cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luisana Lopilato
Filmai, serialai ir teatras
2009 m. kovo 10 d. Palermo restorane buvo pradėtas filmuoti naujas filmas – "Papá por un día" ("Tėtis vienai dienai"), kuriame filmuojasi: Luisana Lopilato, Nicolás Cabré, Gimena Accardi, Julieta Poggio, Mónica Gonzaga, Patricia Sosa, Miguel Ángel Rodriguez, Boy Olmi, Gogó Andreu ir Inés Palombo. Filmą režisuoja – Raúl Rodríguez Peila, o scenarijų parašė – Jorge Maestro. Tai romantinė komedija, kurios siužetas nuolat suksis apie Federic’ą (Cabre) – moterų ledo ritulio trenerį, besiruošiantį vesti Cecili’ją (Accardi), kuri yra viena iš klubo žaidėjų bei ekskliuzyvinio klubo savininko dukra. Kartą viskas ima ir pasikeičia, kai pagrindiniam herojui tenka vykti į pajūrį pas mirštantį tėvą. Jis paprašo Federico pasirūpinti aštuonmete jo seserimi Tina (Poggio), kurios Federic’as nebuvo matęs. Paklusdamas pagrindiniam herojui treneris imasi rūpintis mergaite, vėliau susipažįsta su Julieta (Lopilato) – ledo ritulio komandos žvaigžde. Jiedu įsimyli ir tai pastato Federic’ą į nemalonią situaciją – jam reikia rinktis: ar palikti viską kaip yra, ar pakenkti visiems vardan meilės. Tuo tarpu Cecilia stengsis daryti viską, kad išlaikytų Federic'ą. Galiausiai Julieta ir Cecilia susitinka ledo arenoje nacionalinio finalo metu ne tik kaip priešininkės, bet kaip moterys kovojančios už Federic’o meilę. Filmo žiūrovų laukia netikėta ir emocionali pabaiga.
Serialas "Alguien que me Quiera" televizijos ekranuose startuos 2010 m. vasario mėnesį. Aktoriai dar tik pradėjo filmuotis pirmosiuose serijose. Seriale Luisana Lopilato atliks jaunos merginos – Biancos vaidmenį. Jos gyvenimas tikrai nelengvas: tėvas, padavėjas, Rodolfas (Osvaldo Laport) pasodinamas į kalėjimą dėl nusikaltimo, kurio nepadarė, o dvi vyro dukros, vyresnioji Bianca ir jaunesioji – Lola (Calu Rivero), apsigyvena dėdės Armando (Miguel Ángel Rodríguez) namuose. Gvenimas pasikeičia – tenka viską pradėti iš naujo. Kitus pagrindinius vaidmenis atliks: Andrea Del Boca (vaidins pardavėją), Susu Pecoraro, Lodovico di Santo, Nacho Gadano atliks stambaus verslininko vaidmenį, o jo žmoną vaidins Viviana Saccone.
2010 m. sausio 23 d. Luisana Lopilato kartu su aktore Florencia Torrente pradėjo filmuotis trumpame, tik trijų serijų, seriale "Mandy".
Dar 2007 metais sukrutas animacinis filmas "Plumíferos lekia Adventures" vasario 18 dieną bus oficialiai pritatytas. Animacinio filmo veikėjams balsus "suteikė": Mariano Martínez, Luisana Lopilato, Mirta Wons, Carla Peterson, Mike Amigorena ir kt.
Muzika
Luisanos debiutavo seriale "Chiquititas", vėliau, filmuojant "Rebelde Way" Lopilato tapo grupės "Erreway" nare. Su grupe ji išleido tris albumus: "Señales", "Tiempo" ir "Memoria".
Po "Erreway" palikimo pasklido gandai, kad Cris Morena sakė Lopilato, kad ji neturi jokio vaidmens savo projektuose ir jai, ir jos broliui, Dario (gandas oficialiai nebuvo patvirtinas arba paneigtas).
Lopilato rengiasi solo karjerai. Jos pirmasis CD turėtų būti melodingo stiliaus, tačiau Lopilato labiau mėgsta džiazą. Tuo metu, kai nedirba televizijoje ar teatre, ji mokosi groti saksafonu ir dainuoti. Po pasirodymo, ji planuoja įrašyti džiazo CD. Pirmame CD, ji dirba su "Universal" studija. Taip pat sakė, kad turės naują įvaizdį - kažkuo panašų į Hilary Duff ir Ashlee Simpson.
Modelis
Nuo 2006 m. Luisana reklamavo "Promesse" maudymosi kostiumelius. 2007 metų pabaigoje Luisana fotografavosi naujoje "Gilette" reklamoje kartu su dar dviem manekenėmis. Reklamoje visi trys modeliai dėvėjo elegantiškas rožines sukneles, o reklamos šūkis - "Ellas eligen Rosa" (Jos renkasi rožinę). Nuo 2006 metų Lopilato prisidėjo prie "47 Street" mados namų ir dirba modeliu. Jos pirmos nuotraukos "47 Street" buvo paimtos su Camila Bordonaba ir Benjamin Rojas. 2007 ir 2008 m. ji dirbo viena.
2008 m. balandžio mėn. ji buvo viena iš pagrindinių modelių (kartu su jos broliu Dario, Soledad Solaro, Brenda Díaz, María Del Cerro ir keliais kitais) John Foss madų šou.
Campanópolis kaimelyje, kur vedė Ricardo Montaner sūnus, 2008 metų vasario karštyje buvo fotografuojama "47 Street" rudens - žiemos kolekcija su dar trimis modeliais: Sumi, Nadia and Belén. Luisana Lopilato esanti šios kompanijos veidu taip pat dalyvavo fotosesijoje. Nors ir užimta "Atraccionx4" filmavimu Luisana rado laiko pasimėgauti vasario saulute su naujosios kolekcijos rūbais. Nepamirškime, kad priešingai nei pas mus, Argentinoje šiuo metu kaip tik baiginėjasi vasara. Už nuotraukas buvo atsakinga Cecilia Glick. Na, o dėl vietos parinkimo, makiažo, kitų modelių ir viso kito buvo atsakingas Mauricio Catarain ir Estudio H. Tačiau, 2010 metų naujajame kataloge šios gražuolės nebeišvysite - aktorė bei modelis nutraukė sutartį su "47 Street" ir atsisakė fotografuotis naujosios kolekcijos katalogui.
Leksikologija
Leksikologija (gr. leksikos „priklausantis žodžiui“ + logos „mokslas“) – kalbotyros šaka, tyrinėjanti kalbos žodyną (leksiką).
Terminas leksikologija atsirado apie 1820 m., nors leksikologija buvo užsiiminėjama ir anksčiau. Leksikologija tyrinėja kalbos leksiką kaip tam tikrą sistemą, tarp kurios elementų egzistuoja dialektiniai ryšiai. Leksikos objektas yra žodis. Ji tyrinėja žodžius reikšmės, kilmės, vartojimo sferų, raidos ir stilistiniu požiūriu.
Leksikologijos atšakos
Atskiros leksikologijos atšakos yra etimologija ir onomastika. Etimologija aiškina žodžių kilmę (tų, kurių kilmė sinchroniškai nėra aiški). Etimologui svarbu nustatyti, kokia buvo pradinė žodžio forma ir pirmykštė jo reikšmė. Onomastika tiria asmenvardžius, vietovardžius ir kitus tikrinius vardus.
