cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vladas Vansevičius
Mokslinė ir pedagoginė veikla
1992 m. apgynė mokslų daktaro disertaciją „Daugiaspalvė elektronografinė žvaigždžių fotometrija“. 1993–1994 m. stažavosi Japonijos nacionalinėje observatorijoje, 1997–1999 m. ir 2003–2004 m. ėjo joje profesoriaus pareigas. 2007 m. prof. V. Vansevičius atliko habilitacijos procedūrą (darbas „Dulkėtos galaktikos Visatoje“). Profesorius vadovauja fizinių ir technologijos mokslų centro vykdomam projektui „Sudėtingų sistemų dinamika ir charakterizavimas“ (2012–2016 m.).
Profesoriaus Vlado Vansevičiaus vykdomų mokslinių tyrinėjimų tikslas yra nustatyti evoliucinius hierarchinių žvaigždžių sistemų (nuo galaktikų iki žvaigždžių spiečių) sąryšius ir charakterizuoti stochastinę savaime plintančią žvaigždėdarą galaktikų diskuose. Nuo 1984 m. dėsto Vilniaus universitete, vadovauja studentų diplominiams ir kursiniams darbams, nuo 2001-ųjų veda astrofizikos kursus Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto magistrantams ir doktorantams. Vadovavo daugelio doktorantų moksliniams darbams. Jungtinės Vilniaus universiteto ir Fizikos instituto doktorantūros komisijos narys (2003–2010 m.).
2005–2006 metais tapo aukščiausiojo laipsnio valstybės stipendijos mokslininkams laureatu. Nuo 2008 metų – Vilniaus universiteto astronomijos observatorijos vedėjas.
Šaltiniai
Mokslininkų nominacijos
Pranas Jučas
Pranas Jučas (g. 1934 m. vasario 3 d. Kubiliūnuose, Grinkiškio valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1958 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1970 m. technikos mokslų kandidatas.
Nuo 1962 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas) dėstytojas, nuo 1974 m. docentas. Nuo 2007 m. Klaipėdos universiteto Laivų mechanikos katedros docentas. Paskelbė apie 40 mokslinių straipsnių.
Kazachstano istorija
Kazachijos istorija – Kazachų stepės, istorinio regiono, sudarančio dalį Didžiosios Stepės, istorija. Iš dalies šis regionas sutampa su dabartine Kazachijos valstybe.
Istoriniai regionai
Kazachijos teritorija per visą istoriją nebuvo vieninga. Čia egzistavo bent trys dideli istoriniai regionai, kurie vystėsi autonomiškai ir tik kartais buvo suvienijami į vientisus junginius.
Tiurkai (VI–IX a.)
VI a. visą dabartinės Kazachijos teritoriją suvienijo Tiurkų kaganatas, o šiam suskilus – Vakarų Tiurkų kaganatas. Po Išbara Kagano (634–639) reformų, Vakarų kaganatas tapo žinomas kaip Onoq, t. y. „Dešimt strėlių“, kurios buvo išdalintos penkiems pagrindiniams genčių vadams. Tai sukėlė valstybės skilinėjimą ir nusilpimą: rytines sritis 657 m. nusiaubė Tangų Kinija, vakarines – bolgarai. Vėliau Ponto stepėje įsitvirtino chazarai.
VII a. II pusėje Kaganatui nustojus egzistuoti, jo paveldėtojai buvo chazarai vakaruose, Kangarai Kazachijos stepėje ir tiurgešai Žetisu regione. VIII a. viduryje dėl tautų kraustymosi vėl keitėsi Kazachijos teritorijos hegemonai. Tiurgešus pakeitė karlukai, kangarus – kimakai, o į vakarines Pakaspijo lygumas migravo ogūzai. Šie gentiniai susivienijimai išsilaikė iki IX a.
Nogajų ir Uzbekų chanatai (XV–XVI a.)
Kazachijos tiurkų gentys pirmą kartą susivienijo į bendrą darinį XV a.
Kazachų chanatas
Iki XX a. tradiciškai egzistavo trys genčių susivienijimai (žuzai). Viršutinis (pietryčių Kazachijoje), Vidurinis (centriniame ir šiaurės Kazachijoje) ir Žemutinis (rytų Kazachijoje).
Rusijos imperijoje
Nuo XIX a. pradžios Kazachija prarado savarankiškumą ir atsidūrė Rusijos valdžioje. 1837–1844 m. įvyko Kenesary Kasimovo sukilimas prieš okupantus.
Nuo 1892 m. prasidėjo rusų ir ukrainiečių kolonistų persikėlimas į Kazachiją.
Kazachijos TSR
1920 m. sukurta Kirgizijos Autonominė SSR su sostine Orenburge (nuo XIX a. vidurio rusų šaltiniuose vyravo klaidingas tautos pavadinimas „kirgiz-kaizakai“).
1925 m. prie jos prijungtos buvusios Turkestano ASSR Syrdarjos ir Džetysu sritys ir Karakalpakijos autonominė sritis (vėliau prijungta prie Uzbekistano), o Orenburgo sritis prijungta prie Rusijos. Respublika pervardinta į Kazachijos ASSR, sostinė perkelta į Kizyl Orda, vėliau Almatą.
Nuo 1936 m. Kazachija gavo sąjunginės respublikos statusą (Kazachijos SSR).
1956 m. dalis teritorijų prijungta prie Rusijos (dabartinėje Omsko srityje ir Altajaus krašte) ir Uzbekistano (dabartinės Navoji ir Džizako sritys).
Nuo 1965 m. iki 1986 m. respublikai vadovavo Dinmuchamedas Kunajevas.
1986 m. gruodžio 16 d. Sovietų Politbiuras atleido D. Kunajevą ir į jo vietą paskyrė Genadijų Kolbiną iš Rusijos. Almatoj įvyko ir buvo jėga numalšinta protesto demonstracija, „žuvo tarp 2 ir 20 žmonių, tarp 763 ir 1137 sužeista, tarp 2212 ir 2336 demonstrantų suimta“. Kolbinas ketino atlikti valymą Kazachijos Jaunimo Lygoje prieš demonstrantų remėjus, bet jo veiksmus sustabdė Maskva. Vėliau, 1989 m. rugsėjį, Kolbiną pakeitė kazachas Nursultanas Nazarbajevas.
Kazachija buvo didžiausia Sovietų sąjungos respublika Centrinėje Azijoje. Sovietų sąjungos laikais Kazachija vaidino svarbų vaidmenį pramonėje ir žemės ūkyje. Dideli akmens anglies telkiniai, rasti Kazachijos teritorijoje XX a. žadėjo pakeisti senkančius rezervus europinėje TSSR dalyje. Didelio atstumo tarp Europos pramonės centrų ir akmens anglies telkinių Kazachijoje Sovietų sąjungoje buvo dalinai išspresta bandant industralizuoti Centrinę Aziją. Šios pastangos nepriklausomai Kazachijos respublikai paliko dviprasmišką palikimą: Kazachijoj beveik tiek pat rusų kiek ir kazachų; dominuojantys rusų technokratai reikalingi šalies ekonominei plėtotei, bet neasimiliuojasi; ir gerai išvystyta energetikos pramonė, pagrįsta akmens anglim ir nafta, kurios efektyvumą varžo kitų pramonės šakų stoka.
