cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Čagatajaus chanatas
Čagatajaus chanatas buvo mongolų, vėliau lingvistiškai tiurkizuotas chanatas, susidaręs iš antrojo didžiojo chano Čingischano sūnaus Čagatajaus ir jo palikuonių valdytų žemių. Iš pradžių buvo Mongolų imperijos dalimi, vėliau tapo visiškai nepriklausoma valstybe. Kartais chanato istorijai priskiriama ir vėlesnių jo paveldėtojų – Mogulistano ir Mogulijos (Kašgarijos) istorija iki pat 1687 m.
Klestėjimo laikotarpiu chanatas tęsėsi nuo Amudarjos piečiau Aralo jūros iki Altajaus kalnų dabartiniame Mongolijos ir Kinijos pasienyje. Taigi, jis valdė dabartines teritorijas Rytų Turkestane, Kirgizijoje, Uzbekijoje, Tadžikijoje, Kazachijoje. Didžiąją dalį istorijos chanato politinis ir kultūrinis centras koncentravosi Rytų Turkestane (dab. Kinijos Sindziangas).
Čagatajaus ulusas
Čagatajaus ulusas pripažino Didžiojo Chano valdžią. Iš pradžių juo buvo Ugedėjus, vėliau Monkė. 1242 m. mirus Čagatajui, jo uluso teritorijose įsitvirtino Čagatajaus palikuonys (Čagataidai): čia valdė Čagatajaus anūkas Chara-Chulagu ir kiti, tačiau sprendimai dėl chanų išrinkimo priklausė Didžiajam Chanui ir mongolų kurultajui Karakorume. Be to, vakarines uluso teitorijas (Transoksianos miestus) valdė atskiri pareigūnai (emyrai), kurie irgi buvo atskaitingi tiesiogiai didžiajam chanui.
Nepriklausomybė
Nepriklausomam chanatui susiformuoti galimybė atsirado 1259 m., po Didžiojo Chano Monkės mirties. Tuo metu Mongolų imperijoje prasidėjo suirutė: pilietinis karas tarp Chubilajaus ir Arik Bukos. Ja uluse pasinaudojo Čagatajaus vaikaitis Algu (1260–1266 m.), kuris sukilo prieš Arik Buką, užėmė naujas teritorijas ir perėmė tiesioginį Transoksianos valdymą iš didžiojo chano. Taip susiformavo nepriklausomas Čagatajaus chanatas. Algu įpėdiniai greitai perėmė vietos religiją – islamą, kuriam laikui į vakarines chanato (Transoksianą) dalis buvo perkelta sostinė (ji buvo įkurta Karšyje).
Lygamiškio piliakalnis
Lygamiškio piliakalnis su gyvenviete, Geniupio kalnas, Užpaliai – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3634; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A929KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24058) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Lygamiškio kaime, Užpalių seniūnija. Pasiekiamas iš žvyrkelio Užpaliai – Svėdasai už 500 m nuo Užpalių centro pervažiavus Šventąją, pirmoje sankryžoje pasukus į kairę pietvakarių kryptimi ir pavažiavus 1 km yra kelio dešinėje šiaurės vakaruose.
Piliakalnis
Piliakalnis apardytas arimų, dirvonuoja, šlaitai apaugę pušelėmis.
Šiaurinėje ir rytinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos.
Tyrimai
1958 m. ir 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.
center|800px|Lugamiškio piliakalnis iš rytų pusės
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Aborigenai
Aborigenai ( 'nuo, iš pradžios'), čiabuviai – senieji vietiniai tam tikros vietovės (žemyno, salos) žmonės, tebegyvenantys joje arba gyvenę joje iki dabartinių gyventojų įsikūrimo. Išlikusios aborigenų bendruomenės paprastai yra išsaugojusios ir laikosi savų, dažnai labai skirtingų nuo visos šalies tradicijų, pasižymi kitais skirtumais ir išskiriami arba išsiskiria kaip atskira visuomenės, tautinė grupė.
Sąvokos kilmė
Sąvoka kilusi iš lotynų kalbos (: ab 'iš' + origio 'kilmė, pradžia'), naudota graikų ir romėnų mitologijoje įvardinti vietinius senovės Italijos gyventojus, nustumtus prie Tiberio žiočių, ten vadintus lotynais. Susivieniję su kitomis atsikėlusiomis gentimis pastarieji, pagal legendą, vadovaujami trojiečio Enėjo, įkūrė Romos valstybę.
Naudojimas
Pavadinimas aborigenai dažniausiai siejamas su Australijos aborigenais, tačiau aborigenais vadinami ir Tasmanijos pirmieji gyventojai, Taivano, senosios Kanados tautos (indėnai, metisai, inuitai (eskimai)).
Kasereso ežeras
Kasereso ežeras, Kasereso įlanka (Bahía Cáceres) – ežeras pietryčių Bolivijoje, Santa Kruso departamente, Germano Busčo provincijoje. Ilgis 8,25 km, plotis 5,68 km. Ežero plotas 26,5 km², tačiau liūčių laikotarpiu išsilieja iki 200 km². Yra viena sala. Tamengo kanalu jungiasi su Paragvajaus upe. Prie Kasereso ežero įsikūrę Puerto Suareso ir Puerto Kicharo miestai.
thumb|left|240px|Kasereso ežeras ir Paragvajaus upė iš palydovo
Pančatantra
Įžangoje sakoma, kad „Pančatantrą“ sukūręs brahmanas Višnušarmanas, norėdamas įdomiais pasakojimais pamokyti valstietiškos išminties kvailokus karalaičius. Pagrindiniai pasakų ir pasakėčių herojai – gyvuliai (karalius liūtas, ministras šakalas, drambliai). Jose alegorine forma pavaizduotas Indijos visuomenės gyvenimas: smerkiamas brahmanų gobšumas, veidmainystė, šventeiviškumas, citatomanija, akcentuojamas valdovų savanaudiškumas, klastingumas, praprastų žmonių apsukrumas, išmintis.
„Pančatantros“ liaudiškumas nulėmė jos populiarumą Indijoje, greitą paplitimą, didelę įtaką pasaulinei literatūrai. Esama daug perkūrimų įvairių Indijos tautų kalbomis, vertimų į daugiau nei 60 kalbų. „Pančatantros“ siužetų gausu įvairių tautų pasakose, taip pat lietuvių liaudies, P. Cvirkos literatūrinėse pasakose.
Darbo užmokestis
Darbo užmokestis (alga, atlyginimas) – piniginė forma išreikštas pajamų šaltinis; jis vertinamas kaip nacionalinių pajamų dalis, kurią visuomenė moka savo nariams pagal jų materialinius ir kultūrinius poreikius; tai išmokos darbuotojams už jų darbo jėgos kaip gamybos veiksnio panaudojimą. Privačiuose santykiuose nustatomas tarpusavio susitarimu. Gali būti atlyginama už dirbtas valandas (valandinis darbo užmokestis) ar atliktą darbą (darbo užmokestis nuo išdirbio).
Kitas svarbus rodiklis — vidutinis darbo užmokestis.
Duresis
Duresis yra apygardos ir apskrities centras ir šių administracinių-teritorinių vienetų svarbiausias miestas. Duresis yra antrasis pagal dydį ir svarbą Albanijos (po Tiranos) pramoninės ir ekonominės veiklos centras bei pagrindinis šalies uostas. Mieste išvystyta laivų statybos ir remonto, chemijos, metalo apdirbimo, maisto (vyno, tabako, žuvų), tekstilės ir odos pramonė, žuvininkystė, turizmas (klimatinis kurortas, aplankomas apie 600 tūkst. turistų per metus).
