cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lenín Moreno
Biografija
2007 m. Ekvadoro prezidentu tapus Rafaeliui Korėjai, Leninas Moreno paskirtas į viceprezidento pareigas. Savo darbe skyrė daug dėmesio neįgaliųjų problemoms.
2012 m. grupė ekvadoriečių imigrantų Norvegijoje, remiami nevyriausybinių Ekvadoro organizacijų, Leniną Moreno nominavo Nobelio taikos premijai už indėlį ginant neįgaliųjų teises.
Nuodėmė
miniatiūra|[[Hieronymus Bosch, „Septynios didžiosios nuodėmės ir paskutiniai keturi dalykai“.]] Nuodėmė – žmogaus nusižengimas dorovės taisyklėms, protui, tiesai, teisingai sąžinei. Nuodėme gali būti laikoma mintis, žodis ar veiksmas, kuris yra gėdingas, žalingas, savanaudiškas ar nemoralus. Šio žodžio vartojimas išplito po Aristotelio darbų.
Nuodėmės sąvoka sutinkama įvairiuose tikėjimuose. Krikščionybėje – nusidėjimas vienam iš dešimties Dievo įsakymų arba koks nors kitas prieštaravimas Šventojo Rašto mokymui.
Slupiai (Suvalkų valsčius)
Slupiai – eigulio namelis Lenkijos šiaurės rytuose, Suvalkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimui iš pietų yra Vygrių, iš vakarų Ilgieji Vygriai, o iš šiaurės vakarų Muličnė ežerai.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Žiotys (reikšmės)
Žodis žiotys gali reikšti:
Susiję terminai:
1979 m. Copa América
'''1979 m. Copa América''' – Copa América turnyras, vykęs 1979 m. liepos 10–gruodžio 12 d. Turnyre dalyvavo visos 10 CONMEBOL narių. Čempionatas neturėjo šalies šeimininkės, visos varžybos vyko „namų–svečių“ principu.
Vahabitai
Vahabitai – musulmonų sunitų sekta, atsiradusi XVIII a. I pusėje Nedždo regione (dabartinėje Saudo Arabijoje). Doktrinos kūrėjas – Muhamedas ibn Abd al Vahabas (1703–1787 m.).
1979 m. Copa América
Čempionais tapo Paragvajaus futbolininkai, finaliniame lygyje bendru rezultatu 3:1 nugalėję čiliečius.
Vahabitai
Vahabizmas reikalauja grąžinti islamui jo „pirmapradį grynumą“, o vieninteliu tikėjimo šaltiniu skelbia esant Koraną. Vahabitai nepripažįsta islamo šventųjų vietų, išskyrus Meką ir Mediną, islamo šventųjų ir net pranašo Mahometo kultą jie laiko politeistiniu nukrypimu. Vahabizmas smerkia ir atmeta vad. gimimo dienų, jubiliejų, metinių ir kitų musulmonų religinių švenčių šventimą, tam tikrų dienų ir savaičių išskyrimą religinėms apeigoms atlikti, iš tikinčiųjų reikalauja tiek viešajame, tiek privačiame gyvenime laikytis griežtos askezės.
Arabijos pusiasalyje vahabizmą įtvirtino ir išplatino Saudidai, XIX a. ir XX a. pirmaisiais dešimtmečiais čia sukūrę valstybę, kurios institucinė teisinė sąranga yra grįsta būtent vahabizmo religine doktrina bei vahabizmu kaip politine ideologija.
1979 m. Copa América
Varžybos
Peru, kaip titulą ginanti komanda, žaidė iš karto pusfinalyje.
Finalas
Paragvajus laimėjo dėl įvarčių skirtumo (3-1)
CSI: Kriminalistai
CSI: Kriminalistai  – JAV kriminalinis-draminis serialas, pasakojantis apie Las Vegaso kriminalinių tyrimų laboratoriją. Serialo premjera įvyko 2000 m. spalio 6 d.
Iki šeštojo sezono serialo žiūrovų reitingai siekė 30 mln. 7–9 sezonų žiūrovų auditoriją sudarė 20< žiūrovų. Šiuo metu auditorija svyruoja nuo 10 iki 20 mln. žiūrovų. Svarstoma serialo pabaiga – 2012–2015 m. Pažymėtina, kad CSI populiarumas smuko, kai iš serialo pasitraukė vienas pagrindinių aktorių (Viljamas Petersenas), vaidinusių CSI departamento vadovą Gilą Grisomą (jį pakeitė Lorencas Fišbernas).
Zibalų pagrindinė mokykla
Širvintų rajono Zibalų pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Širvintų raj., Zibaluose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190366393. Steigėjas Širvintų rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Širvintų Atžalyno progimnazijos skyrius.
Filialai:
Mokytojai
Vytautė Kvainickienė, Danguolė Svickienė, Aušra Jutelienė, Ligita Vareneckienė, Virginija Kvakšienė, Pranutė Adukauskienė, Albertas Putna, Genė Časaitė, Jurgita Budzevičienė,
Skaičius
Skaičius - abstrakti matematikos esybė, kuri naudojama atlikti skaičiavimams, išreikšti esamą kiekį ir pažymėti ar užrašyti įvairią informaciją. Skaičiai yra užrašomi tam tikrais simboliais, arba žodžiais. Pavyzdžiui simbolis 2 reiškia skaičių du.
Matematikoje naudojami skaičiai gali būti natūralūs (skaičiai kurie prasideda nuo vieneto ir tęsiasi iki begalybės. Jų aibė yra žymima raide N), sveikieji (natūralūs skaičiai, prie kurių pridedamas nulis ir neigiami natūraliųjų skaitmenų atitikmenys. Svarbu paminėti, kad kai kur nulis yra priskaitomas prie natūraliųjų skaitmenų. Jų aibė yra žymima raide Z), racionalieji (skaičiai, kurie gali būti užrašomi tam tikra trupmena, pavyzdžiui 1 / 4. Į šią sritį taip pat patenka ir natūralūs skaitmenys, nes jie gali būti užrašomi kaip trupmena. Pavyzdžiui 5 gali būti užrašomas kaip 5 / 1. Jų aibė yra žymima Q raide.) ir realieji (visi natūralūs, sveikieji, racionalieji ir iracionalieji skaitmenys. Pavyzdžiui garsusis π yra realusis skaitmuo. Jų aibė yra žymima R raide.)
Istorija
Skaičius jau naudojo šumerai prieš 6000 metų. Jų skaičiavimo sistemų pagrindas buvo 10 (dešimtainė sistema) ir 60 (šešiasdešimtainė sistema), abi šios sistemos naudojamos ir dabar. Manoma, kad poreikis sukurti skaičius atsirado iš žemdirbių poreikio skaičiuoti gyvulius ir pagamintą produkciją.
Vėliau Babilonijoje bei Egipte atsirado poreikis matuoti žemę, nes dėl potvynių tekdavo iš naujo nustatyti sklypų ribas. Tai skatino geometrijos atsiradimą.
Skaičiams žymėti naudojami ženklai, vadinami skaitmenimis. Įvairiais laikais civilizacijos naudojo skirtingus skaičių žymėjimo būdus:
Termino kilmė
Skaičiaus terminą lietuvių kalboje įvedė Jonas Jablonskis.
Kita
Ezoterinių pseudomokslų šaka – numerologija, nagrinėja skaičių (gimimo datos, vardo-pavardės) vibraciją.
Kendo
Kendo ( 'kardo kelias') – japoniškas fechtavimasis bambukiniais kalavijais (šinajais). Naudojami šarvai (bōgu). Kilęs iš tradicinių samurajų kardo valdymo technikų kendžiutsu. Japonijoje laikomas viena iš sporto šakų. "Kendo" vardas pradėtas naudoti XIX a. pabaigoje, kai kilo senovinių samurajų kovų technikų atgaivinimo judėjimas.
