cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nendrinė katė
Mityba
Nendrinės katės plėšrūnės, dažniausiai jų aukomis tampa iki vieno kilogramo sveriantys gyviai. Daugiausiai tai nedideli gyvūnai – smiltpelės, graužikai, kiškiai, paukščiai. Taip pat gaudo žuvis, varliagyvius, nedidelius roplius, įskaitant nedideles gyvates. Retkarčiais pasigauna tikrųjų gazelių jauniklius. Žiemos metu minta ir vaisiais, kurie sudaro tik nedidelę dalį jų dietos.
FK Sloga Doboj
Dobojaus „Sloga“ arba FK Sloga Doboj – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Dobojaus.
Nendrinė katė
Amžius
Nendrinės katės laisvėje įprastai gyvena apie 12–14 metų. Laikomos nelaisvėje vidutiniškai gyvena apie 15 metų, maksimaliai iki 20 metų
FK Sloga Doboj
Istorija
Klubo ištakos siekia 1945 m. Paskelbus Bosnijos ir Hercegovinos nepriklausomybę, rungtyniavo šios šalies čempionatuose.
Nendrinė katė
Nendrinių kačių nykimo priežastys
Nyksta dėl gyvenamo arealo praradimo, dėl jo industrializavimo, ypač žemo intensyvumo ūkių urbanizavimo, o Indijos subkontinente dėl krūmynų naikinimo, kurių žemė vėliau paverčiama naudotina žemės ūkio reikmėms ir joje plečiant infrastruktūrą. Turkijoje pelkynams didelį pavojų daro upių užtvankų statymas ir žemės drėkinimo projektai, dėl ko nyksta ir taip ten negausūs pelkynai, kurių aplinkoje ir gyvena nendrinės katės. Taip pat Turkijoje šioms katėms didelį pavojų kelia nelegali medžioklė ir gamtos užterštumas. Irane jos nelegaliai žudomos jas medžiojant ar statant joms spąstus.
Santykiai su žmonėmis
Faraonų laikais senovės Egipte katės buvo laikomos šventomis ir jas mumifikuodavo. Jos kaip ir stepinis vilpišys (Felis silvestris lybica) buvo vienos pirmųjų prijaukintos žmonių, iš kurių kilo naminės katės ir iš jų buvo išvesta daugelis kačių veislių
Solisitorius
Solisitorius anglosaksų teisės šeimos valstybėse - teisės patarėjas. Priešingai nei baristeris, teisme paprastai neatstovauja (nebent žemesnės instancijos), kontaktuoja su klientu, jam teisiškai pataria. Veikia kaip advokatas, tačiau neteisminėje veikloje.
FK Sloga Doboj
Istorija
Kitados rungtyniavo serbų zonoje, o susijungus stipriausiems musulmonų, kroatų ir serbų divizionams ir organizavus aukščiausią šalies lygą, vadinamą Premijer liga, į elito divizioną nebepateko ir eilę metų rungtyniavo Pirmoje lygoje serbų zonoje. Po sėkmingo 2021–2022 m. sezono buvo perkelti į aukščiausią divizioną.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Premijer lygoje.
Klubo spalvinė gama
Rungtyniauja balta raudona apranga su baltos spalvos žymenimis.
Julia Ann
Džulija En (, tikrasis vardas – Julia Ann Tavella; g. 1969 m. spalio 8 d.) – amerikiečių pornografinių filmų aktorė.
Biografija
left |thumb|150px|2005 m. right |thumb|140px|2000 m. right |thumb|140px|2006 m. right |thumb|140px|2012 m. right |thumb|140px|2012 m. right |thumb|140px|2013 m. right |thumb|140px|2013 m. Savo karjerą Džulija pradėjo sulaukusi 18, dalyvaudama imtynėse purve bei pozuodama erotinėms nuotraukoms. 10 dešimtmečio pradžioje ji kartu su drauge Janine Lindemulder pradėjo rengti sėkmingus striptizo pasirodymus, pavadintus „Blondage“. 1993 m. ji debiutavo pornografiniame filme „Hidden Obsessions“ scena su Janine. Įvairiais laikotarpiais dirbo su visomis didžiausiomis pornografinių filmų studijomis – „Vivid“, „Digital Playground“ (1999 m.) ir „Wicked Pictures“ (2002 m.)
Karjeros pradžioje filmuodavosi tik scenose su moterimis, o vėlesniais metais tapo viena pirmųjų žymių aktorių, besifilmuojančių scenose su juodaodžiais.
Džulija buvo gana žinoma ir už pornografijos industrijos ribų, dalyvavo įvairiose pokalbių laidose ir dokumentiniuose filmuose („Rated A for Adult“, „Night Calls“, „Give Me Your Soul...“, „Dreamwagon: Inside the Adult Industry“, „VS.“, „The Man Show“, „How They Make Adult Movies“).
2003 – 2007 m. Džulija buvo ištekėjusi už režisieriaus Michael Raven.
Ne kartą buvo palikusi industriją, bet vis grįždavo. Paskutinį dešimtmetį yra viena populiariausių MILF kategorijos aktorių, organizacijos PETA aktyvistė.
Pavel Leus
Pavel Leus (g. 1978 m. rugsėjo 15 d.) – Lietuvos futbolininkas, žaidžiantis vartininko pozicijoje.
Karjera
Per karjerą yra žaidęs Lenkijos Plocko „Wisła“ klube, Uzbekistano ir Kazachstano klubuose. Taip pat atstovavo Rusijos pirmos lygos komandai Varonežo „Fakel“.
Atstovavo Lietuvos jaunimo iki 21 m. rinktinę. 1998–2001 m. aštuonis kartus gynė Lietuvos nacionalinės rinktinės vartus.
Griniškė
Griniškė – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Girkalnio.
Viktors Dobrecovs
Viktors Dobrecovs (g. 1977 m. sausio 9 d. Liepojoje. Buvęs Latvijos futbolininkas, 2019 m. buvo Klaipėdos „Atlanto“ vyr. treneriu.
Biografija
Kaip žaidėjas karjerą pradėjo 1993 m. Atstovavo Latvijos nacionalinei rinktinei.
2009 m. buvo Liepojos Metalurgo žaidžiančiu treneriu.
2019 m. vasario mėn. pranešta, kad treniruos FK Atlantą.
2019 m. spalio 30 d. klaipėdiečiai pralaimėjo FK Sūduvai rezultatu 1-9, o lapkričio pradžioje pranešta, kad Viktoras abipusiu susitarimu palieka komandą. Jo vietą užėmė Donatas Navikas.
Po sezono klubui buvo pateikti įtarimai dėl sutartų rungtynių bei rezultatų įtakojimo. Klubas pašalintas iš A lygos ir skirta bauda.
FK Mirtis Bobėnai
Bobėnų „Mirtis“ – buvusi Lietuvos futbolo komanda iš Biržų rajono, Bobėnų kaimo. Žinoma, kad 1927 m. žaidė rungtynes su Biržų „Makabio“ futbolo komanda.
Istorija
Tarpukariu (1922-1940 m.) Biržų mieste veikė „Makabio“ sporto draugijos skyrius, Šaulių sąjungos komanda, Darbo Rūmų ekipa ir kiti dariniai.
Tuo tarpu Bobėnų kaimo vyrai buvo subūrę komandą, kurią pavadino „mirtimi“.
Tarpukariu kaime gyveno daugiau nei 200 gyventojų, tad galėjo išstatyti futbolo komandą ir dalyvauti įvairiose rungtynėse bei turnyruose.
Žinoma, kad 1927 m. rugpjūčio 14 d. „Mirtis“ žaidė rungtynes su Biržų „Makabiu“. Biržiečiai buvo laikomi rungtynių favoritais, tačiau jos baigėsi be įvarčių 0:0.
