cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Centro seniūnija
Naujamiestyje įrengta pėsčiųjų gatvė Laisvės alėja, įsikūrę didžiausios Kauno aukštosios mokyklos – (LSMU, VDU, KTU), Kauno miesto savivaldybė, daug biurų, parduotuvių, paminklų, muziejų, Kauno apygardos ir apylinkės teismų rūmai, centrinis paštas, Kauno miesto poliklinikos Centro padalinys, Kauno soboras ir įrengti parkai – Ramybės parkas, Nemuno salos parkas, Santakos parkas. 2011 m. Naujamiestyje atidaryta didžiausia Baltijos šalyse Žalgirio arena.
Bab Ezuaras
Bab Ezuaras  – miestas šiauriniame Alžyre, į rytus nuo Alžyro miesto, Alžyro vilajoje. 275,6 tūkst. gyventojų (2007). Išsidėstęs prie Viduržemio jūros. Tai naujas, sparčiai augantis miestas.
Kliuokmaniškis (Panevėžys)
Kliuokmaniškis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 17 km nuo Piniavos. Yra saugomas Banionių akmuo.
Jonas Zapojajis
Jonas Zapojajis (,, , 1487 m. Szepesvar, dab. Spišsky Hrad, Slovakija – 1540 m. liepos 22 d. Szaszsebes, dab. Sebešas, Rumunija) – 1526–1540 m. Vengrijos karalius.
Biografija
Kilęs iš Transilvanijos didikų Zapojajų dinastijos. Tėvas Steponas Zapojajis. Motina Jadvyga iš Tišino.
Šeima
1539 m. vedė Žygimanto Senojo ir Bonos Sforcos dukterį Izabelę, su kuria gimė Jonas Zigmantas Zapojajis, 1540–1570 m. Vengrijos karalius.
Valdymas
thumb|left|150px|Jono Zapojajo antspaudas 1511–1526 m. Transilvanijos vaivada. 1514 m. nuslopino valstiečių sukilimą. 1515 m. Jonas Zapojajis ištekino seserį Barborą už Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo. Karaliui Liudvikui II 1526 m. žuvus Mohačo mūšyje su turkais, dalies bajorų išrinktas Vengrijos karaliumi.
Iki 1538 m. dėl sosto kovojo su kitos bajorų partijos 1527 m. karaliumi išrinktu Ferdinandu I Habsburgu. Nuo 1529 m. jį rėmė Turkijos sultonas, kurio vasalu tapo. Pagal slaptą abiejų varžovų 1538 m. Grosvardeino taiką po tuo metu bevaikio Jono Zapojajo mirties Ferdinandas I Habsburgas, kuriam liko Vengrijos vakarinė dalis, turėjo perimti karaliaus titulą. Keli mėnesiai prieš mirtį Jonas Zapojajis, kuriam gimė sūnus, būsimasis karalius Jonas Zigmantas, sutarties išsižadėjo.
Babeziozė
250px|thumb|right|Pirmuonis Babesia eritrocituose Babeziozė – liga, sukeliama pirmuonio babezijos (Babesia).
Įkandus užkrėstai erkei, babezijos patenka į kraują ir parazituoja raudonuosiuose kraujo kūneliuose – eritrocituose.
Liga pasireiškia į maliariją panašiais priepuoliais, kuriems būdingas karščiavimas, prakaitavimas, rečiau pasireiškia gelta. Sergant babezioze padidėja kepenys, atsiranda inkstų nepakankamumas. Galimi mirties atvejai.
Ligos diognozavimas grindžiamas epidemiologine anamneze, sukėlėjo radimu kraujyje, serologiniais tyrimais.
Persirgus babezioze imunitetas nesusidaro.
Rėzeknės rajonas
right|250px Rėzeknės rajonas buvo administracinio suskirstymo vienetas Latgaloje. Rajono plotas – 2809 km², gyventojų skaičius – 41662 (2005 m. pradžioje). Rajonas yra Latvijos rytinėje dalyje, 245 km nuo sostinės Rygos. Rajonas ribojasi vakaruose – su Preilių ir Maduonos rajonais, šiaurėje – su Balvų rajonu, pietuose – su Kraslavos rajonu, rytuose – su Ludzos rajonu. Rajono centras yra Rėzeknė.
2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)).
Bagotėliai
Bagotėliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Dūkštų.
Brihaspatis
thumb|160px|Hinduistinė Brihaspačio ikonografija
Brihaspatis arba Brahmanaspatis  – senovės vedų religijos maldų ir aukojimų viešpats. Rigvedoje jam skirta 11 himnų, dar dviejuose garbinamas drauge su Indra. Iš viso Rigvedoje Brihaspatis/Brahmanaspatis minimas ~170 kartų. Apibūdinamas kaip švytintis, tyras, ryškus, aukso spalvos. Turi 7 lankus, 100 sparnų, puikų balsą. Pasak Vedų, Brihaspačiui priklauso perkūno vėzdas, lankas, strėlės, auksinis kirvukas, geležinis kirvis ir įstatymo važiuoklė. Jis nukovė demonus, rado šviesą, atnešė Saulę, trenksmu perkirto tamsą, suskaldė akmenis, padarė kelius ir priėmė visus pavidalus. Tvaštaras jį sukūrė kaip būties pradą. Jis laikytas karališkuoju žyniu, atnašautojų ir maldininkų globėju. Vienas jo epitetų – vācaspati („kalbos viešpats“).
Vėlesniuose tekstuose Brihaspatis tapatinamas su Jupiterio planeta. Pasakojamos istorijos, kaip Brihaspatis balsu suskaldė uolą, kur buvo suslėptos Valos pagrobtos karvės, atrado Agnį ir Ušasę bei sukūrė angirasus, kurie grąžino karves. Puranose taip pat pasakojama apie tai, kaip Brihaspatis susigrūmė su Soma dėl Taros.
KFC Verbroedering Geel
KFC Verbroedering Geel – buvęs Belgijos futbolo klubas iš Gelio. Iširo dėl finansinių sunkumų.
Hulokas
Hulokas, Vakarų hulokas – gibonų (Hylobatidae) šeimos primatas, gyvenantis Indijos Asamo valstijoje, Bangladeše ir Mianmare į vakarus nuo Čindvino upės. miniatiūra|200px|left|Hulokas zoologijos sode Indijoje
Hulokų buveinės sutinkamos plačialapiuose drėgnuose miškuose, dažnai kalnuotose vietovėse. Populiacija mažėja dėl miškų kirtimo, plečiant arbatos plantacijas, bei medžioklės, nes šių gyvūnų mėsa naudojama liaudies medicinoje. 2008 m. duomenimis, per 40 metų šių gyvūnų sumažėjo nuo 100 tūkst. iki 5 tūkst.
Daugiausiai laiko hulokai praleidžia medžiuose. Puikiai prisitaikę brachiacijos principu vikriai judėti medžių lajose, pasiekdami iki 56 km/val. greitį. Gali vaikščioti medžių šakomis net atsistoję ant dviejų kojų. Šie gyvūnai vaidina didelį vaidmenį, platindami augalų sėklas. Jų mitybos racione daugiausiai yra prinokusių vaisių, nes skrandis nėra gerai prisitaikęs virškinti lapams. Tačiau minta ir kai kuriomis gėlėmis, jaunų augalų lapais ir ūgliais.
