cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Azija
Paviršius
Pagrindiniai Azijos kalnų ir lygumų bruožai susiformavo mezozojinės ir alpinės kalnodaros metu. Dabartinis reljefas susidarė dėl senovinių denudacijos procesų, vertikaliųjų ir horizontaliųjų Žemės plutos judesių neogene ir kvartere, erozijos ir nuosėdų kaupimosi. Senoviniai denudaciniai paviršiai geriausiai išliko Azijos kalnų vidinėse dalyse, Dekano, Sirijos–Arabijos, Vidurinio Sibiro plokščiakalniuose. Stipriausi neogeno ir kvartero vertikalieji judesiai buvo Pamyre, Tibete, Himalajuose, Kopetdage, Ferganos kalnagūbryje, Tian Šanyje, Gisaro Alajuje. Intensyvi erozija daugelį senųjų plokščiakalnių labai suskaidė; gilių tarpeklių yra Pamyre, Tibete, Himalajuose, Kunlune, Vakarų Sajane, Stano kalnyne, Čerskio kalnagūbryje, Vakarų Azijos kalnynuose. Didelius Vidurinės ir Centrinės Azijos plotus (ypač Chvangchės baseine) dengia liosas. Yra vadinamų prastųjų žemių (bedlendų), dykumose – eolinių, klinčių ir gipso paplitimo vietose – karstinių reljefo formų. Šiaurės vakarų Azija į šiaurę nuo 60° š. pl. kvartere buvo apledėjusi. Į rytus nuo Chatangos upės buvo tik pavienių apledėjimo židinių. Kitose Azijos dalyse senovinių ledyninės kilmės reljefo formų yra aukštikalnėse. Didelę įtaką reljefo formavimuisi turėjo vulkanizmas. Senųjų lavų paviršių ir magmos klodų intarpų yra Indostane ir Vidurio Sibire.
Dabar veikiančių ugnikalnių daugiausia Rytų Azijos salose (Fudzijama, Pektusanas, Asas ir kt.), Kamčiatkoje (Kronokų Sopka, Kliučių Sopka, Avačos Sopka), Filipinuose (Pinatubas, Majonas, Taalio ugnikalnis), Didžiosiose ir Mažosiose Sundos salose (Krakatau, Bromas, Semeru, Tambora ir daug kt.).
Geologinė sandara
thumb|240px|Tian Šanis Kirgizijoje thumb|240px|Jardangai Caidamo įduboje (Kinija) Žemės plutą Azijoje sudaro dvejopos struktūros: seniausi branduoliai – Sibiro plokštė (žemyno šiaurėje), Kinijos-Korėjos plokštė, Pietų Kinijos plokštė (rytuose), Indijos plokštė (pietuose), Arabijos plokštė (pietvakariuose; Afrikos platformos dalis) ir tarp jų ar atskirų jų dalių raukšlėtosios sritys. Sibiro plokštę iš pietų ir vakarų juosia vėlyvojo proterozojaus ir ankstyvojo paleozojaus konjunkcijos zonos. Panašaus amžiaus yra Pabaikalė, Sajanai, Jenisiejaus kalvagūbris, Kuznecko Alatau, Kalnų Altajus, didesnioji Mongolijos Altajaus, Changajaus ir Tanu Olos dalis. Kaledonidų yra vidurio Kazachstane, Tian Šanio šiaurėje, pietryčių ir centrinėje Kinijoje. Šių regionų nuogulos labai dislokuotos; gausu intruzijų. Tarp kaledonidų yra didelių tektoninių įdubų: Kuznecko, Minusinsko, Vidurio Tuvos; jose susiklosčiusios kontinentinės nuogulos dislokuotos t. y. devone, karbone ir perme. Hercinidai eina plačiu lanku: Taimyras, Uralas, Kazachstanas, Salairo kalvagūbris, Altajus, Tian Šanis, Kunlunas, Nanšanas. Vakarų Sibire ir Turgajaus įlinkyje juos dengia horizontalūs mezozojaus ir kainozojaus sluoksniai. Mezozojinio Žemės plutos metu iškilo Verchojansko, Kolymos, Čiukčių pusiasalio, Sichote Alino, Indokinijos pusiasalio kalnai. Jų raukšles kerta granitų intruzijos. Tarp jų yra paleozojinių masyvų. Altajuje, Tian Šanyje ir kitur yra iškilusių paleozoidų. Kainozojaus metus vyko Alpių ir Himalajų kalnų formavimasis.
Azijos rytinis pakraštys yra tektoniškai aktyvus, nes įeina į Eurazijos ir Ramiojo vandenyno litosferos plokščių sandūros (subdukcijos) zoną. Šioje zonoje Ramiajame vandenyne yra gilių povandeninių lovių (Kurilų–Kamčiatkos, Japonijos, Bonino, Marianų, Filipinų), ties kuriais vandenyno litosferos plokštė stačiu kampu grimzta (7–8 cm per metus) ir panyra po Eurazijos žemyno kraštu iki 600 km gylio. Tai sukelia viso Azijos rytinio pakraščio seisminį ir vulkaninį aktyvumą. Dėl to žemyne formuojasi didžiulės vulkaninių kalnų grandinės, o vandenyne, netoli Azijos krantų – salų lankai. Panašūs tektoniniai ir kalnodaros procesai vyksta ir Azijos pietrytiniame pakraštyje, kur Indijos vandenyno plokštė panyra po Azijos pakraščiu palei Sundos povandeninį lovį. Žemyno viduje yra riftų; į pietus nuo Rytų Sibiro yra Baikalo riftų sistema (apie 2000 km), kurios didžiausioje įduboje telkšo Baikalas.
Naudingosios iškasenos
thumb|240px|Kavah Idženo sieros kasykla (Indonezija) Kitos naudingosios iškasenos:
Klimatas
thumb|240px|Musoniniai debesys pietų Indijoje ([[Kerala)]] Kadangi Azija tęsiasi nuo pat Arkties iki pusiaujo, joje driekiasi visos klimato juostos. Didžiojoje Azijos dalyje (ypač, vidutinių platumų juostoje) būdingas žemyninis klimatas su šaltomis žiemomis ir karštomis vasaromis. Čia metinis kritulių kiekis neviršija 300 mm, žiemą atšąla žemiau –40 °C (žemiausia temperatūra (iki –70 °C – Š. pusrutulio šalčio polius) yra buvusi Azijos šiaurės rytuose – Verchojanske ir Oimiakone). Vasarą sušyla iki +40 °C. Labiausiai žemyninis yra Šiaurės rytų Sibiro klimatas; čia absoliučioji temperatūrų amplitudė daugiau kaip 100 °C (Verchojanske 101,7 °C). Vidutinių platumų juostoje žiemą, atšalus sausumai, virš Šiaurės ir Centrinės Azijos susiformuoja aukšto atmosferos slėgio sritis (Azijos anticiklonas) su giedrais, šaltais ir be vėjo orais. Jos centras būna virš Mongolijos. Pačioje šiaurėje vyrauja arktinis klimatas. Poliarinė naktis trunka 110 parų; vidutinė temperatūra žemesnė nei –40 °C; liepos vidutinė temperatūra ne aukštesnė kaip 10 °C, metinis kritulių kiekis 150–300 milimetrų.