Prie leksikologijos šliejasi frazeologija, tirianti pastovius, sustabarėjusius žodžių junginius, vadinamuosius frazeologizmus, kurių reikšmė nutolusi nuo juos sudarančių žodžių reikšmės, pvz.: dėti į akį „miegoti“, išlindo yla iš maišo „paaiškėjo apgaulė, blogas darbas“.
Žemoji Freda
Žemoji Freda – Kauno miesto teritorija kairiajame Nemuno krante, į šiaurės rytus nuo Aleksoto. Pagrindinė gatvė – H. ir O. Minkovskių gatvė, ties geležinkelio tiltu pereinanti į Piliakalnio gatvę. Yra pramonės teritorija – „Kauno grūdai“, Aleksoto malūnas, „Aleksoto gelžbetonis“, Fredos uostas, AB „Freda“ ir kt. įmonės, daug dirbtuvėlių, smulkių įmonių, keli daugiaaukščiai. Vizualiai tai Kauno miesto centro dalis, tačiau dėl trūkstamų ryšių su Naujamiesčiu per Nemuno upę ir istoriškai susiklosčiusio pramoninio zonavimo, čia iki šiol dominuoja gamyklos ir sandėliai. Yra Aleksoto žydų kapinės.
Leksikologija
Leksikologijos atšakos
Leksikologijai artima sritis yra leksikografija – žodynų sudarinėjimo teorija ir praktika.
Žodžių skirstymas
Pagal kilmę žodžiai skirstomi į savuosius žodžius ir skolinius. Savieji žodžiai, arba veldiniai, sudaro seniausią kalbos žodyno klodą. Lietuvių kalboje dalis veldinių paveldėti iš indoeuropiečių prokalbės laikų, pvz.: akis, brolis, motina, trys. Skoliniai – iš kitų kalbų pasiskolinti žodžiai ar kitokie kalbos elementai: priešdėliai, priesagos, žodžių junginiai.
Žemoji Freda
Su Kauno centru jungia Čiurlionio tiltas rytuose ir Aleksoto tiltas vakaruose, nutiestas Kauno geležinkelio tiltas. Nuo Žemosios Fredos į pietus ir vakarus, aukštutinėje terasoje yra Aukštoji Freda.
Leksikologija
Žodžių skirstymas
Žodžiai, padaryti iš kitų – pamatinių – žodžių, yra dariniai pvz.: degalinė (: degalai), kepinys (: kepti), pastogė (: po stogu). Juos tiria žodžių daryba.
Pagal reikšmę žodžiai gali būti homonimai – vienodai skambantys, bet turintys skirtingą reikšmę, pvz.: kasa (plaukų) ir kasa (banko); sinonimai – vienodą arba artimą reikšmę turintys žodžiai, pvz.: kiškis ir zuikis; antonimai – priešingos reikšmės žodžiai, pvz.: diena – naktis, juodas – baltas.
Žemoji Freda
Istorija
Cariniais laikais Žemosios Fredos rajone suformuota Kauno tvirtovės grūdų perdirbimo teritorija. Ji suskirstyta į Nemuno prieplauką su krantine laivams, geležinkelio atšaką su rampa grūdams pakrauti ir kelią, jungiantį su miesto gatvių tinklu (dabartinė H. ir O. Minkovskių g.). Visos transporto trasos išdėstytos lygiagrečiai su upe ir gatve, išskiriant įvažiavimą prie elevatoriaus ir krantinių.
1890 m. fiksuojama, kad Žemojoje Fredoje Kauno tvirtovės poreikiams statytas malūno kompleksas. 1912 m. jį sudarė 6 grūdų saugyklos, 4 sandėliai, kareivinė, karininkų fligelis, sargų namas, malūno pastatas ir kiti pagalbiniai statiniai. 1923 m. birželį Žemajai Fredai priskirtame sklype pradėtas statyti 2250 t talpos Kauno elevatorius. Tai masyvus gelžbetonio karkaso ir raudonų plytų mūro pastatas su 12 aukštų bokštine dalimi. Jis šiuo metu yra integruotas į AB „Kauno grūdai“ kombinuotųjų pašarų gamybinį kompleksą ir nėra saugoma kultūros paveldo vertybė.
Tatula
Tatula – upė Šiaurės Lietuvoje, daugiausia Biržų rajone; Mūšos dešinysis intakas. Prasideda Čypėnų apylinkėse, Vabalninko seniūnijoje. Pradžioje teka į pietvakarius, užkabina Kupiškio rajono pakraštį. Vėliau pasuka į šiaurę, vidurupyje sudaro Pasvalio-Biržų rajonų ribos atkarpą. Žemupyje vėl pasuka į pietvakarius, Pasvalio rajone, į vakarus nuo Raubonių įteka į Mūšą.
Žemoji Freda
Istorija
Rajonas vystėsi kaip pramoninė miesto zona. Čia buvo įsikūrusios siaurųjų geležinkelių dirbtuvės, kuriose buvo remontuojami siaurieji garvežiai, statomi keleiviniai ir prekiniai vagonai, spirito, krakmolo, sirupo ir dekstrino gamykla „Dabartis“ (veiklą pradėjo 1923 m.), vagonų dirbtuvės, brolių B. A. R. Kamberių lentpjūvės ir malūno kompleksas (įkurtas 1894 m. medienos gaminių firmos „Helena“ bazėje). Teritorijoje taip pat buvo stiklo ir kamščių fabrikas „Araš“, įmonė „Naftprodukt-Naftindikat“, Lietuvos ir Latvijos tepalų prekybos bendrovė.
Tatula
Didžiausi intakai: Skriaudžius, Upytė, Berlė, Ūgė (kairieji), Vabala, Daudžgirių upelis, Juodupė (dešinieji).
240px|thumb|left|Ūgės ir Tatulos santaka 240px|thumb|left|Mūšos ir Tatulos santaka
Vyraujantis slėnio plotis 0,3-0,5 km. Aukštupio vaga sureguliuota, vasarą išdžiūsta. Žemupio šlaitai versmėti. 3 km žemupio vagos ruožas įėjo į Kirdonių-Tatulos draustinį. Kirdonių–Tatulos geologinis draustinis panaikintas 1992 m. įkūrus Biržų regioninį parką. Ties Daudžgirių kaimu Biržų rajone Tatula įteka į Biržų regioninio parko teritoriją. Čia prasideda Tatulos kraštovaizdžio draustinis, kuris tęsiasi iki Ąžuolpamūšės piliakalnio netoli Tatulos žiočių.
Upėvardis (dar žinomas kaip Tatala, Tatalas, Tatulė) neaiškios kilmės; bandoma sieti su tatėti („barškėti, paukšėti“), tatenti („šaudyti“), tatinti („mušti“).
Ruy Ramos
(g. 1957 m. vasario 9 d.) – brazilų kilmės buvęs Japonijos futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1990–1995 m., su ja dalyvavo 1992 m. AFC Azijos taurės ir 1995 m. Karaliaus Fahdo taurės turnyruose.
Levonas II
Levonas II (, 1187 m. – 1219 m.) – Kilikijos armėnų valstybės kunigaikštis (1187–1198 m.) ir pirmasis karalius (1198–1219 m.).
