cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Čikagos lietuvių opera
Čikagos vyrų choras
Čikagos lietuvių operos pradžia – pasibaigus Antrajam pasauliniam karui iš pabėgėlių stovyklų Vokietijoje atplūdus didžiajai lietuvių bangai 1949 m. susibūręs 40-ties dainininkų vyrų choras, pradžioje vadintas Tremtinių vyrų choru, vėliau – Čikagos vyrų choru. Choro iniciatoriai – vadovas Alfonsas Gečas ir choro valdybos pirmininkas Vytautas Radžius. Pirmasis choro koncertas, kartu su solistais – Stasiu Baranausku (vėliau – Baras), Jonu Vezneliu, Izabele Motekaitiene, surengtas 1950 m. spalio mėn. viduryje čekų „Sokol” salėje Čikagoje. Chorui akompanavo Aleksandras Kučiūnas. Pradžioje vyrų choras apsiribojo tik koncertais, kurie publikos buvo labai palankiai sutikti. 1954 metais choro vadovavimą perėmus buvusiam Vilniaus ir Kauno operų solistui Vladui Baltrušaičiui, o 1955 m. balandžio 24 d. surengus labai sėkmingą penkerių metų sukakties paminėjimo koncertą, pradėta puoselėti mintis, kad choras yra pakankamai pajėgus pastatyti vientisą veikalą, net operą. Ypač šią mintį puoselėjo choro valdybos pirmininkas Vytautas Radžius, nors dirigentas ilgai nesiryžo šio žingsnio žengti.
Opera
Čikagos lietuvių operos pradžia – 1956 m. liepos 7 d., kai vykusiame choro valdybos posėdyje pagaliau nuspręsta statyti Giuseppe Verdi operą „Rigoletto”. Šis veikalas pasirinktas todėl, kad choro partiją dainuoja vien vyrai, be to Vladas Baltrušaitis dar Lietuvoje buvo dainavęs pagrindinę Rigoletto partiją. Verdi „Rigoletto” Maria gimnazijos scenoje rampos šviesas išvydo 1957 m. kovo 30-31 d. Tai buvo didelis įvykis Čikagos ir apskritai užsienio lietuvių kultūriniame gyvenime, plačiai nuskambėjęs visuomenėje ir labai teigiamai įvertintas spaudoje, nors galbūt tuo metu niekas netikėjo, kad Vyrų chorui pavyks pastatyti daugiau operų lietuvių kalba, juo labiau šį kultūrinį darbą tęsti pusšimtį metų!
Pirmojo sėkmingo lietuviškos operos pastatymo pasėta sėkla ne tik greitai sudygo, bet įleido šaknis ir sparčiai augo. Tačiau netrukus buvo apsižiūrėta, kad būtina į chorą įjungti ir moteris, nes operų, parašytų vien vyrams dainininkams nėra daug. Pirmoji opera, kurioje dainavo ir moterys – Charles Gounod „Faustas“. Šis pastatymas taip pat susilaukė nepaprasto pasisekimo ir publikos ovacijų.
Per eilę metų Lietuvių operai vadovavo šie dirigentai: Aleksandras Kučiūnas – pastatė 14 operų; Vytautas Marijošius – pastatė 6 operas; Aloyzas Jurgutis – pastatė 3 operas; Arūnas Robertas Kaminskas – pastatė 5 operas; Bronius Kazėnas – pastatė 1 operą; Julius Geniušas – pastatė 1 operą; Vytautas Viržonis – pastatė 4 operas. Ilgiausiai Čikagos lietuvių operai vadovavo Alvydas Vasaitis – pastatė 19 operų. Nepaprasta ištverme pasižymėjo ir du ilgamečiai operos valdybos pirmininkai – Vytautas Radžius, pirmininkavęs 36 metus ir Vaclovas Momkus pirmininkavęs 10 metų. Kiti pirmininkai (Vilius Juška, Gediminas Kazėnas, Raimundas Korzonas, Alfredas Kulys, Kazys Skaisgirys, Vladas Žukauskas) šias pareigas ėjo po vienerius metus.
Pradžioje Lietuvių operos pasisekimas buvo toks didelis, kad nepakako vien premjeros – būdavo atliekami keturi ar kartais net daugiau spektaklių, kurie paprastai vykdavo seserų Kazimieriečių vadovaujamos mergaičių Maria gimnazijos salėje, Čikagos Marquette Park apylinkėje. Persikėlus į didesnę Morton gimnazijos salę Sisero mieste, operų spektaklių skaičius žymiai sumažėjo ir dabar vyksta tik vienas spektaklis. Nors buvo stengtasi statyti kiek galima daugiau lietuvių kompozitorių kūrinių, tačiau okupacijos metais jie buvo sunkiai prieinami. Tiesa, buvo pastatyta Kazimiero Viktoro Banaičio opera „Jūratė ir Kastytis“, Jeronimo Kačinsko opera „Juodas laivas“ (libretas Algirdo Landsbergio); Vytauto Marijošiaus opera „Priesaika“ – (libretas pagal Balio Sruogos „Milžino paunksmę“), Juliaus Gaidelio „Gintaro šaly“ (libretas Anatolijaus Kairio), Vytauto Klovos „Pilėnai“, tačiau didžiausią įspūdį visiems paliko 1967 m. Čikagos miesto Operos rūmuose pastatyta Jurgio Karnavičiaus opera „Gražina“, kurios partitūra gauta iš okupuotos Lietuvos „aplinkiniais keliais“. Dar vienas nepamirštamas Lietuvių operos koncertas įvyko, 1965 metų birželio mėn., minint skaudžios Lietuvos okupacijos 25-erių metų sukaktį. Operos choras su solistais ir Čikagos simfoniniu orkestru milžiniškoje McCormick salėje atliko G. Verdi „Requiem“ ir Bruno Markaičio „Vilniaus varpus“. Dirigavo Aleksandras Kučiūnas. 1996 m. Lietuvių operai švenčiant 40 metų sukaktį Morton gimnazijos salėje vėl buvo pakartota Kazimiero Viktoro Baniačio „Jūratė ir Kastytis“ (pirmą kartą statyta Maria gimnazijos salėje 1972 m.), diriguojant Juliui Geniušui.
Mostiškių II tvenkinys
Mostiškių II tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 6 km į šiaurę nuo Lavoriškių, Mostiškių kaimo pietvakariniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (T-1 intakas, Vilnios baseinas) 2,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę - 0,37 km, plotis - iki 0,15 km. Altitudė 168,1 m. Krantai žemi, apaugę medžiais ir krūmynais, iš vakarų ir pietų prieina Taurų miškas. Pietinis galas gausiai užžėlęs vandens augalija. Priešsroviui už 0,47 km telkšo Mostiškių I tvenkinys.
Čikagos lietuvių opera
Po 1990 m.
1990 m. kovo 11 d. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę ir sugriuvus Geležinei uždangai, į Lietuvių operos pastatymus kviečiami dainininkai iš Lietuvos.
Veikla
Lietuvių operos kolektyvą sudaro skirtingo amžiaus ir įvairių profesijų žmonės. Juos sieja vienas tikslas – meilė muzikai. Valdybos nariai, solistai, muzikos ir meno vadovai, choro nariai, bei operos choreografinės grupės šokėjai aukoja savo laiką ir energiją, siekdami išlaikyti daugiau nei prieš pusę amžiaus įkurtą organizaciją. Nuo pat pirmo, 1957 metais įvykusio operos spektaklio, buvo parodytas aukštas profesinio pasiruošimo lygis. Jis ne tik išlaikytas, bet dar ir patobulintas. Profesiniam, valstybės išlaikomam, teatrui reguliarus veiklos tęsimas yra normalus reiškinys, bet emigrantų tautinės grupės sukurtam laisvalaikio operos teatrui jo pastovumas vertinamas kaip išimtinis reiškinys. Per savo gyvavimą Lietuvių opera pastatė ne vieną dešimtį žymiausių operos kūrinių. Žiūrovų pageidavimu, vis dažniau yra statomos spalvingos ir nuotaikingos operetės, kurios savo meniniu lygiu nenusileidžia dramatiškoms operoms. Siekiant išlaikyti aukštą meninį lygį, bendradarbiaujama su Lietuvos profesionaliais menininkais.
