cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raseinių Švč. Trejybės cerkvė
Istorija
Naujoji Švč. Trejybės cerkvė pastatyta 1865–1870 m. nugriautos katalikų bažnyčios vietoje. 1923 m. žemaičių katalikai reikalavo pastatą su sklypu grąžinti jiems, tačiau šventykla išliko stačiatikiams.
1937 m. parapijoje buvo 1321 tikintysis.
1947 m. sovietai įregistravo stačiatikių parapiją. 1949 ir 1956 m. atliktas cerkvės remontas. 1957 m. parapijoje buvo 205 tikintieji. 1996–1997 m. cerkvė vėl remontuota. Šiuo metu ji priskirta Kėdainių stačiatikių parapijai.
Architektūra
Cerkvę suprojektavo architektas Ivanas Dmitrijevas. Statinys mūrinis, neobizantinio stiliaus, su neobarokiniais elementais. Išorės ir vidaus darbus 1868 m. atliko iš Prūsijos kilęs meistras Johanas Abšinekatas. Ikonostasą sukūrė meistras iš Kauno Girša Elijaševskis. Jo kūrinys architektūriniu sprendimu skyrėsi nuo standartinio dydžio ikonostaso. Jame nėra bažnytinėms šventėms skirtos trečiosios ir ketvirtosios ikonų eilių su pranašais ir Dievo Motinos atvaizdu. 1892 m. ikonostasas buvo paauksuotas. Tais pačiais metais atvykusio šventiko Piotro Preobraženskio pastangomis buvo plečiamas ir tvarkomas cerkvės perimtas vienuolių pijorų sodas, beje, vėliau davęs pradžią dabartiniam Raseinių miesto parkui, 2012 m. pavadintam Maironio vardu.
Varpinė
Varpinės bokšte kabojo trys varpai, kuriuos cerkvė prarado per Pirmąjį pasaulinį karą. Iš jų du buvo nulieti XVIII a. ir anksčiau priklausė katalikų bažnyčioms (galėjo būti paimti iš vietos pijorų vienuolyno). Trys nauji varpai nulieti 1931 m., o 1938 m. prie jų pridėtas mažesnis ketvirtas. Šiuo metu cerkvės bokšte likę du varpai.
2018 m. sutvarkytas varpinės bokštas: rekonstruoti laiptai, atnaujinta vidaus apdaila, įrengta šventovės istorijos ekspozicija, pritaikyta lankymui.
700 Auraviktriksas
Auraviktriksas (700) – asteroidas pagrindiniame asteroidų žiede. Skersmuo – 15 km, vidutinis atstumas nuo Saulės – 2,23 astronominiai vienetai. Aplink Saulę apskrieja per 3,2 m. Apsisukimo periodas 6,075 valandos.
Asterodas buvo atrastas 1910 m. birželio 5 d.
1542 m.
Mirtys
Nedatuota
Alakolis
Alakolis – ežeras 347 m aukštyje Almatos ir Rytų Kazachstano srityse, rytų Kazachstane.
Alakolis yra druskingas ežeras Kazachstane. Turi 65200 km² baseiną ir periodiškai gauna vandenį iš pietinių upių. Šiaurvakarinėje pusėje nuo Alakolio ežero iki Sasykolio ežero tęsiasi pelkės.
Aplink Alakolio ežerą yra saugoma teritorija, kurioje gyvena reti paukščiai, perintys kiaušinius ir gyvenantys šalia ežero.
Šalia ežero yra Rybačjės ir Žarbulako miesteliai.
Bronzos amžiuje aplink ežerą buvo išplitusi Alakolio kultūra.
Italijos Konstitucija
Italijos Respublikos Konstitucija (ital. Costituzione della Repubblica Italiana) – aukščiausias Italijos įstatymas.
Istorija
Priėmė Konstitucinė Asamblėja 1947 m. gruodžio 22 d., 453 balsais už ir 62 prieš. Tekstas publikuotas Gazzetta Ufficiale (Nr. 298, edizione straordinaria) 1947 m. gruodžio 27 d.
Italijos Konstitucijoje įtvirtintos valstybinės santvarkos modelis turi prezidentinės respublikos bruožų.
Plaza de España
thumb|right|300px|Madrido Plaza de España aikštė
Plaza de España – viena iš judriausių transporto sankryžų Ispanijoje, nusileidžianti tik Karaliaus rūmams ir Sabatino sodams. XVIII–XIX a. čia buvo kareivinės. Miestui besiplečiant galiausiai tapo vieša vieta. 1948 m. šiaurinėje pusėje iškilo Edificio de Espana. 1957 m. kitoje vietoje buvo pastatytas Torre de Madrid (Madrido bokštas), kuris yra vadinamas La Jirafa (žirafa). Tuomet jis buvo aukščiausias pasaulyje betono statinys. Aikštės centre stovi didelis akmeninis obeliskas, kuris buvo pastatytas 1928 m. Prieš obeliską stovi Servanteso paminklas.
Antonijus Sulkovskis
Kunigaikštis Antonijus Sulkovskis (1735 m. birželio 11 d. – 1796 m. balandžio 16 d., Rydzina) – Lenkijos valstybinis veikėjas, Gniezno vaivada (1775–1786) ir Kališo vaivada (1786–1795), paskutinis Karūnos didysis kancleris (1793–1795), Lenkijos armijos pulkininkas (1757), Karūnos armijos generolas-leitenantas (nuo 1762 metų), Potockių pulko ir Rydzino ordinacijos dragūnų pulko vadas (1774), Austrijos rūmų pakamaris (kamergeris) nuo 1765 metų, Sokolvicko seniūnas.
Biografija
Lenkijos aristokrato Aleksandro Juzefo Sulkovskio (1695–1762) ir Marijos Pranciškos fon Štein (1712–1741) jaunesnysis (ketvirtas) sūnus.
Šventos Romos imperijos kunigaikštis, Radzyno 3-čias ordinatas (1786). Septynmetyje kare su Prūsija (1756–1763) dalyvavo Rusijos pusėje. 1757 metais gavo pulkininko laipsnį, o 1762 metais tapo Lenkijos armijos generolu-leitenantu. 1765 metais Antonijus Sulkovskis buvo paskirtas Austrijos imperatoriškųjų rūmų kamergeriu (pakamariu).
Kunigaikštis Antonijus Sulkovskis buvo išrinktas pasiuntiniu nuo Lomžos žemės į ATR padalijimo seimą, kur įėjo į komisijos, priverstos spaudžiant Rusijos, Austrijos ir Prūsijos diplomatams sutikti su pirmuoju ATR padalijimu, sudėtį. 1773 metais įėjo edukacinės komisijos, sudarytos seime, sudėtį.
1775 metais kunigaikštis Antonijus Sulkovskis buvo paskirtas Gniezno vaivada, 1786 metais buvo paskirtas Kališo vaivada. 1793–1795 metais – paskutinis Karūnos didysis kancleris.
1760 metais kunigaikštis Antonijus Sulkovskis tapo Švento Aleksandro Neviškio ordino kavalieriumi, 1776 metais gavo Šventos Onos ordiną. 1779 metais buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Šeima ir vaikai
Antonijus Sulkovskis buvo vedęs du kartus. 1766 m. sausio 28 d. vedė Marianą Dzialinską, Kališo vėliavininko Jokūbo Dzialinskio (1709–1756) dukterį, su kuria išsiskyrė 1781 m. gruodžio 19 d.; antrą kartą Marina ištekėjo už karaliaus kamergerio Mykolo Valavičiaus.
