cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laukžemės žydų senosios kapinės
Istorija
Žydai Laukžemėje gyveno nuo XVII a. antrosios pusės. Miestelis buvo prie svarbaus prekybos kelio, jungusio Žemaičius su Šventosios uostu, todėl jame įsikūrė pirmoji Kretingos krašte žydų bendruomenė, kurią 1684 m. sudarė 23 žydai. Tuo metu turėjo būti įrengtos jų kapinės. XVIII a. bendruomenei persikėlus į kaimynystėje išaugusį Darbėnų miestelį, Laukžemėje ir jos apylinkėse liko pavienės žydų šeimos, kurios vertėsi smuklių, vandens malūnų nuoma, supirkinėjo žemės ūkio produkciją, kurią gabeno į Liepoją ir Rygą.
Išlikusios stelos epitafija liudija, kad tarp 1819 ir 1828 m. kapinėse buvo palaidota rabino duktė Jenta Kac (Yenta Katz). Paskutinis palaidojimas datuojamas 1913 m.
1993 m. ir 2011 m. kapinės buvo tvarkomos. 1993 m. atlikti želdinių kirtimo darbai, pastatytas anotacinis ženklas ir kelio rodyklė. 2011 m. iškirsti krūmai, kapinės aptvertos medine tvora.
1995 m. kapines inventorizavo Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė). 1997 m. jos registruotos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (kodas L555), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. 2010 m. kultūros paveldo objekto duomenis patikslino Vilma Norvaišienė (Kultūros paveldo departamento Klaipėdos teritorinis padalinys).
Siriškė
Siriškė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Varnių.
Maurice Lenz
Maurice Lenz (1890 m. kovo 23 d. Kaune – 1974 m. sausio 4 d. Niujorke) – Lietuvos žydų kilmės JAV gydytojas, radiologas.
Biografija
Gimė 1890 m. kovo 23 d. Kaune. Studijavo Niujorko universitete ir Bellevue ligoninės centre. Baigęs mokslus specializavosi radiacinėje onkologijoje. Mokėdamas rusų, prancūzų, vokiečių, portugalų ir ispanų kalbas buvo aktyvus tarptautinių radiologijos kongresų dalyvis, JAV radiologų atstovas. I pasaulinio karo metu tarnavo JAV karo medikų būryje. Po karo studijavo Freiburgo universitete ir stažavosi Curie institute Paryžiuje. 1925 m. grįžęs į JAV iki 1930 m. dirbo Niujorko Montefiore ligoninės radioterapijos skyriaus direktoriumi. Vėliau iki 1955 m. buvo Niujorko Francis Delafield ligoninės radiologijos skyriaus vadovas. Mirė 1974 m. sausio 4 d. Niujorke.
Sandvikas
Sandvikas 'smėlėta įlanka') – kaimas šiaurinėje Suvurojaus salos dalyje, Fareruose. Iki 1913 m. kaimas buvo žinomas kaip Hvalvikas ( 'banginių įlanka'). Saloje buvo dar vienas kaimas su tokiu pat pavadinimu. Dėl per didelės painiavos pavadinimas buvo pakeistas į Sandviką, pirmykštį pavadinimą, atsiradusį dar Vikingų laikais.
Sandviko centre yra nedidelis „Húsið uttan Ánna“ istorijos muziejus, įsikūręs tradiciniame fareriškame pastate su žole apaugusiu stogu.
Sirotiškės
Sirotiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Dusetų, prie kelio.
Kazimieras Garbauskis
Kazimieras Garbauskis (m. 1729 metais) – LDK valstybinis veikėjas, Žemaitijos seniūnas nuo 1710 metų, Lietuvos sargybinis nuo 1703, Žemaitijos vėliavininkas nuo 1690 metų, Sandomiro konfederacijos nuo Žemaitijos kancleris 1704 metais.
Boeing KC-135 Stratotanker
Nepaisant vis augančių kaštų skaičiuojama, kad Boeing KC-135 Stratotanker bus naudojamas iki 2040 m. Juos pakeis Boeing KC-46 Pegasus orlaiviai.
Froot
„Froot“ – trečiasis studijinis britų atlikėjos Marina and the Diamonds albumas, kuris buvo išleistas 2015 m. kovo 13 d. Albumas turėjo būti išleistas vėliau (balandžio 3d.), tačiau dėl nutekėjimo internete išleidimo data buvo paankstinta. Diamandis pati parašė visas 12 dainų, kurios yra albume.
„Froot“ yra pop albumas su dream pop, synthpop, elektroninės muzikos, indie pop, ir roko elementais. Dainos buvo įrašytos dalyvaujant gyvai grupei.
Albumas debiutavo 10-oje JK albumų topo pozicijoje ir per pirmąją savaitę buvo parduotos 10 411 kopijos. „Froot“ tapo pirmuoju atlikėjos albumu, kuris pateko į JAV topo pirmąjį 10-tuką (Billboard 200). Prieš albumo išleidimą, kiekvieną mėnesį, buvo išleidžiama po vieną dainą (kampanija pavadinta „Froot of the Month“). Albumas buvo reklamuojamas Diamandis pasirodymuose festivaliuose ir per jos koncertų turą „Neon Nature“. Turas vyko nuo 2015 m. spalio iki 2016 m. kovo.
2016 m. balandžio 5 d. atlikėja paskelbė apie „Froot“ „eros“ pabaigą savo Instagram ir Twitter paskyrose. Diamandis teigė norinti šiek tiek pailsėti ir užsiimti kuo nors kitu.
Įvykiai prieš albumo išleidimą
2013 m. vasarį Diamandis paskelbė, kad pradėjo rašyti dainas naujam albumui, bet vėliau savo Facebook puslapyje patvirtino, kad prie albumo dirbo nuo 2012 m. liepos.
Interviu su „The Line of Best Fit“ metu Diamandis teigė, kad išleidus singlą „Primadonna“ (iš „Electra Heart“ albumo) ji jau žinojo ko nori iš trečiojo savo albumo. Atlikėja „Electra Heart“ albume dirbo kartu su keliais prodiuseriais ir dainų autoriais, bet naujame albume Diamandis visas dainas parašė pati ir dirbo tik su vienu prodiuseriu.
Išleidimas ir reklama
Pagrindinė albumo daina „Froot“ buvo išleista 2014 m. spalio 10 d., per atlikėjos gimtadienį. Albumo dainų sąrašas buvo patvirtintas 2014 m. lapkričio 9 d., o albumo viršelis buvo paskelbtas sekančią dieną.
2015 m. balandį, interviu su „Billboard“ metu, atlikėja išreiškė norą albumą išleisti iš naujo ir į jį įtraukti naują dainą „I'm Not Hungry Anymore“, tačiau vėliau šios idėjos atsisakė.
Komercinė sėkmė
„Froot“ debiutavo 10-oje JK albumų topo pozicijoje ir per pirmąją savaitę buvo parduotos 10 411 kopijos. Antrąją savaitę buvo parduotos 2 294 kopijos ir albumas nukrito į 44-ąją poziciją. JAV albumas debiutavo 8-oje pozicijoje ir per pirmąją savaitę buvo parduotos 46 000 kopijos. „Froot“ tapo pirmuoju atlikėjos albumu patikusiu į JAV top 10. Kanadoje albumas debiutavo 6-oje topo pozicijoje ir per pirmąją savaitę buvo parduotos 4 500 kopijos.
Airijoje albumas pasiekė 4-ąją poziciją, Šveicarijoje 10-ąją, Suomijoje 19-ąją, Vokietijoje 24-ąją.
Dainų sąrašas
Visas dainas parašė Marina Diamandis.
