cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maglemozės kultūra
Kultūra
Preborealio laikotarpiui priskiriami lanceto formos mikrolitai, kurių nusklembtoji pusė retušuota, vėlesniems – netaisyklingi trikampio ir lygiašonio trikampio formos mikrolitai ir titnaginiai kirviai, rėžtukai, gremžtukai. Naudoti specialūs skaldytiniai siauroms ir ilgoms skeltėms atskelti. Ypač gausiai naudoti kaulo ir rago dirbiniai: žeberklai, kapliai su koto skyle, durklai, meškerių kabliukai, ietigaliai su įstatomais titnago ašmenėliais ir kiti. Dirbiniai puošti geometriniu ornamentu, tikroviškai vaizduojamomis žmonių ir gyvūnų figūromis.
Maglemosės kultūros žmonės buvo žvėrių medžiotojai, žvejai, maisto rinkėjai. Gyveno sezoninėse gyvenvietėse, pastatai siekė 4 x 6 m ploto. Mirusiuosius laidojo gulsčius, suvyniotus į beržo tošį.
Vaidotas Spudas
Vaidotas Spudas (1935 m. balandžio 27 d. Kaune – 1961 m. lapkričio 1 d. Kaune) – Lietuvos poetas.
Biografija
Gimė istorijos mokytojo šeimoje. Mokėsi Kupiškio, Pasvalio, Biržų vidurinėse mokyklose. Studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute, dirbo mokytoju Medeikių ir Linkuvos vidurinėse mokyklose.
Pirmas eilėraštis išspausdintas 1952 m. gruodžio 31 d., kai jam buvo septyniolika, pirmoji knyga „Mėlynos pušys“ išleista po mirties 1963 m. Palaidotas Linkuvos (Pakruojo raj.) kapinėse. Amžininkams, kurie pažinojo ir bendravo su poetu Vaidotu Spudu, jis išliko atmintyje jaunas, sąmojingas, kartais gal net vėjavaikiškas poetas. Eilėraščiai buvo šviesūs, skaidrūs, jaunatviški, sklidini saulės švytėjimo. Turėjo puikų humoro jausmą, mokėjo ir mėgo juokinti kitus, lengvai, beveik kaip profesionalas, piešdavo karikatūras ir šaržus. Bet pirmiausia jis buvo poetas, parašęs ne tik visoje Lietuvoje išgarsėjusią dainą „Dainos posmas" („Susitikt tave norėčiau vėlei"), bet ir dešimtis brandžių, gyvenimo meilės ir šviesaus liūdesio kupinų eilėraščių. Daugelis jų gimė paskutiniais Vaidoto metais, mėnesiais, savaitėmis, kai jam buvo likę tik menki gyvenimo trupiniai: ligoninės palata, skausmai, prisiminimai, laiškai, baltas popieriaus lapas ir neįveikiamas noras pasipriešinti juodai nebūčiai, nes užklupo nepagydoma onkologinė liga. Habilituotas mokslų daktaras, profesorius Kęstutis Nastopka, asmeniškai pažinojęs poetą, apie jį rašo: „V. Spudo poezijoje, kaip ir dienoraštyje, laiškuose, žavi valinga asmenybė, rūsčioje akistatoje su lemtimi išsaugojusi gyvenimo ir poezijos meilę".
Škotijos transportas
Geležinkeliai
Škotijoje yra daug geležinkelių, 29 proc. – elektrifikuoti (palyginus bendrai Didžiojoje Britanijoje – 40 proc.). Didelė dalis traukinių šalyje yra varomi dyzeliniu kuru. Geležinkeliai jungia Škotijos miestus ir Škotiją su Anglija.
Kelių transportas
Škotijos kelių tinklas yra labai tankus. Daugiausiai greitkelių yra vidurinėje Škotijoje (ang. -Central belt), kur didžiausias gyventojų tankumas.
Autobusai
Škotijoje gerai išvystytas autobusų transportas. Paskaičiuota, kad net 95 proc. gyvena 5 minučių atstumu pėstute nuo autobusų stotelės.
Vandens transportas
Škotijoje dėl jos geografijos ypatumų labai svarbus yra vandens transportas. Labai daug keleivių pervežama keltais. Keltais keliaujama į Škotijai prilausančias salas, pusiasalius bei tarptautiniais maršrutais (daugiausiai į Skandinavijos šalis: Norvegiją, Švediją, Daniją). Škotija niekada neturėjo plataus kanalų tinklo, kaip, pavyzdžiui, Anglija. Tačiau šalyje yra keletas kanalų, svarbiausi: Forth and Clyde Canal, Union Canal ir The Caledonian Canal. Vandens kanalai daugiausiai naudojami rekreacijai.
Rozalimo pagrindinė mokykla
Pakruojo rajono Rozalimo pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pakruojo raj., Rozalime, Upės g. 4, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190067131.
Filialai: miniatiūra|200px|left|Akmuo su mokyklos įkūrimo data 1789 m. miniatiūra|265px|right|Mokykla 2019 m.
Istorija
Liaudies mokykla įsteigta 1867 m.
1885 m. pradėjo veikti slaptos daraktorinės mokyklos.
Nuo 1911 m. veikia dviejų klasių pradinė mokykla.
1919-1929 m. Rozalime veikė nepilna vidurinė mokykla.
1950 m. įsteigta vienuolikos klasių vidurinė mokykla.
1954 m. ji išleido pirmąją abiturientų laidą.
1988 m. mokykloje įvestas sustiprintas muzikos dėstymas.
1989 m. mokykla apdovanota medaliu už nuopelnus Lietuvos sportui.
2000 m. mokykla tapo profiliuota vidurine. Mokykla pasirinkusi meninio ugdymo kryptį. Visiems moksleiviams stengiamasi sudaryti sąlygas lavinti meninius gebėjimus: dainuoti, groti, piešti, šokti, drožinėti.
2004-2009 m. veikė Rozalimo vidurinės mokyklos Medikonių filialas.
2015 m. reorganizuota į pagrindinę mokyklą.
Hein Kötz
Biografija
1962 m. Hamburgo universitete Kötz apgynė teisės mokslų disertaciją, 1963 m. Mičigano universitete (An Arboras) baigė podiplomines teisės studijas, lyginamosios teisės magistras (Master of Comparative Law), 1970 m. apgynė teisės habilitaciją Hamburgo universitete.
Nuo 1971 m. iki 1978 m. Konstanco universiteto ordinarinis profesorius, nuo 1975 m. iki 1978 m. Karlsrujės aukštesnio žemės teismo teisėjas, nuo 1978 m. iki 2000 m. Makso Planko užsienio ir tarptautinės privatinės teisės instituto Hamburge direktorius, nuo 1981 m. iki 1998 m. Hamburgo universiteto profesorius, Lyginamosios teisės bendrijos valdybos narys (1973–2001 m.), Mokslo tarybos narys (1986–1984 m.).
Nuo 1986 m. iki 1989 m. Vokietijos mokslinių tyrimų bendrijos (DFG) viceprezidentas, nuo 1988 m. iki 1991 m. MPG Humanitarinių mokslų sekcijos vedėjas, nuo 1986 m. iki 1991 m. Vokietijos federalinės teisingumo ministerijos Prievolių teisės komisijos narys, nuo 2000 m. Tarptautinės teisės mokslo asociacijos (International Association of Legal Sciences) prezidentas.
Kamenka (Kelmė)
Kamenka – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Tytuvėnų.