1784 metais Antonijus Sulkovskis antrą kartą vedė grafaitę Karoliną fon Lic (1759–1831). Vaikai:
Puerto Lopesas
Verčiamasi tradicine žvejyba ir ekoturizmu. Netoli Puerto Lopeso prasideda Mačaliljos nacionalinis parkas, vyksta kelionės į La Platos salą, Agva Blankos archeologinę gyvenvietę.
thumb|left|250px|Puerto Lopeso žvejai
La Marquise
thumb|right|225px|La Marquise La Marquise – manoma, jog tai seniausias pasaulyje tebevažiuojantis automobilis, varomas garais (2011 m. duomenys ). Tai 1884 m. įmonės „De Dion, Bouton & Trépardoux“ pagamintas modelis. Sukurtas kaip prototipas ir pavadintas Albero de Diono motinos garbei.
1887 m. de Dionas juo važiavo vienoje parodoje, kuri kartais buvo vadinama pirmosiomis automobilių lenktynėmis. Tiesa, de Dionas buvo vienintelis šių lenktynių dalyvis. Automobilis įveikė maždaug 32 km trasą nuo Paryžiaus iki Versalio, vidutiniškai išvystydamas 25,8 km/h greitį.
Kurui buvo naudojama anglis, malkos ar popieriaus lakštai. Reikalingo garų kiekio sukaupimas užtrukdavo apie 30–40 min. Automobilis galėjo išvystyti maksimalų 61 km/h greitį.
2007 m. viename automobilių labdaros renginyje automobilis parduotas už $3 520 000 JAV dolerių. 2011 m. aukcione perparduotas už $4 600 000 JAV dolerių.
Nikaragvos demografija
thumb|right|400px|Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Nikaragvos demografiją.
Gyventojų skaičius: 5 727 707 (2012 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių:
Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,067 % (2012 m. apsk.)
Gimstamumas: 19,12 gimimų/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)
Mirtingumas: 5,04 mirčių/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)
Urbanizacija:
Lyčių pasiskirstymas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
AIDS/ŽIV:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
15–24 m. amžiaus gyventojų nedarbo lygis:
Religijos:
Kalbų vartojimas:
Rasių pasiskirstymas:
Aerofonai
thumbAerofonai (aero ir – garsas) – muzikos instrumentų rūšis. Muzikos garsus sukelia akustinė sistema, kurią sudaro virpesių šaltinis bei oras, virpantis instrumento korpuso (rezonatoriaus) ertmėje (pučiamieji aerofonai) arba šalia jo (laisvieji aerofonai).
Pučiamieji aerofonai pagal virpesių šaltinio tipą ir garso susidarymo būdą skirstomi į švilpiamuosius (fleita, skudučiai; virpa oro liežuvėlis – oro srautas, atsimušantis į instrumento angos briauną), liežuvėlinius (klarnetas, obojus; virpa viengubas arba dvigubas liežuvėlis), lūpinius (trombonas, daudytė; orą virpina prie pūstuko priglaustos pūtiko lūpos), švilpiamuosius liežuvėlinius (vargonai). Švilpiamieji aerofonai pagal konstrukciją dar būna skersiniai (fleita, švilpa) ir išilginiai (lamzdelis). Simfoninio orkestro pučiamieji aerofonai dar vadinami mediniais (fleitos, obojaus, klarneto, fagoto šeimos) ir metaliniais (valtornos, trimito, sakshorno, trombono šeimos, tūba, helikonas).
Pučiamųjų aerofonų korpuso ertmė būna indo (okarina, molinukas), cilindrinio vamzdžio (klarnetas), kūgiškai platėjančio vamzdžio (obojus), kūgiškai siaurėjančio vamzdžio (senoji išilginė – fleita), stačiakampio vamzdžio (vargonų labialiniai vamzdžiai) formos. Korpusas tiesus (fleita), primena puslankį (ožragis), bangą (Azijos trimitas), pypkę (saksofonas), elipsoidą (kometas), serpentiną (serpentas), apskritimą (fliugelhornas), pjautuvą (basethornas), su dangstomomis skylutėmis arba be jų (vadinamieji natūralieji pučiamieji aerofonai).
Būna iš vieno vamzdžio (fleita), vamzdžių rinkinio (skudučiai), vamzdžių junginio (Pano fleita), vamzdžių ryšulio (Afrikos ir Okeanijos Pano fleitos). Oras į instrumentą pučiamas burna, dumplėmis (vargonai), nosimi (nosinės feitos); kartais oras siurbiamas (komių išilginė fleita).
Garso aukštis priklauso nuo rezonatoriaus matmens (jis reguliuojamas pirštais arba vožtuvėliais dangstomomis skylutėmis, slankikliais), pūtimo jėgos ir būdo. Kuo rezonatorius didesnis, tuo žemesnis garsas. Tembrą (garso spektrą), garsumą lemia pūtimo jėga ir būdas (ambušiūras), rezonatoriaus menzūros, formos, dusliklių, liežuvėlio tipas. Mažesnė menzūra – ryškesni aukšti obertonai.
Laisvieji aerofonai pagal garso sudarymo būdą skirstomi į sūkurinius (sukutis, ūkas, brūklys; muzikos instrumentas sukamas apie savo ašį), skrodžiamuosius (botagas, kardo geležtė; instrumentas skrodžia orą), sprogstamuosius (pūslė, petarda; instrumentas sprogsta), pučiamuosius liežuvėlinius (žolinė, tošelė; liežuvėlis virpina orą ne vamzdyje). Sprogstamieji laisvieji aerofonai tuščiavidurio korpuso (pripildytas dujų, skysčių). Laisvųjų aerofonų garso aukštį, garsumą bei tembrą lemia instrumento medžiagos tankis, matmenys, masė, virpesių tipas, vieta ir amplitudė.
Šaltiniai
Outbloazers
Degučių šv. Vincento Ferero bažnyčia
'''Degučių šv. Vincento Ferero bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Degučių kaime, prie Žemaičių Naumiesčio–Katyčių kelio, Mirglono (Šyšos dešiniojo intako) dešiniajame krante. Liaudies architektūros formų. Kartu su Panevėžiuko Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia yra viena iš dviejų trikampių bažnyčių Lietuvoje.
Architektūra
thumb|left|200px|Medinė bažnyčios varpinė
Bažnyčia liaudies architektūros formų, reto trikampio plano (kraštinių ilgis 18 m), su 3 šoniniais priestatais, trišlaičiu stogu. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su vartais. Jame yra medinė varpinė, koplytėlė.
Aleksas Abromavičius
Aleksas Abromavičius (g. 1984 m. gruodžio 6 d.) – Lietuvos lengvaatletis, kuris specializuojasi disko metimo rungtyse. Daugkartinis šalies čempionas.
Liudgardas Maculevičius
Liudgardas Maculevičius (1917 m. birželio 16 d. Feodosija – 2004 m. gruodžio 30 d. Vilnius) – Lietuvos kino režisierius, scenaristas.
Biografija
1943 m. baigė Kinematografijos institutą Maskvoje, mokytojas režsierius Sergejus Eizenšteinas. Dirbo kino studijoje „Mosfilm“, Centrinėje dokumentinių filmų studijoje. Nuo 1944 m. Lietuvos kino studijos (iki 1956 m. veikė kitais pavadinimais) režisierius.
