cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antrinė rinka
Antrinė rinka – finansų rinka, kurioje prekiaujama anksčiau viešai išplatintais vertybiniais popieriais ir finansinėmis priemonėmis - akcijomis, obligacijomis, opcionais ir ateities sandoriais. Antrinės rinkos sąvoka minima tais atvejais, kai norima apibūdinti naudotų prekių, turto ar alternatyvaus produktų panaudojimo rinkas, kurioje klientų atromos taškas yra antrinė rinka. Pavyzdžiui, javai buvo tradiciškai naudojami maisto bei pašarų gamyboje, bet antrinė javų rinka išsiplėtojo į etanolio gamybą. Antrinės rinkos sąvoka taip pat apibūdina hipotekos sandorius, kuriuos parduoda bankai instituciniams investuotojams, tokiems kaip Fannie Mae ir Freddie Mac.
Pirminio viešo pasiūlymo metu vertybiniai popieriai bei finansinės priemonės išplatinami pirminėje rinkoje. Investuotojai įsigyja šiuos vertybinius popierius tiesiogiai iš emitento - įmonės pasiūliusios akcijas. ar vyriausybės išleidusios iždo obligacijas. Po pirminio viešo pasiūlymo investuotojai gali įsigyti šiuos vertybinius popierius iš kitų investuotojų antrinėje rinkoje.
Čia veikia finansiniai tarpininkai - brokeriai (finansų makleriai) ir dileriai, nusistovi kotiruojama kaina ir užtikrinamas vertybinių popierių likvidumas. Ši rinka suformuoja vertybinių popierių kainą, kuria gali būti išplatinti to paties emitento vertybiniai popieriai pirminėje rinkoje. Jei nesutampa pirkėjo ir pardavėjo norai, vertybiniai popieriai nekotiruojami. Lietuvoje antrinė rinka yra NASDAQ OMX grupei priklausanti Vilniaus vertybinių popierių birža (VVPB).
Zambruvo valsčius
Zambruvo valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Zambruvo apskrityje. Centras – Zambruvas. Ribojasi su Andžejevo, Čiževo Osados, Lomžos, Kolakų Košcelnės, Rutkų, Šumovo, Šniadovo ir Mazovijos Vysokio valsčiais.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1061,22 zlotai.
Carlyle Glean
Karlailas Glinas (Carlyle Glean, 1932 m. vasario 11 d. – 2021 m. gruodžio 21 d.) – Grenados politikas, 2008–2013 m. ėjęs šalies generalgubernatoriaus pareigas. Jis atstovavo oficialiai šalies valdovei karalienei Elžbietai II. Nuo 1990 iki 1995 m. Karlailas Glinas dirbo šalies mokslo ministru.
Sint Treidenas
Sint Treidenas – miestas šiaurės Belgijoje, į pietvakarius nuo Haselto. Garsi miesto rotušė (nuo XIII a., priklauso UNESCO pasaulio paveldui), Švč. Mergelės bažnyčia (XV a.), gausu baroko architektūros paminklų.
Aleksandrijos švyturys
thumb|right|250px|Aleksandrijos švyturys. Vokiečių archeologo H. Thiersch piešinys (1909) thumb|right|250px|Faro salos apsauginis fortas left|thumb|[[Heraklio bokštas, Romėnų švyturio modelis Faro saloje]] Aleksandrijos švyturys pastatytas III a. pr. m. e., valdant Ptolemėjui II, vienas iš septynių pasaulio stebuklų. Šis žinomiausias pasaulio švyturys prastovėjo apie 1500 metų, kol jį galutinai sugriovė žemės drebėjimas.
Istorija
Švyturio paskirtis – padėti orientuotis laivams, plaukiantiems į Aleksandrijos uostą – nulėmė ir statybos vietą – nedidelę Faro salelę netoli Aleksandrijos (Egiptas). Statyba truko apie 20 metų ir buvo baigta 283 m. pr. m. e.
Arabiškųjų rašytinių šaltinių duomenimis, apie 117 m aukščio, baltu marmuru dengtas švyturys buvo trijų pakopų bokštai: ~65 m aukščio kvadratinis pagrindas, kuriame gyveno darbininkai ir kareiviai, ant jo – ~30 m aukščio aštuonkampis bokštas, pagal pagrindinių vėjų kryptis, padengtas marmuru su spiraliniu pandusu; trečiasis bokštas buvo apvainikuotas 9 m aukščio kupolu ir paremtas marmurinimės kolonomis; tarp jų degė švyturio ugnis, (laterna). Švyturio viršūnę puošė bronzinė skulptūra (nurodomi variantai – Dzeusas, Poseidonas, tritonai). Naujausieji tyrinėjimai (pagal 1994 m. jūros dugne rastus švyturio likučius) leidžia daryti prielaidą, kad statinio aukštis galėjo siekti net 134 mеtrus. Taigi jis buvo vienas iš aukščiausių planetos statinių, nusileisdamas tik Gizos piramidėms.
thumb|250px|Aleksandrijos švyturys graviūroje pagal [[Maarten van Heemskerck piešinį]]
Kuras švyturiui buvo užvežamas mulų arba arklių traukiamais vežimais spiraliniu pandusu. Šviesai atmušti jūros kryptimi buvo pritaikyti dideli bronziniai veidrodžiai, todėl jūreiviai Aleksandrijos švyturio šviesą naktimis matydavo už 50 km. Legenda pasakoja, kad šis veidrodis taip pat buvo naudojamas priešų laivams susekti ir sudeginti, kol jie dar nepasiekė kranto. thumb|300px|left|Aleksandrijos švyturio atvaizdas romėnų monetoje
Nuo IV iki XV a. švyturį ne kartą apgriovė žemės drebėjimai, ypač 1303 ir 1323 m. 1349 m. arabų keliautojas Ibn Battuta aplankė švyturį ir konstatavo, kad šis visiškai sugriuvęs, o dar po 100 metų sultonas Ašrafas Quaitbay toje vietoje pastatė fortą, kurio statybai buvo panaudotos ir kai kurios švyturio dalys.
Nors švyturys neišliko iki mūsų dienų, jo įtaka vis dar jaučiama, nes jis tapo prototipu daugeliui kitų švyturių, pastatytų Viduržemio jūros pakrantėse.
Aleksandrijos švyturio garsas paliko ir lingvistinę žymę – Faro salos pavadinimas tapo bendriniu romanų kalbų žodžiu, įgydamas „švyturio“ reikšmę (pr. phare,, port. farol, , rumunų far).1
Injotefas II
thumb|250pxleft|thumb|150px|Senovės Egipto nomai Injotefas II – trečiasis vienuoliktos Egipto dinastijos faraonas. Valdė Pirmojo suirutės laikotarpio metu, po brolio Injotefo I. Tuo metu Egiptas buvo padalintas tarp kelių vietinių dinastijų. Sostinė buvo Tėbai. Po Ankhtifi nomarcho mirties jis suvienijo pietinius nomus iki pat Pirmojo Nilo krioklio (sraunumos). Dėl Abydoso valdymo kovojo su Herakleopolio Magnos nomarchais. Miestas kontrolė pasikeitė keletą kartų, tačiau galiausiai Injotefas II nugalėjo ir išplėtė savo valdas iki 13 nomo. Po šių karų, buvo sudarytos taikos sutartys ir Injotefo II valdymas buvo ramus.
