cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NGC 6397
Tai vienas iš dviejų arčiausiai Žemės esančių kamuolinių spiečių (greta Mesjė 4). Be to, NGC 6397 yra vienas iš mažiausiai dvidešimties Paukščių Tako kamuolinių spiečių, kurių branduoliai kolapsavo. Spiečiuje esama apytikriai 400 000 žvaigždžių, jo amžius siekia 13 400 ± 800 mln. metų.
Ukmergės Olimpas
Ukmergės „Olimpas“ – tai klubas rungtyniaujantis RKL pirmenybėse ir gausiausioje Lietuvos krepšinio piramidės lygoje ginantis Ukmergės miesto vardą.
Istorija
Klubas įkurtas - norint aktyviai dalyvauti Ukmergės bendruomenės gyvenime. Nuo pat pirmųjų metų pagrindinis tikslas buvo pakviesti kuo daugiau įvairaus amžiaus žmonių sportuoti, burtis į komandas, būrelius ir taip propaguoti sveiką gyvenseną ir organizuoti įvairius sporto bei sveikatingumo renginius. O krepšinis tapo pirmuoju mūsų laipteliu į Olimpą.
Dabartinės komandos ištakomis galima vadinti 2010 m., kuomet „Olimpo“ sporto klubas organizavo pirmąjį „Kalėdinį“ keturių komandų veteranų krepšinio turnyrą, kuriame dalyvavo ir „Olimpo“ komanda, turnyre užėmusi pirmąją vietą. Po metų, 2011 m. klubas gavo pasiūlymą iš Rytų Aukštaitijos krepšinio teisėjų asociacijos prezidento Audriaus Šalkausko dalyvauti jų rengiamose, Rytų Aukštaitijos veteranų „40+“ krepšinio pirmenybėse. 2010-2011 m. pirmenybėse dalyvavo keturios veteranų komandos. Ukmergės „Olimpas“ šiose pirmenybėse užėmė prizinę, trečiąją vietą.
Eilę metų Ukmergės „Olimpo“ ekipa dalyvavo tik mėgėjų čempionatuose, tačiau 2014 m. Ukmergės sporto klubas, pritarus rajono valdžiai ir gavus jų bei rėmėjų palaikymą, žengė patį didžiausią žingsnį klubo istorijoje ir debiutavo Regionų krepšinio lygos čempionate.
Lansango karalystė
Lansango karalystė ( – „dešimt tūkstančių dramblių“) – istorinė laosiečių etninės grupės karalystė, egzistavusi XIV–XVIII a. dabartinio Laoso ir rytų Tailando teritorijose. Lansango karalystės pavadinimas reiškė „dešimt tūkstančių dramblių“, ir tai buvo užuomina į tuometinę karalystės didelę karinę galią.
Raida
Karalystės pirmtakė buvo Muang Sua karalystė to paties pavadinimo tajų kultūriniame regione.
Karalystę 1354 m. įkūrė karalius Somdetch Brhat-Anya Fa Ladhuraniya Sri Sadhana Kanayudha Maharaja Brhat Rajadharana Sri Chudhana Negara (geriau žinomas Fa Ngum vardu). 1353 m. Fangumo armija įsiveržė į Ajutajos karalystės rytines teritorijas. Ajutajos karalius Utongas buvo priverstas pasirašyti taikos sutartį. Už tai karaliui Fangumui į žmonas išleido savo dukrą Nangkeolotfahą (Nang Keo-Lot-Fah), atidavė 101 dramblį, po 20 000 auksinių ir sidabrinių monetų, 100 000 retų ragų ir kitokių daiktų.
Karalystė, kurią valdė laosiečiai, o jiems padėjo tailandiečiai ir kalnų gyventojai, sėkmingai egzistavo daugiau nei 300 metų. Visi Fa Ngumo pasekėjai sėkmingai, tačiau patyrė ir svetimšalių invazijų – vietnamiečių 1478–1479 m., tailandiečių – 1536 m. ir mianmariečių 1571–1621 m. Po kovų su Kinija ir Vietnamu La Sango karalystė buvo didžiausia Pietryčių Azijoje.
Karalystė egzistavo iki 1709 m., kuomet ji suskilo į tris dalis: Luangprabango, Vientiano ir Champasako karalystes.
Beringo sausumos tilto nacionalinis draustinis
Beringo sausumos tilto nacionalinis draustinis  – saugoma gamtos teritorija JAV, Aliaskoje, šiaurinėje Siuardo pusiasalio pakrantėje. Čia saugomi gamtiniai buvusio Beringijos sausumos tilto pėdsakai. Draustinis įkurtas 1978 m. ir apima daugiau nei 1,02 mln. ha teritoriją.
Draustinyje saugomos amžinajame įšale esančios pleistoceno laikotarpio augalų ir gyvūnų (mamutų, arklių, bizonų, bebrų ir kt.) fosilijos. Paviršių dengia tundra, vyrauja amžinasis įšalas. Auga švyliai, beržai keružiai, aliaskiniai gluosniai, įvairūs uogakrūmiai (bruknės, vaivorai, varnauogės, tekšės). Būdingą gyvūniją sudaro šiauriniai elniai, avijaučiai, vilkai, rudieji lokiai, lapės, bebrai, erniai. Gausu žąsinių paukščių, upėse – lašišinių žuvų.
Draustinyje yra svarbios archeologinės radimvietės, rodančios buvusią žmonių migraciją iš Azijos per Beringijos tiltą.
Vasara baigiasi rudenį
Vasara baigiasi rudenį – 1982 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas. Psichologinė drama. Filmo trukmė – 90 min.
Siužetas
Vilius išaugo be tėvo, nes šis kalėjime atliko bausmę už avarijos padarinius. Atgavęs laisvę tėvas namo iškart negrįžo. Sugrįžus žmona jau buvo mirusi. Kartu su sūnumi pas jauną našlę išsinuomojo kambarį. Po vienu stogu gyveno ir dirbo trys vieniši žmonės. Dviejų vienišų žmonių meilė tiesiog neišvengiama, tačiau ją reikia slėpti…
Papildoma informacija
Filmo režisierius G. Lukšas net 8 metus laukė leidimo statyti šį filmą.
Čiulų dvaras
Čiulų dvaras – dvaras Rytų Lietuvoje (Molėtų rajone, Mindūnų seniūnijoje, Čiulų k.) netoli Tramio ežero. Mediniai dvaro rūmai pastatyti XIX a. II pusėje, šalia jų įkurtas parkas. Dvarą valdė Povstanskiai (vidutinių dvarininkų giminė).
Rūmai stačiakampio tūrio, simetrinės kompozicijos, su nedideliu atviru prieangiu ir mezoninu abiejose namo pusėse. Viename namo gale – salė, kitame – kambariai su atskiru įėjimu. Namas apkaltas stačiomis lentomis su juostelėmis, viršuje apkala užsibaigia arkutėmis. Langai puošti kiaurapjūvio ornamentu išpjaustytais viršulangiais ir polangiais.
thumb|left|200px|KluonasPonų namas, svirnas, arklidė bei ūkinis kiemas buvo įrengti aukštumoje. Netoli buvo kluonas. Papėdėje į pietus nuo svirno buvo kiaulidės ir paukštidės, o už 200 m. į pietryčius – palivarkas, kur viename pastate gyveno šeimyna, jame buvo ir kepykla bei skalbykla.
thumb|left|200px|Svirnas su tarybinių laikų priestatuŠiuo metu išliko 4 dvaro laikotarpio pastatai: centrinėje dalyje – ponų namas, svirnas, kluonas, bei buv. dvaro sodybos gamybinėje dalyje – malūnininko namas bei vėjo malūno pamatų liekanos. Dvaras apleistas, 2014 m. tuometinei savininkei M. Kiauleikytei Kultūros paveldo departamentas (KPD) buvo iškėlęs bylą dėl žalos (apie 52 000 litų) Čiulų dvaro sodybos kluonui atlyginimo.
