cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Albinas Morkus
Biografija
Baigė Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją. 1941–1943 m. studijavo Vilniaus universitete. 1945 m. persikėlė į Lenkiją, vėliau į Vakarų Europą. Studijavo kalbas, filosofiją ir literatūrą Tiubingeno, Paryžiaus universitetuose. Emigravo į JAV, studijavo Čikagos universitete. 1963 m. grįžo į Lietuvą.
Kūryba
Kūriniuose kritiškai aprašė lietuvių emigrantų gyvenimą, amerikietišką buitį ir vartotojišką visuomenę. Sovietinėje Lietuvoje išgarsėjo savo satyrine publicistine knyga „Vaduotojai“ iš arti“. Kiti kūriniai: „Baltasis miestelis“ (1962 m.), „Susitikimas“ (1965 m.), „Taip man atrodo“ (1969 m.), „Laukinių Vakarų madona“ (1970 m.).
Socialinio draudimo pažymėjimas
Socialinio draudimo pažymėjimas - dokumentas (pažymėjimas), patvirtinantis asmens socialinio draudimą.
= Lietuva =
Valstybinio socialinio draudimo pažymėjimas Lietuvoje yra dokumentas, patvirtinantis apdraustajam asmeniui suteiktą socialinio draudimo numerį. Išdavimą nustato Asmens socialinio draudimo numerio suteikimo, valstybinio socialinio draudimo pažymėjimo išdavimo ir keitimo taisyklės (toliau - Taisyklės). Išskiriami senos ir naujos formų pažymėjimai.
Senos formos draudimo pažymėjimas – draudimo pažymėjimas, išduotas iki 2004 m. gruodžio 31 d. (draudimo pažymėjimo forma nustatyta Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1991 m. gruodžio 23 d. nutarimu Nr. 584 „Dėl apdraustųjų valstybiniu socialiniu draudimu įskaitos taisyklių“ (Žin., 1992, Nr. 9‑223).
Naujos formos draudimo pažymėjimas – draudimo pažymėjimas, išduodamas nuo 2005 m. sausio 1 d. (draudimo pažymėjimo forma patvirtinta Fondo valdybos direktoriaus 2004 m. rugsėjo 3 d. įsakymu Nr. V‑329 „Dėl socialinio draudimo pažymėjimo formos patvirtinimo“
Išdavimas
Draudimo pažymėjimai asmenims, kuriems suteiktas asmens socialinio draudimo numeris, išduodami ir keičiami bet kuriame Fondo valdybos teritoriniame skyriuje, į kurį asmenys kreipiasi, išskyrus Taisyklių 14 punkte nurodytą išimtį.
Fondo valdybos Karinių ir joms prilygintų struktūrų skyrius tik šio skyriaus draudėjų apdraustiesiems suteikia asmens socialinio draudimo numerį bei išduoda ir keičia draudimo pažymėjimus. Šio skyriaus draudėjų apdraustieji draudimo pažymėjimus gali gauti ar pasikeisti bet kuriame Fondo valdybos teritoriniame skyriuje.
Fondo valdybos teritoriniam skyriui gavus draudėjo užpildytą 1‑SD pranešimą, apdraustajam arba jo įgaliotam asmeniui draudimo pažymėjimas išduodamas Fondo valdybos teritoriniam skyriui pateikus:
Taisyklių 7–12 punktuose nurodytiems asmenims draudimo pažymėjimai išduodami pateikus Taisyklių 15.1 ir 15.2 punkte nurodytus dokumentus.
Draudimo pažymėjime turi būti asmens nuotrauka ir nurodomi šie duomenys:
Draudimo pažymėjimą pasirašo jį išdavęs darbuotojas. Parašas tvirtinamas Fondo valdybos teritorinio skyriaus antspaudu, kuris dedamas taip, kad dengtų nuotraukos kraštą. Draudimo pažymėjimas laminuojamas.
Apdraustasis arba apdraustojo įgaliotas asmuo, gavęs naujos formos draudimo pažymėjimą, privalo pasirašyti Fondo valdybos teritorinio skyriaus apdraustiesiems išduotų draudimo pažymėjimų apskaitos knygoje.
Fondo valdybos teritorinis skyrius, gavęs Taisyklių 15 punkte nurodytus dokumentus, draudimo pažymėjimą apdraustajam arba apdraustojo įgaliotam asmeniui išduoda tą pačią dieną.
Fondo valdybos Karinių ir joms prilygintų struktūrų skyrius savo draudėjų apdraustiesiems draudimo pažymėjimus išduoda per 5 darbo dienas nuo Taisyklių 15 punkte nurodytų dokumentų gavimo.
Keitimas
Draudimo pažymėjimas keičiamas, jeigu:
Draudimo pažymėjimas keičiamas, išduodant naują draudimo pažymėjimą pagal Taisyklių 17–18 punktų reikalavimus. Naujas draudimo pažymėjimas išduodamas, nurodant asmeniui jau suteiktą Registre socialinio draudimo numerį.
Asmuo arba jo įgaliotas asmuo, norėdamas pakeisti draudimo pažymėjimą, Fondo valdybos teritoriniam skyriui turi pateikti:
Keitimui pateikti draudimo pažymėjimai yra sunaikinami, surašius atitinkamą aktą.
Apdraustasis arba apdraustojo įgaliotas asmuo, gavęs naujos formos draudimo pažymėjimą, privalo pasirašyti Fondo valdybos teritorinio skyriaus apdraustiesiems išduotų draudimo pažymėjimų apskaitos knygoje.
Fondo valdybos teritorinis skyrius naujos formos draudimo pažymėjimą išduoda Taisyklių 20 punkte nustatytu terminu, gavus Taisyklių 24 punkte nurodytus dokumentus.
Didysis krūtinės raumuo
Didžiojo krūtinės raumens aprašymas
Masyvus, platus, storas, dengiantis didelę krūtinės ląstos dalį. Raumuo vėduoklės pavidalo, sudarytas iš trijų dalių: Pabaiga – žastikaulio didžiojo gumburėlio skiauterė ( crista tuberculi majoris humeri), kurios nesimato, nes ją dengia deltinis raumuo ( m.deltoideus), ir prie kurios prisitvirtina visų trijų dalių skaidulos. Nuo deltinio raumens (m. deltoideus) didįjį krūtinės raumenį skiria deltinė krūtinės vaga
Egliniškiai I
Egliniškiai I – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Gražiškių.
Socialinio draudimo pažymėjimas
Keitimas
Fondo valdybos Karinių ir joms prilygintų struktūrų skyrius savo draudėjų apdraustiesiems naujos formos draudimo pažymėjimus išduoda per 3 darbo dienas nuo Taisyklių 24 punkte nurodytų dokumentų gavimo.
Senos formos pažymėjimo keitimas į naujos formos pažymėjimą
Asmuo arba jo įgaliotas asmuo, norėdamas pakeisti senos formos draudimo pažymėjimą į naujos formos draudimo pažymėjimą, Fondo valdybos teritoriniam skyriui privalo pateikti:
Didysis krūtinės raumuo
Ryšys su aplinkiniais organais
Didįjį krūtinės raumenį paviršiniais ir giliaisiais lapeliais apgaubia savoji krūtinės fascija (fascia pectoralis). Taip pat prie didžiojo krūtinės raumens prisitvirtina pakitusių prakaito liaukų (pieno liaukų) skiltys.
