cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfonsas Merkys
Biografija
1957–1959 m. Biologijos instituto, 1959–2000 m. Botanikos instituto mokslo darbuotojas, 1961–2001 m. Augalų fiziologijos laboratorijos vadovas, 1962–1981 m. dar ir instituto direktorius pavaduotojas mokslo reikalams, 1981–1989 m. direktorius. 1961–1970 m. ir 1990–2001 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; nuo 1968 m. profesorius. 1967 m. biologijos mokslų daktaras. Nuo 1976 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys, 1976–1992 m. LMA prezidiumo narys.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausia sritis – augalų augimo fiziologija, tropizmų ir fitohormonų fiziolijos teorija. 1973 m. kartu su kitais ištyrė retardanto CCC panaudojimą nuo kviečių išgulimo. Pirmasis įrodė, kad augalai mikrosvarumo sąlygomis (kosminiuose laivuose) gali praeiti visą ontogenezės ciklą. Susintetino ir ištyrė daugiau kaip 20 žemės ūkio augalams svarbių fitohormonų fiziologinių analogų. Nuo 1988 m. Lietuvos augalų fiziologijos draugijos pirmininkas. 1988–1995 m. Lietuvos gamtos apsaugos draugijos pirmininkas. 1994–2001 m. Lietuvos mokslų akademijos žurnalo „Biologija“ vyr. redaktorius. Paskelbė daugiau kaip 350 mokslinių straipsnių. 8 išradimų autorius.
Kubinis centimetras
Kubinis centimetras yra dažnai naudojamas tūrio matas, išvestas iš SI sistemos vieneto kubinio metro, reiškiantis 1 cm × 1 cm × 1 cm matmenų kubo tūrį. Vienas kubinis centimetras yra ekvivalentus 1⁄1000000 kubinio metro arba 1/1000 litro; tai reiškia, kad 1 cm³ ≡ 1 ml.
Daugelyje mokslo šakų vietoje kubinių centimetrų yra vartojami mililitrai. Medicina ir automobilių pramonė yra dvi sritys, kuriose terminas kubinis centimetras yra visada naudojamas.
Liter
Annie apdovanojimas
Annie apdovanojimas  – JAV apdovanojimas už pasiekimus animacijos srityje. Apdovanojimai teikiami Tarptautinės animacinių filmų asociacijos Los Andžele padalinio „ASIFA-Hollywood“ nuo 1972 m. Pradžioje apdovanojimai buvo teikiami tik žmonėms, nusipelniusiems kurioje nors animacijos srityje, kaip kad prodiusavimo, režisūros, piešimo, kompozicijos, scenarijaus rašymo, įgarsinimo, garso efektų ir pan. Tačiau, nuo 1992 m. imta vertinti ir pačią animaciją, buvo įtraukta nauja kategorija „Geriausias animacinis pilnametražis filmas“.
Sumokėję tam tikrą narystės mokestį, „ASIFA-Hollywood“ nariais gali tapti animacijos specialistai, studentai bei fanai. Visi „ASIFA-Hollywood“ nariai gali balsuoti apdovanojimų rinkimuose.
Ferdinand de Saussure
Ferdinandas de Sosiūras (1857 m. lapkričio 26 d. – 1913 m. vasario 22 d.) – šveicarų kalbininkas, Paryžiaus ir Ženevos universitetų profesorius. Ferdinandas de Sosiūras laikomas struktūralistinės kalbotyros tėvu. Jis – vienas žymiausių semiotikos kūrėjų. Ferdinand de Saussure kalbos teorijos pamatu susidarė tokios klasikinio struktūralizmo srovės, kaip Prahos funkcionalinė lingvistika ir Kopenhagos glosemantika.
Ferdinandas de Sosiūras buvo gerai susipažinęs su kitų to meto mokslų – logikos, psichologijos, sociologijos, ekonomikos, antropologijos ir kt. metodologija ir tyrinėjimo rezultatais, orientavosi gamtos moksluose.
Biografija
Ferdinandas de Sosiūras gimė Šveicarijoje, Ženevoje. Jo gimtoji kalba buvo prancūzų. Sosiūras studijavo Ženevoje, Leipcige ir Berlyne. Dešimt metų profesoriavo Paryžiuje ir dvidešimt – gimtojoje Ženevoje. Ferdinandas de Sosiūras laikomas žymiu indoeuropeistikos tyrinėtoju. Žymiausias Ferdinando de Sosiūro veikalas – „Tyrinėjimas apie senąją indoeuropiečių kalbų balsių sistemą“, kuriame atkūrė indoeuropiečių kalbų balsių sistemos vaizdą prieš tūkstančius metų. 1878 metais, išleidžiant šį veikalą, Sosiūrui, Leipcigo universiteto antrakursiui, buvo sukakę dvidešimt vieneri metai. 1879-aisiais jis padėjo pagrindus laringalų teorijai, pasak kurios indoeuropiečių prokalbėje buvo vartojami tam tikri laringaliniai (gerkliniai) garsai.
Ferdinandas de Sosiūras daug nusipelnė prisidėdamas prie baltų prokalbės rekonstrukcijos ir tyrinėdamas lietuvių kalbą. Čia jo atradimai yra tokie svarbūs, kad vadinami jo vardu ir įeina į lituanistikos klasiką, pavyzdžiui, Sosiūro-Fortunatovo dėsnis. Ferdinandas de Sosiūras tyrinėjo lietuvių kalbos priegaides ir kirčiavimą. Ferdinandas de Sosiūras lietuvių kalbą buvo gerai išmokęs, mėgo ją ir vertino jos archajiškumą. 1889 m. lapkritį lotyniškai rašytame laiške K. Jauniui Ferdinandas de Sosiūras sakosi nemokąs lenkų ir rusų kalbų, prašo K. Jaunių rašyti jam lotynų, vokiečių arba prancūzų kalbomis ir galiausiai priduria: „Tačiau mieliausia būtų gauti lietuvišką laišką, ypač jei jis būtų sukirčiuotas“. Savo garsiajame „Bendrosios lingvistikos kurse“ jis du kartus pamini lietuvių kalbą, labai ją vertindamas ir lygindamas su senąja slavų kalba ir Rigvedos sanskritu.
Kadangi pagrindinė sąvoka, kuria operuoja kalbos mokslas, yra „kalba“, Ferdinandas de Sosiūras pirmiausia ir iškėlė klausimą, kas yra kalba. Pamatinių sąvokų išaiškinimas, jų eksplikacija yra mokslo logikos reikalavimas. Pagrindinių kalbos mokslo sąvokų analizė Ferdinandui de Sosiūrui leido pradėti naujos mokslo šakos – struktūralistinės lingvistikos pamatus.
Sosiūras raštų paliko gana nedaug. 1922 m. buvo išleistas didokos apimties jo rinktinių darbų tomas. Be to, Sosiūro mokiniai paruošė ir atskira knyga išleido jiems Ženevos universitete skaitytas bendrosios kalbotyros paskaitas. Taigi visas palikimas – dvi knygos, kurių autorius gyvas nei vienos, nei kitos nematė. Ferdinandas de Sosiūras padarė didelę įtaką kalbotyrai.
Su šiuo mokslininku siejamos trys lingvistikos mokyklos. Pirmoji iš jų labiausiai susijusi su Ženeva, jos atstovai ištikimiausi savo mokytojo idėjoms. Nuo 1941 metų Ženevos kalbininkų draugija leidžia žurnalą, pavadintą „Ferdinando de Sosiūro sąsiuviniais“. Antroji mokykla perėmė ir labiausiai išplėtojo socialines Sosiūro pažiūras į kalbą. Šios mokyklos pagrindinė būstinė – Paryžius, o žymiausias atstovas – Sosiūro mokinys Antuanas Mejė. Trečioji Sosiūro mokykla įsikūrė Kopenhagoje. Šios mokyklos atstovai gyvo Sosiūro niekada nematė, tačiau ypač išplėtojo kai kurias Sosiūro pažiūras į kalbą kaip į savotišką abstrakčių atitikmenų sistemą, kalbos mokslui pradėjo taikyti matematinius metodus.
