cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thomas Nagel
miniatiūra|232px|dešinėje|Tomas Nagelis
Tomas Nagelis (, g. 1937 m. liepos 4 d. Belgrade) – serbų kilmės JAV filosofas, aktyvus sąmonės filosofijos, politinės filosofijos, etikos srityse, nagrinėjantis objektyvaus ir subjektyvaus pradų problemas: apie poelgių priežastis, patirties įtaką. Išgarsėjo straipsniu „Ką reiškia būti šiksnosparniu?“
Etika
Nagelis priklauso deontologinės etikos mokyklai ir yra kantiškosios racionalistinės etikos šalininkas.
Bibliografija
Darbai originalo kalba
Nuorodos
Apie
Tekstai
Domino (filmas)
Domino – 2005 JAV kriminalinis veiksmo filmas. Filme gausu smurto scenų. Pasakojama apie sunkaus charakterio merginą, nusprendusią tapti premijų medžiotoja bei jos du bendradarbius. Pagrindinę veikėją vaidina Keira Knightley, jos bendradarbius – Mickey Rourke ir Edgar Ramirez, o tardytoją, kuri epizodiškai pasirodo filme, – Lucy Liu.
Scenarijus
Filmas prasideda nuo tardomos Domino, kuri pradeda pasakoti apie savo gyvenimą ir įvykius dėl kurių yra apklausiama policijos. Ji papasakoja apie savo vaikystę, fatališką gyvenimo būdą bei tapimą premijų medžiotoja. Vėliau pasakoja apie tai kaip ji vykdė pinigų atgavimo užduotį bei fatališką galą. Premijų medžiotojų, policijos ir mafijos sušaudymą bei sprogimą dangoraižyje.
Slaigo
Slaigo ( – „kriauklėta vieta“) – miestas šiaurės vakarų Airijoje, uostas prie Atlanto vandenyno Slaigo įlankos ir Garavogu upės, ištekančios iš Gilo ežero. Slaigo grafystės centras. Yra technologijos institutas.
Slaigo yra priskiriamas prie „Miestų-Vartų“, kadangi Airijos valdžia, norėdama šalies ekonomiką išplėsti už Dublino ribų (visa ekonomika buvo centralizuota ir būtent Dubline) Slaigo ir dar keliuose Airijos miestuose įkūrė verslo centrus, kuriuose bazes ikūrė įvairios stambios ir mažesnės kompanijos (Abbott, Stiefel ir kitos); Slaigo šis verslo centras vadinamas Finisklino centru.
Sportas
2007 m. lapkričio mėnesio 15-18 dienomis Airijoje vyko pasaulio ralio čempionatas, Slaigo buvo visų ralio komandų bazė, kurios bazės įsikūrė prie Slaigo technologijos instituto, ralio savaitgalį Slaigo ir jo apylinkėse buvo laukiama iki 100000 ralio sirgalių iš viso pasaulio.
Šviesžuvinės
Šviesžuvinės (Phosichthyidae) – švietenžuvių (Stomiiformes) šeima. Smulkios, 4-10 cm dydžio žuvys, paplitusios visuose vandenynuose. Kūno šonuose turi šviečiančiuosius organus – fotoforus. Minta zooplanktonu, ypač kriliumi.
Šeimoje yra 7 gentys, 24 rūšys.
Elena Gaputytė
Elena Gaputytė (1927 m. kovo 21 d. Drąseikiai, Joniškio valsčius – 1991 m. spalio 4 d. Londonas) – Lietuvos skulptorė, tapytoja.
Biografija
Baigė Joniškio Aušros gimnaziją. 1946-1949 m. mokėsi Dailės ir amatų mokykloje Freiburge, 1948 m. išvyko į Kanadą, lankė Monrealio dailės muziejaus mokyklą. 1953-1956 m. studijavo Aukštojoje nacionalinėje dailės mokykloje Paryžiuje. 1956 m. persikėlė į Didžiąją Britaniją, 1960 m. įkūrė privačią dailės galeriją Saint Ivese (Kornvalio grafystė), 1964-1977 m. dėstė „Digby Stuart“ kolegijoje ir Londono universitete.
Kūryba
Sukūrė specifinės vietos kūrinių („Viešpaties malda“ 1978 m., „Tyros ir Paro salų pakrantėse“, 1983 m. Berlyne, 1984 m. Londone), instaliacijų (ciklas „Mano vaikystės kalendorius“ 1975 m., „Taikos Šviesos“ 1981 m., 1983 m., „Tylus liudijimas“ 1984 m., „Antrajame pasauliniame kare žuvusiųjų atminimui“ 1985 m., „Rex“ 1986 m., „Pranašystė. Po 50 metų“ 1989 m.), skulptūrų. Kūriniai iš akmens, žemės, dažnai su ugnimi, turi performanso elementų, dažnai naudojamas muzikos akompanimentas. Kūrinių turi užsienio šalių galerijos, Lietuvos dailės muziejus.
Baltijos taurė
thumb|400px|	Po Latvijos ir Lietuvos rinktinių varžybų 1929 m. rugpjūčio 14 d. [[Ryga|Rygoje – 3:1 (0:0). Teisėjavo P. Bovens iš Vokietijos. Lietuvos rinktinė: sėdi (antras kairėje) – Romualdas Marcinkus; stovi: pirmas dešinėje – Leonardas Žukauskas (kapitonas), trečias dešinėje – Ričardas Rutkauskas, penktas nuo dešinės – Jonas Stasiukonis, septintas – Vilhelmas Nopensas, ketvirtas nuo kairės – Viktoras Abramikas (vartininkas), šeštas nuo kairės – Arturas Vagneris. Darar žaidė Albinas Bulvičius, Juozas Dirgėla, Antanas Bankauskas, Otonas Kunelis, Otonas Bružinskas ir Stepas Chmelevskis. Latvijos rinktinė: Ādolfs Greble; Voldemārs Grāvelis, Vladimirs Svistuņenko, Alfons Novickis, Alberts Šeibelis, Voldemārs Bērziņš, Arkādijs Pavlovs, Arnolds Štauvers (Voldemārs Plade 30'), Ēriks Pētersons, Aleksandrs Priede, Kārlis Balodis (Arnolds Tauriņš 46').]]
Baltijos taurė – tai nuo 1928 m. organizuojamas vyrų futbolo turnyras tarp trijų Baltijos valstybių. Į turnyrą svečių pagrindu taip pat yra dalyvavusios Baltarusijos TSR, Suomija ir Islandija.
Istorija
Iki 1938 m. turnyras vyko kasmet, išskyrus 1934 m., kuomet varžybos neorganizuotos dėl 1933 m. kilusio Lietuvos ir Estijos konflikto su Latvijos rinktine. 1939 m. turnyras nesurengtas dėl paaštrėjusių Lietuvos ir Latvijos santykių po tais pačiais metais įvykusio Europos krepšinio čempionato.
Sovietiniais laikais turnyras organizuotas nereguliariai, o po 1976 m. dėl sumenkusios svarbos iš viso nebevyko (tuo metu tik Estijos TSR žaisdavo stipriausios sudėties, o Lietuvos TSR, Latvijos TSR ir Baltarusijos TSR deleguodavo B rinktines). Baltarusijos TSR rinktinė turnyre viso dalyvavo 6 kartus.
Žlugus Sovietų Sąjungai Baltijos taurės turnyras atgaivintas ir iki 1998 m. vyko kasmet. Vėliau varžybos organizuotos nereguliariai, o nuo 2008 m. nuspręsta kovą dėl Baltijos taurės rengti kas dvejus metus. 2020 m. turnyras buvo nukeltas į 2021 m. dėl COVID-19 pandemijos.