Socialinio draudimo pažymėjimas
Senos formos pažymėjimo keitimas į naujos formos pažymėjimą
Senos formos draudimo pažymėjime po paskutiniu įrašu dedamas specialus spaudas apie naujos formos draudimo pažymėjimo išdavimą, nurodant išdavimo datą. Po spaudu pasirašo Fondo valdybos teritorinio skyriaus specialistas, nurodydamas savo vardo raidę ir pavardę. Parašas patvirtinamas Fondo valdybos teritorinio skyriaus antspaudu, kurio centrinėje dalyje nurodytas Fondo valdybos teritorinio skyriaus pavadinimas.
Senos formos draudimo pažymėjimas keičiamas, išduodant naujos formos draudimo pažymėjimą pagal Taisyklių 17‑18 punktų reikalavimus.
Makučiai
Makučiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Paberžės.
Socialinio draudimo pažymėjimas
Senos formos pažymėjimo keitimas į naujos formos pažymėjimą
Fondo valdybos Karinių ir joms prilygintų struktūrų skyrius savo draudėjų apdraustiesiems naujos formos draudimo pažymėjimus išduoda per 3 darbo dienas nuo Taisyklių 29 punkte nurodytų dokumentų gavimo.
Pakeistas senos formos draudimo pažymėjimas, padarius jame atitinkamą įrašą apie pakeitimą, grąžinamas apdraustajam arba apdraustojo įgaliotam asmeniui. Apdraustasis arba apdraustojo įgaliotas asmuo, gavęs naujos formos draudimo pažymėjimą, privalo pasirašyti Fondo valdybos teritorinio skyriaus apdraustiesiems išduotų draudimo pažymėjimų apskaitos knygoje.
Draudimo pažymėjimai išduodami ir keičiami nemokamai.
Sugadinti draudimo pažymėjimų blankai nurašomi pagal Fondo valdybos teritorinio skyriaus direktoriaus patvirtintą aktą.
Asmuo, praradęs draudimo pažymėjimą, turi pranešti apie tai Fondo valdybos teritoriniam skyriui ir pateikti prašymą išduoti naują draudimo pažymėjimą.
Asmuo, gavęs naują draudimo pažymėjimą ir suradęs prarastą naujos formos draudimo pažymėjimą, privalo nedelsdamas grąžinti pastarąjį bet kuriam Fondo valdybos teritoriniam skyriui, kuris jį sunaikina, surašius atitinkamą aktą.
Draudimo pažymėjimų, išduotų iki 2004 m. gruodžio 31 d., pildymas nutraukiamas nuo 2005 m. sausio 1 dienos.
Buržė ežeras
Buržė ežeras  – ežeras rytų Prancūzijoje, Savojos departamente, Savojos Alpėse (231 m aukštyje), 10 km į šiaurę nuo Šamberi. Tai didžiausias ir giliausias vien tik Prancūzijos teritorijoje esantis ežeras. Išsidriekęs šiaurės–pietų kryptimi 18 km, plotis iki 3,5 km. Ežeras ledyninės kilmės, susidarė prieš 19 tūkst. metų. Jį maitina iš kalnų atitekančios upės (svarbiausia Lysas). Iš ežero išteka Savjė kanalas (Ronos baseinas).
Svarbus turistinis objektas. Prie Buržė ežero yra Eks le Beno, Le Buržė diu Lako miestai.
Seniau ežere gyveno endeminė, dabar jau išnykusi sykų rūšis Coregonus bezola.
Mirtiečiai
Mirtiečiai (Myrtales) – magnolijainių (Magnoliopsida) klasės erškėčiažiedžių (Rosidae) poklasio augalų eilė.
Plunksninė švitrelė
Plunksninė švitrelė, ) – švitrelinių (Schistostegaceae) šeimos samanų rūšis, išsiskirianti švytėjimu prietemoje, sugebanti augti labai tamsiose ūksmingose vietose, kur kitos samanos nelabai galėtų vystytis. Paplitusi Europoje, Šiaurės Amerikoje, Azijoje. Kai kuriuose regionuose dažna, o retesnė ten, kur vyrauja kalkingi dirvožemiai.
Biologija
miniatiūra|200px|left|Švytinčios samanos Plunksninė švitrelė – akrokarpinė lapsamanė. Stiebas status, paprastas, iki 1 cm aukščio, su dviem eilėmis lapelių. Išaugus gametofitui, ilgai išlieka žalia, siūliška šakota protonema, kurioje gausu lęšio formos šviesą atspindinčių ląstelių. Todėl samana gali ilgai augti tamsiose ūksmingose vietose.
Dvinamė samana, tačiau priešingos lyties individai gali išsivystyti ant vienas kito rizoidų. Sporogonus išaugina retai, sporas subrandina pavasarį. Paprastai jos lipnios, žviežias jas sunkiai išnešioja vėjas, todėl manoma, kad jos prisitaikiusios plisti gyvūnų pagalba. Vegetatyviniu būdu dauginasi gemaliniais kūneliais, išsivystančiais ant protonemos.
Auga tamsiose vietose telkinėliais, dažniausiai ant medžių (ypač eglių, pušų) išvartų, po šaknimis, taip pat ant smiltainio uolienų.
Populiacija Lietuvoje
Lietuvoje plunksninė švitrelė nuo 2000 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Rūšis rasta tik Biržų girioje Biržų rajone 1998 m. Samana aptikta vienoje vietoje, ant eglės išvartos šaknų gūdžiame eglyne.
Peugeot 406
Peugeot 406 – vidutinės klasės dydžio automobilis, kuris buvo gaminamas prancūzų inžinierių. Automobilio gamybos metai buvo nuo 1995 iki 2008 m. (Europoje iki 2004 metų). Peugeot 406 automobilio bazė yra ta pati, kaip ir Citroën Xantia, tačiau kuriant Peugeot 406, buvo atsisakyta hidropneumatinės pakabos. Šis Peugeot gamintojų modelis, buvo prieinamas skirtingais kėbulo tipais: sedanas, kupė ir universalas. Kiek vėliau, 2004 metais Europoje, buvo nutrauta 406-to modelio gamyba, jį pakeitė Peugeot 407 modelis.
Projektas
406-tas modelis, buvo gan smarkiai pakeistas, lyginant su anksčiau išleistu Peugeot 405 modeliu. Pirmuosius Peugeot 406 modelius, jau buvo galima užsisakyti pirkėjams nuo 1995-tų metų, rugsėjo mėnesio. Kiek vėliau, buvo pradėti gaminti ir kiti kėbulai, tai: universalai ir kupė. Tačiau 1999-siais, gamintojai nusprendė atnaujinti Peugeot 406-tą modelį (apie jį, aptarsime vėliau).
Tatuiruotė
thumb|250px|Tatuiruotė
Peugeot 406
Projektas
Automobilis turi nemažą pasirinkimą tarp variklių. Benzininiai yra štai tokie: 1,6i, 1.8i, 2.0i, 2.2i ir 3.0 V6. Dyzeliniai: 1.9L, 2.1D, 2.0 HDi90, 2.0HDi110, 2.2HDi. Svarbu ir tai, jog dyzeliniai Peugeot 406 automobiliai, buvo vieni iš geriausiai parduodamų dyzelinių automobilių Europoje.
