cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FC Stumbras
2018 m. sezonas
2018 m. sezonas klubui prasidėjo Marijampolėje Supertaurės rungtynėmis, tačiau buvo pralaimėta „Sūduvai“ 0:5. Klubas vėl pasiekė LFF Taurės finalą, kur vėl susitiko su Vilniaus Žalgiriu, tačiau šįkart pralaimėjo 0:3.
Kaip LFF taurės nugalėtojai, pirmą kartą klubo istorijoje Stumbras dalyvavo UEFA Europos lygoje.
Pavojaus signalai pasigirdo rugsėjo 18 d., kai tarptautinė profesinė futbolininkų sąjunga FIFPro išplatino pranešimą, kad vėluoja Stumbro futbolininkų atlyginimai, futbolininkų kontraktai yra vienpusiški ir neatitinka standartų, o žaidėjai, kalbėję su spaudos atstovais, yra grasinami nuobaudomis. FIFPro ragino UEFA bei LFF imtis rimtesnių priemonių, kad būtų išvengta netinkamo elgesio su žaidėjais, kurie dalyvauja šių organizacijų organizuojamose varžybose. Rugpjūčio mėnesį žurnalas The New York Times apibūdino FC Stumbras kaip klubą, kurio veikla sutvarkyta taip, kad vienintelis tikslas būtų pasipelnyti iš žaidėjų, o Lietuvos futbolą kaip futbolininkų perėjimų ekosistemos dugną.
Klubas ėmėsi veiksmų pagerinti situaciją, ir puikiai baigė sezoną 4-oje vietoje, užsitikrindami dalyvavimą UEFA Europos lygoje antrus metus iš eilės.
2019 m. sezonas
Sezonas prasidėjo puikiai. Iš 6 pirmųjų rungtynių Stumbras laimėjo 4, tame tarpe nugalėjo „Vilniaus Žalgirį“ bei čempionę „Sūduvą“, tačiau klubą ėmė kamuoti finansinės problemos, atsirado įsiskolinimų žaidėjams bei organizacijoms. Birželio mėn. klubą paliko ne vienas futbolininkas, tą patį planavo daryti ir trenerių štabas. Birželio 15 d. klubas oficialioje „Facebook“ paskyroje paskelbė, kad „šiandien neketina žaisti A lygos rungtynių. Taip yra dėlto, jog klubas nesulaukia palaikymo iš Lietuvos futbolo federacijos, šiuo klubui sunkiu metu“. Teigiama, kad šis sprendimas buvo priimtas klubo savininko Richard Walsh, po to, kai jo prašymas nukelti 5-6 A lygos rungtynes buvo atmestas.
„Stumbro“ UEFA licencija buvo atšaukta, ir klubui bus neleista klubui dalyvauti UEFA varžybose. Vieta Europoje atiteko „Kauno Žalgiriui“, kuris užėmė penktąją vietą 2018 m. sezone. Tą pačią dieną LFF pranešė, jog sulaukė oficialaus UEFA pranešimo, kuris patvirtino „Kauno Žalgirio“ klubo priėmimą į 2019-20 m. sezono UEFA Europos lygos atrankos varžybas.
Stumbras ir Stumbras B praleido A lygos, bei Pirmos lygos rungtynes, dėl to jiems buvo skirti techniniai pralaimėjimai.
Birželio 28 d. buvo atšauktos A lygos ir Pirmos ligos licencijos, ir iki liepos 27 d. klubui duota laiko, kad būtų išspręstos problemos ir sutvarkyti finansiniai reikalai. Klubai ir LFF sutiko perkelti ateinančias dvejas „Stumbro“ rungtynes į vėlesnį laiką.
Liepos 30 d. LFF pranešė kad per duotąjį laiką klubas nesistengė padengti skolų ir nebandė susisiekti su LFF dėl reikalavimų patenkinimo. Dauguma žaidėjų per šį laiką paliko klubą. Spaudos atstovams nepavyko susisiekti su klubo atstovais bei prezidentu. Todėl buvo priimtas sprendimas pašalinti FC Stumbras iš A lygos, bei Stumbras B iš I lygos. Stumbras sužaidė daugiau nei 50% sezono rungtynių, todėl jų rezultatai liko galioti, o visose likusiose rungtynėse buvo užskaityti pralaimėjimai rezultatu 0:3. Stumbras B sužaidė mažiau nei 50% I lygos sezono rungtynių, todėl visų rungtynių rezultatai buvo anuoliuoti.
Bankrotas
Kauno apygardos teismas iškėlė bankroto bylą VšĮ "FC Stumbras". Stambiausia kreditorė – Lietuvos futbolo federacija, liko skolos už NFA aikštyno nuomą, legionierių registracijos mokesčius, nesumokėtas įvairias baudas. Taip pat klubas liko skolingas komandos žaidėjams, treneriams, „Sodrai“, „Nakties magijos“ viešbučiui bei kitiems tiekėjams.
Logotipas ir spalvos
Nuo pat klubo įkūrimo 2013 m. Kauno "Stumbro" komandos logotipe puikuojasi futbolo kamuolį smūgiuojantis mėlynas stumbras. Toks logotipas pasirinktas neatsitiktinai, nes Kauno miesto simbolis ir yra stumbras.
Komandos spalvos - mėlyna ir balta. Nuo 2017 m. sezono svečiuose komanda žaidė pilkomis aprangomis.
Dalyvavimas Lietuvos čempionatuose
2019 m. iširo sužaidus 15 rungtynių A lygoje. Prieš iširimą pasiekė 1/8 f. LFF taurės varžybose.
Pasirodymai Europos taurėse
Pastabos:
Komandos sudėtis
Atnaujinta: 2019 m. liepos 2 d.
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Dubleriai
2019 m. iširo sužaidus 12 rungtynių I lygoje (rezultatai buvo anuliuoti).
Garsas (kino teatras)
left|thumb|300x300px|Panevėžio kino teatras "Garsas" Kino centras „Garsas“ – kino teatras, įsikūręs Panevėžyje.
Istorija
1928 m. liepos 14 d. Nina Fridmanienė savo namuose (Respublikos g.) atidarė kino teatrą „Sirena“. 1939 m. kino teatras pradėjo rodyti įgarsintus kino filmus ir tada pavadintas „Garso“ vardu. Tuo metu tai buvo vienintelis prestižinis kino teatras Panevėžyje.
1968 m. rudenį senojo kino teatro vietoje duris atvėrė tuo metu moderniausias kino teatras „Garsas“. Pastatytas pagal kartotinį projektą, kurio autorius architektas Vykis Juršys. Kiti šio projekto kinoteatrai (buvę) – „Vaidila“ Klaipėdoje ir „Aidas“ Druskininkuose. 1999 m. atliktas kapitalinis pastato remontas, atnaujinta techninė įranga.
Kino teatre buvo dvi salės su Dolby Digital Suround EX garso sistema. Mažojoje salėje buvo 80 vietų, o Didžiojoje salėje po 2016 metais vykusio kėdžių atnaujinimo – 672.
2021 m. pradžioje kino centras perkeltas į M. Rimkevičaitės profesinio rengimo centrą, o buvęs pastatas, nepaisant visuomenės dalies protestų, nugriautas; jo vietoje numatyta pastatyti Stasio Eidrigevičiaus menų centrą.
