cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ispanijos įpėdinystės karas
Ispanijos sosto įpėdinystės klausimas
Vilhelmas III, užsitikrinęs paramą Anglijoje, 1701 m. rugsėjo 7 d. kartu su Olandija ir imperatoriumi Leopoldu I pasirašė Hagos sutartį: nors Pilypas V buvo pripažįstamas, Prancūzijos ir Ispanijos karūnas buvo numatoma atskirti, ispanų valdas Italijoje perduoti Austrijai, iš visos Belgijos suformuoti austrų kontroliuojamą barjerą tarp Prancūzijos ir Olandijos, o Anglijai ir Olandijai pripažinti prekybos Ispanijos kolonijose monopolį. 1701 m. rugsėjo 16 d. mirus išvarytam pretendentui į Anglijos sostą Jokūbui II, Prancūzija atsakė į Hagos sutartį jo sūnų pripažindama nauju Anglijos karaliumi Jokūbu III, kas galutinai užaštrino santykius tarp Prancūzijos ir Anglijos. Tai davė tiesioginį pretekstą Anglijai: vigų dominuojama karo siekiančiųjų pusė laimėjo ir pasirengimui karui Anglijoje buvo pritarta.
Karo eiga
thumb|left|[[Liudvikas XIV skelbia Anžu kunigaikštį Pilypą nauju Ispanijos karaliumi]]Karas dėl Ispanijos įpėdinystės prasidėjo 1702 m. gegužės 15 d., kai Anglija paskelbė karą Prancūzijai. Bendrame aljanse ją palaikė Danija, dauguma Šventosios Romos imperijos kunigaikštysčių, įskaitant ir Hanoverio kurfiurstą Jurgį bei Prūsiją (už pažadą dalyvauti kare Habsburgų pusėje 1701 m. gavusi karalystės titulą). Prancūzija kitoje pusėje galėjo naudotis Bavarija ir Vengrija.
Kariniai veiksmai prasidėjo princo Eugenijaus Savojiečio vadovaujamai austrų kariuomenei įžengus į ispanams priklausiusį Milaną, kas išprovokavo prancūzų įsikišimą. Anglams 1703 m. sulaikius ispanų ir portugalų laivyną, portugalai pamatė, kad Prancūzijos–Ispanijos laimėjimas jų santykiams su užjūriu nieko gero neduos (nes jūrą tvirtai kontroliavo Anglija), todėl, norėdama išsaugoti savo kolonijas nuo galimo ispanų arba prancūzų išpuolio, 1703 m. Portugalija po ilgų derybų sudarė su Anglija Metueno sutartį. 1704 m. Anglija įsitvirtino Gibraltare.
Prancūzijos veiksmų Ispanija ryškiau paremti negalėjo. 1705 m. Bavarija po lemtingo Blenheimo mūšio (kuriame Džonas Čerčilis Molboras ir Eugenijus Savojietis sumušė Kamilio de Talaro vadovaujamus prancūzus) prarado karinę iniciatyvą ir faktiškai iš karo pasitraukė. 1706 m., pasinaudoję Gibraltaru bei Portugalija, anglai užėmė Ispaniją, ir Austrijos įpėdinis erchercogas Karolis buvo paskelbtas Ispanijos karaliumi. Tačiau pačioje Ispanijoje prancūzams pavyko konfesiniu pagrindu sukelti neramumus visuomenėje.
1709–1710 m. Prancūzija nepatyrė lemiamų pralaimėjimų, Austrija, Olandija bei Didžioji Britanija patyrė žymius nuostolius. Vigus Britanijoje pakeitė toriai, kurie ėmė siekti taikos, be to, ir kitos pusės norėjo nusileisti. Austrija buvo išsekinta sukilusių vengrų (1703–1711 m.), vadovaujamų Transilvanijos kunigaikščio Ferenco Rakocio.
Karo rezultatai
thumb|170px|Princas Eugenijus Savojietis, Habsburgų karo pajėgų vadas kare Ispanijos įpėdinystės karas baigėsi 1713 m. balandžio 11 d. Utrechte sudarius taikos sutartį tarp Prancūzijos, Ispanijos, Didžiosios Britanijos, Jungtinių Nyderlandų Provincijų bei Savojos bei 1714 m. kovo 4 d. Raštate ir rugsėjo 6 d. Badene sudarius taikos sutartį tarp Šventosios Romos imperijos ir Prancūzijos.
Prancūzija sugebėjo išsaugoti Burbonui Pilypui V Ispanijos sostą, bet su sąlyga, kad nebus personalinės Prancūzijos ir Ispanijos unijos. Ispanija turėjo paaukoti Britanijai Gibraltarą, be to, į Britaniją ilgainiui ėmė orientuotis Portugalija. Ispanija prarado didesnę buvusių valdų pietų Italijoje ir Viduržemio jūros salose kontrolę. Habsburgams, greta Milano ir Neapolio, atiteko Ispanijos Nyderlandų kontrolė.
Karo rezultatai gerokai sumažino Prancūzijos aktyvumo galimybes Europos politikoje. Ispanija taip pat nebegalėjo imtis aktyvesnių veiksmų ir faktiškai buvo palikta nuošalyje nuo didžiosios Europos politikos.
Antanas Bendorius
Biografija
miniatiūra|Antanas Bendorius 1922–1923 m. dalyvavo šaulių kovose su lenkų partizanais. 1926–1927 m. Lietuvos miestų katalikų jaunimo sąjungos „Vytis“ pirmininkas. 1926–1932 m. studijavo geografiją Vytauto Didžiojo universitete. 1935–1939 m. dėstė Klaipėdos pedagoginiame institute. 1943–1944 m. tyrė Lietuvos dirvožemius, parengė geografijos kurso programą gimnazijoms, geografijos vadovėlių. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1948 m. Visbadeno ir Hanau stovyklose dirbo lietuvių gimnazijų mokytoju. 1946–1948 m. lietuvių tremtinių bendruomenės švietimo valdybos narys. 1948 m. persikėlė į JAV. 1951 m. vienas Lituanistikos instituto steigėjų. 1951–1952 m. Niujorko lietuvių tremtinių draugijos pirmininkas. 1953–1966 m. Lietuviškosios enciklopedijos redakcijos narys.
1943 m. vasarą A. Bendorius, su seserimi Mare Goberiene ir jos vyru Petru Goberiumi, išgelbėjo nuo Holokausto Riva Bialik (1936-1948). 2019 m. po mirties jie apdovanoti Žūvančiųjų Gelbėjimo Kryžiumi.
Voliškis
Voliškis – kaimas Utenos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 3 km į rytus nuo Daugailių.
Juozas Mureika
Juozas Sigitas Mureika (g. 1936 m. sausio 10 d. Tubeliai, Lukšių valsčius) – Lietuvos filosofas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1955 m. baigė Lukšių vidurinę mokyklą. 1958–1961 m. Prienų rajono vykdomojo komiteto kultūros skyriaus vedėjas. 1961–1966 m. studijavo Maskvos universiteto Filosofijos fakultete. 1970–1972 m. Vilniaus universiteto aspirantas, apgynė disertaciją „Vinco Kapsuko estetinės pažiūros“. Filosofijos, sociologijos ir teisės institute apgynė disertaciją „Marksistinės Lenininės estetikos tapsmas Lietuvoje (iki 1940 m.)“. 1984 m. filosofijos habilituotas daktaras.
1966–1997 m. su pertrauka Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, 1974–1990 m. filosofijos katedros vedėjas; nuo 1987 m. profesorius. 1991–1992 m. Acheno technikos universiteto vizituojantis profesorius. 1990–2000 m. dirbo Kultūros ir meno institute.
