cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amazonija
Gyvūnija
Amazonija taip pat pasižymi labai gausia gyvūnija, nors iš pirmo žvilgsnio taip neatrodo. Drėgnųjų miškų augalija labai vešli, todėl būstą nesunkiai susirasti gali įvairūs gyvūnai. Kadangi temperatūra per metus beveik nesikeičia, jiems niekad nepristinga maisto. Tankiuose ekvatoriniuose miškuose beveik nėra stambių gyvūnų, iš jų paminėtini nebent jaguarai, tapyrai, ocelotai, jaguarundžiai, kapibaros, beždžionės. Jie gyvena dažniausiai upių pakrantėse. Kur kas gausesnė paukščių, roplių, varliagyvių, o ypač nariuotakojų įvairovė. Priskaičiuota net 2,5 mln. vabzdžių rūšių, apie 2000 paukščių, 3000 žuvų, virš 400 žinduolių, roplių ir varliagyvių. Iš viso, čia susitelkę daugiau nei trečdalis pasaulio rūšių. Dėl regiono nuošalumo, daug rūšių dar nėra galutinai susisteminta, kasmet atrandama vis naujų gyvūnų.
Vabzdžiai pasižymi ne tik didele įvairove, bet ir savo dydžiu bei gyvensena. Vabalas heraklis yra 15 cm ilgio ir dydžiu nusileidžia nebent vorams paukštėdoms, kurie užauga iki 25 cm pločio. Čia gyvena neįprasto grožio ir dydžio drugių, viską siaubiančių skruzdžių armijos, begalė muselių, moskitų ir kitų vabzdžių, vorų, erkių, kraujasiurbių dėlių. Selvoje gyvena daug medvarlių iš kurių didelė dalis – labai nuodingos. Labai gausi roplių įvairovė – milžiniškos anakondos ir pitonai, nuodingos gyvatės, kaimanai, vėžliai. Gyvūnija knibžda ir vandenyje: čia randama nuo vos kelių milimetrų žuvelių iki milžiniškų, 3 m ilgį siekiančių šamažuvių ir arapaimų.
Palyginti su paukščiais, žinduolių nėra daug. Sausumos žinduoliai nedideli: tik 90 cm ilgio siekiantys elniai mazamos, graužikai pakos, agučiai, bei didžiausi graužikai kapibaros, gyvenančios paupiuose. Pelkėtuose miškuose gyvena didžiosios skruzdėdos, o medžiuose – mažosios skruzdėdos. Augalais minta baikštus naktinis gyvūnas – tapyras. Seni šio regiono gyventojai yra ir sterbliniai, kuriems priklauso daug oposumų rūšių, jų tarpe ir vandeninis oposumas, mintantis žuvimis ir vėžiagyviais. Aukštesniuose miškų arduose gyvenantys žinduoliai yra labai skirtingi – nuo itin judrių ir miklių beždžionių iki nepaslankių tinginių. Pastarųjų yra 2 rūšys: tripirštis ir Hofmano. Amazonijos beždžionės vystėsi atskirai nuo Senojo Pasaulio beždžionių, todėl nuo jų gerokai skiriasi. Yra pagrindinės dvi beždžionių grupės – marmozetės ir kabiauodegės. Čia gyvena ir pats mažiausias primatas – vos 10 cm siekianti nykštukinė marmozetė. Tarp kabiauodegių beždžionių paminėtina judri koata, staugūnas, kurio balsas girdimas už kelių kilometrų ir didžiaakė mirikina – vienintelė beždžionių rūšis, aktyvi naktį. Amazonijoje taip pat gausu ir šikšnosparnių, tarp kurių ir pagarsėjęs didysis vampyras, siurbiantis žinduolių kraują.
Istorija
thumb|250px|Svarbiausias Amazonijos miestas – Manausas
Amazonės baseinas buvo apgyvendintas prieš 12 tūkst. metų, kai čia atsikėlė indėnų gentys iš šiaurės. XVI a. džiungles pasiekė europiečiai. Tuo metu daugelis indėnų gyveno pirmykštėje santvarkoje, susiskaidę į nedideles gentis. Labiau pažengę buvo tik vakarų Amazonijos indėnai, kuriems įtaką darė Inkų kultūra. 1541–1542 m. Amazonės upe ekspediciją surengė ispanų konkistadoras Francisco de Orellana. Savo kelionės metu jis stebėjo tapujų genties moteris, kurios kovėsi kaip vyrai, todėl prilygino jas mitinėms amazonėms. Nuo to kilo upės, o vėliau ir regiono pavadinimas. XVI a. pab. pradėta regiono kolonizacija. Amazonijos pakraščiuose gyvenusios gentys buvo greitai išnaikintos arba priverstos trauktis gilyn į Amazoniją. Pagal Fusiljadeso sutartį, vakarinė Amazonija atiteko Ispanijai (Peru ir Naujosios Granados vicekaralystėms), o rytinė – Portugalijai (šiuolaikinė Brazilija). XVII a. prasidėjo portugalų ekspedicijos į Amazonijos gilumą. Upių pakrantėse buvo kuriamos gyvenvietės, įsisavinami nauji plotai. Kaučiuko bumo metu išaugo nauji miestai. 1903 m. Brazilija prisijungė didelį Bolivijos plotą – Akrės valstiją. XX a. pradėtas intensyvus selvos kirtimas ir teritorijos įsisavinimas. 1972 m. per Amazoniją nutiestas Transamazonijos plentas. Pradėti regiono gamtos tyrinėjimai, naudingų iškasenų gavyba. Nepaisant vis didesnio žmonių skverbimosi į džiungles, Amazonijoje dar liko labai daug neištyrinėtų vietų.
Gyventojai
thumb|175px|[[Urarinai|Urarinų genties šamanas]]
Pusiaujinė Amazonijos sritis gyvenama labai retai. Daugelyje vietų bene vienintelis susisiekimo kelias – upės. Todėl praktiškai visos Amazonijos gyvenvietės yra prie upių. Gyvenvietės taip pat įkurtos ir prie Transamazonijos plento. Dauguma regiono gyventojų – indėnai. Europiečiai gyvena daugiausiai prie didžiųjų upių esančiose gyvenvietėse. Dauguma vietinių indėnų priklauso tupių-gvaranių grupei. Kitos gausesnės šeimos: pano, že, karibai, aravakai, tukano, chibaro. Taip pat čia gyvena ir daug labai negausių genčių, kurias sudaro vos po kelis šimtus narių. Net šiuo metu pačiuose Amazonijos užkampiuose aptinkama naujų genčių. Daugelis Amazonės baseino indėnų gyvena pakankamai civilizuotai, tačiau vis dar yra labai priklausomi nuo gamtos. Tuo tarpu Amazonijos gilumoje yra tautelių, gyvenančių dar pirmykštėje santvarkoje. Iš viso Amazonijoje gyvena ~26 mln. gyventojų, iš kurių 11 mln. Brazilijos pusėje. Didžiausi Amazonijos miestai: Manausas, Belenas, Portu Veljas, Riu Brankas, Santarenas (Brazilija), Ikitosas (Peru), Puerto Ajakučas (Venesuela).
