cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrew Ellicott Douglass
Mokslinė veikla
Veikale „Klimato ciklai ir medžių augimas“ (Climate Cycles and Tree Growth 3 t. 1919-1936 m.) išanalizavo medžių rieves ir sudarė dabartinių bei priešistorinių medžių rievių chronologiją, sukūrė dendrochronologijos metodą, pagal kurį nuo 1935 datuojami archeologiniai radiniai – medžių liekanos. Vienas pirmųjų nufotografavo zodiako žvaigždynus, tyrė Marsą.
Penatai
thumb|Penatai Penatai Romėnų mitologijoje – namų židinio dievai sergėtojai (genijų rūšis). Panašūs į larus, genijus ir larvus (lemūrus). Buvo manoma, kad kiekviena šeima turi du penatus, kurių atvaizdai buvo dedami virš židinio. Kulto klestėjimo viršūnėje jiems buvo aukojama Vestos šventykloje.
Substratas
Terminas substratas reiškia kelis dalykus:
August Schleicher
Gimė Tiurnigijos mieste Mainingene. Pradžioje studijavo teologiją ir Rytų kalbas (arabų, hebrajų, sanskritą, persų). Veikiamas Hėgelio sukūrė teoriją, kad kalba išgyvena kūrimosi, brandos ir nykimo tarpsnius. 1850 m. savo kūrinyje Die Sprachen Europas in systematischer Übersicht sistemiškai aprašė Europos kalbas. Nagrinėdamas kalbas Šleicheris griežtai rėmėsi darvinistiniais, evoliucionistiniais principais, kalbas klasifikavo it gyvus organizmus. Būtent jis į kalbotyrą įvedė „kalbų medžio“ sampratą, kur kalbos vaizduojamos kaip kylančios iš vieno kamieno ir toliau besišakojančios pagal genetinę priklausomybę. Neigė buvus vieną žmonių prokalbę, o dabartines kalbas kildino iš keleto hipotetinių kalbų (poligenezė).
Augustas Šleicheris padarė nemažą įnašą į lietuvių kalbos ir baltų prokalbės tyrinėjimus. 1852 m. jis atvyko į Lietuvą ir čia išmoko lietuvių kalbos, pradėjo užrašinėti dainas, pasakas, kitą tautosaką. Jis lietuvių kalbą, kaip įtin archajišką, įvedė į lyginamuosius indoeuropeistikos veikalus, sudarė veikalą, kuriame nagrinėjo baltų dievavardžių kilmę, išleido lietuvių k. gramatiką. Ilgą laiką Šleicherio veikalai buvo vienintelis pasaulio mokslininkų šaltinis apie lietuvių kalbą, mitologiją.
Kučiai
Kučiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Uliūnų. Yra garsus Bistrampolio dvaras (XIX a. vidurys; pavadintas pagal savininkų Bistramų pavardę) su žirgynu, parku, Bistrampolio knygnešių koplyčia.
Istorija
1968 m. prie Kučių prijungtas buvęs Bistrampolio kaimas.
Farerų futbolo varžybos 2010 m.
Farerų futbolo varžybos 2010 m.
2010 m. Supertaurė
-
48 (skaičius)
Informatikoje
ASCII, UTF-8 ir Unicode šiuo skaičiumi prasideda dešimties arabiškų skaitmenų simbolių sritis (48 koduoja '0', 49 koduoja '1' ir pan). Šis intervalas parinktas pagal šešioliktainę sistemą (antrasis šešioliktaine sistema užrašyto skaičiaus simbolio kodo skaitmuo ir yra to skaičiaus simbolis: 30..39 → '0'..'9').
Galway United FC
Golvėjaus „United“ – Airijos futbolo klubas iš Golvėjaus.
Istorija
Klubas įkurtas 1937 m. Tuo metu vadintas Galway United.
Sezonai
Šaltiniai:
Conus jaspideus (reikšmės)
Conus jaspideus gali reikšti:
Kisieliškės
Kisieliškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Jiezno, prie kelio.
Gyventojai
thumb|left|240px|[[Autobusų stotelė Kisieliškėse]]
Banatas
Banatas (daugeliu regiono kalbų Banat, arba Bánság) – istorinis regionas dabartinių Serbijos, Rumunijos ir (nedidelė dalis) Vengrijos teritorijoje.
Geografija
Banatas yra pietrytinėje Panonijos lygumos dalyje. Jį rytuose riboja Pietiniai karpatai, kurie skiria nuo Valakijos. Pietinė riba yra Dunojus, kuris skuria nuo Sremo, rytinė riba – Tisa, skirianti nuo Bačkos. Šiaurėje Murešas riboja Banatą nuo Krišanos.
Didžiausi miestai – Timišoara (Rumunijos Banato ekonominis ir kultūrinis centras), Zrenianinas. Regiono plotas – 28 524 km².
Istorija
Antikoje Banatas buvo Dakijos karalystės dalis, o po Trajano karų – Romos Dakijos provincijos dalis. Avarų antplūdžio metu V-VI a. čia apsigyveno serbai. Banatas X-XI a. buvo feodalinė valda, nuo XII a. – Vengrijos provincija. XIV–XVI amžiais čia kėlėsi serbai bei rumunai.
1526–1552 metais Osmanų imperijos sudėtyje. Nuo 1718 m. priklausė Habsburgų monarchijai ir buvo vadinama Timišoaros Banatu. Trianono taika 1920 metais padalino teritoriją – vakarinė dalis atiteko Jugoslavijai, rytinė – Rumunijai, o Segedo rajonas – Vengrijai.
Dow Jones
Dow Jones & Company – JAV leidybos ir finansinės informacijos kompanija, leidžianti leidinius finansų tema. Kompanija platina Niujorko vertybinių popierių biržoje prekiaujamų vertybinių popierių kursų kitimo tendencijų informaciją, išreikštą indeksu Dow Jones (žr. skirsnį indeksai).
Kompaniją 1882 m. įkūrė trys žurnalistai: Charles Dow, Edward Jones, ir Charles Bergstresser. Kompanija yra listinguojama, kaip ir „The New York Times“ bei „The Washington Post“, tačiau kontrolė išlieka senųjų akcininkų rankose.
Leidyba
Pagrindinis kompanijos produktas yra dienraštis „The Wall Street Journal“, kuriame nagrinėjami JAV verslo klausimai ir naujienos. Dienraštis pradėtas leisti 1889 m. liepos 8 d. Kitos šio dienraščio versijos:
Kiti kompanijos leidžiami leidiniai yra „Barron's Magazine“, savaitinė pasaulio ekonomikos ir rinkos apžvalga; mėnesinis žurnalas „Far Eastern Economic Review“; ir vartotojų žurnalas „SmartMoney“ leidžiamas kartu su „Hearst Corporation“.
„Dow Jones“ taip pat priklauso ir „Ottaway Newspapers, Inc.“, kuri leidžia keletą regioninių laikraščių JAV.
Elektroninė leidyba
„Dow Jones Electronic Publishing“ turi keletą svetainių. Be elektroninių savo popierinių leidinių formų, kompanija turi svetaines CareerJournal.com, CollegeJournal.com; OpinionJournal.com, kuriame pateikiami straipsniai iš „Wall Street Journal“ politiškai konservatyvių vedamųjų; verslo portalus StartupJournal.com ir RealEstateJournal.com; Factiva, naujienų ir verslo paslaugų svetainę (panašią į „LexisNexis“), kuri dalinai priklauso „Reuters“.
Transliacijos
„Dow Jones“, kartu su NBC, priklauso CNBC televizijos kanalas Azijoje ir Europoje. Taip pat kompanija turi dvi radijo programas: The Wall Street Journal Report ir The Dow Jones Money Report.
