cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hispano-Suiza 18R
Konstrukcija ir gamyba
miniatiūra|Nieuport-Delage NiD-450, modifikuotas į „NiD 650“ 1929 m., po keleto metų petraukos, Prancūzijos Aviacijos ministerija (pranc. Ministère de l’Air) nusprnedė dalyvauti „Schneider Trophy“ hidroplanų lenktynėse. Dvi įmonės buvo įpareigotos suprojektuoti ir varžyboms pagaminti plūdinius lėktuvus, kurie pajėgtų konkuruoti su Italijos ir Didžiosios Britanijos atstovais. Vykdant šį užsakymą buvo sukurti Nieuport-Delage NiD-450 ir Bernard H.V.120. Abu šie modeliai turėjo būti varomi specialiai varžyboms sukurtais varikliais „Hispano-Suiza 18R“. miniatiūra|Bernard H.V.120 Nr. 02 Kurdama variklius „Hispano-Suiza“ tris variklių „Hispano-Suiza 12Nb“ šešių cilindrų blokus išdėstė 80° vienas kito atžvilgiu ir juos sujungė bendru alkūniniu velenu. Naujojo variklio cilindrų skersmuo ir stūmuoklio eiga išliko nepakitę – atitinkamai – 150 ir 170 mm, tačiau suspaudimo laipsnis buvo padidintas nuo 6,25:1 iki 10:1. Bendras darbinis tūris pasiekė 54,075 l. Kiekvienas cilindras turėjo po vieną įsiurbimo ir išmetimo vožtuvą, valdomus vienu viršutiniu kumšteliniu velenu, uždegimo sistemą sudarė magnetais maitinamos dvi žvakės cilindrui, įstatytos priešingose degimo kameros pusėse. Degalų padavimas buvo reguliuojamas devyniais karbiuratoriais, kurių kiekvienas aptarnavo du cilindrus.
Modelio „18R“ korpusas buvo pagamintas iš „Elektron“ magnio lydinio, dideles apkrovas patiriančios dalys, tokios kaip alkūninis velenas, buvo gaminamos iš didelio atsparumo plieno. Kaip ir daugelyje kitų vienaielių blokų ir radialinių variklių, stūmokliai su alkūniniu velenu buvo jugiami pagrindiniais ir papildomais švaistikliais. 18R buvo gaminami tiek su, Farman (kūginiu planetiniu) reduktoriumi, tiek ir be jo.
Konstrukcinės problemos pavėlino variklio gamybos pradžią ir pirmasis variklis su reduktoriumi įmonei "Nieuport-Delage " buvo pristatytas tik 1929 m. spalį, praėjus mėnesiui po 1929 m. „Schneider Trophy“ lenktynių. miniatiūra|Ford 14A, 1932 m. Eksploatacijoje „18R“ pasirodė esąs nepatikimas, jo galingumas pasirodė mažesnis nei planuota. Žemas 18R patikimumas paskatino sukurti komerciniam naudojimui skirtą modelį „18S“. Joje suspaudimo laipsnis buvo sumažintas iki 6,2:1, maksimalios apsukos – iki 2000 aps./min., „elektron“ lydinys buvo pakeistas aliuminio lydiniu. Modelis „18S“ buvo siūlomas tiek su „Farman“ reduktoriumi, tiek ir be jos. Šis modelis taip pat nebuvo sėkmingas. Plačiau naudotas tik avialaineryje Ford 14A, tačiau ir ten montuotas tik į centrinę gondolą, du šoniniai varikliai buvo mažesnės galios, tačiau patikimesni „Hispano-Suiza 12Nbr“.
Eksploatacijos istorija
miniatiūra|[[Rolls-Royce R]] Abu modeliai – „18R“ ir „18S“ pasirodė nesėkmingi. Jie buvo montuojami tik į nedideliais kiekiais gamintų keturių tipų orlaivius. Variklis pasirodė gerokai prasčiau nei tuo pat metu naudoti lenktyniniai varikliai „Rolls-Royce R“, naudoti Supermarine S.6 hidroplanuose.
Eksponuojami varikliai
Vienas Hispano-Suiza 18Sbr variklis yra saugomas Le Buržė (pranc. Le Bourget) mieste esančiame Prancūzijos Oro ir kosmoso muziejuje (pranc. Musée de l’Air et de l’Espace):
Araukarija (miestas)
Araukarija  – miestas pietų Brazilijoje, Paranos valstijoje, 27 km nuo valstijos sostinės Kuritibos. Medienos apdirbimo pramonė, vystoma gyvulininkystė, žemdirbystė.
Rasinė sudėtis: 62% baltieji, 33% maišytieji, 4% juodaodžiai. Mieste įsikūrę daug atvykėlių, ypač lenkų, italų, ukrainiečių, sirų, libaniečių, vokiečių ir japonų.
Kreivonys
Kreivonys  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kreivonių kaimiškosios apylinkės centras. Įsikūręs 12,5 km į pietvakarius nuo Ašmenos, šalia Zabalotės upės. Apylinkėse driekiasi dideli durpynų plotai. Yra mokykla, felčerių-akušerių punktas, biblioteka, kultūros namai, paštas, pirtis, ferma.
1957 m. Kreivonyse gimė Rusijos politikas Francas Klincevičius.
Ukrainos valstybė
Ukrainos valstybė – Vokietijos imperijai pavaldi valstybė, įkurta Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje.
Ją įsteigė vokiečių karinė valdžia po to, kai 1918 m. balandžio 28 d. buvo išsklaidyta socialistinių pažiūrų Ukrainos Liaudies Respublikos centrinė taryba. Ukrainoje įsigalėjo laikinoji Ukrainos etmono Pavlo Skoropadskio diktatūra, kuris uždraudė visas socialistiškai orientuotas politines partijas ir sukūrė antibolševikinį frontą. Ji žlugo 1918 m. gruodį, kai Skoropadskis buvo nuverstas, o į valdžią atėjo Ukrainos Liaudies Respublikos direktorija.
Geografija
Šalis buvo Rytų Europoje palei Dniepro vidurupį ir žemupį, Juodosios ir Azovo jūrų pakrantėje. Ukrainos valstybė apėmė didžiąją dalį dabartinės Ukrainos teritorijos, išskyrus Vakarų Ukrainą ir Krymą, tačiau jos teritorija driekėsi į dabartinę Rusiją, Baltarusiją, Moldaviją ir Lenkiją.
Šiaurės rytuose Ukraina nustatė preliminarią demarkacijos liniją su Rusijos TFSR, rytuose turėjo sieną su Dono Respublika. Į pietvakarius palei Dniestrą ėjo siena su Rumunijos karalyste, o vakaruose Ukraina ribojosi su Vokietijos imperija ir Austrija-Vengrija. Į šiaurę buvo vokiečių okupuotos Oberosto ir Baltarusijos Liaudies Respublikos teritorijos.
Istorija
1918 m. vasario 9 d. Ukraina pasirašė Brest-Litovsko taiką su Centrinėmis valstybėmis, o kovo mėn. iš Ukrainos teritorijos buvo išvarytos visos Rusijos TFSR bolševikų pajėgos. Siekiant apsaugoti Ukrainą nuo tolesnės bolševikų agresijos, buvo sukurta vokiečių kariuomenės Kijevo grupė, kuriai vadovavo Vokietijos feldmaršalas Hermanas fon Eichhornas.
Austrijos-Vengrijos ir Vokietijos pajėgos, norėdamos stabilumo, pritarė perversmui. Skoropadskis su jomis bendradarbiavo, todėl tapo nepopuliarus tarp daugelio Ukrainos valstiečių.