Kūryba
Sukūrė apie 1000 kino žurnalo „Tarybų Lietuva“ dalių (tarp jų – ir pirmąsias 1944 m.), pirmąjį spalvotą ilgametražį dokumentinį filmą „Tarybų Lietuva“ (1951 m., su rež. J. Poselskiu, Stalino premija, su kitais, 1952 m.).
Kiti dokumentiniai filmai: Petras Cvirka (1947 m., su rež. I. Krovčiunovskiu), „Klaipėda“ (1953 m.), „Daina lydi darbą“ (1955 m.), „Draugystės dienos“ (1957 m.), „Lietuviškos vestuvės“ (1958 m.), „Dainos jaunystė“ (1960 m.), „Raudonstogė kaimo rytdiena“ (1976, TSRS filmų apie architektūrą festivalio Maskvoje diplomas 1978 m.), „Keturių žirgų riteris“ (1984 m., apie V. Mikėną). Parašė kai kurių savo filmų scenarijus.
Abiejų teisių daktaras
Abiejų teisių daktaras (, sutr. Dr. iur. utr.; doctor utroque iure, doctor juris utriusque; santrumpos įvairiose šalyse gali būti UD, IUD, DUJ, JUDr, DUI, DJU, Dr. iur., DIU, UJD arba UID ir kt.) – mokslo laipsnis, suteikiamas teisės srityje, civilinėje teisėtyroje (civilistikoje) bei kanonistikoje po pasaulietinės bei bažnytinės teisės studijų bei mokslinių tyrimų.
Abiejų teisių daktaro laipsnis suteikiamas atitinkant doktorantūros reikalavimus, keliamus abiejose teisės srityse, išlaikius reikiamus egzaminus bei apgynus teisės daktaro disertaciją.
Istorija ir dabartis
Lietuvoje tiek kanonų teisės daktaro, tiek ir abiejų teisių daktaro laipsniai nesuteikiami. Lietuvos teologai, kanonistai mokslinę kvalifikaciją kanonų teisėje gali įgyti užsienio - Lenkijos, Italijos, Vokietijos - universitetuose.
Bragansos
thumb|Dinastijos pradininkas Portugalijos karalius Jonas IV Bragansos arba Karališkieji Bragansos namai – 1640-1853 m. Portugalijos ir Algarvės karalių ir 1822-1889 m. Brazilijos imperatorių dinastija.
Istorija
1807 m. Napoleonui I paskelbus Portugalijos sostą esant laisvą Jonas VI perkėlė karaliaus dvarą į Braziliją. 1822 m. grįždamas į Portugaliją Brazilijoje paliko vyriausiąjį sūnų Petrą, kuris Brazilijai paskelbus nepriklausomybę tapo imperatoriumi Petru I. 1853 m. mirus Marijai II Portugaliją valdė jos ir Saksų-Koburgų-Gotų kunigaikščio Ferdinando sūnūs Petras V (1853–1861 m.) ir Liudvikas (1861–1889 m.), vaikaitis Karolis (1889–1908 m.) ir provaikaitis Emanuelis II (1908–1910 m.), išsaugoję Bragansų vardą (Koburgų-Bragansų linija).
1911 m. birželio 19 Konstitucinė Asamblėja panaikino monarchiją, visa Bragansų giminė iš Portugalijos buvo išvyta. 1889 m. Braziliją paskelbus respublika, buvo išvytas buvęs Brazilijos imperatorius Petras II, kuris 1891 m. emigracijoje mirė ir baigėsi braziliškosios Bragansų dinastijos vyriškoji linija.
TSRS-V7 Čeliuskinecas
TSRS-V7 Čeliuskinecas  – pusstandžio tipo dirižablis, pastatytas dabartinio Dolgoprudno miesto (Maskvos sr.) teritorijoje buvusioje dirižablių statykloje. Orlaivį statė „Dolgoprudno mokslinė-gamybinė įmonė“.
Aprašymas
„TSRS-V7“ buvo statomas kartu su dirižabliu „TSRS-V6 Osoaviachim“.
Sėkmingai baigtos paskendusio garlaivio „Čeliuskinas“ ekipažo gelbėjimo operacijos garbei, 1934 m. birželio mėn. nuspręsta naujai statomą dirižablį pavadinti „Čeliuskinecu“.
Priešingai, nei skelbia kai kurie šaltiniai, „TSRS-V7“ niekada nepakilo. 1934 m. balandžio 16 d. numatyti skrydžio bandymai, dėl blogų oro sąlygų, buvo atidėti kitai dienai. Tos pačios dienos vakare sudegė elingas, kuriame stovėjo dirižablis. Ugnis taip pat pasiglemžė elinge buvusius išardytus dirižablius „TSRS-V4“ ir „TSRS-V5“. Pagal oficialią versiją, gaisrą sukėlė į elingą trenkęs žaibas.
1935 m. pagal tą patį projektą (su kai kuriais pakeitimais) buvo pastatytas dirižablis „TSRS-V7 bis“.
1975 m. Nobelio premijos laureatai
1975 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Sakajus
Sakajus  – miestas Japonijoje, Osakos prefektūroje. Vienas didžiausių ir svarbiausių uostamiesčių nuo pat viduramžių laikų. Gyventojų 842 tūkst. (2011 m. duomenys).
Tai valstybinio pavaldumo statusą turintis miestas, padalintas į septynis rajonus. Sakajus žymus savo rakto skylutės formos pilkapiais (arba kofun), datuojamais apie V a. Didžiausias iš jų Daisen Kofun, manoma, yra imperatoriaus Nintoku kapas, pagal plotą esąs didžiausias šalyje. Seniau garsėjęs samurajų kardais, Sakajus dabar žymus savo virtuvinių peilių kokybe; dauguma aukštos kokybės japoniškų stalo įrankių pagaminama Sakajuje, tad tai miestui yra svarbi pramonės šaka.
Istorija
Muromači laikotarpiu Sakajus buvo vienas turtingiausių miestų Japonijoje. Sakajus įsikūręs prie Osakos įlankos, ties Jamato upės žiotimis, kurios Jamato žemę (dab. Naros prefektūra) sujungdavo su jūra. Taigi Sakajus apjungdavo užsienio prekybą su vidaus prekyba.
Sakajus buvo autonominis miestas, valdomas pirklių. Buvo sakoma, jog turtingiausi miestai buvo Umi no Sakai, Riku no Imai (pažodž. „Sakajus palei jūrą“; „Imajus palei salas“; pastarasis dabar yra dalis Kašiharos Naros prefektūroje). Įžymus dzenbudizmo dvasininkas Ikkyū pasirinko gyventi Sakajuje dėl jo laisvos atmosferos. Sengoku laikotarpiu keletas krikščionių dvasininkų, tarp jų ir Šv. Fransis Chavjeras 1550 m., aplankė Sakajų ir aprašė jo klestėjimą.
Sen no Rikyū, žinomas kaip vienas iš arbatos ceremonijos meistrų, seniau buvo vienas iš Sakajaus pirklių. Dėl artimo sąryšio tarp arbatos ceremonijų ir dzenbudizmo bei miestelėnų gerovės Sakajus tapo vienu iš pagrindinių arbatos ceremonijų centrų Japonijoje.