2012–2014 m. turnyre taip pat buvo pakviesta dalyvauti Suomijos vyrų futbolo rinktinė. 2022 m. pirmąkart dalyvauti buvo pakviesta Islandijos vyrų futbolo rinktinė.
Nuo 2001 m. paraleliai vyksta ir Baltijos taurės U-21 vaikinų rinktinių turnyras. Pastaraisiais metais taip pat vyksta U-17 ir U-19 vaikinų bei WU-17, WU-19 ir WU-21 merginų, o taip pat ir moterų rinktinių turnyrai.
Tikutis
Tikutis (Tringa glareola) – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos paukštis. Kūno viršutinė pusė juosvai pilka su baltomis ir juodai rudomis dėmelėmis. Antuodegis baltas. Uodega su skersais juodais dryžias. Pilvinė pusė balta. Galvos, kaklo, kūno šonai ir krūtinė rudai dėmėti. Snapo pamatas žalsvas, toliau juodas. Kojos šviesios, gelsvai žalsvos.
Lietuvoje retas. Aptinkamas balandžio-rugsėjo mėn. Peri pelkėse, raistuose, miškingų upelių ir ežerų pakrantėse. Lizdą krauna ant kupstų, po nulinkusiais augalais. Deda 4 žalsvus ar rusvus kiaušinius, išmargintus rudomis dėmelėmis. Peri 22-23 d. Maždaug dar po 30-35 dienų jaunikliai pradeda skraidyti. Minta įvairiais vandens bestuburiais.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Édouard Manet
Eduaras Manė (, 1832 m. sausio 23 d. – 1883 m. balandžio 30 d.) – prancūzų tapytojas, impresionizmo atstovas.
E. Manė žymiausi darbai – „Pusryčiai ant žolės“ ir „Olimpija“ – laikomi moderniosios dailės pradžia. Jis mėgo tapyti savo laikmečio buitines scenas.
Biografija
E. Manė 1850–1856 m. mokėsi tapybos pas vieną garsiausių to meto akademinių dailininkų T. Kutiūrą, o laisvalaikiu kopijuodavo senųjų meistrų paveikslus Luvro muziejuje. 1853 m. su broliu Eženu dailininkas keliavo į Italiją, Uficiuose kopijavo Ticiano paveikslą „Urbino Venera“, kuris vėliau pasitarnavo prototipu paveikslui „Olimpija“. 1856 m. dailininkas Paryžiuje atidarė savo studiją. Šiuo laikotarpiu E. Manė tapė realizmo srovės paveikslus, kuriuose vaizdavo kasdienius objektus: elgetas, čigonus, dainininkus, žmones kavinėse, koridas ir kt. Luvro salėse E. Manė susitiko E. Delakrua ir 1857 m. susipažino su Anri Fanten-Laturu. Delakrua patartas kopijavo Rubenso paveikslą „Elena Formen su vaikais“. 1858 m. jo draugu tapo poetas Šarlis Bodleras ir 1859 m. jis susipažino su E. Dega. 1859 m. E. Manė paveikslas „Absento gėrėjas“ buvo nepriimtas į Paryžiaus salono parodą nepaisant teigiamo Delakrua atsiliepimo. Šis paveikslas buvo įtakotas D. Velaskeso dailės. 1861 m. Paryžiaus salone eksponuoti jo paveikslai „Mesjė ir madam Manė“ ir „Ispanų dainininkas“, dailininkas sulaukė garbingo paminėjimo. 1862 m. jis susipažino su Viktorina Meran, kuri tapo jo meiluže ir mėgstama pozuotoja. thumb|right|240px|„[[Pusryčiai ant žolės“ (Le déjeuner sur l’herbe, 1863 m., Orsė muziejus)]] 1863 m. Martinet galerijoje E. Manė išstatė 14 paveikslų. Tais metais daug kūrinių buvo nepriimta į Paryžiaus saloną ir imperatoriaus Napoleono III iniciatyva buvo surengta atskira paroda šiems darbams eksponuoti − Atmestųjų salonas, tam, kad nuraminti pasipiktinusius dailininkus. Šioje parodoje skandalą sukėlė E. Manė atmestas paveikslas „Pusryčiai ant žolės“. Tais metais E. Manė Olandijoje vedė Suzaną Lenhof, kuri 1852 m. buvo pagimdžiusi vaiką, tikėtina, E. Manė nesantuokinį sūnų Leoną. Šarlis Bodleras laiške apibūdino E. Manė sprendimą: ''„Jis visgi turi pasiteisinimų: panašu, kad jo žmona yra labai graži, labai gero būdo ir puiki muzikantė. Tiek daug dorybių viename asmenyje, tai baisu…“''. E. Manė palaikė ryšius su meiluže Viktorina Meran, kurią pavaizdavo paveiksle „Olimpija“ ir kituose kūriniuose. 1864 m. E. Manė stebėjo laivų mūšį Šerbūre tarp JAV ir konfederatų laivų, „Kearsarge“ ir „Alabama“. Šis įvykis įkvėpė jūrinės tematikos batalinį paveikslą.
1865 m. jo paveikslai „Olimpija“ ir „Jėzaus paniekinimas“ buvo priimti į Paryžiaus saloną. „Olimpija“ sukėlė didžiulį skandalą ir kritikos laviną. Publiką šokiravo tai, kad paveiksle natūralistine maniera buvo pavaizduota paprasčiausia Paryžiaus prostitutė, iššaukiančia poza, laukianti kliento. Šių įvykių paveiktas E. Manė keliavo į Ispaniją, kurios senųjų dailininkų įtaka nuolat jaučiama jo kūryboje. 1866 m. E. Manė susidraugavo su E. Zola po šio publikacijos Le Figaro, kurioje ginama E. Manė dailė. 1867 m. jis, kaip ir Gustavas Kurbė, suorganizavo savo 50 kūrinių asmeninę parodą prie pasaulinės parodos teritorijos Paryžiuje, buvo išleista brošiūra apie dailininką, kurią parašė E. Zola. 1868 m. dailininkas Luvre per Anri Fanten−Laturą sutiko seseris Edmą ir Bertą Morizo. Jis padėjo Bertai Morizo mokytis tapybos ir ji pozavo iškart po to sekusiam E. Manė paveikslui „Balkonas“. Visą šį dešimtmetį dailininkas nevengė tradicinių religinių ir istorinių paveikslų tapybos, nes jie didino šansus būti priimtam į Saloną. E. Manė ir jo ratelio dailininkai bei literatai rinkdavosi „Gerbua“ kavinėje. Nesėkmę patyrė 1869 m. kūrinys „Imperatoriaus Maksimilijono I egzekucija“, skirtas 1867 m. įvykiams Meksikoje. Paveikslas nebuvo priimtas į Saloną ir buvo uždraustas publikuoti grafikos forma, tačiau tuo pat metu buities žanro paveikslai „Balkonas“ ir „Pusryčiai studijoje“ buvo priimti. thumb|left|240px| „[[Olimpija (paveikslas)|Olimpija“ (1863 m., Orsė muziejus)]] 1870−1871 m. Prancūzijos-Prūsijos karo metu E. Manė gyveno Paryžiuje, buvo įstojęs į nacionalinę gvardiją prūsų apsiausties metu. 1873 m. sutiko poetą S. Malarmė, kurio 1876 m. išleistai knygai paruošė iliustracijas. E. Manė buvo susijęs su Paryžiaus impresionistų grupės dailininkais, kurie jį laikė savo judėjimo vedliu, tačiau dailininkas stengėsi kiek atsiriboti nuo impresionistų, kurių tapyba buvo ypač nepalankiai vertinama publikos ir kritikų. Po karo menininkai pradėjo susitikinėti Paryžiaus „Naujųjų Atėnų“ kavinėje, kurioje rinkdavosi K. Monė, E. Dega, O. Renuaras, K. Pisaro ir kiti. Tais pačiais metais E. Manė su giminaičiu Ferdinandu Lenhofu lankėsi naujai atidarytame Franso Halso muziejuje Harleme ir Amsterdamo valstybiniame muziejuje. 1874 m. E. Manė nedalyvavo pirmojoje impresionistų grupės parodoje, tačiau kartu su K. Monė ir O. Renuaru praleido vasarą prie Senos upės netoli Aržantejaus, nutapė K. Monė šeimą.
