cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Armeniukas
Upėvardis yra mažybinės darybos nuo Armena. Pastarasis vardas siejamas žodžiais arma („skystas kelias, klampynė“), armuo („klampynė, liūnas, bedugnė, arimas“), armena („arimas, dirva“).
Nimba Kwado FC
Nimba Kwando Football Club, o trumpai Nimba Kwando FC – profesionalus Liberijos futbolo klubas, rungtyniavęs aukščiausioje šalies lygoje. Klubas įkurtas Sanikelyje, Nimbos apskrityje.
Istorija
2016 m. įkurtas klubas. Nuo 2019–2020 m. aukščiausioje lygoje.
2020–2021 m. Pirmame divizione užėmė trečią vietą ir pirmą kartą iškovojo medalius.
Pasiekimai
Aukščiausia lyga
Futbolo taurė
Supertaurė
Liuksemburgo futbolo varžybos 2012–2013 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2012–2013 m.
Paliepiukai (Ariogala)
Paliepiukai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Ilgižių III.
Gipiškiai
Gipiškiai – buvęs kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Tetirvinų.
2001 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas
2001 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas – 15-asis pasaulio moterų rankinio čempionatas, kuris vyko 2001 m. gruodžio 4 - gruodžio 16 dienomis Italijoje.
Čempionato nugalėtoja pirmą kartą tapo Rusijos rinktinė. Austrijai atstovavusi Aušra Fridrikas paskelbta geriausia čempionato žaidėja.
Paliepiukai (Betygala)
Paliepiukai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kaulakių.
Margininkų tvenkinys (Mažeikiai)
Margininkų tvenkinys arba Viliotės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, 2 km į pietvakarius nuo Židikų miestelio, Viliotės miško rytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Gedvydo upelį (Kvistės intakas, Varduvos upės baseinas) 3,2 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 1,1 km, plotis – iki 0,3 km. Yra 2,32 ha mišku apaugusi sala. Altitudė 101,4 m. Krantai žemi, daugiausia apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Rytinėje ir pietinėje pakrantėse plyti dirbami laukai.
Karosinis (11030014)
Karosinis – ežerėlis Lietuvoje, Trakų rajone, 6 km į pietryčius nuo Paluknio, Ropėjos miško pietinėje dalyje. Ežerėlis ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,1 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 132,7 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Luknos intako Žvirgždės baseinui. Į šiaurės rytus už 80 m telkšo dar vienas didesnis Karosinis ežeras.
Šaukoto apylinkė
Šaukoto apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Grinkiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Ginčų apylinkės ir dalis Piktonių apylinkės, o dalis Šaukoto apylinkės prijungta prie Tytuvėnų rajono Papušynio apylinkės. 1963 m. prijungta Papušynio apylinkė.
Indauja
thumb|200px|Senovinė indauja. [[Pšemyslis|Pšemyslio muziejus, Lenkija]]
Indauja – baldas indams ir maistui laikyti. Indaujos dažniausiai būna suskirstytos lentynomis ar stalčiais atskirai lėkštėms, stiklinėms, stalo įrankiams ar kitiems namų ūkio daiktams susidėti. Durelės dažnai įstiklinmamos.
Lietuvos kaime indaujos statytos kurioje nors gyvenamojo namo patalpoje, kartais klėtyje. Pradžioje buvo skobiamos iš vientiso medžio su rėmais priekyje durims įstatyti. Nuo XVIII a. pr. ėmė plisti indaujos, sukaltos iš lentų, panašios į spintas, su vienvėrėmis durimis. Nuo 18 a. pabaigos paplito indauja (vadinamasis kredensas) siauresne viršutine dalimi, kuri nuo apatinės kartais atskirta tuščiu tarpu.
Lentinės indaujos būdavo nudažomos, išmarginamos gėlių ornamentais.
Paliepkalnė
Paliepkalnė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Nevarėnų.
Mašti
Mašti – Deivė Motina elamitų mitologijoje. Tai svarbiausia dievybė Malamiro panteone.
Apie tokios deivės egzistavimą liudija Vidurinės ir Naujosios Elamo karalystės laikotarpiu datuojami karališkieji įrašai ir asmenvardžiai. Mašti taip pat minima vėlyvuoju laikotarpiu datuojamame Hanio įraše iš Malamiro; šiame įraše dievybei priskiriami tokie epitetai: „Tarišos viešpatė“, „sergstinti dievų motina“. Be Malamiro, ši deivė buvo garbinama ir kitose vietovėse (kaip asmenvardžių dėmuo, Mašti vardas sutinkamas įrašuose iš Sūzų ir Tal-i Maljano).
Būta bandymų šios dievybės vardą sieti su Esteros knygoje minima karaliene Vašti (Artaksersko žmona). Visgi, kaip teigiama, tokia interpretacija nepagrįsta.
Ronaldas Račinskas
Ronaldas Račinskas (g. 1968 m. gegužės 13 d. Vilniuje) – Lietuvos šaulys, kuris specializuojasi šaudyme į skraidančius taikinius apvalioje aikštelėje. Daugkartinis Lietuvos čempionas ir rekordininkas, Lietuvos šaudymo sporto sąjungos skrendančių taikinių šaudymo skyriaus viceprezidentas.
Biografija
1993 m. baigė Vilniaus universiteto fizikos fakultetą, 2007 m. VU tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto doktorantūrą. 1992–1994 m. Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos ministerijos Sienos apsaugos tarnybos Ginkluotės skyriaus vadovo pavaduotojas, 1994–1997 m. ministerijos Politikos departamento specialistas, skyriaus vadovas, direktoriaus pavaduotojas, 1997–1999 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės kanclerio pavaduotojas, nuo 1999 m. Tarptautinės istorinio teisingumo komisijos direktorius. 2000–2008 m. Lietuvos šaudymo sporto sąjungos valdybos narys, nuo 2008 m. – viceprezidentas, stendinio šaudymo mėgėjų sporto klubo prezidentas.
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse varžėsi apvalios aikštelės rungtyje ir užėmė 30-ą vietą.
Prabauda
Prabauda – upelis Lietuvoje, Raseinių rajone; Šaltuonos dešinysis intakas (Šešuvies baseinas). Prasideda Rakavos miško pakraštyje, Bralinskių kaimo apylinkėse, 7 km į šiaurės rytus nuo Raseinių. Teka pietvakarių kryptimi, daugiausia laukais, arimais. Įteka į Šaltuoną 59,6 km nuo jos žiočių, šalia greitkelio ir Pašaltuonio I kaimo.
Intakas – Gintaras (kairysis).
Aukštupio ir dalies vidurupio vaga ištiesinta. Žemupyje įrengti nedideli Prabaudos ir Paklanių (5,8 ha) tvenkiniai. Kaimai prie Prabaudos: Pakautai, Girdaičiai, Žičkiškė, Trupinėliai, Norgėlai, Mirkliai, Paklaniai.
Upėvardis sudarytas iš priešdėlio pra- ir šaknies baud-. Ši siejama su bausti („varyti, raginti“), baudyti, baudinti („raginti, kurstyti“), baustis („ketinti, ryžtis“).
Nakačia
Nakačia – upelis Lietuvoje, Žemaitijoje (Šilalės ir Telšių raj.); viena Virvytės ištakų. Pasideda Žemaičių aukštumoje, Spingių kaimo apylinkėse, 1,5 km į šiaurę nuo Palentinio. Teka į šiaurės rytus, toliau į šiaurę kalvotomis, neretai miškingomis ir pelkėtomis vietomis. Įteka į užpelkėjusį Biržulio ežerą, iš kurio išteka Ventos intakas Virvytė. miniatiūra|200px|left|Ties Berže, kelyje
Didžioji dalis vagos ištiesinta. Žemupys patenka į Varnių regioninį parką. Gyvenvietės prie Nakačios: Beržė, Pinciškė, Skrandėnai, Gomaliai, Bartlaukis, Godeliai, Panakatis.
