cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilniaus oro uostas
Istorija
1937 m. atidaryta LOT linija Budapeštas–Krokuva–Varšuva–Vilnius–Ryga–Talinas–Helsinkis. . Nuo 1939 m. gegužės 15 d. iš Vilniaus į Rygą skraidyta ne tiesiogiai, o nusileidimu Kaune. Nuo 1939 m. rugsėjo 1 d. planuota Vilniuje nebetūpti, skristi nauja trasa Budapeštas–Krokuva–Varšuva–Kaunas–Ryga–Talinas–Helsinkis. Antrasis pasaulinis karas planus anuliavo.
Per kartą naudotas kariniams tikslams. 1944 m. liepos 17 d. atnaujino veiklą kaip civilinis oro uostas.
Po karo LOT atnaujino skrydžius į Vilnių. 1955 m. skraidyta į Maskvą su nusileidimu Vilniuje. 1956–1957 m. iš Maskvos į Berlyną buvo galima nuskristi Aeroflot ir LOT lėktuvais, nutupiant tarpiniuose Vilniaus ir Varšuvos oro uostuose.
1961–1962 m. tik LOT skraidino trasa Varšuva–Vilnius–Varšuva. Pokaryje Maskvą su Praha jungė oro maršrutas su tarpiniais nusileidimais Vilniuje ir Varšuvoje. Skrydžius vykdė tarybinė Aeroflot ir čekoslovakų CSA oro bendrovės. Sovietų sąjungoje atsiradus reaktyvinei aviacijai, poreikis tūpti tarpiniuose aerouostuose (pasipildyti degalų), atkrito. Iš Vilniaus lėktuvai ėmė kilti skrydžiams tik į sovietinius miestus.
Po nepriklausomybės atkūrimo
1991 m. sukurtos Lietuvos avialinijos (vėliau flyLAL), paveldėjusios Vilniaus „Aeroflot“ bazės lėktuvus Tu-134, Jak-40, Jak-42 ir An-24 bei An-26. Jie netrukus pakeisti į Boeing 737, Boeing 757, Saab 340, Saab 2000.
2009 m. sausio 17 d. FlyLAL veiklą nutraukė. Vilnius neteko reguliarių skrydžių maršrutų į Amsterdamą, Budapeštą, Stambulą, Madridą ir Tbilisį. Dar FlyLAL skraidino į Dubliną, Frankfurtą, Londoną, Milaną ir Paryžių.
Nuo 1992 m. Vilniaus oro uostas yra Tarptautinės oro uostų tarybos (ACI Europe) narys, dalyvauja Europos oro uostų veikloje. Vilniaus oro uosto darbuotojai dirba ACI Europe komitetuose: Politikos, Aviacijos saugumo, Ekonomikos, Technikos. Aviacijos saugumo ir Aerodromo priežiūros darbuotojai mokosi ICAO regioniniame mokymo centre.
2014 m. Lietuvos oro uostai reorganizuoti, Vilniaus oro uostas tapo Lietuvos oro uostų Vilniaus filialu.
2017 m. liepos 14 d. – rugpjūčio 18 d. vykdyta kilimo ir tūpimo tako rekonstrukcija, lėktuvai Vilniuje nesileido. Lietuvos susisiekimas užtikrintas per kitus oro uostus – dauguma oro linijų skrydžius mėnesiui perkėlė į Kauną ir Palangą. Darbai kainavo 18 mln. eurų.
2022 m. sausio 14 d. baigta 3 metus trukusi, didžiausia Vilniaus oro uosto rekonstrukcija. Pastatytas naujas šiaurinis peronas, atnaujinti/įrengti nauji orlaivių riedėjimo takai, pakeistos ir išplatintos dangos, įdiegti aplinką tausojantys sprendimai.
Veikla, techniniai ir statistiniai duomenys
1991 m. rugsėjo 30 d. įsteigtas kaip valstybės įmonė (steigėjas – Susisiekimo ministerija). Užima 326 ha plotą, perimetras 10,54 km. Dirba <600 darbuotojų.
Aerodromui suteikta 4E kategorija. Kilimo ir tūpimo tako ilgis 2515 m, plotis 50 m (PCN83/F/D/X/T), II tūpimo kategorija, įrengta „Siemens“ žiburių signalinė sistema. Oro uostas gali aptarnauti 2000 keleivių per valandą, iki 12000 keleivių kasdien.
Dirba orlaivių antžeminio aptarnavimo įmonės Baltic Ground Services ir Litcargus.
Baltijos valstybių oro uostų keleivių skaičius
Aptarnautų keleivių skaičius (pagal metus ir oro uostus):
Reguliarieji skrydžiai
Aviakompanijų ir jų vykdomų reguliariųjų krypčių sąrašas:
Dirbusios aviakompanijos
thumb|[[FlyLAL lėktuvas Vilniaus oro uoste]] Po Nepriklausomybės atkūrimo Vilniaus oro uoste reguliarius skrydžius vykdė šios oro bendrovės: Aer Lingus, Aerosvit Airlines, Air Ukraine, Ak Bars Aero, Austrian Airlines, Belavia, British Airways, Czech Airlines, Estonian Air, EuroLOT, FlyLAL / Lithuanian Airlines, FlySmaland, Germania, Iceland Express, Yamal Airlines, KLM Royal Dutch Airlines, Air Lituanica, SCAT Airlines, Small Planet Airlines, Skyways Express, Star1 Airlines, UTair, UTair-Ukraine, Transaero, Vueling , Wizz Air Ukraine, WOW air.
Terminalas
Keleivių terminalas skirstomas į atvykimo ir išvykimo sales. Senasis terminalas pastatytas 1954 m.
2007 m. atidarytas modernizuotas keleivių terminalas, atitinkantis Šengeno sutarties reikalavimus (atskirti Šengeno ir ne Šengeno šalių keleivių srautai). Atnaujinto keleivių terminalo plotas viršija 37 tūkst. m², įrengtos 6 keleivių laipinimo galerijos, naudojama moderni keleivių registravimo įrangą, įkurtas prekybos kompleksas, atidarytas verslo klubas, Labai svarbių asmenų (VIP) salė, priešais keleivių terminalą įrengtos mokamos automobilių stovėjimo aikštelės.
Atvykimo salė yra pirmajame terminalo aukšte, kuri skirstoma į 3 sektorius. Pagrindiniu A sektoriumi naudojasi didžiausia dalis atvykstančių keleivių. Jis koridoriais susisiekia su iš kairės pusės esančiu sektoriumi B ir iš dešinės pusės esančiu sektoriumi C. Išvykimo salė yra antrajame terminalo aukšte, kur įrengta 30 keleivių registracijos vietų bei 14 išvykimo vartų.