To meto spauda rašė, kad „Matyti futbolas mieste atgyveno savo amžių ir perėjo į kaimą“.
Oročenai
Oročenai  – negausi Tolimųjų Rytų tauta, viena iš 56 oficialių Kinijos tautų. Oročenai nuo seno gyvena miškuose, esančiuose Amūro upės baseino pietuose bei palei šiaurės Mandžiūrijos Didžiojo ir Mažojo Chingano kalnų ir Ilchuro kalnų upes. Nemaišyti su oračiais Rusijoje.
Etnologija
Tradiciškai oročenams priskiriamų žmonių grupės buvo tapatinamos su jų gyvenamąja teritorija ir turėjo savo atskirus pavadinimus (pavyzdžiui, kumarčenai gyveno Amūro aukštupyje, biračenai – Amūro vidurupyje, taip pat buvo išskiriamos naunčenų, gančenų, numinčenų grupės). Prieš įsitvirtinant oficialiai Kinijos Liaudies Respublikos etninei taksonomijai, pagal kurią šioms grupėms suteiktas bendras oročenų vardas, jie buvo vadinami Chingano tungusais ar Mergeno tungusais. Etnologai kol kas nesutaria dėl oročenų ir evenkų tautybių bei kalbų giminystės. Pavyzdžiui, etnolingvistas Juha Janhunen teigia, jog oročenus ir evenkus siejantys lingvistiniai ir etniniai panašumai leidžia jungti šias dvi grupes į vieną. Visgi išsamiais lingvistiniais tyrimais išreiškiamos abejonės, jog evenkų ir oročenų kalbos galėtų būti gretinamos, kaip ir oročenų ir dagurų kalbos, kurių sistemos yra visiškai skirtingos nepaisant fonetinių panašumų.
Kalba
Oročenų kalba priskiriama Šiaurės tungusų kalboms, priklausančioms tungusų kalbų grupei (Altajaus kalbų šeima). Oročenai neturi savo rašto sistemos. Šiuo metu oročenai vartoja tiek savo, tiek kinų mandarinų kalbas. Šiuo metu oročenų kalbą moka tik kas šeštas oročenas. Gerai kalbą mokantys oročenai nėra geografiškai susitelkę, mažesnieji nėra mokomi oročenų kalbos, todėl manoma, jog greitu metu ji išnyks.
Kultūra
Oročenų kultūra yra glaudžiai susijusi su medžiokle, gamta, šamanizmu, žmogaus sukūrimu, todėl tautosakoje dominuoja tokios temos, kaip „Žmogaus ir lokio atsiradimas“ (Origins of Man and Bear), „Potvynis“ (The Flood), „Griaustinio dievas“ (Thunder God) ir kt. Pavyzdžiui, „Žmogaus ir lokio atsiradimo“ mite kalbama apie tai, kad labai seniai dangaus dievybė (dvasia) Enduri iš paukščių kaulų ir mėsos sukūrė dešimt vyrų ir dešimt moterų. Kai Enduri baigė kurti vyrus, moterims sukurti paukščių kaulų ir mėsos pritrūko, todėl kurdamas moteris Enduri taip pat naudojo žemę. Sulipdęs žmones, Enduri įkvėpė jiems savo stebuklingųjų galių ir žmonės atgijo. Nors kiekvienam žmogui galios buvo suteikta vienodai, moterys kažkodėl buvo daug stipresnės, nei vyrai. Enduri tai nepatiko, todėl jis atėmė dalį galių iš moterų, kad jos nebebūtų stipresnės nei vyrai. Oročenai tiki, kad būtent šie 10 vyrų ir 10 moterų ir yra oročenų tautos pradininkai. Oročenų kalba neturi nuosavos rašto sistemos, todėl siekdami išsaugoti šios tautos kultūros dalį, oročenų mitus surinko, išvertė į anglų kalbą ir 1994 metais išleido Kevinas Stiuartas (Kevin Stuart) ir Li Xuewei, pavadinimu „Tales from China's Forest Hunters: Oroqen Folktales“. Be mitų, oročenai turi tautinių dainų ir šokių. Populiariausi tautiniai šokiai - Juodųjų lokių kova, Laukinio gaidžio šokis. Pagrindiniai muzikiniai instrumentai - pengnuhua (armonikėlė) ir wentuwen (būgnas).
Religija
Oročenai išpažįsta šamanizmą. Įdomu tai, kad pats žodis „šamanas“ kilo būtent iš tungusų kalbų, kurioms priklauso oročenų kalba, ir buvo pirmą kartą pavartotas Vakarų diskurse dar XVII amžiuje, kai Nikolas Vitsenas (Nicholas Witsen), tyrinėtojas iš Olandijos, kalbėjo apie demoniškus „velnio kunigo“ šokius. Mažėjant oročenų populiacijai, vis daugiau kalbama apie oročenų šamanizmo nykimą. Vienas paskutiniųjų didžiųjų oročenų šamanų yra Meng Jin Fu (kiniškas vardas; oročenų vardas – Chuonnasuan). Manoma, jog šis šamanas sugebėjo užmegzti ryšį su net 90 dvasių (bukanų).
Oročenų šamanizmas yra paveldimas. „Pašauktas“ žmogus – jardalanin – turi praeiti tris vadinamuosius „įšventinimo ligos“ ir gydymų, kuriuos atlieka vyriausiasis šamanas, etapus. Oročenų tikėjime egzistuoja trys dvasių pasauliai – aukštesnysis (b’wa), vidurinysis, t. y.žemė (berye), ir žemesnysis (buni).
Visuomenės santvarka ir buitis
Nors istoriškai oročenai yra laikomi arklių augintojais, XX amžiaus 6-o dešimtmečio pradžioje vykstant Kultūrinei revoliucijai oročenai buvo priversti įsikurti rąstų nameliuose ir užsiimti žemės ūkiu, kad prasimaitintų. Oročenų pagrindinį maistą sudaro elniena ir šerniena. Oročenams perėmus sėslų gyvenimo būdą, jų racioną papildė žemės ūkio produktai - daržovės, grūdai.
Oročenų visuomenę sudaro klanų sistema. Klanas, kuris apima visą giminę, susietą kraujo giminystės ryšiais, vadinamas wulileng. Klanui priklausantys žmonės kartu dirba ir lygiai tarpusavyje dalijasi uždirbtomis gėrybėmis.
Tradiciniai oročenų rūbai būdavo siuvami iš elnio odos, vyriški rūbai - niluosuen, moteriški - exisuen. Pagrindinės spalvos - balta ir geltona. Moteriški drabužiai skiriasi nuo vyriškų raštų įvairove ir kiekiu.
Dabartinė padėtis Kinijoje
Šiuo metu oročenai yra vienintelė tauta Kinijos Liaudies Respublikoje, kurių gyvenamajai teritorijai Didžiojo Chingano kalnuose suteiktas Oročenų autonominės apskrities statusas. Tai įvyko XX amžiaus šeštajame dešimtmetyje, naujai susikūrusiai Kinijos Liaudies Respublikai vykdant aktyvią etninę politiką. Oročenams buvo suteikta teisė patiems valdyti jiems paskirtą autonominės apskrities teritoriją, tokiu būdu skatinant šią etninę grupę pereiti prie sėslaus gyvenimo būdo.
