cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tausalas
Tausalas – ežeras vakarų Lietuvoje, Telšių rajone, apie 6 km į šiaurę nuo Telšių. Telkšo rininiame duburyje, jo šiaurės vakariniai ir pietrytiniai šlaitai statūs (10–12 m). Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 3,4 km, plotis siekia iki 1,0 km. Altitudė 119 m. Giliausia vieta – 7 m. Kranto linija vingiuota, patys krantai žemi, pelkėti. Iš šiaurės supa dirbami laukai, pietuose prieina Pasvaigės ir Gaudikaičių miškai, o rytuose slūgso Tausalo durpynas. Rytuose iš Tausalo ežero išteka Tausalo upė (Pateklos intakas, Virvytės baseinas). Ežero pratakumas 53 % per metus.
Port Elizabetas
Port Elizabetas (angl. ir afrik.: Port Elizabeth) arba Gabėcha (kos. Gqeberha) – miestas Pietų Afrikos Respublikoje, Rytų Kapo provincijoje, prie Indijos vandenyno Algoa įlankos. Mieste gyvena virš 1 mln. gyventojų, o aglomeracijoje – 1,5 mln.
Tausalas
Netoli ežero yra Patausalės, Micaičių, Jonauskių kaimai.
Sisakas
Sisakas − miestas Kroatijoje, 57 km į pietryčius nuo Zagrebo, prie Savos ir Kupos upių santakos; apskrities centras. Mieste yra išlikusių romėnų statinių liekanų, barokinių, klasicistinių pastatų, XVI a. tvirtovė.
Port Elizabetas
Istorija
Miestas įkurtas 1820 m. britų kolonistų, vadovaujamų Kapo kolonijos gubernatoriaus Rufane Donkin. Pavadintas gubernatoriaus žmonos Elžbietos garbei. Augo kaip svarbus jūrų uostas. Ypač didelę svarbą įgavo 1873 m. kai buvo sujungtas geležinkeliu su Kimberliu – deimantų gavybos centru. Por Elizabete yra du universitetai.
2021 m. vasario 23 d. pakeistas oficialus miesto pavadinimas į Gabėchą (kosų: Gqeberha).
Turizmas
Taip pat yra muziejų (meno, istorijos, kultūros), okeanariumas ir kt. Miestas garsėja puikiais paplūdimiais.
Elektrit
thumb|right|200px|„Elektrito” ženklas Elektrit (Radiotechninė draugija „Elektrit”  – radijo aparatūros gamykla Vilniuje, veikusi 1925–1939 m., stambiausia tarpukario įmonė Vilniaus krašte su metine parduotos produkcijos verte per 1 mln. JAV dolerių. Dirbo apie 1100 darbuotojų (1939). Per metus pagamindavo per 50 tūkst. radijo imtuvų. Vienintelė radijo imtuvų eksportuotoja iš Lenkijos tarpukario metais.
Istorija
Nenutraukdama įrangos importo 1927 m. įmonė išleido į rinką pirmuosius savos konstrukcijos radijo imtuvus. Iš pradžių tai buvo paprasti detektoriniai bei tiesioginio stiprinimo aparatai, tačiau, tais pačiais metais pradėjus dirbti Vilniaus radijo stočiai, jie tapo labai populiarūs. Gamyba sparčiai plėtėsi, „Elektrit” ėmė gaminti radijo imtuvų mazgus ir detales – korpusus, mechanines detales, transformatorius, rites, kondensatorius ir garsiakalbius, kurie buvo naudojami taip pat ir Vilniaus radijo stotyje. Tokiu būdu draugija suvaidino labai svarbų vaidmenį Vilnijos radiofonizavime.
Su „Minervos” licencija
thumb|Cehas (1938 m.) 1934 m. „Elektrit” nusipirko Vienos firmos „Minerva” licenciją, o pastarosios inžinieriai padėjo įdiegti naujausius gamybos metodus. Visa tai vyko jau naujai pastatytoje gamykloje Generolo Šeptickio gatvėje (, dabar – Ševčenkos g. 16a). Gamykla plėtėsi toliau ir 1936 m. pasistatė dar tris didelius pastatus, padidinusius gamybinį plotą iki 10 300 m². Ji turėjo nuosavą elektrinę, didelę stalių dirbtuvę, mechaninio skyriaus mašinų parką, mazgų gamybą, savo laboratorijas ir sandėlius. Produkcijos montažas vyko konvejerio principu, naudojant 5 arba 6 gamybos linijas, dirbančias sezoniškai – nuo rugsėjo iki kovo.
Nuo to laiko „Elektrit” tapo Lenkijos radijo imtuvų gamybos lydere. 1936 m. metinė gamybos apimtis buvo 54 tūkst. aparatų, o parduotos produkcijos vertė – 6,4 mln. zlotų (1,2 mln. JAV dolerių). Gamykloje tuo metu dirbo 1100 darbininkų, tarp jų skaitlinga inžinierių ir technikų grupė, kurių dėka įmonės gaminiai buvo aukšto pasaulinio lygio. Savos gamybos mazgų dalis „Elektrito” gaminiuose siekė 80 %. Radijo lempos buvo gaunamos iš „Philips”, rezistoriai – iš „Horkiewicz”, elektrolitiniai kondensatoriai – iš keleto firmų, o garsiakalbių membranos ir magnetai buvo importuojami iš Anglijos. Gamykloje taip pat buvo gaminama garso stiprinimo aparatūra – mikrofonai, galios stiprintuvai (iki 240 vatų), garsiakalbiai ir megafonai, taip pat kino ir konferencijų instaliacijos.
Vienas didžiausių gamybos skyrių buvo stalių dirbtuvės. Tai buvo didelis ir šiuolaikiškas skyrius su naujausiomis staklėmis, per metus sunaudojantis 50 tūkst. m² taurios furnitūros bei puikios vietinės medienos žaliavos. Gaminami radijo imtuvų korpusai, pasižymintys gera akustine kokybe ir formų originalumu, skyrė „Elektrito” aparatus nuo kitų firmų gaminių.
Gamykloje veikė Darbininkų sporto klubas „Elektrit”, kuriame buvo keletas sekcijų – futbolo, bokso, plaukimo ir baidarių. Buvo leidžiami ir savo leidiniai – kalendoriai, brošiūros, plakatai, taip pat gamyklos mėnraštis „Elektrit Radio. Wiadomosci Techniczne”. Įmonėje veikė ir komunistinė organizacija, kuri 1935 m. sukėlė šios stambiausios Vilnijos gamyklos darbininkų streiką, pasibaigusį dalies reikalavimų patenkinimu. Tačiau streiko organizatoriai greit buvo atleisti iš darbo, o vėliau veikusios profsąjungos jau gerai sutarė su firmos valdyba.
Paskutinieji metai
1939–1940 m. sezonui, kaip ir kiekvienais metais, gamyklos inžinieriai suprojektavo naują radijo aparatų seriją. Imtuvai išsaugojo savo charakteringą išorę, išsiskiriančią iš kitų lenkiškų aparatų furnitūros briaunų atspalviu, rankenėlėmis, skale ir pan. Iš viso šio sezono serijoje buvo šeši radijo imtuvų modeliai. Jų gamyba prasidėjo 1939 m. rugpjūtį, todėl pagaminta ir parduota iki 1939 m. rugsėjį prasidėjusio karo buvo labai nedaug.
Antrojo pasaulinio karo pradžia nutraukė šios didžiausios Lenkijos radiotechnikos įmonės egzistavimą. Sovietų Sąjungai užėmus Vilnių ir nutarus jį grąžinti Lietuvai, prasidėjo masiškas Vilniaus plėšimas – į SSRS teritoriją buvo išvežama viskas, kas galėjo duoti naudos sovietų pramonei. „Elektrit” gamyklos įrengimai, jau pagaminta produkcija ir dalis darbuotojų buvo išvežta į Minską, kur iš vienos vietinės lentpjūvės skubiai padarė V. Molotovo vardo radijo gamyklą. Vilniuje likusiuose pastatuose karo metu veikė kailių fabrikas, kuriame dirbo Vilniaus geto žydai, o po karo buvo įsteigta slapta SSRS Aviacijos pramonės ministerijos radiotechnikos gamykla, vėliau – irgi užslaptinta radiotechninių matavimo prietaisų gamykla. Griuvus sovietinei santvarkai pastaroji gamykla persitvarkė į akcinę bendrovę „Rimeda”, kuri vėliau bankrutavo.