Miestas yra svarbus Albanijos susisiekimo mazgas, apie 33 km nutolęs nuo šalies sostinės, per jį eina svarbūs plentai į Graikiją, Juodkalniją; svarbūs keliai į Tiraną ir kitus Albanijos miestus. Reguliariai kursuoja keltai į Italijos uostamiestį Barį. Duresis yra svarbus šalies geležinkelių mazgas: iš miesto veda Duresio–Vliorės, Duresio–Elbasanio–Pogradecio, Duresio–Tiranos ir Duresio–Škoderio–Podgoricos geležinkeliai. Netoli miesto veikia aerodromas.
Duresis yra svarbus šalies švietimo ir kultūros centras. Veikia naujausias Albanijoje, 2006 m. įsteigtas Aleksandro Moisiu (Aleksander Moisiu) universitetas, augalų apsaugos ir žvejybos mokslo tyrimo institutai. Archeologijos ir istorijos muziejai. Mieste veikia keletas teatrų, miesto išlaikomas filharmonijos orkestras.
Istorija
left|thumb|200px|Duresio įtvirtinimų liekanos thumb|left|200px|Duresis senajame žemėlapyje
Duresis ir jos apylinkės yra vienos seniausiai apgyvendintų Albanijos vietų (seniausias Albanijos miestas), pirmųjų gyventojų gyvenvietės liekanos datuojamos nuo akmens amžiaus laikotarpio. Šioje vietovėje taip pat gausiai randama ir kitų priešistorės – žalvario ir geležies amžiaus – gyvenviečių liekanų. Senovės laikais, prasidėjus indoeuropiečių migracijai, miesto apylinkėse apsigyveno senieji Adrijos jūros pakrančių gyventojai – ilyrų protėviai.
Duresio ištakos prasideda antikos laikais, kuomet 627 m. pr. m. e. graikų kolonistai iš Korinto ir Kerkyros įkūrė vieną pirmųjų savo kolonijų Adrijos jūros pakrantėje – Epidamną (Επίδαμνος). Dėka patogios miesto padėties, natūralios miesto apsaugos tiek iš jūros (uolėtos uosto prieigos), tiek ir iš sausumos (pelkėtos vietovės), miestas sparčiai plėtėsi bei tapo svarbiu prekybos ir amatų centru. Dėka brandžios miesto politinės raidos, miestą, kaip puikų vystymosi pavyzdį mini IV a. pr. m. e. antikos filosofas Aristotelis. V a. pr. m. e., dėka istorinių aplinkybių (Korintas ir Kerkyra dalyvavimo kare priešiškose stovyklose), miestas nebuvo įtrauktas į Peloponeso karą ir išliko neutralus.
312 m. pr. m. e. miestas buvo užimtas Ilyrijos karaliaus Glaukijaus, tačiau 229 m. pr. m. e., pasibaigus Ilyrijos karams, miestas buvo užimtas Romos respublikos kariuomenės. Mieste buvo įkurta didelė romėnų karinė stovykla bei didelė jūrų laivyno bazė. Valdant romėnams, miestas buvo pervadintas į Dirachijų (:, graikų k.: Δυρράχιον – „dvi keteros“), kadangi dėl prieš tai egzistavęs miesto pavadinimas buvo paskelbtas netinkamu, dėl jo panašumo į lotynų kalbos žodį „damnum“, reškiančio „pralaimėjimą“.
I a. pr. m. e. II pusėje, Romos respublikoje siaučiant pilietiniam karui, 48 m. pr. m. e., netoli dabartinio miesto, įvyko Dirachijaus mūšis, kuriame Pompėjaus vadovaujama kariuomenė nugalėjo Julijaus Cezario vadovaujamą kariuomenę, nors vėliau karą užtikrintai laimėjo Cezaris.
Karvės Ola
left|120px thumb|270px|right|Karvės Ola thumb|270px|right|Karvės Ola
Duresis
Istorija
395 m., Romos imperijai skilus į dvi dalis, miestas atiteko Rytų Romos imperijai. Nuo 449 m. mieste veikė arkivyskupija, nors nuo 58 m. mieste veikė vyskupija, kas rodo ankstyvosios krikščionybė klestėjimą mieste ir jo apylinkėje. Apie 430 m. mieste gimė Rytų Romos imperijos imperatorius Anastazijus I, kuris miestą sutvirtino; įtvirtinimai buvo stipriausi to metų vakarų Balkanų regione. IX a. tapo Bizantijos karinio-administracinio vieneto temos centru.
Karvės Ola
Karvės Ola – karstinė smegduobė su ola, esanti Karajimiškio kaime (Biržų rajonas), Biržų regioniniame parke. Tai žinomiausias ir geriausiai ištirtas geologinis gamtos paminklas Šiaurės Lietuvoje. Paminklu paskelbtas 1964 m.
Duresis
Istorija
Didžiojo tautų kraustymosi metu, miestas ir jo apylinkės nukentėjo nuo barbarų antpuolių. 481 m. miestas buvo apgultas ostgotų karaliaus Teodoriko Didžiojo kariuomenės. Nepaisant antpuolių, miestas išliko svarbiu Bizantijos prekybos centru.
Karvės Ola
Geologija
thumb|left|200px|Kiaurymė Karvės Olos smegduobės dugneKarvės Ola yra beveik apskrita, piltuviška karstinė smegduobė.
Duresis
Istorija
Nuo VI a. į miesto apylinkes gausiai veržėsi slavų gentys. X a., vadovaujant Bulgarijos imperatoriui Simeonui I, miestas buvo prijungtas prie Pirmosios Bulgarijos imperijos ir tapo svarbiu pastarosos valstybės miestu. Nepaisant to, bulgarai nesugebėjo įsitvirtinti, ir miestas greit atitiko Bizantijai. Galiausiai, vadovaujant Bulgarijos imperatoriui Samuilui, 1018 m. miestą dar kartą užėmė bulgarai ir pervadino miestą į Dračą (Драч).
XI–XII a. tapo Bizantijos ir Normanų kovos arena. Po 1081 m. įvykusio Dirachijaus mūšio, 1082 m. miestas buvo užimtas Normanų kariuomenės ir nors 1107 m. Bizantija jį atgavo, bet 1185 m. miestas galutinai atiteko iš Sicilijos atžygiavusiems Normanams. 1202 m., IV kryžiaus žygio metu, buvo perduotas Venecijai. Veliau miestas buvo valdomas įvairių normanų karalysčių, 1220 m. priklausė Epyro Despotijai, nuo 1271 m. – Neapoliui.
1336 m. miestą užėmė Serbijos caro Stepono Dušano vadovaujama serbų kariuomenė ir prijungė prie Serbijos imperijos. Jam mirus, 1355 m., miestas atiteko vietos albanų diduomenei. 1392 m. miestas atiteko Venecijai ir buvo pavadintas Durazu (Durazzo). Nors 1466 m. miestas ir atlaikė turkų apgultį, bet 1501 m. buvo užimtas Osmanų imperijos kariuomenės.