Indeksai
„Dow Jones“ kompanija taip pat skaičiuoja ir plačiai vartojamus akcijų rinkos indeksus, tarp jų:
Vandenyninis garnys
Vandenyninis garnys (Ardea pacifica) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis, atinkamas visoje Naujojoje Gvinėjoje ir Australijoje, išskyrus sausringus regionus.
Tai didelis, tvirtas garnys, su tamsiai pilkais sparnais ir kūnu, balta galva ir kaklu. Jis aptinkamas gėlo vandens pelkynuose ir drėgnose pievose. Maitinasi sausumos ir vandens gyvūnais. Lizdą suka medžiuose, kurie auga gėlo vandens pelkynuose.
Saulėnai
Saulėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Simno.
Vakarų Vokietijos vyrų futbolo rinktinė
Vakarų Vokietijos vyrų futbolo rinktinė – Vakarų Vokietiją atstovavusi nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliavo Vakarų Vokietijos futbolo asociacija. Rinktinė dalyvavo 10 pasaulio čempionatų, 5 žemyno čempionatuose.
Elginas
right|300px Elginas  – miestas Morėjuje, Škotijoje. Gyventojų skaičius siekė 20 330 asmenis (2006 m. duomenimis).
Istorija
Istoriniai šaltiniai mini mūšį 1040 m. netoli Elgino, kuriame žuvo Škotijos karalius Dankanas I.
1224 m. miestelyje buvo pastatyta nauja Elgino katedra, kurios likučiai išliko iki mūsų dienų.
Anglijos karalius Edvardas Pirmasis (Edward I of England) du kartus keliavo į šį miestelį ir liko sužavėtas to, ką pamatė. Pirmą kartą jis vyko 1296 m. Antrą kartą čia lankėsi 1303 m.
Garsus rašytojas Daniel Defoe čia lankėsi 1717 m. ir taip pat turėjo įspūdžių, kuriuos vaizdžiai aprašė.
Néa Salamís Ammóchōstos
Famagustos „Néa Salamís“  – Kipro futbolo klubas iš Famagustos.
Istorija
Klubas įkurtas 1948 m. Famagustoje.
Po 1974 m. turkų okupacijos klubas laikinai bazuojasi Larnakoje, šiaurinėje salos dalyje.
Žymiausi klubo pasiekimai buvo 1990 m. – laimėta Kipro futbolo taurė ir Kipro futbolo supertaurė. Aukščiausias pasiekimas Kipro pirmame divizione buvo trečia vieta. Po įkūrimo klubas pirmuosius penkerius metus (1948–1953 m.) žaidė Kipro mėgėjų futbolo federacijos čempionate. 1953 m. tapo Kipro futbolo asociacijos nariu, reguliariai dalyvaujančiu federacijos čempionatuose ir taurės rungtynėse.
Pirmą kartą Europos varžybose žaidė 1990 m. UEFA Taurių laimėtojų taurėje bei 1995, 1997 ir 2000 m. žaidė UEFA Intertoto taurėje. Futbolo klubas yra dalis Famagustos „Néa Salamís“ sporto klubo, kuris taip pat turi vyrų tinklinio komandą.
Vittore Carpaccio
thumb|right|180px| Vitorės Karpačo portretas [[Giorgio Vasari|Dž. Vazario biografijose, 1568 m.]] thumb|right|360px| „Šv. Morkaus liūtas“ ([[1516 m., Dožų rūmai, Venecija)]] Vitorė Karpačas (it. Vittore Carpaccio, apie 1465−1525-26 m.) – italų renesanso dailininkas iš Venecijos. Pasižymėjo pasakojamųjų dailės ciklų tapyba, tarp kurių svarbiausias yra Šv. Uršulės legendos tema.
Ignitis grupė
miniatiūra|250px|Dabartinė buveinė (Laisvės pr., [[Vilnius)]] miniatiūra|250px|Ankstesnė buveinė (Žvejų g., [[Vilnius)]] thumb|250px|Ankstesnė buveinė thumb|„Lietuvos energijos“ logo (2011–2019)
Vittore Carpaccio
Dailininko pavarde pavadintas kulinarinis gaminys – karpačas.
Ignitis grupė
Ignitis grupė – valstybinė energetikos įmonių grupė.
Vittore Carpaccio
Biografija
Vitorė Karpačas gimė apie 1465 m. Venecijoje arba Kapodistrijoje. Nieko nežinoma apie jo jaunystės metus. Manoma, kad jis mokėsi Lazzaro Bastiani dirbtuvėse ir buvo susijęs su Džentilės ir Džovanio Belinių dailės mokykla. Kaip daugeliui to meto Venecijos dailininkų, Vitorei didelę įtaką padarė Antonelo da Mesinos ir ankstyvojo Nyderlandų meno darbai.
Ignitis grupė
Istorija
1937 m. Energetikos komiteto iniciatyva įsteigta pirmoji valstybės kapitalo energetikos įmonė – akcinė bendrovė „Elektra“. Ji įkurta turint tikslą kurti vertę Lietuvai: rūpintis elektros energetika Lietuvoje, įgyvendinti valstybės elektrifikacijos planą, kad elektros energija būtų prieinama kiekvienam gyventojui. 97,5 proc. įsteigtos įmonės akcijų priklausė valstybei, likusios – savivaldybėms ir privatiems asmenims.
Vittore Carpaccio
Biografija
Ankstyvieji Vitorės darbai yra tik spėjami, kadangi jis nei vieno jų nėra pasirašęs ir jie nėra dokumentuoti. Pirmasis žinomas Vitorės užsakymas datuojamas 1488 m. ir buvo 1490−96 m. laikotarpiu atliktas 9 tapybos darbų ciklas Šv. Uršulės gyvenimo tema Venecijos Scuola di Sant'Orsola įstaigoje (dabar visi Akademijos galerijoje, Venecijoje). Šiuos darbus reikšmingais pripažino net ir biografas Dž. Vazaris, kuris buvo nepalankiai nusiteikęs venecijiečių dailininkų atžvilgiu. Tradiciškai Vitorė Karpačas dabar vertinamas antru geriausiu to meto Venecijos dailininku po Džovanio Belinio. Šv. Uršulės temos cikle Karpačas pasirodė kaip susiformavęs dailininkas, puikiai valdantis perspektyvos, šviesos ir kompozicijos elementus. Geriausia šiame cikle laikoma scena „Šv. Uršulės sapnas“. Vėliau V. Karpačas vaizdavo tokias scenas, perpintas venecijietiško kolorito ir buities vaizdais, kurios iš dalies pranašavo daug vėlesnių laikų Kanaleto ir Frančesko Gvardžio vedutes. Temų savo paveikslams Karpačas sėmėsi iš to meto rašytinių istorijų apie šventųjų gyvenimus.
Ignitis grupė
Istorija
1990 m., atkūrus nepriklausomybę, ir įsteigus Lietuvos Respublikos energetikos ministeriją, energetikos ūkį valdžiusi Lietuvos Vyriausioji gamybinė energetikos ir elektrifikacijos valdyba buvo pervadinta gamybiniu susivienijimu „Lietuvos energetika“, kuris po metų, 1991 m. balandį, pertvarkytas į valstybės įmonę „Lietuvos valstybinė energetikos sistema“ (LVES).