Nepriklausoma Kazachija
thumb|right|300px|Kazachijos vieta 1990 m. birželį Sovietų sąjungos centrinė valdžia formaliai paskelbė, kad ji yra aukščiausia valdžia Kazachijoje, skatindamą Kazachiją skelbti nepriklausomybę. Šie pokyčiai skatino įtampą tarp dviejų didžiausių šalies etninių grupių, kurių kiekis tuo metu buvo panašus. Nuo 1990 m. rugpjūčio vidurio kazachai ir rusai rinkosi į demonstracijas prie Kazachijos parlamento, norėdami jį paveikti nepriklausomybės klausimu.
1991 m. gruodžio 16 d. Kazachija paskelbė nepriklausomybę.
Dabar Kazachija – devinta valstybė pasaulyje pagal užimamą plotą. Tačiau Kazachija turi vieną iš mažiausių gyventojų tankumą pasaulyje. O taip yra iš dalies dėl didelių nederlingų teritorijų. Kazachija yra Azijos vidury ir turi pakrantę tik prie Kaspijos jūros. Tai, kad pietuose ir vakaruose yra tokios nestabilios valstybės kaip Afganistanas, Tadžikistanas ir Azerbaidžanas, dar labiau izoliuoja Kazachiją.
Marcus Allbäck
Markusas Albekas (g. 1973 m. liepos 5 d.) – buvęs futbolininkas, Švedijos rinktinės puolėjas.
Gediminas Pilaitis
Gediminas Pilaitis (g. 1956 m. lapkričio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, fotografas.
Marcus Allbäck
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1999 m. lapkričio 27 d., su rinktine žaidė 2000 ir 2004 metų Europos čempionatuose, 2002 m. ir 2006 m. pasaulio čempionatuose.
Gediminas Pilaitis
Biografija
1979 m. baigė Vilniaus universitete žurnalistiką.
Marcus Allbäck
2006 m. birželio 20 d. įmušė įvartį į Anglijos rinktinės vartus ir tapo 2000-ojo įvarčio, įmušto Pasaulio futbolo čempionato metu, autorius. Iš viso čempionate per 4 rungtynes žaidė 167 minutes, įmušė vieną įvartį ir atliko vieną rezultatyvų perdavimą.
Gediminas Pilaitis
Biografija
1976–1989 m. laikraščio „Tiesa“ redakcijos kurjeris, korektorius, ekonomikos skyriaus korespondentas Klaipėdoje. Nuo 1989 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ korespondentas Klaipėdoje. 1991–1992 m. žurnalo „Vakarai“ redaktorius.
Nuo 1980 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys, 2007–2009 m. Lietuvos marinistikos žurnalistų klubo „Marinus“ prezidentas.
Transatlantinio trijų jachtų žygio Klaipėda-Niujorkas (1989 m.) ir pirmosios Lietuvos buriuotojų kelionės aplink Žemės rutulį (1992–1993 m.) dalyvis. Jachtos „Lietuva“ įgulos narys. 1995 m. jachta „Aura“ apiplaukė Horno kyšulį.
Ukmergės miškų urėdija
miniatiūra|250right|Ukmergės miškų urėdija Ukmergės miškų urėdija − viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą.
Bendras miškų plotas miškų urėdijos teritorijoje − 80 241 ha, iš jų 36 842 ha − valstybinės reikšmės. Urėdijos miškai, tvarkomi 17 girininkijų, driekiasi per 5 rajonus: Ukmergės, Širvintų, Vilniaus, Molėtų ir Anykščių. Čia daugiausia beržynų, kurie sudaro 27 % visų medynų, eglynų ir pušynų plotai panašūs − maždaug po 20 %, uosynų − 6 %, ąžuolynų − 3 %. Likusią dalį (23 %) sudaro minkštieji lapuočiai − drebulynai, baltalksnynai.
Miškų urėdijos daigyne−medelyne kasmet išauginama daugiau nei milijonas spygliuočių ir apie 120 000 lapuočių medžių sodmenų. Jais želdomi miškai, dalis sodmenų parduodama įmonėms, organizacijoms, privačių miškų savininkams. Nemažai auginama ir dekoratyvinių augalų.
Ukmergės miškų urėdas − Vigantas Kraujalis.
Ukmergės miškų urėdijos miškai suskirstyti į 17 girininkijų.
Marsaxlokk FC
Marsašloko FC – Maltos futbolo klubas iš Marsašloko.
Istorija
2022–2023 m. sezone Premjer lygoje liko vienuoliktoje vietoje.
Karma
Karma ( – 'darbas, veikla, kūrinys') – mitologijoje ir etninėse indų religijose reiškia veiksmus, įskaitant ir religinius, kurie sukelia po jų einantį atlygį. Dažniausias aiškinimas – visuma visų gerų ir blogų darbų, atliktų asmens ankstesniuose gyvenimuose, kuri nulemia likimą būsimuosiuose gyvenimuose.
Mokymas apie karmą ir su ja susijusius pakartotinius užgimimus (samsara) indų kultūroje vaidina svarbiausią vaidmenį. Manoma, kad karma registruoja visus veiksmus ir, priklausant nuo veiksmo tipo, padeda arba nepadeda tolimesnei eigai siekiant sustabdyti pakartotinius užgimimus. Šis mokymas jau nuo seno išėjo už tradicinio hinduizmo ribų ir užėmė svarbią vietą budizme ir džainizme, tik atsiradus šioms sistemoms.
Hinduizmas
Karmos sąvoka atsirado iš labai archajiškos sampratos apie žmogaus pomirtinį likimą : „protėvių kelio“ ir „dievų kelio“, kurie yra susiję su elgesiu gyvenimo metu ir nulemia, ar bus sugrįžta į žemišką gyvenimą ar ne, vienu ar kitokiu pavidalu. Šios idėjos toliau buvo vystomos ankstyvosiose upanišadose. Pasak jų, „žmogus tampa geru nuo gerų darbų, blogu – nuo blogų“ (Brihadaranjaka–upanišada III 2, 13). Žmonės patys save suriša savomis egoistinėmis mintimis ir veiksmais; veikiantieji be suinteresuotumo ir siekiantieji aukščiausios tikrovės, atmano, suvokimo, gali įveikti gimimų grandinę ir Karmos dėsnį (plg. Yša Upanišada 2; Čhandogja–upanišada VIII 1, 6-…).
Teistiniuose hinduizmo mokymuose karma vaidina svarbų vaidmenį, tačiau išaukštynama dievybės (Yšvara) galia palengvinri ar panaikinti žmogaus karmą už jo aukojimus ir pagarbinimus. Visiškas karmos (tiek geros, tiek blogos) grandinių sutrūkimas ir išsilaisvinimas iš jos sąlygotumo vadinamas mokša.
Budizmas
Budizme karma yra grynai psichologinis, o ne metafizinis terminas. Budizme ji reiškia „veiklą“, o ne neatšaukiamą lemtį ar likimą. Štai kaip Angutara Nikajoje (VI, 63) karmą nusako Buda: „Cetanakham bhikkhave kammam vadam“. Tai yra: „Valios raišką, vienuoliai, aš vadinu veikla (t. y. karma)“. Vadinasi apie „karminę“ veiklą galima kalbėti tik tada, kai yra ketinama veikti, kai sąmoningai motyvuojama būsimoji veikla; tiktai tokia, sąmoningai motyvuota veikla formuoja žmogaus būdą (charakterį), nulemia jo polinkius ir, tuo pačiu, jo būsimus veiksmus ir jų pasekmes. Žmogaus būdas yra ne kas kita, o vien mūsų valios (sąmoningo pasirinkimo laisvės reiškimo) kryptis, tendencija, susiformavusi iš pasikartojančių veiksmų. Kiekvienas sąmoningai atliktas veiksmas palieka pėdsaką pasąmonėje (samskara). Tai lyg takelis, kuris praminamas nuolat einant vis ta pačia vieta; o kai „takelis jau pramintas“, galime pastebėti, kad pakliuvę į panašią padėtį, mes jau ir nevalingai einame tuo pačiu keliu. Šitas paklusimas įpročiui budizme ir vadinamas priežasties ir pasekmės (arba veiksmo ir atoveiksmio) dėsniu, kitaip tariant – karma. Šis dėsnis nusako, kad judesys (veiksmas) krypsta mažiausio pasipriešinimo kryptimi, t. y. jau „pramintu“, todėl lengvesniu keliu. Budizme karma yra tik tai, ką dažnai pavadiname įpročio jėga.