Aleksandras Samsonovas
Aleksandras Vasiljevičius Samsonovas (,  – ) – Rusijos imperijos kariuomenės kavalerijos karininkas, Rusijos–Japonijos karo ir Pirmojo pasaulinio karo generolas.
Jis vadovavo Rusijos antrajai armijai, kurią Tanenbergo mūšyje, viename iš pirmųjų Pirmojo pasaulinio karo mūšių, apsupo ir nugalėjo vokiečių aštuntoji armija. Sugėdintas Samsonovas nusižudė pasitraukdamas iš mūšio lauko.
Ankstyvoji karinė karjera
Aleksandras Samsonovas gimė Rusijos imperijos Chersono gubernijoje, dabartinės Ukrainos teritorijoje.
Jis dalyvavo 1877–1878 m. Rusijos–Turkijos kare. Per Boksininkų sukilimą (1900 m.) Samsonovas vadovavo kavalerijos daliniui. Per Rusijos–Japonijos karą (1904–1905 m.) Samsonovas vadovavo Usūrio Sibiro kazokų divizijos kavalerijos brigadai. Po rusų pralaimėjimo Vafangou mūšyje jis buvo paskirtas vadovauti visoms Rusijos kavalerijos pajėgoms Pirmajame Sibiro armijos korpuse. Vėliau jo pajėgos gynė Rusijos flangus Liaojango mūšyje. Per šiuos konfliktus Samsonovas pelnė energingo ir išradingo vadovo reputaciją, tačiau kai kurie stebėtojai kritikavo jo strateginius gebėjimus. Jis neturėjo jokios vadovavimo patirties, kad galėtų vadovauti trylikos divizijų kariuomenei.
Pirmasis pasaulinis karas
miniatiūra|A. Samsonovas karo pradžioje.|kairėje|256x256px
Rusijos antrosios armijos vadas
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje Samsonovas vadovavo Rusijos antrajai armijai, kuri įsiveržė į Rytų Prūsiją, kurią gynė vokiečių aštuntoji armija, vadovaujama generolo Maksimiliano fon Pritvico. Samsonovas lėtai žengė į pietvakarinį Rytų Prūsijos kampą, ketindamas susijungti su Rusijos pirmąja armija, vadovaujama generolo Pavelo fon Renenkampfo, kuri pradėjo veržtis į šiaurės rytinę Rytų Prūsijos dalį. Tačiau abiejų armijų ryšio trūkumas trukdė koordinuoti veiksmus.
Tanenbergo mūšis
Renenkampfas ir Rusijos pirmoji armija pirmieji susidūrė su vokiečių aštuntąja armija ir laimėjo Gumbinės mūšį. Dėl šio pralaimėjimo Vokietijos vyriausioji vadovybė atleido fon Pritvicą ir jo štabo viršininką, pakeisdama juos generolu (vėliau feldmaršalu) Pauliumi fon Hindenburgu ir generolu Ėrichu Liudendorfu. Hindenburgas ir Liudendorfas atvyko į Rytų frontą ir nusprendė pulti Samsonovo pajėgas visu aštuntosios armijos svoriu. Hindenburgui ir Liudendorfui priimti šį sprendimą padėjo perimti rusų bevielio ryšio pranešimai, kurie rodė, kad Renenkampfas ir Rusijos pirmoji armija negalės laiku pasiekti siūlomo mūšio ir padėti, ir perimtas Samsonovo įsakymas, rodantis jo pajėgų judėjimą. Rugpjūčio 22 d. kariuomenės užmezgė kontaktą ir šešias dienas skaičiumi pranašesni rusai patyrė tam tikrą sėkmę. Tačiau rugpjūčio 29 d. vokiečiai apsupo Samsonovo antrąją armiją miškuose tarp Alštyno ir Velbarko. Po to sekusią kovą Hindenburgas pavadino Tanenbergo mūšiu, norėdamas kompensuoti prieš penkis šimtmečius toje pačioje vietoje nuo Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės patirtą kryžiuočių pralaimėjimą.
Atsitraukimas ir mirtis
Samsonovas bandė trauktis, bet jo kariuomenė atsidūrė vokiečių apsuptyje, todėl vokiečių pajėgos išžudė arba paėmė į nelaisvę daugumą jo karių. Tik 10 000 iš 150 000 rusų karių pavyko ištrūkti iš apsupties. Mažiausiai 92 000 rusų karių pateko į nelaisvę, bei buvo paimta 300–500 rusų ginklų. Manoma, kad daugiau kaip 30 000 rusų karių žuvo arba dingo be žinios.
Samsonovas su nedidele grupe štabo karininkų ir vyrų bandė ištrūkti iš apsupties, iš pradžių ant arklių, o paskui pėsčiomis per pelkėtą vietovę rugpjūčio 29 d. nakties tamsoje. Vėlai vakare jie pasiekė Velbarko miestą, bet pamatė, kad jį laiko vokiečiai. Rugpjūčio 30 d. apie 1 val. nakties Samsonovas pasišalino nuo savo grupės į mišką. Pasigirdo šūvis. Rusai tamsoje negalėjo rasti jo kūno, bet galiausiai sugebėjo pasprukti į saugią vietą.
Vokiečių paieškos grupė galiausiai rado Samsonovo kūną gretimame miške su šautine žaizda galvoje ir revolveriu rankoje. Vokiečiai palaidojo Samsonovą Velbarke. 1916 m., užtariant Tarptautiniam Raudonajam Kryžiui, vokiečiai perdavė jo kūną našlei, kuri galėjo jį palaidoti Rusijoje.
Bezdzežo valsčius
Bezdzežo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Bezdzežas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 12 d. prijungtas Vartycko kaimas iš Družylavičų valsčiaus. 1928 m. balandžio 18 d. apsikeista valsčių dalimis su Drohičino valsčiumi.
Augusto III karūnavimo mantija
Augusto III karūnavimo mantija – prabangus apsiaustas, kurį Saksonijos kurfiurstas Augustas III nešiojo per jo karūnavimą Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Krokuvos Vavelio katedroje 1734 m. sausio 17 d. Dabartiniais laikais eksponuojamas Varšuvos nacionaliniame muziejuje.
Istorija
Augusto III karūnavimo ceremonija pasižymėjo didele prabanga. Saksonijos architektai prieš tai kruopščiai išmatavo Vavelio katedrą ir pilį, kad galėtų tinkamai išdėstyti dekoracijas iškilmėms. Johanas Sebastianas Bachas karūnavimo šventei parašė du muzikinius kūrinius (Gloria ir Kyrie), vėliau įjungtus į Mišias h–moll. Iškilmių dieną Krokuvos vyskupas Janas Aleksandras Lipskis ATR senatorių, lenkų ir lietuvių pareigūnų, aukštųjų dvasininkų akivaizdoje karūnavo naująjį valstybės valdovą.
Po Augusto III mirties karūna, mantija ir kt. insignijos tapo Vetinų šeimos nuosavybe, buvo saugomos Dresdeno rezidencinės pilies Žaliųjų skliautų rinkinyje. Paskutinis Saksonijos kurfiurstas Frydrichas Augustas 1924 m. jas pardavė, o po metų Lenkijos nacionalinis muziejus iš antikvaro Simono Švarco atpirko. Antrojo pasaulinio karo metu nacistinė Vokietijos kariuomenė užėmė Lenkiją, šias ir kitas muziejaus vertybes išsivežė. Pokaryje jos kurį laiką buvo Sovietų Sąjungoje, 1958 m. išvežtos į Dresdeną, o 1960 m. sovietų ambasada Varšuvoje insignijas grąžino Nacionaliniam muziejui.