Mokslinė veikla
Tyrinėja filosofijos ir estetikos istorijos, filosofinės antropologijos, meno filosofijos, kultūrologijos, technikos filosofijos, dvasingumo ugdymo problemas, teminiu ir tarpdisciplininiu požiūriu egzistencialus bei asmens ir visuomenės sąveiką. Sukūrė naują pajautos (estezės) sampratą, kuria remdamasis interpretavo prasmių steigties būdą ir iškėlė estetologijos idėją. Estetologijos aspektu plėtoja konvencinę meno teorijos sampratą – meną traktuoja kaip specifinį estetinį reiškinį. Paskelbė daugiau kaip 400 mokslinių darbų, recenzijų, studijų ir mokslo populiarinimo, iš jų apie 50 enciklopedinių straipsnių Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje ir Technikos enciklopedijoje, 276 Estetikos enciklopedijoje.
Šaltiniai
3. Juozas Sigitas Mureika Estetikos enciklopedija, V., Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010, p.439-441.
Šaula
thumb|left|250px|Šaulos padėtis Skorpiono žvaigždyne Šaula (Lambda Scorpii (λ Sco / λ Scorpii)) – antra ryškiausia žvaigždžių sistema Skorpiono žvaigždyne ir viena ryškiausių žvaigždžių naktiniame danguje. Ji žymima λ ženklu, nors ir yra antra pagal ryškumą žvaigždė Skorpiono žvaigždyne. Šaulos pavadinimas kilęs iš arabų kalbos, kuris reiškia „pakelta uodega“, simbolizuojanti skorpiono geluonį.
Žvaigždė
Šaula yra trinarė žvaigždė, sudaryta iš trijų narių. Pirmoji, Lambda Scorpii A, yra B-tipo submilžinė. Penkiolikto ryškio Lambda Scorpii B nuo nario A yra nutolusi 42 arksekundžių kampu, o dvylikto ryškio Lambda Scorpii C nuo nario A yra nutolusi 95 arksekundžių kampu. Nėra žinoma, ar nariai B ir C yra fiziškai susiję su nariu A. Jei taip būtų, tada Lambda Scorpii A būtų nutolusi apie 7500 astronominių vienetų, o Lambda Scorpii B apie 17000 AV (0,27 šviesmečių) nuo Lambda Scorpii A. Žvaigždžių sistemos amžius yra apie 10-13 milijonų metų.
Barstyčių šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia
'''Barstyčių šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Barstyčių miestelyje.
miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras
Istorija
Stanislovas Beinartas 1649 m. Barstyčius dovanojo Pašiaušės jėzuitų kolegijai. 1773 m. panaikinus jėzuitų ordiną, Barstyčiai 1775 m. atiteko bajorų Jagminų giminei. Tadas Jagminas 1788 m. pastatė bažnyčią, šis fundatorius jai 1789 m. skyrė margą žemės, 1790 m. – 1200 rublių.
1906 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1908 m. įkurta parapija (iki tol buvo Žemaičių Kalvarijos filija).
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su masyviu bokštu ir prieangiu. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su stulpiniais vartais. Prie tvoros stovi medinė varpinė. Šventoriuje palaidotas Barstyčiuose 1977–1988 m. klebonavęs Anupras Žukas (1911–1988 m.), 1949–1956 m. kalinys.
Elektrėnų savivaldybės taryba 2015–2019 m.
Elektrėnų savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Elektrėnų savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2015 m. kovo 1 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.
Antrame rinkimų ture kovo 15 d. tiesioginiuose rinkimuose meru buvo išrinktas Kęstutis Vaitukaitis.
Naujoji Taryba pirmąjį posėdį surengė balandžio 15 d.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Sakralinė prostitucija
Sakralinė prostitucija – prostitucijos rūšis, atsiradusi senovės Artimųjų Rytų, Babilono šventyklose. Buvo atliekama tam tikromis progomis deivės Aštartės ir kitų dievybių garbei. Tai buvo religinių apeigų, skirtų padidinti derlingumą ir vaisingumą, dalis.
Iš pradžių Babilono šventyklose su „šventomis“ prostitutėmis santykiaudavo tik žyniai, jie atimdavo nekaltybę visoms merginoms. Vėliau kiekviena Babilono moteris turėjo bent vieną kartą per metus „pasitarnauti“ dievams. Didėjant gyventojų skaičiui ir atsiradus svetimšaliams (visų pirma, pirkliams), su šventyklų prostitutėmis leista santykiauti ir pasauliečiams, tiesa, prieš tai ką nors paaukojus deivei (t. y. šventyklai). Šalia šventyklų atsirado specialūs nameliai – viešnamių prototipai.
Vėliau sakralinė prostitucija paplito ir kituose kraštuose – Sirijoje, Finikijoje, Mažojoje Azijoje, Graikijoje (Afroditės šventyklose), Persijoje, Indijoje. Šiais laikais tokia prostitucija pasitaiko kai kuriose sektose ir yra labai slepiama nuo visuomenės.
Tomas Antonis Zamoiskis
Tomas Antonis Zamoiskis (1707–1752 m. birželio 13 d.) – Lenkijos valstybinis veikėjas ir magnatas, 7-tas Zamoiskių ordinatas (1735–1752 m.), Liublino vaivada (1744–1751 m.).
Biografija
1733 metais palaikė Stanislovo Leščinskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1735 metais, po savo tėvo mirties jaunas Tomas Antonijus paveldėjo Zamoiskių ordinaciją. 1738 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą. 1744 metais gavo Liubelsko vaivados pareigybę.
1741–1747 metais Tomas Antonis Zamoiskis įkūrė Šv. Jono Nepomuceno bažnyčią Zvenivce. 1746 metų rugpjūčio 3 dieną tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona tapo Mariana Liubenskytė (m. 1737), 1738 metais vedė antrą kartą Anielę Terezę Michovskytę. Vaikai nuo pirmos santuokos:
Tauriabudė
Tauriabudė – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos grybų gentis.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio, kepurėlė išgaubta, taurėliška. Auga vasarą, rudenį, kai kurios žiemą, pavasarį, miškuose, parkuose, soduose, miško paklotėje ir t. t. Iš viso aprašyta 112 tauriabudžių rūšių, Lietuvoje 41 rūšis. Kai kurios rūšys valgomos, tačiau keletas rūšių – nuodingos, turinčios muskarino, alkaloidų.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Kitos rūšys:
Kampanija
Kampanija  – pietinės Italijos regionas. Vakaruose ir pietvakariuose ribojasi su Tirėnų jūra, šiaurėje su Lacijumi ir Molize bei rytuose su Bazilikata ir Apulija. Tai tankiausiai gyvenamas (419 gyv./km²) bei antras pagal gyventojų skaičių (beveik 6 mln.) Italijos regionas, sostinė Neapolis.
Krašto pavadinimas kilęs iš 'laukas, lyguma'.
Gyventojai
Kampanijos gyventojai turi turtingą bendrą istoriją, bet provincijos tapatybė yra stipresnė nei regioninė, tad žmonės iš Neapolio provincijos (kurie sudaro pusę Kampanijos gyventojų) vadina save Neapolitan, o Salerno provincijos – Salernitan (vietine kalba Salernitani). Neskaitant pietų italų, vietiniai gyventojai taip pat save sieja su graikais, ypač dėl Didžiosios Graikijos ir graikų-romėnų kultūros. Tai iliustruoja posakis „una faccia, una razza“ (Vienas veidas, viena rasė). Vidutinis Kampanijos italas turi 15 procentų graikiškos priemaišos, o šis skaičius žymiai mažesnis šiaurės Italijoje.
