cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Agnieszka Włodarczyk
Biografija
1999–2000 m. Agnieška vaidino įvairiuose televizijos serialuose: „Pierwszy Milion“, „13-oji nuovada“ tęsinyje bei kituose, taip pat kino filmuose. 2000 m. spalį jos nuotraukos buvo išspausdintos Lenkijoje leidžiamo žurnalo „Playboy“ versijoje.
2005 m. ji dalyvavo TV šokių šou „Dancing With The Stars“, kuriame užėmė 7 vietą.
2007 m. ji laimėjo televizijos kanalo Polsat TV šou „Soapstar Superstar“ bei buvo grožio konkurso „Miss Polonia 2007“ vedėja. 2007 m. lapkritį Agnieška išleido debiutinį albumą „Nie dla oka“, iš kurio kelios dainos buvo gana populiarios Lenkijoje. Vėliau ji išleido keletą radijo singlų, dalyvavo keliuose muzikos festivaliuose kaip atlikėja, tačiau antrojo albumo neįrašė.
Žvirgždaičių progimnazija
Šakių rajono Žvirgždaičių progimnazija – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Žvirgždaičiuose (Šakių raj.), Antaninos Liorentaitės g. 1, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190823671. Steigėjas Šakių rajono savivaldybės taryba.
Istorija
miniatiūra|250px|left
1918 m. Žvirgždaičių mokykla pirmą kartą minima „Lietuvos aido“ gruodžio mėn. Nr. 1. 1922 m. mokytojas Juozas Naujokaitis Žvirgždaičiuose įkuria pradinę mokyklą. 1946 m. iš Viltrakių kaimo pergabentas ūkininko Almonaičio namas tampa mokykla – taip sujungiamos visos mokyklos, veikusios Žvirgždaičių valsčiuje.
1947 m. mokyklai įkurdinti paskiriamas vieno ūkininko iš Jurkbūdžių kaimo namas. Mokytojauja Bronius Sakalauskas ir Anelė Sidaravičiūtė-Sinkevičienė, mokyklos vedėju paskiriamas Bronius Velička. Tuo metu atidaroma penktoji klasė. 1949 m. Žvirgždaičių mokykla tampa septynmete. 1956 m. prie mokyklos įsteigiamas bendrabutis. Nuo 1963 m. Žvirgždaičių aštuonmetė mokykla. 1966 m. pradedama naujos mokyklos statyba. 1967 m. vasario 4 d. atidaroma naujai pastatyta Žvirgždaičių aštuonmetė mokykla. 1996 m. Žvirgždaičių mokyklai suteikiamas pagrindinės mokyklos statusas.
2019 m. mokykla uždaryta.
Piščacas
Piščacas  – kaimas Lenkijos rytuose, Piščaco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 20 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 98 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaimas įsikūręs Vakarų Polesės geografiniame regione. Per kaimą teka Lutnios upė.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1500 metais. 1530 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės. 1566 m. įkurta Piščaco Šv. Aukščiausiojo Kryžiaus parapija. XVII a.-XVIII a. priklausė Radviloms. Iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XIX a. įkurtos Piščaco žydų kapinės. 1869 m. iš gyvenvietės atimtos miesto teisės. 1907 m. pastatyta ''Šv. Aukščiausiojo Kryžiaus bažnyčia''. 1973 m. tapo valsčiaus centru.
Gruljaskas
Gruljaskas – miestas Italijoje, Pjemonte, Turino provincijoje. Jis yra apie 9 km į vakarus nuo nuo Turino. Greta yra šios savivaldybės: Turinas, Rivolis, Kolenjas.
Trepėnėliai
Trepėnėliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Nemakščių, kairiajame Šešuvies krante.
Tikėjimo žodis (laikraštis)
thumb|„Tikėjimo žodis“ Nr. 1 Tikėjimo žodis – Lietuvos krikščionių sąjungos prie Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio leidinys, ėjęs 1988–1989 m. Vilniuje.
Istorija
Redagavo E. Morkūnas. Išėjo 5 numeriai.
Jevgenijus Tarelkinas
thumb|250px|Jevgenij Tarelkin Jevgenij Tarelkin (, gim. 1974 m. gruodžio 29 d., Pervomaiske, Čitos srityje, Rusijoje) – rusų kosmonautas.
Asmeninis gyvenimas
Jevgenij Tarelkin yra Rusijos Federacijos Didvyrio parašiutininko bandytojo Igoriaus Tarelkino sūnus. Vedęs, turi vieną vaiką.
Vytautas Pranas Jakavičius
Vytautas Pranas Jakavičius (g. 1930 m. balandžio 27 d. Kaune) – Lietuvos edukologas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1955 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, 1963 m. – Leningrado A. Gerceno pedagoginį institutą. 1992 m. edukologijos mokslų daktaras.
Šarkaičiai
Šarkaičiais vadinami kaimai:
Aleksiejūniškių akmuo
miniatiūra|250px|right|Aleksiejūniškių akmuo
Aleksiejūniškių akmuo – saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Kaišiadorių rajone, Žiežmarių apylinkės seniūnijoje, Aleksiejūniškių kaime. Paskelbtas saugomu Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos 1993 m. birželio 24 d. sprendimu Nr. 231.
Masyvus riedulys stūkso pašlaitėje prie gruntinio kelio tarp Aleksiejūniškių ir Skudenių, paribyje su dirbamu lauku. Paminklinio akmens aplinkoje auga pakelės krūmokšniai, nėra informacinio ženklo, nuo kelio sunkiai pastebimas. Apylinkės: banguotas kraštovaizdis, dirbami atviri laukai, atokiau matyti kelios pavienės sodybos, pietvakarių pusėje sukasi vėjo jėgainės.
Akmuo surastas ir į šalikelę atvilktas melioratorių. Buvusi ankstesnė vieta nėra žinoma.
Stavidonys
Stavidonys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Butrimonių, prie kelio ir jo atšakų į Čiuronis ir Paraistį.
thumb|left|250px|Stavidonių pietinė dalis prie plento Pabarėn
Istorija
XIX a. pab. Stavidonių kaimas pateko į Lydos apskrities Aleksandravo valsčių, Rakliškių seniūniją. Buvo Rakliškių dvarininkų Patackų valda.
Mvensės apskritis
Mvensės apskritis – viena iš Zambijos Luapulos provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Mvensė. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 105 759 žmones.
Londono tarptautinė vyno pirklių birža
Londono tarptautinė vyno pirklių birža – virtuali vyno birža, kuri buvo įsteigta 1999 m. Londone. Liv-ex biržoje galima įsigyti labiausiai vertinamų pasaulyje vynų, tačiau kitaip negu vyno aukcionuose čia negalima rasti rečiausių ir brangiausių pasaulio vynų. Didžioji dauguma sandorių Liv-ex biržoje yra sudaromi dėl prancūziško vyno, pagaminto Bordo, Burgundijos, Šampanės ir Ronos slėnio vyndarystės regionuose. Čia taip pat yra prekiaujama geriausiais itališkais, vokiškais, ispaniškais, portugališkais ir naujojo pasaulio vynais. Be to, Liv-ex apskaičiuoja ir publikuoja visuotinai pripažintą „Liv-ex Fine Wine 100 Index“ indeksą, kuris nurodo šimto geriausių pasaulio vynų kainas.
Gegiedždvaris
Gegiedždvaris – kaimas šiaurės vakarinėje Pakruojo rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietryčius nuo Pašvitinio, prie kelio. Pro kaimą teka Švitinys.
Korepetitorius
Korepetitorius – dažniausiai aukštos kvalifikacijos samdomas mokytojas ar dėstytojas, papildomai mokantis moksleivius (kartais – studentus) tam tikram tikslui: pamokoms, kontroliniui ar egzaminams.