Pietų ir Pietryčių Azijos klimatas musoninis, žiema sausa; kritulių per vasaros pusmetį iškrinta apie 1000 mm, vidutinė metinė temperatūra iki 20 °C, pavasarį ir rudenį būna taifūnų. Pietvakarių Azijos Viduržemio jūros pakrantėse (Mažojoje Azijoje) klimatas sausas, metinis kritulių kiekis mažiau kaip 250 mm (įdubose mažiau kaip 100 mm), liepos vidutinė temperatūra daugiau kaip 30 °C; žiema šilta, vėjuota, būna dulkių audrų. Vasarą ypač karšta Arabijos pusiasalyje, Levante, Irane, kur oras įkaista >50 °C (aukščiausia užfiksuota temperatūra +54 °C Ahvaze Irane ir Tirat Cvi Izraelyje). Didžiuosiuose Azijos kalnynuose (Himalajai, Tibetas, Karakorumas ir kt.) klimatas šaltas ir sausas, šlaituose, esančiuose priešais drėgnąsias oro mases, gausu kritulių. Ypač gausiai lyja per musoną pietryčių Himalajų papėdėse – Indijos šiaurės rytuose, Čerapundžyje vidutinis metinis kritulių kiekis 11 777 mm (didžiausias Žemėje). Šiauriniuose šlaituose būdingas sausas ir kontrastingas žemyninis klimatas.
Gyvoji gamta
thumb|240px|Mongolijos stepės thumb|240px|Antilopės [[Keoladeo nacionalinis parkas|Keoladeo nacionaliniame parke (Indija)]] Didžioji dalis Azijos patenka į holarktinę floristinę ir zoogeografinę sritį. Arabijos pusiasalio pietūs, Indostano, Indokinijos pusiasaliai ir Malajų salynas yra paleotropinėje floristinėje srityje, o Pietų Azijoje išskiriama savita Indijos–Malajų zoogeografinė sritis. Arabijos pietūs yra Etiopijos zoogeografinėje srityje.
Azijoje sutinkamos beveik visos gamtinės sritys. Arkties vandenyno pakrantėje driekiasi tundros juosta, iš pietų juosiama siauros miškatundrės. Toliau pietuose beveik per visą Sibirą (taip pat Mongolijos, Mandžiūrijos pakraščius) driekiasi miškingiausia Azijos sritis – taiga. Toliau į pietus yra miškastepės augalijos zona, ši pereina į bemiškę stepių zoną (kserofitinės žolės ir puskrūmiai). Pagrindinė Azijos stepių juosta vadinama Ponto stepe (Kazachstanas, pietų Sibiras). Azijos vakaruose ir vidurinėje dalyje stepės pereina į pusdykumes ir dykumas. Šios labiausiai paplitusios vidinėse Azijos srityse: Gobio dykuma, Karakumai, Taklamakanas, Kyzylkumai, Dešte Lutas, Dešte Keviras, Tharo dykuma, Sirijos dykuma, Arabijos dykuma. Vidurinės Azijos aukštikalnės yra daugiausia bemiškės, tik jų išoriniai (priešvėjiniai) šlaitai (pvz., Tibeto rytuose, Himalajų pietuose) apaugę daugiausia spygliuočių miškais. Vakarų subtropikuose (Viduržemio jūros pakrančių srityje) būdingi subtropiniai krūmynai ir giraitės (pistacijos, kadagiai, alyvmedžiai, makija ir kt.), o rytuose – musoniniai plačialapių ir mišrieji miškai. Pietryčių Azijoje auga daugiausia drėgnieji visžaliai miškai (ypač Malajų salyne), juose gausu įvairių medžių rūšių. Į šiaurę nuo jų, beveik iki Pietų Kinijos, auga visžaliai miškai. Salose ir pusiasaliuose paplitę lapus metantys musoniniai miškai. Indokinijos pusiasalio sausiausiose vietose auga savanų augalija, pelkėtose jūrų pakrantėse – mangrovės. Kalnuose ryškiai išreikštas vertikalusis zoniškumas.
Dideli Azijos plotai (ypač Rytų ir Pietų Azijoje) sukultūrinti. Iš Azijos kilę ryžiai, sojos, arbatmedžiai, tikrieji ir apelsininiai citrinmedžiai, bananai, kokospalmės, cukranendrės, kviečiai, avižos, miežiai, kanapės, agurkai.
Azijos tundroje gyvena šiauriniai elniai, poliarinės lapės, baltieji kiškiai, lemingai, Arkties jūrų pakrantėse – baltieji lokiai, ruoniai, peri jūriniai paukščiai (alkos, kirai, narai), taigoje veisiasi rudieji lokiai, vilkai, lūšys, elniai, briedžiai, bebrai, barsukai, šernai, erniai, sabalai, peri tetervinai, kurtiniai. Stepėse būdingi vilkai, šakalai, antilopės, švilpikai, starai, dykumose – saigos, gazelės, džeiranai, kulanai, kupranugariai. Tibeto kalnynui ir aplinkiniam masyvams būdingi jakai, Rytų Azijai – tigrai, mangutai, fazanai, Artimiesiems Rytams – vienkupriai kupranugariai. Į pietus nuo Himalajų esančioje Azijos dalyje gyvūnija labai įvairi ir gausi. Gausu beždžionių (gibonų, makakų, orangutanų), yra azijinių dramblių, baltaliemenių tapyrų, raganosių, buivolų, tigrų, įvairių antilopių, vietomis išlikę gepardų, azijinių liūtų. Daug roplių rūšių (pitonai, kobros, driežai, varanai).
Vidaus vandenys
thumb|240px|Brahmaputros aukštupys Jarlung Cangpo [[Tibetas|Tibete]] Daugelis Šiaurės Azijos vandenų priklauso Arkties vandenyno baseinui (~25 % Azijos paviršiaus). Šio baseino upės labai vandeningos, o tinklas tankus. Į Arkties vandenyną teka Jenisejus (su Angara, Žemutine Tunguska), Obė (su Irtyšiumi, Išimu), Lena (su Aldanu, Viliujumi), Indigirka, Kolyma, Jana, Oleniokas). Rytų ir dalis Pietryčių Azijos patenka į Ramiojo vandenyno baseiną (~18 %). Jos taip pat vandeningos, patvinsta per vasaros liūtis (Amūras, Chvangchė, Jangdzė, Mekongas, Sidziangas, Hongha). Pietų, dalis Pietryčių ir Vakarų Azijos upių teka į Indijos vandenyną (baseinas užima 26 % ploto). Daugelis jų būna vandeningos tik dalį metų (Pietų Azijoje – per musoną, Vakarų – po liūčių, tirpstant ledynams), sausrų metu smarkiai nusenka; Pietryčių Azijos upės vandeningos visus metus. Šiam baseinui priklauso Tigras, Eufratas, Indas, Ganga (su Jamuna), Brahmaputra, Iravadis, Salvinas, Godavarė, Narmada, Krišna. Vakarinių Azijos pakraščių upės teka į Atlanto vandenyno baseiną (Kyzylyrmakas, Orontas). Centrinės žemyno dalies upės teka į nenuotakius baseinus. Nenuotakios sritys sudaro daugiau kaip 30 % viso paviršiaus; tai daugiausia Kašgaro, Džungarijos lygumos, Turano žemuma, Gobis, Arabijos pusiasalis. Į Kaspijos jūrą, Aralo ir Balkašo ežerus įteka: Kura (su Araksu), Emba, Amudarja, Syrdarja, Ilis, Tarimas, Ču, Hilmendas. Daugelis šių upių nevandeningos, atskirose atkarpose visai išdžiūsta.
thumb|left|240px|[[Namakas (ežeras)|Namako druskos ežeras Irane]]
Didžiausi Azijos ežerai: Kaspijos jūra, Baikalas, Aralo jūra, Balchašas, Dongtinghu, Isyk Kulis, Urmijos ežeras, Vanas, Mirties jūra, Tonlesapas, Taimyro ežeras, Chanka, Chubsugulas, Kukunoras, Ubsu Nuras, Pojanghu. Kaspijos jūra, Aralo ežeras yra paleogeno ir neogeno jūros likučiai. Baikalas telkšo gilioje tektoninėje įduboje ir yra giliausias pasaulio ežeras ir didžiausias tūriu gėlo vandens telkinys. Daugelis Centrinės Azijos ežerų (Aralas, Kukunoras, Balchašas ir kt.) nenuotakūs, druskingi, išdžiūstantys (dalies jų plotas gerokai sumažėjo dėl vandens panaudos). Mongolijos, Kazachijos, Irano plokščiakalnių nenuotakiose srityse gausu druskingų ežerų ir druskožemių. Aliuvinėse žemumose yra didelių seklių ežerų (Chanka, Dongtinghu, Pojanghu, Tonle Sapas). Gausybė ežerų telkšo arktinėse Sibiro srityse.