1877 m. E. Manė nutapė paryžietės paveikslą „Nana“, kuris buvo susijęs su to paties pavadinimo E. Zola romanu. Apie 1880 m. jo sveikata pradėjo sparčiai blogėti. 1881 m. E. Manė draugas Antonenas Prustas buvo paskirtas Prancūzijos kultūros ministru ir pasistengė parūpinti dailininkui valstybinį Garbės legiono ordiną. 1882 m. jis sukūrė reikšmingiausią vėlyvąjį paveikslą „Foli Beržer baras“. Eduaras Manė mirė nuo negydomo sifilio, po kojos amputacijos prasidėjus gangrenai, 1883 m. balandžio 30 d. Paryžiuje. Palaidotas Pasi kapinėse. E. Manė kūrė natiurmortus, grafiką, gyvenimo pabaigoje dėl prastėjančios sveikatos dirbo daugiau su pastele.
Žymiausias jo ankstyvosios kūrybos darbas – „Pusryčiai ant žolės“ (Le déjeuner sur l’herbe), nutapytas 1863 m. Paveiksle greta pavaizduoti apsirengęs vyras ir visiškai nuoga moteris sukėlė daug diskusijų. Taip pat „Fleitininkas“ (Le Joueur de fifre, 1866). 1973 m. lietuvių kalba išleista Anri Periušo biografinė knyga „Mane gyvenimas“.
Lina Dambrauskaitė
Lina Dambrauskaitė–Sabaliauskienė (g. 1968 m. sausio 20 d. Kaune) – buvusi Lietuvos krepšininkė, Lietuvos moterų krepšinio rinktinės narė. 1997 m. apdovanota Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Didžiuoju kryžiumi.
Kartečė
thumb|right|250px|Britų 3 colių kartečės [[sviedinys Mk V (1914 m.). Varinis žiedelis pamate skirtas užsandarinti vamzdį, bet ne įsirėžti į graižtvas ir suteikti sukimą, nes sukimasis priverstų pernelyg išsisklaidyti kartečės kulkas. Šūvio metu pro angą sviedinio dugne į jį įsiveržia parako dujos, kurios sudrasko palyginti silpną sviedinio korpusą, iš kurio pabyra kaunamieji elementai, kurie ir išlekia iš vamzdžio. Šis kartečės sviedinys buvo efektyvus iki 300 m.]] Kartečė (, iš ) – stambūs šratai, kuriais šaudo lygiavamzdžiai šautuvai, arba patrankos sviedinys, kuris suyra į šratus (kartais kitokius kaunamuosius elementus) lėkdamas vamzdyje (iš žiočių jau išlėkdavo sviedinyje buvę kulkos, šratai, skeveldros).
Šautuvų kartečė
Šautuvų kartečė arba grankulkės yra stambūs šratai, kurių skersmuo nuo 5,26 iki 10 mm. Pvz., Rusijoje pagal GOST 7837-76 gaminami kartečės šratai, kurių skersmuo yra 5,25; 5,60; 5,70; 5,80; 5,90; 6,20; 6,50; 6,80; 6,95; 7,15; 7,55; 7,70; 8,00; 8,50; 8,80; 9,65; 10,00 mm.
Medžioklinė kartečė naudojama medžiojant vilkus, stirnas, šernus.
Artilerijos kartečė
Artilerijos kartečė šaunama naudojant specialų kulkų pripildytą sviedinį gyvajai jėgai atviroje vietovėje kauti iki 300 m nuo pabūklo nuotoliu. Šūvio metu kulkos, veikiamos inercijos ir išcentrinės jėgos, sudraskydavo cilindrišką skardinį ar kartoninį sviedinio korpusą ir pluoštu išlėkdavo iš pabūklo vamzdžio. Kitas variantas – korpusą suardo specialiai į sviedinio korpusą įeinančios šūvio metu susidarančios parako dujos.
Kartečės raida
Pradžioje šaudant karteče nenaudodavo sviedinio. Pro laibgalį užtaisant patranką ant parako užtaisą prilaikančio kamščio supildavo krūvelę smulkių akmenų ar gelžgalių, šratų, kuriuos užkimšdavo antru kamščiu. Šaunant iš vamzdžio žiočių išlėkdavo kaunamųjų elementų srautas.
Vėliau, siekiant pagreitinti užtaisymą ir apsaugot vamzdžio vidinį paviršių nuo gadinimo, kaunamuosius elementus ėmė dėti į audeklinius maišelius. Tokie šaudmenys vadinami rištinė kartečė ('vynuoginiai šratai').
Dar vėliau kaunamuosius elementus (paprastai apvalius šratus; rusiškai toks šratas vadinamas картечина) ėmė pakuoti į skardinius ar kartoninius cilindrus.
Vėliau kartečės sviedinius praktiškai išstūmė šrapnelis.
Kartečės pabūklai
thumb|right|300px|Grafo Šuvalovo [[slaptoji haubica, skirta šaudyti karteče.]] Karteče šaudyti tiko visos lygiavamzdės patrankos (pvz., Rusijos artilerijoje Šuvalovo vienaragiai). Kai kurie pabūklai būdavo specialiai konstruojami šaudyti karteče. Pavyzdžiui, Šuvalovo slaptosios haubicos su ovalaus skerspjūvio vamzdžio kanalu.
Vienas žinomiausių istorijoje pabūklų, skirtų šaudyti karteče, yra patranka „Caras“, eksponuojama Maskvos Kremliuje. Ši patranka dar vadinta „Rusijos šratiniu“. Šios patrankos vamzdžio kalibras yra 890 mm, o šratų užtaisas turėjo sverti apie 600 kg (t. y., apie 1500 svarų arba 37,5 pūdo). Paprastai parako užtaiso masė būdavo lygi šratų masei.
Dabartinė kartečė
2004 m. didinant M1 Abrams tankų ugnies galią prieš gyvąją jėgą, ypač miestų mūšiuose, tankinei patrankai M256A1 sukurtas ir priimtas ginkluotėn unitarinis šovinys su kartečės sviediniu М1028. Sviedinio kaunamieji elementai yra 1600 rutuliukų iš volframo lydinio. Šie šoviniai gaminami nedidelėmis serijomis.
