cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tanzanija
Muzika, literatūra ir vaizduojamasis menas
Tanzanijoje dominuoja žodinė literatūra. Knygos brangios ir didelei daliai vietinių neprieinamos. Šabanas bin Robertas (1909–1962) laikomas rašytinės Tanzanijos literatūros pradininku. Tuo tarpu vaizduojamasis menas yra santykinai žinomas visame pasaulyje. Garsiausia srovė yra ryškių spalvų tingatinga. Jos pradininkas – Edvardas Tingatinga.
Sportas
Populiariausia sporto šaka šalyje - futbolas. Tanzanijoje organizuojama Tanzanijos Premier lyga, kurios pajėgiausios komandos - Dar es Salamo Young Africans SC ir Simba SC. Šalies futbolą kuruoja Tanzanijos futbolo federacija.
Kitos šalyje populiarios sporto šakos – krepšinis, netbolas, boksas, tinklinis, lengvoji atletika ir regbio sąjunga. Šalies Informacijos, jaunimo, sporto ir kultūros ministerijai pavaldi Nacionalinė sporto taryba atsakinga už šalies sporto politiką.
Antupyčiai
Antupyčiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Betygalos.
Lukiškis (Biržai)
Lukiškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurę nuo Biržų, prie kelio.
Istorija
1956-1992 m. kolūkio „Švyturys“ gyvenvietė.
Vaičekonis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Duobgiriai
Duobgiriai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Laižuvos. Yra ąžuolynas.
Jovaišonių apylinkė
Jovaišonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alytaus valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Alytaus rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dubėnų apylinkės ir Raudonikių apylinkės.
Karačiajai
Karačiajai (къарачайлыла, таўлула) – Šiaurės Kaukazo tauta, priklausanti tiurkams. Gyvena daugiausia Rusijoje (Karačiajų Čerkesija – 169 198, Stavropolio kraštas – 15 146, Kabarda-Balkarija – 1273), taip pat Kazachstane, Turkijoje, Sirijoje, JAV. Bendra populiacija siekia apie 220–400 tūkst. žmonių. Vartoja tiurkų kalbų šeimai priklausančią karačiajų-balkarų kalbą. Tikinčiųjų dauguma – musulmonai sunitai.
Kultūra
Karačiajai nuo seno verčiasi ganykline gyvulininkyste (augina avis, ožkas, arklius, galvijus), terasine drėkinamąja žemdirbyste (augina kviečius, kukurūzus, daržoves, miežius, avižas, soras), užsiima amatais. Tradicinė apranga: vyrai nešioja bešmetą, čerkesę, burką ir bašlyką, prie siauro diržo sega durklą arba peilį, vasarą dėvi veltinę skrybėlę, o žiemą – avikailių papachą su drobiniu bašlyku; moterys dėvi ilgus medvilninius arba šilkinius marškinius, plačkelnes, ant marškinių velkasi suknelę, sujuosta plačiu, sidabru siuvinėtu diržu, ant suknelės – į čerkesę panašus drabužis – kaptalas, ant galvos – kepurėlė, apgobta didele skara.
Karačiajų santvarka bendruomeninė, iki XIX a. pagrindine institucija buvo giminės bendruomenė, vėliau ja tapo kaimo bendruomenė. Tradiciškai buvo paplitusi poligamija, bet nuo XIX a. pab. ėmė vyrauti monogaminės šeimos. Karačiajų dvasinei kultūrai didelę įtaką nuo XVIII a. daro islamas. Turi gausų žodinį folklorą (sakmės, dainos, pasakos, patarlės, šokiai), išliko darbo ir kalendorinių papročių. Karačiajų virtuvei būdingi keptos ir virtos mėsos (daugiausia avienos) patiekalai ir vytintos dešros, sūriai, prėski paplotėliai, įvairūs pyragai su įdaru, geriamas airanas.
Vaičiūnienė
Vaičiūnienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Vaičiūnaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Vaičiūnas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pagramančio Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia
miniatiūra|Bažnyčios viduje
'''Pagramančio Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pagramančio miestelyje, prie kelio Šilalė–Tauragė, Akmenos kairiajame krante. Liaudies architektūros formų. Bažnyčios statinių kompleksas yra architektūros ir dailės paminklas, patenkantis į Pagramančio regioninio parko bei Akmenos kraštovaizdžio draustinio teritorijas. Be bažnyčios, jam priklauso varpinė, šventoriaus tvora su vartais, koplytėlės, klebonijos statiniai.
Istorija
Pagramantyje bažnyčia pastatyta 1774 m. Pagramančio dvaro savininko Žemaičių vyskupo Jono Lopacinskio rūpesčiu. XVIII a. pabaigoje įkurta parapija. Pirmuoju klebonu ir parapijos įkūrėju laikomas kunigas Radvilavičius. Jam tarnaujant atlikti pirmieji bažnyčios remonto ir atnaujinimo darbai. 1791 m. konsekruota atnaujinta bažnyčia.
Bažnyčios vizitacijos akte medinė varpinė minima dar 1792 m. Tuo metu ji buvo pereinama, su dvivėrėmis durimis priešinguose fasaduose. XIX a. viduryje varpinės pastatas rekonstruotas.
Bažnyčios šventorius buvo apjuostas rąstine tvora. 1843 m. pastatyta nauja tvora iš lauko akmenų, joje įkomponuotos Kryžiaus kelio stočių koplytėlės. Šalia šventoriaus, už bažnyčios, buvo įsikūręs Pagramančio dvaro palivarkas, tapęs klebonijos sodyba. Pagramančio dvaras šaltiniuose minimas nuo 1774 m. Sovietmečiu sodyba buvo nacionalizuota ir priklausė vietiniam kolūkiui. Tuo metu teritorijoje pastatyta naujų ūkinių pastatų. Po 1990 m. grąžinta parapijai. Sodyboje išlikę XIX a. statyti pastatai: klebonija, svirnas, rūsys, gyvenamas namas.
XIX a. netoli bažnyčios buvo pastatyta špitolė, o vėliau ir parapijos mokykla.
Architektūra
Pagramančio bažnyčios pastatas iki mūsų dienų išlaikė XVIII a. antrosios pusės Žemaitijos medinėms šventovėms būdingas paprastas, bet išraiškingas architektūros formas. Liaudies architektūros formų, lotyniško kryžiaus formos plano. Bažnyčia vienanavė, su transeptu, trisiene apside ir dviem bokšteliais virš centrinės ir rytinės bažnyčios dalių. Stogo forma - valminė, apsidės stogo – piramidinė trišlaitė. Stogų danga - skardos lakštai su užlankstais. Po skarda yra išlikusi senoji medinė danga. Fasadai apdailinti horizontalaus (apatinėje dalyje) ir vertikalaus apkalimo medinėmis lentomis su lentjuostėmis.
Bažnyčioje yra išlikusių XVIII a. pabaigos puošybos elementų: trys mediniai altoriai su drožiniais, baliustrada priešais didįjį altorių, sakykla, klauptai, klausyklos, vargonų choras su vėliau įmontuotu instrumentu. Išsaugoti du XVIII a. arnotai, kurių vienas pasiūtas iš Slucko juostų. Sienas, lubas puošia ornamentinė tapyba, trafaretinis, embleminis dekoras ir polichromijos fragmentai. Navoje, transepte ir presbiterijoje įstatyti vitražiniai langai. Didysis „Nekaltojo prasidėjimo Švč. Mergelės Marijos“ altorius įtaisytas ant dviejų pakopų pakylos. Jis su tabernakuliu, keturiomis skulptūromis, paveikslu, skulptūriniu reljefu ir drožiniais. Įrengti du šoniniai altoriai: kairysis – „Šv. Antano Paduviečio“, dešinysis – „Nukryžiuotojo“.