Apledėjusios sritys Azijoje užima apie 118 000 km² (arktinės salos, aukščiausios Himalajų, Karakorumo, Pamyro, Tian Šanio kalnų dalys). Didžiausi ledynai: Siačeno, Baltoro, Hisparo (Karakorumas), Fedčenkos (Pamyras). Sniego ribos aukštis Himalajuose 4500–6000 m, Pamyre 4400–5200 m, Kaukaze vidutiniškai 3200 m. Arktinėse salose sniego riba nusileidžia iki jūros lygio. Apie 11 mln. km² užima amžinojo įšalo žemės (praktiškai visas Sibiras, Rusijos Tolimieji Rytai, dalis Mongolijos).
Gyventojai
thumb|left|240px|Uzbekų tradicinių šokių šventė prie klajoklių [[jurta|jurtos]]
2000 m. apie 40 % Azijos gyventojų gyveno miestuose. Urbanizacija Azijos valstybėse auga labai sparčiai. Visiškai urbanizuotos teritorijos yra Honkongas, Makao, Singapūras, Kuveitas, Kataras, iš didesnių šalių labiausiai urbanizuotos yra Japonija (91,6 %, 2018 m.), Jordanija (91 %), Libanas (88,6 %), Jungtiniai Arabų Emyratai (86,5 %), Omanas (84,5 %); mažiausiai urbanizuotos – Šri Lanka (18,5 %), Nepalas (19,7 %), Kambodža (23,4 %), Afganistanas (25,5 %), Tadžikistanas (27,1 %). Daugiau nei 150 Azijos miestų turi daugiau kaip 1 mln. gyventojų (daugiausia Kinijoje ir Indijoje). Dauguma Azijos didmiesčių yra ir tarp didžiausių pasaulio miestų. Didžiausi (įtraukiant aglomeracijas): Tokijas (38,5 mln., 2019 m.), Džakarta (34,3 mln.), Delis (28,1), Manila (25,0), Seulas (24,3), Mumbajus (23,6), Šanchajus (22,1), Gvangdžou (20,1), Pekinas (19,4), Daka (18,5), Osaka (17,1), Karačis (16,9), Bankokas (16,0), Kalkuta (15,2), Teheranas (14,6). Apie 5 mln. Azijos gyventojų gyvena klajokliškai.
thumb|240px|Musulmonų vaikai Indijoje
thumb|240px|[[Badžau tautos kaimas ant vandens. Filipinai]]
Etninė sudėtis
thumb|left|150px|Jakutė tradiciniais rūbais Rytų ir iš dalies Pietryčių bei Pietų Azijoje paplitusios kinų-tibetiečių tautos: kinai, tibetiečiai, mjanmai (birmiečiai), kajinai, nevarai. Pietų Azijoje ir Viduriuose Rytuose gyvena indoeuropiečiai: indai (hindustaniai, pandžabai, marathai, bengalai, orijai, nepalai, gudžaratai, radžasthaniečiai, sindhai ir kt.), persai, tadžikai, kurdai, puštūnai, beludžai ir kt., Sibire – rusai, Užkaukazėje – osetinai, armėnai. Centrinėje ir Vakarų Azijoje indoeuropiečiai daug kur gyvena pramaišiui su tiurkais: turkais, uzbekais, uigūrais, kazachais, turkmėnais, kirgizais, azerbaidžaniečiais, afšarais. Jų taip pat gyvenama Sibire: jakutai, tuviai, chakasai, totoriai, altajiečiai. Didžiąją Pietryčių Azijos gyventojų sudaro austroneziečiai: indoneziečiai (javiečiai, ačehai, sundai, baliečiai, bandžarai, madūriečiai, bugiai), malajai, filipiniečiai (tagalai, visajai ir kt.), Taivano aborigenai. Taip pat Pietryčių Azijoje ir Pietų Kinijoje įsimaišiusios tajų grupės tautos (tajai, laosiečiai, šanai, li, kamai, šujai), austroazijiečiai (vietnamiečiai, khmerai, monai, mundai, khasai), hmongų-mienų grupės tautos (hmongai, miao, jao). Indijos pietuose gyvena dravidai: tamilai, telugai, kanadai, malajaliai, tulai (taip pat brahujai Pakistane). Vakarų Azijoje paplitę semitai-chamitai arabai, žydai, drūzai. Sibiro autochtonai priklauso tungusams (evenkai, evenai, nivchiai), paleosibiriečiams (čiukčiai, koriakai), finougrams (chantai, mansiai) ar kitoms negausioms etnolingvistinėms grupėms (selkupai, ketai, aleutai, inuitai, jukagyrai). Pietų Sibire ir Azijos stepėse gyvena mongolai ir buriatai. Rytų Indonezijoje yra papuasų tautų (Halmaheros gyventojai, Aloro–Pantaro tautos ir kt.).
thumb|150px|Azijoje didelė kalbų ir rašto sistemų įvairovė. Ženklas kinų, [[i kalba|i ir anglų kalbomis. Kiekviena iš šių kalbų užrašyta skirtingu raštu. (Sičangas, Kinija)]]
Dalies tautų lingvistinė priklausomybė neaiški. Tarp jų ir tokios didelės tautos kaip japonai, korėjiečiai ir negausūs burušai, andamaniečiai, ainai.
Kalbos
Svarbiausios Azijos kalbinės grupės yra kinų-tibetiečių, indoeuropiečių, semitų-chamitų, austronezinės ir austroazinės kalbos. . Taip pat paplitusios dravidų, Altajaus kalbos bei prie kitų kalbų grupių nepriskiriamos japonų ir korėjiečių kalbos.
Rytų Azijoje daugiausia vartojamos kinų, japonų, korėjiečių kalbos; Pietryčių Azijoje – indoneziečių, vietnamiečių, tagalų, tajų kalbos; Pietų Azijoje – hindi/urdu, bengalų, tamilų, pandžabų kalbos; Vidurinėje Azijoje – uzbekų, kazachų kalbos; Vakarų Azijoje – arabų, persų, turkų, hebrajų kalbos; Šiaurės Azijoje – rusų kalba.
Kaip kolonijinių laikų paveldas dalyje Azijos valstybių oficialiai arba šnekamuoju lygmeniu tebevartojamos iš Europos kilusios kalbos: anglų kalba (Indijoje, Pakistane, Nepale, Šri Lankoje, Filipinuose, Honkonge, Singapūre), prancūzų kalba (Indokinijoje, Pudučeryje), portugalų kalba (Goa, Rytų Timore, Makao), ispanų kalba (Filipinuose), olandų kalba (Indonezijoje), rusų kalba (Vidurinėje Azijoje, Užkaukazėje).