Aprašymas
Mantija pasiūta iš tamsiai mėlyno aksomo, medžiagos paviršiuje sidabriniais ir auksiniais siūlais išsiuvinėtos palmetės. Siuvinėjimo ornamentika panaši į ano laikotarpio šilkinių audinių raštus. Drabužio kraštai puošti šermuonėlio kailiais, viršuje – plati puslankė apykaklė, taip pat pasiūta iš šermuonėlių kailių. Viršuje lygiai gula ant nešiotojo pečių, į apačią platėja. 320 cm aukščio ir 250 cm pločio karališkoji mantija pilnai dengė monarcho kūną, jos dalis taip pat pusapvaliu šleifu driekėsi ant grindų. Spėjama, kad rūbas buvo pasiūtas Dresdene.
Valeria Moriconi
Valeria Moriconi (1931 m. lapkričio 15 d. – 2005 m. birželio 15 d.) buvo italų kino bei teatro aktorė.
SC Bonifika
Sport Club Bonifika – buvęs Slovėnijos futbolo klubas iš Izolos.
Istorija
Įkurtas 2004 m. Iki 2008 m. namų rungtynes žaidė Koperyje. Vėliau persikėlė į Izolą, kur susijungė su MNK Izola.
Du sezonus Antroje lygoje užėmė antrą vietą ir du kartus bandė patekti į Pirmą lygą. To nepavyko pasiekti.
2008 m. nustojo gyvuoti.
Mario Adorf
Mario Adorf (g. 1930 m. rugsėjo 8 d. Ciurichas) – vokiečių ir italų kilmės aktorius.
Biografija
Mario gimė Šveicarijoje, jo tėvai buvo medikai: tėvas italas, o motina vokietė. Pradėjo vaidinti Miuncheno teatre, kur mokėsi 1953-55 m. Nuo 1954 m. kine sukūrė daugiau kaip 200 vaidmenų, dažniausiai įkūnydamas neigiamus herojus.
Batėnai
Batėnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2,5 km į pietvakarius nuo Videniškių, prie Duobužės upelio.
Istorija
1652 m. kaimas jau minimas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje.
Chafik Tigroudja
Karjera
Prancūzijos ir Alžyro pilietybes turintis futbolininkas atstovavo „Le Pontet“, Chamois Niort bei „Les Herbiers“ klubams. 2017 m. persikėlė į Kiprą ir rungtyniavo Oroklinio „Alki“. Vėlesniais metais rungtyniavo „Kukesi“ (Albanija). 2019 m. rungtyniavo Azerbaidžane, kur atstovavo „Zira“. Trumpam buvo grįžęs į Pracūziją..
2021 ir 2022 m. sezonus rungtyniavo Aktau „Kaspij“ (Kazachstanas).
FK Panevėžys
2023 m. kovo mėn. žaidėjas tapo FK Panevėžys nariu.
2023 m. kovo 12 d. debiutavo A lygos rungtynėse prieš Riterių klubą. Pasirodė po keitimo 79 minutę ir žaidė iki rungtynių pabaigos.
2023 m. birželio 11 d. pasižymėjo A lygos rungtynėse prieš „Džiugo“ klubą. Panevėžiečiai sutriuškino varžovus rezultatu 4:0.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Federico Bernardeschi
Federikas Bernardeskis (g. 1994 m. vasario 16 d.) – profesionalus Italijos futbolininkas, saugas. Atstovavo Italijos rinktinei.
Karjera
Nuo 2016 m. italas atstovavo savo šalies rinktinei ir dalyvavo XV Europos futbolo čempionate.
2022 m. liepos 15 d. perėjo į Toronto FC (Kanada).
Laimėjimai
Juventus
Italija
Akiniuotoji taistė
Biologija
Gyvena uolingose jūrų ir salų pakrantėse. Sėsli, negausi populiacija. Peri atskiromis poromis ar nedidelėse grupėse tuštumose po akmenimis, uolų plyšiuose. Patinas ir patelė panašūs. Kiaušinius – vieną ar du – padeda birželį. Minta smulkiomis žuvimis, vėžiagyviais, moliuskais, paprastai netoli kranto, kur gylis iki 15–20 m.
Monotipinė rūšis, neturinti porūšių.
Drohičino apskritis
Drohičino apskritis – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės Baltarusijos pietvakariuose, priklausęs tarpukario Lenkijai. Centras – Drohičinas.
Istorija
Apskritis įkurta 1920 m. gruodžio 12 d. iš dalies Kobryno apskrities.
Suskirstymas
Apskričiai įvairiu metu priklausė 12 valsčių.
Siručiai
Siručiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Žaiginio.
Tomas Vidugiris
Tomas Vidugiris (1893 m. rugsėjo 20 d. Palaukiuose, Subačiaus valsčiuje, dab. Panevėžio r., Karsakiškio sen. – 1979 m. balandžio 27 d. Londone) – Lietuvos kariuomenės ir visuomenės veikėjas.
Biografija
1912 m. baigė Panevėžio realinę mokyklos (dab. Panevėžio Juozo Balčikonio gimnazija) 5 klases. 1914 m. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę dalyvauti Pirmajame pasauliniame kare, kuriame iki 1917 m. kovojo turkų fronte, Kaukaze. Kilus Rusijos revoliucijai dirbo Bakų miesto lietuvių komitete ir organizavo lietuvių grįžimą į Lietuvą.
1918 m. liepos mėn. grįžo į Lietuvą. 1919 m. lapkričio 4 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę ir paskirtas į Panevėžio atskirąjį batalioną (nuo 1919 m. lapkričio 1 d. Ketvirtas pėstininkų Lietuvos Karaliaus Mindaugo pulkas). 1919 m. balandžio-rugpjūčio mėn. dalyvavo Lietuvos Nepriklausomybės kovose su bolševikais šalia Karsakiškio, Panevėžio, Paliūniškio, Radžiūnų. Nuo 1919 m. rugsėjo mėn su bermontininkais prie Meškuičių, nuo 1920 m. kovose su lenkais. Išlaikęs Karo mokyklos egzaminus 1920 m. gegužės 12 d. suteiktas leitenanto laipsnis, paskirtas mokomosios komandos jaunesniuoju karininku, 1920 m. spalio 1 d. atsargos kuopos vadu. 1921.09.01 perkeltas jaun. karininku į 5 kuopą, 1920.09.27 paskirtas 3 kuopos vadu, 1922.04. 26 d. 7-os kuopos vadu. 1923 m. sausio mėn. prisijungė prie Klaipėdos krašto sukilimo savanorių ir buvo sukilėlių 5 kuopos karininkas (dalyvavo slapyvardžiu Jonas Palaukietis). 1924 m. sausio 1 d. pakeltas į vyr. leitenantus, 1924 m. gegužės 25 d. paskirtas 4 kuopos vadu, 1925 m. liepos 1 d. paskirtas 1 kuopos vadu, liepos 15 d. baigė Aukštųjų karininkų DLK Vytauto kursų bendrąjį skyrių, 1927 m. išlaikė KAM lietuvių kalbos, istorijos ir geografijos egzaminus. 1927 m. vasario 16 d. pakeltas į kapitonus. 1930 m. vasario 22 d. baigė batalionų ir kuopų vadų kursus prie Antrojo artilerijos pulko. 1932 m. lapkričio 23 d. pakeltas į majorus. 1932 m. gruodžio 1 d. paskirtas Devintojo pėstininkų Lietuvos kunigaikščio Vytenio pulko bataliono vadu. 1935 m. liepos 20 d. perkeltas į Ketvirtojo pėstininkų Lietuvos Karaliaus Mindaugo pulko vado padėjėju. 1935–1940 m. Kupiškio įgulos viršininkas. 1936 m. lapkričio 23 d. pakeltas į pulkininkus leitenantus.
Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą 1940 m. gruodžio 20 d. paskirtas Raudonosios armijos 29 Šaulių teritorinio skyriaus (ŠTK) 179 šaulių divizijos 215 šaulių pulko štabo viršininku. Prasidėjus Vokietijos-TSRS karui iš Raudonosios armijos pasitraukė. Vokiečių okupacijos metais buvo Panevėžio burmistras. Organizuojant Vietinę rinktinę (VR) 1944 m. sausio 10 d. paskirtas VR Panevėžio apskrities komendantu atgaline data nuo 1944 metų vasario 10 dienos, o balandžio 27 d. – Kauno pulko vadu. Likvidavus Vietinę rinktinę, nacių suimtas ir įkalintas Salaspilio koncentracijos stovykloje, vėliau perkeltas į Dancigą. Paleistas gyveno Vokietijoje, 1948 m. emigravo į Angliją.
Anglijoje 1952–1953 m. lankė žvalgų mokyklą, 1953–1978 m. buvo Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos centrinio skyriaus pirmininkas, sąjungos garbės narys, iki ligos tvarkė centrinio skyriaus biblioteką. 1957–1960 m. buvo akcinės bendrovės „Lietuvių namai“ direktorius, lietuvių karių veteranų „Ramovė“, „Vienybės klubo“, „Pirmadienio klubo“, Lietuvių rezistencinės santarvės tarybos narys. Bendradarbiavo „Santarvėje“, „Europos Lietuvyje“, „Karo archyve“.
1935 m. „Karo archyve“ plačiai aprašė Lietuvos nepriklausomybės kovas – „Kupiškio operacija“. 1944 m. birželio mėn. kalėdamas Salaspilio koncentracijos stovykloje, kaip trumpą raportą parašė „Vietinės rinktinės Kauno pulko tragedija“, ten pat kalėjusiam Vietinės rinktinės vadui Povilui Plechavičiui.
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę T. Vidugirio urna su pelenais buvo perlaidoti Palaukiuose, kartu su broliu Juozu Vidugiriu.
Įamžinimas
Tomo Vidugirio vardu pavadinta gatvė Panevėžyje
Valažino valsčius
Valažino valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Valažinas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1929 m. gegužės 21 d. iš valsčiaus išskirtas Valažinas kaip atskiras miestas.
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Wassily de Basil
Biografija
Gimė 1888 m. rugsėjo 16 d. Kaune, kaip Vasilijus Voskresenskis. Iki 1919 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, kovojo Rusijos-Japonijos kare ir I pasauliniame kare. Vėliau išvyko į Prancūziją, kur pradėjo organizuoti Ballets Russes pasirodymus. 1931 m. kartu su René Blum įkūrė baleto artistų trupę Ballet Russe de Monte Carlo, tačiau 1934 m. trupė iširo, tačiau netrukus kartu su Sol Hurok įkūrė trupę Ballets Russes de Colonel W. de Basil. 1937 m. René Blum įkūrė naują baleto trupę ir perviliojo dalį šokėjų iš V. de Basilio trupės bei padavė V. de Basilį į Londono teismą už baleto pasirodymų kopijavimą ir Ballet Russe de Monte Carlo pavadinimo naudojimą. Teismui patenkinus skundą trupės pavadinimas pakeistas į Covent Garden Russian Ballet, o 1939 m. į Original Ballet Russe. Nuo 1939 m. pradėjo pasirodymus Australijoje. Mirė 1951 m. liepos 27 d. Paryžiuje.
FK Western Union
Vilniaus „Western Union“ – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.
Istorija
Įkurtas prie finansų bendrovės „Western Union“. 2011 m. debiutavo SFL lygoje.
Agarinis (Ignalinos r., Ignalinos sen.)
Agarinis – ežeras Lietuvoje, Ignalinos miesto pietinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,36 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 157,6 m. Rytinis krantas aukštas, kiti – žemi ir pelkėti, apaugę medžiais ir krūmynais. Ežero pakrantės vietomis miškingos, vietomis stovi ūkinės paskirties miesto pastatai, nuotėkų valymo įrenginiai, žaliųjų atliekų kompostavimo aikštelė. Iš rytų į pietus ežerą prateka Laukojo ežero intakas Rudinė (Žeimenos baseinas). Šiaurrytine pakrante eina kelias.
Janas Zborovskis
Janas Zborovskis (, 1538 m. gruodžio 19 d. – 1603 m. rugpjūčio 25 d.) – karaliaus sekretorius, Karūnos dvaro etmonas (nuo 1572 m.), Karūnos lauko etmonas (1576–1584), Gniezno kaštelionas (nuo 1576 m.).
Biografija
Martyno Zborovskio (1492–1565) ir Anos Konarskos (apie 1499–1575) trečiasis sūnus.
Jaunystėje Janas Zborovskis buvo Prūsijos hercogo Alberto Hohencolerno ir Žygimanto Augusto rūmuose. 1559–1561 m. keliavo po Vokietiją ir Prancūziją. Grįžęs į tėvynę pasirinko karinę karjerą. 1563–1569 m. dalyvavo Livonijos kare su Rusijos valstybe. Už nuopelnus karinių veiksmų metu 1570 metais gavo rotmistro laipsnį. 1572 m., po Lenkijos karaliaus Žygimanto Augusto mirties pradėjo vadovauti Zborovskių grupuotei. 1576 m. Janas Zborovskis palaikė Transilvanijos kunigaikščio Stepono Batoro išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. Į brolių kivirčus su karaliumi jis nesikišo; tik po Samuilo ekzekucijos 1584 metais perėjo į opoziciją ir 1586 metų seime gynė savo brolį Kristupą.
Juodkalnijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Juodkalnijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Mornar v. Berane
---
Sirūniškiai
Sirūniškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Užvenčio.
Sipeliai
Sipeliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Suvainiškio, Suvainiškio miškų apsuptyje, prie Nadžupio. Kaimo pietvakariuose, prie Nadžiupio, yra kapinaitės, pietryčiuose, prie kelio į Pandėlį, stovi 1901 m. pastatyta Šv. Jono Krikštytojo koplytėlė. Vieškeliai į Pandėlį ir Jusiagirį.
Istorija
XX a. pradžioje kaime buvo 32 sodybos, dar 6 buvo vienkiemiuose. Kaimas valdė apie 600 ha žemės, arba 16 į rėžius padalintų valakų. Po Pirmojo pasaulinio karo pradėtas skirstyti į vienkiemius. 1936 m. Sipeliuose buvo 50 sodybų, 27 iš jų – gatvinio kaimo branduolyje, vadinamoje „ulyčioje”, likusios – vienkiemiuose. Po Antrojo pasaulinio karo vykdyta kolektivizacija – Sipeliai tapo kolūkio centru. Plėstos kaimo ribos, kolūkio centre statyti nauji namai, vienkiemiai tuštėjo, jų gyventojai kėlėsi į centrą. 1968 m. Sipelių kolūkį panaikinus ir prijungus prie greta buvusio didesnio tarybinio ūkio, kaimas ėmė nykti. 1994 m. Sipeliuose buvo 8 gyvenamosios sodybos ir du vienkiemiai.
