cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jamaikos kultūra
Jamaikos kultūra – turtingas mišinys įvairių kultūrų, kurių atstovai gyvena ar gyveno saloje. Kultūrinių elementų su savimi atnešė ispanų ir britų naujakuriai, Vakarų Afrikos vergai, taip pat imigrantai iš Rytų Azijos ir Indijos, atvykę į salą pagal sutartis dirbti tarnais.
Taino
Didžiausią įtaką Taino indėnai padarė Jamaikos kalbai ir virtuvei. Tiesą sakant, Jamaikos vardas kilo iš Taino kalbos: Xaymaca – „medžio ir vandens žemė“. Kiti žodžiai:
Tradicinis maistas – manijokas, kukurūzai, vandens paukščių mėsa ir, žinoma, jūros gėrybės. Taino patiekalai tapo ankstyvųjų ispanų naujakurių patiekalais, ir nacionaliniai valgiai tokiu būdu išliko, nors šiuolaikiniai jamakiečiai nebevalgo iguanų ir lamantinų.
Rastafari
Geriausiai pasaulyje žinoma Jamaikos kultūros dalis yra regio muzika ir rastafariai, visame pasaulyje garsėjantys šiuo charakteringai sinkopuotu stiliumi, kilusiu iš kito jamaikietiškos muzikos stiliaus – ska. Iš Kingstono kilęs Bobas Marlis – neabejotinai garsiausias šio stiliaus atlikėjas. Tačiau ne kiekvienas rastafaris groja regį, ir ne kiekvienas regio klausytojas yra rastafaris.
Rastafari – religija, pagrįsta krikščioniška Karaliaus Jokūbo Biblija. Biblija skaitoma etiopiška maniera, ir jos pasekėjai tiki, kad Etiopijos imperatorius Haile Selassie yra Dievo, arba Jah, įsikūnijimas. Šią religiją įkvėpė Markusas Garvis ir „atgal į Afriką“ judėjimas.
Kai kurie „rasta“ nešioja virvelėmis susuktus plaukus, vadinamus „dreadlocks“. Kiti valgo tik I-tal maistą, iš esmės panašų į veganišką mitybą, kurioje vengiama tam tikrų (gyvūninės kilmės) maisto produktų. Tačiau rastafari religijoje nėra tiksliai apibrėžtų dogmų.
Teatras
Pirmasis teatras Jamaikoje buvo įkurtas 1682 m. XVII-XVIII a. buvo atidaryta dar keletas teatrų, sulaukdavusių ir gastroliuojančių profesionalų, ir mėgėjiško teatro grupių pasirodymų. Tačiau pasirodymai vykdavo ne tik oficialiose įstaigose, bet ir namuose, krautuvėlėse, dvaro rūmuose ir bet kuriose pakankamai didelėse patalpose. Tuo metu dažniausiai buvo statomos klasikinės pjesės, pvz., Šekspyro. Tačiau augant žydų ir prancūzų bendruomenėms atsirado pjesių ir jų tematika.
Uždraudus vergiją, Jamaikos juodaodžiai ėmė gilintis į savąsias šaknis, į teatro pasirodymus įmaišydami muziką ir šokį. Nors tikrieji jamakietiški stiliai formavosi daugelį metų, galiausiai jie tapo populiaresni už vakarietiškuosius darbus. Pantomima, populiariausia šių laikų Jamaikos teatro forma, gimė XX a. 5 deš. susiliejus anglų pantomimai ir jamaikiečių folklorui. Kitas populiarus stilius, „roots“ („šaknų“) teatras, išsivystė XX a. 5-6 deš. Šiuolaikiniai kūrėjai rašo pjeses Jamaikos dialektu, tokiu būdu viliodami į teatrus visus jamaikiečius, o ne tik elitinę publiką.
Literatūra
Derekas Valkotas, Nobelio prizo laureatas, lankė koledžą Jamaikoje. Tarp kitų ryškesnių rašytojų, kilusių iš salos, yra Klodas Makkėjus ir Luisas Simpsonas. Ypatingo dėmesio susilaukia darbai, parašyti Jamaikos anglų kalba, arba Patois. Tokių kūrinių yra parašę Luiza Benet, Endriu Salkis ir Maiklas Smitas. Gyvendamas Jamaikoje, garsiuosius romanus apie Džeimsą Bondą parašė Ianas Flemingas. Garsaus Džinos Rais romano „Plačioji Sargasų jūra“ veiksmas vyksta Jamaikoje.
Kinas
Jamaikos kino industrija nėra plačiai žinoma, tačiau ji auga. Du žinomiausi jamaikietiški filmai – „The Harder They Come“ ir „Dancehall Queen“. Tačiau Jamaika – labai populiari vieta Holivudo filmų filmavimui. Į čia kurtų filmų sąrašą galima įtraukti „Žydrąją lagūną“, „Kokteilį“, „Gero vėjo“ ir Džeimso Bondo filmą „Gyvenk ir leisk numirti“.
Dolyna
Dolyna – miestas Ukrainos vakaruose, Ivano Frankivsko sritis, prie geležinkelio Stryjus–Ivano Frankivskas, apie 50 km į vakarus nuo Ivano Frankivsko. Apie 23 500 gyventojų.
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo 979 m., Magdeburgo teisės nuo 1525 m., pakartotinai miesto teisės – nuo 1939 m.
Ekonomika
Prie Dolynos išgaunamos gamtinės dujos ir nafta. Išplėtotas gamtinių dujų perdirbimas, gelžbetonio gaminių ir konstrukcijų gamyba, siuvimo, maisto pramonė.
Keksholmo grafystė
Keksholmo grafystė (SV Kexholms län,, arba Keksholmo lėnas) buvo Švedijos karalystės administracinis vienetas nuo 1617 iki 1721 metų, kuomet pietinė jos dalis atiteko Rusijos imperijai pagal Niustado sutartį.
Grafystės sostinė buvo Keksholmas, šiandieninis Priozerskas.
Raida
Šią teritoriją Švedija gavo iš Rusijos kartu su Ingrijos kunigaikštyste 1617 m. pagal Stolbovo sutartį. Grafystės ribos buvo Lieksa šiaurėje ir Hyrsylä rytuose. Pietuose grafystė ribojosi su Vyborgo ir Niusloto grafyste.
Po Didžiojo šiaurės karo dalis šios teritorijos 1721 m. atiteko Rusijai, o likusi teritorija buvo prijungta prie Savolos ir Kymengardo grafystės (SV Savolax och Kymmenegårds län, ), o likusi - prie Vyborgo ir Niusloto grafystės. 1743, po Rusijos-Švedijos karo kita jos pietinė dalis atiteko Rusijai pagal Abo sutartį. Šios teritorijos tapo Rusijos Vyborgo gubernija, kuri taip pat žinoma kaip Senoji Suomija.
Po rusų pergalės Suomijos kare 1809 Švedija atidavė visą savo teritoriją Suomijoje Rusijai pagal Fridrikshamno sutartį, iš jos buvo sukurta atskira kunigaikštystė. 1821 Rusija prijungė Vyborgo guberniją prie Didžioji Suomijos kunigaikštystė.
Persefonė
thumb|PersefonėPersefonė  – Dzeuso ir Demetros duktė, pavasarį pražystančios gamtos, sezono kaitų deivė. Persefonės pagrobimo mitas paaiškina sezonų kaitą. Persefonė – Hado žmona ir mirusiųjų pasaulio karalienė, kurios vardą ištarti garsiai buvo nesaugu. Persefonė ir Hadas yra žinomi kaip vienintelė dieviškoji pora, nesusilaukusi vaikų.
