cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Izidoriaus Navidansko parkas
Steigėjas – Izidorius Navidanskas (g. 1912 m.), dirbęs „Pabaltijo“ kolūkio sodininku. Parkas priklauso Izidoriaus sūnui Rapolui.
Gargždupis (Minija)
Intakas – Galupalis (kairysis).
Statkūniškės ežeras
Geografija
Ežeras staigiai gilėja iki 5-7 m gylio, šiuo metu pradėjęs lėtai pelkėti. Šiaurės-vakarų, rytinė bei pietvakarinė pakrantės yra dumblingos. Seniau ežeras ir jo krantas buvo labiau prižiūrimas, nebuvo apaugęs bereikalingais krūmynais, kurie labai pakeitė visą pakrantės kraštovaizdį. Kadangi ežeras yra prie pat miestelio didelę įtaką jo kraštovaizdžiui padarė žmonės. Pietrytinėje, pietinėje bei vakarinėse pusėse padaryti priėjimai į paplūdimį. Intensyvi žmogaus ūkinė veikla stipriai pažeidė natūralumo balansą. Ši teritorija buvo ir yra svarbi rekreacijos zona.
Gargždupis (Minija)
Prie Gargždupio įsikūręs Kvietinių kaimas.
Izidoriaus Navidansko parkas
Istorija
Pradžioje Izidorius Navidanskas vogčiomis nuo tėvo pasodino kelis beržus, kaštoną, liepaičių ir tujų, o XX a. II pusėje savo sodyboje pradėjo kurti privatų parką. Lietuvos gamtos apsaugos komiteto dėka teritorija išplėsta iki 48 ha. Su melioracija ir talkininkais suformuota beveik 10 kartų didesnė pietinė parko dalis. Joje – trys dideli tvenkiniai (plotas apie 15 ha). Čia yra ir natūrali giraitė, sodas.
Gargždupis (Minija)
Upėvardis kilo nuo žodžio gargždas („žvirgždas, žvyras, graužas“).
Statkūniškės ežeras
Geografija
thumb|left|250px|Ežeras žiemą
Flora
Arčiausiai ežero esantys augalai mėgsta drėgmę. Didžiąją dalį jų sudaro nendrės taip pat įvairūs krūmynai, tokie kaip blindės, karklai, alksniai, juodalksniai. Ežero pakrantėje auga balinis ir gegužinis asiūklis bei lancetinis dumblialaiškis – tai į raudonąją knygą įrašyta rūšis. Ežere auga: strėlialapė papliauška, mentūrinė ir varpuotoji plunksnalapės – tai tikros vandenų gyventojos. Taip pat galima rasti šakotąjį ir paprastąjį šiurpius.
Fauna
Statkūniškės ežere matyta labai reta ūdra. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Po keleto dienų ūdros lavonėlis buvo rastas kanalo užtvankėlės skydo plyšyje. Beveik kiekvienais metais ežerą aplanko gulbės. Ežere gausu žuvų – karpių, lynų, lydekų, ešerių, karosų. Žuvininkystės požiūriu menkavertės žuvys – šlyžys, kirtiklis, vijūnas. Ten dažnai gaudomi vėžiai.
Reljefas
Kaišiadorių krašto žemės pagal geomorfologinę sandarą priskiriamos Pabaltijo žemumos sričiai. Įvairios reljefo formos yra vėlyvojo ledynmečio (pleistoceno) moreniniai dariniai, paveikti periglacialinių procesų. Kraštovaizdis nevienalytis. Ryškus žemėvaizdžio kalvotumas, banguotumas bei daubotumas.
Greta vakarinio kranto praeina kelias.
Dirvožemiai
Kaišiadorių kraštas priskiriamas Rytų Lietuvos srities Pietų aukštumos dirvožemio rajonui. Trumpesnis šios srities augalijos vegetacijos periodas, intensyvi dirvožemių paviršinė erozija bei nepastovus klimatas. Žaslių miestelis įsikūręs molingose lygumose. Didesnę dalį užima velėniniai jauriniai dirvožemiai.
Nagrinėjama Statkūniškės ežero teritorija vis dėlto pasižymi smėlingesniu, mažai mineralinių maisto medžiagų turinčiu dirvožemiu, kalvose dažniausiai aptinkami žvyro, priemolio ir smėlio mechaninės sudėties dirvožemiai – tą parodo ežero pakrantes nuaugusios pušys, kurios supa Statkūniškes iš vakarų bei šiaurės. Taigi be tikslių dirvožemio tyrimų galima būtų spėti, kad Žaslių miestelio gamtinė aplinka (o taip pat, matyt, ir nagrinėjama teritorija) turi ir moreninėms lygumoms būdingų savybių.
Architektūra miniatiūra|Koplytėlė Šalia Statkūniškės ežero esanti dabartinė koplytėlė atstatyta 1990 m. pagal architekto S. Petrausko projektą. Žaslių miestelyje prie Čiobiškio g. yra palaidota 1812 m. žuvusių prancūzų karių. Šiose kapinėse buvo pastatyta mūrinė koplytėlė, kuri 1964 m. Gegužės 24 d. vietos valdžios nurodymu buvo nugriauta.
Kraštovaizdžio formavimas ir tvarkymas
Augustinas Kosakauskas
Augustinas Kosakauskas (1737 m. – 1803 m.) – architektas.
Mokslas ir studijos
architektūros mokslai Vilniuje; studijos Paryžiuje;
Projektai
A. Kosakausko ankstyvojoje kūryboje ryškūs baroko ir klasicizmo bruožai, vėlesniuose pastatuose dominuoja vientisos klasicizmo formos.
Statkūniškės ežeras
Klimatas
Teritorija yra vidutinių platumų klimatinėje zonoje. Klimatas žemyninis, nepastovus, permainingas. Vidutinė metinė temperatūra siekia +6 °C, žemiausiai nukrenta iki -30 °C, aukščiausiai pakyla iki +32 °C. Pavasarinės šalnos baigiasi gegužės 2 d., sniegas pasitraukia iš miškų iki balandžio 9 d. Šiltuoju metų laiku net 30 dienų dunda perkūnijos, lijundros trunka apie 15 dienų. Dažniausiai pučiantys vėjai yra vakarų bei šiaurės vakarų, kartais būna atšiaurūs.
Per metus vidutiniškai iškrenta 631 mm kritulių. Augalų vegetacijos metu iškrinta kritulių iki 425 mm, o šaltuoju periodu – iškrenta iki 206 mm. Net 75% kritulių sudaro lietus. Net 60 dienų per metus tvyro rūkai (kurie būdingesni šaltajam pusmečiui). Lijundrų būna keičiantis šiltiems ir šaltiems orams. Tokių dienų būna apie 15. Teigiama temperatūra kasmet nusistovi apie kovo 20-ąją, o neigiama įsigali apie lapkričio 20-ąją. Šalčiausiu mėnesiu laikomas sausis, šilčiausiu – liepa, drėgniausiais – liepa bei rugpjūtis, sausiausiais – kovas ir balandis.
Veiviržas
Veivi̇̀ržas – vakarų Lietuvos upė, Klaipėdos ir Šilutės rajonuose, kairysis Minijos intakas.
Prasideda Patyrio miške, 3 km į šiaurės rytus nuo Endriejavo (Klaipėdos raj.). Teka per Kapstato ežerą į vakarus, nuo Antkopčio iki Veiviržėnų – į pietus, o toliau iki žiočių – į pietvakarius. Nuo Veiviržėnų vaga vingiuota. Įteka į Miniją 21 km nuo jos žiočių, 6 km į pietus nuo Priekulės. Vidut. nuolydis 155 cm/km. Jos baseinas nesimetriškas.
