cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Galapagai
Pirmieji gyventojai
V. Rodžersas 1709 metais į Galapagų salas atgabeno Aleksandrą Selkirką, paėmęs jį iš Chuano Fernandeso salos, kur už ginčą su kapitonu jis buvo išlaipintas ir praleido čia ketverius metus. Selkirko pavyzdžiu Danielis Defo parašė „Robinzoną Kruzą“. 1800 metais salose apsigyveno pirmasis atsikėlėlis – airis Patrikas Votkinsas, žinomas Oberluso vardu. Pabėgęs iš anglų laivo jis įsikūrė netoli „Pašto įlankos“ (Floreana), augino daržoves. 1832 m. generolas Č. Viljamilis čia įkūrė pirmąją plantaciją, kurioje dirbo 80 karių.
Ieškodamas senų indėnų kultūrų pėdsakų čia lankėsi Turas Hejerdalas. Pasak padavimų, inkų karalius Tupakas Jupankis, plaukiojęs Ramiuoju vandenynu, rado salų karalystę. Viena jų žaižaravusi ugnimi – matyt, veržėsi ugnikalnis. T. Hejerdalas rado indėniškų asočių ir molinių indų šukių. Tai rodo, kad čia būta indėnų, dar iki pasirodant ispanams. Tačiau ir piratai, siaubę P. Amerikos pakrantes, patikusius indus galėjo nusivežti į salas ir puotaudami sudaužyti.
Svarbiausios salos
Tik keturiose iš visų salų gyvena žmonės (apie 12 000 gyventojų). Tai – Santa Kruso sala, Isabela, Santa Marija (Floreana) ir San Kristobalis. Didžiausioji sala – Isabela. Antroje pagal plotą – Santa Kruse – įsikūrusi Čarlzo Darvino mokslinė stotis, įsteigta 1964 m. Baltros saloje yra Ekvadoro karinė bazė, išlikusi po Antrojo pasaulinio karo, kuomet ji priklausė amerikiečiams.
Klimatas
Galapagų klimatą lemia 3 vandenyno srovės, ypač šaltoji Humbolto srovė, prasidedanti Antarktidos krantuose. Salynas yra prie pat pusiaujo, ties 90° dienovidžiu. Mažų, labiau į pietus nutolusių, salelių dirva sausa, tad jose vien kaktusai. Šiauresnių salų dirva labai derlinga. Visus metus vyrauja švelnus drėgnas klimatas.
Gyvūnija
thumb|right|200px|Galapagų [[iguana.]] thumb|right|200px|Galapagų [[iguana.]] thumb|right|200px|Galapagų [[Vėžliai.]]
Salų gyvūniją sudaro 400 žuvų rūšių (iš jų penktadalis endeminės – nerandamos niekur kitur pasaulyje), 22 roplių, 6 žinduolių, 58 vietinės paukščių (iš jų 28 – endeminės) rūšys. Nors Galapagai prie pat pusiaujo, čia yra ruonių ir pingvinų. Yra labai retų vėžlių rūšių. Sausringose vietose jų šarvai išgaubti, derlingose – plokšti. Manoma, kad kai kurie jų į salas atkeliavo iš P. Amerikos ant plaustų, susidariusių iš sielių.
Pirmieji salų gyventojai – audrų nublokšti paukščiai: fregata, flamingas ir kt. Šie čia ir pasiliko, nes nebuvo jokių priešų ir konkurentų, buvo daug maisto ir saugių prieglobsčių. Galapagų salose gyvena 13 kikilių rūšių, kurių protėviai buvo tie patys. Jie dar vadinami „Darvino kikiliais“, nes tyrinėdamas šių salų paukščius jis sukūrė savo evoliucijos teoriją. Visos šios rūšys skiriasi tik snapo forma. Čia gyvena Galapagų kormoranas – vienintelė neskraidanti kormoranų rūšis.
Augalija
Net 40 % augalų rūšių yra endeminės. Čia auga ir Mikronijos krūmai, nerandami niekur kitur, tik Galapaguose. Pietinėse salose gausu kaktusų.
Kalnai daugelį mėnesių skendi rūke. Kopiant į juos pamažu keičiasi augalija: iš pradžių žali augalai, aukštėliau – amžinai žaliuojantys miškai, aukštikalnėse – alpinės pievos, paparčiai.
Galapagų apsauga
1923 m. V. Bibsas P. Seimuro saloje rado neliestą dykvietę, kur gyveno kitur jau išnykusios sausumos iguanos – konolofai. O 1954 m. čia lankęsis I. Eibl-Eibelsfeltas pamatė jau daug apleistų pastatų, kelių, takelių. Visoje saloje rado tik vieno konolofo išdžiūvusius griaučius su peršauta kaukole. Ten pat buvo ir jūrų liūtų lavonai peršautom kaukolėm ir nenudirtais kailiais. Tai buvo beprasmiško naikinimo iš malonumo ar nuobodulio pavyzdžiai. Antrojo pas. karo metais taip darbavosi amerikiečių kariškiai.
Atvykus žmonėms, šių atvežti gyvūnai ėmė kelti grėsmę vietinėms rūšims. Naminiai gyvuliai, ypač ožkos, taip pat iš laivų pabėgusios žiurkės įsikūrė salose, todėl sumažėjo maisto vietiniams gyventojams, naujieji gyvūnai atsivežė ir ligų. Daugelis salų gyventojų neturėjo natūralių priešų, todėl buvo patiklūs ir nemokėjo apsiginti. Atvežti augalai taip pat gerokai užgožė vietines rūšis. 1959 m. visos Galapagų salos, išskyrus kolonizuotas teritorijas, paskelbtos pirmuoju Ekvadoro nacionaliniu parku, o 1978 m. jis įrašytas į UNESCO paveldo sąrašą. Galapagų nacionalinis parkas apima net 9/10 salų teritorijos.
Hakusensha
Hakusensha – Japonijos leidykla. Įsikūrusi Tokijo Čijodos seniūnijoje.
Daugiausia leidžia įvairaus žanro manga žurnalus, taip pat žaidimus, telenoveles, kino filmus, miuziklus, OVA ir animacinius serialus. Be to, rengia apdovanojimus žurnalų istorijų rašytojams.
thumb|left|185px|„Hakusensha“ centrinė būstinė
Istorija
„Hakusensha“ buvo įkurta 1973 m. gruodžio 1 d. kaip „Shueisha“ padalinys, bet dabar yra atskira kompanija ir viena pagrindinių Hitotsubashi keiretsu narė.
Praėjus penkiems mėnesiams po leidyklos įsteigimo, ji išleido pirmą shōjo manga mėnesinį žurnalą, pavadinimu „Hana to Yume“ (花とゆめ). 1975 m. leidykla žurnalą ėmė leisti kas puse mėnesio ir tų pačių metų kovą atspausdino pirmą istorijų rinkinį „Hana to Yume Comics“ (花とゆめコミックス). 1976 m. liepą išleido antrą žurnalą, pavadinimu „Hana to Yume LaLa“ (花とゆめ LaLa).
Kiičiro Tojoda
Kiičiro Tojoda (, 1894 m. birželio 11 d. – 1952 m. kovo 27 d.) – japonų pramonininkas ir Toyodos staklių fabriko (Toyoda Loom Works) įkūrėjo Sakičio Tojodos sūnus.
