cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heliosfera
Garso greitis tarpžvaigždinėje terpėje yra apie 100 km/s. Saulės vėjo dalelės juda viršgarsiniu greičiu (400 km/s). Ten, kur jos susiduria su tarpžvaigždine medžiaga, susidaro smūginė banga. Vieta, kur jų greitis sumažėja iki garso greičio, vadinama heliosferos riba. Už jos prasideda pulsuojantis, turbulentinis vėjo judėjimas. Nuo čia iki heliopauzės driekiasi heliosferos mantija. Heliopauzė tai yra teorinė riba, ties kuria galutinai sustabdomas Saulės vėjas, susidurdamas su tarpžvaigždine medžiaga (aplinkinių žvaigždžių vėjais). Už heliopauzės yra kita smūginė banga, pagal analogiją su laivyba, vadinama kilio banga arba priekine banga. Ji susidaro heliosferai (t. y. Saulės sistemai) judant viršgarsiniu greičiu tarpžvaigždinės terpės (arba aplinkinių žvaigždžių vėjų) atžvilgiu.
JAV automatinio zondo Voyager 2 duomenys rodo, kad nepaprastai retose tarpžvaigždinėse dujose už heliosferos ribos yra sukuriamas netikėtai stiprus magnetinis laukas, suspaudžiantis taisyklingą heliosferos burbulą. Beje, aplinkos dalelių temperatūra už heliosferos ribos yra dešimt kartų žemesnė, negu tikėtasi.
787 m.
787 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kelmės rajono savivaldybė
Kelmės rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje, Šiaulių apskrityje. Administracinis sentras – Kelmė.
Geografija
Kelmės rajono savivaldybės teritorijos plotas – 1705 km² (2,6% Lietuvos ploto), iš jų: 2000 ha užima miestai ir gyvenvietės, 1800 ha – pramonės įmonės ir keliai, 99 100 ha – žemdirbystės plotai, 44 400 ha – miškai, 4000 ha – vandenys, 17 000 ha – kitos paskirties plotai.
Savivaldybės vakarinė dalis yra Vidurio Žemaičių aukštumoje (aukščiausia vieta – 204 m aukščio Spąsties kalva – prie Šlapgirės, į šiaurės vakarus nuo Užvenčio), kita dalis Rytų Žemaičių plynaukštėje, joje yra žemiausia vieta, pietuose, prie Dubysos, altitudė 66 m.
Piramidinė schema
miniatiūra|250px|right|Rusijoje veikusios finansų piramidės „[[MMM“ reklama]] Piramidinė schema – verslo modelis, kurio pagrindas – pinigų apsikeitimas tarp dalyvaujančiųjų, neparduodant jokio produkto ar paslaugos. Piramidinės schemos egzistuoja mažiausiai šimtmetį. Kai kurie verslo modeliai, žinomi kaip daugelio lygių prekybos modeliai ar matricinės schemos, labai artimi piramidinėms schemoms.
Kelmės rajono savivaldybė
Geografija
Sausio vidutinė temperatūra – 5,0 °C, liepos 16,9 °C. Kritulių iškrinta 636–704 mm per metus.
Piramidinė schema
Dauguma piramidinių schemų klaidina potencialius vartotojus, klaidinančiai perteikdamos greito praturtėjimo schemą. Pagrindinė pritraukimo idėja – kad pritrauktas žmogus sumoka vieną kartą ir vėliau turi atgauti visus pinigus ir uždirbti nieko nedarant. Pavyzdžiui, auka gauna pasiūlymą sumokėti kažkokią sumą, už ką gauna teisę tą patį pasiūlymą parduoti kitiems, o dalis pinigų tenka pirminiam pardavėjui. Tokiu būdu pinigai dažniausiai pereina grandine ir vienintelis išlošęs yra schemos sumanytojas. Tie, kurie yra piramidės apačioje, pralošia, nes nebeturi ką pritraukti.
Kelmės rajono savivaldybė
Geografija
Savivaldybės teritorija teka Dubysa su intakais Šiauše, Gryžuva, Kražante, Ventos aukštupys su intakais Ušna, Aunuva, Knituoja, Ganse, pietvakariniu pakraščiu – Ančia (Šešuvies intakas). Telkšo 47 Kelmės rajono ežerai, 10 tvenkinių. Didžiausi miškai – Vainagių, Patumšių, Padubysio, Tytuvėnų. Šiaurinėje dalyje yra Kurtuvėnų regioninis parkas.
Piramidinė schema
Istorija
Piramidinės schemos naudojamos daugeliu formų. Pirmosios schemos buvo grandininių laiškų siuntimas su 5-10 vardų ir adresų laiške. Gavęs laišką galėdavo siųsti nedidelę pinigų sumą (1-5 dolerių) pirmuoju nurodytu adresu. Tada gavėjas turėjo perrašyti laišką, neįrašydamas pirmojo adreso, bet gale įrašydamas savo, tokiu būdu tikėdamasis kad po kelių gavėjų jis taps pirmuoju sąraše ir jam bus siunčiami pinigai.
Šitokie laiškai neša pelną dalyvaujantiems tik tol, kol nauji nariai auga eksponentiškai, nes uždarbis remiasi piramidės principu – kad kiekviename naujame lygyje būtų vis daugiau žmonių. Tačiau akivaizdu, jog po keleto iteracijų nebeužtektų visos pasaulio populiacijos palaikyti augimo tempo, taigi didžioji dalis dalyvaujančių pasmerkti prarasti investuotus pinigus.
Labai plataus masto piramidinės schemos buvo organizuotos kai kuriose posovietinėse šalyse, kur žmonės neturėjo pakankamai žinių apie biržą ir akcijas, todėl patikėjo 1000 % grąža. Vienas iš akivaizdžių pavyzdžių Lietuvoje – Kaune veikęs Sekundės bankas.
Kelmės rajono savivaldybė
Saugomos teritorijos
Yra 4 gamtos paminklai: 3 geologiniai (Pašimšės (Ėrtelio), Oreliškės, Kriaučiaus akmenys) ir 1 hidrogeologinis (Svilės šaltiniai) bei 17 valstybės saugomų gamtos paveldo objektų: 14 botaninių (Didysis Gorainių, Elbarų, Jungirio, Kiaunorių, Pakarčemio, Panūdžių, Reibių, Spunsčio, Šventragių ąžuolai, Martyno, Napoleono, Perkūnkalnio, Storoji Tytuvėnų šilo, Šaukėnų pušys), 2 geologiniai (Velniakelio ir Tučkinės akmenų ruožai) ir 1 geomorfologinis (Pustlaukio duobė).
Piramidinė schema
Teisėtumas
Nors daugelyje šalių piramidinės schemos uždraustos, viena ar kita forma jos egzistuoja. Kartais schema maskuojama parduodamu produktu.
Kelmės rajono savivaldybė
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš panaikintos Kelmės apskrities 21 apylinkės. 1950–1953 m. priklausė Šiaulių sričiai. 1954 m. pakeistos rajono ribos. 1959 m. prijungta panaikinto Tytuvėnų rajono teritorija, 6 apylinkės perduotos Raseinių rajonui, 1 apylinkė – Radviliškio rajonui. 1962 m. prijungta dalis panaikintų Užvenčio rajono ir Varnių rajono, Telšių rajono 2 apylinkės, Šiaulių rajono 1 apylinkė ir kitos apylinkės dalis, Tauragės rajono 1 apylinkė; 4 apylinkės perduotos Telšių rajonui, 1 apylinkė – Šiaulių rajonui. 1968 m. šiek tiek keitėsi ribos, 1969 m. panaikintos 3 apylinkės.
