cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juozapas Sosnovskis
Juozapas Sosnovskis (, m. 1783) – ATR valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis raštininkas, Lietuvos lauko raštininkas 1764–1771 metais, Smolensko vaivada 1771–1775 metais, Lietuvos lauko etmonas 1775–1780 metais, Polocko vaivada nuo 1781 metų, elekcinio seimo maršalka 1764 metais.
Biografija
Juozapas Silvestras Sasnauskas (Sosnovskis) kilo iš bajorų Sasnauskų giminės, herbo „Nalenč“ savininkas. Martyno Sasnausko ir Teofilės Krušinskos sūnus.
Šeima
Juozapas Sasnauskas buvo vedęs Teklę Despot-Zenovičiūtę, su kuria turėjo dvi dukteris, Kateriną ir Liudviką.
Valstybės tarnyba
Įstojęs į Lietuvos kariuomenę, susiejo save su kandidato į sostą Adomo Čartoriskio ir jo pusbrolio, busimo karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio partija. Čartoriskių palaikymo dėka tapo pasiuntiniu nuo Cholmščinos į seimą, o po to buvo išrinktas elekcinio seimo maršalu ir suvaidino svarbų vaidmenį paskutinio ATR valdovo rinkimuose.
Netrukus po to – kaip apdovanojimą už ištikimybę – gavo Lietuvos lauko raštininko pareigybę, po to 1771 metais tapo Smolensko vaivada, o po 10 metų – Polocko vaivada.
Laikė save magnatu, nuolat siekė gausinti savo valdas, nors tokiu nebuvo.
1775 metais pagal karaliaus privilegiją buvo paskirtas Lietuvos lauko etmonu. Po 5 metų atsisakė pareigų Liudviko Tiškevičiaus naudai.
1762 metais tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi, o 1765 metais buvo apdovanotas Švento Stanislovo ordinu.
Ruškaičiai
Ruškaičiai – XIII amžiaus Upytės žemės Lietuvos kunigaikščių giminė. Buvo paminėti 7 nariai (po 5 vyriausiųjų ir žemaičių kunigaikščių): Kintibutas, Vembutas, Butautas, Vyžeitis, Velžys, Kitenis ir Plikienė. Pirmą kartą minimi 1219 m. Ipatijaus metraštyje (Lietuvos-Voluinės sutartyje). Ruškaičių giminei priklausė pirmoji vardu paminėta moteris Lietuvos istorijoje Plikienė. Kunigaikščių sąraše Upytės kunigaikščiai vardijami trečioje vietoje, iš karto po žemaičių kunigaikščių. Tai rodo gana aukštą jų padėtį, o kartu ir pačios Upytės žemės svarbą žemaičių ir aukštaičių žemių konfederacijoje.
Ruškaičių giminė pripažino Lietuvos didžiojo kunigaikščio Mindaugo valdžią ir rėmė jį per 1248–1252 m. vidaus karą.
Bohema (opera)
Bohema (La bohème) – 1896 m. keturių veiksmų opera, kurią sukūrė italų kompozitorius Džakomas Pučinis (1858−1924). Tai viena populiariausių operų, 2011/2012−2015/16 metų sezonų laikotarpiu buvo 4-a pagal atlikimų skaičių pasaulyje.
Istorija
Opera „Bohema“ sukurta pagal prancūzų rašytojo Anri Muržė (Henri Murger) 1847−49 m. publikuotą epizodinį romaną „Scenos iš bohemos gyvenimo“. Libretas buvo parašytas Luidžio Ilikos ir Džiuzepės Džiakozos, kurie jau anksčiau prisidėjo prie Dž. Pučinio operos „Manon Lesko“ libreto. Tai buvo pirmoji opera, kurią sukūrė Dž. Pučinis su L. Ilika ir Dž. Džiakoza. Vėliau jie sukūrė kitas dvi iš garsiausių Dž. Pučinio operų: „Toską“ ir „Madam Baterflai“. Leidėjas Džulijus Rikardis juos praminė „Šv. Trejybe“ nebe ironijos − nuolatiniai kivirčai ir nesutarimai tarp jų projekto metu būdavo įprasti. 1893 m. pradėjęs kurti operą Dž. Pučinis sužinojo, kad lygiagrečiai operą tuo pačiu siužetu ir pavadinimu rašo Rudžeras Leonkavalis. Abiejų kompozitorių susitikimas kavinėje baigėsi kivirču, po to skirtinguose Milano laikraščiuose jie anonsavo savo operų pastatymus. Dž. Pučinio operos premjera įvyko 1896 m. vasario 1 d. Turino Karališkajame teatre (Teatro Regio) diriguojant tuo metu jaunam A. Toskaniniui. „Bohema“ sulaukė labai palankaus publikos įvertinimo ir paskatino kūrybinę kompozitoriaus ir libretistų grupę dirbti toliau kartu. Tačiau kritikai buvo neprielankūs, juos gal atstūmė perdėtas operos siužeto realizmas. R. Leonkovalio operos premjera įvyko po 15 mėnesių ir iš pradžių ji buvo vertinta palankiau nei Dž. Pučinio, tačiau ilgainiui ši opera buvo užmiršta, o Dž. Pučinio tiek išpopuliarėjo, kad tėvai vaikams skirdavo Mimi vardą pagal operos heroję. Karalius Jurgis V kartą pasakė, kad „Bohema“ yra jo mėgstamiausia opera, nes trumpiausia iš tų, kurias jis žino.
„Bohema“ pastatyta Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre 1927, 1936, 1951, 1983 metais.
Siužetas
Pagrindiniai veikėjai: ir kiti.
Praėjus mėnesiui Rudolfas pykstasi su Mimi, o Marselis su Miuzeta. Mimi tvirtina, kad santykiai su Rudolfu neįmanomi dėl jo pavydo. Jis jai pavydi pasiturinčio viskonto. Rudolfas prisipažįsta, kad jis myli Mimi, tačiau dėl pinigų stygiaus negali ja pasirūpinti, nes ji serga džiova ir mirs. Marselis išsiskiria su Miuzeta, o Rudolfas sutaria su Mimi, kad dar pagyvens su ja iki pavasario. Praėjus kiek laiko Rudolfas ir Marselis dirba toje pačioje mansardoje ir prisimena savo buvusias mylimąsias. Pas juos kaip operos pradžioje užeina draugai Kolenas ir Šonaras. Jie pradeda linksmintis, tačiau linksmybes nutraukia atvykusi Miuzeta, kuri praneša, kad laiptų apačioje yra sunkiai serganti ir nuo viskonto pabėgusi Mimi. Ji įnešama į palėpę, paguldoma į lovą, kur prisipažįsta norėjusi numirti su Rudolfu. Draugai išeina pakviesti gydytojo ir nupirkti vaistų. Likusi viena su Rudolfu Mimi prisipažįsta žinojusi, kad aną kartą palėpėje Rudolfas daug anksčiau radęs jos pamestą raktą. Grįžus draugams Mimi apsimeta užmigusi ir miršta dar neatvykus gydytojui.
Valdovės gambitas (mini serialas)
„Valdovės gambitas“ (angl. The Queen's Gambit, kitaip – „Karalienės gambitas“ ) – 2020 m. amerikiečių kostiuminė drama, pastatyta pagal Valterio Teviso (Walter Tevis) 1983 m. išleistą romaną tokiu pačiu pavadinimu. Mini serialo pavadinimas – aliuzija į vieną iš šachmatų debiutų. Serialo scenaristas ir režisierius – Skotas Frenkas (Scott Frank), kuris šį filmą kūrė bendradarbiaudamas su Elanu Skotu (Allan Scott). Drama nukelia į XX a. 6–7 deš. laikotarpį ir pasakoja apie fiktyvios amerikiečių šachmatininkės Betės Harman (Beth Harmon) pasaulinę šlovę ir kovą su priklausomybe nuo alkoholio bei narkotikų.