Religija
Iš Azijos kilusios visos pasaulio didžiosios religijos. Tikslūs duomenys apie religijų išpažinėjų skaičių Azijoje negalimi, nes Rytų, Pietų, Pietryčių Azijoje labai paplitęs religinis sinkretizmas.
thumb|left|240px|Budistinių [[stūpa|stūpų kompleksas Bagane (Mianmaras)]] Vakarų ir Vidurio Azijoje bei Malajų salyne labiausiai paplitęs islamas (kilęs iš Arabijos pusiasalio). Dauguma Azijos musulmonų yra sunitai, tačiau Irane, Azerbaidžane, Bahreine ir Irake vyrauja šiitai. Levante ir Anatolijoje yra nuo kanoninio islamo nutolusių religinių grupių – drūzų, alavitų, alevitų. Didžiausia musulmonų dalis yra Maldyvuose (100 %), Afganistane (99,6 %), Irane (99,4 %), Jemene (99,1 %), Turkijoje (98,6–99,8 %), Palestinoje (97,5 %), Jordanijoje (97,2 %), Saudo Arabijoje (97,1 %). Indonezija, Pakistanas ir Indija yra didžiausios pasaulyje šalys pagal musulmonų skaičių. Islamas Azijoje sparčiausiai plito IX–XIV a., per šilko kelią, prekybinius ryšius bei užkariavimus. Azijoje yra svarbiausi islamo centrai – Meka, Medina, Jeruzalė.
Rytų ir vietomis Pietryčių Azijoje paplitęs budizmas, kilęs iš Indijos. Šri Lankoje, Tailande, Mianmare, Kambodžoje, Laose paplitęs theravados budizmas, o Kinijoje, Korėjoje, Japonijoje – mahajana. Tibete ir Himalajų priekalnėse susiklostė savitas Tibeto budizmas (vadžrajana), vėliau pasiekęs Mongoliją, Buriatiją, Tuvą. Labiausiai budistinės šalys yra Kambodža (96,9 %), Tailandas (93,2 %), Mianmaras (80,1 %), Butanas (74,7 %), Šri Lanka (69,3 %), Laosas (66,1 %), Mongolija (55,1 %), didžiausios budistų populiacijos gyvena Kinijoje, Tailande, Japonijoje. Svarbiausi budizmo centrai yra Indijoje, Nepale, Tibete (Bodhgaja, Lumbinis, Lasa, Dharamsala).
thumb|240px|[[Šeicho Lotfalos mečetė (Isfahanas, Iranas]] Hinduizmas yra skėtinė sąvoka, kuria aprėpiamos tradicinės indų tikybos. Be pačios Indijos (79,8 % gyventojų hinduistai) hinduizmas dar paplitęs Nepale (81,3 %), dėl imigrantų bendruomenių – Butane (22,6 %), Katare (13,8 %), Kuveite (12 %), kitose Persijos įlankos šalyse, Singapūre. Indijoje taip pat susidarė džainizmas (0,37 % gyventojų Indijoje) ir sikhizmas (tarp pandžabų, 1,72 % Indijos gyventojų).
Levante paplitusi žydų religija judaizmas (74,2 % Izraelio gyventojų). Irane ikiislaminiais laikais buvo paplitęs zoroastrizmas. Vėliau kraštas buvo islamizuotas ir išliko negausios zoroastrų bendruomenės Irane, Indijoje (parsiai), Pakistane. Jam artimos yra kurdų tradicinės religijos (jazidizmas, jarsanizmas).
Kinijoje susiklostė daoizmas, o 136 m. pr. m. e. oficialia religija buvo paskelbtas konfucianizmas (X–XIII a. susiformavo neokonfucianizmas). Daugelis šių religijų bei budizmo bruožai šalyje persipynė į sinkretinį tikėjimą, kuris dar vadinamas „kinų liaudies religija“. Japonijoje taip pat sinkretiškai paplitusi tradicinė religija šintoizmas. thumb|left|240px|Hinduistinė [[arti ceremonija (Varanasis, Indija)]]
Krikščionybė kilo iš Palestinos, bet savo pirminio paplitimo srityse išliko daugiausia negausiomis bendruomenėmis Libane (38–41 %), Sirijoje (10 %), Jordanijoje (6 %), Palestinoje (1–2,5 %), Irake (3 %). Dėl karinių konfliktų, radikalaus islamo šios krikščionių bendruomenės sparčiai mažėja. Armėnija yra seniausia valstybė, kurioje krikščionybė tapo valstybine religija (98,5 % gyventojų krikščionys). Vėliau krikščionybę po Aziją platino misionieriai. Dabar 85 % Filipinų, 27,6 % Pietų Korėjos, 18 % Singapūro, 11,8 % Honkongo, 10 % Indonezijos, 9,2 % Malaizijos, 8,2 % Vietnamo, 6,2 % Mianmaro gyventojų yra krikščionys. Skaitlinga krikščionių bendruomenė gyvena Indijoje (ypač Keraloje). Dauguma Šiaurės Azijos gyventojų taip pat krikščionys. Senosios krikščionių bendruomenės yra Rytų apeigų ortodoksai, Rusijoje, Užkaukazėje ir Vidurinėje Azijoje – stačiatikiai, Indijoje, Filipinuose – katalikai, Indonezijoje, šiaurės rytų Indijoje, kitur Pietryčių Azijoje – įvairios protestantų atšakos (daugiausia pastarųjų dešimtmečių konvertitai).
thumb|240px|Mongolijos šamanai
Tarp Sibiro tautų, mongolų vietomis praktikuojamas šamanizmas, Tibete – bonas, savo tradicines religijas išlaikiusios įvairios Pietryčių Azijos, Indijos, Himalajų, Indonezijos tautos.
Japonijoje, Korėjoje paplitę naujieji religiniai judėjimai, XIX a. Irane kilo bahaizmas (didesnės bendruomenės Indijoje, Izraelyje). Šiaurės Korėjoje oficiali doktrina yra ateizmas, religinė raiška ribojama ir Kinijoje.
Apskritai, vieno tyrimo duomenimis – Azijos gyventojai vieni religingiausių pasaulyje (ypač Bangladeše, Jemene, Šri Lankoje, Afganistane, Filipinuose, Katare, Bahreine), nors Rytų Azijos šalys (Japonija, Honkongas, Vietnamas, Pietų Korėja) – tarp mažiausiai religingų.
Šalys ir regionai
Azija skirstoma į Šiaurės, Vidurio, Pietvakarių, Pietų, Rytų ir Pietryčių regionus. Seniau tradicinis Azijos skirstymas buvo į Artimuosius Rytus, Vidurinius Rytus, Tolimuosius Rytus ir Indiją (plačiąja prasme).
Kai kurių šalių (Rusija, Egiptas, Turkija) tik dalis priklauso Azijai, o Kipras savo kultūra artimesnis Europai. Gruzija, Armėnija ir Azerbaidžanas yra paminėti, bet galėtų būti laikomos Europos šalimis.
Taufa'ahau Tupou IV
Tafa’auhau Tupou IV (Tāufa'āhau Tupou IV; g. 1918 m. liepos 4 d. – 2006 m. rugsėjo 10 d.) – Tongos karalius.
Karalienės Salote Tupou III ir princo Tungī sūnus. Karaliumi tapo 1965 m. mirus motinai. Iki karūnavimo vadintas Siaosi Tāufa’āhau Tupoulahi. Vedęs Mata’aho 'Ahome’e. Turi 4 vaikus. Įpėdiniu tapo jo sūnus Sia'osi Taufa'ahau Manumata'ogo Tuku'aho Tupou.
Jaunystėje buvo aktyvus sportininkas ir dvasininkas. Studijavo teisę Australijoje. 1943 m. karalienė jį paskyrė švietimo ministru, 1944 m. – sveikatos apsaugos ministru, 1949 m. – premjeru. Tafa’auhau Tupou IV turėjo didelę politinę įtaką šalyje. Jam pavaldūs aristokratai užėmė 70 % vietų Įstatymų Leidybos Asamblėjoje.
Jaunoji Lietuva
Jaunoji Lietuva gali reikšti:
Jove Lituània Juna Litovio Młoda Litwa
Álvar Núñez Cabeza de Vaca
Alvaras Nunjesas Kabesa de Vaka (g. 1490 arba1495 m. Cheres de la Fronteroje – m. 1557 arba 1560 m. Sevilijoje arba Cherese) – ispanų keliautojas ir konkistadoras.