Istorija
Korepetitoriavimas nėra naujai atsiradęs reiškinys. Tai gilias tradicijas turinti veikla. Korepetitoriavimas formavosi nuo pat švietimo sistemos atsiradimo.
Lietuvoje 1539 m. įkurta „Partikuliarinė mokykla“, kurios tikslas ruošti Lietuvos bajorų ir turtingų miestiečių vaikus į Europos aukštąsias mokyklas. Šiai mokyklai vadovavo nekilmingas, tačiau išprusęs Abraomas Kulvietis (globotas Radvilų šeimos).
Egzistavo dvaro mokytojų sąvoka. Tai nekilmingi, tačiau išprusę mokytojai, kurie keliaudavo po dvarus ir mokė juose kilmingųjų vaikus.
Profesionalūs korepetitoriai ruošia abiturientus lietuvių kalbos, anglų kalbos, matematikos, chemijos, fizikos, biologijos egzaminams. Lietuvoje profesionalūs korepetitoriai paskutiniais metais daugiausia vadovaujasi LR Nacionalinio egzaminų centro sudarytomis bei Švietimo ministerijos patvirtintomis egzaminų programomis ir užduotimis, kadangi ruošia valstybiniams egzaminams.
Šaltiniai
Tuisyen
Nicolas Kiefer
Nikolasas Kyferis (g. 1977 m. liepos 5 d.) – profesionalus Vokietijos tenisininkas. Šiuo metu ATP reitinge jis užima 116 vietą. Aukščiausias Nikolaso pasiekimas reitinge buvo ketvirtoji vieta. Per savo karjerą Kėferis laimėjo šešis ATP titulus. 2004 metais, Atėnų olimpinėse žaidynėse jis kartu su Raineriu Šutleriu laimėjo vyrų dvejetų sidabro madalį. Kėferis profesionalu tapo 1995 metais. Nikolaso mama, Nikolė, yra prancūzė. Tėtis, Volfgangas, yra mokytojas. Kėferis tenisą pradėjo žaisti būdamas šešerių. Nikolasą Kėferį iki 2005 metų treniravo Saša Nenselis.
Krūminis kūpolis
Krūminis kūpolis (Melampyrum nemorosum) – džioveklinių (Orobanchaceae) šeimos, kūpolių (Melampyrum) genties augalas. Paplitęs Europoje.
Vienmetis, 10-50 cm aukščio, pusiau parazitinis žolinis augalas. Stiebas status, šakotas, prie pagrindo plaukuotas. Lapai smailia viršūne. Žiedai vienašalėse kekėse. Vainikėlis geltonas. Vaisius – dėžutė. Sėklos 5-6 mm ilgio, 1,5-1,8 mm pločio, juosvos.
Žydi gegužės – rugpjūčio mėn. Dauginasi sėklomis, kurias išnešioja skruzdėlės (mirmekochorija). Auga pamiškėse, miškų aikštelėse, krūmuose.
Vaistams vartojama antžeminė dalis. Ji pjaunama augalams žydint. Žolėje yra glikozido aukubino, rinantino, dulcito; alkaloidų, askorbo rūgšties.
Augalo sėklos nuodingos.
Liudvikas Jakavičius
thumb|200px|L. Jakavičiaus namas Anykščiuose thumb|200px|Medis, pasodintas Liudviko Jakavičiaus (Šiauliai) thumb|200px|Knyga, parašyta Liudvikas Jakavičius 1907 m.
Liudvikas Jakavičius (slapyvardis Lietuvanis, 1871 m. kovo 22 d. Akmenėje, Mažeikių apskritis – 1941 m. rugpjūčio 20 d. Anykščiuose) – Lietuvos spaudos darbuotojas, kalendorių ir knygų leidėjas, teatro režisierius, aktorius, žurnalistas, knygnešys.
Biografija
Baigė Akmenės pradžios mokyklą. 1888–1890 m. tarnavo raštininku Papilėje. Nuo 1888 m. palaikė ryšius su knygnešiu Boleslovu Šiušiu (1860–1924 m.), gaudavo iš jo draudžiamos lietuviškos spaudos ir ją platindavo, kol buvo įtartas nelegalia veikla ir iš tarnybos atleistas, turėjo bėgti ir slapstytis.
1891 m. apsigyveno Rygoje (Latvija). 1891–1895 m. dirbo raštininku uosto valdyboje, 1895–1896 m. Rygos VI nuovados taikos teisme, nuo 1896 m. Rygos–Oriolo geležinkelio valdyboje.
Baigė penkias klases Rygos realinėje mokykloje. Platino lietuvišką spaudą, įvairiausiais būdais per savo tarnybą parsisiųsdamas jos iš Prūsijos. 1895 m. žandarams pas jį teisme aptikus „Varpo“ numerį, buvo trumpai kalintas Rygos citadelės kalėjime, paskui visus metus policijos slaptai sekamas. 1900 m. žandarai vėl krėtė jo butą, paėmė daug rankraščių ir laiškų, paskyrė dviejų savaičių kardomąjį areštą.
L. Jakavičius dalyvavo Rygos lietuvių veikloje, prisidėjo prie Pašalpos draugijos steigimo ir dalyvavo jos chore. 1898 m. šioje draugijoje suorganizavo scenos mėgėjų būrelį ir režisavo pirmąjį lietuvišką spektaklį, paskui buvo nuolatinis spektaklių režisierius ir aktorius. 1901 m. įkūrė nelegalią spaudos rėmimo ir platinimo draugiją „Šviesa“, bendradarbiavo „Varpe“ ir „Ūkininke“. 1902 ir 1903 m. dukart buvo nuvykęs į Tilžę ir perdavė Rygos lietuvių surinktus pinigus lietuviškiems leidiniams leisti, grįždamas parsigabeno draudžiamos spaudos. 1903 m. žandarai per kratą jį vėl įtarė ryšiais su spaudos platintojais, bet rimtų įkalčių nerado.
Iškart po lietuviškos spaudos draudimo panaikinimo 1904 m. Rygoje atidarė knygyną „Lietuva“, ilgainiui turėjusį 4 filialus Lietuvoje, o netrukus, 1905 m. įkūrė savo spaustuvę, kurioje leido kalendorius, praktinio pobūdžio knygeles, elementorius, maldaknyges, katekizmus, sapnininkus, periodinius leidinius: 1906–1907 m. „Juokdarys“, nuo 1907 m. „Juokų kalendorius“, 1909–1915 m. „Rygos naujienos“, dažnai pasirašytus Lietuvanio vardu.
Nuo 1908 m., gavęs valdžios leidimą, savarankiškai organizuodavo lietuviškus vakarus, kol 1909 m. įkūrė Rygos lietuvių teatro draugiją „Žaislas“ ir jai vadovavo. Draugija plėtojo mėgėjų teatro veiklą: pastatė Aleksandro Fromo-Gužučio „Gedimino sapną“ ir „Gudrią našlę“ (1911 m.), Mato Grigonio „Alkaną Jonuką“ (1911 m.), Broniaus Laucevičiaus-Vargšo „Žmones“ (1913 m.). Jis pats dainavo solo ir chore, režisavo, sakė monologus, spektakliuose vaidino daugiausia komiškus vaidmenis.
1915–1918 m. gyveno Sankt Peterburge. 1919 m. spalio mėn. verslą perkėlė į Šiaulius. 1919–1938 m. buvo žymiausias Šiaulių knygininkas, turėjo knygyną „Lietuva“. Čia jis atkūrė ir scenos mylėtojų draugiją „Žaislas“, o nuo 1927 m. režisavo VII šaulių kuopos sceninius pastatymus Šiauliuose. Leido kalendorius, nuo 1920 m. ėjusius dideliu tiražu.
