo į Kaliforniją ir pradėjo lankytis „Homebrew“ kompiuterių klube kartu su S. Vozniaku. S. Džobsas įsidarbino techniku kompiuterinius žaidimus kuriančioje bendrovėje „Atari“. Tuo metu jis turėjo tikslą susitaupyti pinigų dvasinei kelionei į Indiją.
Kaguja
Kaguja į orbitą buvo paleistas su H-IIA kosmine raketa iš Tanegašimos kosminių skrydžių centro.
Steve Jobs
Jaunystė
S. Džobsas kartu su savo koledžo laikų draugu (vėliau ir pirmuoju „Apple“ darbuotoju) Danieliu Kotke (Daniel Kottke) nukeliavo į Indiją aplankyti hinduistų mokytojo Neem Karoli Baba. Stivas namo grįžo plikai nusiskutęs galvą, apsirengęs tradiciniais indų drabužiais ir pareiškė, kad jis atsivertė į budizmą. Grįžęs S. Džobsas išbandė įvairius narkotikus, o LSD vartojimą pavadino „vienu iš dviejų ar trijų svarbiausių nuveiktų dalykų jo gyvenime“. Vėliau Stivas pareiškė, jog jo artimųjų mąstysena skyrėsi nuo jo ir jie negalėdavo suprasti Džobso atliekamų veiksmų.
Kaguja
Palydovo pavadinimas kilo iš X a. pasakos apie bambukų kirtėją, kurios viena iš veikėjų yra Mėnulio princesė Kaguja.
Steve Jobs
Jaunystė
S. Džobsas grįžo į savo ankstesnįjį darbą „Atari“ kompanijoje ir gavo užduotį pagaminti spausdintą schemą žaidimui „Breakout“. Remiantis „Atari“ įkūrėjo Nolano Bušnelio pasakojimu, „Atari“ S. Džobsui pasiūlė po 100 JAV dolerių už kiekvieną mikroprocesorių, išimtą iš prietaiso. Kadangi Stivas mažai žinojo apie spausdintas schemas, jis susitarė su S. Vozniaku, kad jei šiam pavyks įvykdyti užduotį, jie užmokestį pasidalins per pusę. „Atari“ nuostabai, S. Vozniakas sugebėjo išimti 50 mikroprocesorių. Pasak S. Vozniako, S. Džobsas jam pasakė, kad „Atari“ jiems davė tik 700 JAV dolerių (vietoje 5000 JAV dolerių), tad S. Vozniakui priklausė tik 350 JAV dolerių.
Kaguja
2017 m. Japonija planuoja į Mėnulį išsiųsti antrą misiją, pavadintą SELENE-2.
Steve Jobs
Apple kompiuterio sukūrimas
thumb|left|Stivas Džobsas ir [[Bill Gates|Bilas Geitsas konferencijoje 2007 m.]]
1976 metais Stivas Džobsas, Stivas Vozniakas, Ronaldas Veinas (Ronald Wayne) ir išėjęs į pensiją „Intel“ inžinierius Maikas Markula jaunesnysis (A.C. „Mike“ Markkula Jr.) įkūrė „Apple Inc.“. Vozniakas tuomet buvo ir elektronikos programišius. Džobsas ir Vozniakas jau buvo pažįstami kelerius metus. Juos 1971 metais supažindino bendras draugas Bilas Fernandesas (Bill Fernandez). Tuomet Džobsui buvo 16, o Vozniakui – 21 metai. Džobsas sugebėjo sudominti Vozniaką kompiuterių surinkimu ir pardavimu. Kai „Apple“ plėtėsi, kompanija pradėjo ieškoti patyrusio vadovo, sugebančio susitvarkyti su kompanijos augimu.
1978 m. „Apple“ kaip savo naująjį vadovą pasamdė Maiką Skotą (Mike Scott) iš „National Semiconductor“ kompanijos. Skoto vadovavimo laikotarpis „Apple“ buvo labai reikšmingas. 1983 m. Stivas Džobsas į vadovo vietą pisiviliojo Džoną Skalį (John Sculley) klausdamas jo: „Ar nori visą gyvenimą pardavinėti saldintą vandenį, ar nori pereiti pas mane ir pakeisti pasaulį?“ Kitais metais „Apple“ sukūrė Supertaurės (Super Bowl) reklamą pavadinimu „1984“. „Apple“ akcininkų suvažiavime 1984 m. sausio 24 d. Stivas Džobsas entuziazmu trykštančiai publikai pristatė Macintosh kompiuterį. Macintosh tapo pirmuoju komerciškai sėkmingu mažu kompiuteriu, turinčiu grafinę naudotojo sąsają. Mac kompiuterio vystymą perėmė Džefas Raskinas (Jef Raskin), o vėliau ir pats Džobsas.
