cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Benaičių akmuo (Ponios lova)
Akmuo
Akmuo pailgas, ovalo pavidalo, apie 2 m ilgio, nuo 1,3 m iki 1,7 m pločio, 0,5 m aukščio. Paviršiuje buvo pailgas įdubimas, kurio ilgis siekė 135 cm, plotis ties viduriu – 54 cm, gylis – 9 cm.
Gulėjo šlapioje, pelkėtoje dirvoje apie 420 m į vakarus nuo I akmens, vadinamo Kulių Bobele.
11.22.63 (serialas)
Turinys
Džeikas Epingas, neseniai išsiskyręs anglų kalbos mokytojas iš nedidelio miestelio Meino valstijoje, iš savo draugo Elo Templtono sužino paslaptį: šio užeigoje yra durys, pro kurias įžengęs atsiduri 1960–ųjų metų pasaulyje. Vėžiu sergantis Elas įtikina Džeiką keliauti į praeitį ir sutrukdyti prezidento John F. Kennedy nužudymą, kuris įvyks 1963 m. lapkričio 22 d. Dalase. Pats Elas ne kartą bandė tai padaryti, tačiau praeitis jam vis pasipriešindavo. Dabar jis tikisi, kad tai pavyks Džeikui.
Lietuvos juriskonsultų asociacija
Lietuvos juriskonsultų asociacija (LJA) - juriskonsultus, kitus įmonių teisininkus vienijanti organizacija Lietuvoje; asociacija. ~200 narių. Asociacijos koordinacinės grupės - Kaune, Panevėžyje, Alytuje. Prie asociacijos įsikūrė konsultaciniai biurai. Įkurta 1991 m.
Benaičių akmuo (Ponios lova)
Istorija
Vietos gyventojams jis buvo žinomas nuo seno, o kaip kultūros paveldo objektą akmenį 1958 m. išaiškino Naujosios Įpilties septynmetės mokyklos direktorius Galdikas. 1959 m. akmenį žvalgė ir aprašė Juozas Mickevičius. Vykdant melioracijos darbus, akmuo 1967 m. buvo išvilktas iš pirminės vietos ir panaudotas antkapiniam paminklui pagaminti.
Indijos ledo ritulio lyga
Indijos ledo ritulio lyga – aukščiausia Indijos ledo ritulio lyga.
Lietuvos juriskonsultų asociacija
Adresas: “Ad hominem “, J. Basanavičiaus g. 29a-34 kab., Vilnius.
Veikla
Asociacijos teisininkai padeda vienas kitam spręsti įvairius įmonių veiklos klausimus. Daugelis asociacijos narių turi savo privačius biurus. Prie asociacijos yra įsikūręs metodinės literatūros knygynas.
Asociacijos ir jos konsultacinių biurų pagrindinė veikla:
Duobelupis
Intakas – Naulankis (kairysis).
Visa vaga ištiesinta. Prie upelio įsikūrę Mažaičiai, Baužai.
Upėvardis kilęs iš žodžio duobė ('iškasta, įdubusi žemės vieta, duburys, slėnys').
Fotokomiksas
Komiksų nuotraukoms dažnai pozuoja realūs žmonės (aktoriai, modeliai, kartais – politikai), interneto memų personažai, taip pat žaislai. Kartais fotokomiksų nuotraukos papildomos piešiniais arba animaciniais personažais.
Istorija
right|thumb|170px|Fotokomikso pavyzdys right|thumb|170px|Fotokomikso pavyzdys Fotokomikso pradžia gali būti laikomi 1927m., kuomet JAV bulvarinės spaudos pradžioje mėginta kurti seriją anekdotinių situacijų nuotraukų su „Ziegfeld Follies“ parodijų teatro atlikėjais Eddie Cantor ir Frances Upton. Situacijos buvo paimtos iš jų pasirodymų, o ant nuotraukų buvo pridėti žodžių balionai.
Nyderlandų futbolo varžybos 1958–1959 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 1958–1959 m.
Fotokomiksas
Istorija
1940 m. foto komiksai atsirado Italijoje, kur po dešimtmečio tapo itin populiarūs (vėliau išgarsėjusi aktorė Sophia Loren taip pat buvo šių komiksų modeliu). 1966–69 m. buvo leidžiamas kriminalinis komiksas „Killing“.
Nyderlandų futbolo varžybos 1958–1959 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis: RSSSF duomenų bazė.
Finalo rungtynės
---
Fotokomiksas
Istorija
7 praėjusio amžiaus dešimtmetyje komiksai ėmė populiarėti Lotynų Amerikoje, ypač Meksikoje.
1960–65 m. JAV ir Kanadoje humoristines fotosesijas publikavo žurnalas „Help!“. Panašias nuotraukas, tik su apsinuoginusiomis moterimis, vėliau ėmė spausdinti žurnalas „National Lampoon“. Išpopuliarėjo fotonovelės – knygos minkštais viršeliais, tačiau netrukus fotokomiksai virto tik reklaminiu priedu prie originalaus kūrinio. Jungtinėje Karalystėje fotokomiksai buvo populiarūs 8 dešimtmetyje (žurnalas „Jackie“), tačiau vėliau susidomėjimas jais nuslopo.
Kurį laiką dar gyvavo ir internetiniai komiksai („Night Zero“, „A Softer World“). Šiuo metu programinė įranga, leidžianti prie asmeninių nuotraukų pridėti žodžių balionusir juos įtraukti į pasakojimo maketus, taip pat atgaivino susidomėjimą šia medijos forma.
Euridice Axen
Euridisė Aksen (g. 1980 m. rugsėjo 20 d. Romoje) – italų aktorė.
Biografija
Euridisė yra švedų aktorės Eva Axén ir italų aktoriaus, režisieriaus ir balso aktoriaus Adalberto Maria Merli duktė.
2003 m. Aksen debiutavo teatro scenoje ir eilę metų joje vaidino, retkarčiais pasirodydama įvairiuose TV serialuose („Medicina generale“, „Cugino e cugino“, „Vivere“ ir kt.). Kine pirmą kartą pasirodė tik 2015 m. filme „Il sesso dopo i figli“.
2016 m. režisierius Paolo Sorrentino davė jai nedidelį vaidmenį seriale „Jaunasis popiežius“, o kur kas didesnį – 2018 m. biografinėje dramoje „Silvio“.
Semberija
thumb|right|Semberijos laukai Semberija  – geografinis regionas šiaurės rytų Bosnijoje ir Hercegovinoje. Pagrindinis regiono miestas – Bijelina. Semberija driekiasi tarp Drinos bei Savos upių ir tarp Majevicos kalno. Didžiausioji regiono dalis yra Serbų respublikos teritorijoje, o mažesnioji – Bosnijos ir Hercegovinos Federacijoje.
Semberija pirmą kartą paminėta 1533 m., osmanų valdymo laikais.
Šiandien regione gyvena apie 200 000 gyventojų, daugiausiai Bijelinoje.
Po kupolu (serialas)
Po kupolu – mokslinės fantastikos serialas, sukurtas pagal to paties pavadinimo Stephen King romaną.
Turinys
Vieną dieną nedidelis Česters Milso miestelis Meino valstijoje staiga atskiriamas nuo išorinio pasaulio permatomu kupolu. Maždaug 16 km skersmens ir 6 km aukščio permatomas barjeras izoliuoja miestelio gyventojus ir atsitiktinai į jį užklydusius pakeleivius. Jis praleidžia šviesą, tačiau izoliuoja radijo bangas ir žmonės viduje, visiškai atkirsti nuo išorinio pasaulio, priversti ieškoti išgyvenimo kelių.