L. Jakavičius laikomas stambiausiu privačiu leidėju tarpukario Lietuvoje pagal išleistų leidinių tiražų dydį. Jis pats leido įvairiausius kalendorius, humoristinius ir praktinius leidinėlius, atvirukus, jo leidinių tiražas per 20 metų buvo daugiau kaip 2 mln. egzempliorių. Kai kurie jo leidiniai buvo uždrausti ar konfiskuoti dėl tuometinės valdžios kritikos ar kitų priežasčių.
1924 m. su Jonu Šliūpu, Jonu Orintu ir kitais Šiauliuose įsteigė laisvamanių etinės kultūros draugiją, ilgą laiką buvo jos iždininkas. 1928 m. suvaidino Krivių Krivaitį savo darbo scenoje 30-mečiui paminėti. Senatvėje, pasitraukdamas iš leidybinės veiklos, 1938 m. knygyną perleido Feliksui Maksvyčiui (1909–2008), o pats 1940 m. persikėlė gyventi į žmonos tėviškę Anykščius. 1939 m. už nuopelnus Lietuvai apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordinu.
Mirė 1941 m. rugpjūčio 20 d. Anykščiuose. Buvo vedęs, žmona Honorata Grimalauskaitė-Jakavičienė iš Anykščių – kilmingų Lietuvos ir Lenkijos didikų palikuonė, švietėja, visuomenininkė. Duktė Gražina Jakavičiūtė-Šaltenienė (1907–1995) – aktorė, sūnus Liudas Jakavičius-Grimalauskas (1910–1998) – muzikantas pianistas ir kompozitorius, emigrantas Argentinoje. Anūkai Graciela Isabel Jakavičius (Marcia Bell) (g. 1951 m.) – aktorė, dainininkė ir kompozitorė, Carla Rigg – dizainerė. Gražina Šaltenytė Svilienė – kino kritikė (g. 1938), Liudas Šaltenis – muzikologas (1941–1994). Proanūkis (Carlos Rigg sūnus) Liudvikas Jakavičius-Grimalauskas – advokatas (g. 1984 m.), proanūkis (Gražinos Šaltenytės-Svilienės sūnus) Tomas Svilas (g. 1973 m.), proanūkė (Liudo Šaltenio dukra) Jurgita Šaltenytė (g. 1974 m.).
Kūryba
Nuo 1900 m. iki senatvės rašė daugiausia satyrinius kūrinius proza ir poezija, kūrė komedijas ir kupletus, pritaikė juos scenai. Dalį leidinių publikavo periodikoje: „Ūkininke“, „Varpe“, „Naujienose“ ir kitur, išleido slapyvardžiais Lietuvanis, L. Būblelis ir L. B-lis-Skurdžius.
Taip pat parašė ir išleido atsiminimus iš lietuvių spaudos draudimo laikų „Lietuvos dievai! Dėkoju jums, kad padėjote man sėkmingai su caro žandarais už lietuvių spaudą kovoti“ (1939 m.). Tačiau didelė tiražo dalis, kaip ir atsiminimų rankraštis, sovietinės valdžios buvo konfiskuotas ir 1948 m. birželio mėn. sudegintas kartu su visu kitu F. Maksvyčio „Žiedo“ knygyno turtu Šiauliuose.
Venarija Realė
Venarija Realė  – Italijos miestas Pjemonte, Turino provincijoje. Jis yra 8 km į šiaurės vakarus nuo Turino.
Imperatorius Konradas II
Konradas II (, apie 990 m. – 1039 m. birželio 4 d. Utrechtas) – 1027–1039 m. Šventosios Romos imperijos imperatorius, 1024–1039 m. Vokietijos karalius, 1026–1039 m. Italijos karalius, 1032–1039 m. Burgundijos karalius.
Biografija
Salijų dinastijos pradininkas. Tėvas Henrikas Špejeris (m. 995 m.), motina Adelheida iš Meco. Imperatoriaus Otono I dukters Liutgardos provaikaitis. 1017 m. vedė hercogo Hermano II dukterį Gizelą Švabę. Sūnus Henrikas III, nuo 1046 m. Šventosios Romos imperatorius Henrikas III.
Valdymas
Išrinktas kaip Karolingų palikuonis. Valdžią stiprino remdamasis žemutiniu bajorų sluoksniu – ministerialais. Išmirusių kunigaikščių šeimų turtus perduodavo sūnui Henrikui, taip stiprindamas jo įtaką. Du kartus, 1026–1027 m. ir 1036–1038 m. malšino sukilimus Italijoje. Sudaręs sąjungą su Kijevo Rusia 1028 m. Lenkijoje sėkmingai kariavo su Boleslovo II Narsiojo sūnumi Meška II Lambertu, privertė jį atsisakyti karaliaus titulo ir tapti Šventosios Romos imperijos vasalu. Tais pačiais metais privertė imperijos kunigaikščių susirinkimą paskelbti Vokietijos karaliumi Henriką, kuris ilgainiui tapo svarbiausiu jo patarėju, po jo mirties paveldėjo valdžią.
Valka
Valka – miestas Latvijos šiaurėje, per kurį eina Latvijos ir Estijos valstybės siena, skirianti miestą nuo Estijos Valgos miesto. 2012 m. Valkoje buvo 5891 gyventojas.
Pavadinimas
Valkos pavadinimas susijęs su žodžiais „vilkt“ (vilkti, traukti), „valkāt“ (nešioti). Iš pradžių jis galėjo reikšti valčių pernešimo vietą, kai valtis ar krovinį pervilkdavo į Pedelės upelį, kuriuo galėjo pakliūti į Emajogio upę ir Estijos ežerus. Tačiau „valks“ reiškia ir upokšnį, liūną, pelkę, klampynę, kurių netrūksta šalia Valkos.
Istorija
Pirmųjų žinių apie Valką (tuo metu Pedelę) randama 1286 m. Rygos skolų knygose. Viduramžiais Valka buvo šalia patogių susisiekimo kelių, kas skatino jos vystymąsi. 1582 m. ji perėjo Lenkijos valdžiai, o 1584 m. jai suteiktos miesto teisės.
1627 m. Švedijos – Lenkijos karo metu Valką taip suniokojo, kad gyvi liko tik keturi gyventojai. Valkos mieste matoma plati ir lėkšta kalva, ant kurios pastatytas vandens bokštas, kažkada buvęs Kartuvių kalnas. Pavadinimas išlikęs nuo švedų laikų, kai kalnelyje stovėjo kartuvės.
1919 m. bolševikų perimtą Valką užėmė suomių ir estų nacionalinė kariuomenė, todėl estai pareikalavo sau visos Valkos. Deryboms tarpininkavo anglų pulkininkas Talentas. Valstybės sieną nubrėžė per Varžupytę. Estų Valgai liko geležinkelio stotis, istorinis ir ekonominis centras su visuomeniniais pastatais, Latvijos pusei – daugiausia Lugažų valsčiaus smėlio plotas. Po padalijimo Valkoje liko 142 daugiausia vienaaukščiai namai, tačiau iš Estijos persikėlė 2500 latvių, kurie statėsi sau būstus.
1922 m. Valka atgavo miesto teises.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Valka yra užmezgusi partnerystės ryšius:
FC Racing Rodange
Rodanžo „Racing“ – buvęs Liuksemburgo futbolo klubas iš Rodanžo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1931 m., kai buvo įkurtas Racing Rodange.
Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Ilgam joje įsitvirtinti nepavykdavo.
