cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konstitucinė Taryba
Konstitucinė Taryba – konstitucinės justicijos institucija Prancūzijoje. Ji buvo įsteigta Penktosios Respublikos Konstitucijos, siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi konstitucinių principų ir taisyklių. Taryba yra įsikūrusi Karališkuosiuose rūmuose, Paryžiuje. Pagrindinė jos veikla – parlamentui priėmus įstatus ir dar prieš juos pasirašant Respublikos prezidentui, nuspręsti, ar siūlomi įstatai atitinka Konstituciją.
Įgaliojimai
Taryba turi dvi pagrindines galios sritis:
Struktūra
Konstitucinę Tarybą, pagal Konstitucijos 56 straipsnį, sudaro devyni nariai, kurie yra skiriami devyneriems metams ir tik vienai kadencijai. Kas trejus metus Konstitucinės Tarybos sudėtis atnaujinama trečdaliu. Tris Konstitucinės Tarybos narius skiria Respublikos prezidentas, tris – Senato pirmininkas, tris – Nacionalinės Asamblėjos pirmininkas.
Anasaziai
thumb|250px|Anasazių miestas Mesa Verdėje thumb|250px|XI–XIII a. anasazių dubuo iš Čako kanjono Anasaziai arba senieji pueblai, pueblų kultūra – priešistorinė indėnų žembdirbių kultūra, gyvavusi JAV pietvakaruose, Kolorado plynaukštėje (Jutos, Arizonos, Kolorado, Naujosios Meksikos valstijose). Iš anasazių yra kilusios dabartinės hopių, zunių, akomų, keresų, tivų tautos (pueblai). Kalbiniu požiūriu jų kilmė skirtinga, nes vieni vartoja jutų-actekų kalbas, kitų kalbos – izoliuotos (zunių, keresų).
Pavadinimas anaasází yra kilęs navachų kalbos ir reiškia „senbuviai“ arba „priešo protėviai“. Pavadinimas pueblo yra ispaniškas ir reiškia „kaimelis“ – taip vadintos pueblų kultūros gyvenvietės.
XIV–XV a. anasazių kultūra pradėjo nykti. Jos pražūtį greičiausiai lėmė 1276–1299 m. Didžioji sausra, dėl kurios sumenko derlius. Žmonės pradėjo keltis į pietus (prie Rio Grandės) ir rytus (į Baltuosius kalnus) kur steigė naujas gyvenvietes. Tuo metu gyvenvietės jau buvo paprastesnės statybos, nors keramikos ir audinių gamybos meistrystė išliko panaši. 1540 m. anasaziai susidūrė su ispanais. Šie indėnų žemėse pradėjo steigti krikščioniškas misijas, nuo 1598 m. – juos kolonizavo. 1680 m. anasaziai sukilo, bet iki 1692 m. vėl buvo pavergti ispanų. XVIII a. dėl priespaudos ir epidemijų anasazių kultūra sunyko, daug pueblų sunyko (nuo 75 iki 25–30). 1848 m. anasazių žemės užimtos amerikiečių.
Senosios pueblų architektūros pavyzdžių likę Mesa Vardėje, Čako kanjone, Kanjonų žemėje, Bandeljė; dabar daugelis šių vietovių valstybės saugomos kaip nacionaliniai parkai arba paminklai Keturių kampų krašte. Žymiausias iš tebegyvenamų pueblų yra Taoso Pueblas (pasaulio paveldo objektas).
Lankinas
Lankinas  – miestelis ir savivaldybė vidurio Gvatemaloje, Aukštutinio Verapaso departamente, į šiaurės rytus nuo Kobano. 16 tūkst. gyventojų; dauguma – majai kekčiai.
Šalia Lankino teka Kahabono upė, sudaranti gamtos paminklą – Semuk Čampėjų. Taip pat greta įkurtas Grutas de Lanquín nacionalinis parkas, kuriame saugomi klintiniai urvai.
Oferta
Oferta, sutarčių teisėje - pasiūlymas. Pasiūlymas sudaryti sutartį yra laikomas oferta, jeigu jis yra pakankamai apibrėžtas ir išreiškia oferento ketinimą būti sutarties saistomu ir įsipareigojančiu akcepto atveju.
Sutartis sudaroma pateikiant pasiūlymą (oferta) ir priimant pasiūlymą (akceptas) arba kitais šalių veiksmais, pakankamai įrodančiais šalių susitarimą.
Feniksas (pinigai)
thumb|right|200px|5 feniksų banknotas (1830 m.) Feniksas  – pirmasis šiuolaikinės Graikijos valstybės piniginis vienetas, buvęs apyvartoje 1828–1832 m. 1 feniksą sudarė 100 leptų. Pavadinimas feniksas simbolizavo Graikijos valstybės atgimimą.
Šiuo pinigus įvedė 1828 m. Graikijos valdytojas Joanis Kapodistrijas.
Feniksas pakeitė to meto Turkijos piniginį vienetą kurušą, kurį graikai vadino 'grašis'. Pradinis kursas – 6 feniksai atitiko 1 kurušą.
Buvo nukaldinta nedaug fenikso monetų, todėl daugelis mokėjimų Graikijoje buvo atliekami užsienio valiutomis. Vyriausybė, neturėdama brangiųjų metalų monetoms kaldinti, 1831 m. išleido 300 000 feniksų banknotais, kurie buvo nepadengti aktyvais. Todėl šie popieriniai pinigai buvo visuotinai nepriimami.
1832 m. Graikijos pinigų sistema buvo reformuota, feniksus pakeitė Graikijos drachmos.
Minsko apskritis (1793–1924)
Minsko apskritis – buvęs teritorinis vienetas dabartinėje Baltarusijoje. Centras – Minskas. 1897 m. buvo 277,2 tūkst. gyventojų.
Administracinis suskirstymas
1913 m. apskrityje buvo 16 valsčių. Po I pasaulinio karo priklausė Lenkijai, čia buvo 20 valsčių:
Ryan Owens
Ryan Owens (g. 1995 m. rugsėjo 29 d. Milton Keinse, Anglijoje) – Jungtinės Karalystės dviratininkas, kuris specializuojasi treko rungtyse, olimpinis prizininkas.
Biografija
2016 m. Owens kartu su Didžiosios Britanijos nacionaline komanda pelnė du aukso medalius komandinio sprinto varžybose pasaulio taurės etapuose. Tais pačiais metais sportininkas pelnė savo pirmąjį Europos čempionatų medalį - sidabrą komandiniame sprinte.
2018 m. pasaulio treko čempionate Owens pelnė sidabrą komandinio sprinto varžybose. Tais pačiais metais vykusiose Sandraugos žaidynėse dalyvaudamas Anglijos rinktinėje Owens pelnė sidabro medalį.
Aaron Harry Gorson
Aaron Harry Gorson (1872 m. birželio 2 d. Kaune – 1933 m. spalio 11 d. Niujorke) – Lietuvos žydų kilmės JAV dailininkas.
Biografija
Gimė 1872 m. birželio 2 d. Kaune. 1888 m. emigravo į JAV, studijavo Pensilvanijos dailės akademijoje. 1899 m. išvyko mokytis į Paryžiaus Académie Colarossi, École des Beaux-Arts ir Académie Julian dailės mokyklose. Grįžęs į JAV apsigyveno Pitsburge tapė industrinį kraštovaizdį, 1921 m. persikėlė į Niujorką, kur tapė miesto architektūrą. Mirė 1933 m. spalio 11 d. Niujorke. Dailininko darbai saugomi Carnegie Museum of Art, Eli and Edythe Broad Art Museum, Westmoreland Museum of American Art, Newark Museum, Worcester Art Museum, Heckscher Museum of Art ir Pensilvanijos universiteto dailės galerijoje.