Nikolajus Andrejevas (1920)
Nikolajus Andrejevas (rus. Николай Дмитриевич Андреев, 1920 m. vasario 16 d. – 1997 m. lapkričio 15 d.) – sovietinis bei rusų kalbininkas, indoeuropeistas, filologijos mokslų daktaras, profesorius, vyresnysis mokslinis bendradarbis Rusijos mokslų akademijos Leningrado kalbotyros institute.
Kilęs iš senos dvarininkų Kurakinų giminės. Iš motinos pusės buvo architekto V. N. Bobrovo anūkas.
Dalyvavo TSRS-suomių Žiemos kare, Antrajame pasauliniame kare. Būdamas karininku, dalyvavo kariniuose veiksmuose Leningrado fronte. Apdovanotas Raudonosios Žvaigždės ordinu.
Įkūrė automatinio vertimo laboratoriją, išaugusią į didelę matematinės lingvistikos katedrą Sankt Peterburgo universitete.
Išvertė į rusų kalbą Emilio Benvenisto „Индоевропейское именное словообразование“ (1955 m.) Savo knygoje „Раннеиндоевропейский праязык“ laikydamas save Antuano Mejė ir E. Benvenisto darbų tęsėju, rekonstravo ankstyvąją indoeuropiečių prokalbę, kuri, jo nuomone, yra pagrindinė dar senesnės – borealinės prokalbės – atšaka (nepainioti su S. Starostino borėjų kalbos teorija).
Bangl Banglo kalnai
thumb|250px|Bangl Banglo tarpeklius dengia vėduoklinės [[palmės]] Bangl Banglo kalnai yra Vakarų Australijoje, Kimberlio regione, Purnululu nacionaliniame parke.
Šie kalnai driekiasi bekraščiame, retai gyvenamame Kimberlio regione. Kalnų masyvas užima 450 km². Vasarą čia būna labai karšta − temperatūra pavėsyje siekia iki 40 °C. Ilgu sausuoju žiemos laikotarpiu čia beveik nelyja ir upės susitraukia į nusekusias vandens daubas. Tačiau drėgnuoju metų laiku (lapkritis−kovas) visas masyvas sužaliuoja, nes nuo Indijos vandenyno atėję ciklonai sukelia tokias liūtis, kad upės išsilieja iš krantų.
Istorija
Bangl Banglo kalnai susidarė prieš 400 milijonų metų, kai čia susiformavo didžiuliai klodai nuosėdinių uolienų, kurias paliko šiaurės kryptimi driekęsi, tačiau dabar jau išnykę kalnai. Vėliau nedidelės upės minkštose uolienose prasigraužė griovas ir tarpeklius; gairinami vėjo ir ardomi vandens srautų, jie vis gilėjo, jungėsi, kol ilgainiui susidarė atskiri, mūsų laikus pasiekę smiltainio bokštai. Vakarinėje ir šiaurinėje dalyse stūkso stačios 250 m aukščio uolų sienos, išraižytos kanjonų. Siaurus tarpeklius ir gilius plyšius dengia augalai − kietalapiai spinifeksai, akacijos ir vėduoklinės palmės. Visi jie tvirtai laikosi uolų įtrūkimuose, taip sudarydami kabančiuosius sodus. Taip pat Bangl Banglo kalnuose aptinkama medžiuose gyvenanti mangrinė boiga, dėl savo dryžių dar vadinama naktine tigre. Suaugusi boiga būna beveik 2 m ilgio. Grobio ji ieško naktimis, minta driežais ir kitais smulkiais gyvūnais. Šios gyvatės nuodai nėra mirtini žmogui: žmonių ji vengia ir gelia nebent užspeista į kampą arba išgąsdinta.
Kodėl kalnai pavadinti Bangl Banglo vardu yra nežinoma, nes aborigenai šiuos kalnus vadina Purnululu (jų kalba tai reiškia smiltainį). Aborigenai Kimberlio regione gyvena jau daugiau nei 24 tūkstančius metų ir Bangl Banglo kalnai − viena iš jų šventų vietų.
Vakarų fronte nieko naujo (2022 filmas)
Vakarų fronte nieko naujo – 2022 m. vokiečių epinis antikarinis filmas, sukurtas pagal 1929 m. Ericho Marijos Remarko to paties pavadinimo romaną. Režisieriaus Edward Berger filme vaidina Daniel Brühl, Albrecht Schuch, Sebastian Hülk, Felix Kammerer, Aaron Hilmer, Edin Hasanovic ir Devid Striesow.
Filmo veiksmas vyksta paskutiniais Pirmojo pasaulinio karo metais ir pasakoja apie vokiečių kareivio Paulio Boimerio gyvenimą, kuris, kartu su draugais įstojęs į Vokietijos kariuomenę, susiduria su karo realybe, sugriaunančia jų ankstyvąsias viltis tapti didvyriais.
„Vakarų fronte nieko naujo“ premjera įvyko 2022 m. rugsėjo 12 d. tarptautiniame Toronto kino festivalyje, o 2022 m. spalio 28 d. jis buvo išleistas „Netflix“ platformoje. 2022 m. rugpjūtį buvo paskelbta, kad filmas yra Vokietijos kandidatūra 95-iesiems „Oskarams“ už geriausią tarptautinį pilnametražį filmą.
Gitegos provincija
Gitegos provincija  – viena iš Burundžio provincijų. Yra šalies centrinėje dalyje. Administracinis centras – Gitega.
Provincija yra įsikūrusi aukštikalnėse. Gitegoje veikia Burundžio nacionalinis muziejus.
Administracinis suskirstymas
Provincija yra padalinta į 11 komunų:
Mažasis Pilkalnis
Mažasis Pilkalnis (, nuo 1938 m. Kleinschloßberg) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 23 km į vakarus nuo Pilkalnio, 20 km į šiaurės vakarus nuo Gumbinės, Čiulkinių girios pakraštyje.
Padvarių senovės žemdirbystės vieta
Padvarių senovės žemdirbystės vieta (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 28711, senas vertybės kodas - A1823) – senovės žemdirbystės laukų liekanos pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Padvariuose (Kretingos seniūnija), 0,79 km į rytus nuo kelio Kretinga–Darbėnai, 0,46 km į pietryčius nuo Burkštino įtekėjimo į Akmeną (Padvarių tvenkinį), kairiuose jų krantuose.
Mažasis Pilkalnis
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Mažojo Pilkalnio kaimo bendruomenė 1936 m. Įkurtas 1827 m., atskirus nuo Pilkalnio kaimo. 1854 m. Mažajame Pilkalnyje buvo 5 gyvenamieji pastatai ir 30 gyventojų. Iki 1834 m. priklausė Ragainės apskričiai, 1834–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. Kaime buvo vėjo malūnas. Tarpukariu buvo vienas mažiausių kaimų apskrityje.
Padvarių senovės žemdirbystės vieta
Vieta
Priešistoriniai žemdirbystės laukai įrengti lygioje vietoje. Išliko senovės laukų šiaurės vakarinis pakraštys, apaugęs lapuočių mišku. Jame pastebimi suplokštėję, velėnos sluoksniu pasidengę netaisyklingo stačiakampio plano aptvarai, kuriuos sudaro tarpuasvyje besijungiantys akmenų pylimai. Kiekvieno aptvaro krašte pylime palikti tarpai įvažiavimui į lauką. Šalia jų, šiaurės vakarinėje - šiaurinėje laukų dalyje rasta 19 akmenų krūsnių, kurių skersmuo 2,0–4,5 m, aukštis – 20–60 cm.
Mažasis Pilkalnis
Istorija
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Černiachovsko rajono Kalužskojės kaimo gyvenvietei.
Padvarių senovės žemdirbystės vieta
Vieta
Teritorijos plotas – 3,91 ha.
0,14 km į pietvakarius prasideda priešistorinė gyvenvietė, 0,56 m į vakarus yra pilkapiai ir II senovės laukai, 1,1 km į šiaurės rytus buvo apeiginis akmuo su dubeniu.