Operos valdyba
Direktoriai:
Hao
Hao, dar vadinamas Haorangiu – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, vienas didžiausių Tuamotu salyne. Yra pietrytinėje salyno pusėje, 920 km į rytus nuo Taičio. Plotas – 47 km², su lagūna – 720 km².
Atolas nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 50 km, plotis iki 14 km. Atolo žiede yra vienas laivuojamas sąsiauris (šiaurės vakaruose). Koralinės salos žemos (iki 3 m).
2017 m. Hao atole gyveno 1027 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė Otepa. Šiaurinėje dalyje yra oro uostas (buvęs karinis aerodromas). Verčiamasi perlų rinkimu, kopros paruošimu, turizmu. Hao atolas kartu su aplinkinėmis salomis sudaro Hao komuną.
Pirmieji europiečiai, pasiekę Hao, buvo ispanai Pedras Fernandesas de Kirosas (1606 m.) ir Chosė Andija i Varela (1774 m.). Prancūzų keliautojas Luisas Antuanas de Bugenvilis ją pavadino „Arfos sala“. 1820 m. Hao pasiekė Fadėjaus Belinshauzeno ekspedicija. XX a. veikė svarbi karinė bazė, iš kurios koordinuoti branduoliniai bandymai Mururoa atole. Greta bazės veikė ligoninė, vandens gryninimo stotis, elektrinė. 2002 m. bazė uždaryta.
Melno ežeras
Melno ežeras ( arba pasen. ) – ežeras šiaurės Lenkijoje: Kujavijos Pamario vaivadijos Grudziondzo apskrities Grutos valsčiuje.
Aprašymas
Sudėtingos formos rininės kilmės ežeras. Vandens paviršiaus plotas skirtinguose šaltiniuose įvairuoja: nuo 155,2 ha iki 162,5. Telkšo 79,4 m v. j. l. aukštyje. Vidutinis gylis siekia 4,3 m. o didžiausias – 10,5 m. 2005 m. ištyrus vandenį, jis buvo priskirtas III švarumo klasei. Pasiekiamas vaivadijos keliu Nr. |27px|DW538.
Staraselė (Šklovas)
Staraselė – agromiestelis šiaurės rytų Baltarusijoje, 20 km į šiaurės vakarus nuo Šklovo.
Istorija
XIX a. buvo miestelis, Oršos apskrities Staraselės valsčiaus centras.
Pyrašava
Pyrašava – kaimas vidurio Baltarusijoje, 4 km į vakarus nuo Lošos.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras Ihumeno apskrities Slabados-Pyrašavos valsčiuje, XX a. pradžioje buvo šio valsčiaus centras.
Serena Williams
Serena Džameka Vilijams (g. 1981 m. rugsėjo 26 d.) – JAV profesionali tenisininkė, 2015 m. esanti pirmoje pasaulio tenisininkių reitinge. Per savo karjerą pirmoje reitingo vietoje ji buvo 6 kartus. Pirmą kartą šią viršūnę ji pasiekė 2002 m. Paskutinį kartą pirmoji pasaulyje ji tapo 2013 m. ir tapo vyriausia tenisininke pasaulio lyderė teniso istorijoje.
S. Williams yra Australian Open, French Open, US Open, WTA Tour čempionatų ir Olimpinių žaidynių nugalėtoja. Dauguma profesionalų ir žurnalistų šią žaidėją laiko viena geriausių tenisininkių per visą istoriją.
Dažnai S. Williams vadinama „teniso kortų karaliene“. Ji yra pasiekusi daugumą vienetų ir dvejetų rekordų. Ji yra laimėjusi 35 Didžiojo kirčio turnyrus – 20 vienetų, 13 dvejetų ir du kartus mišriuose dvejetuose. Pagal vienetų titulus ji yra trečia per visą moterų teniso istoriją – po Margaret Court ir Steffi Graf.
Kartu su savo seserimi Venus Williams jos yra nenugalėtos Didžiojo kirčio turnyruose. Taip pat su seserimi S. Williams 3 kartus laimėjo olimpinį turnyrą, dar vieną kartą auksą ji pasiekė vienetuose.
Pagal prestižinį JAV ekonomikos žurnalą „Forbes“, Serena Williams yra viena daugiausiai uždirbančių pasaulio sportininkų. Jos uždarbis tai 36 mln. JAV dolerių (priziniai pinigai 4 mln., rėmėjų pinigai 32 mln.). Ji atsilieka tik 1,4 mln. JAV dolerių nuo daugiausiai uždirbančios, Japonijoje gimusios ir JAV pilietybę turinčios, tenisininkės Naomi Osaka.
Patrulių šachmatai
Karaliaus puolimas neapginta figūra yra nelaikomas šachu. Abu neapginti karaliai gali stovėti gretimuose laukeliuose, nekeldami vienas kitam grėsmės.
Patrulinių šachmatų taisyklės dažniausiai naudojamos, kuriant tiesioginius, sutarto mato, atvirkščio mato, refleksinio mato serijinius ir retrošachmatų uždavinius.
Fakarava
thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka thumb|240px|Fakarava ir aplinkinės salos Tuamotu žemėlapyje
Patrulių šachmatai
Šių šachmatų nuostatos panaudojamos ne tik uždaviniuose sudarytuose tradicinėmis, bet ir su pasakiškomis figūromis. Dalyvauja konkursuose. Geriausi įtraukiami į FIDE albumus.
Fakarava
Fakarava, dar žinomas pavadinimais Havaiki-te-araro, Havai’i, Farea – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, vienas didžiausių Tuamotu salyne (skaičiuojant su lagūnos plotu – 2). Yra šiaurės vakarinėje salyno pusėje, 450 km į šiaurės rytus nuo Taičio. Plotas – 16 km², su lagūna – 1112 km².
Patrulių šachmatai
Užrašai
Sutrumpintas šachmatų uždavinių tarptautinis žymėjimas prasideda trumpiniu, kuris užduotyje rašomas, nurodant užduoties tipą ir ėjimų skaičių. Toliau seka sprendinių, ar dvynių skaičius.
Fakarava
Atolas netaisyklingo stačiakampio pavidalo, nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 60 km, plotis iki 21 km. Atolo žiede yra du laivuojami sąsiauriai – Garuaė šiaurėje ir Tumakohua pietuose. Atolas 1977 m. paskelbtas UNESCO biosferos rezervatu. Čia gyvena retas tuamotinis tilvikas (Prosobonia parvirostris, vietos kalba kivi-kivi).
Patrulių šachmatai
Užrašai
Kai uždaviniai sudaryti pagal pasakiškų šachmatų taisykles, tai pagal kokių šachmatų, pažymima naujos eilutės viduryjeː pav., Patrulių šachmatai.
Fakarava
2017 m. Fakaravos atole gyveno 844 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė Rotoava (šiaurės rytuose). Veikia oro uostas. Verčiamasi perlų rinkimu, kopros paruošimu, turizmu. Fakaravos atolas kartu su aplinkinėmis salomis sudaro Fakaravos komuną.
Patrulių šachmatai
Istorija
Patrulių šachmatų taisykles 1975 m. pasiūlė olandų šachmatų kompozitorius F. H. von Meijenfeldas (Frederick Hendrick von Meyenfeldt).