Biografija
Rubenidų dinastijos. Sostą paveldėjo iš brolio Rubeno III. Atsikratė vasalinės priklausomybės nuo Bizantijos imperijos. Šv. Romos imperijos imperatoriaus Henriko VI remiamas 1198 m. popiežiaus Celestino III legato karūnuotas. Kovodamas su gretimomis musulmonų valstybėmis išplėtė Kilikijos armėnų valstybės teritoriją, stiprino ryšius su Vakarų Europos (Prancūzija ir kt.) ir kryžininkų įkurtomis valstybėmis (Kipras, Antiochija ir kt.). Sudarė prekybinių sutarčių su Venecija, Genuja ir kt. miestais.
Pėteraitėliai
Pėteraitėliai arba Lukašovka (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Schleswighöfen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 5 km į šiaurę nuo Pilkalnio, 13 km į pietus nuo Lazdynų, prie Meškupės.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Pėteraitėlių kaimo bendruomenė 1937–38 m. Minimi nuo 1580 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Petereitelen, Petreithelen, Petreytehlen, Petreythelen, Peteraithelen, Petereitehlen. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 7 ugniakurais, 1823 m. – mišrusis 6 sodybų kaimas su 49 gyventojais. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Užpjaunių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. 1874 m. apskrityje įsteigtas Rudžių valsčius, kuriam priklausė ir Pėteraitėlių kaimo bendruomenė.
Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Krivūlė (laikraštis)
„Krivūlė“ – mėnesinis „Valstybės krašto laikraštis“, leistas 1988 m. spalio mėn. – 1989 m. rugpjūčio 23 d. Šiauliuose.
Istorija
Lietuvos sąjūdžio Šiaulių tarybos leidinys, ėjęs vieną-dukart per mėnesį. Tiražas 1988 m. 10 000 egz. , nuo 1989 m. birželio 1 d. Nr. 9 – 8000 egz., specialus rugpjūčio 13 d. Nr. 14 – 5000, Nr. 15 (18) – 10 000 egz. Išėjo 18 numerių. Pusės spaudos lanko Nr. 1-3 spausdintas Vilniuje, nuo 1989 m. vasario 1 d. dviejų spaudos lankų – spaustuvėje „Titnagas“. Nr. 14 spausdino SIA „Techninis centras“ Vilniuje.
Vietoje „Krivūlės“ 1989–1990 m. ėjo savaitraštis „Savaitės krivūlė“.
Vaidotas Kažukauskas
1981 m. baigė Vilniaus universitetą. 1999 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1981 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 2002 m. – profesorius, vyriausiasis mokslo darbuotojas. 1988–1989 m. dėstė Kaiserslautern’o universitete Vokietijoje. Skaitė paskaitas ir stažavo įvairiuose Vokietijos, Prancūzijos universitetuose, Prancūzijos atominių tyrimų centre (CEA), Londono karališkajame koledže, Glazgo universitete, Taivano nacionaliniame Čingua (Tsing Hua) universitete ir kitur.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: krūvininkų generacija, pernaša, pagavimas ir rekombinacija kristaliniuose ir polimeriniuose puslaidininkiuose, jų junginiuose, dariniuose ir prietaisuose. Sukūrė Holo fotoefekto judrio kinetikos tyrimo metodą (patentuotas 1992 m.). Pasiūlė originalų didžiavaržio GaAs nevienalytiškumų ir EL2 lygmens metastabiliojo virsmo modelį. Pirmasis eksperimentiškai įrodė, kad CdS/ZnSe kvantiniuose dariniuose susidaro dvimatės elektronų dujos. Eksperimentiškai nustatė neigiamąją krūvininkų judrio priklausomybę nuo elektros lauko stiprio polioktiltiofene. Įrodė polimero grandžių orientacijos poveikį krūvininkų pagavimui ir pernašai polivinilkarbazole, legiruotame polinėmis dibutilamino nitrostilbeno molekulėmis. Ištyrė GaAs, SiC, GaN struktūros pokyčius, kuriuos sukelia švitinimas didelės energijos neutronais, protonais, taip pat rentgeno spinduliais.
Paskelbė daugiau kaip 400 mokslinių publikacijų. Daugelio Europos, Lietuvos ir tarptautinių mokslinių projektų vadovas ir dalyvis. Dalyvauja CERN’o projekte Šveicarijoje nuo 2003 m.
Gaivališkė
Gaivališkė – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Salantų ir 2 km į pietvakarius nuo kelio, Blendžiavos dešiniajame krante.
Etimologija
Vietos gyventojai kaimą neoficialiai dar vadinoTridvariu (žr. Naujosios Imbarės dvaras).
Geografija
Kaimas plyti tarp Imbarės, Gedgaudžių, Žeimių, Reketės ir Skaudalių. Pietiniu pakraščiu teka Blendžiava (kairysis Salanto intakas), o centrine dalimi jos dešinysis intakas Kūlupis. Vakariniu pakraščiu praeina kelias. Pietinėje dalyje auga Vaivorinės miškas.
Istorija
Įkurtas 1927 m. išparceliuoto Naujosios Imbarės dvaro žemėje.
Kaimui priklausė per 100 ha žemės, kurią 1935 m. dirbo 14 ūkininkų šeimų.
Buvusiame dvaro administraciniame pastate veikė Imbarės pradinė mokykla.
Jonas Prapuolenis
Jonas Prapuolenis (1900 m. kovo 14 d. – 1980 m. vasario 28 d.) – dizaineris, interjero specialistas, baldų komplektų, papuošalų kūrėjas, pedagogas.
Darbams būdingas taurumas, meniškumas, ilgaamžiškumas. Sukurti baldai originalūs, saviti, dalis pritaikyta serijinei gamybai. Ryški lietuvių tautos meno tradicija.
Biografija
Jonas Prapuolenis gimė 1900 m. kovo 14 d. Šakių apskrities Tupikų kaime mažažemių valstiečių šeimoje. Polinkį menui paveldėjo iš tėvų (tėvas buvo dailidė, mama – audėja). Anksti mirus motinai, anksti pradėjo dirbti. Dar vaikystėje iš karklų pynė įvairiaspalves kraiteles, drožinėjo iš beržo ir klevo šaukštus, druskines, kultuves, lazdas. Vėliau ėmėsi skobti stogastulpius, dirbti dekoratyvines tvoreles, suoliukus sodyboms.
1923 m. įstojo į Kauno meno mokyklą (vienintelę tuo metu dailės mokyklą Lietuvoje). Čia jo mokytojai buvo tapytojas Jonas Šileika, dailininkas Kajetonas Sklėrius, architektas Vladimiras Dubeneckis, meno tyrinėtojas Paulius Galaunė. Pirmasis oficialus užsakymas – pagaminti M. K. Čiurlionio galerijai rėmus M. K. Čiurlionio paveikslams (1928 m.). Studijuodamas J. Prapuolenis dirbdavo duris ir langas ir taip užsidirbdavo pragyvenimui. Jau tuo laikotarpiu jis kurdavo ir gamindavo iš karklų pintas lovas, kėdes ir stalus, mažas dėžutes papuošalams su vietinio perlamutro inkrustacijomis, liaudiškai interpretuotus lentinio tipo antkapinius paminklus (krikštus). Didelę įtaką J. Prapuoleniui tuo metu darė skulptorius Vincas Grybas, paskatinęs ieškoti lietuviško charakterio baldų komplektams bei interjerams kurti.