Marikonių koplyčia-mauzoliejus
Morikonių mauzoliejinė koplyčia – koplyčia Svėdasų miestelyje, Anykščių rajone. Priklauso Svėdasų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios su varpine ir koplyčios kultūros paminklų kompleksui, į Kultūros vertybių registrą įrašytam 1992 m. (unik. kodas ). Tai vienas ryškiausių romantizmo neogotikos statinių Lietuvoje.
Istorija
Koplyčia per karus, pokarių suirutes, sovietmečiu vandalų ne kartą buvo plėšiama, niokojama, mirusiųjų palaikai niekinami. Ilgus dešimtmečius ši koplyčia buvo paversta paprasčiausiu sandėliu, čia buvo laikomos statybinės medžiagos, bažnytiniai reikmenys. Atgimimo metais koplyčia buvo sutvarkyta, požeminiai rūsiai užmūryti. Jos durys buvo atvertos visuomenei – žmonės čia jau galėjo pasimelsti, pasidairyti po vidų. Klebonas kun. Vydas Juškėnas pasirūpino, kad senoji grafų koplyčia taptų Padėkos koplyčia. Visi norintieji dabar gali čia ant specialios pakylos uždegti žvakelę ir pasimelsti.
Xavier Hernández Creus
Chavjeras Ernandesas Kreusas (g. 1980 m. sausio 25 d.) – futbolininkas, Ispanijos rinktinės ir FC Barcelona klubo saugas.
Žaidė Ispanijos jaunimo komandoje, su kuria 1999 metais tapo pasaulio jaunimo čempionu. Pagrindinėje komandoje žaidžia nuo 2000 m. lapkričio 15 d., su rinktine 2000 m. Sidnėjaus olimpinėse žaidynėse iškovojo sidabro medalį, taip pat žaidė visose ketveriose 2006 m. pasaulio čempionato rungtynėse, pirmosiose rungtynėse atliko vieną rezultatyvų perdavimą ir buvo išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju. Su rinktine laimėjo 2008 m. Europos futbolo čempionatą, išrinktas geriausiu turnyro žaidėju. miniatiūra
Zunda
Zunda (Eryngium) – salierinių (Apiaceae) šeimos augalų gentis. Daugiametės žolės su skiautėtais, standžiais ir dygiais pakraščiais lapais, dažnai melsvo atspalvio. Žiedynas – galvutė. Lietuvoje auga dvi rūšys:
Genadijus Kulvietis
Biografija
Tėvas Povilas Kulvietis. 1976 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1976–1980 m. dirbo Kauno politechnikos instituto mokslinio tyrimo centre „Vibrotechnika“. Nuo 1981 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1990 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1993–1998 m. Inžinerinės informatikos, nuo 2002 m. Informacinių technologijų katedros vedėjas, nuo 1994 m. profesorius. 1986 ir 1994 m. stažavo Milano politechnikos institute (Italija), 1997 m. – Anglijos politechnikos universitete Chelmsforde. Nuo 2003 m. Informacinių technologijų techninio komiteto prie Standartizacijos departamento pirmininkas.
2014 m. buvo išrinktas Lietuvos mokslų akademijos tikruoju nariu.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – programinės įrangos kūrimas ir tobulinimas, kompiuterinės algebros sistemos, taikomosios tinklinės programos, nuotolinis mokymas. 7 išradimų autorius.
Monografijos
1. Ragulskis K., Barauskas R., Kulvietis G. Расчет и проектирование, М.:Машиностроение, 1984. 250с.
2. Rovetta A., Kulvietis G., Battaini M. Sviluppo di analisi computazionale nel controllo dinamico di robot confronto di algoritmi dinamici e valutazioni su prototipo sperimentale, Dipartimento di Meccanica, Politecnico di Milano, Milano, 1986, 138 p. (italų klb.)
3. Rovetta A., Kulvietis G. Lo sviluppo di software per il controllo dinamico di robotindustriali, Dipartimento di Meccanica, Politecnico di Milano, Milano, 1986, 118 p. (italų klb.)
4. R.Barauskas, R.Bansevicius, G.Kulvietis, K.Ragulskis Vibromotors for Precision Microrobots. Hemisphere Publishing Corp., 1988, USA. 310 p.
5. Kulvietis G. Dynamics and Control of Precision Microrobots, Vibroengineering/K.Ragulskis editor, Science and Arts of Lithuania 19, "Lietuvos mokslo" red.,1998. 569p., pp.322-336 (skyrius knygoje)
6. Interoperability in Digital Public Services and Administration: Bridging E-Government and E-Business IGI Global, USA, 2011. 424 p. by Yannis Charalabidis. (skyrius knygoje)
Mokomosios knygos
1. Algimantas Čepulkauskas, Genadijus Kulvietis Interneto svetainių kūrimas ir palaikymas, VGTU, 2006. 59 p.
2. Algimantas Čepulkauskas, Genadijus Kulvietis Mobiliųjų sprendimų kūrimas, VGTU, 2006. 60 p.
Menija
Menija, seniau Golėja  – miestas centriniame Alžyre, oazėje Sacharos dykumoje, prie Transsacharos kelio. Vilajos centras (nuo 2019 m.).
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu (datulių, vaisių, javų auginimu). Turizmas. Yra žymaus katalikų vienuolio, kankinio Šarlio de Fuko kapavietė.
Bandariškė
Bandariškė – buvęs kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Adutiškio.
Bosnijos ir Hercegovinos istorija
Šiame straipsnyje aprašoma Bosnijos ir Hercegovinos istorija – nuo priešistorės iki dabartinių laikų.
Ikislaviškasis laikotarpis
Dabartinė Bosnija ir Hercegovina buvo apgyvendinta dar nuo neolito laikų. Ankstyvajame bronzos amžiuje neolito gyventojus pakeitė karingesnės indoeuropiečių gentys, žinomos kaip ilyrai: deurai, desiatai, amantinai ir kt. Todėl Bosnijos ir Hercegovinos teritorija sudarė dalį istorinės Ilyrijos. Keltų migracija IV–III a. pr. m. e. išstūmė daugelį ilyrų genčių iš jų gyventų teritorijų, tačiau dalis jų liko ir susimaišė su keltų gentimis. Todėl regione susiformavo trakizuotos ilyrų gentys, tokios kaip skordiskai.
Antikoje dabartinė Bosnija ir Hercegovina buvo svarbi tranzitinė šalis tarp Adrijos jūros ir Dunojaus baseino, todėl čia gyvavo keletas prekybinių miestų. Konfliktas tarp ilyrų ir romėnų prasidėjo 229 m. pr. m. e., tačiau Romai nepavyko aneksuoti viso kalnuoto regiono iki 9 m. e. m. Užkariavus romėnams, teritorija priklausė Ilyriko, vėliau Dalmatijos provincijoms. Tik šiaurinės lygumos palei Savos upę buvo valdomos kaip Panonija. Romėniškuoju laikotarpiu lotyniškai kalbantys kolonistai kėlėsi iš visos Romos imperijos ir kūrėsi šalia ilyrų. Romos kariai buvo skatinami apsigyventi čia po karinės tarnybos.
Krikščionybė regione pasirodė ir ėmė plisti I a. pabaigoje. 337 ir 395 m. padalinus imperiją, Dalmatija ir Panonija buvo priskirtos Vakarų Romos imperijai, Panonijos diecezijai. 455 m. regioną užkariavo ostgotai, vėliau alanai ir hunai.