Kupė modelis, pradėtas gaminti 1996-siais metais. Jis buvo suprojektuotas "Pininfarina" kompanijos. Šiuos modelius gamino, net ir pačioje Italijoje, kartu su Alfa Romeo GTV modeliu. Paskutiniais gamybos metais Europoje, 2004-siais, Peugeot 406 kupė modelis buvo labai populiarus Anglijoje, būtent dėl to, jis buvo pavadintas tiesiog - Peugeot Coupe.
Tatuiruotė
Kada žmogaus kūnas pirmąsyk papuoštas spalvingais piešiniais, nenustatyta. Spėjama, jog tatuiruotėms apie keturiasdešimt tūkstančių metų. Seniausių rasta tiriant Egipto piramides (ant mumijų odos matosi piešinio liekanos). Tatuiruota įrankiais, pagamintais iš rago ir kaulo. Tatuiruotė buvo tarsi išskirtinumo žymė, kurią panoro turėti genties vadai, geriausi medžiotojai, kariai, giminės vyriausieji ir žyniai. XIX a. ėmė tatuiruotis ir aristokratai. Tatuiruotes nešiojo Anglijos, Danijos karaliai.
Peugeot 406
Projektas
Įdomus faktas tai, kad 2002-siais metais, rugpjūčio mėnesį, Peugeot 406 su HDi varikliu, pasiekė pasaulio rekordą (su vienu kuro bako užpilimu (70 litrų), nuvažiuotas ilgiausias atstumas). Automobilis važiavo Australijoje (Melburnas - Rockhamptonas).
Tatuiruotė
Senovėje tatuiruotės buvo tarsi asmens tapatybės dokumentas. Jos nusakydavo priklausymą tam tikrai genčiai ar tautai (kiekviena gentis turėjo savitus simbolius, piešinius), socialiniam sluoksniui. XX a. paplito tatuiravimas kalėjimuose. Šiais laikais tai atspindi žmogaus pasaulėžiūrą, mąstymo būdą, gyvenimo stilių.
Stelmachovo Kolonija
Stelmachovo Kolonija  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Tykocino valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Tatuiruotė
Etimologija
Pats žodis Tatuiruotė yra kilęs iš polinezietiško žodžio Tatau. Angliškas žodžio terminas tattoo pirmą kartą buvo paminėtas kartu su Džeimsu Kuku keliavusio botaniko Džozefo Bankso dienoraštyje, kuriame jis tatuiravimą ir jo reikšmę aprašė taip: „Dabar turėčiau paminėti būdą, kuriuo jie pažymi save neištrinamai, kiekvienas iš jų yra pažymėtas priklausomai nuo jo humoro ar būdo.“ XVIII a. antroje pusėje, kai Dž. Kukas grįžo iš kelionės ištatuiruotas, Europoje pasklido ne tik žodžio terminas, bet ir pačios tatuiruotės. Iki šio termino atsivežimo iš Polinezijos, Vakaruose tatuiravimas buvo apibūdinamas kaip piešimas ar randavimas.
Akmens amžius
Anksčiausi artefaktai, su potencialiais tatuiruočių egzistavimo įrodymais, sietini su Paleolito era, vėlyvuoju Akmens amžiumi. Buvo rasti rezervuarai, kuriuose aptikta molinių ir akmeninių figūrėlių su graviūromis, reprezentuojančiomis pirmąsias tatuiruotes. Šios figūros buvo dekoruotos įvairiais geometriniais raštais, kurių pagrindą sudarė linijos bei taškeliai. Nors šie įrodymai neįtikinami, tačiau primygtinai nurodo Paleolito laikų kūno modifikacijos koncepcijos genezės egzistavimą.
Bronzos amžius
right|miniatiūra|200px|[[Ecis]]
3300 metų prieš mūsų erą mumijos palaikuose buvo rasti konkretūs tatuiruočių egzistavimo įrodymai. Ši Bronzos amžiaus mumija buvo užkonservuota lede, Austrijos Alpių regione. Vėliau buvo nustatyta, kad ši mumija – buvęs karys Ecis. Jo užkonservuotos odos palaikuose rasti svarūs tatuiruočių egzistavimo įrodymai – mėlynos tatuiruotės keliose kūno vietose, įskaitant kelias lygiagrečias linijas palei stuburą ir kulkšnis bei kryžiaus tatuiruotę ant vieno kelio. Tikroji šių tatuiruočių kultūrinė reikšmė nežinoma, tačiau spėjama, jog tai galėjo būti fizinių negalavimų pasekmė, etninis žymeklis ar asmens identifikatorius. Ecio kūno žymės laikomos karinio tatuiravimo pradžia.
Taip pat Bronzos amžiuje, Egipte, buvo rasti į Paleolito eros figūrėles panašūs radiniai – mažos moterų figūrėlės, kurios buvo dekoruotos geometriniais raštais bei įvairiais dizainais. Šios figūrėlės primena keletą moterų iš 11-os Egipto dinastijos, egzistavusios 2160–1994 metais prieš mūsų erą. Ryškiausia Egipte rasta mumija buvo deivės Hator vaidilutė, ant kurios palaikų buvo rasta tatuiruočių. Jas sudarė punktyras, lygiagrečios linijos, lenktos, elipsės formos linijos žemiau bambos. 1500 metų prieš mūsų erą tatuiruotės buvo formaliai įsigalėjusios Egipto kultūroje. Archeologiniai atradimai yra labai turtingi tuo, jog jie suteikė daug informacijos apie tų laikų dinastijų kaitas, žmonių asimiliaciją, prisitaikymą.
Geležies amžius
1948 metais Atlajaus kalnuose, Sibire, buvo rasti vyro palaikai, kurių amžius siekė 400 metų prieš mūsų erą. Vyro liemuo bei visos keturios galūnės buvo papuoštos tatuiruotėmis, kuriose vaizduojami gyvūnų atvaizdai: asilai, elniai, žuvys, ožkos, netgi mėsėdžiai grifai. Šios Geležies amžiaus mumijos tatuiruotės paremtos vaizdiniais iš aplinkos, kurioje šis vyras gyveno. Šie palaikai turi panašumų su Ecio mumija, rasta Bronzos amžiuje: abi mumijos turi mažus, elipsės formos ratus, jungiančius stuburo bei juosmens sritis.
Tradicinėse visuomenėse
miniatiūra|200px|[[Maoriai|Maorių genties narys]]
Maoriai
Maoriai daugiau nei 1000 metų praktikavo tatuiravimą, kurį vadino Ta Moko. Galvą jie laikė švenčiausia kūno dalimi, todėl būtent veidas ir būdavo tatuiruojamas. Tatuiruotės susidarydavo iš spiralių bei įvairių vingiuotų ornamentų. Jos pasakodavo apie žmogaus socialinę padėtį, reputaciją ir galią, tačiau neįmanoma rasti dviejų vienodų tatuiruočių, nes tai buvo tarsi žmogaus vizitinė kortelė.
Samojiečiai
Samojiečiai tatuiruočių meną tobulino apie 2000 metų. Iki šių dienų vyrai turi simetriškas tatuiruotes nuo juosmens iki kelių, tuo tarpu moterų tatuiruotės nėra tokios išplėstos ir „sunkios“. Samoa kultūroje vaikinai būdavo tatuiruojami 14-18 metų, kai nustodavo augti, kad tatuiruotės neišsitemptų ir neišsikreiptų. Geometrinius, antikinius raštus šiek tiek pakeitė ir papildė simboliai tokie kaip „Kava“ dubens tatuiruotė reiškianti svetingumą, gamtos simboliai – žuvys, kriauklės, paukščiai, bangos ir kt.