Vittore Carpaccio
Biografija
1496 m. ir vėliau V. Karpačas atliko darbų Scuola di San Giovanni Evangelista pastate ir 1501−02 m. gavo prestižinių užsakymų Dožų rūmuose. 1502−07 m. jis atliko darbų ciklą Scuola di San Giorgio degli Schiavoni įstaigoje (Scuola Venecijoje buvo tam tikros bendruomenės namai, pvz., ši − iš Dalmatijos kilusių). Čia pavaizdavo šv. Jeronimo, šv. Jurgio, šv. Augustino gyvenimus. Kadangi šie šventieji gyveno Senovės Romos laikais, tai V. Karpačas pripildė paveikslus įvairiomis rytietiškomis ir orientalistiniėmis detalėmis, suteikdamas jiems mistikos šydą. 1504−08 m. V. Karpačas dirbo Scuola di Santa Maria degli Albanesi, o 1511−20 m. laikotarpiu atliko paveikslų ciklą šv. Stepono gyvenimo tema Scuola di Santo Stefano įstaigoje (šie darbai išsklaidyti po muziejus). Nuo 1510 m. gaudavo užsakymų darbams Dožų rūmuose, iš kurių išliko tik „Šv. Morkaus liūtas“ (daugelis kitų pražuvo gaisruose).
Be tapybos ciklų, V. Karpačas yra palikęs reikšmingų altorinių paveikslų: „Šv. Tomas Akvinietis soste“ (1507), „Pristatymas šventykloje“ (1510) ir „Nekaltųjų žudynės“ (1515). Gyvenimo pabaigoje Vitorė Karpačas neprisidėjo prie stilistinių naujovių, kurias Venecijos dailėje įtvirtino Džordžonė ir Ticianas, todėl jo kūryba tapo stilistiškai atsilikusi ir nekonkurencinga palyginus su naujaisiais meistrais. Paskutinius gyvenimo metus V. Karpačas praleido dirbdamas Veneto miesteliuose. Paskutiniai jo darbai dokumentuoti spėjamo gimtojo miesto Kapodistrijos vienoje bažnyčių. Kur ir kaip dailininkas mirė nežinoma, manoma, kad tai įvyko apie 1525−26 metus. Dėl to, kad dauguma Karpačo darbų yra Venecijoje, į dailininką kelis šimtmečius nebuvo kreipiama didelio dėmesio. Susidomėjimas jo kūryba išaugo XIX a. pabaigoje.
Ignitis grupė
Istorija
2020 m. „Ignitis grupė“ įgyvendino pradinį viešą akcijų platinimą. Akcijos įtrauktos į „Nasdaq Vilnius“ biržos sąrašus. Įvykdžius IPO į įmonę pritraukta 450 mln. eurų, o valstybė toliau valdo kontrolinį akcijų paketą – 74,99%.
Aplao
Aplao  – miestas Peru, Arekipos departamente, 630 m aukštyje, kalnų slėnyje. Kastilijos provincijos centras. Šalia miesto teka Macheso upė. Žemės ūkis (vaisių, ryžių auginimas).
Ignitis grupė
Pavadinimų kaita
2019 m. rugsėjo 9 d. energetikos įmonių holdingas „Lietuvos energija“ pakeitė pavadinimą bei prekės ženklą, tapo „Ignitis grupe“. . „Lietuvos energijos tiekimas“ pervadintas į „Ignitis“, „Lietuvos energijos gamyba“ – į „Ignitis gamyba“, o „Lietuvos energija renewables“ – „Ignitis renewables“
„Lietuvos energijos tiekimas“ pervadintas į „Ignitis“, „Lietuvos energijos gamybos“ pavadinimas pakeistas į „Ignitis gamyba“, o „Lietuvos energija renewables“ į „Ignitis renewables“.
Tarptautinėse rinkose veiks „Ignitis“ prekės ženklu.
Veikla
Valdo ir eksploatuoja svarbiausius Lietuvos elektros energijos gamybos pajėgumus, užtikrinančius energijos tiekimo saugumą, visą šalies teritoriją apimantį elektros skirstomąjį tinklą, gamtinių dujų skirstomąjį tinklą, įgyvendina strateginę reikšmę turinčius plėtros projektus, siekia Nacionalinės energetikos strategijos tikslų.
Grupės struktūra
Kontroliuojančioji grupės bendrovė atsakinga už skaidrų įmonių veiklos valdymą ir koordinavimą, efektyvumo didinimą, siekiant teikti konkurencingas paslaugas klientams bei socialiai atsakingai didinti ilgalaikę vertę akcininkams. Grupės įmonėse koordinuoja finansų, teisės, strategijos ir plėtros, žmogiškųjų išteklių, rizikos valdymo, audito, technologijų, komunikacijos ir kitų sričių korporatyvinį valdymą.
Valdymo atsakomybių atskyrimas bendrovėse atliktas paskiriant Stebėtojų tarybas, kurių sudėtyje yra nepriklausomų narių, ir išrenkant Valdybas.
2018 m. birželio mėn. „Lietuvos energijos“ grupę sudarė 21 bendrovė. Dvi (ESO ir AB „Ignitis gamyba“) įtrauktos į Nasdaq Vilnius akcijų biržą.
Luokės seniūnija
Luokės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Telšių rajono savivaldybės pietryčiuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 4 seniūnaitijos:
Danskeris
thumb|right|Danskeris Marienverderio pilyje thumb|right|Torunės pilies bokštinis danskeris Danskeris – išsikišusi viduramžių pilies bokšto arba erkerio pavidalo dalis. Naudotas kaip išvietė arba atliekoms išmesti. Pavadinimas kilęs nuo Gdansko miesto, kur šie įrenginiai, matyt, atsirado anksčiausiai, pavadinimo.
Bokšto pavidalo danskeris stovėjo prieš gynybinę sieną, virš fosos ar tekančio upelio, su pilimi jį jungė dengtas tiltas su šaudymo angomis. Bokštas, „apžergdamas“ upelį į žemę remdavosi trimis ar keturiomis atramomis. Bokšto perdangos viduryje buvo viena ar kelios angos atliekoms pašalinti. Upelio vandens srovė atliekas nunešdavo, todėl epidemijų pavojus buvo minimalus.
Būdingas Vokiečių ordino pilims – Marienburgas (dab. Malborkas), Marienverderis (dab. Kvidzynas, ilgiausias), Torunė, Gnievas (išliko dalis), Pamario Kovalevas (išliko dalis).
Negotinas
Negotinas  – miestas Vardaro regione, Makedonijoje. Negotino savivaldybės administracinis centras. 19 417 gyventojų (2010 m. duomenys).
Įsikūręs dešiniajame Vardaro upės krante. Iškilęs apie 150 m virš jūros lygio. Auginamos vynuogės, gaminamas vynas ir rakija. Per miestą eina M-1 greitkelis. Išilgai greitkelio eina geležinkelio linija Skopjė–Gevgelija–Graikija.
Istorija
Dabartinio miesto teritorijoje, gyvenvietė egzistavo nuo antikos laikų. Tarp 278 ir 242 m. prieš mūsų erą, miestą įkūrė Antigonas II Gonatas, žinoma kaip Antigoneia. XI a. sunaikintas žemės drebėjimo metu. 1929–1941 m. priklausė Jugoslavijos karalystei.
Levitai (Ylavos apskritis)
Levitai arba Soldatskojė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Солдатское) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo vienos dalių pavadinimas Svilainīs (Schwellienen) prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. Liautų valsčiaus kaimas. 1945 m. prijungti Piligrimai ir Svilainys. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės apylinkės kaimas.
Frigidiškumas
Frigidiškumas ( – šaltas; arba lytinis šaltumas ) – terminas, kuriuo psichologijoje įvardijamas moters negebėjimas pasiekti orgazmo per lytinę sueitį.