Mūsų laikai
Šiuo metu buvusiuose „Elektrit” pastatuose – Ševčenkos g. 16 – yra įsikūrusios įvairios įmonės ir organizacijos.
Dabartinis pastatų vaizdas (2001 m.)
240px|Buvusios „Elektrito” gamyklos pastatas Ševčenkos g. 16a, 2001 m. 240px|Buvusios „Elektrito” gamyklos kiemas Ševčenkos g. 16a, 2001 m.
Zagrobi Lentovnica
Zagrobi Lentovnica  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Stervas
Stervas – ežeras vakarų Lietuvoje, Telšių rajone, apie 4 km į šiaurę nuo Varnių, Varnių regioniniame parke, Stervo gamtiniame rezervate. Ilgis rytų–vakarų kryptimi 1,8 km, plotis iki 1,05 km. Altitudė 152,2 m. Ežeras seklus, gylis tesiekia 2 m. Yra 0,12 ha sala. Dubuo susidarė ledo lūstavietėje. Krantai žemi, supelkėję, apyežerė pelkėta (vakaruose slūgso miškais apaugusios Utėlės ir Stervo pelkės, šiaurėje – Degėsių pelkė). Rytinėje ir pietinėje pakrantėse auga miškeliai, vietomis plyti pievos.
Rytuose iš Stervo į Virvytę išteka Sengovija (Govija). Ežero pratakumas 188 % per metus. Ištekėjimo vietoje 1965 m. įrengti hidrotechniniai įrenginiai: supiltas 700 m ilgio pylimas ir pastatytas vandens lygio reguliatorius.
Ežeras yra lyninio tipo, sugaunama karšių.
Stervas patenka į Biržulio–Stervo ornitologinį draustinį. Rytiniame krante rasta archeologinių (mezolito, neolito) gyvenviečių. Greta ežero buvo įsikūręs Pastervio kaimas.
Etimologija
Ežerėvardis, matyt, kilęs iš šaknies serv-, sarv-, su intarpiniu priebalsiu t. Šaknis sietina su sruvėjimu, srautu, srovenimu.
Tres Riosas (Kosta Rika)
Tres Riosas ( – „trys upės“) – miestas centrinėje Kosta Rikoje, Kartago provincijoje, tarp Kartago (12 km) rytuose ir San Chosė (11 km) vakaruose. La Uniono kantono centras. Praeina Panamerikos plentas. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, ypač kavos auginimu. Veikia Pilioriaus Marijos bažnyčia.
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis dar kolonijiniais laikais aplink Marijos koplyčią.
Basilės kalnas
Basilės kalnas, seniau vadintas Santa Isabelės kalnu (Pico de Santa Isabel) – aukščiausias Bioko salos, priklausančios Pusiaujo Gvinėjai, kalnas. Aukštis sieja 3 011 m. Tai yra viršūnė didžiausio ir aukščiausio iš trijų persiklojančių bazaltinių ugnikalnių skydų, kurie formuoja salą. Viršukalnė stūkso šalia Malabo miesto. Bioko sala susiformavo palei Kamerūno liniją, einančią į šiaurės rytus palei pagrindinį geologinį lūžį, kuris tęsiasi nuo Atlanto vandenyno į Kamerūną. Ši linija apima kitas salas, tokias kaip Anobonas, Prinsipė ir San Tomė, esančias greta masyvaus stratovulkaninio Kamerūno ugnikalnio.
Vulka Zablocka Kolonija
Vulka Zablocka Kolonija  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Gegužraibiniai
Gegužraibiniai (Orchidaceae) – magnolijūnų (Manoliophyta) augalų šeima, Augalai žoliniai, daugiamečiai, su šakniagumbiais arba su šakniastiebiais. Stiebas paprastas, nešakotas. Lapai sveiki, žali, išsidėstę pražangiai. Žiedai dvilyčiai, netaisyklingi, su pažiedėmis. Žiedai sukrauti varpose, kekėse, šluotelėse arba pavieniai. Vaisius – dėžutė. Sėklos labai smulkios, aptrauktos plėvele. Šeimoje yra vaistinių, dekoratyvinių augalų, nemažai rūšių auginama šiltnamiuose.
Žiedo sandara
thumb|left|200px|Gegužraibinių šeimos augalų žiedo sandara: L – Lūpa, P. Vainiklapiai, S. Taurėlapiai
Gegužraibinių žiedai netaisyklingi (zigomorfiniai). Turi tris vienodos formos taurėlapius ir stambią lūpą, kuri yra vienas iš pakitusių vainiklapių. Lūpa išskiria nektarą ir kvapniąsias medžiagas, be to, ji sudaro savotiškas talpyklas joms kauptis. Lūpa gali būti įvairių formų ir spalvų, priviliojanti vabzdžius.
Šeimoje yra virš 800 genčių ir virš 25000 rūšių; kasmet aprašoma iki 800 naujų rūšių (žr. Pasaulio gegužraibinių šeimos augalų gentys).
Vladas Nagevičius
Vladas Nagius-Nagevičius (1880 m. birželio 17 d. Kretinga – 1954 m. rugsėjo 15 d. Klyvlendas, JAV. 1995 m. palaikai perlaidoti Kretingoje) – Lietuvos gydytojas, archeologas, Vytauto Didžiojo karo muziejaus įkūrėjas, generolas, politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
thumb|left|Nagevičius (sėdi centre) [[Vytauto Didžiojo karo muziejus|Vytauto Didžiojo karo muziejuje tarpukariu]] Gimė Kretingos muitinės tarnautojo Vladislovo Kiprijono Nagevičiaus ir miestietės Marijos Magdalenos Eitavičiūtės Nagevičienės šeimoje (istoriografijoje klaidingai nurodomi 1881-ieji gimimo metai). 1880 m. birželio 18 d. Kretingos parapijos bažnyčioje pakrikštytas Vladislovo Antano vardu. Pradinį išsilavinimą gavęs Kretingoje, mokėsi Palangos progimnazijoje, bet buvo pašalintas už atsisakymą dalyvauti stačiatikių pamaldose. Mokslus tęsė Rygos Aleksandro gimnazijoje. Nuo 1902 m. mokėsi Sankt Peterburge: 1904 m. baigė Archeologijos institutą, o 1910 m. – Karo medicinos akademiją. Nuo 1910 m. tarnavo Rusijos jūrų karo laivyne. 1918 m. grįžo į gimtinę, aktyviai dalyvavo kuriant Lietuvos kariuomenę, steigė visuomenines organizacijas, puoselėjo gamtos ir kultūros paveldą, vykdė mokslinius Lietuvos priešistorės tyrimus, įkūrė Karo muziejų.
Kaune sukūrė šeimą – vedė Veroniką Baronaitę. Įsisūnijo pusbrolio sūnų Leoną Nagevičių, kurį į Kauną pasikvietė per Lietuvos ambasadą iš Rusijos.