Bru na Boinas
Bru na Boinas – archeologinė vietovė Myto grafystėje, Airijoje, netoli Boinės upės, 50 km į šiaurę nuo Dublino. Teritorijos plotas 770 hektarų. 1962 m. pradėti vykdyti išsamūs archeologiniai tyrinėjimai. 1993 m. Bru na Boino vietovė įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Nuo 1997 m. ansamblis prieinamas lankytojams.
thumb|250px|left|Pašiūrės rekonstrukcija muziejuje
Vietovė buvo apgyvendinta neolito žembdirbių, kurie be 90 megalitinių paminklų paliko pašiūrių, gyvenvietės įtvirtinimų ir kitų statinių liekanų. Neolito laikotarpio megalitinis ansamblis pastatytas 3800–2200 m. pr. m. e. Vietovė garsi savo laidojimo kambariais, kurių yra apie 40. Žinomiausios kapavietės: Knoutas, Doutas ir Niugrendžas.
Antanas Kibickas
Biografija
Nuo 2003 m. gruodžio mėn. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.
Remia literatus, kultūros, švietimo organizacijas, nemokamai spausdino Utenos kraštiečių klubo „Indraja“ 1994, 1995, 1996 ir 1997–1999 m. metraščius.
Kęstutis Traškevičius
Kęstutis Traškevičius (g. 1969 m. gegužės 14 d. Marijampolėje) – Lietuvos ir Marijampolės savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1992 m. baigė Vilniaus universitetą, matematikas. 2005 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė profesinio mokymo vadybos magistrantūrą.
1992–1997 m. Marijampolės pedagogikos mokyklos matematikos dėstytojas, be to, 1992–1993 m. Marijampolės 6-os vidurinės mokyklos matematikos mokytojas. 1994–1995 m. Informatikos ir prognozavimo centro Švietimo problemų skyriaus specialistas. 1996–1997 m. Marijampolės aukštesniosios žemės ūkio mokyklos matematikos dėstytojas. 1997–1998 m. Marijampolės teritorinės muitinės Procedūrų kontrolės skyriaus inspektorius, 1998–2001 m. Marijampolės aukštesniosios pedagogikos mokyklos direktorius, nuo 2001 m. Marijampolės kolegijos Edukologijos ir socialinio darbo fakulteto dekanas.
1997–2000 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Marijampolės savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Edita, sūnus Vytautas. .
Istoriniai lietuvių drabužiai
Lietuvių istoriniai drabužiai – tarp Lietuvos gyventojų ir etninių lietuvių paplitęs aprangos stilius nuo seniausių laikų iki XX a. Viena šių istorinių drabužių atmainų, paplitusi tarp etninių lietuvių (daugiausia valstiečių) XIX a., vadinama Lietuvių liaudies drabužiais ir sudaro nacionalinę lietuvių aprangą.
Lietuvių mados istorija
Mados Lietuvoje egzistavo ir gilioje senovėje, tik jos ne taip greitai keitėsi. Į klausimą kaip tais laikais puošdavosi švenčių dienomis, ką vilkėjo prastą dieną valstiečiai bei kunigaikščiai gali atsakyti archeologai, ne vieną dešimtmetį tyrinėję senovės lietuvių kostiumus. Geležies amžiuje (I–V am.) rūbai dengė kaklą, krūtinę, rankas ir kitas kūno dalis (pvz., vyrų nešiotos kelnės dengė blauzdas). Šie drabužiai buvo audžiami iš vilnonių siūlų trinyčiu raštu, kuris kur kas puošnesnis už paprastą dvinytį.
Dauguma moterų tais laikais dėvėjo šiuos drabužius: skaisčiai baltus nuometus, galionais apsiūtas liemenes, languotus ar dryžuotus sijonus, kaišytas prijuostes, margaspalves juostas… Nors rūbų elementai visoje Lietuvoje buvo panašūs, tačiau nesunku pastebėti ir esminius jų skirtumus. Dabartinės Aukštaitijos moterų drabužiuose vyravo balta spalva: marškiniai, prijuostė, nuometai, metaliniai karoliai. Marškiniai yra viena iš pagrindinių drabužių dalių. Nors tai nėra viršutinis drabužis, tačiau jų pasiuvimas ir papuošimas turi didelę reikšmę viso aprangos komplekto grožiui ir stiliaus savitumui. Jų puošybai būdingi užausti raudonų medvilninių siūlų (žičkų) rinktiniai raštai tarp alkūnės ir rankogalio. Ant krūtinės – kiauraraštis siuvinėjimas.
Lietuvių moterų apranga
thumb|175px|Lėlė su tradicine lietuvių moterų apranga. Moterys galvas dengė nuometais, kuriuos reikėjo susegti ties smilkiniu. Archeologai mano, kad juos ausdavo iš plonų lininių siūlų. Nuometų galai dažniausiai buvo puošiami raudonų žičkų rinktiniais raštais. Toks papuošimas būdingas ir prijuostei. Sijonas dažniausiai buvo languotas. Mėgstamiausios žalios ir raudonos spalvų deriniai. Liemenės buvo siuvamos pailgintais skverneliais. Jiems būdingas atspalvis, dažnai suvarstomas apyvarais. Kituose Lietuvos regionuose vyravo tamsesnių spalvų drabužiai. Dažniausiai tai – asketiški, įvairių gamtos atspalvių – rudo, pilko, žalio, mėlyno – rūbai, tiesaus kirpimo, sujuosti diržais, padabinti žalvariniais apkaustais, žvangučiais, kuriuos naudojo kaip grožio ir prabangos elementus. Žvangučiai iš pradžių buvo tvirtinami tik prie žirgo kamanų, o vėliau juos pradėjo kabinti ir prie moterų kostiumų detalių (diržų, juostų, piniginių) ir kaklo vėrinių kartu su karoliais. Ši grožio ir prabangos samprata, pasiskolinta iš krikščioniškų kraštų, sumišo su lietuvių pagoniška pasaulėžiūra į skambantį metalą – veiksmingą priemonę atbaidyti piktąsias jėgas.
Tamsių spalvų drabužiai buvo laikomi itin iškilmingais. Neatsitiktinai moterys rinkdavosi pilką spalvą – susikaupimo ir liūdesio ženklą. Rečiau jų rūbuose pasitaikydavo žalia ir melsva spalvos, reiškusios įsimylėjimą ir ištikimybę. Archeologų randamos drabužių skiautelės dažniausiai yra įvairių rudų atspalvių: rudai geltonos, rudai raudonos, rusvos. Vakarų Europoje šventiniuose ir iškilmių drabužiuose dominavo raudona ir balta spalvos, tačiau pasitaikydavo ir žydrų bei raudonų, žydrų ir violetinių atspalvių sąskambių. Tais laikais juoda spalva turėjo keletą reikšmių: vieniems ji atrodė kupina puikybės, kitiems reiškė atsiribojimą nuo aplinkos. Be to, tamsių atspalvių aksomas tuomet buvo laikomas prabangos ženklu.
Lietuvių vyrų apranga
Vyrai vilkėjo vilnonius su rankovėmis drabužius, avėjo odinę avalynę. Žiemą jie nešiojo iš kailio pasiūtus rūbus. Vyriškų tradicinių drabužių komplektas bendras visai Lietuvai. Pagrindinės aprangos dalys – marškiniai, kelnės, liemenė, sermėga, juosta, galvos danga, apavas. Vyrų sermėgos buvo siuvamos iš nedažytų avies vilnos audinių – rudų, pilkų. Kelnės dažniausiai būdavo vienspalvės, kaip sermėga ir marškiniai, kuriuos paprastai nepuošdavo. Be to, labai gražios buvo vyrų ryšėtos juostos, nupintos iš vilnonių siūlų. Mėgstamiausios spalvos – įvairių atspalvių žalia, raudona.