Fakarava
1820 m. Fakaravą pasiekė Fadėjaus Belinshauzeno ekspedicija (buvo pirmieji europiečiai, paminėję šią salą) ir pavadinto Vitgenšteino sala. XIX a. tapo svarbiu kokosų aliejaus gavybos centru. 1849 m. saloje pradėjo veikti prancūzų misionieriai, 1850 m. pastatyta Rotoavos bažnyčia.
Patrulių šachmatai
Uždaviniai
Patrulių šachmatų uždaviniuose svarbią vietą užima karalius, kuris paremtas savų figūrų, gali šachuoti ir matuoti priešininko karalių.
Nagrinėjant D. Borsto šachmatų uždavinį išryškėja, kaip panaudojami patrulinių šachmatų ypatumai.
Visuose sprendiniuose matas skelbiamas bokštu, kurį paremdavo pėstininkas. Juodųjų karalius negali pabėgti iš mato tinklo, nors turi 4 laukelius: traukiantis iš bokšto veikimo linijos, baltųjų karalius, remiamas bokšto, įgyja puolimo galių ir kontroliuoja juodųjų karaliaus pasitraukimui reikalingus laukelius. Trečiame sprendinyje po bokšto ėjimo į laukelį c6 juodųjų karaliui šachas nuo baltųjų karaliaus, nes pastarąjį remia bokštas. Juodųjų karalius priverstas įsiterpti tarp baltųjų bokšto ir karaliaus ir nutraukti šių figūrų sąveiką, bet šiuo ėjimu susiriša ir pats su baltųjų karaliumi. Baltiesiems belieka paremti savo bokštą pėstininku, suteikiant jam teisę šachuoti ir matas juodiesiems – neišvengiamas.
Panašiai vyksta veiksmas ir ketvirtame sprendinyje, kur baltųjų karalius, paremtas bokšto, antruoju ėjimu pats šachuoja juodųjų karalių. Pastarasis įsiterpia tarp baltųjų bokšto ir karaliaus taip užstodamas baltųjų karalių remiantį bokštą ir, išvengdamas nuo baltųjų karaliaus šacho, bet pastarieji, kirsdami pėstininku juodųjų žirgą, paremia baltųjų bokštą, kuris, įgijęs šachavimo galią, skelbia matą juodųjų karaliui.
{|
Turiasu (upė)
Turiasu  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjauno valstijoje. Prasideda Tirakambu aukštumose (150 m aukštyje),, Gurupi ir Pindarės tarpupyje. Vinguriuoja į šiaurės rytus, nuo vidurupio – į šiaurę. Vidurupyje prateka ežerų virtinę (Kapivaros, San Žeronimo, Grandės). Įteka į Atlanto vandenyną šiauriau Turiasu miesto, sudaro plačią estuariją, pereinančią į Turiasu įlanką.
Didžiausi intakai: Parana, Kašiasas (kairieji), Almasas (dešinysis).
Turiasu aukštupio baseine sudarytos Ava ir Aukštutinės Turiasu indėnų teritorijos (gyvena urubai, gvažažarai, avagvažai). Miestai prie upės – Aragvananas, Santa Helena, Turilandija, Turiasu.
thumb|left|240px|Turiasu estuarija
Paideia
Paideia (, paideía kilęs iš žodžio païs, reiškiančio vaikas) – antikinė sąvoka, kuri aptinkama Hipokrato, Isokrato, Platono, Aristotelio veikaluose. Filosofinėse graikų mokyklose susiformavusi klasikinė paideia buvo apibūdinama kaip asmenybės ugdymas, apimantis graikų kultūros perdavimą. Pabrėžė intelektualinį, moralinį bei fizinį lavinimą. Antikos paideia buvo glaudžiai siejama su retorika ir kitais pirmaisiais laisvaisiais menais. Klasikinė paideia samprata keitėsi jau pačiame antikinio pasaulio filosofiniame kontekste, vėliau apėmė literatūros, filosofijos, istorijos studijas. Spartoje agoge karinio ugdymo praktikoje gimnastika užėmė gerokai svarbesnę reikšmę nei Atėnuose. Vėliau krikščionių mąstytojai perėmė iš antikos filosofijos dvasinį šviečiamąjį jos pobūdį.
Turiasu
Turiasu  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės rytuose, Maranjauno valstijoje, 150 km į šiaurės vakarus nuo San Luiso, Turiasu upės estuarijos kairiajame krante. Uostas. Ateina kelio atšaka iš Bakabeiros. Apylinkėse plyti mangrovės.
Savivaldybės plotas – 2578 km², gyventojų skaičius – 35 811 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: Kolonija Santa Amelija, Pau Santas, Nova Kašijasas, Kanarinjas, Kunja Kuema, San Kristovanas, Antonijo Dinas, Alto da Alegrija.
thumb|left|160px|Savivaldybės padėtis Maranjauno valstijoje
Istorija
1679 m. Maranjauno gubernatorius Inasiju Koeljas da Silva surengė ekspediciją į Turiasu žiotis – ši išnaikino vietinius indėnus taramembesus ir pastatė karinę tvirtovę. 1833 m. Turiasu suteiktas miestelio statusas. Nuo 1870 m. miestas, nuo 1893 m. – savivaldybės centras.
Aigimijas
Aigimijas (🇬🇷) – mitinis dorėnų protėvis. Pasakojama, kad buvęs jų karalius ir įstatymdavys, kai šie dar gyvenę šiaurinėse Tesalijos srityse.
Kariaudamas su lapitais, Aigimijas paprašė pagalbos Heraklio, pažadėdamas jam duoti trečdalį savo žemių, jei šis padėsiąs įveikti priešus. Nors karas su lapitais baigėsi pergalingai, Heraklis pažadėtų žemių nepriėmė, palikdamas jas karaliaus žinioje. Šis turėjęs jas saugoti Heraklio sūnums.
Aigimijas susilaukęs dviejų sūnų – Dimanto ir Pamfilo. Šie persikėlę į Peloponesą ir tapę dviejų dorėnų atšakų protėviais. Trečioji dorėnų atšaka buvo pavadinta pagal Heraklio sūnų Hilą, kurį Aigimijas buvo įsūnijęs.
Senovėje būta epinės poemos, pavadintos „Aigimijas“, tačiau išlikę tik keletas jos fragmentų. Kartais jos autorystė priskiriama Hesiodui, o kartais – Kerkopui Miletiečiui. Panašu, kad pagrindinė šios poemos tema buvo Aigimijo ir Heraklio karas su lapitais.
Juozas Banaitis (Banevičius)
Juozas Banaitis (Banevičius) (1917 m. gruodžio 28 d. Ringailių kaime (Kaišiadorys) – 1988 m. kovo 2 d. Kaune) – dailininkas, grafikas.
Biografija
Juozas Banaitis (Banevičius) mokėsi Aukštadvario vidurinėje mokykloje. 1939 m. baigęs Kaišiadorių valstybinę gimnaziją, dirbo banko tarnautoju Marijampolėje, dalyvavo Marijampolės dramos teatro pastatymuose. Nuo 1946 m. J.Banaitis (Banevičius) studijavo monumentaliąją tapybą Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute (Lietuvos TSR valstybinis dailės institutas). 1952 m. baigė freskos-mozaikos studiją. Dirbo Kauno Valstybiniame M. K. Čiurlionio vardo dailės muziejuje, „Genio“ žurnalo redakcijoje, „Vagos“ leidykloje.