Sakajus išliko svarbiu prekybos centru ir Edo laikotarpiu, bet mieste užsiimta tik vidaus prekyba dėl Tokugavos valdžios vykdytos Sakoku politikos. Šios eros pabaigoje vakariečiai dar kartą išsilaipino Sakajuje, bet šis įvykis pasibaigė tragišku incidentu dėl besiskyrusių pažiūrų tarp japonų miestiečių ir užsieniečių. Prancūzų jūreiviai iš korvetės „Dupleix“ ir Sakajaus gyventojai susikovė mūšyje, kurio pasekoje žuvo keletas prancūzų, tad Japonijos piliečiai buvo patraukti baudžiamojon atsakomybėn ir jiems buvo įvykdyta mirties bausmė seppuku būdu. Šis incidentas vadinamas Sakajaus incidentu (堺事件 Sakai-jiken).
XX a., per Antrąjį pasaulinį karą, vakarinė miesto dalis nukentėjo nuo bombonešių antskrydžių.
Amerikinis lizichitonas
Amerikinis lizichitonas (Lysichiton americanum) – aroninių (Araceae) šeimos lizichitonų (Lysichiton) genties augalų rūšis.
Paplitęs Šiaurės Amerikos vakarinėje dalyje.
Barima-Vainis
Barima-Vainis  – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurės vakaruose, ribojasi su Atlanto vandenynu, Venesuela. Įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Mabaruma.
Iki 1980 m. teritorija vadinosi Šiaurės Vakarų apskritimi. Dabar vadinima pagal pagrindines regiono upes – Barimą ir Vainį.
Auginami kavamedžiai, manijokas, duonmedžiai, pupelės, kukurūzai, vaisiai. Išgaunamas auksas, deimantai. Seniau vyktyta mangano metalurgija.
Svarbiausios gyvenvietės: Mabaruma, Santa Rosa, Port Kaituma, Metjūz Ridžas, Moravana, Tovakaima, Koriabas, Hosororas, Arakaka ir Moruka.
Damanas ir Diu
Damanas ir Diu  – buvusi Indijos sąjunginė teritorija Arabijos jūros pakrantėje, apsupta Gudžarato. Administracinis centras – Damanas.
Geografija
Teritoriją sudarė du rajonai: Damanas ir Diu, kurie yra skirtingose Gudžarato vietose. Damanas yra į šiaurę nuo Mumbajaus, prie Daman Gangos estuarijos, tuo tarpu Diu yra Kathiavaro pusiasalyje, į pietus nuo Radžkoto.
Istorija
Damanas ir Diu nuo XVI a. buvo valdomi portugalų, buvo Portugalijos Indijos dalimi. 1961 m. teritorija buvo užkariauta Indijos ir iki 1987 m. sudarė Goa, Damano ir Diu teritoriją. Vėliau Goa gavo valstijos statusą, o Damanas ir Diu išliko sąjungine teritorija.
2020 m. Damanas ir Diu sujungtas su Dadra ir Nagar Haveliu į bendrą sąjunginę teritoriją.
Gyventojai
Oficialios kalbos: marathi, gudžaratų, hindi ir anglų. Portugalų kalba ir jos kreolinės variacijos bebaigia išnykti. Tikinčiųjų dauguma hinduistai, tačiau nemažai musulmonų ir krikščionių.
Bugdžiai
Bugdžiai arba Malaja Dubrovka (, nuo 1936 m. rugsėjo 16 d. Bugdßen, nuo 1938 m. birželio 3 d. Klimmen, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Iljušino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 1993 m. Čkalovo apylinkės kaimas.
Šklėriai (Varėna)
Šklėriai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 3 km nuo sienos su Baltarusija, 15 km į pietvakarius nuo Marcinkonių ir 20 km į rytus nuo Druskininkų. Per kaimą eina kelias bei atšaka. Šklėrius supa Dainavos giria (Šklėrių, Dubo, Golios miškai), pietuose plyti pelkėtos vietovės. Kaimas labai plačiai išsibarstęs po miškus. Yra veikiančios Šklėrių kapinės.
Istorija
XIX a. Šklėriai pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių. XIX a. antroje pusėje buvo 106 gyventojai (100 katalikų ir 6 žydai).
Aurangzebas
Valdymas
thumb|left|[[Badšahio mečetė Lahore]] Aurangzebas buvo ryžtingas ir drąsus valdovas, tačiau ir labai smulkmeniškas. Sostą užėmė po 1658-59 metais vykusio karo su savo broliais, kai tėvas 1657 m. rugsėjo mėn. sunkiai susirgo. Kovose rėmėsi jam nuo 1631 m. pavaldžiu Dekanu. Pasižymėjo ypatingu žiaurumu savo priešams. Savo pagrindinį varžovą, hinduistams palankų vyresnįjį brolį Dara Šiko ir jo dvejų metų sūnų, taip pat ir antrąjį brolį nužudė, trečiąjį ištrėmė į Arakaną (dab. Mianmaras), o tėvą šachą Džahaną iki jo mirties laikė įkalinęs Agroje.
Gyvoji fosilija
thumb|230px|170 mln. metų fosilija su Ginkgo sp. lapais. thumb|230px|[[Ginkmedis|Ginkmedžio (Ginkgo biloba) lapai.]] Gyvoji fosilija (kitaip dar gyvoji iškasena) – organizmų rūšis, kuriai artimas rūšis galima rasti tik tarp fosilijų. Paprastai tai būna senovinių gyvūnų ar augalų rūšys, kurios dėl palankiai susiklosčiusių aplinkos sąlygų išliko išoriškai nepakitusios.
Pavyzdžiai
Augalai:
Gyvūnai:
Baltežeris (Vilkaviškio r.)
Baltežeris – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, apie 4 km į šiaurę nuo Vištyčio. Ežerėlis beveik apvalus, 35 m skersmens, baigiantis užakti, telkšantis ~ 2 ha dydžio pelkėje. Altitudė 208,2 m. Aplinkui stūkso Drausgirio miškas. Patenka į Vištyčio regioninį parką. Ežeras nenutekantis, priklauso Vydupio upelio baseinui.
1543 m.
1543 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
7 meno dienos (savaitraštis)
7 meno dienos – kultūros savaitraštis, leidžiamas nuo 1992 m. sausio 10 d. Vilniuje, Bernardinų g. 10.
Istorija
Pakeitė 1972–1991 m. leistą savaitraštį „Savaitės ekranas“, kuris 1972–1979 m. ėjo kaip Respublikinės kino filmų nuomojimo kontoros leidinys, nuo 1980 m. – kaip Valstybinio kinematografijos komiteto ir Kinematografininkų sąjungos reklaminis leidinys. Leidėjas UAB „7 meno dienos“. Tiražas 1993 m. – 6200 egz., 1997 m. – 3000 egz., 2008 m. - 1200 egz.
Spausdina įvairių meno žanrų kritikos straipsnius, reklamuoja filmus, spektaklius, informuoja apie meno renginius.
Asegajus
thumb|right|Kareivis su asegajumi saugo mokomuosius lėktuvus [[Pretorija|Pretorijoje (Pietų Afrikos Respublika), 1943 m.]] Asegajus ( ar assagai) – lengva svaidoma medinė ietis su geležiniu antgaliu.
Žodis asegajus atėjo per sen. bei sen., per iš berberų zaġāya 'ietis'.
Europoje naudoti Pirėnų pusiasalyje, spėjama, dėl berberų iš Šiaurės Afrikos įtakos. Tarp krikščionių asegajai paplito rekonkistos metu ir buvo naudojami iki vėlyvųjų viduramžių. XIV a. asegajai buvo populiarus ir efektyvus katalonų samdinių, vadintų almogaverais, veikusių pietų Europoje ir Levante, ginklas.