Suaugę patinai ir patelės vienodo sudėjimo, 60–90 cm ūgio ir 6–9 kg svorio, tačiau skiriasi išvaizda. Patinai turi juodą kailį ir baltus antakius. Patelės yra vario ir geltonos spalvos, su tamsiai rudu kailiu ant krūtinės ir galvos šonuose. Abiejų lyčių jaunikliai gimsta šviesiai pilki su gelsvu atspalviu, po kelių mėnesių jų kailis tampa juodas. Paauglystėje patelių kailis pašviesėja, patinų lieka juodas.
Kaip ir kiti gibonai, hulokai sudaro monogamines poras. Tačiau abu poros atstovai gali turėti ir kitų lytinių partnerių. Kiekviena pora akylai saugo savo teritoriją klyksmais ir grasinančiais gestais. Turi išvystytą sistemą garsų, kuriais apsikeičia skirtingų lyčių partneriai. Patelė atsiveda jauniklį kas 2,5–3 metai. Jis su šeima išbūna iki 10 metų amžiaus.
Klasifikacija
Mootnick ir Groves atliko molekulinius tyrimus, po kurių hulokai buvo išskirti iš Bunopithecus genties ir perkelti į naują gentį Hoolock. Buvę abu huloko porūšiai buvo pakelti iki rūšies rango: Hoolock hoolock ir Hoolock leuconedys (Rytų hulokas). Paaiškėjo, kad abi rūšys genetiškai stovi toliau nuo gibonų, negu mažoji šimpanzė nuo paprastosios šimpanzės.
Mitragalis
Mitragalis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 6,5 km į pietvakarius nuo Juodupės. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,25 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 92,9 m. Krantai pelkėti, aplinkui stūkso Užužerių miškas. Iš šiaurės į pietus ežerą prateka B-2 upelis (Beržienos intakas, Nemunėlio upės baseinas). Į vakarus įsikūręs Mitragalio kaimas.
Maikongas
Maikongas, arba savaninė lapė (Cerdocyon thous) – plėšrus šuninių (Canidae) šeimos žinduolis. Tai vienintelis genties atstovas – nedidelė, panaši į šunį, pilko atspalvio lapė. Genties pavadinimas kilęs iš graikų k. žodžių kerdo (lapė) ir cyon (šuo), o rūšies epitetas thous reiškia "šakalas". Gyvūnas savo išvaizda šiek tiek panašus į šakalą. Išilgai stuburo eina juoda juosta, kuri kartais gali užimti visą nugaros paviršių. Uodegos galiukas ir ausų viršus juodos spalvos. Kojos dažniausiai tamsios. Kūnas 60-70 cm ilgio, uodega apie 30 cm ilgio. Aukšties ties gogu apie 50 cm. Svoris 5-8 kg.
Paplitęs Pietų Amerikoje nuo Kolumbijos ir Venesuelos iki Urugvajaus ir šiaurinės Argentinos. Apsigyvena miškingose ir žole apaugusiose vietose, o liūčių sezono metu aptinkamas kalnuose.
Medžioja naktį pavieniui arba rečiau poromis. Visaėdis. Minta graužikais, paukščiais, vėžlių kiaušiniais, driežais, varlėmis, dvėsena, vaisiais.
Monogamas. Per metus dauginasi du kartus. Nėštumas trunka 52-59 dienos. Vadoje būna 2-5 jaunikliai, kurie sveria 120-160 g. Jų kailis tamsiai pilkas, ant pilvo rausva dėmė. Maždaug po 35 dienų kailis tampa toks, kaip suaugusių. Jaunikliai akis atmerkia po 14 dienų, po 30 dienų jau pradeda ėsti kietą maistą. Jauikliais rūpinasi abu tėvai. Maždaug po 90 dienų jaunikliai tampa savarankiški, o lytiškai subręsta maždaug po metų.
Nelaisvėje maikongas išgyvena iki 11 metų.
Žemas
Žemas  – miestas Kazachstane, Aktobės srityje, Mugalžaro rajone, 10 km į pietus nuo Embos miesto. Geležinkelis į Žanažolo naftos ir dujų verslovę. Geležinkelio ir verslovių aptarnavimas.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1960 m. kaip Embos karinio poligono centras. Tai buvo uždara gyvenvietė, pavadinta kodiniu pavadinimu Emba-5 (Эмба-5). Veikė raketų bandymo kompleksas, vykdyti kariniai mokymai. 1999 m. poligonas panaikintas, Rusijos kariai perkelti į Kapustin Jarą Rusijoje. Kariniai įrenginiai buvo apleisti ir nuniokoti. Miestas pervadintas į Žemą.
Fondis
Fondis  – Italijos miestas Latinos provincijoje, Lacijuje. Miestas yra pusiaukelyje tarp Romos ir Neapolio. Prieš pastatant greitkelį XX a. vidury, susisiekimas tarp miestų vyko Apijaus keliu ir Fondis buvo svarbi tarpinė stotelė jame.
Istorija
338 m. pr. m. e. pirmąkart minimas Fondis, nes per Lotynų karą jo ir Formijos gyventojams buvo suteiktos minimalios Romos piliečių teisės (civitas sine suffragio). Po nesėkmingo Vitruvijaus Vako sukilimo 330 m. pr. m. e. miestas išliko Romos valdžioje. 188 m. pr. m. e. Fondžio gyventojai gavo pilną pilietybę, juos valdė trys edilai.
Po Gotų karų ir lombardų atvykimo į Šiaurės Italiją, Fondis liko Bizantijos valdžioje. Vėliau miestas priklausė popiežiaus valstybei ir 846 m. jį sudegino saracėnai iš Gariljano tvirtovės. Jie čia apsigyveno iki pralaimėjimo Circėjo mūšyje 877 m. Po to Fondis atiteko Gaetos kunigaikštystei.
1140 m. Fondis atiteko normanų kilmės Dell'Aquila šeimai, o 1299 m. Caetani baronams (tiksliau Loffredo Caetani, popiežiaus Bonifaco VIII sūnėnui). Jiems vaaldant Fondis tapo Caetani galios ir meno centru. Čia 1378 m. galingas grafas Onorato I Caetani sušaukė konklavą, kuri išrinko antipopiežių Klemensą VII prieš popiežių Urboną VI.
1534 m. miestą nusiaubė turkų admirolas Hayreddin Barbarossa, kuris siekė pagrobtį gražiąją Džiuliją kaip dovaną sultonui Suleimanui, tačiau ji pabėgo. 1594 m. miestas buvo nusiaubtas antrą kartą ir pradėjo smukti. Tuo metu jis atiteko Karafų šeimai, o 1720 m. - di Sangro šeimai.
1818 m. smunkantis Fondis, apsuptas pelkių, kur siautėjo maliarija ir plėšikai, nustojo būti vyskupystės centru, nors juo buvo nuo pirmųjų krikščionybės amžių.
Jonas Murka
Jonas Murka (1889 m. spalio 21 d. Juodžiūnai, Puponių valsčius, Ukmergės apskritis, dab. Kupiškio rajonas – 1945 m. lapkričio 13 d. Šiauliai, palaidotas Kaune) – Lietuvos pedagogas, vadovėlių autorius.