Partenogenezė
thumb|250px|Amaro patelė gimdo palikuonį, genetiškai identišką motinai Partenogenezė – viena iš nelytinio dauginimosi formų, kai organizmas išsivysto iš neapvaisintų kiaušialąsčių. Žodis „partenogenezė“ kildinamas iš dviejų graikų kalbos žodžių: parthenos (παρθενος) – nekaltas ir genos (γενεσις) – gimimas. Skiriamos dvi partenogenezės formos: natūrali ir dirbtinė:
Vladislovas I
Vladislovas I (lokalūs variantai Ladislaus I, Vladislavas I) gali reikšti šiuos valdžiusius monarchus:
Jatkantaliai
Jatkantaliai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Mažonų, dešiniajame Irtuonos krante. Kaimo pietryčiuose plyti dvi nedidelės girelės: Žydgirė ir Amerikaitinė, kaimo šiaurėje – riboje su Selmoniškiais – Kardelynė, dar toliau – Palaužio miškas. Kaimą sudaro keletas sodybų, išsidėsčiusių šalia kelio Mažonai-Šilalė, vienas gyventojas augina stručius. 1971 m. kaimo pašonėje pastatytos gyvulių fermos, vėliau – lentpjūvė.
Kaimo apylinkėse yra nedidelis 18,4 m ilgio, 6 m aukščio rajoninio kelio gelžbetoninis tiltas per Irtuoną.
Joneliai (Šilutė)
Joneliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, nuo Švėkšnos 7 km į pietus, kelio Švėkšna – Ž. Naumiestis kairėje; iš vakarų prieina Paičių, iš rytų – Meiželių miškai. Ribojasi su Šilininkų (Švėkšnos sen.), Užpiaunio ir Užtenenio (abu Gardamo sen.) kaimais. Joneliuose yra senosios Jonelių kaimo kapinės, status skardis, vadinamas Vyrų kalnu.
Istorija
Jonelių kaimas XIX a. priklausė Laukstėnų dvarui, vėliau – Naumiesčio, Švėkšnos valsčiams, sovietmečiu – Inkaklių apylinkei.
Gyventojai
1923 m. kaime buvo 18 ūkių, 105 gyventojai, 1997 m. – 6 ūkiai, 12 gyventojų.
Atkočiškiai
Atkočiškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Viešintų, šalia kelio Rudiliai–Plačeniškiai. Per kaimą teka Suosa, iš šiaurės prieina Šatiliškio miškas.
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilo iš pavardės Atkočius.
Istorija
XVIII a. kaimas priklausė Ukmergės taurininko Jono Zigmanto Daunoravičiaus valdomam Jurgiškio–Pasuosių palivarkui, kurį 1781 m. įkeitė Jonui ir Magdalenai Petkevičiams. 1784 m. paminėtas Subačiaus parapijos vietovių sąraše, o 1797 m. nurodytas Viešintų parapijos gyventojų sąraše. 1861–1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Subačiaus valsčiaus Atkočiškių (vėliau – Pelyšų) seniūnijai. 1919–1946 m. – Panevėžio apskrities Viešintų valsčiaus Starkonių seniūnijai.
1930 m. Atkočiškiuose buvo atidarytas Morkūniškio pradinės mokyklos I kompleksas, kuris veikė keletą metų. Dauguma vienkiemių sunyko vykstant melioracijai. 1949 m. birželio 4 d. buvo įkurtas kolūkis „Naujasis kelias“, o vėliau čia buvo „Laisvės“ kolūkio žemės.
Pavėriai
Pavėriai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Bardžių.
Xenoblade Chronicles 2
Xenoblade Chronicles 2 – atviro pasaulio veiksmo–nuotykių kompiuterinis vaidmenų žaidimas, skirtas „Nintendo Switch“ žaidimų konsolei. Sukurtas Japonijos studijos „Monolith Soft“ ir 2017 m. gruodžio 1 d. išleistas „Nintendo“.
Takuarembo
Takuarembo – miestas šiaurės Urugvajuje, Takuarembo departamento administracinis centras.
Xenoblade Chronicles 2
Metacritic suvestinės duomenimis, žaidimą kritikai įvertino 83 balų iš 100 vidurkiu. 2018 m. II ketv. leidėjo duomenimis, žaidimas parduotas 1,42 mln. kopijų tiražu.
Takuarembo
Istorija
1831 m. spalio 24 d. prezidento Fructuoso Rivera įsaku nurodyta regione įkurti miestą, Užduotis buvo pavesta prezidento broliui, pulkininkui Bernabé Rivera.
Pulkininkas Rivera iš Montevidėjo, kartu su vežimų karavanu ir persikėlėlių šeimomis, išvyko į trijų mėnesių kelionę link Takuarembo upės pakrantės. Apylinkės buvo ištirtos ir paskirstytos apgyvendinimui. 1832 m. sausio 21 d. pulkininkas Rivera įkūrė miestą, kurį pavadino šventojo Fruktuozo vardu – "San Fructuoso".
Xenoblade Chronicles 2
2018 m. rugsėjo išleidimui pristatytas papildymas „Torna – The Golden Country“.
Takuarembo
Istorija
1837 m. San Fruktuozas jau buvo augantis miestelis. Jame gyveno daugiau nei 500 gyventojų, taikos teisėjas, karinis vadas, parapijos klebonas ir buvo įsikūrusi Viešųjų darbų komisija. Birželio 16 d. buvo įkurtas Takuarembo departamentas (kartu su Salto departamentu ir Paisandu departamentu), o San Fruktuozas tapo departamento administraciniu centru.
Xenoblade Chronicles 2
Siužetas
Žaidimo veiksmas vyksta fantastiniame Alrest pasaulyje, kuriame milžiniški gyvūnai − titanai, plaukioja Debesų jūroje, kurios centre yra Pasaulio medis. Ant titanų gyvena žmonės, įsikūrusios ištisos valstybės. Šis pasaulis palengva nyksta išmirštant titanams − su jų mirtimi išnyks ir žmonių civilizacijos. Žaidėjas pradeda valdyti berniuką Rex, kuris su mažu titanu užsiima senovės civilizacijų liekanų paieškomis Debesų jūroje ir jomis prekiauja. Vieną dieną grupė galingų karių pasamdo jį padėti iškelti senovinį laivą iš Debesų jūros dugno. Iškėlus laivą jame randamas galingas praeities ginklas − Aegis, kuris yra ne kas kita, kaip mergaitė, vardu Pyra. Ją radus Rex nužudomas kaip nereikalingas liudininkas, tačiau Pyra suteikia Rex pusę savo gyvybės galių ir jį išgelbsti nuo mirties. Rex pažada Pyrai su ja nuvykti į Pasaulio medį, vietą, vadinamą Eliziejumi, iš kurios kilę visi žmonės, kas galėtų išgelbėti ir juos, ir visą pasaulį nuo sunykimo. Pyra tampa Rex ginklu (Blade), o Rex − ginklo valdytoju (Driver).
Takuarembo
Istorija
Gyventojų skaičiui augant miestelis 1912 m. birželio 17 d. gavo miesto statusą ir buvo pervadintas į Takuarembą.