Lietuvių apavas
Kasdieninis valstiečių tiek vyrų, tiek moterų apavas buvo iš liepos karnų pintos vyžos. Taip pat populiarios buvo iš beržo, juodalksnio ar panašaus kieto, bet iš lengvo medžio išskaptuotos klumpės. Odiniai pusbačiai (čeverykos) buvo laikomi kaip išeiginis apavas.
Lietuvių papuošalai
I–V a. viena dirbinio forma išsilaikydavo šimtmečius. Tais laikais savo pavidalą keitė ne visi papuošalai iš karto, vieni dar tebebūdavo senųjų formų, o kiti pakisdavo. Jau nuo I m. e. a. m. antrosios pusės į baltų žemes atėjo svetimos puošybos tradicijos. Kurše žinomi smeigtukai su apskritomis galvutėmis yra vieni iš pirmųjų lietuviškų skolinių. Panašių dirbinių aptinkama Romos periodo germanų gentyse, daugiau jų yra Danijoje. Lietuvoje išskiriamos dvi ypatingos stiklu puoštų dirbinių grupės: smeigtukai apskritomis galvutėmis ir analogiškos segės. Tokių dirbinių daugiausiai buvo Vakarų Lietuvoje. Tai neabejotinai baltiški dirbiniai. Jų chronologija plati, apima III–IV am. Baltų papuošalų, ypač brangių, tradicijos atitiko europines tendencijas.
Nepaisant kai kurių formos ir technologijos savitumų, šie dirbiniai gali būti siejami su to laiko Vidurio Europos ir jos rytinės dalies mados ypatumais. Papuošalų formos visur dažniausiai sekė vietines tradicijas, tai naujojo elemento – stiklo akutės atsiradimą galima vertinti kaip bendraeuropinių tendencijų pasireiškimą. Šios analogijos gali būti suprantamos, kaip prekybos gintaru padariniai, tačiau tyrinėtojų pateikta medžiaga leidžia nustatyti Vakarų Lietuvos gyventojų ryšius su pietine Skandinavija, kurie buvo palaikomi ne sausuma, bet jūra. Be to, reikia paminėti, jog tokios formos papuošalai tapo ypač populiarūs apie 200 m. Baltų amatininkų dirbinius sudaro negausios bronzinės antkaklės su stiklo akutėmis. Dauguma tokių papuošalų buvo su mėlyno stiklo akutėmis, nors, kaip rodo įvairių karolių bei gintaro radiniai, jos galėjo būti ir kitos spalvos. Šio tipo antkaklių atsiradimas buvo susijęs su bendra Romos laikotarpio kultūra. Įdomu, jog Šiaurės, Centrinėje ir Rytų Europoje papuošalai irgi beveik visada turėdavo kaip tik mėlyno stiklo akutes. Analogiškai baltiškiems smeigtukams su stiklo akutėmis, sujungtiems grandinėlėmis, kitur taip pat randamos III am. pab. – IV am. pr. porinės segės su akutėmis sujungtos karolių vėriniu. Taigi lietuviški papuošalai buvo nešiojami ir į pietus nuo Baltijos jūros gyvenusių rytinių germanų moterų.
Tadiškiai
Tadiškiai – viensėdis Šiaulių rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Kuršėnų, prie kelio Micaičiai–Saulučiai.
Istorija
1950–1991 m. kaimas priklausė Micaičių kolūkiui.
Stara Lesna
thumb|180px|Senasis gaisrinės pastatas
Stara Lesna – gyvenvietė Slovakijoje, Kežmaroko apskrityje. Anksčiau vadinta ir Altwalddorf (vokiškai) bei Felsőerdőfalva (vengriškai). Gyvenvietė yra netoli Aukštųjų Tatrų kalnų, čia apsistoja turistai, yra keletas „kolybų“.
Krajevo Budzilai
Krajevo Budzilai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šumovo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Per kaimą teka Lentuvkos upė. Kaime gyvena apie 100 žmonių.
Pniskai
Pniskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Slavatičės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės rytus nuo Slavatičės, apie 42 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 97 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Chuchujaus provincija
Chuchujaus provincija arba Chuchuji provincija  – provincija Argentinos tolimiausiuose šiaurės vakaruose, ir riboja šalį su Čile ir Bolivija. Vienintelė Argentinos provincijos kaimynė yra Saltos provincija, pietuose ir rytuose. Administracinis centras – Chuchujus.
Istorija
Ikikolumbinio laikotarpio gyventojai, kurie vėliau susimaišė su inkais per jų plėtimosi periodą vertėsi žemės ūkiu ir prisijaukino guanakus. Jie statėsi namus iš molio, ir akmens tvirtoves gyvenvietėms saugoti. Viena iš tokių tvirtovių pavyzdžių yra Pukara de Tilkara.
Jau 1593 m. Chuchujaus slėnyje Fransisko de Arganjaraso i Murgijos pastangomis buvo įkurta nedidelė gyvenvietė. Nepaisant kalčakių ir omagvakų genčių puldinėjimų, kolonizatorių skaičius augo.
XVII a. pabaigoje muitinė prie Peru Vicekaralystės persikėlė iš Kordobos į Chuchujų. Atsiskyrus nuo Peru ir susikūrus La Platos Vicekaralystei, Chuchujus prarado savo svarbumą ir jo populiacija ėmė mažėti.
Per Gegužės Revoliuciją ir Jungtinių Pietų Provincijų nepriklausomybės mūšius čia vyko susidūrimai su ispanais, kurių bastionas buvo Peru. Chuchujaus gyventojai turėjo iškęsti egzodą, masinę evakuaciją su degintos žemės politiką, kurią vykdė Manuels Belgranas. Galiausiai ispanai pasidavė, bet karas rimtai paveikė rajono ūkį.
Po ilgos serijos vidaus konfliktų, provincijoje, atsiskyrusioje nuo Tukumano ir Saltos provincijų, prasidėjo ekonominis ir socialinis pakilimas, ir XIX a. pabaigoje išplėtota cukranendrių pramonė. XX a. pr. geležinkelis jau jungė provinciją su Buenos Airėmis ir La Pasu (Bolivija).
Geografija ir klimatas
thumb|260px|[[Ruta Nacional 9 (Jujuy-Salta)|left]] thumb|260px|Quebrada de Humahuaca gamtovaizdis|right thumb|260px|Cerro de los Siete Colores kalnas|right thumb|right|260px|Tipiškas provincijos kraštovaizdis. Tilkaros apylinkės thumb|right|210px|Dauguma provincijos gyventojų – indėniškos kilmės
Provincija išsidėsčiusi Šiaurės Vakarų Argentinos regione. Yra trys Chuchujaus pagrindinės teritorijos: Altiplanas – 3500 m aukščio plokščiakalnis su 5000 m aukščio viršūnėmis užima didžiąją dalį provincijos. Centrinę dalį užima Andų kalnai (1000–3500 m aukščio), per kuriuos nusidriekęs Kebrada de Humahuakos kanjonas. Pietryčiuose, kalnagūbriai nusileidžia iki Gran Čako lygumų.
Nepaisant skirtingų rajonų, Chuchujaus provincijos teritorija daugiausia sausa ir aptinkama daug pusdykumių, išskyrus San Fransisko upės El Ramalio slėnį. Vyrauja subtropinis; karštas ir sausas klimatas. Čia užfiksuojami didžiausi klimatiniai skirtumai (nuo džiunglių iki dykumų) visoje Argentinoje. Temperatūros skirtumai dieną ir naktį didesni kalnuose nei lygumose ar slėniuose. Į vakarus nuo San Fransisko upės itin stinga kritulių. Dažnos sausros.