1996 metais šioje teritorijoje oročenams buvo oficialiai uždrausta užsiimti pagrindine jų veikla - medžioti, iš oročenų medžiotojų atimti medžioklei naudojami ginklai. Oficiali Kinijos pozicija šiuo klausimu remiasi tuo, kad po oročenų autonominės apskrities susikūrimo, teritorijoje smarkiai sumažėjo laukinių gyvūnų. Nors oročenams suteikta sprendimų priėmimo autonomija, su mišku - teritorijos svarbiausiu gamtiniu ištekliu - susiję klausimai nepriklauso autonomijos kompetencijai. Didžiojo Chingano kalnų miškų eksploatacijos teisė oficialiai suteikta Didžiojo Chingano kalnų miškininkystės administracijai (pavaldžios Vidinės Mongolijos miško pramonės grupei) bei kitoms šešioms miškininkystės įmonėms.
Gelgaudiškio dvaro parko antrasis ąžuolas
Gelgaudiškio dvaro parko antrasis ąžuolas – valstybės saugomas ąžuolas, augantis Šakių rajono savivaldybėje, Gelgaudiškio dvaro parke, Panemunių regioniniame parke. Ažuolas stūkso šalia Gelgaudiškio dvaro sodybos rūmų, pietinio Nemuno slėnio šlaito raguvoje, 45 m į šiaurės rytus nuo dvaro rūmų. Ąžuolas auga stataus šlaito apačioje, kiek žemiau nuo Dvaro parko pirmojo ąžuolo. Informacinė lentelė pastatyta atokiai, šlaito viršuje. 2023 m. duomenimis, ąžuolas nepažymėtas dvaro parko informaciniuose stenduose ir rodyklėse.
Aplinkos ministro šis ąžuolas paskelbtas valstybės saugomu gamtos paveldo objektu 2005 m. gegužės 23 d. įsakymu Nr. D1-255.
Ąžuolas turi sausų šakų. Vainikas susiformavęs daugiausia į šiaurės vakarų pusę. Viršuje retokas, bet sveikas. Apačioje, nuo griovos pusės kamienas išpuvęs, aukščiau sveikas, tiesus.
Pagrindinės charakteristikos (duomenų šaltinis 2017-09-20):
Kritika
Gamtos specialistai, atsižvelgdami į botaniniams GPO taikomus kokybinius parametrus, eksponavimo ypatumus, Gelgaudiškio dvaro parko antrąjį ąžuolą vertina kritiškai, kaip perkeltiną į savivaldybės saugomų objektų sąrašą, keistiną stambesniu, augančiu netoliese.
Kasiulkaimiukai
Kasiulkaimiukai – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Kasiulkų.
Louis Harold Gray
Luisas Haroldas Grėjus (1905 m. lapkričio 10 d. – 1965 m. liepos 9 d.) – anglų fizikas, radiologas, tyręs radiacijos poveikį biologiniams organizmams, vienas iš radiobiologijos pradininkų.
Mokslininko nuopelnas buvo absorbuotosios (sugertosios) radiacijos nustatymas bei po to sekęs SI sistemos matavimo vieneto, pavadinto jo vardu, – grėjaus įvedimas.
Biografija
L.H. Grėjus gimė ir augo paprastų londoniečių šeimoje, buvo vienturtis vaikas. Tėvas buvo tylus, daug nekalbėjo, bet visada sūnų vaikystėje paimdavo ilgiems sekmadieniniams pasivaikščiojimams po didmiestį. Taip jie kartu susigalvodavo ir paspręsdavo matematinių užduočių, jas užduodami vienas kitam. Motina buvo darbštuolė – iš jos išmoko tapetuoti sienas, gaminti valgį, siūti. Teta pamokė, kaip iš senos medinės dėžės galima pasigaminti knygų lentyną. Pomėgį meistrauti baldus jis išlaikė per tolesnį savo gyvenimą. Mokykloje buvo gabus gamtos mokslams ir matematikai, bet nelabai mėgo kalbas. Trylikos metų Halas (toks jam buvo prigijęs vardas) už gerus pažymius gavo progą toliau mokytis pripažintoje internatinėje mokykloje Christ’s Hospital. Pas tėvus parvykdavo tik per šventes. Mokslus jis mėgo, prie vadovėlių sėdėdavo iki išnaktų. Be to, turėjo privačių pamokų pas chemijos dėstytoją, kuris kartu parodydavo įdomių cheminių eksperimentų. Kito dėstytojo pakviestas, su bendramoksliais prie arbatos aptardavo filosofijos, senovės Graikijos klausimus.
Aštuoniolikos metų L.H. Grėjus susidomėjo branduoline fizika. Tai buvo laikotarpis, kai Kembridžo universiteto profesorius, Nobelio chemijos premijos laureatas Ernestas Rezerfordas (1871–1937) pirmasis suskaldė atomo branduolį ir buvo laikomas Anglijos nacionaliniu didvyriu. 1923 m. L.H. Grėjus gavo stipendiją studijuoti Kembridže Trinity College, tame pačiame mieste, kur dirbo ir E. Rezerfordas. Jau po dvejų metų, pirma laiko, išlaikęs visus egzaminus, L.H. Grėjus pateko į Anglijos gamtos mokslų šventove laikytą Kembridžo fizikos fakultetą – Kavendišo (Cavendish) laboratoriją. Be E. Rezerfordo, čia dėstė ir kitos britų įžymybės.
Tai buvo didelis iššūkis priklausyti išrinktųjų ratui. L.H. Grėjus pasinėrė į branduolinės fizikos studijas. Pradžioje jis tyrė radiacijos poveikį įvairioms medžiagoms, vėliau bandė matuoti kosminę spinduliuotę (tuomet buvusią mažai tyrinėtą sritį), Brego–Grėjaus (Bragg–Gray) principą, gama spindulių sugertąją energiją. Tačiau tai buvo siauros teorinės sritys, todėl jaunasis fizikas tokia veikla nebuvo visiškai patenkintas. Jis siekė šias žinias pritaikyti praktikoje, medicinoje. Tuo metu radiobiologija, apėmusi fizikos, biologijos ir medicinos sritis, dar tik pradėjo vystytis.
Mokslinė veikla
1933 m. L.H. Grėjus pradėjo dirbti Mount Vernon ligoninėje Londone. 1936 m. ištyrė Brego–Grėjaus principą, kuris naudojamas matuojant medžiagų gama spinduliuotės sugertąją energiją. 1937 m. sukūrė vieną pirmųjų neutronų generatorių Mount Vernon ligoninėje (Londonas). Jo pagalba tyrė neutronų poveikį gyviems organizmams. 1940 m. įvedė jonizuojančiosios spinduliuotės sugertosios dozės vienetą. Vėliau tyrė radiacijos poveikį bakterijoms, vėžiniams navikams.
1953 m. Mount Vernon ligoninėje buvo įkurta Grėjaus laboratorija. 1956–1962 m. L.H. Grėjus buvo Tarptautinės radiacijos matavimo vienetų komisijos (ICRU) viceprezidentas. 1961 m. išrinktas Londono karališkosios draugijos nariu.
Bergenas (Nyderlandai)
Bergenas  – savivaldybė ir kaimas pietryčių Nyderlanduose. 2001 metais Bergene gyveno 304 gyventojai. Kaimo užstatymo plotas sudarė 0,09 km², jame buvo 109 gyvenamieji namai.
Savivaldybę sudaro ne tik Bergenas, bet ir aplinkiniai kaimai. Bergeno kaimas apie 28 km atstumu nutolęs į šiaurę nuo Venlo, netoli Maso upės. Nors savivaldybė pavadinta šio kaimo vardu, savivaldybės rūmai yra Niuvbergene, didžiausiame savivaldybės kaime. Įsikūręs netoli Vokietijos sienos, maždaug 5 mylios nuo Niuvbergeno, o Vėcės arba Žemutiniojo Reino oro uostas įsikūręs visai netoli.