Varpinė stačiakampio formos plano, dviejų tarpsnių. I tarpsnio sienos surdėtos iš medinių rąstų, II tarpsnio – karkasinės konstrukcijos. Pakabinti du varpai, nulieti iš mišrios medžiagos. Pirmasis, manoma, kilęs iš Rytų Prūsijos, pažymėtas data „1775“, antrasis – iš Žemaitijos, XVIII a. I p.
Šventoriuje yra trys mūrinės paprastų formų koplytėlės, restauruotos 1990 m. Jose stovėjusios originalios skulptūros dingo 1966–1973 m. laikotarpiu. Šventorių taip pat puošia trys mediniai koplytstulpiai su skulptūromis, kurie jau sovietiniais metais buvo pripažinti dailės paveldo vertybėmis.
Vargonų choras su medinių tekintų baliustrų tvorele, paremtas dvejais mediniais kvadratinio skerspjūvio stulpais. Į balkoną pakylama mediniais laiptais prienavyje. Vargonai sudaryti iš instrumento ir vieno tarpsnio prospekto. Jų amžius siekia XIX a. antrąją pusę. Vargonų prospekto stilius - istorizmas, instrumento – romantizmas. Griežykla sumontuota vargonų spintos kairiajame šone (žiūrint nuo altoriaus). Vargonai 1 manualo, su pedalais, 9 registrų. Registrų ir klaviatūrų traktūra mechaninė. Įrengtos išilginės, kėgelinės sistemos oro skirstymo dėžės, dumplės.
Purvių–Jonaičių miškai
thumb|250px|Kelias į Ramoniškę per Purvių mišką
Purvių-Jonaičių miškai – miškų masyvas šiaurės Lietuvoje, Akmenės ir Mažeikių rajonuose, 2 km į pietvakarius nuo Ventos miesto. Priklauso Mažeikių miškų urėdijai (Kairiškių ir Papilės girininkijoms). Apima 39,4 km² plotą.
Masyvą sudaro Purvių, Jonaičių, Avižlių, Užpelkių miškai. Paviršius lygus. Dirvožemiai – velėniniai jauriniai ir velėniniai glėjiški sujaurėję priemoliai bei priesmėliai. Miškais teka Ventos intakai Avižlys (su Mikliniu, Vegere, Avižupiu), Uogys.
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 33 % medynų, pusamžiai medžiai 51 %, pribręstantys 12 %, brandūs 4 %.
Tahaa komuna
Tahaa komuna – komuna Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salose, Pavėjinių salų padalinyje. Apima Tahaa salą. Plotas 88 km². 5,3 tūkst. gyventojų (2017 m.). Administracinis centras – Patio.
thumb|left|210px
Žmonių aukojimas
thumb|220px|Actekų vykdytas žmonių aukojimas. [[Mendosos kodeksas]]
Žmonių aukojimas – ritualinis žmogaus nužudymo aktas religiniais motyvais. Žmogaus gyvybė atiduodama kaip didžiausia dovana dievybei. Šiuolaikinėje teisėje žmonių aukojimas laikomas kriminaliniu nusikaltimu – ritualine žmogžudyste.
Žmonių aukojimas kilo iš kraujo, kaip gyvasties simbolio, sureikšminimo. Bekraujai žmonių aukojimo ritualai (paskandinimas, uždusinimas) pasitaikydavo retai. Daugelyje aukojimų kraujas, širdis būdavo svarbiausi objektai. Išliejamas kraujas simbolizuodavo derlingumą laukams, jis simboliškai palaistydavo pasėlius, todėl žmonių aukojimo ritualai būdavo kur kas labiau paplitę žemdirbių tautose, o ne klajoklių ar medžiotojų.
Šis reiškinys itin buvo paplitęs Amerikoje, o ypač Mezoamerikoje (tarp majų, actekų). Šių civilizacijų piramidėse-šventyklose masiškai dievams buvo aukojami karo belaisviai bei vaikai. Be to, actekai vykdė ir karines kampanijas tik dėl šio tikslo. Inkų imperijoje aukojimai vykdavo mirus valdovui.
Apie senovės indoeuropiečių vykdytus aukojimo ritualus nėra gerai žinoma. Nors mitologijoje yra tokių ritualų pavyzdžių, tačiau ar jie buvo vykdomi iš tikro nesutariama. Minima apie keltų, germanų, graikų, slavų vykdytus priešų aukojimus, tačiau tokie ritualai nebuvę masiniai. Lietuvių legendoje apie Geležinį vilką taip pat minimas aukojimo ritualas – į būsimos Gedimino pilies pamatus turėjo būti paaukota jauna mergina, tačiau įstumtas akmuo tik išplėšė gėles iš jos rankų. Senuosiuose šaltiniuose yra užuominų, kad baltai laimėję mūšį parinkdavo vieną iš priešų belaisvių ir nužudydavo kaip auką dievams.
Valmantiškiai
Valmantiškiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, vakariniame Vilkijos pakraštyje, prie kelio.
Chlodionas Ilgaplaukis
Chlodionas Ilgaplaukis (Chlodio, Cloio, Clodio, Clodius, Chlogio, apie 395 m. – 448 m.) – salijų frankų karalius iš Merovingų dinastijos.
Gyveno prie Tiuringijos sienos, vietoje, vadinamoje Dispargu. Iš ten jis 428 m. įsiveržė į Romos imperiją ir įsikūrė šiaurės Galijoje, kur jau gyveno salijų frankų bendruomenės. Nors jį buvo užpuolę romėnai, jis atsilaikė ir 431 m. išplėtė savo karalystės valdas į pietus iki Somos upės. 448 m. romėnų generolas Flavijus Etijus nugalėjo Chlodioną nenustatytoje vietoje, vadinamoje Vicus Helena.
Kaip visi frankų karaliai, jis turėjo ilgus plaukus pagal ritualinę tradiciją. Jo įpėdinis tikriausiai buvo Merovingas, kurio vardu pavadinta dinastija. Viena legenda teigia, kad jo tėvas buvo Faramondas. Vieninteliai Chlodiono istorijos šaltiniai yra Gregorijus iš Tūro ir Sidonijus Apolinaris.
Ulrika Eleonora (Danija)
Ulrika Eleonora (SV Ulrika Eleonora av Danmark, 1656 m. rugsėjo 11 d. – 1693 m. liepos 26 d. palaidota Riddarholmo bažnyčioje, Stokholme) – Danijos karaliaus Frederiko III dukra, Švedijos karaliaus Karolio XI žmona.
Šindžis (ežeras)
Šindžis – ežeras Japonijoje, šiaurės rytų Šimanės prefektūroje. Tai 7-as pagal plotą ežeras šalyje. Jo ilgis siekia 16 km, plotis – 8,5 km. Iš šiaurės ežerą supa Šimanės pusiasalis, o iš vakarų ir rytų atitinkamai Idzumo ir Macujės lygumos. 7652 ha šlapynių yra Ramsaro konvencijos saugomas objektas.