Pagrindinės Amazonijos teritorijos kalbos yra portugalų ir ispanų. Brazilijos Amazonijoje 98 % gyventojų kalba portugališkai, tuo tarpu ispanakalbėse šalyse Amazonijoje vis dar daug gyventojų, kalbančių indėnų kalbomis. Regione kalbama šimtais vietinių kalbų, tačiau dėl indėnų genčių izoliuotumo, jomis kalba tik mažos grupelės žmonių, todėl nemažai kalbų yra ant išnykimo ribos. Dauguma vietinių kalbų priklauso tupių, že, aravakų kalbų šeimų ignas kudulis
Ekonomika
Nors Amazonija turi nemažą ekonominį potencialą, dėl sudėtingų įsisavinimo sąlygų ekonomika nėra aukšta. Dėl nederlingų dirvožemių, dažnų užtvindymų žemės ūkis išvystytas silpnai. Svarbiausia ūkio šaka – miškininkystė. Kertami labai vertingą medieną turintys medžiai. Renkami valgomieji vaisiai, riešutai, vaistiniai augalai. XIX a. pab. – XX a. pr. Amazonijoje buvo kaučiuko bumas. Tačiau atradus sintetinius pakaitalus gumai gaminti, kaučiuko pramonė sumenko. Daug vertingų augalų rūšių (hevėja, bertoletija) pradėta auginti kitose, lengviau pasiekiamose žemės vietose (ypatingai Pietryčių Azijoje). Vyksta naudingų iškasenų, ypač naftos gavyba. Medžiojami kailiniai žvėreliai, kolekcijoms gaudomi paukščiai ir drugiai, verčiamasi žvejyba. Nuo XX a. aštunto dešimtmečio Brazilijos vyriausybė įsteigė laisvąją ekonominę zoną Manause, todėl išplėsta elektronikos ir lengvoji pramonė. Dėl to sukurta naujų darbo vietų, sumažėjo miškų kirtimas.
Amazonija ir žmogus
thumb|220px|Maliarinis uodas thumb|220px|Legendomis apipinta selvos gyventoja – [[anakonda]]
Amazonija – viena nepalankiausių žmogui gyventi planetos vietų. Tik Antarktyje ir dykumose išgyventi yra sunkiau. Prie Amazonijos geriausiai prisitaikiusios čia gyvenančios indėnų gentys. Civilizuotam žmogui, net ir su naujausiomis technologijomis, į selvą prasibrauti sunku. Amazonijoje žmogui pavojų ir diskomfortą kelia:
Problemos
thumb|240px|Miškų kirtimas Bolivijos Amazonėje
Viena didžiausių Amazonijos problemų – miškų kirtimas. Apskaičiuota, kad apie penktadalis selvos yra iškirsta. 1991 metais sunaikinto ploto buvo 415 000 km², o 2000 m. jau 587 000 km², šis plotas 9 kartus didesnis už Lietuvos plotą. Šie miškai buvo paversti ganyklomis.
Iki XX a., 7 – ojo dešimtmečio pradžios, Amazonija buvo ypatingai saugojama, ir, išskyrus valymus palei upės krantą, miškas nebuvo liečiamas. Pagrindinė Amazonijos miškų naikinimo priežastis – atsikėlę kolonistų fermeriai. Jų žemės ūkio sistema buvo grįsta grūdinių kultūrų auginimu bei „kirtimo ir deginimo“ metodu. Kolonistai nesugebėdavo valdyti žemės derlingumo mažėjimo ir apaugimo piktžolėmis bei žolėmis, nes Amazonijos žemės derlingumas išsilaikydavo pakankamai trumpai. Tokios sąlygos vertė ūkininkus nuolat atiminėti žemę iš mišku apaugusių regionų. Nemaža dalis kolonistų augino gyvulius, jų auginimas nereikalavo daug darbo, užtikrindavo neblogą pelną ir socialinį statusą bendruomenėje.
1996 m. buvo pranešta, kad Amazonės miškų naikinimo mastas padidėjo 34 % nuo 1992 m. Vidutinis metinis miškų sunaikinimo procentas nuo 2000 m. iki 2005 m. (22 392 km² per metus) buvo 18 % didesnis nei 5 metus prieš tai (19 018 km² per metus). Brazilijoje, Instituto Nacional de Pesquisas Espaciais (INPE, arba Nacionalinis Kosmoso Tyrimų Institutas) kiekvienais metais pateikia miškų naikinimo masto matavimus. Miškų naikinimo mastą jie vertina iš 100–220 nuotraukų, padarytų sausuoju sezonu Amazonėje, Landsat satelitu. INPE duomenimis, 4,1 mln. km² Amazonijos miško sumažėjo iki 3,403 mln. km² 2005 metais, arba 17 %.
Pagrindinės miškų kirtimo priežastys:
Miškų kirtimas sukelia daugybę globalinių problemų:
Muzikinė partija
muzikinė partija – lietuviška įrašų kompanija, 1999 m. įkurta Vilniuje. Specializacija – pop, rock ir folk muzika. Vaikams skirtas repertuaras nuo 2004 m. žymimas ženklu košė malošė. 2015 m. pradėta knygų leidyba. Kompanija teikia licencijavimo, leidybos ir skaitmeninės rinkodaros paslaugas Lietuvos atlikėjams. muzikinės partijos katalogą sudaro 5,000 įrašų.
2017 m. pakeitė pavadinimą į UAB „Mini pasaulis“.
Istorija
muzikinė partija įkurta 1999 m. rugsėjo mėnesį Vilniuje. Išleidusi atlikėjų 16Hz, Andrius Mamontovas, Atlanta, B'Avarija, Dinamika, Džordana Butkutė, Exem, Inga Valinskienė, Merūnas, Naktinės personos, Radži, Sadūnai, Sel, Violeta Riaubiškytė, ŽAS albumus kompanija netruko tapti vienu didžiausiu Lietuvos fonogramų gamintoju. 2005 m. muzikinė partija ko-prodiusavo muzikinį realybės šou Dangus, gamintą pagal švedų Fame Factory licenciją ir rodytą per TV3. Pastaraisiais metais muzikinė partija išleido CD rinkinių serijas Populiariausi Lietuviški Šlageriai, Duokim Garo, Folkšokas, Muzikos Akademija, 90 Dainų – 90 Legendų.
košė malošė
košė malošė yra muzikinės partijos prekės ženklas, žymintis vaikams skirtą produkciją. Garsiausi košės malošės vardai – Tele Bim-Bam, Keistuolių teatras, Teatriukas, Ilona Balsytė, Teta Beta.
Knygos
2015 metais muzikinė partija pradėjo knygų leidybą. Pirmosios penkios išleistos knygos yra parašytos muzikos atlikėjų Neringos Čereškevičienės ir Aleksandro Makejevo.
Marius Zibolis
Biografija
Gimė 1974 m. spalio 14 d. Vilkaviškyje. Žaisti golbolą pradėjo nuo 1989 metų. 1998 m. kartu su Lietuvos rinktine Madride vykusiame golbolo pasaulio čempionate laimėjo bronzos medalį. 2001 m. Budapešte vykusiame Europos čempionate laimėjo sidabro medalį. 2002 m. Rio de Žaneire vykusiame pasaulio čempionate laimėjo sidabrą, o 2006 m. Spartanburge, JAV laimėjo aukso medalį.
Laimėjimai
Paraolimpinės žaidynės
Tarptautiniai čempionatai
Simono malūnai
Simono malūnai - apsakymų ir apysakų rinkinys žemaičių tarme, išleistas 2001 metais. Autorius - Edvardas Rudys, redagavo Danutė Mukienė, viršelio dailininkė - Deimantė Ribakovkienė, išleido Žemaičių kultūros draugijos redakcija, Vilniuje. Puslapių skaičius - 272, ISBN 9955-441-03-8.