Persefonė („ta, kuri naikina šviesą“), kituose dialektuose žinoma įvairias vardais: Persefasa, Persefata ar papraščiausiai Korė. Romėnai pirmiausiai išgirdę apie iš Aeoliano ir Doriano miestų pietų Italijoje, kurie pagal savo dialektą vadino ją Proserpina. Todėl ji romėnų mitologioje vadinama Proserpina, ir kaip atgimimo dievybė ji tapo Renesanso simboliu.
Hadas ir Persefonė
Dzeusas Hadui buvo pažadėjęs savo dukrą Persefonę atiduoti į žmonas. Hadas, pamatęs Persefonę, nusprendė ją pagrobti. Jis paprašė, kad Gaja išaugintų nuostabią gėlę ir taip priviliotų Persefonę. Gaja sutikusi. Kai Persefonė pasilenkė prie gėlės, prasivėrė žemė ir pasirodė su savo juodais žirgais ir auksiniais ratais Hadas. Taip Hadas pagrobė Persefonę. Persefonės motina Demetra, išgirdusi Persefonės riksmą atskubėjo jai į pagalbą, bet jos neberado. Tada iš Helijo, viską matančio saulės dievo, sužinojo, kad ją pagrobė Hadas ir Persefonė taps jo žmona. Tai sužinojusi Demetra pradėjo be galo liūdėti. Ji pasitraukė iš Olimpo, supykusi ant Dzeuso, ir apsigyveno tarp mirtingųjų, visa gamta gedėjo kartu su ja. Dzeusas, matydamas, kad nepavyksta įtikinti Demetros grįžti ir ji labai liūdinti be dukros, pasiuntė Hermį į Hado karalystę leisti Persefonei pasimatyti su motina, nes gamta mirštanti. Hadas sutiko išleisti Persefonę pas motiną, bet prieš tai jai davė praryti 6 granato sėklas. Granatas – santuokos simbolis. Pamiršusi viską iš džiaugsmo, Demetra išskėstomis rankomis puolė pasitikti dukters. Vėl ji išvydo mylimą Persefonę. Su ja grįžo Demetra į Olimpą. Taip Persefonė 6 mėnesius praleidžia požemio karalystėje, gamta kaip ir Demetra liūdi, o kitus 6 mėnesius su savo motina, tada gamta džiūgauja, viskas pražysta, nes ir Demetra džiaugiasi matydama šalia savo dukterį.
Kitoje šios istorijos versijoje Persefonę išgelbėjo Hekatė.
Bimbiriai
Bimbiriai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 3 km į šiaurę nuo Molėtų.
Istorija
1688 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje.
Lopiene Šelongai
Lopiene Šelongai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novės Piekutų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 28 namai ir 159 gyventojai. XIX a. pabaigoje buvo 19 namų ir 121 katalikas ir 10 žydų. 1921 m. kaime buvo 25 namai ir 154 gyventojai, iš kurių 7 žydai. 2008 m. buvo 20 namų ir 104 gyventojai.
Albinas Marčinskas
Albinas Marčinskas (g. 1946 m. gegužės 28 d. Puvočiuose, Varėnos apskritis) – Lietuvos inžinierius ekonomistas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1963 m. baigė Marcinkonių vidurinę mokyklą. 1964–1969 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1969–1972 m. Alytaus šaldytuvų gamyklos inžinierius. 1973–1991 m. dirbo LSSR MA Ekonomikos institute. Nuo 1979 m. dar dėstė Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi institute, 1983 m. docentas. 1989 m. ekonomikos mokslų daktaras. Nuo 1991 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1997 m. Vadybos katedros vedėjas; nuo 1991 m. profesorius. 1991 m. stažavo Berlyne, 1995 m. Lione. Tarptautinės informatikos akademijos akademikas.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų pagrindinės sritys: valdymo auditas, turto vertinimas.
Union Berlin
Union Berlin skirtingu metu vadinosi du klubai:
Budraičiai (Joniškis)
Budraičiai – kaimas šiaurės vakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 1 km į šiaurę nuo Skaistgirio.
Ragangrybiečiai
Ragangrybiečiai – parazitiniai grybai. Jų grybiena vystosi po augalų kutikula, epidermio ląstelėse. Sergančių augalų organų paviršiuje grybiena arba iš jos susidariusios chlamidosporos išaugina aukšlius, kurie cilindriški, buožiški arba dantukų pavidalo. Augalus apkrečia aukšliasporės. Šie grybai sukelia sultingųjų augalo organų (pvz., vaisių) deformacijas. Ligos apimti slyvų vaisiai deformuojasi, virsta savotiškomis mumijomis, būna netinkami maistui, o sergantys medžiai skursta ir gali žūti. Neretai aptinkamos ragangrybių sukeltos lapų deformacijos bei šakučių nenormalūs sutankėjimai.
Lietuvoje žinoma apie 15 rūšių. Dažniau sutinkamos:
Užulaukis (Ukmergė)
Užulaukis – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Siesikų.
Ažulaukės pagrindinė mokykla
Vilniaus rajono Ažulaukės pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ažulaukėje (Vilniaus raj.), vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 191317641. Steigėjas Vilniaus rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|240px|left|2016 m.
2010 m. mokykla išregistruota.
Hellmuth Walter
Helmutas Valteris (1900 m. rugpjūčio 26 d. Vėdelis, Vokietija – 1980 m. gruodžio 16 d. Montkleras, Naujasis Džersis) – vokiečių inžinierius, išradęs raketinį variklį ir dujų turbiną.
Jis sukūrė raketinius motorus gaudomiesiems naikintuvams Messerschmitt Me 163 ir Bachem Ba 349, JATO pakilimo sistemą, kuri buvo naudojama daugelyje Luftwaffės lėktuvų Antrojo pasaulinio karo metu, bei taip pat naują degimo sistemą, skirtą povandeniniams laivams.
Biografija
Nuo 1917 m. Valteris dirbo mechaniku ir 1921 m. ėmė studijuoti mechanikos inžineriją Hamburgo technikos institute, bet metė studijas, kad įsidarbintų „Stettiner Maschinenbau AG Vulcan“ laivų statykloje. Valterio patirtis konstruojant laivų variklius paskatino jį perkopti vidaus degimo variklio galimybes. Jis suprato, kad varikliui, varomam deguonimi prisotintu kuru, jau nebereikės papildomo aprūpinimo deguonimi (iš atmosferos ar bakų). Tai ženkliai padidintų povandeninių laivų ir torpedų varomąją jėgą.
Jo atlikti bandymai įrodė, jog vandenilio peroksidą būtų galima panaudoti kaip kurą, kadangi kaip katalizatorius aukštoje temperatūroje jis išsiskirtų į deguonį ir garus, o šiems nuo karčio ėmus plėstis susidarytų reikiamas slėgio kiekis. Tada kito kuro įpylus į šį karštų garų mišinį sukeltų degimo procesą, kuris išskirtų daugiau galios. Šią idėją Valteris užpatentavo 1925 m.
1934 m. Kylyje įkūrė savo bendrovę „Hellmuth Walter Kommanditgesellschaft“ (HWK), kad galėtų toliau tirti ir plėtoti savo idėjas. 1939–1940 m. jo bendrovėje buvo sukonstruotas povandeninis laivas V-80, kuris gebėjo išvystyti 23 mazgų greitį, dvigubai didesnį nei bet koks kitas tuo metu eksploatuotas povandeninis laivas.