1928 m. baigęs Kauno meno mokyklą pradėjo savarankiškai dirbti meninius įvairių paskirčių baldus įstaigoms ir privatiems asmenims, įsteigia savo baldų studiją. Pradėjo dalyvauti parodose. 1930 m. Kaune vykusioje Žemės ūkio ir pramonės parodoje už baldų komplektą ir kitus dailiuosius medžio darbus jis apdovanotas aukso medaliu. 1932 m. J. Prapuolenis surengė meninių baldų ir smulkesnių dirbinių individualią parodą, kuri Lietuvoje buvo labai gerai įvertinta. 1934–1935 m. J. Prapuolenis studijavo Paryžiaus aukštojoje taikomosios ir dekoratyvinės dailės mokyklos (Conservatoire national des Arts et Métries) interjero skyriuje. Tuo laikotarpiu jo kūrybai didelę įtaką padarė Paryžiaus dailininkas interjeristas J. Rulmanas, kūręs modernius, meninius, tobulos technikos baldų komplektus. 1936 m. J. Prapuolenis su grupe meistrų sukūrė Kauno karininkų ramovės svetainės gotikinės menės interjerą. 1941 m. J. Prapuolenis pradėjo dirbti medžio darbų technologijos instruktoriumi ir baldų kompozicijos dėstytoju Kaune įsteigtame Valstybiniame taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. Antrojo pasaulinio karo metais šis institutas buvo uždarytas. Po karo atnaujinus instituto veiklą, J. Prapuolenis vėl pradėjo jame dirbti (iš pradžių baldų kompozicijos ir praktikos darbų dėstytoju, vėliau e. docento pareigas, katedros vedėju).
1945 m. J. Prapuolenis eksternu apgynė diplominį darbą ir įgijo baldų bei interjero dailininko kvalifikaciją. 1948 m. reorganizavus institutą (architektūrines specialybes iškėlus į Vilniaus dailės institutą) J. Prapuolenis perėjo dirbti į Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikumą ir čia vadovavo dailiųjų medžio darbų skyriui, dėstė baldų ir smulkiųjų medžio dirbinių kompoziciją, vedė praktiką.
Tuo laikotarpiu jis parengė didelį būrį kvalifikuotų jaunų specialistų, kurie pagarsėjo kaip puikūs medžio, gintaro, metalo plastikos dailininkai. Tai S. Rimantienė, A. Speičys, A. Veiverys, A. Gudzevičius, I. Pakutinskienė, R. Rinkevičienė, Lionginas Virbickas ir daugelis kitų.
1956 m., pablogėjus sveikatai, J. Prapuolenis atsidėjo vien kūrybiniam darbui. Šiuo laikotarpiu daug eksperimentavo, nuosekliai ieškojo baldams patogių meninių formų, stengėsi suderinti funkcionalumą, baldų gamybos ekonomiškumą ir grožį. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Jono Prapuolenio kūrybos tyrinėtojas Klemensas Čerbulėnas siūlo vertinti dizainerio darbus, atsižvelgiant į jo padarytų baldų meninį bei struktūrinį pobūdį, konstrukcijos, formos ir puošybos ypatybes, santykį su lietuvių liaudies menu ir skirstyti į tris pagrindinius laikotarpius:
Kita J. Prapuolenio kūrybos sritis – papuošalai ir suvenyrai (juos kūrė nuo 1947 m.). Tai pirmieji bandymai atgaivinti nacionalinio charakterio papuošalų variantus. Šio darbo imtis jį paskatino baldų inkrustavimas metalu, gintaru, kaulu. Lietuvoje ilgą laiką papuošalų gamyba buvo atsilikusi, mažai kreipiama dėmesio į jų meninį lygį. J. Prapuolenis papuošalus darė iš metalo, gintaro, kaulo, medžio, rago, mišrių medžiagų, panaudodamas reljefo, plokščio ažūro, kontūrinio įraižymo, inkrustacijų ir intarsijų būdus. Papuošalai lakoniškų formų, raiškių silueto linijų, dekoratyvūs, ornamentuoti ažūru, skirtingų medžiagų detalėmis ir kt.
Morfologija (kalbotyra)
Morfologija ( 'forma' + logos 'mokslas') – kalbotyros mokslo sritis, gramatikos sudedamoji dalis, nagrinėjanti kalbos dalis sudarančių žodžių gramatinę, semantinę ir morfeminę sudėtį, kaitybą, žodžio sandarą bei žodžių darybą.
Objektas – žodis. Morfologija pirmiausia tiria, kas sudaro žodį, išskiria reikšmines sudedamąsias jo dalis (morfemas) ir tiria, kaip tas žodis funkcionuoja sakinyje, tiria jo gramatines kategorijas.
Lietuvių kalba
Lietuvių kalboje yra 11 kalbos dalių: daiktavardis, būdvardis, skaitvardis, įvardis, veiksmažodis, prieveiksmis, prielinksnis, jungtukas, dalelytė, jaustukas, ištiktukas.
Nuorodos
Lietuvių kalbos morfologinis žodynas (žodžių formų žodynas)
Kosuv Lackų žydų kapinės
Kosuv Lackų žydų kapinės – žydų kapinės, egzistavusios Kosuv Lackų miesto pietinėje dalyje. Per II pasaulinį karą kapinių paminklai buvo panaudoti tiesiant kelią, todėl kapinėse neliko paminklų. Kapinių plotas – 3 hektarai.
Debo
Vandens telkinys plyti maždaug 95 km į šiaurę nuo Mopti miesto ir 200 km šiaurės vakarus nuo Timbuktu miesto. Tai didžiausias iš ežerų, kurie susiformuoja esant potvyniams Nigerio upėje, taip pat tai didžiausias Malio ežeras. Vidutinis plotas 160 km². Didžaisias plotas susidaro lietingo sezono metu – nuo kovo iki spalio. Sezoninių potvynių metu ežere tinklais gaudomos žuvys. Sausuoju metu daugelis etninių genčių prie ežero gena girdyt gyvulius.
Debo ežeras – svarbi migruojančių paukščių stotelė. Ramsaro konvencija ežerą klasifikavo kaip tarptautinės svarbos pelkinę žemę.
Baisogalos dvaras
Baisogalos dvaras – dvaras, stovintis Baisogaloje, XIX–XX a. Romantizmo stiliaus ansamblis su parku. Architektūros paminklas. Centrinius rūmus supa 12 hektarų užimantis mišrios struktūros parkas su tvenkiniais.
Istorija
XX a. tarpukariu dvarą valdė Komarai. Sovietmečiu dvaro rūmuose buvo įsikūrusi Gyvulininkystės ir veterinarijos mokslinio tyrimo instituto administracija. thumb|250px|left|Baisogalos dvaras 2019 m. thumb|250px|left|[[Gyvulininkystės institutas 2006 m.]]
Pūzrinis skydvabalis
Pūzrinis skydvabalis (Ostoma ferruginea) – skydvabalių (Trogositidae) šeimos vabalas. Kūnas plokščias, raudonai rudas, ovalus, 7-10 mm ilgio.
Gyvena senoje, grybų pažeistoje medienoje. Vabalai aptinkami po atšokusia žieve, medienos trūnėsiuose, drevėse, senose kempinėse. Lervos gali vystytis ir senų medinių statinių konstrukcijose.
Lietuvoje reta rūšis. Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Paprastasis miežis
Vienametis žolinis augalas. Žiedynas – keturbriaunė ar šešiabriaunė varpa.