Pasiekimai
Nuo 2009 m. sausio 1 d. kino centras tapo prestižinio Europos kino teatrų tinklo „Europa Cinemas“ nariu. Šis tinklas jungia 41 šalį, 392 miestus, 687 kino teatrus ir 1719 ekranų. Toks pripažinimas „Garsui“ suteiktas ne tik už nekomercinio kino rodymą, bet ir už jaunimo edukacinių programų organizavimą. left|thumb|300x300px|Panevėžio kino teatro "Garsas" didžioji salė
Gegužinės apylinkė (Kaišiadorys)
Gegužinės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gegužinės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Zūbiškių apylinkės.
Algimantas Mišeikis
Algimantas Mišeikis (1941 m. sausio 18 d. Kietaviškių k. (Trakų raj.) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
1955–1957 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje, 1957–1959 m. – Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Vytautas Simanavičius). 1969 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (choro dirigavimą studijavo prof. Konrado Kavecko, prof. Antano Budriūno ir vyr. dėst. Klemenso Griauzdės klasėse). Studijų metais buvo Respublikinių mokytojų namų mišriojo choro chormeisteris, o pašauktas į sovietinę armiją, vadovavo karių pučiamųjų orkestrui.
1977–1978 m. stažavosi Prahos muzikos akademijoje pas profesorius V. Noimaną, I. Rohaną ir J. Veinarą, dirbo su filharmonijos choru (dirigentas J. Veselka). 1968–1971 m. – Kauno valstybinio muzikinio teatro chormeisteris, kurį laiką buvo Kauno Politechnikos instituto studentų dainų ir šokių ansamblio „Nemunas“ choro vadovas.
Nuo 1971 m. – Kauno valstybinio mišriojo choro antrasis dirigentas. Choro meno vadovui ir vyr. dirigentui Petrui Bingeliui padėjo parengti daug sudėtingų programų koncertams Lietuvoje ir užsienyje. Dirigavo programas, skirtas kompozitorių Juozo Gruodžio, Stasio Šimkaus, Juozo Tallat-Kelpšos, Juozo Žilevičiaus, Kazimiero Viktoro Banaičio gimimo šimtmečiams pažymėti Kaune, Vilniuje, Klaipėdoje ir minėtų kompozitorių gimtinėse, taip pat chorui dirigavo ir kitomis progomis Lietuvoje bei užsienyje. 1993 m. Granados (Ispanija) kongresų rūmuose dirigavo specialią kalėdinę programą.
Nuo 1971 m. – Kauno medicinos instituto studentų mišriojo choro meno vadovas ir dirigentas (talkino Antanas Kelmelis). Chorui vadovaudamas apie 17 metų, studentus išmokė daug lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių. Jo vadovaujamas choras surengė kelis šimtus koncertų Lietuvoje, dainavo Bulgarijoje, Ukrainoje, Lenkijoje, Čekoslovakijoje, Latvijoje, Estijoje, Baltarusijoje, buvo parengtas 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, Baltijos respublikų studentų dainų šventėms „Gaudeamus“ Tartu, Rygoje, Taline ir Vilniuje, įvairiuose konkursuose pelnė prizinių vietų, suorganizavo Kauno universiteto choro įkūrimo 50-mečio ir 60-mečio jubiliejinius koncertus. 1980 m. respublikinei dainų šventei parengė Kauno aukštųjų mokyklų absolventų mišrųjį chorą, kuris užėmė pirmąją vietą. Laureato vardą choras pelnė ir 1981 m. V Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje.
Nuo 1987 m. vadovavo Kauno šokių ir dainų ansamblio „Rasa“ vokalinei grupei. 1990 m. tarptautiniame liaudies muzikos festivalyje Anglijoje kolektyvas laimėjo pirmąją premiją už geriausią aranžuotų liaudies dainų interpretaciją. 1991 m. prie atkurtos Šv. Pranciškaus Ksavero Jėzuitų bažnyčios suorganizavo mišrųjį chorą, kuris gieda bažnyčioje, koncertavo ne tik Kaune, bet ir Vilniuje, Klaipėdoje, Druskininkuose ir kitur, dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Su lietuvių religinės muzikos programomis choras pasirodė Austrijos, Lenkijos, Prancūzijos ir Vokietijos bažnyčiose, o su Vilnijos draugijos Kauno skyriaus vokaline – instrumentine grupe dalyvavo kultūros renginiuose Vilniaus krašto gyvenvietėse ir Pelesoje (Baltarusija).
1989 m. įsteigus Lietuvos muzikos akademijos Kauno fakultetą, A. Mišeikis ten yra choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas. A. Mišeikis – respublikinių dainų švenčių konsultantas, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri narys, Kauno miesto dainų švenčių, Baltijos respublikų studentų dainų švenčių „Gaudeamus-V“ Tartu (1974 m.), respublikinės studentų dainų šventės Klaipėdoje (1977 m.) ir Marijampolėje (1981 m.), „Gaudeamus-X“ Vilniuje (1988 m.) dirigentas.
Chorų meno ir kitais muzikos klausimais spaudoje paskelbė straipsnių. 1980 m. suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas. Už dalyvavimą 1989 m. Notre Dame katedroje vykusiame religinio meno renginyje Paryžiaus arkivyskupo apdovanotas padėkos raštu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Micaičių apylinkė (Telšiai)
Micaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Telšių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Telšių rajonui. 1954 m. prijungta Pasvaigės apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Micaičių apylinkė prijungta prie Degaičių apylinkės.
Birželio 21
Birželio 21 yra 172-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 173-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 193 dienos.
Vardadieniai
Alicija – Aloyza – Aloyzas – Galmina – Galminas – Galminė – Iliuminata – Irtuona – Vasarė.
Kavalerijos generolas
thumb|Levas Kilis. Kavalerijos generolas ir jo adjutantas Napoleono laikais. Kavalerijos generolas  – aukščiausias generolo laipsnis Rusijos imperijos kavalerijoje 1796–1917 m. Tai II klasės rangas.
Kavalerijos generolo laipsnis buvo numatytas 1722 m. „Rangų lentelėje“, o 1763 m. pakeistas bendru generolo anšefo laipsniu. 1796 m. imperatoriaus Pavelo I įsakymu vėl įvestas vietoj generolo anšefo.
Į kavalerijos generolą kreipdavosi «Ваше высокопревосходительство».
Kavalerijos generolas galėjo eiti šias pareigas:
Laipsnis panaikintas 1917 m. gruodžio 29 d. Liaudies komisarų tarybos dekretu „Apie visų kariškių teisių suvienodinimą“ («Об уравнении всех военнослужащих в правах»).
Juzinas (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Juzinas  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Ganovka (Gerskuliai)
Ganovka (,, nuo 1938 m. birželio 2 d. Gerslinden, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Lunino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas. Iki 1928 m. valstybinis dvaras, nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. kaimo bendruomenė, nuo 1938 m. birželio 3 d. bendruomenė, 1946–2008 m. Lunino apylinkės kaimas. Po 1928 m. prie kaimo bendruomenės prijungti Beinikiemis, Graudžiai ir Kalėnai.
Kaime yra žemės ūkio įmonės „Rodina“ sandėliai.
Gyventojai
2010 m. kaime buvo 12 gyvenamųjų namų.