Už nuopelnus kare 1945 m. apdovanotas Geležiniu kryžiumi. Karui einant į pabaigą, jis buvo sučiuptas slaptos britų operacijos metu. Visi jo dokumentai buvo konfiskuoti, o jis ir keletas jo kolegų nugabenti į Jungtinę Karalystę, kur tęsė eksperimentus Britų karališkajame laivyne. 1950 m. emigravo į JAV, kur dirbo „Worthington Pump“ korporacijoje ir vėliau tapo jos viceprezidentu.
Zaciškės
Zaciškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Onuškio.
Degutas
thumb|180px|Degutas thumb|Deguto degykla [[Gailiškė (Kelmė)|Gailiškėje, Kelmės rajonas]] Degutas – kietojo kuro (akmens anglių, durpių, skalūnų, medienos) sausosios distiliacijos produktų kondensatas. Aliejinės konsistencijos, specifinio kvapo, rudos ar juodos spalvos medžiaga. Netirpus vandenyje. Jo sudėtis priklauso nuo kuro rūšies ir distiliacijos temperatūros. Praeityje degutas buvo plačiai vartojamas medinėms valtims, laivams, stogams sandarinti. Šiuo metu dažniausiai nereikalinga, todėl poreikis labai sumažėjęs. Mažais kiekiais degutas vis dar naudojamas kaip prieskonis specifiniuose saldainiuose, alkoholiniuose gėrimuose.
Degutas, gautas žemoje temperatūroje pusiau koksuojant rusvąsias anglis žemoje temperatūroje (apie 550 °C), yra alifatinės prigimties ir vadinamas pirminiu. Jame esama angliavandenilių (sočiųjų, nesočiųjų, naftenų) ir šiek tiek aromatinių junginių. Perdirbant pirminį degutą, gaunamas benzinas, soliarinė alyva, parafinas, fenoliai, piridino bazės, organinės rūgštys. Aromatinės prigimties degutas gaunamas iš akmens anglių, koksuojamų aukštoje temperatūroje (apie 1100 °C). Iš jo gaunami aromatiniai junginiai – toluenas, ksilenas, piridino bazės, anilinas, naftalinas, antracenas, naftenai, chinolinas, vartojami kaip žaliava gauti organiniams dažams, vaistams, sprogstamosioms medžiagoms.
Žiburėlis (Caritas)
Žiburėlis – iliustruotas žurnalas vaikams, žurnalo „Caritas“ priedas, ėjęs 1991–1994 m. Kaune.
Istorija
Leista po 2-4 numerius per metus. Tiražas 1991 m. – 30 000 egz., 1994 m. – 15 000 egz.
Redaktorės E. Briliūtė, D. Kuzmickaitė.
Samavas (Zarasų r.)
Samavas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 8 km į pietus nuo Zarasų, 8 km į rytus nuo Degučių. Ežero plotas 5,488 km². Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 5,5 km, didžiausias plotis 2,2 km. Altitudė 149,6 m. Didžiausias gylis 12,7 m. Kranto linija labai vingiuota, gausu įlankų, iškyšulių, jos ilgis – 21,8 km. Pietrytinė įlanka dar vadinama Ilgiu arba Bevardžiu. Ežero pietiniai ir vakariniai krantai aukšti, apaugę mišku, rytuose ir vakaruose – vietomis žemi, supelkėję. Ežerą supa Gražutės ir Tumiškės miškai, šiaurės rytuose prieina laukai. Samave yra 6 salos, kurių bendras plotas – 2,1 ha (1,21 ha, 0,44 ha, 0,18 ha, 0,16 ha, 0,09 ha, ir 0,02 ha). Atabradas platus, dengiamas smėlio, vietomis apaugęs nendrėmis, dugną dengia dumblas.
Į Samavą iš Apiričio ežero šiaurėje įteka Apiričio upelis, iš Vaisinio ežero rytuose įteka Vaisinė, pietryčiuose – upelis iš Juodbrasčio ežero, vakaruose iš Ilžikio ežero įteka Ilžikio upelis. Pietvakariuose į Ūparto ežerą išteka Samava (Šventosios baseinas).
Samave sugaunamos 9 rūšių žuvys: kuojos, raudės, plakiai, karšiai, lynai, unguriai, vėgėlės, ešeriai, lydekos.
Ežeras patenka į Gražutės regioninį parką, Gražutės kraštovaizdžio draustinį. Pakrantėse įsikūrę kaimai: Tumiškė, Pameldynė, Šarkiškės, Pajuodalankės, Samavai, Pagraužė.
Ežerėvardis Samãvas neaiškios kilmės, galimai susijęs su žodžiu samėti („samanoti“).
Koroluvka Osada
Koroluvka Osada  – kaimas Lenkijos rytuose, Vlodavos valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Horsensas
Horsensas – miestas Danijoje, Jutlandijos pusiasalio rytuose, 50 km į pietus nuo Orhuso. Jis pasižymi mašinų gamybos (elektrotechnikos, tekstilės apdirbimo įrenginių), maisto, tabako pramonė ir didžiausia skerdykla Danijoje.
Horsense yra pranciškonų vienuolyno koplyčia, XIII a. romaninio stiliaus Išgelbėtojo bažnyčia, muziejus, XVIII a. pirklių namai.
Istorija
Horsensas įkurtas XI ar XII a. Vėliau buvo įtvirtintas, pastatyta keletas vienuolynų. 1442 m. gavo prekybines teises, o XVIII a. tapo prekybos centru.
Žymūs žmonės
Mieste gimė poliarinis keliautojas Vitas Beringas (1681–1741).
Lenny Kuhr
240px|miniatiūra|Lenny Kuhr 1969 m. Eurovizijoje
Lenny Kuhr (g. 1950 m. vasario 22 d. Eindhovene) – olandų dainininkė ir dainų autorė.
1967 metais pradėjo dainininkės karjerą savo šalyje, atlikdama prancūzų chanson stiliaus dainas. 1969 metais ji atstovavo Nyderlandams Eurovizijos dainų konkurse su daina „De Troubadour“ (dainos žodžių autorius David Hartsema). Tų metų konkurse buvo viena iš keturių nugalėtojų.
1982 metais vedė olandų atrankos į Euroviziją konkursą Nationaal Songfestival.
Brazilijos plokščiakalnis
thumb|right|264px|Brazilijos plokščiakalnis, [[Mantikeiros kalnai]] Brazilijos plokščiakalnis yra Pietų Amerikoje, į pietus nuo Amazonės žemumos.
Olegas Mariničius
Olegas Mariničius (1964 m. rugsėjo 16 d. Klaipėdoje – 2023 m. liepos 11 d. ten pat ) – buvęs Lietuvos Karinių jūrų pajėgų vadas, jūrų kapitonas.
Biografija
Olegas Mariničius tarnybą Lietuvos KJP pradėjo 1992 m. buvo Lietuvos Karinių jūrų pajėgų vado pavaduotojas – štabo viršininkas. 2004 m. laikinai ėjo KJP vado pareigas.
2004 m. lapkričio 23 d. LR Prezidentas Valdas Adamkus komandorui Olegui Mariničiui suteikė jūrų kapitono laipsnį.
Nuo 2001 m. gruodžio 11 d. darbo grupės Teritorinės jūros, išskirtinės ekonominės zonos ir kontinentinio šelfo apsaugos koncepcijai parengti narys. 2006–2008 m. O. Marinčius ėjo ir NATO karinio atstovo Ukrainoje pareigas. 2008–2010 m. buvo Lietuvos karinių jūrų pajėgų vadas. 2010 m. kovo 1 d. baigėsi terminuota 45 metų KJP vado O.Mariničiaus tarnybos sutartis. 17 metų tarnavęs karininkas nusprendė jos nepratęsti ir pasiprašė išleidžiamas į atsargą.
