cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arvydas Korsakovas
Biografija
Žaidė Banga Kaunas (1989 Lietuvos čempionas, 1990–1993), FBK Kaunas (1994–1995, 1997), Kareda Šiauliai (1996), Ranga-Politechnika Kaunas (1997–1998), Lietava Jonava (2001–2004) klubuose, Lietuvos rinktinėje.
Mindaugai
Istorija
Mindaugai įkurti XX a. tarpukariu, kai kilo nesutarimų tarp Kamšų ir Susninkų gyventojų, kuriam kaimui priskirtina nauja kuriamoji parapija.
Trobagrybis
Vaisiakūniai padriki, mėsingi arba plėvelės pavidalo, stori, pradžioje balti, vėliau tampa rudais. Tai parazitinis grybas, augantis ant išvirtusių, nukirstų spygliuočių medžių taip pat drėgnuose mediniuose pastatuose (ant grindų, palangių, sienų). Medieną ardo labai greitai.
Lietuvoje auga 3 rūšys:
Šaltiniai
thumb|left|250px|Žalingojo trobagrybio pažeista mediena
Pabezninkų ežeras
Pabezninkų ežeras dar žinomas kaip Beznas – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 9,5 km į vakarus nuo Valkininkų geležinkelio stoties, 10,5 km į šiaurę nuo Senosios Varėnos. Ežeras beveik apskritas – jo skersmuo ~ 1 km. Altitudė 135,3 m. Didžiausias gylis – 3 m. Ežeras telkšo ledyno lūstavietėje. Krantai žemi. Šiaurėje stūkso Pabezninkų miškas. Kitose pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai. Ežere yra didelis miškingas pusiasalis (plotas 3,3 ha) vingiuota kranto linija, vadinamas sala, kurią nuo kranto atskiria patvinęs ežero vanduo. Saloje sovietmečiu vykdavo apylinkės festivaliai.
Pabezninkų ežero dugną dengia dumblingas molis. Atabradai smėlingi.
Pietvakariniame ežero krante įsikūręs Pabezninkų kaimas ir jo kapinaitės, pietrytiniame – Aukštakalnis. Veikia kaimo turizmo sodyba. Pietine pakrante eina plentas, vakarine – kelias Nr. 5023 (Pabezninkai – Sarapiniškės). Apie 100 metrų piečiau, kitapus plento, telkšo Vazgirdonių ežerėlis, link jo išteka upeliukas iš Pabezninkų ežero. Ežeras priklauso Varėnės baseinui.
Pėčas
Pėčas − penktasis pagal dydį miestas Vengrijoje. 2010 m. kartu su Esenu ir Stambulu Pėčas buvo Europos kultūros sostinė (moto − „Miestas be sienų“).
Istorija
Seniausiems šios vietovės archeologijos radiniams − apie 6000 metų. Tai laikais dabartinio Pėčo teritorijoje gyveno keltai. Romos imperijos laikais, kaip Vengrija buvo imperijos provincija, Sopianae pavadintas miestas tapo savo administracinės dalies sostinė. Iki šių dienų išliko imperijos laikų akveduko griuvėsiai.
871 m. Zalcburge parašytas dokumentas − pirmasis šaltinis, kuriame paminėtas Quinque Basilicae miestas. Mieste buvo įsikūrę keli religijos ordinai. 1076 m. − benediktinai, 1238 m. dominikonų ordino buvo pastatytas pirmasis šalies vienuolynas.
Pavadinimo kilmė
Pirmas šios vietovės vardas buvo lotyniškas − Sopianæ, kilęs iš keltų sop − „pelkė“.
871 m. šis viduramžių miestas buvo paminėtas kaip Quinque Basilicae − „Penkios Katedros“. Šiš pavadinimas nurodo į faktą, kad statydami miesto bažnyčias statybininkai naudojo penkių senųjų koplyčių medžiagas. Vėlesniuose lotynų dokumentuose miestas minimas kaip Quinque Ecclesiae − „Penkios Bažnyčios“. Taip pat verčiami šiuolaikiniai vokiečių (Fünfkirchen) ir slovakų (Päťkostolie) miesto pavadinimai.
Pėčo vardas aptinkamas 1235 m. dokumentuose žodyje Pechyut, reiškiančiame „kelią į Pėčą“. Slavų kalbose šiš žodis gali reikšti skaičių „penki“ arba „krosnį“. Tokios pat kilmės Serbijos miestas Pečas, Vengrijos miestas Peštas (prijungtas prie Budapešto).
Pasaulio paveldo sąrašas
thumb|right|220px| Pėčo krikščionių nekropolis Nuo 2000 m. į Jungtinių Tautų švietimo, mokslo ir kultūros organizacijos (UNESCO) Pasaulio paveldo sąrašą įtrauktas Pėčo krikščionių nekropolis.
Kastytis Mačiulis
Kastytis Mačiulis (g. 1975 m. sausio 31 d.) – Lietuvos futbolininkas, vartininkas.
Biografija
Žaidė Geležinis vilkas Vilnius (1993–1994), Sakalas Šiauliai (1994), Atlantas Klaipėda (1996), Kareda Šiauliai (1996; Lietuvos čempionas) klubuose, Lietuvos U-21 jaunimo rinktinėje. Profesionalo karjerą nutraukė dėl ligos, vėliau ėmė žaisti mėgėjų komandose (Vieni vartai Vilnius, GB United Vilnius).
Duobinių kapų kultūra
Duobinių kapų kultūra arba ochros kapų kultūra  – eneolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, ją 1901 m. išskyrė V. Gorodcovas.
Arealas
thumbnail|left|[[Virvelinės keramikos kultūra (rausva spalva) ir Duobinių kapų kultūra (geltona spalva) 3200–2300 m. pr. m. e.]] thumbnail|left|Indoeuropiečių kalbų išplitimas 3500 m. pr. m. e. pagal Kurganų hipotezę (Duobinių kapų kultūra, Kukutenio-Tripolės, Vinčos ir [[Maikopo kultūra|Maikopo kultūros)]]
Duobinių kapų kultūra 3600–2500 m. pr. m. e. buvo paplitusi nuo Pietų Uralo rytuose iki Dunojaus žemupio vakaruose – dab. Rusijos Federacijos pietinėje dalyje, Šiaurės Kazachijoje, Pietų Ukrainoje, Moldavijoje, Rytų Rumunijoje, Rytų Vengrijoje, Šiaurės Bulgarijoje. Duobinių kapų kultūra turi vietinių kultūrų elementų. Duobinių kapų kultūrą pakeitė katakombų kultūra.
Kultūra
Duobinių kapų kultūra skiriama pagal laidoseną ir keramiką. Duobinių kapų kultūros žmonės vertėsi klajokline gyvulininkyste – augino galvijus, avis, ožkas, arklius, kiaules, kai kur – ir žemdirbyste: sėjo kviečius, miežius, soras. Vėlyvuoju laikotarpiu buvo įtvirtintų gyvenviečių (Michailovkos gyvenvietė Ukrainoje).
Mirusiuosius laidojo keturkampio ar ovalo formos giliose duobėse, suriestus, paguldytus ant nugaros ar šono, apibertus ochra. Įkapių mažai, ryškūs turtiniai skirtumai, randama indų, kaulinių ir bronziniai papuošalų (smeigtukų, auskarų, karolių, įvijų), akmeninių skeptrų, titnaginių antgalių ir durklų (rasta ir varinių), akmeninių ir bronzinių kirvių; kapuose rasta gyvulių kaulų. Kartais mirusysis laidotas su ratais ar vežimu. Kapo duobę uždengdavo rąstais ir virš jos supildavo nuo 2–4 iki 10 m aukščio ir iki 100 m skersmens pilkapį, kalnuotose srityse jį sukraudavo iš akmenų. Pilkapyje būdavo 1–2 kapai, kartais 15–50 kapų.