Jo valdymo laikotarpiu Karnake pirmą kartą paminėtas dievas Amonas.
Naujieji Salantai
Naujieji Salantai – buvęs kaimas šiaurinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, Salantų miesto vakaruose, kelių ir  kairėje pusėje, dešiniajame Salanto krante.
Etimologija
Kaimas įsikūrė šalia Salantų miestelio, kitapus Salanto upės, todėl buvo pavadintas Naujaisiais Salantais. Kadangi kaimo sodybos prasidėjo už tilto per Salantą, gyvenvietė dar vadinta Užtilčiu, Užtilčio priemiesčiu.
Geografija
Kaimo žemės plytėjo į vakarus nuo Salanto dešiniojo kranto, jo pakrantės aukštumoje ir Erlos–Salanto senslėnyje, prie kelių Salantai–Kretinga ir Salantai–Mosėdis. Šiaurėje ribojosi su Dvaraliu, vakaruose – su Žudgaliu.
Šiuo metu kaimo žemėje plyti Salantų miesto vakarinė dalis ir sodininkų bendrijos Salantai sodai.
Istorija
Susiformavo XVIII a. pab., Grūšlaukės dvarui priklausančioje bendro naudojimo žemėje (ganyklose ir pievose), prie pagrindinių kelių, vedančių link Kretingos ir Skuodo. Pirmąkart paminėtas 1821 m. Salantų parapijos vizitacijos akte.
1821 m. buvo 2, 1843 m. – 22 dūmai, 1866 m. – 17 dūmų. Nuo XIX a. vid. iki XX a. pr. buvo vadinamas miesteliu ir priklausė Pesčių seniūnijai. 1870 m. jame buvo 28 revizinės sielos (prievolininkai valstiečiai) ir 7 rėžiai žemės, už kurią valstiečiai atlikinėjo atodirbio prievolę grafų Tiškevičių Grūšlaukės (Pesčių) dvare. Miestelyje prie Kretingos kelio stovėjo smuklė, vadinama Amerika, Amerikos vartais. Joje XIX a. pab. – XX a. pr. rinkdavosi emigruoti pasiryžę aplinkinių valsčių jaunuoliai, sudarydavę čia sutartis su vedliais dėl pervedimo per valstybinę sieną ir nugabenimo iki Vokietijos uostų.
1923 m. Naujųjų Salantų kaimo (Užtilčio priemiestyje) buvo 23 ūkiai. Tarpukariu jame veikė Salantų valsčiaus valdybos būstinė ir Salantų pradinė mokykla. 1932 m. prie Salanto tilto Salantų pavasarininkai pastatė monumentalų kryžių Lietuvių katalikų jaunimo konfederacijos Pavasaris Salantų kuopos 15-mečiui paminėti (pokariu pašalintas). Dvasiniais gyventojų reikalais rūpinosi Salantų parapijos kunigai.
Plečiantis Salantams, XX a. 5 deš. Naujųjų Salantų kaimas (Užtilčio priemiestis) buvo prijungtas prie miesto.
Darfūro krizė
Darfūro krizė arba Darfūro karas  – kompleksinė krizė vakarų Sudano regione – Darfūre.
Senojo Daugėliškio apylinkė
Senojo Daugėliškio apylinkė (arba Senojo Daugeliškio apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Daugėliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ignalinos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ažušilės apylinkės ir Mikalavo apylinkės.
Darfūro krizė
Vienoje ginkluoto konflikto pusėje – Sudano armija ir atsargos kariuomenė „Janjaweed“, sukomplektuota daugiausiai iš arabų klajoklių bagarų genčių. Jos gyvena šiauriniame Rizeigat regione ir užsiima kupranugarių veisimu. Kitoje pusėje kaunasi skirtingos sukilėlių grupuotės. Iš jų didžiausios – „Sudano išlaisvinimo judėjimas“ bei „Teisingumo ir lygybės judėjimas“, į kurią žmonės daugiausiai surinkti iš žemę dirbančių furų, Zaghawa ir Massaleit etninių grupių.
Sudano valdžia, nors viešai neigia remianti „Janjaweed“, tačiau šią grupuotę aprūpino pinigais ir taip pat dalyvavo puolant tas žemdirbių gentis, iš kurių paramos siekė sukilėliai.
Konfliktas įsiplieskė 2003-iųjų vasario mėnesį. Skirtingai negu Antrasis Sudano pilietinis karas, kuriame daugiausiai kovojo musulmonų apgyvendinta šalies šiaurė prieš krikščionių bei animizmo išpažinėjų pietus, beveik visi Darfūro konflikto dalyviai bei aukos yra musulmonai.
Konflikto priežastys
Sausra, besiplečiančios dykumos ir gyventojų perteklius – tai vienos iš pagrindinių Darfūro konflikto priežasčių. Bagarų klajokliai, ieškodami vandens, savo galvijus turi perkelti kuo toliau į pietus – žemę, daugiausiai apgyvendintą ne arabų kilmės žemdirbių bendruomenėmis.
Darfūro krizės pradžia – 2003-iųjų vasario mėnuo, kai musulmonų kovotojai iš „Sudano išlaisvinimo armijos“ ir „Teisingumo ir lygybės judėjimo“ ėmė puldinėti Sudano valdžios pajėgas vakariniame šalies regione.
Kovotojai apkaltino prezidento Omaro al-Baširo vyriausybę nesirūpinant Darfūro regionu, užtariant arabus ir engiant juoduosius afrikiečius. Apie 60 proc. gyventojų regione yra ūkininkai, kurių dauguma – klajokliai gyvulių augintojai.
Vyriausybė, nesitikėjusi maištininkų užpuolimo, regione turėjo mažas pajėgas. Vis dėlto atsakydama į puolimą, kaip paramą nereguliarios arabų kariuomenės „Janjaweed“ vykdomiems kariniams veiksmams žemėje, Sudano valdžia pradėjo aviacinio bombardavimo kampaniją.
Humanitarinė krizė
Vyriausybės ir „Janjaweed“ išpuoliai prieš ne bagarų genties civilius sukėlė didžiulę humanitarinę krizę. Aukų skaičius nuolat svyruoja ant šimtų tūkstančių ribos. Jungtinės Tautos (JT) apytiksliai skaičiuoja, kad nuo smurto ir ligų Darfūre jau mirė 450 tūkst. žmonių. Daugelis ne vyriausybinių organizacijų vartoja skaičius nuo 200 iki daugiau nei 400 tūkst. Taip pat teigiama, kad nuo 2006-ųjų spalio savo namus buvo priversti palikti 2,7 milijono Darfūro regiono gyventojų.
Tačiau Sudano vyriausybė tvirtina, kad per konfliktą žuvo daugiau nei 9 tūkstančiai žmonių. Vis dėlto tarptautinė bendruomenė šį skaičių laiko suklastotu.
Įkalindama bei žudydama liudininkus nuo 2004-ųjų, Sudano vyriausybė informaciją apie konfliktą „sulaikė“. Be to, teigiama, kad kliudydama žurnalistams ir kartais juos suimdama, šalies valdžia kurį laiką sugebėjo nuslėpti, kas iš tiesų vyksta regione.
Tarptautinis atsakas
thumb|right|165px|„Koalicija už Darfūro išgelbėjimą“ surengė didelį mitingą Niujorke 2006 m. Kartą žiniasklaida, Darfūro krizę įvardinusi kaip etninį valymą ir genocidą, dabar šias sąvokas vartoja be jokių abejonių. Taip konfliktą įvardino ir Jungtinių Valstijų vyriausybė. Tačiau JT tokias sąvokas vartoti atsisakė.