Minėtai tarmei išreikšti, leidžiant grožinę prozos knygą, pirmą kartą atsisakyta nosinių lietuviškų raidžių ir naudotos ilgosios žemaitiškos balsės: ā, ē, ī, ō. Tai antroji po karo išleista žemaitiška knyga. Joje vaizduojamas 1930–2000 metų Lietuvos kaimo samdinių gyvenimas, jų siekimas tapti savarankiškais ūkininkais. Vaizduojami įvykiai baigiasi Lietuvos nepriklausomybės atkūrimu.
Knygos struktūra
Keturios apysakos ir trys novelės:
2. „Nulūžusi liepa“
Mažametę visišką našlaitę Pasakotoją iš namų išsiveža Raišuočių dukra. Ji gano gyvulius, žiemomis lanko mokyklą. Paskui tarnauja pas Garbį ir Gaigalą. Susipažįsta su būsimu vyru Kęsčiu. Išteka. Vyras turi aukso rankas ir plačią gerklę – yra girtuoklis. Jis susideda su Lietuvos partizanais, pakliūva į saugumo rankas, nuteisiamas kalėti. Pasakotoja sunkiai verčiasi – sunkiu kolūkių kūrimo laikotarpiu jai tenka išlaikyti šeimą.
3. „Simono malūnai“
Simonas susipažįsta su Agne, įsimyli ją ir veda. Tuo laiku jis betarnaudamas pramoko statybininko ir kalvio amatų ir prie tėvo namų pradėjo statyti vėjo malūną. Kai baigė statyti, kilo audra ir jo malūnas nuvirto. Paskui jie persikėlė gyventi į kitą vietą, Simonas ėmė statyti antrą malūną, kuris suko ne tik girnas, bet ir zeimerį (elektrinį pjūklą). Šitą malūną sovietiniais laikais iš jo atėmė ir atėjus Lietuvos atgimimo metams, Simonas mirdamas mato pro langą savo statytą ir atgautą malūną, ir yra laimingas.
4. „Vargo motina“
Aužkykiai
Aužkykiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Usėnų.
Sabališkė (Ignalina)
Sabališkė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Ignalinos, prie plento. Pastatytas kryžius tremtiniams atminti.
The Hub
thumb|The Hub logotipas The Hub – televizijos kanalas, pradėjęs veikti 2010 m. spalio 10 d. Kanalą bendrai įkūrė kompanijos Hasbro ir Discovery Communications. Jis pakeitė kanalą Discovery Kids.
Dar prieš kanalui pradedant darbą kritikai išreiškė susirūpinimą, kad jis visų pirma skirtas Hasbro gaminamų žaislų reklamai. Kanalo bei jo steigėjų vadovai į tai atsakė nurodydami, kad kiti vaikams skirti televizijos kanalai, irgi priklauso žaislų gamintojams, pavyzdžiui, Walt Disney Co ar Viacom.
Skaičiuotė
Skaičiuotė – vaikiškas žaidimas-eilėraštukas, kuriuo galima parinkti (išskaičiuoti) pradėsiantį žaidimo žaidėją. Skaičiuotes dažniausiai sudaro rišlūs, paprasti sakiniai arba bereikšmiai žodeliai. Vienam žmogui sakant skaičiuotę, jis su kiekvienu skiemeniu rodo vis į kitą žmogų, o išskaičiuotasis tampa tas, kuriam tenka paskutinis skiemuo.
Skaičiuočių pavyzdžiai
Drum drum drumbacelė,
Micė a cė kumpacelė.
Micė a micė bė,
Micė a cė kumpacė.
Šliumpu pumpu meškinai,
Laižo medų dovanai.
Tas ir medų išlaižys.
(Iš knygos „Jums mažieji“, sudarytojas A. Matutis, 1982 m)
En den du,
Paparmali u,
Paparmali, izarmali,
En den du
Eni beni, diki daki.
Urbi šurbi, šmiki šmaki,
Aus baus bus medaus,
Stora boba kiaulę pjaus.
Paveisininkų šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia
'''Paveisininkų šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Paveisininkų kaime, 7 km į pietvakarius nuo Veisiejų, Veisiejo ežero rytiniame krante. Pasiekiama link Paveisininkų dalį kelio važiuojant nuo plento pagal kelio nuorodą į Paveisininkų piliakalnį („4 km“), paskutinį kilometrą nuo ūkininko sodybos – sezoniniu keliuku palaukėmis.
Istorija
miniatiūra|180px|left|Antkapis šventoriuje bažnyčios fundatorei
Kapčiamiesčio vikaro Albino Krūvelio rūpesčiu 1938 m. pastatyta laikina medinė bažnyčia ir klebonija. Bažnyčią konsekravo vyskupas Antanas Karosas. Po Antrojo pasaulinio karo paskirtas klebonas Pranas Aušiūra 1946–1951 m. slėpėsi klebonijoje. Vėliau bažnyčia uždaryta, liturginiai objektai buvo perduoti buvusiam Ateizmo muziejui, iki 1990 m. neveikė.
Architektūra
Bažnyčia tradicinio gyvenamojo namo formos, stačiakampio plano, bebokštė. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Pastato vidus dviem poromis stulpų padalintas į tris navas. Vidurinė – aukštesnė ir platesnė už šonines. Ją pratęsia stačiakampė presbiterija, abipus kurios, šoninių navų tąsoje, atitvertos zakristijos. Bažnyčia utilitarios architektūros, itin paprastų formų, panaši į gyvenamąjį namą su aukštu dvišlaičiu stogu. Pastato gale yra plačios dvivėrės durys, šoninėse sienose – nedideli stačiakampiai langai. Viduje sienos ir plokščios lubos iškaltos lentomis. Yra trys altoriai. Didįjį altorių sudaro tik mensa, tabernakulis ir paveikslas. Panašūs ir šoniniai altoriai. Viduriniosios navos gale, virš pagrindinio įėjimo, įrengtas vargonų choras.
Didžiosios Britanijos lietuviai
Didžiosios Britanijos lietuviai – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Jungtinėje Karalystėje.
Istorija
thumb|280px|Lietuviai šachtininkai [[Škotija|Škotijoje (apie 1905 m.)]] 1657–1668 m. Didžiojoje Britanijoje gyveno Biblijos vertėjas į lietuvių kalbą Samuelis Boguslavas Chylinskis. Didžiojoje Britanijoje kūrėsi 1830–1831 m. ir 1863–1864 m. sukilimų dalyviai, 1853–1856 m. Krymo karo belaisviai lietuviai. 1900 m. Londone gyveno apie 9000 lietuvių, vėliau dalis jų išsikėlė į JAV. XX a. pradžioje didesnės lietuvių kolonijos susidarė Škotijoje, t. p. Londone ir Mančesteryje. Po Antrojo pasaulinio karo iš Vokietijos Britų zonos karo pabėgėlių stovyklų į Didžiąją Britaniją atvyko apie 6000 lietuvių.
1977 m. ir 1982 m. Didžiojoje Britanijoje buvo surengtos Europos lietuvių studijų savaitės, 1979 m. – Pasaulio lietuvių jaunimo kongresas. 1979 m. Didžiosios Britanijos Lietuvių sąjungos iniciatyva įsteigtas Tautinės paramos fondas šelpė Lietuvoje įkalintų ir persekiojamų asmenų šeimas.