Priešingai nei šiaurės ir vidurio Italijoje, į Kampaniją neatvyko daug emigrantų. Italijos nacionalinis statistikos institutas apskaičiavo, kad 2007 m. sausį Kampanijoje gyveno 98 052 užsienyje gimę emigrantai. Tai yra 1,7 % regiono gyventojų. Pagrindinė priežastis yra ta, jog šiaurėje yra geresnė galimybė įsidarbinti nei Pietų Italijoje.
Istorija
Kampanija kažkada buvo senovės graikų kolonija, vėliau užkariauta senovės romėnų. Viduramžiais regionas buvo arabų valstybės dalis, XI a. atiteko Šventajai Romos imperijai.
Kodekas
Kodekas yra programinė įranga, naudojama norint glaudinti arba išskleisti skaitmeninį medijos failą, pavyzdžiui, dainą arba vaizdo įrašą. Žodis kodekas yra žodžių koduotojas ir dekoduotojas junginys. Kodekas (programa) neturėtų būti maišomas su kodavimo ar glaudinimo formatu ar standartu – formatas yra dokumentas (standartas), būdas saugoti duomenis, tuo tarpu kodekas yra programa (taikymas), kuris gali skaityti arba rašyti tokius failus.
Kodekas koduoja duomenų srautą arba signalą perdavimui, saugojimui arba kodavimui arba dekoduoja, kai jis yra atkuriamas arba redaguojamas. Kodekai yra naudojami videokonferencijose, transliacijos medijose ir video redagavime. Vaizdo kameros analogas-kodas keitiklis (AKK) keičia analoginį signalą į skaitmeninį, kuris tada yra perduodamas per video kodeką skaitmeniniam perdavimui arba saugojimui. Gaunantis įrenginys perleidžia signalą per video dekompresorių, tada per kodas-analogas keitiklį (KAK) analoginiui parodymui.
Svidniko apskritis
Svidniko apskritis  – apskritis rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Svidniko mieste. Apskritis šiaurės rytuose ribojasi su Lenčnos, rytuose su Chelmo, pietryčiuose su Krasnistavo ir vakaruose su Liublino apskritimi bei apskričiai nepriklausančiu Liublino miestu. Apskrityje yra 5 valsčiai.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 5 valsčiai:
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Pikeliai (Raseiniai)
Pikeliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, piečiau Kryžkalnio. Kaimo rytiniu pakraščiu teka Upynikė.
Almantas Mureika
Almantas Mureika (1958 m. lapkričio 25 d. Prienai) – Lietuvos architektas.
Biografija
Baigė Vilniaus 22 vidurinė mokykla. 1981 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1998 m. stažavo Stokholme.
1981–1990 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto Klaipėdos skyriaus architektas, grupės vadovas. Nuo 1990 m. Klaipėdos vyr. architektas, Architektūros ir miesto planavimo skyriaus vedėjas.
Meldutiškiai
Meldutiškiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Zarasų. Gražutės girininkija (Zarasų miškų urėdija).
Vadžgirys
Vadžgirys – miestelis Jurbarko rajono savivaldybėje, 15 km į rytus nuo Eržvilko, į šiaurės rytus nuo Jurbarko. Seniūnaitijos centras. Stovi Vadžgirio Šv. Juozapo bažnyčia (pastatyta 1924 m.), yra parapija, veikia Vadžgirio pagrindinė mokykla, biblioteka, Eržvilko kultūros centro Vadžgirio skyrius, paštas (LT-74030), Vadžgirio bendruomenės centras.
Į šiaurę nuo miestelio teka Bebirva ir Bebirvytis, dar šiauriau – Šaltuona. Netoliese yra Vadžgirio kaimas.
Istorija
1595 m. minimas Vadžgirio dvaras, prie jo 1676 m. pastatyta koplyčia. Pirmoji Vadžgirio bažnyčia pastatyta 1790 m. Spaudos draudimo metais draudžiamas lietuviškas knygas miestelio apylinkėse platino knygnešys J. Švedas. XIX a. Vadžgirys minimas kaip kaimas ir dvaras, buvęs miestelis Raseinių apskrities Šimkaičių valsčiuje.
1901 m. įsteigta Rusijos valdžios remta pradinė mokykla. Nuo 1908 m. iki 1912 m. Vadžgiryje veikė Saulės draugijos mokykla. Lietuvai atkūrus valstybingumą, miestelyje veikė paštas, kooperatyvas, šaulių, pavasarininkų, jaunalietuvių skyriai. 1935 m. pastatyti nauji, modernūs mokyklos rūmai.
Po II pasaulinio karo Vadžgirio apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Lietuvos partizanai, buvo įkurta tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 2019 m. patvirtintas Vadžgirio herbas.
Žeimelio apylinkė (Pakruojis)
Žeimelio apylinkė (iki 1954 m. Žeimelio I apylinkė ir Žeimelio II apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Dvi Žeimelio apylinkės – Žeimelio I ir Žeimelio II įkurtos užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. jos buvo Žeimelio valsčiuje, 1950 m. priskirtos naujam Linkuvos rajonui. 1954 m. apylinkės sujungtos į vieną, taip pat prijungiant Baltausių ir Kairelių apylinkes. 1963 m. prijungta dalis Noreikų apylinkės, 1977 m. – Lauksodžio apylinkė.
Tšcianės Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija
'''Tžcianų Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija'''  – parapija įkurta 1496 metais. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Monkų dekanatui. Parapiją įkūrė Lietuvos Didysis Kunigaikštis Aleksandras. XVI a. apie 500 m nuo bažnyčios įkurtos parapijos kapinės, kurios užima 3,5 ha.
Sankorės medresė
thumb|220px|right|Sankorės medresė thumb|220px|right| thumb|250px|Atvirukas, vaizduojantis mečetę 1905 m. Sankorės merdesė arba Sankorės universitetas – vienas iš trijų senovinių mokymosi centrų, esančių Timbuktu mieste, Malyje. Kartu su dar dvejomis Sankorės mečetėmis sudaro garsųjį Timbuktu universitetą. Arabų, taip pat ir kitose islamo kalbose, medresė reiškia mokyklą/universitetą.
Kampanija (karyba)
Kampanija (iš ) – karinių veiksmų seka, sprendžianti tam tikrus karinius ir/ar politinius uždavinius, dažnai tam tikrame regione. Karinė kampanija apima susijusias karines operacijas, siejamas gynybinių ar puolamųjų tikslų, kuriuos siekiama įgyvendinti per tam tikrą laikotarpį.
Karinė kampanija laikoma sėkminga, kai kariuomenės ir ją remiančių jėgų dėka, naudojant kovines ir kitokias priemones (pvz., strateginį išdėstymą, manevravimą karo teatre; priešo išteklių naikinimą regione (pvz., išdegintos žemės taktika); sąjungininkų suradimą ir/ar įtraukimą į kovos veiksmus ir kt.) pasiekiami iškelti tikslai. Tačiau paprastai kampanija laikoma sėkminga, jei priešininkas sutriuškinamas ar patiria žymius nuostolius, užimama iki šiol priešininko valdoma ar veikiama teritorija (akvatorija).