Valdant turkams pradėjo sparčiai plisti islamas: daug gyventojų buvo priversti priimti naująją religiją. Turkų valdymo metu, miestas buvo pervadintas į Diračą (Dıraç), panaudojant senajį slavišką miesto pavadinimą. Valdant turkams, miesto reikšmė smuko, miestas sunyko ir nebeteko anksčiau turėtos ekonominės svarbos. XIX a. vid. mieste gyveno tik apie 1000 gyventojų.
XIX a. II pusėje sustiprėjęs albanų tautinis atgimimas peraugo į nepriklausomybės siekį ir 1912 m. miestas atiteko naujai susikūrusiai Albanijos valstybei. 1912 m., Pirmojo Balkanų karo metu, miestas buvo užimtas Serbijos. 1913 m. miestas tapo pirmąja Albanijos sostine.
Prasidėjus I pasauliniam karui, 1915 m., Duresis buvo užimtas Italijos kariuomėnes, 1916–1918 m. buvo okupuotas Austrijos-Vengrijos. Pasibaigus karui, 1918–1920 m., miestas tapo Albanijos laikinąja sostine.
Tarpukariu miestas, dėka Italijos investicijų, suklestėjo: buvo plečiamas uostas, statomos įmonės, vystoma pramonė. Miestas buvo palaipsniui perstatomas ir plečiamas.
II pasaulinio karo išvakarėse, 1939 m., Duresis buvo užimtas Italijos kariuomenės. 1943 m. miestas buvo okupuotas hitlerinės Vokietijos kariuomenės. Karo metu, dėl miesto svarbos Italijai ir Vokietijai, miestas buvo smarkiai bombarduojamas sąjungininkų aviacijos. 1944 m. Duresis buvo išvaduotas Albanijos komunistų partijos vadovaujamų partizanų.
1997 m., žlugus Albanijos ekonomikai ir šaliai įklimpus į politinę, ekonominę ir socialinę krizę, mieste kilo smarkūs neramumai šalyje, susirėmimai su policija, kurį laiką miestas buvo atsidūręs anarchijoje. Tais pačiais metais, tvarkai palaikyti ir sustabdyti pabėgėlių srautą į Italiją, buvo įvesta Italijos kariuomenė.
1999 m., Kosovo konflikto metu, mieste ir jo apylinkėse buvo apgyvendinta apie 110,000 albanų pabėgėlių.
Architektūra ir archeologija
thumb|200px|Duresio [[amfiteatras]]
Dėl šio miesto senų ištakų, bei labai turtingos istorinės praeities, nepaisant 345, 1372, 1905 ir 1926 m. žemės drebėjimų, Duresio mieste bei jo apylinkėse yra gausu įvairių epochų statinių ir architektūros paminklų.
Yra išlikęs didžiausias Balkanų regione I a. romėnų pastatytas 15,000 – 20,000 vietų amfiteatras, romėnų pričių liekanos, rasta IV a. pr. m. e. graikų mozaikų bei reljefų, II a. krikščionių laidojimo kriptų su mozaikomis, V a. Bizantijos įtvirtinimų liekanų, VI a. ankstyvųjų krikščionių bazilikos griuvėsių, viduramžių bažnyčių, su išlikusia sienine tapyba, liekanų. Turkų valdymo laikais pastatyta mečečių, gyvenamųjų namų, naujų įtvirtinimų.
Komunistinės diktatūros laikais pastatyta pagal tipinius projektus suprojektuotų daugiabučių gyvenamųjų namų, viešbučių, vilų, pramonės įmonių, bunkerių. Dabartiniais laikais, pagerėjus ekonominei būklei, pastatyta naujų šiuolaikinių pastatų, mečečių, viešbučių.
Karvės Ola
Geologija
Speleologai mano, kad jai – apie 200 metų. Jos skersmuo 10-12 metrų, gylis – apie 12,6 m. Duobės dugne yra atvira kiaurymė. Olos sienose matosi viršutinio devono sistemos uolienos – dolomitas, gipsas, mergelis. 9 m gylio karstinės įgriuvos dugne yra 5 atšakos (Šlapioji ola, Siauroji landa, Šikšnosparnių landa, Rupūžės ola) ir 1,5 m gylio požeminis ežeriukas.
1973–1978 m. olą tyrė Kauno speleologai. 1978 m. akvalangininkai ištyrė povandeninę požeminio ežero dalį. Karvės Ola dar aktyviai vystosi. Jos parametrai, urvų ilgis, smegduobės forma, kitos tuštumos keičiasi. Paskutiniaisiais metais oloje stipriai pakilo požeminio ežero vandens lygis, kuris užtvindė visas ertmes ir tunelius. Patekti į Karvės olos vidų tapo nebeįmanoma.
2007 m. Lietuvos speleologų klubas „Aenigma“ ir rusų narai – speleologai vykdė tyrimus apsemtose urvo dalyse. Buvo aptiktos dar nežinomos apsemtos požeminės ertmės.
Pavadinimo kilmė
Pasakojama, kad per vieną medžioklę Mantagailiškio dvarininko skalikas, besivydamas kiškį, skuodė taip arti Karvės olos kranto, jog paslydęs įsivertė į ją.
Šeimininkas, gailėdamas brangiai įsigyto šuns, už 25 rublius tuoj pat pasisamdė vieną raumeningą vyriškį jį gelbėti. Šis, surišęs kelias vadeles ir vienu galu persijuosęs, o kitą apsukęs apie medį, nusileido į gilią prarają, kur inkšdamas plūduriavo skalikas. Susirinko nemažai smalsuolių. Ilgokai palaukus, bet vis negirdint sutarto signalo, buvo nekantriai timptelėtos aukštyn vadelės ir ištrauktas … nebegyvas šuns gelbėtojas. Apsižiūrėta, kad be pėdsakų kiaurymėje jau dingęs ir numylėtasis skalikas.
Amortizacija
Amortizacija (, dėvėtis) – fizinio turto susidėvėjimas.
Ekonomikoje – pagrindinio kapitalo vertės dalis, kurios netenkama per tam tikrą laikotarpį, kai yra naudojamas fizinė, materialinė nuosavybė.
Terminas "amortizacija" taikomas ne tik materialiojo turto vertės praradimui ir perkėlimui apibūdinti, bet ir finansinėje apskaitoje – sąnaudų daliai, apskaičiuojamai pagal planuojamą turto naudojimo laiką, apibūdinti.
Valentinas Mikelėnas
Valentinas Mikelėnas (g. 1958 m. balandžio 6 d. Smilgiai, Biržų rajonas) – Lietuvos teisininkas, teisėtyrininkas (civilistas, procesualistas), civilinės teisės teoretikas, arbitražo ginčų ekspertas, Vilniaus universiteto profesorius, verslo teisės ir civilinių bylų advokatas, advokatų kontoros „TGS Baltic“ partneris.
Šiuolaikinės Lietuvos privatinės ir civilinės teisės kūrėjas ir pagrindėjas, Civilinio kodekso rengėjas.
Išsilavinimas, mokslinė ir pedagoginė veikla
Vieną semestrą mokėsi TSRS aukštojoje pasienio politinėje karo mokykloje. 1982 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją. Maskvos Lomonosovo universitete 1986 m. spalio 26 d. apgynė disertaciją „Civilinių bylų dėl civilinės būklės aktų įrašų nuginčijimo ypatumai“, teisės mokslų kandidatas (laipsnis vėliau buvo nostrifikuotas į socialinių mokslų (teisės krypties) daktaro laipsnį). 1995 m. rugsėjo 6 d. apgynė teisės krypties habilitaciją „Civilinės atsakomybės problemos: lyginamieji aspektai“, jos pagrindu išleido monografiją, habilituotas socialinių mokslų daktaras.