Piramidinė schema
Nuorodos
Skeptic's Dictionary: pyramid schemes
Kelmės rajono savivaldybė
Tautinė sudėtis
2001 m. miesto gyventojų 35,8%. Gyventojų tankumas 23,3 žmonių/km². 91,5% gyventojų – katalikai, 0,7% – stačiatikiai, 0,4% – sentikiai, 0,2% – evangelikai liuteronai (2001 m.).
Gyvenvietės
Savivaldybės teritorijoje yra:
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Administracija
Atstovaujamoji valdžia – Kelmės rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia Kelmės rajono savivaldybės administracija.
Seniūnijos
thumb|300px|Savivaldybės seniūnijos
Partnerystės ryšiai
Miestai, su kuriais Kelmės rajonas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Švietimas ir kultūra
2005 m. savivaldybėje buvo Tytuvėnų žemės ūkio mokykla, gimnazija, 7 vidurinės, 15 pagrindinių, 15 pradžios mokyklų, jaunimo, specialioji, vaikų ir jaunimo sporto, meno mokyklos, du darželiai-mokyklos, 3 lopšeliai-darželiai, suaugusiųjų mokymo ir profesinio rengimo centrai, 5 ligoninės, 8 ambulatorinės gydymo įstaigos, 25 medicinos punktai, 2 vaikų globos įstaigos, 23 kultūros centrai, 32 bibliotekos.
Ekonomika
Visoje savivaldybės teritorijoje pagaminama 0,2% Lietuvos pramonės produkcijos (2003 m.). Yra medienos apdirbimo (bendrovės „Medžio konstrukcijos“, „Vėjovirpa“, „Smidrūnas“, „Anakletas“) ir baldų („Nuošalė“) pramonė, mėsos gaminių („Molavena“, „Lisela“), pieno produktų („Kelmės pieninė“), durpių gavyba („Tytuvėnų durpės“). Apdirbamosios pramonės įmonių daugiausia yra Kelmėje ir Tytuvėnuose.
Žemės ūkio naudmenos užima 58,2% ploto, iš jų 75,1% ariamoji žemė, 23,8% pievos ir natūralios ganyklos, 1,0% – sodai ir uogynai. Ūkio vidutinis dydis 12,8 ha, vyrauja mišrios paskirties, pusiau natūriniai ūkiai, tiekiantys produkciją savo reikmėms. 60,8% pasėlių užima javai (vasariniai miežiai, žieminiai kviečiai, avižos, kvietrugiai), 23,7% daugiametės žolės, 6,0% bulvės, 1,6% pašariniai šakniavaisiai, 0,9% linai. Savivaldybės teritorijoje išauginama 11,0% visų Lietuvos bulvių, 5,4% linų, 3,0% lauko daržovių, 2,3% javų (2004 m.). 2004 m. pagaminta 2,9% Lietuvos gyvulininkystės produkcijos (3,7% pieno). Veisiama 7,9% visų Lietuvoje veisiamų avių ir ožkų, 3,6% galvijų (3,6% karvių), 3,2% arklių, 2,7% kiaulių (2005 m.).
Valerijonas Knyva
Valerijonas Knyva (1909 m. lapkričio 29 d. Tartu – 1941 m. spalio 2 d. Paneriuose) – Lietuvos poetas, publicistas, vertėjas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Nuo 1923 m. gyveno Šiauliuose, 1930 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1930–1934 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete, ten įsijungė į komunistinę veiklą. Priklausė Lietuvos jaunimo sąjungai, dirbo Laisvamanių etinės kultūros draugijoje. Nuo 1930 m. priklausė Lietuvos raudonosios pagalbos organizacijai.
Dar mokydamasis Šiaulių gimnazijoje, 1926–1927 m. redagavo spaustuvėje spausdinamą žurnalą „Varpai“. Bendradarbiavo laikraštyje „Šiaulių naujienos“, žurnale „Mūsų Vilnius“. 1931 m. trumpai redagavo laikraštį „Lietuvos studentas“. 1934–1940 m. laikraščio „Lietuvos žinios“ atstovas Šiauliuose. 1935 m. išrinktas į Šiaulių miesto savivaldybės tarybą.
Išleido brošiūrą „Nūdienės šeimos tragedija“ (1931 m.), parašė eilėraščių, išvertė į lietuvių kalbą sovietinių dainų, Viktoro Hugo, Aleksandro Serafimovičiaus, Michailo Bulgakovo kūrinių.
Sudie, Bafana (filmas)
Sudie, Bafana ( arba The Color of Freedom) – 2007 m. biografinė drama, sukurta pagal kalėjimo prižiūrėtojo Džeimso Gregorio knygą apie Nelsono Mandelos kalinimo metus.
Filmo premjera įvyko 2007 m. vasario 11 d. tarptautiniame Berlyno filmų festivalyje.
Siužetas
1968 m. PAR. Patys žiauriausi apartheido metai. Juodieji šalies gyventojai neturi balsavimo teisės, negali turėti žemės, negali laisvai judėti šalies teritorijoje. Vyriausybė uždraudė visas opozicijos organizacijas, o jų vadovus išsiuntė į Robeno salos kalėjimą. Kad būtų galima kontroliuoti situaciją ir užkirsti kelią galimiems sukilimams, vyriausybė užverbuoja Džeimsą Gregorį, vietos baltaodį afrikietį, kuris moka kosų kalbą. Taip D. Gregoris 20-čiai metų tapo asmeniniu N. Mandelos prižiūrėtoju kalėjime…
Aktoriai
ir kt.
Algirdo apygarda
Algirdo apygarda – Lietuvos partizanų junginys, 1945–1946 m. kovojęs prieš sovietinį okupacinį režimą.
Istorija
Junginys buvo suformuotas iš Marcinkonių, Rudnios, Merkinės, Alovės, Seirijų, Druskininkų, Kapčiamiesčio, Leipalingio, Veisiejų valsčiuose (Alytaus ir Lazdijų apskritys) veikusių partizanų, prisijungusių prie 1945 m. gegužės 7 d. įkurtos Dzūkų grupės. 1945 m. lapkričio 18 d. šios grupės vado Juozo Vitkaus-Kazimieraičio įsakymu pavadinta Algirdo apygarda, o jis pats tapo jos vadu. Štabą sudarė operatyvinis, mobilizacinis ir propagandos skyriai. Algirdo apygarda 1945–1952 m. leido laikraštį „Laisvės varpas“.
1945 m. gruodžio 31 d. J. Vitkaus įsakymu prie Algirdo apygardos priskirta Dzūkų rinktinė, veikusi Alytaus apskrityje ir Prienų bei Marijampolės apskričių Simno, Miroslavo, Alytaus, Balbieriškio, Gudelių, Jiezno, Butrimonių, Stakliškių, Birštono valsčiuose, tačiau jos vadas Dominykas Jėčys-Ąžuolis iš pradžių šio įsakymo nepripažino ir Algirdo apygardos veikloje kurį laiką nedalyvavo.
1945 m. pabaigoje Algirdo apygardą sudarė:
1946 m. balandžio 9 d. J. Vitkaus iniciatyva Algirdo apygarda su Tauro apygarda sudarė bendrą Pietų Lietuvos partizanų štabą, kuris gegužės 5 d. paskelbė Lietuvos partizanų vadų suvažiavimo I politinę deklaraciją. 1946 m. balandžio 23 d. į Algirdo apygardą įtraukta ir Dzūkų rinktinė, o Šarūno rinktinė Tauro ir Algirdo apygardos vadų sutarimu priskirta Tauro apygardai.