Vidaus pasipriešinimą sukėlė maisto atsargų rekvizicija ir žemės grąžinimas turtingiems žemvaldžiams. Skoropadskio režimo priešininkai vykdė padegimus ir sabotažą, o 1918 m. liepos mėn. nužudė vokiečių kariuomenės vadą Ukrainoje Hermaną fon Eichhorną. 1918 m. rugpjūtį opozicinei koalicijai pavyko priversti jį vėl suformuoti Sečės šaulių būrį. Tuo metu tapo akivaizdu, kad Centrinės valstybės pralaimėjo karą ir Skoropadskis nebegalėjo tikėtis jų paramos. Todėl jis ieškojo paramos iš konservatyvių Rusijos visuomenės elementų ir pasiūlė prisijungti prie federacijos su Antonu Denikinu ir baltagvardiečiais. Tai dar labiau sumenkino jo autoritetą tarp ukrainiečių.
1918 m. gruodį Skoropadskis buvo nuverstas ir buvo įkurta Ukrainos Liaudies Respublikos direktorija.
Administracinis suskirstymas
miniatiūra|530x530px|Ukrainos valstybės administracinis suskirstymas. Žalia linija žymima valstybės teritorinių pretenzijų apimtis.
Ukrainos pilietinis karas
miniatiūra|Ukraina 1918 m. lapkričio ir gruodžio mėn.{{legend|orange|Sukilimai}}|387x387px Beveik visą Ukrainos valstybės ginkluotųjų pajėgų vadovybę sudarė buvusios Rusijos imperatoriškosios armijos karininkai. Dauguma pareigūnų nepalaikė ukrainiečių ir laikė tai būdu išgyventi sunkius laikus. Tuo pat metu plačios gyventojų masės neturėjo išvystyto tautinio tapatumo jausmo ir lengvai pasidavė socialistinės ir komunistinės propagandos įtakai.
1918 m. lapkričio 16 d. Bila Cerkvoje prasidėjo sukilimas pries Skoropadskio režimą. Skoropadskiui teko kreiptis į tūkstančius Rusijos baltagvardiečių, kurie pabėgo į Ukrainą, ketindami prisijungti prie Denikino savanorių armijos Dono upės regione toliau į rytus. Jie buvo suburti į „specialųjį korpusą“, tačiau pasirodė esą nepajėgūs pasipriešinti Simono Petliūros vadovaujamoms direktorijos pajėgoms. Gruodžio 14 d., Ukrainos liaudies armijai užėmus Kijevą, Skoropadskis atsisakė etmono titulo. Jis buvo ištremtas, o etmonatą pakeitė laikinoji direktorijos vyriausybė.
Austrijos futbolo varžybos 1965–1966 m.
Austrijos futbolo varžybos 1965–1966 m.
Mažieji Siachnovičai
Mažieji Siachnovičai (arba Mažieji Sechnovičiai) – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, Bresto srityje, 1 km į pietvakarius nuo Didžiųjų Siachnovičų.
Istorija
Anksčiau vietovė priklausė Tadui Kosciuškai, buvo katalikų bažnyčia. XIX a. buvo kaimas ir dvaras Kobryno apskrities Siachnovičų valsčiuje.
Audrius Misevičius
Audrius Misevičius (g. 1959 m. vasario 16 d.) – Lietuvos politinis veikėjas, ekonomistas.
Biografija
1982 m. baigė Vilniaus universitetą įgyjęs ekonomisto specialybę.
1982–1993 m. Vilniaus universiteto Finansų ir kredito katedros asistentas. 1989 m. tapo socialinių mokslų daktaru. Nuo 1993 m. Vilniaus universiteto Finansų ir kredito katedros docentas.
1990–1992 m. socialinės apsaugos ministro pavaduotojas. 1992 m. finansų ministras. 1993 m. Lietuvos Respublikos Seimo nario padėjėjas-sekretorius.
1993–1995 m. bendros Lietuvos-Vokietijos įmonės „STERN VON LITAUEN AG“ finansininkas. 1996 m. TŪB „J. Kabašinskas ir partneriai“ Mokesčių departamento vadovas. 1996–2004 m. kovo mėn. Lietuvos banko valdybos pirmininko pavaduotojas. 2004–2013 m. Lietuvos banko valdybos narys.
2017–2018 m. Valstybės kontrolės vyriausiasis konsultantas, nuo 2018 m. valstybės kontrolieriaus pavaduotojas.
Krasnaja Buda (Dobrušas)
Krasnaja Buda – agromiestelis pietryčių Baltarusijoje, 7 km į pietryčius nuo Cerachoukos, prie sienų trikampio su Ukraina ir Rusija.
Istorija
XIX a. kaimas buvo Gomelio apskrities Krasnaja Budos valsčiaus centras.
Bikaneras
Bikaneras  – miestas šiaurės vakarų Indijoje, Radžasthane, Taro dykumos apsuptyje, 330 km į šiaurės vakarus nuo Džaipuro. Miestą drėkina Gangos ir Indiros Gandi kanalai. Geležinkelių ir plentų mazgas. Tradicinė kilimų, šilkinių šalikų, apsiaustų, dramblio kaulo dirbinių gamyba. Maisto, tekstilės pramonė. Turizmas. Veikia 4 universitetai.
Paveldas
Bikanere išlikę daug architektūros vertybių: ištaiginga Džunagarho tvirtovė, 1594 m. pastatyta iš raudono smiltainio ir marmuro, 1896 m. indų-saracėnų stiliaus Lakšmi Nivas rūmai, 1926 m. Lalgarho rūmai, 1486 m. Maru Najak Dži vaišnavų šventykla, dar keletas hinduistų ir džainų šventyklų. 30 km nuo Bikanero yra hinduistinė Karni Mata šventykla, kurioje šventomis laikomos žiurkės. Aplinkinėse dykumose rengiami kupranugarių safariai.
Istorija
Iki XV a. vid. dabartinio miesto vieta buvo retai gyvenamoje dykroje, vadintoje Džangladešu. 1488 m. Bikaneras įkurtas vieno radžputų klano vado Rao Bikos. Jis davė pradžią Bikanero kunigaikštystei. Valdant Mogolams, Bikaneras tapo šios imperijos vasaline valstybe. Bikaneras padėjo Mogolams įveikti Mevarą, už tai gavo daug žemių, buvo pastatyta Džunagarho tvirtovė. XVIII a. miestas įsivėlė į vietinius karus, o 1818 m. tapo pavaldus britams. Bikanero maharadža Ganga Singhas tapo svarbiu Britų Indijos pareigūnu. Tuo metu pastatyti ištaigingi rūmai. 1949 m. Bikaneras prisijungė prie Indijos.
Lietuvos banko rūmai (Kaunas)
Lietuvos banko rūmai Kaune – Lietuvos banko pastatas Kaune, Maironio ir K. Donelaičio gatvių kampe. Rūmai specialiai statyti bankui 1925–1928 m., 1940 m. nacionalizuoti. Sovietmečiu pastate veikė TSRS valstybinio banko padalinys, nuo 1991 m. rūmai grąžinti Lietuvos bankui. Architektūros paminklas nuo 1970 m. 1992 m. įrašyti į Lietuvos Respublikos Kultūros vertybių registrą.
Istorija
Po Pirmojo pasaulinio karo atkūrus Lietuvos nepriklausomybę ir priėmus Lietuvos banko ir Piniginio vieneto įstatymus, 1922 m. rugsėjo 27 d. įkurtas Lietuvos bankas, pradėjęs savo veiklą 1922 m. spalio 2 d. Centrinė banko būstinė įsikūrė laikinojoje sostinėje Kaune, K. Donelaičio ir Maironio gatvių kampe buvusio Rusijos valstybinio banko rūmų pirmame aukšte. Pastate veikė ir kitos valstybinės įstaigos, todėl Lietuvos bankas tarėsi su Finansų ministerija dėl šio pastato pirkimo ir perleidimo nuolatinėms banko reikmėms. Vyriausybei nesutikus, nuspręsta statyti naujus rūmus kitoje K. Donelaičio gatvės pusėje esančiame sklype.