1982–1997 m. ir nuo 2006 m. VU dėstytojas, 1990–2003 m. Civilinės teisės ir civilinio proceso katedros vedėjas, 1992–1997 m. VU Teisės fakulteto dekanas; nuo 1996] m. profesorius. Dėsto prievolių teisės ir civilinio proceso kursus dieninių studijų studentams.
Nuo 2002 m. žurnalo „Justitia“ redakcinės kolegijos pirmininkas, nuo 2005 m. tarptautinio žurnalo „European Review of Private Law“ redakcinės kolegijos narys. Nuo 2004 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas. LR civilinio kodekso priežiūros komiteto narys nuo 2009 m. kovo 4 d. Nuo 2008 m. Teisėjų etikos ir drausmės komisijos narys.
Savarankiškai arba kaip bendraautoris paskelbė per 100 straipsnių, monografijų, parengė studijų bei parašė knygų, vadovėlių. Daugelio civilinės, civilinio proceso teisės mokslinių publikacijų lietuvių ir užsienio kalbomis autorius, Civilinio kodekso komentaro bendraautoris. Mokslinės veiklos sritis – civilinė teisė ir civilinio proceso teisė. Vadovavo LR CK rengimo darbo grupei, LR civilinio proceso kodekso rengimo darbo grupės narys.
Teisinė karjera
1992–1997 m. Seimo Teisės ir teisėtvarkos komiteto, Teisės departamento patarėjas. 1998–2006 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjas. Nuo 2005 m. liepos mėn. LR Prezidento Valdo Adamkaus sudarytą darbo grupės dėl teismų darbo tobulinimo narys. 2006 m. kovo mėn. pabaigoje darbo grupei pateikus LR Prezidentui parengtus teisės aktų pataisų projektus, V. Mikelėnas žadėjo Prezidentui pateikti atskirąją nuomonę dėl kai kurių darbo grupės parengtų siūlymų, kadangi, Mikelėno nuomone, projekte buvo „per mažai priemonių", kurios pakeltų teismus „iš dugno". Sprendžiant teisėjų korpuso formavimo problemas, V. Mikelėnas siūlo vieną galimą teisėjų formavimo principų – rinkimus, kai teisėjas būtų lyg ir savotiškas politikas. Tačiau tam, pasak LRS Teisės ir teisėtvarkos komiteto pirmininko Juliaus Sabatausko nuomone, reikia ilgesnės valstybės demokratinės patirties, o jos Lietuvoje dar nėra. Mikelėnas taip pat teigė, kad vienkartinis teisėjo egzaminas nepakankamas, sakė, kad, atsižvelgiant į kitų valstybių patirtį, teisėjas būtų nuolat mokomas.
LAT pirmininkas Vytautas Greičius V. Mikelėną buvo rekomendavęs skirti į LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininko pareigas. Dėl LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininko paskyrimo jau beveik metus vyko „trintis“ tarp LAT vadovybės ir Prezidentūros. Mikelėnas iš LAT teisėjo pareigų atsistatydino, protestuodamas prieš teismų sistemos ydas. Mikelėnas teigė, kad jį pasitraukti privertė „pareiga ginti viešąjį interesą“, jo sprendimas trauktis iš posto nėra grįstas asmeninėmis ambicijomis, ir gandais vadina spaudos pranešimus apie jo bendradarbiavimą su sovietų saugumu. Prezidentas apgailestavo, kad Aukščiausiasis Teismas (AT) neteko aukštos kvalifikacijos teisininko ir vieno geriausių civilinės teisės specialistų. Tuometinio LR Seimo pirmininko A. Paulausko nuomone, Mikelėno atsistatydinimas – savotiškas nuostolis Lietuvos teismų sistemai.
Pasak paties Mikelėno, jis atsistatydino todėl, kad galėtų „laisvai kalbėti apie teismų ir visuomenės problemas“. Lietuvos Respublikos teisėjų asociacijos valdyba iškart po V. Mikelėno pirmojo viešo pareiškimo išplatino savo pareiškimą, tarsi ir smerkiantį V. Mikelėną. Mikelėnas apie teismų problemas vėliau prabilo iš Seimo tribūnos, perskaitė kalbą. Pareiškė, kad “reikia išvalyti teisėjų korpusą nuo nesąžiningų teisėjų, užkirsti kelią nekvalifikuotiems specialistams, sudaryti teisėjams normalias darbo sąlygas”. Daugiausiai kritikos V. Mikelėnas Seime išsakė Teismų tarybai. Jo teigimu, „tokia Taryba, kokia yra dabar“, darbo tęsti negali; neskaidrus ir netinkamas yra net jos formavimo principas. Neskaidriai vyksta ir balsavimai, kai teisėjai vieni kitų prašo pabalsuoti už vieną ar kitą kolegą. Visgi, Seime teisėjas kalbėjo painiai ir aptakiai, Seimo nariams pateikė daugiau klausimų nei atsakymų; jo mintys, pasak žiniasklaidos vertinimų, buvo „užkoduotos“, ir vargu ar kas jas suprato.
Advokato praktika
1995–1997 m. ir nuo 2006 m. verslo teisės advokatų profesinės bendrijos "Baltic Legal Solutions Lietuva " (dabar - TGS Baltic) advokatas, partneris. Civilinių bylų advokatas.
Nadine Kleinert
Nadine Kleinert (g. 1975 m. spalio 20 d.) – Vokietijos lengvaatletė, kuri specializuojasi rutulio stūmimo rungtyje. Šalies olimpinės rinktinės narė.
Danguolė Juozapavičienė
Biografija
1988 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zooinžinierė – pedagogė. 2007 m. KTU viešojo administravimo magistrė.
Buvusi Alytaus darbo biržos darbo klubo vadovė, Alytaus teritorinės darbo biržos Alytaus skyriaus vedėja.
Darbo partijos narė, Darbo partijos prezidiumo narė, Darbo partijos tarybos narė. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys.
2014–2018 m. - Lietuvos Respublikos socialinės apsaugos ir darbo ministerijos kanclerė.
George Adomeit
George Adomeit (1879 m. sausio 15 d. Klaipėdoje – 1967 m. lapkričio 22 d. Klivlande) – dailininkas, grafikas.
Biografija
Gimė 1879 m. sausio 15 d. Klaipėdoje. 1883 m. kartu su tėvais emigravo į JAV, kur apsigyveno Klivlande. 1894 m. laimėjo Klivlando meno mokyklos stipendiją. 1902 m. kartu su W. H. Webster įkūrė grviravimo įmonę Caxton Engraving Co., kuri XX a. trečiame dešimtmetyje buvo viena iš penkių didžiausių graviravimo įmonių visoje šalyje. 1912 m. pirmą kartą eksponavo savo darbus vienoje iš Klivlando galerijų. Buvo vienas iš Klivlando dailininkų draugijos įkūrėjų. Priklausė JAV grafikų asociacijai. Savo kūrinius eksponavo įvairiose JAV miestų galerijose. Žymiausias darbas Down to the Harbor (1925). Nemažai kūrinių saugoma Klivlando meno muziejuje. Mirė 1967 m. lapkričio 22 d. Klivlande. Buvo vedęs Ida von den Steinen (1879–1976), jų dukra Ruth E. Adomeit (1910–1996) buvo rašytoja ir filantropė.