Havajiečiai
Havajiečiai taip pat turi gilias tatuiruočių meno (kakau) tradicijas. Sudėtingi raštai ir ornamentai puošiantys visą kūną, šioje gentyje pasitarnavo ne tik kaip vizitinė kortelė. Žmonės tikėjo, kad tatuiruotas kūnas saugo juos nuo piktųjų dvasių, kurioms tatuiruotas žmogaus kūnas tapdavo nepatraukliu. Įvairios formos puošdavo vyrų rankas, kojas, liemenį ir veidą, tuo tarpu moterys, kaip ir daugumoje genčių, būdavo tatuiruojamos mažesniais kiekiais, ornamentai būdavo ne tokie ryškūs, dažniausiai tatuiruodavo rankas, pirštus, o kartais net ir liežuvį. Ryškiausias simbolis – driežas. Tokią tatuiruotę turėdavo svarbiausi ir garbingiausi Kakau genties nariai.
Dajakai
Dajakai taip pat išsiskyrė savo tatuiruotėmis ir jų tradicijomis. Buvo tikima, kad tatuiruotės susijusios su magija, socialiniu gyvenimu ir ritualais, taip pat jos buvo statuso simbolis, o po mirties padėdavo sielai nepasiklysti. Žmonės tikėjo, kad per tatuiruotę į juos įsikūnija dvasios tai išreikšdavo piešiniuose ant kūno – vaistiniai, gydantys augalai, drąsūs, stiprūs gyvūnai – būtent tai puošė žmonių kūnus.
Kareivių pasaulis
Tailande tatuiruotės vadinamos jantromis. Šios tatuiruotės laikomos magiškomis, suteikiančiomis sveikatos ir ypatingų galių. Taip yra todėl, kad susideda iš senovinių geometrinių raštų, ornamentų ir budistų maldų. Tatuiruotės puošdavo kareivių kūnus, saugodamos juos nuo priešo strėlių ir sužeidimų, tačiau pagal tikėjimą, laikui bėgant tatuiruotės galia mažėdavo, todėl kartą per metus reikia, kad vienuolis iš naujo ją pašventintų. Žymiausia tailandiečių tatuiruotė vadinama Ha Taew arba 5 šventų eilučių tatuiruote. Ją sudaro penkios vertikalios eilutės einančios greta, kiekviena eilutė apsaugo nuo skirtingų dalykų, tokių kaip: piktosios dvasios, blogas likimas, nepalankus žvaigždžių išsidėstymas, ateities siekių įgyvendinimas.
Nusikaltėlių pasaulis
Vyraujančias gaujas ir mafiją galima išskirti kaip atskirą kultūrinę grupę. Kiekviena įtakinga gauja ar mafija turi savo skiriamąjį ženklą – tatuiruotę, kurios padeda atskirti kokiai gaujai priklauso žmogus.
Didžiosios Britanijos gaujų narius galima atskirti iš ant pirštų ištatuiruoto akronimo ACAB, kuris šifruojamas kaip „All Cops Are Bastards“ (Visi policininkai yra šunsnukiai), tačiau jei tatuiruotės reikšme susidomi mažiau išmanantys tvarkos sergėtojai ar būsimas darbdavys ji paaiškinama kaip „Always Carry A Bible“ (Visada nešiokis Bibliją).
JAV mafijos „Mara Salvatrucha“ nariai puošiasi raidėmis MS ir skaičiumi 13. Galimi įvairūs deriniai: MS, MS-13, 13 ir pan. Tatuiruotė gali būti ant bet kurios kūno dalies, tačiau dažniausiai pasirenkama gerai matoma kūno vieta – veidas, kaklas, rankos.
left|miniatiūra|250px|[[Jakudza tatuiruotės]]
Japonų mafijos Jakudza tatuiruotės užima beveik visą kūno plotą, netatuiruotos lieka matomiausios vietos – veidas, kaklas, rankos, nes priešingai nei dauguma gaujų, Yakuza nariai stengiasi neišsiduoti ir paslėpti savo tatuiruotes, kurios yra spalvotos ir labai primena tapybą. Jose vaizduojama japonų mitologiniai herojai, drakonai, demonai ir budizmo ženklai. Dėl Yakuza mafijos, tatuiruotės Japonijoje ir dabar vertinamos nepalankiai.
Didžiausią reikšmę ir giliausias tatuiruočių tradicijas turi Rusijos nusikaltėliai save dar vadinantys Vor v zakone (Vagis įstatyme). Rusijos kalėjimuose tatuiruotės ilgą laiką buvo griežtai uždraustos, nusikaltėliai patys turėjo susigalvoti kaip ir iš kur gauti reikalingų medžiagų, todėl tatuiruočių technikai buvo skiriama mažai dėmesio, visa esmė slypėjo pačiame piešinyje.
Norint sužinoti kiek laiko žmogus praleido už grotų tereikia suskaičiuoti ištatuiruotos cerkvės kupolus. Tigras ant krūtinės reiškia, jog tas kalinys yra agresyvus, ypač prieš policininkus, o toje pačioje vietoje ištatuiruotas kryžius reiškia, kad šis kalinys yra labai aukšto rango nusikaltėlių pasaulyje. Taip pat, viena iš pagrindinių tatuiruočių – kortos, konkrečiau – tūzai. Pikų tūzas reiškia, kad žmogus yra autoritetingas vagis, kryžių tūzas byloja apie kitos srities nusikaltėlį, būgnai praneša apie informatorių, ši korta, kaip ir širdžių tūzas, reiškiantis, jog žmogus galimai yra homoseksualus yra ištatuiruojamos per prievartą. Voratinklis reiškia, kad nusikaltėlis priklausomas nuo narkotikų, o žvaigždės turi dvi reikšmes: 1) Jei ant kiekvieno kelio ištatuiruota po žvaigždę, tai reiškia, kad šis žmogus niekada nekeliaklupsčiaus 2) Po žvaigždę ant pečių žymi aukštą nusikaltėlio statusą.
Kitos, populiarios, tačiau jokiai konkrečiai gaujai nepriklausančios tatuiruotės ir jų reikšmės: „1488“ „14“ arba „88“ byloja apie rasistines ir nacistines žmogaus pažiūras. Ašara – labai populiari tatuiruotė, kuri gali reikšti, kad šis žmogus įvykdė žmogžudystę arba, jei ašara nenuspalvinta, tai gali reikšti, jog buvo nužudytas šio žmogaus draugas ir jis siekia keršto. Penki taškai (keturi kampuose ir vienas viduryje) – simbolizuoja keturias kalėjimo sienas ir nusikaltėlį esantį jų viduje.