Xenoblade Chronicles 2
Mechanika
thumb|right|260px| Žaidimo kadras. Rex ir Pyra ant titano nugaros Žaidimo metu susiburia herojų grupelė, kurios tikslas pasiekti neprieinamą Pasaulio medį. Keliaudami po Alrest pasaulį herojai kovoja su įvairiais monstrais ir priešininkais. Žaidėjas pasirinktinai valdo vieną herojų, kai kiti jam seka už paskos ir kovų metu atakuoja automatiškai. Kovoms skirtos atskiros scenos. Jose dalyvauja daugiausiai 3 herojai-valdytojai (Driver), kuriems galias suteikia herojai-ginklai (Blade). Kiekvienas valdytojas turi savo specifinį ginklą (pavyzdžiui, berniuko Rex ginklas yra mergaitė Pyra). Žaidimo metu randant kristalus aktyvuojami nauji ginklai (Blade), kurie daugiausiai yra įvairūs monstrai ir mergaitės. Kovos metu valdytojai (Driver) gali keisti savo ginklus, kurie turi savo specifinius pranašumus ar stiprūs elementinėmis atakomis (ugnis, vanduo, šviesa ir pan.). Kovos eigoje reikšmės turi herojaus užimama pozicija priešininko atžvilgiu, tačiau galingiausia žala pasiekiama specialiomis atakomis (Arts), jų sekomis ir kombinacijomis. Tiek herojų-valdytojų, tiek herojų-ginklų savybes galima pagerinti naujais sugebėjimais, aksesuarais. Pinigai ir objektai renkami kovų metu ir randami skryniose, Debesų jūroje, jais galima prekiauti miestuose. Žaidimo istorija perteikiama vaizdo intarpuose ir iš dialogų tekstiniuose languose.
Takuarembo
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais bendradarbiauja Takuarembo:
Suomijos futbolo varžybos 2001 m.
Suomijos futbolo varžybos 2001 m.
Vladislovas II
Vladislovas II (lokalūs variantai Ladislaus II, Vladislavas II) gali reikšti šiuos valdžiusius monarchus:
Šambališkiai (Ukmergė)
Šambališkiai – buvęs kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Lėno.
Pžeima Velka
Pžeima Velka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šipliškės valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Šipliškės, apie 17 km į šiaurės rytus nuo Suvalkų ir 125 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo yra Didžiojo Šelmento ežeras.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
KV-9
KV-9, Objektas 229  – eksperimentinis tarybinis sunkusis tankas, sukurtas 1941 m.
Istorija
Išanalizavusi sunkiųjų tankų panaudojimo rezultatus tarybinė vadovybė nurodė sukurti sunkųjį artilerinį (šturmo) tanką. Norėta sukurti tanką, kuris būtų universalus – tiktų kovoti tiek su įtvirtinimais, tiek su tankais.
Tanko įgula – 4 tankistai (du korpuse, du – bokšte).
Buvo numatyta pagaminti pirmoji tankų partija iš 10 egzempliorių, tačiau šioje partijoje buvo pagamintas tik 1 tankas.
1942 m. tanko KV-1 bazėje buvo pagaminti bandomieji artilerijos savaeigių KV-7 pavyzdžiai: Konstruktorių sumanymu ginkluotės padvigubinimas ar patrigubinimas turėtų kompensuoti tankų stygių kariuomenėje. Kartu su šiomis savaeigėmis buvo pagamintas ir vienas artilerinis tankas KV-9 su 122 mm haubica U-11.
Euroobligacija
Euroobligacijos – skolos vertybiniai popieriai, kuriuos vyriausybės bei įmonės išleidžia užsienio valiuta tarptautinėse rinkose. Išpirkimo terminas svyruoja nuo 1 iki 30 metų, mažiausia investuojama suma – 10 000 litų arba atitinkama suma užsienio valiuta.
Euroobligacijų pranašumai
Euroobligacijų pranašumai kitų investavimo priemonių atžvilgiu:
Seinų–Lazdijų krašto medus
Seinų/Lazdijų krašto medus – išskirtinis bičių medus, bendras dviejų šalių produktas Lietuvoje ir Lenkijoje. Šiuo medumi vadinamas daugiažiedis nektaro medus, surinktas iš natūraliai augančių medingųjų augalų, identiškas savo sudėtimi, renkamas kaimyninių Seinų ir Suvalkų apskričių ir Lazdijų rajono regione.
Saugomas produktas
2012 m. sausio 30 d. Europos Komisija įtraukė Seinų/Lazdijų krašto medų į Saugomų kilmės vietos nuorodų ir Saugomų geografinių nuorodų registrą. Tai suteikia teisę šio regiono medų ženklinti specialiu ES ženklu „Saugoma kilmės vietos nuoroda“.
Medus yra papildomai kontroliuojamas siekiant garantuoti, kad jis atitinka produkto specifikacijoje nurodytus reikalavimus (negalimas bičių gydymas medikamentais, laukų ir pievų tręšimas chemikalais medunešio laikotarpiu ir kt.). Lietuvoje kontroliuojanti institucija yra Valstybinė maisto ir veterinarijos tarnyba. Lazdijų bitininkų draugija yra atsakinga už Seinų/Lazdijų krašto medaus etikečių platinimą, jų pateikimą kontrolės institucijai. Ji turi bitininkų, gaminančių medų su saugomos kilmės vietos nuoroda, sąrašus, kuriuos kasmet atnaujina.
Daugelis bitininkų šiame krašte turi gana mažai bičių šeimynų, tačiau susidomėjusių naujuoju ženklu ir teise savo medų žymėti specialia etikete su senoviniu žemėlapiu ir Lazdijų ar Seinų herbais yra, nes bitininkai gali pretenduoti į ES paramą (iki 3000€ kiekvienam pareiškėjui) ir šiuos pinigus skirti prekės populiarinimui. 2013 m. duomenimis, Lenkijos pusėje buvo apie 200 smulkių bitynų, Lietuvos – apie 150, geografinės nuorodos ženklu savo medų jau žymėjo du Lenkijos bitininkai, iš Lietuvos pusės rimtai tam ruošėsi penki.
2015–2022 m. Lietuvos mažmeninėje prekyboje šiuo medumi nebuvo prekiaujama.
Medaus ypatybės
Regione išlikusi šiai vietovei būdingų medingųjų augalų įvairovė suteikia medui savitą ir stiprų aromatą bei kartoką skonį. Natūrali augmenijos aplinka mažiau negu kituose regionuose paveikta žmogaus ūkinės veiklos, todėl čia išliko daug natūraliai augančių įvairių rūšių augalų. Svarbus faktorius yra ir bitininkų sugebėjimai bei patyrimas, perduodamas iš kartos į kartą. Tokio medaus spalva – nuo tamsiai geltonos iki tamsiai auksinės. Pastebimas nedidelis drumstumas. Medus gali būti tiekiamas vartojimui skystas arba susikristalizavęs. Toks medus gaunamas iš kelių dešimčių medingųjų augalų rūšių, kurios būdingos šioje geografinėje srityje, įskaitant įvairių rūšių gluosnius ir klevus, paprastąsias kiaulpienes, avietes, šaltalankius, baltuosius ir raudonuosius dobilus, paprastuosius garždenius, barkūnus ir kitus pupinius augalus, rugiagėles, ožkarožes, baltažiedes robinijas, smidriečius, salierinius, gvazdikinius, notrelinius augalus. Kultūrinių augalų, pavyzdžiui, rapsų ar grikių, nebūdingų minėtai vietovei, bendras žiedadulkių kiekis meduje negali būti didesnis kaip 5 proc.
Konrad Zweigert
Konrad Zweigert (1911 m. sausio 22 d. Poznanė, dab. Lenkija – 1996 m. gruodžio 12 d. Vokietija) – vokiečių teisininkas, Vokietijos Konstitucinio Teismo teisėjas.
Biografija
Vokietijos Bundestagas išrinko 1951 m. rugsėjo 7 d. (perrinko 1955 m. gruodžio 9 d.) Vokietijos Konstitucinio Teismo Pirmojo senato teisėju 1956 m. rugpjūčio 31 d..