Lietuvai atkūrus nepriklausomybę Didžioji Britanija tapo vienu pagrindinių naujųjų ekonominių emigrantų traukos centrų. Dalis lietuvių Didžiojoje Britanijoje įsidarbino nelegaliai, dalis atvyksta trumpam laikotarpiui, nedeklaruodami nei išvykimo iš Lietuvos, nei atvykimo į naująją vietą. Manoma, vien Londone 2007 m. gyveno apie 50 000,o visoje Didžiojoje Britanijoje apie 350 000 lietuvių. Nuo 2006 m. padėtis keičiasi. Atvykusieji vis labiau įsitraukia į Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos veiklą.
Kultūra, švietimas
Atvykusiųjų su šeimomis ir planuojančių ilgesniam laikui įsikurti Didžiojoje Britanijoje poreikiams Londone prie Šv. Kazimiero bažnyčios (įkurta 1912 m.) veikia sekmadieninė lietuviška mokykla. Leidžiami nuo 2000 m. laikraštis „Londono žinios“, nuo 2004 m. „Infozona“.
2007 m. gruodžio mėn. įvyko pirmoji Londono lietuvių mugė Stratforde. Mugėje kalėdines giesmes giedojo lituanistinės ir menų mokyklos „Moksliukas“ ir muzikos mokyklos „Harmonija“ vaikų chorai, lietuvių šokius šoko Londono lietuvių folkloro ansamblis „Saduto“.
1949 m. atidarytos lituanistinės mokyklos Bredforde (veikė iki 1967 m.), Notingeme, Mančesteryje (veikė iki 1972 m.), Londone. 2002 m. Londone įkurta lietuviška mokykla „Rasa“, vedėja R. Gudaitienė.
Dauguma Didžiosios Britanijos lietuvių renginių vyksta Lietuvių Sodyboje Hedlio Parke (Hampšyro grafystė), kuri priklauso DBLS.
Organizacijos
1907 m. įkurta Lietuvių socialdemokratų partija Didžiojoje Britanijoje, 1908 m. ji pavadinta Lietuvių socialdemokratų darbininkų sąjunga Didžiojoje Britanijoje, dėl komunistų veiklos ji suiro, iš dalies narių įkurta ir 1920–1922 m. veikė Lietuvių komunistų sąjunga Didžiojoje Britanijoje. 1907–1923 m. Belšilyje ėjo socialdemokratinis, nuo 1920 m. komunistinis laikraštis „Rankpelnis“.
1910–1917 m. Londone veikė kooperacinė draugija „Birutė“, kuri turėjo kepyklą. 1910 m. įsteigtas Londono lietuvių klubas (vėliau Socialinis ir sporto klubas), turėjęs namus, 1914 m. – Lietuvių darbininkų ir darbininkių draugija (1916 m. Vytauto D. L. K. pašalpinė draugija). 1910–1946 m. veikė kultūros draugija „Rūta“, 1914–1937 m. – ''Šv. Vincento draugija''. 1914–1982 m. Belšilyje leistas „Išeivių draugas“.
1915 m. Londone įkurta moterų savišalpos ''Šv. Onos draugija'', kuri veikė iki devinto dešimtmečio pabaigos. 1921–1953 m. veikė Londono lietuvių pašalpinė draugija, turėjusi apie 400 narių, 1924–1939 m. – ''Šv. Kazimiero sporto klubas'', kurio nariai dalyvavo 1938 m. Lietuvos sporto olimpiadoje. Lietuviškų organizacijų veiklai koordinuoti 1932 m. įsteigta Londono lietuvių federacija, Mančesteryje – Vidurio Anglijos lietuvių taryba, Škotijoje – Škotijos lietuvių taryba. 1938 m. Glazge įvyko Didžiosios Britanijos lietuvių seimas, įkūręs Didžiosios Britanijos lietuvių tarybą, ši 1946 m. Londone surengė lietuvių kongresą, kuriame dalyvavo 37 organizacijų atstovai.
1947 m. naujieji emigrantai įkūrė Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungą, pradėjo leisti „Britanijos lietuvį“ (nuo 1953 m. „Europos lietuvis“); 1958 m. inicijavo Didžiosios Britanijos lietuvių jaunimo sąjungos įkūrimą. 1947 m. Britanijoje pradėjo veikti Lietuvių skautų sąjungos Anglijos rajonas, nuo 1980 m. – Europos rajonas. 1948 m. įsteigta Tautos fondo atstovybė. 1951 m. įsteigta Didžiosios Britanijos lietuvių bendruomenė veikė iki devinto dešimtmečio pabaigos, vienijo 17 lietuvių organizacijų.
1951 m. įsteigtas Lietuvių socialdemokratų sąjungos skyrius 1956–1967 m. leido laikraštį „Darbininkų balsas“ (išėjo 73 nr.). 1957–1967 m. Londone veikė A. Mickevičiaus lietuvių ir lenkų draugija. 1961 m. Amerikos lietuvių tarybos pavyzdžiu suorganizuota Britų lietuvių taryba, jungusi Didžiosios Britanijos piliečius lietuvius, keletą metų anglų kalba leido informacinį biuletenį, skirtą Didžiosios Britanijos spaudai. Apie 1961 m. Didžiojoje Britanijoje kūrėsi ateitininkai; jie 1985 m. turėjo du skyrius. 1965 m. marijonai įsigijo namus Notingeme, kur įkurtas lietuvių katalikų centras „Židinys“ (nuo 1971 m. Katalikų sielovados centras), įrengta Aušros Vartų koplyčia, leistas žurnalas „Šaltinis“; jis 1961 m. pradėtas leisti Londone.
1977 m. ir 1982 m. Didžiojoje Britanijoje buvo surengtos Europos lietuvių studijų savaitės, 1979 m. – Pasaulio lietuvių jaunimo kongresas. 1979 m. DBLS iniciatyva įsteigtas Tautinės paramos fondas šelpė Lietuvoje įkalintų ir persekiojamų asmenų šeimas, 1990 m. įkurtas Pagalbos Lietuvai fondas rėmė ir finansavo Lietuvos vadovų nepriklausomybės atstatymo veiklą.
2001 m. stiprios lietuvių bendruomenės buvo Londone, Mančesteryje, Notingeme, Bredforde ir Belšilyje.
Privatus turtas
Privatus turtas – vienam asmeniui ar jų grupei asmeniškai priklausantis turtas. Juo gali naudotis tik tie, kuriems jis priklauso ar su jų žinia. Privataus turto naudojimasis be privataus turto savininkų žinios, išskyrus kai kurias išimtis, netoleruojamas.
Privataus turto pavyzdžiai yra: apranga, maistas, automobilis ir kt.
Jama Zato
Jama Zato, neoficialus Mianmaro nacionalinis epas, yra mjanmų Ramajanos versija. Mianmare yra žinomos devynios Jama Zato dalys. Pačios mjanmų poemos versijos pavadinimas yra Jamajana, tuo tarpu zato reiškia su vaidinimą.
Jama Zato atsirado kaip žodinis pasakojimas karaliaus Anawrathos viešpatavimo metais. Jis buvo labai įtakotas Ajutajų karalystės, kai skirtingi Konbaung dinastijos karaliai įsiverždavo į karalystę. Invazijos dažnai atnešdavo epui trofėjų, įskaitant Ramaikianos elementus (tajų Ramajanos versija).
Personažai
Personažai Jama Zatoje dalinasi tais pačiais bruožais ir charakteristikomis, kaip ir originalioje istorijoje. Tačiau, vaidinant, kostiumuose sumaišomi bamarų ir tajų detalės. Personažų vardai, iš esmės, yra vardų, užrašytų sanskritu, transliteracijos mjanmų kalba. Rama žinomas kaip Jama; Sita - kaip Tida; Ravana - kaip Dat - tigiri.