Stomil Olsztyn SA
Stomil Olsztyn S.A. – Lenkijos futbolo klubas iš Olštyno.
ISO 639-1
ISO 639-1:2002, Kalbų vardams vaizduoti skirti kodai – Dalis 1: Dviraidžiai kodai – pirmoji tarptautinio standarto ISO 639 dalis aprašanti kalbos kodus. Pirmojoje dalyje suregistruoti dviejų raidžių kalbų kodai. Šioje dalyje yra registruota 136 dviejų raidžių kalbų kodai. Šie dviejų raidžių kalbų kodai naudojami koduoti pagrindinėms pasaulio kalboms.
Stomil Olsztyn SA
Istorija
1945 m. liepos 15 d. įkurtas klubas. Nuo 1994 m. žaidė elito lygoje, bet vėliau (2002 m.) iškrito į žemesnį divizioną. Būta nuopolio net į ketvirtą lygą.
ISO 639-1
Šie kodai yra naudojami tarptautiniu mastu ir formaliai trumpai identifikuoja kalbas. Pvz.:
Stomil Olsztyn SA
Istorija
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Pirmoje lygoje (antra pakopa). Sezonas nesusiklostė ir ekipa liko šešioliktoje vietoje (iš 18 dalyvių). Po sezono iškrito į Antrą lygą.
ISO 639-1
Nauji ISO 639-1 kodai nėra pridedami, jei egzistuoja ISO 639-2 kodas, todėl sistemiškai yra naudojami ISO 639-1 ir 639-2 kodai.
Nuorodos
ISO 639 ISO 639
Akišima
Akišima  – miestas Tokijuje, Japonijoje. 113 tūkst. žmonių (2008 m.).
Arvydas Pocius (1957)
thumb|right|260px|Vilnius, 2009.07.28 d. Respublikos prezidentė [[Dalia Grybauskaitė skiria Arvydą Pocių Lietuvos Respublikos kariuomenės vadu]] Arvydas Pocius (g. 1957 m. gegužės 14 d. Klaipėdoje) – aukšto rango Lietuvos karininkas, buvęs Lietuvos Respublikos kariuomenės vadas (2009–2014 m.). 2014–2019 m. Lietuvos ambasadorius Rumunijoje.
Išsilavinimas
1975 m. baigė Klaipėdos 18-ąją vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Kūno kultūros institutą. Po tris mėnesius trukusių kursų gavo Sovietų kariuomenės atsargos leitenanto laipsnį. 1997 m. baigė Generalinio štabo tarnybos tarptautinį kursą Vokietijos Bundesvero vadovavimo akademijoje Hamburge. 2004 m. birželio 12 d. Arvydas Pocius baigė Strateginių studijų kursą JAV Sausumos pajėgų karo kolegijoje, Karlisle (Pensilvanija). 2005–2007 m. studijavo Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute Tarptautinių santykių ir diplomatijos programą. Įgijo politikos mokslų magistro laipsnį.
Iki 1991 m. dirbo kūno kultūros ir sporto srityje. 1978 m. tapo laisvųjų imtynių Sovietų Sąjungos sporto meistru, 1980 m. – dziudo (juodojo diržo lygmuo) Sovietų Sąjungos sporto meistru.
Tarnyba Lietuvos kariuomenėje
1990 m. vasario 16 d. mitingo prie tuomentinės Aukščiausiosios Tarybos metu viešai atsisakė laipsnio ir Sovietų kariuomenės karininko priesaikos. 1991 m. sausio – rugpjūčio mėnesiais Sovietų bandymo karine jėga perimti valdžią Lietuvoje metu, dalyvavo saugant Aukščiausiąją Tarybą. 1991 m. sausio 11 d. prisiekė Lietuvos Respublikai ir tapo eiliniu savanoriu. 1991 m. paskirtas Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos organizacinio skyriaus viršininku. Vėliau tapo jos štabo viršininko pavaduotoju, 1993 m. – štabo viršininku, 1994 m. – vadu. 2002 m. tapo Rytų karinės apygardos vadu. 2004 m. birželio 30 d. paskirtas Lauko (sausumos) pajėgų vadu. 2007 m. paskirtas NATO Sąjungininkų transformacijos vadavietės štabo viršininko pavaduotoju kariniam švietimui ir mokymui. 2009–2014 m. Lietuvos kariuomenės vadas.
1991 m. gruodžio 30 d. tapo Lietuvos kariuomenės majoru, 1993 m. – pulkininku leitenantu, 1997 m. – pulkininku. 2004 m. Prezidentas Valdas Adamkus suteikė brigados generolo laipsnį. 2009 m. Prezidentė Dalia Grybauskaitė suteikė generolo majoro laipsnį, 2011 m. – generolo leitenanto.
Apdovanotas Vyčio Kryžiaus 4-ojo laipsnio ordinu, Sausio 13-osios atminimo medaliu, Kariuomenės kūrėjų savanorių medaliu, Krašto apsaugos sistemos lygmens medaliu „Už nuopelnus" ir kitais apdovanojimais. Apdovanotas Prancūzijos Respublikos Garbės legiono Karininko ordinas 2014–2019 m. Lietuvos ambasadorius Rumunijoje.
Nuo 2019 m. TS-LKD narys, o nuo 2020 m. – TS-LKD Klaipėdos skyriaus pirmininkas.
2020–2024 m. Seimo narys.
Semeliškių kultūros klubas
thumb|right|200px|Semeliškių kultūros klubas Semeliškių kultūros klubas – nuo 1939 m. veikiantys kultūros namai, esantys Semeliškių miestelyje. 2008 m. kultūros namai buvo pervadinti į Semeliškių bendruomenės namus.
Istorija
1955 m. pastate įkurti kultūros namai. Kadangi aplinkinių kaimų kultūros namai buvo daug prastesnės būklės, Semeliškių kultūros namams suteiktas zoninių kultūros namų statusas. Nuo to laiko čia vykdavo zonos meno kolektyvų konkursai, įvairūs mokymai. Veikė dramos būrelis.
Apie 1960 m. buvo pasirašyta kultūrinio bendradarbiavimo sutartis su Vilniaus universiteto Gamtos fakultetu. Universitetas atsiųsdavo meno kolektyvus, buvo skaitomos paskaitos.
2000 m. spalį, pradėjus vadovauti Silvai Bielskienei, buvo atkurtas Semeliškių kultūros klubas. Jame kasmet surengiami apie 30 renginių. Veikia du kolektyvai – jaunimo šokių ir dainų kolektyvas „Samilės“, bendruomenės „Strėva“ ansamblis.
Pasirodę kolektyvai
thumb|right|300px|J.Stumbrienė (dešinėjė) ir D.Genaitytė (kairėje) Semeliškių bendruomenės namuose [[Lietuvos kariuomenės 90-mečio šventės proga]]
Titnas
Titnas  – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 8 km į pietvakarius nuo Panočių, 1,5 km į šiaurės vakarus nuo Rudnios, Ūlos kraštovaizdžio draustinyje. Ežero ilgis iš vakarų į šiaurės rytus – 0,63 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 120,6 m. Šiaurinis ežero krantas aukštas, vakarinis ir šiaurrytinis žemi ir pelkėti. Ežerą iš visų pusių supa Rudnios miškas. Ežeras rininės kilmės ir susiformavo traukiantis paskutiniam ledynmečiui.
Ežero pakrantėse yra surastos akmens amžiaus titnago kasyklos. Titno ežeras nenutekantis, priklauso Ūlos baseinui.
