cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vasilijus Kandinskis
Gyvenimas Vokietijoje (1896 - 1914)
1911 metais Kandinskis drauge su vokiečių ekspresionistais įkūrė “Mėlynojo raitelio” draugiją (toks pavadinimas kilo dėl to, jog V. Kandinskis mėgo mėlyną spalvą, o Francas Markas – arklius). Šio laikotarpio V. Kandinskio darbus apibūdina ypač išraiškingos spalvos bei sudėtingi abstrakčių vaizduojamų objektų modeliai. Kandinskis paveikė XX amžiaus meną. Jo 1912 metais išleistas veikalas “Dėl meno dvasios” (Concerning the Spiritual in Art) buvo pirmasis teorijos traktatas apie abstrakcionizmą, kuris padėjo jo idėjoms plačiai pasklisti po Europą.
Grįžimas į Rusiją (1914 - 1921)
Prasidėjus I Pasauliniam Karui 1914 metais, Kandinskis nutraukė tuometinius santykius su Gabriele Miunter (Gabriele Münter) ir per Šveicariją, Italiją bei Balkanus sugrįžo į Maskvą.
Paryžiaus periodas (1933 - 1944)
1933-aisiais Kandinskis įsikūrė netoli Paryžiaus, tapo Prancūzijos piliečiu ir čia gyveno likusią gyvenimo dalį. Vis dėlto tai buvo didelio nusivylimo laikas menininkui. Šio laikmečio darbai buvo dažnas to meto diskusijų objektas: jie neįtiko Paryžiaus mokyklai ir jos pasekėjams, ypač vertinusiems tuo metu išpopuliarėjusį siurrealizmą (kuris taip pat paveikė ir Kandinskio kūrybą). Vis dėlto, nors Paryžiaus meno bendruomenė, paveikta meno patriarchų, dažnai atsiliepdavo kritiškai, jaunoji karta juo žavėjosi. Menininko studija dažnai buvo lankoma tokių menininkų kaip Ch. Miro, H. Arpo, Magnelio. . Paryžiaus kūrybos periodu Kandinskis atsiribojo nuo senų technikų, nukrypdamas nuo neskaidomų figūrų link paveikslų egzistavusių kaip spalva, linija bei forma. Menininkas nenustojo tapyti beveik iki pat savo mirties. Mirė jis Neuilly-sur-Seine mieste 1944 metais, palikęs apie pusantro šimto paveikslų bei daugiau nei du šimtus akvarelių.
Alfred Erich Senn
Alfredas Erichas Senas (, 1932 m. balandžio 12 d. – 2016 m. kovo 8 d.) – lietuvių-šveicarų kilmės JAV mokslininkas, istorikas, baltistas, Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys, vienas žymiausių Lietuvos XX a. istorijos tyrinėtojų.
Biografija
Tėvas filologas, leksikografas Alfredas Senas. A. E. Seno motina – lietuvė Marija Eva Vedlugaitė. 1958 m. baigė Kolumbijos universitetą. A. E. Senas apgynė daktaro disertaciją „The Emergence of Modern Lithuania“ (Lietuvos valstybės atkūrimas 1918–1920 m.), kuri 1959 m. buvo išleista atskira knyga, kuri atvėrė anglakalbiams vakariečiams nežinomą Lietuvos pasaulį. 1958 m. Hanterio koledžo lektorius, 1958–1960 m. Rutgerso universiteto Niuarko menų ir mokslų koledžo istorijos dėstytojas, 1959–1960 m. Fordhemo universiteto Šiuolaikinės Rusijos studijų instituto bendradarbis, 1960–1961 m. Rutgerso universiteto asistuojantis dėstytojas, 1960 m. Prinstono universiteto lektorius, 1961 m. Fordhemo universiteto dėstytojas, 1961–1965 m. Viskonsino universiteto istorijos dėstytojas, 1965–1967 m. asocijuotas profesorius, 1967–1998 m. Viskonsino-Medisono universiteto profesorius, vėliau profesorius emeritas. 1996 m., 1999–2000 m. Vytauto Didžiojo universiteto vizituojantis profesorius. Mėnraščio „Akiračiai“ redakcinės kolegijos narys.
Nuorodos
Virtuali paroda, skirta Alfredo Ericho Senno 80-osioms gimimo metinėms
Utenos miesto taryba 1990–1995 m.
Utenos miesto savivaldybės taryba – Utenos miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – Utenos miesto Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Utenos miesto taryba. Be to, mieste veikė ir Utenos rajono savivaldybės taryba.
Teisinis pagrindas
Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Utenos miestui priskirtas žemesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Veikla
Miesto taryba išrinkta iš 18 deputatų. Tarybos pirmininkas Feliksas Žalnierius, pavaduotoja – Emilija Fedaravičienė. Miesto meru išrinktas Nerijus Žiedas, jo pavaduotojomis – Genovaitė Juknevičienė ir Elena Prieslekienė.
Ostrovikas
Ostrovikas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Radziluvo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Radziluvo, apie 26 km į pietus nuo Grajevo ir apie 57 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Ispanijos pilietinis karas
Priežastys
Pilietinio karo priežastys susijusios su ypač aštriais socialiniais, politiniais bei kultūriniais pasikeitimais Ispanijos visuomenėje. Nuo XIX a. vidurio šalyje kilo daugybė smurtinių konfliktų, kurie liko neišspręsti. Jie kaupėsi ir paaštrėjo, kai po pralaimėjimo Ispanijos-JAV kare senosios institucijos prarado savo pagrindą ir buvo sunaikintos.
Kitų valstybių vaidmuo
Šito „pilietinio“ karo metu daugiau ar mažiau tiesiogiai susidūrė būsimosios Antrojo pasaulinio karo dalyvės: Hitlerio Vokietija ir Musolinio Italija iš vienos pusės, Stalino Tarybų Sąjunga iš kitos pusės. Prancūzija ir Didžioji Britanija tiesiogiai kare nedalyvavo, bet leido Tarptautinėms brigadoms kovoti respublikonų pusėje. Kai kurių istorikų nuomone tai, kad Ispanijos Respublika pralaimėjo 1936–1939 pilietinį karą, didžiąja dalimi buvo nulemta to, kad JAV, Didžioji Britanija ir Prancūzija kare išliko neutraliomis, tuo tarpu kai Vokietija ir Italija fašistų sukilimui teikė didelio masto pagalbą.
Prancūzijos neutralumą daugiausia lėmė jos politinės sistemos nestabilumas to karo metu. Karo pradžioje Prancūzijai vadovavo premjeras Leon Blum, Prancūzijos Liaudies Fronto, kairiųjų partijų koalicijos, valdžiusios Prancūziją, lyderis.
Chronologija
Maištą pradėjo F. Franko kariniai daliniai Meliloje ir Ispanijos Maroke bei Kanarų salose. Maištininkai patraukė į savo pusę didesnę dalį sausumos pajėgų ir 1936 m. liepos 18 d. jie užpuolė keliolika Ispanijos miestų. Karinis jūrų laivynas ir karo aviacija liko ištikimi respublikonams ir tai sutrukdė marokiečiams ir svetimšalių legionams patekti į Ispaniją.
1936
thumb|Padėtis 1936 m. rugpjūtį ir rugsėjį. Nacionalistų kontroliuotos teritorijos pažymėtos mėlynai, respublikonų – raudonai, nacionalistų užimtos per šį laikotarpį teritorijos – žaliai
1937
thumb|Padėtis 1937 m. spalį. Nacionalistų kontroliuotos teritorijos pažymėtos mėlynai, respublikonų – raudonai
1938
thumb|Padėtis 1938 m. lapkritį. Nacionalistų kontroliuotos teritorijos pažymėtos mėlynai, respublikonų – raudonai
1939
thumb|Fransisko Franko dekretas, skelbiantis karo pabaigą
Nuorodos
Ispanijos Pilietinio karo portalas
Ispanijos istorijos chronologija Ispanijos pilietinio karo laikų plakatų kolekcija
Kamerjunkeris
Kamerjunkeris (, iš 'kambarinis jaunas bajoras') – rūmininko pareigybė ir laipsnis, žemesnis už kamerherą, egzistavęs 1711–1809 m. 1809–1917 m. tai buvo garbės vardas.
Nuo 1727 m. kamerjunkeriai būdavo pavaldūs oberkamerherui. Kamerjunkeriai turėdavo dalyvauti visose dvaro ceremonijose, karūnacijose, krikštynose, laidotuvėse, iškilminguose imperatoriaus šeimos pietuose.
1722 m. Rangų lentelėje kamerjunkeris buvo priskirtas IX klasei (vėliau kamerjunkeriai galėjo priklausyti ir kitoms klasėms), į juos kreipdavosi „Ваше благородие“. Petro I įsaku kamerjunkerio laipsnį suteikdavo asmenims, kuriuos siųsdavo pasiuntiniais į kitų šalių dvarus.
1727 m. Rusijos imperatoriaus dvaro etatuose buvo numatyti 7 kamerjunkeriai. 1730 m. kamerjunkeriai kartu su visais dvaro tarnautojais buvo pavaldūs oberhofmeisteriui ir oberhofmaršalui.
Nuo 1742 m. kamerjunkeriais skirdavo imperatoriaus įsakais. Kamerjunkeriai priklausė kelioms klasėms. Pvz., sosto įpėdinio kamerjunkeriai priklausė VI klasei (armijos pulkininko lygmuo), o imperatorės kamerjunkeriai – V klasei (armijos brigadininko lygmuo).
Kamerjunkerių skaičius labai svyravo. Pvz., 1796 m. imperatoriaus dvare buvo 127 kamerjunkeriai, 1801 m. – 70, 1912 m. – 347 kamerjunkeriai, bet jie jau buvo ne tiek pareigybė, kiek garbės laipsnis, nes 1809 m. rūmininko pareigybė kamerjunkeris tapo rūmininko laipsniu. Pagal 1836 m. įsaką kamerjunkeriais galėjo tapti asmenys, kurių valdininko laipsnis nebuvo didesnis už titulinį patarėją (IX klasė). Pagal 1859 m. įsaką – ne didesnis už valstybės patarėjo (V klasė).
Kamerjunkerio laipsnis buvo panaikintas 1917 m. lapkričio mėn.
Kamerjunkerio laipsnį turėjo rusų poetas Aleksandras Puškinas.
1524 m.
1524 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Panamos vyrų futbolo rinktinė
Panamos vyrų futbolo rinktinė – Panamą atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Panamos futbolo federacija (Federación Panameña de Fútbol). Rinktinė dalyvavo 8 žemyno čempionatuose, o 2018 m. pirmą kartą pateko į pasaulio čempionatą, bet grupių lygmens neįveikė.
Beždžionės
Beždžionės (Simiiformes) – Haplorrhini pobūrio, Simiiformes infrabūrio primatai. Priekinės smegenys stambios, raukšlėtu paviršiumi, pridengia smegenėles. Nosies kriauklės ir uodžiamoji priekinių smegenų dalis menkai išsivysčiusios. Akiduobės nuo smilkinio pusės uždaros, nukreiptos į priekį. Galūnės primityvios sandaros, pirštai su plokščiais nagais. Dantys išsidėstę glaudžia eile, iltys stambios. Veidas dažniausiai plikas. Veido raumenys gerai išsivystę, todėl mimika perduodama įvairi informacija. Gimda vienguba, krūtinės srityje yra tik 1 pora spenių. Beveik visos beždžionės dieniniai gyvūnai. Skirstoma į dvi sekcijas ir 7 šeimas:
Durpinė (ežeras)
Durpinė – ežeras Lietuvoje, Šakių rajone, 4,5 km į vakarus nuo Gelgaudiškio. Ežeras ovalo formos, ilgis iš vakarų į rytus 0,13 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 48,5 m. Krantai žemi, aplinkui plyti dirbami laukai. Šalia įsikūręs Maštaičių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Nemuno mažojo intako baseinui.
Space Cakes
„Space Cakes“ – Kanados ir JAV atlikėjos Alanis Morissette EP albumas, išleistas Japonijoje. Jame įrašytos kelių dainų iš albumo „Jagged Little Pill“ akustinės versijos. Kitose šalyse šie kūriniai buvo leidžiami kaip singlų papildomos dainos.
Žarnica
Žarnica  – upė rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje. Kairysis Zielavos upės intakas. Upė priklauso Vakarinio Bugo upės baseinui. Upės ištakos yra šalia Bžozovi Konto kaimo. Upė teka per šias gyvenvietes: Kolembrodai, Kozlai ir Dokuduv Piervšai.
Vidiškių pagrindinė mokykla
Ukmergės rajono Vidiškių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergės raj., Vidiškiuose, Ukmergės g. 42, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190343590. Steigėjas Ukmergės rajono savivaldybės taryba. Filialas: Ukmergės rajono Vidiškių pagrindinės mokyklos ikimokyklinio ugdymo skyrius, Šventupėje, A. Vienuolio g. 4.
Istorija
miniatiūra|250px|left Vidiškiuose parapijos mokykla įsteigta XVIII a. 1883 m. spaudos draudimo laikais, Vidiškiuose veikė slapta mokykla, kurioje mokėsi 12 moksleivių. Mokyklos daraktore buvo O. Skanavičienė. 1894 m. Vidiškiuose įsteigta vienkomplektė trijų skyrių pradžios mokykla. Mokėsi apie 30 vaikų, visi dalykai buvo dėstomi rusų kalba, pirmasis mokytojas - Foma Romanovič Molevka. Tik nuo 1899 m. pradėta šiek tiek mokyti lietuviškai, įvestos lietuvių kalbos pamokos. 1901 m.įsteigta pirmoji pradinė mokykla, kuri veikė iki 1949 m. Mokytojai K. Šičkus, R. Veselauskas, M. Serapinas ir E. Kukuoška.
1949 m. rugsėjo mėn. mokykla perorganizuota į septynmetę, 1955 m. ji tapo priaugančia vidurine mokykla, nuo 1958 m. vidurinė mokykla. 1959 m. išleista I abiturientų laida. Išleidusi 42–ąją abiturientų laidą, Vidiškių vidurinė mokykla nuo 2001 m. rugsėjo 1 d. tapo Vidiškių pagrindine mokykla.
SC Wacker Wien
SC Wacker Wien – buvęs Austrijos futbolo klubas iš Vienos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1906 m. Vienibtelė kartą tapo šalies čempionais 1947 m.
1971 m. prisijungė prie Admira Wien klubo, bet vėliau atkurtas kaip mėgėjų klubas.
Didieji ežerai
thumb|right|250px|Didieji ežerai iš kosmoso. Iš kairės į dešinę: Aukštutinis, Mičiganas, Huronas, Eris, Ontarijas Didieji ežerai  – ežerų grupė Šiaurės Amerikoje (JAV ir Kanadoje), Šv. Lauryno upės baseine; didžiausias gėlo vandens baseinas pasaulyje. Sudaro Aukštutinis, Hurono, Mičigano, Erio ir Ontarijo ežerai. Bendras plotas 245,2 tūkst. km². Vandens tūris 22,7 tūkst. km³.
Ežerų duburiai ledyninės kilmės. Šiauriniai ežerų krantai statūs, uolėti, pietiniai – žemi, padengti smėliu. Ežeruose daug salų. Ežerai tarpusavyje susijungę trumpomis, vandeningomis, slenkstėtomis upėmis. Niagaros upėje, jungiančioje Erio ir Ontarijo ežerus yra Niagaros krioklys. Iš Ontarijaus ištekanti Šv. Lauryno upė Didžiuosius ežerus jungia su Atlanto vandenynu. Gruodžio-kovo mėnesiais ežerus dengia ledas. Erio ežeras kanalų sistemomis sujungtas su Hadsono ir Ohajo upėmis, Mičigano ežeras sujungtas su Ilinojaus upe. Vidinių vandens kelių ilgis ežeruose – 1870 km (nuo Duluto uosto Aukštutiniame ežere iki Šv. Lauryno upės ištakų). Šliuziniai kanalai padeda išvengti slenksčių ir krioklių, esančių ežerus jungiančiose upėse. Su Sent Mari kanalas iškastas siekiant aplenkti Sent Mari upės slensčius, o Velando kanalas aplenkia Niagaros krioklį. Svarbiausi uostai prie didžiųjų ežerų: Dulutas, Milvokis, Čikaga, Tolidas, Klyvlendas, Eris, Bafalas (JAV), Tander Bėjus, Su Sent Mari, Torontas (Kanada).
Išvystyta žvejyba (ešeriai, lydekos, ežerinės silkės, čyrai, sterkai, upėtakiai ir kt.). Turizmas. Mičigano pakrantėse yra vienintelės gėlųjų ežerų kopos.
Rietis
Rietis (tarti [Rijètis]) – miestas Italijoje, Lacijuje, Riečio provincijos sostinė. Senamiestis yra ant kalvos, senovinio ežero pietiniame pakrašty, apsuptas lygumos. Dabar tai derlingas Velino upės baseinas. Iš didžiojo ežero liko tik maži Ripasotilės ir Kantalicės ežerėliai.
Istorija
Rietis buvo svarbi sabinų vieta. Po to, kai Manijaus Kuriaus Dentato vadovaujami romėnai juos III a. pr. m. e. pabaigoje užkariavo, kaimas tapo svarbiu punktu ankstyvojoje romėnų kelių sistemoje. Per jį ėjo Salarijos kelias, per Apeninus jungęs Romą su Adrijos jūra.
Dentatas nusausino ežerą ir jį pavertė Velino Neros intaku. Ežero dugnas tapo derlinga lyguma. Žemės rėžiai buvo padalinti į kvadratus, o miestas buvo perstatytas pagal romėnų papročius ir sutvirtintas gynybinėmis sienomis. Buvo pastatytas akmeninis tiltas per Velino upę ir viadukas.
Dėl derlingų žemių ir svarbos Rietis dažnai minimas lotynų raštuose. Ciceronas rašo, kad tarp Reate ir Interamna (Ternio) kilo įtampa dėl derlingų lygumų, o jo draugas Aksijus netoliese turėjo vilą.
Žlugus Vakarų Romos imperijai, miestą sugriovė barbarai, bet valdant lombardams tai buvo svarbus Gastaldo centras ir priklausė Spoleto kunigaikštystei. Frankų laikais Rietis buvo grafystės centras. Jį nusiaubė saracėnai IX ir X a. ir karalius Rodžeris II Sicilietis 1149 m.
Su Romos miesto pagalba Rietis buvo atstatytas ir nuo 1198 m. tapo nepriklausomu miestu, palaikančiu popiežių, su savo podesta.
Dėl popiežių palankumo čia įvyko daug svarbių įvykių: 1185 m. Konstancija Sicilietė ištekėjo už Henriko VI, popiežius Mikalojus I Didysis 1289 m. karūnavo Karolį I Anžu Apulijos, Sicilijos ir Jeruzalės karaliumi, popiežius Grigalius IX 1234 m. kanonizavo Šv. Dominyką.
Po to, kai popiežius persikėlė į Avinjoną, mieste kilus vaidams tarp popiežiaus ir imperatoriaus šalininkų, Rietį užėmė Neapolio karalius. 1354 m. jį atkovojo kardinolas Albornocas, o vėliau jį valdė Alfanių šeima. Buvo nusausinta daugiau lygumų ir vėl kilo nesutarimai su Terniu.
Rietis buvo popiežiaus valstybės provincijos sostinė 1816-1860 m. Po Italijos suvienijimo, pradžioje Rietis priklausė Abrucams, bet 1923 m. atiteko Lacijui.
Rasizmas
thumb|Ženklas [[Durbanas|Durbano paplūdimyje Pietų Afrikoje, angliškai, afrikanų ir zulų kalba įspėjantis, kad ši vieta „skirta tik baltiesiems“, Apartheido režimo metu (1989 m.).]] thumb|Juodaodis geria „spalvotiesiems“ skirtą vandenį, [[Oklahoma Sitis|Oklahoma Sityje, Oklahomoje (1939).]]
Rasizmas – įsitikinimas, kad rasė yra pagrindinis veiksnys, nuo kurio priklauso žmogaus gabumai, kad tam tikra rasė yra viršesnė arba kad su žmonėmis reikia elgtis priklausomai nuo jų rasinės kilmės. Institucinis rasizmas reiškia teisių tam tikroms tautinėms ar etninėms grupėms atėmimą, privilegijų skyrimą priklausomai nuo rasės, sistemišką tam tikros tautinės grupės atstovų išstūmimą į visuomenės užribį (pvz., būsto, įsidarbinimo, švietimo ar kitose srityse). Taip pat tai gali reikšti išankstinį nusistatymą, diskriminaciją ar priešiškumą, nukreiptą prieš žmones, kurie yra kitos rasės ar priklauso kitai etninei grupei. Šių laikų rasizmo apraiškos dažnai grindžiamos socialiniu suvokimu apie biologinius tautų skirtumus. Šie požiūriai gali pasireikšti politinių sistemų formose, kuriose skirtingos rasės vertinamos kaip pranašesnės arba prastesnės viena už kitą, remiantis bendrais paveldimais bruožais, gebėjimais ar savybėmis.
Istorijoje buvo bandymų įteisinti rasistinius įsitikinimus pasitelkiant mokslines priemones (pvz., mokslinį rasizmą). Kalbant apie politines sistemas (pvz., apartheidą), rasistinė ideologija gali apimti tokius aspektus kaip natyvizmas, ksenofobija, kitoniškumas, segregacija, ir hierarchinis reitingas.
Nors šiuolaikiniame socialiniame moksle rasės ir etninės kilmės sąvokos laikomos atskiromis, šie apibrėžimai turi lygiavertiškumo istoriją populiariojoje vartosenoje ir senesnėje socialinių mokslų literatūroje. Terminas „etniškumas“ artimas „rasės“ apibrėžimui: žmonių grupių pasiskirstymui pagal savybes, kurios laikomos esminėmis arba įgimtomis (pvz., bendri protėviai arba bendras elgesys). Rasizmas ir rasinė diskriminacija dažnai vartojami apibūdinti diskriminaciją etniniu ar kultūriniu pagrindu, nepriklausomai nuo to, ar šie skirtumai yra apibūdinami kaip rasiniai. Remiantis Jungtinių Tautų konvencija dėl visų formų rasinės diskriminacijos panaikinimo, nėra skirtumo tarp terminų „rasinė“ ir „etninė“ diskriminacija. Be to, daroma išvada, kad pranašumas, pagrįstas rasine diferenciacija yra moksliškai klaidingas, moraliai smerktinas, socialiai neteisingas ir pavojingas. Konvencija taip pat deklaravo, kad pateisinimo dėl rasinės diskriminacijos nėra nei teorijoje, nei praktikoje.
Rasizmas yra santykinai moderni koncepcija, iškilusi Europos imperializmo laikais, kapitalizmui augant. Šis reiškinys buvo pagrindine varomąja jėga transatlantinėje prekyboje vergais. Taip pat tai buvo pagrindinė jėga, lėmusi rasinę segregaciją Jungtinėse Amerikos Valstijose XIX a. ir XX a. pradžioje bei apartheidą Pietų Afrikoje. XIX a. ir XX a. rasizmas vakarų kultūroje yra ypač gerai dokumentuotas ir laikomas atskaitos tašku studijose ir diskursuose apie rasizmą. Rasizmas turėjo įtaką vykdant tokius genocidus kaip holokaustas, armėnų genocidas, Ruandos genocidas ir serbų genocidas nepriklausomoje Kroatijos valstybėje, taip pat kolonijiniuose projektuose, įskaitant Europos kolonializmą Amerikoje, Afrikoje, Azijoje bei gyventojų ir vietinių mažumų deportacijas Sovietų Sąjungoje. Kultūriškai išsiskiriančios etninės grupės dažnai buvo ir yra rasistinio požiūrio objektas.
Etimologija, apibrėžimas ir vartojimas
Įsitikinimui, jog populiaciją galima suskirstyti į rases, daugelis mokslininkų pritarė jau XIX a. Terminas „rasizmas“ yra daiktavardis, apibūdinantis prieš rasę nukreiptų apraiškų buvimą, t. y. pritarimas tikėjimui, kad žmonių populiacija gali arba turi būti suskirstyta į rases, turinčias skirtingus gebėjimus ir nuostatas. Toks tikėjimas gali paskatinti politinę ideologiją, kurioje teisės ir privilegijos yra paskirstytos pagal rasines kategorijas. Terminas „rasistas“ gali būti būdvardis arba daiktavardis, apibūdinantis asmenį, kuris laikosi tokių įsitikinimų. Šakninio žodžio „rasė“ kilmė nėra aiški. Kalbininkai sutinka, kad į anglų žodyną šis žodis pateko iš vidurio prancūzų kalbos, tačiau nėra susitarimo dėl to, kaip šis žodis atsirado lotynų kilmės kalbose. Neseniai pateikta teorija, kad šis žodis kilo iš arabiško žodžio „ra“, kuris reiškia „galva, pradžia, kilmė“ arba iš hebrajų kalbos žodžio „rosh“, turinčio panašią reikšmę. Ankstyvieji rasių teoretikai laikėsi nuomonės, kad kai kurios rasės buvo prastesnės už kitas, todėl jie manė, kad skirtingas elgesys rasių atžvilgiu yra visiškai pagrįstas. Šios ankstyvosios teorijos vadovavosi pseudomokslinių tyrimų prielaidomis. Nors šiam terminui trūksta faktinius teiginius pagrindžiančio mokslo, kolektyvinės pastangos adekvačiai apibrėžti ir suformuluoti hipotezes apie rasinius skirtumus, paprastai vadinamos moksliniu rasizmu.
Dauguma biologų, antropologų ir sociologų atmeta rasių taksonomiją ir pasirenka konkretesnius ir empiriškai patikrinamus kriterijus, tokius kaip geografija, etninė kilmė ir endogamijos istorija. Žmogaus genomo tyrimai parodo, jog rasė neturi reikšmės genetinėje žmonių klasifikacijoje.
Žodis rasizmas pradėtas vartoti palyginti neseniai. Vakarų pasaulyje šis žodis buvo plačiai vartojamas praėjusio amžiaus trečiajame dešimtmetyje, kurio metu jis buvo naudojamas socialinei ir politinei nacizmo ideologijai apibūdinti, kuri traktavo „rasę“ kaip natūraliai duotą politinį vienetą. Pritariama, kad rasizmas egzistavo dar iki šio žodžio kildinimo, tačiau nėra plataus sutarimo dėl vieno apibrėžimo, kas yra rasizmas. Dabar kai kurie rasizmo tyrinėtojai mieliau vartoja šią sąvoka daugiskaita (rasizmai), siekdami pabrėžti daugybę skirtingų jo formų, kurios sunkiai patenka į vieną apibrėžimą. Jie taip pat teigia, jog skirtingos rasizmo formos buvo būdingos skirtingiems laikotarpiams ir geografinėms vietovėms.
Ludwig van Beethoven
Liudvikas van Bethovenas (, 1770 m. gruodžio 17 d. Bona, Vokietija – 1827 m. kovo 26 d. Viena, Austrija) – vokiečių klasikinės muzikos kompozitorius, žymi muzikos figūra pereinamuoju laikotarpiu tarp klasicizmo ir romantizmo epochų. Plačiai pripažįstamas kaip vienas iš didžiausių kompozitorių, jo kūryba įkvėpė daugelį vėlesnių kompozitorių, muzikantų ir klausytojų.
Ankstyvieji gyvenimo metai
thumb|180 px|left|Trylikametis Liudvikas van Bethovenas (paveikslo autorius nežinomas)
Liudvikas van Bethovenas gimė 1770 m. gruodžio 17 d. Bonoje Johano van Bethoveno ir Marijos Magdalenos Keverich van Bethoven šeimoje. Liudviko senelis, taip pat vardu Liudvikas van Bethovenas (1712–1773 m.), buvo muzikantas, kilęs iš Mecheleno miesto, Brabanto kunigaikštystės. Senelis būdamas 21 metų amžiaus persikėlė į Boną, kur įsidarbino Bonos kurfiursto rūmų kapelos kontrabosininku. 1761 m. jis tapo kapelmeisteriu. Savo gyvenimo pabaigoje Liudvikas van Bethovenas užsakė nutapyti jo portretą, kuris atiteko anūkui Liudvikui. Johanas (1740–1792 m.) buvo vienintelis jo sūnus, jis taip pat giedojo tenoru Bonos rūmų kapeloje bei papildomai užsiėmė klavišinių instrumentų ir smuiko pamokomis, kad papildytų savo pajamas.
1767 m. Johanas vedė Mariją Magdaleną Keverich. Ji buvo duktė Heinricho Kevericho (1701–1751 m.), kuris vadovavo Tryro arkivyskupijos virtuvei. Liudvikas gimė iš šios santuokos Bonnstrasse g. Nr. 20 name, kuriame šiuo metu įkurtas jo muziejus. Tiksli kompozitoriaus gimimo data nėra žinoma, bet jo krikšto šv. Remigijaus bažnyčios registracijos dokumente išliko data – 1770 m. gruodžio 17 d., o tuo metu buvo įprasta naujagimį krikštyti per 24 valandas nuo jo gimimo, todėl manoma, jog kompozitorius gimė gruodžio 16 d. Iš septynių vaikų, gimusių Johanui ir Marijai Magdalenai Bethovenams, išgyveno tik Liudvikas ir du jaunesni broliai: Kasparas Antonas Karlas gimė 1774 m. balandžio 8 d., jauniausiasis Nikolausas Johanas – 1776 m. spalio 2 d.
Pirmasis Liudviko Bethoveno muzikos mokytojas buvo jo tėvas. Vėliau jis lankė pamokas pas kitus vietos muzikantus: rūmų vargonininką Gilesą van den Edeną (1782 m.), Tobijasą Frydrichą Pfeiferį (šeimos draugą, kuris mokė groti klavišiniais), Francą Rovantinį (giminaitį, kuris mokė groti smuiku bei altu) bei rūmų koncertmeisterį Francą Antoną Rysą, kuris mokė groti smuiku. Mokytis mažasis Bethovenas pradėjo būdamas penkerių metų. Pamokų režimas buvo griežtas ir intensyvus, dažnai privesdavo vaiką iki ašarų. Į vėlų vakarą vykusias Pfeiferio pamokas Liudvikas buvo tempiamas miegantis iš lovos. Liudviko van Bethoveno muzikinis talentas buvo akivaizdus. Johanas, žinodamas apie Leopoldo Mocarto sėkmę šioje srityje (su sūnumi Volfgangu ir dukterimi Nanerle), bandė iš savo sūnaus padaryti panašų vunderkindą kaip Mocartas.
1782 m. į Boną atvyko vargonininkas ir kompozitorius Kristianas Gotlobas Nefė. Jis tapo tikru Bethoveno mokytoju. Nefė iš karto suprato, kad berniukas turi talentą. Jis supažindino Liudviką su Bacho, Hendelio, Haidno ir Mocarto kūryba. Nefės dėka buvo išspausdintas pirmasis Liudviko van Bethoveno darbas – variacijų klavišiniams instrumentams rinkinys (WoO 63). Tuo metu Bethovenui buvo dvylika metų ir jis jau dirbo rūmų vargonininko padėjėju iš pradžių neatlygintinai (1782 m.), vėliau – kaip apmokamas darbuotojas rūmų koplyčioje (1784 m.).
thumb|190 px|right|Bethovenas kuria 6-ąją simfoniją (litografija, saugoma Bethoveno muziejuje Bonoje)
Pirmosios trys parašytos L. van Bethoveno sonatos fortepijonui (WoO 47), vadinamos „Kurfürst“ („Elektoriaus“), nes dedikuotos kurfiurstui Maksimilianui Frydrichui (Maximilian Friedrich von Königsegg-Rothenfels, 1708–1784 m.), buvo išspausdintos 1783 metais. Tais pačiais metais žurnale „Magazin der Musik” pasirodė straipsnis apie Liudviką van Bethoveną, kuriame buvo pagirtas jo talentas muzikai. Kurfiursto Maksimiliano Frydricho įpėdinis paskyrė Bethoveną rūmų vargonininku ir apmokėjo jo kelionės į Vieną išlaidas.
Jaunasis Liudvikas van Bethovenas dažnai lankėsi fon Broiningų šeimoje, mokė groti fortepijonu kai kuriuos Broiningų vaikus. Šiuose namuose jis sutiko jauną medicinos studentą Francą Vegelerį, kuris tapo ilgamečiu Bethoveno bičiuliu (Vegeleris turėjo vesti vieną iš fon Broiningų dukterų). Taip pat Broiningų namuose Bethovenas susibičiuliavo su grafu Ferdinandu fon Valdšteinu, kuris finansiškai ėmė remti jaunąjį muzikantą. 1791 m. Valdšteinas užsakė pirmąjį Bethoveno scenos kūrinį – baletą „Musik zu einem Ritterballett“ (WoO 1).
1785–1790 metų laikotarpiu praktiškai nėra jokių duomenų apie Bethoveno, kaip kompozitoriaus, veiklą. Tai gali būti susiję su kritika jo pirmiesiems kūriniams, taip pat su besitęsiančiomis Bethoveno šeimos problemomis. Jo motina mirė 1787 m., netrukus po pirmojo Bethoveno apsilankymo Vienoje, kurioje jis išbuvo maždaug dvi savaites ir beveik neabejotinai susitiko su Mocartu. 1789 m. Bethoveno tėvas buvo priverstinai atleistas iš rūmų tarnybos (dėl alkoholizmo) ir buvo nustatyta, kad pusė tėvo pensijos būtų mokama tiesiogiai Liudvikui.
Liudvikas van Bethovenas gaudavo papildomų pajamų iš muzikos pamokų, taip pat jis grojo smuiku rūmų orkestre. Tuo metu jis analizavo įvairias operas, įskaitant Mocarto, Gliuko ir Džovanio Paizielo kūrinius. Bethovenas susidraugavo su savo amžininku, kompozitoriumi, fleitistu ir smuikininku Antonu Reicha, kuris buvo rūmų orkestro dirigento Jozefo Reichos sūnėnas. Nuo 1790 iki 1792 metų Bethovenas sukūrė keletą kūrinių (nė vienas tuo metu nebuvo išleistas), kuriuose juntama vis didesnė jo, kaip kompozitoriaus, branda. Galbūt pagal Nefės rekomendacijas Bethovenas gavo savo pirmuosius užsakymus. Bonos literatūros draugija užsakė kantatą, skirtą pažymėti 1790 m. Juozapo II mirties metinėms „Die Kantate auf den Tod Kaiser Josephs II" (WoO 87). Taip pat Bethovenas rūmų užsakymu sukūrė dar vieną kantatą „Cantata on the Accession of Emperor Leopold II" (WoO 88), skirtą Leopoldo II karūnacijos šventei. Šios dvi Imperatorių kantatos tuo metu niekada nebuvo atliktos ir liko nežinomos iki 1880-ųjų, kai apie jas paskelbė Johanesas Bramsas.
Brukso kalnagūbris
thumb|right|240px|Brukso kalnagūbris netoli Galbrait Leiko Brukso kalnagūbris yra Kordiljerų kalnuose, JAV (Aliaska) ir Kanadoje (Šiaurės Vakarų ter.). Kalnų grandinės ilgis ~1100 km. Vyraujantis viršukalnių aukštis 1500–2000 m. Aukščiausia vieta – Isto kalnas, 2736 m. Kalnai sudaryti iš skalūnų, smiltainių, kvarcitų. Brukso kalnagūbrį raižo gilūs upių slėniai. Vyrauja kalnų tundra, akmenynai.
Kalnagūbris beveik negyvenamas. Dalis Aliaskoje esančio kalnagūbrio įeina į Arkties Vartų nacionalinį parką.
Ludwig van Beethoven
1792–1802 m. Vienos periodas
thumb|180 px|left|Bethovenas 1804-1805 metais (paveikslo autorius Josefas Mahleris)
Liudvikas van Bethovenas išvyko iš Bonos į Vieną 1792 m. lapkritį, plūstant gandams apie karą su Prancūzija. Netrukus po atvykimo jis sužinojo, kad mirė jo tėvas. Per ateinančius kelerius metus Bethovenas studijavo neseniai mirusio Mocarto kūrybą. Mocarto įtaka atsispindėjo ir jo paties kūriniuose. Bethovenas ne iš karto ėmė įsitvirtinti Vienoje kaip kompozitorius, tačiau jis daug studijavo bei lavinosi grodamas instrumentais, veikiamas Haidno. Taip pat jis lankė smuiko pamokas pas Ignatą Šupancigą.
Šio laikotarpio pradžioje jis taip pat klausė Vienos kompozitoriaus Antonijaus Saljierio patarimų, ypač dėl itališko vokalo kompozicijos. 1794 m. Haidnui išvykus į Angliją, Bonos kurfiurstas tikėjosi, jog Bethovenas sugrįš į Boną, tačiau šis liko Vienoje ir toliau lankė Johano Albrechtsbergerio, kuriam jį buvo prirodęs Haidnas, ir kitų žinomų to meto muzikos pedagogų pamokas. Bonai patekus į prancūzų įtaką, Bethovenas liko be stipendijos, kurią jam mokėjo Bonos dvaras, tačiau keli Vienos didikai jau buvo pripažinę jo talentą ir pasiūlę jam finansinę paramą, tarp jų – princas Jozefas Francas Lobkovicas, princas Karlas Lichnovskis ir baronas Gotfrydas van Svytenas.
Haidno ir Valdšteino ryšių dėka Vienos diduomenės salonuose Bethovenas pamažu ėmė garsinti save kaip kompozitorių bei atlikėją pianistą. Jo bičiulis Nikolausas Zimrokas pradėjo publikuoti Bethoveno kompozicijas, pradedant variacijomis klavišiniams Karlo Ditersdorfo tema „13 Variations on Es war einmal ein alter Mann" (WoO 66). Iki 1793 m. Vienoje Liudvikas van Bethovenas įgijo fortepijono virtuozo reputaciją.
Pirmasis viešas Liudviko van Bethoveno pasirodymas Vienoje įvyko 1795 m. kovo mėn. Koncerto metu jis pirmą kartą atliko vieną iš savo koncertų fortepijonui. Netrukus po šio koncerto Bethovenas publikavo savo pirmuosius kūrinius („Trys trio fortepijonui", op. 1), skirtus jo globėjui princui Lichnovskiui. Kūriniai buvo finansiškai sėkmingi. Iš gauto pelno kompozitorius galėjo padengti savo metines išlaidas. 1799 m. Bethovenas dalyvavo ir laimėjo garsioje „fortepijonų dvikovoje“ barono Reimundo Vetslaro (buvusio Mocarto globėjo) namuose prieš virtuozą Jozefą Violflą. Kitais metais jis panašiai triumfavo prieš Danielį Šteibeltą grafo Morico fon Fryzo salone.
1799 m. išleistą aštuntąją Bethoveno fortepijoninę sonatą „Grande Sonate Pathétique“ (op. 13) muzikologas Baris Kuperis apibūdina kaip „pranokstančią bet kurį ankstesnį jo kūrinį pagal charakterio stiprumą, emocijų gylį, originalumo lygį ir pan." Tarp 1798 ir 1800 m. Bethovenas sukūrė savo pirmuosius šešis kvartetus styginiams (op. 18) (juos buvo užsakęs princas Lobkovicas). 1801 m. šie kūriniai buvo išleisti. 1799 m. kompozitorius baigė kurti „Septetą“ („Septett in Es-Dur” (op. 20)). 1800 m. įvyko Bethoveno simfonijos Nr. 1 („Sinfonie in C-Dur”, (op. 21)) premjera, programoje skambėjo Haidno, Mocarto kūriniai, taip pat Bethoveno sukurtas „Septetas“. Dėl šios simfonijos Liudvikas van Bethovenas buvo tituluojamas kaip vienas iš naujosios kartos kompozitorių, kuriuos inspiravo Haidnas ir Mocartas. Simfonija buvo palankiai apibūdinta žurnale „Allgemeine musikalische Zeitung“. 1800 metų pabaigoje Bethovenas ir jo muzika jau buvo labai paklausūs tarp Vienos muzikos mecenatų ir leidėjų.
1799 m. gegužę kompozitorius mokė groti fortepijonu Vengrijos grafienės Anos Brunsvik dukteris. Šių pamokų metu jis įsimylėjo jaunesnę grafienės dukterį Džozefiną. 1801–1805 m. tarp Bethoveno mokinių buvo Ferdinandas Rysas, vėliau tapęs kompozitoriumi, Karlas Černis, tapęs garsiu muzikos mokytoju, taip pat kompozitoriumi ir pianistu. 1801 m. pabaigoje pas Brunsvikus Bethovenas susipažino su jauna grafiene Julija Gvičardi. Apie meilę jai rašė laiške savo bičiuliui. Šiai moteriai kompozitorius paskyrė vieną žinomiausių savo kūrinių „Mėnesienos sonatą“ („Die Klaviersonate Nr. 14”, op. 27).
1801 m. pavasarį Bethovenas baigė kurti baletą „Prometėjo kūriniai“ („Die Geschöpfe des Prometheus“). Kūrinys buvo daug kartų atliktas ir sulaukė nemenko populiarumo. . 1803 m. įvyko Bethoveno simfonijos Nr. 2 („Sinfonie in D-Dur”, op. 36) premjera. Koncerte be šios simfonijos taip pat skambėjo 1-oji simfonija, „Trečiasis koncertas fortepijonui“ ir kt. Finansiškai koncertas buvo sėkmingas, nors sulaukė įvairių atsiliepimų. 1802 m. finansinius Liudviko van Bethoveno reikalus ėmė tvarkyti jo brolis Kasparas. Jis paskatino kompozitorių perrašyti, aranžuoti savo populiaresnius kūrinius, pritaikyti kitiems instrumentų deriniams.
1802–1812 m. periodas
thumb|180 px|left|Bethovenas 1815 metais (paveikslo autorius Josefas Mahleris) thumb|right|Vienos teatras 1815 metais (paveikslo autorius Jokūbas Altas)
1815 m. Bethovenas papasakojo anglų pianistui Čarlzui Nytui, kad jis 1798 m. po priepuolio, kilusio dėl kivirčo su vienu muzikantu, ėmė prarasti klausą. Klausai palaipsniui silpnėjant, ją apsunkino atsiradęs įvairaus pobūdžio spengimas ausyse. Jau 1801 m. Bethovenas rašė savo bičiuliams Vegeleriui ir Karlui Amendai apie savo ligą bei sunkumus, kuriuos ji sukėlė tiek profesinėje, tiek socialinėje aplinkoje (nors greičiausiai kai kurie artimi draugai jau žinojo apie kompozitoriaus problemas).
Gavęs savo gydytojo patarimą, Bethovenas nuo 1802 m. balandžio iki spalio mėn. persikėlė į nedidelį Austrijos miestą Heiligenštatą, esantį visai šalia Vienos, bandydamas susitaikyti su savo būkle. Ten jis parašė dokumentą, dabar žinomą kaip Heiligenštato testamentas, laišką broliams, kuriame užfiksuotos jo mintys apie savižudybę dėl vis didėjančio kurtumo. Laiškas niekada nebuvo išsiųstas, buvo rastas tarp kompozitoriaus dokumentų po jo mirties. Laiškai Vegeleriui ir Amendai nebuvo tokie pesimistiški, kompozitorius pakomentavo savo profesinę ir finansinę sėkmę bei išreiškė pasiryžimą suimti likimą į rankas. Bethovenui klausos praradimas nesutrukdė kurti muzikos, tačiau groti koncertuose, kas buvo svarbus pajamų šaltinis, šiame gyvenimo etape jam darėsi vis sunkiau (tai taip pat prisidėjo prie jo socialinės saviizoliacijos). Karlas Černis pažymėjo, kad Bethovenas iki 1812 m. vis dar galėjo normaliai girdėti kalbą ir muziką. Bethovenas niekada netapo visiškai kurčias, paskutiniaisiais gyvenimo metais jis dar sugebėjo atskirti žemus tonus ir stiprius garsus.
Bethovenas grįžo į Vieną iš Heiligenštato pasikeitęs. Prasidėjo laikotarpis, per kurį kompozitorius sukūrė daugybę originalių kūrinių. Tarp jų paminėtina „Trečioji simfonija", žinoma kaip „Herojinė simfonija“ („Sinfonie in Es-Dur“, op.55), parašyta 1803–1804 m. Idėją sukurti simfoniją, kurioje pavaizduotas Napoleono iškilimas, 1798 m. Bethovenui galėjo pasiūlyti grafas Bernadotas. Iš pradžių kompozitorius simfonijai suteikė pavadinimą „Bonapartas“, tačiau 1804 m. nusivylęs, kad Napoleonas pasiskelbė imperatoriumi, jis iš rankraščio titulinio puslapio išbraukė Napoleono vardą. Herojinė simfonija buvo ilgesnė ir didesnės apimties nei bet kuri ankstesnė Bethoveno simfonija. Jos premjera įvyko 1805 m. Simfonija susilaukė skirtingų atsiliepimų: vieni kritikai manė, jog simfonija per ilga, kiti ją vertino kaip šedevrą.
thumb|190 px|right|Bethoveno globėjas hercogas Rudolfas (paveikslo autorius Johanas Baptistas fon Lampi) Tarp kitų šio laikotarpio kūrinių paminėtini styginių kvartetai, „Valdšteino sonata" („Die Klaviersonate Nr. 21”, op. 53), „Appasionata“ („ Klaviersonate Nr. 23 in f-Moll“, op. 57). Taip pat šiuo laikotarpiu Bethovenas parašė seriją simfonijų, pavyzdžiui: „Ketvirtąją simfoniją“, „Penktąją simfoniją“, „Šeštąją simfoniją“, „Septintąją simfoniją“ ir „Aštuntąją simfoniją“, oratoriją „Kristus ant Alyvų kalno“, operą „Fidelijus“ ir koncertą smuikui („Konzert für Violine und Orchester D-Dur”, op. 61). 1810 m. kompozitorius E. T. A. Hofmanas leidinio „Allgemeine musikalische Zeitung“ apžvalgoje Bethoveną pasveikino kaip vieną didžiausių romantikų kompozitorių (tai yra kartu su Haidnu ir Mocartu).
L. van Bethovenas pajamas gaudavo iš kūrinių publikavimo, koncertų, taip pat iš privačių mecenatų, kuriems surengdavo pasirodymus. Kai kurie ilgamečiai kompozitoriaus globėjai, įskaitant princą Lobkovicą ir princą Lichnovskį, skyrė jam kasmetines stipendijas. Bene svarbiausias Bethoveno mecenatas buvo Austrijos hercogas Rudolfas, jauniausias imperatoriaus Leopoldo II sūnus, kuris 1803 ar 1804 m. pradėjo mokytis pas jį groti fortepijonu ir kompozicijos. Jie tapo bičiuliais. Bethovenas Rudolfui paskyrė 14 kompozicijų, įskaitant „Das Klaviertrio Nr. 7 in B-Dur“ (op. 97, 1811 m.) ir „Missa solemnis in D-Dur“ (op. 123, 1823 m.).
Vienos teatre Bethovenas nebedirbo nuo 1804 m. Kompozitorius laikinai persikėlė gyventi į Vienos priemiestį. Tai sulėtino operos „Fidelijus“ kūrimą, tai buvo ilgiausiai trukęs jo darbas. 1807 m. muzikantas ir leidėjas Mucijus Klementis užsitikrino teises leisti Bethoveno kūrinius Anglijoje, o buvęs Haidno globėjas princas Esterhazis užsakė iš kompozitoriaus sukurti mišias („Die Messe in C-Dur“, op. 86) savo žmonos vardadieniui. 1808 m. gruodžio mėn. Bethovenas surengė didelį koncertą, kurio metu buvo atliekamos 5-oji ir 6-oji (pastoralinė) simfonijos, 4-asis koncertas fortepijonui, mišių ištraukos ir kt. kūriniai. Finansinis koncerto rezultatas nežinomas.
1808 m. rudenį, kai buvo atmestas L. van Bethoveno prašymas užimti pareigas Karališkajame teatre, kompozitorius gavo Napoleono brolio Žeromo Bonaparto, tuometinio Vestfalijos karaliaus, pasiūlymą užimti kapelmeisterio pareigas Kaselio rūmuose. Tam, kad įtikintų Bethoveną pasilikti Vienoje, hercogas Rudolfas, princas Kinskis ir princas Lobkovicas, gavę Bethoveno draugų pareiškimus, įsipareigojo sumokėti kompozitoriui 4000 florinų pensiją per metus. Princas Rudofas savo pažadą įvykdė ir išmokėjo sutartą dieną kompozitoriui pensijos dalį. Princas Kinskis buvo pašauktas į karinę tarnybą, sumokėti pinigų Bethovenui nespėjo, nukrito nuo žirgo ir mirė 1812 m. Lobkovicas bankrutavo 1811 m. 1809 m. balandžio mėn. Bethovenas baigė rašyti „Penktąjį koncertą fortepijonui" („Imperatoriškąjį koncertą“, op. 73). Gegužės pradžioje arkivyskupas Rudolfas su šeima išvyko iš sostinės, tuo paskatindamas Bethoveną sukurti fortepijono sonatą „Les Adieux“ („Klaviersonate Nr. 26 in Es-Dur“, op. 81a). 1809 m. gegužės mėnesį prancūzams puolant Vieną, Bethovenas prisiglaudė savo brolio Kasparo namo rūsyje. Vėlesnė Vienos okupacija, kultūrinio gyvenimo nuosmukis ir Bethoveno leidėjų bankrotai turėjo įtakos kompozitoriaus produktyvumui, kūrinių per šį laikotarpį jis parašė ir publikavo gerokai mažiau. Nors šiuo laikotarpiu jis sukūrė „Klaviersonate Nr. 24” (op. 78), paskirtą Džozefinos seseriai Terezai Brunsvik. Apie 1810 m. Bethovenas parašė kūrinį „Elizai" („Für Elise, Bagatelė a-moll", woo. Nr. 59).
Vėlyvieji gyvenimo metai
thumb|180 px|left|Liudvikas van Bethovenas 1818 metais (Ferdinando Šimono portretas)
1813 m. pradžioje L. van Bethovenas pasinėrė į šeimos problemas. Jo brolis Johanas gyveno su Tereza Obermajer, kuri jau turėjo nesantuokinį vaiką. Tai nepatiko kompozitoriui ir jis įtikinėjo brolį nutraukti ryšius su minėta moterimi, tačiau Johanas ir Tereza susituokė lapkričio 8 d. Vis didesnį nerimą kėlė kito brolio Kasparo liga, galiausiai jis mirė nuo tuberkuliozės. Po Kasparo mirties 1815 m. Bethovenas įsivėlė į teisinį ginčą su Kasparo žmona Johana dėl tuometinio devynerių metų brolio sūnaus Karlo globos. Bethoveno buvo paprašyta sukurti muzikinę kompoziciją Napoleono pralaimėjimo Vitorijos mūšyje proga. Bethovenas šia proga sukūrė simfoniją, žinomą kaip „Wellingtons Sieg” (op.91). Pirmą kartą šis kūrinys buvo atliktas 1813 m. gruodžio 8 d. kartu su „Septintąja simfonija" (op. 92), labdaros koncerte nukentėjusiesiems nuo karo šelpti. Koncerto sėkmė paskatino kūrinį pakartoti gruodžio 12 d. Orkestre dalyvavo žymiausi to meto Vienos muzikantai, įskaitant Džakomą Mejerberį ir Domeniką Dragonetį. Kūrinys buvo kartojamas pakartotiniuose Bethoveno surengtuose koncertuose 1814 m. sausio ir vasario mėnesiais. Šie koncertai atnešė Bethovenui daugiau pelno nei bet kuris kitas koncertas ir leido jam nusipirkti banko akcijų.
Dėl naujo populiarumo kilo poreikis atgaivinti „Fidelijų“, kuris buvo gerai įvertintas 1814 m. liepos mėn. koncerto Vienoje metu. Tą vasarą Bethovenas pirmą kartą per penkerius metus sukūrė fortepijono sonatą „Klaviersonate Nr. 27“, (op. 90). Jis kūrė ir patriotinę muziką, norėdamas kaip ir kiti kompozitoriai pagerbti valstybių vadovus ir diplomatus, atvykusius į Vienos kongresą, prasidėjusį 1814 m. lapkričio mėn. Bethovenas sukūrė kantatą „Der glorreiche Augenblick“ („Šlovinga akimirka“, op. 136) ir kitus panašius kūrinius chorui, kurie, pasak Meinardo Solomono, išplėtė Bethoveno populiarumą, bet nedaug padėjo pagerinti jo, kaip rimto kompozitoriaus, reputaciją.
1816 m. pabaigoje L. van Bethovenas susirgo, liga tęsėsi beveik metus. Tuo laikotarpiu kūrė mažiau. Be to, jį slėgė besitęsiantys teisiniai ginčai dėl jo sūnėno ir naujos vokiečių klasikinės muzikos tendencijos, kurios jam nebuvo prie širdies. Paminėtina 1818 m. jo sukurta „Hammerklavier Sonata“ (op. 106), taip pat „Alois Jeitteles, An die ferne Geliebte“ (op. 98). 1818 m. Bethovenas pradėjo rašyti muzikinius eskizus, kurie turėjo būti jo paskutinės „Devintosios simfonijos" dalis. 1818 m. sausio mėnesį pas Bethoveną apsigyveno jo sūnėnas, nors vėliau jo motina laimėjo globą. Iki to laiko pablogėjo Bethoveno klausa, todėl, norint susikalbėti, tekdavo kompozitoriui sakinius rašyti į sąsiuvinį ir rodyti. Šios „pokalbių knygos“ yra turtingas rašytinis kompozitoriaus palikimas. Jose diskutuojama apie muziką, verslą ir asmeninį gyvenimą, taip pat yra įrašyta pasvarstymų ir nuomonių apie muzikos meną.
1821 m. pradžioje L. van Bethovenas vėl buvo silpnos sveikatos, sirgo reumatu ir gelta. Nepaisant to, jis tęsė darbą ir kūrė sonatas fortepijonui, kurias buvo pažadėjęs Šlezingeriui. „Klaviersonate Nr. 31“ (op. 110) buvo išleista gruodžio mėn. 1822 m. pradžioje Bethovenas bandė susitaikyti su savo broliu Johanu, nes buvo susipykę nuo to laiko, kai jo brolis vedė. Taip pat kompozitorius siekė susitaikyti ir su sūnėno motina, mirusio brolio našle.
1822 m. lapkritį Londono filharmonijos draugija paprašė Bethoveno sukurti simfoniją, šį užsakymą kompozitorius priėmė su džiaugsmu, nes kaip tik kūrė „Devintąją simfoniją". Taip pat lapkričio mėn. Sankt Peterburgo kunigaikštis Nikolajus Galicinas sumokėjo Bethoveno prašomą sumą už tris styginių kvartetus. 1822 m. Antonas Šindleris, kuris nuo 1840 m. tapo vienu ankstyviausių ir įtakingiausių Bethoveno biografų, pradėjo dirbti nemokamu kompozitoriaus sekretoriumi. 1823 m. buvo baigti trys žymūs kompozitoriaus kūriniai, būtent „Missa solemnis“, „Devintoji simfonija“ ir minėtos „Diabelio variacijos“.
thumb|right|Liudviko van Bethoveno laidotuvių procesija (paveikslo autorius Francas Ksaveras Štoberis)
„Devintoji simfonija“ pirmą kartą atlikta 1824 m. gegužės 7 d. „Kärntnertortheater” teatre. Bethovenas koncerto metu stovėjo už dirigento Michaelio Umlaufo ir negirdėjo po koncerto ilgai trukusių plojimų dėl kurtumo. „Devintoji simfonija“ sulaukė didelio pasisekimo. „Allgemeine musikalische Zeitung“ rašė, jog „Neišsenkantis genijus mums parodė naują pasaulį“. Koncertas, nors sėkmingas, nebuvo pelningas, nes jo surengimo kaštai buvo nemaži.
1826 m. gruodžio mėnesį Bethovenas vėl susirgo. Jam buvo atliktos kelios operacijos. Kurį laiką sūnėnas Karlas slaugė kompozitorių, tačiau vėliau išvyko tarnauti į kariuomenę. Iš karto po Karlo išvykimo Bethovenas parašė testamentą, pagal kurį sūnėnas tapo vieninteliu kompozitoriaus turto paveldėtoju. Pasklidus žiniai apie Bethoveno būklės sunkumą, jį aplankė nemaža dalis bičiulių: Diabelis, Lichnovskis, Šindleris ir kt. Sergančiam kompozitoriui buvo atsiųsta daug dovanų, įskaitant 100 svarų sterlingų iš Filharmonijos draugijos Londone. Šiuo laikotarpiu Bethovenas nesikėlė iš lovos. Kovo 24 d. jis pasakė jį aplankiusiam Šindleriui ir kitiems susirinkusiesiems: „Plaudite, amici, comoedia finita est“ („Plokite, draugai, komedija baigėsi“).
L. van Bethovenas mirė Vienoje 1827 m. kovo 26 d. būdamas 56–erių metų. Bethoveno laidotuvių procesijoje 1827 m. kovo 29 d. dalyvavo maždaug 10 000 žmonių.
Tarp deglų nešėjų buvo Francas Šubertas ir smuikininkas Jozefas Maizederis. Buvo perskaityta poeto Franco Grilparcerio laidotuvių oracija. Bethovenas buvo palaidotas Vėringo kapinėse, į šiaurės vakarus nuo Vienos, po „Requiem“ mišių Švenčiausiosios Trejybės bažnyčioje. Bethoveno palaikai buvo ekshumuoti tyrimams 1863 m. ir 1888 m., vėliau jie perkelti ir palaidoti Vienos centrinėse kapinėse šalia Šuberto. L. van Bethovenas visą gyvenimą buvo laisvas kompozitorius, t. y. ne dirbo bažnyčiai ar rūmams, bet gyveno iš pasirodymų, rėmėjų lėšų ir to, ką gaudavo pardavęs savo kūrinius. Jo asmeninis gyvenimas buvo sudėtingas: kompozitorius niekad nevedė, tačiau žavėjosi jam nepasiekiamomis moterimis, dažnai pykdavosi su giminaičiais, jo elgesys su kitais žmonėmis būdavo nepatenkinamas. Turėjo finansinių bėdų. Šie blaškymaisi atsispindi ir jo muzikoje. Visą gyvenimą buvęs silpnos sveikatos, 1826 m. Bethovenas visai nusilpo. Manoma, jog kompozitorius mirė nuo kepenų ligos, tačiau yra nuomonių, kad mirtį lėmė apsinuodijimas švinu, kurio Bethovenas gavo per Dunojuje pagautą žuvį.
Kūrybos bruožai
Bethovenas išplėtojo, patobulino sonatų formą, kurią perėmė iš Haidno ir Mocarto (pirmosios trys Bethoveno sonatos netgi dedikuotos Haidnui), taip pat plėtojo simfoniją (vietoj keturių dalių simfonijos jis pasirinko daug laisvesnę formą). Kūryboje pastebima tiek Švietimo epochos idėjų, tiek beužgimstančio Romantizmo elementų. Liudvikas van Bethovenas padėjo pamatus Romantizmo epochos muzikai.