Šadadidai
Arminijos valiai (951-1049)
Arminijos sritis buvo viena iš Bagratidų Armėnijos sričių, kur Šadadidai įsitvirtino 951 m. ir sostine padarė Dvino miestą. Jie titulavosi valiais. Dinastijos įkūrėjas buvo Muhammad bin Shaddad. Tolesnė seka buvo tokia: Provincija panaikinta Armėniją užkariavus Bizantijai.
Juozas Ardzijauskas
Juozas Ardzijauskas (1929 m. birželio 16 d. Kazluose, Marijampolės raj. – 2002 m. rugpjūčio 10 d. Kaune) – Lietuvos poetas.
Šadadidai
Ani emyrai (1075-1174)
thumb|200px|Šadadidų valdos XI-XII a. sandūroje Žlugus Arano emyratui, Šadadidai gavo didžiulę valdą buvusiose Bagratidų valdose, kur jie sukūrė Anio emyratą. Ten jie išsilaikė dar šimtą metų.
Juozas Ardzijauskas
Biografija
Mokėsi Kazlų Rūdos vidurinėje mokykloje. 1948 m. už eilėraščius (rankraštinius rinkinius Žydint obelims ir Aš mačiau, kaip verkė žemė) suimtas ir nuteistas. 1954 m. paleistas iš lagerio, 1963 m. baigė Kauno politechnikos institutą, dirbo Kauno gamyklose.
Breck Eisner
Michael „Breck“ Eisner (g. 1951 m. gruodžio 24 d.) yra amerikiečių filmų režisierius.
Ankstesnis gyvenimas
Eisneris yra Michael Eisner sūnus, gimęs Kalifornijoje, Jane Breckenridge sūnus, kuri buvo verslo konsultantė ir kompiuterių programuotoja, bei Michael Eisner, buvęs Walt Disney Company vyriausiu direktoriumi. Eisneris lankė Harvardo vidurinę mokyklą (dabar pavadintą Harvard Westlake), Džordžtauno universitetą, ir Pietų Kalifornijos filmų universitetą.
Kaip režisierius
Įvairiose reklamose, įskaitant ir Powerbar reklamą 1999-iais.
Asmeninis gyvenimas
Esneris vedęs Georgia Irwin, kurios tėvas buvo nekilnojamojo turto brokeris Palm Springse vystęs ir pardavęs poilsevietę La Mancha. Jos senelis buvo Carroll Rosenbloom, kuris valdė Los Angeles Rams ir Baltimore Colts amerikietiško futbolo klubus.
Sokulės geležinkelio stotis
Sokulės geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Sokulės kaime, rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje, Dreluvo valsčiuje. Stotis priklauso Varšuva-Terespolis geležinkelio linijai. Iki Porosiukų geležinkelio stotelės yra 7,5 km ir iki Šachų geležinkelio stotelės yra 3 km.
Frai Bentosas
Frai Bentas – uostamiestis vakarų Urugvajuje šalia sienos su Argentina, Rio Negro departamento administracinis centras.
Įkurtas 1858 m. šalia Urugvajaus upės. Istoriškai pagrindinė miesto ūkio šaka buvo mėsos apdirbimas.
Zopheridae
Zopheridae – vabalų (Coleoptera) šeima, kurią sudaro trys pošeimiai, anksčiau laikyti atskirom šeimom: Zopherinae - stambūs vabalai, Colydiinae (Siauravabaliai) - smulkūs siauri vabalai ir Monommatinae - vidutinio dydžio vabalai.
Išvaizda
Dydis varijuoja nuo 1 mm iki 45 mm. Išvaizda labai įvairi, skirstoma į tris grupes:
Zopherinae
thumb|150px|left|[[Zopherus nodulosus haldemani]]
Stamboki (15-45 mm dydžio) vabalai su stora chitinine danga. Priešnugarėlė širdies formos. Kojos storos.
Colydiinae
thumb|150px|left|[[Paprastasis siauravabalis (Bitoma crenata)]]
Monommatinae
3 - 8 mm ovalo formos, blizgantys, juodi vabalai.
Biologija
Dauguma rūšių minta grybais, augančiais ant negyvos medienos. Kai kurios rūšys plėšrūnės. Dažniausiai rūšys aptinkamos po įvairių medžių žieve ar trūnijančioje medienoje, kartais skruzdėlynuose, miško paklotėje.
Taksonomija
Anksčiau šeimos rūšys buvo skirstomos į tris atskiras šeimas: Zopheridae, Colydiidae (Siauravabaliai) ir Monommatidae. Tačiau naujesni tyrimai parodė, kad nepaisant skirtingos išvaizdos, šie vabalai priklauso tai pačiai šeimai.
Lietuvos rūšys
Lietuvoje aptinkamos 8 rūšys, priklausančios vienam pošeimiui - siauravabaliams (Colydiinae).
Manoma, jog Lietuvos teritorijoje turėtų gyventi dar 4 siauravabalių rūšys: Synchita mediolanensis, Synchita separanda, Xylolaemus asciculosus ir Orthocerus crassicornis, kadangi jos aptiktos kaimyninėse šalyse.
Šiaurės Amerikos Kordiljeros
Šiaurės Amerikos Kordiljeros – Kordiljerų kalnų sistemos dalis Šiaurės Amerikoje. Driekiasi nuo pat Aliaskos pakrančių iki Centrinės Amerikos pietų (piečiau pereina į Andus). Ilgis daugiau nei 9000 km. Plotis nuo 800 km Kanadoje iki 1600 km JAV. Kordiljeros sudarytos iš įvairių geologinių struktūrų: prekambro masyvų, nuosėdinių ir metamorfinių paleozojaus uolienų, mezozojaus batolitų, vulkaninių masyvų. Spalvotųjų metalų, gyvsidabrio, aukso, naftos, akmens anglių telkiniai.
thumb|left|240px|Šiaurės Amerikos Kordiljeros. [[Šasta|Šastos ugnikalnis]] thumb|left|240px|Atiguno perėja Aliaskoje
Beveik per visą savo ilgį Šiaurės Amerikos Kordiljeros susideda iš trijų juostų. Rytinę Kordiljerą arba Uolinius kalnus sudaro Brukso kalnagūbris, Makenzio kalnai, patys Uoliniai kalnai, Rytų Siera Madrė. Aukštis iki 4399 m (Elberto k.). Kita juosta yra vadinama Vakarų Kordiljera arba Ramiojo vandenyno juosta. Ją sudaro aukšti vulkaniniai kalnagūbriai: Aliaskos (aukštis iki 6193 m, Makinlio k.), Aleutų, Beringo kalnagūbriai, Kaskadiniai kalnai, Siera Nevada, Vakarų Siera Madrė, Vulkaninė Siera, Pietų Siera Madrė. Vakaruose Kordiljeros priartėjusios prie Ramiojo vandenyno sudaro Aleksandro salyną, Vankuverio salą. Tarp šių dviejų juostų yra Vidinė Kordiljerų juosta, kurią sudaro plokščiakalniai ir plynaukštės: Jukono plynaukštė, Freizerio plynaukštė, Didysis Baseinas, Kolorado plokščiakalnis, Meksikos kalnynas. Kalnus vagoja Jukono, Makenzio, Misurio, Kolumbijos, Kolorado, Rio Grandės baseinų upės.