Grandės ir San Fransisko upės priklauso Bermecho baseinui. San Chuano La Kiako, Javio ir Sansanos upės priklauso Pilkomajo baseinui. Vakaruose gausybė druskingų ežerų (Posueloso lagūna, Vilama ir kt.) bei druskožemių (Didieji druskožemiai, Kaučari druskožemis ir kt.).
Ekonomika
Pagrindinė ūkinė kultūra yra cukranendrė, visa jos apdirbimo pramonė sudaro daugiau nei pusę visos provincijos produkcijos, ir 30 % nacionalinės cukraus pramonės. Antroji pagal dydį kultūra yra tabakas, kultivuojamas pietrytiniame slėnyje, kur įsikūręs pagrindinis nacionalinis gamintojas. Kituose pasėliuose auginamos pupos, citrusai, pomidorai ir kitos daržovės vietiniam naudojimui.
Chuchujus yra antras šalyje plieno tiekėjas, naudojant Alta Horno kasykloje išgautą geležies rūdą. Be to vykdoma cinko, sidabro, švino, vario, aukso, salietros, boro, potašo gavyba. Kaimansito vietovėje siurbiama nafta ir gamtinės dujos. Druskos kasimas iš Didžiųjų druskožemių, ir popieriaus gamyba naudojant Chuchujaus miškų medžius sudaro 20 % pramonės srities BVP.
Galvijai ir ožkos pienui, vilnai yra mažai naudojami, palyginus su lamomis, vikunijomis ir guanakais.
Turizmas
Tai labai svarbi ir dar auganti šaka, daugiausiai lankosi argentiniečiai turistai (80 %), turistai iš Pietų Amerikos šalių (12 %) ir Europos (7 %). Daugiausiai turistų pradeda tyrinėti provinciją nuo San Salvadoro de Chuchujaus. Horacio Guzmáno tarptautinis aerouostas, 34 km nuo miesto, jungia provinciją su Buenos Airėmis, Kordoba, ir kai kuriomis vietomis Bolivijoje.
Naujienėlė I
Naujienėlė I – kaimas šiaurinėje Kalvarijos savivaldybės dalyje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Kalvarijos. Stūkso Naujienėlės piliakalnis.
Chuchujaus provincija
Turizmas
Be fantastiško žemės spalvų kontrasto ir struktūros, turistus taip pat patraukia ryškios vietinių gyventojų šaknys Chuchujaus kultūroje. Aimarų ir kečujų kultūros egzistuoja greta šiame rajone, o inkų liekanos yra gan gerai išsaugotos.
Vidurinės Indijos karalystės
Viduriniosios Indijos karalystės yra Pietų Azijos istorijos laikotarpis, kurio chronologijos ribos yra 230 m. pr. m. e.-1279 m. Pirmoji data siejama su didžiausiu Maurjų imperijos išsiplėtimu ir Pietų Azijos suvienijimu. Antroji data žymi paskutinės didžios hinduistinės imperijos, - Čola imperijos, - žlugimą.
Chuchujaus provincija
Turizmas
Turistai, kurie atvyksta į Chuchujų aplanko Quebrada de Humahuaca (įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą) rajonus ir jų Cerro de los Siete Colores, Pucará de Tilcara, Salinas Grandes ir kitus mažus miestelius. Kitos dažnai lankomos vietovės, tai Calilegua nacionalinis parkas Las Yungas džiunglėse, La Quiaca, Laguna de Pozuelos ir Laguna Guayatayoc vietinės reikšmės rezervatai.
Vidurinės Indijos karalystės
Kultūriškai šis laikotarpis žymi budizmo religijos suklestėjimo ir žlugimo Indijoje ciklą. Maurjų imperatoriaus Ašokos laikais prasidėjo budizmo ekspansija visoje Indijoje ir Indosferoje, tačiau iki laikotarpio pabaigos budizmo pasekėjų Pietų Azijoje beveik nebeliko. Epocha baigėsi musulmonų įsiveržimu į Indiją.
Chuchujaus provincija
Gyventojai
Beveik visi provincijos gyventojai susitelkę pietryčiuose bei prie kanjono. Čia įsikūręs Chuchujus ir kiti svarbiausi miestai. Daug rečiau apgyvendintas plokščiakalnis. Šiek tiek tankiau gyvenama tik šiaurinė jo dalis. Nemažą gyventojų dalį sudaro indėnai (daugiausiai kečujai). Svarbiausi miestai:
Vidurinės Indijos karalystės
Nors Pietų Azijos istorija nėra vieninga, laikotarpį patogu suskirstyti į smulkesnius laikotarpius.
Chuchujaus provincija
Administracinis suskirstymas
Chuchujaus provincija padalinta į 16 departamentų (skliaustuose – administracinis centras):
Vidurinės Indijos karalystės
Ankstyvųjų imperijų laikotarpis (230 m. pr. m. e. -199 m.)
thumb|200px|left|Indijos padalijimas į tris imperijas. Situacija paskutiniais amžiais pr. m. e. Maurjų imperijos didžiausios ekspansijos taške, ji ėmė byrėti, ir iki 180 m. pr. m. e. jos teritoriją paveldėjo trys didelės imperijos, kurios ir vaidino pagrindinį vaidmenį šiuo laikotarpiu.
Vidurio Indijos regionas: Satavahanų imperija
Vidurio Indijos regionas, apimantis dabartines Maharaštros, Andhra Pradešo ir Karnatakos valstijas, nuo Maurjų atsiskyrė kaip didelė Satavahanų imperija. Ji egzistavo per visą šį laikotarpį ir neginčijamai buvo svarbiausia Pietų Azijos regiono galybė.
Satavahanų valstybėje labai suklestėjo savita tuometinės Indijos kultūra bei menas, kur maišėsi šiaurietiškos (t. y. indoarijų) ir pietietiškos (t. y. dravidų) tradicijos. Valstybės oficialiąja kalba tapo Maharaštri, dabartinės marati kalbos pirmtakė.
Šiaurės Vakarų regionas: Svetimšalių imperijos
Žlugus Maurjų imperijai, vakarinės jos sritys buvo užkariautos svetimšalių graikų (javanų), ir šis įvykis suformavo apytiksles regiono ribas. Skirtingai nei Vidurio Indijoje, šis regionas buvo labai nepastovus, o šis laikotarpis buvo pažymėtas visa eile invazijų iš Persijos ir Centrinės Azijos, dėl kurių buvo kuriamos vis naujos ir naujos dinastijas.
Po Kušanų imperijos žlugimo, šiame regione įsigalėjo klajokliai heftalitai.
Šiaurės Rytų regionas: Vėlyvosios Magadhos dinastijos
Nors senųjų karalysčių laikotarpiu šio regiono valstybė Magadha buvo stipriausia Pietų Azijos jėga, po Maurjų dinastijos, valdant šungų ir kanvų dinastijoms, jos teritorijos stipriai susitraukė, ir šis regionas laikinai prarado savo reikšmę. Pirmaisiais mūsų eros amžiais jame įsigalėjo Satavahanai.