Biografija
1909 m. baigė Panevėžio mokytojų seminariją. 1909–1915 m. mokytojavo Auksučiuose. Pirmojo pasaulinio karo metu gyveno Rusijoje, 1916 m. dėstė lietuvių kalbą Sankt Peterburge A. Purėno suorganizuotuose kursuose, 1917 m. – Voronežo lietuvių gimnazijoje. Voroneže lankė mokytojų seminariją.
1918 m. grįžo į Lietuvą, su S. Brašiškiu, O. Bugailiškiene ir kitais suorganizavo pedagogų būrelį, kuris įsteigė ryšininkų, kooperatininkų kursus. 1918–1921 m. dėstė lietuvių kalbą Šiaulių gimnazijoje. 1920 m. jo iniciatyva atidaryti parengiamieji kursai, vėliau tapę suaugusiųjų gimnazija.
1921–1922 m. dirbo Dotnuvos žemės ūkio mokykloje, 1922–1923 m. Šiaulių mokytojų seminarijoje. 1920 m. jo iniciatyva Šiauliuose atidaryti parengiamieji kursai vėliau tapę suaugusiųjų gimnazija, 1926–1927 m. Šiaulių suaugusiųjų gimnazijos mokytojas. 1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą.
VDR futbolo varžybos 1972–1973 m.
VDR futbolo varžybos 1972–1973 m.
Bartkuvas (Mazovijos vaivadija)
Bartkuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Korčevo valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Korčevo, apie 28 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 108 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
242 m.
242 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Ludzos rajonas
right|250px Ludzos rajonas buvo Latvijos administracinio suskirstymo vienetas Latgaloje. Rajono plotas – 2412 km², gyventojų skaičius – 32634 (2005 m. pradžioje). Rajonas yra Latvijos rytuose – 271 km nuo Rygos. Rajonas ribojasi su Rusija ir Baltarusija. Latvijos viduje rajonas ribojasi su Balvų rajonu, Kraslavos rajonu ir Rėzeknės rajonu.
2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)).
Gegužinės miškas
Gegužinės miškas – į pietvakarius nuo Gegužinės kaimo (Palomenės seniūnija, Kaišiadorių rajonas) plytintis miškas (2367 ha). Kvartalas Nr. 75. Neries pakrantėse veši miškinė mėta, vėjalandė šilagėlė. Šaltiniuoto upelio žemupyje, apie 0,5 ha plote – miškinė monažolė (įrašyta į LRK).
Užkalniai (Jurbarkas)
Užkalniai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, dešiniajame Mituvos krante – kitoje upės pusėje – Vertimai. Piečiau kaimo Kamė įteka į Mituvos tvenkinį.
Vakarų Kuvetės regionas
Vakarų Kuvetės regionas – Kongo regionas regionas šiaurės vakarinėje šalies dalyje. Ribojasi su Kuvetės regionu ir Sangos regionu. Išorinė siena su Gabonu. Administracinis centras – Evas.
Regione pastebėti Ebolos viruso atvejai.
Regionas dalinamas į 3 rajonus:
Stara Litva
Istorija
1528 m. kaimas užrašomas kaip Seło Litiwany zemiane. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo iš Lietuvos atvykusių gyventojų. 1580 m. minimas kaimas Kuliesse Lithwa Bogdanowiętha. 1827 m. kaime buvo 20 namų ir 122 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 19 namų ir 166 gyventojai.
243 m.
243 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Bagotiškės
Bagotiškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Skriaudžių.
Pochodskas
Pochodskas  – gyvenvietė Rusijoje, šiaurės rytų Jakutijoje, Žemutinės Kolymos uluse, 40 km į šiaurės vakarus nuo Čerskio, prie kairiosios Kolymos deltos atšakos.
Sutartinė
thumb|200px|Sutartinės apie kuningą Sudaitį tekstas. Užrašė [[Mykolas Miežinis apie 1849 m.]] thumb|200px|[[Skudučiais atliekama sutartinė. Groja ansamblis „Vaiguva“, Tolminkiemis, 2007 m.]] Sutartinės – daugiabalsinės lietuvių liaudies dainos. Dar vadintos saugėmis, nes jų atlikimas yra stiprus ir grubokas, tačiau šis terminas baigiamas užmiršti.
Pochodskas
Istorija
Įkurtas 1640 m., iš Pochodsko kazokai rengdavo žygius prieš čiukčius. Čia susidarė unikalus rusų subetnosas – pochodanai. Jie išlaikė daug senosios rusų kultūros elementų, taip pat daug perėmė iš vietinių tautų.
Sutartinė
Lietuviškos sutartinės yra labai specifinės, tačiau savo specifika artimų kūrinių aptinkama Ukrainoje, Rusijoje finougrų (mordvių) gyvenamuose kraštuose, Balkanuose, kai kuriose negridų juodosios rasės tautose.
2010 m. lapkričio 16 d. UNESCO oficialiai įtraukė lietuviškas sutartines į UNESCO reprezentatyvaus žmonijos nematerialaus kultūros paveldo sąrašą. Tai buvo atlikta Nairobyje, Kenijoje, vykstančioje Tarpvyriausybinio nematerialaus kultūros paveldo apsaugos komiteto penktojoje sesijoje.
Kliuokmaniškis (Pasvalys)
Kliuokmaniškis – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kriklinių.
Sutartinė
Bruožai
Lietuviškoms sutartinėms būdingi aštrūs disonansiniai sąskambiai, sekundos intervalai tarp atskirų balsų ir sinkopuoti ritmai. Lietuvių sutartinių tekstuose labai mažai žodžių, jie kartojasi, gausu garsažodžių, priedainių. Melodijos trumputės ir siauros apimties. Jas sudaro du – penki skirtingo aukštumo garsai. Tačiau įdomiausia sutartinėse – tai ritmas ir harmonija. Ritme dažnai girdimos sinkopės, o harmonija – tai nuolat skambančios sekundos. Todėl sutartinės skamba aštriai ir kaprizingai.
Sutartinės yra archajiškas aukštaičių dainavimo stilius. Sutartinės yra vieni seniausių dviejų – trijų balsų polifonijos pavyzdžiai. Joms būdingi 3 pagrindiniai senovinės polifonijos principai: heterofonija, paralelizmas, kanonas ir imitacija. Seniausių užuominų apie sutartines randama XVI a. rašytiniuose šaltiniuose, tačiau pačios sutartinės surinktos XIX–XX a. Sutartinės iš kitų stilių išsiskiria aiškia sinkopuota ritmika, sekundiniu derinimu.
Baigiant dainuoti sutartines dažnai ūktelėjama. Ūktelėjimas – tai visų vienu metu, dainuojančiųjų, užbaigimo ženklas. Pati sutartinė savo struktūra artima mantrai, kuri kaskart kartojama. Sutartinės tekstas ir melodija sukasi spiralės principu, balsai vienas kito atžvilgiu yra lygiaverčiai, todėl neegzistuoja konkreti ir apibrėžta pabaiga. Nėra aišku kuris balsas turi baigti. Ūktelėjimu baigia visi. Atliekant sutartinę instrumentais, ūktelėjimą atstoja ilgai visų instrumentų vienu metu tęsiamas garsas. Ūktelėjimą, kaip pabaigos ženklą galima pakeisti gestu (rankos mostu), ar visų dainuojančiųjų mimikos kalba (galvos linktelėjimu). Ūktelėjimas yra paprastesnis baigimo variantas, nes nereikia stebėti dainuojančiųjų gestų ar mimikos. Sutartinę dainuojant ūktelėti gali bet kas iš dainuojančių ir bet kurioje sutartinės vietoje.
