cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sičengas
Istorija ir geografija
Rajonas buvo suformuotas 1958 m., Senąjį Pekiną padalinus į keturias dalis. Sičengas užėmė vakarinę vidinio miesto dalį. 2010 m. prie Sičengo prijungtas Siuanu rajonas, kas padidino Sičengo teritoriją beveik dvigubai.
Susisiekimas
Per rajoną eina 1, 2, 4, 6, 7, 8 ir 13 metro linijos.
Pranas Ožinskas
Pranas Ožinskas (1907 m. vasario 11 d. Šiauliuose – 1993 m. liepos 28 d. Buenos Airėse) – Argentinos lietuvių visuomenės veikėjas, leidėjas, spaudos darbuotojas.
Biografija
1929 m. emigravo į Argentiną. Penkerius metus vadovavo draugijai „Lietuva“, kuri, jo pasiūlymu, tapo Argentinos lietuvių centru. Nuo 1929 m. leido laikraštį „Balsas“, nuo 1930 m. leido, o nuo 1973 m. ir redagavo laikraštį „Argentinos lietuvių balsas“. Nuo 1953 m. jį spausdino nuosavoje spaustuvėje.
Loma
Loma – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę (ne keliais) nuo Pajūrio, dešiniajame Jūros krante. Vienintelė kaimo sodyba yra ant 88,8 m aukščio kalvelės.
Mārtiņš Virsis
Martinas Virsis (g. 1959 m. vasario 26 d.) – Latvijos diplomatas, buvęs ambasadorius Lietuvoje. Moka vokiečių, rusų, anglų kalbas. Vedęs, turi 2 vaikus.
1977–1982 m. Latvijos universitete, Istorijos ir filosofijos fakultete įgijo istorijos ir visuomeninių mokslų dėstytojo kvalifikaciją. 1981–1982 m. Latvijos TSR Istorijos muziejaus Jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1982–1990 Latvijos universiteto aspirantas, dėstytojas, vyr. dėstytojas. 1992 m. įgijo istorijos daktaro laipsnį.
1990 m. spalį – 1993 m. rugpjūtį Latvijos Respublikos Užsienio reikalų ministro pavaduotojas. 1993 m. liepą – 1995 m. lapkritį Latvijos Respublikos 5-osios Saeimos deputatas, Užsienio reikalų ministerijos parlamentinis sekretorius.
1995 m. spalį – 2000 m. rugsėjį Latvijos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Austrijos Respublikoje. Iki 2000 m. taip pat buvo nereziduojantis Latvijos ambasadorius Šveicarijos Konfederacijoje, Vengrijos Respublikoje, Slovėnijos Respublikoje, Lichtenšteino Kunigaikštystėje ir Slovakijos Respublikoje.
2000 m. rugsėjį – 2002 m. rugsėjį Latvijos Respublikos Užsienio reikalų ministerijoje dirbo valstybės sekretoriaus pavaduotoju. 2002 m. rugsėjį – 2008 m. rugpjūtį Latvijos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Vokietijos Federacinėje Respublikoje. Taip pat 2004 m. spalį – 2008 m. rugpjūtį nereziduojantis Latvijos ambasadorius Kuveite. 2008 m. rugpjūtį – 2010 m. rugsėjį Latvijos Užsienio reikalų ministerijos generalinis inspektorius. Nuo 2010 m. rugsėjo – Latvijos Respublikos Nepaprastasis ir Įgaliotasis ambasadorius Lietuvos Respublikoje.
Jaunutis
Jaunutis (rusėn. Jevnutij ir pan.; g. apie 1300 m. − m. po 1366 m.) – Lietuvos didysis kunigaikštis, paveldėjęs sostą po tėvo Gedimino mirties.
Pasak dalies istorikų, buvo Gedimino ir jo antrosios žmonos vyriausias sūnus. Valdė (galbūt, tik nominaliai, − dalis tyrinėtojų spėja, kad nuo Gedimino mirties iki ~1344 m. reali LDK valdovė galėjo būti Jaunučio motina) nuo 1341 m. gruodžio iki 1345 m. sausio ar vasario. Tada jo vyresniųjų brolių pagonių Kęstučio ir Algirdo nuverstas nuo didžiojo kunigaikščio sosto, apie 1345 m. vidurį jis pabėgo į Maskvą pas savo svainį (sesers Aigustės sutuoktinį), Maskvos didįjį kunigaikštį Semioną Išdidųjį, kuriam padedant tikėjosi susigrąžinti prarastą valdžią. Maskvoje apsikrikštijęs pagal stačiatikių apeigas, gavo Ivano vardą.
Svarbiausias Jaunučio rėmėjas Narimantas po 1345 m. perversmo paramos Jaunučiui ieškojo Aukso ordoje.
Negavęs lauktosios karinės (?) paramos iš Semiono Išdidžiojo, po 1350 m. Jaunutis susitaikė su Algirdu bei Kęstučiu ir iš jų gavo valdyti Zaslavlio kunigaikštystę. Paskutinį kartą Jaunutis buvo matytas Lietuvoje 1366 metais. Po to mirė.
Cristiano Ronaldo
thumb|Krištianas Ronaldas ir [[Lionel Messi|Lionelis Mesis 2011 m. Jiedu laikomi geriausiais savo kartos žaidėjais pasaulyje.]]
Krištianas Ronaldas dos Santošas Aveiras (g. 1985 m. vasario 5 d. Funšalyje, Portugalijoje) – profesionalus portugalų futbolininkas, žaidžiantis krašto puolėjo pozicijoje, Portugalijos vyrų futbolo rinktinės kapitonas, nuo 2022 m. Al-Nassr FC klubo žaidėjas. Jis taip pat yra visų laikų rezultatyviausias Portugalijos žaidėjas.
Sporting Lisboa
Kristianas Ronaldas gimė Madeiros salų Funšalio mieste, kur ir pradėjo savo futbolo karjerą prieš išvykdamas į „Sporting Lisboa“. Portugalijos aukščiausioje lygoje (SuperLiga) „Sporting“ ekipos gretose Ronaldas debiutavo 2002 m. rugsėjį būdamas vos septyniolikos.
Krištianas Ronaldas susilaukė didelio dėmesio – taip pat ir „Manchester United“ žaidėjų – draugiškose priešsezoninėse rungtynėse, kurios buvo skirtos naujojo „Sporting“ stadiono atidarymui. Tose rungtynėse jis įmušė įvartį.
Manchester United
Krištianas Ronaldas, aštuoniolikmetis, tegalintis pasigirti 25 starto sudėtyje pradėtomis rungtynėmis Portugalijos aukščiausioje lygoje (SuperLiga), buvo perleistas už 12,24 mln svarų sterlingų Anglijos „Manchester United“ klubui.
2008 m. su Manchester United tapo UEFA Čempionų lygos nugalėtoju.
Real Madrid CF
2009 m. už 80 milijonų svarų sterlingų (arba 94 mln. eurų) sumą perėjo į Madrido „Real“ klubą ir tapo brangiausiu futbolininku pasaulio istorijoje. Jis tapo visų laikų rezultatyviausiu (per sezoną) Madrido klubo žaidėju ir pagerino La Liga rezultatyvumo rekordą (40 įvarčių per sezoną).
Juventus FC
2018 m. gruodžio 1 d. portugalas pelnė 10-ąjį įvartį Serie A lygoje ir tapo pirmuoju „Juventus“ žaidėju nuo 1957 m., kuris per pirmas 14 rungtynių pelnė 10 įvarčių.