J. Vitkų balandžio 23 d. išrinkus Pietų Lietuvos partizanų srities vadu, Algirdo apygardos vadu paskirtas D. Jėčys, kuris liko ir Dzūkų rinktinės vadu. Po šių pertvarkymų nuo 1946 m. gegužės 15 d. Algirdo apygarda veikė kaip Dainavos apygarda.
Algirdo apygardos vadovybė parengė partizanų veiklos organizacinius ir mobilizacinius, partizanų mokymo ir kitus norminius dokumentus, naudotus visoje Pietų Lietuvos srityje. Vienos svarbesnių Algirdo apygardos kautynių – Merkinės puolimas – vyko 1945 m. gruodžio 15 d. Puolimo metu partizanai sunaikino valsčiaus pastatą su sovietinės valdžios dokumentais.
Vadai
Po Vinco Daunoro-Ungurio žūties 1952 m. apygarda praktiškai nustojo egzistuoti.
Homocisteinas
miniatiūra|Homoisteinas Homocisteinas (Hcy, HmC) – aminorūgštis, turinti didelės įtakos kraujotakos sistemai.
Padidėjusi homocisteino koncentracija kraujo plazmoje laikoma rizikos faktoriumi, skatinančiu aterosklerozę ir kraujagyslių, ypač širdies, smegenų ir periferinės kraujotakos sutrikimus, ligas. Homocisteino perteklius žaloja arterijų sieneles.
Homocisteinas susidaro vykstant medžiagų apykaitai iš metionino (aminorūgšties).
Serių nomas
Serių nomas  – vienas iš Graikijos nomų, Centrinės Makedonijos periferijos dalis. Sostinė – Serės (56,1 tūkst. gyv.).
Geografija
Šiaurinėje nomo dalyje yra Slaviankos (kitaip Orvilo), rytuose – Menoikio, pietryčiuose – Pangajono, pietvakariuose – Kerdylio, vakaruose – Vertiskos kalnai, taip pat vakaruose dalis Krousi, o šiaurės rytuose – dalis Kerkini kalnų.
Pietinėje dalyje yra Strimono upės delta ir Kerkinio tvenkinys.
Nomo plotas sudaro 3% visos Graikijos ploto. 41% nomo ploto yra dirbamos žemės, kurių dauguma yra Strimono upe, tekančia iš Bulgarijos ir įtekančios į Strimono įlanką. Antra pagal dydį upė yra Angitis, tekantis rytinėje nomo dalyje.
Ribos
Su Serių nomu ribojasi:
Istorija
XX a. Serės nomo teritorija kaip ir likusi Makedonija buvo ginčytina teritorija, dėl kurios konfliktavo Graikija, Bulgarija, Serbija ir Osmanų imperija. Pasibaigus Pirmajam Balkanų karui šią teritoriją iš osmanų atėmė Bulgarija. Antrojo Balkanų karo rezultatas buvo šios teritorijos perdavimas Graikijai. Didžiojo skilimo metu teritoriją užėmė Bulgarija, bet po Pirmojo pasaulinio karo ji vėl atiteko Graikijai. Antrojo pasaulinio karo metais Bulgarija okupavo nomo teritoriją ir pradėjo bulgarizaciją. 1944 m. teritoriją vėl atsiėmė Graikija.
Savivaldybės
thumb|center|450px|Serių nomo savivaldybės
Buvusios provincijos
Anksčiau Serės nomą sudarė šio provincijos:
Polija
Polija (Pohlia) – brijinių (Bryaceae) šeimos samanų gentis. Stiebas status, apatinėje dalyje su pavieniais ūgliais. Lapai lancetiški, iki vidurio smulkiai dantytas kraštais. Auga vejomis ar nedideliais telkinėliais.
Lietuvoje žinoma 10 rūšių, iš jų melsvoji polija (Pohlia cruda) įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Pica
thumb|right|300px|Pica thumb|300px|Medžiu kūrenamoje krosnyje šylanti pica Pica (IPA : ; ) – iš Italijos kilęs krosnyje iškeptas, dažniausiai apvalus plokščias kepinys su sūriu, pomidorais bei įvairiais ingridientais. Įprastai pica kepama malkomis kūrenamoje krosnyje.
Italijoje pica patiekiama lėkštėse nepjaustyta ir valgoma naudojant šakutę bei peilį. Paprastesniais atvejais pica gali būti patiekiama supjaustyta bei valgoma rankomis.
Terminas pica pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas X a. lotynų kalbos rankraštyje, rastame Gaeta mieste Lacijuje.
Šiuolaikinė picos versija kilusi iš Neapolio kaip vargingų žmonių maistas. Nuo to laiko šis patiekalas tapo vienu populiariausiu visame pasaulyje bei svarbi greitojo maisto dalis. Šiais laikais populiarios ir šaldytos picos, kurias žmonės gali greitai pasišildyti namų orkaitėse ar krosnyse.
2017 m. picos pramonė sugeneravo 128 milijardus JAV dolerių, o vien JAV veikė apie 76 000 picerijų.
1984 m. Italijoje buvo įkurta ne pelno organizacija Tradicinės neapolietiškos picos asociacija (Associazione Verace Pizza Napoletana), kuri populiarina ir saugo tradicinę neapolietišką picą. 2009 m. Italijos prašymu Neapolietiška pica buvo įtraukta į ES teisės aktais saugomą traidicinį patiekalą. 2017 m. picos gaminimo menas buvo įrašytas į UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo objektų sąrašą.
XIX-XX. gyvenęs virtuvės šefas Raffaele Esposito dažnai vadinamas šiuoalikinės picos išradėju.
Pica JAV
Pica JAV labai išpopuliarėjo po Antrojo pasaulinio karo. Iš Europos grįžę kariai, Italijoje paragavę ir pamėgę picą, ėmė jos ieškoti ir JAV. Kiek vėliau prekybos centruose pradėti pardavinėti paruošti picų padažai bei miltiniai pagrindai. O 1950 m. pabaigoje ėmė kurtis ir picerijų tinklai, tokie kaip Pizza Hut bei kiti, išgarsinę picą visame pasaulyje.
2017 m. duomenimis apie 17 proc. JAV gyventojų virš 2 m. amžiaus kasdien vartoja picą.
Pica Lietuvoje
Lietuvoje pica atsirado XX a. 80-tais metais. Labiausia išplito XX a. paskutinio dešimtmečio pabaigoje, XXI a. pradžioje, kuomet itin sparčiai išplito picerijų tinklai.
Stabikai
Stabikai arba Muškinas (, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pograničnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities kaimas. 1910 m. buvo 35 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Pogranično apylinkės kaimas.
Munšaras
Munšaras ( arba Il-Munxar) – gyvenvietė pietinėje Goco saloje, Maltoje, netoli Sanato. Turi savo savivaldybę. 1446 gyventojai (2013 m. duomenys). Ribojasi su Fontanos, Kercemo, Sanato ir Šeukidžos savivaldybėmis.
Setos apskritis
Seta (勢多郡; -gun) - apskritis, įsikūrusi Gunmos prefektūroje, Japonijoje.
Stanislovas Batys Gorskis
Stanislovas Batys Gorskis (, 1802 m. gegužės 6 d. Dvarecas, Bresto sritis, Baltarusija – 1864 m. gegužės 3 d. Paliesius, Švenčionių apskritis) – Lietuvos botanikas, farmakognostas, entomologas.
