cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maršalo Salos
Geografija
Maršalo Salų plotas tėra 181,3 km², tuo tarpu lagūnų užimta teritorija – 11 673 km². Šalis yra 29 atoluose ir 5 atskirose salose, juos galima suskirstyti į dvi grupes: 18 salų Raliko grandinėje (iš maršaliečių kalbos „saulėlydis“) ir 16 salų Ratako grandinėje (maršaliečių kalba „saulėtekis“). Abi grandinės yra maždaug 250 km viena nuo kitos ir tęsiasi iš šiaurės vakarų į pietvakarius maždaug 1200 km. Svarbiausiomis salomis yra Kvadžaleino ir Madžūro atolai. Didžiausia Maršalo Salų sala Kvadžaleinas tuo pačiu yra atolas su didžiausia pasaulyje lagūna. Nors pačios salos plotas tėra 16,32 km², lagūnos plotas yra 2174 km². Visos salos lėkštos, o atolus sudaro gausybė motu, kurių bendras skaičius viršija 1100. Aukščiausias šalies taškas – 10 m virš jūros lygio – yra Likiepo atole. Šiauriausia sala Maršalo Salose yra Bokako (arba Taongi) sala Ratako grandinėje: ji yra 250 km į šiaurės vakarus nuo Veiko atolo, kurį valdo JAV, tačiau Maršalo Salos taip pat į jį reiškia pretenzijas. Piečiausia sala – Ebono atolas, vakariausia – Udželangas (abi salos Raliko grandinėje), ryčiausia sala – Noksas Ratako grandinėje.
Būdinga augalija yra kokospalmės, pandanai, įvairūs krūmokšniai. Dėl didelio gyventojų tankumo daugelio salų laukinė gamta skurdi. Gausesnė ji yra negyvenamuose šiauriniuose atoluose. Ten yra jūrinių paukščių kolonijų, lagūnose gyvena rykliai.
Klimatas
Salų klimatas tropinis. Ištisus metus būna drėgna ir karšta (visų mėnesių vidutinė temperatūra yra apie 27 °C). Per metus iškrenta virš 3000 mm kritulių. Salos kartais nukenčia nuo aplinkiniuose vandenyse besiformuojančių taifūnų.
Administracinis suskirstymas
Maršalo Salose yra 33 savivaldybės. Kiekvienas atolas administruojamas kaip atskira savivaldybė.
Ekonomika
Daugiausia žmonių dirba valstybės sektoriuje (64 %). Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra duonmedžio vaisiai, bananai, pandanai. Išorinėse salose išgaunama kopra, gaminami įvairūs rankdarbiai. Valstybė taip pat parduoda žvejybos leidimus kitoms šalims, registruoja laivus. Verčiamasi žvejyba. Šalyje didelė bedarbystė, valstybė laikosi daugiausia JAV finansinės paramos dėka.
Energija saloms tiekiama dyzelinių elektrinių, kuriose deginamas kokosų aliejus, ir saulės jėgainių.
Belgijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Belgijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Maršalo Salos
Gyventojai
thumb|240px|Madžūro atolas
2009 m. Maršalo Salose gyveno ~68 tūkst. gyventojų. Didesnioji jų dalis (~30 tūkst.) susitelkę Madžūro atole, kuriame yra yra šalies sostinė Delapas–Uliga–Džaritas. Tankiausiai gyvenama Ebejės salelė Kvadžaleino atole (41 666 žm./km²). Šiaurinė salyno dalis daugiausia negyvenama, nes ten plyti arba nedideli ir atokūs atolai, arba atolai, užteršti radiacija.
98 % gyventojų yra mikroneziečiams priklausantys maršaliečiai. Likusius gyventojus sudaro daugiausia japonai, amerikiečiai. Oficialios ir plačiai vartojamos kalbos yra maršaliečių ir anglų.
Praktiškai visi salyno gyventojai yra krikščionys: 51,5 % gyventojų priklauso vietinei Jungtinei Kristaus bažnyčiai, 24,2 % priklauso Dievo Asamblėjų bažnyčiai, 8,4 % yra katalikai, 8,3 % yra mormonai, 2,2 % priklauso Bukot Nan Jesus bažnyčiai, 1 % yra baptistai, 0,9 % – Septintosios dienos adventistai, 0,7 % – Pilnosios Evangelijos bažnyčios atstovai. Yra nedidelės bahajų ir Ahmadijos musulmonų bendruomenės.
Kultūra
Tradiciškai maršaliečiai buvo žymūs kaip įgudę jūrų keliautojai, išvystę navigacines sistemas naudojantis žvaigždėmis bei lazdelių schemomis. Tradicinės maršaliečių kanojos yra proa. Būdinga klaninė visuomenė, salas valdo seniūnų tarybos bei vadai (irooj laplap).
Tradicinė Maršalų Salų muzika vokalinė, kolektyvinė (roro), ja atliekamos legendos apie keliautojus. Naudojami būgnai.
Saloms būdinga Okeanijos virtuvė, kurioje vyrauja patiekalai iš kokosų, taro, žuvies, duonmedžio.
Dėl sausumos trūkumo, salų izoliacijos komandinis sportas išvystytas menkai. Maršalo Salos yra vienintelė pasaulio valstybė, niekada nesubūrusi futbolo rinktinės. Megėjišku lygiu žaidžiamas krepšinis, regbis. Individualių sporto šakų atstovai yra dalyvavę olimpinėse žaidynėse, Ramiojo vandenyno žaidynėse.
Jūriniai unguriai
Jūriniai unguriai (Congridae) – unguriažuvių (Anguilliformes) šeima.
Vildiškiai
Vildiškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Skiemonių.
Chomontovščiznos miškų draustinis
Chomontovščiznos miškų draustinis – draustinis, esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Grudeko valsčiuje. Draustinio plotas 234,42 ha. Draustinis įkurtas 1999 metais Knišino girioje.
Lufvanjamos apskritis
Lufvanjamos apskritis – viena iš Zambijos Vario Juostos provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Lufvanjama. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 163 185 žmones.
Technika (leidykla)
thumb|„Technikos“ knygynas
Technika – Vilniaus Gedimino technikos universiteto leidykla, veikianti nuo 1990 m. Vilniuje.
Veikla
Leidžia knygas, vadovėlius, metodinę literatūrą, mokslinius žurnalus „Aplinkos inžinerija“, „Geodezija ir kartografija“, „Statyba“, „Transportas“, „Urbanistika ir architektūra“. Daugelį leidyklos parengtų leidinių spausdina Technikos universiteto spaustuvė „Technika“.
Uraganas Katrina
thumb|250px|right|Uraganas Katrina prieš pasiekdamas savo stiprumo zenitą
Uraganas Katrina buvo 2005 metais praūžęs, daugiausiai nuostolių padaręs, vienas iš penkių kruviniausių uraganų JAV istorijoje.
Uraganas Katrina užima šeštą vietą tarp stipriausių užfiksuotų Atlanto vandenyno uraganų. Uraganas Katrina susiformavo virš Bahamų salų 2005 metų rugpjūčio 23 dieną. Šis vidutinio stiprumo tuomet dar pirmos kategorijos uraganas iš pradžių praūžė pietų Floridoje. Tuomet žuvo keletas žmonių, buvo sukeltas potvynis. Vėliau Meksikos įlankoje uraganas pradėjo sparčiai stiprėti. Rugpjūčio 24 dieną iki trečios kategorijos sustiprėjęs uraganas smogė pietų Luizianoje. Daugiausiai dėl audros sukeltų bangų buvo suniokota Meksikos įlankos pakrantė nuo centrinės Floridos iki Teksaso. Skaudžiausiai jau penktos kategorijos uraganas Katrina smogė Naujajam Orleanui, Luizianos valstijoje. Kranto pylimo sistema visiškai žlugo, todėl visas miestas buvo užtvindytas.