2020 m. vasario 22 d. portugalas pakartojo Serie A rekordą, įmušdamas įvarčius 11 rungtynių iš eilės. Šiuo rekordu jis dalinasi su Gabriel Batistuta ir Fabio Quagliarella. Tuo pačiu šios rungtynės K. Ronaldui buvo 1000-tosios klubinėje karjeroje.
Manchester United
2021 m. rugpjūčio 27 d. portugalas sugrįžo į „Manchester United“ komandą. 2022 m. lapkričio 22 d., netrukus po kontroversiško interviu, per kurį K. Ronaldas kritikavo klubą ir tvirtino nejaučiąs jokios pagarbos vyriausiajam komandos treneriui, paskelbta, kad kontraktas abipusiu susitarimu nutraukiamas.
Al-Nassr
Oficialiose rungtynėse žaidėjas debiutavo 2023 m. sausio 22 d. ir žaidė visas 90 minučių.
2023 m. vasario 9 d. rungtynėse prieš „Al-Wehda“ komandą portugalas pelnė visus 4 komandos įvarčius ir padėjo pasiekti pergalę 4-0. Pirmasis iš šių įvarčių žaidėjui buvo 500-asis karjeros klubinis įvartis.
Portugalijos rinktinė
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2003 m. rugpjūčio 20 d. Nuo to laiko jis dalyvavo visuose pasaulio ir Europos čempionatuose ir buvo Portugalijos rinktinės lyderis, o vėliau (nuo 2007 m.) ir kapitonas.
2014 m. Krištianas Ronaldas aplenkė Luišą Figo pagal sužaistų rinktinėje rungtynių skaičių bei Pauletą, kaip rezultatyviausią rinktinės žaidėją. Jis taip pat tapo pirmuoju portugalu, žaidusiu 3 pasaulio čempionatuose ir visuose įmušusiu bent po įvartį. Ypač sėkmingas Ronaldui buvo 2016 m. Europos čempionatas: jis tapo daugiausiai Europos čempionatuose sužaidusiu futbolininku, susilygino su Mišeliu Platini pagal įmuštų Europos čempionatuose įvarčių skaičių (9) ir tapo Europos čempionu. Tiesa, Ronaldas finale žaidė tik 25 minutes, kai po susidūrimo su prancūzu Dimitriu Pajė gavo traumą ir buvo priverstas palikti aikštę.
2016 m. žaidėjo garbei pavadintas Madeiros oro uostas.
2019 m. rugsėjo 10 d. Vilniuje K. Ronaldas įmušė 4 įvarčius į Lietuvos rinktinės vartus XVI Europos futbolo čempionato atrankos rungtynėse. Tokiu būdu žaidėjas tapo rezultatyviausiu Europos futbolo čempionato atrankų istorijoje, su 25 įvarčiais aplenkęs Robbie Keane.
2019 m. lapkričio 14 d. pelnė tris įvarčius į Lietuvos rinktinės vartus.
2020 m. pradžioje portugalo „Instagram“ profilio sekėjų skaičius pasaulyje perkopė 200 milijonų ir jis tapo pirmuoju žmogumi, pasiekusiu šį rodiklį.
2021 m. birželio 15 d. portugalas įmušė du įvarčius pirmose Portugalijos XVI Europos futbolo čempionato rungtynėse su Vengrija ir tapo visų laikų Europos čempionatų rezultatyviausiu žaidėju su 11 įvarčių. Taip pat K. Ronaldas tapo pirmuoju žaidėju, pelniusiu įvarčius penkiuose Europos čempionatuose iš eilės.
2022 m. pasaulio čempionato aštuntfinalio rungtynėse su Šveicarija K. Ronaldas rungtynes pradėjo ant atsarginių žaidėjų suolelio ir tai buvo pirmas kartas, kai Portugalijos rinktinė nepradėjo tarptautinių turnyrų rungtynių su K. Ronaldu starte nuo 2008 m. Europos futbolo čempionato.
Hirohito
Imperatorius Šiova, arba Hirohitas (1901 m. balandžio 29 d. – 1989 m. sausio 7 d.) – 124-asis Japonijos imperatorius, valdęs 1926–1989 m. Jo valdymas sutapo su ypač sudėtingu laikotarpiu. Tai ir Japonijos militarizmo bei ekspansionizmo politikos klestėjimas, ir Antrasis pasaulinis karas Ramiajame vandenyne, ir JAV okupacija, ir galiausiai, spartus šalies klestėjimas ir ekonominis stebuklas po karo.
Hirohitas gimė Aojamos rūmuose Tokijuje ir 1912 m. buvo paskirtas į Japonijos imperatoriškąją armiją. Jis buvo valstybės vadovas, kai šalyje vyko sparti militarizacija, o jis pats buvo garbinamas kaip dieviškos kilmės asmuo. Japonijai pasidavus, Hirohitas nebuvo patrauktas baudžiamojon atsakomybėn už karo nusikaltimus, nes generolas Douglasas Makartūras manė, kad bendradarbiaujantis imperatorius padės sukurti taikią sąjungininkų okupaciją ir padės JAV pasiekti pokario tikslus. 1946 m. ​​sausio 1 d., spaudžiamas sąjungininkų, imperatorius oficialiai atsisakė savo dieviškumo. 1947 m. Japonijos konstitucija paskelbė, kad imperatorius yra tik „valstybės simbolis..., kurio padėtis kyla iš žmonių, kurie ir yra suvereni valdžia, valios“.
Japonijoje imperatorius niekada nėra vadinamas jo vardu; valdantys imperatoriai žinomi tik kaip „imperatoriai“. Hirohitas po mirties Japonijoje vadinamas Šiova – vardu, kuris sutampa su jo valdymo eros pavadinimu.
Ankstyvasis gyvenimas
thumb|left|Hirohitas kūdikystėje 1902 m.
Hirohitas gimė Tokijo Aojamos rūmuose (jo senelio Imperatoriaus Meidžio valdymo laikais) 1901 m. balandžio 29 d. Jis buvo pirmasis 21 metų sosto įpėdinio princo Jošihito (būsimo imperatoriaus Imperatoriaus Taišio) sūnus. Jo vaikystės titulas buvo princas Mičis.
Dešimt savaičių po gimimo Hirohitas buvo išsiųstas iš rūmų ir perduotas grafui Kavamurai Sumijošiui, kuris jį augino kaip savo anūką. Trimetis Hirohitas buvo grąžintas į rūmus, kai Kavamura mirė.
1908 m. pradėjo mokytis mokykloje. Imperatorius Meidžis tuomet paskyrė generolą Nogį Maresukę atsakingu už anūko auklėjimą. Daugiausiai dėmesio auklėdamas jaunąjį princą N. Maresukė skyrė fiziniam lavinimui ir sveikatai, visų pirma todėl, kad Hirohitas buvo ligotas vaikas. Jis mokė princą taupumo, kantrybės, vyriškumo, susivaldymo ir atsidavimo atliekamai pareigai.
1912 m., būdamas 11 metų, Hirohitas paskirtas į Japonijos imperatoriškąją armiją antruoju leitenantu ir Japonijos imperatoriškajame laivyne puskarininkiu. Kai 1912 m. liepos 30 d. mirė jo senelis imperatorius Meidžis, Hirohito tėvas Jošihitas užėmė sostą.
Sosto įpėdinis
thumb|right|Hirohitas su savo tėvu ir trimis broliais 1921 m.
1916 m. rugpjūčio 2 d. Hirohitas buvo oficialiai paskelbtas sosto įpėdiniu per investitūros ceremoniją. Būdamas sosto įpėdiniu 1921 m. nuo kovo 3 d. iki rugsėjo 10 d. buvo išvykęs į oficialių vizitų turą po Europą. Šių kelionių metu jis aplankė Jungtinę Karalystę, Prancūziją, Olandiją, Belgiją ir Vatikaną. Hirohito kelionė po Vakarų Europą buvo plačiai aprašoma laikraščiuose nepaisant to, kad Japonijoje buvo kilęs nepasitenkinimas šia Hirohito kelione.