Kičiras nutarė išplėsti pramonę į automobilių gamybos, o tai tuo metu buvo rizikinga. Prieš mirtį Sakičis Tojoda padrąsino sūnų įvykdyti savo svajonę: plėtoti automobilių manufaktūras. Kičiras ir įkūrė „Toyota Automobilių korporaciją“.
Antanas Pocius (1945)
Antanas Pocius (g. 1945 m. rugsėjo 16 d. Betygaloje (Raseinių raj.) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Baigęs Betygalos vidurinę 1963 m. įstojo į Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokyklą, bet 1964 m. paimtas į sovietinę armiją – tarnavo Nižneudinske (baigė aviacijos mokyklą) ir Vengrijoje. Kariuomenėje vadovavo įvairiems meno mėgėjų kolektyvams, trimitu grojo pučiamųjų orkestre.
Grįžęs iš tarnybos, 1970 m. baigė Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos akordeono klasę (dėst. A. Čiurlys). 1971–1976 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Barausko klasė).
Būdamas kultūros namų meno vadovas, subūrė estradinį ansamblį, kuris 1972 m. Aukštaitijos zonos meno kolektyvų apžiūroje tapo laureatu. 1976 m. pradžioje Ukmergės kultūros rūmuose suorganizavo mišrųjį (60–75 dalyvių) chorą ir išugdė jį į pajėgų meno kolektyvą „Vyturys" (1984 m.).
Su choru išlaikė Lietuvos konservatorijos choro dirigavimo valstybinius egzaminus, kasmet surengdavo po 10-15 koncertų; dainavo Ukmergėje, Šiauliuose, Vilniuje, Korėjoje (1981 m.), Latvijoje (1983 m.), Bulgarijoje (1986 m.), Ukrainoje (1992 m.), dalyvavo Ukmergės, Anykščių, Marijampolės rajonų dainų šventėse, 1980 ir 1985 m. respublikinėse dainų šventėse, 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 m. – I ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1995 ir 1997 m. Baltijos ir Šiaurės šalių chorų šventėse Rygoje (Latvija) ir Gotlande (Švedija).
Respublikiniuose konkursuose choras pelnė prizinių vietų, o 1988 m. Juozo Naujalio konkurse Raudondvaryje tapo laureatu. Dirigentas „Vyturio" chorą išmokė apie 100 šiuolaikinių ir užsienio klasikinių kūrinių ir surengė per 200 koncertų.
Nuo 1980 m. – Ukmergės rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas. Jis dirigavo Anykščių, Marijampolės, Ukrainos dainų šventėse ir 1995 m. Baltijos ir Šiaurės šalių chorų šventėje Rygoje.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1938–1939 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1938–1939 m.
Limantai
Limantai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Šiaudinės, prie kelio.
1983 m. Europos krepšinio čempionatas
Jugoslavai į čempionatą atsivežė būsimą krepšinio žvaigždę Draženą Petrovičių.
SSRS rinktinei nepavyko pusfinalyje įveikti galingos Ispanų komandos, kurių gretose žibėjo San Epifanio (BC Bacelona) ir Madrido Realo įžaidėjas J.A. Corbalán, pastarasis ir gavo čempionato MVP už puikiai organizuotą visos komandos žaidimą.
Šis čempionatas visiems įsiminė dėl Jugoslavijos fiasko, kuri sugebėjo užimti tik 7 vietą, tai skaudus smūgis pasaulio ir Europos krepšinio čempionams. Jugoslavai pralaiminėdami svarbias paskutines rungtynes italams, sukėlė masines muštynes aikštelėje.
Pirmas raundas
Pirmajame turnyro etape komandos buvo suskirstytos į dvi grupes – vienoje jų buvo šešios rinktinės. Kiekviena rinktinė sužaidė po vienerias rungtynes su visomis savo grupės komandomis. Už pergalę grupėje buvo skiriami 2 taškai, už pralaimėjimą – 0 taškų.
Po keturias geriausias kiekvienos grupės komandas pateko į tolimesnį – atkrintamųjų varžybų etapą. Kitos rinktinės buvo priverstos toliau žaisti dėl 9-12 vietų.
Birutė Kurgonienė
Birutė Kurgonienė (Matažinskaitė, 1956 m. birželio 1 d. Pečioroje, Komių ATSR, Rusijoje) – Rytų Lietuvos visuomenės, kultūros ir politikos veikėja, Lietuvių etninės kultūros draugijos, Vorutos klubo Karaliaus Mindaugo kolegijos narė, Mažosios Lietuvos reikalų tarybos atsakingoji sekretorė, Vilniaus apskrities kultūros ir meno tarybos pirmininkė (2003–2004 m.), LSDP Vilniaus miesto tarybos prezidiumo narė, Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Vilniaus miesto klubo pirmininkės pavaduotoja.
Biografija
Gimė 1956 m. birželio 1 d. Pečioroje, Komių ATSR, Rusijoje, tremtinių šeimoje. Tėvams sugrįžus į tėvynę, 1963–1967 metais mokėsi Karačiūnų (Vilniaus r.) pradinėje mokykloje, vėliau – Vilniaus Mikalojaus Konstantino Čiurlionio meno mokyklos (dabar – Nacionalinė Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokykla) chorinio dirigavimo skyriuje.
1979 metais įstojo ir 1984-aisiais baigė Minsko kultūros institutą (dabar – Baltarusijos valstybinis kultūros ir meno universitetas), įgydama kultūros švietimo darbuotojos, mėgėjų choro kolektyvo vadovės kvalifikaciją. Jau tris dešimtmečius dirba kultūrinio švietimo baruose.
Profesinė veikla
Pirmoji B. Kurgonienės darbovietė (1975–1978) – LTSR MT Televizijos ir radijo valstybinis choras. Vėliau, su pirmuoju vyru kariškiu išvykusi gyventi į Baltarusiją, dirbo įvairiose šios šalies kultūros įstaigose.
1984 metais sugrįžusi į Lietuvą, dirbo Vilniaus įgulos karininkų namų vyr. instruktore kultūros ir meno darbui (1984–1985 m.), Vilniaus miesto kultūros valdybos Kultūros švietimo įstaigų metodinio kabineto vedėja (1985–1987), Naujosios Vilnios kultūros rūmų direktore (1987–1993 m.), Regioninių problemų ir tautinių mažumų departamento prie LRV vyr. specialiste kultūros problemoms (1994–1995 m.).
Nuo 1995 m. gruodžio 11 d. vadovauja buvusiam Rytų Lietuvos kultūrinės veiklos centrui (nuo 2006 m. – Vilniaus apskrities kultūros centras), spartinančiam daugiakultūrio paribio – Elektrėnų sav., Ignalinos, Molėtų, Šalčininkų, Širvintų, Švenčionių, Trakų, Ukmergės, Varėnos, Vilniaus ir Zarasų r. bei Visagino m. – gyventojų integraciją į šalies dvasinį ir kultūrinį gyvenimą, didinančiam sostinės Vilniaus įtaką regiono kultūriniam prusinimui, ryšių tarp įvairių kultūros institucijų plėtojimui.
Yra inicijavusi daugelį naujų regioninių projektų, iš kurių ryškiausi – Vilniaus krašto totorių festivalis (1997 m.), surengtas totorių ir karaimų įsikūrimo LDK 600-ųjų metinių proga, Vilniaus apskrities kultūros ir meno šventės „Vilnijos vainikas" (2001 m., 2004 m.).