Gelgaudiškio III ąžuolas
Gelgaudiškio III ąžuolas – Šakių rajono savivaldybės saugomas išskirtinis ąžuolas, augantis Gelgaudiškyje, pamiškėje, formaliai – Gelgaudiškio dvaro parko pietiniame pakraštyje, Panemunių regioniniame parke. Pasiekiamas vykstant žvyruota Miško gatve, skiriančia miško parką nuo miestelio sodybinių namų. 2023 m. duomenimis, ąžuolas informaciniu ženklu nepažymėtas. Auga eilėje su keliais kitais stambiais ąžuolais, tarp kurių įsiterpę krūmokšniai, kiti medžiai. miniatiūra|160px|left|III ąžuolas – priekyje
Duomenys
Paskelbtas saugomu Šakių rajono savivaldybės tarybos 2004 m. sausio 29 d. sprendimu Nr. T-12. Saugomų teritorijų valstybės kadastre nurodomas medžio aukštis – 25 m.
Miškų ežeras
Miškų ežeras  – didelis ežeras Kanadoje (Ontarijuje ir Manitoboje) bei Jungtinėse Amerikos Valstijose (Minesotoje). Ežero pusiasalyje yra toliausiai į šiaurę nutolusi pagrindinės JAV dalies vieta. Ežeras yra 109 km ilgio ir 95 km pločio. Kranto linija labai vingiuota (~40 tūkst. km, su salomis – 105 tūkst. km), gausybė įlankų, užutėkių, kyšulių. Miškų ežere yra 14 632 salos.
Miškų ežeras yra didžiulio ledynmečio Agasiso ežero liekana. Į ežerą suteka Lietaus upė bei protakos iš Kakagio, Seklumos ežerų, išteka Vinipego upė (į Vinipego ežerą). Pakrantės apaugusios miškais. Prie ežero įsteigta daug poilsiaviečių ir stovyklaviečių. Populiari mėgėjiška žūklė (žvejojami starkiai, lydekos, ešeriai, krapės, upėtakiniai ešeriai, palijos, eršketai, maskinongai).
Ežero pakrantėse gyvena indėnai odžibviai, sijai ir kri.
Vogoščia
Vogoščia  – savivaldybė bei Sarajevo priemiestis, vidurio Bosnijoje ir Hercegovinoje. Įsikūręs 6 km į šiaurę nuo šalies sostinės. Priklauso Bosnijos ir Hercegovinos Federacijai, Sarajevo kantonui. Savivaldybės plotas – 72 km².
Vogoščia suklestėjo XX amžiaus 9-ajame dešimtmetyje automobilių pramonės dėka.
Tautinė sudėtis
2013 m. duomenimis, savivaldybės teritorijoje gyveno 26 343 žmonės. Žemiau yra pateikta gyventojų tautinė sudėtis.
Leiliai
Leiliai – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Ilgižių III. Buvęs Leilių dvaras.
Lietuvių literatūra
Lietuvių literatūra – literatūra, sukurta lietuvių kalba arba Lietuvos teritorijoje.
Raštijos pradžia Lietuvoje
XIII–XIV a. Lietuvoje vyravusi senoji, senmeldiška lietuvių kultūra susidūrė su krikščioniškąja viduramžių kultūra. Lietuvos raštija formavosi šių dviejų kultūrų sandūroje. Kurta daugiausia tarptautinėmis kalbomis – lotynų, graikų, bažnytine slavų. Taip pat raštui vartotos kaimynų vokiečių, lenkų, gudų arba rusėnų kalbos. miniatiūra|180px|left|M. Strijkovskio Kronika
XVI a. Lietuvos istoriko Motiejaus Strijkovskio „Lenkijos, Lietuvos, Žemaičių ir visos Rusios kronika“ pateikia žinių apie herojines dainas, kurias senmeldžiai lietuviai buvo sukūrę kovų su kryžiuočiais laikotarpiu. Iki valstybės krikšto būta lietuvių stačiatikių, kurie susidurdavo su slaviška raštija, gal net yra ją kūrę. Tikėtina, kad Mindaugo laikais Naugarduke lietuvis stačiatikis galėjo slavų kalba surašyti pasaulio istorijos aprašą – 1262 m. chronografą. Lietuvių kunigaikščiai Daumantas, Vaišvilkas buvo tapę viduramžiais kurtos slavų literatūros herojais.
Viduramžių Lietuvoje greičiausiai būta ir lietuviškų rankraščių. Kalbininko Zigmo Zinkevičiaus duomenimis, jau Mindaugo laikais iš vokiečių į lietuvių kalbą turėjo būti išversti krikščioniški poteriai. Lietuviškų maldų ir kitų ranka darytų įrašų mokslininkai yra atradę XVI a. pradžios knygose.
Tarp Lietuvoje lenkiškai rašytų knygų reikšmingas yra XV a. viduryje parengtas ir paskutinei karaliaus Jogailos žmonai karalienei Sofijai Alšėniškei skirtas Biblijos vertimas į lenkų kalbą. Į lenkų kalbą XV–XVI a. sandūroje Lietuvoje versti šventųjų gyvenimai ir riterių literatūra.
Bažnytine slavų ir rusėnų kalbomis sukurti svarbūs Lietuvos rašto paminklai. XIV a. pr. Naugarduke surašytas Laurušavo vienuolyno Evangelynas. 1384 m. buvo parengtas Lucko psalmynas – religinių giesmių rinkinys. 1428 m. Smolenske vyskupo Gerasimo raštininkas Timofejus rusėnų kalba sukūrė panegiriką Vytautui. O netrukus (apie 1446 m.) Smolenske buvo sudarytas ir pirmasis, Trumpasis Lietuvos metraščių sąvadas – parašytas Lietuvos visuomenę jungęs istorinis pasakojimas.
Literatūra renesanso epochoje
Po spausdintos knygos atsiradimo XV a. Vokietijoje, jau sekančiame amžiuje Pranciškus Skorina tapo spaudos pradininku LDK, savo spaustuvininko karjerą pradėjęs 1517 m. Prahoje. 1522–1525 m. Vilniuje įkurtoje spaustuvėje išleido dvi pirmas LDK knygas kirilicos raidynu bažnytine slavų kalba. Tai buvo religinio pobūdžio „Apaštalas“ ir „Mažoji kelionių knygelė". Nors P. Skorinos spaustuvės veikla po Vilniaus gaisro nutrūko, tačiau nuo XVI a. antrosios pusės Lietuvoje buvo leidžiamos knygos lotynų, rusėnų, lenkų ir lietuvių kalbomis. miniatiūra|200px|left|P. Skorina – spausdintos knygos Lietuvoje pradininkas
Kilus reformacijos bangai, buvusi vieninga bažnyčia skilo į katalikiškąją ir protestantiškąją. Dėl religinės įvairovės tarpusavyje konkuravo skirtingos pasaulėžiūros, meno bei literatūros tendencijos. Katalikiškų tradicijų ramsčiu buvo jėzuitų ordinas, kurio viena pagrindinių ordino veiklos sričių buvo jėzuitų kolegijų ir universitetų steigimas. Vilniaus universitetas – 1579 m. jėzuitų įsteigta pirmoji aukštoji mokykla Lietuvoje. Jėzuitai įsikūrė pakviesti Vilniaus vyskupo Valerijono Protasevičiaus.