„Netflix“ mini serialą išleido 2020 m. spalio 23 d. Po keturių savaičių jis tapo labiausiai „Netflix“ žiūrimas mini serialas, pelnydamas aukščiausią vietą 63 valstybėse kompanijos siūlomų programų sąraše. Daugiaserijinis filmas sulaukė didžiulio pasisekimo: itin palankiai įvertinta pagrindinį vaidmenį atlikusios aktorės Enijos Teilor Džoi (Anya Taylor-Joy) vaidyba, kinematografija ir kiti kūrybiniai sprendimai. Šachmatininkų bendruomenė serialą irgi įvertino palankiai už įtikinamą žaidimo eigos pateikimą, kai kurie surinkti duomenys byloja apie padidėjusį visuomenės susidomėjimą šiuo žaidimu.
„Valdovės gambitas“ pelnė vienuolika „Emmy“ statulėlių. Filmas kartu tapo ir pirmuoju srautinės transliacijos kompanijos sukurtu serialu, kuris laimėjo geriausio mini serialo kategorijoje. Daugiaserijinis filmas taip pat pelnė du „Auksinius gaublius“ geriausio mini serialo arba televizijos filmo bei geriausios aktorės mini seriale arba televizijos filme kategorijose.
Siužetas
XX a. 6 deš. Leksingtone, Kentukyje aštuonerių metų Betė, netekusi mamos autoavarijos metu, yra atiduodama į našlaičių globos namus, kur ją šachmatais mokina žaisti ūkvedys ponas Šaibelis (Shaibel). Kaip anuomet buvo įprasta, siekdami „suvaldyti“ mergaičių būdą, globos namai šioms kasdien skiria po tabletę raminamųjų, dėl ko Betei ilgainiui išsivysto priklausomybė. Mergaitė sparčiai tampa stipria šachmatininke, pasižymi puikiais vizualizaciniais įgūdžiais. Po kelerių metų, Betę įsivaikina priemiestyje įsikūrusi bevaikė Elmos (Alma) ir Olstono Vitlių (Allston Wheatley) pora. Apsigyvenusi jųdviejų namuose, Betė nutaria sudalyvauti šachmatų turnyre ir, nepaisant patirties šachmatų varžybose stygiaus, laimi. Nors Elmai iš pradžių ir nepatinka šis įdukros užsiėmimas, po Betės pirmosios pergalės moteris pradeda remti merginos dalyvavimą šachmatų turnyruose. Paauglė ilgainiui užmezga draugystes su keletu žmonių, tokių kaip Kentukio valstijos čempionas Haris Beltikas (Harry Beltik), Jungtinių Valstijų nacionalinis čempionas Benis Vatsas (Benny Watts) bei žurnalistas bendražaidėjas D. L. Tounsas (D. L. Townes).
Bekylant į viršų šachmatų pasaulyje ir aplankius finansinei sėkmei, merginos narkomanijos ir alkoholizmo bėdos aštrėja. Padedama vaikystės draugės Džolyn Divit (Jolene DeWitt), ji ruošiasi vienam didžiausių savo profesinio gyvenimo iššūkių – Maskvoje vyksiančiam tarptautiniam šachmatų turnyrui, kuriame įvyks akistata su geriausiais pasaulio žaidėjais.
Parengiamieji darbai
2019 m. kovo 19 d. „Netflix“ kūrybinei grupei leido pradėti serialo, kurį iš viso sudarytų šešios serijos, parengiamuosius darbus. Mini serialo scenaristu ir režisieriumi paskirtas Skotas Frenkas, kuris šį filmą kūrė drauge su Elanu Skotu. Jiedu užėmė ir vykdančiųjų prodiuserių pareigas kartu su Viljamu Horbergu (William Horberg). Elanas Skotas romaną, pagal kurį sukurtas filmas, siekė ekranizuoti dar 1992 m., kuomet įsigijo platinimo teises iš Valterio Teviso našlės. Serialas išleistas 2020 m. spalio 23 d. Priešingai nei nutarta anksčiau, filmą sudaro septynios serijos.
Scenarijaus rašyba
Scenarijaus rašymo klausimais konsultuotasi su rusų Pasaulio šachmatų čempionu didmeistriu Gariu Kasparovu bei šachmatų treneriu Briusu Pandolfiniu (Bruce Pandolfini). Pats Pandolfinis yra kalbėjęsis su Tevisu maždaug 38 metai prieš romano išleidimą ir šiam pasiūlęs pavadinimą „Valdovės gambitas“.
Bendradarbiaudamas su konsultantais Džonu Paulu Atkinsonu (John Paul Atkinson) bei Jepe Rubingu (Iepe Rubingh), Pandolfinis sukūrė kelis šimtus šachmatų žaidimo schemų, kurios galėtų būti pritaikytos įvairiose scenarijaus situacijose. Kasparovas padėjo plėtoti kritinius momentus filmo istorijoje, remdamasis realiomis žaidimo patirtimis. Lemiama šachmatų partija serialo pabaigoje buvo kuriama remiantis tarp Vasylio Ivančiuko bei Patriko Volfo (Patrick Wolff) 1993 m. įvykusiu žaidiniu.
Aktorių sudėtis
miniatiūra|214x214px|Aktorė Anya Taylor-Joy sulaukė pripažinimo ir pelnė nominaciją už savo vaidmenį. Apie sprendimą Enijai Teilor Džoi skirti pagrindinės veikėjos vaidmenį pranešta kartu su pranešimu apie mini serialo kūrimo pradžią. 2020 m. sausio mėn. pranešta ir apie amerikiečių aktorės Mozės Ingrim (Moses Ingram) prisijungimą prie šio projekto, o prieš mini serialo premjeros datos paskelbimą, paviešinta, jog į pagrindinę aktorių sudėtį pateko ir Bilas Kempas (Bill Camp), Tomas Broudis-Sengsteris (Thomas Brodie-Sangster), Haris Melingas (Harry Melling) bei Marijel Heler (Marielle Heller). Kadangi didžioji dalis filmavimo darbų vyko Berlyne, antraplanis vaidmenis daugiausiai atliko britų bei vokiečių aktoriai. Serialo finalinėje scenoje senyvo vyro vaidmenį atliko lietuvių aktorius Juozas Budraitis.
Filmavimo vietos
Filmo gamybos dizaineris Ulisas Hanišas (Uli Hanisch) serialo kūrybos aikšteles dekoravo atsižvelgdamas į XX a. 6–7 deš. būdingą estetiką. Didžioji dalis mini serialo buvo filmuota Berlyne dėl plataus ir įvairialypio interjero pasirinkimo galimybių. Mieste nufilmuotos scenos, kuriose vaizduojamas Las Vegasas, Sinsinatis, Meksikas, Maskva bei Paryžius.
Muzika
Garso takelio kompozitorius – Karlosas Rafaelis Rivera (Carlos Rafael Rivera). Iš pradžių režiserius Frenkas Skotas norėjo, jog garso takelyje būtų girdimas vien pianinas, bet vėliau su Rivera nuspręsta kurti orchestrinį kūrinį, siekiant didesnio „instrumentinio gylio bei spalvų“. Sužinojęs, kad vykdančiajam prodiuseriui Viljamui Horbergui patinka fleitos muzika, Rivera šį instrumentą įtraukė į savo orchestrinės muzikos kompozicijas. Pasak kompozitoriaus, filmo eigoje vis sudėtingesne instrumentuote siekiama pažymėti Betės asmeninį augimą ir profesinį tobulėjimą.