Paprastasis miežis (Hordeum vulgare L.) kultivuojamas nuo seno (jau daugiau nei prieš 10 000 metų) ir beveik visur dėl gero prisitaikymo prie platesnių aplinkos sąlygų svyravimų: didelio karščio (viduriniai rytai), kalnuotų ir aukštesnių vietovių (Himalajai), regionai arčiau dykumų (Etiopija, Marokas) bei kitur (Š. Amerika, Australija, Europa).
Sudėtis
Grūduose 76 % angliavandenių, iki 15,8 % baltymų, fermentų, 9,6 % ląstelienos, mineralinių medžiagų, 3,5 % riebalų, vitaminų A, B, D, E.
Mityba
thumb|left|220px|Miežių laukai Lietuvoje Miežinė duona yra blogesnė, greitai žiedėja, trupa. Iš veislių, kurių grūdai yra stambūs ir baltymingi, gaminamos miežinės, perlinės kruopos.
Iš miežių grūdų gaminamas kavos pakaitalas. Nuo senų laikų tai pagrindinė alaus gamybos žaliava. Tam auginamos specialios miežių veislės, turinčios daug krakmolo ir mažai baltymų. O iš baltymingų grūdų gaminamas spiritas.
Clara Schlaffhorst
Clara Schlaffhorst (1863 m. spalio 16 d. Klaipėdoje – 1945 m. Zefelde, Pomeranija) – gydytoja, mokytoja, kartu su Hedwig Andersen sukūrusi kvėpavimo, kalbos ir balso terapijos Schlaffhorst ir Andersen metodą.
Biografija
Gimė 1863 m. spalio 16 d. Klaipėdoje. Mokėsi dainavimo pas Julius Hey, kur susipažino su Hedwig Andersen. Kartu jos iš vertė iš anglų į vokiečių kalbą Leo Kofler knygą The Art of Breathing. 1916 m. kartu su H. Andersen atidarė vokalinio meno mokyklą Rotenberge prie Fuldos. 1926-1942 m. mokykla veikė Hustedt miestelyje Žemutinėje Saksonijoje, o 1942-1945 m. Seefeld miestelyje Pomeranijoje. Mirė 1945 m. Zefelde, Pomeranijoje.
Kenos GS
Kenos geležinkelio stotis – gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, prie pat Kalvelių šiaurinio pakraščio. Yra geležinkelio stotis pasienyje su Gudija, stoja traukiniai Vilnius–Kena. Stotis yra pasienyje su Baltarusija, Vilniaus–Maladečinos linijoje, Kenos geležinkelio stoties gyvenvietėje prie pat šiaurinio Kalvelių kaimo pakraščio.
Stotis
Pastatyta 1873 m. tiesiant Lentvario–Romnų geležinkelio ruožą.
Po Lietuvos įstojimo į Šengeno erdvę Kenos geležinkelio stotis tapo svarbiausiu pasienio punktu Lietuvos geležinkeliuose ir buvo smarkiai išplėsta ir modernizuota. Didžioji dalis tranzitinių krovinių iš Rusijos į Kaliningradą ir Klaipėdą eina kaip tik per šią stotį. Visa geležinkelio atkarpa nuo Kenos iki Lietuvos–Baltarusijos valstybinės sienos yra aptverta ir nuolatos stebima. Dėl to panaikinta Šumsko geležinkelio stotis, o priemiestiniai traukinių maršrutai iš Vilniaus sutrumpinti iki Kenos.
2003 m. įrengta skaitmeninė telefonų stotis, moderni manevrinio radijo ryšio sistema ir stoties garso ryšys, modernizuotas technologinis ryšys. 2015 m. Kenos stotyje pradėti geležinkelio linijos elektrifikacijos darbai. 2022 m. pradėta rengti reikiama infrastruktūra traukinių vagonų rentgeno kontrolės sistemai, skirtai tikrinti Kenos geležinkelio patikros poste į Lietuvą iš Baltarusijos atvykstantiems krovininiams traukiniams.
Wuppertaler SV
Vupertalio – Vokietijos futbolo klubas iš Vupertalio.
Jokūbiškiai (Širvėna)
Jokūbiškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Biržų, prie kelio. Vakariniu pakraščiu teka Tatulos intakas Juodupė.
Gailiūtė
Gailiūtė – moteriškas vardas, kita šio vardo forma Gailutė, vyriška šio vardo forma Gailius.
Šį vardą turi šie garsesni asmenys:
Gailiūtė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Gailienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Gailius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Takahiro Jamada
(g. 1972 m. balandžio 29 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Griniai (reikšmės)
Griniai yra:
Takahiro Jamada
Nacionalinėje komandoje žaidė 1994 m., su ja dalyvavo 1992 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Kosuv Ruskų žydų kapinės
Kosuv Ruskų žydų kapinės – žydų kapinės, egzistavusios Kosuv Ruskų kaime, dabartinio Kosuv Lackų miesto vakarinėje dalyje. Per II pasaulinį karą kapinės buvo sunaikintos, o po karo kapinių plotas užstatytas pastatais.
Boka Brava
thumb|250px|Salos pakrantė
Birutė II
Birutė II (iki XX a. tarpukario Naujoji Freda, Freidutė, Naujadvaris) – Kauno miesto teritorija, pietrytinė Birutės rajono dalis (nuo Birutės I skiria J. Pabrėžos gatvė). Vyrauja sodybiniai gyvenamieji namai, yra sodų. Pietuose prieina Seniavos kapinės, į šiaurę nuo jų yra buvęs Naujosios Fredos dvaras. Veikia Kauno šv. Elžbietos seserų kongregacijos vienuolynas.
Istorija
XIX a. čia buvo dvarininko Godlevskio (jam priklausė Aukštosios Fredos dvaras) dvaro laukai. 1893 m. įkurtas Naujosios Fredos dvaras (palivarkas). Kitais šaltiniais, po I pasaulinio karo dvaro žemę nupirko verslininkas M. Frenkelis, kuris įkūrė ūkį ir pavadino jį Naujadvariu. 1920–1930 m. jo žemės dalis išparduota naujakuriams, kurie įkūrė Birutės I kaimą, o aplink Naujadvarį susiformavo Birutė II. Šiaurinėje dalyje, prie botanikos sodo esantys sklypai buvo išparceliuoti. Kaip Kauno priemiestis Birutė minima 1925 m. 1939–1940 m. pastatytas Kauno šv. Elžbietos seserų kongregacijos vienuolynas.
1949 m. Birutė II prijungta prie Kauno miesto.
Gyventojai
1923 m. Naujosios Fredos kaime buvo 78 gyventojų.
Kėveliai
Kėveliai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje prie Lukštyno ir Ešerinio ežerų, apie 12 km į šiaurės rytus nuo Molėtų ir apie 3 km nuo Toliejų (Čiulėnų seniūnijos centras). Dalis kaimo yra Labanoro regioniniame parke. Kaimas ribojasi su kaimais, miškais (nurodyti pagal laikrodžio rodyklę): Anomislis, Padkamarių miškas, Vyšnelės, Kėvelių miškas, kuris yra sudėtinė dalis Repeikiškių miško – už jo Balčio ežeras, ežerai Lukštynas, Ešerinis ir Gaidžių kaimas.
Etimologija
Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Kėvelis.