Setos apskritis
2004 m. duomenimis, apskrityje gyveno 22 522 žmonės.
Stanislovas Batys Gorskis
Biografija
Kilęs iš Naktikovo herbo lenkų bajorų Gorskių giminės. 1825 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, nuo 1824 m. jame dėstė, 1830–1832 m. Botanikos sodo vedėjas. 1832–1842 m. dėstė Vilniaus medicinos – chirurgijos imperatoriškoje akademijoje, profesorius. 1840–1842 m. keliavo po Europą, 1847–1851 m. gyveno Berlyne.
Setos apskritis
Savivaldybės
Dabar Ijišio apskrityje tėra vienas kaimas - Fudžimis.
Stanislovas Batys Gorskis
Biografija
Tyrė Lietuvos, ypač Vilniaus krašto, florą, entomofauną, aprašė keletą naujų augalų ir vabzdžių rūšių. Jo surinkto herbariumo dalys yra Vilniaus, Krokuvos, Varšuvos universitetuose, Botanikos institute Kijeve. Sudarė Lietuvos floros 1205 augalų rūšių sąrašą, kuriuo pasinaudojo Eduardas Eichvaldas knygoje „Lietuvos, Voluinės ir Podolės gamtos bruožai“ (Naturhistorische Skizze von Litauen, Volynien und Podolien, 1830 m.). Tyrė Rusijos pietvakarinės dalies vabzdžius.
Kik em Dženi
Kik em Dženi – veikiantis povandeninis vulkanas Karibų jūroje. 8 km į pietus nuo vulkano yra Grenada. Matuojant nuo jūros dugno Kik em Dženi aukštis siekia 1 300 m.
Pirmasis įrašas apie šį vulkaną buvo įrašytas 1939 m., tačiau neabejojama, kad jis buvo išsiveržęs ir anksčiau. Tų metų liepos 23-24 dienomis vulkano išsiveržimas sukėlė cunamį, kurio bangos pasiekus Grenados krantus buvo 2 m aukščio.
Iki 2001 m. vulkanas išsiveržė mažiausiai 12 kartų, tačiau nei vienas jų nebuvo toks stiprus, kaip 1939 m.
Naugarduko vaivadija (1921–1939)
Naugarduko vaivadija  – Lenkijos administracinis-teritorinis vienetas, egzistavęs 1921–1939 m. dabartinės vakarų Baltarusijos teritorijoje. Sostinė Naugardukas, plotas 22966 km². Šiaurinėje jos dalyje buvo lietuvių etninių žemių.
Istorija
Vaivadija įkurta 1921 m. vasario 19 d.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|300px|Vaivadijos apskritys [[1930 m.]]
Vaivadijai iš viso priklausė 11 apskričių. 1922 m. Dysnos, Dunilovo ir Vileikos apskritys prijungtos prie Vilniaus žemės.
788 m.
788 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Vokietijos futbolo varžybos 1942–1943 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1942–1943 m.
Viesys
Viesys – baigiantis užpelkėti ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 3 km į šiaurės rytus nuo Bagaslaviškio, tarp Jaskaudžių ir Vaiškūnų kaimų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius - 0,17 km, plotis - iki 0,11 km. Altitudė 139 m. Ežeras telkšo ~ 45 ha dydžio pelkės viduryje. Aplink ežerą esančios pelkės rytine dalimi prateka Viesos upė, vietos gyventojų vadinama Veselka (Širvintos intakas). Dabartinis ežero plotas apie 1,3 ha.
Gilučių seniūnija
Gilučių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Elektrėnų savivaldybės šiaurės vakaruose.
Istorija
Seniūnija suformuota apie 2000 m. iš Žaslių seniūnijos pietinės dalies.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Edvardas Armolaitis
Edvardas Armolaitis (1922 m. gruodžio 22 d. Mauliai, Pagirių valsčius – 1995 m. liepos 4 d. Babtai) – Lietuvos agronomas sodininkas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras nuo 1994 m.
Biografija
1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1957–1995 m. dirbo Sodininkystės ir daržininkystės institute.
Mokslinė veikla
Surinko ir aprašė Lietuvos pietvakariuose auginamas vertingesnes obelų veisles, tyrė slyvų auginimą, vaismedžių genėjimą ir sodinimo atstumus. Parengė dvi obelų ir dvi slyvų auginimo technologijas.
Julija Vichert-Kairiūkštienė
Julija Vichert-Kairiūkštienė (1864 m. vasario 16 d. Radziuškėje, Suvalkų gubernijoje, Rusijos imperija – 1949 m. gegužės 1 d. Krosne, Lenkija) – Lenkijos poetė ir vertėja. Viena iš nedaugelio lietuviškos kultūros populiarintojų tarpukario Lenkijoje.
Biografija
Gimė ir augo netoli Seinų, šiame miestelyje ištekėjo už žinomo pedagogo Juozo Kairiūkščio, kuris už lietuvišką veiklą buvo ten ištremtas. Kūryboje daugiausiai dėmesio skyrė meilės temai. Rašė lenkų kalba: į ją išvertė 75 lietuvių autorių poeziją, devynias lietuvių liaudies dainas. 1927 m. paskelbė Jono Basanavičiui skirtą eilėraštį. 1939 m. parengė ir Varšuvoje išleido lietuvių poezijos vertimų antologiją.
Kairiūkščių šeimoje išaugo žinomos Lietuvos asmenybės: dailininkas Vytautas Kairiūkštis, menotyrininkė Halina Kairiūkštytė-Jacinienė ir medicinos akademikas Jonas Kairiūkštis. '' Juozo ir Julijos Kairiūkščių pora buvo diametraliai vienas kitam priešingi žmonės. Jis – lietuvis, ji – lenkė, jis – praktikuojantis katalikas, ji – užkietėjusi ateistė. Visi vaikai (išskyrus vieną dukterį) išaugo lietuviais, vadinasi, tėvo tautybės, ir visi liko ateistais, motinos įsitikinimų.'' (Rapolas Mackonis)
Ona Karkauskaitė
Ona Karkauskaitė (Aneta Moll, g. 1947 m. spalio 25 d. Panevėžyje) – lietuvių estrados atlikėja dainavusi ansamblyje „Estradinės melodijos“, ilgą laiką dirbusi ir gyvenusi Šiauliuose.
2003 m. Ona Karkauskaitė susigrąžino motinos pavardę ir tapo Aneta Moll.
Biografija
Gimė 1947 m. spalio 25 d. Panevėžyje. 1966 m. baigė Šiaulių F. Žemaičio vidurinę mokyklą. 1967–1972 m. mokėsi Šiaulių K. Preikšo pedagoginiame institute ir įgijo piešimo, braižybos ir darbų mokytojos specialybę. 1971 m. vasario 5 d. ištekėjo už estrados dainininko Tautvydo Bigotos. 1972–1973 m. dirbo Šiaulių 43-ojoje profesinėje mokykloje. 1973 m. buvo pakviesta dainuoti į J. Tiškaus vadovaujamą Lietuvos valstybinės filharmonijos estradinį ansamblį "Estradinės melodijos". 1975 m. liepos 28 d. gimė sūnus Tomas. 1977 m. sausio 8 d. išsiskyrė. 1981 m. išėjo iš J. Tiškaus vadovaujamo estradinio ansamblio. Dainavo Kauno ir Šiaulių prestižinių restoranų koncertinėse programose. 1983 m. rugsėjo 9 d. ištekėjo už Algimanto Šablevičiaus. 1984 m. vasario 27 d. gimė sūnus Ernas. 1984 m. lapkričio 12 d. mirė vyras Algimantas Šablevičius. 2003 m. Ona Karkauskaitė susigrąžino savo motinos Marcellos Moll pavardę ir tapo Aneta Moll.