Peršojų valsčius
Peršojų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Peršojys.
Istorija
Įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. 1926 m. valsčius priskirtas iš Stolpcų į Valažino apskritį.
Moldavijos futbolo varžybos 2015–2016 m.
Moldavijos futbolo varžybos 2015-2016 m.
Divizia Națională turnyrinė lentelė
Legenda: 🏆 Zaria Bălţi iškovojo šalies futbolo taurę.
„Auksinės“ rungtynės
--
Finalo rungtynės
-
Apsiaustas
thumb|Lenkijos kareiviai su apsiaustais nepriklausomybės dienos parade Katovicuose, 2008 m. Apsiaustas – viršutinis drabužis, skirtas apsaugai nuo vėsos bei lietaus.
Gali būti su rankovėmis arba be rankovių. Apsiaustas be rankovių dar vadinamas pelerina.
Alderaanas
thumb|220px|Alderaano planeta „Žvaigždžių karuose“ Alderaanas – planeta išgalvotame „Žvaigždžių karų“ pasaulyje. Tai gimtoji princesės Lėjos, vienos pagrindinių „Žvaigždžių karų“ sagos veikėjų, planeta. 1977 m. filme „Žvaigždžių karai: epizodas IV – nauja viltis“ vaizduojama, kaip Alderaaną sunaikina „Mirties žvaigždės“ superlazeris.
Kaip minima 1995 m. išleistame Kevin J. Anderson leidinyje The Illustrated Star Wars Universe ir 1998 m. Wallace, Kolins bei McKinney Star Wars: The Essential Guide to Planets and Moons, Alderaane būta laukinių pievų, lygumų, miškų, kalnų grandinių. Nors vandenyno šioje planetoje nebuvo, tačiau būta pusiau užšalusios poliarinės jūros, tūkstančių ežerų ir upių. Planeta pasižymėjo didele gyvybės formų įvairove.
Žmonių miestai Alderaane buvo statomi siekiant harmonijos su supančia gamta. Sostinė Aldera buvo pastatyta nedidelėje saloje, buvusioje kalderos centre. Planetos gyventojai labai vertino įvairius menus ir švietimą. Didelė svarba buvo teikiama planetos atstovavimui Galaktikos (paskui Imperijos) Senate ir taikos skatinimui per nusiginklavimą. Alderaanas buvo daugiausia demokratiškas, planetos santvarka – paveldima konstitucinė monarchija, iš pradžių valdovai priklausė Antilų dinastijai, vėliau – Organų (valdžia perėjo santuokos keliu).
Kultūrinės sąsajos
Kai kada įžvelgiamas ryšys tarp „Žvaigždžių karuose“ vaizduojamo Alderaano sunaikinimo ir Šaltojo karo metu tvyrojusios branduolinių ginklų grėsmės. Būta tvirtinančių, kad popkultūroje Alderaanas pasitelktas kaip pavyzdys situacijos, kai nepakankamos politinės ir karinės priemonės priveda prie neigiamų padarinių.
Lietuvos salės futbolo varžybos 2023–2024 m.
2023–2024 m. Lietuvos salės futbolo varžybos buvo pradėtos rengti rugpjūčio mėnesį. Lietuvoje salės futbolo, arba futsalo, veiklą organizuoja Lietuvos salės ir paplūdimio futbolo asociacija bei LFF. Asociacijos prezidentu ketveriems metams 2023 m. liepos 25 d. išrinktas Darius Gurskis. Į asociacijos Valdybą taip pat buvo išrinkti Remigijus Daugėla, Vitalijus Mitrofanovas, Kęstutis Rudžionis ir Artūras Žarnovskis. Savo kandidatūrą atsiėmė Audrius Markevičius. Asociacijos direktorius - Vytenis Kazlauskas.
Futsal A lyga
Tikėtina kad varžybos prasidės 2023 m. spalio pradžioje ir baigsis 2024 m. balandžio mėn.
Turnyras vyko kovo 12 d., tačiau tuo metu PAFF I lygos pirmenybės dar tebevyko. PAFF delegavo tuo metu pirmaujančią FK Dembava, su sąlyga kad jei pasibaigus PAFF pirmenybėms FK Dembava nelaimėtų pirmosios vietos, FK Dembava prarastų galimybę kilti į A lygą. FK Dembava laimėjo finalinį turnyrą, tačiau nelaimėjo PAFF pirmenybių, ir tokiu būdu neteko galimybės kilti į A lygą.
Nuo šio sezono planuojama įvesti naujas Lietuvos salės futbolo A lygos klubų licencijavimo taisykles, reglamentuojančias būtinus komandos personalo, infrastruktūros, teisinius, finansinius ir sportinius kriterijus. Dalis šių taisyklių į nuostatus jau buvo įtrauktos į šį sezoną.
Vyrų rinktinė
Rinkinės treneriu yra kroatas Mićo Martić.
2023 m. rugsėjo mėn. planuojama bendra vyrų ir jaunimo rinktinių stovykla.
2026 m. UEFA Europos futsal čempionatas
Lietuvos futbolo federacija pateikė paraišką 2026-aisiais Lietuvoje surengti UEFA Europos futsal čempionato finalinį turnyrą. Be Lietuvos, prašymus taip jau yra pateikę Belgija, Suomija, Prancūzija bei Latvija. UEFA sprendimą priims 2023-ųjų gruodį.
UEFA Futsal čempionų lyga
Kauno Žalgiris pradės 2023–2024 m. UEFA Futsal čempionų lygos varžybas nuo pagrindinio etapo. Kauno Žalgiris UEFA reitinge užima 12-ą vietą.
Šios grupės pagrindinio etapo varžybos vyks Lietuvoje, 2023 m. spalio 24-28 dienomis. Pagrindinio etapo burtai buvo ištraukti 2023 m. liepos 5 d. Kauno Žalgiris pateko į 7-ą grupę su Kampuksen Dynamo, bei preliminarinio etapo grupių G ir D nugalėtojais. Preliminarinėje G grupėje žaidė Futsal Minerva, 🇦🇲 Yerevan Futsal Club, 🇨🇾 AEL Limassol, 🇸🇲 FC Fiorentino. Preliminarinėje D grupėje žaidė 🇵🇱 KSC Lubawa, FC Prishtina 01, 🇳🇴 Utleira Idrettslag, 🇮🇸 Ísbjörninn.
Santa Katalina la Tinta
Santa Katalina la Tinta  – miestelis ir savivaldybė centrinėje Gvatemaloje, Aukštutinio Verapaso departamente, 110 km į pietryčius nuo Kobano. 11 tūkst. gyventojų. Miestelis įsikūręs Poločiko upės slėnyje. Svarbus Poločiko žemupio regiono prekybinis centras.
Istorija
Savivaldybė sudaryta 1999 m., atskyrus nuo Pansoso savivaldybės.
Bahir Daras
Bahir Daras  – miestas šiaurinėje Etiopijoje, 578 km į šiaurę nuo Adis Abebos, Tanos ežero pietinėje pakrantėje, prie Žydrojo Nilo ištakų. Amherų regiono administracinis centras. Kelių mazgas, yra oro uostas. Veikia universitetas (nuo 2001 m.), Etiopijos stačiatikių soboras. Vystomas turizmas, maisto, tekstilės pramonė. Už 30 km nuo Bahir Daro krenta Žydrojo Nilo krioklys.
Dauguma miesto gyventojų yra amherai, išpažįstantys krikščionybę (Etiopijos ortodoksų bažnyčia).