Federalinė apsaugos nuo potvynio sistema Naujajame Orleane nesuveikė beveik penkiasdešimtyje vietų. Galiausiai buvo užtvindyta 80 procentų miesto ir šalia esančių apylinkių. Potvynio vanduo neslūgo keletą savaičių. Per uraganą ir jo sukeltą potvynį žuvo mažiausiai 1836 žmonės. Uraganas Katrina tapo kruviniausiu uraganu Jungtinėse Valstijose. Ekonomistas ir krizių konsultantas Rendelas Belas, atsiųstas į uragano nuniokotą teritoriją po kranto pylimų sistemos nesėkmės, rašo, kad „2005 metų uraganas Katrina buvo didžiausia stichinė nelaimė Jungtinių Amerikos Valstijų istorijoje. Uragano nuostoliai viršija 100 milijardų JAV dolerių sumą.”
Paryžiaus deklaracija
Paryžiaus deklaracija – programinis Socialistų Internacionalo dokumentas.
Priimta 1999 m. lapkričio 8 d.–10 Paryžiuje vykusiame Socialistų Internacionalo XXI kongrese, paaiškėjus, kad pasaulinė visuomenė pereina į naują vystymosi stadiją, paženklintą biotechnologijų ir informatikos plėtra – informacijos ir žinių visuomenę.
Dar informacinės globalizacijos pradžioje griuvusi Berlyno siena tapo mūsų laikmečio politinių pokyčių simboliu. Atsiradusi didelė politinių idėjų ir kultūrinių sąvokų įvairovė, prieštaraujanti ir komunizmui, ir kapitalizmui, atsisakymas nuo neokonservatoriško fundamentalizmo idėjų, žmoniją priartino prie demokratinio socializmo ir solidarumo. Tačiau būtina įveikti daug naujų problemų. Prie naujų sąlygų turi prisitaikyti tiek Tarptautinė Darbo Organizacija, tiek Tarptautinis Valiutos Fondas, Pasaulio bankas ir Pasaulio Prekybos Organizacija, tiek Jungtinės Tautos, tiek šalių vyriausybės, vis dar gyvenantys pagal prieš pusę amžiaus susiformavusias taisykles, nes globalizacija jau dabar panaikina tradicinius raidos proceso apribojimus.
Nei Rio de Žaneiras, nei Tokijas, kur vyko aukščiausio lygio konferencijos, nedavė jokių konkrečių sprendimų, kaip panaikinti šalių skirtumus. O jie yra būtini, nes žmonių, besigelbėjančių nuo politinio, etninio, kultūrinio ar religinio persekiojimo, migracija nuolat auga. Socialdemokratams kelia nerimą naujųjų politikų pasyvumas, kai nesiimama pilietinės atsakomybės už visuotinių teisių pripažinimą ir gynimą. Naujas amžius globalizacijos procesui turi suteikti socialinę prasmę ir nukreipti jį žmonijos labui. Todėl socialdemokratų svarbiausias tikslas – suderinti politikos ir globalizacijos tikslus, siekti didesnės laisvės, lygybės ir solidarumo, stiprinti demokratines sistemas, kurti laisvą visuomenę, kurioje piliečiai galėtų prisiimti atsakomybę už savo pačių ir bendruomenės likimą.
Brikelis
thumb|right Brikelis – išeiginis vienkinkis arba porinis fajetono tipo nedengtas keturių ratų vežimas.
Paryžiaus deklaracija
Politinė atsakomybė – išsaugoti aplinką, kuri yra visų kartų palikimas, apginti žmogaus teises visuose pasaulio kampeliuose, užtikrinti naują tarptautinę tvarką, garantuojančią saugumą ir taiką. Deklaracijoje pritariama intervencijai teisės ir humanitariniais tikslais, nes jokios priežastys ar tautiniai skirtumai negali pateisinti genocido, etninio valymo, diktatūros ir kitų žmogaus teisių pažeidimų. Išvadoje siūloma globalizacijos iššūkius pasitikti globaline pažanga.
Brikelis
Istorija
Į Lietuvą pateko iš Kuršo, vadintas kuršiškais ratukais. XX a. antrame - ketvirtame dešimtmetyje daugiausia jų daryta Varniuose. Šie vadinti varniškiais ratukais. Lietuvoje naudotas valstiečių.
Pradėtas gaminti XX a. pradžioje be lingių arba su lingėmis ant ašių, su 170–180 cm ilgio ir 30–40 cm aukščio, dažniausiai dažytomis gardimis su užgaliais, šonuose įtaisytomis geležinėmis lipynėmis ir mediniais arba metaliniais sparneliais virš ratų. Priekyje prieš pasostę buvo įtaisoma lenta žmonėms sėdėti. Į brikelį susėsdavo 4 žmonės.
USV Eschen-Mauren
USV Eschen/Mauren – Lichtenšteino futbolo klubas, įkurtas Ešene sujungus FC Eschen ir FC Mauren klubus.
Kobylka
Kobylka  – miestas vidurio Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Volomino apskrityje, Varšuvos aglomeracijoje, prie šiaurės rytinio Varšuvos pakraščio. Pro miestą eina Varšuvos-Balstogės geležinkelis. Elektronikos, metalo apdirbimo (automobilių detalių), statybinių medžiagų (statybinių klijų, parketo) pramonė. Veikia profesinis elektronikos mokslų ir gamybinis centras ZANTEN, statybinių mašinų pramonės institutas. Kobylkos pietrytinėje pusėje yra Grabičo rezervatas, kuriame saugoma vandens paukščių perėjimo vieta. Kobylkoje yra 1741–1753 m. statyta vėlyvojo baroko Švč. Trejybės bažnyčia (architektas G. A. Longhi). Bažnyčios šoninės navos įrengtos 1855 m. (architektas L. Bethier), rytinis bokštas 1949 m. (architektas B. Zborowski).
USV Eschen-Mauren
Dubleriai
Dublerių komanda – viena stipriausių Lichtenšteino dublerių futbolo komandų, ne kartą žaidusi taurės pusfinalyje.
Kobylka
Istorija
Kobylkos kaimas minimas nuo XV a. I pusės. XVIII a. II pusėje čia įkurta manufaktūra gamino dekoratyvinius audinius, šilko juostas (buvo pagrindinis kontušo juostų gamintojas), kojines. 1794 m. spalio 26 d. prie Kobylkos įvyko mūšis tarp Rusijos armijos ir Lenkijos sukilėlių. 1862 m. miestą pasiekė geležinkelis. Antrojo pasaulinio karo metais veikė getas. Miesto teisės Kobylkai suteiktos 1969 m.