Šindžio ežerą su Vidine Japonijos jūra jungia Nakaumio lagūna, tad jo vanduo šiek tiek sūrus. Ežere gausu žuvų, kaip kad unguriai ir ešeriai, o žymiausia ežero gėrybė, tai delikatesu laikomi Šindžimi moliuskai (Corbicula japonica). Jie gaudomi įrankiu, pagamintu pririšus krepšį prie grėblio ir vadinamu joren. Ežere užsiimama žūkle, jo apylinkėse vystomas karštųjų versmių turizmas.
Ulrika Eleonora (Danija)
Biografija
thumb|left|150px|Ulrika Eleonora jaunystėje Ulrika Eleonora gimė 1656 m. rugsėjo 11 d. Danijos karaliaus Frederiko III ir Braunšveigo-Liuneburgo princesės iš Oldenburgo, Sofijos Amelijos, šeimoje. thumb|left|150px|Ulrika Eleonora su šeima thumb|left|150px|Ulrikos Eleonoros karstas [[Riddarholmo bažnyčia|Riddarholmo bažnyčioje]]
Šeima ir vaikai
1680 m. gegužės 6 d. ištekėjo už Švedijos karaliaus Karolio XI. Jiems gimė septyni vaikai:
Mirė Ulrika Eleonora 1693 m. liepos 26 d. Palaidota Riddarholmo bažnyčioje, Stokholme.
Nuorodos
Ulrika Eleonora (Švedų kalba)
Legai
Legai – kaimas Anykščių rajono savivaldybės šiaurės rytuose, kairiajame Šventosios krante. Stūkso „Akmuo su dubeniu“. Neveikiančios kapinaitės.
Antužiškės
Antužiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Suvieko, tarp Lukšto ežero ir Latvijos sienos. Paežerėje išlikusi sodyba.
Vaišnora
Vaišnora − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Ugdymo plėtotės centras
Ugdymo plėtotės centras – švietimo pagalbą mokiniui, mokytojui, mokyklai teikianti valstybinė švietimo įstaiga Lietuvoje.
Vaišnora
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vaišnorienė (ištekėjusi moteris) ir Vaišnoraitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ugdymo plėtotės centras
Ugdymo plėtotės centras buvo įkurtas 2009 m. rugsėjo 1 d., kai buvo reorganizuotos Švietimo ir mokslo ministerijai pavaldžios įstaigos: Pedagogų profesinės raidos centras, Mokytojų kompetencijos centras, Švietimo plėtotės centras ir Lietuvos suaugusiųjų švietimo ir informavimo centras. Šiuo metu Ugdymo plėtotės centras yra didžiausia Švietimo ir mokslo ministerijai pavaldi įstaiga.
Istorija
1945 m. prie tuometinės LTSR Švietimo ministerijos buvo įkurtas Respublikinis pedagoginis kabinetas. Nuo 1950 m. šis kabinetas buvo pertvarkytas į Respublikinį mokytojų tobulinimosi institutą. Pagrindinė šio instituto funkcija buvo LTSR mokytojų rengimas ir pedagogų kvalifikacijos tobulinimas.
1958 m. buvo įkurtas Mokyklų mokslinio tyrimo institutas. Vėliau šis institutas buvo reorganizuotas į Pedagogikos mokslinio tyrimo institutą, kiek vėliau reorganizuotas į Pedagogikos institutą. 2001 m. po reorganizacijos buvo įkurtas Švietimo plėtotės centras, jau neturėjęs mokslo instituto statuso. Vieni iš pagrindinių Švietimo plėtotės centro uždavinių buvo bendrojo ugdymo turinio reglamentuojančių dokumentų ir metodinės medžiagos rengimas ir diegimas. Taip pat buvo rengiami švietimo plėtotės modeliai, organizuojami ir vykdomi švietimo stebėsenos darbai.
2003 m. buvo įkurtas Mokytojų kompetencijos centras. Šis centras organizavo pedagogų kvalifikacijos tobulinimo sistemos kokybės priežiūrą, pedagogų kvalifikacijos tobulinimo veiklą vykdančių institucijų ir jų vykdomų programų akreditavimą ir metodinės pagalbos teikimą. Mokytojų kompetencijos centras koordinavo švietimo įstaigų pedagogų ir vadovų atestaciją ir vykdė ekspertinį pedagogų kvalifikacijos tobulinimo programų vertinimą. Šis centras dalyvavo pedagogų rengimo programų ekspertizės atlikime.
2005 m. veiklą pradėjo Lietuvos suaugusiųjų švietimo ir informavimo centras, po to, kai buvo reorganizuotas Neakivaizdinio švietimo centras. Šio centro pagrindinės funkcijos buvo pagalbos, susijusios su tęstiniu mokymusi, teikimas. Taip pat šis centras kaupė duomenis apie suaugusiųjų švietimo galimybes ir šias paslaugas teikiančias institucijas ir programas, vykdė kitas veiklas, susijusias su suaugusiųjų švietimo būklės ir poreikių šalyje tyrimais, projektais, susijusias su suaugusiųjų galimybių plėtra.
Kriaunių apylinkė
Kriaunių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Ugdymo plėtotės centras
Dabartinė veikla
Ugdymo plėtotės centras tęsia reorganizuotų institucijų darbus Lietuvos švietimo bendruomenėje ir yra atsakingas už aktualias švietimo pagalbos mokytojui, mokyklai sritis. Šis centras aktyviai plėtoja bendrojo ugdymo, pedagogų kvalifikacijos tobulinimo programas ir įgyvendina suaugusiųjų tęstinio ugdymo veiklas. Ugdymo plėtotės centras taip pat atlieka vadovėlių ir mokymo priemonių vertinimą, vykdo 13 svarbių Europos Sąjungos struktūrinės paramos projektų, bendrauja ir bendradarbiauja su dalykų mokytojų asociacijomis ir su kitais socialiniais partneriais.
Veiklos sritys
Ugdymo plėtotės centro veiklos sritys yra :
Kurcinai
Kurcinai (arba Korcynas) – buvęs viensėdis šiaurės rytiniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Tuzuose (Imbarės seniūnija), 1 km į pietryčius nuo kelio.
Istorija
1923 m. palivarke buvo 1 kiemas ir 23 gyventojai. Lietuvos žemės reformos metu palivarkas išparceliuotas, žemė priskirta Tuzams. Palivarko sodyboje įkurtas Kurcinų vienkiemis.
Guy Fawkes
thumb|250px|Guy Fawkes
Kurcinai
Istorija
Oficialiame Lietuvos administracinio-teritorinio suskirstymo žinyne paskutinį kartą vienkiemis minimas 1959 m.
Guy Fawkes
Gajus Foksas (, taip pat žinomas kaip Guido Fawkes; 1570 m. balandžio 13 d. – 1606 m. sausio 31 d.) – priklausė provincinei Anglijos katalikų bažnyčiai, kuri planavo ir 1605 metais nesėkmingai bandė įvykdyti vadinamąjį „Parako sąmokslą”.
Kurcinai
Istorija
Apie 1970 m. melioracija jį sunaikino, žemė prijungta prie Tuzų kaimo.
Guy Fawkes
Foksas gimė ir užaugo Jorke. Po tėvo mirties, kai Foksui buvo aštuoneri, jo motina ištekėjo už nonkonformistų kataliko. Foksas vėliau atsivertė į katalikybę ir išvyko į žemyninę Europą, kur jis dalyvavo Aštuonerių metų kare ir kovojo Ispanijos katalikų pusėje prieš danų protestantų reformatorius. Po karo jis vyko į Ispaniją, kur ieškojo paramos katalikų maištui Anglijoje surengti, bet jo pastangos rasti pasekėjų buvo nevaisingos. Jis vėliau susipažino su Tomu Vintoru, su kuriuo grįžo atgal į Angliją.