Nuotykių metas
Nuotykių metas (angl. Adventure Time, kartais pridedant with Finn & Jake – „su Finu ir Džeiku“) – amerikiečių fantastinis animacinis serialas, kurį sukūrė animatorius, prodiuseris ir scenaristas Pendletonas Vuardas (Pendleton Ward) televizijai „Cartoon Network“. Animacinį serialą prodiusavo „Frederator Studios“ ir „Cartoon Network Studios“.
„Nuotykių metas“ apie berniuką Finą (įgarsino Jeremy Shada) bei jo geriausią draugą ir įbrolį, magišką anglų buldogą Džeiką (įgarsino John DiMaggio), sugebantį valingai keisti savo formą ir dydį. Pagrindiniai serialo veikėjai gyvena postapokaliptiniame pasaulyje, „Ooo“ šalyje (angl. Land of Ooo), kur šie dažniausiai bendrauja su Princese Guma (įgarsino Hynden Walch), Ledo Karaliumi (įgarsino Tom Kenny), Marcelina (įgarsino Olivia Olson), BMO (įgarsino Niki Yang) ir kitais veikėjais. Serialas paremtas 2007 m. sukurta bandomąja animacinio serialo versija, priklausančia animacijų serijai „Random! Cartoons“ (liet. Atsitiktinai! Animaciniai filmai). Bandomajai versijai susilaukus stulbinamo internautų dėmesio, 2010 m. kovo 11 d. „Cartoon Network“ užsakė pagaminti serialą. Pirmoji laidos serija išleista „Cartoon Network“ televizijoje 2010 m. balandžio 5 d., o paskutinė – 2018 m. rugsėjo 3 d.
Fabula
Pasak Vuardo, Finas „ugningas mažas vaikis su tvirtais moraliniais įsitikinimais“, o Džeikas – lengvabūdiškesnis pagalbininkas, kuris „Finą nuramins ir, jeigu būtina, duos įžvalgių patarimų“. Abu draugai gyvena „Ooo“ šalyje – postapokaliptiniame pasaulyje, kuris yra dėl nežinomų priežasčių kilusio branduolinio konflikto pasekmė. Finas ir Džeikas bendrauja su kitais svarbiais antriniais veikėjais: Saldumynų karalystės galva ir atkaklia mokslo šalininke, Princese Guma, nesuprastu ir pamišusiu Ledo Karaliumi, vampyre ir roko entuziaste Marcelina, kompiuterinių žaidimų konsolę primenančiu jautruoliu robotu BMO bei Ugnies karalystės valdove, Princese Liepsna (įgarsino Jessica DiCicco).
Įvertinimas
Kritikai laidą įvertino palankiai. Recenzento Zeko Hendleno (Zack Handlen) manymu, šis animacinis serialas yra „nepakartojama laida, puikiai tinkanti pilkojoje zonoje, kuri egzistuoja tarp vaikui bei suaugusiajam skirto pramoginio turinio, ir sugebanti pateisinti gero scenarijaus bei paprasčiausių kvailysčių troškimus“.
Spalvotoji revoliucija
thumb|350px|right|Spalvotojų revoliucijų žemėlapis Spalvotoji revoliucija – terminas, kuris yra plačiai naudojamas viso pasaulio žiniasklaidoje apibūdinti įvairius judėjimus kai kuriuose buvusios Sovietų Sąjungos visuomenėse ir Balkanuose prasidėjusius XXI a. pirmajame dešimtmetyje. Šis terminas taip pat buvo taikomas revoliucijoms kituose pasaulio regionuose apibūdinti, pavyzdžiui Artimuosiuose Rytuose.
Spalvotųjų revoliucijų dalyviai dažniausiai naudojo taikų pasipriešinimą ir tokius metodus, kaip demonstracijos, streikai ir intervencijos, parodyti savo protestą prieš korumpuotas ir/ar autoritarines vyriausybes bei propagavo demokratiją. Šie judėjimai paprastai naudojo konkrečią spalvą ar gėlę kaip savo simbolį. Be to, spalvotosios revoliucijos išsiskiria nevyriausybinių organizacijų (NVO) bei studentų aktyvistų reikšmingumu, organizuojant kūrybingą nesmurtinį pasipriešinimą.
Prie tokių judėjimų priskiriami:
Karolis III (Jungtinė Karalystė)
Karolis III (, g. 1948 m. lapkričio 14 d.) – Jungtinės Karalystės, 14-os užjūrio teritorijų ir kitų Tautų Sandraugos šalių karalius. Vyriausias Elžbietos II ir Princo Filipo sūnus. Karolis III sosto įpėdinis buvo nuo 1952 m., o 2022 m. rugsėjo 8 d. tapo Jungtinės Karalystės karaliumi. 2023 m. gegužės 6 d. Karolis III oficialiai karūnuotas.
Ankstyvasis gyvenimas
kairėje|miniatiūra|196x196px|Čarlzo [[Krikštas|krikštynos 1948 m. Iš kairės į dešinę – karalius Jurgis VI (senelis), princesė Elžbieta (motina), princas Filipas (tėvas) ir karalienė motina Elžbieta (senelė).]] Čarlzas gimė 1948 m. lapkričio 14 d., 21:14 val. (GMT), kai Jungtinės Karalystės soste buvo jo senelis Jurgis VI. Princas buvo pirmasis princesės Edinburgo kunigaikštienės Elžbietos ir Edinburgo kunigaikščio Filipo vaikas. 1948 m. gruodžio 15 d. Čarlzas pakrikštytas Bakingamo rūmų muzikinėje menėje – jam buvo suteiktas Karolio Pilypo Artūro Jurgio vardas. Kaip ir kiti tituluoti karališkosios šeimos nariai, princas savo pavardės įprastai nenaudoja.
1952 m. vasario 6 d. mirus Čarlzo seneliui, jo motina tapo karaliene Elžbieta II, o šis iškart tapo naujuoju sosto įpėdiniu. Pagal karaliaus Eduardo III 1337 m. paskelbtą chartiją, princas tradiciškai perėmė Kornvalio ir Rotsėjaus hercogo, Kariko grafo, Renfrio barono, Salų lordo bei Škotijos princo titulus. 1953 m. birželio 2 d. Čarlzas dalyvavo savo motinos Elžbietos II karūnacijoje Vestminsterio vienuolyne. Jis mokėsi Čymo ir Gordonstouno mokyklose, Gylongo gramatikos mokykloje Australijoje.
Velso princas (1958–2022)
Čarlzas Velso princu ir Česterio grafu tapo 1958 m. liepos 26 d. Vis dėlto oficiali princo investitūros ceremonija įvyko 1969 m. liepos 1 d., kai jį Kernarvono pilyje karūnavo Elžbieta II – šis įvykis Velse sulaukė itin didžiulio pasipriešinimo. Kitais metais jis užėmė vietą Lordų Rūmuose. 1974 m. birželio 13 d. princas šiuose rūmuose pasakė kalbą ir tapo pirmuoju karališkosios šeimos nariu, prabilusiu parlamento rūmuose po karaliaus Eduardo VII apsilankymo 1884 m. Jis kalbą pasakė ir 1975 m.
Tapęs princu Čarlzas pradėjo aktyviau įsitraukti į viešuosius karališkos šeimos reikalus – 1976 m. jis įkūrė labdaros fondą „The Prince's Trust“, o 1981 m. apsilankė Jungtinėse Valstijose. XX a. 8 deš. viduryje princas Australijos ministrui pirmininkui Džonui Malkolmui Freizeriui (John Malcolm Fraser) išreiškė norą užimti generalinio gubernatoriaus (monarcho atstovo) pareigas Australijoje, bet visuomenei neparodžius didesnio susidomėjimo ši iniciatyva žlugo. „Ką gi tau reikia manyti, kai esi pasiruošęs kažką nuveikti, kad padėtum, bet tau tiesiog pasakoma, jog esi nelaukiamas?“ – anuomet į publikos nuotaikas sureagavo Čarlzas.