Viduramžiai
Tikroji Bosnija, kuri koncentravosi Bosnos upės slėnyje, tarp Vrbaso ir Drinos upių, egzistavo kaip atskira sklavinija. Vėlesniais laikais Bosnijos teritorija buvo įtakojama dviejų tuometinių regioninių galybių - Serbijos rytuose ir Kroatijos vakaruose. IX-X a. I pusėje čia viešpatavo Kroatija. Nuo X a. vidurio Bosnijoje augo Serbijos įtaka, kurią netrukus pakeitė Bizantijos imperija. Tai leido Bosnijai vėl sugrįžti į Kroatijos glėbį. XI a. Bosnijoje įsigalėjo serbiška Duklia, kuriai valdant apie 1082 m. Bosnija vėl buvo atskirta kaip atskira feodalinė valda.
Nuo tada Bosnija palengva tolo nuo serbiškosios įtakos ir buvo įtraukta į Vengrijos karalystės politinę orbitą. XII a. Bosniją savo valda laikė Vengrijos karaliai, o 1154 m. čia įkurtas Bosnijos banatas. Šalis, atsidūrusi tarp Rytų ir Vakarų krikščionybės įtakų, galiausiai rinkosi Vakarų krikščioniškąjį pasaulį. Tačiau joje įtakinga buvo ir vietinė krikščionybės atmaina Bosnijos bažnyčia, kuri buvo laikoma erezija. Tai lėmė keletą religinių karų ir kryžiaus žygių Bosnijoje.
XIII a. Bosnijos banai sėkmingai dalyvavo tarptautinėje politikoje, laviruodami tarp Vengrijos, Kroatijos ir Serbijos karalystės interesų. XIV a.I pusėje jie sėkmingai išplėtė savo valdas: paėmė Zahulmję, Paganiją ir Dalmatiją, taip gaudami priėjimą prie jūros, vėliau užėmė Travuniją ir Podrinję. Banas Tvrtko tapo žymiausiu Bosnijos valdovu, o jo laikais jau visiškai nepriklausomas banatas buvo pakeltas ir tapo Bosnijos karalyste.
Raida po 1990 m
1990–1991 m. įvykiai Slovėnijoje ir Kroatijoje (nepriklausomybės paskelbimas ir pilietinis karas) betarpiškai paveikė ir kitas Jugoslavijos respublikas. Etniniu požiūriu Bosnijos situacija buvo sudėtingiausia. Prieš 1992 m. prasidėjusį pilietinį karą čia gyveno 4,5 mln. žmonių. Bosniai-musulmonai, serbai ir kroatai buvo pasiskirstę kaip 4:3:2.
Iki 80-ųjų pabaigos Bosnija buvo politiškai konservatyvi respublika. Tačiau nauja politikų kartą po 1989 m. ir pilietinis karas Jugoslavijoje paveikė ir Bosniją. Bosniams-musulmonams siekiant kurti savo valstybę iškilo grėsmė ilgai išlaikytam balansui tarp pagrindinių etninių grupių. Tačiau pirmame svarstymų apie Jugoslavijos ateitį etape Bosnijos vadovybė išliko pasyvi ir iš principo palaikė šiek tiek labiau decentralizuotos federacijos idėją.
Padėtis aiškiai pradėjo aštrėti, kai Bosnijos vadovybė nutarė pasekti šiaurinių kaimynių pavyzdžiu ir skelbti referendumą dėl šalies nepriklausomybės. Pagrindinių Bosnijos etninių grupių aspiracijos dėl Bosnijos ateities gerokai skyrėsi. Nepriklausomybei vasario 27 d. referendume pritarė tik musulmonai ir kroatai. Serbai referendumą boikotavo ir už nepriklausomybę pasisakė tik 62 % rinkėjų.
Pilietinis karas
Nekreipdama dėmesio į serbų protestus Bosnija 1992 m. kovo mėnesį pasiskelbė nepriklausoma. Netrukus po to, kai JAV ir Europos Sąjunga 1992 balandžio 6 ir 7 d. pripažino Bosniją, Jugoslavijos armija pradėjo karą serbų pusėje. Jau 1992 m. sausio 9 d. serbus atstovaujanti asamblėja paskelbė autonominę Bosnijos ir Hercegovinos Liaudies Respubliką ir pareiškė, kad Bosnijos prezidentas neatstovauja jų tarptautinėje arenoje. 1992 birželio 3 d. sekė Kroatų Valstybės Herceg-Bosna paskelbimas, kuriuo vakarinė Hercegovina buvo faktiškai nuo Bosnijos ir Hercegovinos atskirta ir prijungta prie Kroatijos. Tai reiškė visišką Bosnijos ir Hercegovinos respublikos dezintegraciją į tris dalis. 1992 m. kovo 27 d. paskelbiama Serbų Respublika Bosnija ir Hercegovina. Kiekviena iš dalių stengėsi įsitvirtinti savo teritorijoje, dėl ko kurį laiką vyko visų kova prieš visus, vėliau kroatų ir serbų prieš musulmonus, dar vėliau kroatų ir musulmonų prieš serbus. 1994 m. kovo 2 d. kroatai ir bosniai sudarė federacijos sutartį. Savo valdžią dalinės respublikos legitimuoti stengėsi ne tik oficialiais dokumentais bei sutartimis. Plačiai naudotas „argumentas“ buvo etniniai valymai. Serbų pusė dažniausiai kaltinta, kad etninius valymus, civilių žudymus, vergų darbą naudojo organizuočiausiai.
Urbonas VIII
Urbonas VIII (, tikrasis vardas Maffeo Barberini, g. 1568 m. balandžio 5 d. Florencija, Italija – 1644 m. liepos 29 d. Roma, Italija) – Romos katalikų bažnyčios popiežius, pareigas ėjęs nuo 1623 iki 1644 m.
Biografija
M. Barberini gimė Florencijos pirklių šeimoje. Mokėsi Pizos universitete, kuriame 1589 m. gavo teisės daktaro laipsnį. 1601 m. paskirtas popiežiaus legatu Prancūzijoje. 1604 m. popiežius Klemensas VIII suteikė jam garbės – Nazareto arkivyskupo – titulą ir paskyrė nuncijumi Prancūzijoje. 1606 m. tapo kardinolu ir legatu Bolonijoje. 1623 m. rugpjūčio 6 d. susirinkusi konklava jį išrinko popiežiumi. Jo pontifikato metu Europoje vyko Trisdešimtmetis karas. Valdymo laikotarpiu Urbonas VIII rėmė jėzuitų misijas Pietų Amerikoje, Kinijoje ir Japonijoje, buvo kaltinamas Bažnyčioje itin išplitusiu nepotizmu, patvirtino Ignaco Lojolos kanonizavimą, taip pat kanonizavo kelis kitus asmenis. 1633 m. Urbonas VIII privertė Galilėjų atsisakyti heliocentrizmo pažiūrų. Urbonas VIII – paskutinis popiežius, 1641 m. pradėjęs vidinamąjį Castro karą ir jėga išplėtęs Popiežiaus valstybės teritoriją. Vatikane Urbonas VIII įsteigė arsenalą, o Tivoli mieste šalia Romos – ginklų fabriką. Popiežius taip pat buvo didelis menų rėmėjas. Valdant Urbonui VIII Popiežiaus valstybė įklimpo į dideles skolas.
561 m.
561 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pašikšniai
Pašikšniai – buvęs kaimas kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Sartininkų, kairiajame Sartės krante.