Kūryba
Sumaketavo ir apipavidalino daugiau nei du šimtus knygų, albumų. Ypatingo dėmesio sulaukė M. K. Čiurlionio reprodukcijų aplankai „Bičiulystė“ (1965 m.), „Zodiako ženklai“ (1967 m.), „Pasaulio sutvėrimas“ (1973 m.). J. Banaitis (Banevičius) nutapė apie tris šimtus tapybos darbų. Parodose dalyvavo nuo 1954 m. Paskutinė dailininko  kūrybos paroda surengta po jo mirties 1995 m. Lietuvos dailės muziejuje.
Dailininko palikimas saugomas Lietuvos literatūros ir meno archyve.
Talasofobija
Talasofobija (iš sen. graikų k. θάλασσα „jūros“, φόβος „baimė“)  – gilių vandens telkinių, tokių kaip jūra, vandenynai, baseinai ar ežerai, baimė. Nors ir labai glaudžiai susijusi, talasofobija neturėtų būti painiojama su akvafobija, kuri klasifikuojama kaip vandens baimė. Talasofobija gali apimti baimę būti giliuose vandens telkiniuose, didžiulės jūros tuštumos, jūros bangų, vandens gyvių ir atstumo nuo sausumos baimę.
Talasofobijos priežastys gali būti labai įvairios, kas šią fobiją sukelia, nėra iki galo aišku, galimas priežastis aiškinasi medicinos specialistai. Mokslininkai teigia, kad didelių vandens telkinių baimė iš dalies yra žmogaus evoliucinė reakcija, taip pat gali būti susijusi su kultūros įtaka – gąsdinančiais jūrų siaubūnų vaizdiniais. Taip pat teigiama, kad pagrindinė fobijos psichologinė priežastis yra simbolinė vandens prigimtis. Konkrečiai jūros platybės dažnai siejamos su gilia žmogaus pasąmone.
Lučazarnaja
Lučazarnaja – kaimas šiaurės rytų Baltarusijoje, 5 km į pietryčius nuo Bahušeusko, pietrytiniame Serakarotnios ežero krante.
Istorija
XIX a. buvo palivarkas, Oršos apskrities Serakarotnios valsčiaus centras. Iki 1964 m. vadinosi Serakarotnia.
Spalvotoji dykuma (Australija)
thumb|right|300px|Kelias per Spalvotąją dykumą iš Coober Pedy į Oodnadatta Spalvotoji dykuma  – dykuma Pietų Australijoje, pasižyminti spalvingomis uolienomis išmargintu kraštovaizdžiu, susidariusi maždaug prieš 80 milijonų metų. Spalvos susidarė erozijai ardant senovinės vidinės jūros dugno nuosėdines uolienas bei išplaunant gruntų mineralus. Raudonų atspalvių vietovei suteikia geležies oksidai.
Spalvotoji dykuma yra į šiaurės rytus nuo Kuber Pedžio (Coober Pedy) miesto Pietų Australijoje. Ji žinoma savo stalkalniais, kalnais ir kitais geologiniais dariniais.
Anaa
thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka thumb|240px|Anaa ir aplinkinės salos Tuamotu žemėlapyje
Anaa, dar žinomas pavadinimais Nganaa-nui, Ara-ura – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra šiaurės vakarinėje salyno pusėje, 350 km į rytus nuo Taičio. Plotas – 38 km², su lagūna – 90 km².
Kirilas Timošenko
Kirilas Timošenko (, g. 1997 m. kovo 31 d.), geriau žinomas sceniniu vardu Kirilas Blednas – Ukrainos muzikantas, roko grupės „Pošlaja Molly“ įkūrėjas ir pagrindinis vokalistas.
Anaa
Atolas pailgas, nusidriekęs iš vakarų į rytus 29,5 km, plotis iki 6,5 km. Atolo žiedą sudaro 11 salelių, kurių dirva derlingesnė nei kitų Tuamotu atolų. Lagūna uždara (su vandenynu jungiasi per seklumas), sudaryta iš 3 duburių.
2017 m. Anaa atole gyveno 494 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Tukuhora. Veikia oro uostas. Verčiamasi perlų rinkimu ir perlamutro gamyba, kopros paruošimu, žvejyba. Anaa atolas kartu su aplinkinėmis salomis sudaro Anaa komuną.
Kirilas Timošenko
Biografija
Kirilas Timošenko gimė 1997 m. kovo 31 d. Zmijive, Charkovo srityje, Ukrainoje. Buvo sunkus paauglys, dažnai pabėgdavo iš namų, kartais – kelioms dienoms. Muzika pradėjo domėtis gan anksti: grojo gitara nuo 14 metų.
Anaa
Pirmasis Anaa pasiekęs europietis buvo ispanas Pedras Fernandesas de Kirosas (1606 m.). Jis atolą pavadino Šv. Pauliaus Atsivertimo sala (Conversión de San Pablo). 1768 m. ją pasiekė prancūzas Luisas Antuanas de Bugenvilis, 1769 m. – Džeimsas Kukas (pavadino „Grandinės sala“), 1772 m. – baskas Domingas de Bonečea (pavadino „Visų Šventųjų sala“).
Kirilas Timošenko
Biografija
Muzikanto karjerą pradėjo 2016 metais, kai subūrė roko grupę „Pošlaja Molly“. Tais pačiais metais pirmąkart koncertavo. Kurį laiką dirbo parduotuvės apsaugos darbuotoju. 2017 m. išleido savo pirmąjį albumą – „8 способов как бросить дрочить“, o po vienerių metų – antrąjį albumą „Грустная девчонка с глазами как у собаки“.
Anaa
XIX a. buvo svarbus kopros ir perlamutro tiekimo taškas. Čia vyko kova tarp katalikų ir mormonų misionierių, į kurią 1852 m. įsikišo Prancūzijos kariuomenė. 1878, 1906 ir 1983 m. Anaa salą nuniokojo smarkūs uraganai.
Pindarė
Pindarė  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjauno valstijoje; Mearino kairysis intakas. Prasideda Sipo aukštumose valstijos pietvakariuose. Teka į šiaurę, nuo Tirakambu aukštumų pasuka į šiaurės rytus, o žemupyje teka į rytus ir šiaurės rytus. Čia smarkiai vinguriuoja, teka ežerų, pelkių bei protakų labirintais. Įteka į Meariną į pietryčius nuo Vianos, sudaro estuariją, vadinamą San Markoso įlanka.
Didžiausi intakai: Buritikupu, Karu, Zutiua.
Pindarės aukštupio baseine sudarytos Karu ir Pindarės indėnų teritorijos. Upės slėniu nutiestas geležinkelis į San Luisą. Miestai prie upės – Bon Žezus das Selvasas, Buritikupu, Alto Alegre do Pindarė, Tufilandija, Pindare Mirinas, Monsaunas. Žemupyje teka pro mangrovių sąžalynus.
Upėvardis kildinamas iš tupių žodžio pinda ('kabliukas').
Lentvario Račkūnų koplyčia
Lentvario Račkūnų kapinių koplyčia – mūrinė laidojimo koplyčia, stovinti Lentvario miesto pietiniame pakraštyje, Račkūnų gatvės gale. Šioje vietoje, už 1 km į šiaurę nuo Vilniaus–Trakų kelio, paribyje su Račkūnų kaimu, įsikūrusios senosios miesto kapinės. miniatiūra|240px|left|Koplyčia 2017 m.
Beveik šimtametė, tarpukaryje pastatyta koplyčia yra Grasildos ir Jano Jurevičių mauzoliejinė koplyčia. Tai liudija fundatoriaus atminimo lenta su data 1929, įtaisyta ant priekinės sienos. Jos istorija susijusi su garsiąja Tiškevičių gimine, kuri valdė Lentvarį. Koplyčia sutvarkyta, įrengtas altorius, naudojama religinėms apeigoms, šarvojimo reikmėms. Ji patenka į Lentvario Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai parapijos aptarnaujamą teritoriją. Koplyčia stovi kapinių dalyje, apaugusioje medžiais, šalia kapinių tvoros. Supama kapų, tik nedidelis plotelis laisvas jos priekyje, nuo vartų pusės. Iš kairės slūgso stambus paminklinis akmuo su kryžiumi, datuojamas 1956 m., su parapijos klebono K. Kulako žodžiais.