Man Ray
Manas Rėjus (, tikr. Emmanuel Radnitzky, 1890 – 1976 m.) – XX a. amerikiečių menininkas, daugiausiai kūręs Prancūzijoje, artimas dadaistų ir siurrealistų judėjimams. Fotografas, tapytojas, kino kūrėjas, iliustratorius.
Biografija
Emanuelis Radnickis gimė 1890 m. rugpjūčio 27 d. Filadelfijoje, JAV žydų imigrantų šeimoje. Po 7 metų jo šeima persikėlė į Niujorką, kuriame būsimasis menininkas dažnai lankė Alfred Stieglitz galeriją „291“ ir 1912 m. mokėsi dailės Ferrer centre. Bent nuo 1911 m. prisiėmė Mano Rėjaus meninį pseudonimą. 1913 m. pradėjo tapyti kubistine maniera. 1915 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda Danielo galerijoje Niujorke. Maždaug šiuo metu Manas Rėjus pradėjo užsiimti fotografija, dėl kurios visų pirma ir išgarsėjo. Jo ilgamečiu draugu tapo Marselis Diušanas, su kuriuo ir Walter Arensberg Manas Rėjus 1916 m. įkūrė Nepriklausomųjų menininkų draugiją Niujorke. Tais metais pradėjo kurti abstrakcionistinius paveikslus. 1920 m. dalyvavo Anoniminių menininkų draugijos steigime. 1921 m. Manas Rėjus išvyko į Paryžių prieš tai su M. Diušanu publikavęs vienintelį „New York Dada“ numerį. Kūrė dadaistų maniera plataus vartojimo komercinius objektus versdamas meno kūriniais.
1921 m. Paryžiuje Librairie Six galerijoje įvyko M. Rėjaus personalinė paroda. 1922 m. buvo publikuotas jo rėjografų (fotogramos, rayographs − fotografinių vaizdų, sukurtų be fotokameros pagalbos) rinkinys „Les Champs délicieux“ (Palaimingieji laukai). Tais pat metais M. Rėjus dalyvavo Paryžiaus dadaistų parodoje Montenio galerijoje. 1925 m. M. Rėjaus kūriniai eksponuoti pirmojoje siurrealistų parodoje Pjero galerijoje Paryžiuje. Kartu joje eksponavo Džordžas de Kirikas, Maksas Ernstas, Pablas Pikasas ir kt. M. Rėjaus fotografijos buvo publikuojamos žurnaluose „Harper’s Bazaar“, „Vu“, ir „Vogue“. Jo mylimąja ir bendradarbe buvo amerikietė fotografė Lee Miller. Tarp 1923 ir 1929 m. M. Rėjus sukūrė kino filmus „Le Retour à la raison“, „Emak Bakia“, „L'Etoile de mer“ ir „Les Mystères du château de dé“. 1932 m. jo kūriniai įtraukti į dadaistų parodą l'Institut galerijoje Paryžiuje ir į siurrealistų parodą Julien Levy galerijoje Niujorke. M. Rėjus bendradarbiavo su poetu P. Eliuaru ties jo knygų „Facile“ (1935) ir „Les Mains libres“ (1937) iliustracijomis. 1936 m. buvo trumpam grįžęs į JAV dadaistų ir siurrealistų parodos Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje proga.
1940 m. prasidėjus antrajam pasauliniui karui M. Rėjus paliko Prancūziją, išvyko į JAV. Gyveno Holivude. 1946 m. vedė modelį Juliet Browner (Juliet Man Ray, mirė 1991 m.). 1951 m. grįžo į Paryžių, kur Berggruen galerijoje įvyko jo personalinė paroda. 1959 m. įvyko personalinė paroda Šiuolaikinio meno institute Londone. 1963 m. buvo išleista M. Rėjaus autobiografija „Mano autoportretas“. 1973 m. Niujorko Metropoliteno muziejuje įvyko 125 jo fotografijų paroda. Manas Rėjus mirė 1976 m. lapkričio 18 d. Paryžiuje. Palaidotas Monparnaso kapinėse.
Šimėkai
Šimėkai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 5 km nuo Gudelių.
Juodkys
Juodkys (arba Jotkus) – XIII amžiaus pr. Deltuvos žemės lietuvių kunigaikštis. Būgos (?) sūnus.
Turėjo valdų Deltuvoje. Manoma, jo kaip ir kitų Deltuvos kunigaikščių valdos įėjo į Lietuvių žemių konfederaciją. Su kitais lietuvių kunigaikščiais dalyvavo sudarant 1219 m. Lietuvos ir Voluinės taikos sutartį.
Bulgarijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Komandų rikiuotė
Antra Gabrovo I rate pašalinta iš lygos už papirkinėjimus.
Zambruvo apskritis
Zambruvo apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras Zambruvo miestas. Apskritis ribojasi su Balstogės, Lomžos, Mazovijos Ostruvo ir Mazovijos Vysokio apskritimis. Apskrityje yra 5 valsčiai.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 5 valsčiai:
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. ir 1944 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Zambruvo rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai. 2000 m. gegužės 26 d. pradėtas naudoti Zambruvo apskrities herbas.
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Kubietiška salsa
miniatiūra|300px|Kubietiška salsa poroje Kubietiška salsa – Lotynų Amerikos šokio salsos stilius. Lyginant su kitais salsos stiliais, kubietiška salsa yra artimiausia originaliai salsos formai, kilusiai iš Kubos ir jos pirmtakei son. Kuboje šis šokio stilius yra vadinamas Kazino. Šis šokis yra populiarus Europoje, Lotynų Amerikoje, Šiaurės Amerikoje ir kai kuriose Artimųjų Rytų regionuose. Lotynų Amerikos gyventojai Casino laiko socialine bei kultūrine veikla, kuri paremta vietine populiariąja muzika. Kubietiškos salsos pavadinimas Casino kilęs iš ispaniško šokių salės pavadinimo. XX-tojo amžiaus vidury šiose salėse Kuboje buvo pradėti socialinių salsos šokių vakarėliai.
Šokis charakterizuojamas afrokubietiško stiliaus judesiais, į kuriuos įeina kūno dalių atskyrimas bei judesiai klubais. Priešingai nei Los Andželo stiliaus, kubietiškoje salsoje nėra daromi greiti sukiniai. Šokio partneriai juda ne linijoje, o ratu aplink vienas kitą.
Ritmika
miniatiūra|Clave ritmas|alt=|kairėje Kubietiška salsa šokama pagal muzikos stilių timba. Tai yra greito tempo salsos muzika kurioje jaučiama stipri afrokubietiška įtaka. Joje naudojamas ritminis modelis clave. Kai kurie iš populiariausių kubietiškos timbos atlikėjų yra: Los Van Van, Pupy Y Los Que Son Son, Maraca, Charanga Habanera.
Dažniausiai kubietiška salsa šokama darant pauzes ar smulkius akcentus ties ketvirta ir aštunta takto nata, tačiau šokėjai ne visada laikosi griežto ritminio modelio ir kartais nukrypsta pagal muzikos ritmą. Šokėjų ritmo pasirinkimas yra apibūdinamas terminais „pagal tempą“ ir „prieš tempą“. Greitesnė timba muzika yra dažniausiai šokama pagal tempą arba pagal melodiją. Lėtesnė muzika kaip son – pagal clave arba prieš ritmą.