Sutartinės atliekamos dainuojant, šokant, ar tik instrumentais. Dainuojant sutartines dažnai būdavo ir šokama ramiais, nuosekliais judesiais. Sutartines taip pat grodavo muzikos instrumentais: skudučiais, lumzdeliais, daudytėmis, kanklėmis. Šios dainos buvo dainuojamos įvairiomis progomis, ir joms būdingi visi žanrai: karo, vestuvių, kalendorinio ciklo ir kiti.
Sutartinės, kaip senojo tikėjimo apeiginės giesmės pradėjo nykti su krikščionybės priėmimu, ypatingai XIX–XX amžiais. Gyvoji tradicija nunykusi, tačiau folkloro ansamblių dainuojamos iki šiol. Istoriniu laiku rastos ir užrašytos šiaurės rytų Lietuvoje. Nėra patikimų duomenų spręsti apie ankstyvesnį sutartinių paplitimą.
Sutartinių rūšys
Yra nemažai variantų pagal kuriuos klasifikuojamos sutartines, viena pagal atlikėjų skaičių:
Dvejinės
Dvejinės sutartinės atliekamos dviejų dainininkų arba jų grupių. Abu balsai vienu metu dainuoja skirtingas melodijas, tačiau dažniausiai tais pačiais žodžiais. Tarp melodijų atsiranda gausybė sekundos intervalo sąskambių. Viena iš dvejinių pavyzdžių yra aukštaičių liaudies muzikos daina „Kaip sėjau linelį“.
Trejinės
Trejinės yra populiariausios iš sutartinių. Trejinę dainuoja trys chorai ar trys instrumentai. Po pirmojo balso tarytum pavėlavęs įsijungia antrasis balsas, dar vėliau – trečiasis. Įsiterpus trečiajam, pirmasis vieną dainos dalį tyli. Taip daro ir savo posmelį padainavę antrasis bei trečiasis dainininkas. Taigi, nors dainuoja trise (arba trimis grupėmis), vienu metu skamba tik du balsai. Kuris nors ilsisi, klausosi. Viena iš trejinių pavyzdžių yra lietuvių liaudies daina „Ka tu, bitele“.
Šilinė (Vilnius)
Šilinė – Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurės rytus nuo miesto centro, 1 km į rytus nuo Kalino, Verkių regioninio parko miškuose, prie Raistelio ežero. Rytinė Šilinės viensėdžio dalis. Praeina kelias iš Pagubės į Didžiuosius Gulbinus ir atšaka į Kaliną. Gretimais įkurtas karinis dalinys.
Sutartinė
Keturinės
Keturinės sutartinės labai panašios į dvejines, skirtumas tik toks, kad jas dainuoja keturiese – dvi poros arba dvi grupės. Posmelį padainavus vienai balsų porai, jį tais pačiais žodžiais pakartoja kita balsų pora. Vienai porai dainuojant, kita tyli. Įdomu, kad abu kiekvienos poros dainininkai dainuoja skirtingus žodžius. Keturinės pavyzdys yra lietuvių liaudies daina „Žvingia žirgas“.
Šilinė (Vilnius)
Istorija
Miesto dalis suformuota 1996 m. iš Šilinės viensėdžio rytinės dalies.
Andajus
Andajus (ar Andajas) – senovės lietuvių mitologijos dievas, minimas ankstyvuosiuose šaltiniuose. Juose dar laikomas aukščiausiuoju lietuvių dievu.
Šaltiniai
Ipatijaus metraštyje 1258 m. minima, kad lietuvių kariai šaukėsi Andajaus ir Divirikso. 1261 m. pagal slavišką Joano Malalo chronologijos vertimą išvardijami dievai: Andajus, Perkūnas ir kiti. Nors pirmoji vieta turėtų liudyti apie Andajaus kaip pirmojo dievo reikšmę, tačiau kiti šaltiniai į pirmą vietą iškelia Nunadievį, o Andajus minimas tik XIII amžiaus šaltiniuose.
Vardo etimologija
Lietuvių mitologijos tyrinėtojai Andajų vertina skirtingai. Pagal Eduardą Volterą, Andaj arba Andej galėjo kilti iš angis (iš lietuviško gyvatės pavadinimo arba keiksmažodžio). Mitologijos interpretatoriai teigia, kad Andajus buvo klaidingai palaikytas dievu, kai kariai keikėsi ir paminėjo gyvate kartu su Perkūnu.
Tokie aiškinimai buvo atmesti, kadangi XIII amžiaus pabaigoje Andajus imtas tapatinti su Nunadieviu, aukščiausiuoju lietuvių dievu iš kitų XIII a. šaltinių.
Dainius Razauskas siūlė aiškinti kaip andai buvusį, andainykštį, t. y., pirmapradį, praamžį dievą.
FC Klaipėda
Klaipėdos FC – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos.
Istorija
thumb|left|200px|2010 m. Klaipėdos centrinis stadionas: FK „Klaipėda“ (geltoni-raudoni) prieš [[FK Mažeikiai (mėlyni)]]
2005 m. įkurtas „Glestum“ klubas. Kuris žaisdavo žemesniuosiuose divizionuose.
2007 m. "Glestum" iškopė į šalies Pirmą lygą.
2009 m. Asociacija „Mano miestas Klaipėda“ ir iniciatyvinė Klaipėdos miesto verslininkų grupė susėdo prie bendro stalo siekdami pradėti naujo futbolo centro kūrimą Klaipėdos mieste. Idėjos tikslas – sukurti bendradarbiavimo saitus tarp miesto, verslo ir naujo futbolo klubo. Pagrindinis tikslas buvo suformuoti naują futbolo klubą su nauju pavadinimu, nauja istorija, nauja vadyba.
2009 m. rugpjūčio 19 d. „Glestum“ pakeitė savininkus ir buvo pervadintas FC „Klaipėda“.
FC „Klaipėda“ komanda įkūrimo metais (2009) laimėjo draugišką turnyrą „Palangos Juzė“. Pirmos lygos sezone užėmė penktą vietą.
2010 m. Lietuvos futbolo federacijos Vykdomojo komiteto sprendimu gavo leidimą dalyvauti 2010 m. A lygos pirmenybėse, kuriose debiutavo kovo 20 d.
FC „Klaipėda“ inicijuoja socialinius, prevencinius renginius Klaipėdos miesto bendruomenei: 2010 m. vasarį įgyvendintas projektas „FC Klaipėda vaikams“ – vaikų salės turnyras kartu su Klaipėdos miesto vaikų globos namais, balandį vyko talentingiausių jaunųjų Klaipėdos apskrities futbolininkų atranka projektas – „Jaunieji Klaipėdos apskrities futbolo talentai 2010“.
Klubas dalyvavo 2010 ir 2011 m. elito diviziono pirmenybėse. 2010 m. iš dešimties dalyvių liko aštuntoje pozicijoje. O 2011 metų pirmenybėse iš dvylikos dalyvių buvo paskutiniai, dvylikti.