Kęstutis Macijauskas
Kęstutis Macijauskas (g. 1961 m. Dusetose) – lietuvių karininkas, flotilės admirolas.
Biografija
Baigė Dusetų vidurinę mokyklą. 1984 m. baigė Kaliningrado karinės jūrų akademijos Ryšių fakultetą. 1994–1995 m. studijavo Karinių jūrų pajėgų štabo koledže (JAV). 2004 m. baigė studijas NATO koledže Romoje (Italija).
Vedęs, augina du sūnus.
Karjera
Po Kaliningrado karinės jūrų akademijos baigimo buvo suteiktas pirmasis karininko laipsnis. K. Macijauskas buvo paskirtas į TSRS Šiaurės povandeninių laivų flotilę. Plaukiojo strateginiame atominiame povandeniniame laive kaip diviziono karininkas. Vėliau buvo paskirtas kovinės dalies vadu.
1992 m. K. Macijauskas tarnybą pradėjo besikuriančiame Lietuvos karo laivyne, ėjo mokymo centro viršininko pareigas. 1997–1999 m. vadovavo Jūrų pakrančių stebėjimo tarnybai.
1999 m. balandžio 28 d. K. Macijauskas buvo paskirtas Karinių jūrų pajėgų vadu (Krašto apsaugos ministro įsakymu).
2000 m. vasario 22 d. Macijauskui suteiktas jūrų kapitono laipsnis (LR Prezidento dekretu Nr. 781). 2005 m. vasario 16 d. suteiktas flotilės admirolo laipsnis (Prezidento dekretu).
Nuorodos, šaltiniai
LR KJP vado biografija KAM informacija
Dumblelis (Varėnos r., Kaniavos sen., Paąžuolės km.)
thumb|Pavėsinės liekanos šalia Dumblelio ežero Dumblelis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Kaniavos seniūnijoje, 0,8 km į pietus nuo Paąžuolės kaimo, apie 6,5 km į pietus nuo Panočių. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,37 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 136,6 m. Krantai žemi, pelkėti. Ežerą supa Būdų miškas. Vakarine pakrante eina kelias.
Apibūdinimas
Ežeras yra apipelkėjęs, pakrantėse su pavojingomis akivaromis. Ežere yra nuskendęs ne vienas žmogus.
Rytuose iš ežero išteka upelis Ravelis ir įteka į Kaniavėlės upelį.
Istorija
Tarpukaryje ežerą buvo išsipirkę keli vietos gyventojai. Krašte, kuris nepasižymi derlingomis žemėmis; Dumblelio žuvų ištekliai buvo papildomas pajamų šaltinis.
Sovietmečiu šalia ežero ant kalno pastatyta pavėsinė, padaryta laužavietė, mediniai laiptai ir priėjimas prie ežero, prieplauka. Mediniai laiptai, priėjimas ir prieplauka iki šių dienų neišliko. Pavėsinė stipriai apgadinta turistų.
Nehemijo knyga
Nehemijo knyga – viena iš Senojo Testamento knygų.
Nehemijo knygoje aprašytas Nehemijo grįžimas į Jeruzalę ir miesto sienų atstatymo pabaiga. Aukštu valdininku tapęs žydų tremtinys Nehemijas vadovavo trečiam žydų sugrįžimo į Jeruzalę etapui. Jis buvo paskirtas Judėjos valdytoju ir vadovavo miesto sienų atstatymui. Jo religinės reformos iš dalies sutapo su Ezros veikla.
Imaragenai
Imaragenai  – Mauritanijoje ir Vakarų Sacharoje gyvenanti gentis/tauta. XX amžiaus 8-ajame dešimtmetyje gyveno apie 5 000 imaragenų. Daugiausiai jų gyveno Bank d’Argeno nacionalinio parko teritorijoje, žvejų kaimeliuose.
Manoma, kad imaragenai yra baforų tautos palikuonys. Berberų k. žodis imragen, reiškia 'žvejys'. Išpažįsta islamą.
Wii Play
Wii Play – 2006 m. „Nintendo“ sukurtas videožaidimas „Wii“ žaidimų konsolei. Tai vienas iš vadinamosios Wii serijos žaidimų (kiti „Wii Sports“ ir „Wii Music“). Jame yra įtraukti įvairūs mini žaidimai. Kai kurie iš jų jau buvo demonstruoti 2006 m. E3 parodoje, pavyzdžiui, stalo tenisas, tačiau jie nebuvo įtraukti į vieną rinkinį.
Japonijoje, Australijoje, Europoje, Šiaurės Amerikoje žaidimas buvo pardavinėjamas supakuotas kartu su Wii Remote („Nintendo Wii“ valdymo pultelis). „Wii Play“ išplatintas 28,02 mln. vnt. kopijų tiražu. 2011 m. išleistas žaidimo tęsinys „Wii Play: Motion“.
Deividas Kriaučiūnas
Deividas Kriaučiūnas (g. 1972 m. vasario 9 d.) – teisininkas, teisėtyrininkas europeistas.
Išsilavinimas
1995 m. baigė VU Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1997, 1998 m. stažavosi Saro universiteto Europos institute (Sarbriukenas). Studijavo VU teisės doktorantūroje (studijų nebaigė).
Moksliniai interesai
ES konstitucinė ir institucinė teisė, Europos Sąjungos vidaus rinkos reguliavimas, teisėkūros problematika, Europos Sąjungos, lyginamoji ir Lietuvos bendrovių teisė.
Karjera
1994–1997 m. juristas, 1997–1998 m. Teisės biuro prie Europos reikalų ministerijos vyr. specialistas ekspertas, nuo 1997 – VU TF Tarptautinės teisės ir ES teisės katedros asistentas, 1998–2004 m. Europos teisės departamento prie LR Vyriausybės gen. direktoriaus pavaduotojas, 1999–2002 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto asistentas, nuo 2000 m. Lietuvos viešojo administravimo instituto dėstytojas, nuo 2004 m. Europos teisės departamento prie Teisingumo ministerijos generalinis direktorius, 2006–2008 m. VU Tarptautinio verslo mokyklos dėstytojas. Vyriausybės kanceliarijos Teisės grupės vyriausiasis patarėjas.
Nuo 2004 m. Lietuvos advokatūros narys (nepraktikuojantis advokatas). Nuo 2022 m. gegužės mėn. darbo grupės pretendentų į Europos Žmogaus Teisių Teismo teisėjus atrankai organizuoti narys. 2019 m. vasario-balandžio mėn., 2022 m. birželio – lapkričio mėn. darbo grupės Lietuvos Respublikos strateginę reikšmę nacionaliniam saugumui turinčių įmonių ir įrenginių bei kitų nacionaliniam saugumui užtikrinti svarbių įmonių įstatymo pakeitimo įstatymo projektui parengti pirmininkas.
Reškutėnai
Reškutėnai (arba Raškutėnai, Reškutonys) – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, Kretuono ežero rytinėje pakrantėje. Seniūnaitijos centras. Stovi Reškutėnų Šv. Izidoriaus bažnyčia (nuo 1924 m.), kapinės (jose laidojama nuo 1941 m.), pradinė mokykla (Švenčionėlių pagr. mokyklos „Ryto“ draugijos pradinio ugdymo skyrius), biblioteka (nuo 1953 m.), kaimo mokyklos etnografinis muziejus. Stūkso Reškutėnų piliakalnis.
thumb|left|Plentas pro Reškutėnus thumb|left|Rodyklė į [[Reškutėnų muziejus|Reškutėnų muziejų]] thumb|left|Kultūros centras: amatai, mokykla, biblioteka
Etimologija
Anot padavimo, čia po kažkurio karo buvo apgyvendinta 18 raišų kareivių, ir jų sodybas aplinkiniai pavadino Raiškutėnais (dar ir dabar tarmiškai jie taip yra pavadinami).