Pasibaigus kampanijai:
Etimologija
Prancūziškas terminas campagne 'kampanija' kilęs iš vėlyv. 'lygi vietovė', šis pagal regiono pavadinimą 'Kampanija' (lygus kraštas apie Neapolį), kuris pavadintas pagal  'laukas, lyguma'. Tuo tarpu siejamas su jam giminingais sen. vok.aukštaičių hamf 'suluošintas', got. hamfs 'sužalotas, suluošintas', 'posūkis, vingis' ir  'kampas; nuošali vieta; kraštas, šalis'.
Žodis kampanija seniau reiškė laikotarpį, kai kariuomenė būdavo ne kareivinėse, o karo lauke, lauko sąlygomis.
OpenVPN
OpenVPN – atvirojo kodo projektas, kuriantis virtualaus privataus tinklo (VPN) programinį sprendimą, skirtą koduojamu ryšiu tarpusavyje sujungti du nutolusius kompiuterius. Sukurtas James'o Yonan'o
Jo dėka, įmanoma du nutolusius kompiuterius sujungti į bendrą tinklą, panaudojant internetą, išlaikant saugumo reikalavimus. Autentifikacija galima slaptažodžiais, sertifikatais arba sugeneruotais SSL raktais. Sistema veikia Linux, BSD, Mac OS X, Windows 2000/XP operacinėse sistemose.
Duomenų kodavimas
OpenVPN perduodamiems duomenims užkoduoti naudoja OpenSSL bibliotekas. Įmanomas ir aparatūrinės įrangos panaudojimas greitesniam duomenų kodavimui. Papildomam saugumui užtikrinti, galima naudoti HMAC ugniasienę.
Autentifikacija
OpenVPN gali naudoti keletą metodų, užtikrinančių, jog kitoje tinklo pusėje yra tas asmuo, kuriam suteiktos teisės naudotis resursais. Tai:
Isokratas
Isokratas (436–338 m. pr. m. e.) – senovės graikų retorius, publicistas, kalbų kitiems rašytojas.
Isokratas buvo sofistų mokinys. Mokytis pas žymiausius sofistus Isokratui sąlygas sudarė tai, kad jo tėvas buvo turtingas atėnietis (jam priklausė fleitų dirbtuvė). Teigiama, jog Isokratas buvo drovaus būdo, pasižymėjo silpnu balsu, tad, užuot pats sakęs kalbas, Atėnų teisme dirbo jų sudarinėtoju.
Isokratas apytikriai 390 m. pr. m. e. Atėnuose įkūrė retorikos mokyklą. Tvirtinama, kad ši mokykla padėjo pagrindus retorinei istoriografijai. Iškilmingai (epideiktinei) kalbai jis suteikė publicistikos pavidalą, taip pat sukūrė periodą ir įtvirtino jį retorikoje. Šiuos laikus pasiekė 21 Isokrato kalba (iš jų 6 kitiems parašytos teismo kalbos bei 15 politinių kalbų) ir 9 laiškai. Jų stilius apibūdinamas kaip nušlifuotas, pakilus.
Savo kalboje „Panegirika“ Isokratas gynė pasiturinčiųjų interesus. Vadinamosiose Kipro kalbose liaupsinama monarchija, o kalboje „Archidamas“ išsakoma kritika demokratijai. Kalbose „Apie taiką“, „Aeropagitikas“ kritikuojama Atėnų politika. Be to, Isokratas savo kalbose ragino graikų bendruomenes suvienyti pajėgas ekspansijai į Persiją. Kalboje „Pilypas“ Isokratas ragina Makedonijos karalių Pilypą suvienyti Eladą ir vesti graikų pajėgas žygyje į Persiją.
Nusižudė 338 m. pr. m. e. po graikų pralaimėjimo mūšyje prie Chaironėjos.
Skynimų ežeras
Skynimų ežeras – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Vievio. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,53 km, plotis – iki 0,48 km. Altitudė 143,8 m. Kranto linija vingiuota. Krantai aukšti, tik pietvakarinis ir pietrytinis žemi ir pelkėti, apaugę krūmynais. Aplink ežerą plyti pievos. Pietryčiuose per pelkę įteka upeliukas iš Naručionių ežero, pietvakariuose išteka S-8 upelio intakas (Elektrėnų marių baseinas). Prie ežero įsikūrę Naručionių, Skynimų ir Pakalniškių kaimai.
Ternis
Ternis – miestas pietų Umbrijoje (vidurio Italija), 100 km į šiaurę nuo Romos. Tai provincijos centras. 112 253 gyventojų (2009 m.). Mieste yra geležinkelis, universitetas, katedra (XVII a.), romėnų amfiteatras, Šv. Angelo vartai, keleri rūmai, rotušė.
Istorija
Miestą tikriausiai įkūrė umbrai VII a. pr. m. e. Romėnai užėmė Trenį III a. pr. m. e. ir greitai miestas tapo svarbia municipija Via Flaminia kelyje. Miesto romėniškas vardas buvo Interamna ir reiškė "tarp dviejų upių". Romos imperijos laikais miestą papuošė akvedukai, sienos, amfiteatrai, šventyklos ir tiltai.
Po lombardų 755 m. užkariavimo Ternis prarado bet kokią svarbą ir tapo antraeiliu Spoleto kunigaikštystės miestu. 1174 m. jį nusiaubė Frydricho I Barbarosos generolas archivyskupas Kristianas Maincietis. Kitame šimtmetyje tai buvo viena iš mėgstamiausių Pranciškus Asyžietis meldimosi vietų.
XIV a. miestas paskelbė konstituciją, o 1353 m. padidino sienas. Tuo metu Ternyje vyko grumtynės tarp imperatoriaus ir popiežiaus šalininkų, o po to tarp Nobili ir Banderari partijų. Vėliau miestas prijungtas prie popiežiaus valstybės. 1580 m. atidarytos geležies, kasamos Monteleonėje di Spoleto, dirbinių dirbtuvės. XVII a. miestas nusmuko dėl maro ir bado.
XIX a., pasinaudojant pramonės revoliucija ir vandens šaltiniais Ternyje buvo pastatyta plieno lejykla, ginklų, džiuto ir vilnos fabrikai. 1927 m. miestas tapo provincijos sostine. Dėl strateginių fabrikų per Antrą Pasaulinį karą Sąjungininkai miestą bombardavo 108 kartus.
Vorusnė
Kaimo apylinkėse peri gandrai ir retesni paukščiai: pilkoji antis, pievinė lingė, griežlė, paprastasis griciukas.
Etimologija
Vorusnė yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo to paties vardo upelio. 1366 m. Kryžiuočių ordino rašte minima kaip Variszkin (Variškinė), vėliau – Warruss, Warruß (Vorusnė), Alt Russ (Senoji Rusnė).
Istorija
Vorusnė – viena seniausių pamario krašto gyvenviečių. Pradžioje Vorusnės kaimas buvo įsikūręs prie Kuršių marių kranto, bet po kiek laiko, priaugant krantui, nuo marių nutolo. XIX a. Vorusnė dokumentuose minima kaip skurdi žvejų ir padienių darbininkų gyvenvietė. XX a. pradžioje gyveno ir keletas pasiturinčių ūkininkų (Jurgenaitis, Plaktys). XIX a. vid. Vorusnėje surinkimus laikė petrikiškietis Povilaitis (savo mokymą grindė tik senuoju testamentu). XX a. ketvirtajame dešimtmetyje Vorusnės kaime atidaryta vienklasė privati lietuvių pradinė mokykla (priklausė Klaipėdos krašto mokyklų draugijai). Kasmet joje mokydavosi 20–30 vaikų. Mokytojas – V. Pėža. Mokykla uždaryta 1939 m. kovo mėnesį, Klaipėdos kraštą okupavus vokiečiams.