Po 2011 m. sezono komanda išformuota.
Dubleriai
Komandos dubleriai 2008–2009 m. žaidė „Universiteto“ vardu, o kitais metais atitikdavo pagrindinės komandos pavadinimą.
Lokėnėliai
Lokėnėliai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Jonavos centro, netoli kelio. Yra Lokėnėlių dvaras, stūkso Lokėnėlių piliakalnis. Šiaurėje teka upelis Lokys. Lokio upelio šlaite įsikūręs aktyvaus poilsio nuotykių parkas „Lokės pėda“ (plotas 1,3 ha).
Koninklijke Heusden-Zolder
K. Beringen Heusden-Zolder – buvęs Belgijos futbolo klubas iš Hesdeno-Zolderio, nuo 2002 m. žaidė Genke, nuo 2004 m. atstovavo ir Beringeną. Iširo dėl bankroto.
Tolimųjų Rytų federalinė apygarda
Tolimųjų Rytų federalinė apygarda  – viena iš Rusijos federalinių apygardų, įkurta 2000 m. gegužės 13 d. Rusijos prezidento įsakymu. Ji yra Rusijos Tolimuosiuose Rytuose.
Tolimųjų Rytų federalinės apygardos teritorija apima 40,6 % visos Rusijos teritorijos. Joje gyvena 8 124 053 gyventojų (2021 m.).
Dabartinis prezidento atstovas apygardoje yra Jurijus Trutnevas (Юрий Петрович Трутнев).
Balvų rajonas
right|250px Balvų rajonas buvo Latvijos administracinio suskirstymo vienetas Latgaloje. Plotas – 2381 km², gyventojų skaičius – 28246 (2005 m. pradžioje). Rajonas ribojasi su Rusija rytuose, su Alūksnės rajonu – šiaurėje, Gulbenės rajonu – vakaruose, Maduonos rajonu – pietvakariuose, Rėzeknės rajonu ir Ludzos rajonu – pietuose. Rajono centras yra Balvų miestas.
2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)).
Gulbinė žąsis
Gulbinė žąsis (Anser cygnoides) – žąsinių (Anseriformes) būrio vandens paukštis.
Naminės žąsys
Daugelis naminių žąsų ir jų veislių yra kilusios iš pilkųjų žąsų (Anser anser), tačiau afrikinių ir kininių žąsų veislės kilo domestikavus gulbines žąsis.
Zenitinis raketų ir patrankų kompleksas
300px|miniatiūra|dešinėje|ZRPK Pancir-S1 ginkluotė Zenitinis raketų ir patrankų kompleksas, ZRPK, zenitinis raketinis artilerijos kompleksas – oro gynybos ginklų kompleksas, kurio kaunamoji dalis yra raketų žemė-oras leistuvų ir automatinių zenitinių patrankų derinys. Tokie kompleksai skirti ginti kariuomenę ir karinius ar kitokius objektus nuo oro antskrydžių, kai atakuoja sraigtasparniai ir šturmo lėktuvai, veikiantys itin mažame, mažame ar vidutiniame aukštyje. ZRPK patrankų ugnis efektyvi ir apšaudyti silpnai šarvuotus antžeminius ar antvandeninius taikinius. ZRPK su ratine ar vikšrine važiuokle dažnai vadinama tiesiog zenitinė savaeigė.
Aprašas
Klasikinis ZRPK pavyzdys yra rusiškas 2K22 Tunguska. Jis ginkluota dviem sudvejintomis 30 mm automatinėmis patrankomis 2A38 ir aštuoniomis artimo nuotolio zenitinėmis valdomomis raketomis 9M311. Patrankų šaudymo sparta apie 4000 šūv./min.
Žinomi ZRPK atstovai yra:
Didžiaausė lapė
Didžiaausė lapė (Otocyon megalotis) – šuninių (Canidae) šeimos žinduolis. Minta bet kokiais smulkiais gyvūnais, vaisiais, taip pat į žemę įsiraususiais vabzdžiais, kuriuos ji randa jautrios uoslės dėka. Dantų turi nuo 46 iki 50, tuo tarpu kiti šuniniai jų turi tik 42. Ausis turi iki 12 cm ilgio, taip pat ilgą iki 35 cm uodegą.
Čilinės plernės
Čilinės plernės (Normanichthyidae) – skorpenžuvių (Scorpaeniformes) būrio žuvų šeima, kurioje 1 gentis ir 1 rūšis – čilinė plernė (Normanichthys crockeri). Dydis – iki 11 cm. Paplitusios Ramiojo vandenyno tropikinėse srityse nuo Peru iki Čilės priekrančių.
Šionmoras
Šionmoras arba Partizanskojė (, nuo 1939 m. Schönmohr, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Партизанское) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nivenskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities Frydrichšteino valsčiaus, nuo 1939 m. Žuvininkų apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nivenskojės apylinkės kaimas.
Vilniaus Centro universitetinė ligoninė
thumb|250px|[[Sapiegų rūmai, kuriuose ligoninė veikė 1939–1940 m.]] thumb|250px|Ligoninės administracinis pastatas Vilniaus Centro universitetinė ligoninė – viena iš didžiausių gydymo įstaigų Vilniuje, veikusi 1939–2013 m.
Istorija
Grąžinus Vilnių Lietuvai, 1939 m. gruodį buvo įsteigta Lietuvos Raudonojo Kryžiaus Vilniaus ligoninė, kuri įsikūrė Antakalnyje, buvusiose Stepono Batoro universiteto klinikose. Tuo pat metu perimtas šios ligoninės moterų ligų ir akušerijos skyrius Radvilų gatvėje.
1940 m. rugsėjo 16–30 d. Karo žinybos nurodymu ligoninė persikėlė iš Antakalnio ir L. Sapiegos gatvių į naujas patalpas Radvilų ir Žygimantų gatvių sankryžoje. 1941 m. sausio 16 d. Lietuvos TSR sveikatos apsaugos liaudies komisariatas perdavė ligoninei pastatus, buvusius Žygimantų g. 4 ir g. 6, taip pat Radvilų g. 3.
Pokariu ligoninė tapo Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto mokomąja ir mokslinio tyrimo baze. Konsultacinė poliklinika buvo įsteigta 1951 m. birželio mėn. 1978–1979 m. pastatai buvo rekonstruoti, o ligoninė – išplėsta. 1982 m. pastačius naują Vilniaus respublikinę klinikinę ligoninę, dalis skyrių ir poliklinika persikėlė į Santariškes. Senoji ligoninė buvo perduota Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institutui.
1989 m. pertvarkius šį institutą, įstaiga tapo tiesiogiai pavaldi Lietuvos TSR sveikatos ministerijai. 1991 m. pabaigoje įkurtas Pirmasis filialas, kuris 1994 m. tapo Vilniaus universitetine Žalgirio ligonine. 2002 m. pavasarį ligoninė perėjo Vilniaus apskrities viršininko administracijai. 2003 m. ligoninė prijungta prie Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų ir tapo jų Centro filialu, o 2013 m. – panaikinta.
244 m.
244 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
VDR futbolo varžybos 1973–1974 m.
VDR futbolo varžybos 1973–1974 m.