Senosios sodybos
Kaimo gyvenamieji namai buvę tašytų rastų, išsidėstę gryčių galais į gatvę. Iki Pirmojo pasaulinio karo daugelis jų buvo dūminiai, apie 1924 m. atsirado kaminai su dūmtraukiais. Kitoje kiemo pusėje priešais gryčias kiekvienoje sodyboje stovėjo po dvi klėtis – viena rūbams, miltams ir kitiems produktams, kita – grūdams. Tarp klėčių buvo patalpa, vadinama „vazaune”, kurioje laikyti žemės ūkio padargai. Klėtys turėjo atvirą prieklėtį paaukštinta pastoge ir medinėmis grindimis, durys būdavo margintos kvadratais. Daugelyje sodybų klėtys buvo po vienu stogu su tvartu. Atokiau gryčios stovėjo daržinės, o stambesni ūkininkai turėję ir pirtis, suręstas iš plonesnių rąstų. Visi kaimo trobesiai buvę dengti rugių šiaudų kūlio stogais; 1936 m. pradėti keisti medinėmis lentelėmis („skindeliais”) ir čerpėmis. Kiemai būdavo apjuosti pinta medžio tvora. Kiekviename kieme buvo keturkampis medinis šulinys su didžiulėmis medžio svirtimis.
Kaimo mokyklos
Caro valdžiai uždarius pirmąją, valstiečių lėšomis įkurtą ir išlaikomą, mokyklą, ji veikė slaptai. 1896 m. kovo mėnesį mokykla susekta ir uždaryta, o gretimame kaime, Sasnovkoje, atidaryta rusiška, kurią lankė ir dalis Sipelių kaimo jaunimo. 1919 m. pradinis mokymas lietuviškai organizuotas J. Tauterio sodyboje. Mokėsi apie 20 mokinių, už kiekvieną jų tėvai mokėjo po du litus per mėnesį. 1930 m. iš kaimo gyventojo Romualdo Stakėno nuomotose patalpose įsteigta Sipelių pradžios mokykla. 1931 m. ją lankė 50 mokinių nuo 7 iki 13 metų amžiaus. Maždaug tiek pat mokinių lankė mokyklą ir 1938 m.
Stanislovas Vladislovas Potockis
Stanislovas Vladislovas Potockis (m. 1732 m. birželio 27 d.) – ATR valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis medžioklis (1704–1710), Lietuvos didysis sargybinis (1710–1729), Belzo vaivada (1729–1732), Chrubešuvo senūnas, Tarnogrado konfederacijos maršalka.
Biografija
Lenkijos kilmingos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Pilawa“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono Felikso Kazimiero Potockio (1630–1702) ir Kristinos Liubomirskytės (m. 1669) sūnus. Broliai – Voluinės vaivada Mykolas Potockis, Karūnos didysis sargybinis Juozapas Potockis ir Gribivecko seniūnas Jurgis Potockis.
Daug kartų buvo renkamas pasiuntiniu į seimus. 1704 metais buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju medžiokliu, 1710 metais gavo Lietuvos didžiojo sargybinio pareigybę. 1729 metais Stanislovas Vladislovas Potockis buvo paskirtas Belzo vaivada.
Vilijočiai
Vilijočiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje. Kaimo senosios kapinės, esančios kaimo vakarinėje dalyje, 0,8 km į šiaurės rytus nuo Siesarties upės, į pietus nuo Vilijočių-Varniškių kelio, dėl savo istorinės vertės yra įrašytos Lietuvos Respublikos kultūros paveldo registrą.
Stanislovas Vladislovas Potockis
Biografija
Rašė sonetas.
Jakovas Žilinskis
Jakovas Grigorjevičius Žilinskis (,  – 1918 m.) – lenkų kilmės Rusijos imperijos kavalerijos generolas, Rusijos imperatoriškosios armijos štabo viršininkas nuo 1911 m. vasario 2 d. iki 1914 m. kovo 4 d.
Jis buvo laikomas vienu iš pagrindinių Rusijos invazijos į Rytų Prūsiją kampanijos nesėkmės Pirmojo pasaulinio karo pradžioje kaltininkų.
Biografija
Žilinskis gimė 1853 m. kovo 15 d. Michailove, Rusijos imperijoje. Jo šeima buvo kilusi iš Smolensko gubernijos bajorų.
1883 m. baigė Nikolajevo generalinio štabo akademiją pirmąja kategorija. Už puikius pasiekimus jam buvo suteiktas kapitono laipsnis. Nuo 1894 m. vasario 14 d. dirbo 1-osios grenadierių divizijos štabo vyresniuoju padėjėju, o nuo 1894 m. vasario 14 d. dirbo Generalinio štabo Kariniame moksliniame komitete – karinės žvalgybos organizacijoje, atsakingoje už užsienio šalių tyrimą.
Ispanijos–Amerikos karo metu Žilinskis buvo Rusijos karinis stebėtojas Ispanijos kariuomenėje Kuboje. Grįžęs jis išleido knygą apie karą, kurioje analizavo Ispanijos pralaimėjimo priežastis.
1899 m. Žilinskis buvo Rusijos delegacijos Hagos taikos konferencijoje narys. Nuo 1899 m. rugpjūčio mėn. jis buvo paskirtas 52-ojo dragūnų pulko vadu. 1900 m. jam buvo suteiktas generolo majoro laipsnis ir jis buvo paskirtas generolu kvartirmeisteriu.
Rusijos–Japonijos karo metu (1904–1905 m.) Žilinskis buvo Tolimųjų Rytų admirolo Jevgenijaus Aleksejevo štabo viršininkas, kol 1904 m. spalį Aleksejevas buvo atleistas. Kovos zonoje jis liko tarnauti karo ministrui Aleksejui Kuropatkinui iki pat konflikto pabaigos. Nuo 1906 m. sausio 27 d. jis buvo 14-osios kavalerijos divizijos Lenkijoje, o nuo 1907 m. liepos 7 d. – 10-ojo armijos korpuso vadas. 1910 m. balandžio 18 d. Žilinskiui suteiktas kavalerijos generolo laipsnis. 1911 m. jis buvo paskirtas Varšuvos karinės apygardos vadu ir Varšuvos generalgubernatoriumi.
Nuo 1911 m. vasario 22 d. iki 1914 m. kovo 4 d. Žilinskis taip pat buvo Rusijos imperatoriškosios armijos generalinio štabo viršininkas. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, jis ėmė vadovauti Šiaurės vakarų frontui. Šiaurės vakarų frontą sudarė 1-oji armija ir 2-oji armija, kurioms vadovavo generolai Pavelas fon Renenkampfas ir Aleksandras Samsonovas. Po nesėkmingos Rytų Prūsijos kampanijos, patirtų nuostolių Tanenbergo ir Mozūrijos ežeryno mūšiuose jis buvo atleistas iš vado pareigų, nors dėl nesėkmės bandė kaltinti Renenkampfą. 1915–1916 m. Žilinskis buvo išsiųstas kaip karinis atstovas į Prancūziją, o 1916 m. rudenį grįžo. 1917 m. rugsėjo 19 d. jam buvo įsakyta išeiti į pensiją.
Po Spalio revoliucijos jis bandė pabėgti iš Rusijos, tačiau nenustatytomis aplinkybėmis žuvo Kryme.
Stanislovas Vladislovas Potockis
Šeima
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona buvo Elžbieta Ana Pranciška-Radziminskaitė, Slanimo seniūno Stepono Pranciškaus-Radziminskio duktė. 1712 metais vedė antrą kartą Marijaną Rževuskaitę, Karūnos didžiojo etmono Stanislovo Mateušo Rževuskio dukterį. Nuo abiejų santuokų palikuonių neturėjo.
Vilijočiai
Istorija
1645 m. kaimas priklausė Videniškių dvarui. 1652 m. kaime gyvenantis Jonas Dabkūnas paminėtas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje.
Simančiai
Simančiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje.
Istorija
1652 m. kaimas minimas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje de Simunciu. 1698 m. Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje minima Anna Simunciowa de Simuncie.