Asegajai plačiai naudoti ir visoje Afrikoje, buvo vienas paprasčiausių ir populiariausių ginklų. Puikiu asegajų valdymu garsėjo zulai (zulusai) ir Nguni gentis Pietų Afrikoje. Zulusai modifikavo asegajų ir sukūrė iklvą – sutrumpintą masyvų asegajų, naudotą panašiai kaip romėnų gladijus.
Čilės miestas
Čilės miestas yra apibrėžtas Čilės nacionalinio statistikos instituto (ESI), kaip gyvenvietė, turinti daugiau kaip 5000 gyventojų. Remiantis 2002 m. Čilės gyventojų surašymu ESI sudarė Čilės miestų sąrašą, kuriame visoje šalyje įregistruota 239 miestų.
Mūrininkų pilkapiai
Pilkapynai
Pilkapynai datuojami IX a. – XII a. Pirmame yra 5 pilkapiai, kurių sampilai 6–8 m skersmens, 0,3–0,7 m aukščio, datuojami IX a. – XII a. Antrame pilkapyne – 5 pilkapiai, jų sampilai 6–15 m skersmens, 0,4–1,5 m aukščio, datuojami II tūkstantmečio antra puse – I tūkstantmečiu pr. m. e. Trečiame pilkapyne – 5 pilkapiai, jų sampilai 6–8 m skersmens, 0,3–0,8 m aukščio, datuojami IX a. – XII a. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Drėkinimas
miniatiūra|250px|Drėkinamoji sistema JAV, Kolorade Drėkinimas (irigacija) – dirbtinis vandens tiekimas, skirtas drėkinti auginamoms žemės ūkio kultūroms. Drėkinimas taikomas sausringose srityse, kuriose tam tikru metų laiku yra kritulių stygius. Drėkinimas yra labai svarbi žemdirbystės dalis, leidžianti našiai auginti kultūras esant dirvos drėgmės stygiui.
Pirmosios drėkinamosios sistemos atsirado dar Mesopotamijoje ir Senovės Egipte 6 tūkst. pr. m. e. Taip pat senovės Peru 3-4 tūkst. pr. m. e. drėkinamieji kanalai iš kalnų ledynų tiekė vandenį sausringoms pakrantėms. Vėliau sudėtingos vandens tiekimo sistemos įrengtos senovės Indijoje, Kinijoje, Persijoje.
Šiais laikais naudojamos sudėtingos drėkinimo sistemos, automatiškai aprūpinančios augalus vandeniu ir taupiai naudojančios vandens išteklius. Drėkinimo reikmėms kasami drėkinimo kanalai, tvenkiamos vandens saugyklos (tvenkiniai), įrengiami arteziniai šuliniai.
Rugilė Mileišytė
Rugilė Mileišytė–Binevičienė (g. 1988 m. gegužės 11 d. Kaune) – Lietuvos plaukikė, olimpietė.
Biografija
Gimė 1988 m. gegužės 11 d. Kaune. Daugkartinė Lietuvos laisvojo stiliaus rungties čempionė ir rekordininkė. Studijavo socialinius mokslus Vašingtono valstijos universitete. Dalyvavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Susituokusi su buvusiu plaukiku Sauliumi Binevičiumi ir kartu dirba Plimuto koledže.
Svidnykas
Istorija
Gyvenvietė Scyuidnyk pirmą kartą paminėta 1355 m. Senovėje ši teritorija buvo šalia Gintaro kelio, vedusio link Baltijos jūros per strateginę Duklos perėją. Per šią kalnų perėją vyko pirkliai iš Vengrijos į Lenkiją.
Svidnyko miestas sustambintas 1944 m. apjungus Aukštutinį ir Žemutinį Svidnyką. Per abu Pasaulinius karus šiose apylinkėse vyko nuožmūs mūšiai, griovę ir niokoję miestą. Čekoslovakijos laikais tai buvo vienas iš ekonomiškai atsilikusių šalies regionų.
Demografija
Svidnyke gyvena 12,4 tūkst. žmonių (2001 m. duomenys). Iš jų 79,60 % buvo slovakai, 13,04 % rusinai, 4,07 % ukrainiečiai, 1,50 % romai, 0,39 % čekai. Pagal priklausymą religinėms bendruomenėms: 41,10 % graikų katalikai, 25,82 % stačiatikiai, 24,13 % Romos katalikai, 5,17 % netikintys, 0,93 % liuteronai.
Įžymybės
Svidnyke gausu paminklų, susijusių su vykusių karų mūšiais miesto apylinkėse, įkurtas rusinų ir ukrainiečių kultūros muziejus (vyksta kasmetiniai festivaliai), apylinkės garsėja originalios architektūros medinėmis unitų ir stačiatikių bažnyčiomis.
Esther Ofarim
Esther Ofarim (g. 1941 m. birželio 13 d. Safed) – Izraelio dainininkė.
Biografija
Esther gimė Safede, Sirijos žydų šeimoje. 1959 m. susipažino gitaristu ir šokėju Abi Ofarim, už kurio vėliau ištekėjo. Esther dainuoti pradėjo nuo vaikystės, atlikdama hebrajų ir tarptautines liaudies dainas.
1960 m. Esther atliko epizodinį vaidmenį Otto Preminger filme „Exodus“. 1961 metais laimėjo dainų festivalį Tel Avive, kur ji atliko dainas „Saëni Imchá Bemachol“ ir „Naamah“. Tais pačiais metais su vyru persikėlė į Ženevą. Po dvejų metų atlikėja atstovavusi Šveicarijai 1963 m. Eurovizijos konkurse, su daina „T’en va pas“ užėmė antrąją vietą.
Septintojo dešimtmečio viduryje duetas Esther ir Abi Ofarim įgijo didelį populiarumą Vokietijoje dėl hitais tapusių dainų „Noch einen Tanz“ (1966) ir „Bee Gees“ koverio „Morning of my Life“ (1968). 1968-aisiais išleistas singlas „Cinderella Rockefella“ pateko į topus daugelyje šalių, taip pat ir Jungtinėje Karalystėje. Duetas yra koncertavęs Niujorke ir Londone, o 1969 metais pora gastroliavo visame pasaulyje. 1970 metais pora išsiskyrė.
Po skyrybų atlikėja pradėjo solinę karjerą, iki šiol aktyviai užsiima muzikine veikla.
Lacerna
Lacerna buvo įprastas Romos kariuomenės drabužis, bet Cicerono laikais dar buvo neįprastas miesto drabužis. Gana greitai lacerna Romoje tapo įprastu drabužiu. Pasakojama, kad Augustas, pamatęs daug Romos miestiečių, vilkinčių tamsias lacernas, pareikalavo, kad edilai neleistų miestiečiams taip apsirengusiems eiti į forumą ar cirką.
Daug žmonių nešdavosi lacerną ar penulą su savimi eidami į viešas žaidynes, kad turėtų kuo prisidengti nuo lietaus ar vėsos. Lacernos paprastai būdavo tamsių spalvų, dažnai būdavo daromos iš Betijos avių vilnos, tokias lacernas vadino Baeticae lacernae. Kartais lacernas dažydavo Tiro purpuru ar kitomis spalvomis. Marcialis minėjo purpurines lacernas, kainavusias iki 10 000 sestercijų. Eidami į žaidynes vilkdavosi baltas lacernas, kai būdavo žinoma, kad žaidynėse bus imperatorius.
Lacerna dažnai turėdavo gobtuvą, kurios būdavo prisiūta drabužio dalis.