Piotras Šelestas
Piotras Šelestas (,, 1908 m. vasario 14 d. Charkovo srityje – 1996 m. sausio 22 d. Maskvos srityje) – sovietinis partinis veikėjas, SSKP CK Politinio biuro narys, Ukrainos KP vadovas.
Biografija
Iki 1932 m. laiškanešys, darbininkas kolūkyje, geležinkelyje, gamyklos šaltkalvis, komjaunimo darbuotojas. 1935 m. baigė Mariupolio metalurgijos institutą.
Kulvos geomorfologinis draustinis
Kulvos geomorfologinis draustinis (anksčiau Pabartonių geomorfologinis draustinis ) – saugoma teritorija Jonavos rajono savivaldybės teritorijoje, draustinis. Plotas 815 ha. Saugomas moreninio gūbrio bei Neries upės erozinio pasienio reljefas. Kulvos valstybinis geomorfologinis draustinis yra gražiame, kultūrintame kraštovaizdyje, kuris aukščiausiai iškilęs virš jūros lygio (117 m, Kulvos ozas). Draustinis įsteigtas 1992 m.
Gvajaramerinas
Gvajaramerinas  – miestas šiaurės rytų Bolivijoje, Beni departamente, Mamorės kairiajame krante, 1115 km nuo Trinidado, priešais Brazilijos miestą Gvažara Miriną. Svarbus prekybos centras ir uostas. Kaučiuko, medienos pramonė.
Piotras Šelestas
Biografija
Nuo 1940 m. partiniame darbe: SSKP Charkovo miesto komiteto sekretorius, Čeliabinsko srities komiteto skyriaus vedėjas, SSKP CK aparato darbuotojas, Saratovo srities komiteto sekretorius.
Gvajaramerinas
Lietuviai
1940 m. gegužės 26 d. Guajaramerine mirė garsus lietuvių keliautojas Matas Šalčius. 2005 m. liepą – rugpjūtį Gintauto Babravičiaus vadovaujama ekspedicija Gvajaramerine rado keliautojo apytikslę palaidojimo vietą ir ją įamžino bareljefu. Mieste taip pat gyveno lietuvių misionierius Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis.
Piotras Šelestas
Biografija
1943–1954 m. gamyklų direktorius Leningrade ir Kijeve. 1954 m. SSKP Kijevo miesto, vėliau – srities komiteto antrasis sekretorius. 1957–1962 m. SSKP Kijevo srities komiteto pirmasis sekretorius. 1962 m. Ukrainos KP CK sekretorius, nuo 1963 m. I sekretorius.
Angelo Sodano
Andželas Rafaelis Sodanas (1927 m. lapkričio 23 d. – 2022 m. gegužės 27 d. ) – Italijos kardinolas, 2005–2019 m. buvęs Kardinolų kolegijos dekanu, perėmęs šias pareigas iš popiežiumi išrinkto Jozefo Racingerio.
Nuo 1999 iki 2006 m. A. Sodano buvo Vatikano valstybės sekretorius ir dirbo šiose pareigose prie abiejų popiežių – Jono Pauliaus II ir Benedikto XVI. A. Sodano tapo pirmuoju žmogumi nuo 1828 metų, vienu metu ėjusiu Kardinolų kolegijos dekano ir Vatikano valstybės sekretoriaus pareigas.
Abemama
Abemamą 1799 m. atrado britų jūrininkas C. Bišopas.
Kaljubijos muchafaza
Kaljubijos muchafaza  – muchafaza Egipto šiaurėje, Nilo deltos pietryčiuose. Šiaurėje ribojasi su Dakahlijos muchafaza, rytuose su Šarkijos muchafaza, pietuose su Kairo muchafaza, pietvakariuose su Gizos muchafaza ir vakaruose su Beheiros muchafaza. Administracinis centras – Banha.
Pietvakariniu muchafazos pakraščiu teka Nilas, o vakariniu – jo atšaka Damieta.
Miestai
Svarbiausi miestai:
Lygiagretaus programavimo mitai
Aštuoni lygiagretaus programavimo mitai yra aštuonios paplitusios, tačiau neteisingos prielaidos, dažnai padaromos nepatyrusių programuotojų, kuriant paskirstyto skaičiavimo sistemas.
Šias prielaidas surinko ir apibendrino kaip mitus įvairūs lygiagretaus programavimo specialistai, daugiausia iš Sun Microsystems. Mitų sąrašas pirmąkart pasirodė 1994 metais. Iš pradžių mitai buvo septyni, aštuntasis mitas buvo pridėtas 1997 m.
Čičiraitis (Zarasų r., Knipiškių km.)
Čičiraitis arba Knipiškių ežerėlis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 2,5 km į rytus nuo Suvieko. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,17 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 142,8 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti pievos, dirbami laukai. Iš rytų į pietvakarius ežerą prateka Č-1 upelis link netoliese telkšančio Čičirio ežero (Raudos upės baseinas). Šalia įsikūręs Knipiškių kaimas. Šiaurine pakrante eina kelias.
Šiaurės Korėjos vyrų futbolo rinktinė
Šiaurės Korėjos vyrų futbolo rinktinė – Šiaurės Korėjai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Šiaurės Korėjos futbolo asociacija. Rinktinė dalyvavo 2 pasaulio čempionatuose, 5 žemyno čempionatuose.
Vytauto Didžiojo universiteto Politikos mokslų ir diplomatijos fakulteto Regionistikos katedra
VDU Regionistikos katedra – Vytauto Didžiojo universiteto padalinys, pavaldus Politikos mokslų ir diplomatijos fakultetui.
Šiaurės Korėjos vyrų futbolo rinktinė
Šiaurės Korėja pirmą kartą pasaulio čempionate dalyvavo 1966 m. Anglijoje. Visiškai nežinoma rinktinė tąkart pateikė sensaciją – grupės turnyre nugalėjo Italiją ir tapo pirmąja Azijos komanda, patekusia į ketvirtfinalį. Jame korėjiečiai susitiko su Portugalija – rungtynių pradžioje pirmavo 3-0, bet vėliau portugalai įmušė net 5 įvarčius ir eliminavo Šiaurės Korėją.
Vytauto Didžiojo universiteto Politikos mokslų ir diplomatijos fakulteto Regionistikos katedra
Studijų programos
Iki 2016 m. katedra dirbo su dviem pagrindiniais regionais, ir jiems buvo skirtos dvi magistrinės studijų programos. Jose dėstymas vyksta anglų kalba, todėl studijuoti gali ir užsieniečiai:
Šiaurės Korėjos vyrų futbolo rinktinė
2010 m. korėjiečiai vėl pateko į pasaulio čempionatą ir pirmąsias varžybas žaidė su lyderiais brazilais. Po atkaklios kovos 2-1 pergalę šventė brazilai. Tačiau kitose varžybose korėjiečiai žaidė daug prasčiau: buvo sutriuškinti portugalų 7-0 ir Dramblio Kaulo Kranto – 3-0.
Achyrachaena
Achyrachaena – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų vienarūšė gentis. Auga Kalifornijoje, pietų Oregone ir šiaurės Žemutinėje Kalifornijoje.
TNT
Trotilas (trinitrotoluenas, tolas, T.N.T., „muilas“) – cheminis junginys. Cheminė formulė: CH3C6H2(NO2)3.
Savybės
Detonacijos greitis: 6700 m/s @ 1,6 g/cm³
Tai bespalviai arba gelsvi milteliai, kurių tankis 1,6 kg/l. Jis lydosi +84 °C temperatūroje, iš jo gali būti liejamos įvairios formos. Tai toluolo trigubo nitrinimo produktas. Dega skleisdamas juodus dūmus, parako kvapo. Sprogsta nuo detonatoriaus Nr.8. Sprogimo šiluma – 1000 kcal/kg. Sprogstant susidaro daug anglies oksido (sukelia deguonies trūkumą). Gerai tirpsta benzole, acetone ir kituose organiniuose tirpikliuose, blogai – vandenyje. Vandenyje savo savybių nepraranda. Su sunkiaisiais metalais linkęs sudaryti organines druskas, lengvai detonuojančias nuo mechaninio ar šiluminio poveikio. Atvirai degdamas nesprogsta. Uždaruose, talpiuose induose sprogsta greitai. Kaip ir daugelis kitų nitrojunginių, pasižymi hematotoksiniu poveikiu.