Balatos valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. Panaikintas 1928 m. balandžio 18 d., jo teritorija perduota Dzivino valsčiui, Haradzeco valsčiui, Kobryno valsčiui ir Navasiolkų valsčiui.1928 m. balandžio 18 d.
Gaskoinas (regionas)
Klimatas tropinis, pusiau aridinis. Vyrauja lygumos, yra nuosėdinės kilmės uolienų kalnagūbrių. Aukščiausias regiono taškas – Ogastaso kalnas, iškilęs 1105 m virš jūros lygio. Pagrindinė upė – Gaskoinas, pagal kurią regionas pavadintas. Gaskoine yra du į Pasaulio paveldo sąrašą įtraukti gamtos objektai: Ryklių įlanka (nuo 1991 m.) ir Ningalu rifas (2011 m.).
Tradiciškai užsiimama avių ir galvijų veisimu, kasama valgomoji druska, plėtojamas turizmas. Gaskoino upės slėnyje auginami atogrąžų vaisiai ir daržovės. Prie Eksmuto veikia Australijos karinio jūrų laivyno ryšių stotis.
Regiono pakrantė europiečių pradėta tirti XVII a. pradžioje, vidiniai rajonai – XIX a. Europiečių kilmės gyventojai į regioną pradėjo keltis nuo XIX a. vidurio.
Istorija
Iki europiečių atvykimo Gaskoine daugelį tūkstančių metų gyveno Australijos aborigenai. 1616 m. Gaskoino pakrantėje lankėsi olandų keliautojas Dirkas Hartogas (saloje, vėliau pavadintoje jo vardu), 1618 m. prie Šiaurės Vakarų kyšulio išsilaipino kitas olandų jūrininkas Vilemas Jansonas. 1688 m. Gaskoino pakrantę tyrinėjo anglų jūrininko Viljamo Dampiro ekspedicija, 1801 m. – Nikola Bodeno (Nicolas Baudin) vadovaujama prancūzų ekspedicija. Abi ekspedicijos suteikė pavadinimus daugumai pakrantės geografinių objektų.
1818 m. australų keliautojas Filipas Parkeris Kingas (Philip Parker King) ištyrė Eksmuto įlanką, o 1839 m. britų keliautojas Džordžas Grėjus (George Gray) atrado Gaskoino upę. 1858 m. australų tyrinėtojas Fransis Tomas Gregoris (Francis Thomas Gregory) ištyrė regioną ir paskelbė apie jo tinkamumą ganykloms. Netrukus po to į regioną pradėjo keltis avių augintojai. 1883 m. prie Gaskoino žiočių įkurtas Karnarvonas su uostu avių ir vilnos transportavimui. XIX a. šeštajame dešimtmetyje Ryklių įlankoje pradėti žvejoti perlai, 1898 m. įlankos pakrantėje įkurtas Denamas. XX a. trečiajame dešimtmetyje Karnarvone prie Gaskoino upės įrengtos bananų plantacijos, 1955 m. nutiestas kelias į Pertą. 1963 m. Šiaurės Vakarų kyšulyje pastatyta Australijos ir JAV karinių jūrų laivynų ryšių stotis, šalia įkurtas Eksmuto miestas.
Gamta
thumb|left|Gaskoino gamtinis žemėlapis Regionas apima labiausiai į vakarus nutolusią valstijos teritoriją. Šiaurėje ribojasi su Pilbara, rytuose ir pietuose – su Vidurio Vakarų regionu, vakaruose prieina prie Indijos vandenyno. Pakrantėje yra dvi didelės įlankos – Ryklių ir Eksmuto, keletas salų ir pusiasalių. Dirko Hartogo sala – didžiausia Vakarų Australijoje, Stipo kyšulys – toliausiai į vakarus nutolęs Australijos žemyno taškas. Šiaurinėje dalyje vyrauja kalkakmenio pakrantės, vietomis aukštos uolos. Šiaurės Vakarų Kyšulio pusiasalio (Eksmuto pusiasalio) vakarinėje priekrantėje driekiasi Ningalu koralinis rifas. Ryklių įlankos krantai žemesni, su siauromis užliejamomis dumblėtomis seklumomis. Į pietus nuo Stipo kyšulio krantai aukšti (klintiniai Zaitdorpo klifai).
Paviršius tolyn nuo pakrantės laipsniškai aukštėja. Vyrauja didžiulės aliuvinės lygumos ir raudono smėlio kopų juostos, įsiterpusios tarp neaukštų nuosėdinės kilmės uolienų kalnagūbrių (Kenedžio kalnagūbris ir kiti). Regiono rytinėje dalyje driekiasi Barlio, Valdbergo, Robinsono kalnagūbriai, stūkso 717 m (kitais duomenimis 858 m) virš lygumos iškilęs Ogastaso kalnas (aukščiausias Gaskoino taškas, 1105 m virš jūros lygio).
Upės nepastovios, sausuoju laikotarpiu išdžiūsta. Gaskoinas – ilgiausia upė valstijoje, paviršiumi teka po liūčių vasario–rugpjūčio mėnesiais. Kitos didesnės upės – Vuramelis, Lajonsas (Gaskoino intakas). Vandenyno pakrantėje telkšo didelis druskingas Maklaudo ežeras.
Klimatas tropinis, pusiau aridinis; vasaros karštos, žiemos šiltos. Karščiausi mėnesiai – sausis ir vasaris, oro temperatūra tuomet vidiniuose Gaskoino rajonuose viršija 37º C. Žiemą dienomis oras įšyla iki 23º C regiono šiaurėje ir iki 18º C pietuose, naktimis atvėsta iki 10º C pakrantėje ir iki 6º C rytiniuose rajonuose. Kritulių visoje teritorijoje per metus iškrinta vidutiniškai nuo 190 iki 250 mm, daugiausia sausio–kovo ir gegužės–liepos mėnesiais.
Gyvoji gamta
thumb|Ogastaso Kalno nacionalinis parkas Vyrauja pusdykumių augalija, kurią sudaro akacijų ir Eremophila (bervidinių šeimos gentis) krūmai, kupstais augantys spinifeksai. Po lietaus pražysta įvairių rūšių laukinės gėlės. Medžių reta: upių pakrantėse ir užliejamose lygumose auga eukaliptai ir mirtenės, pasitaiko santalų. Ryklių ir Eksmuto įlankų pakrantėse yra mangrovių, kuriose paplitusios jūrinės avicenijos.
Gyvena dingai, raudonosios kengūros, kalnų kengūros, atokiose vietovėse ir salose – kiti sterbliniai bei šikšnosparniai, tarp jų ir retų rūšių. Bernjė ir Plikojoje saloje aptinkamos endeminės dryžuotųjų valabių (Lagostrophus fasciatus), šiurkščiaplaukių ilganosių bandikutų (Perameles bougainville) ir Guldo netikrųjų pelių (Pseudomys gouldii) rūšys. Gausu sėslių ir migruojančių paukščių, iš kurių pastebimiausi ir triukšmingiausi – korelų ir rožinių kakadu būriai. Yra ir kitų papūgų, emu, įvairių rūšių mažesnių paukščių. Paukščių gausa ir įvairove pasižymi Ryklių įlankos regionas, kuriame suskaičiuota daugiau kaip 230, arba 35 % Australijos paukščių rūšių. Maklaudo ežere sustoja poilsio migruojantys balų paukščiai. Veisiasi varanai ir kiti driežai, gyvatės. Beveik 100 varliagyvių ir roplių rūšių gyvena Ryklių įlankos pakrantėse, 13 roplių rūšių gresia išnykimo pavojus.