Kordiljerų rytinei juostai būdinga upių slėnių suskaidyti skliautiniai masyvai, trumpi antiklininiai kalnagūbriai, vakarinei juostai – ilgi antiklininiai kalnagūbriai, batolitai, vulkaniniai kalnagūbriai. Kordiljerų šiaurėje (į šiaurę nuo 44° šiaurės platumos) vyrauja glacialinės reljefo formos, piečiau – termokarstinės, erozinės, dykumose – denudacinės, eolinės. Uoliniuose ir Rytų Siera Madrės kalnuose daug karstinio reljefo formų, urvų.
Lietuvos sportinio pokerio federacija
thumb|right|300px|LSPF logotipas Lietuvos sportinio pokerio federacija (LSPF) – organizacija, koordinuojanti sportinio pokerio veiklą Lietuvoje bei vienijanti sportinio pokerio asociacijas ir klubus.
LSPF priklauso 7 regioninės asociacijos: Vilniaus sportinio pokerio asociacija, Kauno sportinio pokerio asociacija, Pajūrio pokerio klubas, Šiaulių sportinio pokerio asociacija „Full House“, Panevėžio, Druskininkų ir Alytaus sportinio pokerio asociacijos.
Istorija
LSPF buvo įkurta Vilniuje 2010 m. vasario 23 d.
Turnyrai, renginiai
2010 m. balandžio 24 d. Vilniaus „Litexpo“ parodų rūmuose įvyko inauguracinis turnyras, kuriame dalyvavo arti 300 žaidėjų iš visos Lietuvos. Nugalėtoju tapo Viktoras Vainutis iš Vilniaus.
2010 m. gegužės 29 d. Kauno Karininkų ramovėje įvyko PokerStars.net taurė – LSPT Kaunas turnyras, sutraukęs apie 250 Lietuvos pokerio žaidėjų. Šiame turnyre nugalėjo Tomas Veščiūnas iš Šilalės.
2010 m. rugpjūčio 21 d. Palangos viešbutyje „Vanagupė" įvyko PokerStars.net taurė – LSPT Palanga turnyras, kuris sutraukė per 170 sportinio pokerio žaidėjų. Dvi dienas trukusias varžybas laimėjo Egidijus Adomkaitis.
2011 m. rugpjūčio 19 d. Palangos viešbutyje „Žilvinas“ įvyko „PokerStars.net“ taurė – LSPT Palanga turnyras, kuris sutraukė 169 sportinio pokerio žaidėjus. Tris dienas trukusias varžybas laimėjo Jokūbas Merkelis.
Suomijos futbolo varžybos 1945–1946 m.
Suomijos futbolo varžybos 1945–1946 m.
Yom Tov Lipman Lipkin
thumb|right|250px|Peaucellier–Lipkin inversorius Yom Tov Lipman Lipkin (1846 m. Salantuose, Rusijos imperija – 1876 m. vasario 21 d. Sankt Peterburge, Rusijos imperija) – Lietuvos žydų kilmės matematikas, rabino Yisroel Salanter sūnus.
Biografija
Gimė 1846 m. Salantuose, žymaus rabino Izraelio Salanterio ir Esther Fega Eisenstein šeimoje. Turėjo ypatingų matematikos gabumų, savarankiškai studijavo aukštąją matematiką, be tėvo paramos ir prieš jo valią išvyko studijuoti į Karaliaučius universitetą. 1845 m. Jenos universitete apgynė disertaciją ir, nors silpnai mokėjo rusų kalbą, buvo priimtas į Sankt Peterburgo universitetą. 1846 m. kartu su prancūzų mokslininku Charles-Nicolas Peaucellier išrado Peaucellier–Lipkin inversorių, kuris leidžia su šarnyriniu mechanizmu daryti inversiją. Susirgo raupais ir mirė 1876 m. vasario 21 d. Sankt Peterburge.
Šamluhas
Istorija
Iki 1938 m. Šamluhas buvo kaimu. 1995 m. nepriklausoma Armėnijos vyriausybė dar kartą patvirtino miesto statusą. Bendiko, Bugakaro bei Verin Akhtalo gyvenvietės buvo prijungtos prie Šamluho miesto.
Živa Voda
Živa Voda – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jeleniavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Jeleniavo, apie 12 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 120 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo yra Kšemieniuchos kalnas.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kalniškiai (Kukečiai)
Kalniškiai – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Lupikų.
Tesalija
Tesalija  – istorinis Graikijos regionas, egzistavęs senovėje ir viduramžiais. Jo pagrindu sukurtas administracinis Tesalijos regionas, kuris 1987 m. tapo Tesalijos periferija.
Geografija
Šiaurėje yra Chasijos ir Kambunianos kalnai, šiaurės vakaruose – Olimpas, vakaruose – Pindo kalnų grandinė, o pietvakariuose – pajūrio grandinės. Didžiausia yra Pinėjo upė.
Senovės istorija
2500 m. pr. m. e. įsikūrė Neolito gyvenvietės. Atrastos Mikėnų gyvenvietės, kurių pėdsakų rastą Jolko, Dimini ir Sesklo vietovėse. Senovės Graikijos laikais Tesalijos žemumose gyveno baronų šeimos Larisos Alejudai ar Kranono Skopadai. Baronų šeimos buvo sukūrusios federaciją apėmusią visą Tesaliją. Vėliau Tesalijos kontrolė atiteko šiaurės Graikijos Amfiktinikos Lygai. Tesaliečiai garsėjo kavalerija.
Viduramžių istorija
Po ketvirtojo kryžiaus žygio Tesalija buvo užimta Tesalonikų karalystės, o 1215 m. ją užėmė Teodoras Komninas Dukas iš Epyro despotijos, kuris pavertė Tesaliją savo valda ir pradėjo vietos dinastiją. 1335 m. Tesalija buvo prijungta prie Bizantijos. 1348 m. čia įsigalėjo Serbija, o nuo 1394 m. Tesalija atiteko Osmanų imperijai.
1881 m. Turkija didžiąją dalį Tesalijos perleido Graikijai.
Tauragės valsčius
Tauragės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Tauragė.
Amaurorniai
Amaurorniai (Amaurornis) – gervinių paukščių (Gruiformes) būrio, vandeninių vištų (Rallidae) šeimos paukščių gentis.
Tauragės valsčius
Istorija
Valsčius minimas nuo 1571 m., atkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Pagramančio valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Tauragės rajonui (11 apylinkių).
Amaurorniai
Rūšys
Išskiriama 5 rūšys su 7 porūšiais :
Tauragės valsčius
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 9976 žmonės:
Bo'ness FC
„Bo'ness FC“ – Škotijos futbolo klubas iš Boraustauneso.
Istorija
Klubas įkurtas 1882 m.
Klubas išformuotas 1945 m.
Stadionas
Namų rungtynes žaidė „Newtown Park“ stadione.
Edilas
Edilas – valstybinės pareigos senovės Romoje. Edilai buvo atsakingi už viešųjų festivalių rengimą ir viešųjų pastatų priežiūrą, taip pat prižiūrėjo viešąją tvarką. Pusė edilų būdavo iš plebėjų ir pusė – iš patricijų.
Edilais dažniausiai tapdavo jauni vyrai, siekiantys politinės karjeros (žr. Cursus honorum). Edilo pareigos jiems būdavo kaip gera pradžia susipažinti su Romos valstybiniu gyvenimu bei parodyti savo pačių pasišventimą ir atsakomybę.