Adutiškis
Adutiškis – miestelis Švenčionių rajono savivaldybėje, 28 km į rytus nuo Švenčionių, prie kelio Švenčionys–Pastovys, prie pat Lietuvos valstybės sienos su Baltarusija. Parapijos ir Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Ąžuolo ir Naujasalio). Stovi Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia (pastatyta 1913 m.), veikia Adutiškio vidurinė mokykla, muitinė, paštas (LT-18039). Adutiškio geležinkelio stotis buvo Lietuvoje ir Baltarusijoje, dabar veikia tik Baltarusijoje (yra stotelė Гадуцішкі, kurioje kasdien sustoja 4 keleiviniai traukiniai).
thumb|left|Koplytėlė miestelio šiaurėje
Etimologija
Miestelio vardas yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo vardo Aduta (ar Adutis).
Geografija
Miestelis išsidėstęs ant kalvų prie Kamojos upės vingių, šlaitai raguvoti. Netoli miestelio – pats šiaurryčiausias, kartu ir atkampiausias rajono pakraštys – Antanų giria, kuri nusidriekia toli į Baltarusiją ir susijungia su Polocko lygumos giriomis, siekiančiomis net Dauguvą. Adutiškis ribojasi su Baltarusijos Krukių kaimeliu. Šioje vietoje unikali Lietuvos–Baltarusijos siena eina geležinkeliu Lentupis–Pastovys.
Istorija
thumb|left|Miestelio planas XX a. tarpukariu thumb|Miestelio reginys iš šiaurės thumb|Miestelio reginys. Daugiabučiai namai thumb|Kryžius prie bažnyčios vartų
Adutiškio dvaras minimas nuo XIV a. Nuo 1526 m. dvarą valdė Jonušas Radvila, vėliau buvo Kiškų dvaro centras. 1526 m. suteikta privilegija rengti turgus ir laikyti smuklę. 1608 m. atiteko Vilniaus vyskupijos kapitulai. Pats Adutiškis pirmą kartą paminėtas 1501 m. Lietuvos Metrikoje. 1608 m. pastatyta Adutiškio bažnyčia. 1790 m. įkurta parapinė mokykla ir prieglauda. 1795 m. apylinkes nusiaubė rusų, 1811–1812 m. – prancūzų kariuomenė. Per 1863 m. sukilimą iš Vileitų kaimo į Sibirą buvo ištremtos sukilėlius rėmusios šeimos. XIX a. pabaigoje miestelis buvo Švenčionių apskrityje valsčiaus centras. Čia buvo pašto stotis, vykdavo garsūs turgūs, veikė mokykla, 1885 m. įkurta vaistinė.
1895 m. nuo Pabradės pro Lentupį, į Adutiškį buvo nutiestas siaurasis geležinkelis, vėliau rekonstruotas į platųjį ir pratęstas iki Polocko. Nuo tada miestelis pradėjo augti, garsėti turgumis. Prekiauta nuo eržilų ir jaučių iki molinių puodų, medaus, spanguolių, naminių rankdarbių, linų. Miestelis išaugo. 1913 m. čia kunigo B. Krištaponio rūpesčiu pastatyta dabartinė mūrinė Adutiškio Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia. I pasaulinio karo metai Adutiškio apylinkių gyventojams buvo ypač sunkūs: čia 3 metus buvo vokiečių ir rusų fronto linija. Gyventojai buvo išvaryti, kaimai sudeginti. 1918 m. pasitraukus vokiečiams, įsiveržė bolševikai. 1920 m. apie 3 mėnesius išsilaikė Lietuvos valdžia. Vargonininkas L. Bielinis organizavo savanorius į Lietuvos kariuomenę, steigė lietuviškas mokyklas. Tačiau 1920 m. Vilniaus kraštą užėmė lenkai, kurie stengėsi primesti savo kalbą. Lietuviai tam priešinosi. Aktyviai veikė „Ryto“ švietimo draugija, beveik visuose kaimuose buvo Šv. Kazimiero draugijos narių, savo darbą atliko knygnešiai. Tačiau 1938 m. jau buvo uždarytos visos lietuviškos mokyklos.
1939 m. Adutiškio apylinkes užėmė sovietinė kariuomenė ir jos buvo prijungtos prie Baltarusijos TSR. Adutiškis tapo rajono centru. 1940 m. rugpjūtį Adutiškis ir jo apylinkės prijungtos prie Lietuvos TSR. Valdžia ėmėsi rusinimo politikos, įsteigė rusų ir baltarusių dešimtmetę mokyklą. 1940 m. iš Adutiškio geležinkelio stoties sovietai trėmė gyventojus į Sibirą, buvo suimti visi Šv. Kazimiero draugijos pirmininkai. 1942–1944 m. pamiškių kaimų žmonės kentėjo nuo sovietinių partizanų plėšikavimo. Adutiškis labai nukentėjo per II pasaulinį karą. 1944 m. miestelis sudegintas, sugriautas centras. 1944 m. vokiečiai traukdamiesi susprogdino malūną, tiltą, linų fabriką. Tais pačiais metais buvo paskelbta mobilizacija į sovietinę kariuomenę, kurios vyrai vengė. Rudenį Antanų miške susibūrė Lietuvos partizanų būrys, vadovaujamas A. Griškėno-Karužio. Jį suėmus, „Tigro“ būriui ėmė vadovauti karininkas Vincas Žaliaduonis-Rokas. Pokariu Sibiro lageriuose kalėjo 23 vyrai iš miestelio, o apylinkėje nuo sovietinių okupantų nukentėjo 172 žmonės. 1949 m. gyventojai buvo priversti jungtis į kolūkius, vykdyta melioracija, sunaikinti vienkiemiai.
1945 m. įsteigta biblioteka, 1956 m. įkurta ambulatorija, kultūros namai, 1955 m. įsteigta vidurinė mokykla, vaikų lopšelis – darželis, muitinė, pasienio užkarda. 1975 m. prie Adutiškio prijungtas gretimas miestelis – Naujasis Adutiškis. Iki 1992 m. veikė linų fabrikas, dab. trikotažo įmonė.
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, buvo kilęs konfliktas su Baltarusija dėl Adutiškio geležinkelio stoties. Dabar siena su Baltarusija eina pietiniu miestelio pakraščiu, geležinkelio linija skiria dvi valstybes. 1994 m. spalio 13 d. Lietuvos ir Baltarusijos derybininkai susitarė dėl Adutiškio geležinkelio stoties padalijimo – stotis atiteko Lietuvai, o Baltarusijai atiteko vienas ar du geležinkelio keliai. Lietuvos pusėje 2003 m. geležinkelio bėgiai išardyti, po kelerių metų nugriauti ir nebenaudojami geležinkelio stoties pastatai.
2006 m. patvirtintas Adutiškio herbas.
Miestelis I pasaulinio karo metais:
Dolštatas
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Slavskojės apylinkės kaimas.
Elma
Elma  – miestas Alžyre, Setifo vilajoje, 25 km į vakarus nuo Setifo. 128,4 tūkst. gyventojų (2007 m.).
Svarbus žemės ūkio centras. Prancūzų okupacijos metu miestas vadintas Sen Arno (Saint Arnaud).