Nuorodos
Iliustracijos:
Švėkšnos kapinės
Kapinės užima 3,6 ha plotą. Vėlinių dieną kapinių koplyčioje laikomos šv. Mišios. Prieš II pasaulinį karą buvo tradicija iš miestelio organizuoti eiseną į kapines su uždegtomis žvakėmis. Pastarąjį dvidešimtmetį kapinių priežiūra rūpinasi Švėkšnos seniūnija. miniatiūra|220px|left|Kapinės nuo gatvės
Kapinių koplyčia
miniatiūra|220px|left|Koplyčia miniatiūra|220px|left|Pliaterių mauzoliejus Švėkšnos kapinių koplyčia pastatyta XVIII a. pab. Nuo 1992 m. ji įtraukta į Kultūros vertybių registrą. 1988 m. remonto metu perklotas stogas šiferine danga, pakeista dalis grindų, lubų, sienojų. Statinys yra stačiakampio plano su apside ir portiku, vienbokštis. Stogo centrinės dalies forma – dvišlaitė, apsidės – pusiau kūginė. Šiaurės pusėje įrengtas bokštelis. Stogą vainikuoja kaltiniai ornamentuoti geležies kryžiai (XIX a. pr.). Fasado apdailoje dominuoja vertikalus medinių lentų apkalimo tipas, stačiakampės durų ir langų angos.
Iš vidinių patalpų architektūros detalių paminėtini balkonas su tekintų baliustrų tvorele, balkoną laikančios medinės kolonos. Interjero akcentas – altorius su tabernakuliu ir paveikslu „Šv. Judas Tadas“. Jo šonus puošia dvigubos romaninės kolonos su augalų motyvais dekoruotais kapiteliais. Šalia altoriaus stovi XVIII a. medinės skulptūros „Šv. Petras“ ir „Šv. Povilas“.
Kalpurnijai
Kalpurnijai – Senovės Romos plebėjų giminė, kildinusi save iš antrojo Romos karaliaus Numos Pompilijaus sūnaus Kalpo.
Via Aurelia
thumb|350px|Senovės Romos keliai Italijoje: geltona spalva pažymėta Via Aurelia Via Aurelia – senovės romėnų karo kelias iš Romos per Etrūriją ir Ligūriją, vienas svarbiausių senovės kelių Italijoje. Kelio statybą 241 m. pr. m. e. pradėjo cenzorius Gajus Aurelijus Kota. Iš Romos kelias vedė į Alsium Tirėnų jūros pakrantėje, o po to palei jūrą vedė į Vada Volaterrana, Cosa ir Pisae (dabar Piza), kur kelias baigėsi. Tai buvo ypač svarbus maršrutas ankstyvosios respublikos laikais, nes Koza buvo svarbi kolonija ir karinis postas Etruskijoje, o Piza - vienintelis uostas tarp Romos ir Genujos. Tad Piza buvo svarbi jūrinė bazė kovose su ligūrais, galais ir Kartagina.
Damanas (miestas)
Damanas  – miestas Indijoje, Arabijos jūros pakrantėje, prie Daman Gangos upės žiočių, 193 km į šiaurę nuo Mumbajaus; Damano ir Diu sąjunginės teritorijos administracinis centras. Yra jūrų uostas. Pro šalia esantį Vapį praeina plentas NH8, ten yra geležinkelio stotis. Svarbus industrinis centras: chemijos (trąšos, dažai, rašalas), elektronikos, plastiko, maisto pramonė. Miestas pasižymi dideliu užterštumu. Damano apylinkėse vystomas turizmas. Yra forto liekanos.
Istorija
1523 m. Daman Gangos estuariją pasiekė portugalų jūrininkas Diogo de Melo, netrukus čia įkurta gyvenvietė. XVI a. buvo pastatytas fortas gintis nuo Mugalų antpuolių. Damanas išliko valdomas portugalų, kol 1961 m. buvo užimtas Indijos.
Deltuvos Švč. Trejybės bažnyčia
'''Deltuvos Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Deltuvos miestelyje, prie kelio. Liaudies architektūros formų, turi ir neoklasicizmo bruožų.
Parapijoje veikia Dainavos koplyčia.
Istorija
Pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1444 m. Nauja parapinė bažnyčia, priklausiusi Vilniaus vyskupijai, minima 1463 m. 1468 m. bulėje ją mini popiežius Paulius II. Nuo XVI a. antrosios pusės iki 1627 m. buvo evangelikų reformatų pasisavinta. Sena medinė katalikų bažnyčia minima 1674 m. Nauja medinė pastatyta 1752 m. Nuo XVIII a. pabaigos iki XIX a. vidurio veikė parapinė mokykla. Kunigo Šimkevičiaus rūpesčiu 1872 m. bažnyčia atnaujinta. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų (turi ir neoklasicizmo bruožų), su penkiasiene apside, vienabokštė. Vidus 3 navų, yra 3 mediniai altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su mūrinėmis Kryžiaus kelio stočių koplytėlėmis. Šventoriuje stovi medinė varpinė.
Šiaulių šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė
'''Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė''' stovi Šiauliuose. Priklauso Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo parapijai.
Pirmoji cerkvė
Pirmoji Šv. Petro ir Povilo cerkvė Šiauliuose pastatyta 1864–1867 m. miesto centre.thumb|right|Senoji Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė Pirmojo pasaulinio karo metais Anuomet stačiatikių tikėjimo žmonių buvo nedaug, tik 1,8 % visų miesto gyventojų. Tai daugiausia rusų tautybės žmonės. Jie telkėsi ir gyveno prie Šv. Petro ir Povilo cerkvės.
Karo metu
I pasaulinio karo metu čia buvo karo ligoninė. Vėliau atkurta parapija. Tačiau į pastatą pretendavo miesto valdžia, norėjusi čia įkurti magistratą. 1929–1933 m. teismuose cerkvės sklypas pripažintas miesto valdžiai, todėl cerkvė per mėnesį turėjo būti pašalinta. Tačiau jau 1935 m. pateiktas prašymas šalies valdžiai dėl naujos cerkvės ir 1936 m. pabaigoje ji buvo pastatyta Šiaulių stačiatikių kapinėse (švietimo ministerija skyrė 30.000 litų), nors nuo 1878 m. kapinėse jau stovėjo Šiaulių Visų gedinčiųjų Dievo Motinos ikonos cerkvė. thumb|right|Cerkvės statyba 1937 m.
Antroji cerkvė
1937 m., pastačius naują cerkvę stačiatikių kapinėse, čia pradėjo veikti stačiatikių centras. Bažnyčiai tada vadovavo šventikas Mikalojus Savickis. Stačiatikiai stengėsi išlaikyti senąją dogmatiką, laikėsi Rytų bažnyčios apeigų (jas atlikinėjo senąja bažnytine slavų kalba), Julijaus kalendoriaus datų, kuriomis vadovavosi per visas šventes. 1937 m. parapijoje buvo 1832 tikintieji. 1947 m. sovietų valdžia parapiją įregistravo, 1957 m. joje buvo apie 600 tikinčiųjų. Nuo 2009 m. parapijos kunigu paskirtas Oleg Štelman.
Esė
Esė ( – „bandymas“) – rašinys, straipsnis, kuriame autorius filosofuoja moralės, istorijos, politikos, meno temomis, kritiškai žvelgia į dabartį, būdingas subjektyvus vertinimas, laisvas stilius ir kompozicija. Esė (meniškasis paaiškinimas) – savo brangiausių minčių išsakymas.