Šokio stilistika
Kojų judesiai ganėtinai paprasti, nuolat daromas bazinis žingsnelis, vadinamas guapea. Priešingai nei daugumoje salsos stilių, žingsnelio takto pirmoje natoje vedantysis deda savo kairę koją atgal, o ne pirmyn. Keliai laikomi šiek tiek sulenkti, žingsniai maži.
Šokio sudėtingumas atskleidžiamas rankų ir korpuso judesiais. Vyras (vedantysis) užima „mačo“ vaidmenį. Jis demonstruoja savo vyriškumą darydamas plačius rankų judesius bei krūtinės ir pečių akcentus. Moteris (vedamoji) demonstruoja savo moterišką patrauklumą akcentuotais klubo judesiais. Casino stilius įkvėptas Kubos tradicinių šokių kaip rumba, orisha ir kitų populiarių šokių kaip son ir mambo.
Dauguma sukinių ir judesių turi priskirtus ispaniškus pavadinimus, kurie charakterizuoja ar apibūdina poros judėjimą. Pavyzdžiui šaukinys „70“ paremtas 1970-ųjų metų periodu Kuboje, kai buvo pradėti casino šokiai ir susiformavo dauguma klasikinių kubietiškos salsos judesių.
Suelta
Kubietiška salsa taip pat gali būti šokama be partnerio, tai vadinama suelto. Solo šokimas kilo iš sceninių dainininkų ar šokėjų, kurie atlieka šokio rutinas vykstant gyviems pasirodymams. Suelta neretai šokama didelėse grupėse. Šokėjai išsirikiuoja linijomis ir kartoja judesius, kuriuos nurodo priekyje stovintis lyderis.
Rueda de Casino
Rueda de Casino – kubietiškos salsos variacija, kai šoka kelios poros sustojusios į vieną ratą. Šokėjai atlieka judesius, kuriuos nurodo lyderis vadinamas „šaukėju“ ( ar cantante). Šaukėjas judesius nurodo sakydamas jų ispaniškus pavadinimus arba naudodamas specialius rankų gestus. Didelė dalis judesių užsibaigia partnerių keitimu, todėl ruedos šokėjai nuolat juda ratu.
Šimėkai (Prienai)
Šimėkai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Skriaudžių.
NGC 6541
thumb| kamuolinis spiečius
NGC 6541 (arba Caldwell 78) – kamuolinis spiečius, esantis Pietų Vainiko žvaigždyne. Šis spiečius yra už maždaug 22 000 šviesmečių nuo Žemės, jo regimasis ryškis – 6,3. Nuo galaktikos centro NGC 6541 nutolęs 6800 šviesmečių. Amžius siekia apie 12 mlrd. metų.
NGC 6541 spiečių 1826 m. nepriklausomai vienas nuo kito atrado italų astronomas Niccolò Cacciatore (kovo 19 d.) bei škotų astronomas James Dunlop (liepos 3 d.). John Herschel šį spiečių įtraukė į savo 1847 m. katalogą, pažymėdamas kaip h 3725, o savo „General Catalogue“ pažymėjo kaip GC 4372.
Eugenija Ginzburg
Eugenija Ginzburg (1904 m. gruodžio 20 d. Maskvoje, Rusijos imperija – 1977 m. gegužės 25 d. ten pat, Tarybų Sąjunga) – žurnalistė, rašytoja, kuri Stalino vykdyto Didžiojo valymo periodu buvo nuteista kaip „liaudies priešė” ir kalėjo Gulage 18 metų.
Biografija
Baigusi mokslus Eugenija Ginzburg įsidarbino Kazanės apskrities laikraštyje „Красная Татария”, taip pat dirbo korespondente literatūriniame laikraštyje.
Baudžiamasis persekiojimas prieš Ginzburg
Po Sergejaus Kirovo nužudymo 1934 m. gruodžio 1 d., Ginzburg, kaip ir nemaža dalis komunistų (žr. Didįjį valymą), buvo apkaltinta dalyvavimu „kontrrevoliucinėje trockininkų grupuotėje“, kuriai Kazanėje vadovavo profesorius Nikolajus Naumovičius Elvovas ir kuri buvo sutelkta laikraščio „Красная Татария”, kuriame ji dirbo, redakcijoje.
Ginzburg tėvai taip pat buvo areštuoti, tačiau po dviejų mėnesių paleisti. Jos vyras buvo areštuotas tų pačių metų liepos mėnesį ir buvo nuteistas 15 metų pataisos darbų, jo turtas buvo konfiskuotas pagal Rusijos TFSR baudžiamojo kodekso 58 straipsnio 7 punktą, taip pat 11 straipsnį.
Teisminis procesas
1937 m. rugpjūčio 1 d., nors Ginzburg po ilgo ir negailestingo NKVD darbuotojų tardymo taip ir nepripažino savo kaltės, uždarame SSRS Aukščiausiojo teismo karinės kolegijos Maskvoje posėdyje ji buvo nuteista 10 metų laisvės atėmimo bausme bei politinių teisių atėmimu penkeriems metams pagal RFSR baudžiamojo kodekso 58 straipsnį. Iš jos taip pat buvo nuspręsta konfiskuoti visą jai priklausiusį turtą.
Teismo sprendimas buvo paskelbtas galutiniu, be teisės pateikti apeliaciją. Vėliau Ginzburg laiške SSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo sekretoriui rašė, kad visas jos teismo procesas užtruko septynias minutes, įskaitant teismo atliktą jos apklausą ir nuosprendžio perskaitymą
Įkalinimo metai
Eugenija Ginzburg iš pradžių buvo kalinama Butyrkų kalėjime, Jaroslavlio tardymo izoliatoriuje. Vėliau ji buvo išvežta SSRS kalėjimo traukiniu į Vladivostoką ir įsodinta į garlaivio „Džurma“, kurio kelionės tikslas buvo Magadanas, krovinių skyrių. Magadane Ginzburg dirbo lagerio ligoninėje, tačiau netrukus buvo išsiųsta į atšiaurią sunkiųjų katorgos darbų Kolymos slėnio stovyklą, kur buvo paskirta į „bendrųjų darbų“ būrį ir greitai išseko. Krymo vokiečių gydytojas Antonas Valteris išgelbėjo jos gyvybę, rekomenduodamas ją paskirti lagerio slauge. Vėliau jie susituokė. Antonas Valteris buvo deportuotas dėl savo vokiškos kilmės.
1949 m. vasario mėn. Ginzburg buvo paleista iš gulago kalėjimo, tačiau penkerius metus turėjo išgyventi Magadane. Ji rado darbo vietą darželyje ir pradėjo slapta rašyti atsiminimus. 1949 m. spalio mėn. ji vėl buvo areštuota ir ištremta į Krasnojarsko kraštą, tačiau (jos prašymu) paskutinę minutę jos tremties vieta buvo pakeista į Kolymą.
Reabilitacija
Po Josifo Stalino mirties 1953 m. ir po pakartotinių, energingų Ginzburg skundų įvairioms valdžios institucijoms, kad jos byla būtų persvarstyta, ji buvo paleista iš tremties (1955 m. birželio 25 d.) ir jai leista sugrįžti į Maskvą. Ginzburg buvo reabilituota 1955 m.