XVI a. – renesanso epocha LDK. Pagrindiniai renesanso Lietuvos valdovai buvo Žygimantas Senasis, jo sūnus Žygimantas Augustas, o išnykus Jogailaičių dinastijai – Steponas Batoras. Renesanso kultūros ugdymo istorijoje lemtingą vaidmenį suvaidino ir iš Italijos kilusi Žygimanto Senojo žmona karalienė Bona Sforca. Skirtingai nei daugelis Lietuvos ir Lenkijos valdovų, kurie dažniau buvojo karalystės sostinėje Krokuvoje, Žygimantas Augustas Lietuvos kunigaikštystės sostinę Vilnių pasirinko savo pagrindine rezidencija ir pavertė jį renesansinės kultūros židiniu. Žygimanto Augusto pasipriešinimas politiniams valdovo įvaizdžio standartams (meilė Barborai Radvilaitei bei tragiška ir trumpa jų vedybinės laimės istorija) romantiškai vainikavo išlaisvintus Renesanso epochos jausmus ir tapo viena svarbiausių lietuvių literatūros temų.
Vienas pirmųjų Lietuvos mąstytojų, kėlusių valstybės reformos idėjas, buvo bajoras Venclovas Mikalojaitis, Mykolo Lietuvio slapyvardžiu apie 1550 m. lotynų kalba parašęs traktatą „Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius“. Lygindamas tautų papročius, jis nurodė LDK privalumus ir trūkumus, siūlė valdovui pradėti religines ir socialinės reformas ir atkreipti dėmesį į opiausią viduramžiais visiškai apleistą valstybės problemą – piliečių švietimą. Brandžiausiu Lietuvos Renesanso politinės minties paminklu laikomas kalvinisto Andriaus Volano veikalas „De politica hominum societate“ („Apie politinę ir pilietinę laisvę“, 1572), kuriame svarstomi visų luomų lygybės, laisvės, teisingumo klausimai.
Renesanso Lietuvoje buvo sukurtas ir per XVI a. gerintas bei normintas pirmasis Lietuvos teisynas – Lietuvos Statutas (trys redakcijos: 1529, 1566, 1588 m.), kuris galiojo Lietuvoje iki pat LDK padalijimo XVIII a. pabaigoje.
Buvo ieškoma lietuvių, kaip garbingos Europos tautos, šaknų. Taip buvo išplėtotas lietuvių kilmės iš romėnų mitas, kuris netrukus Renesanso mąstytojams davė pagrindą susieti lietuvių ir lotynų kalbas bei papročius ir taip sutvirtinti savo ryšius su Renesanso tėvyne Italija. Motiejus Strijkovskis lenkiškai parašė pirmą 1582 m. Karaliaučiuje išspausdintą Lietuvos istoriją – „Lenkijos, Lietuvos, Žemaičių ir visos Rusios kronika“, kuri pagrindė Lietuvos istoriografiją ir iškėlė LDK valstybinius idealus. Lietuvos intelektualai, remdamiesi kalbų ir papročių panašumais, lotynų kalbą ėmė laikyti savo protėvių kalba, siūlydami lotynizuoti valstybės tradiciją ir lotynų kalbą paversti pagrindine šalies rašto kalba. Tik kontrreformacijos veikėjas, vienas lietuvių raštijos kūrėjų Mikalojus Daukša XVI a. pabaigoje savo „Postilės“ (1599) prakalboje gynė pagrįstas lietuvių kalbos teises. miniatiūra|200px|right|M. Daukšos „Postilė“
Lietuvių humanistas ir reformacijos šauklys Abraomas Kulvietis savo „Tikėjimo išpažinime“ (1543) iškėlė žmogų kūrėją, teigė žmogaus laisvę ir teisę priimti sprendimus pagal savo sąžinę ir protą, suformavo visuomenei bei valstybei pasišventusio herojaus idealą. Kulvietis bei pirmasis lietuvių protestantų teologas Stanislovas Rapolionis pradėjo kurti lietuvių raštijos pagrindus ir iškėlė žmonių mokymo ir krikščioniškųjų tiesų pažinimo per raštą idealus. Juos įgyvendino jų bendramintis Martynas Mažvydas, kuris 1547 m. Karaliaučiuje išleido pirmąją lietuvišką knygą „Katekizmą“, skirtą paprastiems lietuviams šviesti. Lietuvišką raštiją ketinę puoselėti protestantai Lietuvoje sutiko didelį priešiškumą reformacijos idėjoms, todėl buvo priversti emigruoti į kaimyninę protestantiškąją (liuteroniškąją) Prūsiją. Ją valdęs Albrechtas Brandenburgietis rėmė liaudies švietimą, lietuviškų (ir pirmųjų prūsiškų) knygų rengimą ir leidybą. Ten gyvenęs lietuvių liuteronų kunigas Jonas Bretkūnas realizavo lietuvių protestantų svajonę ir pirmą kartą į lietuvių kalbą išvertė visą Bibliją, kuri, deja, liko neišleista, tačiau vėliau buvo naudinga XVIII a. Prūsijoje pasirodžiusiems pirmiesiems lietuviškos Biblijos leidimams. Į protestantizmą perėjęs kunigaikštis Mikalojus Radvila Juodasis 1553 m. savo valdose Brastoje (dab. Baltarusijoje) įkūrė pirmąją lotyniškojo šrifto LDK spaustuvę, joje buvo rengiamos ir spausdinamos knygos lenkų ir lotynų kalbomis. Radvilos spaustuvėje 1563 m. buvo išspausdinta ir pirmoji Lietuvos Biblija (lenkų kalba).
Vienas ryškiausių XVI a. kūrinių Lietuvos literatūroje – Jono Radvano poema „Radviliada“, 1592 m. parašyta lotynų kalba. Joje aprašytos Lietuvos pergalės Livonijos kare, tuometės Lietuvos aukštuomenės puoselėta valstybinė ideologija, valstybės geografinis, istorinis, kultūrinis vaizdas, išaukštinti valstybės valdovai. miniatiūra|200px|right|„Radviliados“ puslapis
Jėzuitų kultūra ir literatūra
Jėzuitų kultūra ilgam laikui nulėmė visuomenės dvasinį gyvenimą. Vilniaus universiteto dėstytojai ir studentai savo kūrybą skyrė Lietuvos Respublikai (Respublica Lituana), jos iškilioms asmenybėms, reikšmingiausiems krašto įvykiams, tautos istorinei praeičiai. Krašte suklestėjo baroko kultūra. Lietuvoje kūrė ir savo darbais pasaulyje garsėjo poetas Motiejus Kazimieras Sarbievijus, iškalbos vadovėlių autorius Žygimantas Liauksminas, karo inžinierius Kazimieras Semenavičius, istorikas Albertas Vijūkas-Kojalavičius, filosofas ir poetas Samuelis Pšipkovskis. Sarbievijaus kūryba turėjo įtakos epochos meno suvokimui ir kituose kraštuose. Žygimanto Liauksmino 1648 m. išleistas iškalbos vadovėlis „Oratorinė praktika“ buvo daugelį kartų perspausdintas Vakarų Europos šalyse. Kazimiero Semenavičiaus „Artilerijos menas“, lotyniškai paskelbtas 1650 m. Amsterdame, buvo išverstas į prancūzų, vokiečių, anglų, olandų kalbas. Vijūkas-Kojalavičius, tęsdamas Motiejaus Strijkovskio, Jono Radvano istorinį pasakojimą, lotyniškai parašė vaizdingą Lietuvos istoriją (I d. 1650, II d. 1669), iš kurios žinių apie tėvynės praeitį krašto jaunimas sėmėsi du amžius. Strijkovskio ir Kojalavičiaus veikalais rėmėsi Lietuvos jėzuitų mokyklose rašytos ir vaidintos istorinės dramos, kurių personažais buvo legendinis lietuvių ir prūsų karalius Vaidevutis, Algirdas, Vytautas bei kiti didieji kunigaikščiai. Garbindami praeitį lietuviai ėmė savo šalį vadinti Palemono karalyste arba Palemonija. Šis vardas baroko raštijoje tapo Lietuvos sinonimu. miniatiūra|200px|left|[[Konstantinas Sirvydas – pirmojo lietuvių kalbos žodyno autorius]]
Švietimo amžius
Šiame amžiuje švietimas Lietuvoje vis aiškiau pradėtas suprasti kaip visuomenės ir valstybės gelbėjimo būdas. Jėzuitų mokyklose įvestas prancūzų kalbos mokymas, atskiras istorijos, geografijos dėstymas, sustiprinta teisė ir matematika. Vilniaus universiteto išleistos pratybų knygos kvietė jaunimą kritiškai vertinti krašto ydas, skatino svarstyti, kaip reikėtų tobulinti valstybę. Jėzuitų mokyklose atsirado naujas mokymosi būdas: studentai vaidindavo bajorų seimelius, kuriuose kėlė ir aptarinėjo svarbiausias šalies problemas, reformų projektus. Siekdami rengti išsilavinusį šalies elitą, 1740 m. jėzuitai Vilniuje atidarė mokyklą, skirtą didikų vaikams – Kilmingųjų kolegiją (Collegium Nobilium). Vienuoliai pijorai atnaujino Vilniuje buvusią pijorų mokyklą ir pavertė ją Kilmingųjų kolegija. Radvilai, sekdami garsios Drezdeno akademijos pavyzdžiu, 1747 m. Nesvyžiuje įsteigė pirmąją Lietuvoje aukštąją karo mokyklą – Riterių Akademiją.