Avarijos ir incidentai
1959 m. gruodžio 17 d. 43-ios eskadrilės lėktuvas Li-2, vežęs 4 keleivius ir maždaug tonos svorio krovinį (radijo detalės, medikamentai ir pan.), pakilimo metu buvo nesuvaldytas ir nukrito. Žuvo lėktuvo radistas. Lėktuvo vadas ir mechanikas buvo sunkiai sužeisti, antrasis pilotas ir šturmanas patyrė lengvesnius sužeidimus. Keleiviai liko sveiki. Tyrimo metu nustatyta, kad pakilimas vykdytas visiškai neteisingai, o lėktuvo vadas Borisas Pautovas buvo alkoholikas, tuo metu turėjęs pagirias. Nors lėktuvas dar pradinėje kilimo stadijoje trenkėsi į žemę kairiuoju ratu, lėktuvo vadas toliau bandė kilti, kol lėktuvas tėškėsi į žemę maždaug už pusantro kilometro nuo aerodromo. Informacijos apie gyventojų aukas nėra.
thumb|SAS lėktuvas Dash-8-400 po avarinio nusileidimo Vilniaus oro uoste 2007 m. rugsėjo 12 d. Skandinavijos avialinijų lėktuvas Bombardier Dash 8 Q400, reiso numeris 2748, pakilo iš Kopenhagos oro uosto skrydžiui į Palangą. Lėktuvu skrido 48 keleiviai ir 4 įgulos nariai. Lėktuvui pradėjus leistis Palangos oro uoste, pilotai pastebėjo, kad neužsifiksavo dešinės pusės važiuoklės ratas. Maždaug valandą sukus ratus virš Palangos oro uosto ir pasikonsultavus su bendrovės vadovybe Kopenhagoje bei Vilniaus oro uostu, priimtas sprendimas leistis sostinėje, nes čia platesni nusileidimo takai ir stipresnės gelbėjimo tarnybų pajėgos. Nusileidęs lėktuvas Vilniaus oro uoste virto ant dešiniojo sparno ir sustojo pasisukęs 90 laipsnių kampu. Niekas iš 48 keleivių ir 4 įgulos narių rimčiau nenukentėjo, jie buvo evakuoti per avarinius išėjimus. Medikų pagalbos prireikė tik stiuardui.
2023 m. birželio 21 d. riedėdamas į pakilimo taką Vilniaus oro uoste „Brussels Airlines“ kompanijos orlaivis pametė ratą. Dėl šio incidento oro uosto kilimo-tūpimo takas buvo uždarytas iki 20 val.
Susisiekimas
thumb|Vilniaus oro uosto geležinkelio stotis
Viešasis transportas
Vilniaus oro uostą ir miesto centrą jungia keturi tiesioginiai savivaldybės įmonės „Susisiekimo paslaugos“ transporto maršrutai:
Privačių vežėjų maršrutai:
Traukiniai
2008 m. birželio mėnesį buvo pradėta statyti Vilniaus oro uosto geležinkelio stotis, o 2008 m. spalį buvo oficialiai atidaryta geležinkelio jungtis tarp Vilniaus oro uosto ir Vilniaus centrinės geležinkelio stoties. Atstumas nuo oro uosto iki Vilniaus centrinės geležinkelio stoties yra 4,3 km, todėl keleiviams kelionė trunka ne ilgiau kaip 7 minutes. Traukiniai kursuoja kasdien.
Velnio Bokštas
thumb|250px|right|Velnio bokštas
Velnio Bokštas  – gigantiškas monolitas JAV, šiaurės rytų Vajominge. Jo aukštis yra 265 metrai, plotis siekia 100 metrų. Jį suformavo vulkaninė lava, išsiveržusi pro uolieną. Velnio bokštas yra matomas daugiau kaip 160 km. Jo uolos keičia spalvą keičiantis dienos ir metų laikui.
Bokštas iškilo daugiau kaip prieš 50 mln. metų – karšta, išsilydžiusi lava atvėso, susitraukė ir suformavo vertikalias, šešiakampes kolonas. Minkštesnės uolienos, dengusios visą šią intruziją, laikui bėgant susidėvėjo ir paliko pliką bokštą stūksoti aukštai iškilusį virš žemės paviršiaus.
Jurgis Baranauskas
Jurgis Baranauskas (1859 m. balandžio 13 d. Debeikiai – 1941 m. birželio 23 d. Sterkonys, palaidotas Debeikiuose) – Lietuvos knygnešys.
Biografija
Priklausė „Garšvių knygnešių draugijai“. Platino iš knygnešių J. Bielinio ir K. Ūdros gautą bei iš Garšvių atsivežtą draudžiamąją lietuvių spaudą. 1898 m. per jo bute darytą kratą pristavas rado draudžiamosios literatūros bibliotekėlę, knygų katalogų, užrašų, laiškų apie prekybą lietuvių spauda. Už tai 1898 m. kalintas Zarasuose, 1899 m. trejiems metams ištremtas gyveno Charkovo gubernijoje. Grįžęs iš tremties vėl platino lietuvišką spaudą. Įrašytas Knygnešių sienelėje.
Anujus
Anujus  – upė Rusijoje, Altajaus kalnuose; Obės kairysis intakas. Pasideda Altajaus Respublikoje, Ust Kano rajone. Teka į šiaurės vakarus per Altajaus kraštą, Anujaus kalnagūbrio vakarine pašlaite. Žemupyje pasuka į rytus, o pačiame žemupyje – vėl į šiaurės vakarus.
Intakai:
Anujaus pašlaitėje yra archeologinis paminklas – Denisovo urvas. Svarbiausios gyvenvietės prie upės – Petropavlovskojė ir Solonešnojė.
Gini indeksas
Gini koeficientas (tariamas džini, dar vadinamas Gini indeksu), – nelygybės matas, dažnai naudojamas ekonomikoje ir ekonometrijoje. Gini indeksas rodo žmonių pajamų pasiskirstymą. Šis indeksas pirmą kartą buvo apskaičiuotas italų statistiko ir sociologo Corrado Gini 1912 m. straipsnyje Variabilità e mutabilità.
Kai Gini koeficientas lygus nuliui, tai žymi visišką pajamų lygybę, kai visi uždirba lygiai tiek pat. Gini koeficientas lygus vienetui, arba 100 %, reiškia, kad tik vienas žmogus uždirba arba tik vienas žmogus suvartoja tai, kas pagaminama teritorijos ar šalies mastu, ir tai yra absoliuti nelygybė. Didelėms grupėms Gini indeksas, beveik lygus vienetui, praktiškai neįmanomas. Pavyzdžiui, OECD šalių Gini indeksas XXI a. pirmajame dešimtmetyje, įskaičiavus mokesčius ir lengvatas, buvo nuo 0,24 iki 0,49, kur Slovėnija turėjo žemiausią ir Čilė didžiausią Gini koeficientą. Afrikos šalys turėjo didžiausią neatskaičiavus mokesčių Gini koeficientą 2008–2009 m., kur PAR turėjo didžiausią Gini pasaulyje, lygų nuo 0,63 iki 0,7, tačiau šis skaičius nukrenta iki 0,52, kai įskaičiuojama socialinė pagalba, o atskaičius mokesčius šis rodiklis nukrenta iki 0,47. Pasaulinis Gini indeksas 2005 m. buvo nuo 0,61 iki 0,68.
Lietuvos Gini indeksas svyravo nuo 22,5 % (1988 m., Lietuva Sovietų Sąjungoje) iki 37,0 % (2004 m.), 37,2 % arba 37,4 % (2009 m. pagal Pasaulio Banką arba FRED atitinkamai) ir 37,7 % (2014 pagal Pasaulio Banką).