Sovietmečiu aplink Vorusnę nutiestas aukštas apsauginis pylimas, pastatytas polderio siurblinė, betono plokštėmis kai kur sutvirtintas Vorusnės upės krantai, pastatyta žolės miltų gamyklėlė, svarstyklės. 1967 m. Vorusnės kaimas prijungtas prie Rusnės miesto ir pervadintas Vorusnės gatve, sunumeruotos sodybos (buvo 12 sodybų, 1987 m. bebuvo šešios). 1993 m., įsteigus Rusnės apylinkę, Vorusnė vėl tapo kaimu.
Gyventojai
Vorusnės kaime 1905 m. buvo 176 gyventojai (iš jų 72,1 % lietuvininkai), 1997 m. užregistruoti 8 ūkiai, 27 gyventojai.
Valstybinė atominės energetikos saugos inspekcija
miniatiūra|Buveinė
– Lietuvos branduolinės energetikos veiklos su jonizuojančiosios spinduliuotės šaltiniais reglamentavimo ir priežiūros įstaiga.
Nuorodos
__INDEX__
Šlyžiškės Švč. Dievo Motinos Gimimo sentikių cerkvė
Nors Šlyžiškės kaime belikę mažai gyventojų, Mirusiųjų pagerbimo dieną į Šlyžiškės cerkvę ir kapines suvažiuoja čia palaidotųjų giminaičiai, draugai, taip pat ir iš kitų kaimų, kuriuose gyvena sentikių.
Kelmės rajono taryba skyrė lėšų, už kurias suremontuota Šlyžiškės cerkvė, prižiūrimos kapinės.
Siksto Madona
Siksto Madona – vienas pačių garsiausių italų renesanso dailininko ir architekto Rafaelio (1483–1520) kūrinių bei vienas žymiausių paveikslų meno istorijoje. Saugomas Dresdeno Senųjų meistrų paveikslų galerijoje.
Istorija
Paveikslas buvo užsakytas 1512 m. popiežiaus Julijaus II. Rafaelis šį darbą atliko iki 1514 m. „Siksto Madona“ laikoma paskutiniu Rafaelio darbu, kurį meistras visą atliko savąja ranka (vėlesni būdavo atliekami su mokinių pagalba). Buvo versijų, kad paveikslas galėjo būti skirtas Julijaus II pomirtiniam kapui, tačiau dabar labiausiai paplitusia versija teigiama, kad paveikslas iš pat pradžių buvo skirtas Pjačencos benediktinų San Sisto (Šv. Siksto) vienuolynui. Tuo Julijus norėjo atiduoti pagarbą savo dėdei popiežiui Sikstui IV ir savo giminės globėjui Šv. Sikstui. Tai galėjo būti dovana naujai pastatytam benediktinų vienuolynui tik ką prie popiežiaus valstybės prijungtoje Pjačencoje.
1550 m. Giorgio Vasari paveikslą apibūdino kaip „retą ir unikalų“. Kadangi paveikslas buvo Italijos provincijos mieste, toli nuo turistinių maršrutų, „Siksto Madona“ keletą amžių buvo menkai žinoma. Lenkijos karalius ir LDK kunigaikštis, Saksonijos kurfiurstas Augustas III su popiežiaus Benedikto XIV leidimu įsigijo jį iš vienuolyno už maždaug 25 000 Romos eskudų sumą, kuri tuomet buvo laikoma ypač didele. Pjačencos bažnyčia buvo labai įsiskolinusi ir priversta parduoti paveikslą. Išgirdus apie Augusto pirkinį buvo bandoma blokuoti paveikslo išvežimą iš Italijos. Derybos dėl paveikslo išgabenimo užtruko apie 2 metus nuo 1752 iki 1754 m. Anot legendos, parsigabenęs paveikslą į Dresdeną Augustas III, įeidamas į rūmus, sušuko: „Vietą didžiajam Rafaeliui“. Pagal kitą legendą, Augustas III liepė patraukti sostą, kad lankytojai geriau matytų „Siksto Madoną“. Sunku pasakyti, kiek tikros šios legendos, nes 1747 m. Augusto paveikslų kolekcija jau buvo perkelta iš kurfiursto pilies į kitas patalpas. Šias legendas populiarino 1859 m. Adolph von Menzel paveikslas, vaizduojantis „Siksto Madonos“ atgabenimą į kurfiursto rūmus. Visgi spėjama, kad „Siksto Madonos“ autoritetas augo palaipsniui ir paveikslas tik po keleto žymių vokiečių pasigėrėjimo išsireiškimų XVIII a. pabaigoje užtemdė kitą Dresdeno galerijos įžymybę − Koredžo paveikslą „Piemenų pagarbinimas“.
1799 m. įžymus vokiečių kultūrinis veikėjas Augustas Vilhelmas Šlėgelis parašė ekspresyvų komentarą apie paveikslą žurnale „Athenaeum“, tuo plačiai paskleisdamas žinią apie jį plačiajai Vokietijos visuomenei. 1816 m. buvo pakeista paveikslo pakabinimo vieta galerijoje stengiantis imituoti spėjamą Rafaelio paveikslo suvokimo intenciją − kai lankytojas tamsioje bažnyčioje eina altoriaus link, Madona išnyra dangiškoje šviesoje, tarsi žengdama žingsnį jo pasitikti. Ir tik nuo 1816 m. paveikslui galerijoje buvo skirta centrinė vieta. 1843 m. paveikslas buvo apsaugotas stiklu. 1855 m. „Siksto Madona“ perkelta į naują Zemperio rūmų sparną ir įkurdinta nuo to laiko įprastos raudonos spalvos kambaryje. Paveikslui buvo skirtas atskiras kambarys, stengiantis pabrėžti jo statusą. 1856 m. paveikslas įrėmintas per naują.