NeXT Computer
thumb|right|upright=.9|„NeXT“ kompiuteris, kurį [[CERN organizacijoje naudojo Timas Bernersas-Li ir kuris tapo pirmuoju žiniatinklio serveriu.]] Palikęs „Apple“, Džobsas 1985 m. už 7 milijonus dolerių įkūrė kompaniją „NeXT“. Po metų Džobsas nebeturėjo nei pinigų, nei naujų idėjų. Galiausiai jis patraukė milijardieriaus Roso Peroto dėmesį. Jis nusprendė investuoti į Džobso kompaniją. „NeXT“ darbo stotys buvo pradėtos pardavinėti 1990 m. ir kainavo $9 999. Kaip ir „Apple Lisa“ kompiuteris, „NeXT“ darbo stotis buvo technologiškai pažengęs produktas, tačiau buvo kritikuojamas dėl kainos, nes švietimo sektorius jų negalėjo įpirkti, o būtent šiam sektoriui produktas buvo skirtas. „NeXT“ darbo stotis buvo žinoma dėl savo techninių galimybių, kurių svarbiausia buvo objektinio programavimo sistema. Džobsas „NeXT“ produktus skyrė finansinei, mokslinei ir akademinei bendruomenei, pabrėždamas „NeXT“ inovatyvumą bei eksperimentavimą su tokiomis naujomis technologijomis kaip „Mach“ branduolys.
Atnaujinta antros kartos NeXTcube darbo stotis taip pat buvo išleista 1990 m. Džobsas ją apibūdino kaip „visuomeninį“ kompiuterį galintį pakeisti asmeninį kompiuterį. Su inovatyvia NeXTMail elektroninių laiškų sistema, NeXTcube galėjo pirmą kartą naudoti garsines, vaizdines ir grafines funkcijas elektroniniame laiške. Džobsas vadovavo „NeXT“ kompanijai apsėstas estetinės tobulybės. Tai „NeXT“ sudavė stiprų smūgį. 1993 m., pardavusi tik 50 000 prietaisų, kompanija nusprendė gaminti tik programinę įrangą ir sukūrė NeXTSTEP/Intel operacinę sistemą. Kompaniją 1994 m. uždirbo $1,03 milijono. 1996 m. „NeXT Software, Inc.“ sukūrė WebObjects internetinę sistemą, padėjusią toliau plėtoti internetines programas. Kai 1997 metais „Apple“ įsigijo „NeXT“, WebObjects buvo naudojamas kuriant „Apple“ ir „iTunes“ parduotuves bei „MobileMe“ paslaugas.
Pixar ir Disney
thumb|upleft|Džobsas Macworld konferencijoje 2008 m. 1986 m. Džobsas nusipirko „The Graphics Group“ (vėliau pervadintą į „Pixar“) iš „Lucasfilm“ kompiuterinės grafikos padalinio už $10 milijonų, kurių $5 milijonai buvo skirti įmonės kapitalui.
Naujosios kompanijos pradinė būstinė buvo Lucasfilm Kerner studija San Rafaelyje, Kalifornijoje, tačiau vėliau ji persikėlė į Emervilį. Pagal pradinį sumanymą kompanija turėjo būti aukštos kokybės grafinės įrangos tiekėja. Tačiau po daug nepelningų metų pardavinėjant Pixar Image kompiuterį, „Pixar“ pasirašė sutartį su „Disney“. Pagal sutartį Pixar turėjo kurti animacinius filmus, kuriuos finansuotų ir platintų „Disney“.
Pirmasis dviejų kompanijų filmas buvo 1995 m. sukurta „Žaislų istorija“. Šis filmas jiems atnešė šlovę ir kritikų pripažinimą. Per kitus 15 metų kai „Pixar“ vadovavo Džonas Laseteris (John Lasseter), „Disney“ ir „Pixar“ sukūrė nemažai animacinių filmų atnešusių didelį pelną: „Iš vabalų gyvenimo“ (1998); „Žaislų istorija 2“ (1999); „Monstrų biuras“ (2001); „Žuviukas Nemo“ (2003); „Nerealieji“ (2004); „Ratai“ (2006); „La Troškinys“ (2007); „WALL-E. Šiukšlių princo istorija“ (2008); „Aukštyn“ (2009); „Žaislų istorija 3“ (2010). „Žuviukas Nemo“, „Nerealieji“, „La Troškinys“, „WALL-E. Šiukšlių princo istorija“, „Aukštyn“ ir „Žaislų istorija 3“ kiekvienas gavo Oskarą kaip geriausias animacinis filmas, tačiau ši apdovanojimų kategorija buvo įsteigta tik 2001 metais.