Veiviržas nuo 1974 m. priklauso Minijos ichtiologiniam draustiniui (vadinamas Veiviržo ichtiologinis draustinis). Visoje upėje saugomi upėtakiai, šlakiai, paprastieji kūjagalviai ir nėgės. Dalis upės su slėniais įtraukti į Veiviržo kraštovaizdžio draustinį (1992 m.). Veiviržas vandens turizmui tinka nuo Veiviržėnų ir tik pavasario polaidžio metu arba po didesnių liūčių.
Intakai:
Etimologija
Upėvardis sudėtingos darybos, galimai reduplikacinis. Dėmuo virž- sietinas su žodžiu veržtis, o dėmenį veiv-/viev- viena iš siūlomų etimologijų sieja su vijimusi, sukimusi („vyti“).
Beržininkų apylinkė
Beržininkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Dūkšto valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dūkšto rajonui. 1954 m. prijungta dalis Driškūnų apylinkės ir dalis Gerkonių apylinkės. 1960 m. gruodžio 30 d. Beržininkų apylinkė prijungta prie Sokiškių apylinkės.
Maranjonas
Maranjonas  – upė Peru; kairioji Amazonės ištaka. Prasideda 160 km į šiaurės rytus nuo Limos, Andų kalnuose, Japuros ledyne, Patakočios ežere, 5800 m aukštyje. Teka pradžioje į šiaurės vakarus. Kerta Andų grandines giliais tarpekliais. Aukštupyje daug krioklių ir slenksčių. Amazonės regione pasuka į vakarus, teka Maranjono slėniu kol išsiveržia į Amazonės žemumą. Netoli Nautos (Loreto regionas) susilieja su Ukajaliu ir sudaro Amazonę.
Didžiausi intakai: Utkubamba, Krisnechas, Čamajas, Senepa, Santjagas, Morona, Pastasa, Ualjaga, Tigrė.
Dėl slenksčių laivuojama tik žemupyje (~1000 km). Upės žemupio baseine gyvena indėnų urarinų, chibarų ir kt. gentys.
Gimnarchas
Gimnarchas (Gymnarchus niloticus) – kaulaliežuvių (Osteoglossiformes) būrio žuvų rūšis, vienintelė savo šeimoje. Žuvis užauga iki 1,5 m ilgio, turi elektrinius organus. Paplitusi Afrikos gėluose vandenyse, Nile.
Daciai
Daciai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Šerkšnėnų.
Gulbinų miškas
Gulbinų miškas – miškas Šiaulių rajono savivaldybės teritorijoje, 9 km į šiaurės rytus nuo Kuršėnų.
Geografija
Plotas 4080 ha, mišku apaugę 3540 ha. Valstybinės reikšmės miško 80 %; priklauso Šiaulių miškų urėdijai, Verbūnų girininkijai ir Kuršėnų miškų urėdijai, Gulbinų girininkijai. Pietinėje miško dalyje teka Ringuva, šiaurinėje dalyje – jos intakas Šėkštys. Paviršius lygus, vietomis banguotas.
Medynai
Augavietės derlingos ir labai derlingos laikinai įmirkusios. 95 % miško yra ūkiniai, 5 % vandenų apsauginiai. Kultūrinės kilmės medynų 9 %, beržynų 47 %, eglynų 40 %, juodalksnynų 7 %, baltalksnynų 3 %, uosynų, pušynų ir drebulynų po l %. Jaunuolynai sudaro 23 %, pusamžiai medynai 30 %, bręstantys 22 %, brandūs 25 %. Medynų vidutinis amžius 50 m., bonitetas l,9, skalsumas 0,68, tūris 180 m³/ha. Miške gausu stambiųjų kanopinių žvėrių.
1944–1951 m. Gulbinų miške veikė Lietuvos partizanų būriai.
Kretingos (Bajorų) geležinkelio tiltas
Kretingos (Bajorų) geležinkelio tiltas (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 24811, senas registro kodas – S552) – geležinkelio Klaipėda–Kretinga tiltas per Tenžės upę pietvakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, 0,37 km į šiaurės vakarus nuo kelio, tarp Šlikių ir Kretingos. thumb|left|300px|Geležinkelio tilto važiuojamoji dalis
Apibūdinimas
Tiltas tašytų akmenų mūro, trijų arkų, pastatytas ant dviejų atramų. Arkų apdaila raudonų plytų mūro.
Teritorijos dydis – 0,63 ha.
Istorija
1998 m. įrašytas į kultūros vertybių registro statinių sąrašą (S552), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Dienovidis (Kaunas)
miniatiūra|„Dienovidis“ (1938 m. 1-asis numeris) Dienovidis – literatūros ir meno mėnesinis žurnalas, ėjęs nuo 1938 m. iki 1940 m. balandžio Kaune.
Istorija
1938 m. ir 1940 m. žurnalas toleravo ir plėtojo įvairių visuomeninių bei literatūrinių-estetinių krypčių literatūrą, kritiką, meną, publicistiką.
Redakcinėse kolegijose dalyvavo Kazys Boruta, Bernardas Brazdžionis, Julius Būtėnas, Petras Cvirka, Fabijonas Neveravičius, Jonas Šimkus, Antanas Vaičiulaitis, Antanas Venclova. Bendradarbiavo taip pat Kazys Bradūnas, Liudas Gira, Kostas Korsakas, Eugenijus Matuzevičius, Juozas Rimantas (Slapšinskas) ir kt.
Kaluga
Kaluga – miestas vakarų Rusijoje, Vidurio Rusijos aukštumoje, kairiajame Okos krante, 160 km į pietvakarius nuo Maskvos; srities centras. Upių prieplauka, geležinkelio stotis, oro uostas.
Kamčiatkos kraštas
Kamčiatkos kraštas  – federacinis kraštas šiaurės rytų Rusijoje, Tolimųjų Rytų federacinėje apygardoje. Ribojasi su Magadano sritimi ir Čiukčių autonomine apygarda. Administracinis centras – Kamčiatkos Petropavlovskas.
Kaluga
Išvystyta mašinų, metalo, medienos, chemijos, lengvoji, statybų pramonė. Yra valstybinis pedagogikos universitetas, dramos teatras, muziejai (dailės, kraštotyros, K. Ciolkovskio, kosmonautikos istorijos). Stovi daug cerkvių (Šv. Jono Krikštytojo, Šv. Kosmo ir Damiano cerkvės XVIII a., Švenčiausiosios Trejybės soboras 1819 m.). Išlikęs akmeninis tiltas, Korobovų gyvenamasis namas (1697 m.). Miesto vakariniame pakraštyje yra kurortinė vietovė – Kaluga Boras.
Kamčiatkos kraštas
Istorija
Kamčiatkos kraštas sudarytas 2007 m. liepos 1 d. sujungus Kamčiatkos sritį ir Koriakų autonominę apygardą.
Geografija
Didžioji krašto dalis yra Kamčiatkos pusiasalyje, taip pat apima dalį žemyno bei Komandoro ir Karaginsko salas Ramiajame vandenyne. Teritoriją supa Beringo jūra iš rytų ir Ochotsko jūra iš vakarų. Kamčiatkos pusiasaliu driekiasi Vidurinis kalnagūbris, bei keletas mažesnių kalnų masyvų, gausu veikiančių ugnikalnių (aukščiausias – Kliučių Sopka, 4750 m). Šiaurėje iškilę Koriakų ir Kolymos kalnynai.
Kaluga
Istorija
Kalugos vietovardis neiškios kilmės: bandytas vesti iš sen. rusų калыга ('gardas, tvora' arba 'gatvė') arba калуга ('pelkė, klampynė' ir 'pusiasalis'), tiurkų калыган ('iškyšulys, aukštuma, kaukaras'), finougrų халига ('gūdi miško vieta').