1924 m. gegužės 3 d. paskelbtas tarptautinis naujųjų banko rūmų projekto konkursas, kurį laimėjo architektas iš Paryžiaus (pavardė nežinoma). Tačiau jo projektas pasirodė pernelyg sudėtingas ir brangus, todėl nuspręsta jį iš dalies pataisyti ir papildyti. Pastatą perprojektuoti pavesta konkurso žiuri komisijos pirmininkui, vieninteliam to meto Lietuvos architektūros profesoriui Mykolui Songailai, talkinant architektams Arnui Funkui, Feliksui Vizbarui ir kitiems.
1925 m. kovo 12 d. pradėta rūmų statyba, kurią vykdė Lietuvos ir užsienio statybos bendrovės. Techninė statybos priežiūra patikėta F. Vizbarui. Rūmų statybai naudotos vietinės ir atvežtinės medžiagos, plytas degė Gelgaudiškio plytinė. Tuo pačiu metu statytas ir 42 butų banko tarnautojų namas V. Putvinskio gatvėje (architektas Aleksandras Gordevičius). Statybos užsitęsė, būta daug techninių problemų, M. Songailos ir F. Vizbaro nuomonių skirtumo kai kuriais techniniais klausimais. Statybos baigtos 1928 m., gruodžio 8 d. banko rūmai pašventinti (apeigas atliko prelatas Jonas Mačiulis). Rūmų statyba kainavo 6,4 mln. litų.
thumb|left|Operacijų salės vaizdas. Tarpukario atvirukas Naujasis pastatas aprūpintas centriniu šildymu, sudėtinga ventiliacijos sistema, modernia signalizacija, elektriniais liftais. Per du pastato aukštus įrengta banko operacijų salė, o jos šonuose – tarnybinės patalpos. Operacijų salė apšviesta iš viršaus, užėmė 700 m² plotą, iš jo 370 m² skirta lankytojams aptarnauti. Lankytojams prie langelių skirtos 48 vietos. Rūsyje po operacijų sale įrengti seifai su specialiais kontroliniais koridoriais ir kameromis, ant stogo terasos virš operacijų salės užveistas „sodas“. Trečiojo atikinio aukšto kampinėje dalyje ir Maironio gatvės pusėje įrengtas ministro pirmininko Augustino Voldemaro 8 kambarių butas su biblioteka, kabinetu ir oficialių priėmimų patalpomis, K. Donelaičio gatvės korpuse – banko valdytojo butas. Kiemo korpuso rūsyje buvo buitinės patalpos, pirmame aukšte – garažai, kituose aukštuose – tarnautojų butai. Banko interjerams naudotos prabangios medžiagos, puošnūs šviestuvai ir sietynai, įvairių stilių baldai. Dalį patalpų iki 1935 m. nuomojo Žemės bankas.
Lietuvos bankas rūmuose veikė iki 1940 m. Po Lietuvos okupacijos 1940 m. nacionalizavus banko turtą pastate įsikūrė TSRS valstybinio banko Lietuvos respublikinio banko skyrius, nacių okupacijos metu iki 1943 m. balandžio leista atkurto Lietuvos banko veikla. Po Antrojo pasaulinio karo vėl atkurtas TSRS valstybinio banko padalinys. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, 1991 m. pastatas grąžintas Lietuvos bankui. Rūmai restauruoti ir rekonstruoti, atkurtas autentiškas interjeras, originalios spalvos. Iki 2012 m. rūmuose veikė Lietuvos banko Kauno skyrius, nuo 2012 m. iki šiol (2023 m. duomenys) – Lietuvos banko Grynųjų pinigų tarnybos Kasos departamento Grynųjų pinigų tvarkymo skyrius. Rūmai atviri ekskursijoms, juose organizuojamos įvairios parodos ir kiti visuomenei skirti renginiai.
2007 m. gruodį pastate atidaryta Lietuvos banko Pinigų muziejaus ekspozicija.
Architektūra
thumb|left|Rytinis rūmų fasadas su pagrindiniais įėjimais Gatvės pusės fasadai gausiai puošti architektūrinėmis ir skulptūrinėmis detalėmis. Vyrauja dorėninio orderio elementai: masyvios puskolonės su kaneliūromis viršutinėje dalyje ir stačiakampiai piliastrai (K. Donelaičio gatvės pusėje); visą pastatą iš gatvių pusės juosia antablementas su triglifais. Pagrindinis fasadas atsuktas į Maironio gatvę, su frontonu virš atiko, papuoštas Kajetono Sklėriaus alegorine kompozicija – skulptūrine grupe „Karys, valstietės ir darbininkas“, vaizduojančia žemės ūkio, pramonės ir karybos alegorijas. Pagrindinių įėjimų portalai paryškinti reljefiniu ornamentiniu dekoru, papuošti keturiais bronziniais šviestuvais ant granitinių postamentų. Fasado kairiajame kampe įrengtas fontanėlis su baseinu ir reljefu. Pastatas nuo gatvės atskirtas dekoratyvine metalo ir akmens atitvara. Šiaurinio (K. Donelaičio g.) fasado laiptinės dengtos gelžbetoninėmis ažūrinėmis sienutėmis, virš metalinių dvivėrių ornamentuotų vartų įrengtas pusapskritis langas su metalinėmis grotomis ir gelžbetoninis balkonas su baliustrada.
thumb|180 px|K. Sklėriaus skulptūrinė grupė „Karys, valstietės ir darbininkas“ Visi langai ąžuoliniai, apkaustyti bronza.
Interjeras
Banko interjerai prabangūs, puošti natūraliu ir dirbtiniu marmuru, granitu, plastiniu ir tapytiniu dekoru. Pro pagrindinį įėjimą patenkama į erdvų vestibiulį, kurio sienos apdailintos juodu, gelsvu ir rusvu natūraliu bei dirbtiniu marmuru, o lubos papuoštos rozetėmis kesonuose. Vestibiulio centrinę sieną tarp įėjimų puošia skulptūrinė kompozicija; šoninėse sienose atidengtos atminimo lentos su bareljefais architektui Mykolui Songailai ir pirmajam banko valdytojui Vladui Jurgučiui. Pilko švediško granito laiptai su juodo marmuro jonėninių kolonų poromis veda į pirmo aukšto koridorius ir operacijų salę. Vestibiulio ir salės grindys išklotos įvairiais geometriniais raštais iš pilkšvo atspalvio metlacho plytelių, kitur grindys parketinės.
Operacijų salė apjuosta korintine kolonada su galerijomis antrame aukšte. Įstiklintas lubas įrėmina plafonai, ištapyti mitologiniais motyvais. Trečiojo aukšto patalpos turi skliautines lubas, papuoštas tapytais plafonais (kompozicijos „Vilnius“, „Kaunas“, „Akropolis“ ir kita puošyba), reljefiniu dekoru padailintas duris ir supraportus. Kai kuriose laiptinėse išlikę vitražai. Rūsio patalpose yra reljefinė kompozicija su monograma „LB“. Dalis patalpų turi mozaikinio betono palanges. Interjero skulptūrinės ir tapybinės puošybos autoriai – dailininkai Petras Kalpokas, Vladas Didžiokas, Olga Dubeneckienė-Kalpokienė.
Banke saugomi įvairių Lietuvos ir užsienio autorių dailės kūriniai: Antano Žmuidzinavičiaus paveikslai „Šienpjovys“ (1926 m.), „Linų rovėjos“ (1927 m.), „Dvi pušys“ (1931 m.), Jono Mackevičiaus „Alėja“ (1924 m.), Žano Grotės (Jean Grothe) „Moteris, renkanti šakas“ (1898 m.); Juozo Mikėno skulptūra „Berniukas su balandžiu“ (1935 m.), Petro Rimšos skulptūra „Lietuvos mokykla 1864–1904 m.“ (1924 m.) ir kiti.