Libano vėliava
right|250px|thumb|[[Vaizdas:FIAV 111111.svg|20px Proporcijos 2:3]] Libano vėliava – vienas oficialių Libano Respublikos simbolių. Įteisinta 1943 m. gruodžio 7 d. Sudaryta iš baltos juostos, kurią iš viršaus ir apačios dengia mažesnės raudonos juostos. Vėliavos centre vaizduojamas libaninis kedras, kuris asocijuojasi su Libano krikščionimis. Raudona spalva simbolizuoja šalies gynėjų kraują, o balta – taiką. Libaninis kedras Biblijoje minimas kaip turto ir stiprybės simbolis.
Vincė Vaidevutė Margevičienė
Vincė Vaidevutė Margevičienė (g. 1949 m. gegužės 12 d. Irkutsko srityje, Rusijoje) – biologė, Lietuvos ir Kauno miesto politinė bei visuomenės veikėja.
Brulino Koskai
Brulino Koskai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Vincė Vaidevutė Margevičienė
Biografija
Gimė tremtinių šeimoje. Baigė Čeremchovo pradinę mokyklą. Tėvas, gydytojas Vincas Kauza, Vyčio kryžiaus kavalierius, Lietuvos nepriklausomybės kovų savanoris, mirė Sibire 1950 m. 1960 m. su motina grįžo į Lietuvą. 1967 m. baigė Vilniaus vakarinę jaunimo darbo mokyklą. 1972 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Gamtos mokslų fakultetą, įgijo biologijos ir chemijos dėstytojos specialybę. 1997–1999 m. studijavo Kauno technologijos universiteto Administravimo fakultete ir įgijo viešojo administravimo magistro laipsnį.
Brulino Koskai
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje ir priklausė Kolumnos herbo bajorams. Nuo XVII a. priklausė Godlevų šeimai. Nuo 1780 m. iki XIX a. priklausė Mazovijos kaštelionui Aleksandrui Bžostovskiui. XIX a.-XX a. priklausė Godlevams. XIX a. pabaigoje kaimas tapo bajorkaimiu ir priklausė Ostrovo apskričiai Šulbože Kotų valsčiui ir Čyževo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. Bajorkaimį sudarė kaimas ir palivarkas su 600 margų. Bajorkaimiui taip pat priklausė Brulino-Oprawczyki kaimas su 3 namais ir 28 žmonėmis, Brulino-Lipskie kaimas su 67 žmonėmis, Brulino Pivkų kaimas su 6 namais ir 51 žmogumi bei Brulino-Storozumy kaimas. Iki 2003 m. gruodžio 31 d. kaimas priklausė Nuro valsčiui.
Vincė Vaidevutė Margevičienė
Biografija
1968–1972 m. Lietuvos mokslų akademijos Biochemijos instituto jaunesnioji mokslinė bendradarbė. 1972–1985 m. Lietuvos onkologijos dispanserio gydytoja laborantė. 1985–1995 m. Kauno onkologijos dispanserio gydytoja citologė.
1995–1997 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė, Kauno miesto savivaldybės mero pavaduotoja. 1997–2000 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė. 1997–2004 m. Kauno apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų, kultūros ir švietimo departamento direktorė. 2004–2016 m. Seimo narė, nare išrinkta Centro rinkimų apygardoje Nr. 13.
1990 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos narė. 2003 m. Tėvynės sąjungos narė.
Lietuvos Raudonojo Kryžiaus Kauno komiteto pirmininkė, Socialinių inovacijų fondo prezidentė, Lietuvos gyventojų patarėjų sąjungos valdybos narė.
Vyras Edmundas, dukros Agnė ir Iveta.
Kita
2013 m. balandžio 10 d. policijos pareigūnams sustabdžius politikės vairuojamą automobilį ir patikrinus blaivumą, paaiškėjo, kad ji vairavo išgėrusi (nustatytas 0,61 promilės girtumas). Už tai Kaišiadorių apylinkės teismas paskyrė 1000 litų baudą ir metams uždraudė vairuoti automobilį. 2013 m. liepą Kauno apygardos teismas, peržiūrėjęs bylą, nuobaudos nepakeitė, o 2014 m. vasarį Lietuvos Aukščiausiasis Teismas konstatavo, jog pakeisti žemesnės instancijos teismų sprendimus nėra teisinio pagrindo.
Simon Poulsen
Karjera
Karjerą pradėjo Danijoje, su SønderjyskE klubu laimėjo antrą pagal pajėgumą Danijos lygą.
Nuo 2008 m. rungtyniavo Nyderlanduose.
Dal
Dal  – Indiškose virtuvėse plačiai naudojamas produktas – ankštinių kruopos, taip pat iš jų pagamintas vegetariškas troškinys. Tai – vienas svarbiausių patiekalų tipų Indiškose virtuvėse, paplitęs visoje Pietų Azijoje. Jis – pagrindinis baltymų šaltinis vegetariškame maiste.
Pavadinimai
Ši garnyrų rūšis vartojama visame Indijos subkontinente, ir žinoma įvairiais lokaliais pavadinimais. Hindi, urdu, nepali, gudžaratų, marati ir bengali kalbomis tariamas dāl (, दाल,, , , ). Kanadų kalba žinomas kaip bele (kn: ಬೇಳೆ bēḷe), telugų kalba – papu, tamilų kalba – paruppu , malajalių kalba – kaip parippu.
Kruopos
Dal dažniausiai reiškia iš ankštinių pagamintas kruopas, kuomet pašalinama sėklos žievelė ir perskeliama per pusę. Tokios kruopos vadinamos dhuli dal. Tam tikrais atvejais naudojamos ir neskaldytos kruopos – sabūt dal, ar netgi kruopos su žievele. Indiškos virtuvės žino apie 50 ankštinių kruopų rūšių, priklausomai nuo ankštinio rūšies, skaldymo, luobelės spalvos, dydžio, kurių svarbiausios:
Patiekalas
Dal troškiniai ruošiami verdant ankštinių kruopas vandenyje kartu su druska, ciberžole ir kitais prieskoniais, kol gaunasi tiršta sriubos pavidalo konsistencija. Gamybos pabaigoje yra įmaišomas čaunkas (paspragintos kvapiosios sėklos), kad pagerinti patiekalo aromatą ir skonį.
Kiekviena Indijos vituvė pasižymi savitais dal troškiniais ir gamybos tradicijomis. Garsiausi dal patiekalai yra:
Belgijos futbolo varžybos 1929–1930 m.
Belgijos futbolo varžybos 1929–1930 m.
Kalnų Karabacho herbas
thumb|250px|Kalnų Karbacho herbas Kalnų Karabacho herbas – nepripažintos Kalnų Karabacho respublikos oficialus simbolis.
Herbo apvaliame baltame skyde oranžinis erelis balta galva išskėstais sparnais su ornamentuota karūna. Už erelio balta saulė be kontūro su oranžiniais spinduliais. Kojose laiko žemės ūkio augalų dalis – vynuogienoją su kekėmis, javų varpas. Ant krūtinės skydelis, perkirstas ties viršutiniu trečdaliu. Viršutiniame baltame lauke kalnų panorama. Apatiniame lauke – Kalnų Karabacho vėliava, pasukta vertikaliai. Skydelio centre – dvi akmeninės galvos iš Stepanakerte esančio paminklo „Mes esame mūsų kalnai“.
Didįjį apvalų skydą supa balta juosta su užrašu juodomis raidėmis rytų armėnų kalba Lernayin Gharabaghi Artsakh Hanrapetoutioun 'Artsacho Kalnų Karabacho respublika'.