Istorija
Buvusiose Kretingos dvaro palivarko ganyklose, tarpukariu išdalintose Padvarių naujakuriams, Burkštino ir Akmenos upių bei kelio Kretinga–Salantai apjuostame 25 ha plote buvo 200–300 krūsnių, tarp kurių tiesėsi tarpusavyje besijungiantys ir aptvarus sudarantys akmenų pylimai. Krūsnių skersmuo siekė 3–7 m, pylimų ilgis – 30–100 m, plotis – iki 4 m.
Padvarių gyventojas P. Martinkus, ardydamas akmenų pylimą, rado akmeninį kirvį, kurį atidavė Klibių pradinės mokyklos vedėjui. I. Jablonskis senovės laukuose XX a. II pusėje rado trinamųjų girnų.
2004 m. senovės žemdirbystės vieta įrašyta į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.
Tyrimai
1939 m. žvalgė Pranas Baleniūnas (Vytauto Didžiojo kultūros muziejus), 1940 m. – Ignas Jablonskis, 2002 m. apmatavo Algimantas Merkevičius, Rėda Nemickienė (Vilniaus universitetas), Valteris Langas, Marge Konsa (Tartu universitetas), Julius Kanarskas (Kretingos muziejus).
2002 ir 2003 m. tyrinėjo A. Merkevičius, R. Nemickienė, J. Kanarskas. 2002 m. centrinėje dalyje du laukus skiriančiame pylime ištirtas 20 m² plotas, padarytas pylimo skersinis pjūvis. Nustatyta, kad jo plotis – 5,5 m, aukštis – 0,25–0,55 m. Pylimą sudaro įvairaus dydžio akmenys, sumesti be jokios tvarkos. Prieš pradedant pilti pylimą, žemės paviršius buvęs nudegintas. Radiokarbono tyrimai leidžia pylimą datuoti VII a.
2003 m. atidengtas 23,6 m² plotas, apimantis senovės laukų šiaurės vakarinėje dalyje esančią akmenų krūsnį. Tyrimų metu pilnai ištirtas 11 m² plotas ir padarytas krūsnies pjūvis iš rytų pusės. Krūsnis netaisyklingo apskritimo plano, nežymiai ištęsta rytų - vakarų kryptimi, 4,55 m ilgio, 4,1 m pločio, 0,5–0,6 m aukščio. Jos pakraščiuose sukrauti stambūs akmenys, sudarantys vainiką, o į vidų be jokios tvarkos sumesti vidutinio dydžio ir smulkūs akmenys. Krūsnies šiaurės rytiniame pakraštyje aptikta 1,7×1,6 m dydžio ir 1,05 m gylio iškasta duobė, į kurią sumesti akmenys sudaro atskirą, vėliau krautą 0,9 m aukščio krūsnelę, susiliejančią su ankstyvesne krūsnies dalimi. Duobėje rastas žuvies slankstelis, o ties dugnu aptiktas intensyvus degėsių sluoksnis. Pagrindinė krūsnies dalis datuojama X a., o šiaurės rytinė dalis – XIV a.
SASP Stade Brestois
Bresto „Stade 29“ – Prancūzijos futbolo klubas iš Bresto. Įkurtas 1903 m.
Istorija
1991 m. klubas bankrutavo, tačiau po metų 1992 m. atkurtas.
Teismo medicina
thumb|[[MRU Teismo medicinos institutas]] Teismo medicina (teisės medicina) – medicinos ir teisės mokslų šaka, taikanti medicinos ir gamtos mokslų žinias teisėsaugos institucijų veikloje. Ji svarbi atliekant teismo medicinos ekspertizes.
Šakos
Teismo medicina apima beveik visas medicinos sritis. Išskiriama:
Teismo medicina Lietuvoje
Teismo medicinos užuomazgos buvo žinomos jau Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais, kai žygūnas atlikdavo teismo medicinos ekspertizę. Pirmajame Lietuvos Statute teigiama, kad žygūnai įvykio vietos apžiūros metu apžiūrėdavo nukentėjusįjį arba mirusįjį. Jie kviesdavo kviestinius, „žmones gero vardo, iš bajorų“.
Lietuvoje veikia Mykolo Romerio universiteto Teismo medicinos institutas – universiteto mokslo instituto statusą turinti biudžetinė valstybės mokslinių tyrimų įstaiga, įsteigta Lietuvos ir tarptautinio lygio teismo medicinos mokslo šakos moksliniams tyrimams vykdyti, užsiimanti praktine ekspertine veikla teikianti paslaugas pagal teisėsaugos institucijoms ir gyventojams.
Kazys Tamošėtis
Kazys Tamošėtis (g. 1960 m. gegužės 9 d. Valiliškių km., Panevėžio raj.) – Lietuvos architektas, gyvenamųjų ir administracinių pastatų, bažnyčių projektų autorius.
Apklausa
Apklausa – įvairių praktinių bei mokslinių tyrimų metodas, renkant informaciją apie žmonių nuomones, žinias, įsitikinimus, elgesį ir kt.
Kazys Tamošėtis
Biografija
1978 m. baigė Panevėžio rajono Smilgių vidurinę mokyklą. 1984 m. baigė studijas architektūros fakultete, Vilniaus inžineriniame statybos Institute.
Apklausa
Apklausa yra klasikinis instrumentas, kurį naudoja empirinė sociologija, ekonomika, psichologija, kalbotyra. Apklausos vykdomos interviu pagalba, naudojamos anketos ir kitos priemonės. Išsiplėtojo ypač JAV XX a. pradžioje, kai Gallup institutai pradėjo naudoti rinkos bei nuomonių tyrimams.
Kazys Tamošėtis
Biografija
Dirbo projektų vadovu, vadovavo projektavimo įmonei UAB „Nadruva“. Lietuvos architektų sąjungos narys.
Projektai
Žymesni realizuoti darbai:
Lenkijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
II etapas
Stipriųjų grupė:
Silpnųjų grupė:
Miliuvienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Miliūtė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Milius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Korsikiečių kalba
Korsikiečių kalba (Corsu) – kalba, kuria kalbama Korsikoje, tačiau galima išgirsti ir kitose vietose. Korsikiečių kalba yra artima italų kalbos Toskanos dialektui. Korsikoje dažniausiai kelio ženkluose yra parašyta dviem kalbomis: prancūziškai ir korsikietiškai.
Tarimas
Prancūzų ir korsikiečių kalbos šiek tiek skiriasi; pavyzdžiui, prancūziškai Korsika yra Corse, o korsikietiškai – Corsica, Portas prancūziškai yra Porto, o korsikietiškai – Portu, geografija prancūziškai yra géographie, o korsikietiškai – giugrafia, tačiau prancūzams susikalbėti Korsikoje nėra problema, nes Korsikoj taip pat kalbama ir prancūziškai.
Baltų prokalbė
thumb|270px|right|[[Geležies amžius|Geležies amžiaus baltų archeologinės kultūros: {{legend|#4E9A06|Dulokaimio-Kovrovo kultūra (sembai ir notangai)}} {{legend|#73D216|Olštyno kultūra (galindai?)}} {{legend|#8AE234|Sūduvių kultūra (jotvingiai)}} {{legend|#729FCF|Nemuno žemupio kapinynų kultūra (kuršiai)}} {{legend|#FCAF3E|Brūkšniuotosios keramikos kultūra}} {{legend|#F57900|Milogrado kultūra}} {{legend|#CE5C00|Dniepro-Dauguvos kultūra}} {{legend|#EDD400|Pamario kultūra}} {{legend|#FCE94F|Varpinių kapų kultūra}}]] 385px|thumb|right|{{legend|#C8A2C8|Baltai V–VI a.}} 385px|thumb|right|{{legend|#C8A2C8|Baltai VII–VIII a.}} Baltų prokalbė, arba prabaltų kalba, protobaltų kalba (latv. pirmbaltu valoda) – hipotetinė kalba, iš kurios kilo baltų kalbos. Kadangi nėra jokių baltų prokalbės rašytinių šaltinių, ji atkuriama lyginamosios istorinės kalbotyros metodu, pasitelkiant paliudytų baltų ir kitų indoeuropiečių kalbų duomenis.
Baltų prokalbė kilo iš indoeuropiečių prokalbės, kai ši apie III tūkstantmetį pr. m. e. pradėjo skilti. Esama hipotezės, jog galėjusi būti bendra baltų ir slavų prokalbė. Baltų prokalbė buvo fleksinė kalba. Įprastinė žodžių tvarka sakinyje – SOV (veiksnys – papildinys – tarinys).
Baltų prokalbė išsiskiria šiomis pagrindinėmis ypatybėmis:
Baltų ir slavų kalbinės vienovės klausimas
right|thumb|400px|Įvairių požiūrių į baltų ir slavų kalbinės vienovės laikotarpį schema Ilgą laiką mokslininkai įvairiai svarsto, ar būta bendro baltų ir slavų kalbų laikotarpio, t. y. ar buvo bendra baltų–slavų prokalbė. Be to, ir XX a., ir šiomis dienomis galima išgirsti baltų–slavų kalbinės vienovės šalininkų nuomonę, kad baltų prokalbė neegzistavo – neva bendra baltų–slavų prokalbė iš karto išsiskyrė į tris kalbų atšakas: rytų baltų, vakarų baltų (prūsų) ir praslavų kalbas. Vis dėlto bendrabaltiškasis garsynas ir morfologija už praslavų senoviškesni, net dabartinės baltų kalbos ir palyginti neseniai mirusi prūsų kalba archajiškumu prilygsta arba bemaž nenusileidžia prieš tris ar daugiau tūkstantmečių kitų indoeuropiečių kalbų rašytiniuose šaltiniuose užfiksuotai būklei.
Bendrybių nevienodai gausu atskirose slavų ir baltų kalbose: daugiau bendrumų su slavų kalbomis turi prūsų ir latvių kalbos, o lietuvių kalba su slavų kalbomis siejasi mažiau. Baltų ir slavų kalbų šeimose yra daug panašumų visuose kalbos lygmenyse, todėl A. Schleicheris manė buvus vieną baltų-slavų prokalbę, vėliau skilusią į baltų ir slavų prokalbes. A. Meillet teigė priešingai: jis laikėsi nuomonės, kad baltų ir slavų kalbų panašumai susidarė dėl lygia greta vykusios kalbų raidos, o bendros baltų ir slavų prokalbės nebūta. Lenkų kalbininkas J. M. Rozwadowskis pasiūlė kalbų raidos schemą, pagal kurią po baltų–slavų kalbų vienovės (III tūkstantmetyje pr. m. e.) prasidėjo nepriklausomos raidos laikotarpis (II–I tūkstantmetyje pr. m. e.), o šį pakeitė naujo kalbų suartėjimo metas (nuo pirmųjų m. e. amžių iki šių dienų). J. Endzelynas teigė, kad baltų ir slavų kalbos, suskilus indoeuropiečių prokalbei, rutuliojosi nepriklausomai, o vėliau išgyveno suartėjimo laikotarpį. V. Zepas, V. Pisanis, V. Toporovas, V. Ivanovas, V. Mažiulis, S. Karaliūnas ir kiti kalbininkai iškėlė prielaidą, kad slavų prokalbė yra kilusi iš baltų paribio su iranėnais Dniepro baseine dialektų ir ją būtų galima laikyti modernizuotu baltų prokalbės modeliu, o dauguma baltų ir rytų slavų kalbų žodyno bendrybių, baltarusių „akavimas”, rytų slavų pilnagarsystė (pleofonija), ilgiau išlikę sveiki trumpieji balsiai i, u bei tik šioje slavų kalbų grupėje dažnai vartojamos priesagos -ail-, -ul-, -uk- laikytina baltiškuoju palikimu. Ypač intensyvūs prabaltų kalbiniai kontaktai su iranėnais matyti vandenvardžiuose į pietus nuo Pripetės, nuo pat Seimo upės ištakų. Išanalizavęs kalbos faktus, V. Martynovas patikslina, kad slavų prokalbei davęs pradžią dialektas turėjo būti artimas prūsų protėvių prabaltiškai tarmei, kuri prieš sąveiką su iranėnais bus kontaktavusi su italikų bei jiems artimų prakeltų kalbomis. Z. Zinkevičius nepritaria nei slavų prokalbės kilmės iš baltų paribio dialektų, nei bendros baltų–slavų prokalbės egzistavimo hipotezėms: jo manymu, baltų ir slavų kalbos kilusios iš skirtingų indoeuropiečių prokalbės dialektų.
Sąsajos su germanų kalbomis
Žymus bendro žodyno sluoksnis baltų kalbas sieja ne tik su slavais, bet ir su germanais − registruojama daugiau kaip 60 baltams ir germanams bendrų žodžių (skoliniai neįtraukiami). Dar daugiau žodyno bendrybių jungia visas tris kalbų šeimas − baltus, slavus ir germanus. Bendrasis žodynas aprėpia darbo procesų, įrankių, žemdirbystės ir kitus pavadinimus, pvz., baltų prok. *darbas 'darbas' – germanų prok. *derbaz 'stiprus, ryžtingas, drąsus' < *derbaną 'dirbti', baltų prok. *derṷā 'degutas, derva' – germanų prok. *terwą 'degutas, derva', baltų prok. *gāmurii̯as 'gomurys' – germanų prok. *gōmô 'gomurys'. Kad kontaktai siekia labai senus laikus, rodo išskirtinis morfologijos bendrumas − tik baltų, slavų ir germanų kalbos turi naudininko ir įnagininko linksnius su priebalsiu -m-: baltų prok. *nakti-m-as, germanų prok. *nahtu-m-az, slavų prok. *noťь-m-ъ 'naktims'; baltų prok. *nakti-m-īs, germanų prok. *nahtu-m-iz, slavų prok. *noťь-m-i 'naktimis'. Visos kitos indoeuropiečių kalbos čia turi priebalsį -bh- / -b-, plg. , 'naktims';  'naktimis'. Baltus su germanais sieja skaitvardžių '11'–'19' daryba (germanų kalbose šis darybos modelis taikomas tik skaitvardžiams '11' ir '12'). Visoms trims kalbų šeimoms bendri tūkstančio (baltų prok. *tūšant-, germanų prok.  *þūsundī, slavų prok. *tysǫťa), aukso (baltų prok. *želtan, germanų prok. *gulþą, slavų prok, *zolto), sidabro (baltų prok. *sireblan, germanų prok. *silubrą, slavų prok. *sьrebro) pavadinimai, vienodas skaitvardžių '20'–'90' darybos modelis. Baltų ir germanų kalbose iš dalies sutampa būtojo laiko veiksmažodžių daryba (šaknies balsių kaita), šiedvi kalbų šeimas jungia aoristo nebuvimas, o jo turėjimas – slavus su iranėnais. S. Ambrazo manymu, germanai iš baltų pasiskolino kai kurias priesagas, pavyzdžiui, *-ing-, *-isko-, *-ō-men- (plg. sen. vok. a. arming 'vargeta', sen. 'vaikystė',  'senatvei'). Atsižvelgiant į visa tai daroma prielaida, kad kažkada turėjusi būti baltų, slavų ir germanų kalbų sąjunga, bet ne bendra prokalbė. Vienų tyrėjų manymu, senesni baltų–germanų kontaktai, o slavai įsijungę vėliau. Esama ir priešingų nuomonių: neva ankstesni esą baltų–slavų–germanų ryšiai, o baltų–germanų susiklostę vėliau. W. Schmidas teigė, kad prabaltų dialektas, kaip ir pragermanų, pradžioje buvęs kentuminis, tik vėliau satemizuotas ir priartėjęs prie slavų bei kitų sateminių dialektų.