Tatuiravimo technika
miniatiūra|200px|Tradicinio tatuiravimo įrankiai miniatiūra|200px|Šiuolaikinė tatuiravimo mašinėlė
Nuo pat anksčiausių laikų visuose pasaulio kampeliuose vyravo skirtinga tatuiruočių darymo technika. Vienas iš žinomiausių būdų buvo paplitęs kai kuriose Pietų Amerikos indėnų gentyse kur specialiu instrumentu, išilgai piešinio kontūro, oda buvo badoma iki pat kraujo ir paskui įtrinama dažais. Kai žaizda užgydavo, įsiskverbę dažai likdavo visam gyvenimui. Šiaurės rytų Sibiro gyventojai grafitu ar taukų bei suodžių mišiniu nudažytu siūlu, įvertu į adatą, išvarstydavo odą pagal iš anksto paruoštą piešinį. Taip buvo atliekamos pačios primityviausios tatuiruotės. Dažniausiai pasitaikiusi technika buvo – kūno badymas adata. Šiam metodui naudoti žuvų kaulai, medžių spygliai arba aštrios kriauklių nuolaužos. Okeanijos salose, buvo naudojami įrankiai, panašūs į šukas (prie medinės rankenėlės pritvirtinti aštrūs akmenų, kriauklių ar kaulų gabalėliai). Pirmieji instrumentai buvo pagaminti iš rago ir kaulo. Šie piešiniai ant kūno egzistuoja jau keliasdešimt tūkstančių metų (iš seniausių išlikusių pavyzdžių yra rasta sudžiūvusių odos liekanų su dažų pėdsakais Egipto faraonų kapavietėse).
Tatuiruočių daryme didžiausią perversmą sukėlė amerikietis Samuelis Oreilis, kuris 1891 metais pirmasis išrado elektrinę tatuiruočių darymo mašinėlę. Ji buvo paremta Tomo Edisono siuvinėjimo mašinos principu. Nuo šio išradimo padidėjo tatuiruočių darymo produktyvumas, nes šio atradimo dėka jas padaryti buvo visai paprasta. Taip pat pasikeitė tatuiruočių vertė. Jos tapo prieinamos ne tik elitui, bet ir žemesnėms klasėms.
Sveikatos rizika
miniatiūra|Sterilus tatuiravimas|kairėje|296x296px „Tatuiravimą sudaro 90 % sterilizacija bei techniniai sugebėjimai ir tik 10 % – menas. “ – Taip savo knygoje rašė tatuiruočių meistras Ričardas Lemajus. Tatuiruojant yra pažeidžiama oda, o pagrindinė jos funkcija – apsaugoti organizmą nuo išorinių bakterijų ir ligų, taigi darantis tatuiruotę yra sveikatos sutrikimo rizika. Dažniausiai komplikacijos nėra rimtos, pavyzdžiui infekcija dūrimo vietoje, kuri praeina savaime, tačiau galimos ir daug rimtesnės pasekmės. Išskiriami pagrindiniai keturi sutrikimai:
Norint išvengti komplikacijų bei rimtų sveikatos sutrikimų patartina rinktis tik licenciją turinčius tatuiruočių meistrus, salonus. Reikėtų atkreipti dėmesį į tai ar tatuiruojantis žmogus nusiplovė rankas, dezinfekavo rankas prieš užsimaunat ir nusimovus pirštines, ar vilki švarius drabužius ir švarią, darbui skirtą avalynę, ar naudojamos vienkartinės servetėlės, vienkartiniai užtiesalai, tatuiruočių trafaretai. Taip pat labai svarbu, kad prieš tatuiruojant jums būtų suteikta informacija apie sveikatos riziką, galimas komplikacijas, duotos instrukcijos kaip prižiūrėti odą po tatuiruotės padarymo.
David Trézéguet
Davidas Trezegė (g. 1977 m. spalio 15 d.) – Prancūzijos futbolininkas, žaidžiantis puolėjo pozicijoje.
Čimganas
Čimganas − kalnas Uzbekijoje, Čiatkalo kalnagūbryje, vakarų Tianšanyje; 80 km į šiaurės rytus nuo Taškento.
David Trézéguet
2010 m. rugpjūčio 30 d. pasirašė dvejų metų kontraktą su Ispanijos Hércules CF klubu.
2008 m. liepos 9 d. nusprendė pasitraukti iš nacionalinės rinktinės dėl to, kad komanda prastai pasirodė 2008 m. Europos čempionate ir dėl trenerio sprendimo jo nepakviesti į rinktinę.
Čimganas
Čimganas yra vienas unikaliausių ir gražiausių gamtos kampelių ne tik visoje Uzbekijoje, bet ir visame vakarų Tianšanyje. Pats žodis „Čimganas“ (Чим ен) verčiamas kaip „žalia minkšta žolė“.
Čimgano papėdėje 1600 m aukštyje buvo pastatytas didžiulis kalnų slidinėjimo kompleksas „Čimganas“, vaikų poilsio stovyklos ir sanatorijos. Taip pat Čimgano kalnas populiarus ir tarp alpinistų − turi nuo 1 iki 4 sudėtingumo lygio maršrutų.
Rozvių karalystė
Rozvių karalystė  – ikikolonijinės Afrikos valstybė gyvavusi XVII–XIX a. Didžiausio klestėjimo laikais jai pakluso beveik visa dabartinės Zimbabvės teritorija. Valstybės dinastija buvo vadinama Čangamirių dinastija (Changamire).
Egliniškiai II
Egliniškiai II – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Gražiškių.
Rozvių karalystė
Valstybės kūrėjai buvo tiesioginiai dabartinių kalangų protėviai. Rozviais buvo vadinami sukarinti karalystės būriai, kurie davė pradžią valstybės pavadinimui.
Įkūrimas ir ekspansija
Čangamirių dinastijos pradžia nėra iki galo išaiškinta. Atskiros legendos teigia, kad pirmasis Čangamirė buvo Monomotapos valdovo Matopės sūnus, kuris XV a. pabaigoje įkūrė savo dinastiją pietinėje periferijoje. Tačiau po to nėra jokių žinių apie vėlesnius jo įpėdinius. Tikrasis karalystės sukūrimas tapatinamas su XVII a. viduriu ir asmenybe, kuri vadinama Čangamire Dombo. Jo kilmė nėra aiški ir kelia daug klausimų istorikams. Keliuose portugalų šaltiniuose minima, kad Dombo buvo Monomotapos vasalas, kuris tapo nepriklausomas ir vėliau vykdė užkariavimus Butua žemėse.
Jis garsėjo kaip žymus karvedys, o be to turėjo ypatingų magiškų galių. Pasinaudodamas Butua karalystės vidine krize (po paskutiniojo žinomo valdovo Čibundulės mirties ten viešpatavo politinė suirutė), jis paėmė valdžią jos teritorijose ir įsitvirtino sostinėje Danamombėje. Netrukus jis nukariavo didelę dalį Monomotapos teritorijų šiaurėje ir išvijo portugalus iš Zimbabvės plynaukštės, t. y. iš jų prekybinių faktorijų Mazovės regione. 1663 m. Monomotapos valdovai ėmė skelbtis nebe portugalų, o rozvių vasalais. Netrukus buvo nukariautas Manjikalandas, ir rozviai paėmė valdžią beveik visoje dabartinės Zimbabvės teritorijoje. Plečiantis Čangamirės Dombo hegemonijai regione, Portugalai tikėjosi blogiausio ir užsibarikadavo Senos mieste. Tačiau galutinis Zimbabvės karalysčių suvienijimas neįvyko: jį nutraukė Dombo mirtis 1696 m.
Dombo įpėdiniai
Nors po to portugalai bandė susigrąžinti prarastas pozicijas ir atkariauti buvusias Monomotapos teritorijas, jiems tai nepavyko. Aršūs rozvių kariai sugebėjo išlaikyti savo suverenitetą Zimbabvės plynaukštėje iki pat XIX a. Portugalams trūko resursų atkariauti prarastas pozicijas, ir krašto kolonizacija perėjo į privačių nuotykių ieškotojų, vadinamųjų prazeirų, rankas.