Ezoterika
Ezoterika – ezoterinių pažiūrų, nuostatų laikymasis, t. p. ezoterinis žinojimas; žodis kilęs iš graikų kalbos ἐσωτερικός (esôterikos), kaip žodžio ἔσω (esô), „vidinis“, išvestinė sąvoka, reiškianti „susijęs su tuo, kas yra viduje, kas yra slapta, mistiška“. Priešingą reikšmę turi sąvokos egzoterinis, egzoteriškas, t. y. išoriškas, atviras.
Ezoterinės žinios pagal pirminę reikšmę yra prieinamos tik siauram pašvęstųjų, inicijuotųjų ratui arba specialiai apmokytiems asmenims. Ezoterinės veiklos dalykai ir objektai bendrai yra vadinami ezoterika. Kasdienėje kalboje šiuo žodžiu (ezoterika) dažnai vadinama ir pati ezoterinė veikla, ezoterizmas.
Bendru atveju ezoterinės žinios laikomos vertingomis žmogaus dvasinei raidai, nors dažniausiai jos būna nepagrįstos moksline prasme ir mokslininkų paprastai nelaikomos autoritetingomis, vadinamos pseudomokslu. Ezoterinis žinojimas daugiau yra siejamas su mistiniu, mitologiniu pažinimu.
Kilmė
Platonas dialoge „Alkibiadas“ naudoja išraišką ta esô, reiškiančią „vidiniai dalykai“, o dialoge „Teaetetas“ – ta eksô, reiškiančią „išoriniai dalykai“. Vienas pirmųjų kartų, kai šis terminas panaudotas kaip būdvardis esôterikos yra Luciano Samotasiečio veikalas, parašytas apie 166 m. e. m. Anglų kalba terminas esoteric (ezoterinis) pasirodė XVIII a. pradžioje, Tomo Stenlio Filosofijos istorijoje (History of Philosophy), aprašinėjant slėpiningąją Pitagoro mokyklą. Ten sakoma, kad pitagoriečiai buvo skirstomi į „egzoterinius pitagoriečius“ (besimokančius, nepašvęstuosius) ir „ezoterinius“ (priimtus į „vidinį“, pašvęstųjų būrį).
Termino istorinės raidos matmenys
Ezoterika nėra nusistovėjusi konkreti tradicija ar veiklos sritis. Tai plati, kartais tarpusavyje net nesusijusių asmenybių, veiklų ir judėjimų gama, vienijama bendro polinkio į gilius dvasinius dalykus, mistiką.
Romos imperijoje buvo visa eilė slaptų religinių grupuočių, kuriose didžiulę reikšmę turėjo pašventimas į tos gruopuotės mokymo (tikėjimo) paslaptis. Kai kurios jų buvo susijusios su krikščionybės raida ir jose buvo atliekamas ritualinis krikštijimas. Kita dalis buvo susijusios su vadinamuoju gnosticizmu, kurio sekėjai tikino turintys slaptą žinojimą (gnosis). Dar viena kryptis buvo iš senojo pasaulio atėjęs vadinamasis hermetizmas.
Musulmonai izmailitai taip pat pabrėžia skirtumą tarp „vidinio“ ir „išorinio“ dvasinio mokymo. Pagal juos sekėjas dvasiškai išsilaisvins ir patirs nur (šviesą), tik jei jis eis ezoteriniu (vidinio pasišventimo) keliu, vedančiu į dvasinę šviesą.
Nemažai ezoterinių žinių mus pasiekė per renesanso tekstus, kuriuose vystomos neoplatonizmo bei hermetizmo idėjos. Vėliau Europos ezoterizmas integravosi į Rozenkroicerių idėjinį pamatą, o dar vėliau persikėlė į masonų judėjimą. Nuo XIX a. ezoterizmas reiškėsi teosofijoje ir daugybėje iš jos kilusių dvasinių ieškojimų mokyklų. Ryškiausią įtaką jis turėjo „naujosioms“ metafizikos kryptims, antroposofijai. Vakarietiškojo ezoterizmo ir teosofijos samplaikoje susiformavo Rudolfo Šteinerio pažiūros; jis įkūrė Valdorfo pedagogiką, pradėjo taikyti „biodinaminį“ požiūrį žemės ūkyje, populiarino „antroposofinę mediciną“. Kita žymi ezoterinė srovė buvo susijusi su Gurdžijevo mokymu (Ketvirtasis kelias).
Nuo XX a. vidurio vis daugiau Rytų ezoterinių žinių pasiekia Vakarus. Taip formuojasi eklektiškas Naujojo amžiaus judėjimas, besiremiantis ne vien minėtu Europietišku palikimu, tačiau įvairiai integruojantis Rytų ir Amerikos, Okeanijos tautų slaptuosius mokymus.
Kamatis
Kamatis – nedidelė upė Pasvalio rajone. Įteka Mūšos kairiajame krante, 33,5 km atstumu nuo jos žiočių. LR upių klasifikatoriuje – nr. 41011330. Upelio ilgis – 16,7 km, baseino plotas – 73 m².
Prasideda Pasvalio rajono šiaurės rytuose, ties Kalneliškiais, kur vagą pildo iš sukultūrintų laukų subėgantys vandenys. Tėkmė nukreipta į šiaurės rytus. Aukštupyje ir žemiau vaga sureguliuota, kerta kelią, maitinama nedidelių intakų. Tik už kelio, nuo Žadeikonių, išsaugota natūrali vaga, kur jos 2,5 km ruožas patenka į Kamaties upelio slėnio botaninio draustinio ribas. Šioje dalyje (žemupyje) iš kairės prisijungia Kamatėlė, dešinės – Prūdupis. Draustinyje siekiama išsaugoti upelio žemupio natūralią vagą ir neplatų 40-80 m pločio slėnį su 1,5-2,5 m aukščio šlaitais, kuriuose aptinkama retų augalų. Įteka į Mūšą apie 1 km piečiau Saločių.
Kontaktiniai lęšiai
|thumb|Pora kontaktinių lęšių thumb|Pora mėlynos spalvos vienadienių lęšių Kontaktiniai lęšiai – korekciniai, kosmetiniai arba terapiniai lęšiai, paprastai dedami ant ragenos akyje. Šiuolaikiniai minkšti kontaktiniai lęšiai buvo išrasti čekų chemiko Otto Wichterle ir jo padėjėjo Drahoslav Lim, kuris taip pat išrado pirmąjį minkštiesiems lęšiams skirtą gelį.
Kamatis
Prie Kamaties įsikūrusios gyvenvietės: Noriai, Skrebotiškis, Nemeikšiūnai, Žadeikoniai.
Kontaktiniai lęšiai
Kontaktiniai lęšiai paprastai yra naudojami tuo pačiu tikslu, kaip ir korekciniai akiniai, bet yra lengvesni ir beveik nematomi (daugelis komercinių lęšių yra silpnai tonuoti mėlynai, kad jie būtų geriau matomi panardinti į valymo ir saugojimo tirpalą). Kai kurie kosmetiniai lęšiai yra sąmoningai nudažyti, kad keistų akies išvaizdą.
Istorija
Kontaktinių lęšių idėja gimė dar 1508 m., garsaus mokslininko ir menininko Leonardo da Vinci veikale „Codex of the eye, Manual D“. Tik 1888 m. pirmasis sėkmingai šią idėją pritaikė ir pirmuosius kontaktinius lęšius sukūrė Adolf Eugen Fick. Tiesa, šie lęšiai buvo pagaminti iš rudo stiklo, o ir laikomi akyje turėjo būti tik iki kelių valandų.