Kuldygos savivaldybė
Kuldygos savivaldybė  – administracinis vienetas vakarų Latvijoje, Kurše. Ribojasi su Ventspilio, Talsų, Tukumo, Saldaus ir Pietų Kuršo savivaldybėmis. Plotas 2505,2 km², 27 736 gyventojai (2021 m.). Administracinis centras – Kuldyga.
Istorija
Dabartinė savivaldybė sudaryta 2021 m. liepos 1 d., sujungus Alsungos, Skrundos ir ankstesniąją Kuldygos savivaldybę. Savivaldybės teritorija atitinka iki 2009 m. administracinės-teritorinės reformos gyvavusio Kuldygos rajono ribas.
Ankstesnioji Kuldygos savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Kuldygos rajono dalies. Buvo suskirstyta į 13 valsčių ir 1 miestą, turėjo 1757,4 km² plotą ir 21 907 gyventojus (2021 m.). Administracinis centras buvo Kuldygoje.
Ladyfest
thumb|right|300px|Ladyfest koncertas Vilniuje Leidifestas yra metiniai ne pelno siekiantys globalūs muzikos ir meno festivaliai, skirti propaguoti moterų idėjas ir judėjimą. Leidifestas kilo iš „Pasidaryk pats“ (DIY – Do It Yourself) etinio judėjimo idėjų, postūmį ir įkvėpimą šiam renginiui suteikė feministinis – muzikinis Riot grrrl judėjimas, atsiradęs 1990 m. Olimpijoje, Vašingtono valstijoje (JAV).
Pirmasis Leidifestas įvyko 2000 m. rugpjūtį Olimpijos mieste, tuo metu jame dalyvavo apie 2000 žmonių. Pagrindiniai festivalio organizatoriai buvo amerikietės: dainininkė Sara Dauer, indie rock grupės „Sleater-Kinney“ narės, muzikantė Šarlyn Mari Maršal, dar žinoma kaip Ket Pauer (Cat Power), ir dainininkė Nyko Keis, taip pat Teresa Karmodi.
Kitais metais panašūs renginiai nuvilnijo per visą pasaulį – Leidifestą rengti pradėjo urbanizacijos centrai tokie kaip Amsterdamas, Atlanta (JAV valstija), Belgija, Berlynas, Birmingamas (D. Britanija), Braitonas (D. Britanija), Bristolis (D. Britanija), Bruklinas (Niujorko rajonas), Kolumbija (JAV valstija), Čikaga, Dublinas, Glazgas (D. Britanija), Londonas, Los Andželas, Melburnas (Australija), Orlandas (JAV miestas), Otava (Kanada), Filadelfija (JAV valstija), San Franciskas, San Diegas (JAV miestas), Torontas (Kanada), Vašingtonas (JAV sostinė). Nuo 2000-ųjų per pirmus ketverius metus visame pasaulyje įvyko 64 tokie festivaliai.
Kiekviename regione festivalis organizuojamas nepriklausomai nuo kitų, dažniausiai jo iniciatyvinė grupė yra moterys savanorės. Visi Leidifesto festivaliai pasižymi tuo pačiu pavadinimu ir filosofija. Šie bendri rėmai savanorių yra užpildomi kiekvienai kultūrai, visuomenei unikaliu turiniu – menais, muzika, filmais, seminarais (workshops), kitomis veiklomis.
Renginiai
thumb|left|200px|Merginų futbolas Vilniuje Leidifesto renginiuose dalyvauja įvairios muzikinės, politinės grupės, vyksta paskaitos, seminarai ir diskusijos aktualia lyčių tematika. Per festivalį paprastai išbandoma ne tik tradiciškai moteriškam lyties vaidmeniui „netinkanti“ veikla (gitaros, riedlenčių, mechanikos kursai, atviro mikrofono sesijos), bet skatinama įsitraukti ir į tokius užsiėmimus kaip mezgimas, rankdarbiai, šokiai. Šiais renginiais yra siekiama skatinti merginų ir moterų saviraišką bei tobulinti jų sugebėjimus. Kai kurie seminarai yra skirti tik moterims, tačiau didelė dalis koncertų, filmų peržiūrų, meno parodų yra atviri visiems. Akcentuojami antiseksistiniai ir antihomofobiniai Leidifesto tikslai ir idealai, thumb|right|200px|Ladyfest workshop’as Vilniujekurie yra realizuojami įvairiais būdais – nuo agresyvios hardcore muzikos iki švelnių ir subtilių pokalbių per seminarus.
Nepaisant skirtingo turinio ir keliamų problemų, visi Leidifesto festivaliai siekia to paties pirmojo Leidifesto Olimpija iškelto tikslo – ne tik pabrėžti ir džiaugtis jau esančiu moterų indėliu į kultūrą, mokslą, bet ir šviesti, įgalinti ir įkvėpti publiką „eiti namo ir kurti savo pačios/paties gyvenimą savo erdvėje“.
Lietuvoje pirmasis Leidifestas „Sabotažo“ pavadinimu surengtas 2007 m. gegužės 10-12 dienomis Vilniuje. Jį rengė į „Naujos kartos moterų iniciatyvos“ (NKMI) judėjimą susibūrusios moterys.
Pošeimis
Pošeimis – viena iš taksonominės organizmų klasifikacijos pakopų. Tai yra žemesnė už šeimą pakopą. Pavyzdžiui, Vanaginių šeima skirstoma į kelis pošeimius – vapsvaėdžius, peslius, vanagus, suopius, linges, gyvatėdžius.
Vytautas Gudelis
Vytautas Gudelis (1923 m. liepos 13 d. Kaune – 2007 m. liepos 17 d. Vilniuje) – Lietuvos mokslininkas geologas, geografas, profesorius, habilituotas daktaras.
Biografija
1933–1941 m. mokėsi Panevėžio gimnazijoje. Mokydamasis domėjosi tolimų kraštų ir jūrų pažinimu, neištirtais egzotiškais kraštais. Baigęs gimnaziją 1941 m. atvyko į Vilnių ir įstojo į Vilniaus universiteto Gamtos-matematikos fakulteto geologijos ir geografijos skyrių, pasirinkęs geologijos specialybę. 1947 m. baigė universitetą ir gavo fizinės geografijos specialybės diplomą. Diplominis darbas buvo parašytas apie Pabaltijo glaciodinamiką vėlyvajame pleistocene.