1912 m. lapkričio 25 d. tapo Japonijos regentu vietoje savo sergančio tėvo, kurį buvo paveikęs psichikos sutrikimas. Kai jis buvo regentu, šalyje įvyko daug svarbių įvykių: 1921 m. gruodžio 13 d. JAV, Japonija, Didžioji Britanija ir Prancūzija pasirašė sutartį, kuria sutiko pripažinti Ramiojo vandenyno status quo. 1922 m. rugpjūčio 28 d. Japonija išvedė kariuomenę iš Sibiro. 1923 m. rugsėjo 1 d. šalyje įvyko žemės drebėjimas, nusiaubęs Tokiją.
Ankstyvasis valdymas
1926 m. gruodžio 25 d. mirus tėvui Hirohito tapo imperatoriumi. Buvo paskelbta Taišio eros pabaiga ir Šiovos eros pradžia. Mires imperatorius per kelias dienas buvo pervadintas Taišio vardu. Vadovaujantis japonų papročių imperatorius niekada nebuvo vadinamas jo vardu, jis buvo žinomas kaip tiesiog „Jo didenybė.Imperatorius“
1928 m. lapkritį įvyko monarcho karūnavimas kuris buvo surengtas ekonominio nuosmukio sąlygomis,o Japonijos parlamentas jam vienbalsiai skyrė 7 360 000$ dolerių.
Hirohito valdymo pradžią temdė vykusi finansu krizė ir didėjanti kariuomenės įtaką vyriausybei. Jau nuo 1900 m. Japonijos imperatoriškoji armija ir laivynas buvo įgavę veto teisė formuojant vyriausybę. 1921-1944 m. įvyko 64 atskiri politinio smurto incidentai.
Hirohito ir pats vos išvengė nužudymo rankine granata kuria 1932 m. sausio 9 d. metė Korėjos nepriklausomybės aktyvistas
Hirohito abejojo dėl karo prieš Kinija nes nenuvertino Kinijos karinės galios bei manė,kad pagrindinis prioritetas turėtu būti SSRS puolimo šiaurėje galimybė. Vis dėlto Hirohito palaimino sprendimą siustį karius į Šiaurės Kinija. Tačiau manė,kad tokius veiksmus reikėtų klasifikuotį kaip incidentą,o ne karą.
Pasiruošimas Antarajam pasauliniam karui
thumb|left|Azijos ir Ramiojo vandenyno politinis žemėlapis
1939 m. liepos mėn. imperatorius susiginčijo su savo broliu princų Chichibubų dėl to ar paremti Antikomiterno paktą. Tačiau po Vermachto sėkmės Europoje imperatorius sutiko su alijansu. 1940 m. rugsėjo 27 d. Japonija tapo trišalio pakto vadinamo Ašimi nare. Iš pradžiu imperatorius griežtai prieštaravo karui su vakarais motyvuodamas tuo jog nepasaint kariuomenės patikinimu jog Kinija bus nugalėta po vieno smūgio trimis divizijomis taip neįvyko, o karas Kinijoje tebesitesia. Vis dėlto veikiamas kariuomenės jis pradėjo labiau linkti palaikyti į karo palaikytojų stovyklą ir naujuoju ministru pirmininkų pasirinko griežtą generolą Hideki Tojo kuris buvo žinomas dėl savo atsidavo imperinei institucijai. Lapkričio 3 d. imperatoriui buvo išsamiai paiškintas Perl Harboro puolimo planas. Lapkričio 5 d. Hirohito patvirtino operacijų planą dėl karo prieš vakarus. Gruodžio 1 d. Imperatoriškoji konferencija oficialiai paskelbė karą prieš Nyderlandus,JAV ir JK.
Veikla Antrojo pasaulinio karo metu
thumb|left|Hirohito su savo generolais vadovaudamas generalinio štabo posėdžiui
1941 m. gruodžio 8 d. tuo pačiu metu Japonijos pajėgos smogė Honkongo garnizonui, JAV laivynui Perl Harbore ir Filipinuose,bei pradėjo invaziją į Malają. Tautai visiškai atsidavus karui,imperatorius labai domėjosi pažanga ir siekė pakelti moralę. Per pirmuosius šešis karo mėnesius visi pagrindiniai veiksmai buvo pergalės. Japonijos pažanga buvo sustabdyta 1942 m. vasarą Midvėjaus mušyje ir amerikiečių pajėgoms išsilaipinus Gvadalkanale  ir Tulagyje. Imperatorius kare vaidino svarbu vaidmenį ir buvo įsitraukės į karo operacijų vykdymo priežiūrą. Hirohito spaudė Vyriausiąją vadovybę įsakyti ankstyvą puolimą Filipinuose 1941–1942 m., Japonijai pasitraukus iš Gvadalkanalo, jis pareikalavo naujo puolimo Naujoje Gvinėjoje, kuris galiausiai baigėsi nesėkmingai.Imperatorius buvo nepatenkintas karinio jūrų laivyno veiksmais karo metu, jis kritikavo jo pasitraukimą iš centrinių Saliamonų salų.
Kapituliacija
thumb|left|Imperatorius 1943 m. birželio 24 d. 1945 m. pradžioje, po nuostolių Leitės mūšyje, imperatorius Hirohito pradėjo eilę individualių susitikimų su aukštais vyriausybės pareigūnais, kad aptartų karo eigą. Visi, išskyrus buvusį ministrą pirmininką Fumimaro Konoe, patarė tęsti karą. Konoe bijojo komunistinės revoliucijos net labiau nei pralaimėjimo kare ir ragino imperatorių pradėti derybas. Imperatorius vis dar tikėdamas,kad pavyks pasiekti reikšmingu pergalių kurios pagerins jo derybinės pozicijas griežtai atmetė Konoe rekomendaciją.
Su kiekviena savaite pergalė tapo vis mažiau tikėtina. Balandį Sovietų Sąjunga paskelbė pranešimą, kad ji nepratęs savo neutralumo sutarties. Japonijos sąjungininkė Vokietija pasidavė 1945 m. gegužės pradžioje. Birželio mėn. ministrų kabinetas iš naujo įvertines karo strategiją ir tvirčiau nei bet kada apsisprendė dėl kovos iki paskutinio žmogaus. Ši strategija buvo oficialiai patvirtinta trumpame Imperijos tarybos posėdyje, kuriame, kaip įprasta, imperatorius nekalbėjo.
Birželio 22 d. Imperatorius susitiko su savo ministrais, sakydamas: „Noriu, kad konkretūs planai užbaigti karą, netrukdomi esamos politikos, būtų greitai išnagrinėti ir būtų dedamos pastangos juos įgyvendinti“. Bandymas susitarti dėl taikos per Tarybų Sąjungą baigėsi nesėkmingai. 1945 m. liepos 26 d. sąjungininkai paskelbė Potsdamo deklaraciją, reikalaudami besąlygiško pasidavimo. Japonijos vyriausybės taryba apsvarstė šią galimybę ir rekomendavo imperatoriui, kad ji būtų priimta tik tuo atveju, jei bus susitarta dėl vienos ar keturių sąlygų, įskaitant garantiją, kad imperatorius toliau išlaikys savo pozicija Japonijos visuomenėje. Imperatorius nusprendė nepasiduoti.