Biografija
Jaunystėje buvo našlaitis ir anksti įstojo Medinos-Sidonijos rūmų tarnybą. Dalyvavo ispanų karinėse kampanijose Italijoje (1512 m. Ravenoje) ir Navaroje.
1537 m. Kabesa de Vaka grįžo į Ispaniją kur jam buvo suteiktas La Platos adelantado titulas. 1540 m. vėl išvyko į Ameriką, į savo valdas La Platoje. Išsilaipino Santa Katalinos saloje iš kurios sausuma patraukė link Asunsjono (La Platos gubernijos sostinės). Vedamas tupių-gvaranių indėnų per beveik 5 mėnesius pasiekė miestą. Pakeliui atrado ir aprašė Igvasu krioklį. Asunsjone netrukus įsivėlė į konfliktą su buvusiu valdytoju Domingo Martínez de Irala, kuris priešinosi Kabesa de Vakos valdymui ir norėjo rengti kolonizacinius žygius į indėnų žemes, kas de Vakai atrodė nepriimtina. Dėl kilusios anarchijos 1544 m. išvyko atgal į Ispaniją, kur ir praleido likusį gyvenimą gyvendamas skurdžiai ir visų pamirštas.
Zažečė (Suvalkai)
Zažečė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Prieraslio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės rytus nuo Prieraslio, apie 26 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų ir 133 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka upė Blindė.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Sidonas
Sidonas – trečias pagal dydį Libano miestas, įsikūręs Pietų gubernijoje, Viduržemio jūros pakrantėje, apie 40 km į šiaurę nuo Tyro ir 50 km į pietus nuo sostinės Beiruto. Jo pavadinimas reiškia „žvejybą“.
Sidonas šiandien
1900 m. tai buvo miestas su 10 000 gyventojų; 2000 m. jo gyventojų skaičius siekė apie 200 000. Nors žemė aplink miestą nėra derlinga, auginami kviečiai, daržovės ir vaisiai; taip pat verčiamasi žvejyba. Smarkiai uždumblėjusį senąjį uostą dabar lanko tik maži pakrančių laiveliai. Čia yra ir rafinavimo fabrikas.
2000 m. buvo atidarytas itin modernus stadionas, skirtas 2000 m. Azijos futbolo konfederacijų taurei.
Istorija
Tai buvo vienas iš svarbiausių finikiečių miestų – valstybių, ir galbūt pats seniausias. Iš čia ir iš kitų uostų kilo didi Viduržemio jūros prekybos imperija. Homeras gyrė jos amatininkus, įgudusius gaminti stiklą ir purpurinius dažus. Būtent iš čia iškeliavusi kolonistų grupė įkūrė Tyro miestą.
1855 m. buvo rastas karaliaus Ešmunazaro II sarkofagas. Iš jo dangtyje rasto finikietiško įrašo paaiškėjo, jog tai buvo „sidoniečių karalius“ (greičiausiai V a. pr. m. e.), ir kad jo motina buvo Aštartės, „sidoniečių deivės“, žynė. Šiame įraše kaip pagrindiniai sidoniečių dievai minimi Ešmunas ir Baalas.
Sidonas daug kartų buvo užkariautas: jį valdė filistiečiai, Asirija, Babilonas, Egiptas, graikai ir galiausiai romėnai. Sidoną lankė Erodas; Biblija teigia, kad jame lankėsi Jėzus ir Šv. Paulius.
1110 m. gruodžio 4 d. Sidoną užplūdo Pirmasis kryžiaus žygis. Kryžiaus žygių metu miestas buvo apiplėštas ne kartą: galiausiai 1249 m. jį sugriovė saracėnai. Jis virto Sidono dvaro centru, svarbia Jeruzalės karalystės senjorija. 1260 m. miestą sugriovė mongolai. Autentiškų miesto sienų likučius galima išvysti ir šiandien.
Po to, kai XVII a. Sidonas pateko po Otomanų imperijos jungu, jis atgavo didelę dalį savo ankstesnės prekybinės reikšmės. Po Pirmojo pasaulinio karo jis tapo Prancūzijos mandato Libane dalimi.
Gervinai
Gervinai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Laičių.
Virvagaliai
Virvagaliai – buvęs kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Lukšių.
Nicklas Bendtner
Niklasas Bentneris (g. 1988 m. sausio 16 d.) – buvęs Danijos futbolininkas, puolėjas, atstovavęs Danijos futbolo rinktinei.
Rinktinė
Rungtyniavo 2010-ųjų Pasaulio futbolo čempionato atrankoje, kur įmušo tris įvarčius.
Pasiekimai
2009-aisiais išrinktas Danijos metų futbolininku.
Stenley Park stadionas
Stenley Park Stadium yra planuojamas statyti futbolo stadionas Liverpulyje, Anglijoje. 2003 m. buvo duotas leidimas busimoms statyboms. Planuojama, kad naujas stadionas bus atidarytas 2012 m. rugpjūtį, jame tilps 60 000 žiūrovų.
Afrikinis strutis
Afrikinis strutis (Struthio camelus) – strutinių paukščių (Struthioniformes) būrio rūšis.
Stenley Park stadionas
Istorija
2008 m. birželio 19 d. buvo duotas galutinis leidimas naujam stadionui statyti. Darbai prasidėjo 2008 m. birželio 24 d. pritarus Liverpulio miesto tarybai. Planuojama pabaigti 2011 m., bet oficialiai galutinės datos nėra.
Afrikinis strutis
thumb|left|240px|Afrikinių stručių patino „portretas“
Stenley Park stadionas
Istorija
Jei stadionas bus pastatytas laiku, tai reikš, kad 2018 m. pasaulio čempionate naujame stadione galės žaisti šeimininkė Anglijos rinktinė.
Afrikinis strutis
Paplitimas
Paplitęs tik Afrikos savanose ir pusdykumėse į pietus nuo Sacharos, anksčiau dar buvo Arabijoje ir Sirijoje.
Biologija
Tai stambiausias dabartinis paukštis. Subrendę dviejų, ketverių metų patinai yra 2,1-2,8 m ūgio, o subrendusios patelės 1,7-2 m ūgio. Svoris 63-145 kg, sunkiausi patinai gali sverti iki 156,8 kg. Vienerių metų afrikinis strutis sveria apie 45 kg.
Patelės ir patinai išore skiriasi. Patinas juodas su baltomis sparnų ir uodegos plunksnomis, kurias demonstruoja per tuoktuves. Patelė rudai pilka. Stručio kaklas ilgas ir plikas, galva maža, o kojos labai ilgos ir stiprios, turi po 2 pirštus (ilgesnį – III ir trumpesnį – IV). Sparnai trumpi, raktikauliai išnykę. Jų žingsnis 3-4 metrai. Ilgesnius nuotolius gali bėgti 55 km/h greičiu, o trumpas distancijas įsibėgėja iki, apie 70 km/h. Patinai turi įtraukiamą kopuliacijos organą. Gyvena iki 40–45 metų.
Gyvenimo būdas
Gyvena mažomis grupėmis: patinas ir keletas patelių. Stručių patinai kovoja dėl teritorijos ir socialinio statuso agresyviai demonstruodamiesi, o kartais ir kovodami. Kovos nugalėtojas įgyja teritoriją ir kelias pateles. Dauginimosi sezono metu patinai garsiai baubia. Kelios patelės deda į bendrą lizdą iki 50-60 kiaušinių. Kiaušinio masė 1,1-1,6 kg. Dienomis peri pasikeisdamos patelės, o naktimis – patinas. Jis vedžioja ir jauniklius. Jie išsirita gerai išsivystę ir maitinasi patys. Dėl puošnių plunksnų stručiai buvo labai naikinami. Pietų Afrikoje veisiami specialiose fermose.