Kapčiamiesčio giria
thumb|250px|[[Kauknorėlis|Kauknorėlio ežeras Kapčiamiesčio girios apsuptyje]] thumb|250px|Kelias Varviškėn pro Kapčiamiesčio girią
Kapčiamiesčio giria driekiasi zandrinės Pietryčių lygumos vakarine dalimi, tik šiaurės vakaruose siekia Sūduvos aukštumos pietrytinį pakraštį. Vyrauja banguotosios smėlingos ir žvirgždingos lygumos landšaftas, o šiaurės vakaruose − smulkiai banguotos ežeringos smėlingos lygumos landšaftas.
Miškuose auga pušys, eglės, beržai, juodalksniai, drebulės. Girioje yra stirnų, šernų, briedžių, tetervinų, kurtinių.
Per miškus į Nemuną teka Baltoji Ančia (su intakais Seira ir Nevieda), Bilsinyčia, Avirė, šiaurės vakariniu pakraščiu (į Veisiejų ežerą) teka Zapsė.
Ežerų daugiausia masyvo šiaurės vakarinėje dalyje, keliuose rininiuose kloniuose:
Taip pat visą masyvo šiaurinį pakraštį siekia iš šiaurės į pietus nutįsusių rininių klonių galai, kuriuose telkšo:
Lize Marke
Lize Marke (tikrasis vardas – Liliane Couck, g. 1936 m. gruodžio 1 d. Vemelyje) – belgų dainininkė.
Lize muzikinę karjerą pradėjo 1962 m. Metais vėliau, 1963 m., atlikėja su dviem dainomis „Luister naar de wind“ ir „Saksisch porselein“ dalyvavo Belgijos atrankoje, kurią organizavo Flamandų televizijos stotis BRT. Dainininkė su daina „Saksisch porselein“ užėmė ketvirtąją, o su „Luister naar de wind“ – antrąją vietas.
1965 m. uždaru būdu pasirinkta atstovauti Belgijai „Eurovizijos“ dainų konkurse. Šalies nacionaliniame finale atlikėja pristatė šešias dainas, iš kurių buvo pasirinkta baladė „Als het weer lente is“. „Eurovizijoje“ dalyvavimas nebuvo sėkmingas – dainininkė kartu su Ispanijos, Vokietijos bei Suomijos atstovais užėmė paskutinę vietą, nesurinkę nei vieno taško.
Nepaisant nesėkmingo dalyvavimo tarptautiniame konkurse, atlikėja sėkmingai dalyvauja muzikos festivaliuose Šveicarijoje, Bulgarijoje, Rumunijoje ir Kanadoje.
Citroën Dyane
Citroën Dyane – nedidelis automobilis, gamintas prancūzų kompanijos Citroën nuo 1967 iki 1983 m. Automobilis buvo gaminamas ant 2CV platformos. Iš viso buvo pagaminta 1,4 mln. Dyane automobilių. Citroën Dyane pagrindu buvo pagamintas furgonas pavadinimu Acadiane.
Dyane buvo Citroën atsakas populiariam modeliui Renault 4, kuris po premjeros, 1961 m. sumažino Citroën 2CV pardavimus. Kaip ir Renault 4, Dyane buvo gaminamas hečbeko kėbulu, išsiskiriančiu keletu stilingų detalių, tokių kaip priekiniai žibintai sparnuose.
Vertybinių popierių emisija
Emisija – vertybinių popierių, suteikiančių jų savininkams vienodas turtines ir neturtines teises, išleidimas.
Sodėnai (Molėtai)
Sodėnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje.
Vertybinių popierių emisija
Emisijos metu emitentas (juridinis asmuo, siūlantis leisti ar leidžiantis savo vertybinius popierius, VP) pateikia rinkai tam tikrą kiekį VP.
Sodėnai (Molėtai)
Etimologija
Kaimas anksčiau vadintas Isodėnais ir jo vardas kilęs iš asmenvardžio Isoda.
Istorija
1645 m. Isodėnų kaimas (siolo Isodance) priklausė Videniškių dvarui. Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje Nr. 3 1689 m. kaimas taip užrašytas: Isz Sodenu (p. 39v).
Mažoji Azija
thumb|250px|Mažoji Azija (žalia) thumb|250px|Turkijos topografinis žemėlapis. Jos azijinė dalis sudaro Anatoliją
Mažoji Azija (, 🇬🇷), arba Anatolija (, 🇬🇷) – pusiasalis Azijos žemyno vakaruose, tarp Juodosios jūros ir Viduržemio jūros, į rytus nuo Bosforo sąsiaurio ir Egėjo jūros. Iš esmės pusiasalis sutampa su Turkijos valstybės ribomis Azijos žemyne.
Tai taip pat yra atskiras pasaulio istorinis-kultūrinis regionas, iš rytų apribotas Didžiosios Armėnijos (Kurdistano), iš šiaurės rytų – istorinės Gruzijos, iš pietryčių – istorinės Sirijos. Per Marmuro jūrą vakaruose jis susisiekia su istorine Trakija.
Pavadinimas
Pavadinimas Anatolija kilo iš graikų Aνατολή (Αnatolí) „saulėtekis“ ar Ανατολία (Anatolía) „saulėtekio šalis“ ar tiesiog „Rytai“. Pavadinimas atsirado prieš 3000 metų, kai graikai apgyvendino Joniją pirmame tūkstantmetyje pr. m. e. Bizantijos graikai Anatolikon („Rytietiškieji“) vadino žemes į rytus nuo Europos ir Bizantijos sostinės Konstantinopolio. Žodžio etimologija patvirtina, kad Anatolija yra pusiasalis, apribotas Viduržemio, Juodosios, Egėjo jūrų ir Tauro kalnų rytuose.
Geografija
Anatolija yra didžiulis, stačiakampio formos pusiasalis, besidriekiantis tarp pietryčių Europos ir Azijos. Anatolija sudaro 97 % Turkijos teritorijos.
Didžiąją pusiasalio dalį sudaro Anatolijos plokščiakalnis, apribotas įvairių kalnų grandinių (Tauro kalnai, Ponto kalnai, Armėnijos kalnynas), kurios trijose pusėse pereina į pajūrio lygumas. Gamta pusiasalyje labai įvairi: nuo druskingų Likaonijos pusdykumių iki derlingų Egėjo jūros pakrančių.
Istorija
Pagrindiniai straipsniai: Mažosios Azijos istorija, Turkijos istorija
Manabu Saito
(g. 1990 m. balandžio 4 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2013–2014 m., su ja dalyvavo 2014 m. pasaulio futbolo čempionate.
Vulka Nadbužna (Mazovijos vaivadija)
Vulka Nadbužna  – kaimas Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Italijos vėliava
Italijos vėliava – trispalvė vėliava, sudaryta iš trijų vienodo dydžio žalios, baltos ir raudonos spalvos vertikalių juostų.
Spalvų reikšmės
Pirma kartą panašaus dizaino vėliava buvo naudojama 1796 m. Cispadanės Respublikoje po Napoleono armijos žygių per Italiją. Tuo metu buvo įkurta daugybė smulkių respublikų remiantis Jakobinų valdymo modeliu ir beveik visos savo vėliavoms naudojo Prancūzijos trispalvės dizainą derinant skirtingus spalvų variantus. Kispadanės respublika pasirinko raudoną ir baltą spalvas (Milano vėliavos spalvos) bei žalią, kuri buvo Lombardijos legiono spalva.