Geologijos ir geografijos institute vadovavo fizinės geografijos ir mineralinių žaliavų sektoriams, organizavo mokslinių darbų leidybą, kūrė naujų tyrimų kryptis, naujus mokslo padalinius, vadovavo aspirantams, kartu su kitais atgaivino Lietuvos geografų draugiją. Lietuvos geologų ir geografų darbai jo pastangų dėka tapo plačiau žinomi ir Vakaruose, ir Rytuose. 1963 m. Geologijos institutas buvo atskirtas nuo Mokslų akademijos, tačiau liko dirbti geografijos skyriuje, kuris buvo paliktas Mokslų akademijoje. Tolesnė veikla buvo susijusi su šia mokslo struktūra, jai atstovavo, vadovavo, ruošė kadrus. 1968 m. parašė daktaro disertaciją, kurią apgynus Maskvoje, Geografijos institute buvo suteiktas geografijos mokslų daktaro laipsnis. 1969 m. suteiktas profesoriaus vardas, o 1980 m. išrinktas Lietuvos mokslų akademijos nariu korespondentu.
Mokslinė veikla
Jūrotyros ir krantotyros pradininkas Lietuvoje. Pirmasis Lietuvoje pradėjo ir organizavo Baltijos jūros geologijos, eolodinamikos ir neote komitetonikos tyrimus. Pagrindinės tyrimų sferos buvo Lietuvos holoceno paleogeografija, iš dalies stratigrafija, geomorologija, ypač glaciogeomorfologija. Didžiausią dalį iš 700 publikacijų paskyrė Baltijos jūros ir Lietuvos pajūrio, Kuršių nerijos ir Kuršių marių geologijos ir paleogeografijos klausimams. Sukūrė žinomą pasaulyje lietuvišką jūrų krantotyros mokyklą. Sudarė pirmuosius Baltijos šalių neotektoninius žemėlapius, t. p. Kuršių marių nuosėdų ir Baltijos jūros dugno reljefo žemėlapius, Lietuvos holoceno stratigrafinę ir paleogeografinę schemas. Atliko Baltijos jūros krantų morfogenetinį rajonavimą. Parengė ir išleido pirmąjį Lietuvoje geologijos ir fizinės geografijos terminų žodyną, kuris tapo pamatu dabartinei geologijos terminijai. 1994 m. išleistas jo sudarytas jūros krantotyros terminų žodynas.
Daugelio tarptautinių ir visasąjunginių geologijos, geografijos ir okeanologijos organizacijų ir komisijų prezidentas bei viceprezidentas, keturių užsienio draugijų ir komisijų tikrasis narys, daugelio Lietuvos mokslo organizacijų narys. 1992 m. už žymų mokslinį indėlį tiriant Baltijos jūrą ir jos krantus bei už tarptautinį mokslinių darbų organizavimą suteiktas Upsalos universiteto garbės daktaro vardas. 1995 m. Europos krantų apsaugos sąjungos garbės narys.
Oistinsas
Oistinsas – miestas Barbadoso pietuose, Kristaus bažnyčios parapijos centras. Oistinsas vadinamas ne miestu, o žvejų kaimeliu ir turistų poilsio vieta.
Vietovės pavadinimas Oistinsas (angl. tariasi Austin's) yra duotas nuo pirmojo čia gyvenusio žemvaldžio vardu Austin.
Turistai mėgsta šias vietas, nes visai netoli yra Grantley Adams tarptautinis oro uostas.
Koza Mostra
„Koza Mostra“ – muzikos grupė, kuri susiformavo Graikijoje. Grupę sudaro Elias Kozas (vokalas), Alexis Archontis (būgnai), Stelios Siomos (gitara), Dimitris Christonis (bosinė gitara), Christos Kalaitzopoulos (akordeonas) ir Vasilis Nalbantis (trimitas).
Jie atstovavo Graikijai 2013 m. Eurovizijos dainų konkurse su Agafonu Iakovidžiu. Su daina „Alcohol Is Free“ grupė finale užėmė 6 vietą.
Kongsvingeris
Kongsvingeris – miestas pietryčių Norvegijoje, 110 km nuo Oslo, abipus Glomos upės. Savivaldybės centras. Išlikusi XVII a. tvirtovė, Norvegijos policijos universitetinė kolegija, nacionalinis moterų muziejus.
Istorija
1669 m. įkurti įtvirtinimai. Miesto teisės įgytos 1854 m.
Ani Lorak
Ani Lorak (, tikr. Karolina Miroslavivna Kujek,, g. 1978 m. rugsėjo 27 d.) – Ukrainos dainininkė.
2008 m. atstovavo Ukrainai Eurovizijoje su daina Shady Lady ir užėmė antrąją vietą.
Dobi-III
Dobi-III – pirmasis lietuviškas naikintuvas, suprojektuotas ir pastatytas Jurgio Dobkevičiaus. Tai vienvietis medinės konstrukcijos monoplanas, baigtas statyti 1924 m. lapkritį. Po pirmojo bandomojo skrydžio 1924 m. lėktuvas buvo apgadintas ir suremontuotas 1925 m. pabaigoje. Kito bandomojo skrydžio metu, 1926 m. birželio 8 d., J. Dobkevičiaus pilotuojamas lėktuvas besileisdamas kliudė ąžuolą ir sudužo. Nuo sužalojimų J. Dobkevičius mirė ligoninėje.
Šventragių ąžuolas
Šventragių ąžuolas – senas saugomas paprastasis ąžuolas, augantis Kelmės rajone, Šventragių kaime, 5 km į šiaurės vakarus nuo Kražių, laukuose tarp Šventragių miško ir kelio. Paminklinis medis kelio nuorodomis ar kita informacija nepažymėtas. Kalvotoje vietovėje iš toliau nematomas, auga už 0,4 km į rytus nuo kaimo trobų ir autobusų stotelės. thumb|240px|left|Šventragių ąžuolas nuo kelio
Aplinkiniuose miškuose yra ir daugiau senų ąžuolų. Apie 500 m į vakarus nuo šio ąžuolo, priešingoje kelio pusėje yra alkvietė, kurioje išlikęs padavimuose minimo ąžuolo kelmas.
Šventragių ąžuolas saugomas valstybės nuo 1968 m., yra botaninis gamtos paveldo objektas.
Aerolitai
miniatiūra|Aerolitas Aerolitai – akmeniniai meteoritai. Susideda daugiausiai iš silikatų. Aerolitai sudaro apie 95 % visų meteoritų. Šiai grupei priklauso įvairių rūšių chondritai ir achondritai.
Kamerūno vyrų futbolo rinktinė
Kamerūno vyrų futbolo rinktinė – Kamerūnui atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Kamerūno futbolo federacija. Tai viena pajėgiausių Afrikos komandų: rinktinė dalyvavo 8 pasaulio čempionatuose, 19 žemyno čempionatų (5 kartus tapo čempionais).
Rinktinės pravardė – „nesutramdomi liūtai“ (Les Lions Indomitables).
Garguras
Garguras ( arba Ħal Għargħur) – vienas mažiausių bei seniausių Maltos miestelių, esantis šiaurės rytuose. 2693 gyventojų (2013 m. duomenys). Ribojasi su Iklino, Našaro, San Gvano ir Svikio savivaldybėmis. Iki 1598 m. priklausė Našaro savivaldybei.
Dainius Trinkūnas (1931)
Dainius Trinkūnas (1931 m. liepos 25 d. Šiauliuose – 1996 m. lapkričio 30 d. Vilniuje) – pianistas, pedagogas, nusipelnęs meno veikėjas.
Biografija
1949 m. baigė Šiaulių muzikos mokyklą, 1950 m. Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą, 1955 m. – Lietuvos konservatoriją.
1955–1958 m. Šiaulių muzikos mokyklos, 1958–1960 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas. 1960–1970 m. Vilniaus M. K. Čiurlionio meno mokyklos, 1970–1973 m. Lietuvos SSR filharmonijos direktorius.