ŠŠ Kovas Kaunas
Kauno „Kovas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno, vienas geriausių tarpukario Lietuvos klubų.
Istorija
1921 m. Šančių jaunuolių būrelis susiburia į futbolo komandą, kurios siela tampa Juozas Sabaliauskas. Ji pradžioje buvo taip ir vadinama - "Sabaliausko komanda". Ši Sabaliausko Šančių komanda 1922 m. prijungiama prie Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos, atskiro Šančių skyriaus vardu. Jaunas skyrius darbštumo ir ryžtingumo pastangomis tais pačiais 1922 m. Lietuvos futbolo pirmenybėse užima antrąją vietą. Bet nesutarimai su LFLS centru priverčia šį klubą likviduoti. Todėl 1923 m. kovo 11 d. įkuriamas visiškai kitas - naujas Šančių klubas, pavadintas „Kovo“ vardu. Pirmąją klubo valdybą sudarė: pirmininkas Stasys Janušauskas ir nariai Valerijonas Balčiūnas, Juozas Sabaliauskas, Stasys Gronskis ir Artūras Dromelis. Jau po metų klubas tris kartus iš eilės (1924 m., 1925 m. ir 1926 m.) tampa Lietuvos futbolo meisteriu. 1927 m. dėl konflikto, netikėtai kilusio Kaune švenčiant komandos pergalę, policininko šūviais mirtinai sužeidžiamas vienas iš brolių Sabaliauskų - Stasys Sabaliauskas, tuo metu geriausias Lietuvos futbolo puolėjas. Klubas netenka dar vieno stipraus žaidėjo, kai per rungtynes su Makabi centro gynėjui Juozui Žukauskui lūžta koja. Dar kitas nepamainomas puolėjas Jaroslavas Citavičius su tėvais emigruoja į Braziliją, o vartininkas Valerijonas Balčiūnas palieka komandą ir visiškai pasitraukia iš futbolo. Likęs be kelių pagrindinių žaidėjų klubas buvo priverstas ieškotis paramos. 1931 m. pavasarį klubas prisijungia prie Šančių šaulių būrio ir pasivadina "Šančių šaulių Kovu". Šis pokytis klubui padeda atsigauti, į jį ateina naujų vadovų, žaidėjų, ir klubo meistriškumo lygis sparčiai ima kilti. 1933 m. švenčiant 10-metį klubas vėl tampa Lietuvos futbolo meisteriu. Prie šio klubo atsigavimo ypač daug prisidėjo jo pirmininkas A. Pankratovas. Daug metų klubui vadovavo L. Kieliauskas. Klubas žaidė su Latvijos, Estijos, Čekoslovakijos, Vengrijos, Austrijos ir kitų užsienio šalių klubinėmis komandomis. Paskutiniu klubo pirmininku buvo A. Pankratovas. Klubas taip pat turėjo dvi ledo ritulio, stiprias vyrų ir moterų krepšinio komandas. Kultivavo boksą, stalo tenisą ir kitas sporto šakas. Per 23 sezonus futbolo komanda žaidė 218 rungtynes, 109 iš jų laimėjo, 36 baigė lygiomis ir 73 pralaimėjo. Bendras įvarčių santykis 524:379. Lietuvos meisteriu buvo 6 kartus, vicemeisteriu - 4 kartus. 1923 m. buvo užėmęs trečią vietą. Geriausieji "Šašakovo" (kaip populiariai buvo vadinamas) žaidėjai dažnai buvo kviečiami į Lietuvos futbolo rinktinę, kurioje ilgam įsitvirtindavo. Karo metais pražuvo klubo archyvas, sporto trofėjai.
Sovietams okupavus Lietuvą klubas reformuotas į geležinkeliečių komandą „Lokomotyvas“.
Tarptautinės rungtynės
1927-07-23 1927-08-06
Anglijos Antroji futbolo lyga
thumb|250px|right|Logotipas 2014 - 2015 m. thumb|250px|right|Logotipas iki 2014 m.
Angljijos Futbolo lygos antrasis divizionas (Football League Two; dar vadinama Sky Bet Football League 2) – trečiasis pagal stiprumą Anglijos futbolo lygos divizionas, ketvirtasis visos Anglijos futbolo sistemos lygis.
Lygoje rungtyniauja 24 komandos, kurios sezono metu tarpusavyje sužaidžia po dvejas rungtynes. Sezono pabaigoje pirmas tris vietas užėmę klubai bei viena atkrintamųjų varžybų nugalėtoja (dalyvauja 4−7 vietas užėmusios komandos) patenka į aukštesnį divizioną − Anglijos Pirmąją futbolo lygą. Jie yra pakeičiami pastarosios lygos paskutinias 4 vietas užėmusiais klubais.
Šioje lygoje paskutinias 2 vietas užėmę klubai iškrenta į žemesnį divizioną − Conference National, o jie yra pakeičiami pastarojo čempionato bei atkrintamųjų varžybų nugalėtojais (dalyvauja 2−5 vietas užėmusios komandos).
Lygos klubai
2019-2020 m. sezono lygos klubai:
Lietuvos dvaro vėliavininkas
Lietuvos dvaro vėliavinikai buvo:
Taip pat skaitykite
Lietuvos didysis vėliavininkas
Brulino Pivkai
Brulino Pivkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje ir priklausė Kolumnos herbo bajorams. Nuo XVII a. priklausė Godlevų šeimai. Nuo 1780 m. iki XIX a. priklausė Mazovijos kaštelionui Aleksandrui Bžostovskiui. XIX a.-XX a. priklausė Godlevams. XIX a. pabaigoje kaimas tapo bajorkaimiu ir priklausė Ostrovo apskričiai Šulbože Kotų valsčiui ir Čyževo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. Bajorkaimį sudarė kaimas ir palivarkas su 600 margų. Bajorkaimiui taip pat priklausė Brulino-Oprawczyki kaimas su 3 namais ir 28 žmonėmis, Brulino-Lipskie kaimas su 67 žmonėmis ir Brulino-Storozumy kaimas. Iki 2003 m. gruodžio 31 d. kaimas priklausė Nuro valsčiui.
Vildžiūnai
Vildžiūnai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Kurklių. Prie Virintos upės yra saugoma Vildžiūnų atodanga.
Filosofija
thumb|right|250px| „[[Atėnų mokykla“ (Rafaelis)]]
Filosofija ( < φιλο – 'myliu' + σοφία = išmintis) – mokslas apie bendriausius gamtos, visuomenės ir mąstymo dėsningumus, tiriantis tikrovės ir esminius žmogiškosios būties ir patirties aspektus, tokius kaip egzistencija, protavimas, žinojimas, gėris ir vertybės, sąmonė ir kalba.
Ilgą laiką filosofijos sąvoka taikyta vakarietiškajai, iš Antikos graikų filosofijos kilusiai mąstymo tradicijai. Dabartinėje terminologijoje įprasta skirti krikščionybės, budizmo, islamo ir kt. religijų filosofiją.
Masaičio apskritis
Masaičio apskritis – viena iš Zambijos Vario Juostos provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Masaiti. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 95 581.