Kžimovskiai
Kžimovskiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 92 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Per kaimą teka Zlota Kživulos upė.
Konrad Zweigert
Biografija
Kartu su civilistu komparatyvistu Hein Kötz parašė vadovėlį Įvadas į lyginamąją teisę, laikomą lyginamosios teisės standartiniu veikalu.
Šviesolaidis
thumb|250px|right|Šviesolaidžiai Šviesolaidis – labai plonos (apie 1/200 mm skersmens) stiklo gijos ar gijų kabelis. Tai cilindrinis dielektrinis bangolaidis, kuriuo dėl visiško vidaus atspindžio išilgai ašies perduodama šviesa.
Šviesolaidžių gamyba ir taikymas
Šviesolaidžiai dažniausiai gaminami iš stiklo (aukštos kokybės silicio oksido ). Kartais įmaišant nežymų kiekį priemaišų, dažniausiai B, Ti, Ge ir pan. Technikoje šviesolaidžiais perduodama informacija, tikrinamas branduolinio reaktoriaus vidus, jie naudojami sunkiai prieinamoms vietoms apšviesti ir apžiūrėti. Medicinoje jais tiriamas skrandis, plaučiai ir kiti vidaus organai.
Skaidulinių šviesolaidžių tipai
thumb|300px|Šviesolaidžių tipai.
Nuorodos
Оптички кабл
Ūla
thumb|240px|right|Ūla nuo šlaito prie „Ūlos akies“ thumb|240px|right|„Ūlos akies“ versmė
Ūla – upė, tekanti per rytinį Dzūkijos nacionalinio parko (DNP) pakraštį, Merkio intakas. Ilgis 84 km (nac. parku teka 25 km). Upė teka šiaurės vakarų kryptimi.
Ištakos yra Pelesos apylinkėse. Aukštupyje teka pro Dainavos girioje esančius kaimus – Dubičius, Rudnią, Zervynas, Žiūrus, o už jų įteka į Merkį. Gausu skardžių, kilpų, atodangų. Upėn suvirsta nemažai medžių. Netoli Rudnios prateka Ūlos ežerą (hidrologai nesutaria, prateka upė pro ežerą ar aplenkia jį). Už Zervynų upė veržiasi per supustytą kopų ruožą. Plaukiant link Žiūrų, kairiajame krante atsiveria Ūlos akis. Kiek žemiau Paūlių kaimo Ūla įteka į Merkį.
Hidrologija
Upės debitas ties Zervynomis yra vidutiniškai 5,58 m³/s, didžiausias – 106 m³/s, minimalus – 0,13 m³/s. Kadangi upę gausiai maitina požeminiai vandenys, jos vandeningumas metų bėgyje kinta nedaug – pavasarį nuteka 39 % metinio nuotėkio, vasarą ir rudenį po 20 %, žiemą 21 %.
Slėnis
Žemiau Pauosupės beveik visą Ūlos slėnio plotą užima durpėta salpa, su slėnio pakraščiuose trykštančiais šaltiniais. Nuo Zervynų Ūla kerta kopų ruožą ir iki Mančiagirės teka siauru slėniu su aukštais, nuolat yrančiais skardžiais. Vaizdingos atodangos atsidengia ir toliau: ties Žiūrais, Trakiškiais. Čia kunkuliuoja ir unikalus „Ūlos akies“ šaltinio ežerėlis. Nors slėnis toliau, kiek praplatėja, vis dar išlieka aiškios terasos ir salpa. Žemupyje upė pasiekia moreninį pagrindą ir čia Ūlos dugne gausu akmenų. Į Merkį įteka prie Mardasavo.
Ūla teka pro Dainavos girioje esančius etnografinius dzūkų kaimus: Zervynas, Mančiagirę, Žiūrus, Trakiškius ir Paūlius. Ūlos slėnyje nemažai ir akmens amžiaus stovyklaviečių.
Saugomi objektai ir gamta
thumb|left|250px|Ūlos kranto skardis
Ūlos draustinis apima visą DNP teritorijoje esantį Ūlos upės slėnį. Ūlos pakrantes pamėgo spalvingasis tulžys, gyvena žalvarnis, lėlys, ligutė, tetervinas. Pavasarį šilai pasipuošia mėlynomis vėjalandės šilagėlės taurėmis, vėliau žydi smiltyninis laibenis, Gorskio pūtelis, geltonus graižus kelia kalninė arnika, žydi penkialapis dobilas, raudonuoja tamsialapis skiautalūpis. Kiti saugomi augalai: žvilgančioji riestūnė, plačialapė klumpaitė, pelkinė uolaskėlė, žvilgančioji riestūnė, plikažiedis linlapis. Ūlos upėje gyvena saugotinos upinės nėgės.
Gamtos paminklais paskelbti Trakiškių kalvagūbris dešiniajame Ūlos krante ir „Ūlos akies“ versmė. Saugomi ir Ūlos skardžiai tarp Zervynų ir Mančiagirės. Be to, saugomi 25 medžiai: Zervynų ąžuolas ir 24 drevėtos pušys arba drevės – senosios bitininkystės reliktai.
Ūlos kairiojo intako Povilnio upelio aukštupyje yra Povilnio rezervatas (į pietryčius nuo Zervynų). Jame saugoma Povilnio upelio ištakos ir kanjoninio tipo slėnis, sufoziniai cirkai. Jame puikios gyvenimo sąlygos vandens ir miško paukščiams, savitos šaltinių sandaros su įvairiapuse samanų flora, eglynuose auga svogūninė dantažolė, virgininis varpenis, širdinė dviguonė ir kiti saugomi augalai.
Legendos
Pasakojama, kad Ūlos sužadėtinis buvęs pats iškiliausias Dzūkijos gražuolis Merkys.
Apie „Ūlos akį“ Juzė Pigagienė (g. 1912 m.) iš Žiūrų pasakojo taip: „Būgtai akis buvo dzidelė, kap ažarukas ir ty inpuolė jaucis. O išplaukė tas jaucis nat Daugų ažaran. Nuog to ir traukės, traukės, kol liko cik tokia akelė…“
Turizmas
Ūla puikiai tinkanti vandens turizmui. Jos vanduo nuo gausių šaltinių šaltokas, tačiau kokia jos srovės jėga ir veržlumas, kilpų ir vingių gausumas. Plaukti ja gana įdomu ir sudėtinga: srauni tėkme, pilna posūkių, daugybė išvirtusių medžių. |thumb|240px|right||Ūloje gausu kliūčių
Pavadinimas
Upėvardis Ūla kildinamas iš šaknies *aul-, kuri vedama iš „pailga įduba, vamzdis“ (plg. 🇬🇷 „klonis, slėnis, dauba“). Taip pat įmanomas tolesnis ryšys su „šaltinis, srovė“.
Spėjama, kad nuo upės pavadinimo kilęs ir Ūlos (žmogaus) vardas.
Upės pavadinimą panaudojo folkloro, dainų ir šokių kolektyvai, rankinio komanda, spaudos leidiniai, komercinės ir visuomeninės įmonės bei organizacijos.
Persėjas (reikšmės)
Žodis Persėjas gali reikšti:
Персей
QU
qu gali reikšti:
Škotų kalba
Škotų kalba – kalba, kuria kalba nedidelė dalis gyventojų Škotijoje (1,5 milijono žmonių), Airijoje (maždaug 30 tūkst. žmonių) ir Anglijoje. Kartais vadinama Žemutinės Škotijos škotų kalba, skiriant nuo keltiškos škotų (gėlų) kalbos, kuria kalba kai kurie Aukštutinės Škotijos gyventojai. Skirtingai nuo pirmosios, nors turi daugiau vartotojų, ši kalba Škotijoje neturi oficialaus statuso.