Edilai atsirado 494 m. pr. m. e., kaip ir liaudies tribūnai. Pirminė jų paskirtis buvo pagalba liaudies tribūnams. Pasak Tito Livijaus, kai buvo nuspręsta plebėjų žaidynes prailginti viena diena, edilai atsisakė patys mokėti dar ir už ją. Tuomet apmokėti pasisiūlė patricijai su sąlyga, kad ir jie galės tapti edilais. Plebėjai sutiko ir taip atsirado patricijų kilmės edilai (aediles curules).
Ciceronas mini šias edilų pareigas:
44 m. pr. m. e. Gajus Julijus Cezaris įvedė papildomas dvi edilų pareigas: cereales, kurie buvo atsakingi išskirtinai už grūdų tiekimą į Romą.
Valdant Augustui edilų pareigybės prarado savo svarbą, daug jų funkcijų buvo perkelta pretoriams, tarp jų ir atsakomybė už žaidynes. Trečiajame mūsų eros amžiuje edilo pareigybės buvo visiškai panaikintos.
Savistas
Savistas – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 13 km į šiaurės vakarus nuo Senosios Varėnos, 4 km į pietryčius nuo Daugų, tarp rytinių Didžiulio ežero įlankų, paribyje su Alytaus rajonu. Ilgis iš šiaurės į pietus 1,74 km, plotis iki 0,77 km. Altitudė 128 m. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 5,24 km. Yra įlankų. Krantai daugiausia žemi, o vakarinis pelkėtas. Iš vakarų juosia Papiškių miškas, į rytus ir pietus plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurėje protaka (Abista) jungiasi su Didžiuliu, o pietryčiuose išteka Abista (Varėnės intakas, Merkio baseinas). Ežeras patvenktas.
Ežerėvardis Savìstas laikomas archajišku „drėgmė, skystis“ bei *seu- „drėgnas, sunktis, varvėti“ vediniu.
Komorų istorija
Komorų istorija – dabartinės Komorų valstybės teritorijoje egzistavusių tautų ir valstybių istorija nuo seniausių laikų iki dabarties.
Iki Prancūzų kolonizacijos
Ankstyvoji Komorų istorija prasideda pirmojo mūsų eros tūkstantmečio viduryje, kuomet salas pasiekė pirmieji gyventojai. Manoma, kad tai galėjo būti austroneziečiai, tuo metu migravę į Rytines Afrikos pakrantes. Vėliau į salas kėlėsi juodaodžiai iš Afrikos pakrančių, arabai.
Apie XV a. salas pasiekė tuo metu Rytinės Afrikos pakrantėse suklestėjusi Svahilių civilizacija. Svahiliai atsinešė islamą ir su tuo susijusius kultūros bruožus. Tikriausiai tuo metu krašte ėmė plisti svahilių kalba, iš kurios ilgainiui išsivystė dabartinė gyventojų komorų kalba. Svahiliai statė čia mečetes, dygo pirmosios gyvenvietės. Tai buvo vienas didžiausių Komorų salų suklestėjimų per visą istoriją.
1505 m. karinių ekspedicijų metu portugalai pasiekė salas, tačiau, kaip ir visoje Rytų Afrikos pakrantėje (Svahilių krante), jie nesiekė sistemingai įsigalėti. XVI a. pradžioje, pasinaudodami karinės technikos pranašumu, jie sunaikino senuosius svahilių civilizacijos centrus ir atkirto juos nuo iki tol klestėjusios Indijos vandenyno prekybos.
Dėl šių procesų Komoruose sunyko senosios gyvenvietės, ištuštėjo miestai, ir salose tikriausiai nebeliko valstybinių junginių. Skirtingai nei šiauriau buvę svahilių miestai, kurių antrasis klestėjimo laikotarpis prasidėjo XVII a., čia įsigalėjus Omano imperijai, Komorų svahiliai didelio pagerėjimo nejautė: kaip tik tuo metu salas siaubė Madagaskaro kilmės piratai.
Prancūzų kolonizacija
thumb|150px|left|Ngazidja sultonas Said Ali bin Said Omar thumb|100px|Mwali vėliava
XIX a. pretenzijas į Komorų salas ėmė reikšti iš pradžių Omano sultonatas, o vėliau – jo įpėdinis Zanzibaro sultonatas, tuo metu sukūręs galingą prekybinę imperiją Rytų Afrikoje. Vietos sultonai, vengdami pastarųjų įtakos, užmezgė artimus ryšius su Prancūzija, kuri turėjo interesų regione.
Nuo 1841 m. prancūzai ėmė vieną po kito aneksuoti vietos sultonatus. Pirmiausia jie aneksavo Mawuti, o 1866 m. – Ndzuwani sultonatus, paversdami juos protektoratais. Tuo metu prasidėjo politinė konsolidacija Ngazija saloje, kur vieno sultonato – Bambao, sultonas Said Ali bin Said Omar apjungė visus kitus į vieną valstybę. Tais pačiais metais Prancūzija ją aneksavo, kaip ir gretimą Mwali salą. 1887 m. visos prancūzų valdos sujungtos ir pavadinos Komorų protektoratu.
1893 m. Ngazidja sultonas buvo ištremtas iš šalies, o 1908 m. visi sultonatai panaikinti. Tais pačiais metais 1908 m. Komorai pradėti administruoti kaip prancūzų Madagaskaro kolonijos dalis.
Tik 1946 m. salos vėl padarytos atskiru administraciniu vienetu. Nors gretimas ir istoriškai susijęs Madagaskaras gavo nepriklausomybę 1960 m., Komorai išliko Prancūzijoje, tik 1961 m. Prancūzijos vyriausybė suteikė jiems užjūrio teritorijos statusą. 1968 m. Komorams gavus vidaus savivaldą, pradėta ruoštis dekolonizacijai.
Nepriklausomybė
thumb|200px|Buvęs Komorų prezidentas Ahmed Abdallah Mohamed Sambi 1974 m. vykusiame referendume trijose salose net 95% gyventojų balsavo už nepriklausomybę, tačiau seniausiai prancūzų valdoma Majoto sala balsavo 63% prieš. 1975 m. Komorų deputatų rūmai paskelbė šalies nepriklausomybę, ir Prancūzija ją pripažino, bet pasiliko sau Majoto salą ir tebevaldo ją iki šiol kaip užjūrio departamentą.
Dėl ekonominių sunkumų bei Prancūzijos įtakos, Komorų vidaus politinė padėtis yra nestabili. 1975 m. įvyko valstybinis perversmas. Naujam prezidentui Ali Soilih pavaldi vyriausybė padarė pažangių reformų, tačiau 1978 metais prezidentas buvo nuverstas. Tolesnis presidentas, Achmedas Abdalas, prezidentavo bene ilgiausiai, kol buvo nužudytas eilinio karinio perversmo metu 1989 m. Tolesnę šalies istoriją lydėjo nuolatiniai kariniai perversmai ir dažna prezidentų kaita.
Nestabilumas šalyje pradėjo separatistines nuotaikas. 1997 m. dvi salos Ndzuvani ir Mohelis paskelbė apie atsiskyrimą. Ngazidja bandė jas sugrąžinti jėga, kas pradėjo partizaninį karą. Galiausiai 2002 m. buvo prieita taikaus sprendimo, ir šalis paskelbta Komorų Salų Federacine Islamo Respublika. Kiekviena iš trijų salų gavo teisę rinkti savo prezidentą ir vieną bendrą Komorams.