2007 m. sodyboje vyko M. K. Čiurlionio kultūros ir paveldo fondo projektas „Nacionalinio paveldo išsaugojimui – aktyvi pilietinė iniciatyva 2007-ieji”, kurio metu į Lietuvos dvarus buvo atvežama muzikinė bei pažintinė programa.
2017 m. dvaras turi naujus savininkus.
Signatarų namai
miniatiūra|368x368px|Signatarų namai [[2007 m. vasario 16 d.]] Signatarų namai (anksčiau žinomas kaip Štralio namas) – istorinis Lietuvos paminklas Pilies gatvėje, Vilniuje, kuriame 1918 m. vasario 16 d. dvidešimt Lietuvos Tarybos narių pasirašė Lietuvos Nepriklausomybės Aktą.
Pastatas pirmą kartą paminėtas 1645 m. išduotame edikte. Namas XVII–XVIII a. kelis kartus pakeitė savininkus. Po didelių gaisrų XVIII a. buvo atlikta pastato rekonstrukcija, pastatytas trečias aukštas. XIX a. pabaigoje pastatą pagal Aleksejaus Polozovo neorenesanso stiliaus projektą renovavo Kazimieras Štralis. Antrame pastato aukšte yra dekoratyvinės skulptūros, simbolizuojančios žemės ūkį ir žvejybą. Trečiame aukšte įkurti dviejų vyrų biustai. K. Štralis po rekonstrukcijos atidarė kavinę „Biały Sztral“, kuri veikė iki 1939 m. Kavinė pavadinta taip siekiant atskirti ją nuo kitų keturių K. Štralio kavinių, tarp jų „Zielony Sztral“ ir „Czerwony Sztral“. Kavinė, lankyta vietos aukštuomenės, įamžinta Konstanty Ildefons Gałczyński „Vilniaus elegijose“. Kavinėje dažnai lankėsi kunigai, dėl to kavinė dar vadinta „Kunigiškuoju Štraliu“.
Lietuvai atgavus Vilnių kavinė buvo uždaryta, tačiau netrukus jos vietoje atsidarė kabaretas „Ksantypa“, kurį valdė iš nacių okupuotos Lenkijos dalies pabėgę menininkai, tarp jų Janusz Minkiewicz, Mieczysław Szpakiewicz, Stanisława Perzanowska, Marta Mirska ir Światopełk Karpiński. Pasak Virginijos Balsevičiūtės, vakarais rengti pasirodymai – šokiai, dainos ir kūrybos deklamavimai – buvo gana pikantiški. „Ksantypa“ veikė iki antrosios Sovietų okupacijos. Kavinė vėl atidaryta 2000 m.
Iki 1918 m. viršutiniai pastato aukštai buvo nuomojami gyventojams. Pirmojo pasaulinio karo metu pastate veikė Lietuvos šalpos komitetas. Viename iš komiteto biurų trečiame aukšte 1918 m. vasario 16 d. dvidešimt Lietuvos Tarybos narių pasirašė Lietuvos Nepriklausomybės Aktą, atstačiusį Lietuvos nepriklausomybę. Vėliau namas buvo pritaikytas įvairių Lietuvos organizacijų poreikiams, taip pat toliau naudotas kaip gyvenamasis namas.
Netrukus po Lietuvos nepriklausomybės atgavimo, 1990 m., namas dedikuotas muziejui, kuris buvo atidarytas 2000 m. Nuo 2003 m. muziejus tapo Lietuvos nacionalinio muziejaus filialu. Signatarų namuose vyksta kasmetiniai vasario 16 d. paminėjimai.
Pergaminas
Pergaminas – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, 220 km į vakarus nuo Buenos Airių. Partido centras. 85 tūkst. gyventojų. Keliai į Buenos Aires, Koloną, San Nikolasą, Chuniną, kerta Manuelio Belgrano geležinkelis. Per miestą teka Pergamino upelis.
Kipras Keliauskas
Kipras Keliauskas (g. 2002 m. gegužės 18 d.) – Lietuvos futbolininkas, žaidžiantis saugo pozicijoje. Savo laiku buvo kviečiamas į Lietuvos U-19 rinktinę.
FC Džiugas
2014 m. atstovavo Džiugo U-14 ekipai, kuri kovojo jaunių pirmenybėse. 2014 m. rugsėjo 6 d. pasižymėjo dviem įvarčiais prieš alytiškius. žemaičiai nugalėjo dzūkus rezultatu 9:2.
Pergaminas
Istorija
Miestas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1626 m. kaip La Dormida del Pergamino, bet manoma, kad gyvenvietė susikūrė dar XVI a. pab., prie svarbaus kelio tarp Peru ir Buenos Airių. Čia buvo stotis, kurioje sustodavo pailsėti keliautojai. XVIII a. įkurtas fortas apsiginti nuo indėnų antpuolių. Pergaminas miesto teises įgijo 1895 m.
Kipras Keliauskas
FC Džiugas
2018 m. balandžio 28 d. debiutavo Džiugas B ekipoje, kuri žaidė Antroje lygoje prieš Mažeikių „Atmosferą“.
Pagrindinėje komandoje debiutavo 2018 m. rugsėjo 1 d. rungtynėse prieš Klaipėdos „Koralą“.
2020 m. rugsėjo 5 d. Antros lygos rungtynėse prieš Klaipėdos „Rosa“ pelnė net penkis įvarčius ir svariai prisidėjo prie telšiškių pergalės rezultatu 13:2.
2021 m. karjerą tęsė Džiugo ekipoje. A lygoje debiutavo 2021 m. kovo 6 d. rungtynėse prieš FC Hegelmann Litauen, kuriose pergalę šventė telšiškiai. Galutinis rungtynių rezultatas 2:1.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Olavarija
Olavarija  – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijos centrinėje dalyje, 350 km į pietvakarius nuo Buenos Airių. Partido centras. 103 tūkst. gyventojų. Keliai į Mar del Platą ir Pehuachą, eina Ferrosur Roca geležinkelis.
Cemento pramonės centras. Taip pat maisto, keramikos pramonė. Apylinkėse verčiamasi gyvulininkyste, auginami javai, ankštiniai augalai, vaisiai.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1867 m. ir pavadinta generolo José Valentín de Olavarría garbei.
Vaikų Eurovizijos dainų konkursas 2022
'''2022 m. vaikų Eurovizijos dainų konkursas''' – 20-asis vaikų Eurovizijos dainų konkursas, kuris vyko 2022 metų gruodžio 11 dieną Armėnijoje. Tai buvo antrasis kartas, kai nacionalinis Armėnijos transliuotojas (Public Television Company of Armenia (AMPTV) ) organizavo „Vaikų Eurovizijos“ renginį (pirmasis konkursas organizuotas 2011 m.).
2022 metų "Vaikų Euroviziją" laimėjo Prancūzija su daina "Oh maman!" (Oi, mama!), kurią sudainavo Lissandro, taip užsitikrinęs antrą Prancūzijos laimėjimą, kuris praeitą kartą buvo 2020 metais, kai Valentina sudainavo dainą "J'imagine" (Aš įsivaizduoju). Antrą vietą užėmė Armėnija, kuri ir surengė konkursą 2022 metais, su daina "Dance!" (Šok!), gavusi 180 taškų. Trečią vietą užėmė Sakartvelas, surinkusi 161 tašką, ketvirtą - Airija, kuri kol kas yra aukščiausia užimta vieta šiame konkurse, o penktą - Jungtinė Karalystė, kuri gavo daugiausiai taškų (80) iš publikos.