Minta įvairiais augalais ir jų sėklomis. Kietą maistą sutrina skrandyje esantys praryti akmenys. Žarnynas labai ilgas. Gamtoje stručiai yra pusiau klajokliai. Ieškodami žolės ir kito augalinio maisto, jie nukeliauja gana toli.
Afrikinio stručio porūšiai
Anot IOC World Bird List v2019 sudaryto sąrašo, rūšyje išskiriami 4 porūšiai, iš kurių vienas išnykęs :
Iš afrikinio stručio kaip atskira rūšis yra išskirtas somalinis strutis (Struthio molybdophanes), kuris anksčiau buvo laikomas afrikinio stručio porūšiu, tačiau 2014 m. pripažintas atskira rūšimi, remiantis reprodukcine izoliacija nuo kitų stručių (Struthio), ką patvirtina mitochondrinės DNR analizė.
Pergalės kalnas
Pergalės kalnas  – viršukalnė Rusijoje, rytų Sibire, Jakutijoje, aukščiausia Čerskio kalnagūbryje. Aukštis 3147 m. Kalnas yra ~180 km į šiaurės rytus nuo Ust Neros ir beveik 140 km į pietus nuo šiaurės poliarinio rato.
Į Pergalės kalną pirmą kartą įkopta 1966 m.
Močudis
Močudis – vienas didžiausių miestų Botsvanoje, turintis 40 000 gyventojų. Miestas įsikūręs Bakgatlos genties regione, Kgatlengo rajone, apie 37 km į šiaurės rytus nuo Gaboronės miesto.
Miestas buvo apgyvendintas Tswanos žmonių 1871 m.
Turizmas
Vienas iš turizmo objektų Močudo mieste yra Futadikabo muziejus, stovintis ant kalno viršūnės. Muziejuje eksponuojamos senos nuotraukos ir istoriniai tekstai apie miesto istoriją ir Bakgatlos žmones. Muziejus įsikūręs pastate, kuriame buvo pirmoji miesto mokykla.
Močudo miestas žinomas dėl jo tradicinių spalvotai dažytų namų ir tradicinės kgotlos (genčių susitikimo vietos).
Pasakėlės iš rūsio
Pasakėlės iš rūsio, kartais vadinammas HBO Pasakėlės iš rūsio – amerikiečių sukurtas siaubo antologijos žanro televizijos serialas, kuris buvo rodomas nuo 1989 m. iki 1996 m. per kabelinę televiziją HBO. Pavadinimas buvo paremtas 1950-ųjų EC Comics komiksų serijos tuo pačiu pavadinimu, kurio pagrindinis turinys buvo paremtas kitais keturiais EC Comics komisais (Haunt of Fear, Vault of Horror, Crime SuspenStories, and Shock SuspenStories). Serialą prodiusavo HBO ir į kūrėjų sarašą neįtrauktos The Geffen Film Company ir Warner Bros. Television (visas gamybos konsorciumas buvo pavadinimas Tales From The Crypt Holdings). Serialo nereikėtų painioti su 1972 m. filmu tuo pačiu pavadinimu arba Tales from the Darkside, taip pat siaubo antologijos serialu.
Įžymios kviestinės žvaigždės ir režisieriai
Pavienės serijos kartais turėdavo po įžymų žmogų, kad ir kas tai būtų scenaristas, režisierius arba aktorius. Tokių būdu daug Holivudo žvaigždžių filmavosi didžiajam ekrane ir mažajam tuo pačiu metu.
Sąrašas apima tokius aktorių/kviestinių žvaigždžių kaip Dan Aykroyd, Hank Azaria, Steve Buscemi, Daniel Craig, Tim Curry, Timothy Dalton, Roger Daltrey, Benicio del Toro, Kirk Douglas, Brad Dourif, Whoopi Goldberg, Teri Hatcher, Mariel Hemingway, Bob Hoskins, Eddie Izzard, Margot Kidder, John Lithgow, Malcolm McDowell, Ewan McGregor, Meat Loaf, Demi Moore, Donald O'Connor, Bill Paxton, Joe Pesci, Brad Pitt, Iggy Pop, Christopher Reeve, Don Rickles, Tim Roth, Martin Sheen, Brooke Shields, Slash, Ben Stein, Sam Waterston, Adam West, ir Treat Williams, bei kiti. Sąrašas apima tokius įžymius režisierius kaip Michael J. Fox, Tom Hanks, Kyle MacLachlan ir Arnold Schwarzenegger (kuris taip pat turėjo epizodinius vaidmenius kitose serijose). Daug žinomų filmų režisierių irgi prisidėjo prie serijų kūrimo, tokių kaip Robert Zemeckis, Richard Donner, Howard Deutch, John Frankenheimer, William Friedkin, Walter Hill, Tom Holland, Tobe Hooper, Mary Lambert, Peter Medak, Russell Mulcahy, Elliot Silverstein, ir Freddie Francis, kuris režisavo originalų 1972 m. filmą.
Apdovanojimai
Pasakėlės iš rūsio laimėjo šiuos apdovanojimus:
Mišrioji sandauga
Mišriosios sandaugos skaičiavimas
Tegu vektorių a, b ir c koordinatės yra (ax, ay, az), (bx, by, bz) ir (cx, cy, cz). Tada mišriąją šių vektorių sandaugą patogu apskaičiuoti naudojant trečios eilės determinantą, kurį sudaro vektorių koordinatės, t.y
Geometrinė mišriosios sandaugos modulio prasmė yra gretasienio, kurio trys kraštinės, išeinančios iš vieno taško, sutampa su vektoriais a, b ir c, tūrį.
Pavyzdys: Raskime gretasienio, kurį sudaro vektoriai a = (1; 0; 0), b = (1; 1; 0) ir c = (1; 1; 1), tūrį.
Sprendimas: Raskime vektorių mišriąją sandaugą: Matome, kad tokio gretasienio tūris yra lygus 1.
Savybės
Mišrioji sandauga tenkina šias savybes:
Taikymai
Naudojant mišriąją sandaugą galima rasti ne tik gretasienio, tačiau ir piramidės tūrį. Trikampės piramidės, kurios tris kraštinės, išeinančios iš vieno taško, sutampa su vektoriais a, b ir c, tūrio V3p skaičiavimo formulė yra: Tarkime, turime keturkampę piramidę EABDC, kurios pagrindą ABCD sudaro vektoriai AB = a ir AD = b, o šoninė kraštinė AE = c. Šios piramidės tūrio V4p skaičiavimo formulė yra: Kiekvienos iš šių figūrų aukštinė h, nuleista į pagrindą, kurį sudaro vektoriai a ir b, gali būti apskaičiuota pagal formulę:
Mišrioji sandauga taip pat taikoma trijų vektorių komplanarumui nustatyti. Atskiruoju atveju ji taikoma plokštumos lygčiai gauti.
Ramų kalba
Ramų kalba – praktiškai išnykusi čibčų kalbų šeimos kalba. Šios kalbos arealas yra rytų Nikaragva, Bliufildso lagūnos apylinkės (ypač Rama Kėjaus sala). 1989 m. šia kalba kalbėjo 24 ramų tautybės žmonės iš ~900 žmonių populiacijos.
1989 m. buvo sudarytas ramų kalbos žodynas. Sandinistų valdymo metais pabandyta kalbą atgaivinti, bet dėl negausios populiacijos ir didelės kreolų kalbos įtakos to padaryti nepavyko.
50000 Kvavaras
thumb|right|Kvavaras ir jo palydovas Veivotas [[2006 m. nufotografuotas Hablo kosminiu teleskopu.]]
50000 Kvavaras (simbolis: ) – transneptūninis objektas ir tikriausiai nykštukinė planeta, skriejanti apie Saulę Koiperio juostoje. Atrasta 2002 m. birželio 4 d. Chad Trujillo ir Michael Brown Kalifornijos technologijų institute nuotraukose, darytose Samuel Oschin teleskopu Palomaro observatorijoje.