Bronius Jaskelevičius
Bronius Jaskelevičius (1943 m. kovo 8 d. Jaskonyse, Druskininkų valsčius) – Lietuvos aplinkosaugos ir kraštotvarkos inžinierius, gamtos mokslų daktaras.
Biografija
1969 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1975 m. chemijos mokslų kandidatas.
1969–1972 m. ir nuo 1977 m. Lietuvos mokslų akademijos mokslo darbuotojas, technikos mokslų skyriaus mokslinis sekretorius. 1972–1977 m. dirbo Fizikinių ir techninių energetikos problemų institute (nuo 1992 m. Lietuvos energetikos institutas). Nuo 1997 m. dar ir Vilniaus Gedimino technikos universiteto Aplinkos apsaugos katedros dėstytojas; nuo 2000 m. docentas.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: energetikos aplinkosauga, atliekų naudojimas energijai gauti, atsinaujinantys energijos šaltiniai, polimerinių ir kiti medžiagų biologinės korozijos tyrimai. Paskelbė daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių, dviejų išradimų autorius. Vienas Jungtinių Tautų Bendrosios klimato kaitos konvencijos įgyvendinimo nacionalinės strategijos rengėjų.
Telviakai
Telviakai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Vilniškių, kairiajame Vidaujos krante, šiauriau dešiniojo Trumpės kranto.
Soul Stealer (albumas)
Soul Stealer – debiutinis Vilniaus heavy metal grupės „Soul Stealer“ albumas, kurį 2008 m. balandžio 21 d. Lietuvoje ir gegužės 5 d. užsienyje išleido sunkiosios muzikos leidybinė kompanija „Ledo Takas Records“. Albumo pristatymas įvyko balandžio 26 d. Vilniaus klube „Mulen Ružas“.
Įrašytas 2006 m. „Sigma“ studijoje, suvestas ir sudarytas išeitinis diskas studijoje „Thrigger Sounds“, Vilniuje, 2008 m. Albumą sudaro 10 dainų, iš kurių 3 – angliškos. Tai dainos iš 5-erių metų grupės gyvavimo laikotarpio (2003–2008 m.) kūrybos. Gerbėjams jau pažįstami grupės kūriniai įrašyti naujai, su šiek tiek pakeistomis aranžuotėmis bei vokalinėmis partijomis.
UEFA mugių taurė 1968–1969 m.
UEFA mugių taurė 1968–1969 m. – 11-asis UEFA mugių taurės turnyras. Prasidėjo 1968 m. rudenį. Turnyras išplėstas nuo 48 iki 64 klubų. Taurę laimėjo klubas, finale nugalėjęs  klubą.
Klonėnai
Klonėnai – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Variekos.
Bužiska
Bužiska  – kaimas Lenkijos rytuose, Korčevo valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės rytus nuo Korčevo, apie 35 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 113 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Giluičių piliakalnis
Giluičių piliakalnis ir gyvenvietė – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22626) Alytaus rajono savivaldybės Giluičių kaime, Simno seniūnija  1,7 km į pietvakarius nuo Giluičio ežero, Kriaušio upelio kairiajame krante. Respublikinės reikšmės archeologinis paminklas. Pasiekiamas iš plento Simnas – Kalvarija Giluičių sankryžoje pasukus į kairę pietuosna link Šarkiškių, už 950 m – į kairę ir 250 m link sodybos – yra 100 m į šiaurės rytus nuo jos.
Piliakalnis
Iš šiaurės rytų ir pietų piliakalnį juosia upelio slėnis. Šlaitai statūs, apie 10 m aukščio. Viršūnės aikštelė 12–15 m skersmens, jos vakarinį kraštą juosia 4 m aukščio pylimas. Į vakarus ir šiaurės vakarus nuo piliakalnio yra senovinės gyvenvietės liekanų.
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Palangos evangelikų liuteronų bažnyčia
miniatiūra|Bažnyčios interjeras
Istorija
Nėra daugiau žinoma apie Palangos evangelikus liuteronus, ar jie turėjo nuolatinei maldai skirtą vietą, iki pat XX a. pradžios. Ši vietovė priklausė Kuršo gubernijai, todėl Palangos tikinčiuosius aptarnavo Rucavos-Būtingės parapijos kunigai. Pamaldos vyko miesto progimnazijos salėje šešis kartus metuose. Pasak 1903 m. Peterburge leisto Liuteronų Bažnyčios Savitarpio pagalbos fondo metraščio, Rucavos kunigas ieškojo lėšų maldos namų statybai jo aptarnaujamai filijai Palangoje. Buvo pripažįstama, kad apie 200 narių sudarančią parapiją būtina aptarnauti vietoje, o ne Būtingės bažnyčioje. Palangiškius evangelikus liuteronus sudarė kelios etninės grupės: vietos vokiečių ir latvių, Prūsijos lietuvių ir iš užsienio atvykusių vokiečių amatininkų. Kuršo guberniją sukrėtę 1905 m. revoliucijos įvykiai tikriausia sutrukdė šį siekį tuomet įgyvendinti.
Lietuvai atgavus nepriklausomybę, Palangos liuteronų bendruomenė tapo Kretingos liuteronų parapijos filija. Palangos parapijiečius aptarnavo iš Kretingos atvykstantys dvasiškiai. Neturėdama savos bažnyčios, nedidelė bendruomenė rinkosi Palangos vaistininko Vihelmo Bertingo, vėliau jo sūnaus Oskaro Aleksandro Bertingo privačiose vaistinės patalpose Vytauto g. 33. Čia pamaldoms buvo užleidžiamas didysis svečių kambarys. Vėliau namo antrame aukšte buvo įrengtas erdvus kambarys, kuriame parapija rinkosi net 18 metų. Palangos parapijoje sugyveno kelių tautybių žmonės, todėl pamokslai buvo sakomi lietuvių, latvių ir vokiečių kalbomis. Tikintieji siekė įsigyti nuosavus maldos namus, bet jiems to nepavykdavo dėl lėšų stygiaus. Jų prašymu aptarnaujantis kunigas iš Kretingos Karl Friedrich Josephi kreipėsi į žinomą Gustav Adolf vardo draugiją ir paprašė paramos Palangos maldos namams įrengti. Ši draugija patenkino palangiškių prašymą ir skyrė lėšas tinkamų patalpų įsigijimui. Buvo surastas ir įsigytas tinkamas namas ir pritaikytas pamaldoms pravesti. Maldos namas Palangoje, Jūratės gatvėje (maždaug dabartinio šokančio fontano vietoje), pašventintas 1928 m. Apeigas pravedė kunigas Maksas fon Bordelijus iš Skuodo. Palangoje savo nuolatinio kunigo neturėta, nes buvo Kretingos parapijos filija, kurią aptarnavo kunigai iš Kretingos, Skuodo, Būtingės ir Šiaulių. Praėjus dešimčiai metų, 1938 m. gegužės 10 d. Palangos miesto gaisro metu, maldos namai sudegė. Vienintelis išlikęs jų liudytojas šiandien yra šalia Šventosios esančioje Romos Katalikų Švč. Mergelės Marijos Jūrų Žvaigždės koplyčioje kabantis varpas. Ant jo išlietas užrašas: „''Ev. Luth. Gemeinde Palanga 1928''“. Netekusi maldos namų parapija meldėsi privačiuose namuose.