Tai pasikeitė po JAV suduoto atominio smugio Hirošimos ir Nagasakio miestams ir sovietų karo paskelbimo. 1945 m. rugpjūčio 12 d. imperatorius pranešė imperatoriškajai šeimai apie savo sprendimą pasiduoti. Vienas iš jo dėdžių princas Yasuhiko Asaka paklausė, ar karas bus tęsiamas, jei nepavyks išsaugoti kokutų (nacionalinės valdžios). Imperatorius tiesiog atsakė: „Žinoma.“ Rugpjūčio 14 d. Japonijos vyriausybė pranešė sąjungininkams,kad priėmė Potsdamo deklaraciją.
Rugpjūčio 15 d. per radiją buvo transliuojamas Imperatoriaus pasidavimo kalbos įrašas, skelbiantis,kad Japonija priima Potsdamo deklaraciją. Istorinės laidos metu imperatorius pareiškė: "Priešas pradėjo naudoti naują ir žiauriausią bombą, kurios galia padaryti žalą išties yra neapskaičiuojama ir nusineša daug nekaltų gyvybių. Jei mes tęstume kovą, tai lemtų galutinį Japonijos tautos žlugimą ir sunaikinimą". Kalboje taip pat pažymėta, kad „karo padėtis susiklostė ne Japonijos naudai“, ir buvo įsakyta japonams „ištverti tai, kas nepakeliama“. Kalba, naudojant formalią, archajišką japonų kalbą, nebuvo lengvai suprantama daugelio paprastų žmonių.
Pasidavimui prieštaraujanti kariuomenės frakcija rugpjūčio 14 d. vakare prieš transliaciją mėgino įvykdyti perversmą. Jie užėmė Imperatoriškuosius rūmus, tačiau fizinis imperatoriaus kalbos įrašas buvo paslėptas ir išsaugotas per naktį. Perversmas nepavyko,o kalba buvo transliuojama kitą rytą.
Po Japonijos pasidavimo 1945 m. rugpjūtį, tiek kai kurios sąjungininkų šalys, tiek Japonijos kairieji darė didelį spaudimą, reikalavo, kad imperatorius atsistatydintų ir būtų apkaltintas karo nusikaltimais.Australijos vyriausybė įtraukė Hirohito į karo nusikaltėlį ir ketino jį teisti. Generolui Douglasui MacArthurui ši idėja nepatiko, nes jis manė, kad bendradarbiaujantis imperatorius padės sukurti taikų sąjungininkų okupacinį režimą Japonijoje. Dėl to visi galimi įrodymai, prieš imperatorių ir jo šeimą, buvo pašalinti iš Tarptautinio karinio tribunolo Tolimuosiuose Rytuose. MakArturas sukūrė planą, kuris išlaikė imperatorių kaip konstitucinį monarchą ir panaudojo imperatorių, kad išlaikytų Japonijos kontrolę ir padėtų pasiekti Amerikos pokario tikslus Japonijoje.
Šeima
Jo tėvai:
1924 m. vedė princesę Nagako, kartu jie turėjo septynis palikuonis:
Taurapilio piliakalnis
kairėje|miniatiūra|Taurapilio piliakalnio valstybės paminklo ženklas Taurapilio piliakalnis stūkso Utenos rajone, ant pietinio Tauragno ežero kranto, šiaurės vakariniame Taurapilio kaimo pakraštyje. Iš trijų pusių piliakalnį supa vanduo, iš ketvirtosios – gynybiniai įrengimai.
Piliakalnis įrengtas Tauragno ežero P krante. Aikštelė trapecinė, pailga R-V kryptimi, 90 m ilgio, 22 m pločio R gale, 14 m pločio V. V aikštelės krašte supiltas 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas, R krašte – 6 m pločio, 0,4 m aukščio pylimas. Piliakalnio šlaitai statūs, 13-14 m aukščio.
V, P ir R pašlaitėse iškastas 220 m ilgio, 25 m pločio, 4 m gylio griovys 10 m pločio dugnu. Piliakalnio Š šlaitas ir aikštelės kraštas nuplauti ežero, aikštelėje iškastos 3 didelės duobės. Piliakalnis dirvonuoja, V ir R šlaituose įrengti laiptai.
V, P ir R papėdėse, 4 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rastas molinis verpstukas, brūkšniuotos, grublėtos, lygios ir žiestos keramikos, molio tinko, geležies gargažių.
500 m į PR yra V–VI a. pilkapynas (tyrinėtas 1970–­1971 m.).
Piliakalnyje stovėjo Tauragnų pilis. Ji paminėta 1373 m. vasario 14 d., kai šalia pilies buvo apsistojusi kraštą niokojusi Livonijos ordino kariuomenė. Vėliau Tauragnai paminėti 1375 ir 1387 m. bei tiksliau nedatuotame XIV a. pabaigos dokumente. 1433 m. vasario pradžioje pilį sudegino Livonijos ordinas.
Piliakalnis datuojamas I tūkst. – XV a. viduriu.
Pasiekiamas iš Tauragnų-Kirdeikių plento ties Šimkūnais pasukus žvyrkeliu į kairę (Š) ir pavažiavus 2 km, tarp dviejų sodybų pasukus į kairę (Š), už 200 m.
Legendos
Pasakojama, kad kalno viršūnėje senovėje augęs storas ąžuolas, jo šovoje gyvenęs vaidila, o vaidilutės kūrenusios ugnį. Įvedus krikščionybę ant kalno pastatyta bažnyčia, po kiek laiko išnykusi ir dabar esanti kalno viduje. Legenda byloja, kad sykį vienas drąsuolis atidžiau pažvelgęs į duobę ir pamatęs gelmėse apleistą bažnyčią su išgriuvusiais altoriais, o viduje groję vargonai. Šv. Jono naktį, lygiai per vidurnaktį piliakalnis atsidengiąs vienai sekundei – turintys geras akis gali pamatyti bažnyčią ir vargonus.
center|miniatiūra|800x800px|Taurapilio piliakalnis iš pietų pusės
Lazdynėliai (Vilnius)
Lazdynėliai – vakarinė Vilniaus miesto dalis, esanti dešiniajame Neries krante, į pietvakarius nuo Lazdynų. Rytuose plyti Bukčių miškas, pietryčiuose ribojasi su Bukčiais, šiaurėje Oslo gatvė skiria nuo Lazdynų. Vakaruose yra senosios Bukčių kapinės. Iš pietų ir vakarų juosia Neris. Būdingi nuosavi namai, nedideli daugiabučiai. Yra didelis garažų kompleksas.
Lazdynėlius aptarnauja 21 autobusas (Lazdynėlių, Žaros st.).
Istorija
Iki XX a. vid. dabartinis Lazdynėlių rajonas pateko į Bukčių užusienių teritorijas. Lazdynėlių rajonas iš Bukčių išskirtas 1996 m.
Šaltiniai
thumb|left|265px|Lazdynėlių reginys nuo Gariūnų kranto
Biručiai (Krekenava)
Biručiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Petriškių.
Strenčių savivaldybė
Strenčių savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas šiaurės Latvijoje, Vidžemėje. Administracinis centras – Strenčiai. Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Valkos rajono dalies. Buvo suskirstyta į 2 valsčius (Jėrcėnų, Planių) ir 2 miestus (Sedą, Strenčius). Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Valmieros savivaldybės.
Vladimiras Dudincevas
Biografija
1940 m. baigęs Maskvos teisės institutą buvo pašauktas į armiją. Antrojo pasaulinio karo dalyvis. 1942 m. prie Leningrado sužeistas, 1942–1945 m. dirbo karinėje prokuratūroje. 1946–1951 m. laikraščio „Комсомольская правда“ korespondentas. Vėliau dirbo literatūrinį darbą.