Grįžusi į Maskvą Eugenija Ginzburg dirbo žurnaliste, taip pat rašė savo prisiminimus. 1967 m. ji baigė rašyti prisiminimų knygą „Atšiaurus maršrutas“, tačiau jos negalėjo išleisti SSRS. Tuomet rankraštis kontrabandos keliu buvo perduotas į užsienį ir 1967 m. išleistas Milano Mondadori grupės leidykloje ir Frankfurte prie Maino. Eugenijos Ginzburg knyga buvo išversta į daugelį užsienio kalbų.
Eugenija Ginzburg mirė Maskvoje būdama 72 metų.
Šeima
Eugenija Ginzburg yra Rusijos rašytojo Vasilijaus Aksionovo motina, buvusio Kazanės miesto tarybos nario Pavelo Aksionovo žmona. Jos antrasis vyras vokiečių kilmės gydytojas Antonas Valteris, su kuriuo įsidukrino našlaitę Antoniną Chinčinskąją, vėliau tapusią aktore Antonina Aksionova.
Eugenijos Ginzburg vyriausiasis sūnus iš pirmos santuokos Aleksejus Aksionovas dar būdamas vaiku mirė Leningrado blokados metu. Antrasis vyras Antonas Valteris mirė 1966 metais.
Filmas apie Eugeniją Ginzburg
2008 m. buvo pastatytas filmas, pavadinimu „Within the Whirlwind”, kuriame pasakojama apie Eugenijos Ginzburg gyvenimą ir įkalinimą Gulago lageryje. Eugenijos Ginzburg vaidmenį atliko aktorė Emily Watson.
Šimiškiai
Šimiškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Skapiškio, prie kelio.
Šimkai (reikšmės)
Šimkais vadinami kaimai:
Parbus
Parbus arba Parnušis (,, Parbusse) – XIII amžiaus Neries žemės lietuvių kunigaikštis, vienas iš karaliaus tarybos narių. Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir pirmojo Lietuvos karaliaus Mindaugo pasiuntinys ir jo ištikimas valdinys. Parbus – pirmasis žinomas aukšto rango Lietuvos diplomatas, vadovavo Mindaugo delegacijai, kuri 1251 m. atvyko pas popiežių Inocentą IV tartis dėl Lietuvos krikšto.
Valdė istorinę Neries žemę. Su jo vardu veikiausiai sietinas Purnuškių kaimo Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje pavadinimas.
Emiliano Martínez
Damianas Emilianas Martinesas (Damián Emiliano Martínez, g. 1992 m. rugsėjo 2 d.) – Argentinos futbolininkas, rungtyniaujantis vartininko pozicijoje.
Treniruotis pradėjo „Independiente“ jaunimo komandoje, o 2010 m., būdamas septyniolikos, pakviestas į Londono „Arsenal“ jaunimo komandą. 2012 m. debiutavo Anglijos Pirmojoje lygoje, kai buvo paskolintas į „Oxford United“. Tais pačiais metais debiutavo ir „Arsenalo“ pagrindinėje sudėtyje (Lygos taurės varžybose). Vėliau skolintas „Championship“ lygos komandoms, „Getafe“ klubui Ispanijoje, ir „Arsenale“ pasirodydavo epizodiškai. 2020 m. traumą patyrus „Arsenalo“ pagrindiniam vartininkui Berntui Lenui, Emilianas Martinesas gavo progą tapti pagrindiniu klubo vartininku, ir pasirodė solidžiai. Tais pačiais metais už 20 mln. eurų nupirktas Birmingamo „Aston Villa“, kur tapo pagrindiniu vartininku.
Nors Emilianas Martinesas atstovavo Argentinos jaunimo rinktinėms, o 2011 ir 2019 m. po sykį pakviestas kaip atsarginis vartininkas į nacionalinę rinktinę, joje debiutavo tik 2021 m. Iš karto po to kaip pagrindinis vartininkas dalyvavo „Copa América“ čempionate ir laimėjo aukso medalį. Ypač sėkmingai vartininkui susiklostė 2022 m. pasaulio futbolo čempionatas Katare: jis nesyk gelbėjo savo rinktinės vartus, sėkmingai atrėmė 11 m baudinius dvejose serijose, laimėjo aukso medalį ir išrinktas geriausiu čempionato vartininku.
San Felipė (Kolumbija)
San Felipė ( arba San Felipe de Nury) – miestelis pietryčių Kolumbijoje, Gvainijoje, Venesuelos pasienyje, dešiniajame Negro (Gvainijos) krante. Savivaldybės centras. Yra upinis uostas. Verčiamasi žemės ūkiu (manijokai, kasava, kukurūzai, bananai), kertama mediena. Apylinkėse gyvena indėnai banivai.
Istorija
1963–1965 m. San Felipė buvo Gvainijos komisarijos administraciniu centru (vėliau perkeltas į Obandą, dab. Iniridą).
La Gvadalupė
La Gvadalupė  – miestelis pietryčių Kolumbijoje, Gvainijoje, Venesuelos ir Brazilijos pasienyje, dešiniajame Negro (Gvainijos) krante, prie jo intako Makakunio žiočių. Savivaldybės centras. Netoliese yra Brazilijos miestelis Kukuji. La Gvadalupė yra toliausiai į rytus nutolusi Kolumbijos gyvenvietė, o jos savivaldybės gyventojų skaičius mažiausias visoje šalyje. Yra upinis uostas. Verčiamasi žemės ūkiu (manijokai, kasava, kukurūzai, bananai), žvejyba, kertama mediena. Yra aukso telkinių. Apylinkėse gyvena indėnai banivai.
Vokietijos suvienijimas
Vokietijos suvienijimas į politiškai ir administraciškai integruotą valstybę oficialiai įvyko 1871 m. sausio 18 d., Veidrodžių salėje, Versalio rūmuose Prancūzijoje. Vokietijos žemių valdovai, išskyrus Austriją, susirinko paskelbti Prūsijos karalių Vilhelmą I iš Vokietijos imperatoriumi po prancūzų kapituliacijos Prancūzijos-Prūsijos kare. Faktiškai Vokietijos valstybių vienijimas jau buvo prasidėjęs anksčiau per formalius ir neformalius aljansus tarp vokiečių valstybių valdovų. Skirtingi vokiečių valstybių interesai beveik šimtmetį trukdė vienijimosi procesui, kuris prasidėjo Napoleono karų laikotarpiu, kai 1806 m. buvo panaikinta Šventoji Romos imperija ir ėmė stiprėti vokiečių nacionalizmas.
1871 m. susivienijimo aktas tebuvo vienas epizodas ilgame vienijimosi procese. Šventosios Romos imperijos imperatorius dažnai vadintas "Visų Vokietijų imperatoriumi". Nuo Karolio Didžiojo laikų Rytų Frankų karalystė buvo valdoma per hercogystes, kurios daugeliu atveju buvo de facto savarankiškos valstybės. Didžioji šalies dalis buvo kalnuota ir geografiškai atskirtos teritorijos ilgą laiką suformavo ir išlaikė kultūrinius, kalbinius ir religinius skirtumus. Tik XIX a. transporto ir komunikacijų plėtra šiuos regionus vėl ėmė artinti vieną prie kito. Europos liberalizmas siūlė intelektualų pagrindą susivienijimui, metant iššūkį dinastiniams ir absoliutinio valdymo socialinės ir politinės organizacijos modeliams.
Šventoji Romos imperija, jungusi daugiau nei 500 nepriklausomų valstybių, buvo panaikinta, kai 1806 m. rugpjūčio 2 d. imperatorius Pranciškus II atsisakė sosto per karą su Trečiąją koalicija. Ekonominiu aspektu Prūsijos Zollverein (muitų sąjungos) sukūrimas 1818 m. ir jos vėlesnis išsiplėtimas įtraukiant ir kitas Vokietijos Konfederacijos žemes, sumažino konkurenciją tarp valstybių.