Antrojo pasaulinio karo pradžioje „Siksto Madona“, kartu su kitais geriausiais galerijos darbais, buvo paslėpta prie Dresdeno esančių kalvų, vadinamų Saksonijos Šveicarija, vienoje iš apleistų šachtų. 1945 m. šachtą atrado TSRS kareiviai. Anot legendos, esą sovietų kareiviai išgelbėjo paveikslus nešdami iš purvinos ir drėgnos šachtos per vandens balas. Pačių dalyvavusių kareivių liudijimu, tai tėra tik romantinis prasimanymas. Esą šachta buvo ventiliuojama ir sausa, nors ventiliacijos sistemos jos atradimo metu ir buvo sugedusios. Pats paveikslas esą buvo dėžėje, nors kiti − Rembrandto, Rubenso − išmėtyti ant žemės ar sukrauti vienas ant kito. Taip aprašo Leonidas Volinskis, kuris buvo atsakingas už meno kūrinių paiešką ir dalyvavo šachtos atidaryme. Dailininko Michailo Volodino, kuris irgi dalyvavo paveikslų paieškose, liudijimu, visą operaciją asmeniškai prižiūrėjo maršalas Ivanas Konevas ir generolas Ivanas Petrovas, kurie liepė kareiviams neliesti kūrinių pakol neatvyks restauratoriai. Dalis paveikslų iš tikro buvo rimtai pažeisti. „Siksto Madona“ buvo pergabenta į Maskvą ir laikoma Puškino muziejaus fonduose. Priėmus sprendimą paveikslus grąžinti į Dresdeną 1955 m. „Siksto Madona“ buvo vienintelį kartą eksponuota Tarybų Sąjungoje Puškino muziejuje. Ilgą laiką, per kurį paveikslas išbuvo Maskvoje, tuometinė sovietinė valdžia aiškino būtinybe jį restauruoti. Šią versiją iliustravo 1985 m. Michailo Korneckio paveikslas „Išgelbėtoji Madona“, kuriame vaizduojami ties atrastu paveikslu 2 sovietų kareiviai ir restauratorė su lupa. Šiuo metu tikima, kad tai buvo tik atsikalbinėjimas, nors paveikslas iš tikro buvo kiek restauruotas. 1956 m. „Siksto Madona“ ir kiti paveikslai buvo įkurdinti atstatytoje Dresdeno Senųjų meistrų paveikslų galerijoje. thumb|left|220px| „Siksto Madona“ naujajame rėme 2012 m. paveikslas buvo įrėmintas į naują rėmą, kuris imituoja XVI a. Italijos bažnyčiose kurtus altorinių paveikslų rėmus. Perkeltas į kitą kambarį, o senoje vietoje pakabintas gobelenas, vaizduojantis senesnę paveikslo aplinką − taip, kaip lankytojai jį matydavo ateidami iš toli per apie 150 ankstesniųjų metų. Buvo organizuota 500-ųjų paveikslo užsakymo metų jubiliejinė paroda Senųjų meistrų paveikslų galerijoje. Šiuo metu paveikslas yra vienas žymiausių vaizduojamojo meno kūrinių pasaulyje. Paveikslo apačioje vaizduojami cherubai tapo vienu dažniausiai reprodukuojamų meno fragmentų. Pradedant įvairiomis atvirutėmis, baigiant saldainių ir vaistų dėžutėmis, net tualetiniu popieriumi.
Paveikslo tema
Paveikslas buvo skirtas Šv. Siksto vienuolyno Pjačencoje bažnyčios altoriui. Jame vaizduojama Mergelė Marija (Madona) su kūdikiu Jėzumi Kristumi ant rankų. Šalia Madonos vaizduojamas Šv. Sikstas, kuris turi panašumų su popiežiumi Julijumi II. Šv. Siksto padėtį rodo priešais stovinti popiežiaus tiara. Moteris Madonai iš kairės yra Šv. Barbora. Marija žengia ant debesų, jai iš už nugaros esantį rūką iš tikro sudaro daugybės angelų veidai. Virš Šv. Barboros dešinio peties vaizduojamas mistinio miesto fragmentas, greičiausiai, nurodo dangiškąją Jeruzalę arba rodo Barboros ryšį su Pjačencos miestu (abu, Šv. Sikstas ir Barbora, buvo minimo vienuolyno globėjai).
Paveikslas sukomponuotas iš dviejų erdvių: dangiškosios scenos, kurioje yra Madona su Kūdikiu, Šv. Sikstas ir Šv. Barbora, ir žemiškosios, kuriai priklauso sceną atveriančios užuolaidos, popiežiaus tiara ir baliustrada, ant kurios pasirėmę du cherubai. Šių cherubų vaizdavimą paveiksle aiškina dvi legendos. Esą Rafaelis tapė paveikslą, o vaikai ateidavo pažiūrėti kaip jis dirba. Jų poza buvo tokia, kad Rafaelis iškart įtraukė juos į paveikslą. Anot kitos legendos, kad Rafaelis pamatė vaikus eidamas gatve. Esą taip vaikai stebėjo bandeles, išstatytas kepėjo vitrinoje. Vienas cherubas vaizduojamas tik su vienu sparnu. Šv. Sikstas vaizduojamas tarsi su šešiais pirštais (iliuzinė apgaulė − mažylis pirštas iš tikro yra delno dalis).
Atsiliepimai, kritika
Paveikslas Vokietijoje tapo sensacija, J. V. Gėtė skyrė jam eilėraštį, R. Vagneris specialiai važinėdavo iš Veimaro į Dresdeną jo pamatyti. Prūsijos karalienė Luiza užsakė paveikslo tikrų išmatavimų kopiją menininkui Friedrich Bury ir 1804 m. padovanojo savo vyrui Frydrichui Vilhelmui III Berlyne. Paveikslas buvo liaupsinamas meno istorikų ir kritikų bei tapo Dresdeno Senųjų meistrų paveikslų galerijos pasididžiavimu. 1755 m. Vinkelmanas pavadino paveikslą puikiausiu graikiškojo idealo atgaivinimu ir idealia pagoniškosios estetikos ir krikščioniškosios žinios sinteze. Tai buvo vienintelis krikščioniškasis kūrinys, apie kurį Vinkelmanas, apskritai, rašė. Tokiam požiūriui oponavo tuometinis Dresdeno galerijos kuratorius Heinekenas, kuris pavadino kūdikį Kristų „piktu“ (angl. „peevish child“) ir tikino, kad pats Rafaelis negalėjo būti nutapęs dviejų cherubų sava ranka. Nyčė interpretavo Madonos įvaizdį vadindamas jį „ateities žmonos vizija“, Gėtė pavadino „visos žmonijos motina“, Tomas Manas paveikslą − savo „didžiausiu potyriu tapyboje“. Jakobas Burkhartas vertino paveikslą klasikinės italų renesanso kultūros viršūne.
Ne mažiau žinomu paveikslas tapo Rusijoje. Pirmasis sustojimas Rusijos aristokratams, keliaujantiems po Europą ir norintiems susipažinti su jos kultūra, buvo Dresdenas. „Siksto Madona“ buvo aukščiausiai vertintas Dostojevskio. Esą rašytojas buvo sukėlęs šurmulį tarp galerijos sargų, nes lipo ant kėdės, kad pamatytų paveikslo detales geriau. Anot Dostojeskio žmonos Anos Grigorjevnos, paveikslą rašytojas laikė „geriausiu žmonijos genijaus pasireiškimu“. Rašytojas „Siksto Madonos“ reprodukciją laikė ant savo rašomojo stalo. Reprodukcijas turėjo Aleksandras Puškinas ir Levas Tolstojus. Savo ruožtu, XIX a. Rusijos revoliucionieriams paveikslas buvo visos senos kultūros ir revoliucionierių šūkio „Batai geriau nei Rafaelis“ iliustracija. Anarchistas Michailas Bakuninas esą sakė, kad paveikslą reikia išstatyti revoliucionierių barikadose − tuomet caro kareiviai nedrįs šaudyti. Netrūko ir nuosaikių vertinimų. Ivanas Šiškinas rašė, kad „Garsioji Madona nepalieka man jokio įspūdžio“.
Otto Skorzeny
thumb|200px|Otto Skorzeny Otto Skorzeny (1908 m. birželio 12 d. – 1975 m. liepos 5 d.) – Antrojo Pasaulinio karo vokiečių SS oberšturmbanfiureris, labiausiai išgarsėjęs Musolinio išlaisvinimo iš kalėjimo operacija bei Graifo operacija.
Skorzeny gimė austrų šeimoje Vienoje, puikiai kalbėjo angliškai ir prancūziškai. Būdamas studentas, fechtavosi.
1931 m. įstojo į nacių partiją, ir netrukus pateko į SA. 1938 m. kovo 12 d. vokiečiams aneksavus Austriją, Otto Skorcenis išgelbėjo Austrijos prezidento Wilhelm Miklas gyvybę.
Prasidėjus karui, jis norėjo stoti į Liuftvafę, tačiau nebuvo priimtas dėl amžiaus – jau buvo virš 30 metų. Tada įstojo į karinius SS dalinius. 1941–1942 m. kovėsi prieš Tarybų Sąjungą, vėliau sužeistas grįžo į Vokietiją ir buvo apdovanotas Geležiniu Kryžiumi už narsą.