Pasirodė pirmieji Lietuvos periodiniai leidiniai. Nuo 1735 m. iki valstybės žlugimo Vilniaus universitete spausdinti lenkiškai rengti „Politiniai kalendoriai“, kurie visuomenei pateikdavo nemažai Lietuvos ir pasaulio istorijos, politikos, astronomijos, kitų gamtos mokslų žinių. 1760 m. pradėjo eiti pirmasis LDK laikraštis – „Lietuvos pasiuntinys“ (Kurier Litewski) ir jo priedai „Literatūros žinios“ bei „Užsienio žinios“. Universiteto spaustuvė pradėjo leisti lietuvių kalbos vadovėlį – „Mokslą skaitymo rašto“. Maždaug kas porą metų perleidžiamo lietuviško elementoriaus tiražas vis augo. Vėliau per metus jo būdavo parduodama po vieną, po du, beveik po tris tūkstančius egzempliorių.
1773 m. popiežiui panaikinus jėzuitų ordiną, lietuviai su lenkais tais pačiais metais įsteigė Tautos edukacinę komisiją – vieną pirmųjų švietimo ministerijų pasaulyje – ir perdavė jai jėzuitų turėtas mokyklas bei turtą.
LDK plito Vakarų Europos literatūra: buvo skaitoma didikų dvaruose, intelektualų bibliotekose, verčiama į paprastiems žmonėms suprantamą lenkų kalbą. Apšvietos literatūrą Lietuvoje kūrė išsilavinę kunigai: jie pagrindines švietėjų mintis derino su Evangelijų tiesomis, kritiškumą – su pagarba Bažnyčios ir tautos tradicijoms. Jie formavo „apšviestąją katalikybę“ – protingą, nuo prietarų tamsos išvaduotą, žmonių ir tėvynės pažangai tarnaujančią Bažnyčią. Tai lėmė Lietuvos literatūros savitumą. Jos iškeltas herojus – „Lietuvos šviesulys“, tėvynę mylintis, visuomenės gerovei dirbantis, teisingumo visiems siekiantis pilietis. Vilniaus pijorai odėmis aukštino Paulavos Respublikos (dab. Šalčininkų rajone) steigėją Povilą Ksaverą Bžostovskį, Edukacinės komisijos pirmininką kunigaikštį Masalskį. Pijorų odės kėlė valdovo Stanislovo Augusto – „karaliaus filosofo“, „karaliaus didvyrio“ – nuopelnus Lietuvai.
Apšvietos apysakos taip pat rodė visuomenei teigiamus, sektinus herojus. Livonijos vyskupas Juozapas Kazimieras Kosakauskis 1786 m. išleido apysaką „Kunigas klebonas“., kurioje pavaizdavo idealų kunigą – iš liaudies kilusį visuomenės tarną, parapijiečių tėvą, bičiulį ir mokytoją, kuris sugebėjo Lietuvoje sukurti idealią parapiją. Ryškiomis spalvomis Kosakauskis tapė neigiamus kunigų paveikslus. Apysakas rašė ir Paulavos Respublikos steigėjas Bžostovskis. 1786 m. išleistoje knygoje „Valstietė“ jis pirmą kartą sukūrė lietuviško kaimo merginos, pažinusios sostinės gyvenimą, literatūrinį portretą. Lietuvos autorių apysakos buvo plačiai skaitomos, jų ištraukos verstos į užsienio kalbas.
Didžiausią įtaką to meto šalies tikrovei turėjo pamokslo žanras. Tradicinis pamokslas buvo pritaikytas visuomenės poreikiams, tapo filosofine, teisine ar ekonomine paskaita, o jei reikėjo – aistringa piliečio kalba, kviečiančia dirbti arba kovoti. Du garsiausi Lietuvos pamokslininkai Mykolas Pranciškus Karpavičius ir Vilhelmas Kalinskis buvo vyskupo Masalskio bendradarbiai, Lietuvos vyriausiosios mokyklos profesoriai. Jų viešai sakyti ir išspausdinti tekstai skelbė fiziokratų idėjas, gynė valstiečių teises, žadino moralinį ir pilietinį bajorijos atgimimą. miniatiūra|180px|right|Vyskupas [[Ignotas Masalskis|Masalskis]] Lietuviškoji Prūsijos raštija susidūrė su germanizacijos iššūkiais, kolonistų vokiečių apgyvendinimu lietuviškose žemėse. Vieni mokslininkai ir pareigūnai rašė projektus, kaip Prūsijos lietuvius suvokietinti, kiti jiems priešinosi – gynė lietuvių kalbos teises ir patys kūrė lietuviškai. XVIII a. pradžioje Prūsijoje pagyvėjo domėjimasis lietuvių kalba. 1701 m. Karaliaučiuje pagaliau pirmą kartą lietuviškai išleistas visas Naujasis Testamentas – Biblijos dalis. Anksčiau nebuvo pavykę to padaryti Jonui Bretkūnui, Samueliui Boguslavui Chilinskiui. 1735 m. Prūsijos liuteronai išleido visą Bibliją – Senąjį Testamentą ir Naująjį Testamentą. XVIII a. pradžioje pasirodė pirmosios lietuvių kalbai skirtos mokslo knygos. Norėdamas parodyti, kokia lietuvių kalba reikia rašyti knygas, kunigas Jonas Šulcas 1706 m. išleido Ezopo pasakėčias – pirmąjį grožinės literatūros vertimą. Nuo 1718 m. Karaliaučiaus universitete ėmė veikti Lietuvių kalbos seminaras, kuriame būsimi kunigai mokėsi lietuviškai. Buvo rengiami nauji lietuvių kalbos žodynai, gramatikos, giesmynai, tobulinamas Biblijos vertimas, rašomi moksliniai tyrinėjimai, pradėta rinkti ir skelbti lietuvių tautosaka. Kunigas Pilypas Ruigys 1747 m. vokiškai išleido lietuvių kalbos tyrinėjimus, kur pateikė lietuviškų patarlių, mįslių, vaizdingų posakių, liaudies dainų su vokiškais vertimais. Prieštaringa Prūsijos Apšvieta subrandino Kristijoną Donelaitį – lietuvių literatūros klasiką, lietuviško tautinio epo autorių. miniatiūra|180px|right|[[Kristijonas Donelaitis|Kristijono Donelaičio „Metų“ faksimilė]]
Romantinė ir realistinė kūryba
Romantizmo kūryboje vyravo religiniai vaizdiniai, buvo siekiama išlaikyti tradicinės religinės, kosminės pasaulėjautos elementus. Čia pasaulis suvokiamas kaip gyvas organizmas, apimantis pojūčiais patiriamą ir tai patirčiai neprieinamą sferą, pasiekiamą vien kūrybine, religine intuicija ar mitologine vaizduote (Adomo Mickevičiaus „Baladės ir romansai“, „Ponas Tadas“, „Vėlinės“; Antano Baranausko „Anykščių šilelis“, „Kelionė Petaburkan“). Romantizmo pradžia Lietuvoje ir Lenkijoje laikoma Mickevičiaus „Poezijos“ I tomo publikacija 1822 m.