Axel Holvoet
Axel Holvoet (g. 1956 m., Antverpenas) – filologas, baltistikos, slavistikos, ir nyderlandų kalbos specialistas. 2018 m. jam suteiktas Vilniaus Universiteto išskirtinio profesoriaus titulas.
Birutė Kurgonienė
Švietėjiška veikla
Savo sukauptu profesiniu renginių organizatorės, režisierės ir vedėjos patyrimu noriai dalinasi su kolegomis – yra nepriklausoma kultūros vadybos bei asmenybės augimo seminarų lektorė.
Įtaigių ir turiningų B. Kurgonienės paskaitų – „''Nacionaliniai dalykinės kultūros ypatumai. Gyvenimo scenarijus ir karjera“, „Organizacijos įvaizdis, jos veiklos kultūra. Darbuotojų prezentacijų įgūdžių lavinimas“, „Tarpusavio bendravimo protokolinių reikalavimų paisymas - sėkmingo bendravimo laidas“, „Kultūros žmogaus misija. Asmenybė ir tauta. Pasionarijų įtaka visuomenės raidai“, „Nuo idėjos - iki finalo... Bendrieji renginio vadybos aspektai“, „Viešojo kalbėjimo ypatumai. Kalbų rengimo metodika“, „Meninis žodis renginio literatūriniame scenarijuje''“ – ne kartą yra klausęsi ne tik kultūros darbuotojai, bet ir pedagogai, kariškiai, moterų organizacijų narės.
Birutė Kurgonienė aktyviai dalyvauja įvairiose konferencijose ir diskusijose. Yra parengusi pranešimus: Vilniaus apskrities kultūros forumuose – „Kultūros žmogaus misija vartotojiškoje visuomenėje“ (2007 m.), „Informacinės visuomenės kultūros idealai ir nuostatos“ (2008 m.), Lietuvos kultūros kongreso Alytaus ir Vilniaus apskričių kultūrininkų konferencijoje „Regionų kultūros politika krizės ir reformų akivaizdoje: kultūrininkų bendruomenės nerimas ir rūpesčiai“ (2009 m.).
Leidyba ir publikacijos
Yra prisidėjusi prie knygų „Nuo Mažvydo iki Vydūno“ (Mažosios Lietuvos reikalų tarybos leidinys apie krašto šviesuolius), „Dek, širdie, ant amžinojo aukuro“ (Lietuvos istorijos instituto leidinys Marcelės Kubiliūtės 100-isiosms gimimo metinėms paminėti), leidinio „Totoriai ir karaimai Lietuvoje - 600“, katalogo „Rytų Lietuva: kultūros įstaigos, meninės veiklos kolektyvai, kūrėjai, atlikėjai, tautodailininkai, tradiciniai renginiai, lankytinos vietos“, rinkinio „Moksleivių pjesės (Įdomesni Rytų Lietuvos jaunųjų dramaturgų konkursų „Teatro plunksna" dalyvių darbai)“, trumpos parankinės kultūros įstaigos raštvedybos instrukcijos su kanceliarinės raštų kalbos pavyzdžiais parengimo ir leidybos. Yra kompaktinės plokštelės „Lietuvių kantičkinės giesmės“ koprodiuserė, Vilniaus apskrities kultūros centro knygų serijos „Iškiliųjų alėja“ leidybos vadovė.
Yra paskelbusi nemažai straipsnių kultūros tematika „Lietuvos aide“, „Dienovidyje“, „Vilniaus balse“, „Draugystėje“, „Lietuvos ryte“, „Kultūros aktualijose“ ir kituose periodiniuose leidiniuose.
Blood Sugar Sex Magik
„Blood Sugar Sex Magik“ – penktasis amerikiečių grupės „Red Hot Chili Peppers“ albumas, išleistas 1991 m. rugsėjo 24 d., sukurtas ir įrašytas didžiuliame name Laurelio kanjone (šiuo metu namo savininkas yra albumo prodiuseris Rickas Rubinas). „ Red Hot Chili Peppers“ įsiveržė į populiariosios roko muzikos gretas su tokiomis „Blood Sugar Sex Magik“ dainomis, kaip „Give It Away“ ir „Under The Bridge“. Šis albumas laikomas geriausiu ankstyvųjų grupės laikų darbu, o galbūt ir apskritai pačiu geriausiu „Red Hot Chili Peppers“ kūriniu (nemažai kritikų teigia, kad grupės muzikos kokybė ėmė smarkiai regresuoti būtent po šio albumo). 1998-aisiais „Q magazine“ skaitytojai išrinko „Blood Sugar Sex Magik“ 72-uoju geriausiu visų laikų albumu, žurnalo „The Rolling Stones“ visų laikų geriausiųjų 500-uke šis albumas užima 310-ąją vietą, o 2003-iaisiais MTV žiūrovai išrinko jį į geriausiųjų dešimtuką. Panašu, kad „Blood Sugar Sex Magik“ tikrai yra vertas šių įvertinimų.
Pietro Umberto Dini
Pjetras Umbertas Dinis (, g. 1960 m. lapkričio 5 d. Pjetrasanta, Toskana, Italija) – italų kalbininkas, baltistas.
Biografija
1980-1984 m. studijavo Pizos ir 1983-1984 m. Vilniaus universitetuose. 1986-1987 m. stažavo Jogailos universitete.
1988-1995 m. dėstė Potenzos Basilikatos, 1997 m. – Oslo universitete. Nuo 1998 m. Pizos universiteto profesorius.
Mokslinė veikla
Tiria baltų kalbas, jų raidą, baltų kultūrą. Parašė monografiją „Martyno Mažvydo Šv. Ambraziejaus giesmė“ (1994 m.), išleido lietuvių raštijos paminklą (Lysius H. J. „Mažasis katekizmas“, 1993 m.), paskelbė baltų kalbų istorijos studiją (1993 m.). Parengė informacines knygas „Baltijos žiedas“ (1991 m.), „Baltijos respublikos“ (1994 m.), lietuvių poezijos antologiją „Žemininkų ilgesys“ (1989 m.) ir baltų mitologijos antologiją (su N. Michailovu, 1995 m.), baltų mitologijos bibliografiją (su N. Michailovu, 1997 m.). Su N. Michailovu 1995 m. įkūrė ir redaguoja italų baltistikos žurnalą „Res Balticae“. Svarbiausias veikalas – „Baltų kalbos“ (italų kalba 1997 m., lietuvių ir latvių kalba 2000 m., rusų kalba 2001 m.). Į italų kalbą išvertė lietuvių ir latvių grožinės literatūros kūrinių, parašė straipsnių apie lietuvių literatūrą, lietuvių ir italų kultūrinius ryšius, Italijos baltistiką.
Pernaravos apylinkė
Pernaravos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pernaravos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ariogalos rajonui. 1954 m. prijungta Preikapių apylinkė ir dalis Rudakių apylinkės, 1963 m. – Pelutavos apylinkė, 1977 m. – Gučkampio apylinkė.