Takako Doi
Takako Doi (jap. 土井 たか子 ,Doi Takako, 1928 m. lapkričio 30 d. Hyoge, Japonija – 2014 m. rugsėjo 20 d.) – teisininkė, mokslininkė, Japonijos politinė veikėja.
Biografija
Nuo 1969 m. Japonijos socialistų partijos (SPD) ir Japonijos parlamento narė. 1983 m. išrinkta Japonijos socialistų partijos Centrinio vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotoja, domėjosi moterų teisėmis. Jai spaudžiant 1985 m. Japonija ratifikavo Konvenciją dėl bet kokių diskriminacijos prieš moteris formų išvengimo.
1986–2003 SPD pirmininkė, pirmoji Japonijos istorijoje moteris – partijos lyderė. Jai vadovaujant Japonijos socialistai 1990 m. parlamento rinkimuose gavo rekordinį vietų skaičių – 136. 1991 m. buvo pakeistas ir partijos pavadinimas, prie žodžio socialistų pridėjus ir žodį demokratų.
1999–2003 m. buvo Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotoja, 2004 m. išrinkta SI Azijos ir Ramusis Ramiojo vandenyno komiteto pirmininke.
Daugelio teisės teorinių darbų autorė.
Progresas (Urugvajus)
Progresas – miestas pietų Urugvajuje, Kaneloneso departamente, Montevidėjo aglomeracijoje, į šiaurę nuo sostinės. 15,8 tūkst. gyventojų (2004 m.). Dauguma miesto gyventojų dirba Las Piedrase arba Montevidėjuje. Yra vienuolynas, keletas kolegijų.
Istorija
Progresas įsikūrė 1871 m., čia nutiesus geležinkelį ir pastačius stotį.
Klopoti Buinai
Klopoti Buinai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 72 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kamienė (ežeras)
Kamienės ežeras – ežeras, Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Ežeras yra 173 m aukštyje virš jūros lygio. Per ežerą teka Rospudos upė.
Muztago Bokštas
Muztago Bokštas („ledo bokštas“) – viršukalnė Karakorume, Baltoro masyve, tarp Baltoro ir Sarpo Lago ledynų, stūkso ties Pakistano (Gilgitas-Baltistanas) ir Kinijos (Sindziangas) sienų sandūra. Aukštis – 7276 m (91-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 41-as Pakistane).
Kalnas žymus savo smailia viršūne ir gan dideliu santykiniu aukščiu (1710 m). Muztago Bokštą išgarsino 1909 m. italų fotografo Vittorio Sella nuotrauka, kurioje kalnas atrodo lyg neįveikiama tvirtovė.
Į kalną pirmą kartą įkopta 1956 m. liepos 6 d. (britų ekspedicija – John Hartog, Joe Brown, Tom Patey ir Ian McNaught-Davis).
Pavilnio Kristaus Karaliaus ir šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia
'''Pavilnio Kristaus Karaliaus ir šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Vilniaus rytinėje dalyje, Aukštajame Pavilnyje. Pamaldos vyksta lietuvių ir lenkų kalbomis. Vienintelė Vilniaus miesto medinė katalikų bažnyčia.
thumb|left|200px|Interjeras
Istorija
1935 m. pastatytą dabartinę medinę bažnyčią tų pačių metų liepos 7 d. konsekravo arkivyskupas Romualdas Jalbžikovskis. 1946 m. įkurta parapija. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčią atnaujino kunigas Konstantinas Molis. 1977 m. vasario 18-osios naktį apiplėšta.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, trinavė, su prieangiu, bokšteliu.
Andrejavas (reikšmės)
Andrejavu vadinamos gyvenvietės:
Rinkos pusiausvyra
right|frame|Kai [[vartojimas D mažėja, gamintojas mažina pasiūlą S ir kainas. To rezultatas rinkos pusiausvyros atsiradimas kitame taške]] Rinkos pusiausvyra – būsena, kai pasiūla lygi paklausai.
HNK Rijeka
Rijekos HNK – Kroatijos futbolo klubas iš Rijekos.
Istorija
Rungtyniavo aukščiausioje Kroatijos lygoje.
Molėtų astronomijos observatorija
thumb|left|210px|Molėtų observatorija
Molėtų astronomijos observatorija (sutr. MAO) – astronomijos observatorija 63 km į šiaurę nuo Vilniaus, 12 km nuo Molėtų ant Kaldinių kalvos (apie 210 m virš jūros lygio), šalia Kulionių kaimo, priklausanti Vilniaus universiteto Teorinės fizikos ir astronomijos institutui.
Istorija
Senoji Vilniaus universiteto astronomijos observatorija, atidaryta 1753 m., ir naujoji universiteto observatorija netoli Vingio parko, pastatyta 1921 m., palaipsniui atsidūrė Vilniaus mieste, taigi nebetinkamoje stebėjimams vietoje. Nauja observatorija įsteigta 1969 m., statyba baigta 1977 m., kai kurie pastatai – XX a. pabaigoje.1977–1990 m. priklausė Lietuvos mokslų akademijos Fizikos institutui. 1969 m. rudenį buvo įrengtas pirmasis, 25 cm skersmens teleskopas. 1975 m. jis buvo pakeistas 35/51 cm Maksutovo sistemos teleskopu. 1974 ir 1991 m. pradėjo veikti 63 cm ir 165 cm skersmens reflektoriai. Molėtų astronomijos observatorijos darbuotojai Uzbekijos TSR, Maidanako kalne pastatė observatoriją ir ja, kaip Pietų baze naudojosi iki 1990 m.
Įranga
MAO šiuo metu turi tris teleskopus: 51 cm Maksutovo teleskopą, kuris pakeitė MAO pirmąjį 25 cm teleskopą 1975 m., 63 cm Kasegreno sistemos reflektorių ir 165 cm Riči-Kretjeno sistemos reflektorių, kuris, MAO teigimu, yra didžiausias visoje Šiaurės Europoje, išskyrus Didžiąją Britaniją.
Nuo 2002 m. pradedamos naudoti CCD kameros fotometriniams matavimams. 2016 m. pradeda veikti aukštos skiriamosios gebos Vilniaus universiteto ešele spektrografas (VUES).
Ispanijos lietuviai
Ispanijos lietuviai – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Ispanijoje.
Istorija
260px|thumb|right|Ispanijos lietuvių šokių ansamblis pasirodo festivalyje [[Katalonija|Katalonijoje 2019 m.]] Pirmieji lietuviai į Ispaniją pateko per Pirmąjį pasaulinį karą, pabėgę iš Rusijos imperijos kariuomenės dalinių, vykstančių į Salonikų frontą. Per 1936–1939 m. Ispanijos pilietinį karą abiejose kovojančiose pusėse kovėsi lietuvių savanorių iš Lietuvos, JAV ir Pietų Amerikos. Dar 1941 m. belaisvių stovykloje netoli Burgoso buvo 14 lietuvių. Per Antrąjį pasaulinį karą lietuvių mokėsi Saleziečių seminarijoje Madride. Po karo Madride kelerius metus gyveno dailininkas Kazimieras Žoromskis, surengta jo kūrinių parodų.
Gvatemalos generalkapitonija
Gvatemalos Santjago karališkoji audiencija, kitaip dar Gvatemalos karalystė  – Ispanijos Amerikos (Naujosios Ispanijos) administracinis vienetas, apėmęs didžiąją dalį Centrinės Amerikos (dabartiniai Kosta Rika, Nikaragva, Hondūras, Salvadoras, Gvatemala, Čiapaso valstija (Meksika)).