Dažniausiai vėliavos spalvų reikšmės aiškinamos taip: žalia simbolizuoja lygumas ir kalnus, balta simbolizuoja snieguotąsias Alpes, o raudona reiškia kraują pralietą Italijos nepriklausomybės karų metu. Egzistuoja dar viena labiau religinė interpretacija, kuri teigia, kad žalia simbolizuoja viltį, balta tikėjimą ir raudona dosnumą.
Panašumai į kitas vėliavas
Dėl savo kilimo iš Prancūzijos vėliavos, yra panaši į daugumą vėliavų, kurios turi tas pačias kilimo šaknis. Pažymėtinas vėliavos panašumas į Airijos vėliavą, kuri yra žalia, balta ir oranžinė, bei į Dramblio Kaulo Kranto vėliavą, kurios spalvos išdėstytos atvirkščiai: oranžinė, balta ir žalia.
Italijos vėliava yra identiška Meksikos vėliavos pagrindui.
Pančas
Pančas – anglų lėlių teatro personažas. Šmaikštus, suktas mušeika, nugalintis visus savo priešus, neretai ir patį velnią. Kuprotas, kumpanosis, atkištu smakru.
Atsirado XVII a. (1662 m.); XVIII a. tapo svarbiausiu lėlių teatro komiškų spektaklių personažu. Pančo susiformavimui turėjo įtakos italų komedijos del arte personažas Pulčinela bei groteskiniai anglų liaudies komedijos personažai.
Deltuvos seniūnija
Deltuvos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Ukmergės rajono savivaldybės vakaruose.
Deltuva yra viena seniausių Ukmergės krašto gyvenviečių, nutolusi nuo Ukmergės 5 km. Seniūnijoje veikia trys mokyklos, keturios kaimo bendruomenės, yra 12 įmonių – medienos perdirbimo, baldų, pašarų, žemės ūkio produkcijos gamyba.
Istorija
Deltuvos seniūnija minima dar XIV amžiuje. Į jos sudėtį įėjo ankstesnioji Deltuvos žemė, jai priklausė ne tik Vilkmergės apylinkės, bet ir Utena. Viena pirmųjų Lietuvoje XVI amžiuje įsteigta Deltuvos evangelikų reformatų bažnyčia.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 9 seniūnaitijos:
Lozorius
Lozorius ( „Dievas padėjo“) – šiuo hebraiškos kilmės vardu žinomi keli Naujojo Testamento veikėjai :
Pozityvioji teisė
Pozityvioji teisė ( - „teigiamoji" teisė) - teisė, kylanti iš įstatymų. „Pozityvioji“ ( „statyti“, positum „įstatytas“) reiškia tai, kas [teisėkūros] įtvirtinta, „įstatyta“.
Pozityvioji teisė yra teisė normos, priimtos įstatymų leidėjo įstatymo leidybos metu. Pozityviosios teisės vertybiniai aspektai neturi įtakos jos galiojimui; nesvarbu, ar tokios teisės teisės normos yra legitimios, visuotinai priimamos visuomenėje.
Pozityvioji teisė ir prigimtinė teisė yra priešpastatomos viena kitai. Prigimtinė kyla iš „gamtos“, „žmogaus prigimties“ arba „Dievo“. Vien teisės kilmės šaltiniai nebūtinai sąlygoja turinio prieštaravimus - pozityvioji teisė ir prigimtinė teisė didžia dalimi sutampa.
Rytų Kinijos jūra
thumb|300px|Rytų Kinijos jūra thumb|300px|Rytų Kinijos jūra žemėlapyje
Rytų Kinijos jūra  – Ramiajam vandenynui priklausanti pusiau uždara jūra. Plotas – 836 000 km². Plyti tarp Rytų Azijos krantų (Kinijos) vakaruose, Riūkiū ir Kiūšiū salų (Japonija) rytuose. Pietuose siekia Taivaną, šiaurėje – Korėjos pusiasalį. Šiaurės vakaruose pereina į Geltonąją jūrą.
Gylis siekia 2719 m. Vasarį vidutinė vandens temperatūra būna nuo 7 iki 16 °C, rugpjūtį 27–28 °C. Vandens druskingumas – 30–34,5 ‰, ties upių žiotimis – 5–10 ‰. Potvynis ir atoslūgis keičiasi kas pusė paros, jo aukštis – iki 7,5 m. Didžiausia įtekanti upė – Jangdzė.
Rytų Kinijos jūra yra svarbi žvejybos ir laivybos sritis. Čia gaudomos silkės, sardinės, omarai, krabai, renkami dumbliai, jūros agurkai. Pagrindiniai uostai: Šanchajus, Hangdžou, Ningbo, Dzilunas (Kinija), Nagasakis (Japonija).
Kinai šią jūrą kartais vadina „Rytų jūra“, o korėjiečiai – „Pietų jūra“.
Hans Kelsen
Hansas Kelzenas ( g. 1881 m. spalio 11 d. Praha, Austrija-Vengrija – 1973 m. balandžio 19 d. Orinda prie Berklio, JAV) – teisininkas, vienas ryškiausių XX a. teisėtyrininkų, teisės teoretikas, teisės filosofas.
Kartu su Georg Jellinek bei vengru Felix Somlo pagrindė austriškąjį teisės pozityvizmą.
Hans Kelsen augo vokiškai kalbančių žydų šeimoje Prahoje. Tėvas Adolf Kelsen (1850–1907) kilęs iš Brodų Rytų Galicijoje (Ukraina), motina – Auguste Löwy (1860–1950) iš Jindržichūv Hradeco (Bohemija). Šeima vėliau persikėlė į Vieną. Čia Kelzenas lankė evangelišką liaudies mokyklą, Akademinę gimnaziją. 1905 m. Kelzenas dėl pragmatinių priežasčių katalikiškoje Austrijoje perėmė katalikų tikėjimą, tačiau 1912 m. grįžo prie evangeliškojo.
Kelzenas studijavo teisę Vienos universitete. 1911 m. apgynė habilitaciją (sritis – valstybinė teisė, teisės filosofija). Lankydamas seminarą Heidelbergo universitete, Kelzenas čia sutiko Georg Jellinek (1851–1911). 1912 m. vedė Margarete Bondi (1890–1973), turėjo 2 dukras – Hanna (1914–2001) ir Maria (1915–1994).
1917 m. Hans Kelsen paskirtas ekstraordinariniu profesoriumi Vienos universitete, 1919 m. ordinariniu profesoriumi.
1919 m. Kelzenas – kaip nepriklausomas ekspertas – tapo Austrijos Konstitucinio Teismo teisėju.1929-1930 m. reformuojant teismą, konstituciniu įstatymu neteko tarnybos. Socialdemokratų siūlytą pretendavimą Kelzenas atmetė, atsisakydamas būti partijos teikiamu kandidatu į teisėjo postą. Kelzenas išvyko į Vokietiją. 1930 m. – Kelno universiteto profesorius. 1933 m. dėl žydiškos kilmės turėjo emigruoti. Tapo profesoriumi Institut universitaire de hautes études internationales Ženevos universitete. 1936 m. – Prahos universitete, tačiau po nacistų grasinimų susidoroti vėl grįžo. 1940 m. išvyko į JAV, laikinai dėstė Harvardo universitete (Harvard University). 1942 m. Kalifornijos universitete, kur 1945 m. paskirtas ordinariniu profesoriumi (full professor); dėstė iki 1952 m. thumb|left|Lenta Kelsenui atminti ant jo buvusios mokyklos sienos Hanso Kelzeno veikalas – „Grynoji teisės teorija“ (Reine Rechtslehre) artima Neokantizmui, tapo vienu iš teisinio pozityvizmo pagrindų. Kelzeno antipodai teisėtyroje - Carl Schmitt, Hermann Heller, Rudolf Smend, grindę labiau sociologinę, kartais humanitarinę teisės sampratą.