Lietuvos romantizmo literatūroje dominuoja vadinamoji „Vilniaus mokykla“ – su istorine Lietuva susijusių lenkų rašytojų plejada (Adomas Mickevičius, Julius Slovackis, Juozapas Ignotas Kraševskis, Vladislovas Sirokomlė). Jų kūryba išsiskiria politiniu revoliucingumu, religinio ir mitologinio pasaulėvaizdžio raiška, dėmesiu Lietuvos (ir lietuvių) kultūrai, asmens ir tautos ryšių problemika. Lietuvos lenkiškojo romantizmo opozicinė dvasia veikė XIX a. pabaigos lietuvių tautinio atgimimo veikėjus, taip pat poetą Maironį, romantinio individualizmo reiškėją lietuvių poetine kalba. Lietuvių romantinei literatūrai svarbi liaudies kultūros tradicija (Antanas Baranauskas, Karolina Praniauskaitė), dainuojamojo folkloro stilistika (Antanas Vienažindys), tautinės tapatybės, istorinės atminties klausimai (Baranauskas, Maironis, Vinco Pietario istorinis romanas „Algimantas“).
XIX a. pabaigoje per Lenkijos ir Rusijos universitetuose studijuojantį jaunimą Lietuvą pasiekė pozityvizmo idėjos. Tai reiškėsi daugiausiai praktinės veiklos programomis. Aktualiausios temos: nelegalus lietuviškas pradinis mokymas, racionalaus ūkininkavimo propagavimas, visuomenės teisinio, ekonominio sąmoningumo ugdymas. Pozityvistinę programą Lietuvoje skelbė laikraštis „Varpas“ bei jo faktinis redaktorius Vincas Kudirka. Leidinyje debiutavo ir skelbėsi lietuvių realizmo prozos pradininkės rašytojos Žemaitė, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Lazdynų Pelėda. Ankstyvojoje lietuvių realistinėje prozoje reiškėsi demokratinės realizmo stiliaus tendencijos: keliamos socialinės nelygybės, skriaudos temos, vaizduojamas žemųjų visuomenės sluoksnių gyvenimas, svarstomas moterų padėties klausimas, išsakoma visuomenės kritika.
Savo eilėse Antanas Strazdas, kilęs iš Rytų Lietuvos valstiečių, originaliai derino klasikines žanrines formas (idilė) su lietuvių liaudies dainų elementais, tradicinei lietuvių liaudies kultūrai būdingą gamtojautą susiejo su apšvietos prigimtinės žmonių lygybės idėja, rusoistinį natūralios gyvensenos idealą papildė krikščioniškais akcentais. miniatiūra|220px|left|[[Dionizas Poška|Dionizo Poškos baublys]]
Preromantizmo idėjos Lietuvoje atrado palankią terpę vėlyvosios apšvietos kultūros aplinkoje – XIX a. 2–3 dešimtmečių Žemaičių kultūrinio sąjūdžio, Filomatų draugijos (1817–1823) veikloje. Žemaičių kultūriniame sąjūdyje Dionizas Poška, Antanas Klementas, Silvestras Valiūnas, Simonas Stanevičius, Simonas Daukantas. Į Filomatų draugiją susibūrė iš istorinės Lietuvos, Gudijos krašto smulkiųjų bajorų kilę Vilniaus universiteto studentai. Ir vienus, ir kitus skatino veikti XVIII a. ATR apšvietos pilietiškumo idėjos, po valstybės žlugimo neišblėsusi visuomenės reformų dvasia, kurią siekta įgyvendinti naujomis politinėmis aplinkybėmis. Siekta palaikyti žlugusios valstybės tautinį gyvybingumą, pratęsti buvusios Respublikos kultūrines tradicijas, domėtis lietuvių kultūra. Lietuvių kalbos kultūrinį prestižą pagrindė lenkiškai rašiusio Ksavero Bogušo lietuvių kalbos ir tautos kilmės tyrimas („Traktatas apie lietuvių tautos ir kalbos pradžią“, 1808), įrodinėjęs, kad lietuvių kalba labai sena, tinka grožinei literatūrai ir turi teisę būti vartojama viešajame gyvenime. Studija sukėlė lenkų ir lietuvių visuomenės susidomėjimą lietuvių tautos praeitimi, kalba, ji buvo paskelbta keliomis kalbomis. Bogušo teiginiai apie kadaise gyvavusią turtingą žodinę lietuvių kūrybą, buvo žinomi ir filomatams, neabejotinai teikę impulsų istorinės tematikos kūrybai.
Eiliuotos, dainuotinės istorijos kūrinių pagalba buvo skatinamas poreikis gręžtis į istoriją, kelti istorinę atmintį, populiarinti Lenkijos ir Lietuvos istoriją (Julijono Ursino Niemcevičiaus „Istorinės giesmės“, 1816; neišlikęs filomato Jono Čečioto giesmių ciklas apie žymias Lenkijos ir Lietuvos moteris, tos pat draugijos nario Adomo Mickevičiaus poema „Gražina“, 1823). Viena populiariausių XIX a. istorinių dainų – Silvestro Valiūno „Biruta“, sukurta pagal Lietuvos metraščiuose užrašytą Didžiojo kunigaikščio Kęstučio ir Birutės susitikimo siužetą.
Lietuvių periodika
Lietuviška spauda skatino telktis lietuvių visuomenę, stiprino jos kultūrinį bei politinį sąmoningumą, vienijo lietuvių tautinio atgimimo pajėgas ir atliko svarbų vaidmenį modernios lietuvių tautos formavimosi procese. Po pralaimėto Lietuvos ir Lenkijos sukilimo Rusijos valdžia 1864 m. uždraudė Lietuvoje leisti ir platinti lietuvišką spaudą lotyniškais rašmenimis. Tad pirmieji lietuviški laikraščiai buvo leidžiami nelegaliai: spausdinami Tilžėje (Prūsijoje) ir slapta platinami Lietuvoje knygnešių tinklo. Nelegali spauda skatino telktis lietuvių visuomenę, kartu išryškino jos skirtingas ideologines nuostatas. 1883 m. pasirodė pirmasis lietuviškas laikraštis „Aušra“, inicijuotas Jono Basanavičiaus. Romantinės pakraipos leidinyje 1885 m. debiutavo iškiliausias XIX–XX a. sandūros poetas Maironis. „Varpas“ tapo liberalo, visuomenės bei literatūros kritiko, „Tautiškos giesmės“ autoriaus Vinco Kudirkos tribūna. Lietuviškoje spaudoje debiutavo ir skelbėsi prozą rašančios moterys bajorės Julija Žymantienė-Žemaitė, Marija Pečkauskaitė-Šatrijos Ragana, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, seserys Ivanauskaitės – Sofija Pšibiliauskienė ir Marija Lastauskienė, – pasirašinėjusios Lazdynų Pelėdos slapyvardžiu. Šios kartos rašytojų kūryba padėjo pagrindus moderniajai XX a. lietuvių literatūrai. miniatiūra|200px|right|Paminklas pirmajam lietuviškam laikraščiui „[[Aušra (laikraštis)|Aušra“ (Šiauliai)]]
Periodika buvo svarbi atrama lietuvių literatūrai, tradicijos pagrindams formuotis. Spaudoje skelbtos naujų knygų recenzijos (pvz. 1895 m. „Varpe“ skelbta Stasio Matulaičio kritiška recenzija apie Maironio poemą „Tarp skausmų į garbę“). Čia kilo ir literatūrinė polemika dėl romantinių bei pozityvistinių kūrybos orientacijų (Jonas Mačys-Kėkštas, Jurgis Zauerveinas „Aušroje“ 1885–1886 m.). Buvo skelbiami Lietuvos lenkų literatūros vertimai, perspausdinama ar pirmąkart skelbiama ankstesnių laikotarpių rašytojų kūryba (Dionizo Poškos, Simono Stanevičiaus poezija).