1991 m. prisijungė prie kito šio miestelio klubo Chiers Rodange (pastarasis pervadintas FC Rodange 91).
Mohamed Sarr
Adama Mohamedas Saras (g. 1983 m. gruodžio 23 d.) – futbolininkas, Senegalo rinktinės ir KRC Genk klubo gynėjas.
2010 m. rugpjūčio 19 d. pasirašė trejų metų sutartį su Ispanijos Hércules CF klubu.
žaidžia nuo 2001 m. Su rinktine dalyvavo 2008 m. Afrikos Tautų taurėje.
Tikyba ir dora
Tikyba ir dora – JAV lietuvių vienuolių marijonų dvisavaitis žurnalas, leistas 1914–1920 m. Čikagoje.
2008 m. Rusijos prezidento rinkimai
thumb|right|250px|Trečiuoju [[Rusija|Rusijos prezidentu buvo išrinktas Dmitrijus Medvedevas]] '''2008 m. Rusijos prezidento rinkimai''' – penktieji Rusijos prezidento rinkimai šalies istorijoje, vykę 2008 m. kovo 2 d. Juos laimėjo ir trečiuoju šalies prezidentu tapo V. Putino ir penkių šalies partijų remiamas Dmitrijus Medvedevas, gavęs 70,28 % balsų.
Rezultatai
Rinkimuose dalyvavo dar trys kandidatai – Rusijos Federacijos Komunistų partijos atstovas Genadijus Ziuganovas, Vladimiras Žirinovskis (Rusijos liberalų demokratų partija) ir Andrėjus Bogdanovas (Rusijos demokratinė partija).
Tikyba ir dora
Istorija
Redaktoriai: Feliksas Kudirka, Julijonas Kazokas, Pranciškus Būčys.
2008 m. Rusijos prezidento rinkimai
Rezultatai
G. Ziuganovas gavo 17,96 % balsų, V. Žirinovskis – 9,48 %, A. Bogdanovas – 1,31 %.
Rinkimų įvertinimas
Rinkimų teisingumas buvo vertinamas nevienareikšmiškai – vieni stebėtojai rinkimus vadino laisvais ir teisingais, kiti – kad ne visiems kandidatams buvo suteiktos lygios teisės pasirodyti žiniasklaidoje, rasta kitų pažeidimų.
Giedrė Purvaneckienė
Giedrė Purvaneckienė (g. 1945 m. kovo 8 d. Kaune) – puslaidininkių fizikė, sociologė, Lietuvos politinė veikėja.
2008 m. Rusijos prezidento rinkimai
Rinkimų įvertinimas
Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos stebėtojai atsisakė vertinti rinkimus, teigdami, kad stebėtojai sulaukė labai griežto Rusijos vyriausybės ribojimo.
Giedrė Purvaneckienė
Biografija
1963 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, 1968 m. – Vilniaus universitetą. Stažavosi Norvegijoje, Švedijoje, JAV.
1968–1973 m. – Lietuvos mokslų akademijos Puslaidininkių fizikos instituto bendradarbė, 1973–2000 m. ir 2005–2012 m. – Vilniaus universiteto Edukologijos katedros dėstytoja, nuo 1995 m. – docentė, 1982 m. – socialinių mokslų daktarė. 50 mokslinių ir kitokių publikacijų Lietuvos ir užsienio spaudoje autorė.
2008 m. Rusijos prezidento rinkimai
Rinkimų įvertinimas
Ekonominis savaitraštis „The Economist“ paskaičiavo, kad per rinkimų kampaniją D. Medvedevas žiniasklaidoje buvo paminėtas daugiau nei 6 kartus už visus tris jo konkurentus.
Žurnalistas Viktoras Šenderovičius teigė, kad pagal nepriklausomus kandidatus šiaurės Kaukazo regione į rinkimus atėjo vos 3,5% rinkėjų, tuo tarpu pagal centrinį rinkimų komitetą jų buvo apie 90%.
Giedrė Purvaneckienė
Biografija
1994–1997 m. – Vyriausybės konsultantė moterų klausimais ir patarėja šeimos ir moterų klausimais. Viena Moterų studijų centro steigėjų ir pirmoji jo valdybos pirmininkė. 1997–2000 m. dirbo Jungtinių Tautų plėtros programos patarėja. 2000–2004 m. ir 2012–2016 m. – Seimo narė. 2004–2005 m. Europos Parlamento nario Justo Vinco Paleckio biuro vadovė.
Barzdų pagrindinė mokykla
Šakių rajono Barzdų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Barzduose (Šakių raj.), Mokyklos g. 1, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190822199. Steigėjas Šakių rajono savivaldybės taryba.
Giedrė Purvaneckienė
Biografija
Nuo 1998 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narė. Nuo 1999 m. – Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos (LSDMS) pirmininkės pavaduotoja, LSDP tarybos narė. 2001–2002 m. – Baltijos Asamblėjos pirmininko pavaduotoja.
Kololaka
Kololaka – miestelis pietvakarių Hondūre, Lempiros departamente, 200 km į pietvakarius nuo Grasjaso, netoli sienos su Salvadoru. 5,5 tūkst. gyventojų. Pasiekiama keliu iš San Markoso (Okotepekės dep.). Miestelį supa miškingi kalnai. Verčiamasi žemės ūkiu. Yra kolonijinių laikų pastatų, parkas.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1628 m. 1889 m. gavo savivaldybės statusą.
Sara (filmas)
Sara – 1997 m. Lenkijoje sukurtas kriminalinis veiksmo filmas.
Lietuvių aktyvistų frontas
thumb|200px|Lietuvių aktyvistų fronto sukilėliai 1941-06-25 Kaune. Lietuvių aktyvistų frontas (LAF, Lietuvių aktyvistai) – antisovietinio pasipriešinimo organizacija, veikusi 1940–1941 m, parengusi ir įvykdžiusi 1941 m. birželio sukilimą.
Sara (filmas)
Turinys
left |thumb|160px|Sara Leonas buvo specialiojo būrio karys, turėjo šeimą, tačiau vieną dieną nutiko tragedija: grįžęs namo jis neatsargiai paliko užtaisytą ginklą, kurį surado jo mažametė duktė...
Lietuvių aktyvistų frontas
LAF veiklos pagrindiniai židiniai buvo Berlyne, Kaune ir Vilniuje.
Sara (filmas)
Turinys
Netekęs darbo ir šeimos, Leonas ėmė gerti ir visiškai nebesirūpinti savimi. Tuo metu, kai atrodė, kad jis pasiekė gyvenimo dugną, jam pasiūlė darbą pas turtingą verslininką Jozefą. Atėjęs į susitikimą bare, Leonas nepadaro gero įspūdžio ir Jozefas neketina jo samdyti, tačiau tuo metu juos užklumpa ginkluoti banditai. Leonas išgelbėja Jozefo gyvybę ir šis galiausiai priima jį į darbą, tuo labai papiktindamas savo asmens sargybinį Cezarį. Kad Leonas nebegertų, jam įsiuvama užkodavimo nuo alkoholio kapsulė, o jis pats gauna užduotį kasdien į mokyklą ir atgal vežioti 16-metę Jozefo dukterį Sarą. Ši visiškai nesidžiaugia nauju, į viską kandžiai reaguojančiu sargybiniu, kuris ne tik gąsdina jos draugus, bet ir trukdo susitikinėti su širdies draugu, krepšinio komandos kapitonu. Mokyklos išleistuvių vakarėlyje Sara pasprunka nuo Leono, tačiau patenka į paslaptingų banditų pasalą. Leonas ją išgelbsti, tačiau yra sunkiai sužeidžiamas. Ligoninėje jis pareiškia Jozefui išeinantis iš darbo, tačiau Sara įkalba jį pasilikti. Merginos dėkingumas netrunka aistra gerokai vyresniam Leonui. Šis stengiasi jai atsispirti, suprasdamas, kad tai gali jiems abiem blogai baigtis, tačiau galiausiai jiedu tampa meilužiais. Sara ištisas dienas leidžia su Leonu, kurį graužia sąžinė dėl romano su jauna mergina, nes jų santykiai negali turėti jokios ateities, nors ši mano kitaip. Pamažu jai atsiveria akys ir po jos buvusio draugo krepšininko, įtariamo užpuolimu, nužudymo, supranta, kad tėvas – ne tik verslininkas, bet ir svarbus mafijos veikėjas, besitikintis iš Saros išauginti savęs vertą įpėdinę.