Ispanijos lietuviai
Istorija
1955–1965 m. ir 1969–1975 m. per Ispanijos nacionalinį radiją kasdien buvo transliuojamos VLIK laidos lietuvių kalba.
Gvatemalos generalkapitonija
Nuo 1609 m. ta pati teritorija atliko ir generalkapitonijos funkcijas – čia buvo Gvatemalos generalkapitonija. Gubernatorius ir generolas kapitonas kartu buvo ir Gvatemalos audiencijos prezidentas.
Ispanijos lietuviai
Istorija
1990–2004 m., ypač po 1999 m., kai buvo panaikintas vizų režimas, į Ispaniją dirbti, uždarbiauti ar studijuoti išvyko apie 50 000 lietuvių. Dauguma jų kuriasi Valensijos ir Almerijos žemės ūkio regionuose, pastarajame 2004 m. gyveno apie 80% visų Ispanojos lietuvių.
Gvatemalos generalkapitonija
Pirmtakai
Būsimos karalystės teritorijos kolonizavimas prasidėjo 1524 m. Šiaurinėje dalyje broliai Gonazalo ir Pedro de Alvarado, Hernán Cortés ir kiti konkistadorai vedė ekspedicijas į Gvatemalą ir Hondūrą, o pietuose – Francisco Hernández de Córdoba, globojamas Pedrarias Dávila iš Panamos, įžengė į šiandieninę Nikaragvą. Šios teritorijos pagrindinė gyvenvietė per pirmą dešimtmetį buvo perkelta kelis kartus. 1540 m. buvo įkurtas Santiago de los Caballeros de Goathemala miestas, nes Tecpán Guatemala buvo paliktas dėl pernelyg didelio pažeidžiamumo. Antroji gyvenvietė buvo potvynio sunaikinta 1542 m., todėl įkurta nauja sostinė Antigua Guatemala, kuri keliems šimtmečiams tapo viena turtingiausių Naujojo Pasaulio sostinių.
Ispanijos lietuviai
Organizacijos
2001 m. Lietuvos ambasados Ispanijoje iniciatyva Madride įkurta Ispanijos lietuvių bendruomenė ; pirmininkas B. Monstavičius-Soriano, 2004 m. įregistruota oficialiai, pirmininkė L. Paulauskaitė. 2005 m., be centrinio skyriaus, lietuvių bendruomenės turėjo skyrius Katalonijoje (pirm. R. Michnevičius) ir Navaroje (pirm. S. Petkauskienė), taip pat Alikantėje, Andalūzijoje, Madride bei Valensijoje. Almerijoje veikia lietuvių švietimo ir kultūros informacijos centras.
Nuo 2003 m. Navaroje veikia lietuvių šeštadieninė mokykla „Saulutė“ (vedėja S. Petkauskienė), nuo 2004 m. veikia 3 lietuvių sekmadieninės mokyklos. Veikia 2 internetinės lietuvių svetainės.
Gvatemalos generalkapitonija
Pirmtakai
Valdant Ispanijos karūnos valdas svarbų vaidmenį vaidino Katalikų bažnyčia. Pirmosios vyskupijos buvo įsteigtos 1534 m. Leone (Nikaragva) ir Gvatemaloje. 1539 m. buvo įsteigta vyskupija Čiapase. Čiapaso ir Gvatemalos vyskupai iki 1546 m. buvo Sevilijos arkivyskupijos sufraganai, o nuo tada jie tapo pavaldūs Meksiko arkivyskupijai. Leono vyskupija 1546 m. buvo padaryta Limos arkivyskupijos sufraganu. 1559 m. buvo sukurta trumpai egzistavusi Verapaso (Gvatemala) vyskupija. Karibų jūros pakrantėje Hondure keliskart buvo bandoma įkurti vyskupiją, kol 1561 m. buvo įsteigta Comayagua vyskupija, priskirta Santo Domingo arkivyskupijai.
Audiencijos įsteigimas
Nuo 1538 m. būsimosios Gvatemalos audiencijos teritorijos buvo priskirtos Panamos audiencijai, tačiau 1543 m. ji panaikinta, ir padalinta į dvi naujas audiencijas – Gvatemalos ir Limos. Taip Centrinėje Amerikoje buvo sukurtas regionas, kurį vienijo jį valdžiusi įsteigta Gvatemalos audiencija, kuri buvo pirmoji institucija, išskyrusi visą Centrinę Ameriką kaip regioną. Iš pradžių anksčiau egzistavusios gubernijos buvo panaikintos, tačiau ilgainiui vėl atkurtos. 1550 m. prie Gvatemalos prijungta Jukatano gubernija, 1553 m. – Sokonusko gubernija (abi atskirtos iš Meksiko audiencijos), ir jos teritorija išsiplėtė. 1552 m. išskirta Hondūro gubernija.
1563 m. piečiausia audiencijos dalis buvo atskirta kaip naujai sukurta Panamos audiencija, kuri susigrąžino Gvatemalos audiencijos dalis iki pat Fonsekos įlankos (t. y. dabartinės Kosta Rikos ir Nikaragvos teritorijas). Likusios audiencijos teritorijos buvo prijungtos prie Meksiko audiencijos, ir Gvatemalos audiencija laikinai panaikinta. Po 5 metų (1568 m.) ji atkurta, vėl suformuojant iš Panamos ir Meksiko audiencijų, su vienu žymiu pakeitimu – jai nebesugrąžintas Jukatanas. Po atkūrimo pietuose įsteigtos Nikaragvos ir Kosta Rikos gubernijos. Nuo tada audiencijos teritorija nesikeitė.
Generalkapitonijos įsteigimas
thumb|left|San Fernando fortas Omoa mieste. Pastatytas ispanų kaip gynyba nuo piratų. 1609 m. audiencijoje buvo įsteigta generalkapitonija, o gubernatorius ir audiencijos prezidentas dar gavo ir generolo kapitono laipsnį, kad galėtų atremti užsienio pajėgų grėsmę iš Karibų jūros. Generalkapitonija gavo autonomiją administracinėje ir karinėje srityse. Maždaug tuo pačiu metu Habsburgų Ispanija įsteigė Puerto Riko generalkapitoniją (1580 m.), Kubos generalkapitoniją (1607 m.), Jukatano generalkapitoniją (1617 m.).
XVII a. prasidėjo ir Katalikų bažnyčios hierarchijos tvarkymas Centrinėje Amerikoje. 1620 m. Comayagua vyskupija, o 1647 m. Leono vyskupija buvo padarytos Meksiko arkivyskupijos sufraganais. XVIII a. Gvatemalos vyskupija buvo pakelta į arkivyskupijas, o Leono, Čiapaso ir Comayagua vyskupijos tapo jos sufraganais. Gvatemalos regionas tapo autonomiškas ir katalikų bažnyčios požiūriu. 1776 m. Antigua Gvatemalą sugriovė keletas žemės drebėjimų ir miestas buvo paliktas. Naująja sostine tapo Gvatemalos miestas, šiandieninės Gvatemalos sostinė.
1785-87 m. Burbonų reformos metu Ispanijos karūna įsteigė audiencijoje keletą intendancijų, kurios pakeitė iki tol egzistavusią koregidoro instituciją. Intendantai gavo didelę finansinę galią, jie buvo atsakingi už vietinės ekonomikos ugdymą. Naujosios intendancijos įsikūrė San Salvadore, Ciudad Real (Čiapasas), Comayagua (Hondūras) ir Leone (Nikaragva). Kosta Rikoje rezidavo karinis gubernatorius, atskaitingas Leono intendantui.