Sovietmečiu parapijos veikla buvo draudžiama. Palangiškiai liuteronai buvo priversti maldai vykti į Būtingės ir Kretingos bažnyčias. Kartą metuose liuteroniškos pamaldos vykdavo Palangos kapinių liuteronams skirtoje dalyje. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, Palangoje evangelikų liuteronų parapija atkurta 1993 m., tikintieji maldai rinkosi privačiame Vilniaus evangelikų liuteronų bendruomenės nario Povilo Pukio name Maironio g. 25. Atsikūrusi parapija iš karto ėmė planuoti būsimos bažnyčios statybą. 1998 m. Palangos miesto taryba leido rengti detalųjį planą būsimos bažnyčios sklype. Parapijiečių prašymu, valdžia leido projektuoti bažnyčią su bokštu, nes pagal tuometinius urbanistinius ribojimus, Palangos miesto pastatų aukštis negalėjo viršyti 15 m.
2005 m. liepos 30 d. padėtas kertinis akmuo modernios evangelikų liuteronų bažnyčios statyboms Palangoje. Nauja bažnyčia pašventinta 2012 m. liepos 14 d. Šia proga iš Maironio gatvės 25-uoju numeriu pažymėto namo, atsisveikinus su daugelį metų Palangos evangelikų liuteronų bendruomenei tarnavusiais maldos namais, naujosios bažnyčios link surengta iškilminga eisena. Ji pastatyta tik iš suaukotų pinigų. Altoriaus kryžių bažnyčiai padovanojo Latvijos Rucavos ir Nicos parapijų atstovai. Pastatyti vargonai iš Kiolno evangelikų liuteronų bažnyčios. Vokietijos Gėvelsbergo parapija bažnyčiai padovanojo varpus, medinius suolus, altorių ir krikštyklą.
Architektūra
Bažnyčios pastatą projektavo Gintautas Likša ir Irena Likšienė. Nestandartinė sklypo forma nulėmė ir pastato architektūrinį sprendimą. Bažnyčios aukštis 25 m. Kartu su bažnyčia pastatyti ir svečių namai, kuriuose įrengta 13 numerių parapijos svečiams ir renginių dalyviams, erdvi konferencijų ir parapijos renginių salė.
Kolobžegas
Kolobžegas  – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje, Vakarų Pamario vaivadijoje, prie Baltijos jūros ir Parsentos upės žiočių. Jūrų uostas. Geležinkeliai į Košaliną, Bialogradą, Goleniuvą, plentai į Gdanską, Ščeciną, Poznanę. Išvystyta radioelektronikos, žuvies apdirbimo pramonė, turizmas. Klimato ir balneologinis purvo kurortas (gydomos kvėpavimo organų, endokrininės, odos, reumatinės, judėjimo ir atramos organų ligos, kraujotakos sutrikimai).
Kolobžege yra jūreivystės mokyklų kompleksas. Gdynės jūrų žvejybos mokslinio tyrimo instituto filialas, miesto, Lenkijos ginkluotųjų pajėgų muziejai, šiuolaikinio meno ir kitos galerijos.
XIII–XIX a. architektūros paminklai (Švč. Mergelės Marijos kolegiatas, kankinimų pastatas, švyturys, rūmai, rotušė).
Istorija
Įkurtas VII–VIII a. Nuo IX a. tvirtovė, XII a. pabaigoje užimta vokiečių (iki 1945 m. vadintas Kolbergu). Senas druskos gavybos centras. 1255 m. gavo miesto teises. Nuo XIV a. pradžios priklausė Hanzai. XVI a. mieste nutiestas vandentiekis.
FK Kauno Jėgeriai
Kauno „Jėgeriai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno. Žaidė Kariuomenės, „Inkaro“ stadionuose.
Bukutiniai
Bukutiniai (Sittidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima. Žvirblio didumo, trumpauodegiai paukšteliai, sveriantys apie 15-40 g. Jų galva nedidele, snapas ilgas ir stiprus su smailiu galu. Žiočių kampuose yra nedideli šereliai. Kojos stiprios, nagai lenkti ir aštrūs. Patinai ir patelės panašūs.
Gyvena miškuose, kai kurios rūšys – kalnuose. Paukščiai vikriai laipioja medžių kamienais. Lizdą suka uoksuose, plyšiuose. Deda 4-8 baltus taškuotus kiaušinius. Patelė peri 2-2,5 savaitės, jauniklius augina abu porelės nariai. Minta vabzdžiais, lesa įvairias sėklas ir vaisius.
Šeimoje yra 23 rūšys, priklausančios dviem pošeimiams: Sittinae ir Trichodromadinae, paplitusios Europoje, Azijoje ir Šiaurės Amerikoje. Lietuvoje gyvena viena rūšis – bukutis (Sitta europaea).
Gentis Sitta
Jonas Jaskaudas
Jonas Jaskaudas (Joskaudas, g. apie 1742 m., spėjama, Palangos apylinkėse – 1803 m. Tilžėje ?) – SJ, Lietuvos religinių raštų rengėjas.
Biografija
Jėzuitas. Mokėsi Kražiuose, nuo 1768 m. dirbo jėzuitų misijoje Drangauskinėje prie Tilžės, buvo Karaliaučiaus misijos lietuvių pamokslininkas. Apie 1773 m. tapo Tilžės misijos namų viršininku.
Parengė 1770 m. „Krikščionišką katalikišką katekizmą“, kurio dalis („Prastas pamokslas“) praplėsta maldomis ir giesmėmis, tais pačiais metais išleista atskiru leidiniu. Abi knygos pakartotos 1847 m., gotikinius rašmenis pakeitus antikva.
Kostri Litva
Kostri Litva  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novės Piekutų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Nove Piekutų, apie 11 km į pietryčius nuo Mazovijos Vysokio ir apie 46 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 15 namų ir 74 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 26 namai ir 170 gyventojų, iš kurių 7 stačiatikiai. 2006 m. buvo 27 namai ir 128 gyventojai.
KK191
KK191 – krašto kelias, jungiantis Paliūniškį ir Vabalninką. Kelio ilgis – 33,21 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda Paliūniškyje, kai atsišakoja nuo. Eina Panevėžio ir Biržų rajonuose. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Likpetriai, Stumbriškis, Putauskai, Zaprutiškiai. Baigiasi Vabalninke, sankryžoje su. Šiauriau Paliūniškyje kelias kerta Lėvens upę, prie Stumbriškio – Pyvesą.
Bagušiai
Bagušiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Rudaminos.
Plokščių tektonika
Plokščių tektonika – šiuolaikinė geologinė paradigma apie litosferos judėjimą. Ji teigia, kad Žemės plutą sudaro santykinai stabilūs blokai – tektoninės plokštės, kurios tarpusavyje juda. Ši teorija paaiškina žemės drebėjimų, vulkaninio aktyvumo prigimtį ir kalnų susidarymo priežastis. thumb|300px|Tektoninės plokštės
Plokščių judėjimas
Plokštės nuolat juda (iki 16 cm per metus) ir sąveikauja tarpusavyje, todėl jų plotai nuolat kinta – plečiasi arba mažėja. Plokščių sandūrose formuojasi trijų tipų pakraščiai: konstruktyvieji (plokštės tolsta viena nuo kitos), destruktyvieji (plokštės spaudžia viena kitą) ir konservatyvieji (plokštės slysta viena palei kitą). Būtent plokščių pakraščiuose vyksta dauguma aktyviausių geologinių reiškinių, tokių kaip ugnikalnių išsiveržimai, žemės drebėjimai, kalnų ir vandenynų duburių ir lovių formavimasis.