Čangamirių dinastija galutinai monopolizavo aukso prekybą ir padarė šią prekę sunkiai pasiekiamą portugalams. Savo pagrindiniu prekybiniu miestu su portugalais rozviai padarė Zumbo, miestą ant Zambezės kranto.
Po Čangamirės Dombo mirties jo įpėdiniai visi titulavosi čangamiriais. Vidaus karai dėl įpėdinystės lydėjo Rozvių karalystę per visą XVIII a. Tai skatino atskiras gentis keltis į karalystės periferijas ir ten kurti nepriklausomas valstybėles. Tarp tokių buvo Čangamirės Dombo sūnaus Sawanga įkurta karalystė nambjų žemėse (vakaruose) su sostine Bumbusyje, ar kito sūnaus įkurta Thovhela karalystė vendų žemėse (Limpopo slėnyje) su sostine Dzata. Per vasalines karalystes Čangamirių imperija driekėsi nuo dabartinės rytų Botsvanos iki rytų Mozambiko, ir nuo Zambezės šiaurėje iki Limpopo pietuose.
Žlugimas
Nors rozviai išlaikė valdžią pietrytinėje Zimbabvėje iš sostinės Danamombės, buvusiose imperijos teritorijose susiformavo vietinės smulkios valstybės. Nepriklausomi tapo manjikai rytuose, pietryčiuose susiformavo Dumos konfederacija. Kitos feodalinės valstybėlės buvo Buhera, Govera, Maungvė, Mbirė, Mharis, Nhovė Šavaša ir kt. Dauguma jų atsisakė mokėti duoklę rozviams arba mokėjo tik nominaliai. Tai lėmė, kad rozviai nebesivadino tradiciniu titulu mambo, o pakeitė jį į mažiau ambicingą – išė.
Be to, į buvusias karalystės teritorijas prasidėjo išorinių tautų migracijos. Iš šiaurės rytų, t. y. iš už Zambezės upės, teritorijas puldinėjo Maravis, iš pietryčių migravo tsongai, iš pietų į šiaurines Limpopo pakrantes kėlėsi vendai, iš pietvakarių – soto-tsvana.
Rozvių valstybę sužlugdė kultūriškai primityvesnių ngunių genčių antpuoliai iš už Limpopo upės, vadinami mfekane. Pirmasis užkariautojas, nusiaubęs Rozvių karalystės likučius buvo karvedys Zvangendaba, kuris atsivedė ngonių armiją. Apie 1831 m. jis nusiaubė Danamombę ir nužudė rozvių karalių Changamire Chirisamhuru II, tačiau netrukus išsikėlė į šiaurę, kur už Zambezės upės sunaikino Maravio imperiją. Į sostą sėdo paskutinis rozvių valdovas Changamire Tohwechipi. Jis susidūrė su kita ngunių grupe – Mzilikazio vadovaujamais ndebeliais. Ndebeliai galutinai nukariavo Rozvių valstybę ir vietoj jos įkūrė savo karalystę – Matabelelandą.
Kultūra
Rozviai didele dalimi reformavo gana primityvią Butua kariuomenę, tačiau niekada neturėjo nei reguliarios armijos, nei tokios sukarintos visuomenės, kuria pasižymėjo jų karalystės įpėdinė Ndebelių karalystė. Armija buvo šaukiama tik reikalui esant, tačiau kariai pasižymėjo lojalumu ir drausme. XVIII a. jau buvo naudojami šaunamieji ginklai ir artilerija, įsigyti iš portugalų.
Rozvių karalystė tęsė Butua karalystės architektūros tradicijas, tačiau nebepasiekė tokių aukštumų kaip Khamyje. Žymiausi Rozvių laikotarpio miestai buvo Danamombė, Naletalis, Zindžandža ir Manjanga. Taip pat rozviai globojo savo karalystės amatus. Auksas ne tik buvo parduodamas portugalams, bet iš jo buvo gaminami papuošalai, dekoruojami pastatai. Sostinės valdovo rūmuose rasta daugybė auksinių papuošalų: karoliukų, aukso gijų, lakštų, kuriais puošti baldai ir sienos. Rūmuose susikaupę amatininkai kūrė puikią raudoną bei juodą keramiką, kuria karalystė garsėjo. Taip pat buvo gaminami dirbiniai iš dramblio kaulo, muilo akmens, vario bei geležies. Audimo pramonė buvo sukaupta senojoje Butuvos sostinėje Khamyje.
Rozviams priskiriamos ir religinės reformos. Vietoj senųjų šonų kultų, t. y. tikėjimo mhondoro dvasiomis (atskirose karalystėse jos tapatintos su tų valstybių įkūrėjų garbinimu), įvestas vienatinio dievo Mvari kultas. Tokiu būdu pereita prie savotiškos monoteizmo formos. Didelę reikšmę turėjo Mvario orakulas, kuris pranašystes išsakydavo ir bendraudavo per patarnautojus, vainamus Burna, Akis ir Ausis. Dvasininkai mabvudzi, riropenga ir nerwande užimdavo svarbias pareigybes valdovo rūmuose.
Valdovai
Žinomi rozvių valdovai yra šie. Valdymo datos apytikrės.
Aržantėjus
Aržantėjus – miestas šiaurės Prancūzijoje, 12 km į šiaurės vakarus nuo Paryžiaus (faktiškai jo priemiestis). 2 geležinkelio stotys.
Varšuvos Frederiko Šopeno muzikos universitetas
Varšuvos Frederiko Šopeno muzikos universitetas – valstybinė aukštoji mokykla Varšuvoje, Lenkijoje. Tai geriausias muzikos studijų krypties universitetas Lenkijoje.
Universiteto istorija prasidėjo 1810 m., kai Juzefas Elsneris ir Vojciechas Boguslavskis įkūrė Aukštąją muzikos mokyklą. Nuo 1821 m. ji veikia kaip Muzikos ir deklamacijos institutas Varšuvos universitete, 1826 m. dalinama į dvi atskiras institucijas: Aukštąją muzikos mokyklą (kaip VU dalis) ir Dramos ir dainavimo mokyklą (pagrindinis ir vidurinis lavinimas). Muzikos mokykla yra uždaroma kartu su visu Varšuvos universitetu 1831 m. (tai buvo viena iš 1831 m. sukilimo pasekmių). 1861 m. Apolinaras Kontskis Varšuvoje atidaro Muzikos institutą, kuris 1918 m. tapo Valstybine konservatorija. Tuo tarpo po II pasaulinio karo pradžios universitetas yra vadinamas Staatliche Musikschule in Warschau. Pasibaigus karui, 1946 m. mokykla gavo Valstybinės aukštosios muzikos mokyklos (lenk. Państwowa Wyższa Szkoła Muzyczna, o nuo 1962 m. ji gavo leidimą suteikti menų magistro diplomą. 1974 m. aukštoji mokykla įkūrė filialą Balstogėje. Žinomiausio ir vieno iš pirmųjų absolventų – Frederiko Šopeno – vardas jai buvo suteiktas 1979 m. Nuo 2008 m. balandžio 25 d. aukštoji mokykla gavo savo dabartinį pavadinimą.
Satu Marės apskritis
Satu Marės apskritis  – apskritis šiaurės vakarų Rumunijoje, Maramurešo ir Krišanos regionuose. Tai 36-a pagal plotą ir 31-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Satu Marė.