Tarptautinė bendruomenė Darfūro krize susidomėjo tada, kai 2003-iųjų liepą „Amnesty International“, o gruodį ir Tarptautinė krizių grupė paskelbė ataskaitas apie padėtį regione. Tačiau pasaulio žiniasklaida plačiai nušviesti Darfūro konfliktą ėmėsi tik kai 2004-ųjų kovą baigiantis kadenciją JT humanitarinės pagalbos koordinatorius Sudanui Mukešas Kapila (Mukesh Kapila) Darfūrą pavadino „didžiausia pasaulio humanitarine krize“. Nuo tada judėjimas, siekiantis humanitarinio įsikišimo į konfliktą, pradėjo veikti kelete šalių.
Gerard Prunier, Afrikos konfliktais besidomintis mokslininkas teigia, kad galingiausios pasaulio šalys savo atsaką į Sudaną ištikusią krizę išreiškė tik susirūpinimu ir raginimais JT imtis veiksmų. Tuo metu JT, kurioms trūksta ir turtingųjų šalių finansavimo, ir karinės paramos, konflikto zonoje paliko tik simbolines Afrikos sąjungos pajėgas (AMIS), tačiau nesuteikė joms mandato ginti civilius. Stingant politinės valios paveikti politines ir ekonomines struktūras, darančias didžiausią įtaką konfliktui, tarptautinė bendruomenė kalbėjo tik apie humanitarinę Darfūro krizės pusę bei diskutavo, ar konfliktui turėtų būti suteiktas „genocido“ pavadinimas.
2006-ųjų spalio 16 d. „Mažumų teisių grupė“ išplatino kritišką ataskaitą, kurioje teigiama, kad JT ir didžiosios pasaulio jėgos galėjo pasimokyti iš savo neišmanymo per Ruandos genocidą ir užkirsti kelią gilėjančiai Darfūro krizei. Organizacijos vykdomasis direktorius Markas Latimeris (Mark Lattimer) pažymėjo, kad „tokios krizės būklės, žudynių, išprievartavimų ir žmonių bėgimo buvo galima laukti ir išvengti. Jei iš karto po Ruandos JT struktūros būtų ėmusios veikti kartu, šiandien Darfūras nebūtų tokioje situacijoje. Bet veiksmų iš jų pusės buvo per mažai.“
Po 4 dienų, spalio 20-ąją, išgyvenusieji Holokaustą ir Kambodžos bei Ruandos genocidus, remiami 6 pagalbos organizacijų, atviru laišku kreipėsi į Europos sąjungą. ES kartu su JT, kaip „vieninteliu įgyvendinamu pasirinkimu“, buvo raginamos dėti daugiau pastangų, kad žiaurumai Darfūre baigtųsi. Džeimsas Smitas (James Smit), Didžiojoje Britanijoje pradėtos kampanijos prieš genocidą „Aegis Trust“ direktorius pažymėjo, kad „kol Afrikos sąjunga Darfūre dirbo labai gerai ir padarė viską, ką galėjo, likusi pasaulio dalis šių pastangų neparėmė nei pakankamu finansavimu, nei įranga taip, kaip turėjusi.“
Kita vertus, viešumas, su kuriuo dabar kalbama apie problemas vakarų Sudano regione yra stipriai kritikuojamas ir laikomas perdėtu arabų ir musulmonų pasaulyje. Arabų spaudoje rašoma, kad „Izraelio lobistai užkerta kelią bet kokiai gilesnei diskusijai ir taip nukreipia dėmesį nuo kiekvieną dieną vykdomų nusikaltimų Palestinoje ir Irake“ ir kad vakarų pasaulio dėmesys Darfūrui yra „tik priedanga Vakarų jėgų planuojamam ir po truputį įgyvendinamam viešpatavimui ir kontrolei Arabų pasaulyje“. Tuo metu kai „Niujorke tūkstančiai plakatų skelbia – „genocidas“ ir „400 000 žuvusių“, iš tiesų „200 000 nužudyta“. Be to, „tai, kas daroma Darfūre yra ne genocidas“, o paprasčiausiai – „karo nusikaltimai“. Kitas nepasitenkinimas išreiškiamas dėl to, kad Darfūre „nevykdomas joks etninis valymas“, regione „tiesiog vyrauja nestabilumas“ ir „susidūrimai tarp Sudano vyriausybės, sukilėlių grupuočių bei „Janjaweed“.“
JT taikdarių misija
Po to, kai 2006–ųjų liepą ir rugpjūtį kariniai veiksmai regione ypatingai sustiprėjo, tų metų rugpjūčio 31 d. JT Saugumo Taryba patvirtino „Rezoliuciją 1706“. Ja dar 17 300 JT taikdarių siunčiama į regioną padėti blogai finansuojamam ir reikalinga įranga neaprūpintam Afrikos sąjungos misijos Sudane taikdarių daliniui.
Sudanas ypatingai priešinosi rezoliucijai ir teigė, kad JT į regioną nusiuntus taikdarius, šalies vyriausybė juos laikys įsiveržėliais iš užsienio. Kitą dieną po JT rezoliucijos priėmimo, Sudano armija regione pradėjo didelio masto puolimus. Šiuo metu konfliktas perėjo į dalį platesnio Centrinės Afrikos karo dalį.
907 m.
907 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Siorioja
thumb|250px|Salos padėtis Norvegijos pakrantėje
Siorioja (Sørøya) – sala Norvegijos šiaurėje, Finmarko apskrityje, 4 pagal dydį Norvegijos sala (neskaitant Svalbardo ir užjūrio valdų). Plotas – 811,4 km². Paviršius kalnuotas, aukštis iki 659 m (Komagakslos k.). Krantai uolingi, išraižyti įlankų ir fjordų.
2012 m. Siorojoje gyveno 1092 žmonės. Pagrindinės gyvenvietės: Hasvikas, Serveras, Breivikbotnas. Verčiamasi daugiausia žvejyba.
Artis Pabriks
thumb|150px|left|Su Baltijos šalių užsienio reikalų ministrais ir JAV valstybės sekretore. Iš kairės: [[Artis Pabriks, Condoleezza Rice, Petras Vaitiekūnas, Urmas Paet 2007 m. ]] Artis Pabrikas (g. 1966 m. gegužės 22 d. Jūrmaloje) – Latvijos politikas, Tautos partijos narys.
Užsienio reikalų ministras, Tautos partijos narys. 2002 m. rudenį buvo išrinktas į 8-tą Saeimą. 2004 m. liepos 21 d., po Richardo Pyko išrinkimo į Europarlamentą, tapo Užsienio reikalų ministru Indulio Emsio vadovaujamoje vyriausybėje. Po vyriausybės griūties, A. Pabrikas liko savo pareigose ir Aigaro Kalvyčio ministrų kabinete. 2006 m. spalį Artis Pabrikas išrinktas į 9-tą Saeimą, išsaugodamas Užsienio reikalų ministro postą ir antrojoje Kalvyčio vyriausybėje. Šias pareigas ėjo iki 2007 m. spalio 28 d.
Giovanny Espinoza
Džiovanis Espinosa (g. 1977 m. balandžio 12 d.) – buvęs futbolininkas, Ekvadoro rinktinės gynėjas.