1973–1988 m. Lietuvos TSR Kultūros ministro pavaduotojas, 1988–1990 m. kultūros ministras. 1990–1992 m. Lietuvos dailės muziejaus Vilniaus paveikslų galerijos vedėjas. 1992–1994 m. LR Kultūros ir švietimo ministras Penktajame ir Šeštajame Ministrų kabinetuose. Padėjo į Lietuvą pergabenti Mykolo Žilinsko dailės kūrinių kolekcijas.
1967 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas.
Brolis Gytis Trinkūnas.
882 m.
882 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Gruodis
Nedatuoti
Tautų draugystės ordinas
Tautų draugystės ordinas  – vienas iš TSRS valstybinių apdovanojimų. Įsteigtas 1972 m. gruodžio 17 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku, paminint TSRS įkūrimo 50-metį. Tai – vienas rečiausių ir brangiausių TSRS ordinų, išsiskiriantis savo dizainu ir sudėtinga gamyba (yra keturių sluoksnių).
Ordino eskizo autorius- dailininkas Aleksandras Žukas.
Ordino aprašymas
Ordinas pagamintas iš sidabro, išgaubtos penkiakampės žvaigždės formos. Paviršius paauksuotas, padengtas tamsiai raudona emale. Žvaigždė įrėminta sidabrine juostele ir penkiais besiplečiančiais auksiniais spinduliais. Žvaigždės centre pritvirtintas paauksuotas ir dviejų spalvų emale padengtas TSRS herbas. Aplink jį – sidabrinė juosta, kurioje vaizduojami rankų paspaudimai, o apačioje pritvirtinta paauksuota ir raudona emale padengta juostelė su užrašu СССР („TSRS“).
Balta emale padengto ploto tarp herbo ir rėminančios juostelės viršuje – užrašas Дружба народов („Tautų draugystė“), apačioje – žalia emale padengta lauro lapų juosta.
Ordinas žiedeliu sujungtas su muaro juostele aptraukta penkiakampe kaladėle. Muaro juostelė – 24 mm pločio, jos viduryje – 13 mm raudona juosta su dviem geltonom siaurom juostelėmis centre. Kairėje nuo raudonos juostos – mėlyna, o dešinėje – žalia 4 mm pločio juostelė. Muaro juostelės kraštai įrėminti balta 1,5 mm pločio juostele.
Atstumas tarp žvaigždės spindulio galų – 47 mm. Sidabro kiekis ordine – 38,998±1.388 g. Bendras ordino svoris – 42,9±1,8 g.
Ordino statutas
Ordinu buvo apdovanojama už:
Statute numatyta, kad ordinas kabinamas kairėje krūtinės pusėje po Darbo raudonosios vėliavos ordino.
Apdovanotieji
Dauguma apdovanotųjų Tautų draugystės ordinu – įmonės, įstaigos ir visuomeninės organizacijos. Pirmieji apdovanojimai buvo suteikti 1972 m. gruodžio 29 d. – tądien TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku Tautų draugystės ordinu apdovanotos visos TSRS sąjunginės ir autonominės respublikos, autonominės sritys ir nacionalinės apygardos (iš viso 53 apdovanojimai). Pirmąjį ordiną gavo Rusijos TFSR, antrąjį – Ukrainos TSR.
Pirmieji apdovanoti piliečiai – 199 civilinės aviacijos darbuotojai (1973 m. vasario mėn.). Netrukus – kovo mėn. – Tautų draugystės ordinu apdovanota pirma visuomeninė organizacija (Tarybinių moterų komitetas).
Potipis
Potipis – viena iš taksonominės organizmų klasifikacijos pakopų. Žemesnė už tipą, aukštesnė už klasę.
Tautų draugystės ordinas
Apdovanotieji
Lietuvoje šiuo ordinu buvo apdovanoti Sofija Veiverytė, Konstantinas Bogdanas, Romualdas Budrys, Mykolas Žilinskas, Pranciškus Budrius, Juozas Miltinis, Juozas Macevičius, Robertas Žulpa, LTSR Mokslų akademija, Vilniaus universitetas, Vilniaus valstybinis pedagoginis institutas, LTSR Valstybinė konservatorija, Panevėžio gamybinis susivienijimas „Linas“, baldų kombinatas „Vilnius“
Pirmasis užsienio pilietis, apdovanotas šiuo ordinu- Pietų Vietnamo laikinosios vyriausybės užsienio reikalų ministrė Nguen Thi Din (1973 m. kovo mėn.).
Tautų draugystės ordinu buvo apdovanojami kapitalistinių šalių kosmonautai, dalyvavę bendruose su TSRS programos „Interkosmos“ skrydžiuose.
Žinomi septyni atvejai, kai šis ordinas suteiktas antrą kartą.
Po TSRS žlugimo jau kaip Rusijos Federacijos ordinu buvo apdovanota 1212 piliečių. 1994 m. kovo mėn. vietoje jo įsteigtas Draugystės ordinas.
Kolekcionierių tarpe šiuo metu ordino kaina – apie 2000 Lt.
Palangos gintaro muziejus
miniatiūra|Muziejaus fasadas (2014 m.) miniatiūra|Muziejaus galinė pusė (2006 m.) miniatiūra|1973 m.
Palangos gintaro muziejus – Lietuvos dailės muziejaus padalinys buvusiame Palangos dvare. Eksponuoj gintarą, jo dirbinius bei teikia informaciją šiomis temomis.
Muziejuje saugoma virš 30 tūkst. gintaro eksponatų. Iš jų 15 tūkst. turi inkliuzus (turi viduje įstrigusių gyvių). Eksponuojama ~4500 gintaro dirbinių, iš kurių daugiausia papuošalų.
Istorija
thumb|left|150px|Feliksas Tiškevičius thumb|1973 m. Palangos mokslinės konferencijos atidarymas thumb|Gintaro muziejaus direktorė G. Butkevičiūtė apdovanoja milijoninį lankytoją – E. Juškį thumb|left|Akmens amžiaus gintaro radiniai eksponuojami muziejuje Gintaru domėjosi, jį kolekcionavo Palangos grafas Feliksas Tiškevičius. Kolekcionierių, kurie kaupė retus, mokslui ir dailei vertingus gintaro pavyzdžius, inkliuzus, XX a. pirmoje pusėje Lietuvoje buvo nemažai, tačiau niekam iki pat XX a. septintojo dešimtmečio pradžios nebuvo pavykę surinkti tų vertybių į vieną vietą, kur jie galėjo būti rodomi visuomenei ir tyrinėjami mokslininkų.
Palangos gintaro muziejus įkurtas 1963 m. rugpjūčio 3 d. Lietuvos TSR kultūros ministerijos pavedimu. Eksponatus muziejaus ekspozicijai pradėjo kaupti buvęs ilgametis Lietuvos dailės muziejaus direktorius Pranas Gudynas. 1963 m. muziejus užėmė tik dalį Tiškevičių dvaro patalpų. Tuo metu pastate dar veikė ir Dailininkų kūrybos namai.
Pirmąjį Gintaro muziejaus ekspozicijų teminį planą parengė Pranas Gudynas. Vėlesnės – išplėstinės – muziejaus ekspozicijos autorius buvo dailėtyrininkas Romualdas Budrys. Jam talkino Julius Masalskis, Stasys Pinkus, Juozas Petrulis, Antanas Tranyzas, Vladas Katinas, Viktoras Vizgirda, Vytautas Gudelis ir nemažai kitų žmonių. Pirmojoje ekspozicijoje buvo rodomi 478 eksponatai. Ekspozicijos plotas buvo 96 m² ir ji užėmė tik dalį visų Tiškevičių rūmų ploto. 1965 m. ekspozicijos plotas buvo padidintas iki 150 m².