Bandeliškis
Bandeliškis – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 14 km nuo Vyžuonų.
Amazonitas
Cheminė formulė – (K,Na) [Si3 O8]
Kietumas pagal Moso skalę 6-6,5.
Randamas Brazilijoje, Indijoje, JAV (Kolorade), Kenijoje, Madagaskare, Namibijoje, Rusijoje.
ANBO-IV
ANBO-IV – vienas geriausių Antano Gustaičio konstrukcijos lėktuvų, žvalgybai ir bombardavimui skirtas parasolio tipo dvivietis aukštasparnis monoplanas. Pirmą kartą išbandytas 1932 m. liepos 14 d. Buvo pagamintos dvi serijos po 7 lėktuvus – pirma (1933–1934) ir antra (1935 m.).
Pirmoji ir antroji serija skyrėsi dviem esminiais dalykais: liemens forma ties žvalgo kabina ir varikliais. Todėl kariniuose dokumentuose pirmosios serijos lėktuvai žymimi ANBO-IV L, o antrosios – ANBO-IV M. Raidės – pagal variklių modifikaciją: Bristol „Pegasus“ IIL2 ir IIM2.
Konstrukcija
Lėktuvo konstrukcija – duraliuminio vamzdžiai plieniniuose antgaliuose sujungti kniedėmis ir varžtais. Liemuo ir sparnai – dengti drobe. Uodegos plokštumas A.Gustaitis suprojektavo duraliuminio konstrukcijos – lygiai tokias pat kaip ir Karo aviacijoje naudotų italų gamybos metalinės konstrukcijos žvalgybinių Ansaldo A.120. Nors kai kurie amžininkai šaipėsi, jog A. Gustaitis nesugebėjo sukonstruoti uodegos plokštumų, iš tiesų A.Gustaitis būdamas Karo aviacijos parko viršininku, siekė sumažinti eksploatacines sąnaudas, todėl pasirinko konstrukciją, panašią į jau turėtų labai panašių 19 lėktuvų A.120 struktūrą. Taip buvo sumažintos remonto sąnaudos, ekstra atveju A.120 uodegos galėjo būti uždedamos ANBO-IV ir atvirkščiai.
Iš pradžių modelis buvo bandomas su „Pratt & Whitney Wasp C“ ir A.S. „Panther“ varikliais, tačiau pasirinktas anglų gamybos Bristol „Pegasus II“ variklis. Dėl pasaulinės ekonominės krizės svarui ir JAV doleriui nuvertėjus apie 40%, o lietuviškam litui išsilaikius buvusiame lygyje, angliškas variklis jau kainavo nebe 74 000 litų, o – 48 000, todėl už 8 variklius sumokėta tik 336 000 litų.
Dažymas
miniatiūra|Pirmasis Anbo IV, Nr. 52 Apie 1930 m. pasibaigė individualių lakūnų ženklų tapymo ant lėktuvų dešimtmetis. Nuo Nepriklausomybės kovų laikotarpio buvo nusistovėjusi tradicija, jog pilotai savo lėktuvus žymėdavo individualiais ženklais – SVA-10, Š-20, CR.20, A.120 mirgėjo drakonais, indėnais, paukščiais, jokeriais, žvaigždžių spinduliais ir kt. Nėra duomenų kas buvo perėjimo prie vieningo kamufliažo iniciatorius – ar aukštoji kariuomenės vadovybė, ar A.Gustaitis – iš pradžių kaip Aviacijos parko viršininkas, vėliau – kaip Karo aviacijos viršininkas.
ANBO-IV pagrindinė spalva – ryški tamsiai žalia. Ja buvo nudažytas liemuo, sparnų ir horizontalių uodegos plokštumų viršutinė dalis, kilis ir posūkio vairas. Sparnų ir horizontalių uodegos plokštumų apačia – sidabrinė (aliuminio pudros dažai). Spyriai ir variklio žiedas – juodos spalvos. Karo aviacijos ženklai – Vyčio kryžiai buvo piešiami ant abiejų posūkio vairo pusių, abiejų sparnų viršuje ir apačioje (atsitikdavo, kad žvalgybiniams lėktuvams sparnų viršuje ženklai nebuvo piešiami. Pats Vyčio kryžius – baltas, apvedžiotas dviem juostomis – juoda ir išorine – balta. Abiejuose liemens šonuose, prie uodegos buvo nurodoma lėktuvo markė (maždaug 1/8 liemens aukščio užrašas „ANBO-IV“ baltomis raidėmis) ir balti dviženkliai lėktuvo numeriai (ženklai kiek didesni nei 1/3 liemens aukščio). Daugiau jokių užrašų ant nebuvo daroma. Po 4-5 metų, keičiant drobinę dangą, buvo pakeistas užrašų šriftas (atsisakant išraitymų).
Gamyba
miniatiūra|ANBO IV eskadrilė 1934–1935 m. buvo pastatyta 14 lėktuvų, kurie Karinėse oro pajėgose buvo naudojami iki Lietuvos aneksijos 1940 m.
Pirmoji ANBO-IV serija pradėta gaminti 1933 m. pradžioj, o pirmasis serijinis egzempliorius ANBO-IV (gamyklinis ir Karo aviacijos Nr.57) užbaigtas rugsėjo mėnesį ir buvo bandomas nuo 1933 m. rugsėjo 15 d. iki 1934 m. vasario 15 d. Pirmosios serijos lėktuvų (gamykliniai Nr. 58-63) gamyba baigta 1934 m. kovo 27 d.
Pabaigus pirmąją ANBO-IV seriją, A. Gustaitis norėjo be pertraukos, gaminti ir antrąją, kol neatleisti papildomai pasamdyti darbininkai, tačiau Vyriausybė 1934 metams neskyrė lėšų, ir 6 nauji varikliai Bristol „Pegasus“ IIM2 iš firmos "The Bristol Aeroplane Company Ltd. " buvo nupirkti tik 1935 m. kovo mėnesį (ir dar vienas toks pat kiek anksčiau). Antroji serija -septyni lėktuvai – ANBO-IV Nr.64, 65, 66, 67, 68, 69, 70 buvo užbaigti 1935 m. gegužės mėnesį
1937 metų pradžioje buvo išbandyta „ANBO-IV“ modifikacija „ANBO-41“.
Eksploatacija
thumb|right|ANBO IV virš Trakų, 1939 11 01Nuo 1934 m. šis ginkluotas lėktuvas pakeitė visus pasenusius Lietuvos karinio oro laivyno žvalgybos lėktuvus.
1934 m. birželio 25 d. – liepos 19 d. trys ANBO-IV: Nr.63 (plk. ltn. inž. A. Gustaitis, kpt. J. Namikas), Nr. 62 (kpt. J. Liorentas, Itn. R. Marcinkus), Nr.61 (Itn. J. Mikėnas, mech. K. Rimkevičius) apskrido Europą 10 000 km ilgio maršrutu su sustojmais Stokholme, Kopenhagoje, Amsterdame, Briuselyje, Londone, Paryžiuje, Marselyje, Romoje, Udinėje, Vienoje, Prahoje, Budapešte, Bukarešte, Kijive, Maskvoje ir Velikije Lukuose.
Po aneksijos Anbo IV, priešingai nei modernesnis Anbo-41 nebuvo priimtas į sovietų karines oro pajėgas – Tautinę eskadrilę (DVRA 29 Šaulių teritorinio korpuso aviacija). Dauguma šių lėktuvų buvo panaudoti kaip taikiniai pratybose arba išardyti dėl vertingų prietaisų.
Mentavajaus sąsiauris
Mentavajaus sąsiauris (indonez. Selat Mentawai) – sąsiauris Indonezijoje, Indijos vandenyne. Skiria Sumatros salą nuo Mentavajaus ir Batu salų. Ilgis apie 430 km, plotis 100–150 km.