Lietuvių aktyvistų frontas
Dėl įsikūrimo Berlyne ir bendradarbiavimo su nacistinės Vokietijos valdžios organais, LAF veikla buvo traktuojama, ypač sovietinėje istoriografijoje, nevienareikšmiškai. Buvusio prezidento A. Smetonos vertinimu, jo veikla buvo inspiruota Vokietijos. Dabartinėje Lietuvos istoriografijoje pripažįstama LAF sudarytos Laikinosios vyriausybės ir Lietuvos nepriklausomybės paskelbimo 1941 m. birželio 23 d. reikšmė - LV per šešių savaičių veikimo laikotarpį įstengė atkurti Nepriklausomos Lietuvos administracinę struktūrą. Atiduodant pagarbą LAF ir Laikinosios vyriausybės siekiams dėl Lietuvos nepriklausomybės, eilė dabarties veikėjų ragina pabrėžti kai kurių šios organizacijos narių pasireiškusią pronacistinę antisemitinę ideologiją.
Sara (filmas)
Turinys
Kai jos ir Leono romanas iškyla į dienos šviesą, Jozefo žmonės įsiveržia į šio tėvo namus ir per susišaudymą sunkiai sužeidžia. Leonas nuvežamas į mišką, sumušamas ir paliekamas, nes Jozefas jam dovanoja gyvybę už kažkada išgelbėtą savąją. Vis dėlto, sužinojęs, kad Sara laukiasi, jis persigalvoja ir pasiunčia savo vyrus pribaigti Leono. Šie važiuoja į mišką, tačiau jo neberanda.
Lietuvių aktyvistų frontas
Veiklos periodizacija
Veikloje skiriami trys etapai:
Sara (filmas)
Turinys
Sumuštas Leonas nusigauna į ligoninę, kur guli jo tėvas, tačiau čia sužino, kad jis mirė. Grįžęs namo, jis peiliu išpjauna jam įsiūtą kapsulę ir prisigeria, o tada vyksta į Jozefo namus vaduoti Saros, kuriai, tėvo nurodymu, gydytojas ketina daryti abortą...
Generolo majoro rango kapitonas
Generolo majoro rango kapitonas  – 1764–1798 m. egzistavęs Rusijos imperijos karinio laivyno aukščiausiojo karininko karinis laipsnis, tuo metu žemiausias šioje kategorijoje. Jis buvo žemesnis už kontradmirolą ir aukštesnis už brigadininko rango kapitoną (lygų brigadininkui armijoje arba maždaug kapitoną komandorui laivyne kitais laikais).
Lietuvių aktyvistų frontas
Ištakos
Berlyne LAF sudarė voldemarininkai, vairininkai ir Lietuvos intelektualai, pasitraukę nuo Sovietų okupacijos. Jiems vadovavo nepriklausomos Lietuvos įgaliotinis Berlyne, Kazys Škirpa, kuris palaikė ryšius su nacių Vokietijos užsienio reikalų ministerija ir jos karine žvalgyba, abveru.
Generolo majoro rango kapitonas
Šis laipsnis įvestas 1764 m. kovo 2 d. caro įsaku.
Lietuvių aktyvistų frontas
Ištakos
''Nesvarbu, kaip vadintųsi lietuviškai toji partija, kuri pasiskelbtų Hitlerio sekėja. Gal aktyvistais, gal kitaip vadintųsi. Svarbu vado principas ir visuomenės sutvarkymas nacionalsocializmo dėsniais (…). Visos lietuvių partijos turinčios išnykti, nes visos susikompromitavusios, o iš jų skeveldrų rasis nauja, jauna ir drąsi, vieno vado vedama lietuviška nacionalsocialistinė partija. Mums svarbu laisvos lietuvių valstybės kontinuitetas, – tąsa. Taigi, jau dabar Respublikos Prezidentas turėtų paskirti ministrą pirmininką, kad šis, kai tik iškils tarp Sovietų Sąjungos ir Vokietijos karinis konfliktas, sudarytų ministrų tarybą ir su savo deklaracija, su kuria sutiktų Reicho vadas, pasireikštų Lietuvos žemėje.''
Generolo majoro rango kapitonas
Rangų lentelėje priskirtas IV klasei.
Šį laipsnį gaudavo savo laikotarpį atitarnavę brigadininko laipsnio kapitonai, kuriems nebuvo kontradmirolo laipsnio vertų pareigybių vakansijų. Laipsnis laikytas jau admirolišku, jį turintys laivyno karininkai faktiškai vykdydavo kontradmirolų pareigas, bet labiau ribotai. Jie vadovaudavo mažiems uostams, stambiausiems linijiniams laivams, nedidelėms eskadroms. Didelėse eskadrose kartais vadovaudavo ariergardui.
Į generolo majoro rango kapitonus kreipdavosi „Ваше превосходительство“.
1798 m. sausio 1 d. buvo įvestos naujos laivyno pareigybės, kartu buvo pakeisti ir laipsniai. Generolo majoro rango kapitono laipsnis buvo atšauktas. Deramą laikotarpį atitarnavusiems brigadininko rango kapitonams nurodyta toliau vadintis kapitonais komandorais ir tarnauti turint šį laipsnį, kol atsiras kontradmiroliškų vakansijų.
Planetų fizika
Planetų fizika tiria kosminių objektų (planetų ir jų palydovų) medžiagos sandarą, jų fizinę ir cheminę sudėtį ir fizikines savybes, kosminių objektų atmosferas.
Planetų fizika įdomių faktų apie medžiagos ir spinduliuočių fizikines savybes tokiomis sąlygomis, kokių negalima sukurti Žemės planetoje. Kosminiai objektai yra tiriami įvairiame elektromagnetinės spinduliuotės spektro ruože: regimosios šviesos, ultravioletinės, rentgeno, gama, infraraudonosios spinduliuotės ir radijo bangų.
Lietuvių aktyvistų frontas
Ištakos
1940 m. rugsėjo mėn. 19 - 25 d. Romoje susitiko sovietų okupacijos nepripažįstantys nepriklausomos Lietuvos pasiuntiniai Stasys Lozoraitis Romoje,  Stasys Girdvainis Vatikane, Petras Klimas Paryžiuje, Kazys Škirpa Berlyne ir Edvardas Turauskas prie Tautų Sąjungos Ženevoje. Jie sudarė Lietuvos Tautinį Komitetą ir nutarė ruoštis Lietuvos nepriklausomybės atkūrimui kilus karui tarp nacių Vokietijos ir Sovietų Sąjungos. Jie 1940 m. lapkričio 17-21 d. antrą kartą susitiko kartu su Berne apsistojusiu prezidentu Antanu Smetona. Jį prašė komiteto pirmininką Ernestą Galvanauską skirti ministru pirmininku ir leisti jam skirti Lietuvos vyriausybę tremtyje. Tačiau prezidentas nedavė jam tokių įgaliojimų ir nepripažino komitetui juridinės galios.