Diskografija
MC
Koncertai
Dainavo J. Tiškaus estradiniame ansamblyje „Estradinės melodijos“, vėliau kaip laisvai samdoma dainininkė. 1995 m. gruodžio 26 d., akompanuojant Šiaulių profesionaliam pučiamųjų orkestrui, dainavo savo jubiliejiniame koncerte „25-eri metai scenoje“.
Atliekamos dainos
„Atsisveikinimas su meile“, „Buvo meilė“, „Grįžtu“, „Laukimas“, „Laumės kerai“, „Lyg sapne“, „Mana daina“, „Naktis“, „Praeity“, „Rudens daina“, „Sena plokštelė“, „Tu šventėn atėjai“, „Vyrai“.
Apdovanojimai
Jubiliejiniame populiariosios muzikos festivalyje "Palanga-96" laimėjo titulą„Mis muzikinė elegancija“.
Pilviškių seniūnija
Seniūnijoje yra 2 paštai, 10 autobusų stotelių, geležinkelio stotis, 1 pradinės mokyklos skyrius, pagrindinė mokykla, „Santakos“ gimnazija, 2 kultūros centrai, 4 bibliotekos, 2 bažnyčios (Pilviškių ir Alksnėnų), vaistinė, veterinarijos vaistinė, kavinė, turgavietė ir 21 parduotuvė.
Istorija
Senoji Pilviškių seniūnija minima 1737 m., kai buvo surašytas jo inventorius. XX a. iki 1950 m. buvo Pilviškių valsčiaus teritorijoje.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 9 seniūnaitijos:
Adenocaulon
Adenocaulon – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas sudarytas sujungus du graikų kalbos žodžius: aden- (liauka), caulon (stiebas), dėl mažo įdubimo ant stiebo. Auga Amerikos žemynuose ir Rytų Azijoje.
Juozas Aleksandravičius
Juozas Aleksandravičius:
Algimantas Jasulaitis
Algimantas Jasulaitis (g. 1949 m. kovo 5 d. Marijampolėje) – Lietuvos teismo medicinos ekspertas, gydytojas, dėstytojas, redaktorius.
Biografija
Gimė tarnautojų šeimoje. Mokėsi Tarpučių pradinėje ir vidurinėje mokykloje-internate. 1966 m. įstojo į Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto gydomąją specialybę. 1972 m. baigęs medicinos studijas, buvo pakviestas dirbti gydytoju-moksliniu bendradarbiu į Vilniaus universiteto Širdies-kraujagyslių chirurgijos laboratoriją. Tuo metu laboratorijai labai stigo specialisto gydytojo patologo, todėl netrukus jis išvyko 4 metams į Maskvos širdies-kraujagyslių chirurgijos institutą įsigyti širdies ligų patologo specialybės.
1981–1987 m. vadovavo VU Širdies-kraujagyslių chirurgijos laboratorijos kardiopatologijos sektoriui. 1988 m. Vilniaus universiteto rektoriaus įsakymu, kaip aukštos kvalifikacijos specialistas, buvo perkeltas į VU Medicinos fakulteto Patologijos ir teismo medicinos katedrą pedagoginiam darbui.
1990–1991 m. žurnalo „Medicina“ redaktorius. 1993–1994 m. žurnalo „Lietuvos chirurgija“ redaktorius. 1994–1995 m. laikraščio „Gydytojų žinios“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas, vyr. redaktorius. 1994–1996 m. žurnalo „Kardiologijos seminarai“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1995–1998 m. leidyklos „Džiugas“ direktoriaus pavaduotojas.
Andoros futbolo varžybos 2001–2002 m.
Andoros futbolo varžybos 2001–2002 m.
Algimantas Jasulaitis
Biografija
2001–2005 m. Mykolo Romerio universiteto Teismo medicinos instituto mokslo sekretorius. 2002–2005 m. žurnalo „Sveikata“ literatūrinio puslapio redaktorius. 2005 m. suteiktas meno kūrėjo statusas. 2009 m. suteiktas nusipelniusio Lietuvos gydytojo vardas, apdovanotas nusipelniusio Lietuvos gydytojo garbės ženklu. 2010 m. apdovanotas pirmojo laipsnio medaliu už nuopelnus Vilniui ir Tautai. 2011 m. paskirta Kunigaikščio Gedimino pirmojo laipsnio nominacija.
Respublikonų partijos narys, 2012 m. kandidatavo į LR Seimą.
Švyturys (reikšmės)
Švyturys:
Spauda:
Žiaurusis puikiažygis
Žiaurusis puikiažygis (Calosoma inquisitor) – žygių (Carabidae) šeimos vabalas. Kūnas tamsiai bronzinis ar juodai žalias, 16-24 mm ilgio.
Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Filippo Tommaso Marinetti
Filippo Tommaso Emilio Marinetti (1876 m. gruodžio 22 d. – 1944 m. gruodžio 2 d.) – italų ideologas, poetas, redaktorius, svarbiausias futuristų judėjimo steigėjas XX a. pradžioje.
Literatūra
Ernest Ialongo, Filippo Tommaso Marinetti. The Artist and his Politics, Fairleigh Dickinson University Press, Lanham 2015.
Madagaskarinis akmeninis strazdas
Madagaskarinis akmeninis strazdas (Monticola erythronotus) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti akmeninių strazdų (Monticola) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami tik Madagaskare.
Šaravų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
'''Šaravų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Šaravų kaime, 3 km į šiaurės rytus nuo Žemaičių plento. Ji yra 2-oji Josvainių parapijos bažnyčia. Liaudies architektūros formų. 200px|miniatiūra|kairėje|Bažnyčios interjeras
Istorija
Šaravų Vyrų Apaštalavimo nariai, minėdami skaudžias 70 metų sukaktuves 1863 m. žuvusiems sukilėliams atminti, savo kaimo kapuose, kur palaidoti septyni kunigai, pasiryžo pastatyti koplyčią. 1933 m. pavasarį ją pradėta statyti. Joje turėjo tilpti apie 150 žmonių. Darbams įpusėjus, kažkas priminė Šaravų vyrams, kad tokiai statybai reikalingas apskrities viršininko leidimas. Buvo kreiptasi į Bajėnuose apsistojusį klieriką Bronių Krištanavičių, kuris jau buvo matęs garsųjį Šaravų ąžuolą ir girdėjęs apie koplyčios statybos planus. Be to, jis buvo geras pažįstamas su Kėdainių apskrities viršininku Juozu Vaišniu. Jau kitą dieną Kėdainiuose buvo parūpintas leidimas, o pats apskrities viršininkas prižadėjo dalyvauti koplyčios pašventinimo iškilmėse. Po šios žinios Šaravų vyrai toliau ėmėsi statybos darbų. Aplinkinių kaimų seniūnai prisakė ūkininkams sutaisyti kelius. Prieš koplyčios pašventinimą Br. Krištanavičius Kaune ir Panevėžiuke parūpino bažnytinių rūbų, žvakidžių ir kito inventoriaus, būtino laikyti mišioms. Gretimose parapijose buvo plačiai paskleista žinia,kad netrukus Šaravuose bus švenčiami pirmieji atlaidai.