Po 1866 m. Austrijos-Prūsijos karo, kurį laimėjo Prūsija O. fon Bismarkas prijungė prie Prūsijos kai kurias teritorijas ir 1867 m. su kitomis vokiečių valstybėmis įkūrė Šiaurės Vokietijos sąjungą ir tapo jos kancleriu. Į šią valstybių sąjungą Austrija jau neįėjo. Į Šiaurės Vokietijos sąjungą neįėjo ir kelios pietinės Vokietijos valstybės, kurios priešinosi suvienijimui tokia forma. Nesutarimai tarp protestantiškų Šiaurės Vokietijos valstybių ir katalikiškų prietinių žemių buvo stiprūs nuo Reformacijos laikų. Tikybiniu vokiečių susiskaldymu XVII a. ypač naudojosi Prancūzija ir ilgą laiką jis trukdė Vokietijos susivienijimui.
Pagrindinė laiko juosta
thumb|Germanija, Vokietijos personifikacija, Phillippo Veito freskoje (1834-36). Ji laiko skydą su Vokietijos Konfederacijos herbu. Skydai, ant kurių ji stovi, simbolizuoja septynių Šventosios Romos imperijos elektokratų herbus.
Centrinės Europos reogranizacija ir Vokiškojo dualizmo iškilimas
Nugalėjus Napoleoną, Vienos kongresas įtvirtino naują Europos politinę-diplomatinę sistemą paremtą jėgų balansu. Ši sistema reorganizavo Europą į įtakos sferas, kurios kartais neatitiko įvairių tautų interesų, įskaitant vokiečius ir italus. Apskritai, padidinta Prūsija ir kitos 38 valstijos, sudarytos iš 1803-ais ankesuotų teritorijų, buvo įtrauktos į Austrijos imperijos įtakos sferą. Kongresas įkūrė Vokiečių konfederaciją (1815–1866 m.), vadovaujamą Austrijos, kurioje buvo „Federalinis Kongresas“ (vadintas Bundestagu, paskirtų atstovų asamblėja) susirenkantis Frankfurte. Pabrėžiant tradicinę Habsburgų imperinę rolę, Austrijos imperatoriai tapo tituluotais parlamento prezidentais. thumb|[[Vokietijos Konfederacija|Vokietijos Konfederacijos herbas]] Tačiau primestas Austrijos viešpatavimas nesuprato Prūsijos XVIII amžiaus iškilimo imperinėje politikoje. Nuo tada, kai kurfiurstas Brandeburgo princas pasiskelbė Prūsijos karaliumi to šimtmečio pradžioje, jų teritorija didėjo dėl karų ir paveldėjimų. Prūsijos tvirtybė ypač pasirodė per Austrijos įpėdinystės karą ir Septynerių metų karą Frydricho II valdymo laikais. Kai Marija Teresė ir Juozapas II bandė atkurti Habsburgų viešpatavimą Šventosios Romos imperijoje, Frederikas sukūrė Fürstenbund (princų sąjungą) 1785-ais.
Austrijos-Prūsijos dualizmas buvo įsišaknijęs imperinėje politikoje. Šio jėgų balanso manevrai buvo įkūnyti per Bavarijos įpėdinystės karą, vadintą bendrinėje kalboje Bulvių karu. Net ir žlugus Šventosios Romos imperijai, šis rungtyniavimas įtakojo nacionalistinių judėjimų 19-ame amžiuje augimą.
Reorganizacijos problemos
Nepaisant Kongreso nomenklatūros, ši institucija neturėtų būtų laikoma kaip atstovaujanti, populiari, išrinkta atstovų grupė. Daugelis valstijų neturėjo konstitucijų, o tose, kurios buvo, kaip Badeno didžiosios kunigaikštystės, balsavimo teisė buvo reguliuojama griežtų žemės reikalavimų, dėl kurių tik maža dalis vyrų galėjo balsuot i. Taip pat šis nepraktiškas sprendimas neatspindėjo naujojo Prūsijos statuso schemoje. Nors Prūsijos armija pralaimėjo 1806-ais Jėnos mūšyje, ji buvo pergalinga Vaterlo, dėl ko Prūsijos lyderiai tikėjosi turėti svarią galią Vokietijos politikoje. thumb|1817-ųjų spalį apie 500 studentų susirinko pademonstruoti norą susivienyti Vartburgo pilyje, kurioje Martinas Liuteris ieškojo prieglbosčio prieš tris šimtmečius. Vartburgas buvo pasirinktas dėl jo simbolinės sąsajos su vokiečių nacionaliniu charakteriu. Šiuolaikinis, spalvotos medienos graviravimas. Vokiečių nacionalizmo kilimas, paveiktas vokiečių patirties Napoleono metais, iš pat pradžių siejamas su liberalizmu, pakeitė politinius, socialinius ir kultūrinius santykuis tarp vokiečių valstijų. Šiame kontekste, galima surasti nacionalizmo šaknis Napoleono laikuose. Burschenshaft studentų organizacijos ir masinės demonstracijos (pavyzdžiui, Vartburgo pilis} Vartburgo pilyje 1817-ųjų spalį), prisidėjo prie augančio vienybės jausmo tarp vokiškai kalbančių vidurio Europiečių. Taip pat, Išsilaisvinimo karo pažadai, neišpildyti pasiekus taiką, sukėlė išrinktos valdžios bei platesnio dalvavimo politiniame procese troškimą. Studentiškų organizacijų agitacija leido konservatyviems lyderiams – Klemensui Meternichui – bijoti tautinio sentimento iškilimo. Vokiečių dramatisto Augusto fon Kotzebue nužudymas 1819-ųjų kovą, įvykdytas radikalių studentų siekiančių susivienijimo, buvo pasektas Karslbado įsakų, trukdančių intelektualiai nacionalizmo vadovybei, paskelbimu 1819 m. rugsėjo 20 d. Klemensas Vencelis Lotaras fon Meternichas, ą,
Meternichas sugebėjo panaudoti konservatyviųjų pyktį dėl nužudymo priėmimui įsako, sumažinančio spaudos laisvę bei liberalius ir nacionalistinius judėjimus. To pasekoje, Burschenchaften draugijos turėjo pasitraukti į pogrindį, jų leidinių kiekis buvo sumažintas, spaudos ir privačios korespondencijos cenzūra – sugriežtinta, akademinė kalba ribojama – universiteto profesoriai neteko teisės skatinti nacionalistines diskusijas. Joseph fon Görres rašė savo pamflete Deuschland und die Revolution (Vokietija ir revoliucija) (1820), kad yra neįmanoma ir nenorima riboti viešąją kalbą reakciniais metodais.