Vieta
Armėnijos atstovei Malénai laimėjus 2021 m. konkursą su 224 taškais, aplenkusi Lenkiją vos 6 balais, po dviejų dienų, 2021 m. gruodžio 21 d. EBU (Europos transliuotojų sąjunga) patvirtino, kad „Vaikų Eurovizija“ kitąmet įvyks Armėnijoje. Vėliau buvo paskelbta, kad konkursas vyks 2022 m. gruodį šalies sostinėje ir didžiausiame mieste Jerevane.
Bharavis
Bharavis  – spėjamai ~VI a. indų poetas, žinomas kaip epinės poemos „Kiratardžunyja“ autorius.
Bharavio kūryba aukštinama už puikų sanskrito subtilybių, žodžio žaismų, palyginimų taikymą, išraiškingumą.
Meksikinė pocūgė
Meksikinė pocūgė – pušūnų (Pinophyta) skyriaus, pušinių (Pinaceae) šeimos, pocūgių (Pseudotsuga) genties rūšis.
Meksikinės pocūgės statusas klasifikacijoje
Kartais kaip atskira rūšis išskiriama meksikinė pocūgė Pseudotsuga lindleyana (Roezl) Carrière. Kitais šaltiniais meksikinė pocūgė aprašoma kaip didžiosios pocūgės Pseudotsuga menziesii varietetas arba porūšis ir lotyniškai rašoma Pseudotsuga menziesii var. lindleyana arba Pseudotsuga menziesii subsp. lindleyana. Remiantis The Plant List organizacija, išskiriamos 4 pocūgių genties rūšys, ir meksikinė pocūgė (Pseudotsuga lindleyana) neišskiriama kaip atskira rūšis, porūšis ar varietetas, o yra viena iš daugelio melsvosios pocūgės (Pseudotsuga menziesii var. glauca) sinonimų ir jų pietinės populiacijos dalis.
Meksikoje dėl pocūgių subpopuliacijų izoliacijos, meksikinė pocūgė su Pseudotsuga flauhaulti, Pseudotsuga macrolepis, Pseudotsuga rehderi varietetais, įrašytais į Meksikos raudonosios knygos sąrašus, dažnai išskiriama kaip atskira pocūgių genties 5-toji rūšis - Pseudotsuga lindleyana. Meksikinių pocūgių populiacijos Meksikoje yra endeminės.
Meksikinės pocūgės paplitimas
Meksikinės pocūgės yra endeminė Meksikos rūšis auganti nuo šalies šiaurinių pakraščių ir beveik iki pietų pakraščių. Aptinkama Vakarų Siera Madrės, Rytų Siera Madrės kalnuose, o rečiau ir padrikai išsimėčiusios populiacijos ir Pietų Siera Madrės kalnuose bei Oachakos valstijoje.
Augavietės
Meksikinės pocūgės paprastai auga nuokalnių šiaurinėse dalyse ar aukštai kalnų slėniuose 2,300–3,300 m aukštyje, drėgnuosiuose pušūnų ir mišriuosiuose miškuose, kur vasaromis iškrenta daug kritulių, o žiemos sausos.
Matmenys
Meksikinės pocūgės užauga 25–40 m aukščio su 60–125 cm skersmens kamienu.
Apibūdinimas
Tai vienanamiai ir visžaliai medžiai. Jų spygliai trumpi 1–3 cm ilgio ir 1 – 1,2 mm pločio.
Meksikinės pocūgės apsauga
Meksikinė pocūgė Meksikoje yra saugoma rūšis, kadangi jos populiacijos negausios, izoliuotos ir rodo žemą vaisingumą
The Independent
Iš pradžių „The Independent“ gyvavo broadsheet formatu nuo 1986 iki 2003 m., tada buvo pakeista į tabloid formatą. 2004 m. britų spaudos apdovanojimuose buvo išrinktas metų laikraščiu. Laikraščio populiarumas vėliau sumenko, 2015 m. laikraščių parduota 85 % mažiau nei 1990 m. Paskutinis laikraštis popieriniu formatu buvo išleistas 2016 m. kovo 26 d., nuo tada persikėlė į elektroninę erdvę.
„The Independent“ yra vertinama kaip centro kairioji žiniasklaida, artima Liberalų demokratų partijai, tad yra laikoma proeuropietiška.
Botsvanos ir Lietuvos santykiai
Botsvanos ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Botsvanos ir Lietuvos.
Diplomatiniai santykiai tarp Botsvanos ir Lietuvos užmegzti 2004 m. vasario 17 d.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės. 2022 m. pradžioje Lietuvoje Botsvanos piliečių negyveno.
Botsvaną Lietuvai atstovauja ambasadorius, reziduojantis Stokholme. Lietuva Botsvanai yra akreditavusi Pietų Afrikos Respublikoje reziduojančią ambasadorę.
Pirmieji kontaktai
Nėra žinoma apie dviejų valstybių ryšius iki 1966 m., kai Botsvana tapo nepriklausoma. Kita vertus, SSRS vykdytos Lietuvos okupacijos metais Botsvana yra palaikiusi ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę 1990 m., santykiai tarp Botsvanos ir Lietuvos išliko minimalūs iki 2004 m.
Santykiai nuo 2004 m.
Diplomatiniai santykiai tarp Botsvanos ir Lietuvos užmegzti 2004 m. vasario 17 d. Lietuvos Respublikos ambasadoje Stokholme pasirašius dvišalę bendrąją deklaraciją tarp Lietuvos ambasadoriaus Švedijoje Petro Zapolsko ir Botsvanos ambasadorės Švedijoje Naomi Elenos Madžindos. Botsvana – 135-oji pasaulio valstybė, su kuria Lietuva užmezgė diplomatinius santykius.
2011 m. Botsvana Lietuvai akreditavo Švedijoje reziduojančią savo ambasadorę. Ja buvo paskirta Bernadetė S. Ratedi.
2012 m. rugsėjo mėn. Niujorke (JAV) vykusios Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos 67-osios sesijos paraštėse Lietuvos užsienio reikalų ministras Audronius Ažubalis susitiko su Botsvanos užsienio reikalų ministru.
Lietuva savo pirmąją ambasadorę Botsvanai paskyrė 2017 m. Ja tapo Lietuvos Respublikos ambasadorė Pietų Afrikos Respublikoje Sigutė Jakštonytė. Pirmoji Lietuvos ambasadorė tų metų spalio 26 d. įteikė skiriamuosius raštus Botsvanos prezidentui Serecė Khamui Jan Khamui.
Turizmo agentūros (Grūda, Kelionių akademija) organizuoja keliones į šią šalį iš Lietuvos.
Ekonominiai santykiai
Prekybos balanse dominuoja eksportas iš Lietuvos į Botsvaną.
Ščečycai
Ščečycai – kaimas vakarų Baltarusijoje, į rytus nuo Lunos, kairiajame Nemuno krante. Buvęs Jablanavos dvaras.
Istorija
XIX a. čia buvo Ščečycų kaimas, priklausęs Hudzevičų valsčiui, taip pat ir Jablanavos dvaras, kuriame buvo Gardino apskrities III valsčių regiono būstinė. Dvarą valdė Jablanauskai. Jablanavoje buvo katalikų koplyčia.
Bado žaidynės
Bado žaidynės  – „Oskarui“ nominuoto režisieriaus Gary Ross postapokaliptinis nuotykių ir išlikimo trileris, pastatytas pagal rašytojos Suzanne Collins to paties pavadinimo knygą.
Pasiruošimo darbai pradėti dar 2009 m. kovą, kai „Lions Gate Entertainment“ pasirašė bendradarbiavimo sutartį su „Color Force“, kuri filmo teises įsigijo keliomis savaitėmis anksčiau. Rašytoja S. Collins bendradarbiaudama su Gary Ross ir Billy Ray parašė scenarijų filmui. Pagrindiniai filmo aktoriai buvo nufilmuoti tarp kovo ir gegužės, 2011 m. gegužę–rugsėjį buvo nufilmuotos likusios scenos, filmavimo darbai vyko Šiaurės Karolinoje.