Kamčiatkos kraštas
Geografija
Krašte yra didelė bioįvarovė. Gamtai apsaugoti įrengti Koriakų ir Kronokų draustiniai. Geizerių slėnis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldą.
Jonas Samoška
Jonas Samoška gali būti:
Kaluga
Istorija
Įkurta kaip pasienio tvirtovė Maskvos kunigaikštystės pietvakariuose valdant Simeonui, pirmąkart minima 1371 m. Ldk Algirdo laiške. Iš pradžių buvo žinoma kaip Simeonovo tvirtovė (Симеоново городище), buvo Jačenkos upės pusiasalyje, galbūt dėl to vėliau ir imta vadinti Kaluga. XIV a. įėjo į Možaisko kunigaikštystę. 1408 m. prie Kalugos sudaryta Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Maskvos didžiosios kunigaikštystės Ugros taika. Per 1427 jėgos demonstravimo žygį per Rusios žemes Kalugą pasiekė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. 1505–1518 m. Kaluga buvo dalinės kunigaikštystės sostinė.
Kamčiatkos kraštas
Ekonomika
Verčiamasi jūrine žvejyba ir žuvies perdirbimu, elnininkyste, žemės ūkiu, miškininkyste. Spalvotųjų metalų, gamtinių dujų gavyba. Elektroenergetika (panaudojant geoterminę energiją).
Didžiausios gyvenvietės
Didžiausios Kamčiatkos krašto gyvenvietės (tūkst. gyv., 2007 m.):
Kaluga
Istorija
1606–1607 įvyko žymus I. Bolotnikovo vadovaujamas valstiečių sukilimas. 1610 m. Kalugoje apsistojo ir buvo nužudytas Dmitrijus Apsišaukėlis II. Nuo 1796 m. – Kalugos gubernijos centras. 1930 m. tapo srities centru.
Jonas Černius
Jonas Černius (iki 1919 m. Černiauskas, 1898 m. sausio 18 d. Kupiškyje – 1977 m. liepos 3 d. Los Andžele, JAV) – Lietuvos valstybės ir karinis veikėjas, brigados generolas.
Biografija
miniatiūra|160px|left|Antkapinis paminklas Kaune thumb|245px| Respublikos prezidentas [[Antanas Smetona pasirašo Žemaičių plento priėmimo aktą (centre), Jonas Černius pirmas iš dešinės. (2008 m. Lietuvos pašto ženklas).]] Baigė Kupiškio pradinę mokyklą, Panevėžio gimnaziją. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. Baigęs Kauno karo mokyklą tarnavo Trečiajame pėstininkų pulke, kovų su Raudonąja armija ir Lenkijos kariuomenės daliniais dalyvis. 1920 m. baigė inžinerijos karininkų kursus Kaune.
1920–1925 m. tarnavo Elektrotechnikos batalione, 1926 m. tarnavo Technikos pulke. 1925 m. baigė Aukštųjų karininkų kursų Elektrotechnikos skyrių. 1929 m. baigė Briuselio aukštąją karo inžinerijos mokyklą. 1932 m. Paryžiuje baigė Prancūzijos generalinio štabo akademiją.
1932–1934 m. Karo technikos štabo, 1934 m. Kauno karo mokyklos, Vyriausiojo štabo valdybos Operacijų skyriaus viršininkas. 1935–1939 m. Kariuomenės štabo viršininkas. 1937 m. brigados generolas. 1939 m. kovo 28 d. – lapkričio 21 d. XX ministrų kabineto ministras pirmininkas, vėliau Pirmosios pėstininkų divizijos Vilniuje vadas iki 1940 m. birželio mėn. Dėstė inžinerijos dalykus Karo mokykloje, Aukštuosiuose karininkų ir Generalinio štabo karininkų kursuose, parengė vadovėlių. Bendradarbiavo karinėje spaudoje.
SSRS okupavus Lietuvą, 1940–1941 m. Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritorinio korpuso štabo viršininkas, 1940 m. generolas majoras. Prasidėjus SSRS-Vokietijos karui iš Raudonosios armijos pasitraukė. 1941–1944 m. dirbo Kupiškio malūno direktoriumi, atsisakė bendradarbiauti su vokiečių okupacine valdžia. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, 1947 m. persikėlė į Didžiąją Britaniją, nuo 1948 m. gyveno JAV. Trumpai dirbo BALF, vėliau inžinieriumi. Jo vardu pavadinta Noriūnų Jono Černiaus pagrindinė mokykla.
1998 m. jo ir žmonos palaikai pervežti į Lietuvą ir palaidoti Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Šaltiniai
Video:
Jonas Černius Amerikoje
Morė
thumb|160px|Morė, paruošta deginimui
Morė – tradicinės lietuvių liaudies šventės – Užgavėnių – vienas pagrindinių atributų. Tai yra dirbtinė moteris (čiūčiala), prikimšta įvairios medžiagos, kuri galiausiai būna sudeginama.
Sietina su žiemos personifikacija kaip slavų deivė Marena. Deginama, nes anksčiau buvo tikima, kad tai padės greičiau ateiti pavasariui.
Nicky Byrne
Biografija
Nicky Byrne gimė 1978 metų spalio 9 dieną Dubline. Jaunystėje buvo profesionalus futbolininkas, žaidęs klubuose Home Farm FC, Leeds United, Shelbourne FC, Saint Francis FC ir Liverpool F.C. bei Airijos U15, U16 ir U18 rinktinėse. Vėliau tapo sėkmingu televizijos laidų vedėju, 2012 metais dalyvavo šokių projekte.
1998 metais prisijungė prie grupės „Westlife“, kuri gyvavo 14 metų ir kurios 25 dainos pasiekė Top 10 Jungtinėje Karalystėje, iš jų 14 buvo užėmusios pirmą vietą. Grupė yra išleidusi 7 muzikos albumus ir pardavė virš 45 mln. įrašų visame pasaulyje. 2002 metais N. Byrne įrašė singlą „Here Come The Good Times (Ireland)“, kuris tapo Airijos nacionalinės futbolo komandos himnu.
2016 m. sausio 13 d. Airijos transliuotojo RTÉ išrinktas šalies atstovu 2016 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Stokholme. Ten jis pasirodys su daina „Sunlight“. Rašyti konkursinį kūrinį atlikėjui padėjo Wayne Hector ir Ronan Hardiman. „Manau, jog tai yra užvedanti poproko stiliaus daina, kuri puikiai tinka radijo eteriui. Visada jutau, kad šis kūrinys išsiskiria iš kitų ir turi kažką ypatinga“, – teigė Nicky Byrne RTÉ spaudos pranešime.
Dačiūnai
Dačiūnais vadinami kaimai:
Foilas
Foilas (,, t. y. lūpos žiotis) – upė Šiaurės Airijos šiaurės vakaruose, tekanti nuo Fino ir Morno upių santakos Strabano mieste, Tirono grafystėje, iki Londonderio, kur įteka į Foilo įlanką (Foilo upės žiotis) ir, pagaliau, į Atlanto vandenyną.
Foilas taip pat yra srauniausia upė Europoje ir vienintelė turinti dviaukštį tiltą (Kraigevono tiltas arba "senas" tiltas).
Daciūnai
Daciūnai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Peliškių.
Juozas Kalinauskas
Juozas Kalinauskas (g. 1935 m. sausio 24 d. Pakalniuose, Vištyčio valsčius) – Lietuvos skulptorius, medalininkas, nusipelnęs meno veikėjas.