Kūryba
Tik prasidėjus M. Gorbačiovo „Perestroikai“ vėl pasirodė naujas jo romanas „Balti drabužiai“ (Белые одежды, 1987 m.), kuriame pasakojama apie genetikų darbą stalinizmo laikotarpiu. Už šį darbą, bei atsilyginant už patirtas skriaudas, 1988 m. autoriui buvo įteikta TSRS Valstybinė premija.
Vincas Babilius (1903)
Vincas Babilius (1903 m. sausio 7 d. Kalnėnuose, Jurbarko valsčius – 1986 m. balandžio 25 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius, liejininkystės specialistas, technikos mokslų kandidatas.
Biografija
1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, 1936 m. – Paryžiaus aukštąją liejininkystės mokyklą.
1936–1940 m. dirbo Ginklavimosi valdyboje ir Tyrimų laboratorijoje. 1940–1946 m. Vytauto Didžiojo universiteto, 1946–1948 m. Celiuliozės ir popieriaus technikumo dėstytojas.
1953–1955 m. gamyklos „Neris“ vyriausiasis inžinierius. 1954 m. technikos mokslų kandidatas. 1955–1961 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1957–1960 m. Mašinų remonto ir metalų technologijos katedros vedėjas. 1961–1977 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, nuo 1958 m. docentas.
Vengrijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Vengrijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Albertas Zmaila
Albertas Zmaila (g. 1939 m. sausio 27 d. Kemersiuose, Kuršėnų valsčius – 2013 m. rugpjūčio 21 d. Šiauliuose) – Lietuvos teatro aktorius, skaitovas.
Biografija
Mokėsi Kentraičių, Steponiškių, Dirvonėnų mokyklose, 1957 m. baigė Kuršėnų vidurinę mokyklą. Dirbo Pavenčių cukraus kombinate, mokėsi Vilniaus kultūros švietimo technikume, vaidino B. Lukošiaus įkurtame Lėlės teatre. Kurį laiką dirbo Plungės kultūros namuose meno vadovu. 1965-1992 m. Šiaulių dramos teatro aktorius, sukūrė apie 90 vaidmenų. Vėliau parengė apie tūkstantį literatūrinių renginių, kuriuose skaito P. Širvio, A. Miškinio, Maironio, J. Marcinkevičiaus, S. Nėries eiles, humoristų kūrybą.
Juozapas Karolis Liubomirskis
Kunigaikštis Juozapas Karolis Liubomirskis (1638–1702) – ATR valstybinis veikėjas, Karūnos didysis žirgininkas (1683–1692 m.), Karūnos dvaro maršalka (1692–1702 m.), Karūnos didysis maršalka (1702 m.), Sandomiro ir Zatoro maršalka.
Biografija
thumb|left|150px|Juozapo Karolio Liubomirskio žmona Teofilė Liudvika Zaslavska Lenkijos kunigaikščių Liubomirskių atstovas, „Šreniava“ herbo savininkas. Krokuvos vaivados, kunigaikščio Aleksandro Liubomirskio (m. 1677), ir Elenos Teklės Osolinskos (m. 1687) vienintelis sūnus.
1683 metais Juozapas Karolis Liubomirskis gavo Didžiojo Karūnos arklininko pareigybę. 1692 metais buvo paskirtas Karūnos dvaro maršalka. 1702 metais gavo Karūnos didžiojo maršalkos pareigybę.
Buvo vienas turtingiausių ATR magnatų, jam priklausė 1000 kaimų. 1683 metais dėka vedybų su kunigaikštyte Teofile Liudvika Zaslavska (1654–1709) įsigijo plačią Ostrogiškių ordinaciją Ukrainoje.
Šeima
1683 metais vedė kunigaikštytę Teofilę Liudviką Zaslavską (1654–1709), Sandomiro ir Krokuvos vaivados, kunigaikščio Dominyko Vladislovo Zaslavskio (1616–1656), ir Kotrynos Sobieskytės (1634–1694) dukterį. Vaikai:
Soul muzika
Soul muzika (dažnai supaprastinamas į soulas, liet. „sielos muzika“) – populiarus muzikos žanras. Žanro atsiradimu laikomas XX amžiaus 6-as dešimtmetis, JAV. Pradžią soul muzikai davė afroamerikiečiai, kurie Jungtinėse Valstijose apie šeštąjį ir septintąjį dešimtmetį pradėjo kurti muziką su gospelo, ritmenbliuzo ir džiazo elementais. Anuomet tokia muzika tapo mėgiama žmonių, kurie susirinkdavo šokti arba tiesiog pasiklausyti. O įrašų leidėjai, tokie kaip Motown, Atlantic ir Stax darė nemenką įtaką judėjimui už piliečių teises JAV. Ilgainiui soulas populiarumu apėmė visą pasaulį ir darė tiesioginę įtaką rokui bei afrikiečių muzikai.
Lietuvoje
Soul muzikos atstovai Lietuvoje yra Alvydas Lukoševičius, Vaidas Baumila ir kiti.
Taišio
Taišio:
Šiaulių sporto gimnazija
Šiaulių sporto gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi sportinio profilio bendrojo lavinimo mokykla Šiauliuose, Vijoliuose, Vilniaus g. 297, vykdanti pagrindinio ir vidurinio ugdymo programas kartu su sporto ugdymu, neformaliojo vaikų švietimo programomis. Įstaigos kodas 191826574. Veikia vidurinio lavinimo klasės.
Istorija
Mokykla įsteigta 1961 m. vasario 15 d. kaip 2-oji vidurinė mokykla-internatas. Prie mokyklos veikė moksleivių bendrabutis iš Šiaulių ir aplinkinių rajonų atvykstantiems moksleiviams. 1989 m. mokykla-internatas reorganizuotas į Šiaulių 2-ąją vidurinę mokyklą-internatą ir Aukštesniąją olimpinio rezervo mokyklą.
1990 m. Aukštesnioji olimpinio rezervo mokykla panaikinta. 1992 m. reorganizacija padalino mokyklą į dvi įstaigas: Šiaulių m. 22-ąją vidurinę mokyklą ir Vaikų globos namus. 1994 m. mokykla pakeitė pavadinimą ir tapo Šiaulių Vijolių vidurine mokykla. 2007 m. mokyklos steigėju tapo Šiaulių apskritis. 2014 m. tapo Šiaulių sporto vidurine mokykla, 2015 m. – Šiaulių sporto gimnazija.
1383 m.
1383 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Botafumeiro
miniatiūra|250px|right|Smilkalų indas Botafumeiro Botafumeiro – vienas didžiausių pasaulyje smilkytuvas, naudojamas kulto apeigose Kompostelos Santjago katedroje Galisijoje Ispanijoje. Botafumeiro galisų kalba reiškia „leidžiantis dūmus“.
Duomenys
miniatiūra|220px|left|Smilkytuvas leidžia dūmus
Smilkytuvas kabo ant lyno, pritvirtinto prie katedros lubų, yra 160 cm aukščio, sveria virš 80 kg, užpildomas kastuvais sužeriant 40 kg medžio anglies ir smilkalų. Smilkytuvas yra įsiūbuojamas katedros transepte aštuonių patarnautojų (tiraboleiros), apsivilkusių raudonomis mantijomis. Jis pakyla į viršų iki 21 m., paskleisdamas besiveržiančius dūmų kamuolius. Švytuoklė įgauna virš 60 km per val. greitį. Virvių tarnavimo laikas siekia apie 20 metų.