Politikas
1902–1904 m. dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos būreliuose Peterburge, 1905 m. – Didžiajame Vilniaus Seime. Platindamas Palangoje ir Kretingoje Vilniaus seimo nutarimus, Kretingos policijos valdininko už politinę veiklą buvo areštuotas, kaltintas Telšiuose, Šiauliuose ir Kaune. 1906 m. Kauno teismo rūmuose jam buvo iškelta byla dėl socialdemokratinės literatūros laikymo, bet advokatas Vladas Stašinskas ir Karo akademijos profesorius Ivanas Pavlovas jį apgynė. 1917 m. Petrograde vykusiame Rusijos lietuvių seime sudarė kairiųjų karininkų bloką, kurio balsais seimas priėmė rezoliuciją, pasisakančią už nepriklausomos Lietuvos valstybės atkūrimą. Sevastopolyje jis, kaip nepartinis socialistas, buvo renkamas į jūreivių, kareivių ir darbininkų tarybą bei į centrinį jūreivių komitetą. Grįžęs į Lietuvą dalyvavo steigiant Nepriklausomų demokratų klubą, bet vėliau iš aktyvios politinės veiklos pasitraukė.
Karys
Organizavo Lietuvos kariuomenės išlydėtuves iš Kauno į susigrąžintą Vilnių, o 1939 m. lapkričio 23 d. Lietuvos kariuomenės įkūrimo iškilmes išvaduotame Vilniuje (Katedros aikštėje). 1941 m. buvo Lietuvių aktyvistų fronto Kauno štabo patarėju, dalyvavo birželio sukilime. Nuo 1943 m. pirmojo generalinio tarėjo generolo Petro Kubiliūno patariamosios tarybos narys, vienas Vietinės rinktinės kūrėjų (1944 m.). Pasisakė prieš SS legiono formavimą Lietuvoje, buvo persekiojamas Gestapo.
Archeologas
1904 m. baigęs Peterburgo archeologijos institutą, V. Nagevičius tapo vienu pirmųjų profesionalių Lietuvos archeologų. Jis įsijungė į mokslo tiriamąją veiklą, 1907 m. balandžio 7 d. dalyvavo pirmajame Lietuvių mokslo draugijos susirinkime, 1918–1919 m. buvo draugijos valdybos narys.
1905–1912 m. tyrinėjo Vakarų Žemaitijos – Kartenos, Kiauleikių, Kretingos, Maciuičių, Norgėlų, Pocių, Senkų, Skomantų, Šateikių, Viekšnių ir Pryšmančių kapinynus. Iš jų žymiausias – Pryšmančių kapinynas, kurio tyrinėjimus tęsė 1921 m. Išanalizavęs kapinyno radinių metalo sudėtį, papuošalų ornamentiką, atrinkęs skandinavų kraštuose aptiktas analogijas, tyrimų medžiagą 1935 m. paskelbė Vytauto Didžiojo universiteto humanitarinių mokslų fakulteto leidinyje „Senovė“.
Svarbiausius ir reikšmingiausius archeologijos tyrinėjimus atliko Apuolės (1931–1932 m.) ir Senosios Įpilties (1933–1934 m.) piliakalniuose. Padarė pylimų pjūvius, ištyrė vartų vietas, tyrinėjo pilies aikšteles. Tyrimus vykdant talkino archeologai (prof. Eduardas Volteris, dr. Jonas Puzinas, Karolis Mekas), dirvožemio tyrėjai (prof. Viktoras Ruokis), inžinieriai, braižytojai, karo fotografai, topografai ir pan. Kasimo darbus vykdė samdomi darbininkai ir kareiviai. Visi darbai buvo fotografuojami ir filmuojami iš lėktuvo. Tyrinėjimų eigą plačiai nušvietė spauda. Abiejų piliakalnių tyrinėjimų medžiaga saugoma Vytauto Didžiojo karo muziejuje, o rezultatai liko nepaskelbti. 1921–1925 m. Valstybinės archeologijos komisijos narys, rūpinosi archeologijos paminklų apsauga, ruošė pranešimus ir paskaitas.
Visuomenininkas
thumb|175px|Vladas Nagevičius su mama vaikystėje Išauklėtas katalikiškoje ir lietuviškoje dvasioje, jau Palangos progimnazijoje pasipriešino rusifikavimui: atsisakė lankyti stačiatikių pamaldas ir rusiškai melstis ir už tai buvo pašalintas iš mokyklos. Besimokydamas Rygoje, priklausė slaptam moksleivių būreliui, kuris rinkdavosi jo motinos išsinuomotame bute. Drauge su Kipru Bieliniu ir kitais iškovojo lietuviškas pamaldas moksleiviams.
Sankt Peterburge priklausė lietuvių studentų draugijai, nuo 1905 m. bendradarbiavo laikraščiuose „Vilniaus žinios“, „Lietuvos žinios“, „Viltis“. 1908 m. drauge su Vladu Ingelevičiumi, Kaziu Oželiu ir Pranu Sližiu įkūrė Karo medicinos akademijos lietuvių medikų korporaciją „Fraternitas Lituanica“, kurios tikslas – išsaugoti lietuvybę ir tautinę kultūrą. Tarnaudamas Rusijos karo laivyne, Liepojoje įsteigė lietuvių draugiją, subūrė lietuvius karo tremtinius Helsinkyje ir Sevastopolyje.
1920 m. pradėjo kurti Karo muziejų Kaune, kuris atidarytas 1921 m. vasario 16 d. 1921–1940 ir 1941–1944 m. dirbo Karo muziejaus viršininku, rūpinosi ekspozicijų kūrimu, lietuvių tautos kovų už laisvę ir valstybingumą, tautos didvyrių atminimo įamžinimu, įkūrė memorialinį sodelį. Jo iniciatyva sukurta ir muziejuje sukaupta daug istorinių paveikslų, įrengtas Kauno kariljonas, 1940 m. pastatyta Knygnešių sienelė, skirta lietuvių tautos kovai su lietuviškos spaudos draudimu atminti.
1922 m. įsteigė Lietuvos karininkų Ramovę, jai vadovavo, nuo 1924 m. buvo renkamas Ramovės seniūnų tarybos pirmininku, daug darbo įdėjo statant jos rūmus Kaune. Nuo 1922 m. Gyvūnų globos draugijos valdybos vicepirmininkas, nuo 1934 m. – pirmininkas. 1923 m. išrinktas į Vyriausiąjį Lietuvos komitetą tautiniam laivynui steigti, vadovavo Lietuvos sporto lygai, organizavo olimpinį sąjūdį. Drauge su kitais 1923 m. įkūrė Lietuvos jūrininkų sąjungą, kuriai ir vadovavo, bei jūrininkų mokyklą. Už nuopelnus Lietuvos jūrininkų sąjungai, 1940 m. išrinktas jos Garbės pirmininku.
1925 m. Lietuvos šaulių sąjungos centro valdybos narys. 1925–1928 m. vadovavo Lietuvai pagražinti draugijai. 1934–1940 m. Lietuvos gyvūnų globos draugijos pirmininkas. 1940 m. kovo 28 d. išrinktas Lietuvos jūrininkų sąjungos Garbės pirmininku.
Įkūrė lietuvių-suomių draugiją, buvo latvių-lietuvių draugijos valdybos narys, Lietuvai pagražinti draugijos įkūrėjas ir pirmininkas. Įkūrė Moterų komitetą, išaugusį į Didžiosios kunigaikštienės Birutės draugiją, kuri rūpinosi kariais ligoniais. Vyčio Kryžiaus ordino įsteigimo iniciatorius, nuo 1927 m. Vyties kryžiaus ordino, nuo 1928 m. – Savanorių medalio komisijų narys.
Mėgo kryždirbystę, pastatė kryžius prie paminklo Nežinomam kariui Kaune, Žemaitkiemio sodyboje, ant tėvų kapo Kretingoje, prie Apuolės piliakalnio. Jo lėšomis buvo prižiūrimas koplytstulpis ant Stabaunyčios kalno – pirmasis Lietuvoje paminklas, skirtas įamžinti Stepono Dariaus ir Stasio Girėno skrydį per Atlantą.
Įvertinimas
1930 m. Kretingoje V. Nagevičiaus vardu pavadinta gimtoji generolo gatvė.