XX a. šeštajame-aštuntajame dešimtmečiuose Lietuvos dailės muziejus organizavo keletą ekspedicijų. Dalis jų metu surinktų eksponatų papildė muziejaus rinkinius. Nuo 1965 m. iki 1969 m. muziejaus eksponatų skaičius išaugo nuo 940 iki 14 800. 1995 m. muziejuje iš viso buvo sukaupti 28176 eksponatai.
Atsižvelgiant į vis didėjantį žmonių susidomėjimą gintaru, 7 deš. viduryje muziejui buvo atiduotos visos Tiškevičių dvaro patalpos. Iki 1969 m. liepos 4 d. ekspozicijos plotas padidėjo iki 750 m². Atnaujintose antrojo aukšto patalpose 1968 m. birželio 28 d. atidaryta ilgalaikė XIX a. pab.–XX a. pr. lietuvių liaudies meno paroda, kuriai planą parengė Akvilė Mikėnaitė ir Aldona Stravinskienė.
1970 m. rugpjūčio 3 d. Gintaro muziejų aplankė milijonasis lankytojas – Edmundas Juškys.
1971 m. Palangos gintaro muziejuje pradėtos rengti trumpalaikės meno parodos.
1982 m. Gintaro muziejuje atidaryta respublikinė gintaro paroda, kurią per 4 mėn. aplankė apie ketvirtis milijono žmonių. Tais pačiais metais, spalio 5 d., Gintaro muziejuje įvyko respublikinė mokslinė konferencija, kurioje buvo analizuotos gintaro apdirbimo ir jo panaudojimo temos.
XX a. 9 deš. viduryje muziejaus nuolatinė gintaro ekspozicija buvo pertvarkyta ir išplėsta. Nuo 1986 m. joje buvo rodoma 4,5 tūkst. eksponatų, išdėstytų 15-oje salių. Toks jų kiekis čia eksponuojamas iki šiol.
Po nepriklausomybės atkūrimo
1993 m. spalio 16 d., pažymint Gintaro muziejaus įkūrimo 30-metį, Palangoje įvyko mokslinė konferencija, kurioje apibendrinta muziejaus veiklos patirtis, analizuoti paskutiniųjų metų gintaro tyrinėtojų atradimai ir kitos temos.
1998 m. pradžioje rūmų antrojo aukšto vestibiulyje ir dviejuose pirmojo aukšto salėse įrengta ekspozicija, kuri lankytojus supažindina su buvusių šių rūmų šeimininkų grafų Tiškevičių gimine ir jos darbais.
2001 m. rugsėjo 13–18 d. Gintaro muziejuje vyko mokslinė konferencija „Baltijos gintaras: gamtos mokslai, archeologija ir taikomoji dailė“.
Ekspozicija
thumb|Vienas iš žinomiausių eksponatų – Saulės akmuo Vieša muziejaus ekspozicija apima 15 kambarių su eksponatais. Laikinoji ekspozicija yra saugoma koplyčioje šalia muziejaus.
Ekspozicija išsamiai pasakoja apie gintaro susidarymo istoriją, gintaro paplitimą pasaulyje, morfologiją (išorinę ir vidinę sandarą). Čia rodomi fosilinių sakų, randamų kitose pasaulio šalyse, pavyzdžiai. Eksponuojama unikali inkliuzų kolekcija. Taip pat pasakojama apie XIX–XX a. gintaro dirbinius, tarpukario Lietuvos gintaro apdirbimo cechus ir meistrus.
Pirmajame aukšte eksponuojami įvairių epochų gintaro dirbiniai. Eksponuojami akmens amžiaus gintaro dirbiniai, įrankiai, papuošalai, vėlesnio laikotarpio gintarinės įkapės ir Romos imperijos monetos, į mūsų kraštus patekusios mainais į gintarą. Didelę dalį kolekcijos sudaro gintaro dirbiniai iš XV–XIX a.
Taip pat gintaro muziejuje yra laikomos dingusių akmens amžiaus gintaro dirbinių rekonstrukcijos, atkurtos pagal piešinius.
Gintaro muziejuje yra laikomi ir šiuolaikiniai Horsto Toleikio, Dionyzo Varkalio, Jono Urbono ir kitų menininkų darbai.
Botanikos parkas
thumb|left||Kūdra Botanikos parke prie Gintaro muziejaus
Gintaro muziejų supa 100 hektarų apimantis Palangos Botanikos parkas, kurį suprojektavo prancūzų kraštovaizdžio architektas Eduardas Andrė kartu su sūnumi Renė ir belgų sodininku Buisenu de Kulonu (Buyssen de Coulon).
Parkas įkurtas XIX a. pab.
1935 m. sudaryta parko šiaurės rytinės dalies išplanavimo naujasis projektas.
1958 m. Palangos parkas įtrauktas į 194 saugomų parkų sąrašą.
Nuo 1963 m. respublikinės reikšmės paminklas.
Vadovai
thumb|Gintaro inkliuzų salės fragmentas Palangos gintaro muziejaus vedėjai:
Pasečniki Stebkai
Pasečniki Stebkai  – nausėdija Lenkijos šiaurės rytuose, Hainuvkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
FK Rudar Probištip
Probištipo „Rudar“ – Makedonijos futbolo klubas iš Probištipo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1947 m. Yra dalyvavę elito diviziono kovose, bet vėliau sekė kritimas į žemesnius divizionus.
Vokietijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Latvijos bankas
Latvijos bankas  – Latvijos centrinis bankas. Pagrindinis biuras įsikūręs Krišjanio Valdemaro g. 2A, Rygoje, filialai veikia Daugpilyje, Liepojoje, Rezeknėje. Banko prezidentas Ilmārs Rimšēvičs.
Latvijos bankas koordinuoja valstybės finansų sistemos darbą, užtikrina ekonominį stabilumą. Jis yra atsakingas už euro stabilumą, vykdo pinigų emisiją. Banko veiklą kontroliuoja Latvijos Saeima.
Istorija
Latvijos bankas įkurtas 1922 m. rugsėjo 7 d. kaip valstybės centrinis bankas. Prijungus Latviją prie SSRS, 1940 m. rugsėjo 7 d. bankas buvo likviduotas, o jo funkcijas perėmė SSRS Gosbanko Latvijos respublikinis skyrius. Vokiečių okupacijos metais per Antrąjį pasaulinį karą Latvijos bankas buvo atnaujinęs darbą, tačiau nacionalinės valiutos emisijos nevykdė.
1990 m. kovo 2 d. Latvijos TSR Aukščiausioji taryba priėmė įstatymą „Apie bankus“ ir įkūrė respublikinį centrinį banką. Tačiau visas nacionalinio banko funkcijas, įskaitant emisinę, ėmė vykdyti tik po Nepriklausomybės paskelbimo 1991 m. rudenį. Ryšium su Latvijos įstojimu į Europos Sąjungą, nuo 2004 m. gegužės 1 d. Latvijos bankas įsitraukė į Europos centrinių bankų sistemą.
Antklasis
Antklasis – viena iš taksonominės organizmų klasifikacijos pakopų. Antklasis yra aukštesnis rangas už klasę, bet žemesnis už potipį ar poskyrį.
Šančių seniūnija
Šančių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybės pietryčiuose, apimantis Aukštuosius Šančius ir Žemuosius Šančius.