Nuorodos
ISBN 978-3-214-14754-9
Žilakrūminiai
Žilakrūminiai (Elaeagnaoceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) šeima, kuriai priklauso krūmai, retai maži medeliai. Augalai padengti žvaigždiškais plaukeliais bei skydiškais žvyneliais, kurie suteikia sidabrišką blizgesį. Žiedai sukrauti lapų pažastyse pavieniui arba trumpose kekėse. Lapai išsidėstę pražangiai arba priešiškai. Vaisius – netikras kaulavaisis.
Negausi gentimis šeima (žinomos 3). Lietuvoje auginami šių genčių augalai:
Giedrius Uždavinys
Giedrius Uždavinys (g. 1940 m. kovo 15 d., Varėnoje) – Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto profesorius, 2008–2009 VU Santariškių klinikų Širdies chirurgijos centro direktorius, buvęs IV išeminės širdies ligos chirurgijos skyriaus vedėjas, Lietuvos MA tikrasis narys.
Biografija
1963 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Medicinos fakultetą. 1971 m. sausio 12 d. apgynė disertaciją „Atviro arterinio latako chirurginio gydymo taktika“. 1988 m. lapkričio 15 d. – habilitaciją „Išeminės širdies ligos chirurginiai aspektai“, habilituotas daktaras. Aukščiausios kvalifikacijos kardiochirurgas, atlieka visų rūšių širdies operacijas, tarp jų ir širdies persodinimo. Jis sėkmingai taikydamas Jatene–D’or metodiką atlieka sudėtingas kairiojo širdies skilvelio geometrijos atkūrimo operacijas ligoniams, turintiems poinfarktinius miokardo randus.
Europos širdies ir kraujagyslių chirurgijos draugijos atstovas Lietuvai, Pasaulio širdies chirurgijosdraugijos mokslinio komiteto, Europos ir Baltijos šalių širdies ir kraujagyslių chirurgijos asociacijų ir draugijų narys, nuo 1991 m. Lietuvių katalikų mokslo akademijos narys akademikas, LKMA Centro valdybos vicepirmininkas kultūrai.
Mokslinė veikla
Daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių, 2 disertacijos, keleto metodinių rekomendacijų ir racionalizacijų autorius. Pastarųjų sr.: kraujagyslių ligų, įgimtų ir įgytų širdies ydų, išeminės širdies ligos diagnostika, eksperimentų modeliavimas, eksperimentinė ir klinikinė transplantacija, miokardo apsauga, vožtuvų protezavimo problemos, sudėtingų įgimtų širdies ydų chirurginis gydymas, ūmaus miokardo infarkto chirurgijos problemos, pagalbinė kraujotaka, kombinuotų išplėstinių širdies chirurgijos procedūros bei operuotų pacientų atokių rezultatų studijos.
Pastarųjų metų moksliniai darbai (su bendraaut.):
Aramėjų raštas
Aramėjų raštas – garsinis priebalsinis raštas, kilęs iš šiaurės semitų rašto.
Istorija
Aramėjų raštas, kilęs iš finikiečių raštui artimo šiaurės semitų rašto, tapo pagrindu aramėjiškajai Rytų abėcėlių šakai, kaip kad graikų abėcėlė tapo pagrindu Vakarų abėcėlėms. Seniausi rašto paminklai datuojami IX–VII a. pr. m. e. (ankstyviausias įrašas datuojamas apytikriai 850 m. pr. m. e.). Vėliau susiformavo kelios šio rašto atmainos: kvadratinė (V a. pr. m. e.), pehleviškoji (I a. pr. m. e.), palmyrėniškoji (I a. pr. m. e.), siriškoji (I m. e. a.), nabatėjiškoji (IV a.). Iš siriškosios atmainos kilo uigūrų ir mongolų raštas, iš nabatėjiškosios – arabų raštas. Aramėjų rašto pagrindu sudaryta šiuolaikinė hebrajų abėcėlė.
Aramėjų kalba buvo tapusi Artimųjų Rytų lingua franca, todėl rašto paminklų aptinkama ir Graikijoje, Egipte, šiaurinėje Arabijoje, Indijoje.
Drauge su dantiraščiu vartotas Achemenidų valdomoje Persijoje.
Abėcėlė
Aramėjų raštą sudarė 22 priebalsius žyminčios raidės, juo buvo rašoma iš dešinės į kairę.
Čekis
Čekis  – nustatyta tvarka išrašytas mokėjimo dokumentas (vertybinis popierius), kuriuo jį išrašęs asmuo įsako bankui be sąlygų išmokėti čekyje įrašytą pinigų sumą (arba perkelti ją į pateikėjo einamąją sąskaitą) čekyje nurodytam arba jį pateikusiam asmeniui. Kaip ir vekselis šis vertybinis popierius yra mokėjimo priemonė ir yra įprasta civilinėje apyvartoje. Jo galiojimui yra nustatyti minimalūs reikalavimai (nustatoma įstatymų ir kitų teisės aktų). Čekis išrašomas tik bankui ir negali būti akceptuojamas. Čekį gali išrašyti fizinis ar juridinis asmuo, turintis sąskaitą banke. Kiekvienas čekis sujungia trijų asmenų sandėrį: banko, mokėtojo, gavėjo.
Banko čekio ir vekselio palyginimas
Banko ar asmens čekis bei jo panaudojimo būdas atsiskaitymuose yra panašus į vekselį. Tačiau yra vienas esminis skirtumas: čekis nėra juridinis dokumentas, patvirtinantis skolą, jis teturi tik moralinį aspektą patvirtinant finansinį įsipareigojimą. Neapmokėtas čekis, priešingai negu vekselis, negali būti protestuojamas (t. y. pradedama teisminė skolos išieškojimo procedūra) ir bankai jį paprasčiausiai grąžins čekio pateikėjui.
Vulka Ritelska
Vulka Ritelska  – kaimas Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Ceranuvo, apie 30 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 96 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Šalia kaimo teka Bučinkos upė.
Laniakėja
right|300px|thumb|Laniakėja Laniakėja – 520 milijonų šviesmečių pločio galaktikų superspiečius, kuriam priklauso ne tik Paukščių Takas, kuriame yra Saulės sistema, bet ir kitos 100 000 galaktikų. Jos masė 100 milijonų milijardų kartų didesnė už Saulės masę.
Laniakėjos superspiečius susideda iš trijų pagrindinių dalių:
Pirmą kartą Laniakėja viešai apibūdinta 2014 m. rugsėjo mėnesį, kada grupė astronomų, įskaitant Havajų universiteto astronomą R. Brent Tully bei Prancūzijos Liono universiteto kosmologę Helene Courtois, remdamiesi galaktikų radialiniu greičiu, paskelbė naują galaktikų superspiečių apibūdinimą.