Trakų istorinis nacionalinis parkas
left|thumb|150px|Trakų istorinis nacionalinis parko herbas
Trakų istorinis nacionalinis parkas – nacionalinis parkas piеtryčių Lietuvoje, į vakarus nuo Vilniaus, greta Trakų (kuriuose yra parko direkcija). Įkurtas 1992 metais, siekiant išsaugoti Lietuvos istorinį valstybingumo centrą Trakuose su jo autentiška gamtine aplinka. Tai vienintelis istorinis nacionalinis parkas ne tik Lietuvoje, bet ir visoje Europoje. Įeina į Trakų rajono (didžioji dalis) ir Elektrėnų savivaldybės sudėtį.
Parko plotas – 8149 ha (miškai 30 proc., ežerai 18 proc.). Istorinio parko centras – Trakų senamiestis, salos pilis, į kurią patekama pėsčiųjų tiltu, ir pusiasalio pilių kompleksas.
Gamta
Lygiagrečios ledyno suformuotos kalvų bei gūbrių grandinės kaitaliojasi su siaurais ir giliais arba plačiais ir plokščiais ežeringais tarpgūbriais. Parke yra 32 ežerai. Galvės, Skaisčio, Totoriškių, Lukos ežerai jungiasi protakomis ir sudaro vientisą sistemą. Pats didžiausias iš ežerų – Galvės ežeras su 21 sala (žinomiausia Pilies sala), o švariausias – Akmenos ežeras.
Parkas žymus regyklų skaičiumi ir vaizdų patrauklumu. Galvės ežero šiaurinėje pakrantėje yra kalvos viršūnė, atverianti estetinį vaizdą ir puikias apžvalgos galimybes. thumb|right|250px|Trakų salos pilis
Kultūros vertybės
Nedidelėje parko teritorijoje sutelktas didžiulis Lietuvos kultūros paveldo potencialas. Čia yra Senųjų Trakų piliavietė, kur didysis kunigaikštis Gediminas įkūrė senąją Lietuvos sostinę ir kur apie 1350 metus gimė Vytautas Didysis. Su Trakais susiję žymiausi XIV–XV a. ir vėlesni Lietuvos istorijos įvykiai: Bražuolės sutartis 1382 m., Vytauto krikštas 1384 m., Vytauto mirtis 1430 m., paskutiniojo Kęstutaičio – Žygimanto žūtis 1440 m., įnirtingi mūšiai su Teutonų ordinu. Nuo XVII a. čia rusena Trakų Madonos – visos Lietuvos globėjos, pirmojo Lietuvoje popiežiaus karūnuoto paveikslo, garbinimo kultas. thumb|left|250px|Užutrakio dvaro rūmai Kultūros paveldo objektų skalė Trakų istoriniame nacionaliniame parke plati: nuo pavienių itin reikšmingų dailės, istorijos, archeologijos, architektūros objektų iki didžiulių ir nepaprastai vertingų sukultūrintų kraštovaizdžių. Didžiausia Trakų istorinio nacionalinio parko vertybė – buvusios Trakų kunigaikštystės, o vėliau vaivadijos centro – vieno iš Lietuvos valstybingumo lopšių – Trakų miesto kultūros paveldas.
Laisvalaikis ir pramogos
thumb|200px|right|[[Galvės ežeras]] Trakai – viena mėgstamiausių trumpalaikio poilsio vietų. Čia puiku maudytis, galima pažvejoti, paplaukioti jachtomis, valtimis, platus įvairių kitų poilsio formų pasirinkimas. Buvusiame Totoriškių dvare yra vienas geriausių Lietuvoje kempingų. Įdomi ir informatyvi Trakų istorijos muziejaus ekspozicija Salos pilyje. Unikali karaimų etnografinė paroda, graži Užutrakio dvaro sodyba. Varnikų miške yra mokomasis takas. Prie ežerų nuomojamos valtys. Trakuose yra vandens sporto centras, čia vyksta irklavimo regatos (Galvės regata), o jachtų klubas įsteigtas dar 1934 m. Buriuotojai už tam tikrą mokestį plukdo poilsiautojus.
Lyda
Lydà  – miestas šiaurės vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, 112 km nuo Gardino, 40 km iki Lietuvos sienos. Lydos rajono centras. Geležinkelio mazgas. Išvystyta mašinų, lengvoji, chemijos pramonė. Mieste yra XIV a. bažnyčios liekanos, kraštotyros muziejus, planetariumas. Geležinkeliais iš Lydos pasiekiamas Gardinas, Vilnius, Maladečina, Baranovičiai. Išplėtota žemės ūkio mašinų gamyba, metalo ir medienos apdirbimo, elektros, chemijos (dažų, lako, plastikų), statybinių medžiagų, baldų, optikos, stiklo, poligrafijos, avalynės, maisto (mėsos, alaus, pieno) pramonė, yra geležinkelio riedmenų remonto įmonės. Prie Lydos kasamos durpės.
thumb|left|Sovietų gatvė Lydoje
Istorija
thumb|left|Gedimino pilis Lydoje. Nežinomo dailininko paveikslas, 1870 m. thumb|left|[[Napoleonas Orda. Lydos miestas prie Lydos upės]]
Manoma, miestas pradėjo kurtis 1180 m. po Dainavos kunigaikštystės skilimo. Nuo XIII a. vidurio iki 1795 m. priklausė LDK. 1323–1328 m. Ldk Gediminas pastatydino mūrinę pilį. Ją ir Lydos apylinkes 1392 m. ir 1394 m. puldinėjo kryžiuočiai ir mongolai-totoriai, paskutinį kartą 1506 m. – Krymo totoriai. XV–XVI a. Lyda buvo svarbus amatų ir prekybos centras. Nuo 1413 m. ji priklausė Vilniaus vaivadijai, nuo 1568 m. Lydos apskrities centras. 1590 m. suteiktos Magdeburgo teisės. 1672 m. pastatytas karmelitų, 1757 m. – pijorų vienuolynas. 1756–1834 m. Lydoje veikė pijorų kolegija.
XVII a. antroje pusėje prasidėjo Lydos ekonominis nuosmukis. Per 1700–1721 m. Šiaurės karą Lyda 1702 m., 1706 m., 1708 m. buvo užimta Švedijos kariuomenės. Miestas ekonomiškai atsigavo tik XVIII a. viduryje.
1795 m. Lydą užėmė Rusijos imperija, nuo 1795 m. Slanimo, nuo 1797 m. Lietuvos, nuo 1801 m. Gardino gubernijų apskrities centras. 1796 m. pakartotinai suteiktos miesto teisės. 1826 m. ir 1843 m. Lyda nukentėjo nuo gaisro. Nuo 1842 m. – Vilniaus gubernijos Lydos apskrities miestas. 1862 m. nutiestas geležinkelis į Vilnių, 1884 m. geležinkelio linija Vilnius–Luninecas, 1907 m. Maladečina-Mastai. 1872 m. įsteigtas telegrafas. 1891 m. gaisras sunaikino Lydos centrą. 1897 m. įkurtos Lydos bajorų mokykla ir Lydos apskrities dviklasė mokykla. 1899 m. įkurta ligoninė, XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje pastatytos ketaus liejyklos, lentpjūvės; klestėjo vadinamųjų Lydos kuparų verslas. 1901 m. įsteigtos Lydos berniukų ir mergaičių gimnazijos.
1915–1918 m. pabaigoje Lydą buvo užėmusi Vokietijos kariuomenė. 1918–1919 m. Lyda priklausė Lietuvai, jai šį miestą 1920 m. liepos 12 d. taikos sutartimi pripažino ir Sovietų Rusija. 1921–1939 m. miestą valdė Lenkija. 1928 m. Lydoje lenkai bandė suformuoti J. Plečkaičio legioną Lietuvos Respublikos valdžiai nuversti; į jį užsirašė 76 lietuviai.
Prasidėjus II pasauliniam karui 1939 m. rugsėjo mėn. miestą užėmė Raudonoji armija, jis priskirtas Baltarusijai. 1941–1944 m. buvo užėmusi Vokietijos kariuomenė. Po II pasaulinio karo miestas plėtojamas pagal 1955, 1963 ir 1974 m. priimtus bendruosius planus.