Istorija
Pirmojo pasaulinio karo metais Lentvaryje buvo perpildytas vietos lazaretas, buvo daug mūšiuose sužeistų ir mirštančių kareivių. Todėl iškilo būtinybė steigti naujas kapines. Joms žemę dovanojo grafienė Marija Kristina Tiškevičienė–Liubomirska (1871-1958), Lentvario dvaro savininko Vladislovo Tiškevičiaus žmona. 1927 m. buvo nubraižytas kapinių koplyčios brėžinys. Ją savo lėšomis pastatė advokatas Janas Jurevičius. Joje palaidotas jis pats ir keli giminės nariai.
2013 m. Lentvario parapijos bendruomenė nusprendė atnaujinti stovėjusią apleistą koplyčią. Už investuotojų lėšas buvo suremontuotos durys, išdažytos vidaus sienos, nudažyta stogo danga. 2014 m. šiuos darbus atliko UAB „Trakų paslaugos“. Parapijos klebonas nupirko ir koplyčiai skyrė naują varpą.
Gustav Kirchhoff
Gustavas Kirchhofas (1824 m. kovo 12 d. – 1887 m. balandžio 17 d.) – vokiečių mokslininkas, fizikas, žinomas už savo darbus elektronikos, termodinamikos ir kitose fizikos mokslo srityse. Aktyvus Kirchhofo šiluminės radiacijos tyrimas tiesiogiai lėmė spektroskopijos metodo atsiradimą. Plačiai naudojami Kirchhofo elektrinės grandinės charakteristikos skaičiavimo dėsniai. Už nuopelnus Londono karališkosios draugijos apdovanotas Rumfordo medaliu.
Biografija
Gustavas Kirchhofas gimė Karaliaučiuje, Rytų Prūsijoje, teisininko Frydricho Kirchhofo šeimoje. Dar būdamas jaunas pasižymėjo gabumais matematikos ir fizikos srityse. Lankė tų metų žymių mokslininkų seminarus, o 1847 m. gavo aukštąjį išsilavinimą Karaliaučiaus universitete. Tais pačiais metais pradėjo eiti privatdocento pareigas Berlyne, 1850–1854 m. dėstė Vroclavo universitete, 1875 m. priimtas į Berlyno mokslų akademiją, įkurtą Leibnico.
Savo elektrinė grandinės dėsnius Kirchhofas suformulavo dar 1845 m., būdamas studentas. 1857 m. nustatė, kad elektros signalas juda taip pat nepriklausomai kaip ir šviesos spindulys, o 1861 m. publikavo šiluminės radiacijos tyrimą, atradęs cezį ir rubidį, bei apibrėžė absoliučiai juodo kūno šiluminės radiacijos dėsnį. Nuo 1854 m. su Robertu Bunsenu pradėjo spektroskopijos metodo vystymą. Domėjosi J. Maksvelo veikalais ir optikos klausimais.
Pietų Kvarkenas
Pietų Kvarkenas (SV Södra Kvarken, ) – sąsiauris Baltijos jūroje, jungiantis atvirą jūrą su Botnijos įlanka šiaurėje. Skiria Suomijai priklausančias Alandų salas nuo Skandinavijos pusiasalio (Švedija). Plotis 30–40 km, didžiausias gylis 285 metrai.
Fangatau
Fangatau, dar žinomas pavadinimu Nakai-erua – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra šiaurinėje salyno pusėje, 902 km į šiaurės rytus nuo Taičio. Plotas – 6 km², su lagūna – 22,2 km².
Atolas pailgas, 8 km ilgio, 3,5 km pločio. Atolo žiedas visiškai apsupa lagūną.
2017 m. Fangatau atole gyveno 135 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Teana. Veikia oro uostas (nuo 1978 m.). Verčiamasi kopros paruošimu, žvejyba, tridaknų veisimu. Fangatau atolas kartu su už 72 km esančiu Fakahinos atolu sudaro Fangatau komuną.
Pirmasis Fangatau pasiekęs europietis buvo Rusijos jūrininkas Fadėjus Belinshauzenas (1820 m.). Jis atolą pavadino Arakčejevo sala. Atole kurį laiką stebėjimus atliko JAV antropologas Kenetas Emoris (Kenneth Emory), čia dirbęs su paumotų tradicijos žinovu Kamake.
Anužių kalva (Kalno Ragas)
Anužių kalva, vadinama Pilale, Pilimi, Kalno Ragu (saugotinas kultūros paveldo objektas) – aukštumos kyšulys rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Anužiuose (Kartenos seniūnija), 0,4 km į rytus nuo bevardžio upelio pralaidos kelyje, Alanto kairiajame krante.
Vieta
Tai į Alanto ir bevardžio jo intako santaką įsiterpęs šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi pailgas aukštumos kyšulis, kurio ilgis siekia 47–50 m, o plotis – 20–26 metrų. Iš šiaurės vakarų ir šiaurės rytų pusių jį juosia santakos slėnis ir jo pakraščių daubos, o pietryčių ir pietinė dalis susilieja su gretimais laukais.
Teritorijos plotas – 0,37 ha.
Istorija
Vietos gyventojai aukštumos kyšulį laiko piliakalniu, vadina Pilale, Pilimi, Kalno Ragu.
Padavimai mena, kad šioje vietoje senovėje stovėjusi žemaičių pilis.
1959 m. vietovę žvalgė Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1966 m. – Lietuvos mokslų akademijos istorijos instituto archeologinė ekspedicija (vadovas Adolfas Tautavičius). Piliakalniams būdingų įtvirtinimų ir kultūrinio sluoksnio neaptikta, tačiau kalva buvo įrašyta į Lietuvos archeologijos atlasą.
Pilalės šiauriniame ir rytiniame pakraščiuose vokiečių kareiviai 1944 m. išsikasė apkasus tiltui per Alanto upę apsaugoti.
Senovės Kartagina
Senovės Kartagina  – miestas-valstybė ir vėliau apie jį išaugusi imperija Šiaurės Afrikoje. Gyvavo nuo IX a. pr. m. e. iki 146 m. pr. m. e., kai buvo sunaikinta romėnų.
Anužių kalva (Kalno Ragas)
Istorija
Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Senovės Kartagina
Istorija
Apie 814 m. pr. m. e. finikiečių jūreiviai ir pirkliai iš Tyro miesto Levante įkūrė prekybos punktą, kuris pamažu virto Kartaginos miestu. Pasak legendos, miestą įkūrė karalienė Eliza (arba Didona), priversta bėgti iš Tyro, kai jos vyrą Ašerbą nužudė jos brolis Pigmalionas. Miestas tapo svarbiu strateginiu punktu prie Viduržemio jūros, kurioje prekybinius kelius plėtojo finikiečiai. IV a. pr. m. e. Finikiją nusiaubė Asirija bei Senovės Persija, tad Kartagina tapo svarbiausiu finikiečių miestu ir ėmėsi globoti po Viduržemio jūros pakrantes pasklidusias kolonijas. Galimas dalykas, kad į miestą suplūdo daug pabėgėlių iš Levanto. 654 pr. pr. m. e. Kartagina įkūrė Ebūzos koloniją Balearų salose. Per karus su berberais ir numidais kartaginiečiai užėmė žemes Afrikos vakarinėje dalyje palei visą Viduržemio jūrą.
thumb|left|230px|Kartaginos valdyta [[Leptis Magna]]
Priešingai, nei kitos finikiečių kolonijos, Kartagina augo ne tik kaip jūrinės prekybos centras, bet tapo svarbiu Afrikos žemyno prekybiniu mazgu. Kartaginos gyventojai, patirdami nemažą graikų bei Afrikos tautų įtaką palaipsniui sukūrė savo kultūrą ir pradėti vadinti pūnais. V a. pr. m. e. kartaginiečių keliautojų ir prekiautojų (Hanono Jūrininko, Himilko) ekspedicijos Vakarų Afrikoje pasiekė Senegalo upės žiotis ir Gvinėjos įlanką, Šiaurės vakarų Europoje – Bretanę ir galbūt Airiją. Kartaginiečiai prekiavo Sicilijos geležimi ir sidabru, Afrikos auksu, dramblio kaulu, laukiniais gyvūnais, juodaodžiais vergais, vynu, grūdais, aliejumi, amatininkų gaminiais.