Aša
Aša  – miestas Rusijoje, Čeliabinsko srityje, prie Simo upės, netoli Baškortostano sienos, 377 km į vakarus nuo Čeliabinsko. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Ufos–Čeliabinsko linijos. Metalurgijos, metalo apdirbimo pramonė, seniau buvo apdirbama mediena.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1898 m., statant ketaus liejyklą. 1933 m. Ašai suteiktas miesto statusas.
Juozas Pranckevičius (1906)
Biografija
Kunigų globojamas privačiai mokėsi ir muzikos. 1935 Kaune lankė K. Kavecko vadovaujamus vargonininkų kursus. 1934–1945 vargonininkavo Siesikų miestelyje (Ukmergės r.), suorganizavo chorą ir pučiamųjų orkestrą, vaidino ir režisavo dramos spektaklius, rengė vakarus – koncertus. 1945–1951 vargonininkavo ir vadovavo chorui Vilniaus Šv. Dvasios bažnyčioje. 1948–1951 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. K. Kaveckas). 1946–1960 Lietuvos valstybinės filharmonijos mišriojo choro artistas ir chormeisteris.
Nuo 1960 buvo „Vaizdo" spaustuvės vyrų vokalinio ansamblio ir karių choro vadovas, muziką ir dainavimą dėstė S. Nėries vidurinėje mokykloje, Bartkuškio (Širvintų r.) žemės ūkio technikumo meno kolektyvų vadovas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Keleivis (Hanoveris)
Keleivis – Mažosios Lietuvos lietuvių mėnesinis laikraštis, ėjęs nuo 1950 m. liepos iki 1968 m. Hanoveryje (Vokietija).
Istorija
1950–1952 m. leido Mažosios Lietuvos tarybos spaudos komisija, nuo 1952 m. – Mažosios Lietuvos tėviškės mylėtojų draugija.
Hondės slėnis
thumb|right|250px|Hondės slėnis Hondės slėnis – slėnis rytinėje Zimbabvės dalyje ir Mozambike. Slėnis yra dalis Rytinių Aukštumų (the Eastern Highlands) kalnų dalis. Šis slėnis yra apie 130 km nuo Mutarės bei 110 km nuo Njangos. Njanganio kalnas ir Njangos nacionalinis parkas yra vakarinė slėnio riba.
Geografija
Vidutinis Hondės slėnio aukštis yra apie 900 m virš jūros lygio. Aplinkinių vietovių aukštis yra apie 1800 m virš jūros lygio. Šiais skardžiais nutekančios upės sudaro vaizdingus Mtarazio ir Muchururu krioklius.
Klimatas
Hondės slėnis yra savanų subtropikuose:
Flora ir fauna
Dalis augalų rūšių, augančių Hondės slėnyje, nurodyta šiame šaltinyje.
Hondės slėnis viena geriausių vietų paukščiams stebėti visoje Zimbabvėje. Čia gyvena labai daug paukščių rūšių, kurias sunku aptikti gretimuose regionuose.
Dėmesio vertos paukščių rūšys: rausvoji čagra (Tchagra anchietae), ūsuotoji devynbalsė (Melocichla mentalis), rusvasparnė prinija (Heliolais erythropterus), juodasparnis aksominis audėjas (Euplectes hordeaceus), raudonveidė kalninė astrilda (Cryptospiza reichenovii), mažoji purpurinė astrilda (Pyrenestes minor), cistikola giesmininkė (Cisticola cantans), retasis afrikinis čiurlys (Schoutedenapus myoptilus), blyškusis medpaukštis (Indicator meliphilus), žalianugarė kampetera (Campethera cailliautii), dryžaausis žalsvasis bulbiulis (Andropadus milanjensis), gelsvadryžis rudasis bulbiulis (Phyllastrephus flavostriatus), sidabrinis ragys (Bycanistes brevis), baltaausis rudasis skardžius (Stactolaema leucotis), mozambikinis batis (Batis soror), juodagurklė auskarotoji musinukė (Platysteira peltata), paprastoji spalvingoji nektarina (Cinnyris venustus), bronzinė nektarina (Nectarinia kilimensis), rytinė gelsvoji nektarina (Cyanomitra olivacea), žilagalvė astrilda (Estrilda quartinia), juodauodegė astrilda (Estrilda perreini), melsvataškis miškinis purplelis (Turtur afer), juodakaktė žalsvoji medšarkė (Telophorus nigrifrons).
Būdingos buveinės – žemumų ir paupių miškai, pelkės, dryžmedžių retmiškiai, arbatmedžių plantacijos, kukurūzų laukai.
Slėnyje yra keturi pagrindiniai paukščių stebėjimo taškai – Aberfoyle Club apylinkės, Gleneagles Nature Reserve virš minėto klubo, Rytinių Aukštumų (Eastern Highland) arbatmedžių platnacijos ir Katiyo abatmedžių plantacijos maždaug už 25 km nuo Aberfoyle.
Vandens ištekliai
Vanduo Hondės slėnyje tiekiamas mažais vamzdynais ir siurblinėmis, kurios aptarnauja mažus miestus, augimo taškus, komercines plantacijas, kai kuriuos kaimus. Paupio bendruomenės vandenį ima tiesiog iš upių.,
Ekonomika
500 kvadratinių mylių Hondės slėnyje yra įdirbta ir drėkinama irigaciniais kanalais. Drėkinimui naudoja ir daug smulkių Hondės intakų, kurių gausu šioje Hondės slėnio dalyje. Slėnis yra vienas pagrindinių arbatmedžio auginimo rajonų Zimbabvėje.
Kadangi slėnis yra žemai, klimatas karštas, todėl slėnyje yra daug arbatos ir kavos auginimo plantacijų. Slėnyje yra daug smulkų ir tik save pramaitinančių ūkininkų. Slėnyje yra kelios nemotorizuotos drėkinimo sistemos.
Ispanijos futbolo varžybos 1917 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1917 m.
Anderson
Anderson(as):
Tauerio tiltas
Tauerio tiltas  – santvarinis, kabamasis, pakeliamasis tiltas per Temzę Londone, Anglijoje. Tiltas atidarytas 1894 m. birželio 30 d. Tarp 65 m aukščio bokštų yra 61 m ilgio centrinė dalis. Ją pakėlus, upe gali praplaukti laivai. Atstumas tarp vandens paviršiaus ir viršutinės, nepakeliamos, pėstiesiems skirtos tilto dalies siekia 42,5 m. Tai varstomasis tiltas. thumb|Tauerio tilto vaizdas nuo Londono savivaldybės
Tarp Temzės krantus skalaujančių tik vienintelis Tauerio tiltas yra pakeliamas – nors dabar tai daroma vos keletą kartų per savaitę. Kadangi dokai jau perkelti toliau į rytus, didesniems laivams nebetenka plaukti pro Tauerio tiltą.
Istorija
XIX a. viduryje, kai Ist Ende labai pagausėjo gyventojų, teko neišvengiamai statyti naują jungtį tarp abiejų upės krantų – tokią, kuri netrukdytų Temze nuolat plaukiantiems laivams. Šiuo tikslu 1876 m. įkurtas Specialus tilto ar požeminio tunelio komitetas (angl. Special Bridge or Subway Committee), kurio tikslas – aprobuoti ir statyti tai, kas padėtų persikelti per upę. Buvo pateikta daugiau kaip 50 projektų, bet 1884 m. nugalėjo miesto architektas seras Horacijus Džonsas (Horace Jones) ir inžinierius Džonas Volfas Beris (John Wolfe Barry).