Adamava
Adamava – istorinis geografinis regionas (iki XVIII a. vadintas Fombina), Vakarų Afrikoje, besitęsiantis nuo pietryčių Nigerijos (Adamavos valstija), per šiaurės centrinį Kamerūną (Adamavos ir Šiaurės provincijas), iki Centrinės Afrikos Respublikos. Iš dalies jo teritorija sutampa su Adamavos plokščiakalniu.
Regionas buvo pavadintas pagal XVIII a. pabaigoje-XIX a. čia egzistavusį fulanių musulmonų Adamavos emyratą, kuris taip pavadintas jos įkūrėjo Modibo Adamo garbei.
Gamta
thumb|200px|left|Adamavos regionas. Sužymėti svarbiausių lamidatų centrai. Užrašai didžiosiomis raidėmis žymi tautas
Iš dalies regionas sutampa su Adamavos plokščiakalniu, kuriame vyrauja savanų gamta. Galvijų auginimas yra pagrindinė ekonomikos šaka šiame regione.
Tačiau regionas tradiciškai apima ir šiaurėje nuo plokščiakalnio esančias Benuės žemumas. Visą regioną geografiškai priimta dalinti į dvi dalis. Šiaurinė dalis gamtiškai labai įvairi – čia yra ir pelkingos žemumos, ir aukštikalnės, gausios vulkanų. Pietinėje dalyje, tuo tarpu vyrauja vienodos plokštikalnės lygumos.
Kirdi
IX a. vyko viena pirmųjų migracijų regione, kurios metu vietinės senosios tautos buvo užgožtos naujų atvykėlių bangos – Adamavos tautų. Tarp jų svarbiausios buvo mbumai, čangai, fali, mundangai, tupuriai.
Jau nuo XIII a. kirdi užmezgė prekybinius santykius su Kanem-Bornu regionu šiaurėje, iš kurio skverbėsi islamas, kuris, tačiau, regione neįsigalėjo. Kanemo valdovo Dunamo II laikais (1221–1259), ši šiaurinė valstybė įsigalėjo regiono šiaurėje, ir valdė jį per vietininką, tituluojamą kaigama. Tuo metu pradėta ir vergų prekyba.
XIV a. į regioną atsikėlė dar dvi svarbios tautos, – gbajai iš pietryčių ir vute iš Kanem-Bornu regiono. Pastarieji buvo pirmieji geležies lydytojai Adamavoje, ir sukūrė pirmuosius valstybinius junginius bei miestus (Banjo ir Tibatis).
Lamidatai
Tarp 1810–1830 m. vyko nuolatinė fulbių ekspansija į pietus, kurios metu pavergtos palyginus gerai organizuotos kirdi tautos gbajai, mbumai, duru. Tačiau užkariavimai vyko nevieningai ir necentralizuotai, kas lėmė naujų smulkių valstybėlių, – lamidatų, – kūrimąsį visoje Adamavos teritorijoje. Iki 1850 m. regione atsirado apie 40 lamidatų, kurie formaliai pripažino Adamavos emyro valdžią, bet iš esmės jautėsi nepriklausomi savo teritorijose.
Šiaurinėje regiono dalyje susiformavo daugybė smulkių lamidatų, tarp kurių svarbiausi buvo Jola, Garua, Marua, Mindifas, Bindiras ir kt. Jie išaugo į svarbius prekybinius centrus, tačiau jiems nuolat grasino atsigavusios kirdi tautos, kurios kėlė nuolatinius neramumus ir trukdė prekybai. Tai pamažėle vedė į regiono nestabilumą ir lamidatų nusilpimą iki XX a. pradžios.
Pietinėje regiono dalyje, tuo tarpu, susiformavo keturi stiprūs ir dideli lamidatai Ngaunderė, Rei Buba, Banjo, Tibatis. Juose fulbiai buvo mažuma, tačiau sėkmingai išnaudojo vietinę gentinę kirdžių diduomenę, tuokdamiesi su ja, ir skatindami priimti savus papročius, kalbą bei religiją. Ilgainiui daug vietinių kultūriškai tapo fulbiais. Čia nesireiškė įtampa tarp kirdi ir fulbių. Pietiniai emyratai turėjo galimybes stiprėti ir plėstis tolyn į pietus. Jų pagrindinis ekonomikos šaltinis buvo vergų prekyba.
Kolonizatoriai
1916 m. Kamerūnas atiteko Prancūzijai, kuri minimalizavo lamidų valdžią, gerino regiono infrastruktūrą. Tuo metu ėmė reikštis priešiškumas tarp musulmoniško Adamavos regiono ir piečiau gyvenusių krikščioniškų tautų. Adamava siekė prisijungti prie Čado, tačiau 1960 m. paskelbus Kamerūno nepriklausomybę, liko jo sudėtyje.
Kultūra
Dėl nuolatinių kontaktų su kitais Sahelio civilizacijos regionais, Adamava dalijasi su jais daug kultūrinių panašumų. Čia didele dalimi paplitęs Islamas. Dėl ypač didelės tautinės įvairovės nuo Adamavos emyrato laikų įsigalėjo fulbių kalba, kuri tapo svarbia bendravimo priemone. Tai – vienintelis Sahelio civilizacijos regionas, kur fulbių kalba vaidina tokį svarbų vaidmenį.
Nuorodos
Massiccio dell'Adamaoua
Mbeja
Mbeja  – miestas Tanzanijos pietinėje dalyje, netoli Zambijos sienos. Įsikūręs tarpukalnių slėnyje, Kipengerės kalnagūbrio papėdėje, pro miestą teka keletas upių. Regiono administracinis centras. Pro Mbeją eina Tanzanijos–Zambijos geležinkelis, yra oro uostas. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu ir prekyba (auginami bananai, kukurūzai, pomidorai, vystoma gyvulininkystė). Veikia Teofilo Kisanji universitetas.
Istorija
Mbeja pradėjo kurtis XX a. pr., kuomet čia kėlėsi aukso ieškotojai. Didesnę reikšmę įgijo 1969 m., kuomet pradėtas tiesti geležinkelis.
Lietuvių PEN centras
Veikla
Savo veiklos pradžioje Lietuvių PEN centras išleido vieną pirmųjų šalyje pasirodžiusių leidinių anglų kalba „Rage of Silence”, kuriame buvo pristatyta šiuolaikinė lietuvių eseistika ir publicistika. Lietuvių PEN centras skelbia pareiškimus aktualiais Lietuvos ir pasaulio visuomenės gyvenimo klausimais, ne kartą smerkė žmogaus teisių ir žodžio laisvės pažeidinėjimus Lietuvoje, Čečėnijoje, Baltarusijoje, Kinijoje ir kitur, kartu su kolegomis iš kitų šalių parengė rezoliucijas, priimtas Tarptautinio PEN klubo kongresuose. Lietuvių PEN centras rengia literatūros skaitymus, diskusijas, visuomenines akcijas, jo nariai skelbia įvairius aktualius pasisakymus spaudoje ir radijo laidose, atkreipdami visuomenės ir valdžios institucijų dėmesį į žodžio laisvę ir kūrybinei saviraiškai, taip pat Lietuvos kultūros sklaidai kylančias problemas.