Kaledonas
Kaledonas – upė Lesote. Upė savo ištakas pradeda Drakeno kalnuose, Lesoto teritorijoje. Tuomet ji teka į pietvakarius, sudarydama natūralią sieną su Pietų Afrikos Respublika. Toliau Kaledonas įteka į PAR teritoriją Fristeito provincijoje. Savo tėkmę upė baigia įtekėdama į Oranžinę upę.
Kaledono upė laikoma pagrindiniu vandens šaltiniu Lesoto sostinei Maseru.
Ūžėniškių piliakalnis
Ūžėniškių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5694; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1484; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A987KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24098) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Ūžėniškių, Degučių seniūnija. Pasiekiamas keliu Daugailiai – Salakas, už Ūžėniškių pasukus į kairę šiaurėn ir pavažiavus 300 m – yra už sodybos, Ligajų ežero pietiniame krante.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Ligajų ežero pietiniame krante. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 41x33 m dydžio, iki 1,5 m nuolaidesniais pakraščiais. Joje rasta akmeninių kirvukų, brūkšniuotos keramikos. Pietvakariniame šlaite, 3 m žemiau aikštelės yra 12 m pločio terasa, į pietvakarius nuolaidėjanti per 1 m. Šlaitai vidutinio statumo - statūs, 10-14 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, pietrytiniame šlaite auga krūmai.
Pietrytinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė. 2 km į rytus yra Avinuostos pilkapynas.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Rokiškio kraštotyros muziejus, 1972 m. – Istorijos institutas. Radinius saugo Rokiškio kraštotyros muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 2,1 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 566000 m².
Krasnodembi Rafalai
Krasnodembi Rafalai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietryčius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 93 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Lattelecom
Lattelecom – telekomunikacijų bendrovė, teikianti IT, fiksuotojo ryšio, skaitmeninės televizijos ir interneto paslaugas. „Lattelecom“ įmonių grupė yra didžiausios Šiaurės ir Baltijos šalių telekomunikacijų bendrovės „Telia“ įmonių grupės dalis.
Anau
Anau – miestas Turkmėnijoje, Ahalo velajato sostinė, esantis 8 km į pietryčius nuo Ašchabado. Randami gyvenviečių pėdsakai šioje teritorijoje datuojami 3 tūkstantmečiu pr. m. e.
Lattelecom
„Telia“ valdo 49 % fiksuotojo ryšio bendrovės „Lattelecom“ akcijų, o Latvijos valstybei priklauso 51% akcijų. Mobiliojo ryšio bendrovėje LMT „Telia“ taip pat turi 49 % akcijų, šioje įmonėje Latvijos valstybiniam radijo ir televizijos centrui priklauso 23 % akcijų, įmonei „Lattelecom“ – 23 %, o Latvijos vyriausybei – 5 % akcijų.
Anau
Pavadinimas Anau kilęs iš persų ab-i nau (آب نو), reiškiančio „naujas vanduo“.
Šilinis viržis
Nedidelis krūmokšnis, apie 0,2-0,7 m aukščio, pradedantis žydėti liepos antroje pusėje. Žiedynas – vienašalė, daugiažiedė, tanki kekė. Žiedai smulkūs, nusvirę, su trumpu koteliu, taisyklingi, keturnariai. Į taurelę panašios 4 sutankėjusios pažiedės. Tikroji taurelė primena vainikėlį, nes jos lapeliai žiede stambiausi, spalvoti (rausvi ar violetiniai, retai balti), blizgantys. Vainiklapiai dukart trumpesni už taurėlapius (2 mm ilgio), dviskiaučiai. Kuokeliai 8; dulkinės su rageliais ir pakabučiais. Vaisius – rutuliška dėžutė, apaugusi baltais šeriškais plaukeliais; joje sunoksta daug smulkių sėklų. Stiebas sumedėjęs, šakotas, visos šakelės stačios. Lapai smulkūs, pailgi, tribriauniai, visžaliai, bekočiai, pliki arba plaukuoti, ant šakelių jų 4 išilginės eilės. Žydi liepos – rugsėjo mėn. Dauginasi sėklomis ir vegetatyviškai. Sėklas išnešioja vėjas.
Auga sausuose miškuose (pušynuose, beržynuose), taip pat viržynuose, pelkėse, durpynuose, smėlynuose. Mėgsta rūgščius, nelabai derlingus dirvožemius. Šaknys sudaro mikorizę. Žiedai išskiria nektarą, renkamą įvairių vabzdžių, ypač bičių. Tai vėlyvo sezono medunešis. Medus tamsios spalvos ir kartoko skonio. Viržis tinka želdiniams, taip pat sausoms puokštėms. Augalas vaistinis, dažinis.
Literatūra
Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 72 psl.
thumb|left|210px|Šilinis viržis (Calluna vulgaris)
Agato fosilijų klodai
Agato fosilijų klodai – fosilijų klodai JAV, Nebraskoje. Uolienų tipas yra nuosėdinės, su plonomis agato inkliuzijomis. Drauge su suakmenėjusiais senovinių gyvūnų kaulais ir senovinių augalų liekanomis ir plokščiomis viršūnėmis išliko daugybė suakmenėjusių liekanų ir pėdsakų. Šie keisti dariniai dar vadinami "velnio atsuktuvais".
Datolitas
Datolitas – silikatų klasės mineralas. Kalcio boro hidroksido nesosilikatas CaBSiO4(OH). Kristalizuojasi monoklyninėje sistemoje formuodamas prizminius kristalus ir gumbuotą masę.
Datolitas yra stiklinio blizgesio, rudos, geltonos, bei šviesiai žalios spalvos.
Gladovščizna
Gladovščizna – maža gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į vakarus nuo Kužnicos, apie 15 km į šiaurės rytus nuo Sokulkos ir 53 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Alvydas Stulpinas
Alvydas Stulpinas (g. 1959 m. vasario 14 d. Šiauliuose) – Lietuvos verslininkas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1978–1982 m. mokėsi Šiaulių K. Didžiulio politechnikume.
1989–1991 m. kooperatyvo „2079 C“ direktorius, 1991–2000 m. UAB „Baltrex“ direktorius, 2000–2001 m. UAB „Putokšnis“ valdybos pirmininkas, nuo 2001 m. generalinis direktorius, valdybos pirmininkas.
Zalcgiteris
Zalcgiteris – miestas vidurio Vokietijoje. Uostas prie Vidurio Vokietijos kanalo. Išvystyta juodujo metalurgija, mašinų, naftos, tekstilės pramonė. Apylinkėse išgaunama geležies rūda, nafta, klintis, mineralinis vanduo.
Laidininkas
Laidininkas gali reikšti:
Condução
Mikniškiai
Mikniškiai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Šeštokų, pakeliui į Rudaminą (prie kelio ). Seniūnaitijos centras, jai priklauso Mikniškių, Kirsnelės, Bludiškių, Lopiškių, Gumbelių, Maišymų, Čėsniškės, Jukneliškės kaimai.
Istorija
XIX a. pabaigoje Mikniškių kaimas buvo Kalvarijos apskrities Rudaminos valsčiuje.