Karjera
Su LDU Quito klubo komanda 2001 ir 2004 metais laimėjo Ekvadoro čempionatą.
Smiltyninis šilbaravykis
Smiltingi spygliuočių, lapuočių miškai. rugsėjis - spalis Kepurėlė ir kotas geltonai rudos arba kaštoninės spalvos.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio, retai dideli, mėsingi. Kepurėlė 5–10 cm skersmens, matinė, rausvai ruda, kaštono spalvos, geltonai ruda. Vamzdeliai ir poros balti, vėliau - gelsvi. Kotas 5–8×1–3 cm, be tinklelio, beveik kepurėlės spalvos. Trama balta, kieta, malonaus kvapo ir skonio, įpjauta spalvos nekeičia. Sporos 8–12×5–6 μm.
Auga pavieniui ar po 2–3 vaisiakūnius, lapuočių, spygliuočių, mišriuose miškuose, mėgsta ąžuolo kaimynystę. Lietuvoje dažnesnis smėlėtų pušynų, šviesesnėse vietose. Valgomas, gardus, bet nedažnas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 47 psl.
Onutė Aleknavičienė-Prokurenkaitė
thumb|right|200px|Onutė Aleknavičienė-Prokurenkaitė Onutė Aleknavičienė-Prokurenkaitė (g. 1947 m. liepos 25 d. Anykščiuose) – muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Baigusi Anykščių J. Biliūno vidurinę mokyklą ir vaikų muzikos mokyklą (akordeono mokė P. Dūmanas), 1966–1970 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė J. Talžūnas ir V. Četkauskas).
Nuo 1971 m. Utenos 4-osios (vėliau Dauniškio) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių, jaunių ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro ir vokalinių ansamblių vadovė.
Nuo 1988 m. dirba su sustiprinto muzikos ir chorinio dainavimo klasėmis.
Jaunių chorą nuo 1975 m. parengė visoms respublikinėms dainų šventėms (konkursuose pelnė prizinių vietų), 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. Su jaunučių ir jaunių chorais dalyvavo 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventėje Vilniuje. Kūrybiškai dirbo ir su vyresniųjų klasių moksleivių mišriuoju choru (60-70 dalyvių), kurį parengė 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei, antrąsias vietas laimėjo 1976, 1979 ir 1983 m. mokyklų chorų zoninėse varžybose.
Vokaliniai ansambliai 1982, 1986, 1988 ir 1990 m. respublikinių „Dainų dainelės" konkursų laureatai, o 1992 m. – diplomantai.
Nuo 1993 m. dirba ir Utenos katalikiškos dvasios „Saulės" vidurinėje mokykloje, vadovauja jaunių chorui.
Kartu su vyru P. Aleknavičiumi 1983–1992 m. vadovavo Utenos rajono švietimo darbuotojų mišriajam chorui, kurį parengė 1985 ir 1990 m. Lietuvos dainų šventėms Vilniuje, 1987 m. respublikiniame chorų konkurse „Dainuoja darbo Lietuva" Radviliškyje laimėjo pirmąją vietą, surengė koncertų Lietuvos miestuose ir miesteliuose, dainavo ir Latvijoje.
Visuomeninė veikla
Nuo 1973 m. Utenos rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkė, Utenos rajono ir apskrities moksleivių dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė. 1985 m. jai suteiktas nusipelniusios mokytojos vardas, o 1994 m. muzikos mokytojos ekspertės kvalifikacijos kategorija.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Ambuazas
Ambuazas  – miestas vidurio Prancūzijoje, Centro regione, Endro ir Luaros departamente, kairiajame Luaros žemupio krante (Luaros slėnyje), 27 km į rytus nuo Tūro. Elektrotechnikos, chemijos, avalynės pramonė. Turizmas. Yra transporto ir dar keletas muziejų.
Paveldas
Ambuazas pasižymi turtingu istoriniu ir architektūriniu pavedu. Miesto įžymybė – gynybinė vėlyvosios gotikos Ambuazo karalių pilis, pastatyta 1498 m. Luaros pakrantėje italų meistrų (XVI a. perstatyta). Prie pilies esančioje Šv. Huberto koplyčioje palaidotas žymus dailininkas Leonardas da Vinčis. Taip pat mieste yra XII-XVIII a. Šv. Dionizo ir gotikinė XV a. Šv. Florentino bažnyčios, XV a. Klo-Liusė rūmai, kuriuose nuo 1516 m. iki savo mirties (1519 m.) gyveno Leonardas da Vinčis. Taip pat yra XVI a. rotušė, XV–XVII a. gyvenamieji namai.
Takuya Kanai
Takuya Kanai (g. 1992 m. sausio 29 d. Fukuoka) – japonų futbolininkas žaidžiantis saugo pozicijoje. 2013 m. sezone žaidė Vilniaus Žalgirio futbolo klube, po sezono su žaidėju sutartis nebuvo pratęsta.
Karjera
Karjera pradėjo Nyderlandų mėgėjų Quick Boys '31/Venlo futbolo klube.
Pasiekimai
VMFD Žalgiris Vilnius
Poliploidija
Poliploidija ( – daugialypis + εῖδος – pavidalas) – chromosomų mutacija, kai eukariotų mutantai turi daugiau nei du chromosomų rinkinius.
Priklausomai nuo to, kiek chromosomų rinkinių turi organizmas, jis gali būti triploidas (3n), tetraploidas (4n), pentaploidas (5n) ir t. t.
Tarp gyvūnų poliploidų būna retai. Augalų poliploidija – vienas iš būdų naujoms rūšims susidaryti.
47 % žiedinų augalų yra poliploidai; tarp jų ir daug kultūrinių augalų tokių kaip kviečiai, kukurūzai, taip pat yra ir gėlių kaip chrizantemos, viendienės gėlės ir kt.
Poliploidai dažniausiai susidaro dėl tarprūšinio kryžminimosi. Susikryžminus skirtingom rūšims, jų palikuonys turi neporinį chromosomų rinkinį, todėl mejozės metu chromosomos negali sudaryti porų, ir hibridas yra sterilus (pvz., mulas).
Kai kryžminant augalus atstatomas dvigubas chromosomų rinkinys, mejozės metu chromosomos gali pasiskirstyti poromis.
Ploidia Ploiditet
AIDS kronika
AIDS kronika – Lietuvos AIDS profilaktikos centro mėnesinis laikraštis, leistas 1989–1994 m. Vilniuje.
Istorija
Nagrinėjo AIDS, narkomanijos, prostitucijos, homoseksualumo, abortų, venerinių ligų ir jų profilaktikos klausimus.
Geidė (Šventapilės apskritis)
Geidė arba Tropininas (, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pograničnojės kaimo gyvenvietės kaimas prie Aistmarių.
AIDS kronika
Istorija
Tiražas 1989 m. – 10 000 egz., 1994 m. – 5000 egz.
Geidė (Šventapilės apskritis)
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities kaimas. 1905 m. buvo 43 gyventojai. 1928 m. rugsėjo 30 d. sujungtas su Federau (Fedderau). 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Piatidorožnojės apylinkės kaimas.