Kūryba
Kuria dekoratyvines skulptūras (Lietuvos operos ir baleto teatro fasado skulptūros, 1990 m.), horeljefus („Šokėjėlė“, Kauno muzikinis teatras, 1960 m.), bareljefus (Lietuvos prezidento A. Smetonos portretas Nepriklausomybės paminklo steloje, Vištytis, 1990 m.), reljefus („Poilsis“, Vilniaus grąžtų gamykla, 1961 m.), medalius (Mikalojus Konstantinas Čiurlionis 1965 m., profesorius Bronius Pundzius, 1987 m., „Vilniui 650“ 1993 m., „Vilkaviškiui 300“, 1997 m., „Krikščionių demokratų partijai 100 metų“, 2004 m., „Medalis skirtas Lietuvos Vardo Tūkstantmečiui paminėti (1009-2009)“ 2009 m.) Autoriaus kūriniai apibendrintų formų, monumentalūs, ekspresyvios ritmikos, jų turi Lietuvos dailės muziejus. Nuo 1960 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Praha, Ryga, Maskva). Individualios parodos surengtos Vilniuje 1972 m., 1998 m. Pelnė įvairių apdovanojimų. thumb|222px|Bareljefas „Prezidentas A. Smetona“. thumb|222px|Medalis, skirtas Lietuvos Karalienės Mortos karūnavimo 750-čiui paminėti. thumb|222px|Medalis, skirtas Lietuvos vardo tūkstantmečiui paminėti. Bendraautorė: [[Lina Kalinauskaitė|Lina Kalinauskaitė]]
FK Partizan
Belgrado „Partizan“ – Serbijos futbolo klubas iš Belgrado.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1945 m. Kitados rungtyniavo Jugoslavijos, vėliau – Serbijos ir Juodkalnijos čempionate, o galutinai subyrėjus Jugoslavijai, žaidė Serbijos čempionate.
Nuo 2006–2007 m. sezono rungtyniavo Superlygoje. Šešis metus iš eilės iškovodavo čempionų titulą, tačiau ilgainiui pozicijas užleido Crvena Zvezdai.
Dubleriai
„Partizan“ klubo dubleriai buvo vienintelė dublerių komanda, pasiekusi s pusfinalį (1949 m.).
Sausra
thumb|right|220px|Nuo sausros nukentėję laukai [[Australija|Australijoje, Benabra gyvenvietė Viktorijoje]] Sausra – padėtis, kai tam tikro regiono atmosferoje ir dirvožemyje pastebimas didesnis nei statistiškai tikėtinas tam regionui vandens trūkumas.
Skiriami trys sausrų tipai:
Sausrų įvertinimui naudojami Keetch-Byram arba Palmerio sausros indeksai.
Daugeliui planetos vietovių sausra yra įprastas, pasikartojantis vietinio klimato reiškinys ir gali būti taikomos atitinkamos sausros poveikio mažinimo strategijos.
Veiksniai
Apskritai, kritulių kiekis priklauso nuo vandens garų kiekio atmosferoje bei oro masių su vandens garais kilimo, jei bent kuris iš šių sumažėja, prasideda sausra.
Pasekmės
thumb|Sausros išdeginta žemė [[Sonoros dykuma|Sonoros dykumoje, Meksikoje]] Sausros pasekmės gali būti dar labiau pablogintos žmogaus veiklos. Sausra dažnai turi didelį poveikį regiono ekosistemoms ir žemės ūkiui. Nors sausra gali tęstis kelerius metus, trumpo laikotarpio stipri sausra gali taip pat smarkiai įtakoti vietinę ekonomiką. Pasikartojanti ar ilgalaikė sausra gali sukelti dykumėjimą. Sausra gali turėti didelį poveikį aplinkai, ekonomikai ir visuomenei. Dažniausiai pasitaikančios tiesioginės ir netiesioginės sausrų pasekmės yra šios:
Džuangai
Džuangai (džuangų kalba: Bouчcueŋь/Bouxcuengh, kinų kalba: 壮族, pinyin Zhuàng Zú) – antra pagal dydį etninė grupė Kinijoje, turinti ilgą istoriją ir didingą kultūrą. Beveik 90 % džuangų gyvena Guangsi-Džuangų autonominiame regione, pietinėje Kinijos dalyje. Kiti gyvena Junanio, Guandono, Guidžou ir Hunano regionuose.
Istorija
thumb|Auksinis antspaudas Čiabuvių tautų Guangxi. Archeologiniai kasinėjimai rodo, jog džuangų protėviai Hongshui ežero pakrantėse apsigyveno jau neolito laikotarpiu. Jau tuo metu jų pagrindiniai verslai buvo žemdirbystė, gyvulininkystė, medžioklė ir žvejyba, o pagrindiniai įrankiai pagaminti iš akmens. Maždaug prieš 3000 metų pradėjo naudoti bronzą ir kitus metalus.
Pavadinimą „džuangai“ sugalvojo džuangų protėviai. Oficialiai šis pavadinimas paminėtas Song dinastijos laikais, maždaug prieš 1000 metų. Be šio pavadinimo džuangai save vadina dar dešimčia vardų.
Čin dinastijos laikotarpiu haniai nukariavo rytinę Guangsi teritorijos dalį, tai įvyko 214 m. pr. m. e. Činų dinastijai suirus, aplink Kantoną buvo sukurta nepriklausoma valstybė, žinoma Nan Yue (南越) pavadinimu, dar vadinama Pietinė Yue arba Vietnamu. Džuangai šią valstybę rėmė iki jos žlugimo 111 m. pr. m. e.
Han dinastija džuangų kultūrą laikė nenašia ir neproduktyvia. Todėl jie menkino džuangų vietinį autoritetą ir didino savąjį. 42 m. po vykusių sukilimų generolas Ma Yuan modernizavo vietinę džuangų valdžios sistemą.
Algirdas Antanas Baliulis
Algirdas Antanas Baliulis (g. 1936 m. sausio 2 d. Duobiai, Daugailių valsčius, Utenos apskr.) – Lietuvos istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.
Džuangai
Istorija
Jao imigrantų iš Hunano antplūdis Guangsi regioną pavertė nestabiliu. Kadangi jao nenorėjo asimiliuotis ir priešinosi ten egzistavusioms Han dinastijos taisyklėms. Dėl šios priežasties džuangai patyrė daug įvairių represijų. 1052 m. džuangų lyderis Nong Zhigao vadovavo sukilimui ir įkūrė pietvakariuose įkūrė nepriklausomą džuangų karalystę. Tačiau labai greitai sukilimas buvo numalšintas ir Song dinastijos priespauda tapo dar brutualesnė.
Algirdas Antanas Baliulis
Biografija
1958 m. baigė bibliotekininkystę Vilniaus universitete. 1993 m. apgynė disertaciją „Trakų teisinė, administracinė ir ūkinė raida XV–XIX amžiuje“, humanitarinių mokslų daktaras.
Džuangai
Istorija
Song dinastiją pakeitusi Juan dinastija ilgai svarstė, ką toliau daryti su džuangų gyvenama teritorija. Buvo nuspręsta Guangsi regioną paversti pilnaverte Kinijos provincija ir įlieti į visuomeninį gyvenimą. Tačiau džuangai ir toliau nepripažino Kinijos valdžios.
Algirdas Antanas Baliulis
Biografija
1962–1969 m. Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialo bibliotekos vedėjas. 1971–1988 m. dirbo Paminklų konservavimo institute – rinko istorinę medžiagą apie Lietuvos miestus urbanistikos paminklus ir tyrė jų praeitį. 1988–2009 m. dirbo Lietuvos istorijos institute, vyresn. mokslo darbuotojas, 1994–1999 m. Archeografijos skyriaus vedėjas.