Nuo 1936 m. Vaitkevičių bei Keršulių sodyboje veikė pradinė mokykla. 1968 m. pastatyta nauja dviejų aukštų mūrinė mokykla, antrajame aukšte buvo įsikūrusi biblioteka (1994 m. vasario 2 d. uždaryta). 2005 m. birželio 29 d. mokykla uždaryta.
Mikniškiuose veikė Pavasarininkų draugija, jai (1932 m.) vadovavo P. Verbyla, jis įsteigė dūdų orkestrą, orkestras turėjo apie 14 instrumentų, draugija turėjo savo vėliavą. Mikniškių kaimo seniūnu buvo Juozas Mačionis, Jonas Kaleininkas.
Pokario metais susikūrė „Mikniškiečio“ kolūkis, kuris 1952–1973 m. buvo „Artojo“ kolūkio centrinė gyvenvietė. „Artojo“ kolūkiui vadovavo Jonas Leseckas, Šuminskas, Albinas Navickas, Albinas Pileckas. 1973 m. „Artojo“ kolūkis sujungtas su Kirsnos kolūkiu ir pavadintas „Kirsnos“ kolūkiu.
2003 m. gruodžio 29 d. susikūrė kaimo bendruomenė (vadovė Liana Audzevičienė), atvyksta mobili biblioteka, iki 2016 m. veikė parduotuvė, pieno surinkimo punktas.
Lazdynėliai (Gumbinė)
Lazdynėliai (, Gumbinės apskritis, nuo 1946 m., Maiskojė apylinkė, Gusevo rajonas, Kaliningrado sritis) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė apie 5 km į rytus nuo Gumbinės, prie plento Eitkūnai-Karaliaučius.
Istorija
1683 m. lapkričio 17 d. iš Prūsijos kunigaikščio gavę šatulinių kulmiškių teises (tekstas žemiau) Ansas (Hansas) Donelaitis iš Didžiųjų Baičių, Pričkus (Frydrichas) Vilošaitis ir Kristupas Poseraitis (ar Puzinaitis)iš Mažųjų Baičių, keli km į pietvakarius nuo Lazdynėlių, iškirto mišką ir įkūrė kulmiškąjį Lazdynėlių kaimą. Čia gimė A. Donelaičio sūnus Kristupas Donelaitis, jo sūnūs – būsimasis kunigas ir poetas Kristijonas Donelaitis, auksakaliai Frydrichas Donelaitis, kuris dirbo Karaliaučiuje ir Mikelis Donelaitis, dirbęs Lazdynėliuose ir Tolminkiemyje, Adomas Donelaitis, Žirgupėnų kalvis ir smuklininkas ir 3 dukterys. XIX a. Lazdynėliai priklausė dvarininkams fon Belovams (von Below). XIX a. pradžioje Lazdynėliuose buvo 18 gyventojų, 1910 m. – 21. Jie priklausė Žirgupėnų parapijai.
F. O. Tecnerio, M. Jankaus ir J. Zauerveino iniciatyva dvaro sode 1896 m. buvo pastatytas paminklinis akmuo poetui K. Donelaičiui. Lazdynėlių gyvenvietė nurodyta XX a. pirmoje pusėje Potsdame išleistame Prūsijos žemėlapyje. Per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinį karą sudegė Donelaičių sodyba, parkas, dingo paminklinis akmuo. Po Antrojo pasaulinio karo visiškai sunaikinti likę Lazdynėlių pastatai, kapinės. Kaimas virto dykra. Minint K. Donelaičio 275 m. jubiliejų 1989 m. balandžio mėn. pasodinta 275 ąžuoliukų giraitė. 1992 m. N. Kitkausko rūpesčiu pastatytas paminklinis akmuo (architektas Napalys Kitkauskas, meistras Vilius Orvydas). Ąžuolyną ir paminklinį akmenį prižiūri Donelaičio draugija, Alko klubas.
Margavonės (Pakalniai)
Margavonės – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Pakalnių.
Michal Kadlec
Michalas Kadlecas (g. 1984 m. gruodžio 13 d.) – buvęs Čekijos futbolininkas, gynėjas. Atstovavo Čekijos rinktinei.
Michalo tėvas Miroslavas Kadlecas taip pat buvo futbolininkas, žaidęs nacionalinėje rinktinėje.
Rinktinė
Čekijos nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2007 m., prieš Slovakiją (jų metu įsimušė įvartį į savo vartus).
2011 m. spalio 11 d. įmušė du 11 m baudinius į Lietuvos rinktinės vartus.
Inaras
Inaras (Inar) – miškų ir laukų dievas hetitų mitologijoje.
Inaras minimas Hahimos (Hahhima) mite. Jame Tarhunas siunčia Inarą ieškoti saulės dievo Istanu, bet ledo demonas Hahima sušaldo Inarą.
Inaro funkcijos panašios į laukinių gyvūnų ir medžioklės dievo Kuruntos funkcijas.
Haris Poteris (personažas)
Haris Džeimsas Poteris – fiktyvus pagrindinis J. K. Rowling Hario Poterio knygų serijos personažas. Haris Poteris 2002 m., konkurse 100 „Geriausių Literatūros personažų“ užėmė 85 vietą.
Hario Poterio knygų ekranizacijose šio personažo vaidmenį atlieką britų aktorius Daniel Radcliffe.
Gyvenimas
Haris Poteris gimė 1980 m. liepos 31 d. Lilei ir Džeimsui Poteriams. 1981 m. spalio 31 d. Hario tėvai buvo nužudyti Valdovo Voldemorto. Voldemortas norėjo nužudyti ir Harį, bet Lilės meilė atmušė Žudymo užkeikimą ir pats Voldemortas dingo. Kitą dieną Albas Dumbldoras atnešė ir paliko suvyniotą Harį ant laiptelių prie Durslių (Lilės sesers ir jos vyro) namų durų. Po dešimt metų, Rubėjus Hagridas atėjo pasiimti Hario į Hogvartsą, magišką mokyklą. Tik tada Haris sužinojo, kad jis yra burtininkas. Jis narplioja įvairias mįsles, patiria nuotykius kartu su savo draugais kurie jo neapleidžia, net kai septintoje knygoje yra Nepageidaujamasis Nr.1 Pačioje pabaigoje jis susituokia su Džine Vizli ir jie susilaukia trijų vaikų Albo Severo, Džeimso ir Lilės.
Giminės medis
–
Kepler-20f
Kepler-20f – egzoplaneta, skriejanti apie Kepler-20 žvaigždę. Ši planeta reikšminga tuo, kad jos spindulys (1,034+0,100 -0,127 Re) iš visų tuo metu atrastų egzoplanetų mažiausiai skyrėsi nuo Žemės spindulio.
Kepler-20f yra ketvirta planeta pagal nuotolį nuo savo žvaigždės. Temperatūra (siekia 705 K) joje per aukšta, kad planetos paviršiuje galėtų egzistuoti skystas vanduo. Spėjama, kad Kepler-20f turi vandens garų atmosferą.
Apie šios bei kitų keturių tos pačios sistemos planetų atradimą buvo paskelbta 2011 m. gruodžio 20 d.