Metų vertėjo krėslas
Nuo 2001 m. Lietuvių PEN centras skiria premiją – Metų vertėjo krėslą – už praėjusiais metais išleistą geriausią grožinės literatūros ir meninės eseistikos knygos vertimą į lietuvių kalbą. Laureatui įteikiamas tradicinis premijos atributas – krėslas, kurio fundatorius – poetas Gintaras Bleizgys, o LR kultūros ministerija skiria piniginę premiją. Metų vertėjo krėslo premijos nuostatai
Premijos laureatais yra tapę vertėjai Almis Grybauskas, Laimantas Jonušys, Diana Bučiūtė, Antanas Gailius, Leonas Petravičius, Aida Krilavičienė, Linas Rybelis, Danguolė Žalytė, Eglė Išganaitytė, Danutė Sirijos Giraitė, Rasa Drazdauskienė, Rūta Jonynaitė, Povilas Gasiulis, Violeta Tauragienė, Daiva Daugirdienė, Zita Marienė, Saulius Repečka, Nijolė Chijenienė, Laura Laurušaitė, Audrius Musteikis, Alfonsas Tekorius, Lionginas Pažūsis.
Bronio Savukyno premija
2010 m. LPENC kartu su LR kultūros ministerija įsteigė Bronio Savukyno premiją publicistinių kūrinių autoriams, kultūros leidinių vyriausiesiems redaktoriams už lietuvių kalbos grynumo ir taisyklingumo puoselėjimą, humanistinių vertybių, analitinės minties ir intelektualinės kultūros skleidimą periodiniuose kultūros leidiniuose. Bronio Savukyno premijos nuostatai.
Laureatai:
2010 m. Laima Kanopkienė už ilgametį kultūros puoselėjimą, šiuolaikinio lietuvos gyvenimo apmąstymą publicistikos rašiniuose.
2011 m. Kęstutis Šapoka už nepriklausomą ir profesionalų požiūrį į šiuolaikinę dailę ir poleminį azartą.
2012 m. Danielius Mušinskas už ilgametį kultūros puoselėjimą ir nuopelnus kultūrinės leidybos baruose.
2013 m. Kornelijus Platelis už nuoseklų darbą kultūrinės leidybos baruose, kultūrinės spaudos telkimą ir sklaidą lietuvos visuomenėje.
2014 m. Almantas Samalavičius už profesionalią ir aktualią kultūros publicistiką, aprėpiančią įvairialypę tematiką, už kritinio sąmoningumo žadinimą.
2015 m. Viktoras Rudžianskas už ilgametį kultūros puoselėjimą ir nuoseklų darbą kultūrinės leidybos baruose.
2016 m. Mindaugas Kvietkauskas už platų raštijos ir kultūros istoriko akiratį, temų aktualumą bei puikų literatūrinį stilių.
2017 m. Petras Kimbrys  už išugdytą žurnalo „Naujasis Židinys-Aidai“ redaktorių mokyklą bei už lietuvių kalbos grynumo ir taisyklingumo puoselėjimą.
2018 m. Aušra Marija Sluckaitė-Jurašienė už intelektualiosios eseistikos knygą „Spektaklių ir sapnų klavyrai“ – mąslų ir atvirą pasakojimą apie namus be namų.
2019 m. Giedrė Kazlauskaitė už intelektualiąją eseistiką žiniasklaidoje ir įvairiapusę kultūros temų sklaidą leidinyje „Šiaurės Atėnai“.
2020 m. Dalia Satkauskytė už kritišką humanitarikos problemų refleksiją ir aktualizuojančią grožinės literatūros analitiką.
2021 m. Erika Drungytė už kūrybingą ir drąsų žurnalo „Nemunas“ koncepcijos atnaujinimą, leidybinės tradicijos ir aktualumo dermę.
Publikacijos
Tarptautinio PEN klubo kongresai
Kita
Ingrid Peters
Ingrid Peters (g. 1954 m. balandžio 19 d. Dudveileryje, Saras) – Vokietijos dainininkė ir radijo laidų vedėja.
1986 m. atstovavo Vokietijai „Eurovizijos“ dainų konkurse, vykusiame Bergene. Daina „Über die Brücke geh’n“ su 62 taškais užėmė aštuntą vietą. Ingrid anksčiau bandė patekti į „Euroviziją“ 1979 m. su daina „Du bist nicht frei“ ir 1983 m., kai nacionaliniame finale atlikusi kūrinį „Viva la Mamma“ užėmė antrą vietą. Ingrid, kaip ypatingas svečias, pasirodė 1987 ir 2007 m. Vokietijos nacionalinių finalų metu.
Titan Quest
Titan Quest – 2006 m. kompiuterinis vaidmenų žaidimas, skirtas AK. Žaidime naudotas Pathfinding – PathEngine variklis, naudojama 3D grafika, matoma iš trečiojo asmens perspektyvos. Žaidimo projektuotojas – Brian Sullivan.
Žaidimo pasaulis
Žaidėjas valdo didvyrį (mot. ar vyr. giminės), kuris turi kautis su pasaulį užpuolusiomis pabaisomis. Veiksmas vyksta Graikijoje, Egipte ir Azijoje. Pasirinkus sritis (masteries) nustatoma veikėjo vystymo kryptis ir sugebėjimai. Žaidime naudojami pavadinimai ir veikėjų vardai iš atitinkamų mitologijų, tačiau siužetas neatitinka mitų.
Žaidimo metu veikėjui nugalėjus pabaisą ji gali numesti daiktus ar pinigus, kuriuos galima surinkti. Galima pirkti ir parduoti rastus daiktus.
Brazilijos vyrų žolės riedulio rinktinė
Brazilijos vyrų žolės riedulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Brazilijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Brazilijos žolės riedulio konfederacija.
Italijos geografija
thumb|220px|Italija iš kosmoso thumb|220px|[[Paduja|Padujos gatvė]] thumb|220px|Adrijos jūros pakrantė Italija yra pietų Europos šalis, išsidėsčiusi ilgame, aulinį batą primenančiame Apeninų pusiasalyje, taip pat teritorijoje tarp Apeninų ir Alpių kalnų bei kelete salų, kurių didžiausios yra Sicilija (25 708 km²) ir Sardinija (24 090 km²). Bendras Italijos plotas yra 301 230 km², iš kurių 294 020 km² sudaro sausuma, o 7 210 km² - vanduo.
Olandija
Olandija  – istorinis Nyderlandų regionas ir istorinė valstybė, dabartiniuose vakarų Nyderlanduose, prie Šiaurės jūros, viena iš Septyniolikos Provincijų viduramžiais. Tai buvusi viena iš Šv. Romos imperijos, taip pat Burgundijos ir Ispanijos Nyderlandų kunigaikštysčių. Olandija buvo viena iš septynių Jungtinių Nyderlandų Provincijų narių (1579–1795 m.), laikomų dabartinių Nyderlandų pagrindu.
Italijos geografija
Kartu su salomis Italijos pakrantės ilgis palei Adrijos, Jonijos, Tirėnų ir Ligūrijos jūras (Viduržemio jūros dalys) sudaro 7600 km. Italija savo teritoriniams vandenims priskiria 12 jūrmylių atstumą nuo pakrantės, taip pat kontinentinį šelfą iki 200 m gylio.
Olandija
Šiuo metu istorinė Olandija yra padalinta tarp dviejų Nyderlandų provincijų (Šiaurės Olandija ir Pietų Olandija, atskirtos 1840 m.).