Rimantas Lazdynas
Rimantas Lazdynas (1951 m. vasario 28 d. Biržuose – 2013 m. birželio 2 d. Šiauliuose) – žurnalistas, Lietuvos ir Šiaulių miesto politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Kretingos pradinėje mokykloje, Palangos vidurinėse mokyklose, 1969 m. baigė Šiaulių 2–ąją vidurinę mokyklą. Vilniaus universitete 1969–1970 m. studijavo prancūzų filologiją, 1971–1977 m. neakivaizdžiai – istoriją. 1990 m. mokėsi Danijos profsąjungų (LO) mokykloje, 1994–1996 m. Tarptautinio Respublikonų instituto kursuose.
1968 m. įkūrė pogrindinę socialdemokratinės krypties organizaciją, ją 1970 m. KGB išaiškinus pašalintas iš universiteto. 1970–1982 m. Mėsos ir pieno pramonės ministerijos Šiaulių statybos remonto baro darbininkas, bokštinio krano mašinistas, brigadininkas. 1982–1992 m. Pabaltijo specializuotos montavimo valdybos stalius dizaineris, brigadininkas. 1992–1993 m. Lietuvos socialdemokratų partijos regioninis sekretorius, 1993–1999 m. laikraščio „Šiaulių naujienos“ korespondentas, 1999 m. individualios įmonės direktorius, 2000–2001 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos biuletenio „Savivaldybių žinios“ korespondentas, 2003–2010 m. AB „Šiaulių energija“ atstovas spaudai. 2011 m. išėjo į pensiją.
2013 m. birželio 2 d. po sunkios ligos mirė. Rimantas Lazdynas buvo aktyvus visuomenininkas, paveldo puoselėtojas, Šiaulių gamtos ir kultūros paveldo klubo „Aukuras“ narys.
Politinė, visuomeninė veikla
1988–1991 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Šiaulių Sąjūdžio narys, 1989–1991 m. LPS Šiaulių tarybos narys, Politinės komisijos pirmininkas. 1989–1990 m. Šiaulių darbininkų sąjungos pirmininkas, Lietuvos darbininkų sąjungos vicepirmininkas. 1993 m. subūrė Šiaulių profesinių sąjungų susivienijimą. Jaunimo organizacijų susivienijimo, miesto tarybos Jaunimo reikalų komisijos įkūrimo iniciatorius.
1992 m. parengė ir pateikė svarstyti alternatyvų Lietuvos Respublikos Konstitucijos projektą (oficialiai nepaskelbtas). Principą, kad Lietuvos valstybė yra nepriklausoma demokratinė Respublika, konkretizavo, jog Lietuvos Respublika yra parlamentinė, teisinė ir socialinė valstybė, kurios „suverenas yra Lietuvos žmonės, šią galią įteisinę tapdami Lietuvos Respublikos piliečiais“ (Projekto 2 straipsnis).
Nuo 1989 m. birželio mėn. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1989–1994 m. Šiaulių skyriaus pirmininkas, 1994–1999 m. ir nuo 2001 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas. 1989–1994 m. LSDP tarybos narys, 1992–1994 m. LSDP prezidiumo narys. Vienas iš LSDP teorinės programos bei daugelio kitų dokumentų autorių.
1997–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys, 2002–2003 m. Komunalinių paslaugų komiteto pirmininkas, 2003–2007 m. Kontrolės komiteto pirmininkas.
Kūrybinė veikla
Nuo 1965 m. literatūrinę kūrybą spausdino respublikinėje spaudoje. Nuo 1988 m. daugiau, kaip 2000 straipsnių politikos, istorijos, socialinėmis temomis autorius laikraščiuose „Krivūlė“, „Lietuvos socialdemokratas“, „Darbininkų balsas“, „Lietuvos darbininkas“, „Lietuvos žinios“, taip pat Latvijos, Rusijos demokratinėje spaudoje. Vienas iš lietuviškosios Vikipedijos autorių. Vienas iš Enciklopedijos Lietuvai ir pasauliui (ELIP) steigėjų.
Jugoslavijos futbolo taurė
Nuo 1992 m. iki 2003 m. Jugoslavijos futbolo taure buvo vadinta Serbijos ir Juodkalnijos futbolo taurė.
Laikymo periodo grąža
Finansuose naudojamas terminas, Laikymo periodo grąža (ang. holding period return (HPR)) yra turto ar portfelio (pvz., akcijų) grąžos matavimo metodas. Tai vienas iš paprasčiausių investicijų rezultatų matavimo metodų.
Laikymo Periodo Grąža yra dalis, arba procentas, kuriuo portfelio vertė išauga per tam tikrą laiką.
LPG = ((Dabartinė vertė, Vertė periodo pabaigoje) + (Gautos tiesioginės įplaukos (Dividendai)) - (Pradinė vertė)) /(Pradinė vertė)'''
Metinė LPG
Formulė, kai periodų daugiau nei 1 metai:
Jeigu verčiama į metinį LPG iš mėnesių tai:
(1 + LPG)= (1 + LPG1)(1 + LPG2)*…*(1 + LPG11)(1 + LPG12)
Rintė
Rintė (rumbė) – praeityje kiekvienuose namuose plačiai naudotas namų apyvokos daiktas, rinčiuota (dantyta) siaura pailga lentelė, kurios pagalba moterys skalbė skalbinius, taip pat juos išdžiovintus lygindavo, raičiodamos volelį – kočėlą, kočėtuvę. Rintę spaudžiant ir stumiant, kočėlas su audiniu sukdavosi ir skalbiniai išsilygindavo. Rankomis išgręžtais skalbiniais apvyniodavo kočėlą ir rinte kočiodavo tol, kol „išspausdavo“ visus nešvarumus.
Rintė buvo gaminama iš kietos medienos su rankena viename ilgos lentelės gale (kartais – viršutinėje dalyje). Darbinėje, lygiu paviršiumi plokštumoje buvo išpjaustomi skersiniai užapvalinti „randai“. Priešinga rintės pusė dažniausiai likdavo lygi, neretai buvo pagražinama raižiniais ar piešiniais, geometriniu ar augaliniu ornamentu. Įvairiuose regionuose skyrėsi išpjovų forma ir dydis, įnagio dekoras. Puošnioji pusė kartais įgydavo reljefišką formą, kuri kočiojant tarnaudavo kaip papildoma atrama kitai rankai.
Lietuvoje
Mediniai įrankiai baltiniams, audiniams lyginti, kočioti lietuvių buityje naudoti iki XX a. vidurio. Buvo įprasta merginoms ar jaunamartėms dovanoti moteriškų darbų įnagius, išdailintus, išpuoštus raižytais ornamentais, ženklais, inicialais. Kadangi nemažai moteriškų darbų būdavo atliekama talkomis arba draugėje, buvo svarbu nepamesti, išskirti savąjį darbo įnagį. Keičiantis buities sąlygoms šie darbo įrankiai tapo tik praeitį liudijančiais eksponatais, jų gaminimas nutrūko. šiandien senuosius moterų darbo įrankius – kultuves, kočėlus su rintėmis – naujam gyvenimui prikelia folklorinių ar etnografinių ansamblių instrumentalistai, sukuriantys originalų medinių instrumentų skambesį, žaismingą ritmiką. Rinte grojama per jos išpjaustytą kočiojimo paviršių braukant mediniais šaukštais ar lazdelėmis.
Tommaso Campanella
Tomazas Kampanela (, 1568 m. rugsėjo 5 d. – 1639 m. gegužės 21 d. Paryžiuje) – italų filosofas, politinis veikėjas, utopinio komunizmo teorijos kūrėjas.