Ekonominis bendradarbiavimas: Vokietijos mainų sąjunga
Dar viena institucija, buvusi ypač svarbi vienijant vokiečių valstybes, Vokietijos muitų sąjunga, padėjo pasiekti ekonominio suvienijimo. Sukurta Prūsijos finansų ministro Hans von Bülow kaip Prūsijos mainų sajunga 1818-ais, Vokietijos mainų sąjunga sujungė daug Prūsijos ir Hohencolern'ų teritorijų. Per kitus trisdešimt (ir daugiau) metų prie jos prisijungė ir kitos vokiečių valstybės. Sąjunga padėjo sumažinti protektionistinius barjerus tarp vokiečių žemių, ji ypač pagerino žaliavų ir gaminių transportavimą, nes buvo daug lengviau vežioti produktus ir pigiau pirkti, transportuoti ir parduoti žaliavas. Tai buvo svarbu augantiems industriniams centrams, kurie daugiausia buvo susitelkę Prūsijos regionuose – Reino krašte,  Saro ir  Rūro slėniuose. Valstybės, esančios toliau nuo pakrantės, prisijungė prie mainų sąjungos anksčiau. Buvimas sąjungos nare rūpėjo labiau pietinėms valstybėms, kadangi išoriniai sąjungos tarifai nebeleido prieigos prie pajūrio be papildomų mokesčių (o prieiga reiškė galimybę prekiauti tarptautiniu lygmeniu). Todėl 1836-ais visos piečiau Prūsijos esančios šalys, išskyrus Austriją, buvo prisijungusios prie sąjungos. Kita vertus, pajūrio valstybės, kurios neturėjo sienų tarptautinei prekybai, nenorėjo, kad klientai ir gamintojai būtų varginami importo mokesčių, mokamų patenkant į Vokietijos muitų sąjungos zoną. Hanoveris 1834-ais įkūrė savo muitų sąjungą – „Mokesčių sąjungą“ (Steuerverein) ir kartu su Brunsviku ir Oldenbergu – 1836-ais. Išoriniai tarifai gaminiams ir užjūrio žaliavoms buvo žemesni nei Vokietijos muitų sąjungoje. Brunsvikas prisijungė prie Vokietijos muitų sąjungos 1840-ais, o Hanoveris ir Oldenburgas – 1854-ais. Po Austrijos-Prūsijos karo 1866-ais, Šlezvigas, Holšteinas ir Lauenburgas buvo prijungti prie Prūsijos ir kartu prie Vokietijos muitų sąjungos. Dvi Meklenburgo valstybės ir Hamburgo bei Bremeno miestai-valstybės prisijungė vėliau, nes jų prekyba stipriau rėmėsi tarptautiniais ryšiais. Meklenburgo žemės prisijungė 1867-ais, Brėmenas ir Hamburgas – 1888 m..
Keliai ir geležinkeliai
XIX a. pradžioje Vokietijos kelių kokybė nuolat prastėjo. Vietiniai ir užsienio keliautojai skundėsi dėl Heerstraßen, karinio kelio, skirto lengvesniam armijos judėjimui, būklės. Tačiau kai Vokietijos keliai nustojo būti naudojami karinėms reikmėms, jų kokybė pagerėjo. Kieto paviršiaus kelių Prūsijoje padaugėjo nuo 3 800 kilometrų 1816-ais iki 16 600 kilometrų 1852-ais. Keliavimas vandeniu taip pat pagerėjo. 1846 m. 180 garinių laivų plaukiojo Vokietijos upėmis ir Bodeno ežere, kanalų tinklas apėmė  Dunojaus,  Vėzerio bei Elbės upes.
Didelę įtaką turėjo geležinkelis. Vokiečių ekonomistas Friedrichas Listas pavadino geležinkelius ir muitų sąjungą „Siamo dvyniais“, taip pabrėždamas svarbų ryšį tarp jų. Antrosios imperijos istorikai vadino geležinkelius pirmaisiais suvienytos valstybės ženklais. Patriotas rašytojas Vilhelmas Raabe rašė: "Vokietijos imperija buvo sukurta kartu su pirmojo geležinkelio sukonstravimu." Tačiau ne kiekvienas sutiko geležinį monstrą su entuziazmu. Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas III nematė jokio privalumo atvykti iš Berlyno į Potsdamą keliomis valandomis greičiau, o Metternichas visiškai atsisakė važiuoti su traukiniu. Kiti diskutavo ar geležinkeliai buvo „blogis“, pavojingas kraštovaizdžiui: Nikolo Lenaus 1838-ųjų poema An den Frühling („Pavasariui“) pabrėžė, kaip traukiniai sugadino Vokietijos miškų tylumą.
Bavarijos Liudvigo geležinkelio linija pirmoji sujungė Niurnbergą  ir  Fiurtą  1835-aisias. Nors ji buvo tik 6-ių kilometrų ilgio ir veikė tik dienos šviesoje, ji buvo ir populiari, ir pelninga. Per trejus metus, buvo pastatytas 141 kilometras geležinkelio linijų, iki 1840-ųjų – 462 kilometrai, o iki 1860-ųjų – 11 157 kilometrai. Kadangi nebuvo geografiškai centralizuotos organizacinės detalės (kaip sostinė), linijos buvo tiesiamos voratinkliais, jungiant miestus ir prekybos vietas regionuose, regionus su didesniais regionais ir taip toliau. Kai geležinkelių tinklas išsiplėtė, tapo pigiau transportuoti produktus: 1840-aisiais, 18 pfeningų už tonos pervežimą kilometrą, o 1870-aisias – 5 pfeningai. Geležinkelio įtaka buvo iškart pastebima. Pavyzdžiui, žaliavos galėjo keliauti per Rūro sritį be poreikio sustoti ir pakeisti transporto priemonę. Keliavimas traukiniais pakeitė miestų vaizdą ir žmonių keliavimo būdą. Nors kai kurios nuošalyje esančios vokiečių provincijos buvo neprijungtos iki 1890-jų, dauguma gyventojų ir gamybos centrų buvo sujungti tarpusavyje geležinkeliu iki 1865 m.
Geografija, patriotizmas ir kalba
Kelionėms tampant lengvesnėms, greitesnėms ir pigesnėms, vokiečiai pradėjo matyti vienybę ne tik savo kalboje. Broliai Grimai, kurie išleido didžiulį žodyną pavadinimų „Grimas“, taip pat sudarė rinkinį pasakų ir mitų, kurie pabrėžė paraleles tarp pasakojimų skirtinguose regionuose. Karlas Baedekeris parašė informacines knygeles skirtingiems Centrinės Europos miestams ir regionams, kuriuose nurodė vietas apsistoti, lankytinas vietas bei užrašė trumpą pilių, mūšio laukų, žymių pastatų ir žymių žmonių istorijas. Jo giduose taip pat buvo paminėti ir atstumai, vengtini keliai bei rekomenduotini pasivaikščiojimo takai. thumb|Vokiečių kalbos regionas (įskaitant [[Olandų kalba|Olandų kalbą, Šiaurės fryzų kalbą ir Liuksemburgiečių kalbą ), pagrįstas devyniolikto amžiaus kalbos žemėlapiais su vokiečių kalbos salomis. Pavaizduota su dabartinėmis Europos valstybių sienomis.]] Augusto Hofmano fon Fallerslebeno žodžiai išreiškė ne tik lingvistinę, bet ir geografinę vokiečių vienybę: „Deutschland, Deutschland über Alles“ dainoje, oficialiai pavadintai Das Lied der Deutschen ( „Vokiečių daina“), Fallerslebenas kvietė vokiečių žemių valdovus pripažinti vienybę reiškiančius vokiečių bruožus. Kitos patriotinės dainos kaip Makso Schenckenburgerio Die Wacht am Rhein („Reino stebėjimas“), paskatino atidžiau pažvelgti į geografinę padėtį, neapribojant „vokietiškumo“ ties bendra kalba. Schneckenburgeris parašė Die Wacht am Rhein kaip specifinį patriotinį atsakymą į prancūzų teigimus, kad Reinas buvo „natūrali“ Prancūzijos rytinė siena. Pasakymu „Brangi tėvyne, brangi tėvyne, nusiramink / Reinas stebimas tikrai“, ir tokia poetine poezija kaip Nikolajaus Bekerio Das Rheinlied („Reinas“), vokiečiai buvo skatinami ginti savo tėvynę.