2008 m. kovo 25 d. Komorų armija, remiama Afrikos Sąjungos įsiveržė į Anžuaną, kad nuverstų pulkininką Mohamed Bacar, kuris atsisakė pasitraukti po 2007 m. rinkimų. Sukilėliai greitai pralaimėjo ir kitą dieną Bacar Majote paprašė Prancūzijos politinio prieglobsčio. Prancūzija nesuteikė prieglobsčio, bet į Komorus negražino. Anžuano laikinuoju prezidentu tapo Ikililou Dhoinine, kuris laimėjo prezidento rinkimus 2010 m. valdė 2011–2016 m.
2016 m. prezidento rinkimus laimėjo Azali Assoumani, kuris jau buvo prezidentu 1999–2006 m.
2018 m. Sambis buvo apkaltintas pavogęs pinigų iš 200 mln. dorelių sandėrio su JAE, pagal kurį Komorų pasai buvo suteikiami JAE gyventojams, kurie neturėjo jokių dokumentų.
Nuorodos
Sultonatų sąrašai
Rimvydas Bakus
Rimvydas Bakus (g. 1976 m. birželio 4 d.) – Lietuvos futbolininkas.
Biografija
Žaidė Inkaras Kaunas (1994–1999; dukart Lietuvos čempionas), FS Vagar (2000), FBK Kaunas (2001), Inkaro veteranai Kaunas (2002), Rodiklis Kaunas (2004–2007), Aleksotas Kaunas (2009–2011) komandose.
Mšcichai (Mazovijos Vysokio apskritis)
Mšcichai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Mazovijos Vysokio ir apie 53 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 7 namai ir 40 gyventojų. 1921 m. kaime buvo 14 namų ir 117 gyventojų, iš kurių 59 vyrai ir 58 moterys.
Troškūnų–Dabužių miškai
Troškūnų-Dabužių miškai – miškų masyvas Rytų Lietuvoje, Anykščių rajone, 1 km į pietus nuo Troškūnų. Apima ~69 km² ir priklauso Anykščių miškų urėdijai (Troškūnų, Juostininkų girininkijos).
Miško reljefas lygus, dirva pelkėta. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai ir priemoliai, tarpinio ir aukštutinio tipo durpžemiai.
Troškūnų-Dabužių miškuose sutinkamos stirnos, briedžiai, lapės, elniai, kiškiai, šernai, kiaunės, barsukai, usūriniai šunys, berbrai, voverės, ondatros, lūšys, įvairūs paukščiai (jerubės, slankos, juodieji gandrai, suopiai).
Mišku tekanti Juostos atkarpa įtraukta į Juostos hidrologinį draustinį. Janušavos miške (98 kvartale) stūkso Barboros akmuo (archeologinis paminklas). Rytuose mišką kerta Panevėžio–Švenčionėlių geležinkelis. Miške yra šie kaimai: Nevėžninkai, Nevėžka, Žalioji, Varšauka, Užubaliai, Kirmėliukai, Rezgys, Kernagiškiai, Vagilka, Mašinka.
Gūbriai
Gūbriai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Nevočių. Gūbriuose stovi 1905 m. statyta akmeninė koplytėlė. Autorius akmentašys Pranas Karbauskas. Koplytėlė padaryta iš vientiso akmens.
Istorija
Kaimas aprašomas 1562 m. Šiauduvos valsčiaus inventoriuje, 1590 m. – Raseinių teismo aktuose. 1923 metais čia buvo 53 sodybos ir 309 gyventojai. Prieš II pasaulinį karą buvo didžiausias Šilalės valsčiaus kaimas. Gūbriai dažnai minimi naujausių laikų Lietuvos istorijoje, nes šiame kaime gyveno aktyvi rezistentų Kentrių šeima. Visi 6 šeimos vaikai aktyviai priešinosi sovietinei valdžiai. vyriausiasis sūnus Jonas – Rutenis, subūrė partizanų grupę, nuo 1949 m. vadovavo Lukšto būriui, o nuo 1950 m. – Šalnos tėvūnijai.
Anabaras (Nauru)
Geografija
Tai yra Anabaro rinkimų apygardos dalis. Čia yra nedidelė ežerų grupė.
Jonas Romualdas Slyvauskas
Jonas Romualdas Slyvauskas (g. 1940 m. rugsėjo 19 d. Kėdainiuose) – Lietuvos gydytojas, Panevėžio miesto politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
Tėvas Mikas Slyvauskas – Lietuvos kariuomenės savanoris, 1919 m. kartu su savo tėvu gynė Panevėžį nuo bolševikų. Teta – dailininkė keramikė Teodora Miknevičienė. Baigė Kėdainių vidurinę mokyklą. Dirbo darbininku Kauno „Kotono“ fabrike, Kauno radijo gamykloje, trejus metus tarnavo privalomoje tarnyboje sovietinėje kariuomenėje. 1967 m. įstojo į Kauno medicinos instituto Gydomąjį fakultetą. Baigęs dirbo gydytoju Šilutės rajone, nuo 1977 m. Panevėžio respublikinėje ligoninėje.
Lietuvos sąjūdžio judėjime dalyvavo nuo Atgimimo pradžios. 1991-1995 m. Panevėžio miesto tarybos deputatas. Demokratų partijos narys nuo 1994 m. Nyderlandų bendradarbiavimo fondo Centrinei ir Rytų Europai patarėjas Lietuvoje.
Žmona pediatrė, išaugino dvi dukras.
Gustave Courbet
thumb|right|300px| „[[Laidotuvės Ornane“ (1849−1850, Orsė muziejus, Paryžius)]] thumb|right|260px| „Dailininko studija“ ([[1855, Orsė muziejus, Paryžius)]] Gustavas Kurbė (, 1819 m. birželio 10 d. – 1877 m. gruodžio 31 d.) – XIX a. Prancūzijos tapytojas. Vienas garsiausių realistinės dailės atstovų. Garsiausiais jo paveikslais minimi „Laidotuvės Ornane“, „Pasaulio kilmė“ ir „Dailininko studija“.
Biografija
Gustavas Kurbė gimė 1819 m. birželio 10 d Ornano mieste rytinėje Prancūzijoje pasiturinčių ūkininkų Eléonor-Régis ir Silvie Courbet šeimoje. Jis buvo vienintelis šeimos sūnus iš keturių vaikų. Su daile jį supažindino vietos mokytojas, kuris buvo mokinęsis pas A. Ž. Gro. 1837 m. Gustavas Kurbė paliko Ornaną ir mokėsi karališkajame koledže ir dailės koledže Bezansone. 1841 m. Kurbė persikėlė į Paryžių studijuoti teisės. Tačiau šie mokslai nedaug jį domino, Kurbė lankėsi Luvre, kur kopijavo nuo praeities dailininkų paveikslų. Apie savo norą tapti tapytoju Kurbė informavo tėvą, kuris su tuo sutiko ir parėmė sūnų. Kurbė mokėsi iš Velaskeso, Riberos ir kitų XVII a. Ispanijos natūralistinės dailės tapytojų, žavėjosi amžininkų romantikų T. Žeriko ir E. Delakrua kūryba. 1844 m. po keleto nesėkmingų bandymų Kurbė paveikslas „Autoportretas su juodu šunimi“ buvo priimtas eksponuoti Paryžiaus Salone. Kitas metais žiuri atmetė visus Kurbė darbus, bet dailininkas neatsisakė savo stilistikos.