Orbita
Kepler-20f didysis pusašis yra 0,1104 av, orbitos periodas – 19,57706 dienos (galima paklaida itin maža). Planetos inklinacija – 88,68°, todėl jos tranzitai gali būti stebimi iš Saulės sistemos. Kaip ir kitos tos pačios sistemos planetos, Kepler-20f turi aukštą maksimalų ekscentricitetą – 0,32.
Ricchi e Poveri
Grupė suformuota 1967 metais Franco Gatti (g. 1942 m. spalio 4 d. Genujoje), Angela Brambati (g. 1947 m. spalio 20 d. Genujoje), Angelo Sotgiu (g. 1946 m. vasario 22 d. Trinità d’Agultu e Vignola) ir Marina Occhiena (g. 1950 m. kovo 10 d. Genujoje). Grupė viešai pirmą kartą pasirodė 1968 metais Cantagiro festivalyje, atlikę kūrinį „L’ultimo amore“. 1970 ir 1971 m. Ricchi e Poveri dalyvavo Sanremo muzikos festivalyje. 1978 m. grupė atstovavo Italijai Eurovizijos dainų konkurse su daina „Questo amore“, kuri su 53 taškais užėmė 12 vietą. 1981 metais narė Marina Occhiena paliko grupę.
Ricchi e Poveri dainas atlieka italų ir ispanų kalbomis. Devintajame-dešimtajame dešimtmečiuose grupė buvo labiausiai žinoma iš dainų „Mamma Maria“, „Se m’innamoro“, „Made in Italy“, „M’innamoro di te“ ir daugelio kitų.
Komercijos patarėjas (garbės vardas)
Komercijos patarėjas  – garbės vardas, suteikiamas kai kurių šalių verslininkams.
Austrija
Austrijoje šis garbės vardas vadinamas 'komercinis patarėjas'.
Vokietija
Vokietijoje garbės titulas 'komercijos patarėjas' iki 1919 m. Juo apdovanodavo verslininkus, bet tik tada, kai šie paaukodavo dideles sumas bendriems reikalams. Aukštesnį šio vardo laipsnį slaptasis komercijos patarėjas turintys verslininkai (jie patys, jų žmonos ir dukterys) gaudavo teisę dalyvauti monarcho (tuo metu Vokietijos imperijoje buvo daug ją sudarančių karalysčių, kunigaikštysčių ir pan.) rūmuose vykstančiuose renginiuose.
Rusijos imperija
Rusijos imperijoje garbės vardas komercijos patarėjas buvo įsteigtas 1800 m. pirkliams. Jis buvo prilygintas VIII rangų lentelės klasei. Tuo pačiu metu buvo įsteigtas to paties lygio garbės vardas manufaktūrų patarėjas, skirtas gamybos įmonių savininkams.
Komercijos patarėjai gaudavo teisę būti asmeniškai pakviesti dalyvauti valstybinėse įstaigose vykstančiuose įvairiuose pasitarimuose prekybos ir pramonės klausimais.
1824 m. buvo nustatyta, kad komercijos patarėjo vardą gali gauti pirkliai, 12 metų iš eilės buvę pirmos gildijos pirkliais. 1836 m. komercijos patarėjas, taip pat jų našlėms ir vaikams buvo suteikta teisė kreiptis prašyti suteikti jiems paveldimą garbės pilietybę. 1854 m. komercijos patarėjų sūnums buvo suteikta teisė stoti dirbti valstybės tarnyboje antro atskyrio kanceliariniais tarnautojais.
Komercijos patarėjo vardą gavę asmenys netapdavo bajorais. Jie gaudavo teisę į kreipinį Ваше высокоблагородие.
XIX a. viduryje buvo 256 asmenys, turėję šį garbės vardą.
Satanistinių ritualų mitas
Satanistinių ritualų mitas, arba SRA yra tikėjimas gerai organizuotu satanistinių grupuočių tinklu, paplitusiu JAV ar visame pasaulyje ir užsiimančiu žmonių (ypač – vaikų) smegenų plovimu ar net kankinimu ir aukojimu ritualų metu.
Bendra informacija
Mitas labiausiai paplitęs JAV. Čia kartu plinta ir gandai apie daugybę žmonių, kasmet nužudomų ritualų metu. Paprastai nurodomi skaičiai nuo 40 tūkstančių iki 60 tūkstančių, tuo tarpu pagal FTB statistiką, 2003 metais buvo užregistruotos 16 504 žmogžudystės iš viso. Nėra jokios statistikos, rodančios didesnį ritualinių žmogžudysčių kiekį, nei atskiri pavieniai atvejai. Taip pat nėra jokio teismuose patvirtinto įrodymo dėl organizuotų žmones aukojančių satanistų grupuočių egzistavimo. Todėl pamažu nuo 1980 iki 1990 metų su satanistinių ritualų mitu susijusi panika nuslopo.
1994 metais Britanijos sveikatos departamento paskelbtame moksliniame darbe, skirtame pranešimams apie satanistinį smurtą, apibendrinama, kad iš 84 tariamų atvejų nei vienas nepasitvirtino, atlikus išsamų tyrimą.
Kai kurie SRA panikos skleidėjai patys buvo abejotinos psichinės sveikatos. Pavyzdžiui, Diana Napolis, dalyvavusi keliuose SRA tyrimuose kaip socialinė darbuotoja, 2003 metais buvo nukreipta pasitikrinti psichikos po to, kai pradėjo persekioti Stiveną Spilbergą ir Jennifer Love Hewitt bei aiškinti, kad ji buvo kontroliuojama, naudojantis „psichotroniniu ginklu“.
Mūsų laikai
Tikintieji satanistinių organizacijų tinklu kaip įrodymą priima du dalykus:
Konkrečios detalės pasakojimuose apie satanistinius ritualus varijuoja, tačiau daugumai yra bendra šokiruojantys žiaurumo ir seksualumo elementai:
1987-aisiais Džeraldas Rivera (Geraldo Rivera) parodė pirmąją laidą iš serijos apie SRA. Jis teigė, kad „''Apytiksliais apskaičiavimais, mūsų kraštę yra virš 1 milijono satanistų […] Dauguma jų yra susiję su gerai organizuotu, labai slaptu tinklu. Visur, nuo mažų miestelių iki didelių miestų, FTB ir policija jau atkreipė dėmesį į jų vykdomus satanistinius ritualus, vaikų pornografiją ir siaubingas satanistines žmogžudystes. Galbūt tai vyksta ir jūsų mieste''“. Ši programų serija labai paskatino su satanistinių ritualų mitu susijusią masinę isteriją.
Ypatingi atvejai
Pirmoji su SRA susijusi byla įvyko Kerno apygardoje (Kalifornija) 1982 metais. Iš pradžių dvi šeimos apkaltintos savo vaikų seksualiniu išnaudojimu, vėliau pripažintos kaltomis ir nuteistos ilgiems metams kalėjime. Jokių daiktinių įrodymų rasta nebuvo, remtasi tik vaikų apklausomis, naudojant dviprasmiškus tardymo metodus. Abi šeimos praleido kalėjime po dvylika metų. Kitu panašiu atveju ten pat kaltinamasis išbuvo kalėjime 20 metų. Vėliau šie ir daug kitų panašiomis aplinkybėmis (be įrodymų) nuteistų žmonių buvo išteisinti.