Joniškis
Joniškis – miestas šiaurės Lietuvoje, Šiaulių apskrityje, 39 km į šiaurę nuo Šiaulių, netoli Latvijos sienos (14 km). Joniškio rajono savivaldybės ir seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Draugystės, Malūno, Parko, Sidabros). Urbanistikos paminklas. Mieste stovi Joniškio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (perstatyta 1901 m.), Joniškio sinagogų kompleksas: Baltoji sinagoga (pastatyta 1823 m. klasicizmo stiliumi, dar žinoma kaip Vasaros sinagoga) ir Raudonoji sinagoga (pastatyta 1865 m.). Veikia kultūros centras, krepšinio muziejus, Romos katalikų parapijos senelių globos namai „Santara“.
left|thumb|Joniškio rotušės vieta XVII–XVIII a. miniatiūra|left|Miesto riboženklis
Geografija
Joniškis išsidėstęs Žiemgalos žemumoje, prie Audruvės ir Sidabros upelių. Miesto šiaurės vakaruose yra 2 tvenkiniai – Joniškio I (vakarinis) ir Joniškio II (rytinis). Vakariniu miesto pakraščiu eina geležinkelis Šiauliai–Ryga, yra Joniškio geležinkelio stotis. Didžioji miesto dalis susitelkusi į rytus nuo geležinkelio (vakariniame krašte yra tik kolektyviniai sodai ir Liuteronų bei II pasaulinio karo aukų kapinės).
Istorija
miniatiūra|left|Joniškio gimnazija (2016 m.), pastatyta 1933 m. S. Goeso dovanotame sklype
Joniškis išaugo pietinėje Žiemgalos teritorijoje, netoli buvusios žiemgalių Sidabrės pilies (minimos 1289–1290 m.). Joniškio apylinkės minimos XIII a. Eiliuotoje Livonijos kronikoje.
Spėjama, kad Joniškio užuomazgos buvo dabartinio miesto centrinėje dalyje. Gyvenvietė pradėjo kurtis XVI a. pradžioje, rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1536 m. vasario 23 d., kai Vilniaus vyskupas Jonas iš Lietuvos kunigaikščių kartu su Medininkų (Varnių) vyskupu lankė Kuršo pasienį ir čia rado išlikusių pagonių, o netoliese žmonės dar garbino Perkūną, ugnį, gyvates ir kitas pagoniškas dievybes. Šioje vietoje vyskupas apkrikštijo visus gyventojus, 1536 m. vasario 23 d. (anksčiau šis dokumentas datuotas 1523 m. vasario 23 d.) įsteigė parapiją ir pastatė medinę bažnyčią, prie kurios ėmė kurtis ir gyvenvietė. Miestas kūrėsi prekybinių kelių sankryžoje, kur ėjo svarbus Rygos-Tilžės kelias bei keliai, vedę iš Žagarės, Žeimelio-Upytės, Gruzdžių-Varnių.
1616 m. liepos 4 d. karalius Zigmantas Vaza miestui suteikė miesto teises (savivaldą) ir herbą. Tuo metu tai buvo didžiausias miestas Šiaulių ekonomijoje, didesnis už pačius Šiaulius. Joniškis garsėjo mugėmis, kuriose prekiauta žemės ūkio produkcija, linais, tabaku. Stovėjo Joniškio rotušė, klestėjo 179 smuklės, iš kurių 65 prekiavo alumi, 16 – degtine, ir viena – midumi. XVII a. minima Joniškio evangelikų liuteronų bažnyčia (nauja mūrinė pastatyta 1847–1848 m.). 1769 m. sukilę valstiečiai du mėnesius laikė miestą savo rankose, bet valdžia Šiaulių ekonomijos sukilimą nuslopino, o vadams M. Paugai, M. Radvila i ir S. Jazauskui skyrė mirties bausmes.
XIX a. miestas garsėjo žemės ūkio gaminiais, linų pluoštu, tabaku, mugėmis, čia suvažiuodavo pirkliai iš Lenkijos, Rusijos, Vokietijos. 1836–1858 m. nutiestas svarbus Rygos-Tilžės plentas. Daunoravos dvaro savininkas baronas von Frankas kartu su grafu Jurdaičių dvaro savininku von Medemu fundavo Joniškio evangelikų liuteronų bažnyčios statybą 1847 m. (pradėta kovo 4 d., pabaigta spalio 16 d.). XIX a. Joniškis – Šiaulių apskrities miestelis, valsčiaus centras.
XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Joniškio krašte aktyviai reiškėsi lietuvių tautinio atgimimo sąjūdis, kurio centras buvo Medvilionių dvaras. Jame aktyviai dalyvavo iš miesto ir apylinkių kilę Adomas Varnas, Feliksas Daugėla, dvarininkai Stanislovas ir Teresė von Goesai, Jaloveckai ir kt.
thumb|Nepriklausomybės aikštė 1929 m.
Per Joniškį nuvilnijo 1905 m. revoliucijos banga. 1908–1909 m. joniškiečiai pradėjo rūpintis keturklasės vyrų progimnazijos įkūrimu. Mokyklos steigimo komisija buvo sudaryta 1909 m. spalio 11 d. Į ją įėjo Liudas Vaineikis, kunigas Mickevičius, vaistininkas Stasys Slabokas, viršaitis Rimdžius ir valsčiaus mokyklos mokytojas S. Dragūnas. 1910 m. rudenį gautas leidimas mokyklą atidaryti, tačiau pareikšta, kad mokyklai pinigų nėra ir gyventojai ją turį pasistatyti patys. Sklypą (2,2 dešimtinės) šios (dabartinės) mokyklos statybai apie 1910 m. dovanojo Stanislovas Goesas, buvo renkamos lėšos (po 20 kapeikų nuo dešimtinės) jos statybai, tačiau visus planus sujaukė prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas, surinktos lėšos mokyklos statybai prapuolė. Dabartiniai gimnazijos rūmai dovanotame sklype iškilo ir iškilmingai buvę atidaryti 1933 m. Mintis atidaryti valdišką aukštesnio lygmens mokyklą Joniškyje ne nauja. Tuo klausimu Joniškio miesto bajorai (vadovaujami Karolio Čižo) ir žemdirbiai (vadovaujami Juozapo Bagdonavičiaus) 1845 m. siuntė raštą Vilniaus generalgubernatoriui ir Rusijos imperijos Vyriausybės Senatui.
1921 m. įsteigta latviška privati vidurinė mokykla (progimnazija) Joniškyje, tačiau dėl mokinių stokos 1931 m. ji perkelta į Žeimelį, kur veikė iki 1938 m., joje mokėsi 20 mokinių. 1933 m. suteiktos II eilės miesto teisės. 1946 m. rugpjūčio 3 d. Joniškis tapo apskrities pavaldumo miestu. Sovietmečiu pastatytas didelis grūdų produktų kombinatas, universalioji parduotuvė „Eglė“. 1991 m. patvirtintas dabartinis Joniškio herbas.
Nuo 1737 m. Joniškyje pakviesti Lietuvos ir Lenkijos karaliaus Augusto III apsigyveno daug žydų amatininkų. Jau XIX a. gale didelę Joniškio gyventojų dalį sudarė žydai: pagal 1897 m. surašymo duomenis, jų buvo 2 272 iš 4 774 Joniškio gyventojų. Tarpukariu Joniškyje gyveno apie 900 žydų, veikė trys sinagogos, Žydų liaudies bankas, pirtis, knygynas „Mendel“, kino teatras „Lira“, 1920 m. įkurta hebrajų mokykla, žydų pradžios mokykla, vaikų darželis ir biblioteka. Per nacių okupaciją 1941 m. rugpjūčio 29 d. dauguma Joniškio žydų buvo sušaudyti Vilkiaušio miške, prie kelio Šiaulių link. Iš viso nacių okupacijos metais buvo sušaudyti 978 Joniškio ir apylinkių žydai.