Džuangai
Istorija
Džuangai kentė ne tik nuo centrinės Kinijos valdžios, taip pat vyko nesutarimai su jao tautos atstovais. Ming dinastijos valdymo periodu džuangams buvo suteikta teisė ir duota armija atakuoti jao teritoriją. Kai Jao buvo sutriuškinti Ming dinastijos duota armija buvo nukreipta prieš pačius džuangus, buvo išžudyti džuangų vadai. Džuangų bendruomenė ir toliau liko pavergta.
Čing dinastijos viešpatavimui pasibaigus, džuangai pradėjo siekti Guangsi regiono autonomijos. Vyko nuožmi kova, 1929 m. Čiang Kai-ši nuslopino vykstančius sukilimus. Tačiau jam nepavyko visiškai kontroliuoti šio regiono. Antrojo pasaulinio karo metu Guangsi buvo pagrindinis Japonijos taikinys, kai jie 1939 m. įsiveržė į pakrantę. Tačiau jie buvo priversti atsitraukti.
Kalba
Pagrindinis straipsnis: Džuangų kalba
Džuangai kalba savo tenykšte džuangų kalba, kurios rašmenys buvo džuangų logogramos, kurios buvo sukurtos kinų rašto pagrindu ir paplito Guangsi regione. Senovės džuangų logogramos paplito Song dinastijos laikais, tačiau taip ir netapo populiariomis, todėl kinų raštas buvo naudojamas iki 1955 metų, o 1957 metais buvo sukurta nauja rašto sistema, paremta lotyniška abėcėle.
Džuangų kalba priklauso tajų kalbų grupei. Dauguma kalbančiųjų šia kalba gyvena Guangsi džuangų autonominiame regione. Džuangų kalba yra oficiali šio regiono kalba.
Kultūra
thumb|left|Guangsi Džuangai Džuangų senovės kultūra yra ne tik turtinga ir spalvinga, bet ir išsiskirianti savo tenykštėmis charakteristikomis. Pavyzdžiui, 2000 metų senumo džuangų freskos buvo rastos penkiasdešimtyje vietų, ant upės skardžio. Geriausiai žinoma Huashan freska, kurios plotis siekia 40 metrų, o ilgis – 100 metrų. Joje vaizduojamos net 1300 figūros, kurios atspindi džuangų protėvius.
Pietinės ir pietvakarinės Kinijos etninių grupių pagrindinis reliktas yra bronzinis būgnas. Vieninteliame Guangsi regione buvo rasta daugiau nei 500 tokių būgnų, kurie skyrėsi savo dydžiu ir dizainu. Didžiausio iš jų diametras siekia 1 metrą, o sunkiausias sveria 0,5 tonos. Būgnų viršus ir apačia dekoruoti ornamentais, kurie atspindi džuangų tikėjimą. Aiškinimai dėl kokių priežasčių buvo naudojami šie instrumentai skiriasi. Vieni teigia, kad būgnai buvo naudojami karinei muzikai, kiti mano, kad tai folklorinis instrumentas, dar egzistuoja nuomonė, jog būgnai buvo naudojami religiniams ritualams arba simbolizavo galią ir turtą.
Džuangai taip pat garsūs savo brokatiniais audiniais, kurie pasižymi kruopščiu rankų darbu. Jie buvo pradėti gaminti Tang dinastijos laikotarpiu. Brokatiniai audiniai vertinami dėl savo spalvos, blizgesio, ilgaamžiškumo ir plataus pritaikomumo.
Ne mažiau garsios ir džuangų dainos. Improvizuotos melodijos ir dainų žodžiai, pilni metaforų, suteikia išskirtinumo džuangų muzikai. Senovėje kiekviena džuangų bendruomenė rengė dainų šventes. Džuangų šokiai pasižymi tvirtais ir mikliais judesiais, linksmais ir humoristiniais gestais bei gyvenimiškomis emocijomis. Jie ne tik vaizduoja džuangų gyvenimą ir darbus, bet ir atskleidžia jų nesudėtingą, tačiau nepalenkiamą prigimtį.
Džuangų folklorinę literatūrą, muziką, šokius ir kitas meno rūšis apjungia džuangų opera, kurios pradžia siejama su Tang dinastija ir religiniais ritualais. Tai dar vienas išskirtinis džuangų kultūros bruožas.
Religija
thumb|250px|Zhuang žmonių gyvenimo sritis - Babao Miestas, Guangnan apskritis, [[Yunnan]] Jau nuo senovės laikų džuangų tarpe nebuvo vienos dominuojančios religijos, įvairios religijos susimaišiusios su senovės džuangų bruožais turi savitų bruožų. Išlikęs animizmas, garbina totemus ir savo protėvius. Džuangų tikėjime taip pat svarbią vietą užima negyvos gamtos garbinimas – žemės, saulės, vandens, aukštų kalnų, gigantiškų medžių. Visa tai susimaišę su tokiomis religijomis kaip budizmas, daosizmas, krikščionybė ir islamas.
Mityba
Pagrindiniai džuangų mitybos produktai yra tropiniai ir subtropiniai pasėliai, tokie kaip javai ir ryžiai, pastarieji valgomi lipnūs. Valgoma visų rūšių mėsa, įskaitant jautieną, avieną, vištieną ir kiaulieną. Plačiai vartojamos įvairios daržovės, labiausiai džuangų mėgstamos virtos ir sūdytos.
Džuangai pasižymi labai dideliu svetingumu, jiems svečias – tai didžiulė garbė. Svečiams ši Kinijos tauta demonstruoja unikalų vyno gėrimo būdą. Šis gėrimas geriamas šaukšteliu iš kiekvienos taurės. Valgyti džuangai nepradeda tol, kol maisto neparagauja vyriausieji, taip demonstruojama pagarba senoliams.
Tradiciniai rūbai
thumb|left|180px|Tradicinė apranga Dabartiniai džuangų vilkimi drabužiai panašūs į hanių dėvimus. Tradiciniai rūbai nėra išnykę ir vilkimi ypatingomis progomis. Džuangų vilkimi rūbai skiriasi priklausomai nuo jų gyvenamo regiono. Moterys, gyvenančios šiaurės vakarinėje Guangsi dalyje, dėvi išsiuvinėtus su apykaklėmis švarkus kartu su palaidomis kelnėmis arba klostuotais sijonais ir apsijuosia išsiuvinėtais diržais. Džuangų moterys iš pietvakarinės Guangsi dalies renkasi juodus susagstomus švarkus su apykaklėmis, apsmukusias juodas kelnes ir juodas keturkampes skareles. Daugelis iš jų dekoruoja savo drabužius sidabriniais ornamentais. Junanio regione gyvenančios džuangu moterys vilki švarkus su daugybe sagų. Švarkų kraštai užlenkiami taip, kad būtų suformuota lotoso lapo forma ir išsiuvinėjami spalvingais gėlių motyvais. Vyrai galvas apsigaubia žaliomis arba mėlynomis audiniais.
Tradicinė architektūra
thumb|Džuangų kaimas [[Guangsi]]
Dauguma džuangų gyvena vieno aukšto nameliuose taip pat kaip ir haniai. Tačiau kiti yra išlaikę tradicinio būsto ypatumus ir gyvena dviejų aukštų namuose, kurių antrasis aukštas yra gyvenamosios patalpos, o antrasis – arklidės, tvartas arba sandėlis. Džuangai mano, kad senasis statybos stilius labiau tinka kalnuotai vietovei ir drėgnam klimatui.