Masyviam tilto karkasui prireikė daugiau kaip 11 000 tonų geležies. Vėliau šis karkasas buvo padengtas granitu iš Kornvalio ir akmenimis iš Portlando. Statybose dirbo daugiau kaip 400 žmonių. Pagal pradinį sero Horacijaus sumanymą, tiltas turėjo būti neogotikinės išvaizdos. Tuo metu Anglijoje jis labai mėgtas kaip grynai angliškas, nepaveiktas nei italų, nei prancūzų akademinių tradicijų.
Tačiau kitais metais, kai mirė architektas, atsakingu už dizainą buvo paskirtas Volfas Beris. Šis atsisakė Horacijaus sumanymo ir pateikė kitą, kur buvo daugiau laisvės išradingumui. Jis buvo būdingas Viktorijos laikų gotikai. Tiltas ypatingas tuo, kad buvo pakeliamas – tuo metu tai buvo naujovė. Važiuojamoji dalis buvo tik 9 m virš vandens, todėl, kai reikia plaukti upių transportui, tiltas pakyla, ir tam pakanka 90 sekundžių.
1977 m. švenčiant karalienės Elžbietos II sidabrines vestuves, tiltas buvo perdažytas – tamsias spalvas pakeitė mėlyna, balta ir raudona.
miniatiūra|left|upright|Bokštas
Bokštai
thumb|right|Pėsčiųjų takas tarp bokštų naudojamas kaip parodų erdvė Šiauriniame tilto bokšte dar galima pamatyti hidraulines pavaras, kurios suko pakeliamąjį mechanizmą iki 1976 m., kai pasenusi įranga buvo pakeista elektros sistema. Pietiniame Taueryje leidžiama lankytis turistams. Čia galima pamatyti parodą ir piešinių, pasakojančių Londono tiltų istoriją. Viršuje esančia jungtimi tarp bokštų galima pasivaikščioti, čia įrengtos stiklinės grindys.
Juozas Grigiškis
Juozas Grigiškis (1896 m. rugsėjo 30 d. Gurjevas, dab. Atyrau, Kazachija – 1942 m. sausio 1 d. Nekrasovka, Parbigo rajonas, Tomsko sritis) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
Baigė du Maskvos aukštesniosios technikos mokyklos kursus. Pašauktas į Rusijos imperijos kariuomene, baigė Pirmąją Peterhofo praporščikų mokyklą. 1919 m. gegužės mėn. savanoriu stojo į Lietuvos kariuomenės Aviacijos dalį. Nuo 1920 m. gegužės mėn. Aviacijos dirbtuvių vedėjas, nuo 1920 m. rugsėjo mėn. Aviacijos parko vadas. 1930 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. Nuo 1932 m. spalio 1 d. Karo aviacijos Techninio skyriaus, nuo 1935 m. gruodžio mėn. Tiekimo skyriaus viršininkas. 1938 m. pulkininkas.
TSRS okupavus Lietuvą ir 1941 m. likvidavus Lietuvos karo aviaciją, atleistas iš kariuomenės. 1941 m. birželio 14 d. NKVD suimtas ir su šeima ištremtas į Nekrasovką.
thumb|left|Aviacijos parko karininkai ir tarnautojai, 1925 m. Viduryje (trečias) sėdi Juozas Grigiškis
Gruodžio 31
Gruodžio 31 yra paskutinė, 365-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 366-a).
Vardadieniai
Gedganta – Gedgantas – Gedgantė – Melanija – Melanijus – Mingailė – Silva – Silvas – Silvestra – Silvestras – Silvija – Silvijus
Šarūnas Laužadis
Šarūnas Laužadis (1951 m. rugsėjo 27 d., Švenčionyse) – Lietuvos visuomenės, kultūros ir politikos veikėjas, rašytojas, žurnalistas, nusipelnęs aplinkosaugininkas.
Biografija
1970 m. baigė Švenčionių Zigmo Žemaičio vidurinę mokyklą, 1975 m. Vilniaus inžinerinį statybos institutą (dabar Vilniaus Gedimino technikos universitetas), kėlė kvalifikaciją Vokietijoje (1999 m.), Izraelyje (2002 m.).
1975–1992 m. dirbo Kolūkių statybos projektavimo institute, 1992–1993 m. Miškų ūkio ministro atstovas spaudai, 1993–1997 m. Lietuvos banke, 1997–1998 m. Žemės ir miškų ūkio ministro atstovas spaudai, 1998–2010 m. Žemės ūkio ministerijoje, 2010–2015 m. VĮ Nemenčinės miškų urėdijoje, 2013–2014 LR Seimo kanceliarijoje, 2015–2017 m. VšĮ Vilniaus informacijos centras, dėstė Vilniaus inžineriniame statybos ir Mokytojų kvalifikacijos kėlimo institutuose.
Veikla
Dalyvavo Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio veikloje, klubo „Švenčionija“ (1991 m.) ir ąžuolų globėjų bendrijos „Ąžuolynas“ (1992 m.) įkūrimo iniciatorius, 1993–2012 m. laikraščio „Ąžuolas“, 1995–1998 m. laikraščio „Tautininkų žinios“ redaktorius, 1993–1995 m. paruošė programą naujam dėstomam dalykui mokyklose „Lietuvos miškai“, bendradarbiavo regioninėje spaudoje, leidiniuose „Atgimimas“, „Lietuvos aidas“, „Respublika“, „Ūkininko patarėjas“, „Valstiečių laikraštis“, „Ekonomika ir visuomenė“, „Katalikų pasaulis“, „Mūsų girios“ ir kt. Paskelbė per 400 straipsnių aplinkosaugos, etninės kultūros, regionų plėtros ir kt. temomis, rengė pirmuosius nacionalinius teisės aktus agrarinės aplinkosaugos srityje.
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys, Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys, portalo DELFI bendradarbis.
Adomavičiūtė
Adomavičiūtė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Adomavičienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Adomavičius.
Šią pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vytautas Klimavičius
Vytautas Klimavičius (1910 m. spalio 24 d. Obšrūtai, Paežerių valsčius – 1982 m. spalio 16 d. Kaunas) – Lietuvos statybos inžinierius, technikos mokslų kandidatas.
Biografija
1935 baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1953 m. technikos mokslų kandidatas.
Nuo 1935 m. Vytauto Didžiojo universiteto (nuo 1950 m. Kauno politechnikos institutas) Statybos mechanikos katedros asistentas, dėstytojas, 1954–1960 m. Hidrotechnikos fakulteto dekanas, docentas, 1956–1974 m. Statybinės mechanikos katedros vedėjas, nuo 1980 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausia sritis – sijų ir plokščių ant tampraus pagrindo tyrimai.
Šlamainis
Šlamainis (Anaphalis) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Dauguma šios genties rūšių auga Vidurinėje ir Pietų Azijoje. Viena iš rūšių – Perlamutrinis šlamainis, kilusi iš Šiaurės Amerikos, kur ji gerai žinoma ir kultivuojama. Dvi rūšys – Anaphalis javanica  ir Anaphalis longifolia , auga Javos saloje Indonezijoje. Pirmoji iš jų, dar žinoma kaip Javos edelveisas, šiuo metu yra nykstanti rūšis.
Limarkai
Limarkai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 6 km nuo Gudelių.