PubMed Central
PubMed Central (PMC) – nemokama skaitmeninė mokslinių straipsnių saugykla. Joje kaupiami biologijos ir medicinos straipsniai, kurių turinys laisvai prieinamas.
Karolis III (Jungtinė Karalystė)
Velso princas (1958–2022)
2022 m. rugsėjo 8 d. tapęs karaliumi Karoliu III, jis šiuos savo ir savo žmonos Kamilos titulus perdavė Princui Viljamui ir jo žmonai Ketrin. Sosto įpėdinis visada tradiciškai yra Velso princas.
PubMed Central
PubMed Central ir jos numeris (PMC) nėra tas pats kas PubMed (ir numeris PMID). PubMed Central saugo visą straipsnio turinį, tuo tarpu PubMed saugo tik citavimui reikalingus duomenis ir (dažniausiai) nuorodą į kur nors kitur laikomą straipsnio tekstą, už kurį dažnai jau reikia mokėti. 2018 m. PubMed Central buvo sukaupusi 5,2 milijono straipsnių.
Karolis III (Jungtinė Karalystė)
Karo tarnyba
Čarlzas tarnavo Karališkosiose oro pajėgose ir Karališkajame laivyne. Besimokydamas Kembridže antrus metus, jis kartu treniravosi Karališkosiose oro pajėgose, kur drauge su likusia Kembridžo universiteto oro eskadrile mokėsi pilotuoti kovinį lėktuvą. 1971 m. rugpjūčio mėn. princas pelnė įgulos lakūno ženklelį.
PubMed Central
PubMed central numeris, įprastai nurodomas kaip PMC (kartais kaip PMCID) susideda iš priešdėlio PMC, po kurio seka septyni skaitmenys: * PMCID: PMC1852221
Karolis III (Jungtinė Karalystė)
Karo tarnyba
1971 m. rugsėjo mėn. įvykus lakūnų mokslų baigimo ceremonijai Čarlzas pradėjo tarnybą šalies laivyne, kur dalyvavo Karališkojo Dartmuto jūrų koledžo rengiamuose šešių mėnesių apmokymo kursuose. 1971–1972 m. jis tarnavo raketas gabenančiame eskadriniame minininke „HMS Norfolk“ bei fregatose „HMS Minerva“. 1974 m. jis tarnybą tęsė fregatoje „HMS Jupiter“, tais pačiais metais tapo sraigtasparnio pilotu Jouvilio karinėje oro bazėje bei prisijungė prie 845-osios jūrinės oro eskadrilės, veikusios lėktuvnešyje „HMS Hermes“. Čarlzas aktyvioje laivyno tarnyboje praleido 10 mėnesių, o nuo 1976 m. vasario 9 d. vadovavo pakrančių minų laive-naikintuve „HMS Bronington“. 1977 m. jis buvo paskirtas Parašiutininkų pulko vyriausiuoju pulkininku, o kitais metais dalyvavo parašiutininkų apmokymuose „RAF Brize Norton“.
Santykiai su ledi Diana Spencer
miniatiūra|209x209px|Čarlzas ir Diana ant [[Uluru uolos Australijoje. 1983 m. kovo mėn.]] 1977 m. Čarlzas su Diana Spencer susipažino Althorpo dvare, kuriame ji gyveno. Tuo metu princas draugavo su jos seserimi Sara (Sarah), o su pačia Diana romantinius santykius užmezgė 7 deš. viduryje. Kai Čarlzas bei Diana drauge sėdėjo ant šieno ryšulio dalyvaudami draugo surengtoje iškyloje, ši atsiminimuose yra užsiminusi, kad princas atrodė labai nelaimingas ir po mylimo dėdės lordo Mauntbateno (Mountbatten) laidotuvių jam reikėjo artimo paguodos. Spaudoje rašyta, kad „be ryškiai prabilusio jausmo, jis pradėjo apie ją galvoti kaip apie galimą žmoną“. Diana kartu su Čarlzu apsilankė Balmoralo pilyje bei Sandringamo dvare.
Čarlzo pusbrolio Nortono Nečbulio (Norton Knatchbull) ir jo žmonos teigimu, Dianai veikiausiai neatrodė, kad princas ją išties myli. Vis dėlto poros santykiai sulaukė didžiulio spaudos ir paparacų susidomėjimo. Princas Filipas savo sūnui pasakė, kad jo delsimas išsklaidyti žiniasklaidos spekuliacijas apie jųdviejų santykius su Diana gali padaryti didžiulę žalą jos reputacijai ir ragino princą vesti. Manydamas, kad Diana atitinka deramos žmonos kriterijus ir žiūrėdamas rimtai į tėvo spaudimą, princas pradėjo svarstyti apie vedybas. 1981 m. pora priėmė sprendimą susituokti, o vėliau susilaukė dviejų sūnų – Princo Viljamo (g. 1982 m.) ir Princo Hario (g. 1984 m.). kairėje|miniatiūra|249x249px|Čarlzas ir Diana [[Edmontonas|Edmontone, Albertoje, Kanadoje. 1983 m. birželio mėn.]] Praėjus penkiems metams po vestuvių poros santuoka pradėjo irti: tam įtakos turėjo ir sutuoktinių 13 metų amžiaus skirtumas. 1986 m. lapkričio mėnesį Čarlzas vėl užmezgė romantinius santykius su Kamila Parker Bouls. 1992 m. įrašytoje vaizdo juostoje Diana prisipažino, jog yra „labai įsimylėjusi kai ką, kas dirba šioje aplinkoje“. Manoma, kad šiame pokalbyje omenyje turėtas princesės asmens sargybinis Baris Menakis (Barry Mannakee), kuris 1986 m. buvo perkeltas dirbti į Diplomatinį apsaugos būrį, kuomet viršininkas išsiaiškino apie jųdviejų nederamus santykius. Vėliau Diana užmezgė naujus romantinius santykius su majoru Džeimsu Hevitu (James Hewitt), kuris anuomet dirbo šeimos jojimo instruktoriumi.
1997 m. rugpjūčio 31 d. Diana žuvo autoavarijoje Paryžiuje. Čarlzas su Dianos seserimis išskrido į Paryžių, kur pasirūpino princesės kūno pargabenimu į Jungtinę Karalystę. 2003 m. Dianos buvęs liokajus Paulas Burelis (Paul Burrell) paviešino raštelį, kurį jo tvirtinimu Diana parašė 1995 m. – jame aiškinama, kad Čarlzas „planuoja „nelaimingą atsitikimą“ automobilyje, stabdžio gedimą bei rimtą galvos traumą“ tam, kad darkart galėtų vesti. Londono Metropoliteno policija, kuriai buvo pavesta tirti visas galimas nelaimės versijas, iškvietė Čarlzą į apklausą, kurioje princas aiškino, kad atsakingos institucijos apie šį raštelį nieko nežinojo, o pats paaiškinti, kodėl princesė šitaip galėjo parašyti negali.
Santykiai su Kamila Parker Bouls
miniatiūra|252x252px|Čarlzas ir Kamila [[Jamaika|Jamaikoje. 2008 m. kovo mėn.]] Apie Čarlzo ir Kamilo sužadėtuves pranešta 2005 m. vasario 10 d. Vadovaujantis 1772 m. Karališkųjų santuokų aktu, karalienės leidimas tuoktis išduotas 2005 m. kovo 2 d. Kanados teisingumo departamentas nusprendė, kad Karalienės Kanados slaptosios tarybos leidimas susituokti nėra būtinas, nes ši sąjunga įpėdinio, valdysiančio Kanados valstybę, nenulems.