Gyventojai
miniatiūra|Savivaldybė miniatiūra|Pėsčiųjų gatvė, 2015 m.
Žymūs žmonės
XVIII a. pabaigoje Joniškyje įsikūrė rusų dvarininkai Zubovai – pirmiausia grafas Platonas Zubovas (1767–1822), o po jo mirties dvarus paveldėjo brolis Dmitrijus Zubovas (1764–1836), pradėjęs Zubovų giminės lietuvišką šaką.
Viename name Joniškyje, Upytės g. 23, 1879–1896 m. gyveno būsimas dailininkas Adomas Varnas (1879–1979). Joniškio savivaldybė įsteigė Adomo Varno premiją, kuri įteikiama tautodailininkams.
Architektūra
thumb|200px|[[Baltoji sinagoga Joniškyje]] thumb|200px|Sinagogų kompleksas
1526 m. pastatyta pirmoji katalikų bažnyčia. 1895–1901 m. ji buvo perstatyta ir suteiktas Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų titulas. Bažnyčia mūrinė, neobarokinė, jos bokšto aukštis 65 metrai.
Vokietijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Vokietijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Joniškis
Architektūra
Joniškio centrinė dalis – urbanistikos paminklas (nuo 1969 m.). Išlikęs XVI–XVII a. susiformavęs gatvių tinklas (radialinė miesto struktūra) – į netaisyklingos formos buvusią miestelio turgaus aikštę sueina penki keliai. Prie kelių sankirtos yra miesto centras – bažnyčia, paštas (LT-84001), Istorijos ir kultūros muziejus, miesto merija, Joniškio rajono apylinkės teismas.
Miesto aikštėje priešais bažnyčią stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas, pastatytas 1928 m. (architektas Vladimiras Dubeneckis). Pokariu aikštėje imta laidoti sovietų armijos karius, jiems pastatytas paminklas, o Nepriklausomybės paminklas 1969 m. nugriautas. Atgimimo metais 1989 m. atstatytas, karių kapų paminklas nugriautas, o palaikai perlaidoti.
Tilenas
Tilenas – gyvenvietė šiaurės Belgijoje, į pietus nuo Tiurnhauto. Išlikusi viduramžių pilis, Šv. Margaritos bažnyčia (XIX a.), geležinkelio stotis, rotušė.
908 m.
908 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Robert Baden-Powell
Robert Baden-Powell (1857 m. vasario 22 d. – 1941 m. sausio 8 d.) – Didžiosios Britanijos armijos karininkas, skautų organizacijos įkūrėjas.
Marsa FC
Marsos FC – Maltos futbolo klubas iš Marsos.
Robert Baden-Powell
Biografija
Gimė Londono priemiestyje, Oksfordo universiteto profesoriaus ir admirolo dukters šeimoje. Būdamas 19 metų tapo karininku. Aštuonerius metus tarnavo Indijoje, Afrikoje, kur už drąsą ir sumanumą buvo vadinamas „Baltuoju Vilku“, po to Vokietijoje, Rusijoje ir Afganistane.
Marsa FC
Istorija
Klubo ištakos siekia 1920 m. 2022–2023 m. sezone rungtyniavo Challenge League (II) ir liko dvyliktoje vietoje.
Rolandas Atkočiūnas
Rolandas Augustinas Atkočiūnas (g. 1961 m. rugpjūčio 16 d. Kaune) – Lietuvos teatro režisierius.
Robert Baden-Powell
Skautų organizacijos įkūrimas
1899 m. vykusiame Mafekingo apsupime gimė skautybės idėja. R. Baden Powell vadovaujami 12-16 m. berniukai puikiai atliko žvalgybos, ryšių ir sanitarijos užduotis, tuo prisidėdami prie anglų pergalės.
Pasibaigus karui, R. Baden Powell pritaikė karių-žvalgų ugdymo programą vaikams, ją papildydamas Amerikos indėnų gyvenimo detalėmis, išleido knygą „Skautybė berniukams“ (Scouting for boys). 1907 m. suorganizavo pirmąją skautų stovyklą, kurioje dalyvavo 20 berniukų.
R. Baden Powell pedagoginiai sugebėjimai, nuoširdus darbas su vaikais, patraukli ir praktiška ugdymo ir veiklos programa pritraukė į organizaciją tūkstančius vaikų. Po poros metų, 1909 m., Anglijoje buvo apie 10 000 skautų. Pamažu skautai paplito po visą pasaulį. 1920 m. Londone įvyko pirmoji pasaulio skautų stovykla. Joje R. Baden Powell paskelbtas pasaulio skautų šefu. Už nuopelnus žmonijai 1929 m. Anglijos karalius suteikė lordo titulą.
R. Baden Powell Lietuvoje
Vizituodamas skautus lordas R. Baden Powell keliavo po visą pasaulį, 1933 m. vasarą su laivu Calgaric jis ir ape 650 bendrakeleivių lankė Baltijos jūros uostamiesčius. Rugpjūčio 17 d. svečiai iš Klaipėdos uosto vyko į Palangą, kur juos priėmė Prezidentas Antanas Smetona, taip pat apsilankė Lietuvos skautų Tautinėje stovykloje. Buvo surengtas britų ir lietuvių skautų paradas, bendri pavakariai. R. Baden Powell'ui įteiktas Lietuvos skautų garbės ženklas „Geležinio vilko ordinas“, jo vardu buvo pavadinta kurorto gatvė. Ant paruošto akmens lordas ir jo žmona kreida užbriežė savo inicialus (vėliau iškaltus), dar ir dabar netoli Birutės kalno tebestovi šis riedulys su svečių ir Lietuvos prezidento A. Smetonos asmeniniais ženklais.
1919 m. planas
1919 m. planas – karinė strategija, sukurta 1918 m. J. F. C. Fuller'io, vykstant Pirmajam pasauliniam karui.
Strategija smerkė nusistovėjusią karinę tvarką, pagal kurią buvo stengiamasi fiziškai sunaikinti priešą, vietoj to, kad būtų puolama į patį vokiečių armijos vadovybės centrą. Pagal Fulerio planą, tankai turėjo greitai prasiveržti į priešo užnugarį, ir tuomet turėjo būti sunaikinti priešo ištekliai ir susisiekimo linijos. Britų tankai turėjo didžiausią įtaką, o jiems sustabdyti vokiečių užnugaryje turėjo būti sutelkta visa vokiečių gynyba.
1918 m. sąjungininkų prasiveržimas ir vokiečių atsitraukimas Prancūzijoje ir Belgijoje pradėjo mechanizuoto karo erą. Nors planas niekada nebuvo įgyvendintas, tačiau jis turėjo įtakos vėlesnės „blitckrygo“ taktikos atsiradimui.
Rolandas Atkočiūnas
Biografija
Režisavo spektaklių Kauno, Šiaulių, Liepojos, Rygos ir Klaipėdos dramos teatruose.
Rokiškių piliakalnis
Rokiškių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Rokiškių I kaimo, Kruonio seniūnija. Pasiekiamas keliu Kalviai (Kaišiadorys) – Kubiliai (Kaišiadorys), yra kelio dešinėje vakaruose, 200 m nuo kelio į Plaskūnus atsišakojimo.