Pietryčiuose Panemunės tiltu Šančiai susisiekia su Panemunės seniūnija, šiaurės vakaruose Čiurlionio tiltu – su Freda. Seniūnijoje yra Aukštųjų Šančių piliakalnis, Kauno geležinkelio stotis ir tunelis, Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia, Karių kapinės (1883 m.), Žemųjų Šančių kapinės, Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Kauno ligoninės padalinys, Kauno miesto poliklinikos Šančių padalinys, Lietuvos energetikos institutas, Architektūros ir statybos institutas, Vytauto Didžiojo universiteto Gamtos mokslų ir Informatikos fakultetai, biblioteka (nuo 1923 m.).
Konkanių kalba
Konkani (Devanagari: कोंकणी koṃkaṇī), konkanių kalba – viena Indijos kalbų, priklausančių Indoeuropiečių kalbų šeimai. Nors ji kilo iš Sanskrito, tačiau yra perėmusi daug žodžių iš įvairių Dravidų kalbų, kitų Indoarijų kalbų bei portugalų (ypač Goa. Konkani rašoma tiek devanagari raštu, tiek lotyniškuoju alfabetu. Kai kur vartojamas ir Malajalam raštas.
Konkani savo gimtąja kalba laiko apie 7,5 mln žmonių, todėl Indijoje ji priskiriama prie nykstančiųjų. Dauguma kalbančiųjų gyvena Goa valstijoje, kur ši kalba yra valstybinė, pietinėje Maharaštros pajūrio dalyje, pajūrio Karnatakoje bei Keraloje.
Holtaunas
Holtaunas – mažas miestas Barbadoso vakaruose, Šv. Jokūbo parapijos centras. Holtaunas tapo pirmąja gyvenviete, kurią įkūrė čia įsikėlę anglų kolonistai 1625 m.
Miesto pavadinimas Holtaunas kildinimas iš jūrininkų žargono skylė, anga (angl. The Hole), reiškiančio saugią ir patogią vietą prisišvartuoti jūreiviams.
Mieste esanti Šv. Jono parapijos bažnyčia yra seniausia saloje, pastatyta 1628 m.
Edwin S. Porter
Edvinas Stentonas Porteris ( 1870 m. balandžio 21 d. Konelsvilyje, Pensilvanijos valstija, JAV – 1941 m. balandžio 30 d. Niujorke, JAV) – vienas iš kino meno pradininkų, labiausiai išgarsėjęs Tomo Edisono (Thomas Edison) kompanijoje sukurtais filmais.
Gimimas ir išsilavinimas
E. S. Porteris gimė Konelsvilio|Konelsvilyje (Pensilvanijos valstija, JAV) prekybininko Tomo Ričardo Porterio (Thomas Richard Porter) ir Merės Džein Klark-Porter (Mary Jane Clark-Porter) šeimoje. Turėjo tris brolius ir vieną seserį. Mokėsi viešosiose Konelsvilio ir Pitsburgo (Pensilvanijos valstija, JAV) mokyklose, vėliau dirbo įvairius darbus, kaip antai iškabų dažytoju, telegrafo operatorium ir kt.
Ankstyvieji karjeros metai
Kurį laiką E. S. Porteris dirbo Filadelfijos laivų ir variklių konstravimo bendrovės „William Cramp & Sons“ elektros skyriuje, o 1893 m. pradėjo tarnauti elektriku JAV laivyne. Per trejų metų tarnybą, jis padarė keletą elektros prietaisų išradimų ryšiams pagerinti.
E. S. Porteris ėmė dirbti su kinu 1896 m., kai JAV buvo parodyti pirmieji komerciniai kino seansai, projektuojami arba didelių ekranų. Trumpai dirbo Niujorko bendrovėje „Raff & Gammon“, kuri platino kino filmus ir Tomo Edisono sukurtą kino rodymo įrangą. Vėliau tapo keliaujančiu projektoriaus operatorium, dirbo su konkurenciniu „Kuhn & Webster‘s Projectorscope“ aparatu. Keliavo po Vest Indiją, Pietų Ameriką, rodydamas filmus mugėse ir po atviru dangumi, vėliau surengė antrą turnė Kanadoje ir JAV. Grįžęs į Niujorką, dirbo projektoriaus operatorium ir nesėkmingai bandė įkurti kino kamerų bei projektorių gamybos koncerną.
Tomas Edisonas
1899 m. E. S. Porteris įsidarbino bendrovėje „Edison Manufacturing Company“. Netrukus parėmė vadovavimą kino filmų gamybai T. Edisono Niujorko studijoje: filmavo, režisavo aktorių vaidybą, montavo galutinius filmų variantus. Kitą dešimtmetį E. S. Porteris tapo įtakingiausiu kino kūrėju JAV. Iš savo keliaujančio projektoriaus operatoriaus patirties jis žinojo, kas patinka žiūrovams, todėl T. Edisonui pradėjo kurti triukų filmus ir komedijas. Vienas ankstyvųjų E. S. Porterio filmų buvo 1901 m. vasarį sukurta satyra „Baisusis Tedis, grizlių karalius“ apie tuometinį išrinktąjį JAV viceprezidentą Teodorą Ruzveltą (Theodore Roosevelt). Kaip ir kiti ankstyvieji filmų autoriai, E. S. Porteris skolinosi idėjas iš kitų filmų kūrėjų, bet užuot paprasčiausiai kopijavęs filmus, bandė pagerinti pasiskolintus sumanymus. Filmais „Džekas ir pupos stiebas“ (, 1902 m.) ir „Amerikos gaisrininko gyvenimas“ (, 1903 m.) jis sekė prancūzo Žoržo Melje (Georges Méliès) ir Anglijos „Braitono mokyklos“ narių, kaip antai Džeimso Viljamsono (James Williamson), pėdomis. Vietoj staigių sandūrų arba pertraukų tarp kadrų, E. S. Porteris pritaikė išnykimo techniką, kai vienas kadras pamažu pereina į kitą. Filme „Amerikos gaisrininko gyvenimas“ ši technika labai padėjo žiūrovams sekti sudėtingą judėjimą lauko scenose.
„Didysis traukinio apiplėšimas“ ir vėlesni darbai
thumb|right|Kadras iš filmo „Didysis traukinio apiplėšimas“ (1903 m.) Kitame, svarbiausiame savo filme „Didysis traukinio apiplėšimas“ (, 1903 m.), E. S. Porteris ėmėsi archetipinio amerikietiškojo vesterno žanro, žiūrovams pažįstamo iš „dešimties centų romanų“ bei teatro melodramų, ir suteikė jam visiškai naują vaizdinę formą. Vienos ritės 12 min. trukmės filmas buvo sumontuotas iš dvidešimties atskirų scenų, įskaitant stulbinantį plėšiko, šaudančio į kamerą, stambų planą. Filmas buvo nufilmuotas dešimtyje skirtingų vietų uždarose patalpose ir lauke, jame buvo panaudota novatoriška „skerspjūvio“ montažo technika, kuria siekiama atskleisti tuo pačiu metu keliose vietose vykstančius skirtingus įvykius. Nė vienas ankstesnis filmas negalėjo pasigirti tokia veiksmo sparta ir scenų įvairove. „Didysis traukinio apiplėšimas“ sulaukė nepaprastos sėkmės. Jis kelerius metus keliavo po Jungtines Valstijas ir 1905 m. tapo premjeriniu pirmojo nikelodeono kino teatro filmu. Jo sėkmė JAV įtvirtino kiną, kaip komercinę pramogą.