Čarlzas tapo vieninteliu karališkosios šeimos nariu, kurio santuoka Anglijoje buvo civilinė, o ne bažnytinė. Britanijos valstybinių institucijų XX a. 6–7 deš. išleistuose dokumentuose, kuriuos paviešino BBC, aiškinama, kad ši santuoka neteisėta. Vis dėlto šiuos išaiškinimus Čarlzo atstovas spaudai atmetė – jie įvertinti kaip teisiškai nebegaliojantys.
Čarlzo tėvai šiose vestuvėse nedalyvavo: karalienės Elžbietos II sprendimas dažnai motyvuojamas tuo, kad ši yra Anglijos Bažnyčios galva. Vis dėlto karalienė ir Edinburgo hercogas dalyvavo palaiminimo ceremonijoje bei sutiko jaunavedžius priimti Vindzoro pilyje.
Įpėdinystė ir karūnacija
kairėje|miniatiūra|252x252px|Karolis III kreipiasi į Škotijos parlamentą. Karolis III perėmė savo motinos pareigas iškart pranešus apie jos mirtį 2022 m. rugsėjo 8 d. Jis buvo ilgiausiai sosto įpėdiniu išbuvęs asmuo Jungtinės Karalystės istorijoje – iki 2011 m. balandžio 20 d. šis rekordas priklausė karaliui Eduardui VII, kuris įpėdiniu išbuvo 59 metus. Karaliumi Karolis III tapo sulaukęs 73 metų – prieš tai vyriausio sostą paveldėjusio monarcho rekordas priklausė Vilhelmui IV, kuris į valdžią atėjo 1830 m.
2022 m. rugsėjo 9 d., 18:00 val. Karolis III pasakė kalbą, skirtą tautai: jos metu valstybės galva atidavė pagarbą savo motinai ir perleido Velso princo pareigas savo vyriausiajam sūnui Viljamui. Kitą dieną Įpėdinystės taryba viešai paskelbė pripažįstanti Karolį III naujuoju karaliumi. Šioje ceremonijoje dalyvavo naujoji karalienė konsortė Kamila, Velso princas Viljamas, ministrė pirminininkė Liz Tras (Liz Truss) bei šeši prieš tai ministro pirmininko pareigas užėmę politikai. Šis iškilmingas pranešimas buvo perskaitytas ir kitose Jungtinės Karalystės šalyse bei jai priklausančiose teritorijose – Škotijoje, Velse, Šiaurės Airijoje, Britų užjūrio teritorijose, Karūnos priklausiniuose, Kanados provincijose bei Australijos valstijose. miniatiūra|237x237px|Karalius Karolis III ir Kamila po karūnacijos ceremonijos. Karolio III karūnacija įvyko Vestminsterio abatijoje 2023 m. gegužės 6 d. Šios ceremonijos planai buvo plėtojami daugelį metų ir vadinti Operation Golden Orb. Spaudos pranešimuose buvo rašoma, kad pati Karolio III karūnavimo procesija bus kuklesnė nei jo motinos, o ceremonija „trumpesnė, mažesnė, mažiau kainuojanti ir atviresnė skirtingiems tikėjimams ir bendruomenės grupėms – tai susiję su karaliaus noru atspindėti šiuolaikinės Britanijos etninį įvairumą“. Vis dėlto buvo laikomasi esminių Anglijos Bažnyčios nusistovėjusių tradicijų: ceremoniją sudarė karališkoji priesaika, patepimas, regalijų įteikimas bei pasodinimas į sostą.
Filantropinė ir labdarinė veikla
Karalius Karolis III rūpinasi įvairiomis socialinėmis ir humanitarinėmis labdaromis: 1976 m. jis įkūrė Princo fondą, yra daugelio labdaros organizacijų rėmėjas ar prezidentas. Jis keletą dešimtmečių remia ekologišką žemdirbystę, bando atkreipti visuomenės dėmesį į klimato kaitą. Jo pastangos gamtosaugoje buvo įvertintos daugybe apdovanojimų. Be to, jis rūpinasi istorinių pastatų apsauga, yra žolininkystės ir alternatyvios medicinos propaguotojas.
Adomas Žeimys-Žeimavičius
Adomas Žeimys-Žeimavičius (1854 m. Kontaučiuose (dab. Telšių rajonas) – 1909 m. gruodžio 30 d. Pelekuose (dab. Baltarusijos Breslaujos rajonas) – Lietuvos kunigas, Katalikų bažnyčios istorikas ir literatas.
Biografija
Dirbo vaistinėje, 1889 m. baigė Kauno kunigų seminariją ir buvo įšventintas kunigu. Tarnavo Varniuose (1890–1893 m.), Ylakiuose (1893–1895 m.), Vosyliškėse (apie 1896–1904 m.), Apse. Apie 1905 m. paskirtas kunigu į Pelekų Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčią, pastoracinį darbą joje dirbo iki mirties. Aktyviai dalyvaudavo visuomeniniame darbe: Apse įsteigė „Saulės" draugijos skyrių, Pelekuose savo lėšomis pastatė Liaudies namus ir juose įrengtoje slaptoje lietuviškoje mokykloje pats dėstė. Rašė straipsnius į Žemaičių ir Lietuvos apžvalgą, Tėvynės sargą, Vienybę Lietuvninkų, Viltį ir kt. Tilžėje A. Judučio iš Daubų slapyvardžiu išspausdino knygutę Lietuvos bažnyčių istorijos temomis.
Palaidotas Pelekų Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčios šventoriuje, išlikęs antkapinis paminklas.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
2002–2003 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Finalo rungtynės
-
Nova Dubnica
Nova Dubnica  – miestelis Ilavos apygardoje, Trenčyno krašte, Slovakijoje. 11 186 gyventojai (2015 m. duomenys). Įsikūręs Ilavos baseino slėnyje, Stražovo kalnų (Vakarų Karpatų dalis) papėdėje.
Istorija
Miestelis įkurtas XX a. 6-ajame dešimtmetyje apgyvendinti sunkiosios technikos gamyklos darbuotojus. Miestelio statybos darbai pradėti 1951 m. 1957 m. buvo atskirtas nuo Dubnicos prie Vaho bei nuo kadastrinių Trenčianske Teplicės ir Veľky Kolačino savivaldybių. 1960 m. suteiktos miestelio teisės bei pervadintas į Nova Dubnicą.
Antanas Deksnys (1867)
Antanas Deksnys (1867 m. lapkričio 25 d., Butėniškyje (dab. Rokiškio raj.) – 1949 m. birželio 28 d., East St. Louis (JAV)) – katalikų kunigas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Augo religingoje šeimoje, brolis Juozapas taip pat tapo kunigu. Antanas Deksnys, baigęs Vilniaus kunigų seminariją, 1894–1900 m. tarnavo vikaru Vilniaus katedroje. 1900 m. paskirtas Hruzdovo Oborek (prie Lydos) bažnyčios klebonu, o 1902 m. – laikinuoju Semeliškių Šv. Lauryno bažnyčios administratoriumi. 1902–1909 m. buvo Pivašiūnų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios klebonu. Turėjo gražų balsą, kartais pasikviesdavo kaimynystėje gyvenusį Kiprą Petrauską, tada bažnyčioje parapijiečiai girdėdavo dviejų tenorų atliekamas giesmes. 1906 m. buvo Trakų apskrities rinkiku – specialios komisijos, renkančios deputatą į Pirmąją Rusijos dūmą, nariu. 1907 m. vienai stačiatikių šeimai slapta suteikė religinius patarnavimus, vėliau šis įvykis iškilo į viešumą. Vengdamas bausmės, iš Austrijos-Vengrijos uosto Triesto 1909 m. emigravo į Ameriką.