1983 metais MakMartino vaikų darželio byloje (Manhetenas, Kalifornija), vaikai, apklausti naudojant Reido metodą (apklausos technika, skirta iš suaugusiųjų išgauti prisipažinimą), policijai papasakojo, kad buvo seksualiai išnaudojami, verčiami žudyti kūdikius, gerti kraują. Taip pat prisiminė buvę nuleisti tualetu į kanalizaciją, laikomi urve po darželiu, skraidinami oru ir matę žirafas ir liūtus. Vėliau paaiškėjo, kad pirmasis žmogus, apkaltinęs MakMartinų šeimą (darželio savininkus) šiais nusikaltimais, buvo paranojikas, šizofrenikas ir alkoholikas, kurio teiginiai kilo dėl psichinių sutrikimų. Nors MakMartinai, neradus jokių įrodymų, buvo išteisinti, jie patyrė didelius piniginius nuostolius, nekalbant apie sugadintą reputaciją ir moralinę žalą.
Vienas problemiškiausių atvejų aprašytas Lorenco Vraito knygoje „Atsimenant šėtoną“ (1994). 1988 metais Polas Ingramas buvo Olimpijos (Vašingtono valstija) respublikonų partijos pirmininkas ir vietos šerifo departamento vyriausias civilinis šerifo pavaduotojas. Gerbiamas, religingas ir atsakingas už vaikų mokymą apie narkotikų žalą žmogus. Po vieno meldimosi vienumoje su fundamentalistine grupuote, jo duktė iškėlė pirmuosius iš daugybės pasibaisėtinų kaltinimų: neva Ingramas ją seksualiai išnaudojo, dėl ko ji pastojo, kankino ją, leisdavo ja naudotis kitiems šerifo pavaduotojams, supažindino su satanistų papročiais, sukapodavo kūdikius dalimis ir juos valgydavo… Šitai, anot jos, tęsėsi nuo vaikystės iki tos dienos, kai ji pradėjo viską „atsiminti“.
Ingramas nesuprato, kodėl dukrai reiktų visa tai išsigalvoti, tačiau pats nieko panašaus negalėjo atsiminti. Tačiau policijos tardytojai, konsultuojantis psichoterapeutas ir jo dvasininkas iš Gyvojo vandens bažnyčios aiškino, kad žmonės, padarę seksualinių nusikaltimų, dažnai nuslopina atsiminimus apie juos. Norėdamas padėti, Ingramas pradėjo stengtis prisiminti. Kai psichologas panaudojo hipnotizavimo užmerktomis akimis metodą, kad įvestų jį į transą, Ingramas ėmė regėti kažką panašaus į tai, ką pasakojo policija. Kaskart iškilus kokiam vaizdiniui – o kuo toliau, tuo vaizdiniai darėsi šlykštesni – jį vis ragindavo ir drąsindavo. Pastorius tikino, kad Dievas per šiuos susimąstymus leis iškilti į paviršių vien tik tikriems atsiminimams. Patirdami tokius pačius poveikius, bažnyčiai skleidžiant paskutiniuosius gandus apie Ingramo prisipažįstamas baisybes, spaudžiant policijai, kiti jo vaikai ir žmona taip pat ėmė „prisiminti“. Garbūs piliečiai buvo apkaltinti dalyvavę orgijose.
Kai kaltintojai pakvietė Ričardą Ofšą iš Berklio universiteto, šis atliko kontrolinį eksperimentą. Vien tik pasiūlius Ingramui mintį, kad jis privertė sūnų ir dukterį atlikti incesto aktą, ir paprašius panaudoti jau įvaldytą „atminties atgaivinimo“ techniką, tuoj pat iškilo reikalingi „prisiminimai“. Tačiau tariami incesto dalyviai, kurie buvo „atsiminę“ tiek daug kitko, neigė, kad tai buvo kada nors įvykę. Atsidūręs akistatoje su tokiu įrodymu, Ingramas neigė, kad viską išsigalvojo ar pasidavė kitų įtakai. Jo atsiminimai apie šį incidentą buvo tokie pat skaidrūs ir „tikri“, kaip ir visi kiti prisiminimai.
Viena dukterų papasakojo apie ant jos kūno likusius baisius randus po kankinimų ir priverstinai padarytų abortų. Tačiau apžiūrėjus gydytojams, nieko panašaus nebuvo rasta.
Tačiau klausydamas savo pastoriaus patarimo, Ingramas net neperskaitė Ričardo Ofšo ataskaitos – jam buvo pasakyta, kad tai tik sukels jo viduje sumaištį. Jis prisipažino kaltas dėl šešių išprievartavimų ir galiausiai buvo pasodintas į kalėjimą. Kalėjime viską apmąstęs ir neįtakojamas pastoriaus bei psichoterapeuto, jis norėjo atsiimti prisipažinimą, suprato, kad jo prisiminimai buvo netikri. Prašymas buvo atmestas. Paulas Ingramas iš kalėjimo buvo paleistas tik 2003 metų balandžio 3 dieną.
Vaikų apklausos
Pagrindinė tokių atvejų problema – pasikliovimas vaikų parodymais ir būdai, kuriais gauti tie parodymai. Apskritai, vaikai labai lengvai pasiduoda įtaigai, taip pat – stengiasi įtikti klausinėjančiam suaugusiajam. Kita vertus, socialiniai darbuotojai ir terapeutai mano, kad vaikui sunku kalbėti apie išgyvenimus, arba kad dalis jo prisiminimų „išstumti“ ir turi būti atgaivinti. Tokios apklausos atliekamos su išankstine nuostata, kad vaikas yra patyręs seksualinį išnaudojimą ar satanistinius ritualus, tik reikia padėti jam juos prisiminti. Dar labiau abejotina metodika, kai apie vaiko patirtus išgyvenimus sprendžiama iš jo piešinių ir žaidimų su lėlėmis. Tokių tyrimų rezultatai didžiąja dalimi priklauso nuo interpretacijos ir, kaip įrodė eilė atvejų, negali būti laikomi patikimais.
Hipnozė ir fiktyvūs prisiminimai
Be vaikų apklausų, satanistinių ritualų mitų panika paremta ir nemažai suaugusiųjų, kurie „atgamino“ užgniaužtus vaikystės prisiminimus apie patirtus satanistinius ritualus. Vėlesni tyrimai parodė, kad nemaža dalis tokių prisiminusiųjų turi psichikos problemų. Nors bylos šiais atvejais dažniausiai nebūdavo keliamos (praėjo per daug laiko), plačiai spaudoje aprašyti tokie prisiminimai paskatindavo tikėjimą, esą satanistiniai ritualai yra įprasti ir plačiai paplitę.