~534 m. pr. m. e. kartaginiečiai su etruskais prie Alalijos (Korsikos sala) sumušė graikus fokajiečius. ~500 m. pr. m. e. jie sunaikino Tarteso miestą-valstybę Pietų Ispanijoje. IV–III a. pr. m. e. pūnai nuolat varžėsi ir dažnai kariavo su graikais dėl įtakos Viduržemio jūroje – ypač nuožmūs mūšiai vyko dėl strategiškai svarbios Sicilijos salos. 247–241 m. pr. m. e. Hamilkaro Barkos vedami pūnai įsiveržė į Siciliją ir pradėjo pirmąjį pūnų karą.
thumb|230px|Deivės Tanit skulptūra iš Balearų thumb|230px|Kartaginiečių sidabrinė tatradrachma su finikine palme (IV a. pr. m. e.) thumb|230px|Pūnų stelos iš dab. [[Tunisas|Tuniso]]
Simon Kjær
Simonas Kjeras (Simon Kjær; g. 1989 m. kovo 26 d.) – Danijos futbolininkas, gynėjas. Atstovavo Danijos vyrų futbolo rinktinei.
Chlystovka (Krasnas)
Chlystovka  – kaimas Rusijos vakaruose, 35 km į šiaurės vakarus nuo Krasno, pasienyje su Baltarusija.
Istorija
XIX a. pabaigoje buvo kaimas, Oršos apskrities Chlystovkos valsčiaus centras.
Simon Kjær
Karjera
Karjerą pradėjo Midtjylland klube. 2008 m. Kjeras prisijungė prie Palermo klubo už 4 mln. eurų, pasirašė penkerių metų kontraktą. 2010 m. prisijungė prie Wolfsburg, buvo skolinamas Roma klubui. 2013 m. prijungė prie Lille OSC, 2015 m. prie Fenerbahce už 7,65 mln. eurų. 2017 m. pasirašė ketverių metų kontraktą su Sevilla klubu, 2019 m. skolintas į Atalanta, 2020 m. – į Milan, su išpirkos galimybe.
Senovės Kartagina
Istorija
195 m. pr. m. e. Hanibalas buvo išrinktas Kartaginos sufetu. Jis bandė pertvarkyti valstybę, ją sudemokratinti; tai sukėlė oligarchijos nepasitenkinimą. Valdovas pabėgo į Bitiniją. Vėliau Kartagina kiek atsigavo, bet per trečiąjį pūnų karą romėnų visiškai sunaikinta. Roma užkariautas žemes prijungė prie Afrikos provincijos bei Mauritanijos karalystės.
Kultūra
Kartaginos valstybėje susidarė savita kultūra, kuri gerokai skyrėsi nuo finikietiškos: pūnai ne tik buvo gabūs jūrininkai bei prekybininkai, tačiau buvo išplėtoję ir karybą bei užsienio politiką. Graikų ir romėnų autoriai aprašinėja prabangų kartaginiečių gyvenimą, pašiepia jų polinkį į materialines gerybes, godumą, apsukrumą.
Simon Kjær
Rinktinės
Žaidė Danijos jaunimo rinktinėse. Pagrindinėje Danijos rinktinėje žaidžia nuo 2009 m. rugpjūčio 12 d., kai debiutavo draugiškose rungtynėse prieš Čilės komandą. Žaidė atrankose į Europos ir pasaulio čempionatus, 2010 ir 2018 m. pasaulio čempionatuose, 2012 m. Europos futbolo čempionate. Šiuose čempionatuose buvo vienas pagrindinių vidurio gynėjų, 2018 m. pasaulio čempionate buvo Danijos rinktinės kapitonas.
Apdovanojimai
Asmeniniai
Senovės Kartagina
Kultūra
Verstasi žemdirbyste (alyvmedžiai, vynuogės, granatai, figos, migdolai), gyvulininkyste (avys, galvijai, vištos), bitininkyste, vyno gamyba, amatais (kalyba, puodininkyste, vilnos karšimu).
Pūnai praktikavo semitiškos kilmės politeistinę, labai sinkretinę religiją. Pagrindinės dievybės buvo Baalas Chamonas ir Tanit. Kitos svarbesnės minimos dievybės buvo Ešmunas, Rešefas, Astartė (paskui sutapatinta su Tanit), Melkartas. Vėliau išpopuliarėjo graikų bei egiptiečių dievai (Izidė, Demetra, Besas, Persefonė ir kt.). Kartaginoje buvo gajus ir įtakingas šventikų luomas, religija vaidino svarų politinį ir visuomeninį vaidmenį. Kai kurie antikos autoriai mini pūnus aukojus vaikus.
Pūnų laikotarpio Kartaginos dailės ištakos – Finikijos dailė, įtaką jai darė Egipto, Graikijos, Etrūrijos menas. Išliko VII–II a. pr. m. e. kapaviečių, kuriose rasta su laidojimu susijusių reikmenų: juvelyrinių dirbinių, molinių šviestuvų, indų, statulėlių, kaukių ir kitų. Rasta sarkofagų su žmogaus skulptūriniais atvaizdais, stelų, skirtų dievams Baalui ir Tanit. Vėliau pastebima romėnų meno įtaka.
Valdovai
Magonidai
Hanonidai
Po Hamilkaro I mirties (480 m. pr. m. e.) karalius nustojo galios – ją perėmė Seniūnų taryba. 308 m. pr. m. e. Bomilkaras pabandė atkurti karaliaus galias, bet to jam padaryti nepavyko, ir įkurta respublika.
Liubavičiai
Liubavičiais vadinami kaimai vakarų Rusijoje, Smolensko srityje:
Chara Ulachas
Chara Ulachas  – upė Rusijoje, šiaurės Jakutijoje. Prasideda Chara Ulacho kalnagūbrio rytiniame šlaite. Įteka į Laptevų jūros Buor Chajos įlanką.
Didžiausi intakai: Bogučanas (dešinysis), Ojun Jurėgė (kairysis).
Upės baseine yra virš 1000 ežerų. Upė užšąla spalio pradžioje, atitirpsta birželio pirmoje pusėje.
Laramio apygarda
Laramio apygarda  – apygarda Jungtinėse Amerikos Valstijose, Vajomingo valstijos pietryčiuose. Remiantis 2020 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, Laramio apygardos gyventojų skaičius siekė 100 512 žmones. Tai yra daugiausiai gyventojų turinti apygarda Vajominge. Apygardos būstinė, taip pat ir valstijos sostinė yra įsikūrusi Šajene.
Istorija
Apygarda įkurta 1867 metais, tuometinės Dakotos teritorijos ribose. 1867 m. iš dalies apygardos įkurta Svytvoterio apygarda. Vėliau, 1868 m., Laramio apygarda vėl buvo padalinta, o iš jos dalių susikūrė Olbanio ir Karbono apygardos. 1869 m. Laramio apygarda tapo apygarda Vajomingo teritorijoje. 1875 m. iš Laramio apygardos dalies susikūrė Kruko, 1888 m. Konverso, o 1911 m. Gošeno ir Plato apygardos. Apygarda pavadinta prancūzų kanadiečio medžiotojo ir tyrinėtojo Jacques La Ramee garbei.