Filmas buvo išleistas 2012 m. kovą ir jau pirmąją dieną sumušė rekordą – surinko net 67,3 mln. JAV dolerių, o per visą savo išleidimo savaitgalį – net 152,5 mln. dolerių. Filmas sulaukė didžiulės sėkmės – turėdamas tik 78 mln. biudžetą, surinko net 691 mln. dolerių.
Filmas gavo daug teigiamų įvertinimų iš kritikų, buvo nominuotas daugybei tarptautinių apdovanojimų, tokių kaip – Grammy už muzikos takelį; Auksiniam gaubliui už muziką; Peoples Choice Awards, MTV filmų apdovanojimams, EDA Awards ir daugybei kitų.
Zapadnaja Dvina
Zapadnaja Dvina  – miestas Rusijoje, Tverės srityje, 95 km į rytus nuo Didžiųjų Lukų, prie Vakarų Dvinos (Dauguvos) aukštupio; rajono centras. Greta miesto eina Maskvos–Rygos geležinkelis (yra stotis) bei plentas. Vykdoma medienos apdirbimo ir maisto pramonė. Plėtojamas turizmas (miestas pasižymi miškingomis, kalvotomis apylinkėmis).
Amonio pikratas
miniatiūra|Amonio pikratas Amonio pikratas, dunitas – sprogstamoji medžiaga, išrasta 1906 m. majoro Dunn. Amonio pikratas yra druska, gaunama reaguojant pikrino rūgščiai ir amoniakui. Šią sprogstamąją medžiagą plačiai naudojo JAV Karinis jūrų laivynas pirmojo pasaulinio karo metais.
Dunitas buvo laikomas nejautria sprogstamąja medžiaga, tačiau 1911 m. JAV armija vietoj dunito ėmė naudoti kitus sprogalus. O JAV laivynas dunitą naudojo šarvamušiams sviediniams užtaisyti bei kranto gynyboje. Dunitu užtaisytam šarvamušiui sviediniui atsitrenkus į storą šarvą dunitas paprastai nedetonuoja. Sviedinys pramuša šarvą ir patenka į užšarvinę erdvę, o tuomet suveikia sviedinio sprogdiklis ir susprogdina dunito užtaisą.
2008 m. rugsėjo pradžioje Cape Porcupine vietovėje (Niufaundlandas ir Labradoras, Kanada), paplūdimyje, žmonės rado daiktų, panašių į rudus akmenis, kurie pasirodė esą dunito gabalai iš suirusių artilerijos sviedinių.
Plaukimas 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Plaukimo rungtys '''2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' buvo vykdomos 27 kartą, nuo liepos 28 d. iki rugpjūčio 10 d..
Lietuva olimpiadoje
thumb|right|250px|Lietuvos plaukimo olimpinė rinktinė, tarp kurių – olimpinė čempionė [[Rūta Meilutytė]]
Nethunsas
thumb|220px|Bronzinis etruskų veidrodis iš [[Tuskanija|Tuskanijos, vaizduojantis Nethunsą, Usilą ir Thesan (IV a. pr. m. e.)]] Nethunsas (Nethuns) – dievas etruskų mitologijoje; jo valdžioje buvusi jūra. Atitinka romėnų Neptūną ir graikų Poseidoną.
Aptikta šią dievybę vaizduojančių etruskų veidrodžių: Nethunsas, kaip ir graikų Poseidonas, vaizduojamas su barzda, laikantis trišakį. Vatikano Etruskų muziejuje saugomas bronzinis etruskų veidrodis su išraižytu šios dievybės vardu (NETHUNS). Ant vieno IV a. pr. m. e. datuojamo etruskų veidrodžio Nethunsas pavaizduotas drauge su Usilu (saulės dievu) ir Thesan (aušros deive).
Pylimai (reikšmės)
Pylimai gali reikšti:
Kromanjoniečiai
thumb|right|200px| 32 000 metų senumo kromajoniečio veido rekonstrukcija Kromanjoniečiai − taip vadinami anatomiškai šiuolaikiški žmonės, gyvenę Europoje prieš 40000−10000 metų, Viurmo ledynmečio laikotarpiu.
Manoma, kad anksčiausiai kromanjoniečių kultūros pėdsakus pastebėjo Rubenas de La Vialė 1660 m. aptikęs piešinius Nijo urve Pirėnų kalnuose, tačiau jis juos palaikė nupieštais maždaug tuo pačiu metu. 1868 m. tiesiant kelią ties Prancūzijos Lez Ezi miesteliu Dordonės upės slėnyje buvo atidengta ertmė Kro Manjono (Cro Magnon) uoloje, kuri, kaip vėliau paaiškėjo, buvo senovėje užgriuvusio urvo dalis. Joje geologas Lui Lartė (Louis Lartet) atrado šešių priešistorinių žmonių skeletų fragmentus, akmens įrankių, pervertų kriauklių, kaulo pakabukų ir išraižytus elnio ragus. Šie žmonės gyveno kaip neandertaliečiai, naudojo akmens įrankius, apsistodavo urvuose, neaugino augalų ir tikriausiai nemokėjo statyti nuolatinių pašiūrių, tačiau skyrėsi nuo neandertaliečių savo anatomija, kuri buvo panaši į šiuolaikinių žmonių. Šie žmonės buvo pavadinti kromanjoniečiais. 1879 m. Ispanijoje Marselinas Sanzas de Santuola su dukterimi savo valdose Altamiros urve aptiko puikiai išsilaikiusių piešinių. Jis tikėjo jų giliu senumu, apie tai paskelbė. Nepaisant dėmesio ir Ispanijos karaliaus Alfonso XII apsilankymo urve, buvo netikima, kad pirmykščiai žmonės galėjo sukurti tokio lygmens meno kūrinius, kurie buvo dinamiškesni už viduramžių tapytojų darbus. De Santuola buvo kaltinamas slaptu piešinių padirbimu.
Europoje buvo rasta daugiau urvų su kromanjoniečių palaikais ir nustatyta, kad jie gyveno atskirai nuo neandertaliečių. Atradus radiometrinio datavimo metodus nustatyta, kad neandertaliečiai yra žymiai senesni priešistoriniai žmonės: jų palaikai datuoti 300 000−30 000 metų senumu, kai kromanjoniečių − 35 000−10 000 metų senumu. Viena kaukolė, rasta Kromanjone, datuota 32 000 metų senumu. Kromanjoniečiai pirmieji iš žmonių turėjo išsiskiriantį smakrą, jų smegenų tūris buvo apie 1600 cm³, šiek tiek didesnis nei dabartinių žmonių. Kūnas buvo 166−171 cm aukščio, tikėtina, su išvystytu raumenynu. Kromanjoniečių galūnių žemutinės dalys proporcingai buvo ilgesnės už viršutines lyginant su neandertaliečiais, kas buvo kilmės iš šilto klimato kraštų požymis. Jie taip pat buvo apie 10 cm aukštesni už neandertaliečius, plokštesnio, platesnio veido su mažesne nosimi.