Esė autorius vadinamas eseistu. Vieno laikotarpio, šalies, autoriaus ar kt. esė visuma – eseistika. Esė forma: laiškas (Seneka „Laiškai Lucilijui“); dialogas (M. T. Ciceronas „Pokalbiai apie santarvę ir bičiulystę“); straipsnis, apybraiža, eiliuota forma, tiesiog esė.
Mokyklinė esė
Susiaurinta sąvokos esė reikšmė – tai poleminis samprotavimas, duota tema arba pagal duotą tekstą ir su juo pateikiamą užduotį. Poleminis samprotavimas – tai samprotavimas klausimu, į kurį negali būti vienareikšmio atsakymo arba kurį galima vertinti skirtingais požiūriais. Mokyklinei esė keliami reikalavimai: tekstas samprotaujamojo tipo; savo nuomonės reiškimas ir jos argumentavimas; oponentų nuomonių (jei yra) argumentuota analizė ir kritika; kritinio mąstymo parodymas; aiški pastraipų struktūra, logiški ryšiai tarp pastraipų ir tarp sakinių pastraipose; įvairus ir taisyklingas lietuvių kalbos gramatinės sistemos realizavimas; rašybos ir skyrybos normų laikymasis; turtingas žodynas; esė apimtis – 1,5-2 A4 formato lapai.
Lietuvių eseistai
Sigitas Parulskis (gimęs 1965 m.), jo kūriniai išversti į užsienio kalbas. Parašė „Miegas ir kitos moterys“ (2004 m.). Taip pat ir poetas.
Kęstutis Navakas (gimęs 1964 m.). Parašė „Gero gyvenimo kronikas“ (2005 m.). Taip pat poetas, literatūros kritikas ir vertėjas.
Sigitas Geda (1943–2009) Žymiausi rinkiniai – „Man gražiausias klebonas – varnėnas“ (1998), „Žydintys lubinai“ (1999), „Adolėlio kalendoriai“ (2003).
Giedra Radvilavičiūtė (gimė 1960 m.). Prozininkė, eseistė, penkios esė paskelbtos kolektyviniame rinkinyje „Siužetą siūlau nušauti“(2002 m.). Esė rinkiniai: „Suplanuotos akimirkos“ (2004 m.), „Šiąnakt aš miegosiu prie sienos“ (2010 m.).
Naujoji Įpiltis
Naujoji Įpiltis – kaimas šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 12 km į šiaurės rytus nuo Darbėnų, 2 km į rytus nuo Senosios Įpilties, prie Įpilties upelio.
thumb|rigth|240px|[[Naujosios Įpilties koplyčia, 2006 m.]] thumb|rigth|240px|[[Gediminaičių stulpai su data „1918-2018“ (aut. E. Stalmokas)]]
Etimologija
Pavadinimas kilo nuo upėvardžio Įpiltis. Norint atskirti gyvenvietę nuo Įpilties, Senosios Įpilties, kaimas pavadintas Naująja Įpiltimi. Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas, , , 🇬🇸.
Geografija
Kaimas plyti abipus Įpilties ir Pievupio upelių, o šiaurės vakarinėje dalyje teka Alkupis. Žemės ribojasi su Senąja Įpiltimi, Juodeikiais, Kiaupiškėmis ir Mėmaičiais. Šiaurės rytuose apima dalį Kuniginės ir Degimų miško. Centrine ir šiaurės vakarine dalimi praeina.
Istorija
Melioruojamose pievose rastas akmeninio kirvio fragmentas liudija, kad pirmieji gyventojai Naujojoje Įpiltyje apsigyveno I tūkstantmetyje iki Kr. Viduramžiais kaimo žemės priklausė istorinei Įpilties (Impilties) pilies sričiai.
1870 m. kaime buvo 187 revizinės sielos (prievolininkai valstiečiai) ir 1004 rėžiai žemės, už kurią valstiečiai mokėjo išperkamuosius žemės mokesčius Šateikių dvarininkams Pliateriams.
XIX a. pab. – XX a. pr. kaimo vakarinėje dalyje, ties Senosios Įpilties riba susiformavo kelių vienkiminių sodybų Naujukų užusienis. 1923 m. kaime buvo 73 ūkiai ir 446 gyventojai. Iš 64 gyvenviečių Darbėnų valsčiuje ūkių ir gyventojų skaičiumi Naujoji Įpiltis nusileido tik Darbėnų miesteliui, jų priemiesčiui Kontininkams ir Grūšlaukės bažnytkaimiui. Tarpukariu Naujoji Įpiltis buvo Įpilties seniūnijos centras. Joje 1932 m. atidaryta pradžios mokykla (1950 m. pertvarkyta į septynmetę, 1962 m. perkelta į Lendimus), aktyviai veikė Jaunųjų ūkininkų ratelis.
Po karo aplinkiniuose miškuose veikė Lietuvos partizanai. Jie 1946 m. kaime nužudė Impilties apylinkės pirmininką V. Zonį.
Abola
miniatiūra|Vyrai, dėvintys abolas Abola  – laisvas vilnonis senovės graikų ir romėnų apsiaustas. Abolas dažnai vilkėdavo kareiviai, tad jas vadino, tuo jos buvo priešingos togoms, kaip taikos drabužiams.
Abolas vilkėdavo ne vien kareiviai, jas vilkėdavo ir miestiečiai. Jas mėgo dėvėti Romos filosofai stoikai, tad abolas vadino pallium philosophicum.
Nuorodos
Iliustracijos:
Tytuvėnų Dievo Motinos ikonos „Kazanskaja“ cerkvė
Tytuvėnų Dievo Motinos ikonos „Kazanskaja“ cerkvė stovi Tytuvėnuose.
Istorija
Laikinąją cerkvę Tytuvėnuose 1872 m. savo dvare pastatė A. Christianovičius, tačiau jau 1873–1875 m. pastatyta nauja akmeninė cerkvė. Parapija rūpinosi Raseinių ir Kolainių šventikai. Po II pasaulinio karo šventykla priskirta Raseinių parapijai, vėliau – Kolainių ir Šiaulių. Tarybų valdžia siekė šią cerkvę uždaryti: 1947 m. norėjo įrengti sandėlį, 1953 m. liepė sumokėti skolas, kurias dvasininkai sugebėjo padengti. Šiuo metu cerkvė yra Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvės filija.
Diskaliežuvės
Diskaliežuvės (Discoglossidae) – beuodegių varliagyvių (Anura) šeima.
Būdingi požymiai: neturi ausų būgnelių membranų, akių vyzdžiai trikampio formos. Oda karpota. Liežuvis storas, disko formos, neišmetamas, prisitvirtinęs burnoje visa apatine dalimi. Ant viršutinių žandikaulių yra dantys. Kai kurių rūšių kūno apačia išmarginta oranžinėmis ir juodomis dėmėmis. Kūno ilgis 41–70 mm. Odos liaukų išskyros aitrios, nuodingos. Kai kurių rūšių patinai turi rezonatorius ir veisimosi metu skleidžia melodingus garsus. Sekliuose, gerai įšylančiuose vandenyse patelės deda 80-100 (iki 300) ikrų. Minta įvairiais vandens bestuburiais. Žiemoja įsikasusi į žemę.
Paplitimo arealas: Europa, Azija ir Šiaurės Afrika. Lietuvoje paplitusi raudonpilvė kūmutė (B. bambina).