Istorija
miniatiūra|250px|right|Smilkymas per apeigas
Švytuoklinė smilkalinė Kompostelos Santjago katedroje pradėta naudoti XI a. Manoma, jog tokio neįprasto prietaiso panaudojimas pradžioje buvo susijęs su tuo, jog padėjo nustelbti nemalonius kvapus, tvyrančius tūkstantinėje nesipraususių piligrimų minioje, taip pat buvo tikima smilkalų gydomąja galia visuotinių epidemijų metais. Be to, smilkalai ir dūmai buvo netsiejama apeigų liturgijos dalis.
XV a. smilkytuvui pagaminti lėšas skyrė Prancūzijos karalius Liudvikas XI (1423–1483). Naujasis Botafumeiro pirmą kartą apeigose buvo panaudotas 1554 m. Jis buvo iš sidabro ir stebino maldininkus ypatingu puošnumu. Dabartinė skriemulių sistema, prie kurios pritvirtintos virvės ir jų pagalba įsiūbuojamas smilkytuvas, įrengtas katedros skliaute 1604 m. Ispanijos Nepriklausomybės karo metu 1809 m. jį pagrobė ir išlydė Napoleono kareiviai. Šiuolaikinis auksinio žvilgesio Botafumeiro buvo meistrų atkurtas 1851 m. iš žalvario ir bronzos lydinio, padengto plonu sidabro sluoksniu. Po 155 metų tarnavimo 2006 m. buvo restauruotas.
Incidentai
Princesės Kotrynos Aragonietės lankymosi Santjago de Komposteloje metu 1499 m. ir jai būnant netoli katedros, religinių apeigų metu įsiūbuotas smilkalų indas išlėkė pro viršutinį langą į lauką, bet, laimei, nieko nesužeidė.
Lynai bei kitos smilkytuvą laikančios dalys taip pat buvo sugedę. 1622 m. gegužės 23 m., vėliausiai 1925 m. bei 1937 m. liepą jis krito siūbavusiems patarnautojams po kojomis, išbarstydamas karštas anglis.
Leoniškės (Vilnius)
Leoniškės – rytinė Vilniaus miesto dalis, esanti į rytus nuo Belmonto, dešiniajame Vilnios krante.
Etimologija
Leoniškės yra dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo XVI a. dvarininko Leono Krylavičiaus vardo.
Istorija
1905 m. Mickūnų valsčiaus Leoniškių dvare, užusienyje ir palivarke gyveno 105 žmonės. Tuo metu Leoniškės apėmė visą teritoriją tarp S. Batoro gatvės ir Vilnios upelio. 1931 m. Mažosiose Leoniškėse gyveno 21, Didžiosiose – 19 gyventojų.
Biručiai (Naujamiestis)
Biručiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Naujamiesčio.
Pirmasis Baltijos muzikinis kanalas
thumb|right|120px|Pirmojo Baltijos muzikinio kanalo logotipas Pirmasis Baltijos muzikinis kanalas - muzikinis televizijos kanalas, transliuojantis savo programą Baltijos šalims - Lietuvai, Latvijai ir Estijai.
Transliacijas PBMK pradėjo apie 2003-2004 metus ir sėkmingai jas tęsia iki šiol. Televizijos būstinė įsikūrusi Rygoje, Latvijoje.
Kanalas nutraukė savo transliacijas Lietuvoje 2017 m. lapkričio 1 dieną.
Programa
Kanalo programa transliuojama visą parą ir yra sudaryta iš muzikinių vaizdo klipų. Vaizdo klipus, kurie turėtų būti parodyti eteryje, gali taip pat išsirinkti ir patys kanalo žiūrovai, siųsdami mokamą SMS žinutę ekrane nuolat rodomais telefonų numeriais.
Pagrindinė kanalo kalba - rusų kalba.
Kosovo nepriklausomybės deklaracija
Kosovo nepriklausomybės deklaracija yra dokumentas, deklaruojantis Kosovo provincijos atsiskyrimą nuo Serbijos ir suverenios Kosovo valstybės paskelbimą, kreipiantis į pasaulio valstybes tarptautinio pripažinimo bei paramos. Skirtingai nuo pirmosios Kosovo nepriklausomybės deklaracijos, paskelbtos 1990 m. rugsėjo 7 d., į kurią pilnai reagavo tik Albanija, 2008 m. vasario 17 d. Kosovo parlamente paskelbtas ir vienbalsiai priimtas dokumentas – deklaracija apie atsiskyrimą nuo Serbijos susilaukė didelio tarptautinio atgarsio. 450px|thumb|right|{{legend|#000000|Kosovas}} {{legend|#0080FF|Valstybės oficialiai pripažinusios Kosovą.}} {{legend|#88C4FF|Valstybės nusprendusios oficialiai pripažininti Kosovą artimiausiu metu.}} {{legend|#CDCD9C|Valstybės atidėjusios Kosovo pripažinimą.}} {{legend|#e5a238|Valstybės išreiškusios apgailestavimą dėl Kosovo nepriklausomybės skelbimo.}} {{legend|#FF8040|Valstybės pareiškusios nepripažinsią Kosovo.}} {{legend|#CCCCCC|Valstybės nepareiškusios savo pozicijos.}}
Tarptautinė reakcija
Kosovo valstybingumą netrukus pripažino trys iš penkių Jungtinių Tautų saugumo tarybos narių (JAV, Jungtinė Karalystė ir Prancūzija), o netrukus Vokietija, Danija, Norvegija, Lenkija, Latvija, Estija, Italija, Šveicarija. Europos Sąjunga nutarė, kad tai kiekvienos valstybės atskiras reikalas, ir per savaitę Kosovo valstybę, pripažino 15 valstybių, o dar 16 pradėjo pripažinimo procedūrą. Šis pripažinimas sukėlė negatyvią Serbijos bei Rusijos reakciją. Kosovą taip pat atsisakė pripažinti dauguma Balkanų šalių (Rumunija, Graikija, Moldavija, Slovakija, Kipras), kitos įtakingos pasaulio šalys (Ispanija, Argentina, Venesuela). Dalis šalių išreiškė apgailestavimą dėl Kosovo atsiskyrimo (Kinija, Indija, Brazilija). Praėjus dviem su puse mėnesio nuo nepriklausomybės paskelbimo Kosovą pripažino 35 vakarų bei kitų kraštų pasaulio valstybės, o nemaža dalis šalių susilaiko nuo ankstyvų vertinimų ir analizuoja situaciją.
Istorinis pagrindas
Regioną, apimantį dabartinės Kosovo valstybės teritoriją, apgyventą albanų pirmtakų – ilyrų genčių, užkariavo greitai besiplečianti Romos imperija. Apie 200 m. e. m. prasidėjo Romos bei Konstantinopolio varžybos dėl įtakos krašte. VI a. Kosove apsigyveno serbai. 1455 m. Kosovo kraštą užvaldė Osmanų imperija, kuri islamizavo kraštą. XIX a. ir XX a. albanai nuolatos sudarė didesnę dalį Kosovo gyventojų. Šiuo metu Kosove gyvena 90 proc. Kosovo albanų.
Vykintas Vaitkevičius
Vykintas Vaitkevičius (1974 m. spalio 4 d. Kaune) – žygeivis, archeologas, humanitarinių mokslų daktaras, Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas.
Biografija
1992 m. baigė Kauno 4-ąją vidurinę mokyklą, 1996 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė bakalauro, 1998 m. – magistro studijas. 2000 m. eksternu apgynė humanitarinių mokslų istorijos krypties daktaro disertaciją „Senosios Lietuvos šventvietės (sisteminis aspektas)“. 2001 m. stažavosi Stokholme (Švedija), 2002 m. Kylyje (Vokietija), 2003 m. Varšuvoje (Lenkija), 2004 m. Rygoje (Latvija), 2005 m. Minske (Baltarusija).