Upėvardis iš šaltinių dar žinomas kaip Некоца, Некота, Некатя, Некета, Неката, Некача, todėl pirminė žodžio lytis turėjo būti *Nekačia. Šis upėvardis gretinamas su baltišku laikomu Desnos intako vardu Nakote. Pavadinimas skaidomas į neiginį ne-, o šaknis kač- (plg. Katra) siejama su „griovys, upelis, srautas“.
Gudobelinis sprindytis
Gudobelinis sprindytis (Eupithecia virgaureata) – sprindžių (Geometridae) šeimos drugys.
Sparnų ilgis – 17-23 mm.
Skraido gegužės – birželio mėnesiais.
Vikšrai maitinasi ant paprastosios rykštenės, pievinės žilės.
Paplitęs visoje palearktinėje zonoje.
Karosinis (11030011)
Karosinis – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 6 km į pietryčius nuo Paluknio, Ropėjos miško pietinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,16 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 133 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Ežeras nenutekantis, priklauso Luknos intako Žvirgždės baseinui. Į pietvakarius už 80 m telkšo dar vienas mažesnis Karosinis ežeras, į rytus už 60 m – bevardis 0,34 ha ežerėlis.
Naujų idėjų kamerinis orkestras
Naujų idėjų kamerinis orkestras (NIKO) - tai styginių instrumentų ansamblis, kurį 2006 m. įkūrė lietuvių kompozitorius Gediminas Gelgotas. NIKO atlieka šiuolaikinę minimalistinę muziką, o didžiąją dalį kolektyvo repertuaro sudaro ansamblio meno vadovo ir dirigento G. Gelgoto kūryba. NIKO savo pasirodymuose sujungia klasikinės ir populiariosios muzikos stilius, atlieka muziką mintinai, naudoja netradicines styginių instrumentų technikas, dainavimą. Orkestras taip pat integruoja kitas menų formas, tokias kaip minimalistinė choreografija, vizualizacijos ir dizainas, taip sukurdamas unikalią atlikimo koncepciją.
Istorija
Naujų idėjų kamerinį orkestrą 2006 m. įkūrė tuo metu devyniolikmetis G. Gelgotas, norėdamas įgyvendinti savo kūrybinę viziją. Su laiku NIKO sudėtis kito, kol galiausiai įgijo dabartinį formatą. Orkestrą sudaro pats G. Gelgotas ir 6-7 stygininkai.
NIKO intensyviai koncertuoja Europoje, Azijoje, JAV ir yra pasirodęs bei pristatęs G. Gelgoto muziką daugelyje prestižinių koncertų erdvių  bei festivalių. Tarp paminėtinų pasirodymų yra koncertas Popiežiaus Pranciškaus vizito Vilniuje metu. NIKO bendradarbiauja su tokiais muzikantais kaip Avi Avital, Ksenija Sidorova, Mari Samuelsen, Voces8, Kirill Troussov, Kristjan Järvi, Ole Edvard Antonsen, Davidas Geringas, David Nebel, Vytautas Sondeckis, Asmik Grigorian ir kitais. NIKO reguliariai atstovauja Lietuvą svarbių diplomatinių misijų užsienyje metu.
Repertuaras
Didžiąją dalį orkestro repertuaro sudaro ansamblio meno vadovo, kompozitoriaus G. Gelgoto kūriniai. NIKO atlieka ir kitų minimalizmo atstovų kūrinius: kompozitorių Steve Reich, Terry Riley, Philip Glass, John Tavener, Arvo Pärt, Morten Lauridsen, Max Richter ir Peter Michael Hamel muziką. Į savo programas NIKO įtraukia ir klasikinių kompozitorių (Johann Sebastian Bach, Antonio Vivaldi ir kt.) kūrinių šiuolaikines aranžuotes.
John C. Calhoun
Džonas Koldvelas Kalhaunas (, 1782 m. kovo 18 d. – 1850 m. kovo 31 d.) – JAV valstybės veikėjas ir politikos teoretikas, 1825–1832 m. JAV viceprezidentas. Kalhaunas atkakliai gynė vergiją ir siekė apsaugoti baltųjų pietinių valstijų interesus. Jis pradėjo savo politinę karjerą kaip nacionalistas ir stiprios nacionalinės vyriausybės bei apsauginių muitų šalininkas. 1820-ųjų pabaigoje jo pažiūros radikaliai pasikeitė ir jis tapo vienu iš pagrindinių valstijų teisių, ribotos vyriausybės, nulifikavimo ir mažų tarifų šalininkų. Jis manė, kad Šiaurės pritarimas šiems politikos punktams yra sąlyga, kad pietūs liktų Sąjungoje. Jo įsitikinimai ir įspėjimai padarė didelę įtaką Pietų atsiskyrimui nuo Sąjungos 1860–1861 m. Jis buvo pirmasis viceprezidentas, atsistatydinęs iš pareigų, ir vienintelis iki Spiro Agnew atsistatydinimo 1973 metais.
Kalhaunas pradėjo savo politinę karjerą, kai 1810 m. buvo išrinktas į Atstovų rūmus. Dirbdamas karo sekretoriumi vadovaujant prezidentui Džeimsui Monro, pertvarkė ir modernizavo karo departamentą. Kalhaunas buvo kandidatas į prezidentus 1824 m. JAV prezidento rinkimuose, tačiau nesulaukęs palaikymo, pasitraukė iš kovos dar iki rinkimų, bet sutiko būti kandidatu į viceprezidentus. Rinkikų kolegija didžiule balsų dauguma išrinko Kalhauną viceprezidentą. Ėjo viceprezidento pareigas, vadovaujant prezidentams Džonui Kvinsiui Adamsui ir Endriu Džeksonui.
Kalhaunas nesutarė su Džeksonu dėl nulifikavimo politikos, palaikė Pietų Karolinos teisę panaikinti federalinius tarifų įstatymus, kurie, jo manymu, buvo nesąžiningai palankūs šiaurės valstijoms. 1832 m., likus vos keliems mėnesiams iki antrosios kadencijos pabaigos, Kalhaunas atsistatydino iš viceprezidento pareigų ir parėjo dirbti į Senatą. 1844 m. Demokratų partijoje siekė būti iškeltas kandidatu į prezidentus, bet pralaimėjo netikėtam kandidatui Džeimsui Polkui, kuris vėliau ir buvo išrinktas į JAV prezidento postą. 1844–1845 m. dirbo valstybės sekretoriumi prezidento Džono Tailerio administracijoje. Eidamas šias pareigas palaikė Teksaso aneksiją, kaip priemonę išplėsti vergvaldžių įtaką, ir padėjo išspręsti Oregono sienos ginčą su Britanija. Vėliau Kalhaunas grįžo dirbti į Senatą, priešinosi Meksikos ir Amerikos karui, Vilmoto išlygai ir 1850 m. kompromisui.
Collin Gillespie
Kolinas Gilespis (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Denverio „Nuggets“ komandoje. Jis žaidė koledžo krepšinį Vilanovos „Wildcats“ komandoje.
2022 m. NBA naujokų biržoje likęs nepasirinktas Gilespis pasirašė dvipusę sutartį su Denverio „Nuggets“. Pagal sutarties sąlygas jis dalinasi laiką tarp „Nuggets“ ir NBA G-lygos klubo Grand Rapidso „Gold“.