Piliakalnis
miniatiūra|250px|left
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, orientuota rytų – vakarų kryptimi, 1,5 m ilgio ir 3 m pločio, iš šiaurės, rytų ir pietų apjuosta 7,5 m pločio, iki 1,5 m aukščio pylimu. Joje yra kultūrinis sluoksnis, rasta brūkšniuotos, grublėtos ir lygios keramikos, šlako. Šlaitai statūs, 7­-8 m aukščio.
Aikštelės didesnė vakarinė dalis be pėdsakų nuslinkusi ar nukasta. Piliakalnis dirvonuoja.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu -­ II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 20000 m². Išmatavimai: 260 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir iki 100 m pločio.
Tyrimai
1953 m. ir 1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Visose piliakalnio pašlaitėse 1,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos ir lygios keramikos.
1502 m.
1502 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Kovas Gegužė
Birželis
Rugsėjis
Gimtadieniai
Nedatuota
Otaras iš Halogalando
thumb|350 px|Pirmosios Otaro pasakojimo (senąja anglų kalba) eilutės (iš Thorpe leidimo 1900 m.): Otaras pasakojo savo valdovui karaliui Alfredui, kad jis gyveno labiausiai šiaurėje iš visų skandinavų… thumb|350 px|Atkurtas Otaro maršrutas.
Otaras iš Halogalando (Ottar fra Hålogaland, ) – vikingas nuotykių ieškotojas iš Halogalando. Apie 890 m. jis nukeliavo į Angliją, kur jo pasakojimas buvo užrašytas Vesekso karaliui Alfredui Didžiajam.
Otaras pasakojo, kad jis gyveno „šiauriausiai iš visų skandinavų“ ir kad „nė vienas negyveno šiauriau už jį“. Jis pasakojo apie savo keliones į šiaurę į Baltąją jūrą ir į pietus į Daniją ir Angliją, aprašė maršrutą. Jis pasakojo apie samius (suomius) bei dvi iki šiol neaiškias tautas cwenas ir beormas. Kas buvo cwenas ir kur jie gyveno (vadinamasis Kvenlandas), iki šiol neaišku. Apie beormas Otaras pasakojo, kad jie kalbėjo panašiai kaip samiai ir kad jie gyveno prie Baltosios jūros. Manoma, kad jų kraštas, vadinamoji Biarmija, susijusi su senųjų permių kultūra.
Otaro pasakojimas yra pirmas istorinis šaltinis, kuriame paminimi Norvegija ir Danija.
Sufražistės
miniatiūra|250px|left|Sufražisčių paradas Niujorke 1917 m.
Istorija
Pirmosios moterų rinkimų teisę gavo Naujojoje Zelandijoje (1893 m.), Australijoje (1902 m.), Suomijoje (1906 m.). Vėliausiai ši teisė tarp Europos šalių įgyvendinta Šveicarijoje (1971 m.), Portugalijoje (1974 m.), Lichtenšteine (1984 m.).
Lietuvoje
Feminizmas Lietuvoje atsirado XIX a.‌ pab. – XX a. pr., tada buvo pradėta kalbėti apie lygias moterų ir vyrų teises. Tuo metu feministės buvo vadinamos sufražistėmis ir kovojo už moterų rinkimų teisę. Garsiausios to meto Lietuvos sufražistės buvo Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Ona Mašiotienė, Felicija Bortkevičienė, nuosekliai kovojusios už lygias teises. Lietuvoje organizuotas moterų judėjimas dėl rinkimų teisės prasidėjo 1905, kai Vilniuje susikūrė pirmoji moterų organizacija – Lietuvos moterų susivienijimas moterų teisėms ginti. Susivienijimo tikslas buvo kovoti dėl moterų rinkimų teisės ir galimybės dalyvauti nepriklausomos valstybės atkūrime. Pagrindinis sufražisčių tikslas buvo pasiektas 1918 m. lapkričio 2 d. – moterims buvo suteikta balsavimo teisė, kuri buvo įtraukta ir į laikinąją Konstituciją.
Budriškės apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Mielagėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ignalinos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Bernotų apylinkės ir Rubelninkų apylinkės.
Šilutės Šv. Kryžiaus bažnyčia
'''Šilutės Šv. Kryžiaus bažnyčia''' – katalikų bažnyčia, stovinti Šilutėje.
Istorija
Žibuose 1830 m. buvo įrengti katalikų maldos namai, kuriems suteiktas Šilgalių parapijos filijos statusas. Šilgalių kaimas buvo įsikūręs 7 km į šiaurės vakarus nuo Kaukėnų, kairiajame Rusnės upės krante. Šilokarčemos apskrities katalikų tikintieji anksčiau priklausė Šilgalių parapijai.
1841 m. Žibų katalikų bendruomenei priklausė 521 narys. Apie 1850 m. Žibams suteiktas savarankiškas parapijos statusas metus. 1854 m. pastatyta dabartinė bažnyčia. Nuo 1862 m. parapija turėjo nuolatinį kunigą Langą, 1887–1894 m. – Višmaną, iki 1903 m. – Mencelį. Po jo kanoniškai patvirtintas šios parapijos klebonas Briksas.
1903 m. bažnyčia buvo oficialiai konsekruota, pašventinta Varmijos vyskupo Dr. Andreus Thiel. Bažnyčiai buvo suteiktas Šv. Kryžiaus Išaukštinimo titulas.
Kruzniai
Kruzniai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Zibalų.
Šilutės Šv. Kryžiaus bažnyčia
Istorija
1920–1944 m. klebonavo Francas Šachtas (1883–1971), pamaldas laikęs lietuvių ir vokiečių kalbomis. Jis buvo baigęs teologijos studijas, kilęs iš Rosenbeko (Vokietija), dirbęs Tilžėje, Ropkojuose. 1914 m. buvo paimtas į nelaisvę ir ištremtas į Rusijos gilumą. Jo rūpesčiu buvo pastatyta katalikų bažnyčia Pagėgiuose. Palaikė gerus ryšius su Telšių vyskupija. Šilutėje labai padaugėjo katalikų po 1923 m. Klaipėdos krašto prijungimo prie Lietuvos. Stengdamasis išvengti sovietų nelaisvės, 1944 m. rudenį klebonas kartu su parapijiečiais pasitraukė iš Lietuvos. Tačiau dviem mėnesiams buvo uždarytas į Instenburgo (Černiachovsko) kalėjimą. Paleistas išvyko į Vokietiją, kur praleido likusį gyvenimą.
Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia beveik nenukentėjo, bet nebeliko parapijiečių. Juos pamažu pakeitė iš Didžiosios Lietuvos atsikėlę katalikai, buvo atnaujintos pamaldos.
Pokaryje pradėjo dirbti klebonas B. Šveikauskas, tačiau 1949 m. jis buvo ištremtas į Rusiją. Jį pakeitė kunigas E. Basys, kuris buvo ištremtas iš Vilniaus ir apsistojęs Šilutėje. 1949-1950 m. bažnyčioje dirbo kunigai K. Macelis, Jurgutis, nuo 1963 m. – J. Gedvila, 1966-1970 m. – L. Šapoka, 1970 m. – A. Žukas.