Saliamono salų istorija
thumb|right|250px|Du Saliamono salų kariai ([[1895 m.)]] Saliamono salų istorija tęsiasi 30 tūkst. metų.
Guy Fawkes
Vintoras supažindino Foksą su Robertu Katesbiu, kuris planavo nužudyti Anglijos karalių Džeimsą I ir į Anglijos sostą pasodinti katalikų monarchą. Sąmokslininkai išsinuomavo požeminę kriptą, esančią po Lordų Rūmais, o Foksas buvo atsakingas už parako, kuris ten buvo sukrautas, saugojimą. Gavus anoniminį laišką, buvo apieškoti Vestminsterio rūmai (parlamento rūmai), tada ir buvo aptiktas sprogmenis saugantis Foksas. Keletą dienų jis buvo tardomas ir kankinamas, kol galiausiai palūžo. Prieš pat savo egzekuciją sausio 31 dieną, Gajus Foksas nušoko nuo ešafoto ir susilaužė kaklą, taip išvengdamas jo laukusios ketvirčiavimo agonijos.
Gajaus Fokso vardas tapo Parako sąmokslo, kurio metinės Anglijoje minimos nuo 1605 metų lapkričio 5 dienos. Tądien jo atvaizdo iškamša deginama ant laužo, po to seka fejerverkų šou.
Purvynas
left|120px
Saliamono salų istorija
Pirmieji gyventojai
Papuasai atvyko į Saliamonų salas prieš 30 tūkst. metų iš Naujosios Gvinėjos. Jie buvo toliausiai į Ramųjį vandenyną nutolusi žmonių grupė, kol austronezinėmis kalbomis kalbantys žmonės paplito toliau 4000 žm. pr. m. e. su naujom žemės ūkio ir jūreivystės technologijomis. Iš to laikotarpio kilo dauguma Saliamono salų kalbų, bet 30 papuasų kalbų išliko.
Purvynas
Purvynas – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, 9,5 km į šiaurės vakarus nuo Pabradės, 5,5 km į pietus nuo Joniškio, Labanoro girioje (Varnėnų miške). Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 1,24 km, plotis iki 0,3 km. Altitudė 139,3 m. Yra 0,06 ha dydžio salelė. Ežerą supa dideli pelkynų plotai (Padubingės pelkė), krantai žemi, miškėti.
Saliamono salų istorija
Pirmieji gyventojai
Saliamonų salose išliko daug ikieuropietiškų kultūrinių paminklų, kurių svarbiausi yra Bao megalito šventyklos kompleksas (XIII a.), Nusa Roviana tvirtovė ir šventyklos (XIV–XIX a.), Vonavona kaukolių sala. Nusa Roviana buvo regiono prekybos centras XVII–XIX a. Nusa Rovianos kaukolės šventyklos yra legendinės vietos. Tiola šventykloje yra legendinis akmeninis šuo, kuris pasisukdavo į tą pusę, iš kur priešas ateidavo. Rovianos kultūra per prekybą ir galvų medioklę tapo svarbiu centru XVII–XVIII a.
Purvynas
Į Purvyną šiaurės rytuose įteka D-1-1 upelis iš Leikštikėlio ežero, pietvakariuose tas pats upelis išsruvena link D-1 upelio (Žeimenos upės intako Dubingos intako).
Saliamono salų istorija
Europiečių atvykimas
Álvaro de Mendaña de Neira laivai pastebėjo Santa Isabelės salą 1568 m. vasario 6 d. Gvadalkanale radęs sąnašinio aukso pėdsakų, jis nusprendė atradęs Saliamono turtų šaltinį ir pavadino salas Saliamono vardu. 1595 ir 1605 m. Ispanija pasiuntė į salas ekspedicijas įkurti koloniją, bet jos buvo nesėkmingos. 1767 m. Philip Carteret iš naujo atrado Santa Kruso salas ir Malaitą. Vėliau olandai, prancūzai, britai lankėsi salose, bet vietiniai juos sutiko nedraugiškai.
Purvynas
Apyežerė negyvenama (artimiausi kaimai – Šarkiškė, Purviniškiai).
Saliamono salų istorija
Kolonizacija
Havajų karalystė prisijungė Sikaianą 1856 m., bet to prijungimo neužbaigė. JAV nepripažino to prijungimo, kai užėmė Havajus 1898 m.
Antrasis pasaulinis karas ir pasekmės
right|thumb|250px|Amerikiečių B-17 virš Gizo salos. Japonai užėmė Saliamono salas 1942 m. sausį. Po to trejus metus salose vyko aršūs mūšiai tarp jų ir amerikiečių.
Tulagis, britų administracijos Nggela Sule saloje Centrinėje provincijoje centras, buvo sugriautas, kai išsilaipino amerikiečiai. Dėl Gvadalkanalo mūšio, kuris daugiausiai vyko dėl Henderson oro lauko, Honiara vystėsi kaip amerikiečių logistinis centras.
Saliečiai Biuku Gasa ir Eroni Kumana buvo sąjungininkų skautai karo metu. Jie išgarsėjo, kai surado John F. Kennedy, kai šis išsigelbėjo po laivo paskendimo. Tačiau jie neminimi daugumoje filmų ir istorinių dokumentų. Atsidėkodama Kenedžių šeima juos aplankė 2002 m.
Kautynės ir modernių daiktų atsiradimas salose pakeitė gyvenimą. Atsigavimas buvo sunkus, nes nebuvo reparacijų, plantacijos buvo nuniokotos. Dirbdami sąjungininkams saliečiai suprato šiuolaikinės ekonomikos svarbą.
Stabilumas buvo atkurtas po 10 metų, kai britai įkūrė vietinių tarybų tinklą. Jose gavę patirtį saliečiai pradėjo darbuotis centrinėje vyriausybėje per biurokratiją, o nuo 1960 m.. per naujas įstatymų leidžiamasias ir vykdomasias tarybas. Iš pradžių britai į jas žmones paskirdavo, bet vis daugiau jų išrinkdavo vietinių tarybų atstovai. 1964 m. vyko nacionaliniai rinkimai dėl Honiaros vietos, o 1967 m. visuotiniai rinkimai.
Juostančioji guotenė
Juostančioji guotenė (Hygrocybe nigrescens) – guoteninių (Hygrophoraceae) šeimos, guotenių (Hygrophorus) genties grybų rūšis.
Saliamono salų istorija
Nepriklausomybė
1970 m. įvyko nauji rinkimai, sukurta konstitucija. Buvo sukurta viena Valdančioji taryba. Buvo sukurta komitetų sistema: kiekvienas tarybos narys buvo bent vieno iš komitetų narys. Taip buvo bandoma panaikinti skirtumą tarp kolonijinių biurokratų ir saliečių išrinktų atstovų, pastaruosius treniruojant prisiimti atsakomybę. Tačiau 1974 m. buvo sukurta nauja konstitucija, šalį pradėjo valdyti tradicinė vyriausybė su ministerijom ir kabinetais. Solomon Mamaloni tapo pirmu Vyriausiuoju ministru 1974 m. liepą.