Kalba priklauso indoeuropiečių kalbų šeimai, iš germanų prokalbės kilusiai vakarų germanų kalbų grupei. Kaip ir anglų kalba, išsivystė XV amžiuje iš vidurinės anglų kalbos. Nuo pastarosios skiriasi daugiausia leksika bei turi išlaikiusi žodžių, kurių nėra anglų kalboje. Turi daugiau skolinių iš keltų kalbų ir mažiau iš prancūzų kalbos. Daug panašumų su Šiaurės Anglijos tarmėmis. Tarp lingvistų nėra vieningos nuomonės, ar tai atskira kalba, ar anglų kalbos tarmė.
Treinta i Tresas
Treinta i Tresas  – miestas rytų Urugvajuje, Treinta i Treso departamento administracinis centras.
Miestą 1853 m. kovo 10 d. įkūrė Dionisas Kornelis. Miesto pavadinimas ispanų kalba reiškia skaičių „33“, kilęs iš XIX a. didvyrių 33 Orientales, kurie išlaisvino Urugvajų nuo Brazilijos.
Iš šio miesto yra kilęs žinomas Urugvajaus futbolininkas Darío Silva.
Išsėtinė sklerozė
Išsėtinė sklerozė – centrinės nervų sistemos autoimuninė liga. Ligos eigoje pastebimas nervus apsaugančios medžiagos mielino irimas – demielinizacija. Priklausomai nuo ligos eigos, jaučiamas nuovargis, pasikartojantys skausmai, pasireiškia koordinacijos ir kalbos sutrikimai. Pirmieji ligos požymiai dažniausiai pasireiškia 20–40 metų žmonėms. Moterys šia liga serga dažniau nei vyrai.
Montrose FC
„Montrose FC“ – Škotijos futbolo klubas iš Montrozo.
Išsėtinė sklerozė
Išsėtinė sklerozė (IS) yra dažniausia netrauminė centrinės nervų sistemos, t. y. galvos smegenų ir nugaros smegenų, liga. Medicininis šios ligos pavadinimas – Encephalomyelitis disseminata. Tai lėtinė liga, kuri paprastai pasireiškia protarpiniais priepuoliais (atkryčiais). Įvairių žmonių IS simptomai gali labai skirtis.
Montrose FC
Istorija
Klubas įkurtas 1879 m. Šiuo metu žaidžia Scottish League One.
Kasbarynai
Kasbarynai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Lomių. Pro kaimą teka Kaipės upelis.
Išsėtinė sklerozė
IS daugeliu atvejų prasideda jauniems suaugusiems žmonėms. Iki šiol nėra rastas būdas išgydyti išsėtinę sklerozę ir nežinoma, kokiomis priemonėmis užkirsti kelią ligos pradžiai. Dar neišaiškinta daug šios ligos aspektų ir vis dar neapibrėžta tiksli ligos priežastis. Tačiau įvairiose šalyse nuolat vykdomi išsamūs moksliniai IS tyrimai, o ligą modifikuojantys vaistai (LMV) gali nuslopinti daugelį IS simptomų ir padėti sergantiems žmonėms gyventi malonumo teikiantį gyvenimą.
Susirgimas
Suskaičiuota, jog apie 1,2 milijono žmonių visame pasaulyje serga išsėtine skleroze. Kiekvienas gali susirgti šia liga, nesvarbu, kas jie tokie yra ir kur gyvena.
Įdomu yra tai, kad vertinant pasaulinę paplitimo tendenciją, matyti, jog tiek aplinkos veiksniai, tiek paveldimumas gali daryti įtakos žmonių susirgimui šia liga. Pavyzdžiui, IS labiausiai yra paplitusi Šiaurės Europoje, Šiaurės Amerikoje, Pietryčių Australijoje bei Naujojoje Zelandijoje. Mažiausiai liga yra sutinkama tropiniuose ir subtropiniuose regionuose. Išsėtinė sklerozė dažniau pasireiškia moterims nei vyrams ir dažniausiai ja susergama tarp 20–40 metų. Vidutiniškai liga diagnozuojama 31–33 žmogaus gyvenimo metais. Išsėtinė sklerozė yra retai diagnozuojama vaikams ar vyresnio amžiaus žmonėms.
Rasė
Europidams ši liga pasireiškia dažniau nei bet kuriai kitai etninei grupei. Iš tiesų tyrimai rodo, jog rizika susirgti IS yra nustatoma ankstyvame amžiuje. Visgi žmogus, gimęs nedidelės rizikos zonoje, pavyzdžiui, Azijoje ir iki 15-ųjų gyvenimo metų persikėlė į didelės rizikos regioną, pavyzdžiui, Šiaurės Europą, labiau rizikuoja susirgti šia liga.
Amžius
IS galima susirgti bet kokiame amžiuje, tačiau liga diagnozuojamas esant vidutiniškai 30 metų amžiaus. Mažiau nei 4 % sergančiųjų liga atsiranda vaikystėje. Recidyvuojanti-remituojanti išsėtinė sklerozė – tai labiausiai paplitusi ligos forma vaikystėje su ryškiais sensoriniais sutrikimų simptomais, dažniausiai pasireiškiančiais moteriai.
Lytis
Moterys yra dukart labiau linkusios sirgti IS nei vyrai, išskyrus atvejus kai sergama Pirmine progresuojančiąja IS; ši ligos forma yra vienodai paplitusi ir tarp vyrų ir tarp moterų. Jei liga serga vyras, IS dažniau pasireiškia sunkesne forma, o ligos diagnozė būna blogesnė.
Paplitimas
IS yra netolygiai paplitusi visame pasaulyje ir geografiškai yra išskiriamos trys paplitimo zonos:
Rizika susirgti IS kinta, jei žmogus, iki 15 metų, migruoja iš mažai rizikos turinčios šalies į didelės rizikos šalį ir atvirkščiai. Taigi yra manoma, jog aplinkos veiksniai gali būti labai svarbus faktorius susergant šia liga, nors jokių patvirtinančių įrodymų iki šiol rasta nebuvo. IS paplitimo ryšys buvo nustatytas toliausiai nuo pusiaujo esančiose šalyse. Dažniau nei bet kuri kita etninė grupė IS serga Kaukazo gyventojai, tačiau net tarp Kaukazo tautų yra atskiras didesnis ligos paplitimas šalyse ar regionuose, esančiuose didesnėje Šiaurės pusrutulio platumoje bei didesnėje Pietų pusrutulio platumoje. Pavyzdžiui, Škotijoje, tikriausiai dėl šiaurinės platumos, IS yra paplitusi labiau nei Anglijoje ir Velse. Be to, tolimesniuose Škotijos kraštuose, tokiuose kaip Orknis bei Šetlandas IS yra labiausiai paplitusi visame pasaulyje; yra tikimybė, jog genetinis IS paveldimumas yra svarbus veiksnys šiose vietovėse.
Ligos eiga
Būdingas ligos bruožas – neurologinių simptomų išsibarstymas lokalizacijos ir laiko atžvilgiu. Specifinių, tik šios ligos metu atsirandančių simptomų nėra, tačiau kai kurie simptomai yra įprastesni ir dažnesni. Kiekvieno ligonio simptomų kompleksas yra individualus. Liga dažniausiai prasideda galūnių nusilpimu, jutimo sutrikimais, vienpusiu regos pablogėjimu, rečiau kitais reiškiniais.