Bani Valido savivaldybė
Bani Valido savivaldybė buvusi savivaldybė šiaurės vakarų Libijoje. Sostinė buvo Bani Validas.
2007 m. prijungta prie Misratos savivaldybės.
Algimantas Brazaitis
Algimantas Jonas Brazaitis (1932 m. vasario 8 d. Barzduose, Šakių apskritis – 2020 m. vasario 26 d. Vilniuje) – sovietinis partinis veikėjas, žurnalistas.
Biografija
Dirbo pedagoginį, kultūrinį ir komjaunimo darbą. 1952 m. pašauktas į sovietinę armiją, baigė Tolimosios aviacijos karo mokyklą, tarnavo šios aviacijos daliniuose. 1956 m. grįžo į Lietuvą ir karjerą darė komjaunimo bei partiniame darbe. Studijavo Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje, Vilniaus pedagoginiame institute, kvalifikaciją kėlė vadovaujančiųjų darbuotojų kursuose prie Maskvos visuomeninių mokslų akademijos ir Maskvos liaudies ūkio akademijos.
1962–1967 m. LKP CK instruktorius, sektoriaus vedėjas, kuruojantis kultūros įstaigų veiklą. 1967–1972 m. LSSR MT kultūros skyriaus vedėjo pavaduotojas, kuruojantis kultūros žinybų bei kūrybinių sąjungų veiklą. 1968–1972 m. LSSR MT aparato profsąjungos vietos komiteto pirmininkas, Valstybinių įstaigų profsąjungos respublikinio komiteto narys. 1967–1972 m. Dainų švenčių organizacinio komiteto sekretorius, 1972–1988 m. šio komiteto narys.
1972–1978 m. Kauno miesto tarybos deputatas. 1972–1979 m. LKP Kauno miesto komiteto II-asis sekretorius. 1973–1988 m. „Žinijos“ draugijos valdybos narys. 1973–1998 m. Kultūrinių ryšių su užsienio šalimis draugijos valdybos narys, Lietuvos-Vengrijos draugystės draugijos pirmininkas. 1974–1989 m. LKP revizinės komisijos narys, LKP ideologinės komisijos narys. LKP XX suvažiavimo redakcinės komisijos pirmininkas. Nuo 1979 m. LSSR Valstybinio kinematografijos komiteto pirmininkas. Nuo 1981 m. LKP revizijos komisijos narys. 1980–1990 m. dvi kadencijas Šilutės rajone buvo LSSR AT deputatas.
1988 m. panaikinus Kinematografijos komitetą paskirtas Vyriausiosios valstybinių paslapčių spaudoje saugojimo valdybos prie LSSR Ministrų Tarybos (Glavlito) viršininku. Nemažai nuveikė išviešinant šios įstaigos darbą ir naikinant cenzūros suvaržymus. 1989 m. Spaudos įstatymo ruošimo komisijos narys. 1989 m. jo iniciatyva įkurta Spaudos kontrolės valdyba, kuri atsiskyrė nuo SSRS Glavlito ir sunormino Lietuvos žiniasklaidos veiklą sutinkamai su įsigaliojusiu Lietuvos SSR Spaudos įstatymu. 1989–1990 m. LSSR AT nepriklausomybės atkūrimo komisijos narys. Iš LKP išstojo 1990 m. depolitizuojant Spaudos kontrolės valdybą. 1992 m. išėjo į pensiją, kurį laiką dirbo privačių laikraščių redakcijose. 1993–2007 m. Baltarusijos informacijų agentūros BELTA korespondentas Lietuvoje. 1995–1998 m. Lietuvos ūkio partijos steigimo iniciatyvinės grupės narys, šios partijos centrinės valdybos narys.
Parašė straipsnių apie viešumo problemas, politinį bei ekonominį gyvenimą Lietuvoje ir Baltarusijoje. Lietuvos spaudoje reiškėsi kaip kairiųjų pažiūrų žurnalistas, kritikuojantis liberalizmą ir konservatorius. 2013 m. elektroninių knygų leidykla išleido dvi memuarinio publicistinio pobūdžio A. Brazaičio knygas: „Pertvarkos sūkuriuose“ ir „Pertvarkos atspindžiai“.
Reklamacija
Reklamacija ( 'garsus nepritarimas') – dažniausiai raštiškas pirkėjo ar užsakovo pareiškimas (skundas) pardavėjui arba tiekėjui dėl netinkamos prekių kokybės, reikalavimas pašalinti trūkumus, sumažinti kainą, padengti nuostolius.
Lietuvoje kokybės kontrolę vykdo ir vartotojų teises gina Kokybės inspekcija.
Dobrovolė (Trakai)
Dobrovolė – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Senųjų Trakų, 3 km į pietvakarius nuo Trakų Vokės. Prie kaimo dunkso Guobų miškas, eina kelias, keliai į Lentvarį, Pilialaukį, Užubrastį. Priešais Dobrovolę yra Vilniaus miesto dalis Dobrovolė.
Lakštuotoji šiurė
Lietuvoje ši kerpių rūšis įtraukta į Raudonąją knygą. 3(R) kategorijai priklausanti kerpė yra reta, o jos populiacijų yra mažai dėl biologinių savybių. Lakštuotoji šiurė Lietuvoje auga ant smėlio pajūrio kopose, rečiau – smėlio sąnašynuose palei didžiąsias upes. Šios rūšies specifiškumą sudaro smėlėtas substratas ir jautrumas antropogeniniam poveikiui.
Saliečių piliakalnis
Saliečių piliakalnis – buvęs piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 2992; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. LA44) Ukmergės rajono savivaldybės teritorijoje, Saliečių kaime, Deltuvos seniūnija, Plačiavos durpyno pietvakariniame pakraštyje.
Piliakalnis
Piliakalnis buvo įrengtas atskiroje kalvoje Plačiavos pelkių vakariniame pakraštyje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 70x40 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, 5-6 m aukščio. Piliakalnyje rastas akmeninis kirvis su skyle kotui, lipdytos keramikos.
Lakštuotoji šiurė
Lakštuotosios šiurės fikobiontu laikomas žaliadumblis Trentepohlia. Kerpė yra kserofitas – pakelia nuolatinę ar periodiškai pasikartojančią sausrą, taip pat mezofitas – tarpsta vidutinio drėgnumo augavietėse. Auga humusingose ir karbonatinėse dirvose, sutinkama dykynėse, stepėse, pusdykumėse. miniatiūra|250px|left|Lakštuotoji šiurė šiaurės vakarų Vokietijoje, Binnendüne
Saliečių piliakalnis
Piliakalnis
1963 m. žiemą piliakalnis nukastas karjero. Išliko tik šlaitų iki 5 m aukščio apatinės dalys, aukščiausios pietryčių pusėje. Piliakalnio vietoje yra 6 m gylio krūmais apaugusi ir vandeniu dalinai užlieta karjero duobė.
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. 2000 m. Bronius Dakanis šlaitų liekanose ištyrė 59 m² plotą, kultūrinio sluoksnio nerado. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Ispanijos futbolo varžybos 1918 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1918 m.
Draugystės parkas
Istorija
Parkas įkurtas 1973 m. kaip Tautų draugystės parkas. Projekto autorius architektas Alvydas Pranas Steponavičius, dendrologė Raimonda Augustienė. Buvo suprojektuotos atskiros zonos pagal parko lankytojų amžiaus grupes, apsauga nuo miesto triukšmo – dirbtinai supiltos 3-4 m aukščio kalvos, apsodintos kalnapušėmis.