Jungtinėse Amerikos Valstijose aktyviai įsijungė į tautiečių religinį gyvenimą: Uticoje (Niujorko valstija) įkūrė lietuvių parapiją, Kewanee miestelyje taip pat suorganizavo lietuvių parapiją ir pastatė bažnyčią. 1918–1925 m. klebonavo Grand Rapids mieste (Mičigano valstija), kur pastatė bažnyčią ir praplėtė parapijinę mokyklą. Priėmė JAV pilietybę.
1934 m. grižo į Lietuvą. Paskirtas Želvos Šv. Ignaco Lojolos bažnyčios klebonu, 1937 m. perkeltas klebonauti į Pivašiūnų bažnyčią. Kai 1940 m. Raudonajai armijai užėmė Lietuvą, kaip JAV pilietis privalėjo išvykti iš šalies. Išplaukė į Ameriką, Čikagoje apsigyveno pas sūnėną kunigą Antaną Deksnį (1906–1999). Vėliau kartu su giminaičiu kunigu persikėlė į East St. Louis miestą, kur ir mirė. Palaidotas Lietuvių Šv. Kazimiero kapinėse Čikagoje.
Ilzenbergo valsčius
Ilzenbergo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje ir Latvijos pasienyje. Centras – Elernė arba Elkšniai. Pietinė valsčiaus dalis buvo dabartinės Lietuvos teritorijoje (Ilzenbergo dvaras ir jo apylinkės).
Istorija
Valsčius minimas XX a. pradžioje, kai priklausė Kuršo gubernijai. 1913 m. nurodomas valsčiaus centras Elernėje. Tikriausiai jis buvo ne dabartiniame Elernės kaime – į rytus nuo Daugpilio, kur buvo Elkšnių dvaras, bet pačiuose Elkšniuose, kurie yra ~10 km į šiaurės rytus nuo Ilzenbergo ir gerokai nutolę į šiaurės vakarus nuo Daugpilio. Be to, neatmestina galimybė, kad Elkšniais buvo vadinamas dabartinis Alksnių kaimas Lietuvoje, 1 km į rytus nuo Ilzenbergo, kadangi dar XX a. tarpukariu latvių žemėlapiuose Alksnių vietoje žymimas dvaras Elkšņu muiža.
XIX a. pabaigoje Ilzenbergas priklausė Sėlpilio apskrities Neretos parapijai.
Peršojys
Peršójys  – agromiestelis vidurio vakarų Baltarusijoje, 12 km į pietryčius nuo Valažino. Rajono centras.
Istorija
Minimos nuo 1492 m., XVI a. įkurta katalikų parapija. XIX–XX a. buvo Minsko apskrities Peršojų valsčiaus centras.
Džuangdzi
Džuangdzi (: kitomis romanizacijos sistemomis: Chuang tzu; 369 pr. m. e. – m. 286 pr m. e.) – senovės Kinijos filosofas, plėtojęs daoizmo filosofiją. Pagrindinis veikalas – Džuangdzi. Paveikė budizmo filosofiją, peizažų tapybą, poeziją Kinijoje.
Helernas
Helernas arba Alernas (, Alernus) – archajiškosios romėnų religijos dievas. Tai antraeilė požemio pasaulio dievybė, be to, pupų, naudotų per gegužės mėnesį vykdavusią Lemūrijų šventę, dievas.
Šventoji Helerno giraitė (lucus) buvo netoliese Tibro upės žiočių. Kiekvienų metų vasario 1 d. romėnų pontifikai šiai dievybei aukodavo aukas, būdavo paaukojamas juodas ožys. Tai viena iš priežasčių, kodėl manoma, jog Helernas buvo chtoninė dievybė: juodi gyvūnai būdavo aukojami tik požemio pasaulio dievams.
Turėjęs dukterį Karną. Tikėta, kad ji sergėjanti nuo vampyrų vaikų žarnas.
Teiresijas
Teiresijas (🇬🇷) – graikų mitologijos personažas, garsus Tėbų pranašautojas, Evero ir Chariklos sūnus. Jis buvo kilęs iš Udaėjo, vieno iš žmonių, išaugusių iš Kadmo pasėtų drakono dantų.
Kaip mini Sostratas (eleginės poemos „Teiresijas“ autorius), iš pradžių Teiresijas buvęs mergaitė, bet būdamas septynerių Apolono buvęs paverstas berniuku; paskui įvykę dar keletas virsmų iš vienos lyties į kitą, kol galiausiai ji (galutinė lytis moteriškoji) buvusi paversta pele, o jos mylimasis Arachnas – žebenkštimi.
Teiresijo kapas buvęs prie Tilfusos šaltinio; visgi Tėbuose būta jo kenotafo, o vėlesniais laikais – „observatorijos“, kur, stebint paukščius, būdavo skaitomi pranašiški ženklai. Orchomene būta Teiresijo orakulo, tačiau maro metu jis esą nutilęs, toks likęs ir Plutarcho laikais. Homeras mini, kad Teiresijas buvęs vienintelis mirusiųjų pasaulin patekęs žmogus, kuriam Persefonė leidusi išlaikyti atmintį ir protą tokius, kokie buvę esant gyvam. Kirkė pasiuntusi Odisėją pasiklausti Teiresijo patarimo dėl kelionės namo.
Teiresijas buvo pavaizduotas Polignoto piešiniuose Delfų leschėje.
Elernė
Elernė – kaimas rytų Latvijoje, Aukštutinės Dauguvos savivaldybėje, 12 km į rytus nuo Daugpilio, kairiajame Dauguvos krante. 12 gyventojų (2021).
Istorija
1650 m. pastatyta Elernės liuteronų bažnyčia, vėliau atitekusi katalikams. Gyvenvietė formavosi prie Elkšnių dvaro.
Zariežės valsčius
Zariežės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Zariežė.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. 2-ojoje pusėje Vilniaus gubernijoje, 1867 m. jame buvo 855 dirbantys gyventojai. 1873 m. valsčius panaikintas, jo teritorija perduota Žosnos valsčiui (Gelijanavos, Krasnėnų ir Staržynos seniūnijos), Dunilovo valsčiui (Zariežės seniūnija) ir Norycos valsčiui (Mikailavos seniūnija).
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Zariežė
Zariežė – kaimas šiaurės Baltarusijoje, 9 km į pietus nuo Dunilovo.
Istorija
XIX a. buvo Zariežės valsčiaus centras, vėliau atiteko Dunilovo valsčiui.
Mikaseckas
Mikasieckas (arba Nekaseckas) – kaimas šiaurės Baltarusijoje, 5 km į pietryčius nuo Medilo.
Istorija
XIX a. buvo Medilo valsčiaus centras.
Irako muchafazos
thumb|250px|right|Irako suskirstymas Irakas yra suskirstytas į 18 muchafazų (gubernijų):
Dabartinės muchafazos buvo įkurtos 1976 m.
2008 m. spalį, trylika iš aštuoniolikos gubernijų yra valdomos irakiečių: Mutana, Di Karas, Nadžafas, Maisanas, Erbilis, Suleimanija, Dahukas, Kerbela, Basra, Babilis, Vasitas, Kadisija ir Anbaras. Likusios penkios valdomos tarptautinių pajėgų: Bagdadas, Salah ad Dinas, Dijala, Nainava ir Tamimas.
Albertas Storostas
Albertas Storostas arba Albertas Storosta, (1878 m. gegužės 1 d. Naujakiemyje (Pilkalnio apskritis Prūsijos karalystėje) – 1905 m. vasario 15 d. Įsrutyje)  – Mažosios Lietuvos muzikas, pirmasis lietuvninkų kompozitorius.