2003–2004 m., baiginėjantis „Pixar“ ir „Disney“ kontraktui, Džobsas ir „Disney“ vadovas Maiklas Eisneris (Michael Eisner) bandė susitarti dėl partnerystės pratęsimo, tačiau deryboms nepavykus 2004 metų pradžioje Džobsas paskelbė, jog „Pixar“ ieškos naujo partnerio, kadangi sutartis su „Disney“ baigėsi.
2005 m. spalį Eisnerį „Disney“ vadovo vietoje pakeitė Bobas Igeris (Bob Iger). Igeris greitai atnaujino derybas su Džobsu ir „Pixar“. 2006 m. sausio 24 d. Igeris ir Džobsas paskelbė, kad „Disney“ sutiko nusipirkti „Pixar“ už $7,4 milijardo. Kai „Pixar“ buvo nupirktas, Džobsas tapo daugiausiai „Disney“ akcijų valdančiu žmogumi visoje kompanijoje (jam priklausė maždaug 7 % „Disney“ akcijų). Jis turėjo daugiau akcijų nei Eisneris (1,7 %) ar Volto Disnėjaus giminaitis Rojus E. Disnėjus (Roy E. Disney), kuris iki savo mirties valdė apie 1 % „Disney“ akcijų. Šio žmogaus kritika Eisneriui – ypač dėl nutrauktų derybų su „Pixar“ – paskatino pastarąjį pasitraukti iš „Disney“ vadovo pareigų.
Sugrįžimas į Apple
1996 m. „Apple“ paskelbė, jog jie įsigys „NeXT“ už $429 mln. 1996 m. pabaigoje sutartis buvo pasirašyta ir Džobsas grįžo į kompaniją, kurią pats ir įkūrė. Jis tapo laikinu „Apple“ vadovu 1997 m. rugsėjo mėn., kai pasitraukė tuometinis „Apple“ vadovas Džilas Amelio (Gil Amelio). 1998 m. kovo mėnesį, norėdamas „Apple“ vėl padaryti pelninga kompanija, Džobsas nutraukė tokių projektų vystymą, kaip Newton, Cyberdog ar OpenDoc. Tuo metu nemažai „Apple“ darbuotojų važiuodami liftu „bijojo, kad liftui sustojus gali netekti darbo. Iš tikrųjų Džobsas retai atleisdavo darbuotojus, tačiau keli žmonės jau buvo atleisti ir to užteko įbauginti visą kompaniją.“ Džobsas taip pat pakeitė licencijų išdavimo programą Macintosh clone kompiuteriams. Šio pasekoje, gamykloms pasidarė per brangu toliau gaminti šiuos kompiuterius.
Kartu su kompanija „NeXT“, „Apple“ nusipirko ir jų išradimus, kurie vėliau tapo ir „Apple“ produktų dalimi. Didžiausią įtaką padarė NeXTSTEP, kuris vėliau tapo „Mac OS X“. Vadovaujant Džobsui, kompanija pastebimai padidino pardavimų skaičių ir pristatė tokius naujus produktus kaip „iMac“. Nuo tada patrauklus dizainas ir reklama yra „Apple“ vizitinė kortelė. 2000 m. „Macworld“ parodoje Džobsas oficialiai tapo nebe laikinu, o nuolatiniu „Apple“ vadovu. Jis šmaikštavo, kad nuo šiol šios pareigos vadinsis iCEO.
Kompanija toliau plėtėsi ir pristatė nemažai naujų idėjų. Tarp tokių buvo nešiojamas muzikos grotuvas „iPod“ bei „iTunes“ parduotuvė. 2007 m. birželio 29 d. „Apple“ įsiveržė ir į mobiliųjų telefonų rinką, pristatydami telefoną su jutikliniu ekranu „iPhone“. Nors Džobsas ir skatino naujoves, jis vis primindavo darbuotojams, kad „tikrų menininkų laivas“ (produktų pristatymas laiku) yra tiek pat svarbus, kiek produkto dizainas ar inovatyvumas.
Džobsas buvo ir mylimas, ir kritikuojamas dėl savo iškalbos ir įtikinėjimo, jo kalbos kartais „prasilenkdavo su realybe“. Tai būdavo aiškiai pastebima per „Apple“ produktų pristatymus Macworld parodose ar Pasaulinėse gamintojų konferencijose.