Po „Didžiojo traukinio apiplėšimo“ E. S. Porteris toliau eksperimentavo su naujomis technikomis. 1904 m. jis sukūrė techniniu aspektu labiau tradicinį socialinį reportažą „Buvęs kalinys“, o to paties žanro filme „Kleptomanas“ (, 1905 m.) pristatė du lygiagrečius pasakojimus. Juostoje „Septyni amžiai“ (, 1905 m.) panaudojo šoninį apšvietimą, ir pakaitomis taikė stambų planą ir scenos planą – vienas pirmųjų pavyzdžių, kai režisierius atsitraukia nuo teatrinės analogijos, kai visa scena filmuojama vienu planu. Jis taip pat režisavo triukų filmus, kaip antai „Skrebučių su sūriu mėgėjo sapnai“ (, 1906 m.), sukurtą pagal Vinsoro Makėjaus (Winsor McCay) komiksus. Nuo 1903 iki 1905 m. jis sėkmingai pademonstravo daug technikų, kurios vėliau tapo kino vaizdinės komunikacijos pagrindais. Pavyzdžiui, jis padėjo išplėtoti šiuolaikinę tolydaus montažo sampratą, jam taip pat dažnai priskiriamas atradimas, kad pagrindinis struktūrinis filmo vienetas yra kadras, o ne scena (pagrindinis teatro spektaklio vienetas), taip pat montažo ir pasakojimo ekrane pagrindai, kuriuos vėliau patobulino Deividas W. Grifitas (David W. Griffith). Tačiau E. S. Porteris visa tai laikė atskirais eksperimentais ir niekada nesujungė jų į vientisą kino kūrybos stilių.
1909 m. E. S. Porteris, norėdamas pasipriešinti naujajai iš nikelodeonų populiarumo gimusiai pramonės sistemai, paliko T. Edisoną ir kartu su kitais įkūrė nepriklausomą kino kompaniją „Rex“. Jis taip pat dalyvavo steigiant „Simplex“ kino projektorių gamybos bendrovę. Po trejų metų jis pardavė „Rex“, priėmė Adolfo Cukoro (Adolph Zukor) pasiūlymą ir tapo naujosios „Famous Players Film Company“ kino kompanijos vyriausiuoju režisierium. Tai buvo pirmoji JAV kino studija, reguliariai kūrusi pilno metražo filmus. E. S. Porteris vadovavo teatro aktoriui Džeimsui K. Haketui (James K. Hackett) kuriant pirmąjį JAV penkių ričių filmą „Zendos kalinys“ (, 1913 m.), taip pat aktorėms Merei Pikford (Mary Pickford), Paulinai Frederik (Pauline Frederick) ir aktoriui Džonui Berimorui (John Barrymore) pilnametražiuose filmuose. Tačiau E. S. Porterio režisūriniai gebėjimai nebespėjo vytis sparčių kino meno pokyčių. Paskutinis jo filmas buvo išleistas 1915 m. ir per kitais metais vykusią pertvarką jis paliko „Famous Players“ kompaniją.
Mirtis
1941 m., būdamas 71 metų amžiaus, E. S. Porteris mirė Niujorko „Hotel Taft“ viešbutyje ir buvo palaidotas Valhalos bendruomenės Kenziko kapinėse (Niujorko valstija, JAV). Ji palaidojo žmona Karolaina Ridinger (Caroline Ridinger), kurią jis vedė 1893 m. birželio 5 d. Vaikų neturėjo.
Įtaka
E. S. Porteris tebėra žymi kino istorijos asmenybė. Jo, kaip „Didžiojo traukinio apiplėšimo“ ir kitų novatoriškų ankstyvųjų filmų režisieriaus, reikšmė nepaneigiama, tačiau jis retai kada pakartotinai taikydavo sėkmingai panaudotas naujoves, niekada nesukūrė nuoseklaus režisūros stiliaus, o vėlesniais metais neprieštaraudavo, kai kiti iš naujo atrasdavo jo technikas ir pasisavindavo jų autorystę. Jis buvo kuklus, tylus, atsargus žmogus ir nejaukiai jausdavosi dirbdamas su garsiomis žvaigždėmis, kurioms nuolat vadovaudavo nuo 1912 m. A. Cukoras pasakojo, kad E. S. Porteris buvo labiau meninis mechanikas, o ne dramatiškas menininkas, žmogus, kuriam labiau patiko dirbti su aparatais, o ne su žmonėmis.
883 m.
883 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Laurynas
Laurynas – lotynų kilmės vardas.
Reikšmė
„Lauras“ (medis), lauro lapai – pasiekimo ženklas, lauro lapais būdavo vainikuojami valdovai, sportininkai.
Alvaras (Indija)
Alvaras  – miestas šiaurės vakarų Indijoje, Radžastano valstijoje, 160 km į pietvakarius nuo Delio, 150 km į šiaurę nuo Džaipuro.
Chemijos (lakų, dažų), tekstilės, maisto pramonė. Amatinė puodininkystė. Veikia Radžastano universitetas, rankraščių hindi, sanskrito ir persų kalbomis, Radžasthano ir Mogolų miniatiūrų muziejai. Alvare yra Tirango sultono kapas (XIV a.), keletas mečečių. Miesto apylinkės pasižymi vaizdingais kraštovaizdžiais, telkšo Siliserho ežeras, apsuptas Aravalio kalnų. Įsteigtas Sariskos tigrų rezervatas, netoliese yra istorinis Neemranos miestas su senoviniais fortais ir rūmais.
1956 m. gegužės 10 d. Alvare užfiksuota aukščiausia temperatūra Indijoje – +50,6 °C.
Istorija
Vietovė gyvenama nuo senų laikų. Iki XI a. miestą valdė gurdžarai, vėliau užkariautas musulmonų. XVIII a. antroje pusėje buvo įkurta britams pavaldi Alvaro kunigaikštystė.
Čaturmaharadža
Čaturmaharadža (चतुर्महाराज caturmahārāja) – budizmo mitologijos dievybių (devų) grupė, reiškianti keturi valdovai, keturių pasaulio šalių globėjai. Jie sudaro dalį lokapalų budizme.
Čaturmaharadža gyvena žemiausiame Devaloko sluoksnyje, kuris vadinamas Čaturmaharadžika(-kaika) (Cāturmahārājika). Šis sluoksnis yra ties Meru kalnu. Jų svarbiausia funkcija – saugoti keturias pasaulio šalis nuo asurų.
Sąrašas
Kiekvienas iš keturių valdovų turi savo simbolius, savo mitinių būtybių armijas ir savo spalvą. Vyriausias tarp jų yra Vaišravana, tačiau jie visi paklūsta Šakrui, gyvenančiam aukštesniame danguje Trajastrimše.
Prokletijės kalnai
thumb|250px|Prokletijos kalnai. Valbonos perėja šiaurės Albanijoje thumb|230px|Komano tvenkinys Drino kanjone
Prokletijės kalnai (,, 'Prakeiktieji kalnai') arba Šiaurės Albanijos Alpės  – Dinarų kalnams priklausantis kalnų masyvas Albanijos, Juodkalnijos ir Serbijos (Kosovo) teritorijose. Aukščiausia viršukalnė – Jezerca (2994 m). Ji yra šiaurės Albanijoje ir yra aukščiausia ne tik Prokletijos kalnuose, bet ir visuose Dinaruose. Čia iškilusios ir aukščiausios Juodkalnijos ir Kosovo viršukalnės – atitinkamai Zla Kolata (2534 m) ir Džeravica (2656 m).