Dabartinė situacija
Susikūrus Kinijos Liaudies Respublikai, prasidėjo žemės reforma. 1952 m. buvo realizuota džuangų autonomija Guangsi-Džuangų autonominiame regione. Nors šis regione vyrauja žemės ūkis, tačiau jame ilgą laiką vyravo badas. Nuo 1983 m. žemės ūkio lygis pakilo, buvo modernizuota technika, švietimo sistema, patobulinta medicinos sistema.
Antonio Cassano
Antonijas Kasano (g. 1982 m. liepos 12 d.) – buvęs futbolininkas, Italijos rinktinės puolėjas.
Karjera
Bario klube pradėjo futbolininko karjerą. Atstovavo jaunimo ekipoms. Pakviestas į pagrindinę komandą, 1999 m. debiutavo Serie A būdamas 17 metų amžiaus.
Kajotų apylinkė
Kajotų apylinkė (arba Kajatų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Paupynės apylinkės ir Jonavos apylinkės. 1960 m. gruodžio 30 d. Kajotų apylinkė prijungta prie Šiūlėnų apylinkės ir Kačergiškės apylinkės.
Antonio Cassano
Karjera
Vėliau žaidė AS Roma ir Real Madrid.
Karjera rinktinėje
rungtyniavo nuo 2000 m.
Su rinktine dalyvavo 2004 ir 2008 m. Europos futbolo čempionatuose.
Faizabadas (Afganistanas)
Faizabadas – miestas šiaurės Afganistane, Badachšano provincijoje; administracinis centras ir didžiausias provincijos miestas. Tai svarbiausias verslo ir administracinis centras Pamyro regione.
Istorija
Miestas vadintas Jauz Gun iki 1680 m. dėl riešutų („jauz“) apylinkėse. Vėliau pavadinimas pakeistas į Faizabadą, kuris reiškia „Dieviškos palaimos buveinė“, kai Mohamedo rūbas buvo atgabentas į miestą. Teigiama, kad jį atgabeno Muhammad Shaykh Ziya ir Shaykh Niyaz po to, kai Wais Quran jį atgabeno į Balchą.
Tuo metu Faizabadas tapo Badachšano sostine vietoj Mundžano.
Audi S4
Audi S4 – populiaraus automobilio modelio Audi A4 sportinė versija. Šį automobilį gamina Vokiečių automobilių koncernas Audi. Automobilis pradėtas gaminti 1991 metais.
Pašušvio kraštovaizdžio draustinis
Pašušvio kraštovaizdžio draustinis – savivaldybės kraštovaizdžio draustinis vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajono šiaurės vakaruose, Krakių seniūnijoje. Apima Šušvės upės slėnį į rytus nuo Pašušvio.
Draustinis įkurtas 1992 m. Jame saugomi istoriniai ir kultūriniai paminklai, taip pat Pašušvio parkas ir Šušvės upės slėnio gamtinis kompleksas. Draustinis užima 182 ha plotą. Jo teritorijoje randama retų augalų: daugiamečių blizgių, miškinių varnalėšų, vyriškųjų, mažųjų ir šalmuotojų gegužraibių bei kt.
thumb|left|200px|Senas gluosnis Šušvės pakrantėje
Draustinis pasiekiamas keliu Krakės-Betygala.
Asmenybės sutrikimas
Asmenybės sutrikimas – psichikos sutrikimas, kuriam būdingi nelankstūs ir pastovūs jausmų, mąstymo ir elgesio deriniai. Šiems bruožams turi įtakos žmogaus įsitikinimų sistema, kuri jam atrodo teisinga, tačiau realybėje negali būti patvirtinta kaip tokia; jų pastovumą lemia tai, kad elgesys yra egosintoninis – neprieštaraujantis asmens ego vientisumui – ir dėl to paties žmogaus laikomas tinkamu. Šių mąstymo ir elgesio bruožų nelankstumas bei visa apimantis pobūdis gali sukelti rimtų asmeninių bei socialinių sunkumų, taip pat ir bendro funkcionavimo sunkumų. Asmenybės sutrikimui būdingas elgesys paprastai pastebimas vėlyvoje paauglystėje, brandos pradžioje, retais atvejais – vaikystėje.
Klasifikacija
Klasifikacija pagal „Amerikos psichinė sveikata“ asociaciją:
Evaldas Purlys
Išsilavinimas ir studijos
Chorvedžio Gedimino Purlio brolis. 1958 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą; nuo 1958 m. studijavo Lietuvos valstybinis dailės institute, kurį baigė 1966 m.
Projektai
knygotyros centrui eskizinis projektas;
Nigerio herbas
Nigerio herbas – žaliame herbinio skydo lauke skydo širdyje auksinė saulė, skydo galvos dešinėje auksiniai vertikali ietis ir du sukryžiuoti tuaregų kalavijai, o galvos kairėje trys sukryžiuoti melsvosios sorulės stiebai. Skydo papėdėje – auksinė jaučio galva.
thumb|left|300px|Nigerio herbai ant ambasadų pastatų.
Ispanijos ekonomika
Ispanija yra penkta pagal dydį Europos Sąjungos ekonomika (pagal nominalųjį BVP) ir keturiolikta pasaulio ekonomika pagal perkamosios galios paritetą. 2012 m. Ispanija buvo aštuoniolikta pagal dydį pasaulio eksportuotoja ir šešiolikta pagal dydį importuotoja. Tarp žinomiausių pasaulyje Ispanijos prekinių ženklų yra Freixenet (putojantis vynas), Chupa Chups, Telefonica (telekomunikacijos), Repsol (energetika), Zara.
Ispanija yra laikoma 23-ia tarp labiausiai išsivysčiusių šalių, tačiau po 2007–2008 m. pasaulio finansų krizės Ispanijos pagrindiniai makroekonominiai rodikliai suprastėjo. XXI a. pirmojo dešimtmečio bumas baigėsi 2008–2012 m. krize, kurios metu apie ketvirtį Ispanijos darbo jėgos liko be darbo. 2012 m. Ispanijos ekonomika susitraukė 1,4% ir išliko recesijoje iki 2013 m. trečiojo ketvirčio.
Svarbiausios ekonomikos šakos yra pramonė (automobilių dalių ir aksesuarų gamyba, audio ir video technika, metalo apdirbimo pramonė, avalynės gamyba, organinė bei neorganinė chemija), turizmas ir žemės ūkis. Svarbiausi eksporto ir importo partneriai yra Prancūzija ir Vokietija.
Užsienio prekyba
Nepaisant sunkios Ispanijos ekonomikos padėties pastaruoju metu, Ispanijos situacija tarptautinėje prekyboje pagerėjo. Bumo metu Ispanijos prekybos deficitas buvo pasiekęs rekordinius 10% BVP (2007 m.). Krizės metu Ispanija ženkliai sumažino importą, padidino eksportą ir pritraukė daugiau turistų. 2013 m., pirmą kartą per tris dešimtmečius, Ispanija turėjo teigiamą užsienio prekybos balansą.
Svarbiausiai Ispanijos prekybos partneriais yra ES šalys, pirmiausia Jungtinė Karalystė, Prancūzija, Vokietija ir Lenkija. Per tarptautines korporacijas Europos erdvėje veikia ir ispanų kapitalas. Endesa valdo elektros energijos gamybos ir paskirstymo įmones visose Pietų Europos šalyse, ypač jos vaidmuo jaučiamas Italijoje (7 proc. elektros generacijos ūkio šakų) ir Prancūzijoje (15 proc. rinkos). Telefónica turi trečiosios kartos mobilaus ryšio licenzijas Vokietijoje, Italijoje, Šveicarijoje ir Austrijoje.