Istorija
Nuo Jogailos laikų (ar šiek tiek vėliau) iki XVIII a. pabaigos Kėveliai buvo Vilniaus vyskupo Molėtų dvaro valda. 1554 m. inventoriuje minimos Antalukštynės (od ziem biskupich sioła Ontołoszuńcow). Pirmasis žinomas dabartinio vardo paminėjimas yra Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje Nr. 1 (18v) de Kieuielu (1687 m.). 1697 m. Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje minimas Martynas Kėvelis iš Kėvelių.
Prieš sovietmetį buvo žinomas kaip Kėvelių palivarkas, iki 1926 m. kovo 10 d. priklausęs savininkui Konradui Mackevičiui, po to parduotas Petrui Voitovui (Kauno notaras K. Škėma rej. Nr.5082); jį perėmė jo sesuo Frosenija Dunajevienė. Sovietmečiu nacionalizuotas ir pradėta formuoti gatvinio kaimo tipą.
Sinkavangas
Sinkavangas  – miestas Indonezijoje, Kalimantane, Vakarų Kalimantano provincijoje, 160 km į šiaurę nuo Pontianako, Pietų Kinijos jūros pakrantėje.
Keramikos pramonė, turizmas. Uostas. Svarbus kinų prekybinis centras. 42 % Sinkavango gyventojų – kinai, 33 % – malajai, 9 % – dajakai, yra javiečių, maduriečių, batakų. 1999 m. mieste kilo etninis konfliktas tarp madūriečių ir kitų miesto gyventojų.
Lankytini miesto ir apylinkių objektai yra pajūrio paplūdimiai, botanikos sodas, budistų šventykla, tropiniai miškai.
Krepšinio pozicijos
left|220x220px|thumb|Standartinės krepšinio vietos aikštelėje:1–Įžaidėjas · 2–Atakuojantis gynėjas · 3–Lengvasis krašto puolėjas · 4–Sunkusis krašto puolėjas · 5–Vidurio puolėjas miniatiūra|330x330px|[[Scottie Pippen|Skotis Pipenas (po krepšiu), žaidęs visose penkiose pozicijose, laikomas vienu iš lanksčiausių NBA žaidėjų ]] Krepšinio žaidiminės vietos – penkios, pagal tam tikrus įgūdžius, ūgį bei svorį skirstomos iš gynėjų ir puolėjų sudarytos pozicijos krepšinio aikštelėje:
Nors šis skirstymas paplitęs, jis nėra oficiali krepšinio taisyklių dalis ir kai kuriose komandose jo gali ir nebūti.
Alfonsas Giedraitis
miniatiūra|250px|right|Atminimo lenta Ėriškiuose, ant kultūros centro sienos Alfonsas Giedraitis (1925 m. kovo 28 d. Latavoje, Andrioniškio valsčius – 2007 m. rugpjūčio 12 d. Ėriškiuose, Panevėžio rajonas) – agronomas, Lietuvos ir Panevėžio rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1937 m. baigė Andrioniškio pradžios mokyklą. 1941–1943 m. mokėsi Raguvėlės žemės ūkio mokykloje. 1943–1944 m. studijavo Panevėžio suaugusiųjų instituto agrotechnikos skyriuje. 1944–1946 m. Panevėžio cukraus fabriko Joniškėlio punkto vedėjas. 1946–1947 m. mokėsi ir baigė 7-ą klasę Anykščių gimnazijoje.
1947–1949 m. Anykščių apskrities žemės ūkio kooperacijos sąjungos agronomas. 1949 m. tėvus ištrėmus į Sibirą, rūpinosi likusiais broliais ir seserimis, persikėlė dirbti į buvusį Ramygalos rajoną. 1949–1955 m. Ramygalos mašinų-traktorių stoties agronomas ir vyr. agronomas. 1955–1991 m. Panevėžio rajono „Galybės“, vėliau – Ėriškių kolūkio pirmininkas. 1961 m. neakivaizdžiai su pagyrimu baigė Joniškėlio žemės ūkio technikumą, įgijo agronomo specialybę. 1991–1992 m. ir 1996–2007 m. Ėriškių žemės ūkio bendrovės valdybos pirmininkas.
1992–1996 m. LR Seimo narys. 2000–2007 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos žemdirbių sąjūdžio tarybos pirmininkas. Nuo 1961 m. SSKP, nuo 1990 m. LDDP, nuo 2001 m. LSDP Panevėžio rajono skyriaus narys, tarybos narys.
Palaidotas Ėriškių kapinėse.
Jelniakai (Frišenau)
Jelniakai (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Znamensko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2005 m. Bolšaja Polianos apylinkės kaimas.
Tamworth FC
Tamverto FC – Anglijos futbolo klubas iš Tamverto.
Viljandžio pilis
Viljandžio pilies liekanos|thumb|300px Viljandžio pilis – Teutonų ordino pilis Viljandžio mieste Estijoje. Pilis pradėta statyti 1224 m. buvusio piliakalnio vietoje. Pilis savo laiku buvo viena iš galingiausių visoje Livonijoje. Per Lenkijos–Švedijos karą XVII a. pradžioje pilis buvo sugriauta. 1878–1879 m. buvo pradėti kasinėti ir tirti pilies griuvėsiai.
Šokliavoriai
Šokliavoriai (Salticidae) – vorų (Araneae) šeima.
Žinoma apie 4000 rūšių. Lietuvoje 17 genčių, apie 40 rūšių.
Šokliavorių kūnas kresnas, kojos trumpos ir tvirtos, dažnai labai margos. Kūno spalva yra tamsiai ruda, tamsiai pilka arba juoda. Patinėliai spalvingesni negu patelės. Yra vorų, panašių į vabalus ir skruzdėles (Synageles venator). Priekinės vidurinės akys labai didelės. Jas voras gali judinti pirmyn ir atgal, į viršų ir į apačią, daryti rato judesius. Šokliavoriai labai gerai mato, skiria spalvas. Tai labai judrūs ir greiti gyvūnai, ypač aktyvūs šiltomis ir saulėtomis dienomis. Gyvena ant augalų, medžių kamienų, namų sienų ir tvorų, kopose.
Elgesys
Tinklų nerezga. Kadangi jų labai gerai išvystytas regėjimas, auką stebi, prisėlina ir užšoka ant jos 2–4 cm šuoliu. Tada voras ištiesia abi kojų poras į priekį ir sučiumpa grobį, net jei jis didesnis už jį patį. Tačiau prieš šokdamas voras nusitiesia apsauginį siūlą, kurį pritvirtina prie žemės. Šis siūlas padeda žaibiškai atsitraukti, jei negalima įveikti didesnio grobio, padeda sulaikyti skrendantį vabzdį, kad jis nenuskristų su pačiu voru, ar tiesiog grįžti į pradinę vietą, jei šuolis nesėkmingas. Šokliavorių aukomis tampa drugiai, musės, net bitės ir kiti vorai. Be to, šie vorai maitinasi ir vabzdžių lervomis bei kiaušinėliais.
Šiai šeimai yra būdingi poravimosi šokiai, kurie kiekvienos rūšies šiek tiek skirtingi. Patelė nuverpia kiaušinėlių kokoną, kurį saugo, kol išsirita jaunikliai.
Lietuvos šokliavoriai
Lietuvoje aptinkamos šios gentys:
Piltuvininkai
Piltuvininkai (Agelenidae) – vorų (Araneae) šeima.
Pasaulyje 487 rūšys ir 38 gentys. Lietuvoje 2 gentys: piltuvininkas (Agelena) ir kampavoris, naminis voras (Tegenaria).