Istorija
Senieji Japonijos kardo valdymo stiliai apibendrintai vadinami kenjutsu. Praktikuojantys kenjutsu priklausė tam tikroms mokykloms, kurios egzistavo šimtmečiais. Jų suformuoti stiliai sudaro dabartinio kendo pagrindą.
Ypatingai prie kendo atsiradimo prisidėjo Itto-ryu kenjutsu stilius, kuriame naudoti bambukinių kardų ir paminkštintų pirštinių prototipai. Pats kendo pradėjo formuotis apie XVIII a., o XIX a. pr. galutinai susiformavo kendo šarvai. Tai leido atlikti kirčius pilna jėga (tuo tarpu senųjų kenjutsu mokyklų mokymo metodas buvo kata, kuriame kontaktas praktiškai nenaudojamas).
XIX a. pabaigoje, Japonijai pasukus vesternizacijos keliu, kalavijo menams kilo išnykimo pavojus, tačiau meistrų pastangomis kalavijo tradicija tapo prieinama daugeliui. XX a. pradžioje kendo tapo viena privalomų disciplinų Japonijos švietimo sistemoje, policijoje ir kariuomenės struktūrose. XX a. 7-8 dešimtmečiais šis kovos menas peržengė Japonijos ribas ir pradėjo plisti pasaulyje.
Tapusi bendrakultūrinio paveldo dalimi, kendo gali būti klasifikuojama kaip dvikovinė neolimpinė sporto šaka. Tačiau jos praktiką pagrindžiantys filosofiniai principai ir treniruočių pobūdis leidžia traktuoti kendo kaip valingųjų asmenybės charakterio savybių bei moralinių vertybių ugdymo priemonę, nepriklausomai nuo tautybės ir įsitikinimų. Kendo – tai veikla, kuriai būtina ne tiek fizinė jėga, kiek vidinis tvirtumas ir susikaupimas.
Aprašymas
Kendo nereikalauja išskirtinių fizinių duomenų, jie išugdomi besitreniruojant, todėl kendo gali praktikuoti tiek vyrai, tiek moterys. Standartinė kova trunka 2-5 minutes. Atsižvelgiant į senas samurajų taisykles, draudžiama pulti iš nugaros, tačiau priešininkui pargriuvus ar paleidus iš rankų ginklą, kirsti leidžiama. Čia kur kas dažniau, nei kituose kovos menuose galima išgirsti kiai.
Kendo atakos
Kendo varžybose atakuojami tik keturi taikiniai: Atlikus tinkamą (galiojantį) kirtį (jap. datotsu), teisėjai užskaito tašką (jap. ippon).
Meistriškumo lygiai ir atestacijos
Kendo, skirtingai negu kituose kovos menuose, nėra „diržų“ sistemos, todėl iš anksto neaišku, prieš kokio lygio priešininką kovojama.
Paplitimas
Teigiama, jog kendo pasaulyje kultivuoja iki 10 mln. žmonių. Mažiausias struktūrinis vienetas, apjungiantis šio kovos meno praktikuotojus, yra kendo klubas (arba kendo sekcija kovos menų klube). Savo ruožtu klubai jungiasi į šalį atstovaujančią organizaciją, kurios priklauso regioninėms struktūrinėms organizacijoms (Europoje tai Europos kendo federacija su būstine Briuselyje.
Kendo Lietuvoje
Lietuvoje ši sporto šaka pradėta praktikuoti apie 2005 m. 2006 m. Lietuvoje įkurta Lietuvos kendo asociacija, kendo buvo pripažinta neolimpine sporto šaka Lietuvos Neolimpiniame komitete. Po metų LKA buvo priimta į Europos kendo federaciją (EKF), kaip atitinkanti tarptautinius reikalavimus. 2011 m. kendo (atstovas: Lietuvos kendo asociacija) tapo pripažinta Lietuvos sporto ir kūno kultūros departamente prie LR vyriausybės ir tapo Lietuvos sporto federacijų sąjungos nare. 2008 m. pirmą kartą suorganizuotas Lietuvos nacionalinis kendo čempionatas, vykstantis kiekvienus metus. 2011 m. Tarptautinės kendo federacijos (FIK)sekretorius p. A. Kurose pranešė, jog Lietuvos kendo asociacija priimta į FIK, kaip atitinkanti šios organizacijos standartus, o Lietuvos nacionalinės kendo rinktinės nariams suteiktas leidimas dalyvauti pasaulio kendo čempionatuose. 2012 m. LKA rinktinė dalyvavo 15 Pasaulio kendo čempionate.
Šiuo metu Lietuvoje veikia šie kendo klubai:
QBZ-03
Nedaug šių automatų naudoja Kinijos Liaudies ginkluotoji policija ir antros eilės sausumos daliniai. Eksportinis variantas Tipas-03 naudoja 5,56×45 mm NATO šovinius ir dėtuves. Jis buvo pristatytas parodoje 2007 MILIPOL.
Konstrukcija
QBZ-03 turi dujų nuvedimo vamzdelį, kuriame juda trumpos eigos stūmoklis su savo grąžinamąja spyruokle. Vamzdis užrakinamas pasisukant spynai. Dujų nuvedimo vamzdelis turi dujų kiekio reguliatorių, todėl šis ginklas gali šaudyti šautuvinėmis granatomis. Skeliamasis mechanizmas leidžia šaudyti po vieną šūvį ir serijomis. Saugiklis kartu yra ugnies perjungiklis, yra kairėje, virš pistoletinės rankenos.
Korpusas štampuotas iš plieno, vamzdžio dėžutė – irgi štampuoto plieno, iš dviejų dalių, sutvirtintų skersiniais kaiščiais.
Pistoletinė rankena ir dešinėn užlenkiama buožė – plastikiniai. Gali būti uždėtas peilinis durtuvas.
Kazimieras Steponas Šaulys
thumb|260px|[[Peliksas Bugailiškis, Kazimieras Bizauskas, Kazimieras Steponas Šaulys, Justinas Staugaitis, Jonas Basanavičius, Steponas Kairys, Antanas Smetona, Jonas Vileišis, Povilas Dogelis, Juozas Paknys, Jurgis Šaulys, Mykolas Biržiška, Juozas Stankevičius, Petras Klimas Vilniaus konferencijoje]]
Kazimieras Steponas Šaulys (1872 m. sausio 28 d. Stemplės, Švėkšnos valsčius, Raseinių apskritis, Rusijos imperija – 1964 m. gegužės 9 d. Luganas, Šveicarija) – Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras, prelatas, visuomenės ir valstybės veikėjas, profesorius.
Giminės
Adelė Šaulytė – jo brolio Juozo dukra, Zita Lomsargytė (Kitkauskienė) – Adelės dukra, Aušra Kitkauskaitė (ALDONIENĖ) – Zitos dukra
Islamo menas
Islamo menas – meno tradicijos, nuo VII a. paplitusios islamo pasaulyje. Iš pradžių islamo menas plito arabų sukurtame Kalifate, vėliau ir arabų užkariautuose kraštuose, Indijoje, Turkijoje, kai kuriose Vidurinės Azijos, Kaukazo ir Pietų Europos šalyse (Ispanijoje, Italijoje – Sicilijos saloje, Graikijoje – Kretos saloje, Balkanų valstybėse).
Kazimieras Steponas Šaulys
Išsilavinimas
Pradžios mokyklą baigė Švėkšnos pradinėje mokykloje, 1886–1890 m. mokėsi Palangos progimnazijoje, 1890–1895 – Kauno kunigų seminarijoje. 1895–1899 m. studijavo Petrapilio dvasinėje akademijoje, kurioje parašė dvi disertacijas, už jas gavo teologijos (1897 m.) ir bažnytinės teisės magistro (1899 m.) laipsnius, 1907 m. išklausė sociologijos kursus Varšuvoje.
Islamo menas
Islamo menas labiausiai pasireiškė architektūroje, kaligrafijoje, tekstilėje, keramikoje, stiklo apdirbime. Šios meno tradicijos susiformavime didelę reikšmę lėmė religinės islamo tradicijos, draudžiančios vaizduoti žmogų, todėl daugiausia vaizduoti abstraktūs geometriniai, augaliniai motyvai (arabeska).
Kazimieras Steponas Šaulys
Profesinė veikla
1899 m. birželio 29 d. Kaune įšventintas į kunigus. 1899–1901 m. – Panevėžio Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vikaras, 1901–1903 m. – Panevėžio realinės gimnazijos kapelionas, 1903–1906 m. – Panevėžio mergaičių vidurinės mokyklos kapelionas, 1906–1922 m. – kunigų seminarijos Kaune bažnytinės teisės, moralinės teologijos ir nuo 1907 m. visuomenės mokslų bei sociologijos dėstytojas.
Islamo menas
Islamo menas akumuliavo ir sujungė įvairias ikiislamines meno tradicijas, paplitusias Artimųjų Rytų regione: romėnų, senovės graikų, Bizantijos, Persijos meną, islamo pasaulio periferijoje – kitų vietinių kultūrų (Vidurio Azijos, Kinijos, Vakarų Afrikos, berberų, indų ir kt.) menines tradicijas.
Kazimieras Steponas Šaulys
Profesinė veikla
1911–1920 m. Žemaičių vyskupo sekretorius, nuo 1916 m. – Žemaičių vyskupijos kapitulos kanauninkas, vėliau jos kancleris. Nuo 1926 m. dirbo Kauno arkivyskupijos administracijoje – arkivyskupijos vikaras, prelatas (nuo 1932 m.), arkidiakonas, metropolijos kapitulos prelatų dekanas. 1927 m. suteiktas popiežiaus rūmų prelato titulas.
Islamo menas
Kaligrafija
thumb|left|210px|Islamo kaligrafijos pavyzdys – [[izmailizmas|izmailitų liūtas]] thumb|left|130px|Persų epo „[[Šahnamė“ iliustracija]] thumb|left|130px|Mečetės žibintas
Islamo menui būdinga sofistikuota, įmantri kaligrafija. Ornamentuoti arabiški rašmenys yra dažnas puošybos elementas islamo mene. Korano ištraukomis puošiami mečečių, mauzoliejų interjerai ir eksterjerai, kilimai, dekoraciniai elementai. Islamo pasaulyje susikūrė keletas arabų šriftų: kufitų, nasch, nastalik, tlulut, divani, magrebi, kurių ornamentacijos paplitusios skirtinguose regionuose. Rašto ženklai naudojami ne tik kaip dekoro elementas, bet neretai ir patys tampa meno kūriniais, kuomet iš rašto ženklų suformuojama kokia nors figūra (pvz., kompanijos Al Džazira simbolis yra stilizuotas ugnies simbolis, sudarytas iš arabiško žodžio, reiškiančio kompanijos pavadinimą). Didžiausiais islamo kaligrafijos šedevrais laikomi Osmanų sultonų parašai, vadinami tugromis.
Kazimieras Steponas Šaulys
Visuomeninė veikla
Parengė įstatus Panevėžio Labdaringai ir Lietuvos švietimo Motinėlės draugijoms. Dalyvavo Motinėlės draugijos (1907–1914 m., 1920–1932 m.) veikloje, buvo jos iždininku, kurį laiką ėjo ir sekretoriaus pareigas. Lietuvos valstybės archeologijos komisijos (1919–1934 m.) narys, Lietuvos Raudonojo Kryžiaus organizacijos Vyriausiosios valdybos narys (1919–1944 m.) Lietuvos Savitarpio pagalbos organizacijos tarybos vicepirmininkas (1941–1944 m.).
Islamo menas
Tapyba
Tapyba islamo pasaulyje nebuvo labai išvystyta, išskyrus Persiją, kur atskirais laikotarpiais klestėjo tiek sienų tapyba, tiek miniatiūrų piešimas rankraščiuose. Iš Persijos tapybos tradicijos paplito po Osmanų bei Mogolų imperijas. Persai liberaliau žiūrėjo į islamo normas, todėl jų piešiniuose galima rasti ir įvairių, šariato teisę pažeidžiančių elementų, pavyzdžiui, žmonių (tarp jų ir pranašo Mahometo) vaizdavimą. Nuo XVI a. išpopuliarėjo valdovų portretų tapymas. Islamo tapybos dirbiniams būdingos ryškios, šviesios, kontrastingos spalvos.
Kazimieras Steponas Šaulys
Visuomeninė veikla
Bendradarbiavo katalikų spaudoje – „Draugijoje“, „Tiesos kelyje“. Parašė ir išleido knygas: „Krikščioniškoji demokratija“ (1906 m.), „Socialistai ir mūsų socialieji reikalai“ (1907 m.), „Demokratija ir krikščionys demokratai enciklikų prasme“ (1907 m.), „Sociologija“ (1920 m.), „Vedusiųjų dingimas ir naujos jungtuvės“ (1922 m.), „Kanoniškojo proceso teisė“ (1927 m.). miniatiūra|160px|right|Stogastulpis tėviškėje, Stemplėse
Islamo menas
Tekstilė
Tekstilės dirbiniai, ypač kilimai, tradiciškai gausiai būna itin dekoruoti, ornamentuoti augaliniais motyvais. Savo kilimų gamybos menu nuo seno garsėjo Persija, taip pat Vidurinės Azijos kraštai, Osmanų imperija. Kilimai tiesti ant grindų, kabinti ant sienų, naudoti maldų metu. Renesanso laikotarpiu rytietiški kilimai pateko į Europą ir tapo trokštama prabangos preke.
Kazimieras Steponas Šaulys
Politinė veikla
1905 m. gruodžio 4-5 d. dalyvavo Didžiajame Vilniaus Seime, 1917 m. – Lietuvių konferencijoje Vilniuje, kur buvo išrinktas į Lietuvos Tarybą, dirbo konstitucijos ir įstatymų redakcinėje komisijoje, laikinajai Lietuvos Konstitucijai suprojektavo tikybos ir kulto straipsnius. 1918 m. vasario 16 d. su kitais Lietuvos Tarybos nariais pasirašė Lietuvos Nepriklausomybės Aktą.
Ivanovo sritis
Geografija
Sritis yra Rytų Europos lygumoje. Būdingas lygus paviršius, vietomis kalvotas (iki 170 m). Klimatas labai žemyninis, vidutinė sausio temperatūra -12 °C, liepos +18 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – apie 600 mm. Dirvožemiai pelkėti. Vyrauja spygliuočių ir mišrieji miškai.
Kazimieras Steponas Šaulys
Politinė veikla
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. liepos 25 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai. Steigiamojo Seimo nario mandato atsisakė.
1922 m. išrinktas į Krikščionių demokratų partijos Centro Komitetą. Vėlesniu laiku nuo politinio gyvenimo nutolo.
Ivanovo sritis
Geografija
Sritis patenka į Volgos baseiną: šiauriniu pakraščiu teka Volga (Gorkio tvenkinys), pietiniu – jos intakas Kliazma (su Uvode, Nerle, Teza, Luchu). Didžiausias ežeras – Rubskojė (2,97 km²).
Gyventojai
2010 m. 90,63 % srities gyventojų buvo rusai, 0,72 % – ukrainiečiai, 0,63 % – totoriai, 0,44 % – armėnai.
Miestai
Didžiausi miestai 2002 m. (> 25 tūkst. gyventojų):
Islamo menas
Keramika
Islamo kultūros pasižymi savo unikalia, išpuoselėta keramika. Meno šedevrais tapo gausiai dekoruoti kokliai, kuriais puoštos mečetės ir rūmai. Ankstyvoji islamo keramika buvo neglazūruota, bet islamo pasaulio keramikai išrado glazūravimo alavu technologiją, leidusią pasiekti didelių laimėjimų keramikos dekoravime. Po mongolų invazijos į islamo pasaulį pateko kinų keramikos tradicijos. Savo ruoštu, islamo keramika XV a. stipriai paveikė Europos šalių keramikos tradicijas.
Pirmieji musulmoniški statiniai, pavyzdžiui, Uolos kupolo šventykla, buvo dekoruojami mozaikomis (perimtomis iš Bizantijos). Tačiau nuo IX a. išskirtine islamo meno tradicija tapo pastatų dekoravimas kokliais.
Stiklas
Islamo pasaulio stiklo dirbiniai buvo labai vertinami tiek Europoje, tiek Kinijoje. Musulmonai perėmė romėnų ir Sasanidų stiklo gamybos tradicijas, tačiau pridėjo daug ornamentikos, įmantrumo.
Architektūra
Monumentaliojoje islamo architektūroje sukomponuoti ne tik architektūros, bet ir keramikos, kaligrafijos, tekstilės, stiklo menų laimėjimai, todėl daug islamo architektūros pastatų yra meno paminklai. Islamo architektūros pasiekimai geriausiai matomi mečečių, mauzoliejų, rūmų, minaretų statybos tradicijose.
Istorija
260px|thumb| Arabų ekspansija 622–750 m.
Sąvoka, periodizacija
Nusakyti, kas yra istorinis islamo menas, yra sudėtinga, kadangi jis buvo paplitęs plačiame regione, vienijo daugelį labai skirtingų vietinių meno tradicijų, nėra susietas su konkrečia vieta ar laikmečiu ir nėra išskirtinai islamo religijos menas. Bendriausiu apibrėžimu islamo menas − tai menas, kurį kūrė musulmonų menininkai ir amatininkai musulmonų užsakovams musulmoniškose šalyse ir kuris buvo susijęs su musulmoniškos visuomenės reikmėmis, temomis.
Islamo meno istorijos periodizacija nėra nusistovėjusi ir priimta moksle. Islamo meną galimą suskirstyti atskirų valdovų dinastijų laikotarpiais, ypač dėl to, kad meno rėmimas labai priklausė nuo valdovo rėmimo. Tačiau šiuo atveju, kai kurių dinastijų, pavyzdžiui, Gaznevidų, pasiekimai gali būti visiškai ignoruoti. Chronologiškai islamo meną galima suskirstyti į tris lakotarpius:
Ankstyvasis islamo menas, Umajadai, Abasidai
|220px|thumb|[[Uolos kupolo šventykla, Jeruzalė, apie 690 m.]] 140px|thumb|Uolos kupolo šventyklos planas ir pjūvis Po islamo religijos pranašo Mahometo mirties 632 m. per po to sekusius 30 metų arabų užkariavimus islamas įsigalėjo Artimuosiuose Rytuose ir dar po 100 metų − plačioje teritorijoje, apjungiančioje Iberijos pusiasalį vakaruose ir Indo upės slėnį rytuose. Pačiame anksčiausiame arabų ekspansijos laikotarpyje menas vaidino menką vaidmenį, išskyrus architektūrą. Tačiau iš pastatų Basroje, Kufoje ir Fustate nieko neišliko. Anksčiausia arabų valdovų dinastija Umajadai siekė įtvirtinti tiek savo, tiek islamo religijos autoritetą įvairiais statybų projektais 690−750 m. laikotarpyje, daugiausiai Sirijoje, kur buvo kalifato sostinė nuo 661 m. − Damaskas. Ankstyviausiu pagrindiniu islamiškos architektūros statiniu yra Uolos kupolo šventykla Jeruzalėje. Ji pastatyta apie 690 m. ant Morijos kalno, aukščiausio Jeruzalėje ir toje pat vietoje, kur buvo Saliamono ir Erodo šventyklos. Šis statinys simbolizavo islamo įsigalėjimą žydams-judėjams šventoje vietoje. Beveik tikra, kad mečetę pastatė vietos meistrai krikščionys, atsivertę ar neatsivertę į islamą. Mečetės kupolo dizainas buvo tiesiogiai paimtas pagal bizantinės Kristaus Kapo bažnyčios (sunaikinta) pavyzdį. Mečetės planas, kuriame dvi ambulatorijos supa šventą uolą, turi tiesioginį ryšį su ankstyvųjų krikščionių centrinio išplanavimo bažnyčių planais. Pagal Koraną, šioje vietoje Mahometas buvo gyvas paimtas į dvasinę kelionę arkangelo Gabrieliaus, kuris pranašui aprodė Rojų ir Pragarą. Mečetės kupolas išreiškia religinį-mitologinį „padangių skliautą“. Mečetė dekoruota 4 motyvų mozaikomis: viena ornamentuoto geometrinėmis ir augalinėmis formomis arabiško rašto, dvi − augalų ir gėlių rašto, ketvirtoji − brangakmenių motyvo. Augalinių ir geometrinių formų ornamentuotė buvo būdinga vėlyvajam tiek klasikiniam graikų-romėnų, tiek iraniškam Sasanidų menui.
Uolos kupolo šventyklai pastatyti kalifas Abd al-Malikas paaukojo 7 metų pajamas iš Egipto, kai jo įpėdinis Al-Validas I − 7 metų pajamas iš Sirijos Damasko didžiosios mečetės kompleksui pastatyti. Statyboms Umajadai kvietėsi amatininkus iš visos imperijos, bei iš gretimos Bizantijos. Daugelis naudotų architektūros elementų − kolona su kapiteliu, kupolas, arka, kryžminiai skliautai − ankstyvojoje islamo architektūroje buvo perimti iš ankstesnių kultūrų. Pažymėtina, kad vėliau specifiškai su islamo menu siejami menai: tekstilė, glazūruota keramika, metalo dirbiniai, pradėjo plisti tik apie 750 m. Umajadų valdymo pabaigoje ar Abasidų pradžioje. Svarbia Umajadų laikotarpio meno forma buvo numizmatika, kuri Sirijoje buvo paveikta Bizantijos monetų kalybos. Umajadų laikotarpyje buvo įtvirtinti islamo meno bruožai, kurie vėliau nuolat pasikartodavo, nors kai kurios vaizdavimo formos − skulptūra, mozaikos − daugiau beveik nebenaudotos. Nuo Umajadų laikotarpio taip pat islamo mene įsitvirtino valdovų pramogų ir pasilinksminimų vaizdavimo bruožai. Ne visi pritarė kalifų veiksmams: paklaustas, kodėl jo skonis yra toks artimas priešų, Bizantijos valdovų skoniui, pirmasis Umajadų kalifas Muavija I atsakė: „mes esame paribyje ir aš noriu varžytis su priešu žutbūtinėje prabangoje, kad jis savo akimis pamatytų islamo viršenybę“. Kiti Umajadų statiniai: Pranašo mečetė Medinoje, Alepo didžioji mečetė ir Al Aksa mečetė Jeruzalėje, vėliau buvo perstatyti neatpažįstamai.
thumb|right|260px| Hipostilinės mečetės pavyzdys − VIII a. ir vėlesnė [[Kairuano didžioji mečetė Tunise. Matomas pasiskirstymas tarp vidinio kiemo (dešiniau) ir hipostilės (kolonų salės kairiau). Statinio dešinėje bokštas − minaretas. Centrinį įėjimą į hipostilę žymi kupolinis statinys, kitas kupolas kairiau prie sienos − tai kupolas virš mihrabo]] thumb|180px| Lapų dekoro puodelis iš Abasidų laikotarpio, IX a. Užkariautuose miestuose arabų kalifai islamo religinėms reikmėms pritaikydavo jau esančius statinius arba statydavo naujus maldos namus. Ankstyvasis mečečių tipas vadinamas hipostiline mečete. Ją sudarė didelis kiemas, kuris paprastai galėdavo sutalpinti visą miesto vyrų bendruomenę. Kiemą supo dengtų arkadų konstrukcijos ir hipostilė, nukreipta į Mekos pusę. Kadangi islamo šventyklose nebuvo šventikų ir religija neturėjo šventųjų, todėl mečetėse yra labai silpnai išreikštos ašinės struktūros. Tikinčiojo malda buvo jo asmeninis dialogas su Dievu. Mečetėse nevykdavo procesijos, ceremonijos, dainavimas. Šventyklos durų buvo daug ir jos sukomponuotos atsižvelgiant į patogumą, kad tikintieji lengviau ir greičiau galėtų sueiti ir išsiskirstyti. Minbaras (sakykla) buvo paprasta konstrukcija, skirta pamokslui po penktadienio vakaro maldos, mihrabas (niša) žymėjo Mekos pusę mečetės viduje. Žolės patiesalai ir vėliau kilimai dengė mečetės grindis, ant kurių tikintysis galėjo klauptis ir paliesti kakta žemę. Kieme buvo įrengti fontanas arba baseinas rankų ir kojų apsiplovimui prieš maldą. Kiek vėliau prie mečečių pradėti statyti minaretai, kurie žymėjo mečetės vietą ir iš jų muedzinas kvietė tikinčiuosius maldai. Hipostilinės mečetės buvo statomos pagal Mahometo namų Medinoje pavyzdį. Kai kuriose iš jų buvo platforma, vadinama dika, ant kurios muedzinas galėjo balsiai melstis. Vėliau mečetėse sukurtos maksuros − atskiros uždaros patalpėlės, skirtos išimtinai valdovui pasimelsti.
Ankstyvieji arabų kalifai Umajadai perėmė graikų-romėnų valdovų prabangių, karališkojo asmens didybę reprezentuojančių ir pasilinksminimams skirtų statinių tradiciją. Šis Artimuosiuose Rytuose įsigalėjęs kultūrinis reiškinys greit įtakojo iš pradžių asketišką islamo kultūrą. Iš Umajadų laikotarpio tik dykumose esančių rūmų liekanos išliko. Mšatos rūmai (nebaigti, Jordanija) buvo stačiakampio formos, kurio vienos sienos ilgis siekė 144 m, rūmai buvo dekoruojami mozaikomis, freskomis, stiuko skulptūra. Praradę valdžią kalifate Umajadai pasitraukė į Iberijos pusiasalį, kur įkūrė Kordobos emyratą (dabar Ispanija). Svarbiausiu statiniu Kordoboje tapo IX−X a. pastatyta mečetė, dabar vadinama Meskita, išsiskirianti vidaus prabanga ir didžiuliu vidaus maldos salės kolonų skaičiumi. Didžiųjų mečečių kompleksai kaip Kordoboje paprastai įtraukdavo nakvinės namus maldininkams, mokyklas, universitetą, viešas pirtis, gydyklas ir kitas bendruomeniškas funkcijas atliekančias įstaigas. Šalia mečetės Umajadai pastatė rūmus, vadinamus Medina al-Zahra (dabar griuvėsiai). Juose buvo dirbtuvės, kuriose buvo kuriami prabangūs šilko ir dramblio kaulo meno objektai, kurie simbolizavo dinastijos galią ir buvo skirti dovanojimui. Umajadus kalifate nukonkuravę Abasidai įkūrė naują sostinę Bagdadą, tačiau iš šio senovinio miesto beveik nieko neišliko (jo spėjami griuvėsiai yra po šiuolaikiniu Bagdadu). Perkėlus sostinę Abasidai daugiau rėmėsi persų Sasanidų kultūriniu palikimu. Abasidai pastatė didžiulius rūmus Samaroje (dab. Irakas) ir šio miesto griuvėsiai tęsiasi kelis kilometrus palei Tigro upę. Abasidų laikotarpyje mečetės tapo didžiulėmis, Samaros didžioji mečetė (griuvėsiai) tuo metu buvo didžiausia pasaulyje, mečečių sienų elementai priminė karinius bastionus (Kairuano didžioji mečetė). Iš Abasidų laikotarpio išliko daug keramikos, stiklo ir kaligrafijos kūrinių pavyzdžių − šių menų vertė tuo metu buvo išaugusi. X a. viduryje kalifatas suiro politiškai ir nuo to laiko islamo menas pradėjo išsiskirti į Rytų ir Vakarų šakas.
Klasikinis islamo menas Vidurinėje Azijoje, Seldžiukai
Mesopotamijoje, Irane ir Vidurinėje Azijoje islamo menas buvo paveiktas persų kultūros ir vietinių statybinių medžiagų: daugiausiai naudotos plytos vietoj akmenų, piloriai vietoj kolonų ir medines plokščių lubas pakeitė sunkūs plytų skliautai. Vienu iš ryškiausių ankstyvojo islamo architektūros pavyzdžių yra Samanidų mauzoliejus Bucharoje (Uzbekistanas), skirtas vietos valdovų dinastijai. Nors Korane buvo draudžiamas statinių skyrimas karaliams ir kitiems, tačiau svarbių asmenybių pagarbinimas buvo svarbus ir to nevengta visame islamo pasaulyje. Samanidų mauzoliejaus mažo kubo forma su pusiaurutuliniu kupolu rodo ryšius su zoroastrizmo ugnies šventyklomis iš Sasanidų laikotarpio. Būdinga architektūrine forma rytų islamo statiniuose tapo ivanas − skliautinė niša. Ji tikriausiai išaugo iš karališkąjį autoritetą simbolizuojančių statinių ir buvo pritaikyta religiniams pastatams. Nuo XII a. stačiakampės mečetės ir religinės mokyklos su keturiais ivanais tapo įprastomis.
Trojos arklys
Trojos arklys gali reikšti:
Islamo menas
Klasikinis islamo menas Vidurinėje Azijoje, Seldžiukai
Seldžiukų valdymo metu (nuo XI a. vidurio) suklestėjo Vidurinės Azijos keramikos menas, dirbiniai buvo puošiami aukšto lygio kaligrafiniais piešiniais. Ypač populiari buvo minai keramikos forma − dekoras buvo kuriamas išdegant metalinio pigmento piešinį virš glazūros ar emalės. Piešiniais iliustruojamos persų romantinės ir mitologinės istorijos, vaizduojamos medžioklės scenos. Buvo įprasta bronzines ar žalvarines vazas inkrustuoti brangiaisiais akmenimis. Ant vazų taip pat buvo vaizduojamos žmonių, gyvūnų figūros. To meto Irane nebuvo manoma, kad žmonių, gyvūnų vaizdavimas kertasi su islamo religiniais reikalavimais.
Fatimidai ir Ajubidai
thumb|right|160px| Fatimidų laikotarpio krištolinis indas, X, XI a. Smunkant Abasidų dinastijai 969 m. į valdžią atėjo Fatimidai, kurie savo sostinę įkūrė Egipte, prie dabartinio Kairo (vėliau miestai susiliejo). Jų valdymo metu Egiptas išgyveno kultūrinį pakilimą. XI a. Kairas buvo apsuptas gynybine siena, jame pastatyti du didžiuliai karališkieji rūmai, gausiai dekoruoti įprastomis muzikantų, šokėjų, medžioklės ir karališkų apeigų scenomis. Buvo pastatytos dvi grandiozinės mečetės ir keletas mažų. Viena iš įspūdingiausių Kaire yra maža Al-Aqmar mečetė. Jos fasade iš abiejų pusių matyti susipynusių, tarsi smulkių nišų, iškaltų akmenyje, dekoracijos mukarnos, kurios tapo vienu skiriamųjų islamo architektūros bruožų. XII a. Egiptas intensyviai prekiavo su Italijos miestais-valstybėmis, islamiško meno motyvai pasireiškė Palerme, Salerne, Amalfyje ir Pizoje. Tuo metu klestėjo Egipto audimo menas, kuris buvo palaikomas krikščionių koptų audėjų tradicijos. Šilkas ir jo audiniai buvo importuojami iš Irano ir Kinijos. XII a. Egipto meistrai sukūrė Sicilijos normanų karaliui Rodžeriui II mantiją su arabišku karaliaus pašlovinimu. Mantija vėliau buvo naudojama Šv. Romos imperatorių karūnacijos iškilmėse. Fatimidų Egipte sukurta aukšto lygio keramikos, stiklo, dramblio kaulo dirbinių.
1099 m. Vakarų Europos kryžiuočiai užėmė Jeruzalę, prasidėjo intensyvūs islamiškosios ir Vakarų krikščioniškosios kultūrų mainai. 1187 m. sultonas Saladinas iš naujos Ajubidų dinastijos išvijo kryžiuočius iš Jeruzalės. Ajubidai trumpai, iki XIII a. vidurio, valdė Siriją ir Egiptą. Jų valdymo metu toliau klestėjo menai, Kaire ir Alepe pastatytos naujausios karinės architektūrinės minties tvirtovės (citadelės), kurios įkvėpė Vakarų Europos tvirtovių ir pilių statybas. Bagdade ir Mosule suklestėjo knygų iliustravimo (miniatiūrų) menas. Mažojoje Azijoje įsitvirtino Rumo Seldžiukai. Vienu iš būdingų šio lakotarpio statinių buvo chanas ar Europoje populiariau žinomas karavansarajus. Šie statiniai buvo išdėstyti pagal prekybos kelius Mažojoje Azijoje. Karavansarajus paprastai buvo sudarytas iš dviejų dalių: vidinio atviro kiemo su arklidėmis, pirtimi keliautojams, maža mečete ir virtuve, bei dengtos salės, kuri atitiko keliautojų miegamąjį ir prekių sandėlį.
Timūridai, Mameliukai ir Nasridai
thumb|right|160px| Sultono Kaitbėjaus mauzoliejus, [[Kairas, 1447 m.]] XIII a. pradžioje į islamo pasaulį iš rytų pradėjo veržtis mongolų užkariautojai. 1220 m. sudeginta Buchara, 1258 m. sunaikintas Bagdadas, tačiau mongolai nepasiekė Mažosios Azijos ir Egipto, o jų valdovai XIII a. pabaigoje atsivertė į islamą. Šilko keliu Vidurinę Aziją pasiekė Kinijos meno įtaka. Mongolų valdovų sostinėje Tebrize buvo kuriami kinų tradicijos paveikti tapybos darbai; keramikos, šilko ir metalo gaminių menas įgavo naują kryptį. Savo ruožtu mongolų valdovai perėmė persų meno kanonus: rėmė keturių ivanų šventyklų statybas, užsakinėjo iliustracijas persų istorijoms. Chano Oldžeitu (valdė 1304−1317 m.) pastatytas mauzoliejus Soltanijoje (Iranas) savo didybe rodo mongolų valdovų meno rėmimo mastą ir ambicijas. Timūro valdymo metu 1370−1404 m. Vidurinėje Azijoje išaugo didelė imperija su sostine Samarkandu. Timūras finansavo didžiulės keturių ivanų mečetės ir taip pat didžiulių savo rūmų statybas Samarkande. Timūro palikuonys tęsė statybas, XV a. Vidurinės Azijos keraminiai fasadų papuošimų raštai buvo labai įvairūs ir sudėtingi, nepralenkti vėlesniame Irano mene. Herate buvo įsteigta karališkoji biblioteka, kurioje knygų iliustravimo menas pasiekė naujas viršūnes su XV a. pabaigoje kūrusiu meistru Behzadu ir kitais miniatiūristais.
Vidurinėje Azijoje dominuojant mongoliškoms dinastijoms, Egipte ir Sirijoje į valdžią XIII a. viduryje atėjo Mameliukai. Būtent jų valdymo metu Kairas įgavo dominuojantį dabartinį savo kultūrinį veidą. Mameliukų architektūros statiniai pasižymėjo prabanga. Mečečių kupolai buvo gausiai dekoruoti, minaretai statomi su keletu balkonų, kurtos turtingos dekoracijos vienijant mozaikas su kalta ornamentuote. Mameliukų valdymo metu iškilo daug medresių − švietimo pastatų. Didžiausias iš jų − sultono Hasano medresė ir mečetė Kaire. Šiuo laikotarpiu Egipte ir Sirijoje stiklo, metalo gaminių ir kilimų audimo meistriškumas pasiekė viršūnę. Šie gaminiai buvo brangiai vertinami Europoje. Tuo metu Iberijoje tik Grenados emyratas liko neužkariautas krikščionių. Jo valdovai Nasridai organizavo milžiniškų karališkųjų rūmų, dabar žinomų Alhambros pavadinimu, statybas. Rūmai turėjo priminti rojų žemėje ir jų sienose buvo užrašytos žymaus to meto arabų poeto eilės, šlovinančios patį pastatą. Lubų dekore gausiai panaudotos mukarnos. Didelė dalis rūmų vėliau buvo perstatyta į Renesanso rūmus ir užgožta pranciškonų vienuolyno. Garsiausias išlikęs Liūtų kiemas iliustruoja visą buvusią rūmų didybę. Jų architektūra padarė įtakos statiniams Maroke, Europoje, JAV.
Osmanai, Safavidai ir Mogolai
thumb|right|240px| [[Selimijos mečetė Edirnėje (Turkija), 1572 m.]] thumb|right|240px| [[Selimijos mečetės vidaus erdvės]] XIV a. Mažojoje Azijoje išaugo Osmanų imperija, kuri 1453 m. užėmė Konstantinopolį, 1517 m. nukariavo Egiptą ir XVI a. praplėtė islamo pasaulio ribas vienu metu kontroliuodama visą Balkanų pusiasalį Europoje. Savo galią ir turtus Osmanai naudojo milžiniškiems statybų projektams kaip Topkapi rūmams Stambule. Architektas Sinanas ir jo komanda XVI a. prižiūrėjo šimtų tiltų, medresių, chanų, pirčių, mečečių, turgų statybas. Osmanų mečečių architektūra išlaikė ryšius su tradicine islamiška Irano ir arabų architektūra, tačiau kartu kardinaliai nuo jos skyrėsi. Osmanų mečetės buvo paveiktos bizantinės Sofijos soboro architektūros, kurios vidaus erdvės buvo uždengtos dideliu kupolu. Taip pat jos turėjo būti pritaikytos klimatui, kai dažnai lyja ir iškrenta sniegas. 1572 m. Edirnėje Sinanas pastatė mečetę sultonui Selimui II, kurią laikė svarbiausiu savo statiniu. Selimijos mečetės planas su arkadomis apsuptu vidiniu kiemu ir fontanu jo centre priminė arabišką hipostilinę mečetę. Kas išskyrė Osmanų architektūrą, tai didelis kupolas ir milžiniška erdvė po juo maldos salėje. Į viršų kylantys piloriai suteikė architektūros vientisumo ir kryptingumo pajautimą, nebūdingą ankstesnėms mečetėms. Kitas būdingas bruožas − keturi ploni, simetriškai išdėstyti minaretai. Skirtingai nuo Sofijos soboro, Selimijos mečetės viduje pabrėžti, o ne užmaskuoti, struktūriniai elementai. XVI a. sultonai buvo įkūrę imperatoriškąsias amatininkų dirbtuves, kuriose buvo išvystytas saz arba kitaip hatayi ornamentuotės stilius, pasižymintis energingu ir sudėtingu susipynusių lapų ir žiedų vaizdavimu. Ši ornamentuotė sutinkama keramikoje, miniatiūrose, kilimuose, šilko tekstilėje.
1501 m. princas Ismailas pasiskelbė Persijos šachu ir pradėjo Safavidų dinastiją Vidurinėje Azijoje. Pagyvenęs miniatiūristas Behzadas buvo iškviestas į sostinę Tebrizą ir jo įtakoje pradėjo formuotis naujos dinastijos meno stilius. 1548 m. sostinė perkelta į Kazviną. Reikšmingiausiu šio laikotarpio miniatiūristu buvo Sultonas Muhamedas (tais laikais menininkams buvo įprasta prisiimti vardus „sultonas“, „šachas“, „aga“). Vienas iš įspūdingiausių jo pasiekimų buvo apie 1529 m. iliustracijos akvarele ant popieriaus imperatoriškajam divanui − poeto Hafizo eilėraščių rinkiniui. Iliustracija „Šio ir ano pasaulio girtuoklystė“ rodo, kad to meto Irane kūrėjams nebuvo svetimas humoristinis vaizdavimas ir jis buvo toleruojamas. Safavidų laikotarpio iliustracijos pasižymėjo ryškiomis spalvomis, vaizduojamų figūrų įvairove, architektūrinių detalių ir gėlių gausa, veikėjų veidų ekspresija. Šie bruožai buvo perimti kilimų audimo mene. Kilimų raštuose išreiškiama persų meilė vynui, poezijai, medžioklei, grožiui, pasireiškia sufijų pasaulėžiūros įtaka. Gausu gamtos gyvių vaizdų, tiek religinių, tiek pasaulietinių motyvų, žymus simbolizmas. XVII a. pradžioje Safavidų sostinė buvo perkelta į Isfahaną, kur šachas Abasas I pastatė naują, iš anksto išplanuotą miestą, pasižymintį erdviomis aikštėmis, sodais ir rūmų gausa imperijos aukštuomenei.
1526 m. Šiaurės Indijoje sultonas Baburas įveikė hinduistų princų sąjungą ir įkūrė Mogolų imperiją. Su jos pagalba islamo menas plačiai paplito Indijoje. Kultūros centrais buvo Agra, Delis, Fatehpur Sikris. Mogolų mene buvo vienijami Vidurinės Azijos, Safavidų ir vietos hinduistinio meno bruožai. Akbaras Didysis (XVI a. antra pusė) inicijavo platų menininkų rėmimą ir tuo metu susiformavo specifinis Mogolų meno stilius, pasižymėjęs tiek prabanga, tiek dėmesiu detalumui. Pavyzdžiui, Mogolų laikotarpio miniatiūrose buvo stengiamasi pavaizduoti žmones, kad juos visus galima būtų atpažinti, augalai vaizduojami botaniniu tikslumu. Reikšmingiausiu XVI a. antros pusės Mogolų miniatiūristu buvo iš Persijos pasikviestas Abd al-Samadas. Pačiu garsiausiu Mogolų statiniu neabejotinai yra Tadž Mahalas Agroje, pastatytas apie 1650 m. ir skirtas mirusios sultono žmonos atminimui. Tai ne šiaip kapo monumentas ar dinastijos didybę įamžinantis statinys. Inksripcija ant pastato yra aliuzija į Rojaus sodus, pažadėtus tikintiems Koraną. Architektūriškai Tadž Mahalo planas panašus į Timūridų laikotarpio rūmų planą, o kupolas panašus į karališkosios Isfahano mečetės. Kitu reikšmingu Mogolų architektūros pavyzdžiu yra Humajūno kapavietė (XVI a. vidurys).
XVIII, XIX a. islamo menas
XVIII ir XIX a. islamo menas buvo paveiktas smunkančio valdovų rėmimo dėl musulmoniškų valstybių ekonominio ir politinio nuosmukio. Islamo meną paveikė europiečių kolonijinė politika, europietiškų meno formų veržimasis. Be to, atsiradus serijinei gamybai nuolat mažėjo originalių, rankų darbo kūrinių. Menininkai buvo linkę kartoti per praėjusius amžius nusistovėjusias formas ir nesiekė inovatyvumo. Šis laikotarpis aplenkiamas net meno istorikų. Musulmonų valstybės buvo nestabilios, pasižymėjo biurokratinio aparato didėjimu ir pavienių valdovų bandymais reformuoti, modernizuoti valstybes. XVIII a. pabaigoje Osmanų imperija prarado Krymą, kuris šimtmečiais buvo islamo pasaulio dalimi, Rusijos imperijai. 1798 m. į Egiptą įsiveržė Napoleono vadovaujama prancūzų kariuomenė. Šie įvykiai sukrėtė islamo pasaulį, buvo suprasta, kad reikia pertvarkyti ne vien kariuomenę, bet ir pačią visuomenę. 1811 m. Muhamedas Ali sutriuškino mameliukus, 1826 m. Osmanų sultonas Machmudas II paleido ir po to sunaikino sukilusius janyčarus. thumb|right|240px| Damasko kambarys, 1810 m. dizaino restauracija XVIII a. Osmanų imperijoje paplito Europos vėlyvojo baroko paveikto meno formos, bendrai vadinamos Osmanų rokoku. Šis menas pasižymėjo nesubalansuotomis, perkrautomis kompozicijomis. Ryškiais Osmanų rokoko pavyzdžiais yra sultono Achmedo III fontanas prieš Oktapi rūmų vartus ir Sofijos soboro fontanas (abu Stambule). XVIII a. Arabijoje kilo vahabitų judėjimas, kuris oponavo tiek Osmanams, tiek Kadžarams. Vahabitai tvirtino, kad mečetės turėtų būti be minaretų ir papuošimų, jie draudė muziką, nešioti šilką ir juvelyrinius papuošalus. Pagal vahabitus, individualūs kapai reiškė asmens kultą, draudžiamą Korano. Užėmę Mediną vahabitai pašalino brangenybes nuo Mahometo kapo ir siekė sugriauti jo kupolą. 1811−1818 m. kampanijoje juos sumušė Muhamedas Ali, tačiau vahabitų nuostatos plačiai paplito ir rado pritarėjų. Indijoje ir Persijoje tradiciškai buvo laisviau žiūrima į tapybą ir skulptūrą, tačiau Turkijoje ir Egipte šie menai buvo draudžiami islamo kanonų. Sultonai turėjo slėpti savo kolekcijas nuo viešo demonstravimo. Turkų sultonas Selimas III (valdė 1789−1807 m.) užsakė didelių matmenų savo portretus ir Machmudas II (valdė 1808−1839 m.) įpareigojo savo portretus iškabinti valstybės įstaigose, kariuomenės barakuose ir karo laivuose. Ši iniciatyva sukėlė sukilimą Stambule. Turkų valdovais pasekė persų šachas Fatchas Alšachas (valdė 1797−1834 m.). Jo didelių matmenų portretų pasirodė net šventyklose, jis atgaivino ir monumentalaus dydžio skulptūrą. Valdovų portretai buvo gabenami karinių procesijų su salvėmis ir muzika. Iš valdovų rūmų aplinkos plito naujos drabužių mados ir vis platėjantis baldų naudojimas.
Nuo XIX a. vidurio turkų ir persų dailininkai buvo pradėti siųsti į Vakarų Europą ir Rusiją mokytis tapybos. Buvo turkų, studijavusių Paryžiaus aukštojoje dailės mokykloje. Nuo 1840-ųjų islamo šalyse pradėjo plisti fotografija ir tipografika. Fotografija buvo greitai perimta ir nesulaukė religinio pasipriešinimo, nes buvo argumentuota, kad ją sukuria šviesa, t. y. − ne žmogus, o dieviškas reiškinys. Fotografijas plačiai naudojo tapytojai pasiekti tikslumui paveiksluose. XIX a. pabaigoje Ali Paša Mubarakas inicijavo Kairo pertvarkymą pagal europietišką pavyzdį su plačiomis gatvėmis. Egipto valdytojas Ismailas Paša 1872−73 m. pastatė raito Ibrahimo Pašos statulą Kaire ir raito Muhamedo Ali statulą Aleksandrijoje (abi sukurtos Prancūzijoje). Didžiojo muftijaus iniciatyva šios statulos buvo nukeltos, tačiau Egiptą užvaldžius britų kariuomenei 1882 m. abi grąžintos į buvusias vietas. 1883 m. Stambule atsidarė dailės akademija, kuri žymėjo vakarietiškų meno normų pripažinimą Turkijoje.
Varpas (Tilžė)
Varpas – Lietuvos demokratų partijos žurnalas, leistas 1913–1914 m. Tilžėje ir nelegaliai platintas Lietuvoje.
Istorija
Redagavo Albinas Rimka. Spausdino E. Jagomasto spaustuvė „Lituania“ Tilžėje. Išėjo 3 numeriai. Ketvirtas buvo surinktas, tačiau, prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, nebuvo išspausdintas.
Svarstė Lietuvos nepriklausomybės, žemės reformos, jaunimo, socialinius, vidaus politikos ir kt. klausimus.
Bendradarbiavo Kazys Grinius, F. Kaupas, Stasys Matulaitis, Jonas Vileišis ir kt.
Betpak Dala
thumb|250px|Betpak Dala [[Balchašas|Balchašo pakrantėse]]
Betpak Dala, Šiaurinė Alkanoji dykuma – dykuma Vidurinėje Azijoje, Kazachstane. Tai apie 75 000 km² molėtų arba smėlio kalvų (150–500 m virš jūros lygio), be vandens ir beveik be žolės, tik su retkarčiais pasitaikančias saksaulo ir kt. krūmeliais, kuriuose pavasarį ir rudenį ganomos gyvulių bandos. Pietinėje dalyje yra keli tūkstančiai kv. km lakaus smėlio dykumos.
Baškirijos herbas
thumb|right|200px|Baškirijos herbas Baškirijos herbas – oficialus Baškirijos respublikos simbolis, patvirtintas 1999 m. liepos 6 d.
Herbo aprašas
Herbo skydas apvalus, sidabrinis, su tamsiai auksiniu bordiūru, kurio vidinis kraštas išpjaustytas nacionaliniu ornamentu. Skydo centre pavaizduotas auksinis Salavato Julajevo paminklas, už kurio teka šviesiai auksinė saulė su spinduliais. Skydo apačioje, ant paminklo postamento užklotas baltas apvalus skydelis su žaliu kurajaus skėtiniu žiedynu. Apatines skydo ir skydelio dalis dengia Baškirijos vėliavos spalvų (mėlyna, balta, žalia) kaspinas su užrašu ('Baškirija').
Salavatas Julajevas – nacionalinis baškirų didvyris, liaudies poetas, apdainavęs baškirų karžygių žygius, gimtąją gamtą. Jo kūryba, persunkta kova prieš bet kokią priespaudą, būdavo perduodama iš lūpų į lūpas. Herbe pateiktas paminklas suvokiamas kaip apibendrintas džigito kario, kovotojo už laisvę ir teisingumą, vaizdinys, simbolizuojantis Baškirijos tautų draugystę ir vienybę.
Kurajus – baškirų stambių skėtinių augalų (vaistinės šventagaršvės, barščių) pavadinimas.
Herbo kūrėjas – Fazletdinas Islachovas (Фазлетдин Фаррахович Ислахов).
Kazimieras Liudvikas Jevlaševskis
Kazimieras Liudvikas Jevlaševskis ( 1664 m.) – Bresto vaivada 1659 metais, Smolensko kaštelionas 1656-1659 m., Vilniaus pavaivadis 1642-1647 m., Vilkmergės seniūnas 1649-1652 m., karaliaus sekretorius.
Pasiuntinys pas Bogdaną Chmelnickį.
Buvo deputatu nuo Senato į LDK Iždo Tribunolą 1659 metais.
FK Fakel Voronež
Voronežo futbolo klubas „Fakelas“ – Rusijos futbolo klubas iš Voronežo.
Istorija
Klubas įkurtas 1947 m. Pastaraisiais metais dalyvavo antros pakopos pirmenybėse. 2017/2018 m. sezone liko paskutinėje vietoje, bet išliko pirmenybėse, nes buvo klubų, kurie bankrutavo, turėjo finansinių problemų arba nesugebėjo licencijuotis pirmenybėms.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Premjer lygoje, tačiau liko keturiolikti ir dėl išlikimo žaidė pereinamąsias rungtynes. Jų varžovais tapo „Jenisiejaus“ klubas. Išvykoje, Krasnojarske, minimaliu rezultatu 1:0 „Fakelo“ futbolininkai šventė pergalę, o namuose, Voroneže, dar kartą nugalėjo varžovus (2:0). Bendras dviejų rungtynių rezultatas buvo 3:0, tad klubas išsaugojo vietą aukščiausiame divizione.
Sezonai
Šaltiniai:
Gruodytė
Gruodytė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Gruodienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Gruodis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
James L. Jones
Džeimsas Loganas Džounsas (g. 1943 m. gruodžio 19 d. Kanzase) – JAV karinių jūrų pajėgų generolas.
JAV karinių pajėgų Europoje bei NATO pajėgų Europoje vyriausiasis vadas.
Čiobiškio pagrindinė mokykla
Širvintų rajono Čiobiškio pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Širvintų raj., Čiobiškyje, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190364047. Steigėjas Širvintų rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Musninkų Alfonso Petrulio gimnazijos skyrius.
Istorija
miniatiūra|left|Mokykla 2017 m. pavasarį miniatiūra|left|Sporto aikštelės
1784 m. skaityti ir rašyti buvo mokomi vienas bajoro ir septyni valstiečių vaikai. Mokyklos pastato nebuvo. 1903 m. buvo įsteigta pradinė, trijų skyrių liaudies mokykla, mokoma rusų kalba. Pirmasis šios mokyklos mokytojas buvo Ilarionas Balašas. 1905 m. mokėsi 20 berniukų iš valstiečių šeimų.
1929 m. atidaryta Čiobiškio pradžios mokykla. 1929 m. spalio 18 d. šios mokyklos vedėju paskirtas Kazimieras Kumpauskas. 1930 m. Jis išsirūpino leidimą Čiobiškio pradžios mokyklai perstatyti, ūkiniams pastatams suremontuoti ir mokytojų butams įrengti. Miestelio mokykla buvo dvikomplektė. Antrasis komplektas buvo Janionių kaime. 1931 m. K. Kumpauskas organizavo kursus suaugusiems. Čiobiškio miestelio mokyklą išlaikė ir mokytojams algas mokėjo Švietimo ministerija. Tuo ši mokykla skyrėsi nuo daugelio kitų pradžios mokyklų.