Susikūrimas
miniatiūra|160px|right|Atminimo lenta Kaune, Aukštaičių g. 10
Lietuvių aktyvistų frontas įsteigtas lietuvių politinių pabėgėlių 1940 m. lapkričio 17 d. Berlyne, Lietuvos įgaliotojo ministro ir pasiuntinio Vokietijoje Kazio Škirpos iniciatyva. Jos tikslas sutelkti visas tautos jėgas į Lietuvių aktyvistų frontą kovai prieš SSRS įvykdytą Lietuvos okupaciją ir parengti sukilimą valstybės suverenumui atkurti. LAF steigiamąjį protokolą pasirašė 28 asmenys: Kazys Ambraziejus, Pranas Ancevičius, Kazys Barauskas, Martynas Brakas, Klemensas Brunius, Jonas Čiuberkis, Aleksandras Danta, Tomas Bronius Dirmeikis, Jonas Dženkaitis, Juozas Dženkaitis, Ernestas Galvanauskas, Stasys Yla, Juozas Jurkūnas, Petras Karvelis, Juozas Katilius, Martynas Kavolis, M. Kukutis, Antanas Maceina, Jonas Našliūnas, Jonas Pyragius, Juozas Pyragius, Stasys Puodžius, Bronys Raila, Rapolas Skipitis, P. Skurauskas, Kazys Škirpa, Antanas Valiukėnas, Jonas Viliušis. Steigėjai atstovavo įvairias politines pažiūras (9 tautininkai, 6 voldemarininkai, 3 liaudininkai, 3 krikščionys demokratai, 3 ateitininkai, socialdemokratas ir 3 nepartiniai) bei įvairius socialinius-profesinius sluoksnius. Užsienio centro vadovybę sudarė Kazys Škirpa (LAF vadas, pirmininkas) ir patariamoji (patikėtinių) taryba: Ernestas Galvanauskas, Rapolas Skipitis, Klemensas Brunius, Antanas Valiukėnas, Antanas Maceina, Karolis Žalkauskas.
Vėliau sudaryta 20 komisijų rengusių projektus būsimam Lietuvos gyvenimui. Jų pirmininkais buvo pakviesti: 1) doc. dr. Antanas Maceina – ideologijos komisijai, 2) inž. Klemensas Brunius – organizacijos, 3) inž. Ernestas Galvanauskas – finansų, 4) dr. Aleksandras Danta – prekybos, 5) pulk. ltn. inž. Kazys Ambraziejus – pramonės, 6) dr. Petras Karvelis – žemės ūkio, 7) dr. Pranas Ancevičius – darbo ir socialinės apsaugos, 8) dr. Martynas Brakas – teisingumo, 9) prokur. Karolis Žalkauskas – administracijos, 10) adv. Rapolas Skipitis – užsienio lietuvių, 11) redakt. Vytautas Alantas – kultūros, 12) kun. prof. Stasys Yla – dorovingumo, 13) inž. Jonas Augustaitis – susisiekimo, 14) gen. Stasys Raštikis – krašto apsaugos, 15) dr. Veronika Karvelienė – moterų, 16) dr. Tomas Bronius Dirmeikis – politikos, 17) redakt. Bronys Raila – propagandos, 18) dr. Juozas Jurkūnas –jaunuomenės, 19) maj. Stasys Puodžius – ryšių su kraštu, ir 20) polic. kpt. Jonas Dženkaitis – saugumo reikalams.
Ryšius su krašte veikusiomis antisovietinio pogrindžio organizacijomis palaikė ryšininkai Albertas Švarplaitis, Bronius Michelevičius, Mykolas Naujokaitis (Kumpis 24), Marijonas Dambrauskas ir kt.
1940 m. gruodžio 5 d. rotatoriumi 800 egzempliorių tiražu padauginta LAF paruošta apžvalga, „Iš bolševikinės vergijos į naująją Lietuvą“. Joje išvardintos prezidento Antano Smetonos valdžios 7-ios didžiosios nuodėmės, tarp jų, „kad nepriklausomoje Lietuvoje nebuvo pažaboti žydai ir panašūs elementai, savo labui žiauriai išnaudoję lietuvį“.
Susikūrimas Lietuvoje
LAF pradžia Lietuvoje buvo 1940 m. spalio 9 d. Kaune įvykęs slaptas pogrindininkų pasitarimas, kuriame nutarta sukurti visą Lietuvą apimančią rezistencijos organizaciją ir pasirengti atgauti nepriklausomybę pasinaudojus būsimu Vokietijos karu su SSRS. 1940 m. gruodžio 15 d. užmezgus pirmąjį ryšį su užsieniniu centru, organizacija pradėjo vadintis LAF vardu, Vilniaus ir Kauno štabai sudarė Vyriausiąjį LAF štabą ir kartu su užsienio štabu – Vyriausiąją LAF vadovybę.
Organizacinė struktūra
thumb|Lietuvių sukilėliai ir buvusios [[Tarpukario Lietuvos kariuomenė|Lietuvos kariuomenės kariai Vilniuje, po miesto išvadavimo iš Sovietų okupacijos, įvykus 1941 m. birželio sukilimui]] LAF buvo organizuojama penketukų schema: koviniam vienetui iš 5 prisiekusių narių vadovavo atsargos karininkas, kuris palaikė ryšius su centru. Koviniai vienetai buvo steigiami įstaigose, įmonėse, universitetuose, kariuomenėje. LAF nariai ginklavosi, daugino ir platino slaptą literatūrą. Pogrindinės spaudos skaitytojai, rėmėjai, patriotinio nusiteikimo asmenys buvo įrašomi į bendruosius aktyvistų sąrašus, nereikalaujant priesaikos. Apskrityse savarankiškai susikūrusios pogrindžio grupės (Lietuvos apsaugos gvardija, Geležinio Vilko partizanai ir kt.) saugumo sumetimais į aktyvistus nebuvo reorganizuojamos, vykdydavo tik bendrąsias LAF štabo direktyvas.
Pats organizacijos centras buvo padalytas: Vilniuje sutelktas karinis politinis štabas, Kaune – organizacinis. LAF centrai neturėjo griežtos hierarchinės struktūros. Viso Lietuvos LAF vadu buvo laikomas gen. štabo mjr. Vytautas Bulvičius. Vilniaus štabą sudarė kariškiai Juozas Kilius, Juozas Sadzevičius, Pranas Gužaitis, civiliai Vladas Nasevičius, Pranas Padalskis ir kt. Kauno štabą sudarė daugiausia universiteto akademinis jaunimas bei dėstytojai Juozas Milvydas, Pilypas Žukauskas, Adolfas Damušis, Leonas Prapuolenis, Bronius Stasiukaitis, Jonas Pajaujis, Vytautas Stonis ir kt.
Sukilimo planas ir sukilimas
1941 m. kovo 24 d. datuoti griežtai slapti „Lietuvai išlaisvinti nurodymai“ kuriuos Kazys Škirpa savo bute davė ypatingajam Vilniaus ryšininkui Mykolui Naujokaičiui paskaityti, kad juos perduotų žodžiu. Devyniolikos puslapių dokumentas išdėstė kaip rengtis ir siekti Lietuvos nepriklausomybės atstatymo ir ta proga išbaidyti Lietuvos žydus, kad jų Lietuvoje išvis nebūtų. Šiem tikslam įgyvendinti buvo kuriamas Tautos darbo apsaugos batalionas. Per patikimiausius ryšininkus tekstas buvo perteikiamas pogrindžio centrams pakartotinai balandžio 18, gegužės 5, 8, 12 ir 19 dienomis. Pora savaičių prieš karą buvo surizikuota perteikti patį tekstą, kiek sutrumpintą. Apie teksto gavimą buvo susilaukta patvirtinimo raštu. Todėl LAF vadovaujamoji grandis Berlyne galėjo jaustis tikra, jog jokių nesusipratimų negalės kilti ir kad pogrindžio centrai žinos, kaip jiems laikytis ir ką daryti. 1975 m. Kazys Škirpą šį dokumentą pristatė savo prisiminimuose be antižydiškų teiginių.