1943 m. Adolfas Hitleris jį asmeniškai paskyrė vadovauti Musolinio išlaisvinimo operacijai. Operacija užtruko apie du mėnesius, kadangi Italijos diktatoriaus kalinimo vieta buvo pastoviai keičiama. Galiausiai, rugsėjo 12 d. Skorcenis išvadavo Musolinį ir nugabeno į Romą, o vėliau į Berlyną. Ši operacija išgarsino jį visame pasaulyje, jis gavo Majoro laipsnį ir buvo apdovanotas Riterio Kryžiumi.
Po Graifo operacijos, kurioje Skorcenio vadovaujama komanda amerikietiškais džipais prasmuko į priešo užnugarį, JAV prezidentas (tuo metu – generolas) Eizenhaueris jį pavadino pavojingiausiu žmogumi Europoje.
Vokietijai pralaimėjus karą, 1945 m. gegužę O. Skorzeny pasidavė sąjungininkams ir dvejus metus buvo laikomas kalėjime, vėliau stojo prieš Dachau Karinį Tribunolą, kur buvo teisiamas už karo nusikaltimą: priešo uniformų naudojimą Graifo operacijoje, tačiau buvo išteisintas. 1948 m. liepos 27 d. Skorcenis pabėgo iš kalėjimo ir apsigyveno Ispanijoje. Čia dirbo inžinieriumi, pagal savo specialybę, kaip ir prieš karą. Po denacifikacijos kurį laiką keliavo, gyveno Airijoje, vėliau dirbo Egipto prezidento Gamalio Abdelio Nasero konsultantu, taip pat ir Argentinos prezidento Chuano Perono konsultantu.
1970 metais O. Skorceniui buvo diagnozuotas vėžys. Po operacijos Hamburge, pašalinus du auglius, jis liko paralyžuotas nuo juosmens žemyn. Nors po pusės metų terapijos vėl sugebėjo atsistoti ant kojų, galutinai nepasveiko, ir 1975 m. liepos 7 d. Madride mirė.
Amerikietiška svajonė
thumb|300px|Laisvės statula laikoma Amerikietiškos svajonės tikėjimo simboliu. Ši statula sutikdavo čia darbu gerovę susikurti pasirengusius imigrantus. Amerikietiška svajonė yra plačiai JAV paplitęs tikėjimas, jog sunkiu darbu, drąsa ir atkaklumu galima tapti turtingu, sukuriant sau laimingą gyvenimą. Šios vertybės buvo atsineštos pirmųjų į Ameriką atsikėlusių imigrantų iš Europos ir perduotos ateities kartoms.
Istorijoje iš tiesų būta tarpsnio (maždaug XX amžiaus pradžia), kuomet sparčiai kolonizuojamoje Amerikoje minėtos asmens savybės reiškė daug daugiau, nei to pat meto Europos valstybėse. Būtent amerikietiškos svajonės perspektyvos į šią šalį yra pritraukusios ir tebetraukia daug emigrantų iš viso pasaulio. Tačiau reali padėtis dažnai laikoma pasikeitusia, o pati Amerika, kaip ir dauguma kitų šalių, yra įvedusi griežtus imigracijos apribojimus.
Nuoseklus amerikietiškos svajonės išpažinėjas tiki, jog gerovę galima susikurti nepriklausomai nuo sėkmės, šeimos aplinkybių, šalies kurioje gimei ir panašiai – kad nėra tokio skurdo, iš kuriuo sunkiu darbu nebūtų įmanoma pakilti. Tokia mąstysena, suprantama, skatina labai aktyvią žmogaus veiklą – tačiau taip pat ir gilią, ne visada pamatuotą depresiją, jei „pakilti“ visgi nepavyksta.
Kritika
"Amerikietiškos svajonės" kritikai (Jozefas Stiglicas ir kiti) teigia, jog darbo, drąsos bei atkaklumo ne visada pakanka savo gerovei sukurti, ir tuomet šis tikėjimas sąlygoja dvasinę kančią tų, kuriems tai visgi nepavyko. Ji taip pat neskatina užuojautos neturtingam, nes neturtas nesigilinant suvokiamas kaip akivaizdus tingumo įrodymas.
Kritikai mano, daliai net ir labai darbščių, gabių bei organizuotų žmonių susikurti gerovę gali sutrukdyti:
Amerikietiška svajonė kai kada kritikuojama ir esmingiau, atkreipiant dėmesį, jog ji aksiomatiškai pripažįsta materialinę gerovę būtina ir vienintele laimingo gyvenimo sąlyga ir tiesiog atmeta kitas vertybes, kurių negalima tiesiogiai ar netiesiogiai įsigyti už pinigus. Daugelis kitų tikėjimų nelaiko materialinių vertybių svarbiausiu gyvenimo tikslu.
„Amerikietiška svajonė“ kai kada grindžiama IQ koeficiento matavimais, bandant ją moksliškai pagrįsti, kartu paaiškinant ir socialinius skirtumus bei nesėkmes kuriant gerovę net ir sunkiai dirbant. Tačiau IQ koeficiento tyrimai patys neretai laikomi pseudomokslu. Šiuo metu neretai teigiama, jog „amerikietiškos svajonės“ tikėjimas net ir pačioje Amerikoje gali ir neturėti realaus pagrindo.
Argentinos tarpupis
thumb|160px|right|Argentinos Mesopotamija Argentinos tarpupis arba Argentinos Mesopotamija  – regionas šiaurės rytų Argentinoje, tarp Paranos, Urugvajaus, Igvasu, San Antonijo ir Pepiri Guasu upių. Sudaro Misioneso, Korienteso ir Entre Rioso provincijos. Galima išskirti 3 dalis: drėgnąsias pampas pietuose, Čiakui būdingą augaliją turintį centrinį regioną, ir drėgnųjų atogrąžų miškų zoną šiaurėje. Būdingas drėgnas ir šiltas klimatas. Gausu vandeningų upių, pelkių. Įvairi gyvūnija: pumos, kapibaros, tapyrai, lokiai, pekariai ir kt., daug paukščių rūšių.
Stolypino reforma
Stolypino reforma – XX a. pradžioje Rusijos imperijoje įvykdyta žemės reforma, kuria keista valstiečių skirtinė žemėtvarka. Inicijavo Rusijos ministras pirmininkas Piotras Stolypinas. Oficialiai pradėta 1906 m. lapkričio 22 d., išleidus Rusijos imperatoriaus Nikolajaus II įsaką, reformą įtvirtino Valstybės Dūmos 1910 m. birželio 11 d. išleistas įsakymas, o reforma vykdyta iki pat 1917 m. liepos 11 d., kai Laikinoji vyriausybė reformą sustabdė.
Reformos tikslai
Pagrindiniu Stolypino žemės reformos tikslu buvo siekis pakeisti tuo metu Rusijoje dominavusią bendruomeninės žemės valdymo formą valstiečiams priskiriant žemę, kuri tapdavo jo asmenine nuosavybe. Taip pat reforma siekta sukurti efektyviau funkcionuojantį žemės ūkį; skatinti valstiečius, pasinaudojant Valstiečių banko kreditais, išpirkti žemės sklypus iš dvarininkų; suformuoti didelį vidutinių žemės savininkų visuomenės sluoksnį. Reforma buvo vykdoma 47 europinės Rusijos dalies gubernijose. Ją vykdė apskričių žemėtvarkos komisijos. Reforma nepalietė kazokų žemėvaldos. Stolypino reformos metu valstiečiai skatinti iš centrinių gubernijų keltis į Sibirą, Vidurinę Aziją, suteikiant jiems naujose vietose žemės sklypus, pinigines išmokas ir keliems metams atleidžiant nuo mokesčių.