Buvo tikima, kad kromanjoniečiai išsivystė iš neandertaliečių. Pagal kitą versiją jie buvo atėjūnai iš Afrikos (homo sapiens). Vienas iš esminių skirtumų tarp neandertaliečių ir kromanjoniečių buvo materialinės kultūros išsivystymas, meno atsiradimas. Kromanjoniečiai sukūrė urvų piešinius Altamiros, Šovė, Lasko, Koskė, Kombarelio ir kituose urvuose. Tapybai naudojo natūralius juodos, raudonos ir geltonos spalvų pigmentus. Tyrimai parodė, kad pigmentus surišdavo seilėmis, Šovė urve beveik visi gyvūnai nupiešti pirštais. Jie pavaizdavo mamutus, begemotus, raganosius ir kitus, šiuo metu Europoje išnykusius, gyvūnus. Manoma, kad piešiniai tarnavo bendriems religiniams kromanjoniečių susirinkimams. Kai kurie simboliai buvo pasikartojantys, kas gali liudyti bandymus užrašyti kalbą. Dažnas kairės rankos piešinys.
thumb|right|180px| Rankos piešinys Koskė urve, apie 26 000 metų senumo Tarp kromanjoniečių palaikų rasta daug smulkių skulptūrinių figūrėlių. Dauguma iš jų buvo žvėrių. Kai kurios jų realistiškos, o kai kurios abstrakčios. Tarp žmonių atvaizdų dažnos apkūnios moters figūrėlės. Daug figūrėlių surasta Dolni Vestonicės vietovėje Čekijoje, tarp kurių apie 2000 objektų iš pusiau degto molio, datuotų 26 000 metų senumu. Rasta daug pervertų kriauklių, kurios naudotos vėriniams kūnui papuošti. Rastos iš žvėrių galūnių kaulų pagamintos dūdelės su išgręžtomis skylėmis, kurias uždengus pirštais ir pučiant buvo galima išgauti muzikinius garsus. Vieno suaugusiojo ir dviejų vaikų kapavietėje Sungire dab. Rusijoje rasta apie 10 000 objektų, kurių niekaip negalėjo pagaminti vienas žmonių būrys. Rasti pėdsakai liudijo apie išsivysčiusią, tikriausiai iki gentinės, socialinę kromanjoniečių sanklodą ir prekybinių ryšių egzistavimą, ko nebuvo tarp neandertaliečių. Be to, skirtingose vietovėse gyvenusių kromanjoniečių genčių kultūra buvo skirtinga, ir urvų piešiniuose galima įžvelgti atskirų tapytojų braižą, kai ilgu laikotarpiu ir skirtingose vietovėse gyvenusių neandertaliečių kultūra buvo gana vientisa. Apie 30 000 metų senumu datuojami anksčiausi siuvamų drabužių pėdsakai. Rasta kaulo adatų, arktinių lapių ir vilkų, kurie tikriausiai buvo užmušti dėl kailių, palaikų.
Kromanjoniečių atėjimo iš Afrikos per Aziją versija šiuo metu tarp mokslininkų yra vyraujanti. Ją paremia tai, kad nerasta tarpinių žmonių tarp neandertaliečių ir kromanjoniečių palaikų. Rasti palaikai yra arba neandertaliečių, arba kromanjoniečių. Nerasta tarpinės kultūros tarp neandertaliečių Mustjė kultūros įrankių ir kromanjoniečių Orinjako. Pačios vėliausios neandertaliečių grupės dab. pietų Prancūzijoje, regis, naudojo panašius įrankius, bet jie jau gyveno tuo pat metu su kromanjoniečiais ir tikriausiai perėmė, o gal buvo užgrobę, jų įrankius. Be to, vis labiau į vakarus rastos kromajoniečių radimvietės atrodo esančios vėlyvesnės, nei esančios labiau į rytus, kas sudaro atėjimo iš rytų įspūdį. Susitikimas su neandertaliečiais, kurie fiziškai buvo panašūs ir tikriausiai konkuravo dėl maisto, galėjo skatinti kultūrinių bruožų ieškojimą, kas paskatino meno ir religijos atsiradimą. Neandertaliečiai išnyko Europoje maždaug prieš 30 000 metų. Tai sutapo su naujo ledynmečio pradžia, kuris tęsėsi 15 000 metų. Ledynų stumiami kromanjoniečiai iš šiaurės migravo į pietus, kur sutikdavo kitas kromanjoniečių gentis, kas tikriausiai skatino kultūrinio identiteto ieškojimus. Nėra aišku, kodėl gana staigiai maždaug prieš 10 000 metų kromanjoniečių kultūros pėdsakai pranyko. Manoma, kad juos asimiliavo arba išstūmė nauja atėjūnų banga iš Azijos, daugiausiai kalbėjusi proto-indoeuropiečių kalbomis. Manoma, kad baskų kalba, kuria kalbama Pirėnų kalnų regione, išsilaikė iš tų laikų, kai regione gyveno kromanjoniečiai.
Mardosai (Ašmena)
Mardosai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kalčiūnų kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 4 km į pietvakarius nuo Ašmenos, prie Kalčiūnų rytinio pakraščio, Graužės upelio dešiniajame krante. Šalimais praeina Ašmenos–Dieveniškių kelias.
Juozas Vėjelis
Juozas Vėjelis (1904 m. rugpjūčio 28 d. Pučiakalnėje, Nemunėlio Radviliškio valsčius, Biržų apskritis – 1942 m. sausio 5 d. Rešiotuose, Rusija) – mokytojas, tremtinys.
Biografija
1923 m. baigė 5 klases Biržų gimnazijoje. 1923 m. rugpjūčio 18 d. paskirtas Salamiesčio pradžios mokyklos vedėju. 1924 m. lankė pedagoginius kursus Kėdainiuose, 1927 m. – Rokiškyje, 1928 m. – dainavimo ir muzikos Biržuose, 1929 m. – karinio rengimo Kaune, 1931 m. – žemės ūkio kursus Kaune. 1926 m. vasario 28 d. Švietimo ministerija pripažino mokytojo cenzą. 1927 m. vasario 27 d. išlaikė egzaminus prie Švietimo ministerijos pradžios mokyklos mokytojo teisėms gauti.
1934 m., iš dvaro gautoje žemėje, mokytojo iniciatyva pastatyta tipinė dviaukštė medinė mokykla, kurioje Salamiesčio ir aplinkinių kaimų vaikai mokėsi iki pat 1989 m. Būdamas jaunas, energingas, daug laiko skyrė mokyklos, švietimo, įvairių būrelių reikalams. 1937 m. balandžio mėn. J. Vėjeliui suteiktas I laipsnio, 1940 m. sausio mėn. – II laipsnio vyr. mokytojo vardas.
1940 m. spalio 14 d. mokyklą perdavė Leonui Lapėnui ir išvyko mokytojauti į Pabiržės (Biržų apskritis) pradžios mokyklą. 1940 m. gruodžio 6 d. vėl grąžintas į vedėjo pareigas Salamiestyje.
1941 m. birželio 10 d. priimamas nutarimas areštuoti, orderis išduotas Biržų apskrities valstybės saugumo liaudies komisariate 1941 m. birželio 13 d. Apkaltintas už aktyvią veiklą „buržuazinėse nacionalistinėse“ Lietuvos organizacijose, užėmęs vadovaujančius postus ir pravedinėjęs smetoninės vyriausybės politiką, 1941 m. birželio 14 d. okupacinės sovietų valdžios suimtas ir išvežtas į Rešiotų lagerį Krasnojarsko krašte. Mirė tardymo metu.
Pagal Lietuvos Respublikos 1990 m. gegužės 2 d. Įstatymą „Dėl asmenų, represuotų už pasipriešinimą okupaciniams režimams, teisių atstatymo“ pripažintas nekaltu.
Obės įlanka
thumb|160px|Obės įlanka žemėlapyje Obės įlanka  – Arkties vandenyno Karos jūros įlanka, giliai įsiterpusi į Rusijos šiaurinius krantus tarp Jamalo ir Gydano pusiasalių. Driekiasi iš šiaurės į pietus ~720 km (arba 800 km), plotis 30–80 km, dažniausias gylis 10–22 m. Obės įlankos rytuose atsišakoja Tazo įlanka, įsiterpusi į sausumą apie 330 km.