Pakrantės vandenyse plaukioja kuprotieji banginiai, bangininiai rykliai, jūriniai vėžliai, įvairios žuvys. Ryklių įlankoje gyvena apie 10 tūkst. diugonių (dešimtadalis pasaulinės populiacijos), veisiasi logerhedai ir žalieji vėžliai, krevetės, šukutės. Prie Manki Majos paplūdimio gyvena 300 delfinų (afalinų) būrys. Ningalu rife yra apie 300 koralų, 700 žuvų ir 650 moliuskų rūšių.
Gyvajai gamtai žalą daro introdukuotos lapės, sulaukėjusios katės, ožkos, triušiai.
Regiono gamta saugoma Kenedžio Kalnagūbrio, Kyšulio Kalnagūbrio, Fransua Perono ir Ogastaso Kalno nacionalinuose parkuose, Ningalu Rifo ir Ryklių Įlankos jūros parkuose bei rezervatuose.
Gyventojai
Pagal gyventojų skaičių mažiausias iš Vakarų Australijos regionų. 2021 m. gyventojų surašymo duomenimis, keturiose Gaskoino savivaldybėse buvo 9 537 gyventojai. Apie trečdalį nurodė gimę už Australijos ribų, apie 12 % buvo aborigenų kilmės. Vidutinis amžius 40 metų.
Daugiausia gyventojų susitelkę pakrantės gyvenvietėse, vidiniai rajonai gyvenami retai. Didžiausios gyvenvietės – Karnarvonas (4 162 gyv. 2021 m.), Eksmutas (2 806 gyv.), Denamas (723 gyv.) ir Koral Bėjus (245 gyv.).
Ekonomika ir transportas
thumb|Druskos gavyba Maklaudo ežere 2019–2020 finansiniais metais Gaskoine sukurta 1,9 mlrd. Australijos dolerių vertės bendrojo vidaus produkto. Pagrindinės ūkio šakos – gavybos pramonė, turizmas, žemės ūkis ir žvejyba.
Gavybos pramonė sukuria apie penktadalį regiono metinės produkcijos vertės. Ryklių įlankoje ir Maklaudo ežere kasama druska maisto ir chemijos pramonei, eksportuojama daugiausia į Taivaną, Indoneziją, Filipinus ir Japoniją. Jūroje, į šiaurę nuo Eksmuto pusiasalio, išgaunama nafta, tačiau jos produkcija į Gaskoino ekonominę statistiką neįeina. Regiono rytuose nedideliais kiekiais kasami pusbrangiai akmenys. Yra išžvalgytų aukso, deimantų, cirkonio, titano, urano telkinių.
Žemės ūkiui ir žvejybai tenka apie 12 % regiono metinės produkcijos vertės. Regione tradiciškai verčiamasi ganykline gyvulininkyste. Veisiamos avys, ožkos, nuo XX a. dešimtojo dešimtmečio – daugiausia galvijai. Regione registruoti 67 galvijų ūkiai, vidutinis vieno ūkio plotas – 1256 km². Eksportuojami gyvi gyvuliai, galvijų ir avių mėsa. Derlingose drėkinamose Gaskoino slėnio žemėse prie Karnarvono 1500 ha plote auginami vaisiai ir daržovės: vynuogės, pomidorai, ankštiniai pipirai, moliūginiai, avokadai, mangai. Vaisių ir daržovių auginimu užsiima ir kai kurie gyvulininkystės ūkiai. Žvejybos įmonės veikia Karnarvone ir Eksmute. Gaudomos žuvys, krevetės, šukutės, krabai. Plėtojami akvakultūros ūkiai.
thumb|left|Karnarvono prieplauka 2020 m. duomenimis, turizmo sektoriuje dirbo 14,4 % Gaskoino dirbančiųjų. Turistų daugiausia lankomi gamtos objektai: Ryklių įlanka (įskaitant delfinų maitinimą Manki Majoje), Ningalu rifas, Kenedžio kalnagūbris, Ogastaso kalnas.
Karnarvone, Eksmute ir Koral Bėjuje veikia nedidelės šiluminės elektrinės, maitinamos dyzelinu ir dujomis. Denamą elektros energija aprūpina dyzeliniai generatoriai ir vėjo jėgainės, Gaskoin Džankšeną – dyzeliniai generatoriai ir saulės jėgainės. Saulės jėgainės veikia ir Karnarvone, vėjo – Koral Bėjuje.
Regioną kerta valstybinės reikšmės kelias – Šiaurės Vakarų Pakrantės plentas (North West Coastal Highway), jungiantis Džeraldtoną su Port Hedlandu. Veikia trys reguliarius skrydžius aptarnaujantys oro uostai: Karnarvono, Lirmonto (Eksmuto) ir Manki Majos (Ryklių Įlankos). Visi sujungti tiesioginiais skrydžiais su Pertu (2022 m. duomenys). Didelių uostų nėra. Karnarvone ir Eksmute veikia nedideli žvejybos uostai, Kiuvjė kyšulyje ir Jusles Lupe – įrenginiai druskai į laivus pakrauti.
Jarace Walker
Karjera koledže
2021 m. lapkričio 4 d. Volkeris įsipareigojo žaisti krepšinį Hiustono universitete, nors sulaukė pasiūlymų iš Alabamos ir Oberno.
2023 m. kovo mėn. laimėjo Amerikos atletų konferencijos metų naujoko apdovanojimą.
Indianos „Pacers“ (2023–dabar)
2023 m. NBA naujokų biržoje Vašingtono „Wizards“ pasirinko jį aštuntuoju šaukimu, bet kartu su dviem būsimais antrojo rato šaukimais iškeitė į Indianos „Pacers“ už septintuoju šaukimu pasirinkto Bilal Coulibaly teises. D. Volkeris tapo aukščiausiai pašauktu Hiustono universiteto krepšininku nuo tada, kai 1984 m. Hiustono „Rockets“ pirmuoju šaukimu pasirinko Hakeem Olajuwon. 2023 m. liepos 1 d. pasirašė naujoko sutartį su „Pacers“ kartu su 26-uoju šaukimu Ben Sheppard.
Papsukalas
Papsukalas  – dievas Mesopotamijos mitologijoje, aukštesniųjų dievų pasiuntinys (sukkal). Ši dievybė buvo siejama su žvaigždynu, atitinkančiu dabartinį Oriono žvaigždyną.
Ilgainiui Papsukalas sutapatintas su Ninšubur – dievo Anu pasiuntiniu. Senosios Babilonijos karalystės laikotarpiu Papsukalas ir Ninšubur dar buvo laikomi atskiromis dievybėmis, o sutapatinti Kasitų dinastijos laikais. I tūkst. pr. m. e. Papsukalo kultas iš esmės prarado turėtą svarbą, tačiau helenizmo laikais buvo atgaivintas Uruke.
Papsukalo šventyklų būta Akile, Babilone ir Kiše. Dvi šios dievybės kulto vietos buvo įrengtos Anu šventykloje Uruke.
Naujosios Asirijos karalystės ir Naujosios Babilonijos karalystės laikų mene Papsukalas buvo vaizduojamas kaip barzdotas vyras, dėvintis galvos apdangalą su ragais, vilkintis ilgą apdarą, laikantis lazdą, kuri nuo žemės iškyla viršum jo galvos. Neretai vaizduotas stovintis ant pakylos. Terakotinių Papsukalo statulėlių buvo aptikta kitų dievybių šventyklose. Neretai Papsukalo statulėlė iš saulėje džiovinto molio būdavo paslepiama plytų dėžėje po statulos paaukštinimu. Teigiama, jog taip buvo daroma dėl to, kad Papsukalas laikytas aukštesniems dievams patarnaujančia dievybe.