Geografija
Šiauriniu pakraščiu driekiasi Rytų Karpatams priklausantis masyvas – Oašo kalnai. Centrinė dalis kalvota, o vakarus užima Panonijos lyguma. Pagrindinės upės: Somešas, Turas, Krasna.
Gyventojai
2011 m. tautinė sudėtis:
Administracinis suskirstymas
Apskritis suskirstyta į 2 savivaldybes, 4 miestelius ir 59 bendruomenes.
Makučiukai
Makučiukai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Paberžės.
Dūkštelių piliakalnis
Dūkštelių piliakalnis, Putrakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 33310) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Dūkštelių, Dūkšto seniūnija. Pasiekiamas iš plento prieš Parsvėto ežerą pasukus į kairę vakaruosna link Salako, prieš Samanio ežerą 100 m paėjus pėsčiomis į kairę pietų kryptimi per šlapią pelkę – yra priekyje.
Piliakalnis
Piliakalnis yra 350 m į šiaurės vakarus nuo Dūkšto piliakalnio. Jis įrengtas atskiroje pelkių juosiamoje kalvelėje Samanio ežero pietiniame krante. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 11x7 m dydžio, iš visų pusių apjuosta greičiausiai natūralios kilmės pylimo, kuris aukščiausias vakarų pusėje – 2 m aukščio, 13 m pločio. Jo žemėjantys iki 0,3 m aukščio, 7 m pločio galai juosia likusią aikštelės dalį. Šlaitai statūs, 4–6 m aukščio, akmeningi.
Alytaus Dainavos progimnazija
Alytaus Dainavos progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytuje, Vilties g. 12, vykdanti pradinio, pagrindinio, ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191056052.
Dūkštelių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis apardytas, aikštelėje iškastos lobių ieškotojų duobės, šiaurinis šlaitas skalaujamas ežero. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę alksniais.
Alytaus Dainavos progimnazija
miniatiūra|left|220px|Atminimo lenta [[Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo diena|Lietuvos nepriklausomybės gynėjui Artūrui Sakalauskui]] miniatiūra|265px|right|Mokyklos pastatas iš vidinio kiemelio pusės
Smilgiai (Kužiai)
Smilgiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 8 km į pietryčius nuo Kuršėnų. Seniūnaitijos centras. Stovi Smilgių cerkvė ir kapinės, buvusi Smilgių mokykla. Kaime veikia visuomeninė organizacija „Smilgių bendruomenė“ (Vieversių g. 5). Pakraščiu teka Vėkė (Ventos dešinysis intakas).
Istorija
Kaimas įkurtas sentikių 1908–1909 m., kurie nusipirko iš varžytinių parduodamų nusigyvenusio dvarininko Ščensnovo žemių ir atsikraustė čia iš Raguvos miestelio ir greta esančio Fermos kaimelio. Iš viso Smilgiuose apsigyveno apie 98 žmones.
1909–2007 m. veikė Smilgių mokykla. 1969 m. įkurta biblioteka, veikusi iki 2017 m. Tada buvo pakeista į knygų išdavimo punktą, o 2018 metais veikla buvo sustabdyta.
Gyventojai
Šiuo metu Smilgių kaime liko vos keletas senojo rusų tikėjimo atstovų, dauguma lietuviai, taip pat apsigyveno moldavai.
Dūkštelių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. 2009 m. gruodžio 9 d. Kultūros paveldo departamento nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos posėdyje įrašytas į Kultūros vertybių registrą.
Alytaus Dainavos progimnazija
Istorija
Mokykla savo veiklą pradėjo 1970 m. rugsėjo 1 d., mokėsi 1265 mokiniai, dirbo 58 mokytojai. Buvo įrengtos 39 klasės ir kabinetai, aktų ir sporto salės, stadionas, sporto aikštynai, biblioteka. 1971 m. mokyklą baigė 50 abiturientų, iš jų 27 įstojo į aukštąsias mokyklas. Daugiausia mokinių mokėsi 1973–1974 m. – 2124, mažiausiai – 1992–1993 m. – 1033.
Dūkštelių piliakalnis
Piliakalnis
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Alytaus Dainavos progimnazija
Istorija
1976 m. mokykloje įvestas sustiprintas matematikos mokymas. 1988 m. mokykla pirmoji mieste įsigijo kompiuterių. Mokiniai aktyviai dalyvaudavo miesto ir respublikos olimpiadose, konkursuose ir tapdavo jų nugalėtojais. Jaunųjų literatų ir skaitovų respublikinių konkursų laureatais buvo 17 mokinių: 15 – jaunųjų fizikų, matematikų, chemikų ir biologų olimpiadų laureatais ir prizininkais; apie 40 – „Dainų dainelės“ konkurso nugalėtojais.
Iki 2000 m. Dainavos vidurinę mokyklą baigė 2162 abiturientai. Aukso medaliu mokyklą baigė 36, o sidabro 61 abiturientas. Daugiau kaip pusė įstodavo į aukštąsias mokyklas ir jas baigdavo. Apie 100 buvusių mokinių pasirinko pedagogo kelią, 60 gydytojų, yra ir žurnalistų, ir mokslininkų, ir kultūros darbuotojų.
Mokyklos vardas ne kartą keistas:
Banka
Banka – didelė pakili jūros dugno vieta, sekluma. Susidaro vandenyno šelfe, prie upių žiočių. Gali būti ir vulkaninės kilmės. Seklios bankos labai pavojingos laivybai. Dauguma bankų labai žuvingos. Svarbiausios bankos: Dogerio (Šiaurės jūroje), Didžioji Čagoso ir Saja de Maljos (Indijos vandenyne), Niufaundlando (Atlanto vandenyne).
Šveicarija
Šveicarija, oficialiai Šveicarijos Konfederacija  – valstybė Vidurio Europos pietvakariuose. Šiaurėje ribojasi su Vokietija, rytuose – su Austrija ir Lichtenšteinu, pietuose – su Italija, vakaruose – su Prancūzija. Šalį sudaro 26 kantonai. Šveicarijoje vartojamos keturios oficialios kalbos: vokiečių, prancūzų, italų ir retoromanų. Šveicarija yra ELPA, Europos Tarybos, Pasaulio prekybos organizacijos, JTO organizacijų narė, 2004 m. prisijungė prie Šengeno erdvės.
Šveicarijos ekonomika yra viena stipriausių pasaulyje. Paslaugų sektoriuje dirba apie trys ketvirtadaliai visų dirbančiųjų. Nustatyta, kad Ciurichas ir Ženeva, pagal gyvenimo kokybę, užima antrą ir trečią vietas pasaulyje.
1291 m. rugpjūčio mėn. Urio, Švico ir Untervaldeno kantonų (vadinamieji „pirmieji kantonai“) atstovai pasirašė laišką, kuriuo suformavo sąjungą. Šveicarija 1848 m. priėmė federacijos konstituciją. Nuo Vienos kongreso 1815 m., Europos didžiosios valstybės sutiko pripažinti Šveicarijos neutralumą neapibrėžtam laikui.
Ankstyvoji istorija
Šveicarijos genezė siejama dar su Julijaus Cezario laikais aprašytais Galų karais. Iki tol vykusią raidą galima spręsti tik iš archeologinių radinių. Iš paleolito yra išlikę radiniai, rodantys, kad čia olose gyventa neandertaliečių (Wildkirchli, Wildenmannlisloch). Apie 1500 m. pr. m. e. dabartinės Šveicarijos teritorijoje apsigyveno keltų gentys, vakarinėje dalyje įsikūrė helvetai, o rytiniuose – retai.