Teigiama, kad terminas yra įgijęs neigiamą atspalvį, tad sekso terapeutai vietoj jo ėmė vartoti bendresnį terminą hipogineizmas ; šitaip įvardijamas moters negebėjimas pasiekti seksualinio pasitenkinimo tam tinkamomis aplinkybėmis.
Kokonas
thumb|right|230px|[[Grumstavoriai|Voro kokonas]] Kokonas – daugelio bestuburių apsauginis apvalkalas apie jų lėliukes (pvz., vabzdžių), kiaušinius (pvz., vorų, moliuskų, sliekų). Vabzdžių kokonas sudaromas iš voratinklinių siūlų, kuriuos išskiria vikšrai prieš virsdami lėliukėmis. Šilkverpių kokonai sudaryti iš šilkinių gijų, iš kurių audžiamas šilkas. Vorai iš šilkinių gijų sudaro kiaušinėlių kokoną; kai kurios rūšys jį inkrustuoja dirvožemio dalelėmis (grumstavoriai), talpina susuktuose lapuose (maišavoriai), nešiojasi cheliceromis (plūdvoris) arba prisitvirtina prie voratinklinių karpučių (plėšriavoriai).
Pupa
Eleuterijus
Veikla
Jo amžinininkai (Hegesippus) nurodo, kad Eleuterijus popiežių šv. Aniceto ir šv. Sotero pontifikato metais buvo Romos bažnyčios diakonas.
Būdamas popiežiumi, gana ilgą laiką pakančiai vertino montanistų veiklą (remiantis Tertuliano raštais).
Manoma, kad palaidotas Vatikano kalvoje greta šv. Petro, vėliau buvęs perlaidotas San Giovanni della Pigna bažnytėlėje, netoli Panteono, o 1591 m. popiežiaus Siksto V sesers Kamilos Pereti (Camilla Peretti) pageidavimu jo palaikai perkelti į Santa Susanna bažnyčią.
Šventė
Liturginė šv. Eleuterijaus diena švenčiama gegužės 26 d.
Erdvėlaivio kariai 2: federacijos didvyris
Kino teatruose buvo rodomas tik Japonijoje ir Ispanijoje, JAV platintas tik VHS ir DVD formatuose. Šio filmo biudžetas tebuvo 7 mln. JAV dolerių, kai pirmojo filmo biudžetas siekė 105 mln. Filmas taip pat niekaip nesusijęs su Robert A. Heinlein knyga „Erdvėlaivio kariai“. Tęsinyje taip pat nepasirodo nei vienas iš pirmojo filmo personažų. Abiejuose filmuose filmavosi aktorė Brenda Strong, tačiau atliko skirtingų personažų vaidmenis. Filmą režisavo Phil Trappett, kuris yra vienas iš vizualinių efektų kūrimo studijos „TriStar Pictures“ kūrėjų. Ši studija pirmame filme sukūrė padarus ir specialiuosius efektus. Po ketverių metų buvo sukurtas dar vienas tęsinys – „Erdvėlaivio kariai 3: plėšikas“.
Badža
Badža arba Bedža  – miestas Tuniso šiaurėje, 105 km į vakarus nuo Tuniso miesto, Chrumiro masyvo papėdėje. Badžos vilajeto centras. Iš miesto plentai veda į Tunisą, Džendubą, geležinkeliai – į Tunisą, Anabą. Kviečių ir cukrinių runkelių auginimo rajono prekybinis centras. Maisto (cukraus, malimo) pramonė. Išlikusios romėnų tvirtovės liekanos.
Istorija
Badžos vietoje buvo įsikūręs finikiečių miestas Vaka. Vėliau jį užvaldė kartaginiečiai, numidai, romėnai. Vandalai miestą sunaikino. Šiuolaikinė Badža įkurta VI a. bizantiečių. VII a. miestas užkariautas arabų.
La Platos vicekaralystė
La Plata („Sidabrinė“) – Ispanijos kolonija (vicekaralystė) Pietų Amerikos pietryčiuose, dabartinės Argentinos, Bolivijos, Urugvajaus, Paragvajaus ir šiaurinės Čilės teritorijose. Buvo viena iš keturių ispanų vicekaralysčių Amerikoje (kitos – Naujoji Granada, Naujoji Ispanija, Peru).
Čarna Vielka
Čarna Vielka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Grodzisko, apie 16 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 66 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1512 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1868 m. pastatyta Kazanės Dievo Motinos Ikonos cerkvė, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Pinigai
thumb|250px|Įvairių valiutų pinigai Pinigai – atsiskaitymo už prekes ar paslaugas, taip pat kaupimo priemonė. Pinigai yra vienas pagrindinių ekonomikos mokslo tyrimų objektų.
Pinigai gali būti natūraliai reti (kaip brangieji metalai) ar dirbtinai reti (kaip valstybės spausdinami pinigai). Šiuolaikiniai pinigai yra abstraktūs – tik žymi sutartinę vertę. Didžioji dalis konkrečios šalies pinigų neturi materialios formos – jie egzistuoja kaip buhalterinės apskaitos įrašai.
Šiuolaikiniai pinigai – tai neasmeninis skolos raštelio pakaitalas, kurį galima perduoti kitam žmogui ar juridiniam asmeniui mainais už paslaugą ar daiktą, t. y. skolos ženklas, kad kažkas yra prasiskolinęs bankui ir yra įsipareigojęs atidirbti tą visuotinai priimtą vertę, kuri nurodyta pinigo kupiūroje. Visos kitos pinigų prasmės yra iliuzinės, t. y. pinigai tiesiogiai nebedengiami jokiomis materialinėmis vertybėmis. Bankų pagrindinė funkcija yra kontroliuoti, kad skolininkai savo įsipareigojimus uždirbti nustatytą vertę realiai vykdytų, nes tik tada pinigai, kaip vertės ekvivalentas, turi prasmę. Todėl bendrąja prasme nebesvarbu, kokį pavidalą priima pinigai (popieriniai, elektroniniai ir t. t.), o svarbu tik tai, kad jų vertę atitinkanti skola būtų reali, grąžinama ir jos apskaita griežtai kontroliuojama. Idealiu atveju, skolą grąžinus bankui, atitinkama pinigų vertė kreditą išdavusio banko turi būti išimama iš apyvartos.
Šiais laikais taip pat svarbi pinigų savybė yra tai, kad jie konkrečioje šalyje yra teisiškai privalomi priimti kaip atsiskaitymo priemonė, todėl pinigais nelaikomi kiti mainams naudojami daiktai.
Atsiradimas ir istorija
Pinigai, kaip universalus mainų matas, atsirado siekiant supaprastinti prekybą. Savo atsiradimo pradžioje pinigai patys turėjo vertę, nes buvo daromi iš brangiųjų metalų.
Seniausios žinomos monetos buvo nukaldintos apie 700 m. pr. m. e. Lydijoje (dabar – Vakarų Turkija), šioje senovės valstybėje jos gamintos iš vadinamojo elektrumo, t. y. tam tikro aukso ir sidabro lydinio.
Pirmieji popieriniai pinigai atsirado XI a. Kinijoje, Song dinastijos laikotarpiu.
Pinigų rūšys
Šiuolaikinių pinigų rūšys:
Popieriniai pinigai
Popieriniai pinigai šiais laikais yra dažniausia fizinė pinigų forma. Popieriniai pinigai yra pinigai todėl, kad:
Popieriniai pinigai turi turėti šias savybes: Diskretiniai pinigai – tai popieriniai pinigai, kurie nėra nei padengti tauriaisiais metalais, nei konvertuojami į juos, bet vis dėlto yra teisėta mokėjimo priemonė, nes tai garantuoja vyriausybė.
Liubava
thumb|Liubavos gatvė thumb|Šv. Onos bažnyčia thumb|Šv. Barboros bažnyčia Liubava – miestas šiaurės Lenkijoje (Varmijos Mozūrų vaivadija‎, Ylavos pavietas), istorinės Liubavos žemės sostinė, dab. Liubavos valsčiaus centras. 9417 gyventojų (2007 m.)
Istorija
Pirmosios rašytinės žinios apie Liubavos žemę siekia 1216 m. sausio 18 d., kai popiežius Inocentas III savo laišku patvirtino, kad Kristijonas Olyvietis skiriamas vyskupu žemėse, kurias bažnyčiai dovanojo pasikrikštyjęs prūsų genties vitingas Survabunas. Nuo 1257 m. Liubava ir jos apylinkės tapo Kulmo vyskupo valda. Vyskupai Liubavoje pasistatydino pilį, tapusią jų rezidencija. 1269 m. pilį ir miestelį sudegino prūsai sūduviai. tačiau turtingi miestelėnai Liubavą greitai atstatė. Įvertindamas šį darbą Kulmo vyskupas Hermanas iš Tryznos suteikė miestui privilegiją. 1326 m. balandžio 13 d. vyskupas Otonas patvirtino privilegiją Kulmo teisės pagrindu ir suteikė teisę rinkti savivaldybės tarybą. 1440 m. miestas pritarė Prūsijos miestų sąjungai kovoje prieš Vokiečių ordiną, o nuo Torūnės taikos priklausė Lenkijai. 1772 m. Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas Liubavą vėl padarė Prūsijos karalystės miestu. Pradėjo vystytis prekyba ir amatai, tačiau karai ir gaisrai nusmukdė miestą. Nuo 1774 m. Liubavoje įkurdintas Prūsijos kariuomenės garnizonas, apylinkėse prasidėjo germanizacija. Buvo atkelti vokiečiai liuteronai. 1807 m. vasario 7 d. Tilžės taika Liubavos žemę priskyrė Varšuvos kunigaikštystės valdoms. Tačiau Napoleono karų nualintą miestą užplūdo pabėgėliai vokiečiai, dėl to sustiprėjo tautinė neapykanta. Liubava tapo vienu iš lenkų patriotizmo ir tautinio identiteto paieškos centrų. Patriotizmas ypač pasireiškė per 1863 m. sukilimą.
1920 m. Versalio sutartis Liubavą vėl grąžino Lenkijai, tačiau miestelis liko žemės ūkio paslaugų centru, stambesnės pramonės jame nebuvo. Per Antrąjį pasaulinį karą naciai sunaikino miestelio žydus, nukentėjo ir nemažai lenkų. Tačiau karo pabaigoje per miestelį praėjęs Antrasis Baltarusijos frontas subombardavo ir sudegino 80 % miestelio pastatų. Išliko tik viduramžiais statyti dvasinės architektūros pastatai.
Žmonės
1535-1539 m. Liubavoje gyveno astronomas Mikalojus Kopernikas. Liubavą išgarsino mokslininkas ir poetas Teofilis Ručinskis, mieste gimė kunigas ir poetas Janušas Pasierbas, poetai Tomašas Reichas ir Arturas Šymčykas.
Transportas
Per Liubavą eina automobiliniai keliai:
Architektūra
Liubavos pasididžiavimas – išlikęs arba atstatytas senamiestis, kuriame yra:
Frédéric Dubois de Montpereux
Frederikas Diubua de Monperė (, 1798 m. – 1850 m.) – prancūzų geologas, keliautojas, archeologas, etnografas.
Biografija
Parašė aprašomojo pobūdžio veikalą iš savo kelionių „Kelionės aplink Kaukazą, pas čerkesus ir abchazus, po Gruziją, Armėniją ir Krymą“ (Voyage autour du Caucase, chez les Tchérkèsses et les Abkhazes, en Géorgie, en Arménie et en Crimée 1839-1843 m., 6 t.).
Kurį laiką gyveno Lietuvoje, Pakruojyje, kasinėjo pilkapius, piliakalnius (Gergždeliai, Karpiškiai, Raginėnai), atodangas. 1830 m. ir 1845 m. paskelbė veikalų apie kai kurių Lietuvos vietų geomorfologines, hidrologines sąlygas, naudingąsias iškasenas, apie archeologijos kasinėjimų duomenis. 1830 m. sudarė geognostinį Lietuvos ir Latvijos pietinės dalies žemėlapį – geologijos žemėlapio prototipą, t. p.
Nekaltas Marijos prasidėjimas
right|thumb|160px| „Nekaltas prasidėjimas“ (aut. [[Giovanni Battista Tiepolo)]]
Nekaltas Marijos prasidėjimas – katalikybės dogma, skelbianti, kad Dievo sūnaus Jėzaus Kristaus motina Marija nuo pat prasidėjimo momento buvo apsaugota nuo gimtosios nuodėmės. Marijos nekalto prasidėjimo dogmą bule „Ineffabilis deus“ paskelbė popiežius Pijus IX 1854 m. gruodžio 8 d. Marijos nekalto prasidėjimo šventė švenčiama gruodžio 8 d.
Ankstesniais amžiais vieningo sutarimo dėl Nekalto Prasidėjimo koncepcijos nebuvo. Ją neigė vienuoliai dominikonai, įskaitant ir Tomą Akvinietį. Tuo tarpu pranciškonų ordinas, išskyrus Šv. Bonaventūrą, šią koncepciją pripažino.
Biblijoje apie nekaltą Marijos prasidėjimą nėra rašoma, todėl protestantai šią doktriną atmeta.
Bruklino tiltas-Rotušė (IRT Leksingtono aveniu linija)
Bruklino tiltas-Rotušė yra Niujorko metropoliteno stotelė, esanti Leksingtono aveniu linijos dalimi. Stotelė yra Manhatane, Bruklino tilto pabaigoje, ji visą parą aptarnauja 4 ir 6 maršruto traukinius, 5 maršruto traukiniai stotelėje stoja iki pat vėlyvo vakaro. Stotelė kartu su visa Niujorko metropoliteno sistema buvo atidaryta 1904 metų spalio 27 diena.
Bruklino tiltas-Rotušė yra galutinė 6 maršruto traukinio stotelė pietų pusėje, po jos traukinys apsisuka Rotušės kilpoje ir grįžta atgal į šiaurę. Netoliese stotelės yra sankryža, kuri esant reikalui leidžia vietiniams traukinams toliau į pietus važiuoti greitųjų traukinių bėgiais. Po to, kai 1945 metais buvo uždaryta Rotušės stotelė, Bruklino tiltas-Rotušė tapo piečiausia Leksingtono aveniu linijos stotele.
250px|left|thumb|Vanduo prasiskverbiantis pro stotelės lubas
Dyburių (Bulikų) senosios kapinės
Bulikų senosios kapinės (arba Kapeliai, Pilalė) yra vakariniame Plungės rajono savivaldybės pakraštyje, Dyburiuose (Šateikių seniūnija), 1,9 km į šiaurę nuo kelio, Minijos kairiajame krante.
Kapinės
Įrengtos natūralioje kalvoje, stūksančioje upės slėnyje. Ji netaisyklingo ovalo plano, pailga šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, su nuolydžiu į visas puses, pietrytiniame pakraštyje įsmaugta, pakopomis žemėjanti ir smailėjanti link pietvakario galo, kuris šiek tiek užlenktas į vakarų pusę. Į vakarus nuo jos teka Minija, o į rytus ir pietus plyti senvagė. Kalvos ilgis apie 140 m, plotis – 60 m, aukštis pietvakarinėje dalyje iki 3 m, o šiaurės rytinėje dalyje – iki 5 m.
Teritorijos plotas – 0,84 ha.
0,15 km į šiaurės rytus yra Dyburių senosios kapinės.
Istorija
Minijai išplovus naują vagą, kalva buvo atskirta nuo Bulikų ir Lietuvos žemės reformos metu prijungta prie Dyburių. XX a. viduryje kasdami iš kalvos žvyrą vietos gyventojai rasdavo žalvarinių papuošalų.
Kalva primena piliakalnį, todėl vadinama Pilale. Pasakojama, kad ji esanti supilta ir ant jos stovėjusi žemaičių pilis.
Kultūros vertybių registre neregistruota.
Kapines 1974 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 2010 m. – Julius Kanarskas.
Vladas Česas
thumb|300px|Vladas Česas
Vladas Česas (1917 m. sausio 16 d. Rudakiuose, Pernaravos valsčius – 2008 m. spalio 8 d. Vilniuje. Palaidotas Antakalnio kapinėse.) – Lietuvos dainininkas (tenoras).
Biografija
Baigė Vilkijos gimnaziją. 1946 m. baigė Kauno konservatorijos Petro Olekos dainavimo klasę.
1944–1975 m. Lietuvos SSR operos ir baleto teatro solistas. 1969–1991 m. (su pertraukomis) dėstė Lietuvos konservatorijoje. Gastroliavo SSRS miestuose. 1954 m. Lietuvos SSR nusipelnęs artistas.
Kauno muzikiniame teatre debiutavo 1944 m. Laimučio vaidmeniu J. Karnavičiaus operoje „Gražina“. Tačiau pirmasis tikras debiutas įvyko 1945 m. grafo Almavivos vaidmeniu operoje „Sevilijos kirpėjas“, kurioje debiutavo ir kiti to meto jaunieji solistai – L. Jakevičiūtė, vėliau tapusi ir Vlado Česo gyvenimo drauge, ir J. Stasiūnas, operą dirigavo R. Geniušas.
Antrasis vaidmuo, taip pat parengtas 1945-aisiais, tapo ir pačiu svarbiausiu Vlado Česo karjeroje, tai Hercogas G. Verdi „Rigolete“, vėliau ne kartą dainuotas jau į Vilnių persikėlusioje Lietuvos operoje. Nuo 1945-ųjų, Vladas Česas 30 metų buvo Lietuvos operos solistas, garsėjęs kaip neprilygstamas Hercogas, ir kiekviename savo spektaklyje Hercogo dainelę dainuodavęs po kelis kartus, Almaviva, Belkorė, Jontekas ir daugelio kitų vaidmenų operose ir operetėse atlikėjas.
1969–1991 m. Vladas Česas dėstė konservatorijoje (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija), augino jaunąją kartą, kuri mokytojo profesionalumą ir gebėjimus bei dedamas viltis pateisino su kaupu – tai operos solistai J. Valuckas, Z. Žemaitis, G. Maciulevičius, V. Juozapaitis, A. Penikas ir kt.
Mokiniai: Vytautas Juozapaitis, Jonas Valuckas.
Vaidmenys
thumb|200px|1959 m. Vinilinės plokštelės (LP) garso takelio 30 sek. operos [[Vaiva (opera)| „Vaiva“ iškarpa, iš „Naglio ariozo“, dainuoja V. Česas]] Vladas Česas- Lietuvos nacionalinio operos teatro solistas buvo 32 metus sukūrė 52 vaidmenis:
Šaltiniai
5. Knyga - Vladas Česas : operos solisto kelias / [parengė [Jūratė Martinaitytė]. – Vilnius : Lietuvos muzikos ir teatro akademija, 2011
Mikoyan-Gurevich MiG-15
MiG-15  – Tarybų Sąjungos reaktyvinis fronto naikintuvas.
Istorija
MiG-15 yra pirmasis reaktyvinis naikintuvas, sukurtas TSRS. Šis lėktuvas vienas pirmųjų sėkmingų bandymų sukurti lėktuvą su pakreiptais sparnais, o ne lygiais, kaip buvo gaminami nuo pat pirmojo lėktuvo sukūrimo. Savo, kaip sėkmingo modelio, vardą lėktuvas užsitarnavo geru pasirodymu Korėjos kare, kuriame smarkiai lenkė iki tol sukurtus reaktyvinius naikintuvus. Be to, MiG-15 yra gausiausiai gamintas lėktuvas pasaulyje, skaičiuojama jog iš viso pasaulyje buvo pagaminta virš 18 000 lėktuvų. Taip pat šis modelis buvo vėliau tobulinamas ir virto MiG-17, kitu garsiu lėktuvu, itin gerai pasirodžiusiu Vietnamo kare.
Lėktuvo sukūrimas ir dizainas
Dauguma ankstyvųjų reaktyvinių naikintuvų dizainas priminė senuosius propelerinius naikintuvus, nes buvo tiesiais sparnai, kurie aerodinamikos prasme buvo neefektyvūs ir trukdė orlaiviui išvystyti maksimalų greitį. Apie tai, jog lenkti sparnai gali būti efektyvus aerodinaminis sprendimas, paskaičiuota dar vykstant Antrajam pasauliniam karui, tą padarė vokiečių inžinieriai. Mig-15 sukūrimas apipintas gandais, esą tai kopija nacių kurto naikintuvo Folke-Wulf TA 183. Ši legenda greičiausiai gimė iš to, kad sovietams po karo pavyko kelis tokius aptikti savo zonoje padalintos Vokietijos, tačiau jie nebuvo pilnos komplektacijos, nebuvo variklių. Dar vienas svarbus dalykas, nemažai skiriasi šių naikintuvų proporcijos. Lieka tik pakreipti sparnai, tačiau ir šią kopijavimo versiją galima atmesti, nes dar iki karo pabaigos, TSRS buvo išbandytas neįprastas propelerinis lėktuvas MiG-8 („Antis“), kuris turėjo lenktus sparnus.
thumb|250px|MiG-15 „Fagot“
1945 m. balandžio 15 d. TSRS liaudies ministrų taryba priėmė dekretą #493-192, kuriuo nurodė Mikoyan OKB (bandomajam konstruktorių biurui) pagaminti du bandomuosius prototipus. Tų pačių metų gruodį atlikti ir pirmieji bandomieji skrydžiai prototipais. Lėktuvai skrido, bet neįprastas dizainas kėlė valdymo problemų, be to trukdė ir nepatikimas variklis. Pirmoji problema buvo sprendžiama bandant atrasti optimalų sparnų išlenkimo kampą, taip pat sukurta nauja uodega. Na, o nepatikimas variklis buvo pakeistas iš Didžiosios Britanijos parsigabentu ir pradėtu gaminti vietoje Klimov RD-45 varikliu. Galutinis gamybai tinkamas prototipas pavadintas I-310.
MiG-15 liemuo buvo sudarytas iš plieninių ir duraliuminio špantų, padengtas duraliuminio skarda. Užpakalinėje liemens dalyje įstatytas turboreaktyvinis variklis, o liemens priekinėje dalyje „T“ formos oro įtekėjimo anga. 35 laipsnių lenkti sparnai turi du plieninius lonžeronus, jie dengti duraliuminiu. Sparnas turi 35° strėlės formą ir 3° „V“ formą. Vertikalios uodegos plokštumos turi 56°, o horizontalios – 40° strėliškumą. Kabina hermetiška, gaubtas pagamintas iš organinio stiklo. Įrengta sėdynė su katapultavimosi galimybe. Turėjo dvi 23 mm patrankas, vieną 37 mm patranką. Galėjo gabenti iki 100 kg bombų pakabintu po kiekvienu sparnu. Taip pat buvo galimybė pritvirtinti papildomus 250, 300 ar 600 litrų talpos kuro bakus, šitaip padidindami skridimo atstumą.