1941 m. vasario–balandžio mėn. buvo parengtas bendrasis sukilimo planas (autoriai V. Bulvičius, J. Kilius, K. Antanavičius, J. Vėbra) ir jo variantai atskiroms vietovėms. Abu štabai planavo sukilimą pradėti savajame mieste, o vadovavimą perimtų tas, kurio vietovėje susidarytų palankesnės sąlygos. Buvo numatoma užimti ir saugoti svarbiausius susisiekimo mazgus, tiltus, telegrafo ir telefono stotis, elektros jėgaines. Vilniaus štabas planavo sukilimą 29-ame teritoriniame šaulių korpuse, sudarytame iš buvusios Lietuvos kariuomenės. Kauno štabas parengė planą pasinaudoti radijo stotimi ir radiofonu skelbiant sukilimą.
Iš užsienio LAF centro gautos žinios apie užsienyje prognozavo karo, o tuo pačiu ir sukilimo pradžią 1941 m. gegužės 01-10 d. Tai suaktyvino pogrindžio veiksmus ir okupantų saugumo pajėgoms per pogrindinės literatūros platintojus pavyko užčiuopti dalies kovinių vienetų pėdsakus ir 1941 m. balandžio–birželio mėn. įvykdyti masinius suėmimus. Dėl priklausymo LAF suimta ir šalies kalėjimuose tardoma apie 400 žmonių. Ypač nukentėjo Vilniaus centras: 1941 m. birželio 7-21 d. suimta 14 štabo narių, tarp jų V. Bulvičius, J. Kilius, V. Nasevičius ir kt.
Paskelbimas apie sukilimo pradžią
Sukilimo vykdymo iniciatyvą ir vadovavimą perėmė Kauno LAF štabas. Veikdamas Vyr. LAF vadovybės vardu 1941 m. birželio 23 d. paskelbė Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą ir Laikinosios Vyriausybės sudarymą. Sukilimo metu LAF iš pogrindinės organizacijos virto karine sukilėlių organizacija, turinčią savo kovos (partizanų) būrius – Tautinę Darbo apsaugą. Narių skaičius išaugo iki 36 tūkst. žmonių, kas sudarė ne mažiau trečdalio visų sukilimo dalyvių.
Birželio 23 d. 9 val. 28 min. per atgijusį Kauno radiofoną, Leonas Prapuolenis pranešė apie sukilusį Kauną ir perskaitė trumpą deklaraciją apie Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą:
''Susidariusi Laikinoji ir naujai atgimstančios Lietuvos vyriausybė šiuo skelbia atstatanti laisvą ir nepriklausomą Lietuvos valstybę. Prieš viso pasaulio tyrąją sąžinę jaunoji Lietuvos valstybė entuziastingai pasižada prisidėti prie Europos organizavimo naujais pagrindais. Žiauraus bolševikų teroro iškankinta lietuvių tauta ryžtasi kurti savo ateitį tautinės vienybės ir socialinio teisingumo pagrindais.''
Po to buvo perskaityta Laikinosios Vyriausybės, vadovaujamos J. Ambrazevičiaus, sudėtis. Nuskambėjo Lietuvos himnas. Šiuos pranešimus diktoriai keliomis kalbomis kartojo keletą kartų. Europa sužinojo, kad Lietuvoje vyksta antisovietinis sukilimas.
Veikla sukilimo metu
Pasiekus sukilimo užsibrėžtą tikslą, LAF veikė viešai, leido dienraštį „Į Laisvę“ (Kaune), savaitraščius „Laisvas žodis“ (Kėdainiuose), „Naujosios Biržų žinios“ (Biržuose), „Tėvynė“ (Šiauliuose), „Žemaičių žemė“ (Telšiuose). LAF spauda buvo vienintelis to meto informacijos šaltinis visuomenei.
LAF uždarymas
1941 m. rugsėjo 21 d. naciai užėmė LAF štabo patalpas, suėmė įgaliotinį L. Prapuolenį ir išsiuntė į Dachau koncentracijos stovyklą. Memorandumą pasirašiusieji pasižadėjo nesiimti politinės veiklos. Rugsėjo 22 d. LAF buvo uždarytas, jo turtas konfiskuotas.
Dauguma LAF narių perėjo į pogrindį ir pradėjo naują antinacinės rezistencijos sąjūdį - Pilypas Narutis-Žukauskas, Petras Paulaitis ir kiti. Dėl vidinių tautinės orientacijos krypčių prieštaravimų nebuvo įmanoma atgaivinti LAF tipo organizacijos veiklos pogrindyje. Buvę LAF nariai diferencijavosi pagal pasaulėžiūros bei partinius interesus: jaunieji katalikai, ateitininkai susibūrė į Lietuvių frontą, liberalūs tautininkai įkūrė Lietuvos laisvės kovotojų sąjungą, liaudininkai ir socialdemokratai – „Nepriklausomą Lietuvą“. Dalis karininkų įstojo į slaptą karinę Lietuvos laisvės armiją.
LAF vaidmuo Holokauste
Prieš nacistinės Vokietijos ir Sovietų Sąjungos karą, LAF vykdė antisemitinę veiklą, tapačią tuometinei oficialiai fašistinei propagandai. Kurstydami Lietuvoje antisovietines nuotaikas, kartu LAF kurstė antižydiškąsias, prilygindami žydus sovietiniams okupantams, laikydami juos vienu blogiu, ištikusiu Lietuvą. Savo atsišaukimuose LAF atšaukė Vytauto žydams suteiktas teises Lietuvoje, įspėjo žydus tuoj pat palikti Lietuvos žemę ir kt. Po 1941 m. birželio 23 d. sukilimo Laikinoji vyriausybė nieko nepadarė, kad būtų sustabdyta antižydiška propaganda Lietuvos spaudoje. Priešingai, Vyriausybės ministras Balys Vitkus per radiją skelbė: „Šiandien sunku pas mus rasti lietuvišką šeimą, kurios nebūtų palietusi žydiškai bolševikiško budelio ranka“. Laikinoji vyriausybė nestabdė Kaune vykusių žydų pogromų. Jie nesulaukė oficialios reakcijos.
Nors štabo atsišaukimuose matyti nacistinės ideologijos bruožų, tiesiogai griebtis žydų žudynių juose nebuvo raginama. Atsišaukimuose siūloma žydus ištremti, t. y. atlikti etninį valymą.
Perpelė
Perpelė (Alosa fallax) – silkinių (Clupeidae) šeimos žuvis. Savo išvaizda panaši į silkę. Uodegos pelekas ilgas, giliai įkirptas, jo pamatą dengia pora pailgėjusių žvynų. Ant pilvo žvynai sudaro briauną. Žiotys galinės. Nugara melsvai violetinė, šonai ir pilvas sidabriški. Išilgai šonų tęsiasi eilė tamsių dėmių, kurios ryškesnės ir didesnės prie galvos.
Šios migruojančios žuvys gyvena Europos pakraščiuose nuo Pirėnų pusiasalio iki Norvegijos krantų. Neršti atplaukia į Baltijos jūros baseino pietinio ir rytinio pakraščių upes: Elbę, Oderį, Vyslą, Nemuną, Dauguvą, Nevą. Airijoje ir Italijoje yra gėlavandenių perpelių populiacijų. Paaugę jaunikliai rudenį išplaukia per Baltijos jūrą toliau į Šiaurės jūrą bei Atlanto vandenyną. Jūroje laikosi netoli krantų.