Klasikiniais išsėtinės sklerozės simptomais laikomi:
Galimi įvairūs kiti simptomai bei jų deriniai, kuriuos atpažinti gali neurologas. Kai kurie reiškiniai gali trukti trumpai, kiti ilgiau ar net visą gyvenimą. Simptomai gali kartotis ir praeiti savaime.
Dažniausiai pasitaiko besikartojantys paūmėjimai (ligos atakos) ir pagerėjimai (remisijos) – tai recidyvuojanti-remituojanti ligos eiga. Tuomet atsiradę neurologiniai simptomai po tam tikro laiko visiškai išnyksta, sergančiojo būklė būna gera, tačiau gali pasikartoti arba atsirasti nauji simptomai. Kartais atsiradę ligos reiškiniai nuo pat pradžių laipsniškai progresuoja, prisideda vis nauji simptomai, ir būklė nuolatos blogėja. Galima paūmėjimų ir laipsniško progresavimo kombinacija, kai tarp pablogėjimų tam tikri simptomai išlieka.
Ligos priežastys
Išsėtinė sklerozė yra autoimuninė liga, t. y. liga, kai imuninė sistema jau nesugeba atskirti savų ląstelių nuo svetimų ir dėl to puola bei ardo savus audinius. Sergančiųjų išsėtine skleroze organizme leukocitų skatinamo puolimo taikiniu tampa mielino dangalai, kurie izoliuoja nervines skaidulas. Kiti veiksniai, kurie gali turėti įtakos IS pradžiai – genai, virusiniai ir aplinkos veiksniai.
Genetiniai veiksniai
IS nėra paveldima, t. y. tėvai negali perduoti IS savo vaikams. Vis dėlto vienoje teorijoje užsimenama, kad IS dažnai suserga žmonės iš tų pačių šeimų, ir yra pakankamai įrodymų, jog šio fakto negalima būtų laikyti vien tik sutapimu. Tačiau susirgusiojo IS vaikų, brolių ir seserų susirgimo rizika santykinai maža. Tikimybė, kad jie nesusirgs IS, sudaro 96–98 %.
Dauguma sergančiųjų IS natūraliai rūpinasi dėl tikimybės kitiems šeimos nariams ar vaikams susirgti šia liga. Deja, genetinį konsultavimą ar genetinį patikrinimą atlikti yra labai sunku dėl trūkstamų galutinių žinių apie genetinių ligų kontrolę. Vis dėlto, jei jūs sergate IS yra svarbu, jog nepamirštumėte, kad pirmos eilės giminaičiai rizikuoja susirgti IS labiau nei antros eilės artimieji. Buvo tiriama sergančiojo IS šeimos narių rizika susirgti šia liga ir yra pranešama:
Aplinkos veiksniai
Manoma, kad pagrindinį vaidmenį susirgti išsėtine skleroze atlieka aplinkos veiksniai. Šiuo metu medicinos ekspertai žino, kad IS dažnesnė šalyse, kurios labiau nutolę nuo ekvatoriaus. Didelis pirminis sergamumas IS yra Kanadoje ir Europos šalyse (ypač Skandinavijos šalyse ir Škotijoje), tai gali reikšti specifinį šių šalių gyventojų jautrumą ligai. Šiuo metu manoma, kad IS susergama veikiant kartu genetiniams ir aplinkos veiksniams. Sisteminis autoimuninis atsakas, toks kaip IS, labiau tikėtinas žmogui, kuris turi genetinį polinkį ligai ir dar yra paveikiamas nežinomo aplinkos veiksnio.
Virusiniai veiksniai
Kita siūloma teorija apie IS priežastis – veiksnys, indukuojantis genetiškai „jautraus“ šiai ligai organizmo imuninės sistemos ataką prieš „gerąsias” ląsteles, yra virusas. Tačiau iš tikrųjų nėra įrodyta, kad koks nors konkretus virusas būtų susijęs su susirgimu išsėtine skleroze.
Užkrečiamumas
IS nėra užkrečiama liga ir sergančiajam IS jos neįmanoma perduoti kitam žmogui. Nors IS priskiriama lėtinėms ligoms, tai nereiškia, kad ji yra infekcinė liga. IS yra autoimuninė liga, pažeidžianti nervus.
Gydymas
Nors intensyviai ieškoma vis naujų gydymo galimybių, tačiau kol kas išsėtinė sklerozė nėra išgydoma. Šiuo metu gydymo tikslas gali būti dvejopas: Paūmėjimui sutrumpinti ir lengvinti gali būti skiriami kortikosteroidai (švirkščiami į veną arba geriamieji). Silpnesni pablogėjimai dažnai yra negydomi – ligonis ilsisi ir laukia pagerėjimo. Paūmėjimams retinti gali būti taikomas beta-interferonas arba aminorūgščių derinio pagrindu sukurti švirkščiami vaistai.
Simptomus (spastiškumą, nuovargį, prislėgtą nuotaiką, šlapinimosi ir tuštinimosi sutrikimus, skausmą, nevalingus judesius ir kitus) palengvina vaistai, fizioterapinės procedūros, pagalbinės priemonės vaikščiojimui ar judėjimui, šlapimo pūslės kateteriai (kateterizuoti šlapimo pūslę gali išmokti ir patys ligoniai). Kartais reikalinga psichologinė ar psichoterapinė pagalba.
IS diagnozavimas
Prieš pradedant gydyti IS, svarbu nustatyti teisingą diagnozę ir išsiaiškinti, ar dėl turimų simptomų nėra kaltos kitos ligos. Šiuo metu nėra lemiamo tyrimo, kuriuo būtų galima nustatyti, kad žmogus serga išsėtine skleroze (IS). IS diagnozavimo sunkumus sudaro labai didelė simptomų įvairovė skirtingiems žmonėms. IS simptomai gali būti panašūs į kitų ligų simptomus. Kad būtų galima padaryti išvadą, svarbios profesinės neurologo žinios atidžiai peržiūrint jūsų anamnezę, be to, reikia užsakyti specializuotus tyrimus, atlikti neurologinę apžiūrą ir įvertinti rezultatus. IS diagnozę įmanoma nustatyti tik tada, kai atmestos kitos įmanomos priežastys ir simptomai.
Ankstyvus simptomus gali būti sukėlusios kai kurios kitos ligos, tad dažnai, kad būtų diagnozuota IS, prireikia visų profesinių neurologo žinių. Dažnai pirmasis ligos požymis tėra tik praeinantis „keistas“ jausmas rankose ir kojose, kuriam nei pacientas, nei gydytojas nesuteikia ypatingos reikšmės. Dėl to iki patikimos IS diagnozės gali praeiti keletą mėnesių ar net metų. Diagnozė grindžiama klinikiniais ir paraklinikiniais kriterijais. Medžiagą klinikiniams kriterijams pateikia ligos istorija, arba kitaip – anamnezė, klinikinių-neurologinių tyrimų rezultatai ir klinikiniai rezultatai. Paraklinikiniams kriterijams naudojami įvairių techninių tyrimų rezultatai, pavyzdžiui, magnetinio rezonanso tomografija, sukeltieji potencialai, taip pat smegenų skysčio analizė. Stengiantis diagnozuoti ar atmesti IS, be šių standartinių procedūrų, gali būti pasitelkiami kiti, papildomi tyrimai.
Šarkėnai
Šarkėnai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 11 km nuo Taujėnų.