Šventinimo dieną 1933 m. rugpjūčio 13 d. į Šaravus susirinko apie 3 000 žmonių. Atvykstančius kunigus, vežimus su žmonėmis toli už kaimo sutiko raiti Šaravų vyrai. Prieš koplyčios pašventinimą Mykolas Volodka pasakytoje kalboje priminė Šaravų skerdynių istoriją. Šventės proga vietos jaunimas suruošė gegužinę, o koplyčios statybos komitetas vaišes svečiams.
Po savaitės Šaravuose vyko šermenys, buvo laidojama skenduolė 3 metų mergaitė. Atvykęs Br. Krištanavičius atskaitė įprastas maldas ir pasakė pamokslą. Tokios buvo pirmosios naujose Šaravų kapinėse laidotuvės. Po jų buvo pasitarimas su vietos ūkininkais dėl naujos parapijos steigimo. Nutarta siekti parapijos teisių palaipsniui, prašant kleboną, kad kasmet būtų laikomos trejos mišios, nuo 1935 m. – kas mėnesį. Pamaldos laikytos kartą per mėnesį. 1938 m. paskirtas nuolatinis kunigas; koplyčia tapo bažnyčia.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su žema penkiasiene apside, virš stogo iškilusiu bokštu ir bokšteliu. Yra trys altoriai. Pagrindinis ir kampuose stovintys dešinysis bei kairysis altoriai kukliai papuošti vien tik šventųjų paveikslais. Dalyje šventoriaus įrengtos veikiančios kaimo kapinės. Nuo šventoriaus vartelių rytų pusėje veda kadagių alėja į kleboniją (apleistą).
789 m.
789 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Marinidai
Lietuviškai naudojamas šio straipsnio pavadinimas yra kilęs iš arabų kalbos Banu Marin
Marinidai (nedidelių genčių konfederacija Beni Marin arab.: مرينيون marîniyûn arba بنو مرين banû marîn) buvo berberų musulmonų dinastija, susikūrusi XIII a. ir valdžiusi šiaurės Afrikoje ir Pirėnų pusiasalyje nuo 1244 m. iki 1465 m. Beni Marin priklausė Zenata genties grupei.
Istorija
Beni Marin gentis iki XI a. gyveno Libijos, Tuniso ir Alžyro regione, kol Chamadidų (Hammadid) gentis išstūmė į vakarus. XII a. viduryje, kai susikūrė ir greit išplito Almochadų imperija, Marinidai klajojo po Oranijos lygumas. Jau 1145 m., kartu su kitomis Zenata gentimis kovojo prieš Almochadus, bet pralaimėję atsitraukė į Sacharos pakraštį. Nuo 1169 m. Marinidai pradėjo pamažu daryti įtaką Maroko vystymuisi. 1195 m. Marinidai, vadovaujami Maksijaus, dalyvavo šventame kare prieš ispanus ir buvo Almochadų sąjungininkai. XII a. pradžioje gentis įsitvirtino rytų Maroke, tarp Figigo ir Mulujos ir Za (Mulujos intakas) upių. tada niekas negalėjo nuspėti, kad šie neturtingi klajokliai taps Maroko šeimininkais.
Kovos su Almochadų dinastija
1214 m. po kalifo Muhamedo Anasyro mirties, Marinidų vadas Abdal Chakas I-is pasinaudojo Almochadų dinastijos nuosmukiu (Maroką valdė jaunas kalifas Abu Jakubas Jusufas II ir po pralaimėjimo prie Las Navaso de Toloso Almochadai buvo silpni) 1215 m. užkariavo derlingas Tel Atlaso lygumas. 1216 m. Abdal Chakas sumušė Almochadų armiją prie Tazos, o 1217 m. rugsėjį ir prie Feso. Po šių pergalių Marinidams priklausė visos kaimo vietovės, o Almochadai įsitvirtino miestuose, bet turėjo mokėti duoklę Marinidams. 1248 m. kalifas Ali Asaidas puolė Zajanidus, vadovaujamus Abu Jahijos I (Abu Yahya I bin Zayyan), Alžyre, bet pakliuvo į pasalą ir žuvo. Jo armijos likučiai traukėsi atgal į Maroką, bet tarp Mulujos upės ir Gersifo miestelio buvo sutikti Marinidų armijos ir sunaikinti. Marinidai užėmė Fesą, Tazą, Salę, Rabatą, Meknesą ir lygumas iki Um ar-Rbijos. 1269 m. spalį Marinidų armija, vadovaujama Abu Jusufo Jakubo, užėmė Marakešą. Taip atsirado Marinidų dinastijos valstybė su sostine Fesu.
Marinidų valstybės klestėjimo metai
1276 m. netoli Feso buvo pastatytas naujasis Fesas (Fes Jdid), kuris tapo administracine ir karine Marinidų sostine. Sultonas papuošė šį rajoną gražiais pastatais, buvo pastatyta gynybinė siena, Didžioji mečetė, rūmais, turgus, pirtys ir gyvenamieji namai. Iki 1307 m. Marinidai jau buvo įsitvirtinę vidurio Magrebe. Ali I Abdal Hasano valdymo metais, Marinidų dinastija pasiekė savo galybės piką. 1337 m. buvo užimtas Alžyras. 1340 m. balandžio 5 d. Ali I-is Abdal Hasanas jūros mūšyje prie Gibraltaro nugalėjo krikščionis ir apsupo Tarifą, bet spalio 30 d. pralaimėjo mūšį prie Rio Salado (Battle of Rio Salado) jungtinei Portugalijos ir Ispanijos armijai. 1347 m. rugsėjo 15 d. Ali I-is užėmė Tunisą. Bet 1348 m. balandį sukilo vietinės arabų gentys ir Ali I-is buvo priverstas bėgti iš Tuniso. Antrą kartą į Tunisą sugrįžo Abu Inanas Farisas 1357 m. ir Marinidai valdė visą Magrebą.
Dinastijos valdymo pabaiga
Marinidų valdymas, po 1357 m. prasidėjusių šalyje neramumų, ėmė silpti. Praktiškai šalies sultonus skyrė viziriai, kurie stengėsi sosto įpėdiniais paskirti vaikus arba neįgalius sosto įpėdinius (Abu Farisą Musą buvo iš prigimties neįgalius). Viziriai valdovus dažnai keitė, taip išlaikydami stiprų vizirių klaną. 1420 m. buvo visiškai išžudyta sultono Abu Saido Usmano III-jo šeima, gyvas liko tik vienerių metų jo sūnus Abdalchakas II Abu Mahometas. Našlaičiu pasirūpino Salé valdytojas, Vatasidų giminės atstovas, Abu Zakarija Jahija. Didelių pastangų dėka jis pasiekė, kad Abdalchaką II-jį sultonu pripažintų visos Maroko gentys. Bet faktiškai tai reiškė, kas šalies valdymas perėjo į Vatasidų rankas. Beveik visus valdymo metus Abdalchaką II-jį lydėjo Vatasidų viziriai: Vatasidų viziriai taip pat mažai rūpinosi imperijos suvienijimu, todėl nuo 1415 m. prasidėjusi portugalų invazija į Maroko Atlanto vandenyno pakrančių uostus, nebuvo sustabdyta. Tik 1458 m. buvo pabandyta atsikratyti Vatasidų aplinkos, bet 1465 m. liaudies sukilimo metu, Abdalchakas II Abu Mahometas žuvo ir taip žlugo Marinidų dinastija. Šalyje įsiviešpatavo anarchija (1465–1472 m.).