1976 m. Nobelio premijos laureatai
1976 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Antonijus Pavelas Sulkovskis
Kunigaikštis Antonijus Pavelas Sulkovskis (1785 m. gruodžio 31 d., Lešno – 1836 m. balandžio 13 d., Rydzina) – Lenkijos karinis veikėjas, 4-tas Sulkovo ordinacijos ordinatas (1796–1836), Varšuvos kunigaikštystės pėstininkų pulko pulkininkas (1807), brigados generolas (1812), divizijos generolas ir generolas-adjutantas (1815–1818).
Biografija
Kunigaikščių Sulkovskių giminės atstovas, herbo „Sulima“ savininkas. Paskutinio Kališo vaivados kunigaikščio Antonijaus Sulkovskio (1735–1796) ir Karolinos fon Lits sūnus.
1796 metais po savo tėvo Antonijaus Slkovskio mirties paveldėjo Rydzino Sulkovskių ordinaciją. Antonijus Pavelas Sulkovskis savo karinę tarnybą pradėjo 1806 metais, kada jis savo sąskaita suformavo Poznanės pėstininkų pulką, tapdamas jo vadu. Prancūzijos armijos sudėtyje dalyvavo karinėje kampanijoje Lenkijoje 1806–1807 metais. Antonijus Pavelas Sulkovskis dalyvavo prancūzų armijos Gdansko ir Kolobžego apgultyje. 1808–1809 metais – kovėsi Ispanijoje.
1810 metais kunigaikštis Antonijus Pavelas Sulkovskis gavo brigados generolo laipsnį. 1812 metais Napoleono karo su Rusija metu buvo paskirtas kavalerijos brigados vadu 5-ame kunigaikščio Juzefo Antonijaus Poniatovskio korpuse. Tais pačiais 1812 metais generolas Antonijus Sulkovskis įėjo į Lenkijos karalystės generalinės konfederacijos, sudarytos Napoleono Bonaparto, sudėtį.
1813 metais, karinių veiksmų Vokietijoje metu, divizijos generolas kunigaikštis Antonijus Sulkovskis vadovavo divizijai 4-ame kavalerijos korpuse, vadovaujamame Mykolo Sokolnickio, kuris įėjo į Juzefo Poniatovskio Lenkijos korpusą. 1813 metų pavasarį, po Juzefo Poniatovskio mirties, generolas Antonijus Sulkovskis išėjo į atsargą ir grįžo į Lenkiją.
Kunigaikštis Antonijus Sulkovskis apsigyveno savo Rydzino rezidencijoje ir dalyvavo Lenkijos politiniame gyvenime. 1827 ir 1830 metais buvo renkamas Poznanės kunigaikštystės Dižiojo seimo maršalka.
Masonų ložės narys nuo 1820 metų. Lenkų karinio Virtuti Militari ir prancūzų Garbingo legiono ordinų kavalierius.
Šeima ir vaikai
1808 metais Antonijus Pavelas Sulkovskis vedė Evą Kickaitę (1786–1824), nuo santuokos su kuria turėjo tris dukteris ir vieną sūnų:
Kamčiatkinis lizichitonas
Kamčiatkinis lizichitonas (Lysichiton camtschatcense) – aroninių (Araceae) šeimos lizichitonų (Lysichiton) genties augalų rūšis.
Paplitęs šiaurės rytų Azijoje.
Paprastasis amalas
Paprastasis amalas (Viscum album) – amalinių (Viscaceae) šeimos augalas.
Tai pusiau parazitinis visžalis puskrūmis, augantis ant medžių. Lapija iki 1 m skersmens. Savo šakneles įleidęs į beržų, tuopų, obelų, baltažiedžių robinijų šakas amalas siurbia savo maitintojų sultis. Taip gauna mineralines medžiagas. Organines medžiagas pats pasigamina žaliuose lapuose ir stiebuose. Stiebai tariamai dichotomiškai šakoti, žalsvi, nenumetantys storokų šviesiai žalių (netgi gelsvai žalių) lapelių visą žiemą.
thumb|left|240px|Amalo uogos
Žiedai vienalyčiai, smulkūs. Vaisius – balta netikroji uoga. Žydi kovo – balandžio mėnesiais. Nors amalas ir laikomas parazituojančiu augalu, bet jis medžiui žalos nepadaro. Nuodingas.
Lietuvoje dažnas pietinėje ir pietrytinėje šalies dalyje, kitur apyretis arba visai neauga.
left|miniatiūra|Amalų nustelbtas medis
Farmokologinės savybės
Amalas vartojamas liaudies medicinoje nedideliam kraujospūdžio padidėjimui gydyti. Literatūroje aprašytų augalo savybių tyrimai dažnai yra prieštaringi, nes yra duomenų, kad augalas mažina eksperimentinių gyvūnų kraujospūdį, tačiau kitų mokslininkų duomenimis, šio poveikio nebūna.
Amalo žolėje yra iki 0,1 % baltos amorfinės medžiagos viskotoksino, susidedančio iš daugybės aminorūgščių ir cukrų; viscerino, viskolio, oleanolovinės ir ursolio rūgščių, cholino, viskamino. Uogose yra iki 1,2 % alkoholių, riebalų, vitamino C, karotino, glikozido siringinino, kaučiuko dervų, rauginių ir mineralinių medžiagų.
Amalo ekstraktas vartojamas nuo aterosklerozės ir hipertoninės ligos I ir II stadijose, nuo epilepsijos bei nervų ligų. Jis mažina arterinį kraujospūdį, išplečia kraujagysles, stiprina širdies veiklą, sumažina centrinės nervų sistemos jautrumą.
Legendos ir papročiai
Angliškai kalbančiose Europos šalyse ir Šiaurės Amerikoje su šiuo augalu susijęs įdomus paprotys: po amalu atsidūrusį patinkantį žmogų – pažįstamą arba ne – galima pabučiuoti. Didžiojoje Britanijoje tai daroma dažniausiai per Kalėdas. Tokie papročiai paremti senomis druidų legendomis: druidai laikė amalą taikos simboliu, žinojo, jog jis turi gydomųjų savybių. Savo galių amalas esą neprarasdavo tik nukirstas auksiniu pjautuvu ir nepalietęs žemės. Kitokių pasakojimų apie amalą turi ir norvegai bei graikai.
Lietuvoje dar vadinamas laumės šluota.
Brizgys
Brizgys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Brizgienė (ištekėjusi moteris) ir Brizgytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Bahija de Karakesas
Bahija de Karakesas, pilnas pavadinimas – La Vilja de San Antonijo de Karakesas (La Villa de San Antonio de Caráquez) – miestas vakarų Ekvadore, Manabi provincijoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje, prie Čonės upės estuarijos (Karakeso įlankos) žiočių. Kelias į Čonę bei keltas į San Visentę.
Bahija de Karakesas – turistinis centras, kurortas. 1999 m. gavo ekologinio miesto statusą. Yra organinė krevečių ferma. Veikia archeologijos muziejus, kuriame saugomi Valdivijos kultūros ir Bahijos kultūros radiniai.
Paragvanos pusiasalis
thumb|right|250px|Paragvanos pusiasalis iš kosmoso Paragvanos pusiasalis yra Atlanto vandenyne, Karibų jūroje, Venesuelos šiaurėje.
Su žemynu Paragvanos pusiasalį jungia Medano sąsmauka. Pusiasalio plotas 2400 km². Čia vyrauja pusdykumė. Punto Fiche yra naftos perdirbimo gamykla. Gyventojai užsiima perlų gavyba, žvejyba.