Kibai (Ašmena)
Kibai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kreivonių kaimiškoje apylinkėje. Įsikūręs 15 km į vakarus nuo Ašmenos, 3 km į šiaurės vakarus nuo Kreivonių. Į vakarus nuo kaimo plyti durpynai. Kaimas gatvinio išdėstymo.
Jolča
Jolča vadinamos dvi gretimos gyvenvietės Baltarusijoje, Gomelio srities Brahino rajone, 4 km viena nuo kitos:
Gediminas Gelgotas
Gelgoto muzika žinoma kaip pritraukianti naujas ir jaunesnes auditorijas į klasikinės muzikos koncertų sales.
Biografija
Gediminas Gelgotas gimė žinomoje muzikantų šeimoje Vilniuje. Motina Rasa Gelgotienė (g. 1958) žymi chorvedė, trijų Vilniaus universiteto chorų meno vadovė, tėvas Valentinas Gelgotas (g. 1953) Lietuvos Nacionalinio Simfoninio orkestro pirmasis fleitistas. Brolis ir sesuo taip pat profesionalūs muzikantai – Giedrius Gelgotas (g. 1977) – fleitistas, sesuo Justina Gelgotaitė (g. 1981) – obojistė.
Muzikos Gelgotas pradėjo mokytis 1993 metais Nacionalinėje M. K. Čiurlionio menų mokykloje (fortepijono 1993–2005 m., trimito 1998–2005 m. ir kompozicijos 2003–2005 m. specialybes). 2005–2011 m. kompozicijos studijas tęsė Lietuvos Muzikos ir teatro akademijoje prof. Vytauto Barkausko klasėje, simfoninio dirigavimo mokėsi prof. Gintaro Rinkevičiaus klasėje.
2009–2010 metais studijavo Hamburgo Muzikos ir Dramos aukštojoje mokykloje, kompozitoriaus Peter Michael Hamel klasėje. 2006 m. įkūrė Naujų idėjų kamerinį orkestrą NIKO (angliškai New Ideas Chamber Orchestra NICO), kurio pagrindinė veikla – Gelgoto muzikos atlikimas ir jo kūrybinių idėjų realizavimas.
2010 m. Kompozitorius pasirašė kontraktą su pasauline leidybos kompanija Peermusic Classical, kuri tapo pagrindine Gelgoto muzikos natų leidėja.
Kūryba
"Never Ignore the Cosmic Ocean"
"Never Ignore the Cosmic Ocean" - G. Gelgoto kūrinys, sukurtas 2011m. kamerinės styginių sudėties ansambliui. 2011m. rugpjūčio 11d. simfoninę kūrinio versiją pirmą kartą atliko "Baltic Sea Philharmonic" (buvęs "Baltic Youth Philharmonic") orkestras, diriguojamas Kristjan Järvi, prestižinėje Berlyno Konzerthaus salėje, "Young Euro Classic" festivalio metu. Ši minimalistinė kompozicija atspindi paties kūrėjo asmeninį ryšį su intelektualiniu pasauliu ir kūribiniais procesais. "Naujasis lietuvių kompozitoriaus Gedimino Gelgoto kūrinys sukėlė tikrą sensaciją!" 2013m. rugsėjo 1d. "Never Ignore the Cosmic Ocean" buvo transliuojamas daugelio Vokietijos radijo stočių, o nuo 2015m. rugsėjo yra reguliariai rodomas Mezzo TV Europoje ir Azijoje. Simfoninės versijos įrašą išleido nepriklausoma prancūzų leidybinė kompanija "Naïve". "Never Ignore the Cosmic Ocean" - tai kūrinys, tapęs lūžio tašku tarptautinėje G. Gelgoto karjeroje.
Simfonija Nr.1 “Extracultural”
“Extracultural ” - pirmoji G. Gelgoto simfonija simfoniniam orkestrui ir ansambliui (vokalas, fortepijonas, elektronika ir styginiai), parašyta 2014-2015m. Pasaulinė kūrinio premjera įvyko 2015m. sausio 17d., Gewandhaus koncertų salėje Leipcige (Vokietija) ir buvo sutikta stovinčios publikos ovacijomis bei puikiais kritikų atsiliepimais. Lietuvoje “Extracultural” pirmą kartą buvo atlikta po pusės metų, XIX Tarptautinio Vilniaus Festivalio atidarymo koncerto metu. Abi premjeras dirigavo estų kilmės maestro Kristjan Järvi. Kūrinį Leipcige atliko MDR Radio Orchestra (Vidurio Vokietijos Radijo Orkestras), kurio meno vadovas ir vyriausiasis dirigentas - Kristjan Järvi. Tuo tarpu Vilniuje “Extracultural” atliko Lietuvos Nacionalinis simfoninis orkestras. Simfonijos atlikimuose dalyvavo ne tik pats kompozitorius, bet ir jo ansamblis Naujų Idėjų kamerinis orkestras NIKO. Kūrinį sudaro kelios pagrindinės dalys - Higher Energy, Sacred Unreligious Soul, Transitory, Sanctifaction - ir aštuoni mažesni epizodai - Introdukcija, Contemporary Music, Moduliacija nr.1, Moduliacija nr.2, Pre–Sanctifaction, Bridge X ir Kadencija. Simfonijos trukmė - apie 42 minutes.
"Mountains. Waters. (Freedom)"
"Mountains. Water. (Freedom)" yra G. Gelgoto kūrinys simfoniniam orkestrui, parašytas 2015m., “Swiss Orpheum Foundation” užsakymu. Kūrinio premjera įvyko 2015m. rugsėjį Ciuricho Tonhalle salėje (Šveicarija), Baltic Sea Philharmonic orkestrui dirigavo Kristjan Järvi. Nuo 2017m. vasario mėn. “Mountains. Waters. (Freedom)” yra nuolat transliuojamas Mezzo TV televizijoje Europoje ir Azijoje.
Koncertas smuikui ir simfoniniam orkestrui Nr.1
G. Gelgoto pirmasis koncertas smuikui buvo parašytas 2017-2018m. specialiai šveicarų smuiko virtuozui David Nebel. Premjera įvyko 2018m. liepos 7d., Kissinger Sommer muzikos festivalyje. Kūrinį atliko David Nebel, Kristjan Järvi ir Baltic Sea Philharmonic orkestras.
2009 metais savo asmeniniu laišku Gelgotui jo muziką puikiai įvertino minimalistinės muzikos pradininkas Terry Riley: “Tu turi labai unikalų ir įtikinantį kompozicinį balsą.”
Pripažinimas
Gelgoto muzikos svarbiausiose klasikinės muzikos koncertų salėse bei prestižiniuose festivaliuose Europoje, tarp kurių: "Kissinger Sommer" muzikos festivalyje, Betoveno vardo festivalyje Bonoje, "Schleswig-Holstein" festivalyje, "Young Euro Classics" festivalyje, Uzedomo muzikos festivalyje, taip pat Paryžiaus "Champs-Elysées" teatre, Berlyno "Konzerthaus" koncertų salėje, Ciuricho "Tonhalle" koncertų salėje, Helsinkio muzikos centre, Peterburgo "Mariinski" koncertų salėje, Maskvos Čaikovskio vardo didžiojoje koncertų salėje ir t. t.
Gelgoto kūrybą vis plačiau pristato pasaulyje pripažinti muzikai: dirigentai Kristjan Järvi ir Martynas Stakionis, smuikininkai Mari Samuelsen, Lidia Baich, Kristine Balanas, Deividas Nebelis, violončelininkas Vytautas Sondeckis ir gyva kontraboso legenda Romanas Patkolas.
2014 m. rezidencijos metu viename garsiausių pasaulyje "Verbier" muzikos festivalyje Gelgotas buvo apdovanotas prestižine "Neva Foundation" premija.