Valdovai
Pirmoji Marinidų dinastijos krizė Antroji Marinidų dinastijos krizė
Ludwig Mies van der Rohe
Liudvigas Mysas van der Rohė (, tikrasis vardas – Maria Ludwig Michael Mies; 1886 m. kovo 27 d. Achene – 1969 m. rugpjūčio 17 d. Čikagoje) – Vokietijos ir JAV architektas, baldų dizaineris, pedagogas; vienas žymiausių modernizmo architektūros atstovų.
Biografija ir veikla
thumb|left|180px|L. Myso van der Rohės gimtasis namas Achene Gimė akmenskaldžio šeimoje. Padėdamas tėvui dirbtuvėse, anksti susipažino su statybomis ir statybinėmis medžiagomis. Lankė vietinę prekybos mokyklą, laisvu laiku mokėsi mūryti. Mokėjo gražiai piešti; penkiolikos metų įsidarbino interjero dekoravimo bendrovėje, tapo dizaineriu. 1904 m. pradėjo dirbti architektų biure, po metų persikėlė į Berlyną. 1907 m. lankėsi Italijoje, studijavo antikos palikimą. 1908–1911 m. dirbo architektu Pėterio Bėrenso bendrovėje kartu su Valteriu Gropijumi ir Lė Korbiuzjė. 1912 m. įkūrė savo architektūrinę bendrovę. Berlyne, siekdamas pabrėžti savo transformaciją iš provincialo „amatininko“ į berlynietį „architektą“, pasikeitė pavardę, pridėdamas motinos mergautinę pavardę „Rohė“ ir įterpdamas olandišką „van der“. Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo Vokietijos kariuomenėje inžinieriumi, prižiūrėjo kelių ir tiltų statybą.
Po karo tęsė darbą savo bendrovėje, projektavo daugiausia gyvenamuosius namus pasiturintiems klientams. 1921–1925 m. vadovavo vokiečių ekspresionistų grupuotės „Novembergruppe“ Architektūros skyriui, 1926–1933 m. – dailininkų, architektų, amatininkų ir pramonininkų susivienijimui „Vokiečių verkbundas“ (Deutscher Werkbund), 1930–1933 m. – architektūros ir taikomosios dailės mokyklai „Bauhaus“, buvo vienas architektų grupės „Der Ring“ įkūrėjų.
thumb|left|Vokietijos paviljono Pasaulinei parodai Barselonoje replika Moderniojo meno muziejuje Niujorke Architekto veiklą Vokietijoje pradėjo riboti 1933 m. į valdžia atėjusių nacių režimas. 1938 m. emigravo į JAV, gyveno Čikagoje, 1944 m. priėmė JAV pilietybę. 1938–1958 m. ėjo Ilinojaus technologijos instituto Architektūros koledžo direktoriaus pareigas (iki 1940 m. – Armoro technologijos instituto Architektūros fakultetas). Dirbo savo architektų biure, gaudavo daug užsakymų. Suprojektavo pastatų Čikagoje, Niujorke, Detroite, Meksike, Berlyne. 1959 m. apdovanotas Karališkojo britų architektūros instituto aukso medaliu, 1960 m. – Amerikos architektūros instituto aukso medaliu, 1963 m. – Prezidento laisvės medaliu.
Asmeninis gyvenimas
1913 m. vedė turtingo pramonininko dukterį Adelę Augustę Brūn (Adele Auguste Bruhn), su kuria susilaukė trijų dukterų: Dorotėjos (1914–2008 m.), Marianos (1915–2003 m.) ir Valtraub (1917–1959 m.). Tarnybos kariuomenėje metu Rumunijoje susilaukė nesantuokinio vaiko. 1920 m. pora išsiskyrė. Nuo 1924 m. iki išvykimo į JAV L. Mysas van der Rohė palaikė glaudžius santykius su savo bendradarbe, baldų dizainere, Lili Reich (Lilly Reich), o Jungtinėse Valstijose nuo 1940 m. iki pat savo mirties – su skulptore Lora Marks (Lora Marx). Nepaisant artimų santykių, nė su viena iš šių moterų L. Mysas van der Rohė negyveno kartu.
Kūryba
thumb|Pirmasis L. Myso van der Rohės pastatas – tradicinių architektūrinių formų Rylio namas (Haus Riehl) [[Potsdamas|Potsdame]] L. Myso van der Rohės ankstyvojoje kūryboje žymi neoklasicizmo įtaka. Savo pirmuosius projektus – gyvenamuosius namus pasiturintiems klientams Vokietijoje – kūrė tradiciniu stiliumi, bet vengdamas puošybos. Po Pirmojo pasaulinio karo kartu su kitais architektūros avangardistais ieškojo naujo, „moderniai erai“ pritaikyto „modernios architektūros“ stiliaus, jo kūrybai turėjo įtakos avangardinės olandų architektų ir dailininkų grupuotės „De Stijl“, „Bauhaus“ mokyklos, kubizmo ir konstruktyvizmo idėjos.
XX a. trečiojo dešimtmečio pradžioje sukūrė keletą eksperimentinių projektų, kurie nebuvo įgyvendinti („Stiklinis dangoraižis“, 1922 m.), 1927 m. vadovavo „Verkbundo“ parodai skirto Veisenhofo kvartalo (Weißenhofsiedlung) Štutgarte statybai. 1928–1930 m. suprojektavo du svarbius pastatus, pelniusius jam tarptautinį pripažinimą: Vokietijos paviljoną Pasaulinei parodai Barselonoje (kartu su L. Reich; paviljonas po parodos išardytas, 1981–1986 m. pagal originalius brėžinius atstatytas, saugomas Moderniojo meno muziejuje Niujorke) ir Tugendhato vilą Brno (L. Myso van der Rohės pirmasis grynos modernistinės stilistikos gyvenamasis namas; Pasaulio paveldo paminklas nuo 2001 m.).
thumb|Ilinojaus technologijos instituto „Crown“ salė – vienas iš svarbiausių L. Myso van der Rohės projektų. thumb|left|180px|„Seagram“ biurų pastatas Niujorke buvo vienas iš brangiausių dangoraižių mieste – jo eksterjero tamsiam tonui sukurti panaudota 1,5 tūkst. t bronzos Nuo ketvirtojo dešimtmečio architekto kūrybai būdinga funkcionalizmo ir minimalizmo estetika. Jo plėtota modernizmo architektūros kryptis tapo vyraujančia šeštojo ir septintojo dešimtmečio JAV architektūroje ir vėliau pavadinta „Antrąja Čikagos architektūros mokykla“ (Second Chicago School of Architecture). Jungtinėse Valstijose L. Mysas van der Rohė sukūrė griežtų, paprastų formų su stikliniais fasadais dangoraižių, tapusių pavyzdžiu kitų dangoraižių statybai („Lake Shore Drive“ apartamentai Čikagoje, 1949–1951 m.); „Seagram“ pastatas Niujorke, kartu su Filipu Džonsonu, 1954–1958 m.), žemų paviljono tipo statinių (minimalistinė stiklinių sienų Farnsvortų vila prie Čikagos, 1945–1951 m.), dangoraižių ir paviljono tipo statinių kompleksų (Čikagos Federalinis centras, 1964 m., baigtas po architekto mirties, 1974 m.). Kiti žymūs architekto projektai – Ilinojaus technologijos instituto pastatai (1942–1956 m.), Paviljono ir kolonados apartamentai Niuarke (1958–1960 m.), „Bacardi“ administracinis pastatas Meksike (1961 m.), Naujoji nacionalinė galerija Berlyne (1962–1968 m.).