Į Obės įlanką įteka Obė, Nadymas, Nyda, daug mažų upių, į Tazo įlanką – Puras, Tazas. Obės įlankoje potvyniai kyla kas pusę paros (aukštis iki 0,7 m). Įlanka užšalusi lapkritį–gegužę. Didžiausias uostas – Novyj Portas.
Jablanava
Jablanava vadinamos Baltarusijos gyvenvietės:
Ašinis laikas
Ašinis laikas – XX amžiaus filosofo Karlo Jasperso terminas, sugalvotas apibūdinti 800–300 m. pr. m. e. periodui. Ašiniame laike vyko perėjimas iš kolektyvinės bendruomeninės sąmonės į individualų mąstymą. Tuo metu atsirado pamatinės filosofijos idėjos, pasaulinės monoteistinės religijos. Šiuolaikinių religijų ištakos taip pat glūdi Ašiniame laike, kuomet buvo pradėtos skelbti dorovinės ideologijos didžiųjų žmonijos išminčių (Sokrato, Platono, Mahavyros, Budos, Zaratustros, Laodzi, Konfucijaus, judeo-krikščioniškų pranašų ir kt. apie 500–300 m. pr. m. e).
Margiris Normantas
Margiris Normantas (g. ) – Lietuvos krepšininkas, žaidžiantis LKL lygoje besivaržančioje Vilniaus „Ryto“ komandoje.
Margiris Normantas savo karjerą pradėjo Regionų krepšinio lygoje žaisdamas Vilniaus KM-„Citus“ komandoje. 2015 m. rugsėjį M. Normantas pasirašė sutartį su Vilniaus „Rytu“ ir buvo paskolintas Nacionalinės krepšinio lygos komandai Vilniaus „Perlas“. 2017 m. gruodžio 22 d. krepšininkas buvo paskolintas Kėdainių „Nevėžiui“. 2018–2019 m. sezoną jis praleido Vilniaus „Ryte“, tačiau niekada nebuvo pagrindinis žaidėjas ir po sezono buvo atleistas. 2019 m. pasirašė sutartį su Panevėžio „Lietkabeliu“. Nuo 2021 m. krepšininkas vėl rungtyniauja Vilniaus „Ryto“ ekipoje.
Sidy Sagna
Sidimanas „Sidis“ Sanja (g. 1990 m. vasario 4 d.) – Senegalo futbolininkas žaidžiantis atraminio saugo pozicijoje.
Karjera
Žaidė įvairiuose Prancūzijos, Norvegijos, Graikijos, Portugalijos ir Gruzijos klubuose.
2019 m. spalio mėn. tapo FK Panevėžys nariu. A lygoje debiutavo 2019 m. spalio 19 d. rungtynėse prieš FK Atlantas, kurios baigėsi lygiosiomis 1-1. A lygoje sužaidė šešis susitikimus 2019 m. A lygos pirmenybėse.
2020 m. sausio mėn. pranešta, kad žaidėjas palieka „Panevėžio“ klubą.
Laimėjimai
<…>
Ekrazitas
Ekrazitas  – sprogstamoji medžiaga, esanti amonio krezilato ir pikrino rūgšties mišinys, nejautrus drėgmei, smūgiui ir ugniai. Ekrazitą 1888–1889 m. išrado Siersch ir Kubin, jis buvo naudojamas Austrijoje artilerijos sviediniams užtaisyti.
Sausė Grandė
Sausė Grandė  – upė Argentinoje, Buenos Airių provincijos pietuose. Prasideda Ventanijos kalnuose, netoli aukščiausios jų viršūnės – Tres Pikoso kalno. Teka daugiausia pietų kryptimi, žemupyje pasuka į pietryčius. Įteka į Atlanto vandenyną 10 km į rytus nuo Monte Hermoso.
Ekrazitas
Ekrazitas gaminamas neutralizuojant sotųjį trinitrokrezolio tirpalą amoniaku. Gaunama druska, panaši į amonio pikratą.
Sausė Grandė
Intakai: Sausė Grandės upelis, Atravesadas, El Toro upelis, El Negras, Riveras, Del Loro upelis, San Diegas, San Bernardas, San Teofilas, Rivera ir El Soras.
Ekrazitas
Ekrazitas yra skaisčiai geltona kieta medžiaga. Paliesta ji atrodo vaškiška, lydosi apie 100 °C. Padegtas atvira liepsna ekrazitas dega nedetonuodamas. Detonaciją galima ekrazitui degant uždaroje erdvėje. Ekrazitas nejautrus trinčiai. Jo iniciacijai reikia detonatoriaus. Kelią plačiam jo naudojimui užkirto keli nepaaiškinti sprogimai užtaisant artilerijos sviedinius.
Sausė Grandė
Upės slėnyje įrengtas Paso de las Piedraso tvenkinys. Pačiame žemupyje upė prateka natūralią Sausė Grandės lagūną. Didesnės gyvenvietės prie upės – Vilja Arkadija ir Saldungarajus.
Alpinė miglė
Alpinė miglė (Poa alpina) – miglinių (Poaceae) šeimos daugiametis žolinis augalas. Šis augalas yra viviparas, jo sėklos sudygsta dar neišbyrėjusios iš vaisių.
Jaan Kaplinski
Janas Kaplinskis (1941 m. sausio 22 d. – 2021 m. rugpjūčio 8 d. ) – estų poetas ir rašytojas.
Biografija
Gimė estės ir Lenkijos žydo šeimoje. Jo tėvas buvo filologijos profesorius Tartu universitete, kuris buvo suimtas sovietų ir mirė lageryje 1945 metais. 1964 m. baigė prancūzų filologijos studijas. Jas baigęs, dirbo lingvistikos tyrinėtoju, sociologu ir užsienio kalbų vertėju į estų kalbą.
1965–1972 ir 1983–1988 m. dėstė Tartu universitete. 1974–1980 m. dirbo ekologu Talino botanikos sode, 1980–1982 m. buvo Literatūrinės dalies vedėjas teatre „Ugala“. Perestroikos metu dirbo žurnalistu. 1992–1995 m. buvo Estijos parlamento narys.
Kūryba
Pirmuose J. Kaplinskio poezijos kūriniuose vyrauja socialinės ir egzistencinės problemos. Tuo metu pagarsėjo kaip „estiškiausias“ to meto lyrikas. Jis domėjosi pasauline, kitakalbe poezija, ypač Rytų, po to – anglų, ispanų. Be to, nėrė į lingvistinius tyrinėjimus, mitologiją, ypač keltų, Amerikos indėnų ir klasikinę kinų filosofiją. Kinų filosofija ypač atsispindi poezijos rinkinyje „Kelios vasaros ir pavasariai“. Vėlesnėje poezijoje atsiskleidžia grožis, matomas kasdienybėje ir žmogaus bei gamtos santykiuose. Reikėtų pridurti, kad prozoje yra aiškiai matomas priešiškumas, nukreiptas prieš technokratinę pasaulėjautą. J. Kaplinskio kūryba yra išversta į norvegų, švedų, latvių, rusų ir čekų kalbas.
Nekočėja
Nekočėja – vienas svarbiausių šalies uostamiesčių. Eksportuojami daugiausia javai. Veikia vėjo jėgainių parkas. Maisto pramonė. Apylinkėse auginami javai ir kitos žemės ūkio kultūros. Turizmas taip pat svarbi ūkio šaka: turistus vilioja smėlio paplūdimiai, vandenyno pakrantės skardžiai, slenksčiai Didžiojo Kekeno upėje, „Tigro“ ola, vaizdingos krantinės, „Gulbių“ ežeras.
Istorija
Nekočėja įkurta 1881 m. ir pavadinta generolo Mariano Necochea garbei.