Užauga iki 60 cm ilgio ir 1,5 kg svorio. Dažniausiai sužvejojamos 5-6 metų amžiaus, 30-35 cm ilgio žuvys. Į Kuršių marias subrendusios perpelės atplaukia gegužės mėn. Neršia į Kuršių marias įtekančių upių žiotyse. Po neršto grįžta atgal į jūrą.
Suaugusios perpelės – vertingos verslinės žuvys. Perpelė buvo įrašyta į Lietuvos Raudonąją knygą, tačiau šiuo metu populiacija Kuršių mariose atkurta. Aplinkiniuose vandenyse perpelės vis dar yra ties išnykimo riba.
Sodeliškiai (Pakruojis)
Sodeliškiai – kaimas šiaurės vakarinėje Pakruojo rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietryčius nuo Pašvitinio.
Racionibas
Racionibas  – Romos imperijos finansininkas, tvarkęs fisko sąskaitas ir išlaidas. Racionibo įtaka valstybės finansams buvo labai didelė. Pradžioje šias pareigas eidavo atleistinis, bet nuo II a. ir Adriano valdymo šią pareigybę ėmė užimti tik ekvitai, nes atleistinių reputaciją sugadino korupcija. Racionibo pareigybė panaikinta IV a. atsiradus comes sacrarum largitionum pareigybei.
Didkiemio seniūnija
Didkiemio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Šilalės rajono savivaldybės pietvakariuose.
Seniūnijos plotas – 3848 ha. Gyventojų skaičius pagal 2022 m. sausio 1 d. duomenis – 265. Seniūnijos centras – Didkiemis, turintis apie 200 gyventojų. Seniūnijai priklauso šie kaimai: Didkiemis, Vartulėnai, Pažiuržmotis, Laumenai. Seniūnijoje yra Šilalės viešosios bibliotekos skyrius, laisvalaikio salė, Lietuvos ūkininkių draugijos Šilalės skyriaus Didkiemio grupė, Didkiemio kaimo bendruomenė. Gyventojus aptarnauja mobilioji laiškininkė, medicinos punkto slaugytoja.
Geografija
Didkiemio seniūnija plyti Šilalės rajono pietiniame pakraštyje, Jūros upės kairiajame krante. Ji pietuose siekia Balskų tvenkinio šiaurinę pakrantę, pietryčiuose – Tauragės rajoną (Mažonų sen.). Šiaurės vakaruose ribojasi su Pajūrio, šiaurės rytuose – su Šilalės kaimiškąja seniūnijomis. Rytiniu pakraščiu praeina kelias. Teka Jūros kairieji intakai: Barys, Žiuržmotis, Lylava. Didelę teritoriją užima Pagramančio−Didkiemio miškai.
Lankytinos vietos
Liaudiškos architektūros Didkiemio Šv. angelų Sargų bažnyčia (1796 m.) su varpine – valstybės saugomas istorijos ir kultūros paminklas. Šventoriuje yra veikiančios kaimo kapinės, kuriose išlikę XIX a. kryžių ir antkapių.
Bendruomenės namuose (buvusioje Didkiemio pradinėje mokykloje) ir seniūnijoje įrengtos kraštotyros ekspozicijos.
Per Vartulėnus ir Didkiemį driekiasi 1940–1941 m. sovietinės kariuomenės statyta gynybinė Molotovo linija su įtvirtinimais. Išlikę penki patvarieji ugnies taškai, sudarantys gynybinį mazgą. Vienas dotas stūkso Jūros slėnio šlaite, apie 150 m žemiau Urdenos žiočių. Kitas įrengtas kairiajame Žiuržmočio upelio krante, apie 1 km nuo Jūros. Trečias ugnies taškas yra prie pat Didkiemio–Šilalės kelio, privačioje sodyboje. Ketvirtas dotas aptinkamas dešiniajame Aušbruvos krante, už 0,5 km nuo patvenktos Jūros. Penktasis dotas yra laukuose, 500 m į vakarus nuo Didkiemio bažnyčios, gerai matomas.
Paminklai, atminimo ženklai:
Istorija
Didkiemio seniūnija įkurta 1995 m.
Seniūnai
miniatiūra|200px|left|Seniūnė V. Kasnauskienė, 2022 m.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Apgulties kablys
Apgulties kablys  – senovinis apgulties įtaisas, skirtas tvirtovių, pilių ir pan. statinių gynybinių sienų dantims ir kitoms priedangoms ardyti. Tai buvo ilga medinė sija, kurios viename gale buvo geležinis kablys ardomiems objektams užkabinti. Sija būdavo lynais pakabinta ant aukšto siauro rėmo, stovinčio vežime.
Didkiemio seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 2 seniūnaitijos:
Lenkai
thumb|240px|right|Lenkų ir [[Kašubai|kašubų (šiaurėje) išplitimas 1880 metais]] thumb|240px|right|Lenkais save laikančių asmenų paplitimas 1912 metais pagal apygardas, buvusiose [[Abiejų Tautų Respublika|Abiejų Tautų Respublikos žemėse (priskaičiuojant kašubus (šiaurėje) prie lenkų tautos). Žemėlapis sudarytas anuometinių lenkų etnografų]]
Lenkai – Vidurio Europos vakarų slavų tauta, gausiausiai gyvenanti Lenkijoje, bet dėl XIX-XX a. vykusios lenkų tautos migracijos sutinkama ir daugelyje kitų pasaulio valstybių. Vartoja lenkų kalbą ir yra antra gausiausia slavų tauta, gausumu nusileidžianti rusams ir šiek tiek pranokstanti ukrainiečius. Daugelis tikinčiųjų – katalikai. Duomenys apie lenkų tautybės asmenų skaičių įvairiuose šaltiniuose skiriasi, bet manoma, jog iš viso lenkų yra apie 50 milijonų, iš jų apie 38 milijonus sudaro gyvenantys Lenkijoje bei lenkų mažumos kaimyninėse šalyse – Baltarusijoje, Lietuvoje, Ukrainoje ir Vokietijoje, dauguma kurių – autochtonai.
Universalus lenkų apibrėžimas neegzistuoja. Lenkijos Respublikos konstitucijos preambulė lenkų tautą (Naród Polski) apibrėžia kaip susidedančią iš visų Lenkijos piliečių. Kita vertus, lenkų identifikacija pasaulyje visų pirma susijusi su lenkų kalba, tradicijomis bei kilme iš Lenkijos. Lenkų tautos vardas – Polacy (lenk. – lenkai) – sietinas su vakarų slavų gentimi – polonais, gyvenusios Didžiojoje Lenkijoje – apie dabartinius Gniezno ir Poznanės miestus bei kildinamas iš žodžio pole – reiškiančio lauką. Lietuviškas žodis lenkas, kaip ir vengriškas lenkų tautos pavadinimas Lengyelország, greičiausiai kilęs nuo kitos vakarų slavų genties – Lędzanie arba yra kilęs nuo senovės rusų žodžio ляхъ, vartoto lenkams vadinti.
Terminu Polonija apibūdinama lenkų diaspora – lenkų, gyvenančių už Lenkijos ribų, visuma – siekianti 14-17 milijonų. XVIII a. pabaigoje, Lenkijai praradus valstybingumą, sustiprėjusi lenkų emigracija, suformavo gausias lenkų diasporas visame pasaulyje, gausiausios kurių yra JAV (ypatingai Čikagos, Detroito ir Niujorko miestuose), Kanadoje ir Brazilijoje.