Britai neketino Saliamono saloms suteikti nepriklausomybės, bet kilus naftos krizei 1973 išaugo kolonijos valdymo sąnaudos. Neskaitant kelių intelektualų Honiaroje, Saliamono salos nenorėjo nepriklausomybės. 1976 m. sausį Saliamono salos gavo savivaldą, o liepą Peter Kenilorea tapo Vyriausiuoju ministru, o Saliamonno saloms gavus nepriklausomybę 1978 m. liepos 7 d. – pirmu šalies premjeru.
Juostančioji guotenė
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 4–9 cm skersmens, kūgiška, vėliau paplokščia, su gūbreliu, plaušuota, raudonai geltona, oranžiškai geltona, vėliau gelsvai pilka, pilka, net juosva, paspaudus juoduoja. Lakšteliai oranžiškai geltoni, nešvariai geltoni, prie pagrindo raudonai geltoni, senų vaisiakūnių juodi. Kotas 5–8 cm ilgio, 0,5–2,5 cm storio, plaušuotas, vagotas, oranžiškai geltonas, raudonai geltonas, prie pamato balsvas, senų vaisiakūnių juosvas. Trama gelsva, turi klampių sulčių, kurios sąlytyje su oru pasidaro pilkos, galiausiai pajuoduoja. Be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos elipsiškos 9–11 (13)×5–6 μm.
Auga rugpjūčio-spalio mėn. miškų pakraščiuose, kirtavietėse, pakelėse. Valgoma, bet menkavertė. Vertingas saprotrofas.
Saliamono salų istorija
Nepriklausomybė
1999 m. kilo konfliktas tarp gvalių Gvadalkanale ir atvykėlių iš Malaitos. Gvadalkanalo revoliucinė armija bandė išvyti atvykėlius. 20 tūkst. jų pabėgo į sostinę ar namo. Gvaliai bėgo iš Honiaros.
Buvo įkurtos Malaitos erelio pajėgos. Įsikišus tarptautinei bendruomenei 1999 m. birželio 28 d. buvo sutarta dėl taikos, bet konflikto, per kurį žuvo ar sužeista 30 tūkst. žmonių, priežastys neišnyko. 2000 m. birželį kovos atsinaujino.
Barzdų seniūnija
Barzdų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Šakių rajono savivaldybės pietuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 4 seniūnaitijos:
Antanas Algirdas Kriščiūnas
Antanas Algirdas Kriščiūnas (1922 m. birželio 11 d. Molainiai, Panevėžio valsčius – 1998 m. gegužės 20 d. Kaunas) – Lietuvos gydytojas psichiatras.
Biografija
1949 m. baigė Vilniaus universitetą. 1951–1963 m. Pažaislio psichiatrijos ligoninės skyriaus vedėjas. 1964–1989 m. Žiegždrių psichiatrijos ligoninės vyr. gydytojo pavaduotojas. 1990–1995 m. teismo medicinos ekspertas.
Šenbruno rūmai
Šenbruno rūmai arba Šionbruno rūmai  – vienas svarbiausių Austrijos sostinės Vienos kultūrinių objektų. Tai ištaigingi baroko stiliaus rūmai, apsupti vaizdingų parkų, gėlynų, tvenkinių, skulptūrų. Fasadai dažyti vad. Šenbruno geltona spalva, būdinga daugeliui šalies barokinių pastatų.
Istorija
Pirmieji rūmai dabartinėje vietoje pradėti statyti dar 1569 m. imperatoriaus Maksimiliano II nurodymu. Tačiau rūmai didelės svarbos neturėjo ir laikui bėgant buvo sugriauti. 1696 m. imperatoriaus Leopoldo I nurodymu pradėta naujų Šenbruno rūmų statyba. Tik nedaugelis dalių išliko nuo pirmųjų rūmų, nes vėliau daugelis rūmų dalių buvo perstatomos. Rūmuose karaliavo Habsburgų dinastija.
1775 m. pastatyta Šenbruno glorijetė. Vėliau, žlugus Austrijos imperijai, Šenbruno rūmai nacionalizuoti, juose vykdavo ypač svarbių asmenų priėmimai (audiencijos). Rūmuose yra įsteigtas muziejus.
1996 m. Šionbruno rūmai įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Noreikiškių dvaras
Noreikiškių dvaras – buvusi dvaro sodyba Noreikiškių kaime, Kauno raj., prie Šiltnamių-Švyturio gatvių sankirtos. Patogiai pasiekiamas keliu. Netoliese – Kauno tvirtovės I fortas, Kamšos botaninio-zoologinio draustinio riba. thumb|left|250px|Rekonstruotas dvaro sodybos statinys (buv. sandėlis)
Istorija
Dvaras žinomas nuo 1897 m. 1923 m. dvare buvo 102 gyventojai. Vykdant Lietuvoje žemės reformą, 1926-1927 m. vyko dvaro išdalijimas. 80 ha žemės įsigijo Petras Karvelis, ekonomistas ir bankininkas, buvęs tarpukario Lietuvos finansų ministras. 1939 m. P. Karvelis valdė jau 139 ha žemės. 1940 m. birželio mėn. prasidėjus sovietinei okupacijai, P. Karvelis išvyko į Vokietiją. 1944 m. buvo grįžęs į Lietuvą, bet netrukus su šeima pasitraukė į Vakarus: pradžioje į Austriją, o pasibaigus Antrajam pasauliniam karui apsigyveno Vokietijoje.
Iki 1940 m. dvaras, vadintas Karvelio dvaru, buvo vienas moderniausių, pavyzdingiausių ir kartu pelningiausių ūkių ne tik Kauno apskrityje, bet ir Lietuvoje. P. Karvelio dvaras garsėjo ir kaip kultūros židinys. Tarpukariu čia rinkdavosi laikinosios sostinės kultūros, meno, politikos elitas.
Pokario metais dvare buvo įsikūrusi LŽŪA mokomojo ūkio kontora, įrengti butai ūkio darbuotojų šeimoms. 1999 m. dvaro paveldėtojai Ugnei Karvelis buvo atkurta nuosavybė į išlikusį nekilnojamąjį turtą, už dalį turto skiriant kompensaciją bei dalį natūros.
Dvaro sodyba
Dvaro laikotarpiu sodybą sudarė eilė įvairios paskirties statinių: Sovietmečiu atsirado menkaverčių svetimkūnių ūkinių pastatų, pašiūrių ir pan. Gyvenamajame bei buv. ūkinės paskirties statiniuose įsikūrę privatizuotų butų savininkai. Yra rekonstruotas pastatas, išlaikant buvusio statinio autentiškas formas (vietoje buv. sandėlio), visai šalia, prie gatvės, iškilęs naujas gyvenamasis namas (vietoje buv. arklidės).
Būklė
Noreikiškių dvaro sodyba atsidūrė šalia pietinės Kauno miesto ribos. Išlikusi bendra sodybos struktūra. Prie dvaro priartėjęs besiplečiantis naujų privačių gyvenamųjų namų kvartalas. Jį pastačius buvo sunaikintos dalies dvaro teritorijos vertingosios savybės ir padaryta žala paveldo objekto autentiškumui. Kauno apygardos administraciniame teisme nagrinėjama byla, kuria siekiama panaikinti dokumentus, įteisinusius „Noreikiškių dvaro“ kvartalo statybą. Dešimtmečiu anksčiau, derinant dvaro žemės kadastro projektą, neva nebuvo nustatyti čia stovėjusiam kultūros paveldo objektui – buvusiai Noreikiškių dvaro sodybai – paveldosaugos reikalavimai. Prokurorų duomenimis, paveldosaugos reikalavimai dvarvietei nustatyti tik po septynerių metų, o per tą laiką šioje teritorijoje buvo sunaikinta ne viena vertinga kultūros vertybė.