Baltupiai (Ašmena)
Baltupiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kalčiūnų kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 8 km į pietvakarius nuo Ašmenos, 2 km nuo Kalčiūnų, prie Graužės upelio. Aplink kaimą plyti durpynai.
thumb|left|240px|Sniadeckių rūmai Baltupiuose (1876 m. paveikslas) Baltupių palivarkas minimas nuo XVI a., priklausė Šaškevičių, Stankevičių (arba Staškevičių) šeimoms. Vėliau šias žemes ilgokai valdė žinomi dvarininkai Askierkos. XIX a. viduryje dvarą nupirko Vilniaus universiteto medicinos profesorius Andrius Sniadeckis, palaikęs tamprius ryšius su savo broliu Universiteto rektoriumi jašiūniškiu Janu Sniadeckiu. Po A.Sniadeckio mirties (palaidotas gretimuose Garodnikuose) jo palikuonys pasistatė įspūdingus neoklasicinistinius rūmus, kuriuose ir gyveno. Iškilo ir mūrinė koplyčia, priklausiusi Ašmenos Šv. Mykolo Arkangelo bažnyčiai. Šiuo metu rūmų vietoje stūkso griuvėsiai, nebeliko ir koplyčios.
Salako šv. Jono Nepomuko koplyčia
'''Salako šv. Jono Nepomuko koplyčia''' – koplyčia Zarasų rajone, Salake, architektūros ir dailės paminklas. Ji stovi miestelio šiauriniame pakraštyje, aukštame kelio, vedančio į Degučius, šlaite. Iš šios vietos atsiveria miestelio ir Salako Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios bažnyčios panorama.
Koplyčia nuo 1988 m. yra vietinės reikšmės dailės paminklas (Zarasų rajono vykdomojo komiteto 1988-09-14 sprendimas Nr. 190), 1993 m. įrašyta į Kultūros vertybių registrą. Vadinama tiltų globėjo ir sergėtojo nuo vandens nelaimių Šv. Jono Nepomuko vardu.
Istorija
Dviaukštė koplyčia Salake pastatyta XX a. pradžioje, o apie 1924 m. restauruota vietos meistro Petro Ivanausko (kitais duomenimis, 1930 m.).
1996 m. koplytėlė atnaujinta, perdažyta, sutvarkyta jos teritorija.
Architektūra
Koplyčia dviaukštė, pastatyta ant betoninių pamatų. Statinys šešiakampio plano, 290 x 240 cm dydžio ir 721 cm aukščio. Abu aukštai vienodos formos, tik antrasis mažesnis. Smailėje ant stogo įtaisytas puošnus kaltinis kryžius. Pirmajame aukšte yra Nukryžiuotojo medinė skulptūra, o antrajame patalpinta šv. Jono Nepomuko skulptūra (ji pakeitė Rūpintojėlio skulptūrą, iš koplyčios dingusią 1968 m.).
One from the Heart
One from the Heart - Tom Waits studijinis albumas, sukurtas Francis Ford Coppola filmui tuo pačiu pavadinimu. Jis buvo įrašytas kartu su Crystal Gayle, kuri daugelyje dainų dainavo viena arba duetu su Waits'u. Šis garso takelis buvo nominuotas Academy Award for Original Music Score apdovanojimui.
Kuršėnų SK Kristalas
Kuršėnų SK „Kristalas“ – klubas, rungtyniaujantis Šiaulių rajone esančiame Kuršėnų mieste ir nuo 2007 m. rungtyniaujantis RKL pirmenybėse.
Istorija
Sporto klubas „Kristalas“ įsikūrė dar 1985 metais. Pagrindinės sporto šakos yra krepšinis, virvės traukimas, jėgos trikovė, rankų lenkimas, svorių kilnojimas, tinklinis.
Nuo 2007 m. reprezentacinė klubo krepšinio komanda dalyvauja Regionų krepšinio lygos pirmenybėse, o 2012-2013 m. sezone buvo iškovoti RKL bronzos medaliai.
Ejilstadiras
Ejilstadiras  – miestas Austurlande, rytų Islandijoje. 2306 gyventojai (2016 m. duomenys). Įsikūręs netoli tilto per Lagarfljoutą, už kurio prasideda regioniniai keliai.
Ejilstadiras yra didžiausia rytų Islandijos gyvenvietė, turinti oro uostą, kolegija ir ligoninę.
Istorija
Miestas įkurtas 1947 m. Smarkiai išsiplėtė 2004–2008 m. ekonominio šuolio metu.
Ventanijos kalnai
thumb|280px|Ventanijos kalnai
Ventanijos kalnai  – nedidelis, izoliuotas kalnų masyvas Argentinoje, Buenos Airių provincijos pietuose, į šiaurę nuo Bahija Blankos. Driekiasi šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 120 km, nuo Montės lagūnos iki Atlanto vandenyno pakrantės. Aukštis iki 1239 m (Tres Pikoso kalnas).
Prakopavičai
Prakopavičai – kaimas vakarų Baltarusijoje, 3 km į pietryčius nuo Induros.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Gardino apskrityje, Induros valsčiaus centras.
Henoteizmas
Sąvoką sukūrė Frydrichas Šelingas, o išplatino Maksas Miuleris, ją pritaikęs senovės arijų religijai.
Meistras ir Tatjana
Meistras ir Tatjana  – režisierės Giedrės Žickytės 2014 m. sukurtas dokumentinis biografinis filmas apie legendinį lietuvių fotografą Vitą Luckų. 2015 metų „Sidabrinių gervių“ ceremonijoje filmas laimėjo keturis apdovanojimus, tarp jų – už geriausią metų dokumentinį filmą bei geriausią režisieriaus darbą, o filmo operatorius Audrius Kemežys įvertintas „Sidabrinės gervės“, Lietuvos kinematografininkų sąjungos ir „Ąžuolo“ apdovanojimais. Filmo muziką kūrė vienas žinomiausių kino ir teatro kompozitorių Giedrius Puskunigis bei garsi dainininkė ir muzikos kūrėja Jurga Šeduikytė.
Tarptautinė filmo premjera įvyko viename seniausių Europoje Krokuvos dokumentinių ir trumpo metro filmų festivalyje. Filmo premjera Lietuvoje – 2015 m. spalio 16 d.
Siužetas
Vitas Luckus gyveno visuomenėje, kurioje oficialiai neegzistavo. Iš vienos pusės jis buvo legendinis ryškus sovietų bohemos traukos centras, o iš kitos pusės - ignoruojamas, draudžiamas, nutylimas. Šioje istorijoje susikauna kraštutinumai - gyvenimas ir mirtis, meilė ir išdavystė, laisvė ir prisitaikymas, viltis ir nusivylimas, tiesos paieškos ir melas… Nuolatinis balansavimas ties pavojinga riba, kurią peržengus baigiasi aistra ir prasideda praradimas.
Praėjo daugiau nei 20 metų. Šiandien šios istorijos liudininkai išsibarstę po visą pasaulį. Filmo kūrėjai seka istorijos pėdomis ir leidžiasi į kelionę, besidriekiančią nuo Vilniaus iki Maskvos, Berlyno, Prahos, kur susitinka su Vito draugais, kolegomis, konkurentais. Pagrindinė kelionės dalis nusikelia už Atlanto ribų – ten dabar gyvena Vito žmona, mylimoji, bendražygė ir mūza Tatjana. Po tragiškos savo vyro mirties ji nebegalėjo likti Lietuvoje ir pabėgo į Ameriką, pasiėmusi judviejų įsidukrintą mergaitę Kotryną, kelias sukneles ir milžinišką Vito darbų archyvą – arti pusės milijonų negatyvų, fotografijų, kontaktų, dienoraščių, užrašų, albumėlių, atspaudų.