Kariuomenės rūšis
Kariuomenės rūšis, pajėgų rūšis (lietuviškas terminas) – sudedamoji ginkluotųjų pajėgų rūšies dalis, kurią sudarantys kariniai dariniai turi jiems būdingą pagrindinę ginkluotę ir karo techniką bei jų kovinio naudojimo būdus.
Kovinėje veikloje pajėgų rūšys paprastai glaudžiai sąveikauja viena su kita.
Kai kuriose valstybės pajėgų rūšyse kovos veiklai remti yra specialiosios pajėgos. Vokietijos ginkluotosiose pajėgose yra kovinės paramos pajėgos.
Atskirosios kariuomenės rūšys
Jos nepriskirtos ginkluotųjų pajėgų rūšims, yra to paties pavaldumo lygio ar pavaldžios ne gynybos ministerijai.
Pasenusios kariuomenės rūšys
Nemažai kariuomenės rūšių yra pasenusios ir nebeegzistuoja. Kai kurių tokių kariuomenės rūšių pavadinimai egzistuoja dabartinių karinių dalinių tradiciniuose pavadinimuose (pvz., dragūnai, husarai ir pan.)
Kavalerijos kariuomenės rūšys
(Pati kavalerija jau yra pasenusi. Tačiau tebeegzistuoja kavalerijos daliniai, kurie yra arba mechanizuotieji pėstininkai, arba žvalgybos šarvuočių, arba tankų daliniai)
Род войск
Kamičiai
Kamičiais vadinami kaimai:
Kamenka (Lazdijai)
Kamenka – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Teizų. Kaimas žymus Kamenkos (Verstaminų) piliakalnių kompleksu.
Lisai (Liublino vaivadija)
Lisai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Gintaras Rimkus
Gintaras Rimkus (g. 1968 m. lapkričio 30 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, saugas. Baigęs žaidėjo karjerą, ėmėsi trenerio darbo. Buvo Trakai B treneriu iki 2020 m.
Kanarų salos
Kanarų salos arba Kanarai  – salynas rytinėje Vidurio Atlanto dalyje, 100–500 km nuo pietinės Maroko pakrantės. Jį sudaro septynios pagrindinės salos (Tenerifė, Gran Kanarija, Fuerteventura, Lansarotė, La Gomera, La Palma, El Hieras) ir keletas negyvenamų salelių. Kanarų salos yra vienas iš 17 Ispanijos autonominių regionų.
Salyno pliažai, klimatas ir gamtinės įžymybės, ypatingai Maspalomasas Gran Kanarijoje ir Teidės nacionalinis parkas Tenerifėje per metus pritraukia 12 mln. turistų, daugiausia į Tenerifę, Gran Kanariją ir Lansarotę. saloms būdingas subtropinis klimatas su ilgomis šiltomis vasaromis ir vidutiniškai šiltomis žiemomis.
Autonominio regiono administraciniais centrais yra du miestai – Santa Krus de Tenerifė ir Las Palmas, kurie taip pat yra dviejų regiono provincijų – Tenerifės ir Las Palmo centrais. Las Palmas nuo 1768 m., išskyrus trumpą periodą 1910 m., buvo didžiausias Kanarų miestas.
Geografija
Kanarų salos yra Atlanto vandenyne, Makaronezija geografiniame regione. Šiam regionui taip pat priklauso Žaliojo Kyšulio salos, Azorai, Madeira ir Laukinės salos. Salos yra tarp 27° 38' ir 29° 30' šiaurės platumos bei 13° 22' ir 18° 11' vakarų ilgumos. Kanarai yra toje pat platumoje kaip Sachara, Kuveitas ir Florida. Iki žemyninės Ispanijos dalies (Trafalgaro kyšulio) yra nuo 1028 iki 1483 km. Skirtingai nuo žemyninės Ispanijos dalies čia galioja Vakarų Europos laikas. Bendras salų plotas sudaro apie 7 500 km². Gyventojų salose – 1,995 mln. gyventojų (2005 m.).
Archipelago centre – Tenerifė (2057 km²), ši sala yra didžiausia bei gausiausiai apgyvendinta sala. Į vakarus nuo Tenerifės yra Gomera (378 km²), El Hieras (277 km²) ir La Palma (708 km²). Į rytus nuo Tenerifės yra trečia pagal dydį sala Gran Kanarija (1532 km²). Dar toliau rytuose yra Fuerteventura (1659 km²) ir Lansarotė (795 km²). Iš likusių šešių mažų salelių gyvenama yra tik La Grasiosa. Rytuose yra Alegransa (10 km²), Montana Klara (1 km²), Los Lobosas (6 km²), Roke del Estė ir Roke del Oestė.
Visas Kanarų salynas yra vulkaninės kilmės. Salos susiformavo maždaug prieš 30 milijonų metų, tačiau ne visos kartu. Lansarotės saloje iki šiol stebimi vulkaniniai reiškiniai. Kiekviena sala yra savita ir išskirtinė.
thumb|290px|Kanarų žemėlapis thumb|290px|Hacha grande kalnas Lanzarotės saloje thumb|290px|Šiaurinė Tenerifės pakrantė Gamtiniai ypatumai nulėmė ir švelnų klimatą, su neženkliu temperatūrų svyravimu per parą bei keičiantis metų laikams. Ištisus metus galima mėgautis puikiais pliažais, vandens sporto pramogomis, laiką leisti kurortiniuose miesteliuose ar kopti į kalnus. Sezono pikas prasideda liepos pabaigoje ir tęsiasi iki spalio mėnesio, vėliau turistų gausos sulaukiama vasario pabaigoje, kuomet prasideda karnavalai, trunkantys iki kovo vidurio.
Istoriškai Kanarų salos priklauso Ispanijai. Salos nuo šalies nutolusios apie 1500 km atstumu į pietvakarius.
Gran Kanarijos šiaurės rytuose įsikūrusi salyno sostinė – Las Palmas. Kas ketveri metai šis miestas tampa visų Kanarų salų sostine. Ketverius metus vyriausybė posėdžiauja Las Palme, kitus ketverius metus Santa Kruze – Tenerifės sostinėje.
Lansarotė, Fuerteventura ir Gran Kanarija priklauso Las Palmo provincijai. Tenerifė, La Gomera, La Palma ir El Hieras – Tenerifės Santa Kruso provincijai. Kiekvienai salai būdinga skirtinga geologinė charakteristika.
Salos rytuose:
Salos centre:
Salos vakaruose:
Klimatas
Dėl vyraujančio šilto ir švelnaus klimato ištisus metus, Kanarų salos vadinamos „amžinojo pavasario“ salomis. Temperatūra svyruoja apie 6 °C ir sudaro sąlygas mėgautis maudynėms ir saule ištisus metus. Kanarų srovės palaiko vandens temperatūrą, apie +22 °C vasarą ir +18 °C žiemos mėnesiais. Gausingo lietaus beveik nebūna, o saulės niekada nestinga. Toks palankus klimatas įtakoja ir salos gyventojų gyvenimo būdą.
Istorija
Prieš atvykstant aborigenams salose gyveno priešistoriniai gyvūnai, pvz.: milžiniški driežai (Gallotia goliath) ir milžiniškos žiurkės (Canariomys bravoi ir Canariomys tamarani).
Kanarų salose lankėsi finikiečiai, graikai ir kartaginiečiai. I a. romėnų filosofas Plinijus Vyresnysis teigia, kad kartaginietis Hanonas Jūrininkas rado salas negyvenamas, bet aptiko didelių pastatų griuvėsius. Pagal šią istoriją prieš guančus salose gyveno kitokie žmonės. Kanarų salas iš naujo atrado Nubijos karalius Juba, kuris į Magadorą (dabar Savira) pasiuntė laivyną I a. Laivynas taip pat tyrinėjo ir Kanarų salas.