Gyventojai
2020 m. duomenimis Laramio apygardoje gyveno 78,1 % baltųjų, 1,65 % afroamerikiečių, 1,13 % azijiečių, 3,18 % mišrios rasės, 0,62 % indėnų, 0,21 % kitų rasių ir 15.1 % lotynoamerikiečių kilmės gyventojų.
Karo vadas
Karo (lauko) vadas – žmogus, vadovaujantis tam tikrai (vyriausybei nepavaldžiai) teritorijai ir jose esantiems, sau lojaliems, kariniams, dažn. samdinių daliniams.
Black Biceps
Black Biceps – lietuviška muzikos grupė, susikūrusi 2013 m. Nemenčinėje.
Išgarsėjo sukūrę populiariausios 2017 m. „YouTube“ dainos „Despacito“ lietuvišką parodiją „Depozito“.
Nariai
Buvę nariai
Itapikuru
Itapikuru  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Bahijos valstijoje. Prasideda Tombadoro kalnuose, 760 m aukštyje, dviem ištakomis, kurios susilieja ties Varzea Grande. Teka plokščiakalniu į rytus, pietryčius. Įteka į Atlanto vandenyną netoli Kondės, sudaro nedidelę deltą.
Didžiausi intakai: Peišė (dešinysis), Žakurisis, Pedra d’Agva (kairieji). Aukštupyje sudarytas Ponto Novo tvenkinys. Miestai prie Itapikuru: Ponto Novas, Keimadasas, Sipo, Itapikuru, Kondė.
Upės pavadinimas tupių kalba reiškia „pailgų akmenų upė“.
Rozalimo kapinių koplyčia
Rozalimo kapinių koplyčia – Pakruojo rajone, Rozalimo miestelio kapinėse stovinti koplyčia, priklausanti Rozalimo Švč. Mergelės Marijos Vardo parapijai. Koplyčia – architektūros paminklas, 1993 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. . Koplyčia būna atidaryta per didžiąsias šventes, vyksta Gegužinės pamaldos. miniatiūra|240px|left|Koplyčioje atnaujintas interjeras
Nuo kapinių per pušyną simboliškai driekiasi miško pažintinis takas link šventu laikomo Zigmantiškių akmens su „Marijos pėda“.
Istorija
Koplyčia statyta apie 1799–1803 m., pašvęsta Švč. Mergelės Marijos garbei. Miestelio atsiradimo istorija, kaip ir šioji koplyčia apipinta legendomis. Vieni žmonės pasakoja, kad šią koplyčią statant į pamatą buvusi įmūryta Marijos pėda, akmenskaldžio išimta iš stebuklingu laikomo didžiulio Zigmantiškių akmens. Mat dabar ant jo Marijos pėdos nėra, – tik stačiakampio formos duobutė. Kiti Rozalimo senbuviai tiki, kad iškalta iš akmens Marijos pėda esanti po vienu iš Rozalimo bažnyčios altoriumi.
Rozalimo angelas
1928 m. Rozalime buvo pastatytas Nepriklausomybės 10-mečio angelas. 1948 m. jis buvo sudaužytas ir užkastas. Atgimimo metais atkurti skulptūrą iš naujo pagal šukių pavyzdžius ėmėsi skulptorė Birutė Kasperavičienė. Buvo pagamintos dvi vienodos skulptūros: viena patalpinta Rozalimo bažnyčioje, kita užkelta ant išlikusio nuo 1928 m. postamento miestelio aikštėje. 1990 m. vasario 16 d. iškilmingai atidengtas atkurto angelo paminklas. Rozalimo bažnyčios klebonas, stovėdamas po angelo skulptūra pasidžiaugė, kad angelas virš miestelio vėl išskleidė savo sparnus, tačiau klebonas klydo. Išstovėjęs vos pusę paros, naktį iš vasario 16 į 17 d., angelas buvo nugriautas. Bažnyčioje saugotas angelas netrukus, vasario 18-ąją, buvo užkeltas ant postamento - jis atstatytas trečią kartą. Nepriklausomybės atgavimo išvakarėse sudaužytas angelas buvo suklijuotas ir padėtas saugoti kapinių koplyčioje. Barbarų neapykantą skulptūroje žymi gili ištrupėjusi siūlė ties jos kojomis. Koplyčioje anksčiau šarvodavo mirusius rozalimiečus, angelą pastatydavo ant didžiojo mišių stalo.
Architektūra
Koplyčia pagrindiniu fasadu orientuota į rytus. Ji su nedidele zakristija, pagrindines duris puošia portalas, sudėtas iš dviejų medinių baroko stiliaus piliastrų. Altoriuje yra Jėzaus Nukryžiuotojo paveikslas, o jo apačioje – skaistyklos vaizdas.
Šalia kapinių koplyčios, 30 m į šiaurės rytus, stovi XIX a. mūrinė koplytėlė.
Naudžių tvenkinys
Naudžių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, Marijampolio gyvenvietės pietrytinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Juodės upę (Petešos intakas) 3,3 km nuo jos įtekėjimo į Prūdiškių tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,54 km, plotis – iki 0,11 km. Yra 5 a sala. Altitudė 151,5 m. Krantai žemi, aplinkui daugiausia plyti pievos. Pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs, jo pakrantėje auga Marijampolio miškas.
Šaltiniai
thumb|left|400px|Vaizdas nuo užtvankos
Liubavičių valsčius
Liubavičių valsčius yra buvęs Mogiliavo gubernijoje:
Mis Amerika
thumb|200px|right|Pirmoji Mis Amerika [[Margaret Gorman, 1921 m.]] Mis Amerika ( 'panelė Amerika') – kasmetinis grožio konkursas, kuriame gali dalyvauti JAV merginos nuo 17 iki 25-erių metų. 1921 m. pradėtas rengti kaip „maudynių grožio apžvalga“, dabar šis konkursas vertinamas pagal dalyvių talentus ir pasisakymus. Nuo 2018 m. konkurse nebėra dalies, kurioje merginos vertinamos vilkinčios maudymosi kostiumėlius ar pagal jų fizinę išvaizdą. Mis Amerika per mėnesį nukeliauja apie 20 000 mylių; kas 24–48 valandas keisdama savo buvimo vietą, apkeliauja šalį ir pristato bei reklamuoja savo interesus. Konkurso laimėtoją karūnuoja praėjusių metų nugalėtoja.
Liubavičiai (Rudnia)
Liubavičiai  – kaimas Rusijos vakaruose, 15 km į pietvakarius nuo Rudnios. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras Oršos apskrityje, Liubavičių valsčiaus centras.
Sleeping with the Past
„Sleeping with the Past“ – dvidešimt antrasis studijinis britų atlikėjo Elton John albumas, kuris buvo išleistas 1989 m. balandžio 29 d. Tai Eltono geriausiai parduodamas albumas Danijoje (kur jis ir buvo įrašytas), jis skirtas jo partneriui dainų tekstų autoriui Bernie Taupin. Geriausiai albumas žinomas dėl garsiojo hito „Sacrifice“, kuris padėjo albumui Anglijoje patekti į pirmą vietą perkamiausių albumų. Dainose stengtasi atkartoti tokių žymių septintojo dešimtmečio atlikėjų R&B stilius kaip Marvin Gaye, Otis Redding ir Sam Cooke, kuriais Eltonas su Berniu žavėjosi. 1989 m. JAV albumas tapo auksiniu, o 1990 m. – platininiu.