Dvaro rūmų pastatą supa menkai prižiūrima teritorija, įvairios paskirties statiniai, šalia telkšo tvenkinys su pavieniais želdiniais.
Klounžuvės
Klounžuvės (Antennariidae) – velniažuvių (Lophiiformes) šeima. Paplitusios vandenynų atogrąžų srityse. Slepiasi priedugnyje tarp koralų. Nugaros pelekas virtęs savotiška meškere, kuria privilioja auką. Šeimoje yra 12 genčių, žinomos 44 rūšys.
Palenkės Bugo kanjonas
Palenkės Bugo kanjonas - mezoreljefas esantis rytų Lenkijoje, apimantis Vakarinio Bugo upę, išsidėstęs Palenkės, Mazovijos ir Liublino vaivadijose bei vakarų Baltarusijos, Bresto srityje. Šiaurėje ribojasi su Drohičino aukštuma, šiaurės vakaruose su Aukštutinės Mazovijos aukštuma, vakaruose su Bugo žemupio slėniu, pietryčiuose su Lukuvo lyguma, pietuose Sedlcų aukštuma, rytuose ribojasi su Bresto Polese.
Regionas užiima 673 km² plotą. Kanjono plotis vietomis siekia nuo 1,5 km iki 4 km, o krantų aukštis 20-30 metrų. 1993 m. buvo įkurtas Palenkės Bugo kanjono kraštovaizdžio parkas, o 1994 m. Bugo kraštovaizdžio parkas. Regiono teritorijoje yra Drohičino miestas.
Potrauminio streso sutrikimas
miniatiūra|Dalyvavimas karo veiksmuose – viena iš PTSS priežasčių Potrauminio streso sutrikimas (santr. PTSS; ) – emocinis nerimo sutrikimas, atsirandantis kaip reakcija į labai didelę psichinę traumą.
Gali pasireikšti kaip viena iš galimų reakcijų į, pvz., fizinį smurtą, išprievartavimą, karą, automobilių avarijas, visų rūšių katastrofas ir kt. Šį sutrikimą sukeliantys streso veiksniai yra susiję su intensyvia baime (dažniausiai – mirties baime), siaubu ir beviltiškumu. Būdingas požymis – pasikartojantys trauminiai efektai, silpnėjanti reakcija į dirgiklį. Kenčiantiems nuo PTSS sunku sutelkti dėmesį, sutrinka atmintis, miegas, perdėtas dirglumas, vystosi psichologinė amnezija, emocinis bukumas, pastebimi somatiniai sutrikimai. Sergantiems PTSS būdinga psichozė, depresija, panikos sutrikimai. Jie dažnai kenčia nuo alkoholizmo. Toks asmuo gali būti linkęs į savižudybę, užsiimti savižala.
Užupių apylinkė (Alytus)
Užupių apylinkė (arba Užupio apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Optinis kaupinimas
Lazerio kaupinimas – fizikinis procesas, kuriuo metu išorinio šaltinio (dar vadinamo kaupinimo) energija yra perduodama lazerio aktyviajai terpei. Išorinio šaltinio energija yra sugeriama terpėje, kurios atomai sugerties metu yra sužadinami. Kuomet dalelių kiekis sužadintoje būsenoje viršija dalelių skaičių pagrindinėje arba mažiau sužadintoje būsenoje yra pasiekiama užpildos apgrąža. Šiomis sąlygomis priverstinis spinduliavimas tampa dominuojančiu sužadintos terpės relaksacijos mechanizmu ir aktyviojoje terpėje vyksta lazerinė generacija arba optinis stiprinimas. Lazerio kaupinimo galia turi būti didesnė negu lazerinės generacijos slenkstinė energija. Nuostoliai optiniame rezonatoriuje taip pat lemia lazerio kaupinimo kritinę galią.
Būdingiausi lazerio kaupinimo mechanizmai yra šviesa arba elektros srovė. Sutinkami ir egzotiniai kaupinimo mechanizmai, tokie kaip cheminės arba branduolinės reakcijos.
Sigitas Jakubauskas (1956)
Sigitas Jakubauskas (1956 m. balandžio 15 d. Pivašiūnuose) – Lietuvos teatro ir kino aktorius.
Biografija
1977 m. baigė Lietuvos konservatoriją. Nuo 1977 m. vaidina Šiaulių dramos teatre. Sukūrė apie 70 vaidmenų teatre, kino ir televizijos filmuose.
Reinis Kaudzytė
Reinis Kaudzytė ( arba Kaudzītes Reinis, 1839 m. gegužės 12 d. Madariai, Vecpiebalgos valsčius – 1920 m. rugpjūčio 21 d. Kalno Kaibėniai, Vecpiebalgos valsčius) – Latvijos rašytojas, slapyvardis Kalninieks. Matyso Kaudzytės brolis.
Biografija
Augo hernhutiečių šeimoje. Savamokslis. Dirbo amatininku, gamino verpimo ratelius, nuo 1867 m. geografijos ir tikybos mokytoju Vecpiebalgoje. Mėgo keliauti, su broliu pėsčiomis apkeliavo didžiąją dalį Latvijos, nukako iki Sankt Peterburgo, 1898 m. aplankė Pasaulinę parodą Paryžiuje ir Eifelio bokštą. Gyveno Rygoje, Siguldoje, Cėsyse, 1920 m. apsigyveno pas brolį Kalno Kaibėniuose.
Kūryba
Pirmasis aforizmų kūrėjas latvių literatūroje. Parašė su broliu pirmą realistinį latvių romaną „Matininkų laikai“. Jame pasakojama apie žemės permatavimą, kai latvių valstiečiai išpirkinėje iš dvarininkų žemes, satyriškai perteikiami XIX a. antros pusės socialiniai ir moraliniai procesai Latvijos kaime. Romanas „Izjuriečiai“ liko nebaigtas, jame vaizduojamas tragiškas kaimiečių gyvenimas. Dar parašė eilėraščių, kritikos straipsnių apie latvių literatūrą ir visuomenę. Parašė pirmąjį geografijos dėstymo vadovėlį.
1929 m. Kalno Kaibėniuose atidarytas brolių Kaudzyčių muziejus.
Kasuras
Kasuras  – miestas pietryčių Pakistane, Pandžabe, 55 km į pietryčius nuo Lahoro, netoli Indijos sienos. Verčiamasi tekstilės (medvilnės), odos, maisto (medaus, aliejaus) pramonė. Tradiciniai amatai (tekstilės, odos dirbiniai). Veikia Pandžabo universiteto filialas.
Antikos laikais buvo prekybos, amatų ir kultūros centras. Miesto teisės Kasurui suteiktos 1867 m.
Braničevo apygarda
miniatiūra|180px|right|Braničevo apygardos savivaldybės
Braničevo apygarda – Serbijos administracinis vienetas, viena iš 9 apygardų, esančių Pietų ir Rytų Serbijos regione, rytiniame šalies pasienyje su Rumunija. 2011 m. duomenimis, turėjo apie 180,5 tūkst. gyventojų. Administracinis centras – Požarevaco miestas.