1402 m. Kastilija į salas pasiųsdama Henriko III vasalus prancūzų keliautojus Žaną de Betenkūrą ir Gadifą de la Salą, pradėjo salų užkariavimą. Po kelerių metų jie užėmė Fuerteventurą ir El Hierą. Betenkūras tapo Kanarų salų karaliumi, bet pripažino Henriko III viršenybę.
Betenkūras taip pat įkūrė bazę ir La Gomeroje, bet tik po daugelio metų sala buvo galutinai užkariauta. La Gomeros, Gran Kanarijos, Tenerifės ir La Palmos vietiniai gyventojai šimtmetį priešinosi užkariautojams ispanams. 1448 m. Masjė de Betenkūras pardavė Lansarotę Portugalijos princui Henrikui Jūrininkui, bet to nepripažino nei Kastilija, nei vietiniai. Nors popiežius Mikalojus V Kanarų salas atidavė portugalams, kilo maištas ir 1459 m. portugalai buvo išvyti. 1479 m. Kastilija ir Portugalija pasirašė Alkasovaso sutartį, pagal kurią Kanarų salos pripažintos ispanams, o portugalams atiteko kitos (Azorai, Madeira ir Žaliasis Kyšulys) neatrastos salos nuo Kanarų link Gvinėjos.
Tenerifės ir La Palmos vietinius numalšino Alonso Fernandeso de Lugo 1495 m. Po to salos buvo įjungtos į Kastilijos karalystę.
Po užkariavimo Kanarų salose buvo auginamas tik vienas pasėlis: cukranendrės, o vėliau vynas eksportui į Angliją. Gran Kanarija, Kastilijos kolonija nuo1480 m. kovo 6 d. ir Tenerifė, nuo 1495 m., turėjo atskirus gubernatorius.
Dvidėmė šokliablakė
Dvidėmė šokliablakė (Saldula saltatoria) – blakių pobūrio šokliablakių šeimos rūšis.
Kanarų salos
Istorija
Tenerifės Santa Krusas ir Gran Kanarijos Las Palmasas buvo ispanų tarpiniai sustojimo punktai kelyje į Naująjį pasaulį. Todėl salos praturtėjo ir pradėjo traukti pirklius iš kitų šalių. Tuo metu La Palmoje pastatyta daug gražių bažnyčių ir rūmų. Šv. Atpirkėjo bažnyčia yra vienas geriausių XVI a. architektūros pavyzdžių.
Dvidėmė šokliablakė
Kūnas 3,3–4,5 mm ilgio (patinėliai 3,3–4,1 mm; patelės 3,5–4,5 mm ilgio), ovalo formos, juodos ar tamsiai rudos spalvos. Antenos plonos ir neilgos. Akys didelės, tarp sudėtinių ir paprastų akių yra po baltą dėmę. Turi 2 šviesias dėmes abipus stuburo linijos, nors pats antsparnių raštas gali būti labai įvairus. Kojos šviesios, gelsvos, blauzdos prasideda tamsiu skersiniu dryželiu, apaugusios trumpais retais šereliais.
Širilai
Širilai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Taujėnų.
Kanarų salos
Istorija
Turtai taip pat traukė piratus. Turkų admirolas Kemalis Reisas įsiveržė į salas 1501 m., o Muratas Reisas Vyresnysis užėmė Lansarotę 1585 m. Didžiausias puolimas įvyko per olandų nepriklausomybės karą 1599 m. Piteris van der Doisas su 74 laivais ir 12 tūkst žmonių užpuolė Las Palmasą. Olandai užėmė tvirtovę, bet gyventojai pabėgo į kalnus. Kai užpuolikai bandė vytis, juos atmušė ispanų kavalerija.
Dvidėmė šokliablakė
Plėšrios, greitos, gerai šokinėja. Maitinasi kolembolomis, musių lervomis. Kiaušinėlius deda gegužės mėnesį, nimfos stebimos birželio – liepos mėnesiais.
Kanarų salos
Istorija
Po to olandai apgulė miestą, reikalaudami jo turtų. Jie gavo 12 avių ir 3 veršelius. Supykę olandai nusiaubė daug aplinkinių kaimų, bet Las Palmo neužėmė.
Dvidėmė šokliablakė
Dažniausiai sutinkamos smėlėtose įvairių vandens telkinių pakrantėse.
Kanarų salos
Istorija
1797 m. Tenerifės Santa Krusą užpuolė būsimasis britų admirolas Horacijus Nelsonas liepos 25 d. Britų puolimas buvo atremtas, jie prarado 400 žmonių, o Nelsonas – dešinę ranką.
Dvidėmė šokliablakė
Paplitimas: Europa, Šiaurės Azija ir Šiaurės Amerika.
Kanarų salos
Istorija
Salų cukraus pramonė patyrė stiprią konkurenciją iš Lotynų Amerikos. XIX a. žema cukraus kaina sukėlė recesiją salų ekonomikoje.
XVIII a. pabaigoje kanariečiai emigravo į ispanų Ameriką, tokias vietas kaip Havana, Verakrusas, Santo Domingas, San Antonijas. XIX a. iki XX a. vidurio vyko masinė migracija į Ameriką. 1840–1890 m. 40 tūkst. kanariečių emigravo į Venesuelą. Taip pat tūkstančiai emigravo į Puerto Riką, nes Ispanijos karalius manė, jog kanariečiai greičiau nei ispanai pripras prie vietinio klimato. Be to daug kanariečių emigravo į Kubą.
XX a. pradžioje britai į salas atvežė naujus vaisius – bananus, juos eksportuodavo įvairios kompanijos (Fyffes).
Dėl konkurencijos tarp Las Palmaso ir Santa Kruso elito Kanarų salos buvo padalintos į dvi provincijas 1927 m. Miestai varžosi iki šių laikų.
Antrosios Ispanijos respublikos laikais atsirado marksistų ir anarchistų judėjimas, kuriam vadovavo Chosė Migelis Peresas ir Giljermas Askanijus. Tačiau šie judėjimai sudarė mažumą ir buvo sutriuškinti per Ispanijos pilietinį karą.
1936 m. Fransiskas Frankas buvo paskirtas Kanarų salų generolu. Jis prisidėjo prie karininkų maišto, kuris pradėjo pilietinį karą liepos 17 d. Frankas greitai užėmė salas išskyrus besipriešinančius La Palmos ir Valjehermoso miestus. Nors salose karas nevyko, represijos čia buvo labai griežtos.
Kerkoldis
Kerkoldis – miestas pietryčių Škotijoje, tarp Dandi ir Edinburgo. Yra meno galerija, 4 parkai, A. Smito kolegija.
Kanarų salos
Istorija
Po Franko mirties kilo ginkluotas judėjimas už Kanarų nepriklausomybę, vadovaujamas iš Alžyro (MPAIAC). Dabar egzistuoja kelios partijos, norinčios nepriklausomybės, bet nė viena nesiūlo ginkluotos kovos. Tačiau jos menkai remiamos, neturi vietų autonominiame parlamente.
Atkūrus konstitucinę monarchija, Kanarų salos gavo autonomiją 1982 m. Per pirmus savivaldos rinkimus 1983 m. laimėjo Ispanijos socialistų darbininkų partija. 2007 m. ji vėl laimėjo daugiausiai balsų, bet valdo nacionalistinės Kanarų koalicijos ir konservatyvios Liaudies partijos (Partido Popular) koalicija.