Įvertinimas
Juosta laimėjo keturias „Sidabrines gerves 2015“ – už geriausią metų dokumentinį filmą, geriausią metų režisieriaus darbą, geriausią operatoriaus darbą, geriausią montažo režisieriaus darbą. Filmas taip pat buvo nominuotas metų geriausio kompozitoriaus kategorijoje
Filmas atrinktas į šių festivalių programas:
Saulažolių lobis
Saulažolių lobis – Romos monetų lobis, aptiktas 1953 m. Saulažolių kaime, prie Gargždai–Kretinga plento (dab. Klaipėdos rajono savivaldybė).
1–1,5 m gylyje rastas molinis puodas, kuriame būta 60–70 varinių Romos monetų. Rastos tokios monetos: keturios Trajano, penkios Hadriano, viena Sabinos, devynios Antonino Pijaus, dvi Faustinos, devynios Marko Aurelijaus, keturios Faustinos Jaunesniosios, viena Komodo, du Antoninų dinastijos laikų tiksliau neidentifikuoti sestercijai, taip pat dvylika nudilusių neaiškių sestercijų. Be to, aptiktas Kilikijoje, Tarse, nukaltas Getos medalionas. Manoma, kad lobis buvo paslėptas III m. e. a. 3–4 dešimtmetyje. Jo savininkas veikiausiai buvo turtingas baltų genties žmogus.
Dalis monetų, sudariusių šį lobį, laikoma Lietuvos nacionaliniame muziejuje, jų taip pat turi privatūs kolekcininkai.
Dodge Polara
Dodge Polara yra didelės klasės automobilis, kuris JAV rinkoje buvo parduodamas nuo 1960 iki 1973 metų. Vėliau šis pavadinimas buvo naudojamas keliems Chrysler Corporation gaminamiems automobiliams Argetinoje bei Brazilijoje.
1960 modelio metais debiutavęs Polara, užėmė prabangiausio automobilio vietą Dodge markės modelių gamoje, šią vietą automobilis užėmė iki 1962 metų, kuomet prekyboje pasirodė kiek prabangesnis Dodge Custom 880. Automobilio pavadinimas kilęs nuo Šiaurinės žvaigždės ir buvo pasirinktas dėl 7-dešimtmečio pradžioje vyravusio didžiulio susidomėjimo kosminėmis lenktynėmis. Pagrindiniai Polara modelio konkurentai buvo Ford Galaxie bei Chevrolet Impala modeliai.
1960 buvo pirmieji metai, kuomet visi Chrysler Corporation lengvieji automobiliai (išskyrus Imperial) naudojo konstrukcijas be rėmo.
Cidovičai
Cidovičai  – kaimas vakarų Baltarusijoje, 5 km į pietryčius nuo Ašiužos.
Istorija
XIX a. kaimas buvo Gardino apskrities Ašiužos valsčiuje, trumpai buvo valsčiaus centras.
Didžiųjų Dirvėnų valsčius
Didžiųjų Dirvėnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Didieji Dirvėnai.
Istorija
Valsčius (pavietas) minimas nuo 1527 m., priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1667 m. valsčiuje (paviete) buvo 36 bajorų dūmai.
Kosminės lenktynės
250px|thumb|right|[[Jurijus Gagarinas – pirmasis žmogus pakilęs į kosmosą]] Kosminės lenktynės  – XX a. II pusėje vykusios lenktynės tarp Tarybų Sąjungos ir JAV dėl pasiekimų kosmonautikos srityje. Lenktynių pradžia laikomi 1957 m., kuomet TSRS pirmoji paleido palydovą į kosmosą („Sputnik 1“), o pabaiga − 1975 m., įvykus draugiškai bendrai Tarybų Sąjungos ir JAV misijai „Apollo–Soyuz“.
Tres Pikoso kalnas
Kalnas yra nutolęs 650 km į pietvakarius nuo Buenos Airių, artimiausia gyvenvietė yra Vilja Ventana.
Klimatas sausas, vasaros karštos (temperatūra virš 30 °C), žiemos šaltos (~8 °C) ir kiek lietingesnės.
Kosminės lenktynės
Pagrindiniais kosminių lenktynių pasiekimais laikomi: pirmojo dirbtinio žemės palydovo paleidimas į kosmosą (1957 m.), pirmasis žmogaus pakilimas į kosmosą (1961 m.) ir pirmas žmogaus nusileidimas Mėnulyje (1969 m.).
Malviško valsčius
Malviško valsčius (, nuo 1938 m. Amtsbezirk Mallwen) – Rytų Prūsijos administracinis teritorinis vienetas, gyvavęs 1874–1945 m. dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje. Priklausė Pilkalnio apskričiai. Valsčiaus centras buvo Malviške.
Istorija
Suformuotas 1874 m. pagal 1872 m. priimtus „Apskričių nuostatus Prūsijos, Brandenburgo, Pomeranijos, Poznanės, Silezijos ir Saksonijos provincijoms“ iš 14 kaimo bendruomenių ir 2 dvaro agygardų. 1928 m. abi dvaro apygardos – Malviško I ir Malviško II prijungtos prie Malviško kaimo, o 1937 m. prie Gumbinės apskrities Užbalių kaimo bendruomenės prijungtas Vantlaužių kaimas. 1937–1945 m. valsčių sudarė 13 kaimo bendruomenių: Antbalių, Apšriūtų, Edraičių, Enskiemio, Juodžių, Kišų, Malviško, Paberžių, Plimbalių, Verdeliškių, Vidgirių, Vingerupių ir Žvirblių.
Valsčius buvo pietvakarinėje apskrities dalyje, Gumbinės apskrities paribyje. Valsčiumi tekėjo Įsruties baseino upeliai Eimenys, Draugupė, Kusupė, ir Žąsupė, į vakarus nuo valsčiaus plytėjo Čiulkinių giria. Didžiausia gyvenvietė 1939 m. buvo valsčiaus centras ir bažnytkaimis Malviškas (783 gyv.).
Vakarų Baltarusija
thumb|250px|Padalinta Baltarusija: Vakarų Baltarusija pažymėta geltonai, Rytų Baltarusija – rausvai
Vakarų Baltarusija  – istorinė Baltarusijos dalis, kuri tarpukariu pateko į Antrosios Lenkijos Respublikos sudėtį. Apima dabartines Bresto ir Gardino sritis bei vakarines Minsko ir Vitebsko sričių dalis. Svarbiausias kultūrinis centras buvo Vilnius.
Besibaigiant I pasauliniam karui, Tarybų Rusija ir Centrinių valstybių sąjunga sudarė Brest-Litovsko taiką, pagal kurią Rusija iš Baltarusijos ir kitų tarpinių žemių atitraukė kariuomenę, o žemes kontroliavo, bet neaneksavo Vokietija. Tuo pasinaudoję baltarusiai siekė įkurti Baltarusijos Liaudies Respubliką, tačiau ji nebuvo pripažinta didžiųjų valstybių. Lygia greta 1919 m. Vakarų Baltarusijoje ir Vilniaus krašte bandyta įsteigti komunistinį Litbelą. 1921 m. vakarų šalių remiama Lenkija nugalėjo Tarybų Rusiją ir užėmė vakarinę Baltarusijos dalį (oficialiai pripažinta Rygos sutartimi). Baltarusija liko padalinta tarp lenkų valdomos Vakarų Baltarusijos ir TSRS dalies – Rytų Baltarusijos (Baltarusijos TSR). Ši siena, skirianti Baltarusiją galiojo nuo 1921 iki 1939 m., kai TSRS įsiveržė į Lenkiją. Lenkams užėmus Vilniaus kraštą, faktiškai Vakarų Baltarusija apėmė ir dabartinę pietryčių-rytų Lietuvą, taip pat dab. Lenkijoje esančią Balstogės vaivadiją.