Gvatemalos generalkapitoniją valdęs asmuo nuo tada turėjo ne tik gubernatoriaus, generolo kapitono ir audiencijos prezidento, bet ir generalsuperintendanto galias. Kartu jis buvo ir tikrosios Gvatemalos (dabartiniu požiūriu) de facto intendantu. Intendancijos, tvarkiusios civiliniu administacijų finansus, padėjo formuoti vietinį politinį tapatumą, taip jos tapo vėlesnių Centrinės Amerikos nacijų kūrimosi užuomazga.
Nepriklausomybė
Pašalinus iš sosto Ferdinandą VII 1811 m. Pusiasalio karo metu San Salvadoro ir Leono intendancijose ėmė kurtis nepriklausomybės judėjimai, kuriuos netrukus nuslopino. 1812 m. Kadiso kortesai padalino regioną į dvi provincijas – Gvatemalą (Gvatemala, Čiapasas, Hondūras ir El Salvadoras) ir Nicaragua y Costa Rica. Šios provincijos egzistavo 1812–1814 ir 1820–1821 m., kai veikė 1812 m. Ispanijos konstitucija. Pirmuoju laikotarpiu dvi provincijos rinkdavo septynis deputatus į Kortesus. Aukščiausia Gvatemalos valdžia liko Centrinės Amerikos ir Čiapaso generolas kapitonas. Generalkapitonija išsilaikė iki 1821 m., kai regiono elita palaikė Igualos planą, vedusį prie Pirmosios Meksikos imperijos sukūrimo ir nepriklausomybės. 1823 m. liepą regionas (išskyrus Čiapasą) taikiai atsiskyrė nuo Meksikos ir sudarė Jungtines Centrinės Amerikos Provincijas. Neilgą laiką regionas išsilaikė politiškai vieningas. Apie 1840 m. išcentrinės jėgos padalino į atskiras provincijas.
Žygimantas Karolis Radvila
Žygimantas Karolis Radvila (, 1591 m. gruodžio 4 d. Nesvyžiuje – 1642 m. lapkričio 5 d. Asyžiuje, Italija) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Iš pradžių mokėsi Nesvyžiaus jezuitų kolegiume, po to Bolonijos universitete, Italijoje. 1612 metais įstojo į Maltos ordiną ir kariavo su turkais.
1621 metais dalyvavo turkų armijos sutriuškinime Chotyno mūšyje. Trisdešimtmečio karo karo metu nuo 1622 metų imperijos armijos sudėtyje kariavo prieš vokiečių protestantų kunigaikščius. Nuo 1623 metų vadovavo raoteklių būriui Ausrtijos armijoje. 1625 metais vadovavo Maltos ordinui Poznanėje.
ATR-Švedijos karo metu 1628 metais išstatė savo karinį pulką. 1632–1634 metais Smolensko karo metu dalyvavo kovose netoli Smolensko.
1617 metais Žygimantas Karolis Radvila buvo paskirtas raikytoju prie Lenkijos karalienės, 1633–1638 metais – Lietuvos didysis raikytojas. 1636 metais po savo vyresnio brolio Alberto Vladislovo mirties paveldėjo Nesvyžiaus ordinaciją. 1638 metais gavo Lietuvos didžiojo pataurininkio pareigybę. 1642 metais Žygimantas Karolis Radvila buvo paskirtas Naugarduko vaivada. Buvo renkamas pasiuntiniu į 1625, 1626, 1632, 1633, 1635, 1637 ir 1639 metų seimus.
Jan priklausė dvaro žemės Chatove, Krošine, Koldyčeve ir Berezovecas Naugarduko vaivadijoje, taip pat Šydloveco miestas Lenkijoje.
Valstybės tarnyba
1614 m. Stolovicos pakamaris, 1625 m. Poznanės pakamaris. Nuo 1617 m. Karūnos raikytojas, nuo 1633 m. LDK didysis raikytojas, nuo 1638 m. Lietuvos didysis pataurininkis, 1642 m. Naugarduko vaivada.
Taip pat buvo Maltos ordino kavalierius.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Final Fantasy VII
„Final Fantasy VII“ įvairiuose geriausių žaidimų rinkimuose vertinamas vienu geriausių visų laikų kompiuterinių žaidimų. „Final Fantasy VII“ buvo komerciškai sėkmingas, jo parduota 9,72 mln. kopijų vien Playstation platformai ir jis tapo vienu populiariausių žaidimų šiai žaidimų konsolei. Žaidimų kūrėjai vėliau paruošė grupę žaidimų, filmų ir kitokios formos kūrinių įvairioms platformoms, kurie toliau vysto žaidimo priešistorės ir vėlesnius įvykius.
Leidimai
== Kūrėjai == Žaidimas sukurtas „Square“ kompanijos (Japonija, vėliau „Square Enix“). ir kiti.
Apie žaidimą
„Final Fantasy VII“ yra vieno žaidėjo RPG žaidimas. Žaidimo veiksmas vyksta nežemiškoje planetoje (žaidime vadinama tiesiog Planeta, iš žaidimo papildymų žinomas planetos vardas − Gaia). Planetos pasaulis vaizduojamas apokaliptiniu, ultramoderniu, kuriame beveik visą valdžią planetoje kontroliuoja viena pasaulinė kompanija. Grupė žaidėjo valdomų herojų meta iššūkį kompanijos monopoliui. Žaidimo siužetinės linijos vaizduojamos daugelyje vaizdo intarpų.
Žaidime pirmąkart „Final Fantasy“ serijoje panaudoti 3D modeliai. Žaidimo aplinką galima suskirstyti į pagrindinius 3 „langus“. Herojams atkeliavus į „miestą“ arba gyvenvietę veiksmas vystomas valdant 3D modelius iš anksto generuotuose 2D vaizduose. Herojams patekus į „pasaulio“ langą veiksmas vyksta 3D aplinkoje. Herojams susitikus su priešininkais veiksmas persikelia į „kovos langą“, kuriame iš anksto generuotoje 2D vaizdų aplinkoje vyksta žaidėjo valdomų herojų kovos. Kovos scenos generuojamos automatiškai, nepriklausomai kokioje vietoje herojai juda „miesto“ ir „pasaulio“ languose. Kovos scenose vaizduojami detalesnės grafikos lygio herojų modeliai, kai „pasaulio“ ir „miesto“ languose valdomi supaprastinti, kampuoti modeliai. thumb|right|220px|Žaidimo kovos scena. Veikėjas − Cloud Žaidimo kovos scenose dalyvauja daugiausia tik 3 herojai, jų visų veiksmai yra valdomi. Kovos eiga vykdoma per „Meniu“ langą, kuriame pasirenkamas herojaus atakos pobūdis (ataka ginklu, burtais, materija ar kovos būtybės iššaukimas, gynimosi poza ir pan.). Herojai ir priešininkai vienas kitą atakuoja paeiliui. Žaidimo pabaiga laikoma, kai kovos scenoje miršta visi herojai. Mirusį herojų galima „prikelti“ dar kovos eigoje burtais ar po kovos specialiomis prikėlimo porcijomis. Įveikus vieną žaidimo „kambarį“ ar etapą, herojų išnaudoti „gyvybės“ ir magiškų galių resursai atsistato į maksimalų lygį. Kuo daugiau priešininkų yra nugalimi, tuo labiau didėja herojaus „patirties lygis“, burtų galių, „gyvybės“ rezervai. Atitinkamai, žaidimo eigoje stiprėja priešininkai, kurių yra įvairių rūšių: nuo eilinių „Shinra Inc.“ kareivių iki įvairiausių pabaisų.