Geografija
Į rytus nuo Reškutėnų, anapus „šilelio“, Kretuonykščio ežeras. Iš jo išteka 4 km ilgio Žaugėdos upė, pratekanti šiauriniu Reškutėnų pakraščiu. Upėje anksčiau buvo gausu vėžių ir jų prisigaudydavo pilnas pintines.
Netoli, į vakarus nuo Reškutėnų, yra vienas didžiausių Lietuvoje Kretuono ežeras. Kretuono ežere yra 2 didelės salos. Pelkėtoje Plikojoje saloje yra daug retų paukščių, ir ji dar vadinama Paukščių sala. Prie ežero yra įrengtas paukščių stebėjimo bokštas. Skuivinės sala yra apaugusi medžiais (daug beržų) ir joje galima rasti net grybų.
Apie 2 km į šiaurę nuo Reškutėnų yra nemažas Vajuonio ežeras. Netoli Reškutėnų yra Veršelio kalnas, Žemaitiškės senovės gyvenvietė. Gražus Lygumų kalnas (pietiniame Vajuonio ežero krante), nuo kurio matosi visos Reškutėnų apylinkės ir ežerai. Jo papėdėje senų medžių alėja žymi dvarvietę.
Istorija
Reškutėnų apylinkės apgyvendintos dar neolite – gyventojai čia vertėsi medžiokle, žvejyba, augino raguočius.
XIX a. pavadinimas nurodytas dvejopai – Raszkuciany ir Reszkutony. Minima, kad kaime buvo 18 trobų ir 143 gyventojai. Geografijos žodyne nurodyta, kad Reškutonys yra prie Gromenio upelio. Šiandien, kad čia būtų upelis, niekas jau neprisimena, tačiau vietovardis Paupelis (vietinių tariamas „Papelis“) – labai pažliugusi pelkė – leidžia spėti upelį buvus.
1911 m. Reškutėnuose įsteigta trijų skyrių pradžios mokykla. Ji buvo rusiška, o lietuviškai mokyta tik tikybos. Lietuviška pradžios mokykla įsteigta tik 1918 m. Pirmais metais ją lankė jau 15 mokinių. Pirmoji mokytoja buvo Kazimira Kurpytė (1894–1968). Lenkai įsteigė savo mokyklą, tačiau lietuviška buvo gausesnė – 1926 m. lietuvių mokyklą lankė 26 mokiniai, o lenkišką – 15. 1933 m. lenkai lietuvišką mokyklą uždarė, tačiau buvo išsireikalauta, kad lenkų mokykloje būtų mokoma ir lietuviškai. 1936 m. lenkai uždarė ir lietuvišką skaityklą. Šiuo metu Reškutėnuose veikia „Ryto“ draugijos pradinė mokykla, turinti muziejų (Nalšios visuomeninio muziejaus filialą), kurio vadovė yra Viktorija Lapėnienė. Jame yra per 1000 įvairių eksponatų.
Reškutėnuose yra 1921–1923 m. statyta Šv. Izidoriaus vardo bažnyčia. Ją 1923 m. pašventino kunigas Petras Prunskis. Vėliau iš Švenčionėlių lenkų nupirkti nedideli, kojomis minami vargonėliai. Jais grota iki 1940 metų. 1949 m. nupirkta fisharmonija, o vargonėliai išmesti. 1927 m. Reškutėnus aplankė arkivyskupas R. Jalbžykovskis. 1940 m. kunigas K. Gaujauskas archivyskupijos paprašė, kad įkurtų atskirą parapiją. Prašymas buvo patenkintas. Bažnyčia nešildoma, tačiau išsiskiria vargonais ir choru. Kiekvieną sekmadienį vyksta 2 val. trukmės mišios. thumb|240px|Bendruomenės centras thumb|240px|Paminklas Lietuvos 1000-mečiui ant Veršelio kalno.
1929 m. J. Vinciūnas įsteigė Šv. Kazimiero draugijos skyrių. Jo rūpesčiu 1930 m. prie Žaugėdos upelio buvo pastatytas akmeninis Vytauto paminklas 500 metų sukakčiai paminėti (pirmasis lenkų okupuotame Vilniaus krašte). Už tai lenkų valdžia draugijos pirmininką ir jos narius nubaudė.
1934 m. Reškutėnuose kilo didelis gaisras, sudegė 75 trobesiai. Bažnyčia, mokykla, krautuvė ir kelios sodybos išliko. Lenkai iš tos nelaimės tik juokėsi, o atstatyti namus gyventojams padėjo Vilniaus lietuvių komitetas.
Ezros knyga
Ezros knyga arba Ezdro knyga – viena iš Senojo Testamento knygų.
Daiva Račiūnaitė-Vyčinienė
Daiva Račiūnaitė‑Vyčinienė (g. 1962 m. birželio 3 d.) – Lietuvos etnomuzikologė, pedagogė, tradicinių lietuvių dainų atlikėja, mokslų daktarė.
Ezros knyga
Ezros knygoje pasakojama apie dvi žydų grupes, grįžusias iš Babilono tremties į tėvynę. Pirmasis būrys sugrįžta į Jeruzalę vadovaujamas Zerubabelio, antrajam vadovavo Ezra. Žydai, nepaisydami pasipriešinimo, atstatė Jeruzalės šventyklą ir, Ezros vadovaujami, pradėjo laikytis įstatymo nurodymų. Rašoma apie kovos su vietine opozicija metus ir Persijos valdovų paramą, šventyklos atšventinimą, Paschos šventimą, mišriųjų santuokų bylą.
Daiva Račiūnaitė-Vyčinienė
Biografija
Daiva Račiūnaitė 1980 m. baigė Vilniaus vidurinę meno mokyklą-internatą, 1985 m. folkloro studijas (pas Laimą Burkšaitienę) Lietuvos konservatorijoje, 1989 m. – Leningrado teatro, muzikos ir kinematografijos instituto folkloro aspirantūrą (pas Izalijų Zemcovskį). Vėliau 1985–1993 m. dirbo, o nuo 1989 m. pradėjo dėstyti Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje, nuo 2001 m. – akademijos Etnomuzikologijos katedros vedėja. 1993 m. apsigynė daktaro disertaciją, nuo 2011 m. – profesorė.
Ezros knyga
Knyga parašyta papildant Metraščių knygas, greičiausiai apie 400 m. pr. m. e.
Pagrindiniai knygos veikėjai – Ezra (kunigas, Aarono palikuonis), Zerubabelis, Persijos karalius Kyras, pranašas Izaijas.
Daiva Račiūnaitė-Vyčinienė
Biografija
2010 m. Daiva Račiūnaitė‑Vyčinienė tapo Muzikologijos instituto Etnomuzikologijos skyriaus vyr. moksline bendradarbe, 2003 m. – Europos etnomuzikologijos seminaro nare, 2010 m. – Tarptautinės tradicinės muzikos tarybos nare. Dalyvauja Europos daugiabalsės muzikos tyrimų centro veikloje, Vokalinės polifonijos tyrimų centro Tbilisyje narė, nuolatinė Vokalinės polifonijos tyrėjų simpoziumų dalyvė. Lietuvos valstybinio mokslo ir studijų fondo (nuo 2006 m.) ir tarptautinės mokslinės duomenų bazės „Lituanistika“ ekspertė (nuo 2007 m.).