Savivaldybės
Braničevo apygardą sudaro 8 savivaldybės:
Demografija
Didžiausios etninės grupės:
Zemeringo geležinkelis
Tai yra pirmasis pasaulyje nutiestas kalnų geležinkelis ir pirmasis Europoje nutiestas standartinių bėgių geležinkelis, kuris funkcionuoja iki šių dienų.
Zemeringo geležinkelio architektas Karlas Riteris von Gega (Carl Ritter von Ghega) panaudojo naująsias technologijas jo statybai. Geležinkelio ilgis 41 km, aukščių skirtumas 460 m. Pastatytas 1848−1854 m. Yra 14 tunelių, 16 viadukų, ~100 akmeninių tiltų ir 11 geležinių tiltų. Geležinkelis labai vingiuotas, daug serpantinų.
Dėl savo istorinės reikšmės Zemeringo geležinkelis 1998 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Simona Limontaitė
Simona Limontaitė (g. 1987 m. rugpjūčio 22 d. Telšiuose) – Lietuvos šachmatininkė, moterų tarptautinė meistrė (WIM).
Tanganikos kuprotagalvis
Tanganikos kuprotagalvis (Cyphotilapia frontosa) – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvis.
Kūnas iki 40 cm ilgio, bet dažniausiai mažesnis. Visiems suaugėliams būdinga „kuprota" galva. Gana pakantus tokio pat dydžio žuvims, tačiau nepatartina auginti kartu su mažesnėmis. Reikėtų laikyti nedidelėmis grupėmis.
Akvariumas turi būti didelis ir gilus. Vidutinio kietumo šarmingas vanduo, kurio temperatūra - 24-26 °C. Dažniausiai ikrus išleidžia oloje, patelė kelis mėnesius inkubuoja juos burnos ertmėje.
Paplitusi R. Afrikoje, Tanganikos ežere. thumb|left|210px|Tanganikos kurotagalvio galva
Aktyvioji terpė
Aktyvioji terpė (lazeryje) – sudedamoji lazerio dalis, kuri sugeria lazerinio kaupinimo galia bei ją perspinduliuoja priverstinio spinduliavimo metu. Aktyvioji terpė yra esminis lazerio elementas, sąlygojantis šviesos energijos augimą besigeneruojančiai lazerio šviesai keliaujant tarp veidrodžių, sudarančių optinį rezonatorių. Šio proceso metu aktyvios terpės molekulės arba atomai pereina iš lazerinio kaupinimo sužadintos aukštesnės energijos elektroninės arba molekulinės būsenos į žemesnę būseną.
Aktyvios terpės pavyzdžiai:
Aktyvios terpės kaupinimas (t. y., energijos suteikimas) gali vykti elektros srovės pagalba (pvz., puslaidininkiai arba dujos per aukštos įtampos iškrovas) arba šviesa, kuriama aukštos įtampos lempų arba kitų lazerių (puslaidininkinių lazerių).
Antvėjai
Antvėjai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Ariogalos, šalia Plikių tvenkinio.
Paįstrio Švč. Mergelės Marijos Globos bažnyčia
Istorija
Kaimo kapinėse 1781 m. pastatyta medinė koplyčia. Savo kunigo nebuvo. Mišių laikyti kartais atvykdavo Pumpėnų kunigas, vargonininkas. Paįstriečių prašomas iš Adamavos kaimo atvykdavo kunigas Stasys Stakelė: atlaikydavo mišias, išklausydavo išpažinčių, palaidodavo numirėlį.
Paįstrio dvaro savininkas Hopenas pažadėjo dovanoti žemės sklypą prie koplyčios, kai tik bus nuolatinis kunigas. Praėjus ir keleriems metams kunigo nesulaukta, strigo parapijos įsteigimo klausimas.
1908 m. gruodžio 12 d. į Paįstrio dvarą atvyko kunigas. Dvare jis gavo kambarį, kuriame buvo įruoštas altorėlis. Keistasis kunigas ėmė laikyti Mišias ne lotyniškai, bet lietuviškai, o pamoksluose pulti popiežių, vyskupą, katalikų kunigus. Kelios moterys prisirašė prie naujosios „parapijos“, ėmė agituoti ir kaimynus. Buvo siekiama gauti iš dvaro senąją koplyčią.
Šios žinios pasiekė Pumpėnų kleboną Juozapą Vinkšną. Išaiškėjo, kad atvykėlis dvasininkas buvo marijavitų sektos kunigas Tulaba. Šis faktas paskatino vyskupą Gasparą Cirtautą Pumpėnų parapijos vikaru skirti kunigą Jurgį Tilvytį ir liepti jam gyventi Paįstryje. Savo pamoksluose jis marijavitų nepuolė, tiesiog vykdė savo, kaip kunigo, veiklą. Žmonės nustojo lankyti marijavitų kunigą, kuris supykęs paliko dvarą.
Poetas Jurgis Tilvytis-Žalvarnis šiai vietovei paskyrė 2 savo eilėraščių rinkinius – „Paįstriečiai“ (1910) ir „Palaimintas triūsas“ (1912).
Dvarininkas Hopenas padovanojo bažnyčiai žemės su trobesiais, be to, perleido ir buvusios marijavitų koplyčios reikmenis. Pastatyta klebonija, 1910 m. – dabartinė medinė bažnyčia.
Skulptorius Juozas Zikaras sukūrė bareljefines Kryžiaus kelio stotis, 3 šventųjų skulptūras. 1924 m. įsteigta parapija. Pirmojo klebono Stanislovo Dailidonio rūpesčiu bažnyčia 1930 m. išdažyta.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, dvibokštė. Joje įrengti 3 altoriai. 1910 m. statyta medinė bažnyčia panaši į tada madingas mūrines pseudogotikines. Priekiniame fasade iškilę du liekni bokštai. Kvadratinio plano apatinis tarpsnis siekia pusę navų stogo aukščio. Antrasis tarpsnis pusiau žemesnis, netaisyklingo aštuoniakampio plano. Varpų angos uždengtos horizontaliomis grotelėmis. Bokštų stogai piramidiniai, laužytos formos. Stogų smailes puošia sudėtingo ažūro kryžiai. Bažnyčios priekinio fasado siena su trikampiu frontonu yra vienoje plokštumoje, be įprasto horizontalinio karnizo. Virš įėjimo durų įstatytas arkinis langas, virš jo – reljefiškas insignijų ornamentas.
Šventoriaus kampe, šalia bažnyčios, stovi medinė neaukšta varpinė, sulig pirmuoju bažnyčios bokštų tarpsniu. Jos stogas laužytas, su keturiais trikampiais frontonais. Karnizai padabinti panašiai kaip ir bažnyčios. Panašios ir varpų angos stogo frontonuose.
Šventoriaus tvora akmenų mūro.
The Iron Maidens
The Iron Maidens – merginų tribute heavy metal grupė iš Los Andželo, Kalifornijos, atliekanti Didžiosios Britanijos grupės Iron Maiden dainas.
Istorija
Grupę 2001 metų birželį įkūrė vokalistė Jenny Warren ir bosine gitara grojusi Melanie Sisneros iš kitos „Iron Maiden“ tribute grupės „Wrathchild“. Prie jų prisijungė Linda McDonald (būgnai) ir Jojo Draven (gitara) iš grupės „Phantom Blue“ bei Sara Marsh (gitara).