Kritikai, kaip kad Ričardas Ofšas ir Etanas Votersas (Monstrų kūrimas. Netikri prisiminimai, psichoterapija ir seksualinė isterija, 1994), šią metodiką laiko apgaulinga ir pavojinga. Pagrindinė kritika:
Bandant atgaivinti prisiminimus apie vaikystėje tariamai patirtus satanistinius ritualus, naudojama ta pati metodika, kaip ir bandant atgaivinti prisiminimus iš praėjusių gyvenimų (reinkarnacija) ar tariamai patirtus ateivių grobimus. Norėdami patikrinti netikrų prisiminimų hipotezę, tyrinėtojai bandomiesiems pacientams eksperimentų metu sėkmingai įteigė savo sugalvotus vaikystės „prisiminimus“, naudodami tokią pačią metodiką. Vėliau paaiškinus, kad tie prisiminimai – neteisingi ir yra įteigti specialiai eksperimento tikslais, dalis pacientų atsisakydavo tai pripažinti ir gindavo jų teisingumą.
Sąsajos su ateivių grobimais
Manoma, kad prisiminimai apie satanistinius ritualus turi paralelių su prisiminimais apie ateivių grobimus. Ir ten, ir ten prisiminimai atgaminami tuo pačiu abejotinu metodu, ir ten, ir ten, figūruoja baisios jėgos, išdarinėjančios keistus dalykus su pagrobtojo kūnu. Abiem atvejais akivaizdus lytinių organų ir lytinių santykių akcentavimas (prievartavimai, kankinimai bei spermos mėginių ėmimai ar lytinių organų tyrimai, priverstinis apvaisinimas ir kt.). Abiem atvejais prisiminimai „užgniaužiami“.
Kerkelevščizna
Kerkelevščizna – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Elektrinė grandinė
Elektrinės grandinės elementai skirstomi į aktyvinius ir pasyvinius. Pirmieji yra elektros energijos šaltiniai, o antrieji vartoja arba kaupia energiją.
Meškauogė
Meškauogė (Arctostaphylos) – erikinių (Ericaceae) šeimos krūmų, krūmokšnių ir nedidelių medžių gentis, kurioje vienintelė Lietuvoje auganti rūšis – miltinė meškauogė.
Elektrinė grandinė
Pagrindiniai grandinių dėsniai
Sumuojant įtekančios ir ištekančios srovės turi būti su skirtingais ženklais.
Meškauogė
Pasaulyje auga ~60 rūšių, tarp jų:
Elektrinė grandinė
Grandinės poveikiai ir charakteristikos
Elektrinėje grandinėje veikiančios šaltinių įtampos ar srovės vadinamos poveikiais, o poveikių sukeltos srovės grandinės šakose ar įtampos tarp mazgų vadinamos reakcijomis.
Meškauogė
Aŋutvak
Elektrinė grandinė
Grandinės poveikiai ir charakteristikos
Elektrinių grandinių poveikiaiai gali būti skirstomi šitaip:
Kurmenė
thumb|left|250px|Kurmenės dvaro rūmai
Krasnodembi Sipitkai
Krasnodembi Sipitkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 91 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Krasuvas (Mazovijos vaivadija)
Krasuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietvakarius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 82 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Santakos gluosnis
Santakos gluosnis – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinės išvaizdos ir amžiaus gluosnis, augantis Kauno senamiestyje, Santakoje, netoli Neries kranto, 0,5 km į vakarus nuo Kauno pilies. Šalia praeina Santakos parko pėsčiųjų ir dviračių takas, įrengta atokvėpio vieta. miniatiūra|240px|left|2016 m. kovo mėn.
Medis paskelbtas saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2016 m. vasario 8 d. įsakymu Nr. D1-88.
Istorija
Įspūdingas medis prie Neries ir Nemuno santakos patraukė specialistų iš bendrovės „Akademijos arboristai“ dėmesį 2014 m. sausį. Jį su šeima vaikštinėdamas po kauniečių pamėgtą vietą pastebėjo gamtininkas ir arboristas Leonardas Mekionis. Jo duomenimis, tai ne paprastas, o baltasis vitellina formos gluosnis. Beje, tik šios formos gluosnių šakos yra geltonos spalvos ir smarkiai skiriasi nuo kitų gluosnių šakų. Atlikus matavimus paaiškėjo, kad kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – matuojama būtent tokiame aukštyje – siekė 6,99 m, medžio aukštis – 21,2 m. Kamienas, kuriame yra dvi nedidelės drevės, dviejų metrų aukštyje išsišakojęs į tris. Šiam medžiui galėtų būti mažiausiai 100 metų.
Margavonės (Zarasai)
Margavonės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Antazavės.
Dakų tvirtovės Oreštijės kalnuose
Dakų tvirtovės Oreštijės kalnuose – dakų tvirtovių liekanų grupė vakarinėje Rumunijoje, Hunedoaros apskrityje, Oreštijės kalnuose. Šios tvirtovės pastatytos I a. pr. m. e. – I a. m. e. unikaliu Murus Dacicus architektūriniu stiliumi ir buvo skirtos apsiginti nuo romėnų antpuolių.
6 tvirtovės, sudariusios dakų karaliaus Decebalo gynybinę liniją, 1999 m. įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Pats svarbiausias tarp šių objektų yra buvusi dakų sostinė, karinis ir kultūrinis centras – Sarmizegetuza. Yra išlikusios šventyklų, centrinės aikštės, vandentiekio sistemos liekanos. Kiti objektai: Kosteščio-Četecujės, Kosteščio-Blidaru, Piatra Rošijės, Benicos, Kepilnos tvirtovių liekanos, Fecele Albės gyvenvietės archeologinė vieta.
B-medis
B-medis tai besibalansuojančių medžio tipo duomenų struktūrų grupė, naudojama informatikoje. Ji buvo 1972 pristatyta Rudolfo Bayerio ir E. M. McCreigo. B-medyje įterpimas ir pašalinimas gali būti realizuotas O (lg n), kur n – lentelės įrašų numeris.
B-medžiai pasižymi tuo kad laikas vidinių elementų apdorojimui yra žymiai mažesnis už laiką reikalingą perrinkti viršūnėms. Dėl šios savybės ši duomenų struktūra yra dažniausiai naudojama duomenų bazių ir failų sistemų realizacijai. Tokiu atveju pasirenkamas aukštos eilės B-medis, kurio viršūnė saugoma operatyvioje atmintyje, o didesnė dalis pomedžių saugoma antrinėje atminties laikmenoje (pavyzdžiui, kietajame diske).
Savybės
B-medis dažniausiai apibrėžiamas duomenų elementų ir kiekvienos viršūnės maksimaliu galimų vaikų skaičiumi. Jei tartume, kad L yra mažiausias šiame medyje galimas viršūnės vaikų skaičius, tai didžiausias vaikų skaičius būtų 2L, o duomenų elementų kiekvienoje viršūnėje nuo L-1 iki 2L-1.
Paprasčiausias B-medžio variantas – 2-3-4 medis, kuriame kiekviena viršūnė gali turėti 2, 3 ar 4 vaikus ir atitinkamai 1, 2 ar 3 duomenų elementus.
Ankolės karalystė
Ankolės karalystė, kitaip dar Nkorė – istorinė karalystė, buvusi dabartinės Ugandos valstybės sudėtyje. Karalystė buvo Ugandos pietvakariuose, į rytus nuo Edvardo ežero. Ankolę valdę karaliai turėjo Ankolės mugabės (Mugabe of Ankole ar Omugabe of Ankole) titulą.