Daugeliui savo pastatų L. Mysas van der Rohė suprojektavo ir baldų, iš kurių žymiausi – Barselonos kėdė ir stalas (Vokietijos paviljonui Pasaulinei parodai Barselonoje), Brno kėdė, Tugendhato kėdė (abi Tugendhato vilai).
L. Myso van der Rohės kūrybai būdingas paprastumas, racionalizmas, minimalizmas. Jo projektuoti pastatai pasižymi tiesiomis linijomis, stikliniais fasadais, atviru suplanavimu, interjero ir eksterjero darna. Savo pastatus architektas vadino „odos ir kaulų“ (skin and bones) architektūra, o jų estetikai apibūdinti sukūrė aforizmus „mažiau yra daugiau“ (less is more) ir „Dievas yra detalėse“ (God is in the details).
thumb|1986 m. [[Vakarų Vokietija|Vakarų Vokietijoje L. Myso van der Rohės šimtųjų metinių proga išleistas pašto ženklas]]
Vokietijos futbolo varžybos 1943–1944 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1943–1944 m.
Jurgis Karnavičius
Jurgis Karnavičius:
Peleniškių apylinkė (Biržai)
Peleniškių apylinkė (arba Pelaniškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pabiržės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. 1954 m. prijungtos dalis Sodeliškių apylinkės, dalis Smilgių apylinkės ir dalis Ripeikių apylinkės, o dalis Peleniškių apylinkės prijungta prie Pabiržės apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Peleniškių apylinkė prijungta prie Smilgių apylinkės.
Augustijonų gatvė
thumb|250 px|right|Augustijonų gatvė
Augustijonų gatvė – D kategorijos (pagalbinė) Vilniaus miesto gatvė, esanti Vilniaus senamiestyje. Ribojasi su Šv. Kazimiero ir Savičiaus gatvėmis. Pavadinta vienuolių augustijonų vardu. Priklauso Senamiesčio seniūnijai. Gatvės ilgis siekia apie 170 metrų. Artimiausias yra Vilniaus 1-asis paštas (adresas: Vokiečių g. 7). Pašto kodas: 01127. Gatvės danga – akmenų grindinys (nuo Savičiaus g.), trinkelės. Gatve eismas leidžiamas, ribojamas dėl renginių, statybos darbų gretimose gatvėse.
Istorija
Augustijonų gatvė yra senoji Medininkų kelio atšaka, besidriekusi dabartinėmis Šv. Kazimiero ir Augustijonų gatvėmis į „Civitas Ruthenica“. Augustijonų gatvės dešinėje pusėje (einant link miesto centro) 1979 metais buvo aptikti L raidės formos gotikinio pastato trys skirtingų laikotarpių rūsiai ir aptvarinės mūro sienos liekanos. Pastatas statytas po 1437 metų. Augustijonų gatvės Nr. 6 bokštinio namo kiemo rytinė kraštinė buvo 36 m ilgio, pietinė – 26 m, vakarinė – 44 m, šiaurinė – 26 m.
Apie 1670 metus šioje vietoje buvo pastatyta Karmelitų medinė koplyčia (bažnyčia). Ji nuo 1675 metų su jai priklausančiais dviem žemės sklypais Savičiaus gatvėje atiteko broliams augustinams, nuo 1673 metų gyvenusiems Vilniuje iš išmaldos, ieškojusiems vietos įsikurti.
XVIII amžiuje buvo pastatytas Augustijonų vienuolynas, bažnyčia, gyvenamasis namas, administracinis pastatas. Pastatų kompleksas šiuo metu yra vad. Vilniaus augustinų vienuolyno ansamblis.
1991 metais Vilniaus miesto savivaldybės taryba kompleksą perdavė Lietuvos katalikų mokytojų sąjungai. Ši Dalyje pastatų planavo įkurti gimnaziją-licėjų. Augustijonų gatvėje 2010 metais įsikūrė VšĮ „Savitri” jogos centras, dabar vad. „Mai Ram Yoga“ ašramas (Vadovė Greta Vosylienė), vegetarų kavinė „Vegafé“. Gatvėje šiuo metu yra išlikusios rūsių liekanos (pagrindiniai statiniai, statyti XIV–XVI amžiuose, stovėjo mūrine tvora apribotame sklype).
Namai
Iš viso gatvėje yra 4 namai (adresai). Su lyginiais numeriais yra 3 namai, nelyginiais – 1 namas. Mažiausias namo numeris yra 3, didžiausias – 8. Su raidėm yra vienas adresas (Augustijonų g. 4A). 1979 metais architektas Sigitas Benjaminas Lasavickas Augustijonų gatvėje identifikavo bokštinį namą (vieną iš 6 tokių namų Vilniuje). Jį tuomet pavadino „turmhauzu“, įvesdamas šią sąvoką į Lietuvos mokslinę terminologiją.
Guntinas
Guntinas – kaimas šiaurinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, prie kelio. Pietiniu pakraščiu prateka Guntino upelis.
Etimologija
Pavadinimas kilo iš upėvardžio Guntinas. Seniau kaimas vadinosi Kuineliais.
Islandijos himnas
Islandijos himnas (islandiškai Lofsöngur) žinomas dar Ó Guð vors lands arba Mūsų Šalies Dievas vardu. Žodžius jam parašė Matthías Jochumsson, muziką – Sveinbjörn Sveinbjörnsson. Himnas turi tris versijas, bet tik viena iš jų paprastai grojama. Kadangi paprastai jis nėra mokomas mokyklose, Ó Guð vors lands yra gana sunku dainuot ir dauguma islandų tvirtina, kad jie negali jo dainuoti apskritai. Žodžiai kartais kritikuojami dėl jų religinės temos: himnas galbūt atitinka tą faktą, kad Islandija turi valstybinę bažnyčią.
Aarestrup Emi
Baigė mediciną 1827 metais. Buvo artimas Christijano Vinterio (Christian Winther) draugas. Plėtojo H. Heine’s romantinės meilės lyrikos tradiciją. Jo poezijos rinkiniuose „Eilėraščiai l Digte“ 1838 m., „Pomirtiniai eilėraščiai“ /Efterladte digte 1863 m. gausu erotinių motyvų.
Bliūdžiai (Biržai)
Bliūdžiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 20 km į šiaurę nuo Biržų, 2 km nuo Nemunėlio Radviliškio. Šalia yra Jasiškių kaimas.
Istorija
Bliūdžiai paminėti 1697 m. Ukmergės pavieto Bliūdžių dvaro inventoriaus dokumentuose. Dvarui priklausė ir Nemunėlio Radviliškis. 1949–1993 m. kolūkio „Auksinė varpa“ gyvenvietė. 1992–2005 m. veikė Bliūdžių žemės ūkio bendrovė.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Gustavas III
Biografija
thumb|left|150px|Gustavas III vaikystėje thumb|left|150px|Gustavo III žmona Sofija Magdalena Danė Kilęs iš Oldenburgų atšakos, Holšteinų-Gotorpų dinastijos. Tėvas Adolfas Frederikas, motina Luiza Ulrika. Brolis Karolis XIII.
Šeima
1766 m. lapkričio 4 d. vedė. Žmona Danijos karaliaus Frederiko V duktė Sofija Magdalena Danė, sūnūs:
Valdymas
thumb|left|Gustavo III karūnacija