Pagrindinė parko aikštė – žiedas, esantis netoli V. Krėvės prospekto, yra skirtas aktyviam poilsiui. 2009 m. čia įrengta vaikų žaidimų aikštelė, 2010 m. – treniruokliai. Žiedo viduryje stovi skulptoriaus Broniaus Zalenso skulptūra „Švelnumas“ (past. 1977 m.), vaizduojanti mažylį laikančią mamą. Pietinėje parko dalyje, netoli Taikos prospekto, įrengtas tvenkinys, rytinėje dalyje – alėja su suoleliais.
2003 m. Draugystės parkas pripažintas geriausiu urbanistiniu projektu Lietuvoje.
2019 m. atlikti parko atnaujinimo darbai – pakeista apšvietimo sistema, įrengtos naujos žaidimų ir sporto aikštelės, atnaujintas fontanas.
2020 m. atidengtas biustas Mahatmai Gandžiui.
Luanda
Luanda (, anksčiau Loanda) – miestas šiaurės vakarų Angoloje, prie Atlanto vandenyno, šalies sostinė ir didžiausias miestas, provincijos centras. Miesto ribose yra 2 571 861 gyventojų (2020 m.), o metropolijoje daugiau nei 8 mln.
Tai pagrindinis šalies uostas ir pramonės centras. Komerciniai ir pramonės kvartalai išsidėstę aplink giliavandenį uostą, o vyriausybiniai ir gyvenamieji kvartalai – aukščiau. Pagrindinės eksporto prekės: nafta, kava, deimantai, geležies rūda, žuvies produktai. Čia perdirbama nafta, gaminamos transporto priemonės, išvystyta tekstilės ir maisto pramonė. Didelis oro uostas, geležinkelio mazgas (susisiekia su Dalatando geležies kasyklomis ir gausiu kava regionu apie Malanje).
1963 m. įkurtas Agostinjo Neto (Agostinho Neto) universitetas, yra Angolos pedagoginis ir socialinių mokslų institutas (įk. 1962 m.). Angolos muziejus įkurtas 1938 m. Mieste yra San Migelio (São Miguel) tvirtovė, įkurta XVII a.
Istorija
Luandą 1576 m. sausio 25 d. įkūrė portugalų tyrinėtojas Paulo Dias de Novais, Bartolomėjaus Diaso anūkas, kaip São Paulo da Assumpção de Luanda. Iš pradžių mieste gyveno 100 šeimų kolonistų ir 400 kareivių. 1618 m. portugalai pastatė tvirtovę ir ją pavadino San Pedro da Bara. Po to pastatė dar dvi: San Migelio (1634 m.) ir San Fransisko do Penedo (1765–66 m.). Iš jų geriausiai išliko San Migelio tvirtovė.
Olandai buvo užėmę Luandą 1640–1648 m. ir pavadino Ardenburgu.
Nuo XVII a. iki 1836 m. tai buvo pagrindinis uostas, pro kurį buvo gabenami vergai iš Afrikos į Braziliją (tuometinę portugalų koloniją). Į šią prekybą buvo įsivėlę vietiniai vadai ir kariai, iš jos praturtėję. XVII a. imbangalai tapo pagrindiniais mbundų konkurentais tiekiant vergus Luandos turgui. Šeštajame to amžiaus dešimtmetyje per metus būdavo parduodama 5-10 tūkst. vergų.
1844 m. Luandos uostas buvo atidarytas užsienio laivams. 1850 m. Luanda buvo vienas labiausiai išsivysčiusių miestu Portugalijos imperijoje už Europos ribų. Daugybė prekybos kompanijų eksportavo palmių ir Žemės riešutų aliejus, vašką, kopalį, medieną, dramblio kaulą, medvilnę, kavą, kakavą ir kitus produktus. Tuo metu atsirado Angolos gyventojų vidurinysis sluoksnis.
1889 m. gubernatorius Hermenegildo Capelo atidarė akveduką, kad aprūpintų miestą vandeniu, kurio anksčiau trūko, ir užtikrintų miesto augimą.
1940 m. Luandoje gyveno 61 208 žmonės, iš kurių 14,6 % buvo baltieji. 1970 m. mieste gyveno 475 328 žmonės, kurių 26,3 % buvo baltieji. Luandos nepaveikė Portugalijos kolonijų karas (1961–1974 m.), kurio metu Angola tapo nepriklausoma. 1972 m. spauda pavadino Luandą Afrikos Paryžiumi.
1975 m. Luanda tapo nepriklausomos Angolos sostine. Dėl nepriklausomybės paskelbimo ir prasidėjusio Angolos pilietinio karo (1975–2002 m.) dauguma baltųjų paliko miestą. Jie išvyko į Portugaliją arba sausuma į Pietų Afriką. Mieste kilo krizė, nes likę afrikiečiai neturėjo reikiamų įgūdžių palaikyti miesto infrastruktūrą. Dėl pilietinio karo pabėgėlių aplink Luandą susidarė kilometrus besitęsiantys lušnynai.
Po pilietinio karo Luanda tapo vienu brangiausių miestų.
Dusios
Dusios (Dytiscidae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Įvairaus dydžio (nuo 2 mm iki >40 mm) vabalai, gyvenantieji ežeruose, kūdrose, tvenkiniuose ir upėse. Kūnas jų ovalinis, kūno kraštai aštrūs. Pakrūtinėlė tarp užpakalinių dubenėlių sudaro nusmailėjusią pleištišką ataugą. Antenos 11-narės, plikos, prisegtos kaktos šonuose. Priekiniai ir viduriniai dubenėliai rutuliški, užpakaliniai labai platūs, pasiekia net kūno šoninius kraštus. Priekinės letenos patinų paplatėjusios ir apačioje turi prisičiulpimo organus. Užpakalinės kojos plaukiojamosios. Blauzdos ir letenos apaugusios ilgais plaukeliais. Patelių antsparnių skulptūra (briaunelės, vagutės) paprastai būna stambesnė, ryškesnė, negu patinų; pastarųjų antsparniai lygesni.
Dusios ir jų lervos yra grobuonys, minta uodų ir kitų vandenyje gyvenančių vabzdžių lervomis. Stambesnės rūšys užpuola mailių ir smulkesnes žuvytes, todėl dusios kartais žalingos žuvivaisios ūkiuose.
Pasaulyje iš viso priskaičiuojama apie 5000 dusių rūšių. Lietuvoje yra apie 100 rūšių iš šių genčių:
Inva
Inva arba Ava (MY အင်းဝမြို့ (ang:wa.mrui.)) – miestas Mianmare (Birmoje), Mandalajaus regione, senovinė visų Birmos karalysčių egzistavusių tarp XIV ir XIX amžių sostinė. Per visą istoriją Inva buvo perstatoma daugybę kartų. Galutinai, sostinė buvo apleista po to, kai buvo visiškai sugriauta po didelių žemės drebėjimų, kurie įvyko kovo mėn. 1839 m. Nors tik kelius pėdsakus jos buvusios didybės galima išvysti šiandien, Inva lieka populiariu turistų iš Mandalajaus tikslu.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1939–1940 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1939–1940 m.