Kiti regionai
Greta šių trijų imperijų, egzistavo ir smulkesnės valstybės, turėjusios savo atskirą istoriją. Tai buvo:
Guptų imperija ir Indijos "Tamsieji amžiai" (200-550 m.)
thumb|200px|left|Guptų ir Vakatakos imperijos IV a. Nuo 199 m. silpstant Satavahanų ir Kušanų imperijoms, visą III a. Pietų Azijoje žymėjo anarchijos laikotarpis, kuomet įsitvirtino vietinės smulkios dinastijos bei klanai. Tai buvo vadinamųjų "Tamsiųjų amžių" pradžia. Svarbesnės III a. vietinės dinastijos buvo abhirai (Maharaštroje), čutai (Karnatakoje), ikšvakai (Andhroje) ir kt. Nusilpusią Kušanų imperiją užvaldė indo-sasanidai.
IV a. Pietų Azijos imperializmas buvo atgaivintas, buvusiose Magadhos teritorijose iškilus Guptų dinastijai. Taip keitėsi Pietų Azijos galios balansas, vėl galią įgavus šiaurės rytų regionui. Jai pavyko suvienyti visą šiaurės Indiją, ir tapti galingiausia jėga. Ji stiprią valdžią šiaurėje išlaikė iki pat VI a.
Tuo tarpu vidurio Indijoje (Dekano plynaukštėje) laikinai įsigalėjo iš Maharaštros kilusi Vakatakų dinastija, kuri laikinai beveik atkūrė Satavahanų imperijos teritorijas, tačiau netrukus vėl prarado galią, ir galutinai įsigalėjo vietinės valstybės. Tarp jų buvo: Šis vietos dinastijų ir valstybių įsigalėjimas leido formuotis ir klestėti vietos tautų (kanadų, tamilų, telugų ir kt.) identitetams.
Vėlyvųjų imperijų laikotarpis (550-1279)
thumb|200px|left|Trys svarbiausios VIII-IX a. imperijos, besivaržančios dėl Šiaurės Indijos VI a. viduryje žlugus Guptų imperijai, Pietų Azija vėl pasidalino į atskirus vienetus, konkuruojančius tarpusavyje ir vėl ėmė formuotis naujos imperijos.
Vidurio Indija: Karnatakos ekspansija
Per visą laikotarpį vidurio Indijoje pagrindinį vaidmenį vaidino Karnataka ir jos tauta kanadai. Kadaise nedidelė kadambų karalystė VI a. tapo galinga jėga atėjus į valdžią čalukjų dinastijai. VIII a. čalukjus pakeitė raštrakutai, o X a. šiuos vėl pakeitė vakarų Čalukjai.
Tačiau 1189 m. žlugus vakarų čalukjams, Karnatakos imperija buvo padalinta tarp atskirų regioninių galybių: Hoišalos (etninė Karnataka), Deogiri (Maharaštra), ir Kakatijos (Andhra). Tokiu būdu Vidurio Indijoje baigėsi vidurinių karalysčių laikotarpis.
Rolandas Jonikaitis
Rolandas Jonikaitis (g. 1962 m. liepos 3 d. Pagėgiuose) – Lietuvos ir Marijampolės savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1980 m. baigė Pagėgių vidurinę mokyklą, 1985 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas.
2003–2019 m. Marijampolės savivaldybės tarybos narys.
Nuo 2002 m. Liberalų demokratų partijos, partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Marijampolės skyriaus narys, Marijampolės skyriaus pirmininkas, Marijampolės apskrities koordinatorius. 2010–2012 m. partijos Tvarka ir teisingumas pirmininko pavaduotojas.
Sutuoktinė Jolanta, sūnus Antanas.
Apsidė (architektūra)
thumb|Triguba ortodoksų bažnyčios apsidė. Apsidė (gr. apsis – lankas, skliautas) – architektūroje pusapvalė arba su daugeliu kampų (tiek vidinė, tiek išorinė) pastato dalis (gali būti niša), dengta puskupoliu. Religinėje architektūroje šis terminas dažniausiai reiškė šventovės dalį, esančią už altoriaus (puskupolio arba pusės kūgio formos).
Stanislovas Biržiškis
Biografija
Karaliaučiaus universitete studijavo gamtos mokslus, ūkininkavo tėviškėje, dirbo agronomu, mokytojavo Šilalėje, Rietave. 1938–1944 m. Šilalės valsčiaus viršaitis. 1949 m. su šeima ištremtas į Irkutsko sritį. Grįžo 1956 m., nuo 1961 m. gyveno Kaune.
Didžioji poetinės kūrybos dalis – tremties metais rašyti satyriniai sovietų valdžią išjuokiantys eilėraščiai; dažnai naudojama pasakėčios stilistika, Maironio „Jaunosios Lietuvos“ eiliavimo maniera parašyta „Šuniška poema“. Parašė atsiminimų.
Jo vardu pavadinta Pajūrio Stanislovo Biržiškio vidurinė mokykla.
Sagaing United FC
Sagaing United Football Club, o trumpiau „Sagaing United“ (MY undefined) – Mianmaro futbolo klubas iš Sagaino regiono.
Ankstesniais metais vadintas Mahar United.
Istorija
Klubas įkurtas 2015 m. Tuo metu vadinosi Mahar United Football Club.
2017 m. antroje pakopoje užėmė antrą vietą ir pateko į aukščiausią lygą.
2018 m. debiutavo nacionalinėje lygoje. Nuo šio sezono žinomas kaip Sagaing United Football Club.
2021 m. sausio mėn. pranešta apie septynis naujokus klube. Vėliau tapo aišku, kad dėl pandemijos čempionatas nevyks.
2022 m. Nacionalinėje lygoje tarp dešimties dalyvių liko aštuntoje vietoje.
Rasa Kreivytė
Rasa Kreivytė (g. 1967 m. lapkričio 18 d. Kaune) – buvusi Lietuvos krepšininkė, Lietuvos moterų krepšinio rinktinės narė, 1997 m. Europos čempionė, Lietuvos čempionė (1994, 1997), krepšinio trenerė. 1997 m. apdovanota Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Didžiuoju kryžiumi.
Aphex Twin
Aphex Twin (tikras vardas – Richard David James, g. 1971 rugpjūčio 18 Limerike, Airija) – vienas žinomiausių elektroninės muzikos atlikėjų, plėtojančių tokius muzikos žanrus, kaip techno, ambient, acid, ir drum and bass.
Vaikystė
Richard D. James gimė 1971-aisiais, velsiečių Lornos ir Derek James šeimoje. Jis augo Kornvalyje, Anglijoje, kur su dviem seserimis leido „labai laimingą“ vaikystę ir galėjo daryti „praktiškai viską, ką norėjo“.
Ankstyvoji karjera: 10-o dešimtmečio pradžia
Pagal Benjamin Middleton, James pradėjo kurti muziką 12-os metų. Būdamas paauglys jis didžėjavo Šairame Arklyje (Sent Ivse, Kornvalyje), Bowgie užeigoje (Krantoke) kartu su Tom Middleton, taip pat daugelyje vietų palei Kornvalio pakrantę. Jo pirmasis įrašas buvo 12-os colių plokštelė Analogue Bubblebath, kurio paskutinės dvi dainos buvo įrašytos su Tom Middleton.
1991-aisiais James kartu su draugu Grant Wilson-Claridge įkūrė Rephlex Records įrašų kompaniją, kad galėtų skleisti
Pasivadinęs AFX, tarp 1991-ųjų ir 1993-iųjų Richard James išleido tris Analogue Bubblebath, taip pat du Bradley Strider ir tris Caustic Window albumus. Išėjo ir kompiuteriniu žaidimu Pac-Man paremtas Pac-Man EP, kurį atlikėjas išleido pasivadinęs Power-Pill slapyvardžiu. Po šiuo metu geriausiai žinomu Aphex Twin pseudonimu buvo įrašyta Xylem Tube EP ir Didgeridoo, greito tempo daina, skirta nuvarginti šokėjus DJ seto pabaigoje. Šiuos ankstyvuosius įrašus išleido Rephlex Records, Ekseterio Mighty Force ir Belgijos R&S Records įrašų kompanijos.