Po 1848 m. revoliucijos pasikeitė viešasis publikos skonis ir 1849 m. Kurbė paveikslai Salone susilaukė sėkmės. Tais pačiais metais Kurbė viešėjo Ornane ir gimtųjų vietų įspūdžiai jam įkvėpė du iš vienų geriausiai žinomų dailininko paveikslų: „Akmenskaldžiai“ ir „Laidotuvės Ornane“. Abiejuose paveiksluose vaizduojamas neidealizuotos Prancūzijos provincijos kaimo gyventojų gyvenimo scenos. Šie paveikslai iškėlė Kurbė kaip realistinės dailės mokyklos Prancūzijoje lyderį. Valstybė įsigijo paveikslą „Popietė Ornane“ (dabar Lilio dailės muziejuje). Dailininkas Salone buvo apdovanotas antro laipsnio aukso medaliu ir iki 1857 m. galėjo pateikti paveikslus Salonui be žiuri vertinimo. 1854 m. dailininkas sukūrė monumentalią drobę „Dailininko studija“, kuriame pavaizdavo pats save prie tapomo paveikslo. Paveikslas buvo svarbus dailininkui, ką rodė jo prierašas „Tikra mano septynerių kūrybinio ir moralinio gyvenimo metų alegorija“. Šis paveikslas buvo atmestas eksponuoti 1855 m. Pasaulinės parodos Paryžiuje paviljone. Kurbė su draugo finansine pagalba netoliese atidarė savo dailės paviljoną, pavadinęs jį „Realizmo paviljonu“. Ši dailininko paroda susilaukė daugiausiai neigiamų atsiliepimų.
1856 m. Kurbė lankėsi Vokietijoje, kur pradėjo garsėti. Didelę Kurbė kūrybos dalį sudaro trijų žanrų paveikslai: portretai, peizažai ir aktai. Dailininkas neturėjo materialinių rūpesčių, nors kai kurie jo paveikslai būdavo įvertinami neigiamai dėl realistinio vaizdavimo, tarp jų „Akmenskaldžai“ ir „Laidotuvės Ornane“. 1863 m. „Grįžimas iš konferencijos“, kuriame vaizduojami du girti dvasininkai kaimo kelyje, buvo atmestas Salono žiuri dėl „pasityčiojimo iš religinės moralės“. Paveikslas buvo nepriimtas ir Nepriklausomųjų dailininkų parodai. Šis paveikslas neišliko. Tikriausiai jį sunaikino jo pirkėjas, kuris jį ir nupirko tam, kad sunaikinti. Maždaug 1866 m. Kurbė sukūrė savo garsųjį, provokuojantį „Pasaulio kilmė“, kuriame atvirai pavaizduota moters vagina. 1865 m. dailininkas lankėsi Etretos, Dovilio, Truvilio miestelių apylinkėse Normandijoje. Šiose vietovėse nutapytos vienos iš geriausiai žinomų Kurbė marinų.
1867 m. Kurbė organizavo savo apie 140 kūrinių kapitalinę parodą Paryžiuje. 1869 m. vasarą Kurbė Normandijos pajūryje sukūrė 2 iš žinomiausių savo peizažų: „Banga“ ir „Etretos uolos po audros“. 1870 m. Salone šie paveikslai sukėlė visuotinį susižavėjimą. 1870 m. prasidėjo Prancūzijos-Prūsijos karas, žlugo Antroji Prancūzijos imperija. 1871 m. kovo 18 d. įkurta revoliucinė Paryžiaus komuna, kuri kovojo tiek su Prūsijos pajėgomis, tiek su Versalio vyriausybe, kuri sudarė paliaubas su vokiečių įsiveržėliais. Kurbė buvo išrinktas menininkų federacijos prezidentu ir įpareigotas organizuoti muziejų atidarymą ir revoliucinio meno Saloną. Gegužės 2 d. Kurbė pasitraukė iš posto. Gegužės 16 d. Komunos sprendimu buvo nugriauta Vandomo kolona, įamžinanti Napoleono pergales. Gegužės 28 d. Komuna žlugo. Paryžių užėmė Versalio vyriausybės kariuomenė. Kurbė buvo suimtas birželio 7 d. kaip aršus komunaras ir nuteistas 6 mėnesiams kalėjimo. Jį užtarė laikinosios vyriausybės vadovas Adolfas Tjeras.
Po bausmės Kurbė grįžo į Ornaną. Po Tjero pasitraukimo iš vyriausybės 1872 m. Kurbė byla buvo atnaujinta. Buvo pasinaudota jo peticija Komunai, kurioje jis prašė teisės nugriauti Vandomo koloną. Kurbė buvo pripažintas kaltu ir įpareigotas sumokėti visą kolonos atstatymo kainą, nors pats faktiškai su kolonos nugriovimu nebuvo susijęs. Negalėdamas sumokėti už atstatymą milžiniškos sumos 1873 m. liepos 23 d. Kurbė pasitraukė į Šveicariją. Jo nuosavybė ir paveikslai buvo konfiskuoti. Po kiek laiko Kurbė apsistojo Šveicarijos La Tur de Pelio miestelyje, kur įsigijo seną parduotuvėlę. Gustavas Kurbė mirė 1877 m. gruodžio 31 d. La Tur de Pelyje. Jo palaikai buvo perkelti į gimtąjį Ornano miestą. Kurbė dailė paveikė šiuolaikinės tapybos vystymąsi, impresionistus.
Celuikai
Celuikai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 98 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Juhan Parts
Juhan Parts (g. 1966 m. rugpjūčio 27 d. Taline) – estų politikas, Estijos ekonomikos ir komunikacijų ministras, buvęs šalies Ministras Pirmininkas (2003–2005 m.).
Biografija
1984 m. baigė Talino 1–ąją vidurinę mokyklą, 1991 m. – Tartu universiteto Teisės fakultetą. 1992–1998 m. dirbo Teisingumo ministerijos vicekancleriu. Nuo 1998 iki 2002 m. buvo Estijos Valstybės kontrolierius.
2002 m. išrinktas partijos Res Publica pirmininku (jai vadovavo iki 2005 m.). 2003 m. išrinktas Riigikogu (Estijos parlamento) nariu ir paskirtas koalicinės (Res Publica, Reformų partijos ir Estijos liaudies sąjungos) vyriausybės ministru pirmininku, juo buvo iki 2005 m. 2005–2007 m. – parlamento narys. Nuo 2007 m. – Andrus Ansipo vyriausybės ekonomikos ir komunikacijų ministras.
Dažinė ciberžolė
Dažinė ciberžolė (Curcuma longa) – imbierinių (Zingiberaceae) šeimos ciberžolių (Curcuma) genties augalų rūšis. Natūraliai auga Pietų Azijos tropinėse srityse. Tai vienas svarbiausių prieskoninių augalų Azijoje.
Tai daugiametis žolinis augalas, išaugantis iki 90 cm aukščio. Turi didelius, paprastuosius lapus. Šakniastiebiai iki 4 cm skersmens, geltonai rudi. Žiedynas 30 cm ilgio su žaliais (apačioje) ir baltais (viršuje) prielapiais. Tarpe jų yra nedideli, vamzdiški, geltoni žiedai.
Iš dažinės ciberžolės šakniastiebių gaunama pudra, vadinama kurkuma. Ji yra pagrindinė kario prieskonių sudėtinė dalis, suteikianti būdingą aromatą ir geltoną spalvą. Šis prieskonis plačiai naudojamas Indijos, Artimųjų Rytų, Pietryčių Azijos virtuvėse. Augale esantis kurkuminas turi medicininių, priešvėžinių savybių, naudojamas tradicinėje Ajurvedos medicinoje. Kurkuminas naudojamas kaip maisto dažiklis (E100), Indijoje juo dažomi sariai, budistų vienuolių apdarai. Dažinė ciberžolė taip pat naudojama vestuvių, aukojimų dievybėms (pudža), apsivalymų ritualuose.