Visos 8 akys išsidėsčiusios dvejose eilėse. Verpimo speneliai dvinariai, ilgi. Kojos ilgos. Tarp žolių ir pastatų kampuose rezga piltuvėlio pavidalo tinklus su gale esančiu gaudomuoju urveliu, kuriame jie tykoja grobio.
Armaniškiai
Armaniškiai – Kauno miesto teritorija, esanti į pietvakarius nuo miesto centro, Kazliškiuose, prie vakarinio lanksto. Prie miesto neprijungta dalis yra dviejose gretimose seniūnijose – tai Alšėnų seniūnijos Armaniškių ir Ringaudai seniūnijos Armaniškių kaimai.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Naujakurių namai miniatiūra|250px|left|Sena sodyba
Povilas Gylys (1948)
Povilas Gylys (g. 1948 m. vasario 14 d. Didžiokuose, Giedraičių valsčiuje) – lietuvių ekonomikos profesorius, politinis bei visuomenės veikėjas, buvęs Lietuvos užsienio reikalų ministras.
Biografija
Tėvas – Leonas Gylys.
1954–1965 m. mokėsi Molėtų vidurinėje mokykloje. 1965–1969 m. studijavo tuometiniame Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete, įgijo pramonės planavimo specialybę. 1969–1989 m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto politinės ekonomikos dėstytojas, 1982 m. – docentas. 1974 m. – ekonomikos mokslų kandidatas. 1982–1983 m. stažavosi Bergeno (Norvegija) aukštojoje verslo ir vadybos mokykloje.
1989–1992 m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto Gamybos valdymo ir tarptautinių ekonominių santykių katedros vedėjas. 1990 m. liepos 3 dieną (beveik keturi mėnesiai po Akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo paskelbimo) Baltarusijos Valeriano Kuibyševo valstybiniame liaudies ūkio institute sėkmingai apgynė habilituoto daktaro laipsnį disertacijos tema „Valdymas socializmo ekonominėje sistemoje“. Minėtoje disertacijoje šlovinami sovietinės valdžios pasiekimai ir optimistiškai žvelgiama į Sovietų Sąjungos ateitį. Už šią disertaciją Vilniaus universitetas Povilui Gyliui suteikė profesoriaus vardą. 2000–2003 m. Lietuvos teisės universiteto katedros vedėjas. Nuo 2003 m. – Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto Teorinės ekonomikos katedros vedėjas.
Politinė veikla
1992–2000 m. ir 2012–2016 m. – Lietuvos Respublikos Seimo narys. 1992–1996 m. – Bronislovo Lubio, Adolfo Šleževičiaus ir Mindaugo Stankevičiaus vyriausybėse – Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministras. Vienas iš Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) įkūrėjų. Nuo 1990 m. – LDDP narys, Prezidiumo narys, tačiau nuo 2000 m. – nepartinis kandidatas, su politine partija „Drąsos kelias“ sėkmingai dalyvavęs 2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose. Po trumpos politinės pertraukos, kartu su Centro partijos „Gerovės Lietuvos“ pirmininku, parlamentaru Naglis Puteikiu bei žurnalistais Kristupu Krivicku ir Rūta Janutiene, 2019 m. spalio 29 d. pranešė apie savo, kaip politinio kandidato, dalyvavimą 2020 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.
Palenkės Sokoluvo geležinkelio stotis
Palenkės Sokoluvo geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Palenkės Sokoluvo mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Palenkės Sokoluvo apskrityje. Per stotį eina Palenkės Sokoluvas-Sedlcos geležinkelio linija. Nuo stoties iki Kostkų geležinkelio stotelės yra 9,8 km ir iki Bielani Podlaskių geležinkelio stotelės 8,2 km.
Dobilas (laikraštis)
Dobilas – Panevėžio rajono „Paistrio“ kolūkio laikraštis, leistas 1990–1991 m. Gegužinėje.
Redaktorius Vytautas Stašelis. Išėjo 16 numerių. Tiražas 400 egz.
Petras Jočys
Petras Jočys (1894 m. rugsėjo 14 d. Jusiškis I, Šešuolių valsčius, Ukmergės apskritis – 1970 m. sausio 30 d. Holovilis, Niujorkas, JAV) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė ūkininkų šeimoje. Baigęs pradžios mokyklą, mokėsi Ukmergės gimnazijoje, 1915 m. baigė „Saulės“ kursus Vilniuje. Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje, mokėsi į Voronežą perkeltoje Vilkaviškio gimnazijoje.
Įsitraukė į Lietuvos darbo federacijos veiklą, 1920–1934 m. LDF valdybos narys.
Nuo 1928 m. LDF leidinio „Darbininkas“ redaktorius. 1929 m. kovo – birželio mėn. už feljetono „Auganistanas“ publikaciją kalintas Varnių kalėjime. 1933 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultetą, 1933–1944 m. dirbo teisėju Alytuje, Utenoje. TSRS okupavus Lietuvą kalintas. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos į Vokietiją, dalyvavo VLIK'o veikloje, 1950 m. persikėlė į JAV.
Spitrėnų piliakalnis
Spitrėnų piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3606; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1330; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A964) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Spitrėnų, Utenos seniūnija. Pasiekiamas keliu Jotaučiai – Minčia 100 m neprivažiavus sankryžos (kelio į dešinę) į Spitrėnus, yra kairėje šiaurėn nuo kelio.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė buvo ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, apie 50 m ilgio ir 20 m pločio. Ją XX a. pirmojoje pusėje - 1968 m. smarkiai apgadino karjeras. Išliko tik 40x23 m dydžio jos centrinė ir vakarinė dalis, kurios trikampio formos 17 m ilgio rytinė dalis nepaliesta, o išlikusios aikštelės centras ir vakarinė pusė nelygiai nukasta per 1,5 m. Šlaitai statūs, 9-10 m aukščio.
Eksploatuojant karjerą nukastas apie 10 m pločio aikštelės pietrytinis kraštas ir 7 m pločio pietvakarinis kraštas. Piliakalnis dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs lapuočiais.
Šiaurinėje ir vakarinėje papėdėse, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1973 m. tyrė Mokslinė metodinė taryba. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
1973 m. Juozas Markelevičius ir 1997 m. Romas Jarockis karjero kraštuose ištyrė 233 m² bendrą plotą, aptiko iki 1,5 m storio paskutinių amžių pr. m. e. - III a. kultūrinį sluoksnį su stulpavietėmis, židiniu, ūkine duobe, akmeniniais kirviais, kauliniu ietigaliu, pakabučiu, brūkšniuota, lygia ir grublėta keramika, gyvulių ir paukščių kaulais. Nustatyta, kad aikštelę jau šlaite juosė 10-15 cm skersmens akmenimis apkrautų ir moliu apiplūktų medinių stulpų užtvara. Pats šlaito viršus buvo paaukštintas moliu ir akmenimis.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - III a. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 2,1 ha.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Neringa (laikraštis)
thumb|„Neringa“ 1990 m. Neringa – Neringos miesto laikraštis, ėjęs 1989–1992 m. Nidoje.
Istorija
Įsteigė ir leido Neringos miesto vykdomasis komitetas, nuo 1991 m. miesto valdyba. Tiražas 1989 m. – 750 egz., 1992 m. – 1000 egz.