Pastaraisiais metais Gelgoto muzika buvo pristatyta didžiųjų transliuotojų Europoje ir visame pasaulyje, įskaitant "Classic FM", "Mezzo TV", "BBC World Service", "BR Klassik", "Radio France" ir kt.
Įkvėpimas
Savo knygoje „Gettin‘ Closer“ (2012) Gelgotas rašė: ''„Aš niekada nesijaučiau artimas su racionaliai orientuotu menu. <…> Esu tikras, tie, kurie klauso mano muzikos ar dirba drauge žino mano polinkį į muziką, kuri ne tik domina savo struktūra ir koncepcija, bet kokiu nors būdu žadina klausančiųjų širdis.“''
Gelgotą stipriai įkvėpė ir jo kūrybą įtakojo jo pažintis su kompozitoriumi Peter Michael Hamel, studijos pas šį kompozitorių. ''„Visas dvi valandas Hamelio improvizacijų koncerte sėdėjau verkdamas, jo improvizavimas vargonais manyje sukėlė globalius pergyvenimus. Tuo metu pamaniau – štai, ką aš galiu vadinti Muzikos Jėga. Tokio lygio profesionalumas man užima kvapą. Atrodo, kad kiekviena frazė prasideda ir baigiasi, gimsta ir miršta absoliučiai organiškai, be jokio įprastinės logikos įsikišimo. Atrodo, kad scenoje yra meistras, žinantis tiksliai, ką ir kada groti, kad muzika Tave paveiktų. Meistriškumas, kai viena maža detalė muzikiniame audinyje sukelia globalias patirtis.“'' („Gettin‘ Closer“, 2012)
Lapeikiai (Ašmena)
Lapeikiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kreivonių kaimiškoje apylinkėje. Įsikūręs 17 km į pietvakarius nuo Ašmenos, miškų apsuptyje, netoli Merkio aukštupio, prie Ašmenos–Anžadavo kelio. Nunykęs.
Večiai
Večiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybės teritorijos pietvakarinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Lenkimų, kelio Lenkimai-Mosėdis kairėje pusėje.
Kamienas (kalbotyra)
Kamienas – morfologijos terminas, kuriuo vadinama žodžio dalis be  kaitybos  afikso (lietuvių kalboje – be galūnės), rodanti jo leksinę reikšmę. Be šaknies, į kamieną gali įeiti priešdėliai, priesagos, intarpai ir kitokie darybos afiksai, pavyzdžiui: žodyje apsilankymas kamienas bus apsilankym-, kur turimas priešdėlis ap-, sangrąžos dalelytė -si-, šaknis lank-, priesaga -ym-.
Agliutinacinėse kalbose kamienu laikytina ne žodžio dalis be galūnės, o be kitokio kaitybos (linksniavimo, asmenavimo ir kt.) afikso: sakykime, Uralo ir Altajaus kalbose kaityba reiškiama priesagomis, bantų kalbose įvairios gramatinės klasės − priešdėliais.
Inkorporacinėse kalbose kaitybos afiksai gali būti įsiterpę iš daugybės šaknų sudarytame žodyje-sakinyje.
Analitinėse (pvz., anglų) ir izoliacinėse (pvz., kinų) kalbose kamieno sąvoka ne tokia aktuali, nes jose žodžiai kaitomi minimaliai arba iš viso nekaitomi (nėra arba beveik nėra kaitybos afiksų).
Fleksinėje lietuvių kalboje, jei be galūnės žodis neturi kitų afiksų, jo šaknis ir kamienas sutampa: žodyje saulė ir šaknis, ir kamienas bus saul-. Nelinksniuojamieji ir neasmenuojamieji žodžiai sudaryti vien iš kamieno (pvz., aplinkui, be, ir, kalbant, visur, žemyn).
Istoriškai žodžio kamieno ribos gali keistis: dabar lietuvių kalbos daiktavardžius akis, medus suvokiame kaip turinčius kamieną ir šaknį ak-, med-, tačiau indoeuropiečių prokalbėje galūnės balsiai (akis, medus) ir dvibalsiai (akies, medaus) įėjo į kamieną, kalbotyroje jie vadinami kamiengaliu.
Bolama
Bolama  – sala ir joje esantis miestas Bisau Gvinėjai priklausančio Bižagošo salyno rytuose, Atlanto vandenyno šelfe, šalia Afrikos krantų, prie Didžiosios Bubos estuarijos. Bolamos regiono administracinis centras. Salos plotas – 65 km². Salą dengia mangrovių brūzgynai, tropiniai miškai. Verčiamasi daugiausia anakardžių auginimu.
Bolamos mieste yra išlikusių kolonijinės administracijos statinių, tačiau dabar jų dauguma apleisti ir tapę šikšnosparnių buveinėmis.
Istorija
Praktiškai negyvenamą Bolamos salą 1792 m. bandė kolonizuoti britai, tačiau po kelių nesėkmingų bandymų 1794 m. pasitraukė. 1814 m. dar kartą bandyta salą kolonizuoti, tačiau nesėkmingai. 1830 m. į salą pretenzijas pareiškė Portugalija, bet britai ją laikė Siera Leonės kolonijos dalimi. 1870 m. Bolama perduota Portugalijai, o 1879 m. čia buvo įkurta Portugalijos Gvinėjos sostinė. 1941 m. administracija persikėlė į Bisau, Bolamos reikšmė sumenko.
Ekonomika
Saloje veikė tarpinė stotis hidroplanams. 1986–2003 m. belgų organizacija „Iles De Paix“ saloje vykdė paramos projektą, kuriuo remta laivų statyba ir žvejyba.
Nuorodos
thumb|left|250px|Miesto gatvė
Austrijos futbolo varžybos 1966–1967 m.
Austrijos futbolo varžybos 1966–1967 m.
Naujoji Jolča
Istorija
Minima nuo XIX a., kai buvo kaimas Rečycos apskrityje, Jolčos valsčiuje.
Latveliai (Ašmena)
Latveliai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kreivonių kaimiškoje apylinkėje. Įsikūręs 19 km į vakarus nuo Ašmenos, 1,5 km nuo Lietuvos sienos, šalia Hardzievcų, prie Merkio upės. Toliau rytuose dunkso miškai.
Stulgiai (Ašmena)
Stulgiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kreivonių kaimiškoje apylinkėje. Įsikūręs 15 km į pietvakarius nuo Ašmenos, miškų apsuptyje. Gatvinio išdėstymo.
Sasnavos tvenkinys
Sasnavos tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Marijampolės savivaldybėje, Sasnavos miestelio pietiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Sasnos upę (Šešupės intakas) 7 km nuo jos įtekėjimo į Antanavo tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 1,31 km, plotis – 0,23 km. Altitudė 65 m. Krantai žemi, tik rytinės tvenkinio dalies krantai aukštoki, vietomis apaugę medžiais. Pietinėje pakrantėje plyti dirbami laukai, šiaurrytinėje pakrantėje įkurtos senosios Sasnavos miestelio kapinės. Žemiau užtvankos įsikūręs Bitikų kaimas. Rytinį tvenkinio galą kerta kelias. Šiaurinėje pakrantėje, šalia užtvankos, įrengtas paplūdimys.
Tvenkinys įrengtas 1984 m.
Austrijos futbolo varžybos 1967–1968 m.
Austrijos futbolo varžybos 1967–1968 m.
Utenos meno mokykla
Utenos meno mokykla – neformaliojo vaikų švietimo mokykla ir formalųjį švietimą papildančio ugdymo mokykla, savivaldybės biudžetinė įstaiga, įsikūrusi Utenoje, Maironio g. 11. Mokymo kalba – lietuvių, įstaigos kodas – 190190792. Mokykloje veikia dailės ir muzikos skyriai.