Istorija
Europoje ciberžolė žinota jau antikoje. Savo knygoje „De Materia Medica“ (gr. Peri hulês iatrikês, Περὶ ὕλης ἰατρικῆς) ją aprašė graikų medikas ir botanikas Dioskoridas.
Ciberžolė minima keliautojo Marko Polo knygoje 1280 m., viduramžiais Europoje ji vadinta „indišku šafranu“.
XVIII a. ciberžolę į Europą importuodavo visos galingos jūrinės valstybės: Anglija, Olandija, Portugalija ir Prancūzija. Ji naudota ir dažams bei medicinai. Dažnai ja keistas brangesnis prieskonis šafranas.
Tartu
Tartu – senas universitetinis miestas Estijoje, antrasis pagal dydį šalies miestas, prie Emajegio upės, jungiančios du didžiausius Estijos ežerus. Tai šalies intelektualų ir kultūros centras, jame yra seniausias Estijos universitetas. Miestas nutolęs 180 km į pietryčius nuo Talino.
Išvystyta žemės ūkio mašinų, instrumentų pramonė, avalynės gamyba, maisto perdirbimas. Yra XIII a. pastatytos katedros griuvėsių ant Tomės kalvos (Toomemägi). Jame veikia Baltijos gynybos koledžas (BALTDEFCOL). Miestas yra vienas iš Europos plytų gotikos kelio stočių, veikia Estijos nacionalinis muziejus. mini|center|616x616px|Tartu panorama
Istorija
V a. minima Tarbatu gyvenvietė, 1030 m. rusų kunigaikštis Jaroslavas Išmintingasis įkūrė tvirtovę, pavadinęs ją Jurjevu. 1215 m. Kalavijuočių ordinas užėmė Jurjevą. XIII–XVI a. miestas priklausė Hanzai. 1582–1600 ir 1603–1625 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikai, 1600–1603 ir 1625–1704 m. Švedijai, 1704 m. miestą prie Rusijos prijungė caras Petras I. Švediškai ir vokiškai vadintas Dorpat, sutrumpinus viduramžių estišką pavadinimą Tarbatu. 1775 m. miestą smarkiai nusiaubė gaisras. Nuo XIX a. vidurio tapo estų tautinio judėjimo ir kultūros centru. 1869 m. Tartu surengta pirmoji Estijos dainų šventė. Nuo 1918 m. vasario iki gruodžio okupuotas kaizerinės Vokietijos. 1920 m. vasario 2 d. mieste pasirašyta Tartu sutartis tarp Estijos ir Rusijos. Tų pačių metų spalio 14 d. – taika tarp Suomijos ir Sovietų Rusijos. Miestas smarkiai nusiaubtas Antrojo pasaulinio karo metu.
Sovietmečiu mieste veikė automobilių remonto gamykla, gaminusi autobusus ir furgonus. Dalis jų buvo atvežama ir į Lietuvą (daugiausia – TA-943 tipo furgonai duonai ir kitiems maisto produktams vežti, naudoti iki pat Nepriklausomybės atgavimo).
Klimatas
Tartu yra vidutinių platumų žemyninio klimato zonoje. Nepaisant to, kad miestas yra aukštoje šiaurės platumoje, klimatas yra gana švelnus, nes jį veikia netoli esanti Baltijos jūra ir nuo Atlanto vandenyno keliaujančios šilto oro srovės. Vis dėlto jaučiama ir žemyno įtaka: būna ir karščio bangų, kai oro temperatūra perkopia 30 °C ribą, ir speigų, kai temperatūra nukrenta žemiau –30 °C. Apskritai mieste vasaros vėsokos arba šiltos, o žiemos šaltos.
Universitetas
right|thumb|200pxl|Tartu universitetas
Tartu universitetą 1632 m. įkūrė Gustavas II Adolfas; universitetas perkeltas į Pernu 1699 m., uždarytas 1710 m. ir vėl atidarytas Tartu mieste 1802 m. Universitetas žymus observatorija, menų muziejumi, botanikos sodu, biblioteka. 1951 m. įkurta žemės ūkio mokykla.
Tartu universitete mokėsi Jonas Biliūnas, Antanas Merkys ir kiti žymūs lietuviai.
2007 m. universiteto prorektore dirbo Birutė Klaas.
Suomijos futbolo varžybos 1946–1947 m.
Suomijos futbolo varžybos 1946–1947 m.
Papildomos rungtynės
Dėl 1-osios vietos:
Petras Karvelis
Petras Karvelis (1897 m. birželio 29 d. Jiestrakis, Šilavoto valsčius, dab. Prienų raj. – 1976 m. rugpjūčio 10 d. Baden-Badenas, Vokietija) – ekonomistas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Žmona Veronika Karvelienė, duktė Ugnė Karvelis. 1907 m. pradėjo mokytis Marijampolės gimnazijoje, o 1917 m. baigė Martyno Yčo gimnaziją Voroneže. 1923 m. baigė Vroclavo universitetą, teisės daktaras.
1916–1917 m. vienas iš moksleivių ateitininkų vadovų, 1917 m. Lietuvių seimo Petrapilyje ir Lietuvių tarybos veikėjas, 1917–1918 m. redagavo Liaudies sąjungos laikraštį „Vadas“. 1918 m. vienas iš Lietuvos krikščionių demokratų partijos (LKDP) steigėjų, jos 1918 m. ir 1935 m. programų autorių. 1918 m. LKDP generalinis sekretorius, 1923–1926 m. partijos pirmininkas. 1919 m. vienas iš Ūkininkų sąjungos steigėjų ir vadovų. Pakaunėje valdė Noreikiškių dvarą.
1924 m. vienas iš Žemės banko steigėjų, jo pirmasis valdytojas. Dalyvavo steigiant bendroves „Inkaras“, „Lietmedis“, „Prekyba“, „Žaibas“. 1925 m. rugsėjo 25 d. – 1926 m. gegužės 31 d. Leono Bistro vyriausybėje finansų ministras. 1926–1927 m. Trečiojo Seimo atstovas. 1924–1933 m. atstovavo Lietuvai tarptautinėse ekonomikos konferencijose.
1938 m. gruodžio 11 d. Karvelis buvo ištardytas dėl studentų neramumų (buvo suimti Leonas Bistras (gruodžio 12 d.) ir Pranas Dielininkaitis (gruodžio 13 d.)). Gruodžio 18 d. jis dalyvavo Klaipėdoje įvykusiame pasitarime dėl Lietuvių aktyvistų sąjungos įkūrimo. Gruodžio 20 d. vos tik jis išlipo iš traukinio Kauno geležinkelio stotyje, jį laukė valstybės saugumo pareigūnai. Gruodžio 21 d. vidaus reikalų ministro Silvestro Leono nutarimu Karvelis trims mėnesiams buvo išsiųstas į Dimitravo priverčiamųjų darbų stovyklą.
1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą išvyko į Vokietiją. 1940 m. vienas iš Lietuvių aktyvistų fronto steigėjų.
1944 m. buvo grįžęs į Lietuvą, bet netrukus su šeima išvyko į Austriją. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui apsigyveno Vokietijoje. Dalyvavo Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto (VLIK) veikloje, buvo jo politinės komisijos pirmininkas, Tautos fondo, nuo 1952 m. VLIK’o vykdomosios tarybos narys.
Rivera
Rivera – miestas šiaurės Urugvajuje šialia sienos su Brazilija, Riveros departamento administracinis centras.