Atsistatydinimas
2011 m. rugpjūtį Džobsas atsistatydino iš „Apple“ vadovo pareigų, tačiau liko pirmininkauti direktorių tarybai. Praėjus kelioms valandoms po Džobso pasitraukimo, „Apple“ akcijų vertė nukrito 5 %. Palyginti nedidelis akcijų vertės nuosmukis, žinant Stivo Džobso svarbą „Apple“ kompanijai, buvo dėl to, kad Džobso sveikatos problemos visiems buvo žinomos jau kelerius metus. 2011 m. sausį Stivas buvo pasitraukęs iš pareigų dėl pablogėjusios sveikatos. Pasak „Forbes“ žurnalo, Džobso pasitraukimas turėjo pakenkti ir „Apple“, ir „Disney“, kompanijoms, kuriose jis atliko svarbų vaidmenį. Tą pačią Džobso pasitraukimo dieną „Disney“ akcijų vertė nukrito 1,5 %.
Turtas
Nors Džobsas būdamas „Apple“ generaliniu direktoriumi ir uždirbdavo tik 1 dolerį per metus, jis valdė 5,426 milijono vertės „Apple“ akcijų, taip pat 138 milijonų vertės „Disney“ akcijų, kurias gavo už „Disney“ ir „Pixar“ susijungimą. „Forbes“ žurnalo rengiamame turtingiausių JAV žmonių sąraše, Džobsas užėmė 42-ą vietą, su 8,3 milijardo dolerių vertės turtu.
2001 m. Stivas Džobsas buvo apdovanotas 7,5 milijono „Apple“ akcijų, kurių kiekvienos vertė buvo $18.30. Tačiau vėliau paaiškėjo, jog tikroji kiekvienos akcijos vertė turėjo būti $21.10. Taigi Džobsas buvo apkaltintas sukčiavimu, nes nuslėpė apie $20 000 000. Dėl to „Apple“ vadovui buvo iškeltos kelios baudžiamosios bylos. 2006 m. gruodžio 26 d. byla buvo baigta narplioti ir buvo išaiškinta, jog Džobsas 2003 m. grąžino visas jam padovanotas akcijas. 2008 m. liepos 1 d. prieš kelis „Apple“ direktorių tarybos narius buvo pateiktas $7 miljardų ieškinys, dėl sukčiavimo su vertybiniais popieriais.
Vadovavimo stilius
Buvęs Džobso kolega Džefas Raskinas teigė, jog Stivas „būtų buvęs puikus Prancūzijos karalius“. Džobsas stengėsi, kad „Apple“ pirmautų ne tik technologijų pažangumu ir stiliumi, tačiau ir kitomis sritimis. Jis visada norėjo būti priekyje konkurentų. 2007 m. šią savo savybę Džobsas apibūdino ledo ritulininko Veino Gretzkio citata: "Yra viena sena Veino Gretzkio citata, kurią aš labai mėgstu. „Aš čiuožiu ten kur ritulys bus, ne ten kur jis jau buvo.“ „Apple“ kompanija visą laiką stengėsi šitai vykdyti. Nuo pačių pačių pradžių. Ir mes toliau tai darysime."
Floidas Normanas (Floyd Norman) sakė, jog dirbdamas „Pixar“, Džobsas buvo „subrendusi, atlaidesnė asmenybė“ ir niekada nesikišdavo į filmų kūrėjų darbą.
2005 m. Stivas Džobsas visose „Apple“ parduotuvėse uždraudė prekiauti leidėjų John Wiley & Sons knygomis, nes šie išspausdino knygą „iKona:Stivas Džobas“.
Išradimai
Stivas Džobsas yra minimas kaip išradėjas arba vienas iš išradėjų 338-iuose JAV patentuose. Jo išradimai prasideda nuo paties kompiuterio iki lietimui jautraus ekrano, kolonėlių ar klaviatūrų.
Labdara
„BusinessWeek“ žurnalistas Arikas Heseldalas (Arik Hesseldahl) teigė, jog „Džobsas nėra plačiai žinomas dėl labdaros organizavimo“, lyginant su Bilu Geitsu. 1997 m., grįžęs į „Apple“ vadovo postą, Džobsas atšaukė visas labdaros programas.
Asmeninis gyvenimas
1991 m. kovo 18 d. Džobsas vedė Loreną Powell (Laurene Powell). Juos sutuokė dzenbudistų vienuolis Kobun Chino Otogawa. Pora susilaukė sūnaus ir dviejų dukrų. Džobsas turi dar vieną dukterį gimusią 1978 m. vardu Liza Brenan-Džobs (Lisa Brennan-Jobs), kuri gimė po jo draugystės su tapytoja Krisan Brenan (Chrisann Brennan). Krisan sunkiai, vien iš pašalpos, augino dukterį, nes Džobsas neigė esąs mergaitės tėvas ir teigė, jog jis yra nevaisingas. Po kiek laiko Stivas pripažino, jog Liza yra jo dukra.
Džobsas buvo didelis „Bitlų“ gerbėjas. Jis cituodavo „Bitlus“ įvairiomis progomis. Paklaustas apie savo verslo modelį, jis atsakė: