cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krabvoriai
Kai kurios krabvorių rūšys (geltonasis žiedvoris – Misumena vatia ir įvairiaspalvis krabvoris – Thomisus onustus) pasižymi puikia slepiamąja spalva. Jų aukomis tampa kitų šeimų vorai, žiedus lankantys vabzdžiai.
Patelė padeda smėlio spalvos kiaušinėlius tarp žolių stiebelių ar lapų iš storesnio verpalo padarytame krepšelio formos kokone.
Visi krabvoriai yra labai baikštūs, bet patelė ir gresiant pavojui nepalieka kokono. Jį saugo ištisas savaites nesimaitindama. Pajutusi, kad jaunikliai išsirito, prakanda storą kokono apvalkalą ir šitaip padeda jauniems vorams išsilaisvinti. Rudenį jaunikliai užlipa ant žolių viršūnių, pakelia pilvelį ir leidžia voratinklinį siūlą, su juo atitrūkę su vėjo pagalba keliauja. Tokius baltus skraidančius debesėlius galima matyti „bobų vasarą“.
thumb|left|210px|Krabvoris
thumb|left|210px|Geltonasis žiedvoris su laimikiu
Dmitrijus Medvedevas (1898)
Biografija
1946 m. išėjo į dimisiją būdamas pulkininkas. Po to rašė knygas apie kovą su okupantais vokiečių užnugaryje.
Palaidotas Maskvoje, Novodevičės kapinėse.
Germuoliai
Germuoliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Tubelių.
Kacumi Oenoki
(g. 1965 m. balandžio 3 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1989–1990 m., su ja dalyvavo 1988 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Kuršiai (Pilkalnio apskritis)
Kuršiai (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 9 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 11 km į pietryčius nuo Lazdynų, prie Rėnikės upelio.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Kuršių kaimo bendruomenė 1938 m. Minimi nuo 1633 m. Per 1709–11 m. marą išmirė trys ketvirtadaliai gyventojų. 1719 m. kaime gyveno 7 valstiečių lažininkų ir 1 valstiečio činšininko šeimos. 1736 m. kaime buvo vien lietuviai; po vieną ūbą žemės turėjo valstiečiai: Jurge Vosielus, Albas Digimatis, Ohnus Dwillatis, Chrißas Bullatis, Jurge Josunatis, Erdmann Griguschatis, Jurge Jeßatis (turėjo 1 ūbą ir 10 margų), Siemohn Szußatis, Ensies Josuneitis, Siemohn Endrullatis, Jacks Wenatis. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 12 ugniakurų, 1822 m. – valstiečių kaimas su 82 gyventojais. 1846 m. Kuršiuose buvo 12 gyvenamųjų pastatų ir 105 gyventojai. Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Užpjaunių seniūnijai, 1723–1818 m. – Grumbkaukaičių domenų valsčiui (Ragainės, vėliau Įsruties apskrities sudėtyje), 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Grumbkaukaičių valsčiui. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai.
1906 m. pro kaimą nutiestas žvyrkelis iš Didžiųjų Rudžių į Milchbudę. Kaip ir visa apylinkė, kaimas nukentėjo Pirmojo pasaulinio karo metu. Prasidėjus karui gyventojai nespėjo pasitraukti, dalį jų išvežė į Rusijos gilumą (grįžo 1918 m.), sudegė nemažai pastatų (po karo atstatyti).
Tarpukariu kaime buvo dvi didelės sodybos ir keletas mažesnių. Didžiausioji sodyba buvo vadinama dvaru. Joje buvo įrengta vėjo turbina, naudota ūkio reikmėms: grūdų malimui, vandens siurbimui. Žemė buvo sunkiai įdirbama, molinga. Iš javų buvo auginami rugiai, kviečiai, avižos. Grūdų auginimas, pieninė ir mėsinė gyvulininkystė buvo pagrindiniai kaimo gyventojų pajamų šaltiniai. Kaimo centre buvo apie 1780 m. statytas medinis pastatas, kuriame buvo svečių namai ir kolonijinių prekių krautuvėlė. Nuo 1847 iki 1944 m. kaime veikė mokykla. Artimiausias pašto skyrius buvo Didžiuosiuose Rudžiuose, siaurojo geležinkelio stotis – Grumbkaukaičiuose.
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Mokykla
XIX a. viduryje kaimyninio Užrūdžių kaimo mokykla nebesutalpindavo visų moksleivių, todėl svarstyta įrengti mokykloje dar vieną klasę. Tačiau, atsižvelgiant į tai, kad daugeliui moksleivių mokykla buvo toli nuo namų, nuspręsta steigti naują mokyklą Kuršiuose. Mokykla buvo statoma metus, pradėjo veikti 1847 m. spalį. Be Kuršių kaimo jai priskirti ir Kalneliškių kaimo bei Kuršelių dvaro vaikai. 1866 m. mokykloje mokėsi 50 vaikų (iš jų 12 lietuvių), 1895 m. – 63, 1928 m. – 94. Dėl padidėjusio mokinių skaičiaus 1930 m. mokykloje įrengtos dvi klasės, priimtas antras mokytojas. Daugiausia mokinių buvo 1934 m. – 120, vėliau pradėjo mažėti. Mokyklos pastatai sugriauti Raudonosios armijos artilerijos 1944 m. rudenį.
Nuo 1862 iki 1944 m. buvo rašoma mokyklos kronika, išlikusi iki šių laikų, saugoma Vinzene, Vokietijoje.
Doosan Arena
Stadionas atidarytas 1955 m. Po įvairių rekonstrukcijos darbų talpino 35 000, iš kurių 7600 buvo sėdimos vietos.
Artūras Kaklauskas
Artūras Kaklauskas (g. 1961 m. sausio 2 d. Kaune) – Lietuvos statybos inžinierius, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
Brolis Gintaris Kaklauskas. 1984 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1999 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Mokslinė veikla
Svarbiausios veiklos sritys: elektroninio miesto koncepcijos kūrimas, internetinės sprendimų paramos sistemos, internetinis (nuotolinis) mokymas, žinių visuomenė, žinių sistemos ir jų valdymas, komandinis darbas, elektroninis verslas, nekilnojamojo turto vertinimas ir jo valdymas, subalansuota plėtra.
Katovicų Silezijos medicinos universitetas
Katovicų Silezijos medicinos universitetas – valstybinis universitetas Katovicuose, Lenkijoje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinge jis užima 28 vietą, tuo tarpu pasaulyje – 2391 vietą (pagal pasaulinį Webometrics Ranking of World Universities reitingą).
Silezijos medicinos akademija buvo įkurta Bytome 1948 m. kovo 20 d. ir iki 1971 jos administracija buvo išsibarsčiusi po skirtingus Silezijos miestus: Katovicus, Bytomą, Zabžą ir kt. Universiteto statusas akademijai buvo suteiktas 2007 m. birželio 20 d.
Bogotolas
Bogotolas (rus.: Боготол) yra miestas Rusijoje, Krasnojarsko krašte, 252 km į vakarus nuo Krasnojarsko, prie Bogotolo upės. Populiacija: 23 200 (2005); 24 369 (2002); 29 000 (1967).
Istorija
Bogotolas buvo įkurtas 1893 metais. Miesto statusą įgijo 1911 metais.
Šiaurės provincija (Zambija)
Geografija
Paviršių užima plokščiakalnis, kuriame telkšo daug tektoninės kilmės ežerų – Tanganika, Bangveulu, Mveru Vantipa. Svarbiausia upė – Čambešis. Yra krioklių (Lumangvės krioklys, Kabvelumės krioklys, Čišimbos krioklys, Kalambo krioklys). Įsteigta keletas nacionalinių parkų.
Svarbiausi miestai: Kasama, Mbala, Mpika, Nakondė.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 12 apskričių:
RKL 2018–2019 m. sezonas
RKL 2018–2019 metų sezonas – 14-asis lygos sezonas, kuriame dalyvavo 43 klubai. Pajėgesniame A divizione žaidė 16 ekipų, o po reguliariojo sezono į atkrintamąsias pateko 12 geriausių. Čempionės titulą ir teisę žaisti Nacionalinėje krepšinio lygoje (NKL) iškovojo Šilalės „Lūšis“.
B divizione grumsėsi 27 kolektyvai regioniniu principu, padalinti į du pogrupius A ir B. Po reguliariojo sezono 4 geriausios abiejų grupių komandos iškovojo tiesioginį kelialapį į aštuntfinalį, tuo tarpu 5-12 vietas užėmusios ekipos kovą pradėjo nuo šešioliktfinalio.
Vasarą RKL bendruomenė neteko 4 komandų: Gargždų SC perėjo į NKL, A divizione nebežaidė Trakų KK „Trakai", tuo tarpu B divizione nebedalyvavo Sedos „Sedula" ir Kauno „Xiaomi-Tornado KM".
Tačiau prie lygos prisijungė 8 naujos ekipos: Raseinių „Raseiniai", Mažeikių SC-„Dubgiris", Molėtų KK „Molėtai", Užpalių „Užpaliai", Gargždų SC-„Led Head", Joniškio „Saned", Plungės sporto ir rekreacijos centras ir Kauno „Žalgiris-3" komanda.
B divizionas
Šaltinis:
Finalai
Šaltinis:
Atkrintamosios varžybos (B divizionas)
Šaltinis:
Kauno L. Zamenhofo g. sinagoga
Istorija
Pasak istorinių šaltinių, 1627 m. netaisyklingo trikampio formos sklypo, įsiterpusio tarp Zamenhofo ir Kurpių gatvių, kampe stovėjo namas, kuris 1655 m. sudegė, liko tik rūsys. XVIII a. pabaigoje–XIX a. pirmoje pusėje neužstatytoje sklypo dalyje buvo sodas. Šio sklypo savininkas J. L. Neviažskis pasistatė namą, kuriame įsikūrė žydų bendruomenės namai ir mokykla. 1852 m. jis sumūrijo vienaaukštį namą su dviem rūsiais palei L. Zamenhofo g., o iki 1860 m. palei Kurpių g. buvo suręsti dviauščiai sandėliai ir tvora. Taip susiformavo Dvarelio kompleksas – vietinės reikšmės architektūros paminklas. Tai buvo stambios, uždaros XIX a. vidurio miestiečio sodybos pavyzdys. Komplekse dominuojančiu buvo sinagogos pastatas.
Architektūra
Sinagoga yra sumūryta iš plytų. Monumentalaus pastato tūris vientisas, stačiakampio plano. Galiniu fasadu orientuota į L. Zamenhofo gatvę. Šiaurinėje pusėje įrengti įvažiavimo vartai jungia su gyvenamuoju namu, pietuose yra priestatas, priklausantis gretimam sklypui L. Zamenhofo g. 5. Statinio pirmajame aukšte yra erdvi didžioji maldų salė, skirta vyrams, antrajame – moterims. Pagrindinės patalpos išlikusios beveik nepakitusios, tik buvo apgadintas interjeras, kuris buvo papuoštas sieninės tapybos elementais. Kadangi pastatas ilgą laiką buvo nebenaudojamas, interjere neišliko Aron kodešo. Beveik kvadratinėje salėje keturiomis kolonomis atskirta aukšta bima. Išlikę jos fragmentai, kurie restauruoti. Šiaurės vakarų gale yra dviaukštė pastato dalis. Pagrindinis fasadas simetriškas, suskaidytas aukštų arkinių langų su plačiais archivoltais, besiremiančiais į žemus stilizuotus tarplangių piliastrus. Tai „arkadų stiliaus“ motyvai, buvę populiarūs ir kituose panašiuose kulto statiniuose. Centrinio lango vietoje yra niša. Fasadą apjuosia atsikišęs profiliuotas karnizas. Šiaurės rytų fasade, kuriame dominuoja aukštas stogas, salės dalį skaido aukšti arkiniai langai, dviaukštę dalį – stačiakampiai langeliai. Galinis fasadas dviaukštis, su trikampiu frontonu, kuriame matomos laisvai išdėstytų arkinių angų žymės. Centre yra įėjimas.
Palikimas
Greta sinagogos uždarame kiemelyje išliko XIX a. vidurio pastatas, kuriame buvo mokykla ir du tvora sujungti sandėliai. Visą statinių kompleksą Sovietų Sąjungos laikotarpiu bandyta pritaikyti restoranui, vėliau – muziejui. 1982-1983 m. buvo paruošti arch. L. Aksamitausko ir R. Miliūkščio pastatų kapitalinio remonto ir pritaikymo naujoms reikmėms projektai, interjerus projektavo arch. L. Krivickienė.
2003-2005 m. sinagogos pastatas restauruotas privačiomis lėšomis. Jame įrengta konferencijų salė. Projektavo arch. Rymantė Gudienė, Liuda Perevičienė ir Vilija Skėrienė. Kiti komplekso pastatai taip pat restauruoti ir pritaikyti viešajai įmonei – Šeimos santykių institutui.
Tžcinec Dužai
Tžcinec Dužai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Kosuv Lackų, apie 20 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 87 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Širvintos
Širvintos – miestas Lietuvos rytuose, Vilniaus apskrityje, už 50 km į šiaurės vakarus nuo Vilniaus. Širvintų rajono savivaldybės, Širvintų miesto ir apylinkių seniūnijų centras. Stovi Širvintų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1860 m.), Lietuvos nepriklausomybės paminklas, paminklas rašytojui ir diplomatui Ignui Šeiniui „Regiu Lietuvą“ (skulptorius Henrikas Orakauskas). Širvintose veikia naujas, modernus baseinas, universali sporto salė, futbolo stadionas, viešoji Igno Šeiniaus biblioteka, kultūros centras, pradinė mokykla, „Atžalyno“ progimnazija, Lauryno Stuokos-Gucevičiaus gimnazija, rajono ligoninė, pirminės sveikatos priežiūros centras, savivaldybė, paštas, socialinių paslaugų centras, parapijos globos namai. Pramonės įmonės įsikūrusios šiauriniame pakraštyje.
thumb|left|Igno Šeiniaus gatvė thumb|left|Kryžius bažnyčios šventoriuje "Prisikeliantiems". thumb|left|Šiaurinė miesto dalis. Kalnalaukio gatvė
Etimologija
thumb|1927 m. pašto antspaudas su pavadinimu „Širvintai“
Miesto pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo pro jį pratekančios upės – Širvintos. Pati Širvinta kildinama nuo pilką spalvą nurodančio būdvardžio širvas – veikiausiai ši spalva buvo būdinga Širvintos upei. XX a. tarpukariu miestelis buvo žinomas kaip Širvintai.
Geografija
Pro miestą teka Širvintos upė; mieste ji yra patvenkta ir sudaro Širvintų tvenkinį. Pats miestas išsidėstęs į rytus nuo automagistralės, prie senojo  kelio. Į šiaurės vakarus nuo miesto įsikūręs Širvintų kaimas.
1981 m. gegužės 29 d. Širvintose praūžė stipriausias iki tol Lietuvoje registruotas viesulas. Vėjo greitis siekė 70 m/s.
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo XIV a. pabaigos. 1475 m. pastatyta pirmoji Širvintų bažnyčia, 1559–1560 m. minimas miestelis. XIX a. buvo miestelis ir palivarkas Vilniaus apskrities Širvintų valsčiuje.
1919 m. vasarą miestelį okupavo lenkų armija. 1920 m. lapkričio 19 d. sumušta lenkų kariuomenė, vadovaujama L. Želigovskio, ir lenkų proveržis Lietuvon buvo sustabdytas. Tautų Sąjunga privertė pasirašyti paliaubas, pagal kurias Širvintos atsidūrė neutralioje zonoje, nors po 3 metų vis dėlto atiteko Lietuvai. Tačiau demarkacinės linijos artumas slopino miestelio augimą. 1927 m. rugpjūčio 15 d. atidengtas Lietuvos nepriklausomybės paminklas.
1950 m. Širvintos tapo rajono centru, 1951 m. gavo miesto teises. Tarybiniais laikais veikė sėklų ruošimo fabrikas, „Lelija“ siuvimo gamybinio susivienijimo fabrikas, pastatyti kultūros namai. Miesto laukuose 1973 m. pradėtas statyti „Širvintos“ kolūkio gyvulininkystės kompleksas (pirmasis toks Lietuvoje, nors vėliau paaiškėjo, kad statyti tokius didelius kompleksus neapsimoka). 1981 m. miesto aikštėje pastatyta skulptūra „Širvinta“ (skulptorius V. Ketvirtis), vaizduojanti grakščią merginą, tarsi kylančią iš upės juostos.
1997 m. patvirtintas dabartinis Širvintų herbas.
thumb|Savivaldybės pastatas 2009 m.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Širvintos yra užmezgusios partnerystės ryšius:
Garstukas
Garstukas (Sinapis) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.
Genties augalai:
Saaba
Saaba (senovės pietų arabų kalba: S1Bʾ, 15px15px15px, ) – istorinis Senovės Jemeno regionas ir valstybė, buvęs dabartinio Jemeno šiaurėje, su kultūriniu politiniu centru vadi Adhanan. Pietuose jis susisiekė su Katabano regionu, o šiaurėje – su Maino regionu. Iš rytų jį ribojo Ramlat al-Sabatain dykuma.
Saabos tauta buvo vadinama saabėjais, kurie kalbėjo saabėjų kalba.
Geografija
Saabos kultūrinis ir politinis centras buvo kalnuotose vietovėse ties vadi Adhanan, kur koncentravosi pagrindiniai miestai. Tačiau jos teritorija iki V a. pr. m. e. siekė Raudonąją Jūrą ir Adeno įlanką, todėl Saaba kontroliavo ir pajūrio uostus, taip pat ir jūrinę Senovės Jemeno prekybą.
Šeba
thumb|200px|left|Senovės izraelitų pasaulio vietovardžiai Saaba konsolidavo savo valdžią tikriausiai I tūkst. pr. m. e. pradžioje, nors gali būti, jog ji galėjo būti tapati dar XI a. pr. m. e. Biblijoje minimai valstybei Šebai (שבא Sh’va), iš kurios pas karalių Saliamoną lankėsi Šebos karalienė.
Saabos hegemonija
VIII a. pr. m. e. Saaba pastatė pirmąją savo sostinę Sirvahą, o vėliau Maribą, kurioje buvo statoma saulės šventykla. Tuo metu valstybė jau kontroliavo pelningus smilkalų prekybos kelius ir tapo viena stipriausių Pietų Arabijos valstybių, konkuruojanti su Katabanu, Hadramautu, Mainu.
Saabėjai užmezgė prekybos ir diplomatinius santykius su Asirija. Jau VIII a. pr. m. e. pabaigoje Saaba tapo stipriausia valstybe, įgijusi hegemoniją kitų atžvilgiu, dėl ko kildavo nuolatiniai karai. VII a. pr. m. e. pradžioje kilus maištui, vienas pirmųjų žinomų Saabos karalių Kariba-il Vataras žiauriai numalšino maištus ir dar kartą užtvirtino Saabos hegemoniją.
VI a. pr. m. e. Saabos galia pasiekė apogėjų. Karalystė ėmė skleisti savo kultūrą už Raudonosios jūros, Etiopijoje, kur saabėjai kolonistai įkūrė Damoto karalystę.
Smukimas
V a. pr. m. e. sugriuvus Maribo užtvankai, Saaboje prasidėjo sausros, nelaimės ir badas. Tai labai nusilpnino valstybę, ir jos hegemonija žlugo. Išsilaisvinę buvę vasalai ėmė konkuruoti su Saaba, o šiaurėje buvęs Mainas paveržė iš jos kontrolę prekybos keliuose. Tai mažino konsolidaciją, ir Saaba keliems šimtams metų subiro į daugybę smulkių valstybėlių.
Himjaro sudėtyje
I a. pr. m. e. klajokliai himjaritai, užėmę vakarines buvusios Sabos pakrantes, ilgainiui įsiskverbė į šalies gilumą. Pasinaudodami 25 m. pr. m. e. pilietiniu karu Saaboje, jie užėmė didžiąją regiono dalį, o vėliau ir visą valstybę, nukariaudami ją. Taip jie sukūrė Pirmąją Himjaro imperiją, kuri kultūrą perėmė iš saabėjų.
Klausučių piliakalnis
Klausučių piliakalnis (Velnio Pilis) - piliakalnis Biržų rajone, Širvėnos seniūnijoje, netoli Klausučių kaimo. Papėdėje piliakalnis apjuostas 7–8 m pločio, 1 m gylio grioviu. Šlaitai statūs, 5 m aukščio, kai kur apardyti apkasų.
Piliakalnis įrengtas atskiros raistų juosiamos kalvos V gale. Aikštelė ovali, pailga PR–ŠV kryptimi, 30x20 m dydžio. Šlaitai nuolaidūs, 3–4 m aukščio. Piliakalnis buvo ariamas, dabar dirvonuoja, ŠR šlaitas apaugęs alksniais.
Piliakalnis datuojamas I tūkst. pradžia.
Pasiekiamas iš Biržų–Vabalninko plento prieš geležinkelio pervažą pasukus į dešinę (PV), 650 m link Klausučių kapinių (paskutinius 200 m važiuoti lauko keliuku nuo stataus kelio posūkio į Š, yra 50 m į dešinę (ŠV) nuo kapinių, už medžiais apaugusios šlapios pievos su keliuko žymėmis).
Planetoidas
Planetoidai arba planetesimalės – būsimų planetų užuomazgos esančios proplanetiniuose dujų ir dulkių diskuose. Planetesimalių (, iš planet 'planeta' + (infinit) esimal 'nykstamas dydis') skersmuo būna nuo kelių iki kelių šimtų kilometrų. Saulės sistemoje planetoidai trikdė vieni kitų orbitas, daužėsi, jungėsi į spiečius ir virto stambesniais dariniais. Maždaug per 100 mln. metų iš jų susiformavo Žemės grupės planetos. Likusios planetesimalės trupėjo ir nyko susidurdamos su planetomis, jų palydovais ar tarpusavyje. Manoma, jog asteroidai iš asteroidų žiedo esančio tarp Marso ir Jupiterio yra planetesimalių likučiai. Kai kurias planetos pavertė savo palydovais. Daug jų paveiktų planetų (ypač Jupiterio) traukos, iš viso apleido Saulės sistemą. Kilusios planetų milžinių valdose planetesimalės, kurių orbitas sutrikdė planetų traukos jėgos, atsidūrė Orto ir Koiperio debesyse.
Susidarymas
Planetoidai susidaro, kuomet besislegiančiame proplanetiniame ūke kondensuojasi kietos dalelės. Turbulentinis medžiagos judėjimas, lydintis ūko traukimąsi, skatina dalelių susidūrimus. Susidūrusios jos limpa viena prie kitos ir didėja. Milimetrų ar centimetrų dydžio dalelės kaupiasi prie proplanetinio disko simetrijos plokštumos. Atsitiktiniai jų sutankėjimai tampa gravitacijos centrais į kuriuos telkiasi aplinkinės dalelės. Gravitacijos jėgų spaudžiami tokie dulkių debesys virsta planetesimalėmis. Jų sudėtis priklauso nuo atsiradimo vietos, t. y. nuo atstumo iki prožvaigždės.
Portugalijos kolonijinė imperija
Portugalijos kolonijinė imperija – kolonijų ir priklausomų valdų visame pasaulyje, valdomų iš Portugalijos visuma. Ši imperija egzistavo XV–XX a., bet didžiausias jos suklestėjimas buvo XVI a. XV–XVI a. Portugalija buvo viena galingiausių valstybių Europoje, o jos ekonominė, politinė ir kultūrinė įtaka prilygo Anglijai, Prancūzijai ir Ispanijai. Nors nedominavo Europos reikaluose, Portugalija turėjo didelę kolonijinę prekybos imperiją visame pasaulyje, kurią rėmė galinga talasokratija.
Planetoidas
Nuorodos
Kiti šaltiniai:
Sunža
Didžiausi intakai – Asa ir Argunas (dešinieji).
Portugalijos kolonijinė imperija
Du milijonai portugalų valdė milžinišką daugybės milijonų žmonių imperiją Afrikoje, Amerikoje ir Azijoje.
Pirmieji atradimai
1415 m. liepos 25 d. žymi Portugalijos imperijos pradžią, kai portugalų armada išvyko į turtingą musulmonų prekybos centrą Seutą Šiaurės Afrikoje su karaliumi Jonu I ir jo sūnumis Duarte, Pedro, Henriku Jūreiviu ir Alfonsu bei legendiniu portugalų herojumi Nuno Álvares Pereira. Rugpjūčio 21 d. miestas buvo užimtas ir atsirado ilgai gyvavusi Portugalijos imperija.
Sunža
Upė drumzlina, vidutinis drumstumas 3800 g/m³. Per metus nuneša 12,2 mln. t nešmenų. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Prie Sunžos įsikūrę miestai: Nazranė, Karabulakas, Sunža, Groznas, Gudermesas.
Portugalijos kolonijinė imperija
Atlanto vandenynas
200px|thumb|right|Brazilijos žemėlapis, sukurtas portugalų tyrinėtojų [[1519 m.]] 1418 m. du Henriko Jūreivio kapitonai João Gonçalves Zarco ir Tristão Vaz Teixeira audros buvo nunešti prie salos, kurią jie pavadino Porto Santo („Šventasis uostas“) iš dėkingumo, kad išvengė laivo sudužimo. 1419 m. João Gonçalves Zarco išlipo Madeiros saloje. 1427–1431 m. atrasta dauguma Azorų salų.
1434 m. Gil Eanes išvyko į pietus nuo Bojadoro rago pietų Maroke. Ši kelionė žymi portugalų ekspansijos Afrikoje pradžią. Prieš tai beveik niekas Europoje nežinojo kas yra į pietus nuo rago. XIII a. pabaigoje ir XIV a. pradžioje į tą sritį keliavę tyrinėtojai dingo, o tai buvo dingstis atsirasti kalboms apie jūrų pabaisas. Ekspansija patyrė kliūčių: 1436 m. Kanarų salos popiežiaus buvo pripažintos Kastilijai, nors anksčiau jas pripažino Portugalijai. Be to 1438 m. portugalų karinė ekspedicija į Tanžerą buvo nugalėta.
1484 m. Portugalija oficialiai atmetė Kristupo Kolumbo idėją pasiekti Indiją plaukiant į vakarus kaip neracionalią. Kai kurie mokslininkai tvirtina, kad portugalai buvo atlikę gan tikslius pasaulio dydžio matavimus ir žinojo, kad plaukiant į vakarus kelias į Indiją būtų tolimesnis nei plaukiant į rytus. Tačiau tai ginčų tema. Taip prasidėjo ilgai trukę ginčai, kurie baigėsi Tordesilijo sutartimi su Ispanija 1494 m. Sutartis padalino (neištyrinėtą) pasaulį po lygiai Ispanijai ir Portugalijai palei šiaurės – pietų meridianą 1770 km į vakarus nuo Žaliojo Kyšulio salų. Visos žemės į vakarus priklausė Ispanijai, į rytus – Portugalijai.
1500 m. Pedro Álvares Cabral pamatė Brazilijos krantą, o po 10 metų Afonso de Albuquerque užėmė Goą Indijoje.
Indijos vandenynas
thumb|right|Portugalai atvyksta į Japoniją ir pradeda [[Nanbaną ("pietų barbarų") laikotarpį, kai vyko aktyvūs komerciniai ir kultūriniai mainai tarp Japonijos ir vakarų.]]
Buvo žymiai pasistūmėta, kai Bartolomeu Dias apiplaukė Gerosios Vilties kyšulį 1487 m. Indijos turtai tapo ranka pasiekiami, iš čia ir kyšulio pavadinimas. 1489 m. Bemobio karalius atidavė savo valdas Portugalijai ir tapo krikščionimi. 1491–1494 m. Pêro de Barcelos ir João Fernandes Lavrador tyrinėjo Šiaurės Ameriką. Tuo pat metu Pêro da Covilhã pasiekė Etiopiją.
Vasco da Gama plaukė į Indiją ir pasiekė Kalikutą 1498 m. gegužės 20 d., o kitais metais apsuptas šlovės grįžo į Portugaliją. Jeronimo vienuolynas buvo pastatytas atsidėkojant už kelio į Indiją atradimą.
João da Nova atrado Dangun žengimo salą 1501 m. ir Šv. Elenos Salą 1502 m. Tristão da Cunha pirmasis pamatė archipelagą pavadintą jo vardu 1506 m. Palei Rytų Afrikos krantą buvusios mažos musulmoniškos valstybės (Mozambikas, Kilva, Brava, Mombasa) buvo sunaikintos ir tapo Portugalijos pavaldiniais ar sąjungininkais.
Nuo 1514 m. portugalai pasiekė Kiniją ir Japoniją. Indijos vandenyne ir Arabijos jūroje vienas Kabralo laivų atrado Madagaskarą (1501 m.), kurį iš dalies tyrinėjo Tristão da Cunha (1507 m.) Mauricijus buvo atrastas 1507 m., Sokotra užimta 1506 m. ir tais pačiais metais Lourenço de Almeida aplankė Ceiloną.
Pačiame Azijos žemyne pirmus prekybos postus įkūrė Pedro Álvares Cabral Kochine ir Kalikute 1501 m., bet svarbesnis įvykis buvo tai, kad Afonso de Albuquerque užkariavo Goą (1510 m.) ir Malaką (1511 m.), o Martim Afonso de Sousa gavo Diu (1535 m.). Į rytus nuo Malakos Albuquerque pasiuntė Duarte Fernandes kaip pasiuntinį į Siamą (dabar Tailandas) 1511 m. ir dvi ekspedicijas į Molukų salyną (1512 m., 1514 m.), kurios įkūrė portugalų koloniją Malajų salyne. Fernão Pires de Andrade aplankė Kantoną 1517 m. ir pradėjo prekybą su Kinija, kur portugalams 1557 m. buvo leista užimti Makao. Japonija, kurią atsitiktinai aplankė trys portugalų pirkliai 1542 m., greitai pritraukė daugybę pirklių ir misionierių. 1522 m. vienas laivas iš Fernando Magelano ekspedicijos grįžo į Ispaniją po kelionės aplink pasaulį.
Raudonojoje jūroje Masava buvo šiauriausias portugalų lankomas taškas iki 1541 m., kai Estevão da Gama vadovaujamas laivynas pasiekė Suecą. 1515 m. Afonso de Albuquerque užėmė Ormuzo sąsiaurį Persijos įlankoje ir užmezgė diplomatinius santykius su Persija. 1521 m. Antonio Correia pajėgos užėmė Bahreiną, kurį portugalai valdė 80 metų.
Geltonasis žiedvoris
Vorų dydis: patelė 9,0-11,0 mm, patinėlis – 3,0-4,0  mm. Šoninės akys yra ant mažų apvalių pakilimų, užpakalinės eilės akys viena nuo kitos  išsidėsčiusios vienodu atstumu. Pilvelis apvalus.
Geltonasis žiedvoris užpuola bites ir vapsvas, kurias paralyžiuoja įkąsdamas į sprandą ir voratinklinėmis gijomis pritvirtina po žiedu. Po to iščiulpia taip, kad lieka tik tuščias kiautas.
Lytiškai subrendę individai aptinkami V-IX mėn. Kiaušinėlius deda 2 kartus. Rudenį jaunikliai skraido voratinkliais.
Dažniausiai sutinkamas žolėje, ant žydinčių augalų, tačiau dėl prisitaikėliškos spalvos yra beveik nematomas.
Eduard Kado
Eduard Kado (1875 m. rugpjūčio 15 d. Klaipėdoje – 1946 m. sausio 2 d. Liubeke) – dailininkas, skulptorius.
Biografija
Gimė 1875 m. rugpjūčio 15 d. Klaipėdoje. 1892–1899 m. studijavo Karaliaučiaus dailės akademijoje, vėliau Miuncheno ir Paryžiaus dailės akademijose. Keliavo ir dirbo dailės mokytoju Olandijoje, Skandinavijoje, Anglijoje, Italijoje, kol pastoviai įsidarbino Löbenichtschen dailės mokykloje Karaliaučiuje. Savo darbus eksponavo Teicherts Kunstsalon Karaliaučiuje. Daugiausiai tapė peizažus, portretus, religinius motyvus, karo scenas, kūrė skulptūras. Priklausė Vokietijos nacionalinei vizualiųjų menų asociacijai. 1941 m. išvyko gyventi į Liubeką, kur ir mirė 1946 m. sausio 2 dieną.
Tžcinec Malai
Tžcinec Malai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietus nuo Kosuv Lackų, apie 21 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 89 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Judra
Judra (Camelina) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.
Papirčių piliakalnis
Papirčių piliakalnis, Dovydo kalnas, Kamša, Papiliakalnis, Piliakalnis, Barsuko kalnas – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3627; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1351; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A956) ir gyvenvietė Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Papirčių kaimo, Kuktiškių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Tauragnai – Kuktiškės pasukus į kairę pietryčių kryptimi pro Ryliškius, Ryliškiuose (Maleckažemyje) vėl pasukus į kairę rytų kryptimi, pavažiavus iki kelio galo 2,9 km, toliau paėjus 300 m tiesiai mišku.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštoje apylinkėje dominuojančioje kalvoje (altitudė 245,9 m). Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50x40 m dydžio, 1 m aukštesniu šiauriniu kraštu. Joje rastos trinamosios girnos. Šlaitai nuolaidūs, iki 30 m aukščio. Vakarinis šlaitas 5 m aukštyje statintas.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelėje stovėjusių dviejų trianguliacijos bokštų griovių. Jis apaugęs mišku.
Sokoro sala
thumb|250px|Salos žemėlapis
Papirčių piliakalnis
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, pastebėta kultūrinio sluoksnio pėdsakų. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. antąja puse – I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 138000 m².
Sokoro sala
Sokoro sala  – vulkaninė sala Ramiajame vandenyne, didžiausia Reviljachichedo salų grupėje. Yra ~600 km nuo vakarinių Šiaurės Amerikos krantų, pavaldi Meksikai, Kolimos valstijai. Plotas 132 km². Ilgis 16,5 km, plotis iki 11,5 km. Paviršių sudaro skydinis ugnikalnis, iškylantis iki 1050 m. Ugnikalnis aktyvus, paskutinis jo įsiveržimas įvyko 1993 m. Būdingi vulkaniniai kraštovaizdžiai – krateriai, lavos kupolai, lavos laukai. Auga krūmų, kaktusų sąžalynai, nedideli medeliai. Yra nemažai endeminių augalų, driežų, paukščių rūšių.
Papirčių piliakalnis
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Sokoro sala
1533 m. gruodžio 25 d. negyvenamą Sokoro salą atrado ispanų keliautojas Ernandas de Grichalva. Dabartinį vardą 1608 m. jai suteikė keliautojas Martín Yañez de Armida. Dabar Sokoro saloje yra jūrų laivyno stotis ir nedidelė ją aptarnaujanti gyvenvietė su ~250 gyventojų. Yra bažnyčia, lėktuvų pakilimo takas, meteorologinė stotis. Salą lanko povandeninio nardymo mėgėjai.
Antiteizmas
thumb|Antiteistų minimas religijos naudojimas karo propagandoje. [[Nacizmas|Nacių diržo sagtis su užrašu „Dievas su mumis“]]
Antiteizmas (kitaip - karingasis ateizmas) – aktyvi opozicija teizmui.
Antiteistai teigia, jog tikėjimas Dievu ir pomirtiniu gyvenimu slopina žmogaus iniciatyvą aktyviai spręsti savo problemas čia ir dabar. Antiteistų įsitikinimu, jei dabartinis pasaulis yra netikęs, būtina (užuot kentėjus ir laukus pomirtinio atpildo) rasti naujos, geresnės santvarkos principus bei ja pakeisti dabartinę. Netinkamai besielgiantis žmogus turi bijoti ne Dievo, o jį supančios visuomenės atpildo. Jei visuomenės įstatymai neapsaugo jos narių nuo blogo tarpusavio elgesio, tokia visuomenė pasmerkta žlugti, užleisdama vietą geresnei. Paplitęs antiteistų teiginys, jog religija visada gina stipresniojo teisę, kuri ne visada yra morališkai pagrįsta.
Antiteistai taip pat teigia, kad praeityje dėl religinių pažiūrų išsaugojimo buvo nepateisinamai varžomi astronomijos, biologijos bei evoliucijos teorijos mokslo tyrimai ir kad tariamai religiniu pagrindu yra buvę daug ne itin garbingų karų. Šiuos teiginius pagrindžia istoriniai faktai (kryžiaus žygiai, kai kurių mokslininkų persekiojimai (astronomas Džordanas Bruno buvo sudegintas už savo teorijų skelbimą)). Karines invazijas remiančių, kurioje pusėje Dievas nurodančių bažnyčios lyderių yra ir XXI amžiuje.
Kadangi bet kuri tradicinė ar netradicinė religija, antiteistų nuomone, slopina aktyvią kovą ir prisideda prie esamos sunkios padėties išsaugojimo, antiteistai laiko visas religijas blogiu ir su jomis aktyviai kovoja. Ši kova yra svarbus antiteizmo skiriamasis bruožas, nes Dievo buvimu abejoja ir agnostikai bei ateistai.
Kruzai (Pilkalnio apskritis)
Kruzai arba Kubanka (, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės teritorijoje, 12 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 15 km į pietryčius nuo Lazdynų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Kruzų kaimo bendruomenė 1938 m. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 7 ugniakurais, 1818 m. – valstiečių kaimas su 9 ugniakurais ir 63 gyventojais, 1839 m. – valstiečių kaimas su 10 ugniakurų ir 80 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Grumbkaukaičių domenų valsčiui (Ragainės, vėliau Įsruties apskrities sudėtyje), 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Grumbkaukaičių valsčiui. Tikintieji priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai. Kaime buvo mokykla. Po Antrojo pasaulinio karo kaimas išnyko. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Pravdino apylinkės teritorijoje.
Reviljachichedo salos
Reviljachichedo salos  – keturių vulkaninių salų grupė Ramiajame vandenyne, 386 km į pietvakarius nuo Kalifornijos pusiasalio pietinio kyšulio. Pavaldžios Meksikai, Kolimos valstijai (tačiau turi atskirą statusą). Salos išsidriekusios 420 km ruože rytų – vakarų kryptimi. Bendras plotas 157,81 km².
Sudaro šios salos:
Reviljachichedo salos pasižymi savo unikalia, endemine augalija ir gyvūnija. Salos praktiškai negyvenamos, Sokoro saloje yra jūrų laivyno bazė su ~250 gyventojų bei 9 žmonių personalas gyvena jūrų laivyno garnizone Klarjono saloje.
Salos pavadintos Naujosios Ispanijos vicekaraliaus Reviljachichedo grafo Juan Vicente de Güemes Padilla Horcasitas y Aguayo garbei.
Bataliono adjutantas
Bataliono adjutantas  – pareigos 1719–1918 m. Rusijos kariuomenėje, kurias vykdydavo paskirtas jaunesnysis karininkas (nuo praporščiko iki kapitono).
Pareigos:
Batalionų adjutantų pareigos egzistavo įvairiuose batalionuose, tarp jų ir artilerijos, pionierių, geležinkelio, karinių darbininkų, gurguolių, oreivystės ir kt.
Sintangas
Sintangas  – miestas Indonezijoje, Kalimantane, Vakarų Kalimantano provincijos centrinėje dalyje, kairiajame Kapujo krante, prie Melavio upės žiočių. Regencijos ir parajonio centras.
Laivų prieplauka, Soesilo oro uostas. Turistinis centras. Yra muziejus.
Wilhelm Lippke
thumb|200px|Herbstų vila Wilhelm Lippke (1869 m. gegužės 1 d. Klaipėdoje – 1933 m. birželio 4 d. Zopote) – architektas.
Biografija
Gimė 1869 m. gegužės 1 d. Klaipėdoje. Baigęs statybų akademiją Berlyne suprojektavo daugiau nei 100 pastatų Sopote, Dancige ir šių miestų apylinkėse.
Nuo 1921 m. priklausė Vokiečių architektų sąjungai.
Kauno Makabi stadionas
Kauno Makabi stadionas – istorinis stadionas Kaune. Stovėjo Neries pakrantėje, dabartinėje Jonavos gatvėje. Stadiono talpa buvo 2500 žiūrovų. Stadionas neišliko.
Gargždelė
Gargždelė – kaimas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, Salantų regioniniame parke. Kaimas garsėja akmenų skulptūrų muziejumi – Orvidų sodyba. Veikia Gargždelės šv. Barboros koplyčia.
Etimologija
Vietovardis rašytiniuose šaltiniuose rašomas, ,. Jis kilo nuo žodžio gargždas – suapvalinta nuosėdinė uoliena, kurią sudaro iki 10 cm skersmens apvalūs akmenukai. Jų čia niekados netrūko.
Geografija
Kaimas driekiasi į pietryčius nuo Salantų, atviroje vietovėje. Didesnė sodybų dalis išsidėsčiusi abipus Žemaitės gatvės, t. y. senojo Plungės kelio. Kitos, vienkieminės sodybos išsimėčiusios rytinėje kaimo žemių dalyje. Kaimą pusiau dalina plentas, o pietine žemių dalimi teka teka Alkupio upelis, paverstas melioracijos kanalu.
Istorija
Kaimas pradėjo formuotis XVIII a. – XIX a. pr. akmeningoje Salantų dvaro ir miesto ganyklų žemėje. 1846 m. jame jau buvo 10 dūmų, o 1866 m. – 25 kiemai.
Per kaimą eina senas kelias, jungiantis Salantus ir Skuodą su Plunge bei Žemaičių sostine Telšiais. Juo atvykdavo ir išvykdavo Salantų dvaro savininkai, iš Kuršo į Lietuvą traukdavo švedų kariuomenė, 1831 m. ne kartą žygiavo žemaičių sukilėlių daliniai. Juo 1831 m. nuo maištaujančių valstiečių bandė pasprukti Grūšlaukės dvaro ūkvedys K. Karnilavičius, kurį sukilę baudžiauninkai Gargždelėje pagavo ir nubaudė mirties bausme.
Prie senojo Plungės kelio XVIII a. pabaigoje buvo įrengtos Salantų parapijos kapinės, šalia kurių iki XX a. vidurio veikė ir protestantų kapinės.
1923 m. kaime buvo 17 ūkių. Tarpukariu Gargždelė buvo seniūnijos, o po karo – apylinkės administracinis centras. Prie kaimo prijungtas šalia buvęs Perkūnkaimis.
1949 m. kaime įsikūrė kolūkis Už Taiką, prie kurio buvo prijungti aplinkinių Imbarės, Gaivališkės ir Gedgaudžių kaimų ūkininkai.
XX a. pradžioje Gargždelėje apsigyveno akmentašys Jonas Orvidas, davęs pradžią akmens meistrų Orvidų dinastijai, išgarsinusiai Gargždelę XX a. antroje pusėje.
Orvidų sodyba
thumb|left|250px|Saulutės Orvidų sodyboje
Viduryje lauko vienkiemyje plyti įspūdinga ekspozicija iš didelių akmenų, storiausių rąstų, šaknų sąvartų, buities padargų, daugelio skulptūrinių akcentų. Ekspoziciją sukūrė Vilius Kazimieras Orvidas, 1952–1992. Būdamas savamokslis menininkas sukūrė eilę skulptūrų iš akmens taip pat įkomponuodamas kitų autorių kūrinius savo kompozicijose. Šiuo metu sodybą yra atvira lankytojams, kurią prižiūri sesuo Palmyra su šeima.
Kultūros paveldas
thumb|200px|right|Vytauto Didžiojo paminklas (autorius Vytautas Petrauskas)
Vincas Grajauskas
Vincas Grajauskas (1868 m. balandžio 20 d. Pajeviečiai, Alvito valsčius, Vilkaviškio apskritis, Rusijos imperija – 1953 m. Pocvietis (?), Vilkaviškio rajonas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Kilęs iš valstiečių šeimos. Ilgą laiką gyveno ir dirbo tėvų ūkyje. Pradinį išsilavinimą gavo namuose. Tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1918 m. dirbo Alvito valsčiaus savivaldybėje ir Vilkaviškio apskrities taryboje.
Steigiamojo Seimo rinkimuose kandidatavo Lietuvos ūkininkų sąjungos (LŪS) sąraše, tačiau išrinktas nebuvo. 1922 m. kovo 17 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Pasibaigus Steigiamojo Seimo kadencijai grįžo į gimtinę ir ūkininkavo. Turėjo seklyčios, klojimo teatrus, statė spektaklius apie šventųjų gyvenimus.
Markitantas
thumb|right|Markitanto palapinė [[JAV pilietinis karas|JAV pilietinio karo metu]] thumb|left|Atkurta markitanto trobelė Pitersbergo mūšio memoriale ([[Virginija, JAV)]]
Markitantas (vok Marketender, iš 'prekybininkas') – smulkus civilis prekybininkas, lydėdavęs kariuomenę žygiuose. Markitantai egzistavo iki XX a. pradžios.
Prekybinei veiklai markitantai turėdavo gauti leidimą iš dalinio vado. Markitantai savo krautuvėles įrengdavo kariuomenės postų teritorijoje ar iškart už gynybos linijų.
Markitantų veiklą reguliavo kariniai statutai.
Markitančių pavadinimu dažnai dengdavosi dalinius lydinčios prostitutės.
Markitantai dabar
Šiais laikais markitantais dažnai vadina žmones, pardavinėjančius reikmenis (uniformas ir kt.) karo istorijos rekonstruktoriams (reenactors). Renginių metu jie dažnai įrengia markitantų palapines, ir tada markitantų veikla tampa neatskiriama renginio dalimi.
Geruliškė
Geruliške vadinami kaimai:
Geručiai (Radviliškis)
Geručiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Grinkiškio, Šušvės (Vaitiekūnų tvenkinio) kairiajame krante, tarp Sarvos ir Kiaunytės upelių. Praeina kelias.
Melioracija
thumb|240px|Melioracijos griovys pavasarį ([[Kėdainių rajonas)]]
Melioracija – priemonės, kurios ilgam laikui pagerina dirvožemio vandens, oro, šilumos, maisto medžiagų režimą ir sudaro sąlygas gausiam ir pastoviam žemės ūkio derliui gauti. miniatiūra|220px|left|[[Bernardas Bučas|B. Bučo „Melioratorius“ Ariogaloje]] thumb|240px|Memorialinis užrašas 1975 m. [[Mažieji Mostaičiai|Mažųjų Mostaičių žemių melioracijai atminti]]
kilęs iš lot. dalyvio melioratus 'gerintas', šis iš veiksmažodžio meliorare 'gerinti', o pastarasis iš 'geresnis'.
Melioracija žemės ūkyje apima keletą dirvožemių gerinimo būdų:
Lietuvoje
Lietuvoje aktualiausias buvo per šlapių dirvų sausinimas. Melioracija dažniausiai vykdoma įmirkusiose žemėse, pelkynuose. Klojami drenažo vamzdžiai, kasami melioracijos kanalai, kurie esant drėgmės pertekliui vandenį nuleidžia į vandens telkinius. Taip pat taikomos įvairios agrotechninės priemonės, gerinančios dirvožemio kokybę.
Lietuvoje melioracija intensyviai vykdyta sovietmečiu. Dėl neapgalvotos melioracijos susidarė daug gamtinių problemų: labai padidėjo vandens telkinių tarša chemikalais (iš laukų melioracijos grioviais chemikalai patenka į upes ir ežerus), sunyko kraštovaizdžiai (ištiesintos upelių vagos, iškirsti miškų ir krūmynų plotai), sutrikdytas vandens balansas, nusausintos pelkės (sunaikintos jų ekosistemos).
Paprastasis kvietys
Paprastasis kvietys (Triticum aestivum) – miglinių (Poaceae) šeimos, kviečių (Triticum) genties augalas.
Vienametis augalas. Stiebas stačias, lapai – platūs, linijiški, žiedynas – sudėtinė varpa. Grūdai – pailgi, miltingi, viršūnėje kiek plaukuoti.
Sudėtis
Kviečiuose daugiau nei kituose javuose yra labai tąsios baltyminės madžiagos glitimo.
Panaudojimas
Kviečių malimo atliekomis – sėlenomis – šeriami gyvuliai. Šiaudai vartojami kraikui, stogų dangai, popieriaus gamybai, pinamos skrybėlės, krepšiai ir pan.
Mityba
Iš kvietinių miltų kepama duona. Dėl esančio glitino, jos tešla gerai iškyla, o iškepta duona būna puri ir akyta. Tokia duona geriau virškinama ir naudingesnė. Iš miltų taip pat gaminami makaronai, lakštiniai, konditerijos ir kulinarijos gaminiai.
Iš kviečių grūdų gaunamas aukštos kokybės spiritas, krakmolas. Iš endospermo (tai tarsi grūdo gemalo maisto medžiagų sandėlis) gaminamos manų kruopos, kurios yra labai maistingos ir beveik neturi ląstelienos.
Kviečių sėlenų nuoviras (į 1 litrą verdančio vandens dedama 200 g sėlenų ir verdama valandą, po to perkošiama) dedamas į sriubas, gaminama gira (į 0,5 litro nuoviro dedama 5 g mielių ir 25 g cukraus.
Vaistinės augalo savybės
Manų kruopomis maitinami vaikai ir nusilpę ar skrandžio bei žarnyno ligomis sergantys ligoniai.
Distiliavus fermentuotus grūdus, gaunamas skystis, kuriuo gydomos egzemos.
Gemalų aliejus gydo sunkius pūlines žaizdas, podagrą. Gydomosiose aliejaus dozėse yra ne daugiau kaip 20 % vitamino E. Žiemojusių kviečių grūdų aliejuje yra nuodingų medžiagų, kenkiančių kraujo sudėčiai.
Krakmolas vartojamas pabarstams, tepalams gaminti.
Nuoviras – gleivinga medžiaga vidiniams vaistams. Kviečių sėlenų nuoviras vartojamas kaip vitaminingas, organizmą stiprinantis gėrimas. Su medumi jis geriamas sergant viršutinių kvėpavimo takų uždegimu, stipriam kosuliui slopinti. Iš sėlenų daromi karšti drėgni kompresai, o iš jų nuoviro – pavilgai sudiržusiai veido ir rankų odai minkštinti.
thumb|left|200px|Paprastojo kviečio grūdai
Judži Sakakura
(g. 1967 m. birželio 7 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1990–1991 m., su ja dalyvavo 1988 ir 1992 m. AFC Azijos taurės turnyruose.
New Radiant SC
„New Radiant Sports Club“ – Maldyvų futbolo klubas iš Malės miesto, šalies sostinės Henveiru rajono.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1979 m. 2018 m. užėmė ketvirtą vietą, tačiau nedalyvavo 2019/20 m. Premjer lygos sezone dėl finansinių problemų.
Žalpiai (Raseiniai)
Žalpiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 1,5 km į pietryčius nuo Lyduvėnų, Dubysos regioniniame parke, prie Dubysos ir Lapišės santakos. Gamtos paminklas – Dubenuotasis akmuo (prie Lapišės upelio), akmuo su „velnio pėda“. Pro kaimą eina kelias.
Istorija
thumb|left|[[Žalpių akmuo]]
XIX a. Žalpiai minimi kaip dvaras Raseinių apskrities Raseinių valsčiuje.
Stanioniai
Stanioniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Paįstrio, prie Įstro upės ir kelio. Yra Įstros aerodromas.
Gyventojai
thumb|left|240px|Sraigtasparnių aikštelė Stanioniuose
Anna Louise Strong
Ana Luizė Strong (1885 m. lapkričio 24 d. – 1970 m. kovo 29 d.) buvo dvidešimto amžiaus Amerikos žurnalistė ir socialinė aktyvistė, labiausiai žinoma dėl savo reportažų apie komunistų judėjimą Sovietų Sąjungoje ir Kinijos Liaudies Respublikoje. Pati žurnalistė buvo aktyvi komunizmo šalininkė.
Ankstyvasis gyvenimo laikotarpis
A. Strong gimė 1885 m. lapkričio 24 d. Frende, Nebraskoje. Jos tėvas, Sidnis Diksas Strongas, buvo Socialinės Evangelijos dvasininkas parapinėje bažnyčioje ir aktyvus misionierius. A. Strong buvo nepaprastai gabus ir talentingas vaikas, todėl greitai ir sklandžiai baigusi vidurinę mokyklą, išvažiavo į Europą studijuoti užsienio kalbų.
Studijos ir vaikų globa
Nuo 1903 m. iki 1904 m. A. Strong lankė Bryn Mawr koledžą Pensilvanijoje. Vėliau ji studijavo Oberlin koledže Ohajuje, kur dažnai sugrįždavo kalbėti įvairiose konferencijose. 1908 m. būdama 23 metų A. Strong baigė mokslus ir gavo filosofijos daktarės laipsnį Čikagos universitete, apgynusi disertaciją, pavadinimu „Maldininko socialinė psichologija“. Būdama vaikų socialinio aprūpinimo šalininkė JAV Federalinėje švietimo valdyboje A. Strong vaikams intensyviai rengdavo įvairiausias keliones ir ekspozicijas visoje JAV ir užsienyje. 1914 m. gegužės mėnesį A. Strong su savo programa atvykusi į Sietlą sulaukė 6000 pritariančiųjų, o gegužės 21 dieną – net 40 000 žmonių.
A. Strong buvo įsitikinusi, kad dėl skurdo ir kitų socialinių negandų kaltas yra socialinių akcijų nebuvimas ir svarbių visuomeninių struktūrų abejingumas, jas rengiant. Gyvendama šitokį progresyvų gyvenimo būdą, ji sulaukė 30 metų ir sugrįžo pas tėvus į Sietlą. Gyveno A. Strong su savo tėvu, tada jau Karalienės Anos parapinės bažnyčios pastoriumi. Tuo metu moteris viešai reiškė savo politines pažiūras. A. Strong politinė pozicija tada buvo pro – leiboristinė.
A. Strong labai patiko alpinizmas. Ji organizuodavo bendras vasaros stovyklas Kaskadiniuose kalnuose bei vadovaudavo alpinizmo ekspedicijoms, kopiant į Reinyro kalną.
Veikla mokyklos taryboje
1916 m. A. Strong lengvai laimėjo rinkimus ir pateko į Sietlo viešosios mokyklos tarybą. Lengvą pergalę garantavo moterų grupių palaikymas, visuomeninė veikla ir socialiai remtinų vaikų gynėjos reputacija. A. Strong buvo vienintelė moteris mokyklos taryboje. Dirbdama taryboje ji stengėsi įrodyti, kad viešosios mokyklos privalo pasiūlyti socialinės integracijos programas neturtingiems ir neprivilegijuotiems vaikams. Anot moters, šias funkcijas labiau turėtų atlikti specialūs bendruomenės centrai. Tačiau A. Strong, dirbdama taryboje, nepasiekė savo pagrindinių tikslų: kiti tarybos nariai savo pagrindinį dėmesį skyrė labiau žemiškiems reikalams, kaip vandentiekio įrengimas. Tada moters dėmesys nukrypo kitur.
A. Strong atstovavimas kairiosioms politinėms pažiūroms atskyrė ją nuo kolegų mokyklos taryboje. Ji nuolat neigė karo būtinybę, laikėsi pacifistinių pažiūrų. Kai 1917 m. JAV įsivėlė į Pirmąjį pasaulinį karą, moteris viešai pasisakė prieš vyrų šaukimą į kariuomenę. PTA (Parent-teacher association 'Tėvo-mokytojo asociacija') ir moterų aktyvisčių klubai palaikė A. Strong, nepritariant kariniams apmokymams mokyklose. Tačiau daugelis Sietlo karo veteranų, dalyvavusių Ispanų-Amerikiečių kare, dėl A. Strong viešai reiškiamo pacifizmo, laikė ją nepatriotiška.
A. Strong kolegos mokyklos taryboje greitai suorganizavo atšaukiamąją kampaniją prieš moterį, kurią laimėjo mažu skirtumu. Kitame tarybos susirinkime A. Strong pareiškė, kad jos įpėdinė turi būti moteris. Buvę A. Strong kolegos atsižvelgė į jos reikalavimą, bet viešai pasisakė už iki tol vyravusią reprezentatyvaus patriotizmo politiką, kurios fone motinos savo atžalas vedžioja į mokyklą. Taryba vietoj A. Strong išrinko Evangeliną C. Harper, kuri buvo žymi užmiesčio moterų klubo narė.