Filosofija
Filosofijos šakos ir svarbiausi jų klausimai
Filosofijos problematika apima tokius klausimus, kaip kas yra būtis ir tiesa (metafizika ir logika), gėris ir moralumas (etika), žinojimas bei grožis (estetika):
Šalia šių pagrindinių šakų egzistuoja nemažai sritinių disciplinų, pvz., mokslo filosofija, matematikos filosofija, logikos filosofija, teisės filosofija, istorijos filosofija, kultūros filosofija, medijų filosofija, meno filosofija. Be to, kai kurie mokslai pagal savo tyrimo objektą priartėja prie istoriškai filosofijai priskirtų tyrimo objektų, pvz., psichologija, antropologija.
Vakarų filosofija
Vakarų filosofijos ištakos — Antikos graikų filosofija, kurios žymiausi atstovai buvo VII a. pr. m. e.–VI a. pr. m. e. gyvenę ikisokratiniai filosofai Talis ir Pitagoras). Vakarietiškoji filosofija pagal laikotarpius skiriama į senovės, viduramžių ir moderniąją (nuo XVII a.)
Į Lietuvą Vakarų filosofija atėjo per krikštą. Manoma, kad XIV a. pirmieji su filosofija susipažinti galėjo Vidurio ir Vakarų Europos universitetuose studijuojantys Lietuvos didikų ir bajorų jaunuoliai. Pirmą mokyklą su filosofijos ir teologijos studijomis Vilniuje 1507 m. įkūrė dominikonai, nors tikėtina, kad ją lankė tik būsimieji dominikonų vienuoliai, aiškinta tik vėlyvoji vidurinių amžių filosofija. Įvairiapusiškesnė filosofija, neapsiribojant vien dvasininkų luomu, ėmė plisti kartu su Renesanso ir humanizmo idėjomis. Vienas žymiausių humanistinių idėjų skleidėjų - Mikalojus Daukša. Profesionaliosios filosofijos raštiją kūrė reformatams priklausančių mokyklų filosofijos dėstytojai. Abraomą Kulvietį, kuris buvo vienas pirmųjų išsamiai su Antikos literatūra susipažinusių lietuvių, galima laikyti vienu pirmųjų LDK filosofu. Vis dėlto profesionalioji filosofija Lietuvoje atsirado scholastikos pavidalu. 1571 m. jėzuitų iniciatyva įsteigtas Filosofijos skyrius Vilniaus, vėliau Kražių, Kauno, Naugarduko ir kai kuriose kitose Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kolegijose, o didžiausią postūmį filosofijos idėjų sklaidai Lietuvoje suteikė Vilniaus universiteto atidarymas 1579 m.
Artimųjų Rytų filosofija
Artimųjų Rytų filosofiją galima skirstyti į ikiislamiškąją ir islamiškąją. Asiriologų teigimu, filosofijos ištakos Artimųjų Rytų regione siekia 2500 m. pr. m. e. Ankstyviausiu senovės Egipto filosofu laikomas Ptahhotepas.
Rytietiškoji filosofija
Rytietiškoji filosofija glaudžiai susijusi su religiniais įsitikinimais ėmė rastis Indijoje (XV a. pr. m. e.–X a. pr. m. e.), Kinijoje (XII a. pr. m. e.) bei Japonijoje (XII a. pr. m. e.).
Indijos filosofijos tradicijoms būdingos savitos sąvokos ir idėjos, kurios skirtingų tradicijų yra skirtingai apibrėžiamos ir jų priimamos arba atmetamos. Tai apima tokias sąvokas kaip dhárma, karma, pramāṇa, duḥkha, saṃsāra ir mokṣa. Indijos subkontinente taip pat užgimė budistinė filosofija. Pirmasis lietuvių filosofas, kurio idėjoms ryškų įspaudą paliko rytietiškoji (induizmo filosofinė mokykla vedanta) buvo Vydūnas.
Afrikos ir Senoji Amerikos filosofija
Filosofija egzistavo ir Afrikos ir Amerikos žemynuose iki jų kolonizacijos. Vienas ankstyviausių Afrikos filosofijos atstovų - etiopų filosofas Zera Jakobas. Amerikoje filosofija kaip mokslas buvo vystoma actekų.
Golden Axe
Golden Axe – SEGA konsolės žaidimų trilogija. Pirmoji šio žaidimo dalis išleista 1989 m. Makoto Uchida buvo pagrindinis šio žaidimo kūrėjas. Tada šis žaidimas buvo vienas žaidžiamiausių savo kategorijoje.
Žaidimo siužetas ir veikėjai
thumb|left|180px|Golden Axe Žaidime dalyvauja 3 (Golden Axe III – jau 5) veikėjai, kiekvienas pasižymintis tam tikrais sugebėjimais. Visi trys jie keršija niekšiškam diktatoriui Mirties Žalčiui. Šis užkariavo taikią Yuria žemę, nužudė žaidimo veikėjų draugą ir partnerį Aleksą. Žaidimas sukasi apie tris pagrindinius veikėjus. Vienas jų – Gilius Thunderhead'as, kirvį turintis nykštukas iš Wolud'o kasyklos, kurio dvynys brolis buvo nužudytas Mirties Žalčio. Kitas – barbaras, Ax Batler'is, valdantis dvirankį balašą, keršijantis už savo motinos žūtį. Trečioji – ilgą kardą įvaldžiusi amazonė Tyris Flare, kurios tėvai buvo nužudyti Mirties Žalčio.
Golden Axe II
Dėl žaidimo Golden Axe sėkmės, 1991 m. SEGA konsolei buvo išleistas ir jo tęsinys – Golden Axe II. Šiame žaidime, veikia tie patys veikėjai, kaip ir pirmoje dalyje, tik šį kartą jie kariauja prieš kitą tironą – Tamsųjį Guldą (Dark Guld). thumb|right|180px|Golden Axe IIŽaidime gerokai patobulėjusi grafika bei garsas, kurie puikiai dera vienas prie kito. Labai niūriame lygyje garsas taip pat niūrus, lygio kulminacijoje – garsas baugus, nerimastingas.
Golden Axe: Mirties Žalčio kerštas
1992 SEGA išleido naują Golden Axe žaidimo dalį – Golden Axe: The Revenge of Death Adder. Tai buvo pirmoji 32 bitų šio žaidimo dalis. Šiame žaidime iš ankstesnių personažų beliko tik Gilius Thunderhead'as. Tačiau prie jo prisidėjo 4 nauji veikėjai: milžinas Goa (Goah), barbaras Sternbleidas (Sternblade), kentaurė Dora ir Mažasis Triksas (Little Trix), jaunas vaikinas, turintis dervuotą šakę. Pagrindinis priešas – vėl Mirties Žaltys.
Golden Axe III
thumb|left|180px|Golden Axe III Trečioji Golden Axe dalis buvo išleista 1993 m.
Čižev Ruš Kolonija
Čyžev Ruš Kolonija  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
1921 m. palivarke buvo 3 dideli gyvenamieji namai su 79 žmonėmis, iš kurių 35 vyrai ir 44 moterys.
Plejonė
Graikų mitologijoje Plejonė – Kilenės kalno Arkadijoje okeanidė. Ji buvo Okeano ir Tetijos dukra, titano Atlanto žmona ir septynių dukrų, vadinamų plejadėmis, motina. Deivė, kuri prižiūrėjo galvijų bandas. Jos anūkas Hermis buvo gyvulininkystės dievas.