Pripažinimas
Albumas fanų lyginamas su sėkmingiausiu Eltono devintojo dešimtmečio albumu „Too Low for Zero“, jis susilaukė daugelio pripažinimo, ypač iš Eltono fanų. Geriausiai vertinama daina „Sacrifice“, kuri buvo išleistas kaip singlas 1990 m. ir pasiekė pirmąją vietą Jungtinės Karalystės albumų pardavimuose, dėl ko iki pat šiol tebėra jo geriausiai parduodamas albumas jo gimtinėje Jungtinėje Karalystėje.
Edvilas Raudonikis
Edvilas Raudonikis (g. 1972 m. birželio 6 d. Akmenėje) – lietuvių diplomatas, 2015-2020 m. buvęs Lietuvos Respublikos Nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Čekijos Respublikoje.
Biografija
1997 m. Prahos Karolio universitete baigė politikos mokslų ir čekų kalbos magistro studijas, nuo 1993 dirbo techniniu sekretoriumi Lietuvos ambasadoje Čekijoje.
1997–2001 m. buvo Lietuvos URM Vidurio Europos skyriaus trečiasis, antrasis sekretorius, vėliau – pirmasis sekretorius LR ambasadoje Čekijoje.
2006–2007 m. – ėjo URM Baltijos jūros regiono skyriaus vedėjo bei Šiaurės ir Vidurio Europos departamento direktoriaus pareigas pareigas.
2007–2010 m. – ministras patarėjas LR ambasadoje Švedijoje.
2010–2011 m. buvo URM Ekonominio saugumo politikos departamento patarėjas, vėliau – Ministro Pirmininko tarnybos Europos ir tarptautinių klausimų skyriaus vedėjas.
2012–2015 m. dirbo ministru patarėju Lietuvos ambasadoje Austrijoje, buvo laikinuoju reikalų patikėtiniu, laikinai ėjo Lietuvos nuolatinio atstovo Jungtinių Tautų biure Vienoje pareigas.
Nuo 2015 kovo 31 d. – Lietuvos Respublikos Nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Čekijos Respublikoje.
Kalba čekų, anglų, vokiečių, slovakų, bei rusų kalbomis.
Ristūnas
Ristūnas – lenktynėms skirtas žirgas.
Jau XVII a. pasaulyje pradėtos kurti važiuojamųjų žirgų veislės, turinčios gerą risčią. Ilgainiui šioms lenktynėms buvo išvestos ir specifinės ristūnų žirgų veislės - Orlovo ristūnai, Amerikos ristūnai, Prancūzijos ristūnai ir Rusijos ristūnai.
Ristūnų žirgų lenktynės populiariausios JAV, Kanadoje, Skandinavijos valstybėse, Prancūzijoje, nors rengiamos dar bemaž 10 valstybių (Lietuvoje, Rusijoje, Italijoje ir kitur).
Ristūnai Lietuvoje
Į Lietuvą ristūnai žirgai buvo įvežti dar XIX a. Jie buvo skirti ne tiek lenktynėms, kiek vietinių veislių žirgams gerinti. Tuo metu pasaulyje buvo žinomos dvi ristūnų veislės – Amerikos ristūnai ir Orlovo ristūnai.
Rusų ristūnų veislė patvirtinta 1949 m. Tai palyginti jauna veislė, gauta kryžminant Orlovo ristūnų veislės kumeles su Amerikos ristūnais.
Apie 1915–1916 m., klestint Rusijoje hipodromams, buvo lenktyniaujama Orlovo ristūnais. Dažniausiai buvo lenktyniaujama nuo 1600 metrų iki 6200 metrų ilgio distancijose.
Rusai, siekdami išauginti greitesnius, lenktynėms hipodromuose pritaikytus žirgus, į Rusiją, kurios dalimi tuo metu buvo ir Lietuva, nuspręsta iš JAV įsivežti apie 500 Amerikos ristūnų.
Kol veislininkystės specialistai Rusijoje tobulino vietinę Orlovo ristūnų veislę, Zarasų krašto žmonės ėmė rengti vietinės reikšmės lenktynes Dusetose ant Sartų ežero ledo. Dusetos laikomos ristūnų žirgų lenktynių Lietuvoje lopšiu.
Nėra šaltinių, kurie galėtų paliudyti, kada tiksliai pradėtos rengti lenktynės Dusetose, bet laikoma, kad tradicija rengti lenktynes ant Sartų ežero prasidėjo 1905 m.
Iš pradžių varžytasi darbiniais arkliais ir tik ilgainiui, kai aplinkinių kaimų gyventojai siekė kiekvienas iškovoti pergalę, susirūpinta darbinių arklių veislių gerinimu. 2005 m. šios lenktynės iškilmingai šventė 100 metų jubiliejų.
Pirmas žirgas, sudominęs Dusetų apylinkės gyventojus, buvo 1919 m. iš Rygos hipodromo gautas Orlovo ristūnų veislės širmas žirgas. Niekas nežinojo jo kilmės, tačiau taip Dusetų apylinkėje buvo prisiauginta greitų žirgų. Vėliau Latvijos Vyriausybė ieškojo šio žirgo ir susigrąžino jį į Rygą.
Ypač didelį susidomėjimą sukėlė kitas Orlovo ristūnų veislės žirgas Šachtioras, kuris buvo labai populiarus Dusetų krašte. Jį pirko Nepriklausomos Lietuvos Vyriausybė. Apie 1935 m. žirgas pateko ūkininko J. Svilo žinion.
Sunku buvo prilygti šiam žirgui aukštumu, lieknumu ir eiklumu: net 1,80 m aukščio, akį veriančios juodos spalvos, įspūdingais karčiais ir ilga uodega. Prizinės vietos ūkininkui J. Svilui buvo garantuotos, nes tokio žirgo aplinkui niekas neturėjo. Tačiau dar pakankamai jauno ir eiklaus Šachtioro gyvenimas baigėsi tragiškai: vežant paliktas be priežiūros jis pasismaugė.
Vietos valdžia, pamačiusi, kad žiūrovų į niekieno neorganizuojamas žirgų lenktynes susirenka vis daugiau, kad jos vis labiau populiarėja ir kaskart daugiau surenka lenktyniaujančių, ėmėsi jas organizuoti. Šioje veikloje ypač daug nuveikė didelis žirgų mylėtojas, kilęs iš Dusetų krašto, agronomas J. Vaškelis. Jis darė viską, kad sudomintų šiomis jau tradicija tapusiomis lenktynėmis ir Žemės ūkio rūmus.
Nuo 1933 m. Žemės ūkio rūmai skyrė premijas greičiausių žirgų šeimininkams. Organizuojant lenktynes 1936 m., iš anksto buvo sudarytas organizacinis komitetas. Tokie organizaciniai komitetai suburiami iki šiol. Ypač kruopščiai ruoštasi lenktynėms 1939 m., o 1940–1944 m. lenktynės buvo itin kuklios.
Briulio terasa
300px|thumb|[[Elbės krantinės gatvė Terrassenufer, kiek aukščiau Briulio terasa vaikšto turistai pro Dresdeno įžymybes – iš kairės: Meno akademija, Sekundogenitur rūmai, buvusio Saksonijos parlamento pastatas Ständehaus; tolumoje matosi Švč. Trejybės katedros bokštas ir Semperio operos teatras.]]
Ristūnas
Ristūnai Lietuvoje
Po Antrojo pasaulinio karo ristūnų žirgų lenktynės Lietuvoje buvo vadinamos žirgų bandymais, nes sovietų sąjungos valdžia ir šioje srityje siekė socialistinio lenktyniavimo. Tai yra žirgų lenktynės buvo skirtos išaiškinti geriausius žirgus, kuriuos vėliau sukergiant būdavo išauginami vis greitesni palikuoniai.