Lietuvoje
Lietuvoje reforma vykdyta 1907–1914 m., jos metu įteisinti anksčiau neteisėtai pradėti kaimų skirstymai į vienkiemius, naikinta Valakų reforma nustatyta žemėtvarka – rėžiai, tarpurėžiai, laukų išmėtymas. Reformos metu vienkiemiais išskirstyta 1713 kaimų Kauno gubernijoje bei 717 kaimų Vilniaus gubernijoje, daugiausiai kaimų skirstyta prie Latvijos, taip pat Švenčionių apskrities vakaruose, į šiaurės rytus nuo Alytaus.
Reforma sudarė palankesnes sąlygas valstiečių socialinei diferenciacijai, savarankiškam ūkininkavimui, taip pat naujų žemės ūkio kultūrų auginimui.
Lesutas
Lesutas (Upsilon Scorpii (υ Sco / υ Scorpii)) – žvaigždė Skorpiono žvaigždyne. Pavadinimas kilęs iš arabų kalbos.
Žvaigždė priklauso B2 spektrinei klasei, nuo Žemės nutolusi 519 šviesmečių. Lesuto šviesis 12300 kartų didesnis už Saulės. Paviršiaus temperatūra siekia 22400 K. Žvaigždės spindulys 7,5, o masė 10 kartų didesnė už Saulės. Atsižvelgus į Lesuto masę, labiausiai tikėtina, kad savo gyvenimą žvaigždė baigs tapdama baltąja nykštuke.
Receptas
Receptas gali reikšti:
Pašilė (Skuodas)
Pašilė – kaimas rytiniame Skuodo rajono savivaldybės pakraštyje, 6 km į pietryčius nuo Ylakių, prie kelio į Sedą. Seniūnaitijos centras. Iki 2012 m. veikė pagrindinė mokykla, yra paštas (LT-98005), dvi parduotuvės, biblioteka (nuo 1951 m.), rytuose yra karjeras. Yra Pašilės Šv. Kazimiero koplyčia. Pašilės pakraštyje yra privatus Romo Daujoto muziejus.
miniatiūra|220px|left|Prie parduotuvės
Žymūs žmonės
Bronius Jonušas (1899–1976), kapelmeisteris, orkestrų ir chorų dirigentas (pastatytas atminimo stogastulpis)
Akvatorija
Akvatorija ( 'vanduo' + territorium 'teritorija') – tam tikras natūralaus arba dirbtinio vandens baseino (jūros) plotas.
Paprastai skiriama:
Uosto akvatorija
Uosto akvatorija – vandens plotas, kuriame yra laivybos kanalas, plūdrieji statiniai ir vidinis bei išorinis reidai. Uosto akvatorija paprastai apima uosto prieigas, vandens plotus, kuriuose yra prieplaukos ir pirsai, kuriuose kraunami laivai.
Uostų akvatorijos naudojamos:
Eismą uosto akvatorijoje ir tvarką joje prižiūri uosto kapitonas.
Guoteniniai
Guoteniniai (Hygrophoraceae) – agarikiečių (Agaricales) eilės grybų šeima.
Lietuvoje auga trys šios eilės grybų gentys:
Lietuvos raudonosios knygos guoteniniai
Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti šie grybai:
Meldžiūnai
Meldžiūnai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km nuo Lauksodžio.
Tirkšliai (Kaunas)
Tirkšliai – kaimas Kauno rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, į pietryčius nuo Rupunionių, prie kelio.
Duobys
Duobys yra 4 ežerų Lietuvoje pavadinimas:
Kidalis
Kidalis  – mažas miestas šiaurės Malyje esančioje dykumoje; Kidalio regiono administracinis centras. Į šiaurės rytus nuo Gao miesto nutolęs 285 km atstumu.
Sabirabadas
Sabirabadas – miestas rytų Azerbaidžane, dešiniajame Kuros krante, ties Arakso žiotimis; rajono centras.
Istorija
Įkurtas XIX a. pabaigoje kaip Petropavlovka. 1930 m. tapo rajono centru, 1931 m. pervadinta Sabirabadu, 1959 m. gavo miesto teises.
Kietas faras
Siužetas
Filme pasakojama apie Nikolą Eindželą, ypatingai atsidavusi policininką, kuris labai myli savo darbą. Būtent dėl to kad jis suėmė daugiau pažeidėjų nei kiti miesto pareigūnai jis siunčiamas į miestelį, kuriame ypač reti nusikaltimai. Šio miestelio policininkai labai atsipalaidavę ir visus nužudimus priskiria nelaimingiems atsitikimams, tačiau Nikolas supranta, kad čia darbuojasi žudikas, o vėliau – žudikų grupė. Šią grupę sudaro beveik visi gerbiamiausi miestelio gyventojai, kurie naikina kitus jiems bet kuo neįtikusius gyventojus. Apsiginklavęs ir įtikinęs policininkus, kad čia tikrai kažkas vyksta, jis pradeda suiminėti visus miestelio žudikus, kurie iš pažiūros esti taikūs gyventojai.
Sausainis
thumb|200px|Namų gamybos sausainių lėkštė
Sausainis – mažas konditerijos gaminys iškeptas iš miltų. Formuojami apskritimo, kvadrato, rombo, juostelių, žvaigždučių ir kitokiomis formomis. Į tešlą dėl skonio kartais dedami džiovinti vaisiai, riešutai, grūdai. Sausainiai gali būti kepami su šokoladiniu, kreminiu, aguoniniu ir kitais įdarais jų viduje arba tarp sausainių.
Yra įvairių sausainių receptų ir jų paruošimo būdų.
Biskvito Galleta
Patarlė
Patarlė – pastovus vaizdingas apibendrinamojo pobūdžio posakis, kuris gyvuoja tradicijos būdu. Patarlėmis neretai ko nors pamokoma, patariama. Jos sudaro sintaksiniu atžvilgiu baigtą sakinį (pvz.: „Obuolys nuo obels netoli rieda“).
Priežodžiu vadinamas konkrečių asmenų, daiktų, situacijų tipiškus požymius nusakanti frazė (pvz.: „Pro vieną ausį įėjo, pro kitą išėjo“).
Atriboti šias dvi tradicinių junginių rūšis vieną nuo kitos yra ganėtinai sudėtinga (priežodis kartais būna sudėtine patarlės dalimi), todėl lietuvių tautosakos leidyboje įsitvirtinusi praktika patarles ir priežodžius skelbti kartu, net ir teoriniuose darbuose jos neretai tyrinėtojų aptariamos drauge. Priežodžiais laikomi ir tradiciniai palyginimai (pvz.: „Gudri kaip lapė“), taip pat neretai prie jų šliejami ir kai kurie veiksmažodiniai žodžių junginiai, kalbinėje literatūroje priskiriami frazeologizmų kategorijai.
Romualdas Murauskas
Romualdas Murauskas (1934 m. gegužės 3 d. Kaunas – 1979 m. gegužės 23 d. Kaunas) – Lietuvos boksininkas, Melburno olimpinių žaidynių prizininkas.
Biografija
Boksavosi mėgėjų pussunkio svorio kategorijoje. Jo treneriais buvo Leonas Misiūnas, Antanas Zaboras, Algirdas Šocikas.