Stasys Sabaliauskas
Stasys Sabaliauskas (1905 m. – 1927 m. balandžio 16 d.) – tarpukario Lietuvos futbolininkas, krepšininkas, lengvaatletis, olimpietis (1924).
Biografija
1927 m. baigė Kauno aukštesniąją komercijos mokyklą. 1922–1926 m. žaidė Kauno Kovo (Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos (LFLS) Šančių sk.) vyrų futbolo komandoje.
1927 m. tragiškai žuvo.
Sporto pasiekimai
Buvo 3 kartus Lietuvos čempionas (1924–1926, su Kauno Kovu), vicečempionas (1922, su LFLS Šančių sk.) ir čempionato bronzos medalininkas (1923, su Kovu). 1924–1926 m. Lietuvos futbolo rinktinės sudėtyje sužaidė 6 rungtynes, kuriose pelnė 3 įvarčius. Dalyvaudamas 1924 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Paryžiuje, su Lietuvos rinktine užėmė 17-22 vietas.
Buvo Lietuvos krepšinio čempionas (1925, su Kauno Kovu). 1925 ir 1926 m. buvo pirmųjų oficialių tarpvalstybinių krepšinio rungtynių Lietuva-Latvija dalyvis: Lietuvos rinktinėje žaidė 2 rungtynes, pelnė 12 taškų.
Lietuvos lengvosios atletikos čempionatuose laimėjo prizines vietas 3 rungtyse: 1 vieta rutulio stūmime (1926), trišuolyje ir ieties metime pelnė sidabro medalius (1923).
Belgijos futbolo varžybos 1930–1931 m.
Belgijos futbolo varžybos 1930–1931 m.
Technika ir ūkis
Technika ir ūkis – iliustruotas technikos žurnalas, ėjęs 1929 m. gruodžio mėn. – 1940 m. gegužės mėn. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvos inžinierių ir architektų sąjunga, nuo 1936 m. – Lietuvos inžinierių draugija keturiskart per metus. Spausdino V. Atkočiūno spaustuvė, F. Sokolovskienės spaustuvė bei G. Lano spaustuvė Kaune.
Rašė įvairiais technikos klausimais, spausdino specialistų straipsnius, technikos veiklą reglamentuojančius dokumentus ir kt.
Bendradarbiavo Kostas Birulis, Jurgis Čiurlys, Pranas Drąsutis, Vasaris Gorodeckis, Jonas Janickis, Pranas Jodelė, Leonas Kaulakis, A. Macijauskas, Vladas Merkys, Algirdas Leonas Nasvytis, K. Rimkus, Jokūbas Stanišauskas, Jonas Šimkus ir kt.
Redagavo redakcijos komitetas: Bronius Garšva, Kazimieras Gaigalis, Klaudijus Dušauskas-Duž.
Atsakingieji redaktoriai: B. Garšva, Vytautas Mošinskis, Jurgis Vidmantas.
Mpongvės apskritis
Mpongvės apskritis – viena iš Zambijos Vario Juostos provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Mpongvė. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 64 371.
Sartė
Sartė – upė Tauragės ir Šilutės rajonuose, Kamonos kairysis intakas. Teka piečiau Sartininkų. Įteka į Kamoną ryčiau Pėteraičių, 15,7 km nuo jos žiočių. 2006 m. duomenimis yra labiausia užteršta upė Lietuvoje (VI kokybės klasė). miniatiūra|220px|left|Upėvardis prie tilto per kelią
Manoma, kad upėvardis kilęs nuo žodžio sartas („raudas, šviesiai bėras“).
Šiaurės Korėjos demografija
thumb|right|400px|Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais.
thumb|right|400px|Šiaurės Korėjos gyventojų piramidė.
Gyventojų skaičius: 24 589 122 (2012 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių:
Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 0,535 % (2012 m. apsk.)
Gimstamumas: 14,51 gimimų/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)
Mirtingumas: 9,12 mirčių/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)
Migracijos indeksas: –0,04 migrantų/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)
Urbanizacija:
Kūdikių mirtingumas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Šaltiniai
Coreia do Norte
Vaišniūnai
Vaišniūnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės vakaruose, Aukštaitijos nac. parke, šalia kelio, ant šiaurinio Dringio ežero kranto ir Švoginos upelio. Ežero pakrantėje prie kaimo yra miško parkas, įrengta poilsio stovykla (viena didžiausių nac. parke). Ant kalvos yra kaimo kapinaitės, kuriose išlikę XIXa.pab.-XXa.lietuvių liaudies memorialiniai paminklai.
miniatiūra|170px|left|1935 m. pastatytas kryžius miniatiūra|240px|left|Pagrindinė gatvė miniatiūra|240px|left|Riboženklis miniatiūra|240px|left|Kapinių kalnelis
Geografija
Vaišniūnai įsikūrę ant šiaurinio antro pagal dydį Aukštaitijos nacionalinio parko Dringio ežero kranto, Ignalinos raj. vakaruose. Per kaimą į Dringio ežerą iš šiaurės įteka Švoginos ir Juodupio upeliai. Iš Vaišniūnų vandens keliu, Žeimenos baseinu, galima pasiekti Klaipėdą, šio vandens maršruto ilgis – daugiau nei 550 km.
Per Vaišniūnus eina autoturizmo ir vandens turizmo trasos. Kaime auga saugomas botaninis gamtos paveldo objektas – 3,50 m apimties Vaišniūnų ąžuolas, žymėjęs Lietuvos-Lenkijos sieną. Visa Vaišniūnų kaime esanti Dringio ežero pakrantė nusagstyta šaltiniais. Šalia Vaišniūnų yra švariu versmių vandeniu garsėjantis Medžiukalnio šaltinis. Vaišniūnuose saulė per metus šviečia vidutiniškai 1707 val., vyrauja vakarų vėjas, genantis bangas nuo Dringio ežero, vidutinis metinis vėjo greitis – 3,0–3,5 m/s, vidutinė metinė oro temperatūra – apie 6,0 °C.
Istorija
Nėra tiksliai nustatyta, kada įsikūrė Vaišniūnų kaimas. Apie senosios gyvenvietės egzistavimą byloja Vaišniūnų pilkapynas, būdingas pirmojo tūkstantmečio antrajai pusei, bei Vaišniūnų-Medžiukalnio VIII–XII a. pilkapynas. Rašytiniuose šaltiniuose Vaišniūnai minimi 1554 m. Kaime gyveno žvejai, miškininkai, sielininkai. Per Vaišniūnus ėjo didysis sielių kelias iš Ažvinčių girios Dringio ežeru, toliau per upes, ežerus į Neries upę.
Nuo 1795 m. iki Pirmojo pasaulinio karo Vaišniūnai, kaip ir visa Lietuva, buvo Rusijos imperijos sudėtyje. XIX pr. prie Švogenos upės veikė vandens malūnas, priklausęs Bernardui Milašiui. Malūnininkui sukaupus užtvankoje per dideles vandens atsargas, malūnas, pralaužus užtvanką, buvo sugriautas ir nebeatstatytas, nes pradėjo veikti Ginučių malūnas.
1812 m. birželio mėn., po Napoleono įsiveržimo į Rusijos imperiją, per Vaišniūnų apylinkes į Rusijos gilumą, pasitraukė carinės Rusijos pajėgų Pirmoji Vakarų armija vadovaujama Michailo Barklajaus de Tollio.