Leonardo DiCaprio
Leonardo Wilhelm DiCaprio (g. 1974 m. lapkričio 11 d.) – JAV aktorius ir filmų prodiuseris. Auksinio gaublio, sidabrinio lokio ir dviejų MTV filmų apdovanojimų savininkas, šešis kartus nominuotas oskarui (penkis kartus už vaidybą ir vieną kartą už prodiusavimą). Pirmąjį oskarą laimėjo 2016 m. už geriausio aktoriaus vaidmenį filme „Hju Glaso legenda“.
Kazys Klimavičius
Kazys Klimavičius (1886 m. spalio 18 d. Krokininkai, Simno valsčius – 1972 m. vasario 16 d. Alytus) – Lietuvos knygnešys, pedagogas, visuomenės veikėjas, redaktorius.
Biografija
Mokėsi Veiverių mokytojų seminarijoje, 1906 m. buvo suimtas už dalyvavimą 1905 m. revoliucijoje. Platino draudžiamąją lietuvišką spaudą („Varpas“, „Naujienos“, „Darbininkų balsas“ ir kt.). Nuo 1910 m. bendradarbiavo leidinyje „Mokykla“. 1908 m. Marijampolės gimnazijoje išlaikęs pradžios mokyklos mokytojo egzaminus iki 1910 m. mokytojavo Augustavo apskrities, 1910–1914 m. – Opšrūtų (Vilkaviškio apskritis) ir Liubavo (Marijampolės apskritis) pradžios mokyklose. Per Pirmąjį pasaulinį karą mokytojavo lietuvių tremtinių mokyklose Maskvoje. 1918 m. grįžęs į Lietuvą dirbo Krokininkų pradžios mokykloje. Vienas Alytaus gimnazijos steigėjų, 1919–1923 m. direktorius. 1919–1940 m. Lietuvos mokytojų profsąjungos Alytaus skyriaus pirmininkas. 1940–1941 m. ir 1944–1946 m. Alytaus apskr. Liaudies švietimo skyriaus vedėjas, 1946–1956 m. Alytaus mokytojų seminarijos direktorius.
Organizavo „Kultūros“ būrelius, redagavo žurnalą „Mokykla ir visuomenė“. Parašė matematikos vadovėlių ir knygelių.
Prie Alytaus Adolfo Ramanausko-Vanago gimnazijos K. Klimavičiui 1989 m. atidengtas paminklas (aut. A. Pivoriūnas, R. Buivydas).
Arvydas Kliorė
Arvydas Kliorė (g. 1935 m. rugpjūčio 5 d. Kaune) – JAV radiotechnikos inžinierius, filosofijos daktaras.
Biografija
1952–1957 m. studijavo Mičigano universitete. 1957 m. filosofijos daktaras. 1994 m. Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys.
Nuo 1962 m. dirba Kalifornijos technologijos instituto Reaktyvinių variklių laboratorijoje. 1989–1996 m. Vytauto Didžiojo universiteto atkuriamojo senato narys.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai – erdvėlaivių „Mariner“ ir „Pioneer“ skrydžių metu atliktų Marso, Veneros, Jupiterio palydovo Ijo ir Saturno atmosferos tyrimų analizė.
Limarninkas
Limarninkas – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Musninkų.
Keleivis (Klaipėda)
Keleivis – Lietuvos, iki 1995 m. – Klaipėdos krašto evangelikų liuteronų ketvirtinis žurnalas, einantis nuo 1992 m. Klaipėdoje.
Istorija
Pradėtas leisti kaip atkurtas 1924–1939 m. Klaipėdoje leistas dienraštis „Lietuvos keleivis“. Iki 1993 m. Nr. 4 buvo 4 psl. laikraštis, nuo Nr. 5 – 32 psl. žurnalas. Tiražas 1992 m. – 300 egz., 1995 m. – 2500 egz.
GM D platforma
GM D platforma buvo automobilinė platforma skirta galiniais ratais varomiems didelės klasės automobiliams. Platforma debiutavo 1977 metais 9-vietas turinčiame „Cadillac Fleetwood 75 series“ sedane ir limuzine bei buvo gaminama iki 1996 metų. Ant šios platformos buvo pagaminti paskutiniai galiniais ratais varomi didelės klasės „Cadillac“ automobiliai.
Automobiliai, naudoję platformą:
Gaučiai
Gaučiai arba Putilovas (, nuo 1939 m. Gauten, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Sembos pusiasalyje, nuo 2006 m. balandžio 3 d. Krasnotorovkos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 80 gyventojų. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2006 m. balandžio 3 d. Povarovkos apylinkės kaimas.
Džabal al Achdaro savivaldybė
Džabal al Achdaro savivaldybė – Libijos savivaldybė šalies šiaurės rytuose, Viduržemio jūros pakrantėje. Pietinė dalis įeina į Džebel Achdaro aukštumas. Sostinė – Beida.
Bulavajas
Bulavajas  – antras pagal dydį Zimbabvės miestas po sostinės Hararės. Bulavajas laikomas Zimbabvės pramonės ir verslo sostine. Mieste įsikūręs nacionalinis geležinkelio centras dėl savo patogios padėties – netoli yra Botsvana ir Pietų Afrikos Respublika. Mieste veikia Džošua Mkabuko Nkomo oro uostas.
Mieste yra 128 pagrindinės ir 48 vidurinės mokyklos.
Surviliškio apylinkė
Surviliškio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Surviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. 1954 m. prijungta Kalnaberžės apylinkė, 1963 m. – Paberžės apylinkė.
Nove Gatnė
Nove Gatnė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas neoficialiai dar vadinamas Gatne II arba Gatno II. Kaimas yra apie 2 km į šiaurės vakarus nuo Naujinės, 11 km į šiaurę nuo Augustavo ir 93 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Lanidloisas
Lanidloisas – miestas rytų Velse, prie Severno upės.
Istorija
1289 m. suteiktos turgaus teisės.
Domaičiai
Domaičiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Usėnų. Šalia eina plentas.
Gardino Senasis tiltas
Gardino Senasis tiltas – seniausias tiltas Gardine per Nemuną, Baltarusijoje, skirtas automobilių eismui ir pėstiesiems. Atidarytas eksploatacijai 1949 m.
Istorija
Pirmas didelis medinis tiltas per Nemuną Gardine buvo pastatytas dar XVI a. antrojoje pusėje, valdant Lenkijos karaliui ir Ldk Steponui Batorui. Tuomet tiltas buvo pavaizduotas vokiečių dailininko Matiso Ciundto (Matthias Zündt) graviūroje pagal amžininko Hanso Adelhauzerio 1568 m. piešinius. Vėliau per vieną iš viduramžių karų tiltas buvo sugriautas. Daugiau kaip tris šimtmečius nepavyko Gardine pastatyti didesnio tilto. 1875 m. pradėta ruoštis statyti metalinį tiltą per Nemuną: parengtas statinio projektas, pradėtos gaminti kai kurių tilto elementų konstrukcijos. 1908 m. tiltas buvo pastatytas. Tai buvo metalinis, 3 tarpsnių, 194,6 m ilgio, 22 m pločio, vadintas Aleksejaus bei Petro-Nikolajaus tiltu. Ant vienos iš atramų yra išlikęs statybos metų įrašas „1907“.