Architektūra
Miesto įžymybės – 1328 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino iš akmens riedulių ir plytų mūro pastatydinta Lydos pilis, barokinė Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia (1770 m., architektas J. K. Glaubicas, jo, manoma, ir interjeras), kurioje saugoma Dievo Motinos su Kūdikėliu ikona, viena seniausių Gardino srityje. Rotondinė vėlyvojo klasicizmo Šv. Juozapo bažnyčia su varpine (statyta 1825 m., apie 1860 m. rekonstruota, architektas Tomas Tišeckis, nuo 1996 m. Šv. arkangelo Mykolo soboras), senasis alaus daryklos pastatas, statytas XIX a. pabaigoje, geležinkelio stotis (XIX a. pabaiga – XX a. pradžia).
Lietuviai
Lyda priklauso lietuvių etninėms žemėms. Petras Gaučas, Ježis Ochmanskis XVI a. lietuvių kalbos ribą vedė už Zietelos, 50 km į pietus nuo Lydos. Čia buvo vienas suslavintų (nuo Naugarduko ir Gardino pusės) lietuvių kalbos ploto kyšulių. XVI–XVIII a. Lydos apylinkių dvarų inventoriuose bei karališkųjų miškų ordinacijose minimi daugiausia lietuviški vietovardžiai ir lietuviškos valstiečių pavardės. XIX a. pradžioje dauguma Lydos ir jos apylinkių gyventojų t. p. dar kalbėjo lietuviškai.
Nuo XIX a. antrosios pusės Lyda ir jos apylinkės tarp Bielyčios ir Kruopos per bažnyčias ir mokyklas pamažu gudėjo ir lenkėjo. Dvarykščių, Kruopos, Voverių apylinkėse daugelis kaimų pavadinimų – lietuviški. 1862 m. N. Lebedkinas Lydos apylinkėse užrašė 62,2 % lietuvių katalikų, 18,9 % lietuvių stačiatikių, 22,6 % baltarusių ir 7,2 % lenkų.
1921–1939 m. Lydos apylinkėse veikė lietuviškos mokyklos (daugiausia Žirmūnų, Rodūnios, Eišiškių ir Benekainių valsčiuose). 1940 m. buvo įsteigti lietuvių komitetai Lydoje, Rodūnioje, Jurotiškėse ir kitose gyvenvietėse. Buvo įkurta lietuviškų mokyklų. 1942 m. įkurtas Lydos lietuvių komitetas (pirmininkas V. Vilčinskas).
Nuo 1995 m. Lydoje atkurta ir veikia lietuvių bendruomenė (pirmininkė M. Stakutytė-Mitulevič), kuri 1998 m. suorganizavo lietuvių sekmadieninę mokyklą, rengia koncertus, minėjimus. Pamaldas lietuvių kalba Lydoje laiko kunigas P. Kuklys.
1999 m. duomenimis, Lydoje gyvena – 264, Lydos rajone – 57 lietuviai.
Sirena (mechanizmas)
thumb|Sirenos ant namo stogo. thumb|Mechaninės sirenos garsas. Sirena – didelės galios garso arba ultragarso šaltinis.
Daugumos sirenų generuojamas dažnių intervalas – nuo ~200 Hz iki ~100 kHz, galia nuo kelių vatų iki dešimčių kilovatų. Naudojamos signalizacijai (laivuose, priešlėktuvinėje gynyboje, specialiajame transporte) bei gamyboje – šilumos apykaitai paspartinti, įvairioms medžiagoms smulkinti ir pan.
Veikimo principas
Garsas sužadinamas, vožtuvams periodiškai nutraukiant oro, garo ar (ultragarsinėse sirenose) skysčio srautą. Tokiam srauto pertraukimui dažniausiai naudojami rotoriai su kiaurymėmis (dinaminė sirena) arba slankiojančiu stūmokliu su įpjovomis (pulsuojančioji sirena). Yra ir sirenų su elektroniniu būdu valdomais vožtuvais – pastarosios gali žymiai greičiau kaitalioti generuojamą dažnį. Labiau paplitusios dinaminės sirenos, skirstomos į ašines (būgno pavidalo rotorius) ir radialines (disko pavidalo rotorius).
Ten, kur nereikia didelės galios, vietoje sirenų vis dažniau naudojami elektroniniai įrenginiai, susidedantys iš signalo generatoriaus, didelės galios stiprintuvo bei didelę membranos eigą turinčio garsiakalbio.
Sopranas
thumb|250px|Soprano diapazonas
Soprãnas iš sopra 'virš, aukštai') – aukščiausias moterų solisčių balsas, aukštesnis už mecosopraną. Taip pat vadinama aukščiausia moterų choro partija, harmonijoje – viršutinysis keturbalsės faktūros balsas.
Diapazonas
Soprano diapazonas – nuo do pirmosios oktavos iki do trečiosios oktavos. Būna koloratūrinis, lyrinis, dramatinis, mišrus (lyrinis koloratūrinis, lyrinis dramatinis) sopranas.
Žymiausi sopranai
Anna German, Alenka Gotar, Montserrat Caballé, Maria Callas, Ana Netrebko, Birgit Nilsson, Inga Nielsen, Renata Tebaldi, Celine Dion
Nomeda Kazlaus, Gitana Pečkytė, Regina Maciūtė, Sabina Martinaitytė, Jolanta Čiurilaitė, Gražina Apanavičiūtė, Valerija Balsytė, Alma Buzaitė, Elena Čiudakova, Veronika Dagelytė, Lilija Deksnytė, Julija Dvarionaitė, Adelė Galaunienė-Nezabitauskaitė, Joana Gedmintaitė, Asmik Grigorian, Beatričė Grincevičiūtė, Irena Ylienė, Sandra Janušaitė, Danguolė Juodikaitytė, Elzbieta Kardelienė, Giedrė Kaukaitė, Asta Krikščiūnaitė, Inesa Linaburgytė, Raminta Vaicekauskaitė, Gražina Matulaitytė, Aldona Mikšytė, Gražina Miliauskaitė, Irena Milkevičiūtė, Vilija Mozūraitytė, Violeta Sagaitytė, Aušrinė Stundytė, Vaida Genytė, Jolanta Čiurilaitė.
Draudeniai
Draudeniai – kaimas Tauragės rajono savivaldybės vakaruose, šalia kelio. Vakariniame kaimo pakraštyje telkšo Draudenių ežeras, pietiniame prateka Jūros intakas Ežeruona. Seniūnaitijos centras.
Istorija
Kaimas, vadintas Ariškėnais, žinomas iš XIV a. kryžiuočių kronikų. Pro Ariškėnus ėjo vienas svarbiausių kryžiuočių kelių į Žemaitiją. Dabartinio kaimo laukuose, prie Draudenių ežero ir Ežeruonos, stovėjo pilis, kurią kryžiuočiai 1378 m. nugriovė. miniatiūra|220px|left|Riboženklis
Ariškėnai minimi ir 1561–1562 m. dvarų inventoriuose kaip Oriskiany, vėliau Oryskianskoe voitovstvo su kaimų prie ežero (iš viso vaitijai priklausė 10 kaimų). Kaimas minimas ir Jurbarko, ir Karšuvos valsčių inventoriuose. 1910 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius.
Gaikai (Liublino vaivadija)
Gaikai  – kolonija Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Skujuotiniai
Skujuotiniai (Pholidota) – žinduolių (Mammalia) būrys.