ISO 3166-2:LT
ISO 3166-2:LT – Tarptautinės standartizacijos organizacijos nustatyto standarto ISO 3166-2 pokodis, kuris taikomas Lietuvai nusakyti administracinius vienetus.
Šiuo metu Lietuvai ISO 3166-2 kodai yra nustatyti 10 apskričių.
Kiekvienas kodas yra sudarytas iš dviejų dalių, atskirtas brūkšnio. Kodo pradžia yra <tt>LT</tt> – ISO 3166-1 Alfa-2 kodas. Antra dalis yra dvi raidės.
Olandija
Dėl istorinės svarbos ir iki pramonės revoliucijos didžiausio šalyje ekonominio išsivystymo, daugelyje Europos kalbų kasdieniuose diskursuose Olandijos pavadinimas kaip sinekdocha dažnai vartojamas apibūdnti visą šalį – Nyderlandus. .
Italijos geografija
Italija yra kalnuota šalis. Apeninų kalnai (aukščiausias taškas – Korno Grandė viršukalnė 2914 m) sudaro pusiasalio pagrindą, einantį į šiaurės vakarus iki susijungimo su Alpėmis (Ligūrijos, Pajūrio, Kotijos, Grajo, Peninų, Leponto, Sergamo, Karnijos ir Julijos Alpės), kalnagūbriu, kuris „uždaro“ Italiją iš šiaurės. Čia yra Aostos, Fiemės ir Gardenos tarpukalnių slėniai ir didelė aliuvinė lyguma, vadinama Po-Venecijos lyguma, per kurią teka Po upė ir jos pagrindiniai intakai iš Alpių, Apeninų ir Dolomitų. Subalpiniame regione yra keletas didelių ežerų, iš kurių didžiausi yra Gardos ežeras (Lago di Garda; 370 km²) ir Madžorė (Lago Maggiore; 212 km²).
Olandija
Etimologija
Žodis Olandija kilęs iš olandiško žodžio Holland (prieš tai Holtland arba Houtland 'miškingas kraštas').
Italijos geografija
Šalies ilgis iš šiaurės į pietus sudaro apie 1140 km. Aukščiausia šalies viršukalnė yra Monblanas (Monte Bianco) ant sienos su Prancūzija (4810 m virš jūros lygio), nors Italija dažniau siejama su savo garsiaisiais ugnikalniais: šiuo metu miegančiu Vezuvijumi (paskutinį kartą išsiveržęs 1944 m.) netoli Neapolio ir labai aktyvia Etna Sicilijoje, taip pat žymus yra Strombolio ugnikalnis, kuris irgi šiuo metu yra aktyvus.
Naudingosios iškasenos: gyvsidabris, lauko špatai, marmuras, pemza, pocolanas, akmens druska. Pagal energetikos ir rūdų išteklius tarp OECD šalių skurdesnė tik Japonija.
Olandija
Istorija
thumb|left|Olandija Nyderlandų žemėlapyje Olandijos grafystė kaip atskira valstybė susiformavo IX a. pabaigoje, kuomet gavo savivaldą iš Šventosios Romos imperijos. Čia įsitvirtino Olandų dinastija, kurios pirmas istoriškai patvirtintas grafas buvo Dirkas I.
Italijos geografija
Ilgiausios upės (km):
Klimatas – Viduržemio jūros (mediteraninis), Sicilijoje – subtropinis. Vidutinė sausio temperatūra nuo 0 iki 12 °C, liepos 20-28 °C, krituliai daugiausia žiemą (600-1000 mm per metus, kalnuose vietomis virš 3000 mm).
Aplinkosauginės problemos: oro tarša iš pramonės įmonių (sieros dioksidas); pakrantės ir upės užterštos pramoninėmis ir žemės ūkio nuotekomis; rūgštūs lietūs kenkia ežerų ekosistemoms; nepakankamas pramoninių atliekų tvarkymas.
Olandija
Istorija
1428 m. Olandijos soste įsigalėjo Burgundų dinastija, ir grafystė buvo įjungta į Burgundijos Nyderlandus. Taip vėliau ji virto viena iš Septyniolikos Provincijų.
Italijos geografija
Augalija – tipiški plačialapiai ir spygliuočių miškai prieškalnese. Labiausiai paplitę medžiai: ąžuolas, bukas, kaštonas, europinis maumedis, itališkasis kiparisas, itališkoji pušis (pinija).
Olandija
Istorija
Per Nyderlandų revoliuciją Olandija prisijungė prie Jungtinių Nyderlandų provincijų ir tapo pagrindine provincija išsivadavimo kovoje. Taip ji tapo nepriklausomų Nyderlandų dalimi.
Italijos geografija
Gyvūnija: žvyrė, gemžė, strina.
Olandija
Istorija
Po revoliucijos Olandijos valstybingumas galutinai panaikintas, tačiau šis regionas tapo svarbiausiu regionu Nyderlanduose, jų kultūrinis, ekonominis ir politinis centras. Svarbiausi čia įsikūrę miestai: Amsterdamas (Nyderlandų sostinė), Roterdamas, Leidenas, Haga, Delftas, Harlemas. Dėl tos priežasties nors Olandija tebuvo viena iš septynių 1579–1795 m. pagal Utrechto uniją į vieną valstybę susivienijusių Jungtinių Nyderlandų Provincijų, ši valstybė kartais netiksliai vadinama Olandijos Respublika.
XIX a. kuriant Napoleono sistemą Europoje, Nyderlandai trumpam buvo pavadinti Olandijos karalyste. Vėliau atkurtas Nyderlandų pavadinimas, ir Olandija vėl tapo vienu iš sudėtinių Nyderlandų regionų.
Aukštielninko poza
thumb|Moteris aukštielninka deginasi saulėje thumb|Aukštielninka ir kniūbsčia  pozos.
Aukštielninko poza  – gulinčio žmogaus poza, kai gulima ant nugaros veidu į viršų. Priešinga gulinčiojo poza yra kniūbsčio poza.
Chirurgijoje operuojant aukštielninkus operuojamuosius lengvai prieinamos pilvo ir krūtinės ertmės. Taip pat būna patogu operuoti galvą, kaklą ir galūnes.
Anatominiais terminais žmogaus aukštielninka poza apibūdinama taip: dorzalinė (nugarinė) pusė žemyn, ventralinė (pilvinė) – aukštyn.
Pusiau aukštielninkas
Mokslinėje literatūroje terminas 'pusiau aukštielninkas, pusiau gulomis' paprastai reiškia padėtį, kai gulinčiojo kūno dalis aukščiau juosmens yra ne horizontali, o sudaro apie 45° ar panašų kampą su apatine kūno dalimi. Aleksanderio technikoje poza semi-supine yra aukštielninka poza, kai keliai yra sulenkti, o padai ir kūno dalis virš juosmens liečia horizontalų paviršių.
Ryšys su staigios kūdikių mirties sindromu
Manoma, kad kūdikių mirtingumas dėl staigios kūdikių mirties sindromo sumažėjo kūdikius ėmus guldyti miegoti aukštielninkus. Tai aiškinama tuo, kad:
Karsakų apylinkė
Karsakų apylinkė (arba Korsakų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žaslių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Žaslių apylinkės.