Ankolės gyventojų savivardis yra Banyankole (vienaskaita – Munyankole).
Istorija
Ankolė susikūrė apie XV a. pab., po legendinės Kitaros imperijos žlugimo. Karalystėje susiformavo komplikuota visuomenės struktūra, kurioje buvo dvi klasės: gyvulių augintojai bahima ir žemdirbiai bairu. Pastarieji visuomenėje buvo diskriminuojami ir neturėjo daugybės teisių, tarp jų teisės tuoktis su bahima, auginti gyvulius, atlikti karinę tarnybą ir pan.
1901 m. spalio 25 d. Nkorės karalystė Ankolės sutartimi buvo įjungta į Britų Imperijos Ugandos protektoratą. Mugabės išlaikė savo dinastiją ir valdžią, bendradarbiaudami su britais.
1967 m. pertvarkant Ugandos administracinį skirstymą Ankolės karalystė buvo panaikinta kartu su kitomis sudedamosiomis Ugandos karalystėmis. 1993 4 kitos karalystės (Buganda, Bunjoras, Toras ir Busoga) buvo atkurtos, o Ankolės karalystės taip ir neatkūrė. Nepaisant to, nuo to laiko karalystėje skiriami karaliai. Jos teritorija padalinta į 6 rajonus: Bushenyi, Ntungamo Mbarara, Kiruhura, Ibanda ir Isingiro.
Aleksandrs Laime
Aleksandras Laimė (Aleksandrs Laime arba Alejandro Laime; g. 1911 m. liepos 9 d. – m. 1994 m. kovo 21 d.) – latvių keliautojas, tyrinėtojas. Tai pirmas žinomas vakarietis, sausuma pasiekęs Anchelio krioklį.
Gimė Rygoje. 1939 m. išvyko į Venesuelą, kur pradėjo tyrinėti šalies pietines džiungles. 1949 m. buvo Rut Robertson ekspedicijos, pasiekusios sausuma Anchelio krioklį, nariu. 1955 m. Laimė įkopė į Aujantepui viršūnę ir kartu su vietiniu gidu Manueliu Fiorentino atrado sudužusį Džimio Eindželo lėktuvą „Flamingo“. Aleksandras Laimė ištyrinėjo stalkalnio paviršių, suteikė vardus jame prasidedančioms upėms. Upei, kuri sudaro Anchelio krioklį, jis suteikė Gaujos (Rio Gauya) vardą (pagal Gaujos upę Latvijoje), tačiau šis pavadinimas neprigijo ir dabar upė vadinama Kerepu (pagal pemonų kalbą). Kitas upes jis įvardino Venta, Uogre bei Dauguva.
Aleksandras Laimė taip pat džiunglėse ieškojo Eindželo išgarsintos „Aukso upės“. Pasakojama, kad po Laimės mirties jo namuose rasta skardinė su 20 tūkst. dolerių. Keliautojas gyveno atsiskyręs saloje Karao upėje, Gran Sabanos regione. 1994 m. jis ruošėsi vėl kopti į Aujantepui, bet mirė dėl širdies smūgio.
Pilėnai
thumb|230px|Paminklas Pilėnų gynėjams [[Punia|Punios piliakalnio papėdėje]]
Pilėnai – legendinė žemaičių pilis. Jai vadovavęs kunigaikštis Margiris.
Pilėnų gynimas
Manoma, kad Pilėnus šturmavo per 6000 kryžiuočių karių ir 200 riterių.
Kronikininkas Vygandas Marburgietis rašo apie 1336 m. vasario 25 d. vykusį Pilėnų pilies šturmą, stovėjusią Trapėnų žemėje, kurio metu žemaičiai ypač narsiai gynėsi, bet, nematydami vilties atsilaikyti, galiausiai patys pasirinko mirtį:
Žuvusieji buvo sumesti į ugnį.
A. Vijūkas-Kojelavičius (Lietuvos istorija. Kaunas, 1989) Pilėnų tragediją aprašo taip:
Pilėnų simbolis
thumb|Vaidinimo „Pilėnai“ aktoriai 1910 m. Pilėnų istorija įkvėpė nemažai menininkų romantikų ir tapo savotišku pasyvaus pasipriešinimo simboliu. Kompozitorius Vytautas Klova sukūrė operą „Pilėnai“.
Pilėnų vieta
Pilėnų vieta iki šiol tiksliai nenustatyta. Ilgą laiką buvo manoma, kad Pilėnų būta ant Punios piliakalnio, tačiau kai kurie istorikai mano, kad ji buvo Žemaitijoje. Istorikas Alvydas Nikžentaitis mano, kad Pilėnų būta ant Molavėnų (Graužių) piliakalnio Raseinių rajone, tarp Viduklės ir Nemakščių. Istorikas Tomas Baranauskas spėja Pilėnus buvus Kaltinėnuose. Archeologas Gintautas Zabiela spėja buvus ant Ižiniškių piliakalnio. Siūloma ir daugiau įvairių variantų, tokių kaip: Batakių piliakalnis, Bilionių piliakalnis ir kt.
Analogijos
Panašių į Pilėnų istorijų yra žinoma kitose šalyse.
Indijoje karališkųjų karių kastos – radžputų – moterys su vaikais praktikavo karinės savižudybės ritualą, vadinamą džauharu. Jų vyrams kovojant su priešu ir nesant vilties laimėti, moterys susidegindavo, tuo paskatindamos vyrus kovoti iki mirties (saka). Labiausiai šiuo ritualu išgarsėjo Čitoros tvirtovė, kurioje džauharas buvo įvykdytas tris kartus (1303, 1535 ir 1567 m.).
Palestinoje žydų sukilimo prieš romėnus pabaigoje liko paskutinis pasipriešinimo židinys – Masados tvirtovė. Ją 73 m. ėmė šturmuoti romėnai. Pamatę, kad nebeatsilaikys, pilies gynėjai nutarė įvykdyti masinę savižudybę, bet nepasiduoti. Nusižudė 1000 gynėjų su moterimis ir vaikais.
Verslavos piliakalnis
Verslavos piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5688; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1478; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A979KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24092) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Verslavos kaimo, Antalieptės seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Antalieptė – Vencavai pasukus į dešinę pietuosna link Gaidelių per Šventosios užtvanką ir toliau pavažiavus į pietus keliuku 730 m, yra miške, priekyje.
Piliakalnis
Pietrytinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos. 500 m į pietus yra I tūkstantmečio vidurio pilkapynas.
Tyrimai
1949, 1958, 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 2,89 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 954000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Inocentas III
Inocentas III (, tikrasis vardas Giovanni Lotario dei Conti di Segni, 1160 m. ar 1161 m. Gavinjanas – 1216 m. liepos 16 d. Perudža, 1891 m. palaikai perkelti į Laterano katedrą) – kanonistas teoretikas, Romos katalikų bažnyčios popiežius nuo 1198 m. sausio 8 d. iki mirties.
Biografija
Gimė Gavinjano pilyje tarp Romos ir Ananjio, tėvas Segnio ir Klarikos kunigaikštis Trasimondas Kontis. Jo giminaitis buvo popiežius Klemensas III.