Kvavarao atradimas Gyvatnešio žvaigždyne oficialiai paskelbtas Amerikos astronomų sąjungos susitikime 2002 m. spalio 7 d. Šį objektą tikriausiai galima vadinti nykštukine planeta, nes Hablo kosminiu teleskopu buvo gauti tikslūs objekto matmenys.
Objekto matmenys: 1260 ± 190 km. Atradimo metu tai buvo didžiausias objektas po Plutono. Vėliau jį aplenkė Eridė, Sedna, Haumėja ir Makemakė.
Orbitos periodas: 287 m. Orbita beveik apskrita ir nedaug pasvirusi į ekliptikos plokštumą (~8°). Albedas 0.1.
Suleimanijos mečetė
Suleimanijos mečetė  – musulmonų sunitų mečetė Turkijoje, Stambule, įsikūrusi ant 3-iosios miesto kalvos. Tai antra pagal dydį mečetė mieste, savo dydžiu nusileidžianti greta esančiam Sofijos soborui.
Istorija
Mečetė pastatyta valdant galingiausiam Osmanų imperijos valdovui Suleimanui Didžiajam. Jos statyba rūpinosi žymus Osmanų architektas Mimaras Sinanas. Suleimanijos mečetė pastatyta vos per 8 metus (1550–1558 m.). Suleimanas save laikęs antruoju Saliamonu, todėl mečetės dizainas primena Uolos kupolą Jeruzalėje, pastatytą buvusios Saliamono šventyklos vietoje. Suleimanas taip pat siekė, kad ši mečetė pranoktų Justianano Sofijos soborą.
1660 m. mečetę nuniokojo gaisras, bet sultono Mehmeto IV iniciatyva ji suremontuota. Dalis kupolo sugriuvo per 1766 m. žemės drebėjimą. I pasaulinio karo metais mečetės kiemas buvo amunicijos sandėlis ir gerokai nukentėjo. 1956 m. restauruota.
1985 m. Suleimanijos mečetė, su kitais Stambulo objektais, įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Architektūra
Suleimanijos mečetė yra bizantiškojo/osmaniškojo architektūros stiliaus su didele kupolų gausa. Mečetės vidinis kiemas yra vakaruose, jis apsuptas kolonų iš marmuro, granito ir porfirijaus peristiliumi. Keturiuose kiemo kampuose yra po minaretą (po 4 minaretus buvo leidžiama statyti tik sultonams).
Mečetės kupolas yra 53 m aukščio ir 27,5 m skersmens. Pastatymo laikais kupolas buvo pats didžiausias Osmanų imperijoje, matuojant nuo jūros lygio. Tačiau matuojant nuo pamato Sofijos soboro kupolas visgi buvo aukštesnis, be to, jo skersmuo didesnis.
Suleimanijos mečetės kompleksui (kiulijai) taip pat priklauso ligoninė, mokykla, turkiška pirtis, karavansarajus, 4 medresės, hadisų mokykla, medicinos kolegija, viešoji virtuvė (imaretas). Didelė dalis pastatų išlikusi, tačiau dalies jų paskirtis pasikeitė. Sode už mečetės yra du mauzoliejai su Suleimano, jo žmonos Rokselanos, dukters Mihrimos, motinos Dilašub ir sesers Asijės palaikais. Taip pat ten palaidoti sultonai Suleimanas II, Ahmedas II ir Mustafos II duktė Safija. Greta mečetės yra ir architekto Sinano kapas.
Mbumai
Mbumai (mbum, mboum) – etninė grupė, gyvenanti daugiausia Kamerūne (šiaurinėje dalyje), Centrinėje Afrikos Respublikoje (šiaurės vakarinėje dalyje, sudaro 7 proc. jos gyventojų), Čade (pietvakarinėje dalyje).
Kalba mbumų kalba, kuri priklauso Adamavos-Ubangio kalbų grupei. Dauguma mbumų yra bilingvai, nes šneka ir fulbių kalba.
Istorija
thumb|200px|left|Šiaurės vakarų gbajai gyvena istoriniame Adamavos regione Mbumai gyvena istoriniame Adamavos regione, Adamavos plynaukštės šiaurėje, ir yra viena didžiausių šio regiono tautų, kartu su kitomis fulbių vadinama kirdi.
Po to, kai mbumai XIX a. buvo įjungti į Adamavos emyratą, įtakojami fulbių kultūros mbumai sukūrė Ngaunderės lamidatą, kuris kontroliavo milžiniškas teritorijas. Lamidatas formaliai pripažino emyro valdžią ir mokėjo jam duoklę. Per šį laikotarpį mbumai tiek geografiškai, tiek kultūriškai labai tampriai susimaišė su fulbiais.
Razgradas
Razgradas – miestas šiaurės rytų Bulgarijoje, Padunojės žemumoje, Baltojo Lomo aukštupyje; srities centras. Išvystyta vaistų, stiklo, porceliano, mašinų pramonė.
Istorija
Romėnų laikais šiose vietose buvo Abritus miestas.
Sobralija
Sobralija (Sobralia) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas XVIII a. ispanų botaniko Fransisko Sobralio garbei. Tai ant žemės augančios orchidėjos, nors yra ir epifitinių rūšių. Žiedai ryškiaspalviai, stambūs, išsiskleidžia vienas po kito, bet žydi trumpai.
Augalai paplitę Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Auga šlapiuose miškuose.
Rūšys
Gentyje yra apie 125 rūšys: ir kt.
Nuorodos
thumb|left|210px|[[Puošnioji sobralija (Sobralia decora)]]
Donata Rimšaitė
Donata Rimšaitė (g. 1988 m. sausio 29 d. Vilniuje, Lietuvoje) – šiuolaikinės penkiakovės sportininkė iš Lietuvos. Ji atstovavo Lietuvai 2008 m. olimpiadoje, kurioje užėmė 15 vietą. 2011 m. sportininkė gavo Rusijos pilietybę ir nuo to laiko atstovauja šiai šaliai.
Atstovavimas Rusijai
2010 m. gruodžio mėnesį viešai nepaskelbusi priežasčių sportininkė išvyko gyventi į Rusiją. 2011 m. balandžio mėnesį D. Rimšaitė ištekėjo už Rusijos piliečio. Tuo pačiu UIPM leido sportininkei atstovauti Rusijai tarptautinėse penkiakovės varžybose (išskyrus olimpines žaidynes). Rudenį D. Rimšaitei buvo išduotas ir šios šalies pasas. Tokiu būdu ji gavo Rusijos pilietybę.
Netrukus po šių įvykių LTOK sulaukė prašymų iš Rusijos organizacijų leisti sportininkei dalyvauti 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Pagal tarptautines taisykles, pakeitęs pilietybę sportininkas savo naujajai šaliai gali atstovauti olimpiadoje tik po trejų metų arba gavęs pirmosios šalies sutikimą.
2012 m. sausio 27 d. LTOK generalinė asamblėja nutarė netenkinti Rusijos olimpinio komiteto (OKR) ir Rusijos šiuolaikinės penkiakovės federacijos (RFSP) prašymo.
Kalveliai
Kalveliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio ir geležinkelio Vilnius-Minskas, 29 km į rytus nuo Vilniaus, 3 km nuo sienos su Baltarusija. Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Kalvelių, Margių, Plačioji, Žaliašilio). Veikia paštas (LT-13010), Kenos geležinkelio stotis, Kalvelių Dievo Gailestingumo bažnyčia, 2 vidurinės mokyklos („Aušros“ ir S. Moniuškos gimnazijos), biblioteka, žuvininkystės bendrovė „Akvilegija“.