Jėga, judinanti litosferos plokštes
Greta šiluminės energijos egzistuoja ir daugiau jėgų, įtakojančių litosferos plokščių judėjimą, būtent, vandenyninei plutai grimztant į mantiją, bazaltinės uolienos virsta eklogitais – uolienomis, tankesnėmis ir sunkesnėmis už įprastines mantijos uolienas – peridotitus. Tokiu būdu tapdamas sunkesnis, vandenyninės plokštės pakraštys grimzta į mantiją, sykiu tempdamas likusią dalį.
Plokščių pakraščiai
thumb|300px|Konstruktyviojo pakraščio fragmentas Islandijoje: tiltukas jungia [[Eurazijos plokštė|Eurazijos ir Šiaurės Amerikos tektonines plokštes]] Konstruktyvieji pakraščiai
Konstruktyvieji pakraščiai susidaro ties viena nuo kitos tolstančiomis plokštėmis. Atsirandantį plyšį užpildo į viršų besiveržianti karšta magma, kuri vėsdama pati tampa plokštės dalimi. Jeigu konstruktyvusis pakraštys yra vandenyno dugne (pvz., Atlanto vidurio kalnagūbris, Pietvakarių Indijos vandenyno kalnagūbris), šie procesai vandenyną kasmet paplatina keliais centimetrais. Šis reiškinys geriausiai matomas sausumoje, pavyzdžiui, Islandijoje, kurioje plokštės plėtimosi vieta (riftas) iškyla į sausumą. Didžiausias konstruktyvusis sausumos lūžis yra Didysis Rytų Afrikos lūžis (Didysis riftinis slėnis).
Uolienų įmagnetėjimas abipus konstruktyviųjų lūžių yra simetriškas, ir tai yra vienas iš įrodymų, kad tektoninė plokštė ties lūžiu plečiasi simetriškai.
Destruktyvieji pakraščiai
Destruktyvieji pakraščiai susidaro tektoninių plokščių susidūrimo vietose ir gali sudaryti kelių rūšių geologines formacijas.
Pirmuoju atveju, kai sunkesnė vandenyninė plokštė susiduria su lengvesne žemynine plokšte, ji nyra gilyn, formuodama gilius povandeninius lovius, o dar giliau – nirimo, arba subdukcijos, zoną. Šioje zonoje plokščių pakraščiai dėl trinties trupa ir lydosi. Ištirpusi plokštės uoliena yra lengvesnė, negu mantija, todėl magma kyla aukštyn ir išsiverždama formuoja ugnikalnius bei ištisas vulkaninius kalnų grandines, tokius kaip Andai, Kaskadiniai kalnai. Didžiausioji planetoje Ramiojo vandenyno plokštė iš visų pusių apsupta vulkaninių kalnų, vadinamojo Ugnies žiedo.
thumb|left|350px|Vandenyninė plokštė nyra po lengvesne kontinentine plokšte ir formuoja vulkaninių kalnų grandinę
Jeigu tarpusavyje susiduria dvi žemyninės plokštės, formuojasi raukšliniai kalnai (Himalajai, Alpės). Sandūros vietoje esantys nuogulų sluoksniai persikreipia, sudaro raukšles, kurios kartais būna beveik gulsčios, su horizontaliais lūžiais.
Konservatyvieji pakraščiai
Vienos palei kitą slystančių plokščių pakraščiai vadinami konservatyviaisiais, arba transforminiais, kadangi jų sandūroje Žemės pluta nei formuojasi, nei nyksta. Tokia uolienų dislokacija vadinama stūmiu, kuris gali būti kairysis (jeigu uolienos pasislenka į kairę) arba dešiniuoju (poslinkis į dešinę). Vienas iš garsiausių konservatyviųjų lūžių yra šv. Andrejaus lūžis Šiaurės Amerikoje, nutįsęs skersai Kalifornijos pakrantės regionų (nuotrauka). Ties šiuo dešiniuoju lūžiu Ramiojo vandenyno plokštė slysta palei Šiaurės Amerikos plokštę šiaurės kryptimi.
Plokščių tektonikos koncepcijos raida
Šiai schemai prieštaravo vokiečių mokslininkas meteorologas Alfredas Vegeneris (1880–1930; pavardės rašybos variantai Vėgeneris, Vegėneris), kuris 1912 m. sausio 6 d. Vokiečių geologijos draugijoje perskaitė pranešimą apie žemynų dreifą.
thumb|450px|Antonijo Snider-Pellegrini žemėlapis
Viena iš paskatų sukurti šią teoriją buvo ankstesni pastebėjimai, kad Afrikos ir Pietų Amerikos pakrančių kontūrai sutampa taip tiksliai, tarsi jiedu būtų susidarę, skilus vienam anksčiau egzistavusiam žemynui. Šis sutapimas buvo pastebėtas dar iki jo – flamandų kartografo Abrahamo Ortelijaus (Abraham Ortelius), Frensio Beikono (Francis Bacon), Theodoro Christopho Lilienthalio, Aleksandro fon Humbolto (Alexander von Humboldt), darbuose; kapitonas Antonijas Snider-Pellegrinis 1858 m žemėlapyje pademonstravo abiejų Amerikų, Afrikos ir Europos kontūrų sutapimą, žr. iliustraciją.
Vegeneris nepasitenkino pakrančių kontūrų sutapimu, bet ištyrė abiejų kontinentų geologinius bruožus ir rado daug geologinių kompleksų, kurie sutapdavo analogiškai su kranto linijų sutapimu. Kita argumentų grupė šiai teorijai patvirtinti buvo paleoklimatinės rekonstrukcijos, paleontologijos ir biogeografijos duomenys, pavyzdžiui, kad daug gyvūnų ir augalų rūšių turi arealus abiejose Atlanto pusėse. Tie arealai labai panašūs, bet juos skiria vandenyno plotai. Greta šių žemynų dreifo teorijos patvirtinimų Vegeneris kaupė geofizinius ir geodezinius įrodymus, tačiau tuo metu šių mokslų būklė nebuvo pakankama kontinentų judėjimui užfiksuoti.
Iš pradžių mokslo bendruomenė žemynų dreifo teoriją priėmė palankiai, bet jau po poros metų pradėta griežtai kritikuoti. Svarbiausias oponentų klausimas, į kurį Vegeneris neturėjo atsakymo – kokia jėga judina Žemės plutos plokštes? Buvo daromos prielaidos, kad šis judėjimas vyksta dėl Koriolio jėgos, potvynių ir kt., bet paprasčiausi apskaičiavimai parodė, kad visų šių jėgų visiškai nepakanka pajudinti kolosaliems kontinentų blokams. Kadangi atsakymo į šį klausimą nebuvo, be konstruktyvios kritikos buvo ignoruoti visi kiti gausūs faktai, palankūs Vegenerio teorijai. Po Vegenerio mirties 1930 m. jo teorija buvo iš esmės atmesta, ir dauguma mokslinių darbų vadovavosi geosinklinalių teorija.