Utenos meno mokykla įkurta 2017 m., buvusią Dailės mokyklą (J. Basanavičiaus g. 36, kodas: 190189480) prijungus prie Muzikos mokyklos (Maironio g. 11, kodas: 190190792).
Istorija
1976 m. įsteigta Utenos vaikų dailės mokykla, kuri įsikūrė Utenos 3-osios vidurinės mokyklos patalpose. Pirmieji mokėsi 55 mokiniai. 1978 m. vasario mėnesį mokykla persikėlė į 5-osios vidurinės mokyklos patalpas. 1980 m. dailės mokyklą baigė pirmoji laida – 28 mokiniai. 1992 m. Dailės mokykla persikėlė į nuosavas, buvusio kelio Sankt Peterburgas–Varšuva arklių pašto stoties patalpas Basanavičiaus g. 36. Po centrinio pastato vidaus kapitalinio remonto darbų, 1993 m. vasario 12 d. buvusio pašto patalpos pritaikytos dailės mokyklos reikmėms. Mokyklos kieme pradėtas kurti skulptūrų parkas, rūsyje įsikūrė dailės galerija „Rūsys“, arklių pašto ir mokyklos muziejus.
1989-2010 m. veikė dailės mokyklos filialai Saldutiškio, Leliūnų, Sudeikių, Vyžuonų ir Užpalių mokyklose. Juose mokėsi 95 mokiniai. Dailės mokykloje kasmet mokydavosi apie 250 mokinių.
2017 m. reorganizavus Utenos dailės ir muzikos mokyklas, senojoje pašto stotyje liko veikti dailės skyrius. Nuo Dailės mokyklos įkūrimo jai vadovo ir dėstė tapybą direktorius Jonas Pleckevičius.
Muzikos mokykla įkurta 1964 m. tuometinės 3-osios vidurinės mokyklos patalpose. 1967 m. gavo patalpas Basanavičiaus g. 64, nuo 1991 m. – Maironio g. 11. Nuo 1996 m. pradėtos vesti vargonų muzikos pamokos. 1998 m. mokyklai pradėjo vadovauti direktorius Arūnas Katinas. Mokykloje mokėsi apie 260 mokinių.
Ugdymo programos
Dailės skyriuje dėstoma piešimas, tapyba (spalvinė raiška), kompozicija, grafika, dizaino pagrindai, skulptūra, keramika, meno istorija ir teorija, projektinė, programinė veikla, pasirenkamieji dalykai.
Muzikos skyriuje yra fortepijono, smuiko, pučiamųjų, liaudies instrumentų, chorinio dainavimo klasės.
Ernestas Astachovas
Ernestas Dmytrovyčius Astachovas (g. 1998 m. rugpjūčio 21 d.) – Ukrainos futbolininkas, gynėjas.
Karjera
Žaidė Ukrainoje. 2016–2017 ir 2017–2018 m. atstovavo FK Nikopol, kuris dalyvavo Antros lygos (III. pakopa) pirmenybėse.
Kremenčiugo „Kremin“
2018–2019 m. sezone atstovavo Kremenčiugo „Kremin“, kuris dalyvavo Antros lygos (III. pakopa) pirmenybėse. 2019–2020 m. šis klubas pateko į Pirmą lygą.
FK Tarpeda-BelAZ
2020 m. persikėlė į Baltarusiją, tačiau pagrindinėje FK Tarpeda-BelAZ sudėtyje nesužaidė nei minutės. 2021 m. Premjer lygoje pasirodė trylikoje susiktikimų.
FK Jonava
Nuo 2022 m. vasaros atstovavo „Jonavos“ klubui.
Gaudučių dvaras
Gaudučių dvaras – 5 km į rytus nuo Kartenos miestelio esantis dvaras, į šiaurę nuo Alanto ir Karkluojos upių santakos Kretingos rajone. Kultūros vertybė, objekto unikalus kodas.
Šio dvaro istorija yra glaudžiai susijusi su Gaudučių kaimo (dar vadinamo Gaidučiais) istorija. Kaimas įkurtas apie XV a., galutinai susiformavo XVI a. po valakų reformos, įvykusios šiose žemėse 1566 m. Kaimo žemės priklausė Kartenos dvarui, kurį XVII a. valdė Sapiegų giminė, XVIII a. antrojoje pusėje – Žemaičių kunigaikštystės pakamaris Jokūbas Nagurskis.
XVIII a. Lietuvoje plintant palivarkinei ūkio sistemai, Gaudučių kaimo žemėse buvo įkurtas palivarkas – Kartenos dvaro ūkinis padalinys. Vietinių žmonių ir rašytiniuose istorijos šaltiniuose jis dažnai vadinamas ne palivarku, o dvaru arba dvareliu. 1846 m. duomenimis, Kartenos parapijos Gaudučių kaime buvo 13 dūmų, t. y. baudžiauninkų sodybų su pastatais ir žmonėmis.
XIX a. Gaudučių palivarkas atiteko grafams Pliateriams, kurių pagrindinis dvaras buvo Šateikiuose. XIX a. pab. – XX a. pr. Gaudučių palivarką valdė grafas Adomas Pliateris, kuris čia perkėlė Kartenos valdų administracinį centrą. Grafas dvare lankėsi retai: gyveno Šateikiuose, didesnę laiko dalį praleisdavo Prancūzijoje, kituose kraštuose. Gaudučių dvarą administravo ūkvedys A. Pacevičius iš Plungės. Kitas žemes išsipirko iš baudžiavos paleisti valstiečiai. Manoma, kad valdant Pacevičiui į šiaurę nuo Gaudučių kaimo, prie Kartenos–Plungės kelio, XIX a. pabaigoje iškilo dabartiniai mūriniai ir mediniai Gaudučių dvaro sodybos pastatai. Tai rodo ir ant mūrinio kumetyno pastato sienos akmens iškalta data „1890“ bei inicialai „A. P.“ (užrašas kirilica).
1923 m. kaime buvo 28 ūkiai, o dvare – 7 kiemai. 1926 m., vykdant Lietuvos žemės reformą, dvaras išparceliuotas. Sodyba su jai palikta žeme paskelbta valstybės nuomojamu pavyzdiniu ūkiu. Likusios žemės išdalintos dvaro kumečiams ir Lietuvos kariuomenės kariams savanoriams, 1927 m. pavadintos Raštų kaimu.
Po ūkių stambinimo vajaus XX a. 8-ajame dešimtmetyje dvaro sodybos pastatus imta naudoti tik ūkiniams-gamybiniams poreikiams. Buvusių fermų vietoje išaugo gyvulininkystės kompleksas, pastatyti nauji ūkiniai pastatai, o dauguma senųjų dvaro pastatų buvo apleista, dalis nugriauta.
Nepaisant pertvarkymų, Gaudučių dvaro sodyba išsaugojo daugumą turėtų pastatų ir yra vertinga kaip dvarų architektūros ir istorijos paminklas, įrašyta į Lietuvos kultūros vertybių registrą.
Černelicia
Černelicia arba (pasen.) Čerlenicia ( arba (pasen.) ) – miesto tipo gyvenvietė Vakarų Ukrainoje: Ivano Frankivsko srities Horodenkos rajone. 150px|left|thumb|Černelica 1650 m. [[Guillaume Le Vasseur de Beauplano žemėlapyje]]
Geografija
Gyvenvietė yra to paties pavadinimo apylinkės centras, pasiekiama regioniniais keliais Р 20 arba Р 24, toliau – vietiniais keliais. Išsidėsčiusi prie kalnų upelio Lengo, kuris už keturių kilometrų iš dešinės įteka į Dniestrą. Černelicia įeina į Nacionalinį gamtos parką „Dniestro kanjonas“. Veikia vidurinė mokykla, kultūros namai su biblioteka, pašto skyrius, felčerių punktas ir prekybos įmonės. Graikų katalikų cerkvė ir Romos katalikų bažnyčia (griuvėsiai), buv. renesansinės pilies liekanos. Autobusų linijos į rajono centrą Horodenką ir srities centrą Ivano Frankivską (už 75 km). Vystoma maisto pramonė.
Istorija
Nuo XV a. du gretimi kaimai – Čerlenicia Velika ir Čerlenicia Gnila – priklausė Bučackiams (1454–1467 m. valdė Teodorikas Bučackis Jazloveckis ir jo sūnus Mykolas). Vėliau – Monastirskių giminė. Išlikusiame 1515 m. dokumente minima cerkvė, malūnas ir dirbama žemė. XVI a. antroje pusėje suteiktos miesto teisės. XVII a. antroje pusėje (iki 1696 m.) miestelis priklausė kunigaikščiui Mykolui Jurgiu Čartoriskiui ir jo palikuoniams.
Tai buvo Černelicios klestėjimo laikotarpis. 1659 m. M.J.Čartoriskis pastatė renesanso stiliaus pilį, kuri karų su turkais laiku 1672 m. ir 1676 m. buvo sugriauta. Po to atstatyta, Jono Sobieskio žygio į Moldaviją metu joje buvo saugomos kariuomenės ginklų, maisto ir pašaro žirgams atsargos. (Tai kvadratinio plano su bastionais kampuose statinys, užimantis 2,5 ha plotą. Šešių metrų aukščio ir dviejų metrų storio kalkakmenių mūro sienos, į teritoriją patenkama per vakarinės sienos viduryje iškilusį dviejų tarpsnių bokštą su M.J.Čartoriskio herbu Vytis iš išorės ir jo žmonos Eufrozinos Stanislavskos herbu Piliava iš vidaus pusės.) Vėliau pilis kariniams tikslams nebuvo naudojama ir pamažu sunyko. 200px|left|thumb|Kunigaikščiu [[Čartoriskiai|Čartoriskių herbas Vytis virš buv. dominikonų bažnyčios portalo]] XVII a. į kaimą buvo pakviesti vienuoliai dominikonai, kuriems kunigaikštis 1661 m. pastatė bažnyčią. Tai kryžiaus formos tinkuotų kalkakmenių mūro pastatas su bokštu. Vidinėse sienose išliko freskų fragmentai. Vienanavės patalpos perdengtos kryžminiais skliautais, stogas klotas gontais. Abiejuose pusėse virš įėjimo Čartoriskių ir Stanislavskių giminių herbai (panašiai kaip ir pilyje). Ilgą laiką šventovė kaip maldos namai tarnavo gyvenvietės katalikams. Po Antrojo pasaulinio karo dauguma parapijiečių išvyko gyventi į Lenkiją, iki 1980 m. patalpose buvo įrengtas sandėlis. Dabartiniu metu (2019 m.) buv. bažnyčios pastatas išlieka apgriuvęs. XVIIІ a. Černelicia pirmoje pusėje atiteko Voluinės vaivadai Mykolui Potockiui, po to perėjo į Hartenbergams Sadogurskiams, Čolovskiams, Potockiams, Haleckiams, Stadnickiams, Censkiams, Raciborskiams, Krasnopolskiams. 1772 m. įėjo į Austrijos–Vengrijos sudėtį, nuo 1918 m. priklausė Lenkijai.
1939 m. gyveno 3770 žmonių: 2360 ukrainiečių graikų katalikų, 690 ukrainiečių Romos katalikų, 220 lenkų (Romos katalikų ?) ir 500 žydų. Tais pačiais metais įėjo į Ukrainos TSR sudėtį, po metų neteko miesto teisių, bet tapo to paties pavadinimo rajono centru (rajonas likviduotas 1957 m.).
Senoji Jolča
Senoji Jolča – kaimas pietryčių Baltarusijoje, 6 km į šiaurę nuo Kamaryno, Dniepro pakrantėje priešais Ukrainą. Piečiau yra įsikūrusi Naujoji Jolča.
Istorija
Minima nuo 1571 m. XIX a. buvo kaimas Rečycos apskrityje, Jolčos valsčiuje.
Revival
Revival – antrasis studijinis amerikiečių atlikėjos Selena Gomez albumas, išleistas 2015 m. spalio 9 d. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų, kurie gyrė Gomez vokalą bei albumo prodiusavimą. Per pirmąją savaitę JAV buvo parduota 117 tūkstančių albumo kopijų ir jis debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas antruoju iš eilės atlikėjos įratu, pasiekusiu šią viršūnę.
Kadai
Kadai arba kedai (, sav. Kadawdáachuh) – indėnų tauta ar tautų grupė, gyvenanti Jungtinėse Amerikos Valstijose, dabar iš esmės vien Oklahomoje. Populiacija – 5000–6000 žmonių. Vartoja kadų kalbos tarmes (kadų kalbų šeima), nors dabar beveik visi kalba tik angliškai, dalis – ispaniškai. Tikintieji – krikščionys (protestantai), tradicinių religijų (Indėnų Bažnyčios, Vaiduoklių Šokio) sekėjai.
Plačiąja prasme kadais vadinta indėnų konfederacija, kurią sudarė kadų kalbomis kalbėjusios gentys: XIX a. pr. tikrieji kadai į savo sudėtį įtraukė kitus pietų kadus, tame tarpe edajų gentį (prie Raudonosios upės), eišus (prie dab. San Ogastino, Teksase), jatazius. Šiauriniai kadai XVI–XVII a. traukė iš šiaurės į vakarus, į centrinę Didžiųjų lygumų dalį, kur ėmė verstis žemdirbyste ir raitąja bizonų medžiokle.
Gatvės gimnastika
Gatvės gimnastika – tai fizinės jėgos ir ištvermės sportas, kuriame naudojant tik savo kūno svorį yra atliekami įspūdingi jėgos (ne akrobatiniai) triukai ant skersinio ar lygiagrečių, švediškos sienelės ar kitų agregatų.
Istorija
Gatvės gimnastikos istorija prasidėjo New York mieste, kur 1990 metų juodaodžių repo klipuose būdavo rodomi vaizdai kaip atliekami prisitraukimai, atsispaudimai įvairiose mieste vietose.
Kadai
Kadų tradicinė kultūra panaši į kitų prerijų indėnų. Vertėsi žemdirbyste ir raitąja bizonų medžiokle. Lipdė keramiką, iš žolių, dilgėlių ir kitų pluoštų audė tekstilę. Prekiaudavo arkliais, druska, lankais. Prekybinių ir medžioklės žygių metu išplėtojo gestų kalbą, kuri plačiai paplito dar prerijų indėnų. Būstus ręsdavo ant iš žemės padarytų pakilų. Moterys dažydavosi bei tatuiruodavusi kūną bei veidą, vyrai darydavosi sudėtingas šukuosenas, jas puošdavo spalvingomis plunksnomis. Kunigijos atstovai taikydavo kaukolės deformavimo praktiką.
Kadai skirstėsi į matrilinijines gimines. Šeima mažoji, kurdavosi nuotakos namuose. Tiek vadų, tiek šamanų titulas būdavo paveldimas. Tradicinei kadų tikybai buvo būdingas tikėjimas Deive Motina (sutapatinta su Gamta). Turėjo apeiginius šokius, iš kurių geriausiai išliko „dosnos šokis“.
Po sandūros su europiečiais, kadų kultūra patyrė nuosmukį, populiacija smarkiai sumažėjo dėl epidemijų. 1803 m. amerikiečiams įsigijus Luizianą, kadai buvo išstumti prie Breizoso upės (Teksase), o 1859 m. perkelti į Indėnų teritoriją (dab. Oklahomą). Dabartiniai kadai smarkiai persimaišę su baltaisiais ir kitais indėnais, verčiasi žemdirbyste, gyvulininkyste, samdomais darbais. Dabartinė kadų rezervacija yra vakarinėje Oklahomoje, Kado apygardoje (centras – Bingeris).
Gelvonų dvaras
Istorija
2009 m. kovo mėn. Gelvonų dvaro tarnų namas nukentėjo nuo gaisro – apdegė dalis stogo ir stogo perdanga.
Raudys
Raudys – ežeras rytų Lietuvoje, Utenos rajone, apie 5 km į pietus nuo Utenos. Ilgis iš vakarų į rytus 0,96 km, plotis iki 0,32 km. Altitudė 123,2 m. Šiaurės rytinis ir pietvakarinis krantai statūs. Krantus juosia siaura medžių ir krūmų juosta. Pietvakariuose prieina Ąžuolijos miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai. Viduryje yra 0,08 ha salelė. Pietuose išteka upelis link Vyžuonos intako Viešos.
Prie Raudžio ežero įsikūrę Paraudės ir Vareikių kaimai. Šalia vakarinio kranto eina Utenos–Švenčionėlių geležinkelis, iš rytų pusės lenkia Viešos upelis.
Demblys
thumb|250px|[[Samoa|Samojietiški dembliai (‘ie toga)]]
Demblys (t. p. plaušinis, plaušinys, pynė) – iš medžio plėšų, vytelių ar tuščiavidurių augalų stiebų pintas kilimėlis. Daugelyje pasaulio vietų iš augalinio pluošto pinami dembliai, naudojami įvairiausiomis paskirtimis – patiesti ant grindų, baldų (stalo, lovos, spintelių), dembliais dengiamos būstų sienos (kartais ne tik vidinės, bet ir išorinės), jie naudojami rūbų gamyboje, taip pat panaudojami darant žemių įtvirtinimus, užtūras. Lietuvoje iš šiaudų, plaušų pinti dembliai naudoti daržuose uždengti daigams, pridengti namų langus. Dembliams pinti plačiai naudojamas koiras (kokosų pluoštas), abaka (pluoštinių bananų pluoštas), įvairūs švendrai, datulinių finikų ir kitokių palmių lapai, pandanai, cukranendrės, viksvuolės, liepų karnos.
Dembliai dabar plačiai tebenaudojami Okeanijos, Azijos, Afrikos, Centrinės Amerikos kraštuose, kitur juos išstūmė sintetiniai pakaitalai. Tiesa, pinti dembliai naudojami kaip laukujų durų kilimėliai, bambukiniai patiesalai ant stalo.
Bikinas (miestas)
Bikinas  – miestas Rusijoje, Chabarovsko krašto pietuose, Bikino upės dešiniojoje pakrantėje, netoli Kinijos sienos, 215 km į pietus nuo Chabarovsko. Rajono centras. Yra stotis prie Transsibiro geležinkelio, praeina Vladivostoko–Chabarovsko kelias („Usūrio plentas“). Medienos kirtimas ir apdirbimas. Yra kultūros namai, krašto muziejus, Pergalės memorialas.
Istorija
Miesto pavadinimas kilo nuo upės, kurios vardas savo ruožtu udegėjų kalba reiškia „vyresnysis brolis“. Gyvenvietė įkurta 1895 m., statant geležinkelį. Miesto statusas Bikinui suteiktas 1938 m.
Smilgių tvenkinys (Marijampolė)
Smilgių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Marijampolės savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Marijampolės. Sudarytas užtvenkus Raišupelio upelį (Valčiuvos intakas, Sasnos baseinas) 4,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinys trikampio formos, ilgis iš rytų į vakarus – 0,7 km, plotis – iki 0,5 km. Altitudė 85 m. Krantai žemi, vietomis apaugę krūmais, užpelkėję. Aplinkui plyti dirbami laukai. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Raišupio kaimas, į šiaurę – Smilgių kaimas.
Tvenkinys įrengtas 1978 m.
Gliese 581 b
thumb|Gliese 581 b ir Neptūno dydžių palyginimas
Gliese 581 b (arba Gl 581b) – egzoplaneta, skriejanti apie raudonąją nykštukę Gliese 581, esančią Svarstyklių žvaigždyne ir nutolusią nuo Saulės sistemos 20,4 šviesmečių. Tai pirmoji Gliese 581 sistemoje atrasta planeta ir antroji pagal nuotolį nuo savo žvaigždės.
Atradimas
Planetą atrado Prancūzijos ir Šveicarijos mokslininkų komanda. Apie atradimą pranešta 2005 m. lapkričio 30 d. Tuo metu tai buvo viena iš mažiausių atrastų egzoplanetų ir penktoji, atrasta raudonosios nykštukės sistemoje (po Gliese 876 sistemos planetų bei Gliese 436 b). Planeta atrasta HARPS spektrografu, taikant radialinio greičio metodą, pagal kurį planetos orbita ir masė apskaičiuojami, remiantis nedidelėmis perturbacijomis žvaigždės orbitoje. Šias perturbacijas sukelia apie žvaigždę skriejančios planetos gravitacija.
Tyrimo rezultatus astronomai paskelbė „Astronomy and Astrophysics“ žurnale.
Charakteristikos
Gliese 581 b masė mažiausiai 15,8 karto didesnė už Žemės masę ir yra artima Neptūno masei. Tai masyviausia žinoma planeta Gliese 581 sistemoje. Gliese 581 b didysis pusašis yra 0,041 (± 0,001) av, orbitinis periodas – 5,368 (± 0,001) paros, o ekscentricitetas – 0,022 (-0,005 +0,027). Taigi, planeta skrieja gana arti savo žvaigždės – vidutinis nuotolis yra apie 6 mln. km (0,041 av). Palyginimui, Merkurijus, artimiausia Saulei planeta, nuo jos vidutiniškai nutolusi 58 mln. kilometrų (0,387 av) ir apskrieja per 88 paras. Planetos tranzitas nebuvo stebimas, tad iš to galima spręsti, kad jos orbitos inklinacija yra mažesnė nei 88,1 laipsnio.
Austrijos futbolo varžybos 1968–1969 m.
Austrijos futbolo varžybos 1968–1969 m.
8 milimetrai
8mm – režisieriaus Joel Schumacher 1999 m. sukurtas veiksmo filmas.
Turinys
Privatus seklys Tomas Velsas gauna neįprastą užsakymą iš turtingos paveldėtojos misis Kristijan ir jos šeimos teisininko Danielio Longdeilo: tvarkydama velionio vyro daiktus moteris rado 8mm filmavimo juostą, kurioje užfiksuotas jaunos merginos nužudymas. Tomo užduotis – išsiaiškinti ar šis filmas yra tikras, tačiau tyrimas turi likti paslaptyje.
Tikrindamas dingusių asmenų sąrašus, Tomas aptinka merginą Merę Ana Metjus, prieš 6 metus išėjusią iš namų, aplanko jos motiną ir, radęs merginos dienoraštį, sužino apie jos planus vykti į Holivudą. Atvykęs čia, Tomas susipažįsta su suaugusiems skirtame knygyne dirbančiu Maksu, kuris už užmokestį sutinka padėti. Velsas su Maksu pradeda kelionę po nelegalios pornografijos kūrėjų užkulisius, mėgindami įsigyti filmą su tikru nužudymu. Galiausiai jiems pavyksta rasti režisierių Dino Velvetą, kuriantį filmus pagal užsakymus: tai pas jį Kristijano pavedimu Danielis Longdeilas užsakė filmą su tikra žmogžudyste...
Andreikiškės
Andreikiškės  – viensėdis Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kreivonių kaimiškoje apylinkėje. Įsikūręs 15 km į pietvakarius nuo Ašmenos, miškų apsuptyje, 0,5 km į vakarus nuo Stulgių. Išnykęs.
Artemas Radčenka
Artemas Radčenka (g. 1995 m. sausio 2 d.) – Ukrainos futbolininkas, saugas.