Pranciškus Porutis
Pranciškus Porutis (1924 m. birželio 4 d. Šiauliuose – 2009 m. rugpjūčio 25 d. Kaune. Palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos dailininkas tapytojas akvarelininkas.
Biografija
1941-1956 m. gyveno tremtyje Altajaus krašte ir Jakutijoje, Turuchtos kaime ant Lenos kranto. 1950 m. baigė Jakutsko dailės technikumą. Nuo 1950 m. dailės mokytojas Muchtujos vidurinėje mokykloje, Jakutijoje, 1956-1965 m. Raseinių vidurinėje mokykloje, Kaune. 1965-1985 m. M.K.Čiurlionio dailės muziejaus mokslo bendradarbis. Kartu su lietuvių dailės klasiku Antanu Žmuidzinavičiumi sutvarkė ir atvėrė visuomenei A. Žmuidzinavičiaus memorialinį dailės muziejų, parengė pirmąją Velnių muziejaus ekspoziciją.
Kūryba
Nuo 1947 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Latvija, Rusija, Jakutija, Brazilija ir kt), surengė per 40 personalinių parodų. Nutapė teminių kompozicijų „Prie marių“ (1972 m.), „Prieš startą“ (1975 m.), peizažų „Seni laivai“ (1982 m.), „M.K.Čiurlionio keliais“ (1984 m.), natiurmortų, daug akvarelių, ciklus „Vilniaus apylinkės“ (1965-1966 m.), „Kauno senamiestis“ (1972 m.) ir kt.
Laima Zilporytė
Laima Zilporytė (g. 1967 m. balandžio 5 d. Mediniuose) – Lietuvos dviratininkė, olimpinė medalininkė.
Biografija
1984 m. baigė Panevėžio internatinę sporto mokyklą. Tris kart Lietuvos čempionė. Sovietų Sąjungos įvairaus tipo čempionatuose pelnė vienuolika aukso medalių, du sidabro ir tris bronzos. Pasaulio 50 km komandinių lenktynių (1989 m.) čempionė (su SSRS komanda), 54 km komandinių lenktynių (1988 m.) vicečempionė (su SSRS komanda), 5 vieta 50 km komandinėse lenktynėse (1992 m.) laimėtoja (su Lietuvos komanda). 1988 m. Seulo olimpinių žaidynių 82 km grupinėse lenktynėse pelnė bronzos medalį. 1992 m. Barselonos olimpinių žaidynių 81 km grupinėse lenktynėse užėmė 18 vietą. Nuo 1999 m. Panevėžyje rengiamos L. Zilporytės taurės daugiadienės dviračių lenktynės.
Western Petroleum
Įstatinis kapitalas – 100 000 CHF (Šveicarijos frankų). Vienas pagrindinių akcininkų – lietuvių verslininkas Saulius Karosas.
Western Petroleum yra akcinė bendrovė; registruota Didžiosios Britanijos Mergelių salose, lengvatinių mokesčių zonoje. Bendrovė „Western Petroleum“ valdo apie 20 proc. Medicinos banko akcijų; ateityje ketina akcijų paketą padidinti iki kontrolinio (per 50 proc. visų banko akcijų).
Kamianka (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Kamianka  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Repkų, apie 11 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 98 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pavelas Morozovas
thumb|Pavelas Morozovas Pavelas Trofimovičius Morozovas (Павел Трофимович Морозов, geriau žinomas mažybine forma Pavlikas 1918 m. lapkričio 14 d. – 1932 m. rugsėjo 3 d.) – jaunuolis, šlovintas Sovietų Sąjungos propagandos kaip kankinys.
1932 m. trylikametis paauglys įdavė savo tėvą sovietų valdžiai ir už tai vėliau buvo nužudytas. Apie istorijos tikrumą išlikę labai nedaug liudijimų, dauguma jų – gandai iš antrinių liudininkų, kurie „kažką girdėjo“. Dabar manoma, kad visa istorija tikriausiai tėra grožinis kūrinys, nors dėl paties Pavliko egzistavimo beveik nėra abejonių.
Istorija
Pagal vieną iš versijų, P. Morozovas gimė neturtingų valstiečių šeimoje Gerasimovkos kaime netoli Jekaterinburgo. Pavlikas buvo pavyzdingas komunistas, vadovavo savo mokyklos pionieriams ir rėmė kolektyvizacijos procesą. 1932-aisiais, būdamas 13 metų amžiaus, jis įdavė savo tėvą NKVD už tai, kad šis (kaip nurodyta nuosprendyje) „klastojo dokumentus ir pardavinėjo juos banditams bei Tarybų Sąjungos priešams“. Trofimas Morozovas buvo nuteistas 10 metų kalėti Gulage ir, nors jo likimas nežinomas, manoma, kad ten ištvėrė neilgai. Tų pačių metų rugsėjo 3 d. Pavliko dėdė, senelis, močiutė ir pusbrolis už tėvo įdavimą NKVD nužudė Pavliką bei jo mažąjį broliuką.
Tūkstančiai telegramų iš visos Sąjungos prašė teisėjo nepasigailėti Pavliko žudikų. Sovietinė valdžia paskelbė P. Morozovą kankiniu, nužudytu reakcionierių. Jo garbei buvo statomos statulos bei vadinamos mokyklos. Gerasimovkos mokykla, kurią Pavelas lankė, buvo paversta muziejumi, kurį lankydavo mokinių ekskursijos iš visos Sąjungos.
Pavliko istorija įkvėpė gausybę vaikų literatūros, dainų, pjesių, simfoninę poemą, operą bei 6 biografijas.
Buožiškis
Buožiškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Biržų.
Armianskas
Armianskas, , 🇦🇲, ) – miestas šiaurės Krymo autonominėje respublikoje, išsidėstęs Perekopo sąsmaukoje.
Istorija
Armianskas buvo įkurtas armėnų ir graikų XVIII amžiuje.
SAPARD
Istorija
1999 m. birželio 21 d. Europos Taryba nusprendė teikti finansinę paramą šalims kandidatėms pagal Specialiąją žemės ūkio ir kaimo plėtros programą (SAPARD). Prioritetines sritis turėjo rinktis pačios valstybės. SAPARD pagalba turėjo būti susijusi su viena ar keliomis iš 15 nurodytų krypčių, palaipsniui priderinant vykdomą nacionalinę politiką prie ES kaimo plėtros politikos. Paramos lėšos - kaip ir ES struktūrinių fondų lėšos - buvo skiriamos tuo pačiu principu, t. y. per daugiametes programas.
Nuo 2000 m. iki 2006 m. kasmet per SAPARD 10 šalių kandidačių žemės ūkio sektoriui buvo paskirta 520 mln. eurų. Paramos suma kiekvienai šaliai kandidatei buvo apskaičiuojama, atsižvelgiant į objektyvius kriterijus, tokius kaip žemės ūkyje dirbančių gyventojų skaičius, žemės ūkio teritorija, Bendrąjį nacionalinį produktą ir kitus. SAPARD parama buvo skiriama su sąlyga, kad projektai bus bendrai finansuojami ir iš šalies nacionalinės paramos fondų. Projektų finansavimo schema buvo tokia: po 50 % privačių ir valstybinių lėšų; valstybinę paramą sudarė 75 % SAPARD ir 25 % biudžeto lėšų. ES paramos lėšų grąžinti nereikėjo, nes tai nebuvo paskola, išskyrus tuos atvejus, kai parama buvo panaudojama ne pagal paskirtį. Europos Komisija griežtai kontroliavo šios paramos naudojimą. ES galėjo sustabdyti ar net nutraukti programos finansavimą, nustačius netinkamus paramos naudojimo atvejus.