Išvaizda
Savo forma panašūs į šarvuočius ir skruzdėdas, o kūną dengia vienas ant kito užeinantys keratininiai žvynai, kurie veikia kaip šarvas ar maskuotė. Kūno ilgis, priklausomai nuo rūšies (neįskaitant uodegos), – nuo 30 cm iki 90 cm, suaugusių uodega nuo 26 cm iki 70 cm ilgio. Svoris nuo 5 kg iki 35 kg. Pavojaus atveju gali susivynioti į kamuolį taip, kad būtų ištisai dengiamas žvynų, kurie tarnauja kaip šarvai. Skujuočiai dantų neturi: grobį (skruzdėles ir termitus) jie renka liežuviu, o maistą sutrina stiprūs skrandžio raumenys. Primityvūs požymiai: penkiapirštės galūnės, ilga labai raumeninga uodega, menkai išsivysčiusios smegenys, difuzinė placenta. Turi stiprius priekinių galūnių nagus.
Paplitimas ir buveinės
Aptinkami įvairiose buveinėse, nuo miškų iki savanų Užsachario Afrikoje išskyrus jos pietinę ir šiaurės rytinę dalį, bei Pietryčių Azijoje. Kai kurie skujuočiai gerai laipioja medžiais, kabindamiesi už šakų ne tik dideliais nagais, bet ir kibia uodega, kuri kartais būna ilgesnė už kūną.
Pavojai
Skujuočių mėsa Kinijoje, Vietname, yra tradicinių kinų ir vietnamiečių virtuvių delikatesas, o jų žvynai naudojami tradicinėje kinų ir tradicinėje vietnamiečių medicinoje. Šito pasekoje, ausytasis skujuotis (Manis pentadactyla) tapo ypač retas, kurio savaiminis paplitimo arealas užima didelę Kinijos dalį.
Koronavirusas
Publikacijoje, skelbtoje 2020 m. kovo 26 d. periodiniame mokslo žurnale „Nature“, teigiama, kad virusas SARS-CoV-2 yra susijęs su koronavirusu malajinių skujuočių (Manis javanica) populiacijoje, bet nei įrodo, nei paneigia, kad šie gyvūnai yra šio viruso tarp žmonių tiesioginiai platintojai.
Taksonomija
Skujuočių (Manidae) šeimoje išskiriamos 3 gentys, 2 pogentės, kuriose yra 8 rūšys :
SWAPO
thumb Pietvakarių Afrikos liaudies frontas (, sutrump. SWAPO) – didžiausia Namibijos kairioji politinė partija.
Istorija
2004 m. parlamento rinkimuose SWAPO gavo 55 vietas iš 72 Nacionalinio susirinkimo vietų. Tapęs šalies valdančiaja partija SWAPO pakeitė ir ideologines nuostatas, naujoje partijos programoje akcentuojamas Demokratinis socializmas, žmogaus ir piliečio teisės, Afrikos šalių vienybės idėjos. Socialistų Internacionalo konsultacinis narys nuo 2003 m. spalio 27 d.
Zagrobi Zakževas
Zagrobi Zakževas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaime yra Zagrobi Zakževo geležinkelio stotelė.
Dirvonėnai (Telšiai)
Dirvonėnai (arba Dirvėnai, Mažieji Dirvėnai) – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Luokės, prie kelio. Veikia Upynos mokyklos skyrius.
Istorija
Viduramžiais buvo žinomi kaip Mažieji Dirvėnai, skiriant juos nuo Didžiųjų Dirvėnų. Nuo 1507 m. minimas Mažųjų Dirvėnų pavietas (valsčius). Bajorų dūmai paviete 1667 m.:
Gegūnė
Gegūnė (Dactylorhiza) – gegužraibinių (Orchidaceae) gentis. Paplitusi subarktinėje ir vidutinėje klimato juostoje šiauriniame pusrutulyje: Europoje nuo Skandinavijos iki Šiaurės Afrikos; taip pat Madeiros salose, Islandijoje, Vakarų Azijoje, Šiaurės Azijoje, Himalajuose, Šiaurės Amerikoje ir net Aliaskoje. Auga ant žemės.
Augalai daugiamečiai, su pirštiškais arba plaštakiškai suskaldytais šakniagumbiais. Žiedai sukrauti stačiose varpose. Pažiedės žemutinėje žiedo dalyje dažniausiai ilgesnės už mezginę (gegužraibių – dažniausiai trumpesnės už mezginę). Stiebas ištisai lapuotas.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Ist Londonas
1847 m. dabartinėje miesto vietoje britai įkūrė Glamorgano fortą. Aplink jį esančios gyvenvietės pradėjo augti, o 1914 m. sujungtos į Ist Londono miestą.
Ist Londono uostas nuo 2021 m. vasario 23 d. oficialiai vadinamas Karaliaus Falo orouostu (King Phalo Airport)  – tai didžiausias šalyje medienos eksporto uostas. Iš šalia esančio oro uosto vyksta skrydžiai į didžiuosius šalies miestus. Automobilių, tekstilės, maisto, medienos apdirbimo, farmacijos pramonė. Žvejyba.
Miestas garsėja savo paplūdymiais. Yra keletas muziejų, dailės galerija, zoologijos sodas, akvariumas. Miesto muziejuje yra saugoma išlikusi priešistorinė žuvis – latimerija. Ist Londonas – visos šalies serfingo centras.
Kaulinės žuvys
Kaulinės žuvys (Osteichthyes) – stuburinių antklasis. Šaltakraujai gyvūnai, kvėpuojantys žiaunomis. Gyvena gėlame ir jūros vandenyje. Galvos šonuose turi žiauninius plyšius, uždengtus dangteliais. Burna su žandikauliais. Krūtininiai ir pilviniai pelekai sudaryti iš kremzlinių ir kaulinių spindulių, sujungtų plėvėmis. Širdis iš dviejų kamerų, vienas kraujo apytakos ratas. Turi dvi šnerves.
Pasaulyje žinoma virš 28 000 kaulinių žuvų rūšių, arba apie 96 % visų žuvų rūšių. Lietuvoje aptinkama – 81 kaulinių žuvų rūšis (Lietuvos žuvys).
Skeletas
Kaulinės žuvies ontogenezėje susiformavęs kremzlinis skeletas vėliau bent iš dalies kaulėja, atsiranda pakaitinių kaulų. Be to, iš koriumo jungiamojo audinio formuojasi dengiamieji kaulai. Ašiniame skelete gerai išsivysčiusią chordą turi tik latimerija, dvikvėpės ir eršketinės. Šių žuvų stubure nėra slankstelių kūnų, yra tik gerai išsivystę kremzliniai viršutiniai ir stuburo uodeginėje dalyje – apatiniai lankai. Ašinis skeletas visai sukaulėjęs tik kaulinių ganoidų ir kaulingųjų žuvų. Slankstelių kūnai gerai suformuoti, amficeliniai, su chordos liekanomis tarp jų. Chorda visai išnyksta tik kaimanažuvių stubure. Šonkauliai ilgi, laisvais galais. Kaukolė kur kas sudėtingesnė negu kremzlinių žuvų. Kaukolė skirstoma į smegeninę dalį, veidinę (visceralinę) dalį ir išorinį odos kaulų šarvą – dermatokraniumą (jo kaulai vadinami danginiais). Smegeninę kaukolės dalį sudaro šie pagrindiniai kaulai: pakauškauliai, ausikauliai, pleištakauliai, akytkauliai (etmoidai). Pirminę kaukolės dėžę iš viršaus dengia danginiai kaulai: viršugalvio kaulai, kaktikauliai, nosikauliai. Iš apačios kaukolės atramą sudaro neporinis parasfenoidas, o aplinkakinį žiedą – akiduobiniai kauliukai. Veidinę dalį sudaro šie pagrindiniai kaulai: žandikauliai, poliežuvinis kaulas, žiaunų lankų kaulai, žiaunų dangteliai, gomurikauliai, kvadratiniai kaulai. Kaulinės žuvys turi penkias poras žiaunų lankų, paskutinis žiaunų lankas smarkiai redukuotas.