Daiva Račiūnaitė‑Vyčinienė parengė bylą sutartinėms patvirtinti UNESCO globojamu žmonijos žodinio ir nematerialaus paveldo šedevru (įgyvendinta 2010 m.). Rengė televizijos, radijo laidas, pirmininkavo arba rengė festivalius Skamba skamba kankliai, Baltica, Tramtatulis.
2002 m. apdovanota Jono Basanavičiaus premija.
Vyras – muzikologas, muzikos atlikėjas Evaldas Vyčinas.
Muzikinė veikla
Daiva Račiūnaitė‑Vyčinienė yra sutartinių kolektyvo Trys keturiose narė (nuo 1986 m.), rūpinasi sutartinių sklaida Lietuvoje ir užsienyje. Dalyvavo tarptautiniuose folkloro festivaliuose Baltica, Smithsonian folkloro festivalyje Vašingtone (1998 m.), tarptautiniuose festivaliuose Najstarsze piesni Europy (Liublinas, 1999 m.), Nordisches Klang (Greifsvaldas, 1996 m.), Etnomuzikologija i izvođaštvo: Sloveni, Baltik, Balkan (Belgradas, 2008 m.), šiuolaikinės muzikos festivaliuose MaerzMusik (Berlynas), Jauna muzika, Gaida (visi 2003 m.), Festival 4020 [mehr als musik] minimal: maximal (Lincas, 2008 m.), TonLagen (Drezdenas), Baltic Festival (Briugė, abu 2010 m.) ir kituose. Atliko sutartines ir kompozitorių A. Martinaičio, R. Mažulio, A. Jasenkos, L. Rimšos ir L. Paulauskio kūrinius, sukurtus šiems festivaliams. Koncertavo Europos valstybėse, Japonijoje, JAV.
Nuo 1986 m. Daiva Račiūnaitė‑Vyčinienė dalyvauja folkloro ansamblio Visi (vadovas Evaldas Vyčinas) koncertinėje ir kitoje veikloje. 1985–1996 m. Vilniaus naujosios muzikos ansamblio (vadovas Šarūnas Nakas) narė.
Mokslinė veikla
Daiva Račiūnaitė‑Vyčinienė dirba šiuose baruose: Europos tradicinė polifonija; sutartinės ir kitos lietuviškos daugiabalsiškumo rūšys; folkloro atlikimo ypatumai; folkloras vaikų muzikinio ugdymo sistemoje; mitologija; pasaulėžiūra; lingvistika; šiuolaikinės folkloro interpretacijos formos ir kita.
Bibliografija
Taip pat sudarė ir parengė 14 muzikinių folkloro kompaktinių plokštelių ir skaitmeninių vaizdo diskų.
Lopiene Ziskai
Lopiene Ziskai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novės Piekutų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 15 namų ir 99 gyventojai. XIX a. pabaigoje buvo 17 namų ir 102 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 21 namas ir 118 gyventojų, iš kurių 4 stačiatikiai. 2008 m. buvo 27 namai ir 132 gyventojai.
Semeliškių herbas
Semeliškių herbas – Semeliškių miestelio ir seniūnijos (Elektrėnų savivaldybė) heraldinis simbolis.
Aprašas
Herbo skydas nuskeltas iš kairės lėkštos S raidės linija. Žaliame priekiniame lauke auksinis varpas. Galinis laukas sidabrinis, damaskuotas rombišką tinklelį sudarančiomis juodomis linijomis, langelių centruose – lygiakraščiai kryželiai.
Istorija
Heraldikos komisija Semeliškių herbą aprobavo 2002 m. birželio 27 d. Herbas patvirtintas 2002 m. rugsėjo 22 d. LR prezidento dekretu Nr. 1849.
Rudnia
Rudnia – taip vadinamos šios gyvenvietės:
Hondūras
Hondūro Respublika (La Republica de Honduras) – valstybė Centrinėje Amerikos dalyje. Ribojasi su Gvatemala ir Salvadoru vakaruose, Nikaragva – pietuose. Su Belizu per Hondūro įlanką eina 75 km jūros siena.
Istorija
Apie prieškolumbines kultūras: Majai, Centroamerika, Amerikos tarpinė zona
Ikikolumbinio Hondūro šiaurės vakaruose gyveno majai (jų palikuonys dabar sudaro apie 7 procentus visų šalies gyventojų), vakarines sritis valdė vietos indėnų valstybės Pajakis, Nachočanas. Šios tautos ir iki šių laikų paliko daug vertingų istorijai architektūros statinių. Tačiau didžioji, džiunglėmis apaugusi Hondūro dalis ir šiaurinė bei rytinė pakrantės priklausė taip vadinamajai Amerikos tarpinei zonai, kurioje aukštesnės civilizacijos nesusikūrė.
thumb|left|200px|Majų miestas - [[Kopanas]]
Gvatemalos užkariavimo laikais (XVI a.) Hondūro teritorija buvo užimta Ispanijos konkistadorų ir prijungta prie Naujosios ispanijos. Nuo tada ji buvo administruojama kaip Gvatemalos generalkapitonija, drauge su kitomis Centrinės Amerikos teritorijomis.
1821 m. Naujoji ispanija iškovojo nepriklausomybę kaip Pirmoji Meksikos imperija, o 1823 m. Gvatemalos generalkapitonijos teritorijos sukūrė atskirą valstybę - Centrinės Amerikos Federaciją. 1838 m. viena jos dalių - Hondūras paskelbė nepriklausomybę, taip pradėdamas dabartinio Hondūro istoriją. Nepaisant to, Centrinės Amerikos vienybė vėliau išliko vienu iš Hondūro siekinių.
Per XIX-XX a. Hondūro istorija buvo formuojama JAV ekonominių ir politinių interesų regione. XX a. I pusėje šalyje įsigalėjo JAV vaisių kompanijos, o gindama savo ekonominius interesus JAV ne vieną kartą Hondūrą įvedė savo armijas. XX II pusėje susitprėjo karinė diktatūra, veikė karinės chuntos, nepriklausomos nuo vyriausybės. Tik 1979 m. šalis grįžo prie civilinės valdžios. 1998 m. šalį nusiaubė uraganas Mičas. 2009 m. šalyje įvyko karinis perversmas, kurio metu buvo nuversta prezidento Jose Manuel Zelaya Rosales valdžia.
Politinė sistema
Valdymo forma – prezidentinė respublika. Šalies vadovas – prezidentas, kuris yra ir vyriausybės vadovas. Prezidentas renkamas tiesioginiuose rinkimuose ketverių metų kadencijai. Dabartinis prezidentas - Porfirio Lobo Sosa, išrinktas per paskutinius rinkimus (2010 m. sausio 27 d.).
Įstatymų leidžiamoji valdžia yra vienerių rūmų parlamentas - Nacionalinis Kongresas. 128 parlamento narių renkami visuotiniuose rinkimuose ketveriems metams, remiantis proporcine rinkimų sistema. Paskutiniai parlamento rinkimai vyko 2009 m. lapkričio 29 d.
Administracinis suskirstymas
Pagrindinis straipsnis: Hondūro administracinis suskirstymas
thumb|250px|Hondūro departamentai
Hondūras skirstomas į 18 departamentų, kurie skirstomi į 298 savivaldybes.
Geografija
Pagrindinis straipsnis: Hondūro geografija
Hondūras – trečia pagal dydį Centrinės Amerikos valstybė. Šis kalnuotas kraštas ribojasi su Nikaragva, Gvatemala ir Salvadoru. Hondūras šiaurėje prieina prie Karibų jūros, pietuose – prie Ramiojo vandenyno. Karibų jūros pakrantėje įkurta keletas didelių uostų, kaip antai La Seiba, o netoli kranto driekiasi Bahijos salos, mėgstamos turistų. Žemumos plyti netoli pakrančių ir aukštumas vagojančių didelių upių slėniuose.