Vormärz ir devynioliktojo amžiaus liberalizmas
Vormärz arba "prieš kovą" - periodas prieš 1848-ųjų revoliucijas Vokietijoje, prasidėjusias kovo mėnesį. Laikotarpį charakterizavo Austrijos ir Prūsijos pavaldinės valstybės bei spaudos draudimas. Šiuo periodu išaugo Europos liberalizmas, fokusavęsis ties ekonominėmis, socialinėmis ir politinėmis problemomis. Dauguma Europos liberalų Vormärz laikotarpiu siekė suvienijimo nacionaliniu pagrindu, skatino perėjimą į kapitalismą bei stengėsi išplėsti vyrų balsavimo teisę, kartu su kitomis problemomis. Liberalų "radikalumas" priklausė nuo to, kurią poziciją jie propagavo vyrų balsavimo teisės atžvilgiu: ar palaikė platesnę, labiau radikalią balsavimo teisės sampratą.
Hambacho festivalis: liberalus nacionalimas ir konservatyvi reakcija
Nepaisant konservatyvių draudimų, vienybės idėjos buvo susietos su platesnės balsavimo teisės reikalavimu vokiškai kalbančiose šalyse. Hambacho festivalyje, įvykusiame 1832-ųjų gegužę, dalyvavo daugiau nei 30 000 žmonių minia. Festivalis buvo reklamuojamas kaip mugė, o jo dalyviai šventė brolybės, liberalizmo ir nacionalinės vienybės idėjas. Šventėjai susirinko žemutiniame mieste ir minioje žingsniavo link Hambacho pilies griuvėsių, esančių virš mažo Hambacho miestelio, Palatinate provincijoje Bavarijoje. Dalyviai nešėsi vėliavas, mušė būgnus, dainavo. Prie pilies minia žygiavo nuo ryto iki vidurdienio. Atvykę prie pilies įėjimo, dalyviai klausėsi nacionalistų oratorių kalbų, kurių politinis spektras driekėsi nuo konservatyvių iki radikalių. Kalbų turinys parodė aiškų skirtumą tarp vokiečių nacionalizmo 1830-aisiais ir prancūzų nacionalizmo liepos revoliucijoje - vokiečių nacionalizmas fokusavosi ties žmonių švietimu. Kai tauta bus pakankamai išugdyta, tada nacionalistai pasieks savo tikslus. Hambacho retorika pabrėžė taikią vokiečių nacionalizmo prigimtį - tikslas buvo ne statyti barikadas, kuo pasižymėjimo "prancūziška" nacionalizmo forma, bet skatinti emocinių tiltų tarp grupių kūrimą. thumb|Pro-nacionalistinių pažiūrų dalyviai žygiuoja į Hambacho pilies griuvėsius 1832-aisiais. Studentai ir keli profesionalai, jų antrosios pusės sudarė daugumą dalyvių. Žmonės nešė pogrindžio Burschenschaft organizacijų vėliavą, kuri vėliau tapo modernios Vokietijos vėliavos pagrindu. Kaip ir 1819-aisiais po Kotzebue nužudymo, Meternichas pasinaudojo demonstracijomis Hambache konservatyviai socialinei politikai įgyvendinti. "Šeši straipsniai", paskelbti 1832-ųjų irželio 28-ą, dar kartą patvirtino monarchinės viršenybės principą. Liepos penktą Frankfurto parlamentas nubalsavo priimti papildomus dešimt straipsnių, sugriežtinančių spaudos draudimo, politinių organizacijų veiklos ir visuomeninės veiklos taisykles. Narės sutiko atsiųsti karinę pagalbą bet kuriai vyriausybei, kuriai iškilo maišto grėsmė. Princas Vrde vadovavo pusei visos Bavarijos armijos, kuri buvo nusiųsta į Palatinate "numalšinti" provinciją. Keli Hambacho oratoriai buvo suimti, tarydti ir įkalinti. Vienas iš jų, Karlas Heinrichas Briugemanas (1810-1887), teisės studentas ir slaptos Burschenschaft organizacijos atstovas, buvo išsiųstas į Prūsiją, kur jis buvo nubaustas mirties bausmes, bet vėliau išteisintas. thumb|Vokiečių karikatūra, išjuokianti Karlsbado taisykles, kurios suvaržė žodžio teisę.
Liberalizmas ir atsakas į ekonomines problemas
Keli faktoriai trukdė nacionalizmo augimui vokiečių valstybėse. Keli iš jų buvo politinė kompeticija tarp Vokietijos konfederacijos narių, ypač tarp austrų ir prūsų, socialinis-ekonominis varžymasis tarp komercinių darbininkų ir senųjų žemvaldžių aristokratų interesų. Buvo ir gamtos sukeltų kliūčių, tarp kurių yra 1830-ųjų ir 1840-ųjų sausra bei 1840-ųjų maisto krizė. Tolimesnės kliūtis iškilo dėl perėjimo į industrializaciją ir pramoninę gamybą. Ieškodami darbo žmonės palikdavo kaimus ir mažus miestelius dirbti savaitės metu miestuose, grįžtant dienai su puse savaitgaliais.
Paprastų žmonių gyvenamosios vietos kaita dėl ekonominių, socialinių ir kultūrinių priežasčių, ekonominis nuosmukis besikeičiančioje ekonomikoje, meteoroliginės katastrofos - faktoriai, prisidėję prie augančių problemų centrinėje Europoje. Daugumos vyriausybių nesugebėjimas suvaldyti 1840-ųjų maisto krizės privedė prie bulvių derliaus užkrato amarais (susijusio su didžiuoju airių badu). Keli blogo oro sezonai skatino daugumą manyti, kad turtingieji ir galingieji nesidomi jų problemomis. Valdantieji buvo susirūpinę augančiu maištu, politine ir socialine agitacija tarp darbininkų, inteligentsijos nepasitenkinimu. Jokie metodai - spaudos draudimas, baudos, įkalinimas, ištrėmimas - nebegalėjo, atrodo, numalšinti kritikos. Taip pat tapo aišku, kad ir Austrija, ir Prūsija troško būti bet kokio įvyksiančio suvienijimo lyderėmis - kiekviena jų sukliudytų kitos šansus pasiekti suvienijimą.
Hiadės (astronomija)
thumb|Hiadės, vaizdas pro teleskopą Hiadės (Melotte 25) – nuo priešistorinių laikų žinomas Didžiuosiuose Grįžulo Ratuose esantis padrikasis spiečius. Nutolęs tik apie 150 šviesmečių, tai arčiausiai esantis padrikasis spiečius (išskyrus Didžiųjų Grįžulo Ratų spiečių, kuris tiek arti, jog atrodo kaip paskirų žvaigždžių grupė). Visos žvaigždės juda maždaug Betelgeizės kryptimi. Tai gana senas, ne mažiau kaip 730 mln. metų amžiaus spiečius (tokio amžiaus yra jo seniausios žvaigždės). Kaip ir Sietynas, Hiadės minėtos jau Homero ir Hesiodo.
Daugmaž atitinkantis lietuviškas šios dangaus srities pavadinimas yra Strėlė, tačiau Strėlei priklauso taip pat ir čia esantis Aldebaranas. Aldebaranas – daug arčiau esanti žvaigždė, kuri nėra spiečiaus dalis.
FK Biaroza-2010
Istorija
Klubas įkurtas 2010 m. Nuo 2010 m. dalyvavo Antros lygos pirmenybėse.