Virškinimo organai
Kaulinių žuvų žarnynas sudėtingesnis negu kremzlinių žuvų, nes maisto objektai įvairesni. Daugumos žuvų žiotyse daug kūgiškų dantų. Dantyti būna ne tik antriniai žandai, bet ir gomurikauliai, noragas, žiaunų lankai. Tačiau tai būdinga ne visoms žuvims – karpinių žuvų žiotys be dantų, stiprūs dantys išlieka tik ryklės gilumoje. Virškinimo sistema prasideda burna. Burna sugriebtas nekramtytas maistas patenka į ryklę ir neryškią trumpą stemplę. Skrandis talpus tik plėšriųjų žuvų, kitų – dažnai būna neryškus. Prie skrandžio prisišliejusios skiltėtos kepenys, jose yra tulžies pūslė. Iš jos per ploną lataką nuteka į plonosios žarnos pradžią. Kasos liauka mikroskopiškai mažomis skiltelėmis išsibarsčiusi papilvėje. Žuvų žarnyno kilpos yra suaugusios riebaliniu audiniu. Aiškių ribų tarp žarnyno sričių nėra. Iš skrandžio išeina priekinė žarna. Ešerio priekinė žarna turi tris aklas pirštiškas pilorines ataugas, kitos kaulinės žuvys turi kitokį šių ataugų skaičių, kai kurios jų neturi. Šios ataugos yra lyg skrandžio priedas, jose virškinamas maistas. Už priekinės žarnos, kuri dar vadinama dvylikapiršte, yra vidurinė, arba plonoji, žarna, kuri, padariusi didžiąją žarnyno kilpą, pereina į užpakalinę žarną. Vidurinės žarnos kilpoje guli raudona pailga blužnis, kuri yra kraujodaros ir kraujotakos organas. Užpakalinė žarna baigiasi analine anga. Kūno ertmėje, prie stuburo esti ešerio plaukiojamoji pūslė. Embrioniniame periode ji atsiranda kaip žarnyno sienelės išauga, o vėliau praranda tiesioginį ryšį su žarnynu. Dujos į pūslę patenka iš smulkių jos sieneles išraizgiusių kraujo kapiliarų. Žuvis gali reguliuoti dujų kiekį ir spaudimą. Plaukiojamoji pūslė yra žuvų hidrostatinis aparatas. Ji palaiko žuvies pusiausvyrą ir reguliuoja dujų kiekį kraujyje.
Kvėpavimo organai
Kaulinės žuvys, kaip ir kremzlinės, kvėpuoja žiaunomis. Tačiau jų žiaunose išnyko žiauninės pertvaros, todėl žiauniniai lapeliai tiesiogiai pritvirtinti prie kiekvieno žiaunų lanko dviem eilėmis. Žiaunų yra 4 poros. Ryklės šonuose po žiaunų dangteliais yra žiaunos. Žiaunos sudarytos iš žiaunų lankų, ant kurių prisitvirtinę žiaunų lapeliai. Tarp žiaunų lankų ir lapelių yra žiaunų plyšiai, pro kuriuos išteka žiaunas apiplaunantis vanduo. Kvėpavimas vyksta taip. Pro įbėga vanduo, kuriame yra deguonies. Tekėdamas pro žiaunų plyšius, vanduo atiduoda deguonį į žiaunų lapelių kraujo kapiliarus. Iš žiaunų plyšių vanduo patenka po žiaunų dangteliais ir pro jų laisvąjį kraštą išteka lauk.
Kraujotakos sistema
Kaulinių ir kremzlinių žuvų kraujotakos sistema panaši – yra tik po vieną kraujo apytakos ratą. Priekiniame kūno gale ties rykle yra dviejų kamerų ešerio širdis. Ji sudaryta iš prieširdžio ir skilvelio. Veninis kraujas iš skilvelio varomas į žiaunas, o iš jų, prisipildęs deguonies, teka į visas kūno dalis ir organus. Prieširdį ir skilvelį skiria vožtuvas, kuris neleidžia kraujui grįžti atgal. Iš skilvelio į priekį eina bendras arterinis kamienas (pilvinė aorta), nuo jo atsišakoja dešinioji ir kairioji žiaunų kraujagyslės. Pilvinės aortos pradžia yra praplatėjusi ir vadinama svogūnišku išplatėjimu, arba arteriniu gimburu. Į prieširdį atsiveria venos, surenkančios veninį kraują iš viso kūno. Nugarinėje prieširdžio pusėje yra rezervuaras, į kurį susirenka veninis kraujas. Jis vadinamas veniniu sinusu. Žuvų kraujas teka vienu kraujotakos ratu. Žiaunų lapeliuose yra labai daug plonyčių kraujo kapiliarų su plonomis sienelėmis. Čia vyksta dujų apykaita: iš vandens paimamas deguonis ir atiduodamas anglies dioksidas. Iš žiaunų kraujas susirenka į nugarinę aortą, kuri yra po stuburu. Jos šakos eina į visus organus ir audinius. Kraujas raudonas, nes turi hemoglobino. Kraujo plazmoje plaukioja forminiai kraujo elementai: eritrocitai, leukocitai, trombocitai. Eritrocitai esti elipsoido formos su branduoliais.
Šalinimo ir lytiniai organai
Ešerio inkstai yra mezonefridinio tipo. Tamsiai raudonos spalvos dviejų juostų pavidalo inkstai guli stuburo šonuose. Kiekvienos pusės inkstas turi priekinę – galvinė ir užpakalinę – liemeninę dalis. Iš inkstų išeina du ploni šlapimtakiai, kurie užpakaliniame gale susijungia į vieną neporinį kanalą ir atsiveria į šlapimo pūslę. Iš šlapimo pūslės per trumpą šlapimkanalį šlapimas išteka išorėn pro atskirą angelę, kuri yra šlapimo ir lytinio spenelio gale. Ešeriai, kaip ir visos žuvys, yra skirtalyčiai, lytiniu dimorfizmu nepasižymi. Patelė turi neporinę kiaušidę, nors daugumos kitų rūšių žuvų ši liauka porinė. Išsivysčiusi tik dešinioji kiaušidė. Ji yra pailgo geltono maišelio pavidalo, padengta skaidriu apdangalu, pro kurį persišviečia bręstantys kiaušinėliai (ikrai). Kiaušintakis labai trumpas, jis atsiveria lytine angele už analinės angos. Patinas turi dvi sėklides. Sėklidės (dar vadinamos pieniais) yra pailgų baltų maišelių pavidalo. Trumpi sėklatakiai susijungia į vieną sėklos išmetamąjį kanalą ir atsiveria už analinė angos esančiame šlapimo ir lytiniame spenelyje. Prieš nerštą lytinės liaukos smarkiai padidėja. Neršia trejų-ketverių metų ešeriai balandžio antroje arba gegužės pirmoje pusėje. Ikrus priklijuoja prie pernykštės žolės, povandeninių augalų stiebų, šakų, styrančių šaknų. Ikrai būna gleivėmis suklijuoti į tinklišką vamzdelį ir po vandeniu sudaro savotiškas girliandas. Po 10-11 dienų iš ikrų išsirita embrionai. Jie būna jau gerai išsivystę, turi mažai trynio, didelį riebalinį lašą, palyginti stambius krūtinės pelekus.
Nervų sistema ir jutimo organai
Nugaros smegenys išsidėsčiusios stuburo kanale, o nuo jų atsišakoja nervų poros, reguliuojančios kūno ir peleko raumenų darbą. Priekinėje dalyje stuburo smegenys pereina į galvos smegenis. Galvos smegenys skirstomos į penkias dalis: 1. Priekinės smegenys – nuo jų į uoslės organus eina du uoslės nervai; 2. Tarpinės smegenys – dalyvauja priimant regėjimo dirginimus; 3. Vidurinės smegenys – nuo jų nervai eina į akių raumenis; 4. Smegenėlės – koordinuoja judesius ir pusiausvyrą; 5. Pailgosios smegenys – reguliuoja visas svarbiausias organizme vykstančias funkcijas.