Biografija
Gimė iškilioje mokytojo Anskio Storosto ir Marijos Ašmonaitės šeimoje. Kartu su Albertu augo: Jonas (1867–1945), Vilhelmas (1868–1953), Frydrichas (1869–1957), Marija (1871–1950), Jurgis (1872–1937), Gotfrydas (1873–1873), Magdalena (1873–1950), Hermanas (1876–1916) ir Christianas (1880–1881). Jurgis tapo žinomu istoriku, o kitas brolis – Vilhelmas (Vydūnas) – garsiu filosofu ir rašytoju. Užaugusios seserys pasuko amatininkių keliu ir gamino skrybėlaites, o likusieji broliai dirbo mokytojais: Jonas – Spartesniojoje mokykloje Klaipėdoje, Frydrichas – Tilžėje, Hermanas – Berlyne.
Albertas Storostas lankė tėvo vadovaujamą pradinę mokyklą Naujakiemyje, nuo mažens skambino fortepijonu, griežė smuiku ir vargonavo. 1898 m. baigęs Ragainės mokytojų seminariją dirbo vargonininku Valtarkiemyje ir Stolbeikiuose. Privačiai paruoštas Tilžės Karališkosios muzikos mokyklos direktoriaus P. W. Wolffo, 1901–1902 m. studijavo Berlyno Karališkajame akademinės bažnytinės muzikos institute. Profesorius R. Radecke dėstė harmoniją ir vargonus, prof. T. Krause – dainavimą ir bažnytinį giedojimą, prof. H. Schroederis – partitūrų skaitymą ir kamerinį ansamblį. Po baigimo įgijo muzikos ir dainavimo mokytojo bei vargonininko kvalifikaciją.
Mirė jaunas, būdamas vos dvidešimt šešerių metų.
Kuršių kilmingieji
miniatiūra|244x244px| Kuršių kilmingojo atvaizdas Turlavos valsčiaus herbe miniatiūra|200x200px| Septyni kuršių laisvieji kaimai 1890 m. žemėlapyje (Baltikum nach Rücker). Kuršių kilmingieji arba kuršių karaliai, (vokiečių žemaičių Cursken konyngh, ) – kuršių diduomenės palikuoniai, gyvenę Kuršo laisvuosiuose 7 kaimuose – Kiuonincieme, Kalėjcieme, Plikiuose, Ziemelcieme (Turlavos valsčiuje), Dragūncieme (Rumbos valsčiuje), Viesalgcieme (Snėpelės valsčiuje) ir Sausgalcieme (Padurės valsčiuje), kurie kaip vasalai buvo pavaldūs Livonijos ordinui, iš kurio gavo feodų (lenų) raštus, už tarnybą Ordino kariuomenėje jiems buvo suteikta nemažai privilegijų ir žemės. Latviškas žodis ķoniņš yra senovinis žodis, kuris reiškė karalių – nuo žodžio ķēniņš, o šis kilęs nuo vokiečių žodžio Koenig. miniatiūra|Kiuoninciemas (Kurschkönig) 1861 m.2015 m. buvo išleista istoriko Agrio Dzenio knyga „Kuršo kilmingieji ir kiti feodai Vakarų Latvijoje“, o 2019 m. – autorių straipsnių rinkinys. Lietuvoje kuršių kilmingieji XV–XVII a. perėjo į bajorų luomą, dažniausiai gyveno bajorkaimiuose. Lietuvoje šis klausimas išsamiai dar nėra tyrinėtas.
Kilmė
Apie kuršių kilmingųjų kilmę nėra išlikę rašytinių šaltinių duomenų. Tačiau kuršių kilmingųjų giminių palikuonis galima laikyti senų vietinių kilmingųjų giminių paveldėtojais. Eiliuotoje Livonijos kronikoje minimi kuršių kilmingieji vasalai, dalyvavę XIII a. Livonijos ordino kryžiaus žygiuose prieš žemaičius, lietuvius ir žiemgalius. XVI a. pradžioje minimi kuršių kariai, dalyvavę Ordino kariuomenės žygiuose prieš Maskvos didžiąją kunigaikštystę. Notaras Johanas Reneris iš Brėmeno, 1556–1561 m. Livonijos karo metu gyvenęs Kurše, „kuršių kilminguosius“ laikė pagonių senųjų kuršių kilmingųjų palikuoniais, kuriems Ordinas po sukilimo numalšinimo paliko valdyti tėvų žemę: [...] Tuomet žemės liko be valdovų, tačiau Kurše amžiams liko viena šeima, kurią jie vadino kuršių karaliais, kai Vokiečių ordinas užkariavo kraštą, tuomet kuršių karalius (kuris buvo paprastas valstietis, bet iš senos giminės) liko laisvas nuo lažo, tik karo metu jis kartu su kuržemiečiais ir karo vadu turėjo vykti su vėliava, kurioje vaizduojamas liūtas iš senovinio Kuršo kunigaikštystės herbo. K. A. Kitneris 1791 m. rašė, kad kuršių kilmingieji esą išdavė savo gentainius ir taip padėjo Vokiečių ordinui, už ką Kuldygos komtūras jiems suteikė nuosavybės teises į savo tėvų žemę.
Statusas Livonijos ordine
Feodo gavėjas – vasalas ir jo teisėti įpėdiniai galėjo juo naudotis tiek, kiek jis atliko vasalo pareigas. Dažniausiai tai buvo karo tarnyba su savo žirgu ir ginklais Ordino lengvojoje kavalerijoje, be to dažnai reikėjo atlikti ir kitas pareigas – vertėjauti, eiti pasiuntinio, raštininko, dvaro valdytojo pareigas, atlikti amatininkų darbus – kalvio, raitelio, staliaus, virėjo. miniatiūra|1320 m. Ordino feodo raštas Totengodei (Kuldygos muziejus) Seniausią feodą Plikiuose 1320 m. Ordino magistras Gerhardas fon Jorkė paskyrė kuršių kilmingajam Tontegodei. Aukščiausią pripažinimą iš Ordino vadovybės pelnė Andrejus Penikis, kuris feodo rašte pavadintas „kuršių kiuoniniu“ arba „kuršių karaliumi“, kuriam 1504 m. rugpjūčio 23 d. magistras Valteris fon Pletenbergas po laimėto Smolino mūšio "už ištikimą tarnybą, kurią jis atliko mums ir mūsų Ordinui nesenose kovose Rusioje“, paskyrė žagrės dydžio (200 ha) žemės sklypą su pieva šalia senųjų feodų, taip pat suteikė teisę statytis vandens malūną ant upelio, įtekančio į Ryvos upę.
Kuršių kilmingųjų laidosenos papročius XV a. pradžioje aprašė šveicarų keliautojas Žilberas de Lanua, o 1586 m. medžiokles šventuose miškeliuose ir jų metu vykusias puotas – Reinholdas Lubenavas. kairėje|miniatiūra|Lipaikių evangelikų liuteronų bažnyčiaminiatiūra|Kuršių kilmingieji XIX a. viduryje (J. Krėslinis pagal F. Krūzę)|kairėje Livonijos laikotarpiu kuršių kilmingieji buvo tiesiogiai pavaldūs Kuldygos komtūrui, jie nepriklausė jokiai dvaro administracinei ar teisminei valdžiai. Skirtingai nei dvarininkai, jie neturėjo baudžiauninkų, tačiau, kaip ir vokiečių baronai, jie turėjo bitininkystės, medžioklės ir žvejybos teises, kaip teisėti didikų palikuoniai. Mirus šeimos galvai ūkį su žeme paveldėdavo sūnus. Be to, šie kilmingieji taip pat turėjo tam tikrų privilegijų Lipaikių bažnyčioje, kurios languose buvo sudėti vitražiniai herbai (pavyzdžiui, vaizduojamas Kiuoninciemo raitelis ant žirgo, su plunksna ant skrybėlės, su kalaviju prie šono, pistoletu ant balno ir plazdančia vėliava prie dešinės kojos su užrašu: "Kuršių kiuoninių herbas, 1664 m.“), taip pat šie kilmingieji dovanojo bažnyčiai ir varpą. Ant varpo pavaizduota medžioklės scena, kur jo aukotojai (kuršių kilmingieji) vilki įprastais drabužiais, sėdi ant arklių, rankose už pavadėlio laiko šunis ir ietis, vejasi kiškius ir vilkus.