Atsiskyrimo chronologija
W. R. Schmalstiego apskaičiavimais, kaip kultūrinė ir tautinė bendruomenė baltai iškilo II tūkstantmetyje pr. m. e. A. Girdenis ir V. Mažiulis, taikydami glotochronologijos metodą, teigia baltų ir slavų prokalbes atsiskyrus iki IX a. pr. m. e., o apie V a. pr. m. e. baltų prokalbė turėjusi skilti į vakarų ir rytų baltų šakas. Pasitelkę S. Starostino „atbulinės tikslumo patikros“ (rekalibruojamąją) glotochronologiją, čekų mokslininkai V. Blažekas ir P. Novotná apskaičiavo, kad baltų ir slavų vienovė turėjusi iširti XV–XIV amžiuose pr. m. e., o prūsų protėvių kalba pradėjusi atsiskirti nuo baltų prokalbės maždaug X–VIII amžiuose pr. m. e. V. Toporovo ir V. Ivanovo teigimu, nuo II tūkstantmečio pr. m. e. iki I tūkstantmečio pr. m. e. vidurio slavų prokalbė tebuvo baltų prokalbės šnektų tąsa. Apie išnykusią Dniepro (ar Dniepro – Okos) baltų kalbą, išlikusią vandenvardžiuose (žr. „Rytų galindų kalba“), trūksta duomenų, kad būtų galima ką nors pasakyti apie jos atsiskyrimą nuo kitų baltų šakų.
Protėvynė
dešinėje|miniatiūra|350x350px| Baltiškų [[Vandenvardis|vandenvardžių paplitimo arealas {{legend|#8FB0FF|Plotas, kuriame gausu baltiškų vandenvardžių}} {{legend|#B8CCFF|Plotas, kur baltiškų vandenvardžių nedaug ir dalis jų abejotini}} ]] Baltiškų vandenvardžių (hidronimų) plotas driekiasi nuo Vyslos vakaruose iki Maskvos rytuose ir nuo Baltijos jūros šiaurėje iki Kijevo pietuose. Ši baltų užimama erdvė viršijo 860 000 km² plotą, dabartinės lietuvių ir latvių žemės tėra likutis, sudarąs apie 1/6 buvusios baltų teritorijos. Esama nuomonių, kad baltų žemės tarp Vyslos ir Dauguvos seniausiaisiais laikais buvo apgyvendintos Baltijos finų genčių, kurias baltai čia asimiliavo. Diskutuojama dėl baltų vandenvardžių ploto pietvakarių ribos. S. Karaliūnas teigė, kad Oderio ir Vyslos baseinai beveik ištisai priklauso baltiškų vandenvardžių paplitimo arealui. Pasak vokiečių kalbininko Hermanno Schallio, baltiškų vietovardžių esama gerokai toliau į vakarus, anapus Oderio, iki pat Elbės ir už jos, taip pat Saksonijoje ir Baltijos jūros Riugeno saloje. II–I tūkstantmetyje pr. m. e. baltai buvo apgyvendinę didesnes teritorijas negu tuo metu slavai ar germanai. Atsižvelgiant į nedidelį tų laikų gyventojų tankį, šiose teritorijose galėjo gyventi iki 500 000 žmonių.
Vakaruose baltų prokalbės vartotojai gyveno greta germanų, pietuose – šalia slavų, o šiaurėje ir šiaurės rytuose ribojosi su finougrų gentimis. Anot V. Toporovo, 1000–800 metais pr. m. e. pragermanai išstūmė baltus iš žemių, plytėjusių į vakarus nuo Pasargės upės. Paskutiniais amžiais pr. m. e. baltų teritorija ėmė mažėti dėl gotų migracijos. W. Smoczyńskio teigimu, iki slavų ekspansijos baltų ir slavų riba turėjusi eiti palei Pripetės upę, tačiau baltiškų vandenvardžių esama ir į pietus nuo Pripetės, vienas piečiausių – Šandra (žiotys maždaug už 93,5 km į pietryčius nuo Kijevo). VI–VII m. e. a., Didžiojo tautų kraustymosi laikais, slavai pradėjo apgyvendinti baltų šiaurinius bei rytinius plotus. XI−XII amžiuose rusų metraščiai tebemini kovas su netoli Maskvos išlikusiais baltais rytų galindais. Nuo 1225 m. suintensyvėjo Vokiečių ordino užkariavimai ir kolonizavimas Pabaltijyje, ir iki XVIII a. pradžios prūsai buvo asimiliuoti. kairėje|miniatiūra|270x270px|[[Tšcineco kultūra|Tšcineco archeologinė kultūra ]] M. Gimbutienė teigė, kad baltų protėviai priklausė laivinių kovos kirvių kultūros bendrijai, o vėlesnieji baltų prokalbės vartotojai atstovavo Tšcineco archeologinei kultūrai (XIX a. pr. m. e. – XI a. pr. m. e.). Pritardamas M. Gimbutienei, kad laivinių kovos kirvių kultūros atstovai buvo prabaltai (taip pat ir praslavai, pragermanai ir prakeltai), J. P. Mallory‘is vis dėlto mano Tšcineco kultūrą buvus praslavišką. Tačiau didesnioji Tšcineco kultūros teritorijos dalis įeina į baltiškų vandenvardžių paplitimo žemes (žr. žemėlapius), o slavai į jas pradėjo keltis praėjus 1700–1800 metų po Tšcineco kultūros gyvavimo (nuo VI–VII m. e. a.). Beveik visame Aukštutinio Dniepro baseine, išskyrus rytinius jo pakraščius ir Seimo upyną, baltiški vandenvardžiai sudaro seniausiąjį šio krašto hidronimijos sluoksnį. Laikantis kurganų hipotezės, indoeuropiečių protėvynė buvusi Ponto stepėje, ir iš visų baltų žemių Aukštutinio Dniepro baseinas nuo jos nutolęs mažiausiai.
Iš vadinamojo centrinio arealo kilo rytų, o iš paribinio – vakarų baltai.
Balsiai ir dvibalsiai
Baltų prokalbės balsiai, palyginti su būkle indoeuropiečių prokalbėje (ide.), buvo mažai pakitę: trumpieji *a ir *o sutapo į vieną *a, redukuotas neaiškios kokybės indoeuropiečių balsis pirminis šva (*ə) taip pat buvo paverstas *a – kaip ir visose europinėse indoeuropiečių kalbose, o žodžio viduryje išnyko. Laringalų teorijos šalininkų manymu, pirminis šva yra atsiradęs subalsinus laringalus, todėl jo rekonstrukcija indoeuropiečių prokalbei nereikalinga ir yra pasenusi.
Būta keturių trumpųjų ir penkių ilgųjų balsių:
Turėti keturi trumpieji ir šeši ilgieji dvibalsiai. Jų pakilimas ir eilė pagal pirmąjį dėmenį: Balsiai *a, *e, *i, *u su pusbalsiais *r, *l, *m, *n baltų prokalbėje, kaip ir dabartinėse baltų kalbose, sudarydavo mišriuosius dvigarsius. Nežinia kaip kitose padėtyse, tačiau bent galūnėse būta mišriųjų dvigarsių ir su ilgaisiais balsiais. Ilgieji mišrieji dvigarsiai, kurių padėtis morfemose sunkiai nustatoma arba jei dėl jų buvimo abejojama, pateikiami skliausteliuose: Ilgieji dvigarsiai gali būti rekonstruojami glotalizuotose padėtyse (žr. „Kirtis ir priegaidė“), pavyzdžiui, 'pilnas' > baltų prok. *pī́ˀlnas 'pilnas'; kirčio vieta čia pakitusi dėl Hirto dėsnio.
Balsių kaita
Baltų prokalbėje buvo gerai išlaikyta bei išplėtota indoeuropiečių prokalbės balsių kaita, kurios branduolį sudarė vienas kitą keičiantys *e : *a (vietoj ide. *e : *o) ir *ē : *ō. Šie balsiai kaitaliojosi šaknyse ir kitose morfemose. Skirtingos kokybės balsių kaita vadinama kokybine (*e : *a, *ē : *ō), o to paties trumpojo ir ilgojo balsio porų kaita (pvz., *e : *ē, *a : *ō < ide. *e : *ē, *o : *ō) – kiekybine. *e yra normalusis laipsnis, o *a – normaliojo laipsnio atbalsis. Trumpųjų balsių *e: *a kaita vadinama pamatiniu laipsniu, o *ē : *ō – pailgintuoju. Jeigu balsiai *e : *a arba *ē : *ō iškrenta, turimas nulinis laipsnis (ø). Tai – e eilės kaita. Minėtieji balsiai kaitaliodavosi ir eidami pirmaisiais grynųjų dvibalsių ir mišriųjų dvigarsių dėmenimis: su pusbalsiais (t. y. balsingaisiais priebalsiais, sonantais) *r, *l, *m, *n sudarydavo uždarąją e kaitos eilę, o su balsiais *i ir *u – atitinkamai i ir u eiles. Šiais atvejais vietoj nulinio laipsnio i eilėje turėtas silpnasis laipsnis *i (*i̯), o u eilėje – *u (*ṷ). e eilėje su pusbalsiais silpnuoju laipsniu eidavo balsiai *i, *u + pusbalsis. Griežtai žiūrint, silpnasis laipsnis yra tas pats nulinis (nykstamasis), nes iškrenta balsiai *e : *a : *ē : *ō. Pastabos:
e eilės kaitos pavyzdžiais galėtų būti  – vadas, 'veda' – vadīt 'vadovauti; vairuoti' (pamatinis laipsnis);  < *ēdē – uodas < *ōdas,  'valgo' – ods (sk. uods) < *ōdas 'uodas' (pailgintasis laipsnis); baltų prok. *s-ants 'esąs' (nulinis laipsnis; plg. su pamatiniu laipsniu *es-ti 'esti, yra').
e eilės su pusbalsiais, i ir u eilių pamatinio ir silpnojo kaitos laipsnių pavyzdžiai:  – ap-lamas (pamatinis laipsnis) – 'staklių dalis' (silpnasis laipsnis),  – karpyti (pamatinis laipsnis) – kirpo (silpnasis laipsnis);  – kaita (pamatinis laipsnis) – kito (silpnasis laipsnis);  < *keutas – kaušas (pamatinis laipsnis),  (pamatinis laipsnis) – dužti (silpnasis laipsnis).
Ilgųjų grynųjų dvibalsių ir ilgųjų mišriųjų dvigarsių dabartinės baltų kalbos neišlaikė, todėl pailgintojo kaitos laipsnio atspindžių esama tik neskiemeninėje (heterosilabinėje) padėtyje: e eilės su pusbalsiais pailgintasis laipsnis lėmė, luomas (< *lē-mē, *lō-mas; *ēm, *ōm neskiemeniniai, skiemens nesudaro), gėrė (< *gē-rē; *ēr neskiemeninis); lietuvių tarmių i eilės pailgintasis laipsnis lėjo 'liejo', 't. p.' (< *lē-i̯ā; *ēi neskiemeninis). Pailgintasis i ir u eilių laipsnis matyti kai kuriose rekonstruotose formose: *aṷei! 'avie!' (pamatinis laipsnis) – *aṷēi 'avyje' (pailgintasis laipsnis), *butei 'bū́ste, namè' (vns. viet.; pamatinis laipsnis) – *butōi 'būstui, namui' (pailgintasis laipsnis); *sūnaus 'sūnaus' (pamatinis laipsnis) – *sūnōu 'sūnuje' (pailgintasis laipsnis), < *daubā (pamatinis laipsnis) – duobė < *dōubē (pailgintasis laipsnis), prabaltų esamojo laiko *keu- / *keṷ- 'dengia lenkiančiai' (pamatinis laipsnis) – būtojo laiko *kēu- / *kēṷ- (pailgintasis laipsnis).
Priebalsiai
Priebalsiai baltų prokalbėje patyrė didesnių pokyčių nei balsiai, palyginti su pirmykšte būkle indoeuropiečių prokalbėje. Indoeuropiečių prokalbės aspiruotieji ir lūpų gomuriniai priebalsiai (*bʰ, *dʰ, *gʰ, *g u̯ , *g u̯ ʰ, *k u̯ ) baltų prokalbėje, kaip ir kai kuriose kitose indoeuropiečių kalbose, sutapo su paprastaisiais priebalsiais (*b, *d, *g, *k). Tačiau ankstyvuoju laikotarpiu paprastųjų skardžiųjų sprogstamųjų ir aspiruotų skardžiųjų sprogstamųjų priebalsių skirtumas galėjo būti išlaikytas, nes prieš paprastuosius skardžiuosius sprogstamuosius priebalsius balsiai ilgėjo, o prieš aspiruotuosius – ne (Vinterio dėsnis).
Paprastai indoeuropiečių prokalbei rekonstruojami trys laringalai – h ar panašaus tipo ide. gerkliniai priebalsiai, žymimi *h₁, *h₂, *h₃. Jie nepaliudyti nė vienoje indoeuropiečių kalboje, išskyrus hetitų. Baltai gana anksti turėjo jų netekti.
Baltų prokalbė – sateminė, indoeuropiečių prokalbės minkštasis priebalsis *ḱ virto *š, minkštasis *ǵ ir minkštasis aspiruotasis *ǵʰ – *ž. Baltų prokalbėje tikriausiai dar nebūta priebalsių minkštinimo (palatalizacijos), įvairiai atsiskleidžiančio lietuvių, latvių ar prūsų kalbose, nebent priebalsiai *k, *g vėlesniuoju laikotarpiu galėję turėti minkštąsias poras *ḱ, *ǵ. Neaišku, ar indoeuropiečių prokalbės trumpieji skiemens nesudarantys pusbalsiai *ṷ, *i̯ visada buvo išlaikomi, ar kartais tariami kaip v, j; toliau bus pateikiami tik *ṷ, *i̯. Pusbalsiai *ṷ, *i̯ siejosi su balsiais *u, *i: minėtieji pusbalsiai būdavo tariami prieš balsius ir balsinguosius priebalsius arba tarp jų, o balsiai *u, *i − tarp priebalsių. Abilūpinis pusbalsis *ṷ tikriausiai tartas kaip anglų k. w (pvz., we 'mes'), o palatalinis pusbalsis *i̯ − kaip lietuvių k. neskiemeninis i (pvz., kalnai). Pastabos: Indoeuropiečių prokalbės balsingieji priebalsiai (pusbalsiai) *ṛ, *ḷ, *ṃ, *ṇ, vartoti kaip balsiai ir galėję sudaryti skiemenį, baltų prokalbėje virto mišriaisiais dvigarsiais *ir, *il, *im, *in (rečiau – *ur, *ul, *um, *un). Šios kilmės mišrieji dvigarsiai kaitaliojosi su *er (*ēr), *el (*ēl), *em (*ēm), *en (*ēn) ir *ar (*ōr), *al (*ōl), *am (*ōm), *an (*ōn) (dalyvavo e eilės su pusbalsiais kaitoje; žr. aukščiau).
Specifinė baltų kalbų ypatybė − pusbalsio *i̯ tarp priebalsio ir priešakinio balsio išnykimas (*žemi̯ē > *žemē 'žemė'). Junginiai priebalsis + *i̯ prieš užpakalinės eilės balsius buvo išlaikomi sveiki.
Kitas svarbus prabaltų kalbos bruožas − išlaikytas sveikas *m prieš liežuvio priešakinius (dantinius) priebalsius *t, *d, *s: *šimtan 'šimtas', *kimdai 'pirštinės' (plg. ), *tamsā 'tamsa'. Daugelis kitų indoeuropiečių šioje pozicijoje ide. *m yra pavertę n (plg. 'šimtas'). Tačiau žodžio gale ir *ṃ baltų prokalbėje buvo virtę *n (žodžio gale *m ir *ṃ nevirto *n tik italikų ir indoiranėnų kalbose).
Duslieji priebalsiai morfemų sandūroje prieš skardžiuosius, matyt, skardėdavo, skardieji prieš dusliuosius − duslėdavo, todėl *z tebuvo *s variantas prieš skardųjį priebalsį.
Geminatos *tt ir *dt virto *st: *mettei 'mesti', *ṷedtei 'vesti' > *mestei, *ṷestei.
Priebalsis *s po *k (*g), *r (kartais ir po *i, *u) virto *š (žr. „Pederseno dėsnis“).
Kirtis ir priegaidė
Baltų prokalbėje buvo gerai išlaikyta indoeuropiečių prokalbės kirčiavimo sistema − kirtis buvęs laisvas. Vis dėlto baltų (ir slavų) kirtis neretai nesutampa su vedų ir senosios graikų kalbų kirčio vieta, pastarųjų kalbų kirčiavimą įprasta laikyti senoviškesniu. Vedų–senosios graikų ir baltų (bei slavų) kalbų kirčiavimo atitikmenis nusako Hirto dėsnis.
Baltų prokalbei rekonstruojamos dvi kirčiuotės: šakninė (baritoninė, kirtis šaknyje arba kamiene) ir galūninė (oksitoninė, kirtis galūnėje). Iš baritoninio kirčiavimo kilo lietuvių kalbos dviskiemenių vardažodžių I ir II kirčiuotės, iš oksitoninio kirčiavimo − dviskiemenių vardažodžių III ir IV kirčiuotės. Kartais vietoj šakninės ir galūninės kirčiuočių atkuriamos pastovioji (baritoninė) ir kilnojamoji, kurios kirtis tam tikrais atvejais iš galūnės atsikeldavo į šaknį ar kamieną. Dalis kalbininkų rekonstruoja alternatyvią trijų kirčiuočių sistemą: šakninę (baritoninę), kilnojamąją ir galūninę (oksitoninę) kirčiuotes. Veiksmažodžiams, kaip leistų spręsti lietuvių kalbos duomenys, iš esmės buvo būdingas baritoninis kirčiavimas (latvių kalboje kirtis apibendrintas pirmame skiemenyje, prūsų kalbos duomenys skurdūs). Sosiūro-Fortunatovo dėsnis, panašu, ėmė veikti tik lietuvių kalboje, kai ši jau buvo atsiskyrusi nuo kitų baltų kalbų. Be šio, lietuvių kalboje ėmė galioti Leskyno ir Niemineno dėsniai.
Anot F. Kortlandto, baltų akūtas buvo glotalinis sprogstamasis priebalsis, išriedėjęs iš ide. laringalo ar preglotalizuoto sprogstamojo priebalsio po pirmykščio trumpojo balsio ar dvibalsio, pavyzdžiui, > baltų prok. *dṓˀtei 'duoti'. Glotalizuota priegaidė buvo analogiška latvių laužtinei. Lietuvių aukštaičių tarmės kirčiuotuose skiemenyse glotalizuota priegaidė tapo tvirtaprade, t. y. krentančiąja (ė́sti). Kirčiuoti neglotalizuoti skiemenys lietuvių aukštaičių tarmėje turi tvirtagalę (kylančiąją) priegaidę (duktė̃). Tam tikrais atvejais kirtis buvo atkeltas į skiemenį su glotalizuota intonacija, ir toks skiemuo gavo tvirtagalę priegaidę (ė̃dis 'ėdesys, pašaras' greta ė́sti). Jei kirtis atkeltas į skiemenį be glotalizuotos priegaidės, jame tariama vadinamoji vidurinė priegaidė, vėliau sutapusi su tvirtaprade, t. y. krentančiąja (vìlkė greta vil̃kas). Nekirčiuotuose skiemenyse glotalizuota priegaidė išnyko. Lietuvių žemaičių tarmėje glotalizuota priegaidė išliko senojo kirčio vietoje. Latvių kalboje kirtis buvo atkeltas į pirmąjį skiemenį, ir glotalizuota priegaidė išliko tik senuosiuose nekirčiuotuose skiemenyse.
Latvių ir lietuvių priegaidžių santykį nusako Endzelyno dėsnis.
Daiktavardis
Baltų prokalbės daiktavardis (ir kiti vardažodžiai) pasižymėjo didžiu archajiškumu: galūnės nebuvo trumpinamos, jos artimos ide. galūnėms. Daiktavardis baltų prokalbėje, kaip ir indoeuropiečių, turėjo šias kategorijas: giminės (vyriškosios, moteriškosios ir bevardės), skaičiaus (vienaskaitos, dviskaitos ir daugiskaitos) ir linksnio. Linksnių būta 7-ių: vardininko, kilmininko, naudininko, galininko, įnagininko, vietininko ir šauksmininko. Dviskaitoje ir daugiskaitoje šauksmininkas nuo ide. laikų sutapo su vardininku. Be to, kaip dažniausiai rekonstruojama ir indoeuropiečių prokalbei, taip ir baltų prokalbėje buvo sutapę dviskaitos vardininkas–galininkas–šauksmininkas, naudininkas–įnagininkas ir kilmininkas–vietininkas: turėtos trys skirtingos dviskaitos linksnių formos. Palyginti su tradicine indoeuropiečių prokalbės rekonstrukcija, prabaltų kalba neteko tiktai abliatyvo, jei nepaisytume sunkių mėginimų ide. atkurti dar ir aliatyvą (arba direktyvą – krypties vietininką). Abliatyvas jau ide. buvo neraiškus: atskirą jo formą turėjo tik o kamieno vardažodžių vienaskaita, bet dviskaitoje o kamieno abliatyvas sutapo su naudininku−įnagininku, daugiskaitoje − su naudininku. Kitų paradigmų vardažodžių vienaskaitos abliatyvas buvo sutapęs su kilmininku, o kituose skaičiuose sutapimo būta tokio paties, kaip ir o kamieno vardažodžių.
Bevardę daiktavardžių giminę išsaugojo tik prūsų kalba, o lietuvių ir latvių kalbose ji išnyko. Vis dėlto lietuvių kalboje išliko kitų linksniuojamųjų žodžių − būdvardžių, dalyvių, įvardžių ir skaitvardžių − bevardės giminės liktinių formų. Atkuriant bevardės giminės formas, ypač svarbūs prabaltų skoliniai Baltijos finams; apie bevardės giminės daugiskaitą šį tą galima spręsti ir iš lietuvių kalbos sudurtinių skaitvardžių '11 − 19', o atskirais atvejais tam pagelbsti ir artimiausiųjų prabaltams − praslavų ir pragermanų − kalbų bei sanskrito duomenys. Bevardės giminės daiktavardžiai nuo kitų to paties linksniavimo tipų vyriškosios ar moteriškosios giminės daiktavardžių nuo seno skyrėsi tik vardininko−galininko−šauksmininko linksniais, kur visi trys buvo vienodi, sutapę.
Baltų prokalbė buvo išlaikiusi iš indoeuropiečių prokalbės paveldėtą kuopinį skaičių − vadinamąjį kolektyvą, kuris buvo reiškiamas bevardės giminės daugiskaita. Kuopinis skaičius reiškė ne daugybę pavienių daiktų, bet jų grupę, visumą − panašiai kaip lietuvių kalboje kalnas ir kalnynas, žmogus ir žmonija. Ilgainiui kolektyvas, kaip perteklinis skaičius greta daugiskaitos, baltų kalbose ėmė nykti.
Daiktavardžių kamiengalis galėjo baigtis balsiu – tam tikra priesaga. Tai − balsinių kamienų daiktavardžiai. Pagal kamiengalio balsį baltų prokalbėje išskiriami o, ā, ē, i, u kamienai. Jei po šaknies baltų prokalbėje daiktavardžiai turėdavo ne balsį, o tam tikras priebalsiu besibaigiančias priesagas, šie daiktavardžiai skirstomi pagal jas ir priklauso priebalsiniams priesaginiams kamienams. Galima rekonstruoti ir vadinamuosius priebalsinius šakninius kamienus, neturėjusius po šaknies nei balsio, nei priesagos. Pastaroji rekonstrukcija gana rizikinga, nes šis linksniavimo tipas baltų kalbose labai nunykęs. Skirstant kitaip, ne tik į balsinius ir priebalsinius kamienus, kamiengalyje turėjęs *e : *o balsių kaitą o kamienas vadinamas tematiniu (tarp šaknies (arba žodžio kamieno) ir galūnės įsiterpęs jungiamasis balsis *o yra tema), o visi kiti, jungiamojo balsio *o > baltų *a neturintys kamienai – atematiniais („betemiais”). Kamienų galūnių įvairovė yra tariama, ji susidarė susiliejus tikrosioms galūnėms su kamiengaliu. Grynos galūnės gerai matyti priebalsinių šakninių daiktavardžių (C-s, C-ø) linksniavime. Priebalsinių daiktavardžių priesagos ir galūnės šiame straipsnyje atskirtos, išskaidytus balsinius kamiengalius ir galūnes žr. „Indoeuropiečių prokalbė: Kamienų galūnių rekonstrukcija“. Nežinia, ar baltų prokalbėje buvo išlikę ū, ī, besibaigiantys dvibalsiais ir heteroklitiniai kamienai (linksniuose turėję r: n, l: n ir kitokią priesagų kaitą) − tam nepakanka duomenų, pėdsakų esama tik žodžių daryboje.
Tik o, ā ir ē kamienai buvo pasiskirstę giminėmis: o kamienui priklausė vyriškosios ir bevardės giminės linksniuojamieji žodžiai, o ā ir ē kamienams − moteriškosios. Priebalsinių kamienų daiktavardžiai turėjo tik tam tikrą polinkį į giminę, pavyzdžiui, s kamienui daugiausia priklausė bevardės giminės daiktavardžiai. Išskyrus šiuos atvejus, giminę signalizuodavo ne tiek galūnės, kiek su daiktavardžiais gimine derinami įvardžiai, būdvardžiai ir kiti gimine kaitomi žodžiai − kaip ir indoeuropiečių prokalbės laikais.
Žemiau pateiktose lentelėse nurodytos galūnių priegaidės, jeigu yra pavykę jas rekonstruoti: cirkumfleksas (˜) žymi krentančiąją, akūtas (´) – kylančiąją priegaidę. Cirkumfleksas rašomas virš trumpojo dvigarsio pirmo dėmens, akūtas – virš antro. Ilguosiuose dvigarsiuose ir cirkumfleksas, ir akūtas rašomi virš pirmojo dėmens. Akūto glotalizacija (žr. „Kirtis ir priegaidė“) nežymima. Trumpieji balsiai tikriausiai nepriegaidėdavo, todėl priegaidės / kirčio ženklas virš jų nerašomas. Šis priegaidžių žymėjimas atspindi būtent galūnės būklę, pateiktose linksniavimo paradigmose dėl rekonstrukcijos sunkumų kirčio vieta ir priegaidė žodžio kamiene nenurodomi.
Išskyrus kai kuriuos atvejus, atspindima ide. galūnių būklė be laringalų (h, ch ar pan. tipo priebalsių, žymimų *h₁, *h₂, *h₃; apibendrintai – *H). Pastabos 1 lentelei:
215px|thumb|right|[[Didysis tautų kraustymasis|Didžiojo tautų kraustymosi laikotarpio sūduvių kultūros radiniai.]] Pastabos 1 lentelė tęsiniui:
Pastabos 2 lentelei:
Pastabos 2 lentelės tęsiniui:
Būdvardis
Skirtingai nei daiktavardis, būdvardis buvo kaitomas gimine (vyriškąja, moteriškąja ir bevarde), kuri buvo derinama prie atitinkamos daiktavardžio giminės. Būdvardžiai turėjo tris laipsnius: nelyginamąjį, aukštesnįjį ir aukščiausiąjį. Skaičiumi buvo derinami su daiktavardžiais, tad turėjo vienaskaitą, dviskaitą ir daugiskaitą. Šauksmininkas paprastai sutapdavo su vardininku. Kitais atžvilgiais linksniavimas niekuo nesiskyrė nuo daiktavardžių, todėl baltų ir indoeuropiečių prokalbių galūnes žr. prie atitinkamų daiktavardžio kamienų.
Kaip ir atitinkamose daiktavardžių paradigmose, greta o kamieno buvo i̯o (mot. g. i̯ā) ir ii̯o (mot. g. ē) variantų. Greta o kamieno vyriškosios ir bevardės giminių, moteriškosios giminės formos būdavo sudaromos su ā kamienu, greta u kamieno − moteriškoji giminė su i̯ā kamienu (vns. vardininke *ī), o šalia i kamieno vyriškosios ir bevardės giminių būdvardžių moteriškoji giminė gaudavo, matyt, i̯ā arba ē kamieną. Pastaroji moteriškosios giminės rekonstrukcija susiduria su sunkumais, nes i kamieno būdvardžiai dabartinėse baltų kalbose prastai išsaugoti. Greta i kamieno vyr. ir bev. giminių moteriškosios giminės formas su ē kamienu būtų galima grįsti lietuvių kalbos tarmėse ir senuosiuose raštuose aptinkamais aukštesniojo laipsnio i kamieno būdvardžiais, mat greta jų moteriškoji giminė turi ē kamieno paradigmą. Taip pat ir nelyginamojo laipsnio i kamieno vyr. g. būdvardžiai, kurių paradigma labai sumišusi su ii̯o kamienu, turi ē kamieno moteriškosios giminės formas, tačiau visiško aiškumo dėl turėtųjų baltų prokalbėje nėra.
Įvardžiuotiniai būdvardžiai, turimi dabartinėse baltų kalbose (kaip, balta − baltasis, baltoji), susidarė vėliau, prokalbei skylant. Įvardis *is (bev. g.*i, mot. g. *ī) baltų prokalbėje dar buvo ne suaugęs su būdvardžiu, o sudarė dviejų žodžių − būdvardžio ir įvardžio − konstrukciją. Įvardis turėjo būti laisvas, paslankus – galėjo eiti tiek prieš būdvardiško žodžio šaknį, tiek po jo (ar net daiktavardžio) galūnės: plg. lietuvių senųjų raštų nujamliūdusiam 'nuliūdusiajam', dangujęjis 'dangiškasis; jis (= tas, kuris) danguje'.
Aukštesniojo laipsnio formoms sudaryti baltų prokalbėje buvo vartojama iš indoeuropiečių prokalbės paveldėta priesaga *-(i̯)es (ir su silpnuoju balsio laipsniu *-is): *labesis,-esi 'geresnis, geriau', *platesis, -esi 'platesnis, plačiau', *aru̯esis, -esi 'tinkamesnis, tinkamiau' − linksniuota pagal i kamieno paradigmą (žr. aukščiau). Aukštesniojo laipsnio moteriškajai giminei, kaip leistų spręsti lietuvių kalbos duomenys, būtų galima rekonstruoti ē kamieno galūnes (*labesē).