Žemės ūkis
Žemės ūkis turi ypatingą vietą ekonomikos struktūroje. Jame dirba 2,3 proc. darbingų Ispanijos gyventojų. Nedidelei žemvaldžių grupei priklauso dideli žemės plotai šalies pietuose. Svarbiausi rodikliai: Ispanija yra trečioji pasaulyje pagal vyno gamybą, ketvirta – pagal citrusinių vaisių auginimą, taip pat aprūpina 1/4 pasaulio alyvuogių ir alyvų aliejaus rinkos. Ispanija taip pat yra stambi kviečių (20 proc. pasėlių), ryžių (aukščiausias derlingumas pasaulyje), tabako ir daržovių (60 proc. pasėlių) augintoja. Jai priklauso didžiausias Europoje žvejybinis laivynas. Pagal jūros produktų ir žuvies sugavimą ir perdirbimą Ispanija laikosi pirmame šalių dešimtuke pasaulyje.
Sėkmingai vystoma gyvulininkystė: ožkos ir avys auginamos sausringuose rajonuose, o šiaurėje auginami stambūs raguočiai.
Žemės ūkio reikšmė Ispanijos ekonomikoje stabiliai mažėja.
Ekonominės raidos istorija
thumb|BVP vienam gyventojui, nuo 1900 iki 2003 m.
Antroji Ispanijos respublika ir pilietinis karas
Ispanijos ūkis tiesiogiai nuo 1929 m. pasaulinės ūkio krizės nenukentėjo, tačiau padidėjo bedarbystė (iki maždaug 10 proc.) ir streikų skaičius. 1934 m. Asturijos kalnakasybos darbininkų streiko malšinimo metu žuvo iki dviejų tūkstančių streikuotojų.
Pilietinio karo metu anarchosindikalistinė profsąjunga CNT faktiškai kontroliavo Kataloniją su jos pramoniniu centru Barselona ir dideles Aragono dalis.
Dienovidis (Vilnius)
250px|thumb|right|„Naujasis dienovidis“ 250px|thumb|right|„Dienovidis“ Dienovidis – iliustruotas savaitinis laikraštis, ėjęs nuo 1990 m. spalio 19 d. iki 2003 m. Vilniuje.
Ispanijos ekonomika
Autarkijos siekiai
Svarbiu pramonės ekonominės politikos instrumentu buvo 1941 m. įkurtas Instituto Nacional de Industria (INI). Per šį valstybinį holdingą vyriausybė spartino Ispanijos industrializaciją: kūrė dukterines įmones kalnakasybos, energijos ir dujų tiekimo, naftos, metalo apdirbimo, automobilių ir lėktuvų gamybos, laivų statybos, trąšų ir kitose pramonės šakose. Papildomomis priemonėmis buvo apsauginiai muitai ir reguliuojamos maksimalios kainos. 1939 m. įkūrus Instituto Nacional de Colonización atsirado institucija, kuri supirkinėjo žemes ir kūrė žemės ūkio gyvenvietes.
Finansuose nuo 1940 m. gegužės 17 d. pradėta įgyvendinti „status quo“ politika, kuri reiškė, kad finansai buvo griežtai reguliuojami, pvz., naujų bankų kūrimas buvo apsunkintas, o užsienio bankams neleidžiama veikti Ispanijoje.
Dienovidis (Vilnius)
Istorija
Nuo 1992 m. iki 1994 m. vidurio vadinosi „Naujasis dienovidis“. Leido UAB „Naujasis dienovidis“, rėmė Lietuvos katalikų mokslo akademija, Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras. Tiražas 1990 m. – 20 000 egz., 1997 m. – 4700 egz.
Ispanijos ekonomika
Autarkijos siekiai
Po Ispanijos pilietinio karo privatūs geležinkeliai finansiškai buvo labai silpni. Dėl to Franko vyriausybė 1941 m. sausio 24 d. nacionalizavo daugumą geležinkelių ir juos apjungė į geležinkelio įmonę Red Nacional de los Ferrocarriles Españoles (RENFE).
Dienovidis (Vilnius)
Istorija
Rašė meno, kultūros teorijos ir praktikos, kultūros paminklų paveldo ir kitais klausimais.
Ispanijos ekonomika
Autarkijos siekiai
Buvo sukurti kareivių drausmės darbo batalionai (Batallones Disciplinarios de Soldados Trabajadores), kuriuose buvo beveik 100 000 asmenų, kurie buvo naudojami, pvz., užtvankų ir greitkelių statybai. Išskirtiniais projektais buvo Gvadalkviviro drėkinamasis kanalas (Canal de Riego del Bajo Guadalquivir) ir didžiausias Europoje Carabanchel kalėjimas.
Dienovidis (Vilnius)
Istorija
Redaktorė Aldona Žemaitytė-Petrauskienė.
Šiūlėnų apylinkė
Šiūlėnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Ispanijos ekonomika
Autarkijos siekiai
Instituto Español de Moneda Extranjera (IEME) (1939–1973) tarp 1939 ir 1947 m. nustatė oficialų 10,95 pesetos kursą už JAV dolerį. 1948 m. buvo įvesta keliolika keitimo kursų. Taip importuojamiems produktams buvo nustatyti devyni kursai, o eksportui – penkiolika keitimo kursų. IEME buvo pavaldi Prekybos ministerijai, tuo tarpu Finansų ministerija per Ispanijos banką vykdė Ispanijos pinigų politiką.
Šalies atsivėrimas
Tik 1953 m. rugsėjį sudarius JAV ir Ispanijos gynybos sutartį, Madrido paktą, Ispanijai pavyko išeiti iš tarptautinės izoliacijos. Svarbiausia tuo metu atsiradusi karinė bazė buvo jūrų pajėgų bazė Rota. 1955 m. gruodžio mėn. Ispanija buvo priimta į Jungtines Tautas. Su šiais įvykiais susijusi JAV ekonominė parama siekė 170 mln. dolerių (1955 m. spalio mėn.).
Šiūlėnų apylinkė
Ilgainiui abi apylinkės susijungė.
Petras Dočkus
Petras Dočkus (1889 m. gruodžio 1 d. Šileikoniuose, Šeduvos valsčius – 1982 m. Migonys, Kupiškio raj.) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
Baigė Sankt Peterburgo universiteto Gamtos fakultetą. Per Pirmąjį pasaulinį karą tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1917 m. baigė Sergijaus artilerijos mokyklą.
Nuo 1919 m. vasario mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. dalyvavo nepriklausomybės kovose su Raudonąja armija ir bermontininkais. 1920 m. balandžio mėn. perkeltas į Generalinio štabo literatūros skyrių, dirbo Tautų sąjungos komisijoje, buvo karinis atstovas Sovietų Rusijoje. Nuo 1920 m. lapkričio mėn. tarnavo Pirmajame artilerijos pulke. 1922 m. ir 1930 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1922–1924 m. mokėsi Fontenblo artilerijos mokykloje Prancūzijoje. Nuo 1925 m. kovo mėn. Trečiojo artilerijos pulko vado padėjėjas (pavaduotojas), nuo 1927 m. rugpjūčio mėn. pulko vadas. 1933 m. pulkininkas.
TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. birželio 25 d. paleistas į atsargą. Lietuvos laikinoji vyriausybė 1941 m. birželio mėn. jį paskyrė Kėdainių karo komendantu. 1941–1944 m. Kėdainių apskrities viršininkas. 1944 m. liko Lietuvoje, slapstėsi, gyveno įvairiose vietose.
Sūdėnų kūlgrinda
Sūdėnų kūlgrinda, Velnio takas (saugotinas kultūros paveldo objektas) – nenaudojamo senkelio liekanos šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Latvijos pasienyje, Sūdėnų kaimo pietvakarinėje dalyje, 0,79 km į šiaurės rytus nuo tilto per Kulšės upę kelyje Laukžemė–Senoji Įpiltis, 0,58 km į šiaurės vakarus nuo kaimo kryžkelės, kairėje kelio Sūdėnai–Žyneliai pusėje, Šventosios kairiajame krante.