Prie Kalvelių yra Margių žuvivaisos tvenkiniai, į pietryčius nuo kaimo – Margių durpynas.
miniatiūra|left|Kalveliai stoties prieigose
Istorija
Kalveliai pradėjo kurtis XIX a. pabaigoje, kaimas buvo Vilniaus apskrityje. 1897 m. kaime jau buvo 6 parduotuvės. Nuo 1957 m. veikė durpių fabrikas. 1950–1992 m. apylinkės centras, Kenos kolūkio centrinė gyvenvietė. 1950 m. įsteigta biblioteka, 1959 m. vaikų darželis, kultūros namai, 1984 m. ambulatorija. 1991 m. įsteigtas Vilniaus teritorinės muitinės Kenos geležinkelio postas.
1921 m. įsteigta pradžios mokykla, nuo 1939 m. šešių skyrių mokykla, dalykai buvo dėstomi ir lietuvių kalba. Nuo 1945 m. progimnazija, nuo 1947 m. dalykai buvo dėstomi rusų kalba, 1951 m. atkurtos klasės lenkų dėstomąja kalba, nuo 1966 m. dešimtmetė, nuo 2000 m. Kalvelių Stanislavo Moniuškos vidurinė mokykla dėstomąja lenkų kalba. Yra ir Kalvelių „Aušros“ gimnazija dėstomąja lietuvių kalba.
2022 m. spalio 28 d. Lietuvos Respublikos Prezidento Gitano Nausėdos dekretu Nr. 1K-1153 buvo patvirtintas Kalvelių herbas.
Algimantas Mockus
Algimantas Mockus (1931 m. liepos 31 d. Kaune – 2022 m. balandžio 26 d. ) – lietuvių kino operatorius ir režisierius.
Biografija
1948–1992 m. Lietuvos kino studijos operatorius. Nufilmavo vaidybinių filmų, jo režisieriumi Vytautu Mikalausku 1957 m. sukurtas „Žydrasis horizontas“ – pirmasis Lietuvos kino studijos savarankiškai sukurtas vaidybinis filmas. Nufilmavo televizijos, dokumentinių (Gimtieji namai 1954 m., režisierius A, Korenevas), mokslo populiarinamųjų filmų, daugelio ją scenarijaus autorius ir režisierius. Kūrybai būdingas realistiškumas, vaizdų ir detalių raiškumas.
Janiušiai
Janiušiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Laičių.
Bodeno ežeras
thumb|244px|Saulėlydis ežere
Bodeno ežeras (, dar vad. Konstanco ežeru) – ežeras Vidurio Europoje, ribojasi su Austrija, Šveicarija ir Vokietija.
Ežeras išsidėstęs slėnyje atsiradusiame po ledynmečio. Jis yra 395 m aukštyje virš jūros lygio, 63 km ilgio ir 14 km pločio. Krantai daugiausia kalvoti ir tik pietryčiuose kalnuoti. Prie ežero yra keletas draustinių. Per ežerą prateka upė Reinas: įteka pietryčiuose, išteka šiaurės-vakaruose. Žiemą užšąla esant tik labai šaltai žiemai.
2002 m. liepos 1 d. dėl dispečerio klaidos virš ežero netoli Juberlingeno miesto (Vokietija), susidūrė Baškirijos avialinijų keleivinis Tu-154 ir DHL įmonės transporto Boeing-757 lėktuvai. Žuvo 71 žmogus.
Ežero salos:
Pakrantėje išsidėstę miestai:
Edipo kompleksas
Edipo kompleksas Sigmund Freud psichoanalizės teorijoje apibūdinamas kaip vaikų psichoseksualinio vystymosi etapas, kurio metu abiejų lyčių vaikai supranta tėvą kaip konkurentą kovoje dėl išimtinės savo motinos meilės. Pavadinimas kilęs iš graikų mito apie Edipą, kuris nenorėdamas nužudo savo tėvą Lajų ir veda savo motiną Jokastę. Remdamasis savianalize ir antropologinėmis totemizmo studijomis, Freud suformulavo Edipo komplekso teoriją kaip paaiškinimą superego formavimuisi. Pagal tradicinę paradigmą vaikas (berniukas) kaip savo pirmąjį libido realizacijos objektą pasirenka motiną, tačiau tuo pačiu tikisi, kad tai sukels tėvo pyktį, o šio pykčio galimas rezultatas yra kastracija.
Sigmund Freud manė, kad sėkmingas Edipo komplekso pergalėjimas turi esminę reikšmę lyčių vaidmenų ir identiteto vystymuisi. Pasak jo, mergaitės ir berniukai skirtingai sprendžia šį konfliktą dėl kastracijos baimės (berniukai) ir varpos pavydo (mergaitės). Pagal S. Freud, nesėkmingas Edipo komplekso sprendimas gali pasireikšti neuroze ir homoseksualumu. Tyrinėtojai sutaria, kad Freud požiūris į Edipo kompleksą iki galutinio susiformavimo perėjo keletą vystymosi stadijų. Ankstyvuosiuose raštuose Freud nagrinėja vyrų Edipo kompleksą. Edipo komplekso pasireiškimas moterims pradedamas nagrinėti vėlesnėje stadijoje, XX a. 4 dešimtmetyje (nuo 1931 m.). Freud teigė, kad moterys taip pat susiduria su Edipo kompleksu ir kad moterų atveju edipiški moterų norai iš pradžių yra susiję su homoseksualiu potraukiu motinai. 1925 m. Freud kėlė klausimą kaip moterys vėliau atsikrato šio potraukio motinai ir perkelia savo seksualinį potraukį į tėvą. Jis manė, kad tai kyla iš nusivylimo atradus, kad jų motina neturi penio.
Tuo tarpu, kai Freud teigė, kad abi lytys išgyvena potraukį motinoms ir agresiją prieš savo tėvus, Carl Jung manė, kad moterys patiria potraukį tėvams ir agresiją prieš motinas. Tai jis įvardino kaip Elektros kompleksą (pagal Agamemnono dukters Elektros vardą). Elektra siekė nužudyti savo motiną, kuri prisidėjo planuojant Elektros tėvo nužudymą. Elektros kompleksas nelaikomas Freud psichoanalizės teorijos dalimi.
Freud manė, kad Edipo kompleksas pasireiškia maždaug 5 metų vaikams, tuo tarpu Melanie Klein teigė, kad kompleksas pasireiškia žymiai anksčiau, greičiausiai per pirmus du vaiko gyvenimo metus.
Algirdas Gricius (1954)
Algirdas Gricius (g. 1954 m. gegužės 10 d. Paraseiniuose, Raseinių raj.) – Lietuvos ir Raseinių rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1977 m. baigė Vilniaus universitetą, istorikas, istorijos ir visuomenės mokslų dėstytojas, 2005 m. Šiaulių universitete baigė viešąjį administravimą.
1977–1982 m. Tirkšlių vidurinės mokyklos istorijos mokytojas. 1999–2003 m. Raseinių „Šaltinio" vidurinės mokyklos istorijos, politologijos, ekonomikos mokytojas.
2003–2010 m. Raseinių rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas.
2007 m. ir nuo 2015 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys.
2011 m. AB „Helanas" komercijos direktorius. 2012–2013 m. individualios įmonės „Rodarta" komercijos direktorius. 2013–2015 m. žemės ūkio ministro patarėjas. 2015–2019 m. Raseinių rajono savivaldybės meras.
A. Gricių buvo bandoma atstatydinti iš pareigų, tačiau 2016 m. birželį Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas paskelbė, kad politikas įstatymų nepažeidė ir priesaikos nesulaužė.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys. Nuo 2011 m. Darbo partijos Raseinių skyriaus pirmininkas.
Las Herasas
Las Herasas  – miestas Argentinoje, Santa Kruso provincijos šiaurėje, Deseado departamente, pusiaukelėje tarp Perito Moreno ir Kaleta Olivijos (50 km). 9,3 tūkst. gyventojų.