Jutimo organams priklauso akys, kuriomis žuvys skiria daiktų formą ir spalvą. Uoslės organus sudaro šnervės, pereinančios į akliną maišelį su jutiminėmis ląstelėmis. Klausos organai yra giliai kaukolėje, bet žuvys girdi. Visame kūno paviršiuje yra jutiminės ląstelės. Kai kurios žuvys priekinėje kūno dalyje turi lytėjimo ūselius (šamas, menkė). Šonine linija žuvys junta vandens srovės kryptį ir jėgą. Ši linija leidžia išvengti kliūčių ir gaudyti grobį.
Kaulinių žuvų sistematika
Kaulinės žuvys skirstomos į du poklasius:
Vydas Gedvilas
Vydas Gedvilas (g. 1959 m. gegužės 17 d. Užgiriuose, Kelmės rajonas) – Lietuvos krepšinio treneris, politinis bei visuomenės veikėjas, buvęs LR Seimo pirmininkas.
Biografija
1966–1970 m. mokėsi Jonaičių (Telšių raj.) pradinėje mokykloje, 1970–1977 m. Luokės vidurinėje mokykloje. 1981 m. su pagyrimu baigė Lietuvos valstybinį kūno kultūros institutą (LVKKI) ir įgijo fizinio auklėjimo dėstytojo specialybę. 1981–2002 m. LVKKI Krepšinio ir tinklinio katedros dėstytojas. 1985–1988 m. studijavo LVKKI aspirantūroje. 1999 m. biomedicinos mokslų daktaras. 2002–2004 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos (LKKA) bendrųjų reikalų prorektorius.
Nuo 2004 m. Darbo partijos narys. 2004–2008 m. ir 2008-2012 m. LR Seimo narys, 2004–2005 m. Švietimo, mokslo ir kultūros komiteto pirmininkas, 2005–2008 m. Europos reikalų komiteto pirmininkas, 2005–2008 m. Seimo pirmininko pavaduotojas. 2011–2012 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. Nuo 2012 m. LR Seimo narys. 2012–2013 m. LR Seimo pirmininkas, nuo 2013 m. spalio mėn. vicepirmininkas.
Moka rusų ir vokiečių kalbas. Pirmoji žmona biologijos mokytoja metodininkė Elena Gedvilienė, dukra Akvilė, sūnus Martynas. 2013 m. gegužės 17 d. sukūrė antrąją šeimą su Jolanta Grizickaite, MRU dėstytoja.
Sportinė veikla
1988–1993 m. LVKKI vyrų krepšinio komandos „Atletas“ treneris asistentas. Komanda tris kartus tapo Lietuvos čempione. 1993–2004 m. LKKA moterų krepšinio komandos „Viktorija“ vyriausiasis treneris. Komanda tapo Lietuvos ir Baltijos moterų krepšinio čempione, dalyvavo Europos taurės varžybose, pateko į stipriausių Europos komandų šešioliktuką.
1996–2002 m. Lietuvos moterų krepšinio rinktinės vyriausiasis treneris. Per šį laikotarpį Lietuvos moterų krepšinio rinktinė pirmą kartą Lietuvos krepšinio istorijoje tapo Europos čempione, vieną kartą Europos čempionate užėmė ketvirtą ir vieną kartą šeštą vietą, dalyvavo dviejuose Pasaulio čempionatuose, kur užėmė šeštą ir vienuoliktą vietas. 1999 m. su Lietuvos studenčių rinktine Ispanijoje studentų pasaulio universiadoje iškovota penkta vieta.
Lietuvos krepšinio trenerių asociacijos garbės prezidentas, Lietuvos krepšinio federacijos vykdomojo komiteto narys. Mokslinių straipsnių, metodinių priemonių studentams autorius, daugelio tarptautinių ir Lietuvos mokslinių konferencijų dalyvis. 1997 m. suteiktas Lietuvos nusipelniusio trenerio vardas ir aukščiausia trenerio eksperto kategorija.
2021 m. išrinktas Lietuvos krepšinio federacijos prezidentu.
Turialba
Turialba  – miestas centrinėje Kosta Rikoje, Kartago provincijoje, Turialbos upės slėnyje, 42 km į rytus nuo Kartago. Kantono centras. Praeina Kartago–Sikireso plentas. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, ypač cukranendrių auginimu. Dar auginama kava, makadamijos, daržovės, verčiamasi pienininkyste. Veikia Šv. Bonaventūro bažnyčia. Į šiaurę nuo Turialbos stūkso Turialbos ugnikalnis ir yra Gvajabo nacionalinis paminklas.
Istorija
Nuo XVI a. čia veikė pranciškonų redukcija. 1666 m. gyvenvietę nusiaubė piratai. Iki pat XVII a. pab. Turialboje tebegyveno indėnai. Vėliau Turialba tapo svarbiu žemės ūkio centru (auginti bananai, kava, vėliau kakava), todėl XIX a. iki čia nutiestas geležinkelis, jungiantis su Karibų jūros pakrante. 1925 m. Turialbai suteiktas miesto statusas. XX a. antroje pusėje miesto reikšmė sumenko, ypač po to, kai nutiestas alternatyvus San Chosė–Limono plentas.
Tauragės spaustuvė
Tauragės spaustuvė – spaustuvės, veikusios Tauragėje.
Istorija
1908–1915 m. veikė D. Indichšteino spaustuvė. Ji turėjo rusiško šrifto, „Bostonkės“ tipo tigelinę mašiną. Vertėsi gamindama kvietimus, blankus, vizitines korteles. Nuo trečiojo dešimtmečio iki 1941 m. balandžio 5 d. veikė „Planetos“ spaustuvė, priklausiusi B. Pogremontui. Buvo spausdinami kvietimai, afišos. 1932 m. pastačius mėsos kombinatą „Maistas“, spaustuvė tiekė mėsos gaminiams blankus ir etiketes. „Planeta“ turėjo pilno formato plokščią spaudos mašiną, popieriaus pjovimo, segimo mašinas, daug šrifto. Dirbo apie 15 žmonių.
1928–1941 m. Tauragėje veikusi Mejerio Epelio spaustuvė 1933 m. spausdino savaitraštį „Tauragės balsas“, gamino Tauragės įmonėms blankus. Turėjo pusformatę plokščią spaudos mašiną, rankinę „Bostonkės“ tipo mašiną, popieriaus pjovimo, segimo mašinas, įvairaus šrifto. Dirbo 10 žmonių. 1938–1939 m. Tauragėje veikė pogrindinė komjaunimo spaustuvėlė.
1944 m. rudenį buvo atkurta „Planeta“. Nuo 1945 m. sausio mėn. šioje spaustuvėje buvo spausdinami apskrities laikraštis „Tarybinis valstietis“ bei „Tarybinis žodis“, 1951–1953 m. – Tauragės MTS laikraštis „Už stalininį derlių“, 1951 m. – Šilalės rajono laikraštis „Spalio pergalė“ bei Skaudvilės rajono laikraštis „Leniniečių balsas“.
1960 m. prie Tauragės spaustuvės buvo prijungtos Skaudvilės ir Šilalės spaustuvės. 1963 m. buvo įsteigti Tauragės spaustuvės Kelmės, Jurbarko ir Šilutės skyriai. 1976 m. birželio 29 d. Tauragės spaustuvė tapo Klaipėdos „Ryto“ spaustuvės skyriumi. 1982 m. Tauragės rajono laikraštis „Leniniečių balsas“ (iki 1962 m. vadinosi „Tarybinis žodis“) pradėtas spausdinti Šiaulių „Titnago“ spaustuvėje, o vietoje buvo tik renkamas linotipu. 1988 m. surinktą tekstą į Šiaulius pradėta perdavinėti ryšių kanalais.
Mount&Blade
Mount&Blade – vieno žaidėjo veiksmo RPG žaidimas, kuris vyksta fiktyvioje Karladijos žemėje, apie 1250 metais. Žaidimą kūrė Turkijos žaidimų kompanija „Taleworlds“. 2008 metų pavasarį „Talewords“ pasirašė sutartį su „Paradox Interactive“ dėl žaidimo leidimo.