Prototipo I-310 pagrindinis varžovas dėl valstybinio užsakymo buvo kito konstruktorių biuro sukurtas panašių savybių Lavochkin La-168. Tačiau pasirinktas I-310, pradėjus gaminti masiškai, perkrikštytas į MiG-15. 1948 m. gruodžio 31 d. pirmasis pagamintas naikintuvas pristatytas į jo tarnybos vietą. 1949 m. modelis įtrauktas į Sovietų sąjungos oro pajėgas. Tačiau pirmieji modeliai buvo su broku, pilotuojant naikintuvai turėjo tendenciją krypti į kairę arba dešinę pusę, tam pilotai net buvo sugalvoję pravardę „nožki“ („kardai“). Šios klaidos ištaisytos antrojoje, Mig-15 bis versijoje.
Atnaujintas variantas Mig-15 bis pristatytas 1950 m. pradžioje, jis turėjo atnaujintą ir galingesnį Klimov VK-1 variklį, bei kelis atnaujinimus korpuse. Ryškiausiai matomas skirtumas buvo lėktuvo priekyje, tai T formos oro separatoriuje įtaisytas žibintas naktiniams skrydžiams. Matomi ir aukštesni horizontaliųjų oro stabdžių kraštai. 23 mm kalibro patrankos arčiau viena kitos, todėl jų įtaisymas yra žemiau, negu paprastų Mig-15, arčiau naikintuvo važiuoklės. O sparnų kraštuose atsirado tvirtinimo taškai skirti prikabinti nevaldomoms raketoms gabenti. Taip pat buvo įmontuotas prietaisas Sirena-2, perspėjimams dėl pakliuvimo į radaro signalo zoną. Be kita ko, naikintuvui nebereikėjo ištraukėjo, naikintuvas turėjo įdiegtą „starterį“, skirtą reaktyvinio lėktuvo užvedimui. Daug senųjų Mig-15 buvo gražinti į gamyklą perdarymui į bis versiją dar iki 1950-ųjų pabaigos.
Mig-15 variklis turėjo pakankamai galios pasiekti viršgarsinį greitį, tačiau to negalėjo padaryti, nes neturėjo „judančios uodegos“. Senojo tipo uodegos, lėktuvui artėjant prie viršgarsinio greičio, neužtikrindavo geros lėktuvo kontrolės. Artėjant šių Mig karjeros pabaigai, visgi buvo sukurtas atnaujinimas pakeičiant senas uodegas į naujas.
MiG-15 tapo legendiniu dėl sėkmingo pasirodymo prieš sunkiuosius JAV bombonešius Boeing B-29. Taip nutiko ne atsitiktinai, naikintuvas ir buvo kurtas specialiai šiems bombonešiams numušinėti. TSRS pasigamino Tu-4 (NATO klasifikacijoje - „Bull“), kaip tikslias B-29 kopijas, nes keli pastarieji bombonešiai dar vykstant Antrajam pasauliniam karui buvo nukritę TSRS teritorijoje. Taigi kūrėjai žinojo būsimo varžovo charakteristikas. Naikintuvui įdėti ginklai: dvi 23 mm patrankos su 80 kulkų kiekvienam vamzdžiui, bei 37 mm kalibro patranka su 40 užtaisų, jie darė milžinišką žalą dideliems, bet lėtiems ir nemanevringiems bombonešiams. Tačiau oro mūšiuose su greitesniais ir taip pat manevringais naikintuvais atsirasdavo problemų dėl lėto šaudymo ir labai riboto kulkų skaičiaus.
Dažniausiai gamintas modelis yra Mig-15 UTI, tai dvivietis mokomasis naikintuvas. Tačiau Kinijos liaudies oro pajėgos juos naudodavo ir oro kovose. Varšuvos pakto šalyse iki 1970 m. šis orlaivis buvo pagrindinis treniruočių lėktuvas. Taip atsitiko todėl, kad Mikoyan-Gurovich konstruktorių biuras, po MiG-15 UTI sukūrimo, kitiems modeliams: MiG-17, MiG-19 nekūrė treniruočių lėktuvų versijų. SSRS pilotų treniruotėms pilnai užteko ir MiG-15 UTI. Tačiau Kinija sau persidarė ir MiG-17 ir MiG-19 į dviviečius lėktuvus. Po 1970 m. Čekoslovakija senuosius UTI pakeitė savos gamybos Aero L-29 Delfin ir L-39 Albatros, o Lenkija - PZL TS-11 Iskra treniruočių lėktuvais.
Karinių operacijų istorija
Be pačios SSRS, pirmoji eksportuotus Mig-15 naikintuvus pradėjo naudoti Kinijos Liaudies respublika. 1946–1949 m. vyko Kinijos pilietinis karas tarp Kinijos Liaudies respublikos komunistinių pajėgų ir Kinijos Respublikos (dabar žinomos Taivano pavadinimu), Mao Dzeodong prašymų 1950 m. pradžioje TSRS dislokavo 50-ąjį IAD (naikintuvų aviacijos divizija) šiaurinėje Kinijos liaudies respublikos dalyje,. Jau 1950 m. balandžio 28 d. kapitonas Kalinikov numušė Kinijos respublikos lėktuvą P-38. Tai pati buvo pirmoji pasiekta pergalė oro mūšyje pilotuojant MiG-15. Tų pačių metų gegužės 11 dieną numuštas ir bombonešis B-24.
Būtent Kinijos liaudies armijai priklausantis MiG-15, Korėjos kare susikovė pirmajame pasaulyje reaktyvinių naikintuvų oro mūšyje. Abi pusės pirmąją pergalę savinasi sau, tad tiksliai pasakyti ar MiG-15 ar F-80 laimėjo pirmąjį susidūrimą sunku. Tačiau faktas jog pirmaisiais kovos metais MiG-15 dominavo tarp pirmos kartos reaktyvinių naikintuvų, jo tiesioginiai oponentai buvo reaktyviniai naikintuvai F-80 ir Gloster Meteor, bei propeleriniai P-51 Mustang ir F4U Corsair. Jie nepajėgė greičiu prilygti Mig, todėl amerikiečiai buvo priversti atsiųsti savo naujausius naikintuvus F-86 Sabre, kurie valdomi patyrusių pilotų galėjo būti lygiaverčiais oponentais sovietiniams naikintuvams.
Korėjos karas
miniatiūra|1953-02-01 virš Šiaurės Korėjos numuštas Šiaurės Korėjos MiG-15 Prasidėjus Korėjos karui, Šiaurės Korėjos oro pajėgos buvo ginkluotos dar Antrojo pasaulinio karo laikų propeleriniais naikintuvais Il-10 ir Jak-9. Nei aviacijos gausa nei juo labiau aviacijos pranašumu komunistai negalėjo pasigirti susitikę su USAF reaktyviniais naikintuvais F-80 ir F-84. Jie puikiai gynė bombonešius B-29, todėl vos įsijungus į konfliktą amerikiečiams buvo įgyta visiška oro erdvės kontrolė, pradėta bombarduoti ne vien strateginius objektus, bet ir Š. Korėjos karines gurguoles.
Į konfliktą įsijungus TSRS ir Kinijos Liaudies oro pajėgoms, atsiuntus MiG-15, padėtis kardinaliai pasikeitė. Sovietiniai naikintuvai persvėrė pranašumą ore į Š. Korėjos pusę, vos spalio mėnesį įsijungus Kinijos oro pajėgoms numušta 11 F-80, 7 B-29, 9 F-51. Po tokių nesėkmių 1950 metų gruodžio mėnesį Tolimųjų Rytų pajėgoms padėti atskraidintos trys F-86 Sabre divizijos iš JAV. Susitikus lygiaverčiams konkurentams abi pusės propagandos tikslais siekė padidinti savo pergalių skaičių, pavyzdžiui, sovietai pranešė numušę 12 naujųjų F-86, JAV gyrėsi nukovę 8 MiG-15. Nors panašiausia, kad abi pusės neteko 3-4 naikintuvų.
TSRS galėjo dirbtinai išpūsti savo pergales dėl keleto priežasčių: 1) Nemažai aukšto rango pilotų norėjo įsiteikti J. Stalinui (kuris žudė ar į tremtį pasiųsdavo jo lūkesčių nepatenkinusius vadus). 2) Už kiekvieną oro pergalę pilotai gaudavo 1500 rublių premiją. 3) MiG-15 įmontuota ginklo kamera filmavo itin prastai, iš jos pateiktų kadrų sunku nustatyti ar priešo lėktuvas mūšyje buvo tik pažeistas ar jau nebekontroliuojamas (pvz. pilotas katapultavosi). miniatiūra|Šiaurės Korėjos KOP MiG-15 Kita vertus MiG-15 numušdavo tikrai daug lėktuvų vien todėl jog po vieną niekados neskraidė, skrisdavo mažiausiai du lėktuvai, iš kurių vienas buvo pagrindinis, o kitas atlikdavo gynėjo pareigas. Amerikiečiai tokį puolimą įvardijo kaip „kardas ir skydas“.
Lyginant MiG-15 ir F-86 galima pastebėti jog sovietinis naikintuvas buvo greitesnis (1005 km/h prieš 972 km/h), galėjo skristi aukščiau (15500 m prieš 14936 m), kopimo aukštyn greitis 2800 metrų per minutę buvo geresnis nei F-86 demonstruotas 2200 m/min. Taip pat Mig galėjo greičiau apsisukti ore, o jo ginklai didesnio kalibro. Bet F-86 savo trūkumus kompensuodavo didesniu greičiu žemuose aukščiuose, mažesnio kalibro (12,5 mm), bet 6 patrankomis su 1,602 kulkomis, kai MiG-15 bendrai turėjo vos 200. Taip pat amerikiečiai savo naikintuvuose be paprastų taikiklių jau turėjo ir radarus, leidžiančius net naktį iš toli užfiksuoti iš kur artėja priešo naikintuvai.
MiG-15 išliko efektyvus net pasirodžius F-86 naikintuvams, 1951 m. lapkričio mėnesį Tolimųjų Rytų oro pajėgų vyriausiasis vadas nurodė bombonešiams skraidyti tik naktį. Taikinius rasti radarų pagalba. Toks sprendimas buvo paremtas Mig-15 netikimu naktinėms kautynėms, juose nebuvo radarų aptinkančių priešus, o tamsią naktį ir didelių greičiu buvo sudėtinga kautis. Naktiniai gynybai Šiaurės Korėja naudojo propelerinius Lavochkin La-11, kurie akivaizdžiai nusileido savo galimybėmis. Tuo tarpų vietoje F-80 ir F-84 bombonešių apsaugai pradėti naudoti naujai sukurti F3D „Skyknight“ ir F-94 „Starfire“.
Skaičiuojama jog sovietų 64-ojo aviaicijos korpuso naikintuvai virš Š. Korėjos numušė 1106 priešo lėktuvus, iš jų 142 numušti naudojant MiG-15.
Šaltasis karas
miniatiūra|Čekoslovakijos KOP MiG-15 Šiuo laikotarpiu TSRS ir Varšuvos pakto šalys itin aktyviai reagavo į oro erdvės pažeidimus, pateikiamas sąrašas įvykių kuriuose sudalyvavo MiG-15:
Kiti konfliktai
Nuo 1950-ųjų Kinijos liaudies oro pajėgos dažnai susiremdavo su Kinijos respublikos oro pajėgomis. 1958 m. Kinijos respublikos pajėgoms priklausantis F-86, ginkluotas naujomis AIM-9, oras-oras tipo raketa, pirmą kartą istorijoje numušė kitą lėktuvą. Juo tapo MiG-15.
Dezertyravimas
miniatiūra|Lenkijos KOP Mikoyan-Gurevich MiG-15 (WSK PZL Mielec LIM-2) JAV siekė išbandyti tikrą MiG-15, tačiau iki tol pavykdavo gauti tik Korėjos kare numuštų MiG detales. Siekiant gauti pilną naikintuvą, buvo surengta operacija „Mulah“ (angl. „Operation Moolah"). Jos esmė buvo už atvarytą sveiką naikintuvą pasiūlyti pilotui JAV pilietybę bei 100 000 JAV dolerių atlygį. Pačiu pirmuoju tapo lenkas Franszek Jerecki, 1953 m. kovo 5 d. nusileidęs Danijai priklausančios Bornholmo salos aerodrome. Danai pakvietė amerikiečius apžiūrėti ir išbandyti naikintuvą, o po kelių savaičių, remiantis tarptautiniais susitarimais laivu parplukdė savininkams, Lenkijos oro pajėgoms. Pilotas gavo JAV pilietybę ir 50 000 $.
Kitas MiG-15 nusileido Pietų Korėjos teritorijoje esančioje Gimpo karinių oro pajėgų bazėje. Š. Korėjos pilotas No Kum-Sok buvo jauniausias komunistinės valstybės reaktyvinio naikintuvo pilotas. Jis gavo JAV pilietybę ir 100 000 $, o naikintuvas nebuvo grąžintas. Dabar šis naikintuvas eksponuojamas Nacionaliniame JAV oro pajėgų muziejuje, Deitone (Ohajo valstija).
Gamyba
TSRS pagaminta apie 12 tūkst. įvairių modifikacijų MiG-15.
Pagal licencijas lėktuvas buvo gaminamas ir užsienyje, Čekoslovakijoje gamintas MiG-15 gavo pavadinimą S-102 ir S-103, Lenkijoje - Lim-1 ir Lim-2, dviviečiai SB lim-1 ir SB lim-2. Kinijoje buvo gaminami tik lėktuvai, variklius jiems tiekė TSRS. Vienviečiai kiniški variantai turėjo pavadinimus J-2, dviviečiai - JJ2, Pastarasis modelis keletą dešimtmečių dominavo Kinijos liaudies armijos oro pajėgose.
Modifikacijos
thumb|MiG-15 UTI
Operatoriai
thumb|200px|Šalys naudotojos Naudoti Varšuvos pakto šalyse, Kinijoje, Šiaurės Korėjoje, Artimųjų Rytų šalyse.
Dabar naudoja
Kaip mokomuosius naudoja Kinija ir Šiaurės Korėja.
Charakteristikos
right|300px
Albertas Radvila
Albertas Radvila (, 1558 m. kovo 8 d. Vilniuje – 1592 m. birželio 13 d. Krokuvoje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
thumb|left|150px| Alberto Radvilos žmona Ona Ketler Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos-Nesvyžiaus linijos, tėvas Mikalojus Radvila Juodasis, motina Elžbieta Šidlavietė. Broliai Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis, Jurgis Radvila, Stanislovas Radvila II, seserys Elžbieta, Sofija, Ona, Kristina Radvilaitės.