1992–1994 m. Lietuvos Respublikos kultūros paveldo inspekcijos Archeologijos skyriaus inspektorius. 1995–2005 m. Lietuvos istorijos instituto Archeologijos skyriaus mokslo darbuotojas. Nuo 2006 m. Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto mokslo darbuotojas. 2010–2020 m. Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto projektų vadovas, Muzeologijos katedros docentas, profesorius.
Leidinių „Lietuvos archeologija“ (2006-2019 m.), „Būdas“ (nuo 2009 m.), „Tautosakos darbai" (2015-2022 m.) redkolegijos narys.
Vienas iš Prigimtinės kultūros instituto steigėjų ir seminarų rengėjų; vienas iš „Vykinto kelių“ – iš Baltų kultūros kelio iniciatyvos išaugusios mažosios bendrijos steigėjų, kelionių po Lietuvą sumanytojas ir vadovas.
Mokslinė veikla
Nuo 1991 m. archeologinių ekspedicijų dalyvis ir vadovas: 1991–1993 m. Marvelėje (plokštinis kapinynas), 1994–1995 m. – Mošoje (pilkapiai), 1996 m. – Kalniškiuose ir Žėronyse (plokštiniai kapinynai), 1997 m. – Šeimyniškėliuose (senovės kulto vieta), 1998 m. – Pakalniuose (pilkapiai), 1999 m. – Pakalniuose ir Skersabaliuose (pilkapiai), 2000 m. – Pilviškėse ir Santakoje (pilkapiai ir senovės gyvenvietė), 2001–2003 m. – Santakoje (pilkapiai), 2004 m. – Plikiškėse ir Izabelinoje (pilkapiai, dvarvietė, lobio radimvietė), 2005 m. – Plikiškėse (senovės žemdirbystės vieta), 2009 m. – Gudulinėje (senovės kulto vieta), 2010 m. – Daugėliškių miške (Lietuvos partizanų bunkeris), 2012 m. – Šliktinėje (paaukotų dirbinių lobių radimvietė), 2012 m. – Bedugnėje (plokštinis kapinynas), 2013 m. – Pagrendos miške (Lietuvos partizanų bunkeris), 2014–2016 m. Daugėlaičiuose (senovės gyvenvietė), 2006–2016, 2018 m. – Bajoruose (plokštinis kapinynas), 2019 m. – Raguvos miške (Lietuvos partizanų bunkeriai), 2020 m. – Padievaityje (šventvietė), 2021 m. – Rešketėnuose (šventvietė).
Nuo 1990 m. kompleksinių ekspedicijų dalyvis ir vadovas: 1990 m. Dauguose, 1991 m. Batakiuose, 1992 m. Linkmenyse, 1993 m. Kretingoje, Barstyčiuose, 1994 m. Alsėdžiuose, 1995 m. Senajame Daugėliškyje, 1996 m. Šarnelėje, Dieveniškėse, 1997 m. Vilniaus, Jonavos rajonuose, 1998–2006 m. įvairiose Rytų Lietuvos vietovėse, 2006 m. Neries aukštupyje Baltarusijoje, 2007 m. Neries pakrantėse nuo ištakų iki žiočių, 2008 m. įvairiose Vakarų Lietuvos vietovėse, 2009 m. įvairiose Šiaurės Lietuvos vietovėse, 2010–2011 m. Gervėčių krašte, Baltarusijoje, 2012–2016 m. – Balandiškyje, Radviliškio r., 2015–2018 m. įvairiose Šiaurės Lietuvos vietovėse, 2020 m. – Musteikoje, 2021–2022 m. įvairiose Pietų Lietuvos vietovėse.
Tiriamos baltų šventvietės, laidojimo paminklai, kraštovaizdis. Nuo 2011 m. dėmesys telkiamas į lietuvių prigimtinės kultūros reiškinius, atliekami lietuvių kovos už laisvę tyrimai.
1994–2022 m. mokslinėse konferencijose ir seminaruose perskaityta 123 pranešimai.
Bibliografija
Vykinto Vaitkevičiaus monografijos, studijos, žinynai, pažintiniai ir redaguoti leidiniai:
miniatiūra|241x241px|Neries ekspedicijos akimirka (2007)
Įvertinimas
miniatiūra|246x246px|Balandiškio akademinio jaunimo stovyklos akimirka (2015)
Ginkluotosios pajėgos
Ginkluotosios pajėgos – valstybės vyriausybės organizuojamos ir remiamos institucijos ir organizacijos, skirtos koviniams ar kitokiems veiksmams vykdyti karo atveju.
Ginkluotųjų pajėgų pagrindą paprastai sudaro kariuomenė, kuri toliau gali būti skirstoma į keletą dalių, pavyzdžiui, į sausumos kariuomenę, karines oro pajėgas ir karo laivyną. Tačiau į ginkluotąsias pajėgas kartais įtraukiamos ir kitos struktūros, susijusios su kariuomene. Pavyzdžiui, pagal Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos sistemos organizavimo ir karo tarnybos įstatymo redakciją, aktualią nuo 2004 m. lapkričio 11 d., į Lietuvos ginkluotąsias pajėgas karo atveju, be kariuomenės dar įeina „Valstybės sienos apsaugos tarnyba, policijos viešojo saugumo dalinys (tarnyba), koviniai Šaulių sąjungos būriai bei kiti koviniai piliečių ir jų organizacijų ginkluoto pasipriešinimo (partizanų) vienetai, pavaldūs ginkluotųjų pajėgų vadovybei“.
Ginkluotųjų pajėgų panaudojimą tiriantis mokslas vadinamas karyba.
Visdžiaugai
Visdžiaugai – kaimas Šilalės rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 6 km į pietryčius nuo Pajūralio. Yra 2 parduotuvės, šalia teka Jūros upė. Visdžiaugų seniūnaitijos centras yra Palaivis. Šalia kaimo stovi Visdžiaugų koplyčia. Saugomas Visdžiaugų ąžuolas.
Istorija
miniatiūra|220px|left|Riboženklis nuo [[Paskarbiškiai|Paskarbiškių pusės]]
Anksčiau veikė Pajūrio mokyklos pradinio ugdymo skyrius.
Kapitoniškių pilkapynas
Kapitoniškių pilkapynas arba Milžinkapiai – pilkapiai, buvę dab. Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2 km į pietryčius nuo Rumšiškių, prie Kapitoniškių miško, Nemuno dešiniajame krante, 1959 m. užlieti Kauno marių.
Pilkapiai
1953 m. istorijos instituto archeologai pilkapyne aptiko dvi pilkapių grupes. Šiaurinėje buvo 20, pietinėje – 29 pilkapiai (6–12 m skersmens ir iki 1,2 m aukščio). Sampilai iš smėlio apjuosti grioviais.
Tyrimai
1953–1954 m. istorijos institutas ištyrė (tyrimų vadovas Adolfas Tautavičius) 46 pilkapius. Pietinės grupės pilkapių sampiluose ir ant pagrindo rasta sudegintų mirusiųjų kapų. Šiaurės grupės pilkapių duobėse po sampilu buvo nedegintų žirgų kapų, o sampiluose – sudegintų. Rasta IX a.- XII a. įkapių: geležinių ylų, peilių, molinių verpstukų, žalvarinių vytinių, plokščiais užkeistais galais antkaklių, masyvių juostinių, trikampio pjūvio platėjančiais galais apyrankių. Žirgų kapuose buvo geležinių pjautuvų, žąslų, žalvarinių žvangučių.
Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Gelsvakotis baravykas
Gelsvakotis baravykas (Boletus appendiculatus) – baravykinių (Boletaceae) šeimos, baravykų (Boletus) genties grybų rūšis.
Kepurėlė 5–20 cm skersmens, jauna pusrutuliška, vėliau išgaubta, netaisyklingai paplokščia, pakraštėliai užlinkę žemyn, mėsinga, matinė, plaišiuota, gana lygi, plika, nuo šviesiai rudos iki kaštono spalvos. Vamzdeliai iki 1,5 cm jauni geltoni vėliau žalsvai geltoni, rusvai žalsvi, paspaudus ar perpjovus mėlynuoja. Kotas 5–15×2–5 cm, iš pradžių švelniai geltonas, vėliau tamsiai geltonas, galiausiai žalsvai geltonas su geltonu tinkleliu. Trama šviesiai geltona, perpjovus ar perlaužus mėlynuoja, kieta, tampri. Auga birželio – rugsėjo mėn., mišriuose miškuose, ypač ąžuolynuose. Valgomas. Lietuvoje labai retas. Žinoma tik viena augavietė Dūkštų ąžuolyne, 1992 m. Siūloma įrašyti į Lietuvos raudonąją knygą. Nykstantis.
Nigerio ekonomika
Nigeris yra skurdžiausia pasaulio valstybė, užimanti paskutinę vietą Jungtinių Tautų vystymo programos žmogaus socialinės raidos indeksų sąraše. Nigeris – Subsacharos regiono šalis, neturi išėjimo į jūrą. Pagrindinės šalies ūkio šakos yra natūrinė žemdirbystė, gyvulininkystė ir vienų didžiausių pasaulyje urano klodų panaudojimas. Nigerio ekonomikai neigiamos įtakos turi besikartojantys sausrų periodai, žemės virtimas dykuma, žmonių skaičiaus augimas (2,9 proc.) bei sumažėjusi tarptautinės rinkos urano paklausa.
Nigeris priklauso Vakarų Afrikos pinigų sąjungai, kurios visos aštuonios valstybės narės naudojasi bendra valiuta, CFA franku, bei vienu Vakarų Afrikos valstybių centriniu banku (BCEAO).
2000 m. gruodžio mėn. Nigeris įgijo teisę gauti padidintą skolos sušvelninimą pagal Tarptautinio valiutos fondo (TVF) Sunkiai įsiskolinusių neturtingų šalių (HIPC) programą bei pasiekė susitarimą su Fondu dėl Skurdo mažinimo ir augimo programos (PRGF). Skolos sušvelninimo dėka sumažinami Nigerio metinės skolos aptarnavimo mokesčiai ir taip sukuriama lėšų pagrindinei sveikatos priežiūrai, pradiniam ugdymui, ŽIV ir AIDS prevencijai, kaimiškosios vietovės infrastruktūrai ir kitoms priemonėms, siekiančioms mažinti skurdą. 2005 m. gruodžio mėn. buvo paskelbta, jog Tarptautinis valiutos fondas sušvelnina Nigerio skolą 100 procentų. Nigeris buvo atleistas nuo 86 milijonų JAV dolerių skolos Tarptautinės valiutos fondui, be to, Nigeriui dar buvo suteikta finansinė parama pagal HIPC programą. Beveik pusę vyriausybės biudžeto pajamų sudaro parama iš užsienio. Šalies ūkio plėtros perspektyvos yra naftos, aukso, anglies bei kitų mineralinių išteklių eksploatacija: per pastaruosius keletą metų nežymiai augo urano kainos. Dėl 2005 metų sausros ir skėrių antpuolio 2,5 milijono nigeriečių patyrė maisto nepriteklių.
Flamandų bendruomenė
thumb|right|200px|Flamandų regionas [[Belgija|Belgijoje]] thumb|right|200px|Flamandų bendruomenės vėliava
Flamandų bendruomenė – pagal Belgijos konstituciją yra viena iš trijų Belgijos kalbinių bendruomenių, vykdančių pagal Konstituciją joms numatytas funkcijas:
Flamandų regionas ir Flamandų bendruomenė turi bendrą Flamandų parlamentą. Briuselio-sostinės regione bendruomenei priskirtas funkcijas vykdo Flamandų bendruomenės komisija. Briuselyje išrinkti Flamandų parlamento nariai neturi teisės balsuoti dėl klausimų, kurie susiję Flandrijos regionu.
Kanindeju departamentas
Kanindeju departamentas  – departamentas rytų Paragvajuje, Brazilijos pasienyje. Administracinis centras – Salto del Gvaira.
Geografija
Departamento teritorija driekiasi Amambajaus ir Mbarakaju Kordiljeros, pietiniu pakraščiu – San Choakino Kordiljera. Būdingi žemi kalnai, išraižyti plačių, derlingų slėnių. Likusi dalis kalvota. Paviršius, ypač šiaurinės dalies, miškingas.
Kanindeju departamentu driekiasi Paragvajaus ir Paranos upių vandenskyra. Rytiniu teritorijos pakraščiu teka pati Parana (patvenkta dėl Itaipu užtvankos), o link jos teka intakai (Piratiji, Karapa, Posuelas, Itambėjus). Į vakarus teka Paragvajaus baseino upės – Chechui Guasu, Puendi, Chechui Mi, Kuruguati. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 23 °C tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 18 ir 29 °C. Per metus iškrenta apie 1300 mm kritulių; drėgniausias mėnuo – gegužė.
Yra Mbarakaju miško gamtos rezervatas, Ipehu regykla, keletas poilsiaviečių prie Karapos, Chechui Guasu upių.
Gyventojai
Kanindeju departamente 2002 m. gyveno 140 tūkst. gyventojų, tai sudaro 2,1 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 10 žm./km². Tankiau gyvenama centrinė ir vakarinė teritorijos dalis, rečiau vakarai. Apie ketvirtadalis gyventojų gyvena miestuose. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų Kanindeju yra užregistruota beveik 10 tūkstančių (9819; 2002 m.), tai ava gvaraniai, ačai, mbijai, pai tavyterai, iširai. Didesnė dalis (67,4 %) ūkių turi elektrą, tačiau vandentiekį turi vos 24 %.
Administracinis suskirstymas
Kanindeju departamentas padalintas į 11 apygardų:
Nanas (upė)
Nanas  – upė šiaurės Tailande; viena iš Menam Čao Prajos upės ištakų. Prasideda Nano provincijoje, Laoso pasienyje, Phukhės kalnuose. Teka į pietus, aukštupyje kalnais, žemiau – Menamo lyguma. Ties Nakhonsavanu susilieja su Pingu ir sudaro Menam Čao Prają.
Pūslaukis
Pūslaukis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Kvėdarnos miestelio centro, kairiajame Geniotalio krante.
Nanas (upė)
Didžiausias intakas – Jomas (dešinysis). Nano vanduo naudojamas drėkinimui. Svarbiausi miestai prie upės: Nanas, Savankhalokas, Phitsanulokas, Phičitas, Nakhonsavanas.
Vincas Oškinis
Vincas Oškinis (1892 m. gegužės 1 d. Kure, Kauno apskritis – 1971 m. gruodžio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, vertėjas.
Biografija
1912 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją, 1929 m. – Kauno universiteto Teisių fakultetą.
Iš rusų kalbos išvertė M. Aleksejevo, M. Anderseno-Neksės, A. Čaikovskio, V. Lipatovo, G. Markovo, S. Sergejevo-Censkio, P. Skosyrevo, M. Šolochovo, S. Voronino prozos knygų. Paliko atsiminimų apie darbą spaudoje (rankraštis).