Klimatas tropinis, pasatinis. Žemumose vidutinė mėnesio temperatūra svyruoja nuo 22 iki 26 °C, kalnuose – nuo 10 iki 24 °C. Metinis kritulių kiekis 3000-5000 mm. Karibų jūros pakrantę dažnai siaubia uraganai. Dalis jų patenka giliai į žemyną (kaip kad pražūtingas uraganas Mičas).
Hondūras – kalnuotas kraštas. Aukščiausi kalnai stūkso šalies vakaruose ir centre, jie yra vulkaninės kilmės. Aukščiausias taškas – Cerro Las Minas (2 870 m). Karštos drėgnos žemumos beveik ištisai apaugusios visžaliais atogrąžų miškais. Kalnuose vyrauja ąžuolynai ir pušynai, šlaituose auga drėgnieji rūko miškai. Šalies vakaruose, vadinamuose Moskitų krantu, gausu pelkių ir mangrovių sąžalynų.
Svarbiausios Hondūro upės yra Koko, Ulua, Čoluteka. Šalies centrinėje dalyje telkšo vulkaninės kilmės Jochoa ežeras, o Karibų pakrantėje gausu lagūnų.
Hondūras pasižymi itin didele gamtine įvairove. Jai apsaugoti įkurta keletas nacionalinių parkų, tame į UNESCO paveldą įtrauktas Platano upės biosferos rezervatas.
Ekonomika
Pagrindinis straipsnis: Hondūro ekonomika
Infliacija 2003 metais – 7,7 %.
thumb|220px|Bananai - viena svarbiausių eksporto prekių
Eksportuojamos prekės – kava, bananai, krevetės, krabai, mėsa; cinkas, mediena. 2003 metų eksporto apimtys – 1,37 mlrd. JAV dol. Importo apimtys – 3,11 mlrd. JAV dol. Pagrindiniai eksporto partneriai – JAV (52,1 %), Salvadoras (4,4 %), Pietų Korėja (3,1 %).
Hondūro pramonė, palyginti su gretimų valstybių, beveik neišplėtota, o šalies gyventojai bene neturtingiausi Lotynų Amerikoje. Užsienis investavo kapitalą į romo, aliejaus, cemento ir popieriaus pramonę, pasirūpino maisto perdirbimo įmonių statyba. Kalnuose rasta metalo rūdos, ypač sidabro, cinko, švino ir aukso, klodų. Rūda pramonei kasama požeminėse kasyklose. Dauguma žmonių dirba savo ūkiuose arba samdomi didelių plantacijų šeiminnkų. Plantacijose auginami bananai, kavamedžiai, vaismedžaiai ir gėlės eksportui. Kadaise Hondūras išveždavo daugiausia bananų pasaulyje, 25 proc.; eksporto vertės iki šiol sudaro bananai. Plokščiakalniai žemės ūkiui netinka, bet vietovės kalnuotumas panaudojamas vandens srauto energijai versti elektros energija: 80 proc. šalies elektros pagamina hidroelektrinės.
2001 metais 34 % darbuotojų dirbo žemės ūkyje, 21 % pramonėje, 45 % paslaugų sektoriuje.
Demografija
2009 m. Hondūre gyveno 7,9 mln. gyventojų; 90 % iš jų yra metisai. 7 % Hondūro gyventojų yra indėnai (lenkai, miskitai, sumai, čorčiai, garifūnai, pečai, tolupanai), 2 % juodaodžiai ir 1 % baltieji. Yra negausios išeivių iš Kinijos, Japonijos, Artimųjų Rytų, Vietnamo bendruomenės. Didelės emigrantų iš Hondūro bendruomenės gyvena JAV, Kanadoje, Ispanijoje, Meksikoje.
thumb|right230px|Hondūriečiai
Didžioji Hondūro gyventojų dauguma (97 %) yra katalikai, nors pastaruoju metu daugėja protestantų (skirtingais duomenimis nuo 3 iki 36 %). Didelė dalis hondūriečių lanko skirtingų kongregacijų bažnyčias. Yra nežymus kiekis budistų, musulmonų, judėjų, bahajų, rastafariečių, vietinių indėnų tikėjimų išpažinėjų.
Dauguma Hondūro gyventojų susitelkę derlinguose šalies pietinės ir šiaurės vakarinės dalies slėniuose. Rečiausiai gyvenami pelkėti, džiunglėmis apaugę Olančo ir Grasjas a Dioso departamentai.
Kultūra
thumb|200px|[[Komajagva|Komajagvos katedra]]
Kaip ir daugelyje Centrinės Amerikos šalių, Hondūre persipina ispaniška, indėniška ir karibietiška kultūros. Kalnuotuose pietuose, kur gyvena daugiausia metisai, vyrauja ispaniška kultūra, įtakota vietinių indėnų (majų, lenkų ir kt.), tuo tarpu Karibų pakrantėje, kur gyvena juodaodžiai, garifūnai, būdinga karibietiška kultūra. Kalnuotojo Hondūro gyventojai karibiečius vadina karakolais. Jie vartoja anglų kalbą, verčiasi žvejyba, turizmu, bananų auginimu (kaip ir kitos Karibų tautos), o pietiečiai kalba ispaniškai, verčiasi žemės ūkiu, prekyba.
Kaip ir visa kultūra, Hondūro virtuvė yra susidariusi susimaišius skirtingoms tradicijoms. Iš Meksikos atkeliavę produktai yra tamalė, kepta mėsa (carne asada), tortilijos, iš Karibų krantų - žuvies produktai, jūros gerybės. Hondūriečiai vartoja daug produktų iš kokosų, bananų, įvairių tropinių vaisių.
Hondūre vyksta daug spalvingų švenčių, karnavalų ypač religinių, valstybinių švenčių dienų metu. Be to, kiekvienas miestelis turi savo šventes (atlaidus), kurių metu pritraukia daug svečių. Populiariausios sporto šakos - futbolas, beisbolas.
Hondūro simboliai yra šie: gėlė - orchidėja Rhyncholaelia digbyana, medis - karibinė pušis, gyvūnas - baltauodegis elnias, paukštis - raudonoji ara.
Michailas Dolivo-Dobrovolskis
Michailas Dolivo-Dobrovolskis (, 1862 m. sausio 2 d. Gatčina, Sankt Peterburgas – 1919 m. lapkričio 15 d. Heidelbergas) – Vokietijos rusų elektrotechnikas, išradėjas.
Biografija
thumb|left|Michailas Dolivo-Dobrovolskis prie trifazio generatoriaus Už dalyvavimą studentų revoliuciniame judėjime pašalintas iš Peterburgo universiteto išvyko į Vokietiją, 1884 m. baigė aukštąją technikos mokyklą Darmštate. 1884–1909 m. Edisono elektrotechnikos gamyklų (Deutsche Edison-Gesellschaft für angewandte Elektricität, dab. bendrovė AEG, Vokietija) konstruktorius, nuo 1909 m. direktorius. 1888 m. sukūrė pirmąjį trifazį generatorių su sukamuoju magnetiniu lauku, 1889 m. – trifazį asinchroninį elektros variklį su narveliniu rotoriumi, 1890 m. – trifazį transformatorių. Pasaulinėje elektrotechnikos parodoje Frankfurte prie Maino 1891 m. demonstravo pirmąją pasaulyje trifazę sistemą 8500 V 220 kW elektros energijai perduoti 170 km atstumu.
Vidugiris (Ukmergė)
Vidugiris – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Siesikų.