2003 metais, grupei pradėjus pirmojo albumo įrašus, dėl asmeninių priežasčių iš jos pasitraukė Jenny Warren. Naująja vokaliste tapo Aja Kim. 2005 m. grupė išleido albumą „World's Only Female Tribute to Iron Maiden“. Pasirodžius albumui, grupę paliko Jojo Draven.
2008 metų vasarą grupę paliko Heather Baker ir Aja Kim, nusprendusios pradėti solo karjeras. Jas pakeitė gitara grojanti Courtney Cox ir vokalistė Kirsten Rosenberg. Tais pačiais metais pasirodė Japonijos rinkai skirtas EP albumas „The Root of All Evil“.
2010 metais iš grupės pasitraukė Sara Marsh. Tų pačių metų pabaigoje buvo išleitas DVD „Metal Gathering Tour Live in Japan 2010“.
Vaišvilaitė
Vaišvilaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Vaišvilienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Vaišvilas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Šilkiškasis baltikas
Šilkiškasis baltikas (Tricholoma columbetta) – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, baltikų (Tricholoma) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio, mėsingi, balti. Kepurėlė 7–10 cm skersmens, mėsinga, jaunų vaisiakūnių varpelio formos, gaubta, senesnių paplokščia, žemyn užsilenkusiais pakraščiais. Lakšteliai tankūs, priaugtiniai, balti. Kotas 7–10 cm ilgio, 1–2,5 cm storio, į pagrindą smailėjantis, plaušuotas, pilnaviduris. Trama balta, malonaus kvapo ir skonio. Sporos beveik apvalios, 5–7×4–5 μm.
Auga rugpjūčio-spalio mėn. lapuočių, spygliuočių miškuose, parkuose; mėgsta kalkingas, molingas dirvas. Vartojamas šviežias, sūdytas, kartu su geresniais valgomais grybais. Nedažnas.
Palūšė (Mažeikiai)
Palūšė (arba Lūšė) – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Židikų. Buvusi Lūšės geležinkelio stotis – paskutinė pakeliui į Latviją.
Scuderia Ferrari
Scuderia Ferrari  – Formulės 1 lenktynėse dalyvaujanti komanda iš Italijos. Kompanija yra Ferrari dalis, dalyvaujanti tik automobilių sporte. Jos simbolis – piestu stovintis žirgas atėjo iš I pasaulinio karo, kai jo metu italas lakūnas Francesco Baracca tokiu simboliu buvo nusidažęs savo lėktuvo priekį. Jis žuvo per I pasaulinį karą, o jo tėvai, gerai sutariantys su Enzo Ferrari, pasiūlė jam naudoti žirgą, kaip teisingumo, narsumo ir drąsos simbolį.
Palūšė (Mažeikiai)
Žymūs žmonės
thumb|left|Kelias iš [[Židikai|Židikų į Pikelius pro Lūšę]]
Scuderia Ferrari
Scuderia Ferrari komanda buvo įkurta 1929 m., iki 1939 m. buvo vadinama Alfa Romeo. Ferrari pirmą kartą GP istorijoje pasirodė 1948 m. neįskaitinėse Formulės 1 Italijos GP lenktynėse. Nuo to laiko ji dalyvavo visuose Formulės 1 sezonuose ir tapo ne tik ilgiausiai, bet ir sėkmingiausiai lenktyniaujančia komanda.
Palūšė (Mažeikiai)
Žymūs žmonės
Gimė:
Scuderia Ferrari
1929–1950
Dar prieš karą buvo išleistos Formulės 1 taisyklės, tačiau po jo pabaigos visi turėjo laukti dar kelerius metus, kol startavo pirmasis sezonas. Tuo metu Ferrari tęsė darbus atstatytoje Maranello gamykloje ir pagamino Tipo 125 bolidą, kuris 1948 m. dalyvavo keliose neįskaitinėse Formulės 1 lenktynėse. Pirmąją pergalę Ferrari pasiekė tais pačiais metais su Giuseppe Farina.
1950–1959
Pirmajame Formulės 1 sezone 1950 m. dominavo Alfa Romeo automobiliai, o Ferrari nuo jų atsilikinėjo. Jau kitais metais jie sudarė puikią konkurenciją Alfa Romeo. Abi komandos laimėjo po tris pergales ir tik paskutinėse lenktynėse laimėjęs Juan Manuel Fangio su Alfa Romeo pelnė čempiono titulą. 1952 m. Alfa Romeo nesugebėjo paruošti savo bolido, tad sezone konkurencijos neturėjo Ferrari ekipa. Visose septyniose lenktynėse Europoje nugalėjo Ferrari pilotai, o galutinėje pilotų įskaitoje pirmas tris vietas užėmė šios ekipos nariai. Čempionu tapo Alberto Ascari. Kitais metais vėl dominavo Ferrari, antrą kartą čempionu tapo italas A. Ascari. Tik J. M. Fangio su Maserati sudarė konkurenciją Ferrari bolidams ir užėmė antrąją pilotų įskaitos vietą. 1954 m. buvo įvestos naujos 2.5 l. variklių taisyklės, o Ferrari nesugebėjo tinkamai prie to prisitaikyti, tad sezone pelniusi tik dvi pergales nesugebėjo konkuruoti su J. M. Fangio ir jo Maserati. Kitais metais Ferrari vėl nesugebėjo pasipriešinti J. M. Fangio, šį kartą su Mercedes ekipa ir gale sezono pasirašė sutartį su Lancia dėl jos pakabų naudojimo. 1956 m. Lancia-Ferrari duetas veikė puikiai ir visi jos pilotai rodė gerus rezultatus. Trys J. M. Fangio pergalės leido jam galutinėje pilotų įskaitoje aplenkti Stirlingą Mossą su Maserati trimis taškais. Kitais metais J. M. Fangio grįžo į Maserati komandą, o Ferrari duetas su Lancia vėl striginėjo – nepelnyta nei viena sezono pergalė. 1958 m. buvo įvesta komandų įskaita ir ją laimėjo Vanwall, tačiau pilotų įskaitos nugalėtoju tapo Mike Hawthorn su naujuoju Ferrari 246 Dino, pavadinto Enzo Ferrari sūnaus vardu. 1959 m. Ferrai pelnė dvi pergales, tačiau to neužteko galutinei pergalei nei vienoje iš įskaitų.
1996–2006 Schumacher‘io era
right|200px 1996 m. Ferrari žengė neįtikėtiną žingsnį pasamdydama M. Schumacher‘į už tais laikais milžinišką 30 milijonų dolerių per metus sumą. Kartu su vokiečiu į italų ekipą atėjo ir jo pergalių padėjėjai Benetton ekipoje Ross Brawn‘as ir Rory Byrne. Pasamdydami prancūzą Jean‘a Todt‘ą Ferrari pradėjo naujos komandos sudarymą. Jau antrais metais su Ferrari vokietis pretendavo į titulą, tačiau paskutinėse sezono lenktynėse buvo nubaustas teisėjų už pavojingą vairavimą ir diskvalifikuotas. Visi taškai iš jo buvo atimti. Nuo 1999 m. iki 2007 m. Ferrari tapo septynis kartus čempione, o Michael‘is Schumacher‘is iki 2006 m. pasitraukimo iš Formulės 1 su ekipa laimėjo dar penkis titulus iš eilės. 2007 m. sezone Ferrari atstovavo suomis Kimi Raikkonen‘as ir brazilas Felipe Massa. Suomis tais metais sugebėjo išplėšti čempiono titulą pirmą kartą savo karjeroje.