Prie sąsiaurio įsikūręs Padango uostas.
Apynėlis
Apynėlis arba Galinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 8,5 km į rytus nuo Suvieko, į rytus nuo Stelmužės. Ežero ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,17 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 144,3 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – ežeras telkšo ~ 13 ha dydžio pelkės pietinėje dalyje. Iš šiaurės rytų į pietvakarius ežerą prateka Apynėlio upelis link Stelmužės ežero (Lukštos upės baseinas).
Užpinikis
Užpinikis – kaimas Rietavo savivaldybėje, 11 km nuo Rietavo.
Duobelės savivaldybė
Duobelės savivaldybė  – administracinis vienetas pietų Latvijoje, Žiemgaloje. Ribojasi su Saldaus, Tukumo ir Jelgavos savivaldybėmis, Lietuvos Respublikos Joniškio ir Akmenės rajonais. Plotas 1629,3 km², 28 517 gyventojai (2021 m.). Administracinis centras – Duobelė.
Istorija
Dabartinė savivaldybė sudaryta 2021 m. liepos 1 d., sujungus Aucės, Tėrvetės ir ankstesniąją Duobelės savivaldybę. Savivaldybės teritorija atitinka iki 2009 m. administracinės-teritorinės reformos gyvavusio Duobelės rajono ribas.
Ankstesnioji Duobelės savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Duobelės rajono dalies. Buvo suskirstyta į 10 valsčių ir 1 miestą, turėjo 888,6 km² plotą ir 19 219 gyventojus (2021 m.). Administracinis centras buvo Duobelėje.
Suskirstymas
Savivaldybė skirstoma į 19 valsčių ir 2 miestus:
Achyrocline
Achyrocline – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas sudarytas sujungus du graikų kalbos žodžius: achyr- (pelai), clinos (linkti).
Endriejavo kalvagūbris
Endriejavo kalvagūbris – kalvagūbris, kalvotas ruožas Žemaičių aukštumos vakariniame pakraštyje, skiriantis Pajūrio žemumą nuo Rietavo lygumos.
Geografija
Endriejavo kalvagūbris tęsiasi apie 30 km iš šiaurės į pietus nuo Minijos per Kulius, Endriejavą, Pajūralį iki Jūros upės vingio ties Šilale. Didžiausias aukštis 148,3 m – Žvaginių kalnas. Plotis iki 5 km. Endriejavo kalvagūbrio pietinis tęsinys – Vilkyškių kalvagūbris. Endriejavo kalvagūbris skiria Jūros ir Veiviržo baseinus.
Endriejavo kalvagūbris yra pirmoji kliūtis nuo jūros pažeme slenkančioms oro masėms, todėl ties juo metinis kritulių kiekis didžiausias Lietuvoje – daugiau, kaip 800 mm.
Geologija
Endriejavo kalvagūbrį sudaro kelios lygiagrečios moreninių kalvų grandinės. Kalvos pailgos, nuolaidžiais šlaitais, susidariusios iš mažai riedulingo priesmėlio, kurį dengia moreninis priemolis. Tarp kalvų – pelkėti įlomiai. Endriejavo kalvagūbris susidarė ledyno pakraštyje susitvenkusiuose vandenyse.
Jonas Mačys (1938)
Jonas Mačys (1938 m. balandžio 18 d. Igliškėliuose, Marijampolės apskritis – 2012 m. spalio 10 d.) – agronomas, Lietuvos ir Vilkaviškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas, signataras.
Biografija
Žmona Roma, sūnus Dainius, dukterys Aušra ir Rasa.
Bandiškės
Bandiškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kalesninkų.
DT-75
thumb|250px|DT-75 [[Užpaliai|Užpalių mstl.]] thumb|250px|DT-75 buldozeris DT-75 (, iš 'dyzelinis traktorius' + 75 '75 arklio galių') – vikšrinis traktorius, sukurtas Volgogrado  traktorių gamykloje 1963 m., o 1969 m. pradėta serijinė gamyba. Traktorius žinomas sėkmingu eksploatacinių savybių deriniu – paprastas, ekonomiškas, lengvai remontuojamas, pigus (lyginant su kitais savo klasės traktoriais).
Tarp 1969 m. ir 1992 m. buvo pagaminta virš 2,7 milijonų vienetų. Daug DT-75 naudojama ir šiandien ūkio bei viešųjų darbų srityje.
Techniniai duomenys
Pirmojo DT-75 modelio.
Komplektacija
DT-75 lengvai komplektuojamas su: ir su daug kitų žemės, bei kitiem darbams nudirbti skirtos technikos.
Mundurukų kalbos
Mundurukų kalbos – tupių kalbų šeimos atšaka, kurią sudaro dvi kalbos. Jomis kalba Amazonijoje, Brazilijoje.
Miuricas
Miuricas  – ežeras šiaurės rytų Vokietijoje, Meklenburgo-Priešakinės Pomeranijos žemėje, Meklenburgo ežeryne. Tai antras pagal dydį šalies ežeras, nusileidžiantis plotu tik Bodeno ežerui. Telkšo tarp moreninių kalvų, sudarytas iš grupės mažesnių ežerų (Plau ir kt.), tarpusavyje susijungusių protakomis. Gylis siekia 31 m. Išteka Eldės upė (Elbės baseinas). Laivyba, žvejyba.
Miurico ežeras yra svarbi vandens paukščių buveinė (gervės, gulbės nebylės, ereliai žuvininkai, jūriniai ereliai, baubliai ir kt.). Ežeras, aplinkinės pelkės ir miškai saugomi Miurico nacionaliniame parke. Miurico šiauriniame krante įsikūręs Vareno miestas.
Binominis skirstinys
thumb|Dvejetainis pasiskirstymas bei jo normalinė aproksimacija Binominis skirstinys – tai dichotomine matavimų skale matuojamų požymių reikšmių skirstinys (pasiskirstymo dėsnis). Šis skirstinys yra diskretus, jis apibūdinamas parametrais n ir p. Parametras n ≥ 0 reiškia bandymų skaičių, o p – požymio tikimybę įgyti vieną iš dviejų galimų reikšmių (požymio tikimybė įgauti antrąją reikšmę yra lygi 1 – p). Binominio skirstinio pasiskirstymo tankio funkcija yra:
Binominis skirstinys gaunamas atliekant taip vadinamus Bernulio eksperimentus kaip Bernulio skirstinių suma.
Mundurukai
Mundurukai – Amazonės indėnų gentis, gyvenanti Brazilijoje, Paros valstijoje, Tapažoso baseine. Kalba mundurukų kalba. 2002 m. apskaičiuota daugiau nei 10 tūkst. genties narių.
Binominis skirstinys
Įprastinis pavyzdys duomenų, pasiskirsčiusių pagal šį skirstinį, – sėklų skaičius vaisiuje. Paprastai vaisius turi fiksuotą sėklapradžių skaičių n, tačiau ne kiekvienas sėklapradis išsivysto į sėklą. Jei sėklos išsivystymo tikimybė p yra vienoda bet kuriam sėklapradžiui, sėklų skaičius vaisiuje būna binomiškai pasiskirstęs dydis. Uogų skaičius kekėje turi mažiau šansų būti binomiškai pasiskirstęs, nes: (a) žiedų skaičius žiedyne paprastai nėra fiksuotas skaičius, (b) uogos išsivystymo tikimybės paprastai labiau varijuoja.
Mundurukai
Tai viena gausiausių ir galingiausių Amazonijos genčių, 1788 m. nugalėjusi savo didžiausius priešus – murų gentį. Nuo 1803 m. gyvena taikoje su brazilais. Iki 1912 m. kariavo su apiakų gentimi. Iki XX a. pr. garsėjo kaip galvų medžiotojai.