Dabartinę Šveicarijos teritoriją romėnai pradėjo užkariauti užimdami pietinį Tičiną. Ten gyvenusių isubrerių teritorija prie Romos imperijos prijungta 197–194 m. pr. m. e.
thumb|left|Šveicarija Romos imperijoje 58 m. pr. m. e., dėl besitęsiančio germanų spaudimo, bijodami būti izoliuoti nuo kitų keltų, helvetai nusprendė persikelti į vakarus, dabartinę Prancūzijos teritoriją, kur gyveno sąjunginė galų gentis. Jie sudegino savo namus ir 100 000 helvetų patraukė į Galiją. Julijus Cezaris, tuometinis Narbono Galijos prokonsulas, sumušė helvetus Bibracte mūšyje (58 m. pr. m. e.) ir privertė grįžti atgal.
401 m. romėnų kariuomenė paliko Reino gynybą ir pasitraukė piečiau Alpių; taip romėnai faktiškai paliko ir Retijos bei Helvetijos provincijas. Didelė dalis gyventojų taip pat pasitraukė į pietus arba į Alpes. Centrinėje ir rytinėje šalies dalyje ženkliai sumažėjo gyventojų. Žemumose apsigyveno alemanai.
Rytinės Alpės migracijų buvo mažai paliestos ir jose iki šiandien kalbama lotynų kalbos dialektais – retoromanų kalba.
Pirmuosius krikščionybės ženklus Šveicarijoje galime atrasti jau nuo III a., nors iki IV a. pradžios tai tėra tik izoliuoti atvejai. Pirmieji krikščionybės atramos taškai buvo vakarinėje Šveicarijos dalyje. Ženevoje, Sione ir Bazelyje IV a. atsiranda pirmosios bažnyčios ir vyskupijos. Iš tų laikų Ženevoje ir Martinji išlikę nemažai bažnyčių liekanų.
Keliaujančių vienuolių misijos buvo sėkmingos ir VIII a. rytinėje Šveicarijoje atsirado nemažai vienuolynų (St. Gallen, Disentis, Pfäfers, Liucerna). Kaip ir kitur, pagoniški papročiai dar ilgai išlaikė lygiagrečiai su krikščionybe.
Senoji konfederacija ir Aštuonių kantonų konfederacija
Urio, Švico ir Untervaldeno (vadinamieji „pirmieji kantonai“) kantonų atstovai 1291 m. pasirašė laišką, kuriuo suformavo sąjungą. Tai suvienijo priešintis juos valdžiusiems Habsburgams, kurie tuo metu užėmė Šventosios Romos Imperijos imperatoriaus sostą. Morgarteno mūšyje 1315 m. šveicarai nugalėjo Habsburgus, taip užsitikrindami nepriklausomybę. Siekdama išsaugoti savo nepriklausomybę nuo Habsburgų 1332 m. prie konfederacijos prisijungė Liucerna, 1351 m. Ciurichas. 1352 m. Cugo miestas ir apylinkės priimtos į konfederaciją. 1353 m. prie konfederacijos prisijungė Berno miestas. Taip susidarė „Senoji Sąjunga“ iš aštuonių valstybių, kuri gyvavo beveik per visą XV-tą amžių, nors Ciurichas ir buvo išmestas iš federacijos 1440 m. dėl teritorinio konflikto dėl Togenburgo (Toggenburg).
Reformacija Šveicarijoje
thumb|right|180px|Šveicarų reformatorius [[Ulrichas Cvinglis.]]
Reformacija Šveicarijoje prasidėjo, kai Ulrichas Cvinglis (Huldrych Zwingli) gavo Ciuricho miesto magistrato ir piliečių paramą apie 1520 m. Tai sukėlė permainų Ciuricho viešame gyvenime ir politiniuose reikaluose bei paplito į kelis kitus Senosios Šveicarijos konfederacijos kantonus. Septyni kantonai liko katalikiški ir tai sukėlė Kapelio karus tarp kantonų. Kai kuriuose regionuose po katalikiškų kantonų pergalės 1531 m. prasidėjo kontrreformacija. Pasidalinimas ir nepasitikėjimas tarp katalikiškų ir protestantiškų kantonų smarkiai paveikė Šveicarijos vidaus politiką ir paralyžiavo užsienio politiką iki pat XVIII a.
Naujieji laikai
Prancūzų revoliucionierių armija 1798 m. užėmė Šveicariją, bet 1815 metų Vienos kongresas atstatė Šveicarijos nepriklausomybę. 1848 m. Šveicarija priėmė federalinę konstituciją, kuri stipriai pakeista 1874 m., pagal ją federacinės valdžios žinioje yra teisės sistema, gynyba ir prekyba.
Situacija per Antrąjį pasaulinį karą
thumb|left|Prancūziško Morane-Saulnier M.S.406, pastatyto pagal šveicarų licenciją ir naudoto per Antrąjį pasaulinį karą, kopija. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui Šveicarijos parlamentas savo kariuomenei vadovauti paskyrė Anri Gizaną (Henri Guisan), suteikdamas jam generolo laipsnį. Taikos metu Šveicarijos kariuomenėje generolų paprastai nebūna, nors yra jų pareigas atliekantys pulkininkai.
Antrojo pasaulinio karo metu šveicarams buvo sunku išlaikyti šalies neutralitetą, nors valstybė nekariavo ir ji nebuvo okupuota. Šalis buvo priversta bendradarbiauti su naciais, jos oro erdvę labai dažnai pažeisdavo vokiečių, JAV bei britų aviacijos lėktuvai. Kai kurių istorikų nuomone, šveicarai karo metais ūkine prasme nesilaikė neutralumo, tiekdami vokiečiams strategines medžiagas, amuniciją ir net prieštankinius labai efektyvius pabūklus, apie kuriuos labai puikiai žinojo J. Stalinas, keiksnojęs šveicarus. Besibaigiant karui sąjungininkai „per klaidą“ bombardavo kai kuriuos šiaurės Šveicarijos miestelius, buvo žuvusių. Ypač nukentėjo Šafhauzenas, įsikūręs ant Reino kranto, prie Vokietijos sienos.
Buvęs Šveicarijos aukštas diplomatas Francas Denikenas (Franc Deniken) mano, kad neutralitetas yra XIX a. išradimas, tačiau XXI a. globalių iššūkių pasaulyje jo sąvoka pasidaro labai miglota, o jo įgyvendinimas neįmanomas. Vis dėlto per referendumą dauguma šveicarų balsavo už neutralitetą.
Šiuolaikinė Šveicarija
1963 m. Šveicarija įstojo į Europos Tarybą. Moterims rinkimų teisė buvo suteikta tik 1971 m. 1979 m. dalis Berno kantono atsiskyrė, sudarydami naują Juros kantoną. Šveicarija nėra Europos Sąjungos narė, bet (kartu su Lichtenšteinu) nuo 1995 m., kai į Europos Sąjungą įstojo Austrija, yra iš visų pusių supama Europos Sąjungos teritorijos. Todėl priklauso Europos Ekonominei Erdvei (kaip ir Norvegija, nepriklausanti ES). 2002 m. po referendumo Šveicarija buvo priimta į Jungtinių Tautų Organizaciją.
Politinė sistema
thumb|Bundeshaus Šveicarijos parlamentas [[Bernas|Berne.]]