Prioritetai
Europos Komisija sprendimu Nr. 3329 patvirtino 8 prioritetines kryptis, pagal kurias SAPARD parama turėjo pasiekti šalis–kandidates:
Dėl griežtų SAPARD kriterijų ir kitų priežasčių Lietuva pasinaudojo ne visomis galimybėmis.
SAPARD Lietuvoje
Programa buvo įgyvendinama pagal Nacionaline žemės ūkio ir kaimo plėtros programą (oficialiai patvirtintą 2000 m. lapkričio 27 d. Europos Komisijos sprendimu Nr. 3329). Šios programos įgyvendinimui ES numatė Lietuvos žemės ūkio ir kaimo plėtrai kasmet iki 2006 m. skirti apie 29,829 mln. eurų, kiekvienais kitais metais prie šios sumos papildomai pridedant po 1,7 %.
Lietuvoje SAPARD programą administravo Nacionalinė mokėjimo agentūra prie Žemės ūkio ministerijos (NMA). Tuo metu NMA pagrindinė veikla buvo SAPARD paramos administravimas. Teisę savarankiškai administruoti šią paramą Europos Komisija suteikė 2001 m. lapkričio 26 d.
Pirmieji paraiškų rinkimai prasidėjo 2001 m. gruodį, o pirmoji paramos teikimo sutartis pasirašyta 2002 m. sausį su Šiaulių rajono ŽŪKB "Raupaičių ūkis“ (Bendrovė buvo likviduota 	2016 m. dėl bankroto).
Lietuvoje SAPARD lėšų teikimas susidūrė su daugeliu kliūčių, ypač dėl investicijų finansavimo iš savų arba skolintų šaltinių, pvz., dėl menkų žemdirbių finansinių išteklių, kuriais privaloma padengti investicinio projekto savąją dalį. Bankai paskolų neteikė dėl nepakankamo turtinio užstato. Dėl nestabilios padėties žemės ūkyje bankai žemės ūkį laikė padidintos rizikos sritimi. Daug pinigų išdalyta neapskaičiavus galimybių, neatlikus išsamių tyrimų, kokias verslo šakas reikėtų remti pirmiausiai ir panašiai. Daugelis gavusių lėšas bendrovių bankrutavo, neatidavusios valstybei priklausančios dalies. Skirstant šias lėšas, suklestėjo finansinės aferos ir kriminalai, dėl neteisėto lėšų pasisavinimo buvo iškelta daug baudžiamųjų bylų, vėliau visuomenėje sulaukusių didelio rezonanso.
Gvinėjos regionas
thumb|250px|Gvinėjos regionas Afrikoje, pavaizduotas XVIII a. žemėlapyje (siauriausias apibrėžimas) Gvinėja - istorinis geografinis Afrikos regionas, užimantis dalį Vakarų Afrikos.
Regiono pavadinimas kilo iš berberų žodžio aginaw, kuris buvo iškraipytas patekęs į Portugalų kalbą. Jo pirminė reikšmė buvo "juodas", ir reiškė juodųjų šalį.
Regiono pavadinimas davė pradžią daugybei vietovardžių, kurių kai kurie net nėra pačiame regione (pvz., Naujoji Gvinėja). Gvinėjos vardas davė pavadinimus ir trims valstybėms Afrikoje: Gvinėjai, Bisau Gvinėjai ir Pusiaujo Gvinėjai, taip pat ir Naujosios Gvinėjos salai pietryčių Azijoje.
Apibrėžimai ir geografija
Nėra vieningo Gvinėjos regiono apibrėžimo, ir termino naudojimas skiriasi nuo konteksto.
Istorija ir kultūra
Gvinėjos (siauriausia prasme) regiono istorija ir kultūra yra neatsiejama nuo Benino civilizacijos, kuri vystėsi didžiojoje regiono dalyje (Žemutinėje Gvinėjoje). Ši kultūra nuo senovės buvo labai stipriai įtakojama Sahelio civilizacijos, iš kur buvo introdukuotos žemės ūkio kultūros, daugybė papročių, tradicijų. Nepaisant to, dėl skirtingų gamtinių sąlygų Sahelio valstybės niekuomet nevaldė Gvinėjos regiono, kur buvo nepalankios sąlygos veisti gyvulius ir vykdyti užkariavimus, tipiškus Sahelio savanoje. Dėl skirtingų sąlygų susiformavo ir skirtinga, jamsu paremta Gvinėjos įlankos virtuvė.
Gvinėjos gyventojų tankumas buvo gerokai didesnis nei Sahelyje, čia atsiradusios vietinės valstybės buvo daug mažesnės ir kompaktiškesnės. Nuo mūsų eros II tūkstantmečio pradžios Gvinėjoje klestėjo akanų, gbe, jorubų, binių, igbų, idžų, ibibijų valstybės. Vieninga valstybė niekuomet neegzistavo. Vietinės valstybės išvystė aukštą bronzos lydymo techniką, dramblio kaulo drožybą, tekstilės meną, kurie liudijo apie aukštą civilizaciją.
Nuo XVI a. Gvinėjos regiono tautos ėmė aktyviai bendrauti su Vakarų valstybėmis. Šios pritaikė savo pavadinimus regiono pakrantėms. Taip atsirado pavadinimai Grūdų krantas, Dramblio Kaulo Krantas, Aukso krantas, Vergų krantas, Nigerio delta. Šie regionai tapo bene svarbiausiais vergų tiekėjais visoje Afrikoje.
XIX a. pabaigoje visos regiono vietinės valstybės buvo užimtos Vakarų kolonijinių imperijų: Britanijos, Prancūzijos, Vokietijos, Portugalijos, politiškai padalinant regioną į siaurus ruožus. Jie davė pradžią dabartinėms valstybėmis, kurių dauguma nepriklausomybę iškovojo apie 1960 m.
Beinikiemis (Sčastlivojė)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, nuo 1929 m. liepos 1 d. Gerskulių kaimo bendruomenės, 1946–2008 m. Lunino apylinkės teritorija.
Morogoras
Morogoras  – miestas rytinėje Tanzanijoje, 190 km į vakarus nuo Dar es Salamo, Uluguru kalnų papėdėje. Regiono administracinis centras. Pro miestą eina Dar esa Salamo–Kigomos geležinkelis. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, Morogoro apylinkės yra svarus sizalio auginimo centras. Maisto pramonė. Veikia Sokoinės žemės ūkio universitetas, Aga Chano ligoninė.
Titan Quest: Immortal Throne
Titan Quest: Immortal Throne – 2007 m. kompiuterinis vaidmenų žaidimo „Titan Quest“ papildymas, skitas AK.
Papildymas
Žaidimo papildymai: Pridėta nauja vieta užsidėti naujus daiktus pavadintus artefaktais. Artefaktai gali būti įgyti, senovinę (arcane) naudojant formulę ir reikalingas dalis pas kerėtojus (enchanters).