Livonijos vietinių kilmingųjų sluoksnio nykimas
Ilgiausiai Livonijos konfederacijos vietos kilmingųjų sluoksnio nykimo procesas tęsėsi Ordino valdose, kur vietiniai vasalai minimi dar XV–XVI a. Aktyviausiai savo teises gynė kuršių kilmingieji XVII–XVIII a. ir net XIX a.miniatiūra|250x250px| XX a. pradžios kuršių kilmingųjų sodyba su šeimos herbo stulpuKodėl sunyko vietos kilmingųjų feodai? Visų pirma, Ordinas kai kuriais atvejais juos smukdė. Tačiau nežiūrint to, Rygos arkivyskupas bei Ordinas vietinius vasalus laikė patikimesniais nei galingesnių vokiečių šeimų, kuriems vietos kilmingieji turėjo sudaryti rimtą atsvarą. Vokiečių kilmingieji vietinius laikė nepakankamai kilmingais ir lygiais sau ir, jų supratimu, vasalais galėjo būti tik tie kilmingieji, kuriuos vokiečiai vadino tiesiog riteriais (Ritter).miniatiūra|Klėtis, 1921 m. piešinys
Kovoje dėl Livonijos konfederacijos galingiausiojo padėties tarp Rygos arkivyskupo ir Livonijos ordino iš vienos pusės, o iš kitos – tarp vokiečių ir vietos kilmingųjų vasalų, XIV a. antrojoje pusėje prieš savo galingus vasalus pralaimėjo Rygos arkivyskupas. Livonijos ordino Vidžemės teritorijoje vietiniai vasalai feodų teises išsaugojo ilgiau – iki XV a. pabaigos, nes vokiečių vasalų įtaką ypač ribojo Livonijos ordino magistras. Tačiau magistras vardan valstybės reikalų ilgainiui turėjo paaukoti juos tam, kad apgintų vokiečių vasalų sluoksnio interesus. Tik Kurše ir Žiemgaloje, kur Ordinas turėjo visą valdžią – valstybės interesai nebuvo paaukoti vardan stambiųjų vokiečių vasalų interesų.
Vokietėjimo procesą greitino ir mišrios santuokos. Pavyzdžiui, yra žinomos kuršių vasalo Dumpjato (Dumpiat) šeimos sūnų ir dukrų mišrios santuokos XVI a., kurių pasekoje ši šeima 1895 m. buvo įtraukta į vokiečių kilmingųjų registrą.
Antra dalis prarado feodus nesant vyriškos linijos palikuonių, nes feodus galėjo paveldėti tik sūnūs.
Trečioji dalis vietinių vasalų tiesiog pasitraukė į Lietuvą, tačiau tam nušviesti ypač trūksta rašytinių šaltinių ir jų tyrimų.
Kuršių kilmingųjų prarastos privilegijos
miniatiūra|Turlavos valsčiaus kuršių kilmingojo žmona su šventiniu kostiumu (Janis Kreslinis, 1895) 1570 m. birželio 20 d. kunigaikštis Gothardas Ketleris pasirašė Kuršo ir Žiemgalos Kunigaikštystės „kilmingųjų privilegiją“. Šio dokumento 6 straipsnis skelbė Kuršo feodų alodifikavimą, kai jie tapo privačia ir paveldima nuosavybe, kurią buvo galima laisvai įkeisti, pirkti ir parduoti. Alodifikacija galiojo ir latvių vasalų feodams, tačiau praktiškai ji nebuvo įgyvendinta.
Pagal 1617 m. priimtus Kuršo įstatus įstatymų leidybos ir vykdomoji valdžia Kuršo ir Žiemgalos Kunigaikštystėje atiteko baronams. Tik jie galėjo tapti kunigaikščio patarėjais ir vyriausiaisiais administratoriais – pilių viršininkais, taip pat ir Kuršo landtago nariais. Kuršių kilmingieji palaipsniui prarado privilegijas, tačiau išlaikė laisvųjų statusą. Didžiojo Šiaurės karo metu 1706 m. šie kilmingieji pradėjo mokėti žemės mokestį (apie 80 talerių į metus). 1711 m.. jie buvo įrašyti į Kuldygos valstybinio dvaro inventorių ir prilyginti paprastiems žmonėms, pradėta iš jų reikalauti eiti lažą, tačiau mažesnį nei baudžiauninkams.
Vienas kuršių kilmingųjų kaimas savaitei siuntė vieną darbininką, patys spręsdavo kuris eis. Jie taip pat turėjo vykti į pastotes: su vežimu važiuoti į miestą, vežti prekes pirmyn ir atgal, rąstus, taip pat dalyvauti statant klebonijas (nors tai nebuvo užfiksuota tarp jų pareigų).
Prarastas teises ir privilegijas kuršių kilmingieji iš dalies atgavo, kai Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystė buvo įjungta į Rusijos imperiją. 1854 m. pripažinta, kad jie nėra baudžiauninkai ir dvaras neturi teisės jų versti eiti lažą. Tačiau kuršių kilmingieji nebuvo prilyginti Kuršo baronams. Latvijos agrarinė reforma iš pradžių nelietė kuršių kilmingųjų, tačiau 1929 m. Saeimos priimtu įstatymu jų žemės taip pat buvo išdalintos į vienkiemius (iki tol šių kilmingųjų žemė buvo išmatuota "šniūrais“).
Kuršių kilmingųjų puotos ir jų tradicijos
Kuršių kilmingųjų puotos pasižymėjo ne tik savo gaminto alaus gėrimu, bet ir giliomis kultūrinėmis-istorinėmis tradicijomis bei įvairiomis socialinėmis funkcijomis. Nuo seno pas kuršių kilminguosius buvo praktikuojamos ilgos ir gausios puotos, kurios buvo organizuojamos tiek kalendorinių švenčių, tiek šeimos švenčių proga. Puotos (lat. dzīras) dar vadintos godi nuo žodžio godēt – pavaišinti. Dėl tokių puotų kilmingieji XIX a. pradėti laikyti lengvabūdžiais ūžautojais, kurie puotų metu praūžia tiek pinigus, tiek maistą, tiek garbę. Tačiau ir šis paprotys turi kultūrines-istorines ištakas, kurių negalima laikyti vien noru pasirodyti, dykaduonystės ar alkoholizmo išraiška.
Baltų kultūroje puotos atliko bendruomenės bendrystės funkciją, be to buvo ritualinio pobūdžio, kur šios funkcijos tarpusavyje apsijungė. Tokia pat prasmė buvo ir pas kuršių kilminguosius. 1929 m. kuršių kilmingieji pasakojo, kad seniau laisvuosiuose kaimuose šventes švęsdavo ne mažiau kaip 3–4 dienas. Jei vienoje sodyboje vykdavo vestuvės, krikštynos ar laidotuvės, tai visos aplinkinės sodybos gamino alų. Kai alų išgerdavo vienuose namuose, tai puotautojai patraukdavo į kaimynų sodybą ir linksmybes tęsdavosi tol kol išgerdavo visą alų. Seniau keletą dienų švęsdavo visas pagrindines kalendorines šventes, apie tai liudija pačių švenčių pavadinimai – Kalėdos (lat. Ziemassvētki), Velykos (lat. Lieldienas), Joninės (lat. Jāni).