Kūlgrinda
left|thumb|200px|Kūlgrindos vaizdas iš šiaurės vakarų pusės Kūlgrinda įrengta Šventosios upės slėnio rytiniame pakraštyje. Ji išgrįsta iš įvairaus dydžio lauko akmenų, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, buvusi iki 120 m ilgio. Pietrytinė dalis smarkiai apardyta kasant melioracijos kanalą ir dirbant žemę. Geriausiai išliko 64 m ilgio šiaurės vakarinė dalis, kuri 5,0–7,2 m pločio, šiaurės vakariniame gale išplatinta iki 15,2 m. Teritorijos plotas – 1900 m².
Istorija
Pasakojama, kad kūlgrinda karų su švedais laikais nutiesta per klampų Šventosios slėnį kaip slaptas kelias, vedęs į Latviją. Iki pat XX a. II pusės vietos ūkininkai ja naudojosi šienui iš slėnio išvežti.
1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 2011 m. – Vykintas Vaitkevičius.
Anthony Minghella
Anthony Minghella (g. 1954 m. sausio 6 d. – 2008 m. kovo 18 d.) – anglų kino režisierius ir scenaristas, ypač garsus filmais Anglas ligonis bei Talentingasis misteris Riplis.
Sūdėnų kūlgrinda
Istorija
1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV-534).
Anthony Minghella
Biografija
Minghella gimė Vaito saloje Anglijoje, jo tėvas buvo italas, o motina – škotė.
Nuo 1980 m. dirbo serialo Grange Hill scenarijaus redaktoriumi BBC televizijoje.
Prie filmų perėjo 1990 m., kai BBC jo parašyta ir režisuota drama Truly, Madly, Deeply susilaukė didelio pripažinimo. Norėdamas kurti filmus, jis atmetė pasiūlymus režisuoti serialus ar atskiras jų serijas. Antrasis režisieriaus darbas buvo jau JAV statytas Misteris Nuostabusis, o trečiasis – taip pat JAV statytas Anglas ligonis , devyniais Oskarais (įskaitant už režisūrą) apdovanotas nepaprasto pasisekimo sulaukęs filmas pagal Michael Ondaatje novelę.
Kitas filmas, vėl statytas JAV (nors daugiausiai filmuotas Venecijoje ir Romoje) – Talentingasis misteris Riplis – taip pat susilaukė sėkmės, buvo nominuotas penkiems Oskarams ir penkiems Auksiniams gaubliams.
Anthony Minghella vadovavo Britų Filmų Institutui.
Daugirdai (giminė)
Daugirdai – Lietuvos bajorų giminė, iškilusi valdant Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Vytautui Didžiajam. Pavardės kilmė vardinė, nuo pagoniško lietuvių vardo „Daugirdas“, sudurtinė iš lietuviškų žodžių dau- (daug) ir gird- (girdėti), reiškianti „daug girdėtas, žymus žmogus“. Sutinkamas ir kitas pavardės lietuviškas variantas „Daugirda“. Lenkų kalbos šaltiniuose sutinkami šie pavardės variantai: Dowgird, Dowgerd, Dowgierd, Dawgird, Dawgierd, Dołgird ir Dowgiert (Daugirdas), z Dowgirdów, z Dawgirdów ir z Dowgierdów (iš Daugirdų giminės), Dowgirdówna, Dawgirdówna ir Dowgierdówna (Daugirdaitė), Dowgirdowa, Dawgirdowa ir Dowgierdowa (Daugirdienė). Rusų ir Ukrainiečių kalbų šaltiniuose sutinkami šie pavardės variantai: Довгирд, Довкгирд, Долгорд, Даўгірд, Долъкгирьд (Daugirdas). Giminės palikuonys gyveno Žemaitijoje, LDK ir Lenkijoje.
Pagal legendą senosios „Gulbės“ herbo Lietuvos bajorų giminės - Daugirdai, Duninai-Barkauskai, Minigalilos, Mongirdai, Sakaičiai, Zavišos-Valimantaičiai, Zarembos ir kt., - save kildina nuo riterio Vlasto Daniškio, kurio sūnus Petras Vlastaitis apie 1070 m. iš Danijos atvyko su diplomatine misija pas Boleslovą III Kreivaburnį, pasiliko tarnauti šiam kunigaikščiui ir vėliau už tarnybą buvo apdovanotoas valdomis Silezijoje. Apie tai rašė metraštininkas Galas Anonimas. XX a. vokiečių viduramžių tyrėjai ir kurie lenkų istorikai, jų tarpe Tomašas Jurekas, iškėlė hipotezę apie Vlasto kilmę nuo Anglijos saksų karaliaus Haraldo II sūnaus Magnuso Haroldsono, kuris kartu su savo broliais pabėgo iš Anglijos po to, kai pralaimėjo karą prieš Vilhelmą I Užkariautoją.
Daugirdų giminės pradininku laikomas Daugirdas Gedigaudaitis-Salkaitis, kuris kartu su tėvu Gedigaudu Salkaičiu per Lietuvos krikštą buvo pakrikštyti Jono ir Jurgio vardais. Gedigaudui-Jurgiui likęs senasis gimnės herbas „Gulbė“, o sūnus Daugirdas-Jonas 1413 m. gavęs Lenkijos bajorų herbą „Jaučio galva“.
1446 m. Kazimiero karūnacijos išvakarėse vykusio pirmojo „visuotinio Seimo“ susirinkimo metu iškilo konfliktas tarp Lenkijos ir Lietuvos bajorų giminių, todėl kai kurios lietuvių giminės grįžo prie savo senųjų herbų, atsisakė jiems paskirtų herbų pagal Horodlės Unijos reikalavimus. Šaltiniuose minima, jog Zarembos, Minigailos, vienas iš brolių Kęsgailų (Jonas) ir kt. grįžo prie savo senojo „Gulbės“ herbo. Spėjama, kad ir Jono Daugirdo palikuonys galėjo grįžti prie „Gulbės“ herbo dėl tos pačios priežasties.
XV a. dokumentuose minimų Daugirdų giminystė su Jonu neaiški. 1440-1498 m. minimas Daugirdas Bilevičius, 1487-1489 m. Veliuonos vietininkas, kuris naudojosi herbu „Kapas“. Ši giminė yra kildinama nuo Žadeikos (Bilevičių giminės). „Kapas“ herbo Daugirdų liniją sudarė tik 3 kartos: Daugirdas Bilevčius-Žadeikaitis, jo sūnus Vaclovas Daugirdas (mirė 1509 m.), didžiojo kunigaikščio dvariškis, ir pastarojo dvi dukterys: Elžbieta ir Ona Daugirdaitės. „Kapo“ herbo Daugirdų-Žadeikaičių linija nutrūko XV a. pab. dėl vyrų palikuonių nebuvimo.
XVI a. minimi Telšių paviete gyvenę nežinomo herbo bajorai Daugirdaičiai ir Kontrimaičiai, kuriems Žygimantas Senasis 1529 m. patvirtino senųjų tėvonijų nuosavybę. 1529 m. jie paminėti kaip Knieto ir Naručio (Neručio) palikuonys: Kontrimaičiai (Kontrimai), Jonas Daugirdaitis, Jurgis Saumaitis ir Jonas Milaitis.
Nuo XVII a. minimi bajorai Daugirdai naudojosi „Gulbės“ herbu. Ši Daugirdų giminė įrašyta Vilniaus, Volynės ir Kauno gubernijų geneologijos knygų I-oje ir VI-oje dalyse.