FK Dinamo Moskva
Maskvos „Dinamo“ – Rusijos futbolo klubas iš Maskvos.
Istorija
1887 metais anglas Klementas Čarnokas viename Maskvos fabrike įkūrė „Morozovci Orechovo-Zuevo“ klubą. 1906 metais klubas pervadintas į „OKS“, 1910-1914 metais šis klubas laimėjo visus Maskvos lygos čempionatus. Po 1917 metų revoliucijos klubas pateko ČK įtakon, 1923 metais buvo pervadintas į „Dinamo“. 1936 m. komanda pirmą kartą laimėjo Tarybų Sajungos čempionatą, 1937 m. laimėjo TSRS taurę ir čempionatą, XX a. 5-6 dešimtmečiais laimėjo 6 čempionatus, tačiau po to laimėjo tik 1963 ir 1976 m. 1972 metais komanda pateko į UEFA Taurių laimėtojų taurės finalą.
Sezonai
Šaltiniai:
Žymūs žaidėjai
1949–1971 metais komandoje žaidė garsiausias Rusijos vartininkas Levas Jašinas.
Mėsa
300px|thumb|Įvairi mėsa Mėsa – gyvūnų audiniai, naudojami maistui, daugiausiai raumenys.
Šiais laikais dauguma žmonių vartojamos mėsos gaunama iš naminių gyvūnų, auginamų specialiai maistui. Rečiau naudojama sumedžiotų gyvūnų mėsa, taip pat kai kurių roplių ir amfibijų mėsa.
100 gramų mėsos (jautienos) vidutiniškai turi 40-50 % (priklausomai nuo rūšies ir paruošimo būdo) suaugusio žmogaus baltymų paros normos.
Mitybos požiūriu gyvūniniai baltymai yra vertingesni negu augaliniai. Pažymėtina, jog mėsos mineralinės dalies elementai, išskyrus nedideles išimtis, yra biologiškai aktyvioje, žmogaus organizmui lengvai pasisavinamoje formoje. Mėsoje yra ir vitaminų, ypač B grupės. Vitamino C mėsoje beveik nėra. A, D ir E randama mažais kiekiais.
Suvartojimas pasaulyje
thumb|right|340px|Pasaulinis mėsos suvartojimas 1961-2009 metais. A – bendras kiekis tonomis, B – kilogramai vienam žmogui per metus. FAO duomenimis, 2009 m. žmonija suvartojo apie 278 milijonų tonų įvairių rūšių mėsos (neįskaitant žuvies ir gautos iš jūros gyvūnų), kiekvienas gyventojas vidutiniškai apie 42 kg. Mėsos vartojimas vis auga ir bendra jos gavyba viršija žmonių populiacijos augimo tempus. Vienam žmogui XX a. septintajame dešimtmetyje teko vidutiniškai 24 kg mėsos per metus, o po 40 metų – apie 40 kg. Prognozuojama, jog 2030 m. šis rodiklis pasieks 45 kg.
Dietologų rekomendacijos
Nėra vieningo sutarimo, koks mėsos kiekis yra rekomenduojamas vidutiniam žmogui, nes dabartiniuose sveikos mitybos patarimuose mėsa grupuojama kartu su kitais, ją pakeisti galinčiais baltymingais produktais, kaip kad ankštiniais ir riešutais. Dėl šios priežasties mitybos specialistų siūlymai svyruoja nuo maždaug 160 ar 80 g mėsos per dieną (įskaitant žuvį) iki teiginių, jog optimalią sveikatą gali užtikrinti subalansuota vegetarinė mityba.
Privalumai ir trūkumai sveikatos požiūriu
Visi raumenų audiniai turi nemažai baltymų, visas nepakeičiamas amino rūgštis, ir daugumoje atvejų yra geri cinko, vitamino B12, seleno, fosforo, niacino, vitamino B6, geležies ir riboflavino šaltiniai. Tačiau mėsoje taip pat yra aukšta riebalų koncentracija (ypač raudonoje), mažai angliavandenių, ir jokių skaidulų. Riebalų koncentracija mėsoje priklauso nuo įvairių faktorių: gyvūno rūšies arba veislės, gyvūno auginimo sąlygų, pašarų, paskerdimo.
Pastaruoju metu mėsos nauda sveikatai bei jos vieta reguliarioje žmogaus mityboje sulaukia nemažai medikų kritikos. Didelės apimties tyrime buvo nustatyta, kad ilgametis raudonos mėsos vartojimas 20-60 % padidina susirgimo vėžiu riziką bei sukelia nepalankius DNR pakitimus. Raudonos mėsos vartojimas yra siejamas su žymiai aukštesne rizika susirgti plaučių, stemplės, storosios žarnos, kepenų ir kitų rūšių vėžiu. Gyvūniniai riebalai yra vieni iš dietinių sočiųjų riebalų šaltinių, siejamų su įvairiais sveikatos sutrikimais. Sočiųjų riebalų koncentracija esanti mėsoje žymiai padidina įvairių rūšių vėžio (storosios žarnos, krūties  , osteoporoze   ir prostatos vėžio ) susirgimo riziką. Tačiau egzistuoja tyrimai, kad pavojus susirgti prostatos vėžiu nėra susietas su mėsos vartojimu. .
Mėsos vartojimas yra siejamas su padidintu širdies ligų ir diabeto pavojumi ; širdies ligų rizika yra tris kartus aukštesnė 45-64 metų vyrams, kasdien valgantiems mėsą, lyginant su analogiška vegetarų grupe. Vienas stambesnių tyrimų, atliktų 2008 m., taip pat parodė, kad valgant dvi ar daugiau mėsos porcijų per dieną 25 % padidėja viršsvorio, aukšto cholesterolio ir didelio kraujospūdžio rizika, lyginant su tais, kurie suvalgo dvi (ar mažiau) mėsos porcijas per savaitę. Garsus Nurses' Health Study tyrimas, kuriame dalyvavo 100 000 slaugių ir buvo tiriami jų valgymo įpročiai parodė, kad tos slaugės, kurios suvalgydavo didžiausią gyvūninių riebalų kiekį, turėjo dukart didesnę riziką susirgti storosios žarnos vėžiu, palyginus su slaugėmis, kurios suvalgydavo mažiausią gyvūninių riebalų kiekį.
Atsižvelgus į besikeičiančias maisto kainas ir susirūpinus savo sveikata, nemaža dalis vartotojų pakeitė savo mitybinius įpročius. USDA ataskaita parodo, kad jautienos suvartojimas Jungtinėse Valstijose tarp 1970–1974 ir 1990–1994 m. sumažėjo 21 %, tuo tarpu paukštienos suvartojimas padidėjo 90 %. Per tą patį laikotarpį paukštienos kaina nukrito 14 % lyginant su jautienos kaina.
Mėsa, kaip bet koks kitas maistas, gali perduoti tam tikras ligas, tačiau ne visiškai apdorota mėsa yra ypač imli. Nepakankamai išvirta kiauliena gali turėti savyje parazitus sukeliančius trichineliozę bei cistinę echinokokozę. Paukštiena dažnai turi Salmonella enterica ligą sukeliančias bakterijas. Jautiena gali būti užteršta (skerdimo proceso metu) Escherichia coli O157:H7 ligą sukeliančiomis bakterijomis iš gyvūno žarnyno.