Verčiasi lydimine žemdirbyste, medžiokle, žvejyba, gėrybių rinkimu. Pagrindinės auginamos kultūros – manijokas, jamsas, taras, batatas, kukurūzai, pupelės, bulvės, vaisiai. Tradiciniai namai dideli, ovalūs, su žemę siekiančiu stogu. Kaimą sudaro 2-5 tokie ratu sustatyti namai; jo centre yra vyrų namas.
Mantas Česnauskis
Mantas Česnauskis (g. 1981 m. liepos 22 d. Plungėje) – buvęs krepšininkas žaidęs įžaidėjo pozicijoje, treneris.
2006 m. rugpjūčio pabaigoje persikėlė į Lenkijos Slupsko „Energa Czarni“ klubą. 2019 m. pradžioje perėmė Slupsko „Czarni“ vyr. trenerio pareigas.
Šarkijos muchafaza
Šarkijos muchafaza ( – „Rytų muchafaza“) – muchafaza Egipto šiaurėje, Nilo deltos rytuose. Šiaurėje siekia Viduržemio jūrą, rytuose ribojasi su Ismailijos muchafaza, pietuose su Kairo muchafaza, pietvakariuose su Kaljubijos muchafaza ir vakaruose su Dakahlijos muchafaza. Administracinis centras – Zakazikas.
Miestai
Svarbiausi miestai:
Dubuška
Dubuška – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 4 km į pietryčius nuo Suvieko. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,31 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 154,4 m. Krantai žemi, pelkėti, tik šiaurinis krantas aukštokas. Ežerą supa Dubuškos miškas, tik rytinėje pakrantėje plyti pievos, įsikūręs Tertelių kaimas. Pietuose išteka upelis link Čičirio ežero (Raudos upės baseinas).
Jadvyga Zofija Jasevičiūtė
Jadvyga Zofija Jasevičiūtė (g. 1942 m. gegužės 15 d. Kaune) – Lietuvos fizikė, fizinių mokslų daktarė.
Biografija
1965 m. baigė Maskvos valstybinį M. V. Lomonosovo universitetą. 1981 m. Baltarusijos TSR mokslų akademijos Fizikos institute apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Pikosekundinių šviesos impulsų parametrinio stiprinimo optimizavimas“ (vadovas Algis Petras Piskarskas).
FK Nevėžis Kėdainiai
Futbolo klubas „Nevėžis“, o trumpai Kėdainių „Nevėžis“ bei FK „Nevėžis“– Lietuvos futbolo klubas iš Kėdainių.
Jadvyga Zofija Jasevičiūtė
Biografija
Nuo 1992 m. – Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Kvantinės elektronikos katedros docentė.
FK Nevėžis Kėdainiai
Oficialus kontoros pavadinimas – Viešoji įstaiga „Sporto perspektyvos“.
Jadvyga Zofija Jasevičiūtė
Biografija
Lietuvos tarybinės enciklopedijos straipsnių apie fiziką autorė, Technikos enciklopedijos (branduolio fizikos srityje) ir Visuotinės lietuvių enciklopedijos (fizikos srityje) recenzentė.
FC Déifferdeng 03
Diferdanžo F91 – Liuksemburgo futbolo klubas iš Diferdanžo.
Jadvyga Zofija Jasevičiūtė
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš branduolio fizikos, šviesos bangų parametrinės sąveikos matematinio modeliavimo vienaeigėse ir daugiaeigėse sistemose. Paruošė metodinių leidinių: vadovėlių ir laboratorinių darbų, parengė spaudai Henriko Horodničiaus vadovėlį „Branduolio fizika“.
FC Déifferdeng 03
Istorija
Įkurtas 1907 m. Vienas tituluočiausių klubų. Ne kartą tapo šalies čempionais bei iškovojo šalies futbolo taurę. Nuolat dalyvauja Europos turnyruose.
FK Nevėžis Kėdainiai
Istorija
thumb|right|[[Nevėžis – pro Kėdainius tekanti upė]]
Kėdainių komanda LTSR aukščiausiojoje lygoje žaidė nuo 1960 m., ji veikė prie Kėdainių elektros aparatūros gamyklos (EAG, įkurta 1958 m., priklausė Vilniaus „Elfos“ gamybiniam susivienijimui).
1962 m. oficiali klubo įkūrimo data
1962 m. įkurtas futbolo klubas „Nevėžis“. Laikotarpis tarp 1966 ir 1973 m. buvo „Nevėžio“ aukso amžius – laimėti Lietuvos čempionų vardai, sidabro ir bronzos medaliai, Lietuvos taurė. 1970 m. TSRS kūno kultūros kolektyvų taurės varžybose „Nevėžis“ pasiekė pusfinalį, kur per pratęsimą 0:1 pralaimėjo Cementnik Nikolaev komandai. LTSR aukščiausioje lygoje „Nevėžis“ žaidė iki 1988 m. Visus tuos metus už komandos vairo stovėjo buvęs Elektros aparatūros gamyklos direktorius Stasys Sakalys, puoselėjęs futbolą Kėdainiuose.
Nepriklausomybės metai
1992 m. komanda pervadinta „Chemiku“, o „Nevėžiu“ pavadintas buvęs „Chemiko“ klubas, kuris po 1994 m. prijungtas prie tuometinio „Chemiko“. Po krizės „Nevėžis“ vėl grįžo į jau nepriklausomos Lietuvos aukščiausiąją lygą 1997 m. ir 6 metus dalyvavo čempionatuose, užimdamas 6-10 vietas. Tačiau 2002 m. aukščiausios lygos sezone „Nevėžis“ užėmė paskutiniąją vietą ir 2003 m. žaidė jau I lygoje. 2004 m. sezonas pranoko visus lūkesčius – komanda padarė didelį šuolį į priekį, užimdama prizinę 3-ąją vietą I lygoje ir pagal sportinį principą iškovodama teisę 2005 m. dalyvauti aukščiausioje lygoje. 2005 m. klubas pirmą kartą gavo UEFA licenciją, kuri suteikė teisę dalyvauti NFKA A lygoje. Tačiau po 2006 m. klubas vėl iškrito į I lygą, kur žaidžia iki šiol.
2018 m. iki pat paskutinio turo kėdainiškiai turėjo galimybę iškovoti Pirmos lygos auksą. Tačiau namų rungtynėse paskutinėmis akimirkomis pralaimėjo FK Panevėžys. Tiesa, kėdainiškiams dar reikėjo tikėtis, kad suklups DFK Dainava. Galutinėje komandų rikiuotėje užėmė ketvirtą vietą.
2019 m. kėdainiškiai sėkmingai licencijavosi Pirmai lygai ir sėkmingai pradėjo pirmenybes. Įpusėjus joms buvo treti, tačiau lemiamose kovose pralaimėjo tiesioginiams konkurentams dėl medalių ir liko penktoje vietoje.
2020 m. ekipa dalyvavo Pirmoje lygoje (licencijuojantis prireikė apeliacijos) ir pirmą kartą klubo istorijoje tapo Pirmos lygos nugalėtojais. Kadangi 2021 m. A lyga buvo išplėsta iki dešimties dalyvių, todėl į ją buvo pakviestos pirmos keturios Pirmos lygos ekipos.
2021 m. kėdainiečiai sugrįžo į A lygą. Po pirmojo turo ekipa iškilo ir buvo pirmoje vietoje, tačiau po to sekė eilė pralaimėjimų ir ekipa atsidūrė paskutinėje vietoje. Sezono viduryje laikinuoju treneriu tapo Darius Gvildys, tačiau išvengti dešimtos vietos nepavyko.