1970-1976 m. dirbo kanauninkas J. Grubliauskas (1918–1984). jį iškėlus į Tauragę, Šilutės parapijoje trumpai tarnavo kunigai A. Milerius ir V. Šikšnys. Po keturių mėnesių J. Grubliauskas grįžo ir čia dirbo iki savo mirties 1984 m. Jo pastangomis 1971-1983 m. buvo atlikti dideli bažnyčios remonto darbai, perdengtas stogas, trečdaliu pakeistos lubos, bažnyčios vidus perdažytas, dekoruotas, sienos papuoštos ažuoliniais paneliais, pastatyti nauji suolai ir atlikti kiti remonto darbai. Po mirties J. Grubliauskas buvo palaidotas bažnyčios šventoriuje.
1984–2003 m. klebonu buvo Jonas Bučinskas. Jis pastatė prie bažnyčios pagalbinį pastatą, remontavo pačią bažnyčią. Nuo 2003 m. parapijoje tarnavo kunigas J. Vaičius, vikaras V. Palionis. Dabar parapijos klebonas yra Remigijus Saunorius.
Architektūra
Bažnyčia turi neogotikos ir neoromanikos bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė, su išsikišusiu prieangiu. Virš bažnyčios priekinio frontono iškilęs ažūrinis dviejų aukštų bokštelis. Dabartinis stogas uždengtas raudonai dažyta skarda, anksčiau jis buvo olandiškų čerpių. Presbiterijoje įrengti du vitražiniai langai.
Bažnyčioje yra trys altoriai, papuošti skulptūromis - Šv. Kryžiaus Išaukštinimo (didysis) bei Šv. Jėzaus Širdies ir šv. Mergelės Marijos (mažieji). Didžiajame altoriuje šalia Nukryžiuotojo stovi nežinomo skulptoriaus šv. Mergelė Marijos, šv. Petro ir šv. Pauliaus statulos. Bažnyčioje įrengta gotikinio stiliaus medinė sakykla. Ją puošia keturių evangelistų ir Dekalogo bareljefai. Bažnyčios vargonai nenaudojami, išardyti. Jie turėjo vienuolika registrų, gotikinio stiliaus prospektą.
Prie bažnyčios varpinė buvo suprojektuota atskirai, tačiau liko nepastatyta. Priešais centrinį įėjimą, dešinėje pusėje ant aukšto pjedestalo pastatyta Šv. Mergelės statula. Šventoriaus tvora metalinė, su mūriniais stulpeliais.
Aistuva
180px|thumb|right Aistuva – laikraštis ukmergiškiams, leistas 1989–1994 m. Ukmergėje.
Istorija
Iki 1992 m. ėjo kaip Ukmergės sąjūdžio leidinys. Įsteigė ir leido Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Ukmergės rajono taryba.
Tiražas 1989 m. – 2200 egz., 1994 m. – 1000 egz.
Femundas
Ežeras patenka į Femundsmarkos nacionalinį parką.
Neicer Reasco
Neiseris Reaskas (g. 1977 m. liepos 23 d.) – futbolininkas, Ekvadoro rinktinės gynėjas.
Karjera
Su LDU Quito klubu laimėjo 4 Ekvadoro čempionatus
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 1998 m. spalio 14 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate.
FK Klevas Šiauliai
Šiaulių sporto mokyklos „Klevas“ futbolo komanda (1994–2000) – buvusi Lietuvos futbolo komanda iš Šiaulių.
Septynis sezonus praleido antroje pakopoje. Nuo 2001 m. A lygoje žaidęs Šiaulių „Sakalas“ perėmė sporto mokyklos „Klevas“ vietą aukščiausioje lygoje. Šiaulių „Sakalas“ laikytinas naujadaru, o ne Klevo tradicijos tęsėju.
Istorija
Šiauliuose sovietmečiu buvo įkurta „Klevo“ sporto mokykla, kurioje sportavo jaunimas. Tuo metu užsiimta futbolu, krepšiniu, regbiu ir žolės rieduliu.
1994–2000 m.
1994 m. vasarą iširus Šiaulių „Tauro“ komandai, jos vieta Antros pakopos pirmenybėse atiteko Šiaulių „Klevui“. Dalis buvusių „Tauro“ žaidėjų prisijungė prie sporto mokyklos žaidėjų ir buvo suformuota nauja komanda, kuri įgijo teisę žaisti Lietuvos futbolo pirmenybėse.
Nuo 1994 m. „Klevas“ žaidė I lygoje. 1995 m. suformuota komanda susijungus su Šiaulių Logikos klubu.
1996–1997 m. antros pakopos pirmenybėse Klevo futbolininkai tapo nugalėtojais ir iškovojo teisę žaisti aukščiausioje lygoje, bet ja nepasinaudojo.
Mansour Boutabout
Mansuras Butabutas (g. 1978 m. rugsėjo 20 d.) – buvęs Alžyro futbolininkas, Alžyro rinktinės puolėjas.
Su rinktrine dalyvavo 2004 m. Afrikos Tautų taurės turnyre.
FK Klevas Šiauliai
1994–2000 m.
2000 m. po to, kai kitas Šiaulių klubas FK Kareda buvo parduotas ir perkeltas į Kauną, planuota, kad „Klevas“ bus reprezentacinė miesto komanda.
2000 m. Pirmoje lygoje „Klevas“ užėmė trečią vietą ir dėl patekimo į A lygą žaidė pereinamąsias rungtynes su Vilniaus „Polonijos“ ekipa. Pirmosios rungtynės baigėsi rezultatyviomis lygiosiomis 3-3, o atsakomosiose šiauliečiai patyrė pralaimėjimą.
Nepaisant nesėkmės, kitą sezoną buvo perkelti į elito divizioną. Tiesa, A lygoje žaidė Šiaulių „Sakalas“, o ne sporto mokykla „Klevas“.
Lukas Lekavičius
Lukas Lekavičius (g. 1994 m. kovo 30 d. Šilalėje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Kauno „Žalgirio“ klube.
FK Klevas Šiauliai
2001 m.
2001 m. Šiauliuose įvyko rebrendingas. 2001 m. vietoje „Klevo“ radosi Futbolo klubas Šiaulių „Sakalas“, ir dalyvavo A lyga pirmenybėse.
Lukas Lekavičius
Nuo 2012 m. atstovavo „Žalgiris-2“ ekipai. Po dviejų sėkmingų metų NKL čempionate L. Lekavičius pateko į pagrindinės komandos sudėtį. Po kokybiško sezono buvo pakviestas į nacionalinę Lietuvos krepšinio rinktinę ir su ja 2015 m. tapo Europos vicečempionu.
FK Klevas Šiauliai
2001 m.
Kai kurie buvę „Klevo“ žaidėjai iš perėjo į naujai suburtą FK „Sakalas“.
Didžiasalio apylinkė
Didžiasalio apylinkė sovietmečiu buvo:
Lukas Lekavičius
2017 m. birželio pabaigoje pasirašė dvejų metų sutartį su Atėnų „Panathinaikos“ klubu.
FK Klevas Šiauliai
Dabartinė situacija
Kai Šiauliuose 2007 m. buvo įsteigta FA Šiauliai, visais futbolo reikalais ir jaunimo ugdymu ėmė rūpintis naujadaras Šiaulių futbolo akademija (Viešoji įstaiga – futbolo akademija „Šiauliai“).
Nuo 2007 m. sporto mokykla „Klevas“ rengia jaunuosius regbininkus ir žolės riedulininkus.
Spalvinė gama
Klevo lapas yra žalios spalvos, todėl ir sporto mokyklos spalvinėje gamoje dominavo žalia spalva.