Papsukalo (drauge ir Ninšubur) simbolis – einantis paukštis. Toks simbolis aptinkamas bent jau nuo Kasitų dinastijos laikų.
Dievybės vardas sudarytas iš šumerų kalbos žodžių pap („vyresnysis brolis“) ir sukkal („viziris“).
Žeimelio technologijų ir paslaugų mokykla
Žeimelio technologijų ir paslaugų mokykla (santr. ŽTPM) – buvusi Šiaurės Lietuvos valstybinė profesinė mokykla, įsikūrusi Žeimelyje (Pakruojo rajonas) ir teikusi pirminį ir tęstinį profesinį mokymą. Jos teisinė forma – viešoji įstaiga, juridinio asmens kodas – 190809141. Mokyklos steigėja – LR švietimo, mokslo ir sporto ministerija. Mokymą vykdė pagal pagrindinio, vidurinio ugdymo ir profesinio mokymo programas lietuvių kalba.
Istorija
2013 m. mokykloje įdiegta kokybės vadybos sistema. Mokykla veikė adresu Naujamiesčio g. 6. 2014 m. akredituota vidurinio ugdymo (gimnazijos klasių) programa. 2015 m. mokyklą baigė 131 profesinio mokymo absolventas, iš jų 104 mokiniai gavo profesinio mokymo diplomus. Be to, 10 mokinių įgijo vidurinį išsilavinimą, 12 mokinių – pagrindinį išsilavinimą. 2016 m. pradžioje mokėsi 336 mokiniai. Beveik pusė visų mokinių mokėsi pagal 3 metų trukmės profesinio mokymo kartu su viduriniu ugdymu programas, kiti mokiniai mokėsi pagal profesinio mokymo programas, skirtas baigusiems vidurinę mokyklą bei neįgijusiems pagrindinio išsilavinimo. 2016 m. sausio 1 d. duomenimis, dirbo 70 darbuotojų, iš jų 29 pedagoginiai darbuotojai. Pedagoginį personalą sudaro 17 profesijos mokytojų, 11 bendrojo lavinimo dalykų mokytojų ir 1 bendrabučio auklėtojas.
Mokymo programos
Mokykla gali ruošti dvylikos profesijų atstovus: automobilių mechanikus, technikos priežiūros verslo darbuotojus, technikos šaltkalvius remontininkus, suvirintojus, apdailininkus (statybininkus), logistus ekspeditorius, viešbučio darbuotojus, pardavėjus, prekybos įmonių vadybininko padėjėjus, virėjus, padavėjus ir barmenus, kaimo verslų darbininkus.
Mokykla taip pat vykdo suaugusiųjų mokymą pagal formaliojo profesinio mokymo programas: ūkininkavimo pradmenų, traktorininkų, savaeigių žemės ūkio mašinų vairuotojų.
Liposakcija
250px|miniatiūra|dešinėje|Riebalų nusiurbimo operacija Liposakcija arba riebalų nusiurbimas – plastinės chirurgijos operacija, kurios metu tam tikras riebalinių ląstelių kiekis išsiurbiamas iš paciento norimos kūno vietos, siekiant pakeisti jos išvaizdą, formą. Operacija nėra naudojama kaip nutukimo gydymas.
Adomas Poninskis (m. 1816)
Kunigaikštis Adomas Poninskis  (1758/1759-1816) − ATR karinis ir valstybinis veikėjas, ATR-Rusijos (1792) karo ir Tado Kosciuškos (1794) sukilimo dalyvis.
Liposakcija
Operuojamos kūno vietos gali būti pilvas, šlaunys, sėdmenys arba galinė rankų dalis. Procedūrai atlikti naudojama bendrinė arba vietinė nejautra. Operacijos metu naudojant specialų chirurginį vamzdelį riebalinės ląstelės yra išsiurbiamos iš norimos kūno vietos. Pacientai paprastai turėtų turėti normalų KMI (kūno masės indeksą) bei gerą odos tamprumą.
Adomas Poninskis (m. 1816)
Biografija
Kilo iš bajorų Poninskių giminės, herbo „Lodzia“ savininkas. Karūnos didžiojo iždininko ir seimo maršalkos, kunigaikščio Adomo Poninskio vyresnysis sūnus nuo santuokos su kunigaikštyte Žozefa Liubomirska.
Adomas Poninskis karinę tarnybą pradėjo Mažosios Lenkijos liaudiees kavalerijos pirmoje brigadoje. Rotmistro laipsnyje dalyvavo ATR-Rusijos (1792) kare. Už karinę drąsą gavo Virtuti Militari ordiną. Rugpjūčio 18 d. gavo majoro laipsnį. Po rusų karių ir Targovicos konfederacijos pergalės atsistatydino ir pasitraukė iš karinės tarnybos.
Lietuvos ir Sudano santykiai
Lietuvos ir Sudano santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Sudano.
Adomas Poninskis (m. 1816)
Biografija
1793 metais Adomas Poninskis buvo išrinktas pasiuntiniu į Gardino seimą, kuris pripažino Antrąjį ATR padalijimą.
Lietuvos ir Sudano santykiai
Diplomatiniai santykiai užmegzti 2017 m. birželio 21 d.
Adomas Poninskis (m. 1816)
Biografija
1794 metų kovą kunigaikštis Adomas Poninskis palaikė Tado Kosciuškos sukilimą. 1794 metų balandžio 4 d. dalyvavo Raslavicės mūšyje, kur išsiskyrė ir buvo sužeistas. Suformavo ir vadovavo pėstininkų pulkui.
Lietuvos ir Sudano santykiai
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno šeši Sudano piliečiai.
Adomas Poninskis (m. 1816)
Biografija
1794 metų balandžio 24 d. nuo Tado Kosciuškos gavo generolo-majoro laipsnį, buvo paskirtas septintos divizijos vadu ir veikė Liubline. 1794 metų birželio 6 d. išsiskyrė Ščekocinų mūšyje, o po to Varšuvos pirmos gynybos metu. gy. Už derybas su austrauis Adomas Poninskis nuo Tado Kosciuškos gavo grieżtą papeikimą. 1794 metų spalio 10 d. dalyvavo Maciejovicės mūšyje. Adomas Poninskis vadovavo divizijai (3500 žm.), su kuria mūšio metu turėjo užpulti Rusijosds armiją iš užnugario. Tačiau Tadas Kosciuška patyrė pilną pralaimėjimą ir nesulaukė Poninskio smūgio į priešo užnugarį. Buvo apkaltintas Lenkijos armijos pralaimėjimu ir Kosciuškos paėmimu į nelaisvę. Išvažiavo iš Lenkijos ir gyveno Stanislovo Felikso Potockio rūmuose, Tulčine. Vėliau buvo istorikų reabilituotas.
Lietuvos ir Sudano santykiai
Ryšiai iki 2017 m.
Juozapas Senkovskis buvo vienas pirmųjų Sudane apsilankiusių lietuvių, tai padaręs 1820–1822 m. vykusios ekspedicijos metu.
Yra duomenų, kad SSRS vykdytos Lietuvos okupacijos metais Sudanas palaikė ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis.
2010 m. gruodžio 8 d. Seimo užsienio reikalų komitetas pritarė diplomatinių santykių užmezgimui su Sudanu, nors santykiai užmegzti gerokai vėliau – Diplomatinių santykių užmezgimas: 2017 m. birželio 21 d.
Ryšiai po diplomatinių santykių užmezgimo
Bendradarbiavimas šiek tiek išaugo po ilgamečio prezidento Omaro al-Baširo pasitraukimo iš valdžios 2019 m. balandį. Vyrauja daugiašalis bendradarbiavimas.