Rašė apie Neringos miesto problemas, teikė informaciją gyventojams ir poilsiautojams.
Hisaši Kurosaki
(g. 1968 m. gegužės 8 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1989–1997 m., su ja dalyvavo 1988 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Lech Wałęsa
Lechas Valensa (g. 1943 m. rugsėjo 29 d. Popove, Kujavijos Pamario vaivadija) – Lenkijos politikas, buvęs profsąjungos aktyvistas, taip pat buvęs elektrikas. 1980 m. įkūrė „Solidarumą“, 1983 m. tapo Nobelio taikos premijos laureatu, nuo 1990 iki 1995 m. valdė Lenkijos Respubliką.
Biografija
1967 m. pradėjo dirbti elektrotechniku Gdansko laivų statykloje. 1970 m. įkalintas vieneriems metams už dalyvavimą nelegaliame streike Gdansko laivų statykloje. Jo metu policija nužudė daugiau negu 80 darbuotojų. 1976 m. rinko parašus peticijai dėl memorialo nužudytiems darbuotojams statyti, už tai neteko darbo ir buvo įtrauktas į neoficialų juodąjį sąrašą, dėl ko kai kurį laiką negalėjo susirasti naujo darbo.
1978 m. – kartu su Andžejumi Gviazda ir Aleksanderu Hallu organizavo nelegalią Pomeranijos laisvąją profsąjungą. Už šią veiklą buvo keletą kartų areštuotas, tačiau teismo kaltu pripažintas nebuvo ir 1980 metų pradžioje paleistas. 1980 m. grįžo dirbti į Gdansko laivų statyklą.
1980 m. rugpjūčio 14 d. tapo streiko laivų statykloje vadu. Įtikino darbuotojus įsteigti Streikų koordinavimo komitetą. 1980 m. rugsėjį komunistų valdžia ir Streikų koordinavimo komitetas pasirašė šios organizacijos legalizavimo sutartį. Komitetas pakeitė pavadinimą į „Solidarumo“ nepriklausomos savivaldžios profsąjungos nacionalinį koordinavimo komitetą, kurio pirmininku tapo Lechas Valensa.
1981 m. gruodžio 11 d. areštuotas. Gruodžio 13 d. generolas Voicechas Jaruzelskis paskelbė karinę padėtį. Lechas Valensa buvo vienuolikai mėnesių internuotas į pietryčių Lenkiją prie Sovietų Sąjungos sienos. 1983 m. grįžo dirbti į Gdansko laivų statyklą paprastu elektriku.
1983 m. tapo Nobelio taikos premijos laureatu, tačiau negalėjo jos atsiimti, nes bijojo, kad valdžia neįsileis jį atgal į šalį. Atsiimti premijos vyko žmona, Danuta Wałęsa, bei paaukojo ją laikinai „Solidarumo“ judėjimo štabo būstinei, ištremtai į Briuselį. Nuo 1987 iki 1990 m. – organizavo ir pirmininkavo „Solidarumo“ profsąjungos Laikinam vykdomajam komitetui.
1988 m. – reikalaudamas „Solidarumo“ profsąjungos pakartotino pripažinimo organizavo eilinį streiką Gdansko laivų statykloje. Po aštuoniasdešimties dienų valdžia sutiko įsitraukti į apskritojo stalo derybas. Rezultatu tapo „Solidarumo“ profsąjungos atkūrimas ir rinkimai į Lenkijos Seimą.
thumb|right
1989 m. – organizavo ir pirmininkavo „Solidarumo“ profsąjungos pirmininko Pilietybės komitetui. De jure, šis komitetas atlikinėjo tiktai patarėjo funkciją, tačiau de facto jis buvo savotiška politinė partija, 1989 m. laimėjusi rinkimus į Lenkijos Seimą (opozicija gavo visus Seimo deputatų ir visus, išskyrus vieną, naujai atkurto senato senatorių mandatus; vadovaujantis Apskritojo stalo sutartimi balotiruotis į likusias 64 % vietų Seime galėjo tiktai Komunistų partijos nariai ir jos sąjungininkai).
Būdamas „Solidarumo“ profsąjungos pirmininku, Lechas Valensa tapo lemiama Lenkijos politikos grandimi. 1989 m. pabaigoje jis įtikino buvusių komunistų sąjungininkų partijų vadovus suformuoti nekomunistinės koalicijos valdžią, tapusią pirmąja tokia Tarybų Sąjungos įtakos sferoje. Po šio sutarimo, Komunistų partijos nuostabai, Seimas išrinko Lenkijos ministru pirmininku Tadeušą Mazovieckį. Lenkija, teoriškai vis dar būdama komunistiška šalimi, pradėjo taikyti savo ekonomikai rinkos sistemą.
thumb|right|Lecho Valensos asmeninis herbas
Prezidentavimas ir paskesnis politinis gyvenimas
1990 m. gruodžio 9 d. – laimėjo rinkimus ir tapo Lenkijos Prezidentu. Pradėjo vadinamąjį „viršūnių karą“, kas praktiškai reikštų kasmetinį valdžios keitimą. Jo prezidentavimo stilius buvo griežtai kritikuojamas daugelio politinių partijų ir 1995 m. pabaigai jis praranda pradinį visuomenės palaikymą. 1995 m. – balotiravosi antrai kadencijai, tačiau pralaimėjo rinkimus ir tvirtina pasitrauksiąs iš šalies politinio gyvenimo.
2000 m. – vėl kandidatuoja Prezidento rinkimuose, tačiau gauna vos 1 % rinkėjų balsų. Lenkai liko nepatenkinti Lecho Valensos ambicijomis atgauti savo politinę jėgą. Jis vėl pareiškia pasitrauksiąs iš politikos. Pradeda dėstyti Centrinės Europos istoriją ir politologiją skirtinguose užsienio universitetuose.
2007 m. balandžio 25 d. – atstovavo Lenkijos vyriausybei buvusio Rusijos Prezidento Boriso Jelcino laidotuvėse. 2007 m. gegužės 30 d. – Italijos Kultūros Asociacijos jam suteikiamas Fidei defensor titulas.
Laisvalaikis ir kita veikla
Suvaidino save patį Andžejaus Vaidos kino filme apie „Solidarumą“ „Geležinis žmogus“. Filmuota medžiaga panaudota Maiklo Džeksono vaizdo klipe „Žmogus veidrodyje“.
Lechas Valensa dažnai pasirodo žiniasklaidoje, prašomas komentuoti einamus įvykius.
Pareiškė besidominąs informacinėmis technologijomis – sujungė keletą kompiuterių norėdamas sužinoti kaip jie veikia, bekeliaudamas sako pasiimantis gudrųjį telefoną (angl. smartphone), delninį kompiuterį ir nešiojamą kompiuterį (angl. laptop).
2006 m. pradžioje jis paskelbė besinaudojąs lenkišką interneto pokalbių programa Gadu-Gadu, o vėliau – ir Skype (slapyvardžiu lwprezydent2006).
Kampavoris
Vorai stambūs, patinėliai iki 14 mm. Gyvena rūsiuose, pastatuose, ant žemesnių augalų, po akmenimis, apie medžių šaknis.
Lech Wałęsa
Laisvalaikis ir kita veikla
Turi tinklaraštį („blogą“) lenkiškoje svetainėje MojaGeneracja. pl.
Kampavoris
Rūšys
Gentyje yra 102 rūšys. Žinomesnės: