cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gailiūtė Nijolė Tallat-Kelpšaitė
Biografija
Įtėvis kompozitorius ir dirigentas Juozas Tallat-Kelpša. Sutuoktinis Antanas Ignatavičius (1941–2005), sūnus Algis.
Kūryba
Dainas pagal N. Tallat-Kelpšaitės tekstus kūrė kompozitoriai Rimantas Giedraitis, Benjaminas Gorbulskis, Mikalojus Novikas, Saulius Šiaučiulis, Vygandas Telksnys, Mikas Vaitkevičius. Įrašė 14 garso juostelių, kompaktinę plokštelę „Mano auksinės dainos“, plokštelių firma „Melodija“ išleido 4 autorines plokšteles.
MacLean klanas
MacLean – Škotijos klanas.
Klano pavadinimas kilęs arba iš gėl. MacGille Eoin (šv. Jono sūnus), arba iš leathan (platus, plačiapetis).
Istorija
Klanas kildinamas iš Gillean (Gille-Eathain na Tuaigh), kuris buvo Fergiuso MacKerko brolis, kildinamas iš karališkosios Lornų giminės. 1263 m. Gillean kovėsi Largso mūšyje (Largs), kurio metu buvo nutrauktas norvegų karaliaus Haakono IV viešpatavimas Hebridų (Hebrides) salose.
Klanas siejamas su Duarto pilimi, MacLean rezidencija. Pilis laikui bėgant sugriuvo, tačiau XX a. pradžioje ją atstatė Sir Fitzroy Donald MacLean, vėliau tapęs klano vadu.
Velniakampio dvaro koplyčia
left|120px
Velniakampio dvaro koplyčia, arba Trautfeterių koplyčia–mauzoliejus – paskutinių Velniakampio dvarininkų Trautfeterių giminės koplyčios liekanos Vilniaus rajone, Sudervės seniūnijoje, 2,5 km į pietus nuo kelio, 5 km į pietus nuo Dūkštų, pakeliui link Elniakampio ežero (0,6 km į šiaurę nuo ežero). Akmens mūro statinio liekanos stūkso miške, 100 m į rytus nuo kelio, 0,4 km į šiaurės rytus nuo Elniakampio kaimo sodybų.
Buvusi Trautfeterių koplyčia yra Neries regioninio parko turistinio maršruto „Aplink Velniakampio ežerą“ objektas. Šalia pastatyta informacinė lenta.
Istorija
XIX a. pabaigoje laidojimo koplyčią pastatė Rusijos caro tarnautojas Hugo fon Trautfeteris, gavęs šalia buvusį Elniakampio dvarą už nuopelnus slopinant 1863 m. sukilimą. Jis dirbo Vilniaus apygardos švietimo inspektoriumi, skatino krašto rusifikaciją. Trautfeterio valdymo metais ant šio, Kirkos vadinamu, kalno buvo pastatyta mūrinė giminės koplyčia. Jos rūsyje vėliau buvo palaidotas pats Hugo fon Trautfeteris ir jo sūnus, žinomas Rusijos imperijos mokslininkas Rudolfas fon Trautfeteris.
Pasakojama, kad Antrojo pasaulinio karo metu Trautfeterių palikuonė su sūnumi išvyko gyventi į Vokietiją. Vokiečių kariniu lėktuvu ten pat buvo išskraidinti geležiniai karstai su mirusių ponų palaikais.
Pokario laikais Velniakampio dvaras sunyko. Dabar jį primena išlikusi klevų alėja. Koplyčios griuvėsius paslėpė buvusio dvaro laukuose pasodintas miškas. 2011 m. buvusios koplyčios aplinkoje buvo išvalyti krūmokšniai, objektas pritaikytas lankymui.
Afulos Hapoel
Afulos „Hapoel“ – profesionalus Izraelio vyrų krepšinio klubas, įsikūręs Afulos mieste. Šiuo metu klubas žaidžia antroje pagal pajėgumą Izraelio krepšinio lygoje (Liga Leumit).
Istorija
Klubas įkurtas 1968 m. 7-ajame ir 8-ajame XX a. dešimtmečiuose komanda žaidė aukščiausiame pagal pajėgumą Izraelio krepšinio divizione. Vėliau klubas susijungė su Gilboa „Hapoel“ komanda. Šis jungtinis darinys gyvavo iki 2008 m. Tada klubai vėl išsiskyrė. Dėl per mažo biudžeto Afulos „Hapoel“ neįstengia rungtyniauti aukščiausiame Izraelio krepšinio divizione.
Paąžuoliai (Deltuva)
Paąžuoliai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Milašiūnų.
Amerikinės devynbalsės
Amerikinės devynbalsės, Amerikos devynbalsės (Parulidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima, kuriai priklauso ryškiaspalviai, dažnai su oranžinės ar geltonos spalvos dėmėmis ant plunksnų paukščiai. Aptinkami miškingose vietose ir krūmuose. Dauguma vabzdžialesiai, tačiau lesa ir vaisius.
Šeimoje yra 25 gentys, apie 117 rūšių, paplitusių Šiaurės ir Centrinėje Amerikoje.
Dauguma rūšių gyvena medžiuose, išskyrus kelias ant žemės gyvenančias rūšis. Taip pat dauguma rūšių yra vabzdžiaėdžiai. Amerikinės devynbalsės kilusios greičiausiai iš šiaurinės Centrinės Amerikos dalies, kur jų yra didžiausia įvairovė. Iš ten jos plito į šiaurę kaip migruojantys paukščiai, kurie žiemą grįžta į Centrinę Ameriką.
Migruojančios rūšys deda daugiau kiaušinių, paprastai šešis, o tropinės rūšis deda mažiau – dažniausiai po du kiaušinius. Tai susiję su tuo, kad migruojančios rūšys turi didesnę tikimybę nukentėti migracijos metu.
Edvard Tomaševič
Edvard Tomaševič (g. 1952 m. sausio 20 d. Dėdoniškių kaime Vilniaus rajone) – agronomas, Vilniaus krašto politinis veikėjas.
Biografija
1979 m. baigė Leningrado žemės ūkio institutą, agronomas.
1970–1971 m. Vilniaus rajono F. Dzeržinskio kolūkio brigadininkas. 1971–1973 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1973–1974 m. F. Dzeržinskio kolūkio augalų apsaugos agronomas. 1974–1977 m. Vilniaus rajono Lenino kolūkio vyriausias agronomas, 1977–1978 m. pirmininko pavaduotojas. 1978–1990 m. F. Dzeržinskio kolūkio pirmininkas, 1992–2013 m. Mickūnų žemės ūkio bendrovės direktorius.
1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos deputatas, balsuojant dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo susilaikė. 1995-1997 m. ir 2003–2007 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Margionys
Margionys (anksčiau Skroblininkai) – kaimas Varėnos rajono savivaldybės pietuose, Dzūkijos nacionaliniame parke. Seniūnaitijos centras. Rytiniu kaimo pakraščiu eina Vilniaus–Gardino geležinkelis, šiauriniu – kelias. Kaime yra gamtos paminklai: „Lietuvio liepa“, Margionių kadagys, Bobos daržo šaltinis (Skroblaus versmės), Margionių drevė (sunykusi). Kaimas turi savo kapinaites. Anksčiau buvo Margionių geležinkelio stotelė.
240px|thumb|left|Kaimo ūlyčia thumb|240px|left|Margionių teatras thumb|left|240px|Margionys nuo Marcinkonių pusės thumb|200px|Kryžius prie kapinaičių thumb|240px|Senas drevėtas medis
Geografija
Prie kaimo yra Skroblaus ištakos – Bobos daržo šaltinis. Tai laukuose tiesiog iš žemės trykštanti versmė, iš kurios prasideda gausiai šaltinių vandens maitinamas Skroblus – jo vandeningumas per 17 km padidėja beveik 100 kartų. Vietiniai gyventojai vaikams nesako, kad juos rado kopūstų lauke, o porina, kad vaikai randas „Bobos darže“ – tėtis su mama ten nuėję, pamaišo pamaišo vandenį ir išsitraukia norimą vaikelį. Pasakojama, kad kartą, atseit, vaikai ant šaltinio užritino akmenį ir daugiau vaikų nebeatsirasdavę. Teko suaugusiems tą akmenį šalin nuritinti.
1996 m. rudenį Skroblaus kairiajame krante, Margionių šiaurės rytų dalyje, archeologai aptiko daug titnago skaldos ir skaldytinių, pagal techniką priskirtinų paleolitui. 1997 m. rudenį tirti 52 šurfai, kurių bendras plotas 60 m². Buvo nustatyta, kad titnago kasyklų, dirbtuvių ir gyvenviečių visuma apima apie 800 × 100–250 m teritoriją, o aplink esančioje teritorijoje, nors rečiau, taip pat randami radiniai. Kompleksas datuojamas apie IX tūkstm. pr. m. e.
Istorija
Margionių kaimas siejamas su Skroblininkų vaitystės centru. Jame 1637 m. buvo 11 kiemų, kurie valdė 6 valakus žemės. Po maro ir karų kaimas nunyko, 1738 m. jame gyveno tik 2 šeimos. 1889 m. Margionyse gyveno 44 šeimos (271 žmogus).
XIX a. pab. Margionys įėjo į Trakų apskritį, Merkinės valsčių, Kabelių kaimo apylinkę. Iš 161 gyventojo 143 buvo katalikai, 18 žydų.
Tarpukariu Margionys buvo valdomi lenkų (priklausė Gardino apskrities Marcinkonių valsčiui). 1924–1935 m. veikė „Ryto“ draugijos mokykla (mokėsi ~40 vaikų), lenkams ją uždarius – skaitykla (iki 1936 m.).
LTSR laikais – Marcinkonių miškų ūkio pagalbinė gyvenvietė (įėjo į Marcinkonių apylinkę). Veikė biblioteka.
2022 m. rugsėjo 10 d. per gaisrą sudegė Margionių klojimo teatro pastatas.
Kultūra
Margionyse veikia 1990 m. atkurtas Margionių kaimo teatras. Jo istorija mena tarpukario laikus, kai 1920 m. jame įsikūrė Šv. Kazimiero draugija, kuriai vadovavo Juozas Gaidys (kartu platinęs ir lietuvišką spaudą). Pirmas spektaklis buvo suvaidintas 1929 m. Tai buvo A. Vilkutaičio-Keturakio komedija „Amerika pirtyje“, kurią pastatė pradžios mokyklos mokytojas Teofilis Sukackas. Vėliau, karo metu, kaimo spektaklius režisavo J. Gaidys, parašęs Margionių kaimo himną, „Dainą apie Skroblų“, pjeses „Ašarų pakalnėje“ ir „Siratų ašaras“. Šiam mirus, teatro veikla buvo nutrūkusi. Teatras atgimė tik artėjant jo 75 m. jubiliejui.
Rinkos rizika
Rūšys
Pagrindinės rizikos:
Reikšmė
Rinkos rizika suprantama kaip nuostolių, kuriuos gali patirti rinkos dalyviai dėl nepalankios dinamikos finansų rinkose, dydis. Paprasčiausiai tai parodo, kokią riziką prisiima rinkos dalyviai, kokius nuostolius jie gali patirti ir ar jie moka pagrįstą kainą už prisiimtą riziką. Šios rizikos poveikis finansų rinkų stabilumui paprastai yra toks: rinkos dalyviai per daug optimistiškai vertina prisiimamą riziką, didina savo investicijas ir naudoja finansinį svertą, todėl esant tam tikram nedideliam šokui finansų rinkose patiria daug didesnius nuostolius nei galėjo įsivaizduoti, kadangi prisiimtos rizikos lygis iš tikrųjų buvo daug didesnis nei tikėtasi.
Rostovskojė (Tiltininkai)
Rostovskojė (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2005 m. Kamenskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. Nuo 1947 m.Černiachovsko rajono kaimas.
Aleksandras Macijauskas
Aleksandras Macijauskas (g. 1938 m. gegužės 16 d. Kaune) – Lietuvos fotografas.
Biografija
1962 m. baigė vidurinę mokyklą, 1973–1977 m. savarankiškai studijavo Vakarų filosofiją.
1967–1979 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ fotografas. 1969 m. su kitais įsteigė Lietuvos fotografijos meno draugiją (nuo 1989 m. Lietuvos fotomenininkų sąjunga), 1973–1974 m. Lietuvos fotomenininkų draugijos atsa­kingasis sekretorius Vilniuje, nuo 1974 m. Lietuvos fotomenininkų draugijos atsakingasis sekretorius Kaune, nuo 1978 m. Kauno skyriaus pirmininkas. 1985 m. įkūrė fotografijos klubą – mokyklą (dabar Kauno fotografijos meno mokykla). Lietuvos fotomenininkų sąjungos fotogra­fijos galerijos „Fujifilm“ direktorius.
Nuo 1990 m. jo iniciatyva rengiamos tarptautinės parodos „Gamta – visų namai“.
Šeima
Tėvas – Vaclovas Macijauskas 5-ojo lietuvių savisaugos frontinio bataliono puskarininkis, 1944 m. gruodį vokiečių kariuomenės karo lauko teismo nutarimu buvo sušaudytas Kuršo katile, Paviluoste, dar su 6 to paties dalinio lietuvių kariais.
Motiną sovietinė valdžia ištrėmė į Sibirą, o sūnus augo pas senelius.
Kūryba
Ankstyvojo laikotarpio kūryba siejama su septintojo dešimtmečio modernistų banga Lietuvos fotografijoje ir lietuvių fotografijos meno mokyklos susiklostymu. Estetika grįsta dokumentiškumu ir reportažu. Kūrybai būdinga socialinė tematika, ironiškas žvilgsnis į realybę, kasdienėms situacijoms suteikiama netikėta, kartais groteskiška forma.
Kūrinių turi Šiaulių fotografijos muziejus, Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos fotomenininkų sąjunga, užsienio muziejai.
Nuo 1965 m. dalyvauja fotografijos parodose.
Trečentas
Trečento menas Italijoje paprastai siejamas su Toskanos miestų dailės mokyklomis: Sienos dailės mokykla, kurios reikšmingiausia asmenybe buvo Dučas, ir Florencijos dailės mokykla, kurios reikšmingiausia asmenybe buvo Džotas. Iškiliausiu XIV a. Europos menininku ir vienu įtakingiausių visų laikų įvardijamas Džotas. Sienos mokykla buvo konservatyvesnė, labiau prisilaikė Bizantijos ir gotikos meno formų. Florencijos mokykla buvo kur kas novatoriškesnė. XIV a. Italijos vaizduojamajame mene dominavo krikščioniškosios religijos tematika.
Paprastai priimama, kad Sienos mokykla XIV a. pirmoje pusėje savo menininkų asmenybėmis (Simonė Martinis, broliai Lorencečiai) šiek tiek pirmavo prieš Florencijos iki 1348 m. maro, kuris sunaikino dideles dalis abiejų miestų gyventojų. Romoje kūrė įtakingas trečento mozaikinikas Pjetras Kavalinis. Florencijoje rašė literatai Dantė, Petrarka ir Džovanis Bokačas, muziką kūrė Frančeskas Landinis. Kvatročento Italijoje pirmaujančia tapo Florencijos mokykla, kuri išplėtojo Džoto atradimus dailėje.
Menininkai
Reikšmingiausių laikotarpio kūrėjų sąrašas abėcėlės tvarka, vardai pateikti italų kalba:
Darbų galerija
Kai kurie iš plačiai žinomų italų trečento menininkų kūrinių:
Adesyvas
Adesyvas ( 'pas, prie' + esse 'būti'), gretininkas – pašalio esamasis vietininkas. Tai daiktą, prie kurio vyksta veiksmas, rodanti vietininko linksnio atmaina.
Dabartinėje lietuvių kalboje šis linksnis jau išnykęs, tačiau XVI–XVII a. raštuose ir kai kuriose Baltarusijos lietuvių salose (Lazūnuose, Zieteloje, Gervėčiuose) dar vartotas („elgeta… gulėjo vartuosemp“ 'prie vartų', M. Daukša). Kaip manoma, lietuvių kalbos adesyvo vienaskaitos formos atsirado prie senojo vietininko priaugus polinksniui -pi: miškiepi < miškie (plg. namie) ir -pi. Daugiskaitos adesyvo formos atsirado vėliau, kai tas pats polinksnis -pi priaugo prie daugiskaitos inesyvo: miškuosempi < miškuosen ir -pi. Dabartinėje lietuvių kalboje adesyvas išlikęs prieveiksmiuose namie (< namiepi), arti (< artiepi), netoli (< netoliepi), toli (< toliepi), anksti (< ankstiepi).
Ilginys
Ilginys – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Jurbarko rajone, apie 3 km į pietryčius nuo Smalininkų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,63 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 10 m. Krantai žemi, aplinkui plyti pievos. Šiaurės vakaruose išteka upelis link Palėkių ežero (Nemuno baseinas). Į šiaurę stūkso Palėkių miškas, į rytus įsikūrusi Greičių sodų bendrijos gyvenvietė.
Delfinas
Delfinas gali reikšti:
Hayko
Hayk "Hayko" Hakobyan (1973 m. rugpjūčio 25 d. – 2021 m. rugsėjo 29 d. ) – Armėnijos pop muzikos dainininkas ir dainų autorius.
Delfinas
Narvalinių šeimos žinduolis, vandens gyvūnas:
Hayko
2007 m. atstovavo Armėnijai Eurovizijos dainų konkurse su romantiška balade Anytime You Need ir užėmė 8 vietą. Per savo muzikinę karjerą Hayko yra laimėjęs įvairių garbingų apdovanojimų: 1996 m. Maskvos, 1997 m. Big Apple festivaliuose. 2002 m. laimėjo tris apdovanojimus Armėnijos muzikiniuose apdovanojimuose, 2003 ir 2006 m. taip pat apdovanotas kaip geriausias atlikėjas.
Delfinas
Šiaurės pusrutulio žvaigždynas:
Trasa Jarama
Trasa Jarama (Circuito Permanente del Jarama) – trasa netoli Madrido, Ispanijoje, kurioje vyko Formulės 1 Ispanijos Grand Prix.
Istorija
Trasą suprojektavo architektas John Hugenholtz (Zandvoort ir Suzuka trasų autorius). Pradėta statyti 1967 į šiaurę nuo Madrido. Trasa pasižymi lėtais posūkiais, trumpa tiesiąja ir yra nedidelio pločio. Pirmosios Ispanijos GP lenktynės įvyko 1968, o paskutinės – 1981. Dėl savo „siaurumo“ nebeįtraukiama į F1 Grand Prix sąrašą, tačiau čia vyksta kitos auto ir moto sporto lenktynės.
Adresas
Carretera Madrid-Burgos N1, km 27.8
E-28700 San Sebastian de los Reyes
Spain
Auksinės skumbrės
Auksinės skumbrės, arba korifenos (Coryphaenidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima, kuriai priklauso labai spalvingos šiltųjų jūrų pelaginės žuvys, turinčios ilgą ir palaipsniui laibėjantį kūną bei buką galvą. Jų nugarinis pelekas ilgas ir be spyglių. Minta žuvimis skraiduolėmis.
Šeimoje viena gentis ir dvi rūšys:
Žiemė
Žiemė (Vinca) – stepukinių (Apocynaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso visžaliai augalai su gulsčiu ar kylančiu stiebu. Lapai priešiniai. Žiedai pavieniai, išaugę lapų pažastyse.
Lietuvoje auginamos dvi rūšys:
Aukštkalniai (Kėdainiai)
Aukštkalniai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Langakių, už Langakių fermų. Prie kaimo yra Langakių tvenkiniai (Langakių II tvenkinys, Langakių III tvenkinys), netoliese teka Žvaranta. Eina keliukas į Voskaičius. Aukštkalniai įsikūrę ant aukšto, virš aplinkinių lygumų ryškiai iškilusio gūbrio.
Kaukazo kalbos
Kaukazo kalbos – labai skirtingų kalbų grupė, kuriomis kalbama Kaukazo regione tarp Juodosios ir Kaspijos jūrų. Šios kalbos dalijamos į keletą kalbų šeimų, tačiau giminystė tarp šių šeimų nėra įrodyta.
Kalbų šeimos
thumb|right|490px|Kaukazo regiono etnolingvistinis žemėlapis Kaukazo kalbos skirstomos į 4 kalbų šeimas:
Maskvos konferencija (1941)
Pirmoji Maskvos konferencija vyko Antrojo pasaulinio karo metu, nuo 1941 m. rugsėjo 29 iki spalio 1 d.
William Averell Harriman, atstovaujantis Jungtinėms Amerikos Valstijoms, ir Maksas Eitkenas, atstovaujantis Jungtinei Karalystei, susitiko su SSRS vadovu Josifu Stalinu ir patikino, kad šios dvi Sąjungininkės pagelbės ir parems Sovietų Sąjungą kovoje prieš bendrą priešą – Nacistinę Vokietiją.
Driežas (reikšmės)
Žodis driežas gali reikšti:
Artimi terminai:
Balbieriškis
Balbieriškis – miestelis Prienų rajono savivaldybėje, 13 km į pietus nuo Prienų, Nemuno kairiajame krante, prie Peršėkės žiočių, šalia kelio. Seniūnijos ir parapijos centras, 2 seniūnaitijos (Pietinė ir Šiaurinė). Veikia biblioteka, paštas (LT-59015). Stūkso paminklinis akmuo partizanams.
miniatiūra|left|Akmuo Balbieriškio jubiliejui thumb|left|Balbieriškio paštas
Etimologija
Miestelio vardas yra vandenvardinis vietovardis, priesagos -iškis vedinys nuo Barbieros upės (kairysis Nemuno intakas, upelių Ožiaraistys, Prūdelis arba Prūdupis ir Dūmė santaka). Pastarosios pavadinimas kilo iš Nemuno rėvos, Nemuno seklumos akmenuotu dugnu pavadinimo Barbiera. Todėl ankstesnioji miestelio vardo forma buvo Barbieriškis, kuri vartota ir gyvojoje kalboje, ir raštuose. Ši forma pakito tikriausiai dėl to, kad dabartinę lytį lengviau ištarti.
Teigiama, kad miesteliui vardą galėjo nulemti ir akmenuota Barbės arba Barbieros rėva Nemune, ties aštriu posūkiu, nuskusdavusi plukdomus sielius kaip balbierius. Vardo atsiradimo legenda tapo siužetu Balbieriškio herbui.
Kita versija byloja, kad po kryžiuočių antpuolių vietovės prie Nemuno kilpų ištuštėjusios. Tik 1502 m. Ldk Aleksandro gydytojas (priklausęs barzdaskučių – balbierių gildijai) Hanusas Sudormanas Nemuno ir Peršėkės santakoje įkūrė miško verslovę, sielių perrišimo stotį, pastatė dvarelį, bažnyčią. Miškakirčių ir sielininkų gyvenvietė iš pradžių vadinta Hanusiške, vėliau Balbieriškiu.
Kalbininkas Algirdas Sabaliauskas manė, kad Balbieriškis kilęs nuo asmenvardžio Balbierius, o pastarasis – nuo tokio pat bendrinio žodžio, reiškiančio „barzdaskutys, kirpėjas; chirurgas“.
Geografija
Netoliese yra Nemuno kilpų regioninis parkas. Ties miesteliu Nemunas daro didelę Balbieriškio kilpą, kurios ilgis yra 29 km, o siauriausia sąsmaukos vieta vos 4 km. Į šiaurę nuo miestelio, prie Nemuno kilpos atsiveria Balbieriškio atodanga (40 m aukščio), piečiau nuo miestelio trykšta Balbieriškio versmės. Balbieriškio dvaro parkas – bendruomenės poilsio ir renginių vieta. Yra žvyro telkinys. Balbieriškio girininkijoje, 2 km į šiaurę nuo miestelio, 2,3 ha plote ošia 1849 m. dirbtinai įveistas Degsnės maumedynas.
Istorija
Gyvenvietė įkurta XV a. pabaigoje ar XVI a. pradžioje Užnemunės kolonizacijos metu, kai Ldk Žygimantas Senasis 1502 m. prūsų pirkliui Hanusui padovanojo miško sklypą. XV a. pro šią vietą Nemunu plukdyta mediena. Nemunas kaip svarbus prekybos kelias buvo labai reikšmingas miestelio raidai. Iškirtęs mišką Hanusas įkūrė savo dvarelį. 1507 m., kai pirmąkart paminėtas Balbieriškis, dvarelį Ldk Žygimantas Senasis padovanojo maskvėnui Motiejui Mikitiničiui. Šalia dvaro susikūrė miestelis, kuris, manoma, pavadinimą gavo nuo Nemune esančios Barbieros rėvos. Dar prieš 1520 m. įsteigta katalikų (1612–1644 m. – evangelikų liuteronų) parapija. XVI a. pradžioje pastatyta pirmoji Balbieriškio bažnyčia, įsteigta katalikų parapija. 1520 m. suteiktos Magdeburgo teisės. 1731 m. miestelis gavo turgaus ir prekymečių privilegijų, garsėjo mugėmis, arklių turgumis. Dvare buvo alaus darykla ir degtinės varykla.
thumb|Balbieriškis [[1906 m.]]
Nors patogi miestelio padėtis skatino prekybą, privatus miestelis į didesnį miestą neišaugo, todėl 1776 m. Balbieriškiui atimtos miesto teisės. Nuo 1781 m. veikė parapinė, nuo 1864 m. valdinė mokykla. 1782 m. sudegė 20 sodybų. 1795–1807 m. priklausė Prūsijai, 1797–1801 m. vėl turėjo miesto teises. Po 1831 m. sukilimo miestelis atiteko carui, atėmus iš sukilime dalyvavusio Tado Tiškevičiaus, nuo 1841 m. miestelis vėl atiteko Tiškevičiams. 1870 m. gegužės 31 d. Balbieriškis neteko miesto teisių. XIX a. pabaigoje Balbieriškis buvo Marijampolės apskrityje, valsčiaus ir parapijos centras, bet jo svarbą ėmė nustelbti Alytus.
Nuo 1907 m. veikė „Žiburio“ draugijos skyrius, įsteigta biblioteka-skaitykla. XX a. trečiame-ketvirtame dešimtmetyje veikė įvairios dirbtuvės. 1913 m. įkurta spirito gamykla (dab. AB „Stumbras“ filialas). 1926 m. įsteigta žemesnioji mergaičių žemės ūkio mokykla. Veikė ir žydų pradžios mokykla (chederis). Per Antrąjį pasaulinį karą 1944 m. didelė miestelio dalis sudegė. 1946 m. miestelį užėmė Lietuvos partizanai ir išlaisvino tremčiai surinktus žmones.
1949–1992 m. buvo M. Kalinino ir „Saulėtekio“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Balbieriškis įėjo į numatomos Birštono hidroelektrinės patvankos teritoriją, dėl to nesiplėtė. Miestelyje nuo 1945 m. buvo vidurinė, dabar Balbieriškio pagrindinė mokykla, profesinė technikos, dabartinis Alytaus profesinio rengimo centro skyrius, mokyklos. 1958 m. gegužės 15 d. Balbieriškiui suteiktos miesto tipo gyvenvietės teisės. Miestelyje veikė nedidelė ligoninė, kultūros namai, biblioteka, plytų dirbtuvė, spirito varykla.
Vierciševas
Vierciševas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Viznos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės rytus nuo Viznos, apie 26 km į rytus nuo Lomžos ir apie 50 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Balbieriškis
Istorija
1992 m. Aukščiausiosios Tarybos potvarkiu suteiktas miestelio statusas. 2001 m. patvirtintas Balbieriškio herbas ir Balbieriškio vėliava. 2013 m. pamatų sudegė medinė Balbieriškio bažnyčia, atstatyta nauja 2018 m.
Gyventojai
thumb|240px|Balbieriškio vandens bokštas nuo Ūtos miniatiūra|240px|right|Mykolo Krupavičiaus alėja miniatiūra|240px|right|Akmuo vietos partizanams thumb|240px|Balbieriškis Nemuno pakrantėje 1904 m.
1800 m. buvo 107 namai, 920 gyventojų. 1851 m. miestelyje buvo 1904 gyventojai: 1108 žydai, 738 lietuviai ir 58 vokiečiai. Daug miestelio gyventojų, ypač žydų, išsikraustė į Alytų, XX a. pradžioje ten nutiesus geležinkelį ir dėl to suaktyvėjus prekybai.
Architektūra
Miestelio planas linijinis. Iki XVIII a. pabaigos Kauno-Alytaus kelio vakarinėje pusėje susiformavo keturkampė išplatintos gatvės pavidalo aikštė. Iki 1844 m. aikštė išsiplėtė abipus kelio; vakarinėje pusėje susiformavo keli kvartalai. Prie aikštės 1874 m. (kitais duomenimis, 1884–1888 m.) pastatyta dvibokštė medinė Balbieriškio Rožinio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia su XIX a. skulptūromis. XX a. pirmoje pusėje priešais bažnyčią įrengus skverą, aikštė sumažėjo. 2013 m. rugpjūčio 8 d. bažnyčia sudegė, gaisro priežastis neišaiškinta. 2018 m. kovo 3 d. pašventinta senojoje vietoje pastatyta nauja mūrinė vienabokštė bažnyčia.
Išliko iki XX a. vidurio statytų, daugiausia medinių pastatų. Yra miestelio parkas, buvęs Balbieriškio dvaras.
Vida Motiekaitytė
Vida Motiekaitytė (g. 1958 m. birželio 15 d. Šiauliai) – Lietuvos biologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
Tėvas Petras Motiekaitis. 1981 m. baigė Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą. 2003 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
1979–1982 m. ir 1986–1987 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Botanikos institute, 1982–1985 m. TSRS mokslų akademijos Leningrado V. L. Komarovo botanikos institute, 1987–1991 m. sąjunginio mokslinio tyrimo centro AIVS–Agroresursai (Automatinės informacinės valdymo sistemos–Agroresursai) Lietuvos sektoriuje, 1990–1991 m. Agrarinės geografijos skyriaus vyresnioji mokslo darbuotoja. 1994–2000 m. Vilniaus universiteto mokslinio herbariumo vedėja. 1991–2000 m. Vilniaus universiteto, 1996–1997 m. Šiaulių pedagoginio instituto, 1997–2006 m. Šiaulių universiteto dėstytoja, 2000–2005 m. Šiaulių universiteto Aplinkotyros katedros vedėja, 2000–2006 m. Šiaulių universiteto Botanikos sodo direktorė. Nuo 2006 m. Mykolo Romerio universiteto dėstytoja; nuo 2002 m. profesorė.
1991 m. viena Lietuvos gamtos fondo steigėjų. Nuo 2005 m. Lietuvos universitetų botanikos sodų asociacijos atstovė Europos Sąjungos botanikos sodų konsorciume.
Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: augalų kolekcijų vadyba, aplinkosauga, Lietuvos ruderalinė augalija, jos klasifikacija ir ryšys su buveinėmis. Vadovavo kuriant Lietuvos aerobiologinių (alergogeninių žiedadulkių) stebėjimų tinklą – jis įkurtas 2003 m., jo stebėjimų stotys Vilniuje, Klaipėdoje, Šiauliuose tiria biologinės kilmės dalelių sklaidą, prognozuoja žiedadulkių koncentraciją ore.
Vokietijos komercinis kodeksas
Vokietijos komercinis kodeksas – Vokietijos FR komercinis kodeksas. Pirmtakas – 1860 m. Vokietijos imperijos komercinis kodeksas. Parengė Vokietijos teisingumo ministerija, 1897 m. gegužės 10 d. priėmusi naują kodekso redakciją.
Struktūra
Kodeksą sudarė 4 knygos:
Šarūnas Jurevičius
Šarūnas Jurevičius (g. 1989 m. gegužės 3 d.) – Lietuvos futbolininkas.
Karjera
Plungėje gimęs futbolininkas mokėsi Šiaulių sporto internate.
FK Šiauliai
2008 m. FK Šiaulių komandoje dėl traumos iškritus vartininkui Ingus Lukovičs ir palikus komandą Giedriui Arlauskiui, jaunasis Jurevičius turėjo tapti pagrindiniu komandos vartininku, tačiau netrukus į komandą atvyko ir jo vietą užėmė labiau patyręs vartininkas Liudvikas Valius. 2008 m. A lygos sezone Šarūnas Jurevičius sužaidė tik 6 rungtynėse.
APOP Kinýras
2010 m. vasario pradžioje pusmečiui buvo paskolintas Kipro APOP Kinýras klubui. 2010 m. gegužės viduryje sugrįžo į Šiaulių klubą.
FK Banga
2014 m. atstovavo FK Banga Gargždai.
FK Panevėžys
2020 m. kovo 6 d. pirmojo turo rungtynėse prieš FK Žalgiris panevėžiečių vartininkas Rafael Broetto buvo traumuotas, nebegalėjo tęsti rungtynių ir buvo pakeistas. Vartų ginti stojo Šarūnas. Tuo metu rezultatas buvo 0-1. Per likusį laiką prasileido tris įvarčius, ne kartą gelbėjo komandą nuo pavojingų smūgių. Galutinis rezultatas buvo 4-0 FK Žalgiris naudai. į rikiuotę grįžus Rafael Broetto ilgam užleido vietą vartuose. LFF taurės finale susitraumavus pagrindiniame vartininkui, po kelių dienų vykusiose rungtynėse (2020 m. spalio 28 d.) prieš FK Riteriai vartus gynė Šarūnas. 2020 m. A lyga sužaidė tris rungtynes per sezoną ir praleido penkis įvarčius į ginamus vartus.
FA Šiauliai
2021 m. liepos mėn. pradžioje pranešta, kad žaidėjas keliasi į FA Šiauliai. „Šiaulių“ ekipa LFF Pirmoje lygoje tuo metu buvo antroje vietoje.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Karjera nacionalinėje rinktinėje
2011 m. buvo pirmą kartą pakviestas į Lietuvos nacionalinę rinktinę.
Konstantinas Sirvydas
Konstantinas Sirvydas (kai kuriuose šaltiniuose rašoma Širvydas; apie 1579–1631 m. rugpjūčio 23 d.) – vienas lietuviškos raštijos pradininkų, leksikografas, pirmasis stambus lietuvių kalbininkas, kunigas ir vienas žymiausių senųjų rašytojų. Visus veikalus rašė lietuviškai, o vėliau jie buvo pradėti versti į lenkų kalbą.
Biografija
Gimė 1579 m. Gimimo vieta tiksliai nežinoma. Buvo rytų aukštaitis. Spėjama, kad kilęs iš Sirvydų (dab. Anykščių rajonas). Nuo 1598 m. priklausė jėzuitų ordinui. Mokėsi Vilniaus, Tartu, Rygos, Nesvyžiaus jėzuitų kolegijose. 1601–1603 m. mokytojavo Nesvyžiuje. Paskui studijavo Pultuske (iki 1606 m.) ir Vilniaus akademijoje (iki 1610 m.). Baigęs mokslus, nuo 1612 m. profesoriavo Vilniuje, kur dėstė teologiją, aiškino Bibliją, buvo rektoriaus tarėjas. Daugiau kaip dešimtį metų Šv. Jonų bažnyčioje du kartus per dieną sakydavo pamokslus lietuvių ir lenkų kalbomis. Turėjo filosofijos ir laisvųjų mokslų magistro laipsnį. Buvo darbštus. Susirgęs džiova mirė 1631 m. rugpjūčio 23 d. Vilniuje.
Darbai
Sirvydo veiklos kryptį ir pobūdį nulėmė, iš vienos pusės, kultūrinis pakilimas, reiškęsis XVI a. antrojoje pusėje, ir kova dėl valstybės savarankiškumo, o iš kitos pusės, religinės kovos, jo paties priklausymas jėzuitams. Tačiau neigiama jėzuitų ordino įtaka Sirvydo veikloje buvo atsverta patriotinių polinkių. Jis išsiskyrė iš kitų jėzuitų tuo, kad pirmas atsidėjo tik lietuviškiems raštams.
Sirvydas buvo geriausias XVII a. lietuvių kalbos žinovas. Jo kalbinių darbų paruošimas susijęs su jėzuitų mokymo programa Ratio studiorum, paskelbta 1599 m., kuri leido vartoti žemesnėse klasėse gimtąją kalbą.
Jėzuitų istorikai mini, kad Sirvydas 1630 m. buvo parašęs lietuvių kalbos gramatiką, pavadintą „Lietuvių kalbos raktas“ (Clavis Linguæ Lituanicæ), bet jos niekas nėra matęs. Kai kas manė, kad tokios gramatikos išvis nėra buvę. Kiti linkę manyti, kad 1737 m. be autoriaus pavardės išleista gramatika „Lietuvos kalbų visuma“ (Universitas Lingvarum Litvaniæ) ir esanti Sirvydo. Toje gramatikoje pažymėta, kad jos autorius yra jėzuitas. Tačiau kartais ji priskiriama ne Sirvydui, o jo bendradarbiui Jonui Jaknavičiui.
„Trijų kalbų žodynas“
Išleidęs žodyną Sirvydas jį toliau pildė ir tobulino. 1631 m. išėjo antrasis žodyno leidimas, bet jo neišliko nė vieno egzemplioriaus. Manoma, kad šis, kaip ir trečias, buvo parengtas jau ne pagal Nikolajaus Folkmaro žodyną, o pagal žymaus lenkų filologo Gregorijaus Knapskio lenkų–lotynų–graikų kalbų žodyną.
1677 m. išėjo ketvirtas jo leidimas, kurio išlikę apie 10 egzempliorių. 1713 m. pasirodė penktas žodyno leidimas; jo yra išlikę daugiau egzempliorių.
Sirvydo žodynas – vienintelis Lietuvoje spausdintas lietuvių kalbos žodynas iki XIX a. pabaigos. Jis buvo pagrindinė knyga, iš kurios buvo mokomasi lietuvių kalbos. Žodynas suvaidino didelį vaidmenį XVIII amžiuje mažinant skolinių skaičių lietuvių raštijoje. Juo naudojosi ir Prūsijos lietuvių žodynininkai. XIX a. pradžioje, pagyvėjus kultūriniam gyvenimui, vėl susirūpinus literatūrinės kalbos ugdymu, Sirvydo žodynas buvo ypač vertinamas, iš jo kalbos mokėsi rašytojai.
Sirvydo žodyną daugiausia yra tyrinėjęs kalbininkas Kazys Pakalka, parašęs apie jį disertaciją (1960 m.) ir keletą studijinių straipsnių.
„Punktai sakymų“
„Punktuose sakymų“ Sirvydui svarbiausia buvo skleisti katalikybę, kovoti su reformacija. Visos jo mintys sietos su tikyba. Veikale Sirvydas daugiausia remiasi Biblija, aiškina ją, visur įžiūrėdamas paslėptą prasmę. Savo pamoksluose Sirvydas taip pat propaguoja asketizmą ir skelbia Bažnyčios primatą. Nori, kad Bažnyčia apimtų visą pasaulį. Šis asketizmo idealas jaučiamas visuose Sirvydo pamoksluose. Kartu jie nukreipti daugiausia prieš valdančiąsias klases, feodalus. Sirvydas mato socialinę nelygybę tarp žmonių ir stovi skriaudžiamųjų pusėje. Taigi, kritinis Sirvydo žvilgsnis į didikus ir užuojauta skriaudžiamiesiems pamoksluose kyla ne iš socialinės nelygybės supratimo, o iš autoriaus uolaus asketizmo palaikymo.
Taip pat „Punktuose sakymų“ yra smerkiamas Samarijos karalius, buvęs panašus į vėjų mėtomą vandens putą. Nesipriešindamas pavaldinių norams, jų „tūliems pageidimams“ bevalis Viešpats ir save, ir savo karalystę prapuldęs. Drauge pamokslininkas Konstantinas Sirvydas aiškiai atriboja stiprią monarcho valdžią nuo tironijos: Kristus „Punktuose sakymų“ iškyla kaip griežtas, bet teisingas „karalius“, kovojantis prieš „tironą“ vėliną (velnią). kairėje|miniatiūra|Pirmojo (1629 m.) „Punktų sakymų“ leidimo tekstas lietuvių ir lenkų kalbomis „Punktai sakymų“ reikšmingiausi yra kalbos, literatūrinės išraiškos ir stiliaus atžvilgiu. Sirvydas savo pamokslais stengėsi duoti gražios kalbos pavyzdį. Dėl trumpo, glausto dėstymo būdo juose nedaug tėra plačiau apmestų vaizdų, bet jų kalba, apskritai, yra turtinga, vaizdi ir emocinga, nes autorius norėjo paveikti ne tik skaitytojo protą, bet ir jausmus, vaizduotę. Pats rašydamas pamokslus, bet ne versdamas, Sirvydas galėjo visiškai laisvai išreikšti norimą mintį, dėl to ir jo sakinys yra sklandus, gerai apvaldytas, lietuviškos konstrukcijos. Dažniausiai jis nėra ilgas, bet išbaigtas, turi retorinį atspalvį.
Kaip teksto konstravimo priemones Sirvydas panaudoja pakartojimą, išskaičiavimą, sintaksinį paralelizmą, anaforinį jungimo būdą, sinonimų sugretinimą ir dvinarius. Jo stilių veikė akademinė retorika, biblinė alegorizacija. Tačiau tai irgi būdinga Barokui – jis taikėsi ir prie nemokyto ar mažai mokyto klausytojo. Dažniausiai jis vartoja vaizdinį veiksmažodį, taiklų epitetą ir palyginimą, kartais virstantį ilgu paralelizmu. Ypač pažymėtini jo natūralūs, liaudiški, iš gamtos ir kasdieninės buities paimti palyginimai. Nors pamokslai rašyti dvasininkams, bet pagrindinis kalbos šaltinis autoriui buvo gyvoji liaudies kalba.
Irfan
Savo muzikoje Irfan jungia gilų, mistišką moterišką vokalą su vyriškų vokalų choru bei folklorine, daugiausia rytų kraštų, melodija. Būdingi instrumentai – darbuka, dafas, bendyras, udas, sazas, banduka, santūras, dudukas, altas ir kt.
Konstantinas Sirvydas
„Punktai sakymų“
Sirvydas stengėsi prisitaikyti prie liaudies, kad būtų jos suprantamas, kad jo žodis per tarpininkus ją pasiektų ir tinkamai paveiktų.
Irfan
Grupė įkurta 2001 m., ją sudarė įvairių Bulgarijos etninės muzikos grupių (Isihia, Kayno Yesno Slonce, Om, Zarathustra) nariai. Pradžioje tai buvo gretutinis muzikos projektas, bet netrukus išaugo į muzikinę grupę. 2003 m. grupė pasirašė sutartį su neofolklorinės muzikos įrašų kompanija „Prikosnovénie“. Irfan muzika pateko į šios grupės kompiliacinį pasaulio muzikos albumą. 2003 m. grupė išleido pirmąjį savo albumą, 2007 m. – antrąjį. 2008 m. Irfan sukūrė garso takelį bulgarų filmui „Didžioji Erezija“ (apie viduramžių eretikus – katarus, bogoliubus ir kt.). 2009 m. įrašė 3 dainas bulgarų filmui „Prognozė“.
Konstantinas Sirvydas
„Punktai sakymų“
1845 m. pirmoji „Punktų sakymų“ dalis (be lenkiško teksto), paruošta Motiejaus Valančiaus, buvo perspausdinta Leono Montvydo lėšomis. O 1929 m. Getingene buvo išleistas F. Špechto paruoštas fotografinis visų „Punktų sakymų“ leidimas. Pakartotinio leidimo naujaisiais laikais nesusilaukė tik Sirvydo „Trijų kalbų“ žodynas.
Įamžinimas
miniatiūra|Atminimo paminklas [[Dabužiai|Dabužiuose (Anykščių rajone)|250px]]
Išnašos
Pastabos
Pieter de Molijn
Piteris de Moleinas (, Pieter de Molyn, 1595 m. balandžio 6 d. (?), Londonas – 1661 m., Harlemas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas. Peizažistas.
Biografija
Piteris de Moleinas gimė 1595 m. Londone flamandų išeivių šeimoje. Pakrikštytas balandžio 6 d. Nieko nežinoma, kada jis, ar su tėvais, paliko Angliją ir apsigyveno Harleme. Gali būti, kad jo mokytojas buvo Fransas Halsas, bet tai tik spėtina. 1616 m. Moleinas įstojo į Harlemo Šv. Luko tapytojų gildiją. Po dvejų metų paminėtas Romoje. Kada grįžo iš Italijos, nežinoma. 1624 m. Piteris de Moleinas prisijungė prie Harlemo civilinės sargybos, 1630 − 1649 m. laikotarpiu užimdavo įvairias pareigas Šv. Luko tapytojų gildijoje. Piteris de Moleinas mirė 1661 m. Harleme. Jo mokiniu buvo Gerardas Terborchas su sūnumi ir, tikriausiai, Alartas van Everdingenas. Moleino dailės įtaką galėjo patirti Janas van Gojenas ir Salomonas van Reisdalis. Moleinas paliko grafikos darbų.
Kontrasignacija
Kontrasignãcija (kontra + – 'pasirašau') kai kurių Vakarų pasaulio valstybių konstitucinės teisės nustatytas privalomas Ministro Pirmininko ar įgalioto ministro, kito Vyriausybės nario pasirašymas norminiame arba individualiame valstybės vadovo arba parlamento akte, suteikiantis pasirašomam aktui teisinę galią. Kontrasignavimo yra reikalingi, pavyzdžiui, Prezidento (Lietuvos, Vokietijos, kitų Europos valstybių vadovų etc.) dekretai. Prezidento aktus pasirašo atitinkamas ministras pagal savo kuruojamą sritį (atitinkančią kontrasignuojamo akto teisinio reguliavimo sritį).
Saulius Beržinis
Saulius Beržinis (g. 1950 m. lapkričio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos dokumentinio kino režisierius.
Biografija
S. Beržinis gimė 1950 m. Vilniuje, Lietuvos teatro aktorės Genės Jasiūnaitės Beržinienės ir spaudos darbuotojo, vertėjo Viktoro Beržinio šeimoje. 1968 m. baigė Vilniaus 23-ają vidurinę mokyklą. 1973 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, 1983 m. Kinematografijos institutą Maskvoje (VGIK). 1995, 1999, 2003 m. stažavosi BMC kooprodukcijos kursuose Bornholme, Danijoje.
1969–1978 m. Vilniaus universiteto Teatro aktorius, režisierius. 1981–1991 m. Lietuvos kino studijos scenaristas, režisierius, Reklaminių filmų studijos, Sverdlovsko kino studijos filmų režisierius. 1991 m. įkūrė filmų studiją „Kopa“; šios studijos vadovas, režisierius. Taip pačiais, 1991 m. įsteigė „Nepriklausomų Holokausto tyrimų archyvą“, kurio pagrindinė veikla – XX a. Litvakų istorijos audio video dokumentavimas, Holokausto liudytojų paieška, atsiminimų fiksavimas. 1997–1998 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos tarybos pirmininko pavaduotojas, 1999 m. – pirmininkas. 1997–1999 m. Rytų ir Centrinės Europos Radijo ir TV platformos koordinatorius Lietuvoje. Nuo 2004 m. iki dabar Vilniaus Technologijų ir Dizaino kolegijos lektorius, docentas.
1995–2002 m. Lietuvos dokumentininkų gildijos pirmininkas, 1995–2002 m. Lietuvos kinematografininkų sąjungos tarybos narys, 2001–2002 m. Lietuvos kultūros ministerijos Kino ekspertų tarybos narys.
2004 m. režisierius S. Beržinis tituluotas Tolerancijos žmogumi dėl viešai išreikštos pilietinės pozicijos, veikiant ir pasisakant prieš nejautrumą Lietuvos romų likimui.
Nuorodos
http://www.lfc.lt/lt/Page=PersonList&ID=758&PersonType=Director&C=
http://www.15min.lt/naujiena/kultura/asmenybe/rezisierius-saulius-berzinis-niekada-nebus-per-daug-kalbeti-apie-holokausta-285-303874
http://www.booksfromlithuania.lt/en/node/10748
[Https://www.youtube.com/watch?v=57RTc4WWDLY https://www.youtube.com/watch?v=57RTc4WWDLY]
Slovakijos respublika (1939–1945)
Pirmoji Slovakijos respublika, oficialiai Slovakijos respublika – nepriklausoma valstybė, 1939-1945 m. gyvavusi šiuolaikinės Slovakijos teritorijos ribose, neskaitant kai kurių jos pietrytinių teritorijų, Vienos arbitražo sprendimu priskirtų Vengrijai, ir Uždunojės, atitekusios Vokietijai.
Ištakos
Slovakai reikalavo sau platesnės autonomijos nuo pat Čekoslovakijos susikūrimo. 1938 m. Vokietijai okupavus Sudetus ir iš šalies pasitraukus prezidentui Edvardui Benešui, Slovakija paskelbė autonomiją Čekoslovakijos sudėtyje. Ji prasilaikė iki 1939 m. kovo 9 d., kai Čekoslovakijos karinės pajėgos užėmė Slovakijos autonomiją. Paskelbti Slovakijos nepriklausomybę tapo įmanoma, kai Trečiasis reichas okupavo dalį Čekoslovakijos ir įkūrė Bohemijos ir Moravijos protektoratą.
Nepriklausomybės paskelbimas
thumb|left|140px|Slovakų „Greitosios divizijos“, kovojusios Vermachto sudėtyje prieš TSRS, ženklas thumb|right|280px|A. Hitlerio ir Slovakijos prezidento J. Tiso susitikimas Berlyne 1941 m. Po Čekoslovakijos žlugimo 1939 m. kovo 14 d. Bratislavoje buvo paskelbta nepriklausoma Slovakijos respublika. Vyriausybės vadovu ir vėliau prezidentu tapo katalikų teologas Jozefas Tiso, profašistinės Liaudies partijos lyderis ir ideologas, palyginti nuosaikios politikos šalininkas. Nacių siekimu kertinius vyriausybės ir vidaus reikalų ministro postus užėmė radikalūs politikai. Ministru pirmininku buvo patvirtintas provokiškos politikos šalininkas Vojtechas Tuka. Kovo 19 d. Slovakija ir Vokietija sudarė sutartį, pagal kurią Trečiasis Reichas tapo savo sąjungininko nepriklausomybės ir teritorijos garantu. Respubliką pripažino daugelis valstybių, tarp jų ir Lietuva, TSRS, Vatikanas. Formaliai tai buvo nepriklausoma šalis, vadovaujama Vokietijos nacių užsienio politikos kontrolės ir, kai kuriais aspektais, jų vidaus politikos. Tačiau iškilus eiliniams teritoriniams ginčams su Vengrija, Slovakija pagalbos iš sąjungininko nesulaukė, todėl 1939 m. kovo 23–balandžio 4 d. kilusiame Mažajame kare prarado nedidelę teritoriją, apgyvendintą etniniais vengrais.
Vermachto sąjungininkė
Slovakijos valstybingumas buvo įtvirtintas glaudžiai bendradarbiaujant politinėje ir karinėje srityje su nacistine Vokietija. Slovakija buvo Vokietijos sąjungininkė okupuojant Lenkiją. Slovakų daliniai buvo pasiųsti į Rytų frontą prieš Lenkiją ir TSRS, pats J. Tiso lankė okupuotas TSRS žemes. Slovakijos režimas įtvitino „Žydų kodą“, į mirties stovyklas deportavo dešimtis tūkstančių savo šalies piliečių žydų.
Prieš marionetinį J. Tiso režimą ir jo vokiškuosius globėjus pačioje Slovakijoje 1944 m. rudenį – nuo rugpjūčio 29 iki spalio 28 d. – buvo organizuotas        Nacionalinis sukilimas, į kurio pusę buvo perėję               dauguma karinių garnizonų, dalis policijos. Nors sukilėliams nepavyko susijungti su puolančia Raudonąja armija ir laimėti, su jais buvo žiauriai susidorota, tačiau šalyje kilo plataus masto organizuotas partizaninis pasipriešinimas, pagreitinęs Vermachto pralaimėjimą okupuotoje Slovakijoje. Sukilimas išliko svarbiu istoriniu atskaitos tašku slovakams, nes jiems leido baigti karą kaip tautai, prisidėjusiai prie sąjungininkų pergalės.
Slovakijos respublikos žlugimas
Pralaimint Vokietijai II Pasauliniame kare ir Raudonajai armijai užėmus Bratislavą, nustojo egzistavusi ir marionetinė Slovakijos respublika. Jos prezidentas J. Tiso, bėgęs iš šalies ir sučiuptas amerikiečių karinių pajėgų, Čekoslovakijoje 1947 m. buvo nuteistas mirties bausme. Anuliavus Miuncheno susitarimus, Slovakijos teritorija buvo vėl įtraukta į Čekoslovakijos sudėtį.
HE 1523-0901
Kaip ir kitos jaunos žvaigždės turi labai mažai metalų (Fe/H=-2,95), kadangi iškart po Didžiojo sprogimo pradėjo formuotis labai didelės „dujinės“ milžinės, vadinamos pirmosios kartos žvaigždėmis. Reakcijos jose vykdavo labai greitai, todėl jos egzistavo trumpai; kaip manoma, buvo sudarytos tik iš 4 lengvųjų elementų – vandenilio, helio, ličio ir berilio.
Valentina Suboč
Valentina Suboč (g. 1942 m. sausio 10 d. Gaspariškių kaime Švenčionių rajone) – pedagogė, Švenčionių rajono politinė ir visuomenės veikėja.
Biografija
1962 m. baigė Leningrado valstybinį pedagoginį institutą, mokytoja.
1959–1971 m. Švenčionių rajono Padubingės pradinės mokyklos vedėja. 1971–1974 m. Švenčionių rajono Pabradės apylinkės tarybos vykdomojo komiteto sekretorė, 1974–1978 m. ir 1987–1990 m. – šio komiteto pirmininkė. 1978–1987 m. – Švenčionių rajono A. Mickevičiaus kolūkio pirmininko pavaduotoja – pirminės partinės organizacijos sekretore. 1990 m. – Švenčionių rajono Pabradės apylinkės viršaitė.
Buvo Lietuvos komunistų partijos narė. Lietuvos lenkų sąjungos prezidiumo narė, šios Sąjungos Švenčionių rajono skyriaus pirmininkė.
1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos deputatė, balsuojant dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo susilaikė.
Altajaus kalbos
Altajaus kalbos apima maždaug 60 kalbų, kuriomis kalba apie 250 milijonų žmonių. Jos paplitusios nuo Viduržemio jūros iki Centrinės Azijos ir Sibiro. Ryšys tarp šių kalbų išlieka ginčytinas, kai kurie kalbininkai neigia Altajaus kalbų giminystę.
Paprastai Altajaus kalboms priskiriamos 3 kalbų šeimos – tiurkų kalbos, mongolų kalbos ir tungūzų-mandžiūrų kalbos. Daugelis kalbininkų Altajaus kalboms priskiria ir korėjiečių bei japonų kalbas, kai kurie – dar ir ainų kalbą.
Stakliškės
Stakliškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, į rytus nuo Prienų, prie kelio. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Stovi Stakliškių Švč. Trejybės bažnyčia (nuo 1776 m.), koplyčia ir šventoriaus vartai, veikia Stakliškių gimnazija, biblioteka, kultūros namai, paštas (LT-59052), ikimokyklinio ugdymo skyrius, Lietuvos nepriklausomybės paminklas (pastatytas 1997 m.). Vietovė garsėja „Stakliškių midumi“ – Europos Sąjungoje saugomu produktu, įtrauktu į Saugomų geografinių nuorodų (SGN) registrą. Išlikę XIX a. pabaigos alaus daryklos salyklo bokštas ir sandėlis, XVIII a. koplytėlė su Kristaus, nešančio kryžių, skulptūra.
Šalia gyvenvietės prie Verknės trykšta Stakliškių versmės. Į rytus nuo gyvenvietės stūkso Stakliškių I piliakalnis ir Stakliškių II piliakalnis, pilkapynas. Apylinkėse buvo rastas Stakliškių lobis.
miniatiūra|left|[[Stakliškių gimnazija]] miniatiūra|left|[[Lietuvos nepriklausomybės paminklas]]
Etimologija
1375 m. vokiečių ordinų kronikoje minimos kaip Staghelisken, 1385 m. kaip Stakelisken. Gali būti, kad vietovardis kilęs nuo bendrinio žodžio staklės, nors priesaga -iškės dažniausiai taikoma vietovardžiams, kilusiems iš asmenvardžių. Tačiau pavardė su šaknimi stakl- nėra žinoma. Viena iš senesnių ordino minimų formų turi šaknį stakel-, kurią būtų galima kildinti iš mažybinės pavardės Stakelė ar Stakelis, kuri savo ruožtu kilusi nuo Stakė, Stakas ar Stakys, o šioji nuo krikščioniško vardo Stanislovas arba Eustachijus (trumpiniai – Stakas, Stachas). Nors ir maža tikimybė, kad XIV a. pabaigoje jau buvo krikščioniškų vardų pietų Lietuvoje, tačiau tai įmanoma.
Istorija
Jau XIII–XIV a. čia būta nemažos gyvenvietės. Vietovė minima Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose nuo XIV a. pabaigos kaip visko gausus kraštas. Nuo 1513 m. – miestelis. 1549 m. Ldk Žygimantas Augustas Stakliškes užrašė Barborai Radvilaitei. Iki 1586 m. pastatyta pirmoji Stakliškių bažnyčia.
XVIII a. seniūnas L. Pacas įrengė prie Žiupos šaltinių druskos varyklą. 1791 m. mineralinius vandenis tyrė VU profesorius S. Jundzilas. 1792 m. Stakliškės gavo Magdeburgo teisę. Po 1795 m. dvarą perėmė Rusijos iždas. Per 1831 m. sukilimą F. Modzalevskis Stakliškių parapijoje sudarė sukilėlių būrį. 1847 m. mineraliniai vandenys imti naudoti gydymo tikslams – tais metais atidaryta nedidelė medinė gydykla, kurioje 1853 m. gydėsi apie 200 žmonių. Miestelis XIX a. viduryje buvo svarbus kurortas, tačiau 1857 m. ištiko didelis gaisras ir kurortas nebeatsigavo, vietoje jo išpopuliarėjo netoliese buvęs Birštonas. XIX a. pabaigoje Stakliškės – miestelis Trakų apskrities Jiezno valsčiuje.
Per 1905–1907 m. Rusijos revoliuciją 1905 m. Stakliškėse vyko mitingas ir politinė demonstracija. 1905 m. leistas turgus, įsteigtas paštas, 1909 m. – taupomoji‑skolinamoji bendrovė, 1910 m. įkurti Šv. Kazimiero, 1911 m. – Blaivybės draugijų skyriai. 1910 m. Stakliškės buvo išsiskirstytos į vienkiemius. 1919 m. vasarą miestelį okupavo lenkų armija. 1930 m. buvo 58 namai, 17 parduotuvių, alaus darykla, malūnas, veikė smulkaus kredito draugija, kelių visuomeninių organizacijų skyriai. 1937 m. įkurta biblioteka. Nuo 1945 m. pavasario Stakliškių valsčiaus Lietuvos partizanai telkėsi Punios šile, priklausė Didžiosios Kovos apygardos „A“ partizanų rinktinei.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1968 m. spalio 23 d. sudaryta dabartinė gyvenvietė, kai buvo sujungtos Stakliškės I ir Stakliškės II.
thumb|Stakliškės. UAB [[Lietuviškas midus|„Lietuviškas midus"]] thumb|[[Stakliškių bažnyčia]] miniatiūra|Aikštė Stakliškėse