„Final Fantasy VII“ yra RPG žaidimas. Žaidėjas gali tobulinti valdomus herojus savo pasirinktomis ypatybėmis, ginklais ir pan., suteikdamas tik jiems būdingų galių ir pranašumų. Žaidimo aplinkoje valdomas tik vienas herojus, kuris reprezentuoja keletą herojų vienu metu. Kai kuriuose žaidimo taškuose galima pasirinkti iš esamų herojų, su kuriais toliau norima vystyti žaidimo eigą. „Pasaulio“ lange galima naudotis pasaulio žemėlapiu. Planetos pasaulį sudaro keletas žemynų, salų ir vandenynas. Žaidime po pasaulį galima judėti oro, vandens ir žemės specialiu, žaidimo eigoje įgyjamu transportu. Taip pat, su „Final Fantasy“ serijai būdingais Chocobo paukščiais. Žaidime nėra audio dialogų, tik muzikinis garso takelis. Dialogai tarp žaidimų veikėjų vaizduojami ekrane. Žaidėjas turi galimybę su įvairiais veikėjais juos tęsti arba nutraukti. Dialoguose galima sužinoti svarbios žaidimo siužeto informacijos, tačiau jie gali būti ir niekaip nesusiję su siužetu.
Valdomi veikėjai
Žaidėjo valdomi herojai. Žaidime vadinami tik vardais (be pavardės). Visų jų vardai žaidime gali būti keičiami. Žemiau pateikiami žaidimo siūlomi vardai (default).
Sepiroth
Sepiroth yra pagrindinis žaidimo antagonistas. Jis buvo galingiausiu ir garsiausiu SOLDIER nariu. Cloud stojo į SOLDIER tam, kad būtų panašus į jį, taptų Pirmos klasės kariu. Sepiroth sužinojo, kad nėra žmogus, o „Shinra Inc.“ daktaro Hojo eksperimentų rezultatas, sukurtas iš Jenova genetinės informacijos ir ilgą laiką veiktas Mako energija. Jis sumaištauja prieš „Shinra Inc.“, nužudo prezidentą Shinra ir pasigrobia Jenovą iš „Shinra Inc.“ būstinės. Cloud iš tamsios savo praeities nutuokia Sepiroth kėslus ir stengiasi jam sukliudyti.
Siužetas
Aeris parsiveda Cloud į jos ir mamos namus, o po to lydi Cloud atgal į sektorių 7, kur yra AVALANCHE būstinė, gyvena Barret. Pakeliui, sektoriuje 6 paaiškėja, kad Tifą yra pagrobęs vietos nusikaltėlių „bosas“ Don Corneo. Cloud ir Aeris išvaduoja Tifą iš Don Corneo rankų ir iš jo sužino, kad „Shinra Inc.“ prezidentas sugalvojo sunaikinti sektorių 7, o kaltę už sprogdinimą suversti AVALANCHE, tuo nuteikdamas gyventojus prieš teroristus. Cloud, Tifa ir Aeris grįžta į sektorių 7 ir randa Barret su draugais kovojant ties viršutinio miesto plokštę laikančiu pilioriumi. TURKS agentas Reno sėkmingai aktyvuoja pilioriaus susprogdinimo mechanizmą, o kitas agentas Tseng pagrobia Aeris. Viršutinio miesto plokštė nukrenta ant sektoriaus 7 ir užmuša visus ten gyvenusius. Aeris visgi spėja pasakyti, kad Barret duktė Marlene buvo laiku išvesta iš sektoriaus.
Barret, Tifa ir Cloud užkopia į miestą ir įsiveržia į „Shinra Inc.“ centrinę būstinę. Jie išvaduoja Aeris ir susitinka gyvūną, kodiniu pavadinimu Red XIII, su kuriuo ir Aeris norėjo eksperimentuoti „Shinra Inc.“ daktaras Hojo. Herojai sužino, kad Aeris kilusi iš mistinių išnykusių Planetos būtybių rasės, vadinamos ANCIENTS (arba Cetra). Red XIII prisijungia prie herojų, tačiau jiems nepasiseka pabėgti iš „Shinra Inc.“ pastato. Herojai sulaikomi ir uždaromi vienutėse. Naktį jie atranda, kad vienučių automatiniai spynų mechanizmai nebeveikia. Jie randa išžudytus sargybinius ir, sekdami kraujo pėdsakais, ateina į „Shinra Inc.“ prezidento biurą, kuriame randa nužudytą prezidentą kardu. Cloud pasako, kad tai galėjo padaryti tik Sepiroth, galingiausias SOLDIER karys, kuris buvo laikomas mirusiu. Sepiroth pagrobė iš „Shinra Inc.“pastato pavojingą Jenovą būtybę ir kelia Planetai daug didesnę grėsmę nei „Shinra Inc.“ Mako reaktoriai. Cloud ir draugai, persekiojami naujojo „Shinra Inc.“ prezidento Rufus pasiųstų persekiotojų, palieka Midgar miestą. Jų užduotis tampa keliauti po Planetos pasaulį ir bandyti iš pradžių sužinoti, o po to ir sukliudyti Sepiroth kėslams. Cloud persekioja ir jo paties tamsios praeities prisiminimai …
Pripažinimas
„Final Fantasy VII“ dažnai vertinama geriausia „Final Fantasy“ žaidimų serijos dalimi ir vienu geriausių visų laikų žaidimų. Metacritic.com kritikų vertinimų suvestinės vidurkis 92 %.
Įvairiuose apie žaidimus rašančiuose tinklalapiuose ir žaidėjų balsavimuose „Final Fantasy VII“ užima aukštas vietas geriausiųjų sąrašuose:
Final Fantasy VII rinkinys
„Final Fantasy VII“ rinkiniu vadinama grupė vėliau sukurtų žaidimų, filmų ir literatūros kūrinių, kurie tęsia „Final Fantasy VII“ žaidimo siužeto gijas ar pasakoja įvykius iki „Final Fantasy VII“ įvykių.
140 m.
Įvykiai
Nedatuoti
Tujinutiniai
Tujinutiniai (Thuidiaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima, kuriai priklauso tankiomis neblizgančiomis vejomis augančios samanos, kurių stiebas šliaužiantis arba kylantis ir 1-3 kartus plunksniškai šakotas.
Lietuvoje auga šios gentys:
Specialioji reliatyvumo teorija
Šios teorijos pagrindinis teiginys – kad kiekvienam stebėtojui šviesos greitis vakuume yra vienodas visomis kryptimis ir nepriklauso nei nuo šaltinio, nei nuo stebėtojo judėjimo greičio. Iš to daroma išvada, kad kuo greičiau objektas juda, tuo lėčiau jam eina laikas, tuo objektas darosi sunkesnis ir jo tiesiniai matmenys, nejudančio stebėtojo atžvilgiu, darosi mažesni. Taip pat Albertas Einšteinas teigė, kad jokiais bandymais sistemos viduje negalima nustatyti skirtumo tarp rimties ir judėjimo iš inercijos būsenų.
Galiojimo sritis
Specialioji reliatyvumo teorija sugriovė iki tol buvusį visuotinai priimtiną Niutono mechanikos dėsniais pagrįstą pasaulio supratimą. Tačiau įprastinėmis aplinkybėmis Žemėje, kuomet greičiai dažnai nedideli, reliatyvistinės Niutono dėsnių pataisos paprastai yra nykstamai mažos, todėl jais galima naudotis.