Paliesė (Panevėžys)
Paliesė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Naujamiesčio.
Jabjum
thumb|230px|Jabjum. XVIII a. tibetietiška thanka Jabjum ( 'tėvas-motina') – Tibeto budizmo mene sutinkamas simbolis – vyriška ir moteriška figūros sueities pozoje. Šis vaizdinys kyla iš ezoterinių tantrinių mokymų (anutarajoga tantros). Panašus vaizdinys sutinkamas ir hinduistinėje tantroje, kur vadinamas maithuna. Jabjum pozoje vaizduojama tūžmioji Vadžrajoginės hipostazė Vadžaravarahė ir rūstusis Heruka Čakrasamvara. Ši pora vadinama Hevadžra. Gali būti vaizduojamos ir kitos poros, pvz., buda Samantabhadra ir Samantabhadrė.
Jabjum motyvas aptinkamas ant tibetietiškų piešinių (thankų), vaizduojamas skulptūromis ir bareljefais. Galimas ir neikoninis vaizdavimas jantra arba mandala. Jabjum reiškia priešybių vienybę, kosminių principų hierogamiją, tai dualizmo transcendencijos priemonė. Vyriška figūra atspindi vyrišką, veiklų, gabų principą (upają), atjautą (karuną), o moteriška – pasyvų, išminties principą (pradžnią), erdvę. Jabjum konfigūracija naudojama tantrinėse idamų meditacijose, susitapatinant su šia priešybių sąjunga. Yra ir fizinė jabjum praktika (sadhana), vadinama karmamudrā. Tikima, kad sueities metu kylantis palaimos ir nedvejybės jausmas yra palanki akimirka išsivaduoti iš karmos ir pasiekti atbudimą.
Šeduvos apylinkė
Istorija
Dvi apylinkės įkurtos užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje – Šeduvos I ir Šeduvos II. 1949 m. jos buvo Šeduvos valsčiuje, 1950 m. priskirtos naujam Šeduvos rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. abi prijungtos prie Pavartyčių apylinkės. Šeduvos apylinkė vėl įkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Vaižgų apylinkės, Vėriškių apylinkės, dalies Alksniupių apylinkės, dalies Pavartyčių apylinkės ir dalies Augmėnų apylinkės. 1977 m. prijungta mažoji dalis Sedūnų apylinkės.
Septyni taškai
Septyni taškai – Mesopotamijos mene sutinkamas simbolis, kurį sudaro skirtingais būdais išdėstyti septyni taškai (rutuliai).
Pirmąkart šis simbolis aptinkamas Mitanijos gliptikos mene, tačiau jo ištakos gali siekti priešistorinius laikus. Mitanijos antspauduose taškai paprastai sudarydavo tam tikrą rozetę – šeši taškai būdavo išdėstomi apie vidurinį tašką. Septynių taškų simbolis buvo plačiai paplitęs Naujosios Asirijos karalystės ir Naujosios Babilonijos karalystės laikotarpiais. Skirtingai nei Mitanijos mene, šeši taškai dažniausiai vaizduoti dviem eilėmis, o septintasis – pakraštyje tarp eilių.
Septyni taškai gana anksti, bent jau nuo Vidurinės Asirijos karalystės laikų, pradėti sieti su tokiais astraliniais simboliais, kaip saulės diskas ir pusmėnulis. Asirų, babiloniečių bei vėlesnių laikų mene septyni taškai simbolizavo Plejades, susiklostė šio simbolio atmaina, kur taškus pakeitė septynios žvaigždės. Visgi ši naujesnė simbolio atmaina buvo mažiau paplitusi.
Iš įvairių Mesopotamijos įrašų sprendžiama, kad septyni taškai simbolizavo ir Septynetą dievų (Sebittu). Ši dievybių grupė galėjo būti siejama su Plejadėmis.
Paliesė (Antazavė)
Paliesė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Antazavės.
Al-Jihad SC
„Al-Jihad Sports Club“ – Sirijos futbolo klubas iš Kamišlio.
„Balandžio 7-osios dienos“ stadionas – namų arena, talpinanti 10 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas 1962 m. Žaidė Premjer lygoje, bet 2017–2018 m. sezone liko keturioliktoje vietoje ir buvo perkelti į Pirmą divizioną.
Šiaulėnų apylinkė
Šiaulėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Tašmajdano parkas
thumb|Tašmajdano parkas su šv. Morkaus cerkve tolumoje
Šiaulėnų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šiaulėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. 1954 m. prijungtos Šiaulaičių apylinkė ir dalis Kudinų apylinkės, 1963 m. – Notiniškių apylinkė, Sidorų apylinkė ir Žeimių apylinkė.
Tašmajdano parkas
Tašmajdano parkas, taip pat vadinamas tiesiog Tašmajdanu ar Tašu , – viešasis parkas ir jį supantis gyvenamasis rajonas Serbijos sostinėje Belgrade. Parkas yra Belgrado Palilulos savivaldybėje. 2010–2011 m. visas parkas pirmą kartą nuo jo įkūrimo 1954 m. buvo iš esmės rekonstruotas.
Istorija
Mūsų eros pradžioje šioje vietoje buvo romėnų akmens skaldykla. Akmenys iš čia naudoti statant Belgrado pirmtaką lotyniškai vadintą Singidunum. Iš akmens taip pat daryti sarkofagai, kurių yra išlikusių ir iki šių dienų. Akmens skaldykla naudota ir Osmanų valdymo laikotarpiu, vietovės pavadinimas kilęs iš turkų kalbos – taş reiškia 'akmuo“, o maden „kasykla“. Čia buvo kasama ir parakui naudota salietra.
Guba
Lietuvoje per rugiapjūtę rugiai statyti į gubas: Žemaitijoje ir Vidurio Lietuvoje rugių gubą sudarė 9–20 pėdų (pirmuosius 3–4 pėdai surišdavo, aplink juos pristatydavo kitus ir apkepurėdavo vienu ar dviem pėdais), Aukštaitijoje – 10 pėdų (pirmąjį nulenkdavo, 8 pristatydavo šalia, o dešimtajį užlenkdavo ant viršaus arba uždėdavo ražais į viršų). Vasarojaus pėdus Žemaitijoje statydavo eilėn, o Aukštaitijoje 5–6 pėdus rišdavo į gubą.
Linų pėdus arba saujas taip pat statydavo į pailgas ar apskritas guba viena ar dviem rikėmis.
Po XX a. vid. pasikeitus javų derliaus nuėmimo technologijoms, gubų statymas išnyko.
Mikalojus Kazanovskis
Mikalojus Kazanovskis (1530 m., LukovasŁuków - 1569 m.) – Veliuno seniūnas.
Biografija
Baltramiejaus Kazanovskio ir Katerinos Markušovskos sūnus. Martyno Kazanovskio tėvas.
Nimba United FC
Nimba United Football Club, o trumpai Nimba United FC – profesionalus Liberijos futbolo klubas, rungtyniavęs aukščiausioje šalies lygoje. Klubas įkurtas Sankelyje, Nimbos apskrityje. Pirmasis ir vienintelis futbolo klubas iš provincijos, tapęs Liberijos čempionu. Iki 2015 m. titulą iškovodavo tik sostinei Monrovijai atstavaujantys klubai.
Istorija
Nuo 2010–2011 m. aukščiausioje lygoje. 2015 m. tapo šalies čempionais.
Pasiekimai
Futbolo taurė
Supertaurė
Lipizaneriai
Lipizaneriai arba Lipicai – Europos jojamųjų arklių veislė, išvesta XVI a. Habsburgų imperijoje. Tai vadinamasis „barokinis žirgas“, stiprus, lėtai bręstantis ir ilgaamžis gyvūnas; kailis paprastai būna pilkas.
Veislės pavadinimas kilęs iš Lipicos kaimo, kuris dabar yra Slovėnijoje, vieno iš pirmųjų įkurtų žirgynų, tuo metu priklausiusio Austrijai-Vengrijai, pavadinimo. Ten esantis žirgynas tebeveikia. Šiai veislei daugybę kartų kilo pavojus dėl Europoje vykusių karų, įskaitant Pirmosios koalicijos karą, Pirmąjį pasaulinį karą ir Antrąjį pasaulinį karą. Antrojo pasaulinio karo metais amerikiečių karių išgelbėti lipizaneriai išgarsėjo Disnėjaus filme „Baltųjų eržilų stebuklas“.
Lipizaneriai yra glaudžiai susiję su Ispanijos jojimo mokykla Vienoje, Austrijoje, kur žirgai demonstruoja klasikinio dailiojo jojimo haute école arba „aukštosios mokyklos“ judesius, įskaitant labai reguliuojamus, stilizuotus šuolius ir kitus judesius, žinomus kaip „skrydis virš žemės“. Šie žirgai auginami Piberio federaliniame žirgyne, esančiame netoli Graco, Austrijoje, ir yra treniruojami taikant tradicinius, šimtmečius skaičiuojančius klasikinio dailiojo jojimo metodus.
Aštuoni eržilai yra pripažinti klasikiniais veislės pamatiniais eržilais, visi kergti XVIII a. pabaigoje ir XIX a. pradžioje. Visi šiuolaikiniai lipizaneriai yra kilę iš šių aštuonių eržilų, o visų veislinių eržilų varde yra jų kraujo liniją sukūrusio reproduktoriaus vardas. Žinomos ir klasikinės kumelių linijos, kurių įvairūs veislių registrai pripažįsta net 35. Dauguma žirgų registruojami per Tarptautinės lipizanerių federacijos, kuri apima beveik 11 000 žirgų iš 19 šalių bei 9 valstybinius žirgynus Europoje, organizacijas nares. Daugiausia lipizanerių gyvena Europoje, mažiau – Amerikoje, Pietų Afrikoje ir Australijoje.
Charakteristika
thumb|left|Jaunas lipizanerių veislės eržilas įpusėjus „pilkėjimui“ Dauguma lipizanerių yra 14,2–15,2 plaštakų (147–157 cm) aukščio. Tačiau žirgai, veisiami taip, kad būtų artimesni pirminiam karietų arklių tipui, yra aukštesni ir siekia 16,1 rankos (165 cm) aukštį. Lipizanerių galva yra ilga, tiesaus arba šiek tiek išgaubto profilio. Žandikaulis gilus, ausys mažos, akys didelės ir išraiškingos, o šnervės išsiplėtusios. Jų kaklas yra tvirtas, tačiau lenktas, o gogas žemas, raumeningas ir platus. Tai vadinamieji „barokiniai žirgai“ su plačia, gilia krūtine, plačiu pasturgaliu ir raumeningais pečiais. Uodega aukštai pakelta. Kojos raumeningos ir stiprios, su plačiais sąnariais ir gerai matomomis sausgyslėmis. Kanopos paprastai būna mažos, bet tvirtos.
Lipizanerių veislės žirgai paprastai bręsta lėtai. Tačiau jie gyvena ir yra aktyvūs ilgiau nei daugelio kitų veislių žirgai, o sudėtingus Ispanijos jojimo mokyklos pratimus žirgai atlieka sulaukę dvidešimties ir gyvena iki trisdešimties metų.
Spalva
thumb|Kumelė ir tamsus kumeliukas Išskyrus retus vienspalvius žirgus (dažniausiai bėris arba juodokas), dauguma lipizanerių yra pilki. Kaip ir visi pilki arkliai, jie turi juodą odą, tamsias akis, o suaugę – baltą kailį. Pilki arkliai, tarp jų ir lipizaneriai, gimsta su pigmentuotu kailiu – lipizanerių kumeliukai paprastai būna gelsvi arba juodi – ir, vykstant „pilkėjimo“ procesui, kiekvienais metais tampa vis šviesesni. Ties 6–10-ais žirgo metais šis procesas pasibaigia. Skirtingai nuo paplitusios klaidingos nuomonės, lipizaneriai iš tikrųjų nėra tikri baltieji žirgai. Baltasis arklys gimsta baltas ir turi nepigmentuotą odą.
Iki XVIII a. lipizaneriai buvo ir kitų kailio spalvų, įskaitant pelėką, bėrį, kaštoną, juodą ir keršą. Tačiau pilka spalva yra dominuojantis genas. Karališkoji šeima pirmenybę teikė pilkai spalvai, todėl ši spalva buvo akcentuojama veisimo praktikoje. Taigi nedidelėje veislės populiacijoje, kai ši spalva buvo sąmoningai atrinkta kaip pageidautina savybė, ji tapo didžiosios daugumos lipizanerių veislės žirgų spalva. Tačiau nuo seno Ispanijos jojimo mokykloje yra tradicija, kad joje auginamas bent vienas bėris arba juodokas lipizanerių veislės eržilas, ir ši tradicija tęsiama iki šiol.
Istorija
thumb|upright|left|Lipizanerių veislės eržilas, [[Šenbruno rūmai]] Lipizanerių protėviai gyveno maždaug 800 m. e. m. Lipizanerių pirmtakai buvo išvesti VII a., kuomet maurai į Ispaniją atvežė berberų arklius ir sukryžmino juos su vietinėmis Ispanijos veislėmis. Iš to kilo andalūzai ir kitos Pirėnų pusiasalio arklių veislės.
XVI a., kai Ispaniją ir Austriją valdė Habsburgai, stiprų, bet judrų žirgą norėta naudoti tiek karinėms reikmėms, tiek madingose ir sparčiai augančiose Vidurio Europos didikų jojimo mokyklose. Todėl 1562 m. Habsburgų imperatorius Maksimilianas II į Austriją atvežė Ispanijos andalūzus ir Kladrubyje įkūrė dvaro žirgyną. 1580 m. jo brolis erchercogas Karolis II, Vidinės Austrijos valdovas, įsteigė panašų žirgyną Lipicoje, esančioje dabartinėje Slovėnijoje, nuo kurios ir kilo veislės pavadinimas. Kai buvo įkurtas žirgynas, Lipica buvo Triesto, Habsburgams pavaldaus autonominio miesto, savivaldybės ribose. Kaimo pavadinimas kilęs iš slovėniško žodžio lipa, reiškiančio „liepa“.
Lipicoje buvo kryžminami ispanų, berberų ir arabų veislės žirgai, o vėlesnės kartos buvo kryžminamos su jau išnykusia neapoliečių veisle iš Italijos ir kitais ispanų kilmės „barokiniais žirgais“ iš Vokietijos ir Danijos. Nors abu žirgynai keitėsi veisliniais gyvuliais, Kladrubis specializavosi į sunkiųjų karietų arklius, o jojamieji ir lengvųjų karietų arkliai buvo veisiami Lipicos žirgyne.
Nuo 1920 m. Piberio federalinis žirgynas netoli Graco tapo pagrindiniu Vienoje esančių žirgų žirgynu. Veisimas tapo labai selektyvus: veisti buvo leidžiama tik Jojimo mokykloje pasiteisinusius eržilus ir tik griežtus produktyvumo testus praėjusias kumeles.
Pamatiniai žirgai
Šiandien įvairiuose registruose pripažįstamos aštuonios lipizanerių pamatinės linijos, kurios vadinamos „dinastijomis“. Jos skirstomi į dvi grupes. Šešios linijos yra kilusios iš klasikinių pamatinių eržilų, kuriuos XVIII–XIX a. augino Lipicos žirgynas. Dar dvi linijos nebuvo auginamos Lipicoje, bet buvo auginamos kituose žirgynuose istorinėse Habsburgų imperijos ribose.
Šešios „klasikinės dinastijos“ yra šios:
Dvi papildomos eržilų linijos aptinkamos Kroatijoje, Vengrijoje ir kitose Rytų Europos šalyse, taip pat Šiaurės Amerikoje. Tarptautinė lipizanerių federacija jas pripažįsta lygiavertėmis šešioms klasikinėms linijoms. Jos yra šios:
Keletas kitų eržilų linijų bėgant metams išnyko, tačiau buvo naudojamos ankstyvajame arklių veisime. Be pamatinių eržilų linijų, buvo 20 „klasikinių“ kumelių linijų, iš kurių 14 išliko iki šių dienų. Tačiau įvairios lipizanerių organizacijos pripažįsta iki 35 kumelių linijų.
Tiek eržilams, tiek kumelėms suteikiami tradiciniai vardai, kurių reikalauja lipizanerių veislės registrai. Tradiciškai eržilams suteikiami du vardai: pirmasis – tėvo vardas, antrasis – motinos vardas. Pavyzdžiui, „Maestoso Austria“ yra žirgas, kurio tėvas yra Maestoso Trompeta, o motina vardu Austria. Šio žirgo tėvystės linija siekia pamatinės Maestoso dinastijos tėvą. Kumelių vardai parenkami taip, kad „papildytų tradicinius lipizanerių linijos vardus“ ir turi baigtis raide „a“.
Ispanijos jojimo mokykla
thumb|Lipizanerių mokymai [[Ispanijos jojimo mokykla Vienoje|Ispanijos jojimo mokykloje]]
Visame pasaulyje garsi Ispanijos jojimo mokykla viešuose pasirodymuose, kuriuose demonstruojami klasikinio dailiojo jodinėjimo judesiai ir treniruotės, naudoja puikiai treniruotus lipizanerių veislės eržilus. 1572 m. Austrijos imperijos laikais buvo pastatytas pirmasis Ispanijos maniežas, kuris yra seniausia tokio tipo arena pasaulyje. Nors Ispanijos jojimo mokykla įsikūrusi Vienoje, Austrijoje, jos pavadinimas kilęs iš ispaniškojo žirgų paveldo. 1729 m. imperatorius Karolis VI užsakė pastatyti Žiemos jojimo mokyklą Vienoje. 1735 m. baigtas statyti pastatas, kuriame ir šiandien veikia Ispanijos jojimo mokykla.
Išsaugojimas karo metais
Per visą savo istoriją lipizaneriai dėl karų patyrė kelis perkėlimus į kitą vietą, tačiau kiekvienas iš jų išgelbėjo veislę nuo išnykimo. Pirmą kartą tai įvyko 1797 m. kovo mėn. per Pirmosios koalicijos karą, kuomet žirgai buvo evakuoti iš Lipicos. Kelionės metu 16 kumelių atsivedė kumeliukų. 1797 m. lapkritį žirgai grįžo į Lipicą, bet arklidės buvo sugriautos. Jos buvo atstatytos, tačiau 1805 m. Napoleonui įsiveržus į Austriją žirgai vėl buvo evakuoti. Jais buvo rūpinamasi Džakovo žirgyne. Žirgai grįžo tik 1807 m. balandžio 1 d., tačiau po 1809 m. Šenbruno sutarties jie buvo evakuoti dar tris kartus per vėlesnį neramų laikotarpį, dėl to buvo prarasta daug žirgų ir sunaikintos rašytinės kilmės knygos, kuriose buvo užfiksuotos iki 1700 m. buvusios žirgų kraujo linijos. Galiausiai 1815 m. žirgai visam laikui grįžo į Lipicą, kur liko iki XX a. pradžios.
Pirmoji evakuacija XX a. įvyko 1915 m., kai dėl Pirmojo pasaulinio karo iš Lipicos buvo evakuoti žirgai, kurie buvo apgyvendinti Laksenburge ir Kladrubyje. Po karo Austrijos-Vengrijos imperija subyrėjo, o Lipica atiteko Italijai. Taigi gyvuliai buvo padalyti keliems skirtingiems žirgynams naujose pokario valstybėse – Austrijoje, Italijoje, Vengrijoje, Čekoslovakijoje, Rumunijoje ir Jugoslavijoje. Austrijos valstybė išlaikė Ispanijos jojimo mokyklos eržilus ir kai kuriuos veislinius žirgus. Iki 1920 m. Austrijos veislinė gyvulininkystė buvo konsoliduota Piberyje.
Antrojo pasaulinio karo metais nacistinės Vokietijos vyriausioji vadovybė didžiąją dalį Europos lipizanerių veislės žirgų perkėlė į Hostauną, Čekoslovakijoje. 1942 m. iš Piberio buvo paimti veisliniai žirgai, o 1943 m. iš kitų Europos šalių atvežta papildomų kumeliukų ir kumeliukų. 1945 m. sausį Ispanijos jojimo mokyklos eržilai iš Vienos buvo evakuoti į Sankt Martiną, Austrijoje, kai artėjant miesto bombardavimui Ispanijos jojimo mokyklos vadovas pulkininkas Aloyzas Podhaiskis baiminosi, kad žirgams gresia pavojus. 1945 m. pavasarį Hostauno žirgams grėsė pavojus dėl artėjančios sovietų kariuomenės, kuri, jei būtų užėmusi šį objektą, būtų galėjusi gyvulius paskersti arklienai.
Jungtinių Valstijų kariuomenės vykdytas lipizanerių gelbėjimas, išgarsėjęs Disnėjaus filme „Baltųjų eržilų stebuklas“, vyko iš dviejų dalių: Trečioji JAV armija, vadovaujama generolo Džordžo S. Patono, 1945 m. pavasarį buvo netoli Sankt Martino ir sužinojo, kad toje vietovėje yra lipizanerių eržilų. Dž. Patonas pats buvo raitelis ir, kaip ir A. Podhaiskis, dalyvavo olimpinėse žaidynėse. 1945 m. gegužės 7 d. A. Podhaiskis Dž. Patonui ir karo sekretoriaus pavaduotojui Robertui P. Patersonui surengė Ispanijos jojimo mokyklos eržilų parodą, o jai pasibaigus paprašė, kad Dž. Patonas paimtų žirgus savo globon.
Tuo tarpu Trečiosios armijos Antroji kavalerija, pulkininko Čarlzo Rido vadovaujamas tankų dalinys, aptiko žirgus Hostauno vietovėje, kur taip pat buvo laikoma 400 sąjungininkų karo belaisvių, ir 1945 m. balandžio 28 d. ją užėmė. Gelbėjimo operacijos „Kaubojus“ metu buvo išgelbėta 1 200 žirgų, iš jų 375 lipizaneriai. Dž. Patonas sužinojęs apie reidą, pasirūpino, kad A. Podhaiskis nuvyktų į Hostauną. Gegužės 12 d. amerikiečių kareiviai pradėjo vežti žirgus 56 km per sieną į Kioctingą, Vokietijoje. Galiausiai lipizaneriai buvo įkurdinti laikinose patalpose Vimsbache, iki kol 1952 m. veisliniai gyvuliai grįžo į Piberį, o 1955 m. eržilai – į Ispanijos jojimo mokyklą. 2005 m. Ispanijos jojimo mokykla paminėjo Dž. Patono išgelbėjimo 60-ąsias metines, keliaudama po Jungtines Amerikos Valstijas.
Šiuolaikinė veislė
Lipizanerių veislės žirgų populiacija patyrė nuosmukį, kuomet 1983 m. Piberio žirgyne kilo virusinė epidemija. Buvo prarasta 40 žirgų ir 8 % numatyto kumeliukų prieauglio. Nuo to laiko žirgyno populiacija išaugo. Iki 1994 m. žirgyne buvo 100 kumelių, o 1993 m. gimė 56 kumeliukai. 1994 m. sėkmingo nėštumo ir kumeliukų gimimo procentas padidėjo nuo 27 iki 82 %; tai lėmė naujas veterinarijos centras. 1996 m. Europos Sąjungos projekto „Indo-Copernicus“ lėšomis atlikto tyrimo metu buvo įvertinti 586 lipizanerių veislės žirgai iš aštuonių Europos žirgynų, siekiant sukurti „moksliškai pagrįstą lipizanerių veislės žirgų aprašymą”. Atlikus 212 gyvūnų mitochondrinės DNR (mtDNA) tyrimą, nustatyta, kad jie turi 37 iš 39 žinomų šiuolaikinių žirgų mtDNA haplotipų, t. y. pasižymi didele genetine įvairove. To ir buvo tikėtasi, nes buvo žinoma, kad lipizanerių veislės kumelių šeimose buvo daug įvairių veislių, įskaitant arabų, grynakraujų ir kitų Europos veislių kumelių.
thumb|left|[[Lipica|Lipicos žirgynas, Slovėnija]] Tarptautinė lipizanerių federacija yra tarptautinė lipizanerių veislės valdančioji organizacija, kurią sudaro daugybė nacionalinių ir privačių organizacijų, atstovaujančių lipizaneriams. Šios organizacijos bendradarbiauja po LIF vėliava, kad populiarintų veislę ir palaikytų jos standartus. 2012 m. LIF buvo užregistruota beveik 11 000 lipizanerių, auginamų privačių veisėjų 19-oje šalių ir 9 valstybiniuose žirgynuose Europoje. Daugiausia žirgų registruota Europoje – beveik 9 000, po to Amerikoje – šiek tiek daugiau nei 1 700, Afrikoje ir Australijoje – maždaug po 100 žirgų. 9 valstybiniai žirgynai, priklausantys LIF, sudaro beveik ketvirtadalį visų Europos žirgų. Daugiausia žirgų turi Voila Rumunijoje – 400, toliau seka Piberis Austrijoje (360), Lipica Slovėnijoje (358), Silvašvaradas Vengrijoje (262), Monterotondas Italijoje (230), Džakovas Kroatijoje (220) ir Topolčiankis Slovakijoje (200). Kiti du žirgynai yra mažesni: Vučijako Bosnijoje turi 130 žirgų, o Karadžordževo Serbijoje – tik 30 žirgų. Siekiant populiarinti veislę ir skatinti laikytis tradicinių veisimo tikslų, parengtos švietimo programos.
Kadangi lipizaneriai yra vienintelė Slovėnijoje išvesta žirgų veislė, o Lipicos žirgynas šiuo metu yra Slovėnijos teritorijoje, lipizaneriai Slovėnijoje pripažįstami kaip nacionalinis gyvūnas. Pavyzdžiui, ant Slovėnijos 20 centų eurų monetų pavaizduota lipizanerių pora. Italijos karabinierių policijos raitelių pulkai taip pat augina lipizanerius kaip vieną iš savo žirgų veislių. 2008 m. spalio mėn. vizito Slovėnijoje metu Lipicos lipizaneris, pavadintas „085 Favory Canissa XXII“, buvo padovanotas Jungtinės Karalystės karalienei Elžbietai II. Ji nusprendė palikti gyvūną žirgyno globai.
Treniravimas ir naudojimas
thumb|left|Lipizaneriai Slovėnijoje Tradiciniai lipizanerių žirgų treniravimo metodai buvo sukurti Ispanijos jojimo mokykloje ir grindžiami klasikinio dailiojo jojimo principais, kurių ištakos siekia senovės graikų rašytojo Ksenofonto, kurio darbai buvo iš naujo atrasti XVI amžiuje, laikus. Jo mintys apie žirgų psichikos vystymąsi tebėra aktualios ir šiandien. Kiti rašytojai, padarę didelę įtaką Ispanijos jojimo mokyklos mokymo metodams, yra XVI a. gyvenęs pirmosios jojimo akademijos Neapolyje įkūrėjas Federikas Grisonė ir XVII–XVIII a. prancūzai Antuanas de Pluvinelis bei Fransua Robišonas de la Gerinjeras. Ispanijos jojimo mokykloje lipizanerių veislės eržilų treniravimo metodai buvo perduodami žodžiu, iki kol 1898 m. feldmaršalas Francas Holbeinas ir mokyklos vyresnysis raitelis Johanas Meiksneris paskelbė pirmąsias žirgo ir raitelio treniravimo mokykloje gaires. XX a. viduryje Aloyzas Podhaiskis parašė keletą darbų, kurie šiandien daugeliui dailiojo jojimo raitelių yra vadovėliai.
Ispanijos jojimo mokykloje dėstomi principai grindžiami kavalerijos raitelių praktika, taikoma rengiant žirgus karui. Jauni eržilai į Ispanijos jojimo mokyklą atvyksta mokytis, kai jiems sukanka ketveri metai. Visiškas kiekvieno žirgo mokymas trunka vidutiniškai šešerius metus, o mokykla laikoma baigta, kai žirgas įgyja įgūdžių, reikalingų „Mokykliniam kadriliui“ atlikti. Žirgai mokomi trijų palaipsniui sudėtingėjančių įgūdžių: Nors Piberio žirgyne kumelaitės treniruojamos jodinėjimui ir mokykliniams šuoliams, Ispanijos jojimo mokykla savo pasirodymuose naudoja tik eržilus. Šiandien lipizaneriai visame pasaulyje dalyvauja dailiojo jojimo varžybose, taip pat išlaiko klasikinę poziciją Ispanijos jojimo mokykloje.
„Skrydis virš žemės“
thumb|upright|Pietų Afrikos lipizanerių iš Johanesburgo pasirodymas po atviru dangumi „Skrydis virš žemės“ – tai sudėtingi „aukštosios mokyklos“ dresūros judesiai, kuriuos išgarsino lipizaneriai. Pagrindiniai judesiai yra šie: Kiti judesiai:
Populiariojoje kultūroje
1940 m. filme „Florianas“ vaidina du lipizanerių veislės eržilai. Filmas sukurtas pagal 1934 m. Felikso Zalteno romaną. Filmo prodiuserio žmonai filmo kūrimo metu priklausė vieninteliai lipizaneriai JAV. Lipizanerių eržilų gelbėjimas Antrojo pasaulinio karo metais pavaizduotas 1963 m. Volto Disnėjaus filme „Baltųjų eržilų stebuklas“. Šis filmas buvo vienintelis „Disney“ kada nors sukurtas veiksmo filmas, kurio veiksmas vyko Antrojo pasaulinio karo fone.
Velso futbolo varžybos 1991–1992 m.
Velso futbolo varžybos 1991–1992 m.
Finalo rungtynės
---
Kualajos ekstraktas
Kualajos ekstraktas, E999 – maisto priedas, naudojamas kaip natūralus saldiklis, konservantas, tirštinimo medžiaga, natūrali putojimo medžiaga.
Sinonimai: muilo žievės ekstraktas, Quillai žievės ekstraktas, Panamos žievės ekstraktas, Murillo žievės ekstraktas, kiniškos žievės ekstraktas.
Ekstraktas gaunamas iš putoklinio muiliaus (Quillay saponaria) arba kitų erškėtinių šeimos muiliaus rūšių medžių žievės vandeninio ekstrakto.
Kualajos ekstrakte yra daug triterpenoido saponino, susidedančio iš quillac rūgšties glikozidų. Kartu su taninu, kalcio oksalatu ir kitais mažesniais komponentais jį sudaro ir kai kurie cukrūs, įskaitant gliukozę, galaktozę, arabinozę, ksilozę ir ramnozę.
Miltelių pavidalo Quillaia ekstraktas yra šviesiai rudas su rausvu atspalviu. Gali būti ir vandeninio tirpalo pavidalo.
Sudėtyje yra saponinų, kurie daro įtaką kraujo krešėjimui. Sukelia alergijas ir bronchinę astmą.
Deividas Dovydaitis
Deividas Dovydaitis (g. 2003 m. sausio 26 d. Šiauliai) – Lietuvos futbolininkas.
Karjera
Nuo 2016 m. vasaros atstovavo Šiaulių sporto gimnazijos ir futbolo akademijos ekipoms.
2019 m. sezonas
2019 m. debiutavo Šiaulių Akademijos pagrindinėje ekipoje, kuri žaidė Pirmoje lygoje. Debiutas įvyko 2019 m. gegužės 15 d. rungtynėse prieš „Atmosferos“ klubą.
2019 m. sezone sužaidė penkerias rungtynes Pirmoje lygoje.
2020 m. sezonas
2020 m. FA Šiauliai žaidė Pirmoje lygoje. 2020 m. sezone sužaidė 12 rungtynių ir pelnė vieną įvartį. 2020 m. birželio 13 d. šiauliečiai rezultatu 6-0 sutriuškino BFA futbolininkus, o vieną įvartį pelnė Dovydaitis.
2021 m. sezonas
2021 m. gegužės 22 d. LFF taurės turnyro rungtynėse prieš Vilniaus „Panerį“ pasižymėjo pelnydamas įvartį, o šiauliečiai palaužė varžovus rezultatu 2:1.
2021 m. birželio 23 d. LFF taurės turnyro rungtynėse prieš Joniškio „Sanedo“ pasižymėjo pelnydamas įvartį, o šiauliečiai palaužė varžovus rezultatu 3:1.
2022 m. sezonas
2022 m. kovo 13 d. debiutavo A lygoje atstovaudamas „Šiaulių“ ekipai rungtynėse prieš „Žalgirio“ klubą, kurios baigėsi nulinėmis lygiosiomis. Aikštėje pasirodė pirmojo kėlinio pabaigoje, kai pakeitė traumą gavusį Justą Petravičių.
2022 m. kovo 16 d. rungtynėse prieš „Jonavos“ klubą žaidė startinėje sudėtyje.
2023 m. sezonas
2023 m. sausio 11 d. tapo žinoma, kad šiaulietis nuomos pagrindais rungtyniaus „Bangos“ klube.
2023 m. kovo 5 d. A lygos rungtynėse prieš „Panevėžio“ klubą oficialiai debiutavo Gargždų „Bangoje“. Panevėžiečiai sutriuškino varžovus rezultatu 4:0.
2023 m. liepos 4 d. tapo žinoma, kad žaidėjas grįžo į Šiaulius.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
Žaidė įvairaus amžiaus jaunimo rinktinėse.
Sodyba
thumb|250px|Kaimo sodyba thumb|250px|Pakruojo dvaro ūkiniai pastatai
Sodyba (tarm. sodžius, suoda) – vienoje šeimos žemės valdoje išsidėstęs statinių ir juos supančios priklausomos žemės kompleksas. Sodybų dydis labai priklauso nuo gyvenamosios vietovės, laikotarpio, jos šeimininkų socialinės, finasinės padėties, veiklos tipo, taip pat nuo etnokultūrinio regiono.
Valstiečių sodybos
Senosios valstiečių sodybos pasižymėjo įvairių pastatų gausa, sodyba dažnai būdavo dalijama į švarųjį kiemą ir ūkinę dalį. Gatviniuose kaimuose sodybos būdavo stačiakampės, lygiagrečios, gyvenamieji namai galu atsukti į gatvę, išsiskaidžiusiuose kaimuose, vienkiemiuose, planas būdavo laisvesnis.
Pagal pastatų išsidėstymą valstiečių sodybos skirstomos į:
Valstiečių sodybą paprastai sudarė:
San Estanislao
San Estanislao ( – 'Šv. Stanislovas'), dar vadinamas Santani (Santaní) – miestas Paragvajuje, vidurio Paranenjoje, San Pedro departamente, 151 km į šiaurės rytus nuo Asunsjono. Tai didžiausias provincijos miestas. Svarbus plentų mazgas (susikerta Ruta 3, Ruta 8 ir Ruta 10). Žemės ūkio regiono prekybinis centras, ruošiama matės arbata. Veikia keletas universitetų padalinių. Yra bažnyčia, karybos istorijos muziejus (buvusi jėzuitų kolegija), kultūros namai. Mieste rungtyniauja futbolo klubas „Club Deportivo Santaní“.
Sodyba
Dvarų sodybos
Dvaro sodyboje taip pat būdavo daug įvairių ūkinių pastatų, tačiau daug dėmesio skirta puošnumui, todėl gausu dekoratyvių statinių ir kt. elementų.
San Estanislao
Istorija
1749 m. Itati gvaranių misiją įkūrė jėzuitas Sebastianas Jegrosas. Gyvenvietei suteiktas pavadinimas pagal lenkų šventąjį Stanislovą. XX a. antroje pusėje tapo svarbiu kelių mazgu ir ėmė sparčiai augti.
Sodyba
Dvarų sodybos
Dvaro sodybą paprastai sudarė:
Ganymas
thumb|240px|Laisvai ganomos avys. Ukraina thumb|240px|Besiganantys galvijai thumb|240px|[[Gaučai|Gaučas, prižiūrintis avių kaimenę. Čilė]] Ganymas – naminių žolėdžių gyvulių, rečiau paukščių laikymas ganykloje.
Sodyba
Šiuolaikinės sodybos
Įprastą XX a. antros pusės kolūkinės gyvenvietės, priemiesčio sodybą sudarė:
Ganymas
Ganomi įvairūs gyvuliai – avys, ožkos, galvijai, arkliai, kupranugariai, elniai.
Pagal gyvulių laikymo būdą skiriami šitokie ganymai: Lietuvoje ganiava tradiciškai prasideda balandžio pabaigoje ar gegužės pradžioje, kai sužydi kiaulpienės, o žolė pasiekia 8–10 cm aukštį. Baigiama ganyti trečią–ketvirtą savaitę iki žolių vegetacijos pabaigos (ganiavos pabaiga siejama su Šv. Martyno diena). Kartu ganyta karvės ir avys, naktimis arkliai ir ariamieji jaučiai, atskirai – kiaulės, žąsys. Gyvulius gindavo į ganyklas anksti ryte ir ganydavo iki pat saulės laidos. Vasarą per pačią kaitrą (gyliavą) bandą pargindavo namo.
Gatviniuose kaimuose gyventojai bendrai ganydavo gyvulius kaimo žemėse (ganyklose). Pagal gyvulių skaičių iš kiekvieno ūkio paeiliui buvo išskiriama po keletą piemenų. Jiems prižiūrėti kaimo bendruomenė vieneriems metams samdė kerdžių. Arklius ir ariamuosius jaučius paaugliai (pusberniai), jaunuoliai (bernai), rečiau merginos (mergos), ganydavo naktimis (naktigonė).
XIX a. pab. – XX a. pr. kaimams skirstantis į vienkiemius, ūkiai gyvulius ganydavo atskirai (nors Dzūkijoje bendruomeninis ganymas tebepraktikuotas iki XXI a. pr.). Iki XX a. vid. gyvulius ganydavo miškuose, pelkėse (parišant po kaklu skambalus, tarškalus, juosteles).
Dabar taikomas ir aplinkosauginis nuganymas, kai gyvuliai ganomi pirmiausia ne ūkiniais sumetimais, o siekiant išsaugoti tam tikras buveines, kurios susidaro ganomose vietose.
Kuliaučynė
Kuliaučynė – buvęs viensėdis Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Skrebotiškio.
Paliesis
Paliesiu vadinami kaimai:
Paliesė (Turmantas)
Paliesė – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kimbartiškės.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Žmogus su kino kamera
Žmogus su kino kamera (, Čelovek s kinoapparatom,, Liudyna z kinoaparatom) – eksperimentinis 1929 m. begarsis dokumentinis kinas, neturintis nei siužeto, nei aktorių, sukurtas Ukrainos režisieriaus Dziga Vertovo, sumontuotas jo žmonos Jelizavietos Svilovos.
Vertovo filme, kurį išleido filmų studija „VUFKU“, demonstruojamas urbanistinis gyvenimas sovietiniuose miestuose: Kijeve, Charkove, Maskvoje, Odesoje. Filme nuo aušros iki sutemų sovietiniai gyventojai dirba, žaidžia žaidimus, naudojasi modernaus gyvenimo mašinomis. Galima teigti, kad filmas turi veikėjus, tie veikėjai yra šio filmo operatoriai, minimi pavadinime, ir montuotojai, kurie atranda modernią Tarybų Sąjungą ir atvaizduoja ją filme.
Šis filmas yra garsus dėl kinematografinių priemonių, kurias Vertovas išranda, pritaiko ir tobulina, gausos, pavyzdžiui, dvigubo išlaikymo, pagreitinto vaizdo, sulėtino vaizdo, sustabdytų kadrų, staigių perėjimų, padalinto vaizdo, „vokiškų“ filmavimo kampų, neįprastų priartinimų, filmuojamų objektų sekimo, medžiagos rodymo atgaline tvarka, atskirų kadrų animacijos, save atspindinčio filmavimo (vienoje filmo dalyje rodomas per pusę padalintas objekto sekimo vaizdas, kai pusių „vokiški“ kampai yra priešingi).
Britų filmų instituto 2012 metų žurnale „Vaizdas ir garsas“ atliktoje apklausoje kino kritikai nusprendė, kad šis filmas yra 8 vietoje visų laikų geriausių filmų sąraše. 2014 metais tame pačiame žurnale šis filmas buvo įvardytas kaip geriausias visų laikų dokumentinis filmas.
Apžvalga
Vertovo mintis apie filmavimo neribotumą ir nepastebimumą dar tuo metu nebuvo teisinga – nors kameras ir buvo įmanoma pastatyti bet kur, tačiau jos išlikdavo pastebimos. Jos buvo per didelės, kad būtų lengvai paslepiamos, ir veikė per garsiai, kad išliktų paslėptos. Kad nufilmuotų scenas, naudodami paslėptą kamerą, Vertovas ir jo brolis Michailas Kaufmanas (filmo bendraautorius) turėjo nukreipti filmuojamo subjekto dėmesį kuo nors, veikiančiu dar garsiau negu filmuojanti kamera.
Filme yra rodomos kelios akivaizdžiai suvaidintos scenos, pavyzdžiui, moters, atsikėlusios iš lovos ir besiruošiančios dienai, arba šachmatų figūrėlių sustūmimo į lentos vidurį (ši scena buvo rodoma atvirkštine tvarka taip, kad šachmatų figūrėlės iš krūvos viduryje atsistoja į savo pozicijas). Filmas buvo kritikuojamas dėl suvaidintų scenų ir absoliutaus eksperimentavimo, kuris tikriausiai kilo dėl filmo režisieriaus pasipiktinimo dėl fikcinių filmų kūrimo kaip naujo „opiato masėms“.
Vertovo tikslas
miniatiūra|Šiame kadre Michailas Kaufmanas atlieka operatoriaus, rizikuojančio savo gyvybę tam, kad nufilmuotų geriausią kadrą, vaidmenį Vertovas (tikras vardas – David Abelevich Kaufman) buvo ankstyvas dokumentinio kino pionierius XX amžiaus 3-ojo dešimtmečio pabaigoje. Jis priklausė filmų kūrėjų judėjimui žinomam kaip kinoks arba kino-oki (kino akys). Vertovas kartu su kitais kino kūrėjais išsikėlė misiją panaikinti visus ne dokumentinius filmų kūrimo stilius. Šis radikalus požiūris į filmų kūrimą privedė prie šiokio tokio filmų industrijos, srities, kurioje dirba jie patys, suirimo. Daugelis Vertovo filmų buvo itin kontroversiški, o visas kinok judėjimas buvo niekinamas daugelio to meto filmų kūrėjų. Vertovo didžiausias pasiekimas, filmas „Žmogus su kino kamera“, buvo atsakas kritikams, kurie atmetė jo praeitą filmą „Šešta pasaulio dalis“. Kritikai teigė, jog Vertovas per daug naudojo specialius titrus tarp kadrų ir tai neatitiko filmų kūrimo stiliaus, kurį propagavo kinoks judėjimas.
Stilistiniai aspektai
Gyvendamas marksistinėje visuomenėje, Vertovas siekė sukurti futuristinį miestą, kuris iliustruotų sovietiniame pasaulyje egzistuojančius idealus. Šio dirbtinio miesto tikslas buvo parodyti tiesą ir taip pažadinti sovietinį gyventoją bei atnešti supratingumo ir veiklumo. Filmas estetiškai sužibėjo, vaizduojant elektrifikaciją, industrializaciją ir sunkiai dirbančių darbininkų pasiekimus. Šiuos požymius taip pat būtų galima interpretuoti kaip ankstyvą modernizmą kine.
Kai kurie klaidingai teigė, jog filme rodomi vaizdų idėjos, pavyzdžiui, greitasis montavimas, priartinti mašinų vaizdai, parduotuvių vitrinų rodymas ar net spausdinimo mašinėlės klavišų vaizdavimas, buvo pasiskolintos iš Valterio Rutmano filmo „Berlynas: didžio miesto simfonija“, sukurto 1927 metais (dvejais metais anksčiau negu „Žmogus su kino kamera“). Tačiau 1929 metais Vertovas rašė vokiečių spaudai, kad šias technikas ir vaizdus jis sukūrė ir naudojo kronikoje „Kino-Pravda“ bei kituose dokumentiniuose filmuose pastaruosius 10 metų. Vertovo pionieriškos kino idėjos buvo įkvėpimas Rutmanų ir kitų kūrėjų abstraktiems filmams. Vienas iš tų kūrėjų buvo nuo 1905 metų iki 1940 metų gyvenęs rašytojas, vertėjas, filmų kūrėjas ir kritikas Liu Na'ou, kuris 1933 metais, pagerbdamas Vertovo „Žmogus su kino kamera“, sukūrė filmą „Žmogus, kuris turi kamerą“.