Lietuviška spauda paskatino kurtis dabartinę bendrinę lietuvių kalbą vakarų aukštaičių tarmės pagrindu. Ją norminant, konsultuojant lietuvių rašytojus, daug nuveikė lietuvių tautinio atgimimo dalyvis, profesionalus kalbininkas Jonas Jablonskis, 1901 m. išleidęs „Lietuviškos kalbos gramatiką“.
Tarpukario literatūra
Nemažai žinomų rašytojų tapo 1918 m. atkurtos valstybės atstovais užsienyje (Jurgis Savickis, Ignas Šeinius, Jurgis Baltrušaitis, Oskaras Milašius), valstybinių institucijų, visuomeninių draugijų vadovais (Liudas Gira, Vincas Krėvė), išėjo savanoriais į „menininkų batalioną“ (Kazys Binkis). miniatiūra|180px|right|[[Keturvėjininkai|Keturvėjininkas K. Binkis]]
Karo ir suirutės negandų išblaškyti lietuviai inteligentai ėmėsi Lietuvoje organizuoti kultūrinį gyvenimą, atkurti periodinę spaudą, leisti naujus žurnalus. K. Binkis ėmėsi leisti „vienintelį paveiksluotos literatūros, meno ir kultūros“ žurnalą „Veja“, tęsė pirmojo lietuvių literatūros žurnalo „Vaivorykštė“ (1912–1913) ir almanacho „Pirmasai baras“ (1915) tradicijas. Simbolistai Balys Sruoga bei Faustas Kirša parengė poezijos ir dailės almanachą „Dainava“ (1920). K. Binkis netrukus išleido poezijos antologiją „Vainikai“ (1921), atskleidžiančią to meto poezijos spektrą, o pats susižavėjo Berlyno, kuriame tada studijavo, atmosfera ir moderniuoju menu. Krėvės redaguojami „Skaitymai“ buvo sutelkę visus garsesnius rašytojus, kurie buvo ir kritikai, ir vertėjai. 1920–1923 m. išleistuose žurnalo numeriuose pasirodė svarbiausi to laikotarpio kūriniai: Krėvės novelės, Vaižganto apysaka „Dėdės ir dėdienės“, Šatrijos Raganos „Sename dvare“, Vinco Mykolaičio-Putino, Fausto Kiršos, Balio Sruogos, Kazio Binkio eilėraščiai ir kt. „Skaitymai“ turėjo rimtą kritikos skyrių, kuriame darbavosi Krėvė, Gira ir Sruoga, netrukus išgarsėję kaip „aštriaplunksnė trijulė“, nuo kurios silpnesnius autorius gynė geraširdis Vaižgantas. Jo straipsnis „Knygoms apginti – nuo kritikų“ paskatino pirmą ryškesnę literatūrinę polemiką tarpukariu – svarstyta, ar dar reikia džiaugtis kiekviena lietuviška knyga kaip spaudos draudimo laikais, ar savo literatūrai turime taikyti pasaulinius kriterijus? miniatiūra|180px|right|[[Simbolizmas|Simbolizmo literatūros atstovas seminaristas V.–M. Putinas]]
Paskelbus Lietuvos nepriklausomybę, diplomatams dar ilgai teko kovoti dėl Respublikos tarptautinio pripažinimo juridiniu lygmeniu, įteisinti valstybės sienas, steigti jos institucijas, įsivesti savo valiutą ir spręsti daugybę ekonominių, socialinių, švietimo ir kitų problemų. Nemažai žinomų rašytojų tapo besikuriančios valstybės atstovais užsienyje (Jurgis Savickis, Ignas Šeinius, Jurgis Baltrušaitis, Oskaras Milašius), valstybinių institucijų, visuomeninių draugijų vadovais (Liudas Gira, Vincas Krėvė), išėjo savanoriais į „menininkų batalioną“ (Kazys Binkis).
1922 m. Kaune įkurtas Lietuvos universitetas suteikė literatūros procesui akademinį lygį. Tai pirmoji aukštoji mokykla šalies teritorijoje, kurioje visos disciplinos dėstytos lietuvių kalba. Jo fakultetai leido savo akademinius leidinius („Darbai ir dienos“, „Tauta ir žodis“, „Logos“, „Soter“, „Athenaeum“, „Mūsų senovė“ ir kt.). Paramos netekusius ir užsidariusius „Skaitymus“ nuo 1924 m. pratęsė Teologijos-filosofijos fakulteto leidžiamas ir Mykolaičio-Putino redaguojamas „Židinys“ – solidus tarpukario literatūros ir mokslo žurnalas (1924–1940). Leidinys plačiai reprezentavo lietuvių literatūrą bei kultūrą, jame buvo akademinio bei visuomeninio gyvenimo, pasaulinio mokslo apžvalgų, knygų bei žurnalų recenzijų skyriai.
Smetonos valdomoje šalyje dailininkus bei rašytojus skatino stipendijomis ir premijomis, menininkai dažnai buvo siunčiami studijuoti į užsienį. Šiuo laikotarpiu pasirodė daug brandžios literatūros kūrinių. Valstybė ir toliau orientavosi į Vakarų kraštus, su kuriais buvo palaikomi ekonominiai ir kultūriniai ryšiai. Rytiniai prancūziški ir vokiški dienraščiai Kauną pasiekdavo tos pačios dienos vakare. Ryšiams su Vakarų Europa labai trukdė Vilniaus krašto konfliktas dėl Vilniaus su Lenkija, o po 1933 m. – Klaipėdoje neramumus kėlę vietiniai vokiečiai. Politinė atmosfera Nepriklausomybės laikotarpiu buvo nerami, ji veikė ir literatūrą. Entuziazmą išsilaisvinus iš carinės priespaudos jau po kelerių metų ėmė drumsti nusivylimo balsai (Maironio „Skausmo skundas“). Daug eksperimentuota, ieškota naujų išraiškos formų. Pesimistinės ir katastrofinės nuotaikos prasiveržė eilėraščiuose, rašytuose prieš pat Antrojo pasaulinio karo pradžią (Bernardo Brazdžionio „Paskutinis pasmerktojo myriop žodis“, Jono Aisčio „Džiazas“). Poezija žengė kartu su gyvenimo avangardu, dar nebuvo praradusi pranašystės įtaigumo, todėl populiari: poetai tebelaikyti romantiškais genijais, traukiančiais paskui save sekėjų minias. Poezija dominavo trečiojo dešimtmečio literatūroje. Zenitą pasiekė simbolizmas: Sruogos „Saulė ir smiltys“ (1920), „Dievų takais“, (1923), Putino „Tarp dviejų aušrų“, (1927). Simbolizmas psichologizavo ir intelektualizavo lietuvių eilėraštį, sukūrė aukštąjį literatūros stilių.