Egzistuoja vietinė legenda, pagal kurią ankstyvaisiais savo metais Londone Aphex Twin gyveno kelio žiedo vidury, Elephant and Castle, sostinės pietuose.
Diskografija
Richard D. James yra išleidęs daug singlų bei albumų įvairiais slapyvardžiais. Čia pateikiami tik įžymiausi jo darbai.
Kaip Aphex Twin:
Kaip AFX: Kaip Polygon Window:
Margai
Margai – kaimas šiaurinėje Kalvarijos savivaldybės dalyje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Naujienėlės.
Vida Garalienė
Vida Garalienė-Grybauskaitė (g. 1943 m. gruodžio 13 d. Martinonyse, Balninkų valsčius) – Lietuvos biofizikė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1968 m. baigė Kauno medicinos institutą. 2001 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Nuo 1969 dirba Kauno medicinos instituto (nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) Kardiologijos institute. Mokslinio darbo svarbiausia sritis – originalių antiaritminių ir kardiotoninių medžiagų kūrimas ir jų veikimo tyrimas. Trijų išradimų autorė.
Didžiažiotės švietenės
Didžiažiotės švietenės (Stomiidae) – švietenžuvių (Stomiiformes) šeima. Paplitusios Atlanto, Indijos ir Ramiajame vandenynuose.
Sistematika
Šeima skirstoma į 6 pošeimius, kuriuose yra 27 gentys, 279 rūšys.
Artemio Franchi stadionas
Stadio Artemio Franchi yra futbolo stadionas Florencijoje, Italijoje. Pastatytas 1931 m. Jame namų rungtynes žaidžia ACF Fiorentina futbolo klubas. Talpina 46 389 žiūrovus. Didžiausias žiūrovų skaičius (58 271) pasiektas 1984 m. lapkričio 25 d., Serie A rungtynėse tarp Fiorentinos ir Internazionale Milano FC.
Renovuotas 1990 m. XIV pasaulio futbolo čempionatui. Buvo išimti bėgimo takeliai ir padidintas vietų skaičius.
Augustas Jaunesnysis
Augustas Jaunesnysis (1579 m. balandžio 10 d., Danenbergas, Vokietija – 1666 m. rugsėjo 17 d., Volfenbiutelis, Vokietija) – Braunšveigo-Volfenbiutelio kunigaikštis (1635–1666). Įsteigė Volfenbiutelio biblioteką, kaip Augustus Selenus parašė Das Schach-oder Königspiel (1616).
Šeima ir vaikai
1607 metais vedė Klarą Pomeranetę, dukrą hercogo Bogislavo XIII Pomeraniečio.
Tapęs našliu 1623 metais, jis dar kartą vedė Dorotėją Anhalt, dukrą princo Rudolfo Anhalto. Antroji žmona pagimdė jam keturis vaikus:
Eilinį kartą netekęs žmonos 1634 metais, 1635 metais jis vedė Elžbietą Sofiją Maklenbugr, dukrą hercogo Johano Albrechto, nuo kurios turėjo tris vaikus:
Sajuvka
Sajuvka  – kaimas Lenkijos rytuose, Slavatičės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Slavatičės, apie 37 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 89 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Lapkasiai
Lapkasiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Kuršėnų, prie kelio Kuršėnai – Dirvonėnai, Paežerių miško šiaurės rytų pakraštyje. Saugomas Dugnų ąžuolas.
thumb|left|Dvaro pastatai
Istorija
Kaimo rytinėje dalyje, 0,14 km į vakarus nuo kelių iš Vilkiškės ir Lapkasių į kelią Kuršėnai–Upyna kryžkelės, į pietus nuo kelio iš Lapkasių į kelią Kuršėnai–Upyna yra Lapkasių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4632).
1950–1991 m. kaimas priklausė Micaičių kolūkiui.
Žymūs žmonės
Lapkasiuose gimė:
Krantinis tilvikas
Krantinis tilvikas (Actitis hypoleucos) – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos būdingas vandenų paukštis, priklausantis krantinių tilvikų (Actitis) genčiai.
Kūno viršutinė pusė pilkai rusva, gelsvai žalio atspalvio. Nugara juosvai dėmėta. Antakis šviesus. Vairuojamosios plunksnos baltos, su plačiomis juodomis skersinėmis juostelėmis. Sparnuose plati skersinė balta juosta. Visa apatinė kūno pusė balta. Ant kaklo ir krūtinės siauros tamsios dėmelės. Snapas trumpokas, tamsus. Kojos pilkos.
Paplitę Vidurio ir Rytų Europoje, taip pat Azijoje iki Kamčiatkos.
thumb|left|Tilviko cylenimas
Restoranas
miniatiūra|Restoranas „Le Piment Rouge“ Kanadoje thumb|right|250px|Pateiktas maistas restorane thumb|250px|„[[El Bulli“ buvo laikomas garsiausiu, geidžiamiausiu ir prieštaringiausiai vertinamu pasaulio restoranu.]] thumb|right|250px|Restoranas Prancūzijoje
Restoranas ( 'atstatyti, sustiprinti', ) – aukštos klasės maitinimo paskirties įstaiga, dirbanti pagal aukštus kokybės ir kultūros standartus bei orientuota į žmonių socializacijos poreikius. Dažnai veikia kaip tam tikros šalies virtuvės, laikotarpio, maisto rūšies ar gėrimo kultūros saugotoja, puoselėtoja ir skleidėja.
Pagrindinis dėmesys skiriamas virėjų meistriškumui, aplinkai, aptarnavimo kultūrai, etiketui bei patiekalų kokybei ir pateikimui. Naudojami kokybiški ir kiek įmanoma švieži produktai, laikomasi kultūrai būdingo pateikimo bei aptarnavimo, gali būti atkuriama ir visa autentiška aplinka. Maistas gaminamas vietoje pagal užsakymą iš meniu arba lankytojų pageidavimus, dirba profesionalus barmenas, virtuvės šefas, barista ir/ar someljė. Darbuotojai paprastai turi ilgametę patirtį, būna baigę specializuotus etiketo, teorijos bei praktinius mokymus, stažuojasi.
Restoranuose gali būti rengiami pobūviai, banketai, furšetai, verslo susitikimai, degustacijos ar kiti aukšto kultūrinio lygio renginiai. Viešbučių nuo 4 žvaigždučių patalpose restoranas privalomas.
Vakarų Europa
Vakarų Europoje nuo antikos laikų žinomos užeigos ir tavernos, bet jos paprastai aptarnaudavo keliautojus, vietiniai gyventojai jose retai valgydavo. Restoranai, kaip maitinimo įmonės, kurios gamina svečių užsakytus patiekalus, atsirado tik XVIII a. Pagal Gineso rekordų knygą seniausias tebeveikiantis restoranas yra Sobrino de Botin Madride (Ispanija), veikiantis nuo 1725 m. Seniausiu restoranu skelbiasi ir Stiftskeller St. Peter Zalcburge (Austrija), kuris, manoma, buvo įkurtas 803 m., dar valdant Karoliui Didžiajam.