Įkurtas 1867 m. Rivera sudaro bendrą miestą kartu su Brazilijos miestu Santana do Livramentu. Sienų sandūroje yra Plaza Internacional aišktė ir obeliskas, žymintis šalių draugystę.
Šiame mieste gimė buvęs Urugvajaus prezidentas Aparicio Méndez (1904–1988).
Skaiva Jasevičiūtė
Skaiva Jasevičiūtė-Kraujalė (iki 2000 m. Kristina Jasevičiūtė g. 1982 m. liepos 1 d. Klaipėdoje) – žurnalistė, radijo, TV laidų ir renginių vedėja, triušinių taksų veisėja.
Gyvena Vilniuje.
Biografija
Šeima: tėvai – Sigitas ir Rasa bei jaunesnioji sesuo Eglė gyvena Klaipėdoje. Vyras – verslininkas Artūras Kraujalis. Su juo išsiskyrė po 5 metų santuokos.
Klaipėdos universiteto Socialinių mokslų fakultete baigė komunikacijos ir informacijos bakalauro studijas, 2004 m. įgijo žurnalistės specialybę.
Karjerą pradėjo 1999 m. Klaipėdos radijo stotyse „Bumsas“, „Vakarų linija", „Vox maris", buvo TV3 laidos „Nomeda“ ir kartu su „Radioshow“ LNK laidos „Auksinis liežuvis“ redaktore. Dalyvavo LNK realybės šou „Baras 2“, LNK televizijoje kartu su Algiu Ramanausku-Greitai vedė muzikinę laidą NML, buvo „Sudaužytų širdžių klubo“ (TV3) vedėja.
Dirba radijo stotyje M-1, yra mėnesinio žurnalo moterims „Joy“ vyriausioji redaktorė. Vedė nemažai pramoginių renginių ir koncertų visoje Lietuvoje bei užsienyje. 2008 m. kartu su Arūnu Valinsku vedė TV3 muzikinį šou „Žvaigždžių vartai“. 2009 m. dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai 3“, kuriame dainavo duete kartu atlikėju Ruslanu Kirilkinu, tačiau prizinių vietų neužėmė. Nuo 2011 m. veda laidą „Keturkojis šou“ TV8 kanale. 2015 m. spalio 17 d. susituokė su verslininku Artūru Kraujaliu.
Jūratė Elena Norvaišienė
Jūratė Elena Norvaišienė (g. 1935 m. rugpjūčio 19 d. Kaune) – Lietuvos gydytoja, šokėja, trenerė, Kauno miesto savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1960–1992 m. Kauno medicinos instituto dėstytoja, nuo 1988 m. docentė. Parašė metodinių mokomųjų priemonių, vadovėlių socialinės higienos, sveikatos apsaugos organizavimo temomis, straipsnių socialinės higienos, Lietuvos medicinos istorijos ir kitomis temomis.
Politinė veikla
Nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė nuo koalicijos „Vieningas Kaunas“.
ZombiU
ZombiU – 2012 m. kompiuterinis išlikimo siaubo žanro žaidimas, kurį sukūrė ir išleido Prancūzijos „Ubisoft“ kompanija išskirtinai „Nintendo Wii U“ konsolei. 2015 m. išleistos adaptacijoms kitoms žaidimų platformoms.
Leidimai
„ZombiU“ pavadinimu: „Zombi“ pavadinimu:
Apie žaidimą
„ZombiU“ buvo sukurtas „Ubisoft“ Monpeljė studijos ir išleistas 2012 m. išskirtinai „Nintendo Wii U“ konsolei jos pasirodymo rinkoje metu. 2013 m. „Ubisoft“ prezidento žodžiais, žaidimas nebuvo pelningas ir jo tęsinio neplanuojama kurti. Tinklalapio vgchartz.com vertinimu, „ZombiU“ buvo išplatintas apie 1 mln. kopijų tiražu. 2015 m. žaidimas, su valdymo pakeitimais ir šiek tiek geresne grafika, buvo adaptuotas ir išleistas „Xbox One“, „PlayStation 4“ ir „Windows“ platformoms.
„ZombiU“ yra išlikimo siaubo žanro kompiuterinis žaidimas. Veiksmas vykdomas iš pirmojo asmens perspektyvos virtualioje 3D grafikos aplinkoje postapokaliptiniame Londone, kuriame pasklidusi infekcija pavertė daugelį žmonių zombiais. Žaidėjas pradeda valdyti atsitiktinai generuotą veikėją, kuris, kovodamas su miestą apnikusiais zombiais, turi išsivaduoti iš Londono. Veikėjui per radiją balsu padeda patarėjas, save vadinantis „The Prepper“, kuris nurodo misijas ir atskleidžia kai kurias siužeto detales. Veiksmas daugiausiai vyksta tamsioje apleistų namų vidaus aplinkoje ar naktį miesto gatvėse herojui pasišviečiant žibintuvėliu. Žaidimo eigoje randami nauji ginklai, pasitobulinami veikėjo gebėjimai, atnaujinami žemėlapiai ir pan. Zombiai puola rankomis ir bandydami įkasti. Paprastai veikėjui žūti pakanka tik vieno stipraus zombio įkandimo.
Vieno žaidėjo režimai:
Žiūriai (Širvintos)
Žiūriai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Zibalų.
Dufenzės kultūra
Dufenzės kultūra arba Dufenzėjės kultūra – ankstyvojo ir vidurinio mezolito lokalinė archeologinė kultūra, 8-7 tūkstantmetyje pr. m. e. paplitusi Šiaurės Vokietijoje, pavadinta pagal 1946 m. tyrinėtą Duvensee gyvenvietę.
Kultūra
Dufenzės kultūra – Maglemozės kultūros ankstyvasis laikotarpis, susiklostė veikiama Arensburgo kultūros. Žmonės gyvenvietes kūrė dažniausiai prie ežerų, upių ir pajūryje, gyveno nedideliuose, kartais ovalios formos, mediniuose pastatuose. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Titnaginius įrankius dažniausiai gamino iš skelčių, nuskeltų nuo dvigalių ir vienagalių skaldytinių; rasta daug mikrolitų – jie naudoti ir kaip antgaliai, žeberklai, t. p. galinių gremžtukų, retušinių rėžtukų, ylų, peilių, kirvelių ir šiek tiek įkotinių antgalių. Iš kaulo ir rago gaminti žeberklai, antgaliai, kirveliai ir kapliai su skyle kotui, peiliukai. Iš medžio daryti luotai, irklai, plūdės, bučiai, namų apyvokos daiktai.
Pavelas Kušneris-Knyševas
Pavelas Kušneris-Knyševas (, 1889 m. sausio 26 d. Gardine – 1968 m. kovo 14 d. Maskvoje) – sovietinis etnologas, Prūsos bei Mažosios Lietuvos kraštotyrininkas.
Biografija
1932–1934 m. SSRS prekybos atstovas Lietuvoje, 1934–1935 m. Norvegijoje. Nuo 1944 m. dirbo SSRS mokslų akademijos Etnografijos institute. Po 1945 m. buvo lietuvių etnografų pirmųjų kandidatinių disertacijų mokslinis vadovas. 1947 m. istorijos mokslų daktaras, 1959 m. profesorius.
Veikla
Tyrimams taikė ir plėtojo P. J. Šafafiko XIX a. sukurtą kompleksinį lyginamąjį istorinės etnologijos metodą. Nustatė materialiosios kultūros reiškinių raidos etnografinio kartografavimo principus. Parengė rekomendacijų, kaip remiantis etnografinių faktų ir tautinių kalbų paplitimu, nustatyti valstybės sienas bei etnines ribas.