Lenkijos okupacijos metu, 1922 m., kaimą į dvi dalis padalino demarkacijos linija, prie Vaišniūnų ąžuolo buvo įrengtas pasienio postas. 1925–1930 m. okupuotoje kaimo dalyje veike „Ryto“ draugijos mokykla, kaimo gyventojai platino draudžiamą lietuvišką spaudą. 1935 m. lietuviškos kultūros saugotoja – Šv. Kazimiero draugija šalia demarkacijos linijos pastatė kryžių, kuris išlikęs iki šių dienų.
1940 m. kaimas, kaip ir visa Lietuva, okupuotas SSRS. 1941 m. kaimą užėmė vokiečiai, kurie čia gamino pabėgius geležinkeliui. 1944 m. kaimą vėl užėmus sovietams, tarpukario Lietuvos pasieniečio Viktoro Rakštelio name priverstinai įkurta karinė ligonine, kaime atsirado karinis aerodromas.
1952 m. į Vaišniūnus atvežtas buvusių lenkų kareivinių pastatas, kuriame įsikūrė medienos sandėlio, sielių plukdymo kontora, 1958 m. pastate įkurta Vaišniūnų girininkija, pirmame aukšte veikė bendrabutis, valgykla, antrame biblioteka šalia buvo pastatyta kalvė, parduotuvė. Tuo metu Vaišniūnuose vyko dideli medienos sandėliavimo, gamybos darbai, dirbo daug darbininkų. 1974 m. įkūrus pirmąjį Lietuvos nacionalinį parką, parkui vadovauti ėmė Vaišniūnų girininkas Vincas Šakalys, medienos apdirbimo darbai kaime sumažėjo, Vaišniūnai tapo poilsiautojų, turistų mėgstama vieta.
Žymūs žmonės
Kaime gimė: Kaime gyveno:
Pietų Afrikos Respublikos provincijos
thumb|300px|Devynių Pietų Afrikos Respublikos provincijų žemėlapis
Pietų Afrikos Respublika šiuo metu padalyta į devynias provincijas. Prieš 1994 rinkimus buvusios savivaldos žemės ir apartheido metu atsiskyrusios nepriklausomos valstybės, žinomos dar Bantustanų vardu, buvo vėl integruotos į šalį ir kartu su buvusiom keturiom provincijom padalytos į naujas devynias provincijas. 2005 gruodžio 12 Pietų Afrikos Respublikos konstitucijos pataisymai pakeitė septynių provincijų sienas. Provincijos pagal numerius žemėlapyje:
Fricis Bryvzemniekas
Fricis Bryvzemniekas (, tikroji pavardė Veilands, 1846 m. lapkričio 1 d. Ruokaižiai, dab. Liepojos rajonas – 1907 m. rugsėjo 15 d. Ruopažiai, dab. Rygos rajonas) – latvių poetas, folklorininkas.
Biografija
1866-1887 m. gyveno Rusijoje, studijavo Maskvos universitete, bendradarbiavo su Maskvos universiteto Gamtos mokslų, antropologijos ir etnografijos draugija. Rinko latvių tautosaką ir etnografinę medžiagą, ją skelbė draugijos rinkiniuose. Skaitė pranešimus, rengė latvių folkloro vakarus. Bendravo su lietuvių kultūros veikėjais. Nuo 1887 m. mokyklų inspektorius Latvijoje. Jaunalatvių sąjūdžio dalyvis.
Poezijoje reiškė tautinio atgimimo idealus. Žymiausias eilėraštis „Krivių krivaitis“ (Krivu krivs) sukurtas remiantis Petro Dusburgiečio „Kronikos“ motyvais. Parašė Lietuvos istorijos praeitį aukštinančių eilėraščių. Išleido pirmąjį latvių pasakų rinkinį „Mūsų tautos pasakos“ (Mūsų tautas pasakas 1887 m.).
Taigetė
Graikų mitologijoje Taigetė – viena iš septynių plejadžių, Atlanto ir Plejonės duktė. Pagal Apolodorą, ji buvo Artemidės palydovė. Su Dzeusu susilaukė Lekedemono.
Aistros pagautas Dzeusas vijosi Taigetę, ši gelbėdamasi kvietėsi Artemidės. Deivė pavertė Taigetę stirna, bet Dzeusas nesustojo ir nimfą išprievartavo stirnos pavidale. Vėliau Taigetė pagimdė Lekedemoną, mitinį Spartos įkūrėją.
Penelopė
Penelopė – Ikarijo (Spartos karaliaus Tindaro brolio) duktė, Odisėjo žmona. 20 m. nesulaukdama iš Trojos karo grįžtančio vyro, Penelopė išsaugojo jam ištikimybę, nepaisant to, kad jos grožis patraukė į Itakę gausybę jai besipiršusių jaunikių. Jau Antikoje jos vardas buvo tapęs sutuoktinių ištikimybės simbolių, ji dažnai vaizduota tapyboje.
Po Odisėjo mirties ištekėjo už Telegono.
Penelopės vardu graikų mitologijoje buvo ir viena iš nimfų, dievo Pano motina.
Technikos žodis
Technikos žodis – JAV lietuvių inžinierių ir technikos darbuotojų ketvirtinis žurnalas, ėjęs nuo 1951 m. balandžio mėn. iki 2006 m. Čikagoje.
Istorija
Leido Pasaulio ir Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjunga. Iš pradžių mėnesinis, vėliau ėjo kas du mėnesiai. Spausdino Morkūno spaustuvė.
Redagavo redakcinė komisija: K. Bertulis, K. Burba, Stasys Dirmantas, K. Kaunas, P. Jurėnas, S. Jurkūnas, Gražvydas Juozas Lazauskas, J. Mulokas, V. Pavilčius, A. Semėnas, V. Tamošiūnas ir kt. Nuo 1974 m. vyriausias redaktorius V. Jautokas, vyr. redaktoriaus pavaduotojas Gražvydas Juozas Lazauskas.
Meironys
Meironys – gatvinis kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietvakariuose, 2 km į šiaurės vakarus nuo Palūšės, Aukštaitijos nac. parke. Kaimas yra tarpuežeryje: šiauriniame kaimo pakraštyje telkšo Dringykščio ežeras, pietiniame – Lūšių, vakariniame – Asalnų. Meironis supa Palūšės ir Linkmenų miškai. Į rytus nuo kaimo yra Ekologinio švietimo centras, į vakarus – poilsiavietė prie Lūšių ir Asalnų protaikos.
Jau apie 100 metų kaime gyva tradicija: kasmet per Sekmines gėlių vainikais papuoštos karvės plukdomos į Asalnų ežero pusiasalį, vadinamą Pabiržiu (link Pabiržės kaimo). Atgal gyvuliai parplukdomi rudenį, prieš Mykolines.
Etimologija
Iki XVIII a. pabaigos kaimas vadinosi Antadringe (kaimas ant Dringio ežero, tarmiškai Untadringė). Vėliau kaimas imtas vadinti pagal Meironos upelį. Taigi, Meironys – vandenvardinis vietovardis (ir senasis, ir naujasis kaimo vardas).
Istorija
thumb|left|150px|Koplytstulpis Meironyse
Kaimas minimas nuo 1554 m. XIX a. pabaigoje čia gyveno 140 katalikų ir 9 žydai.
1977 m. Lūšių pakrantėje kūrybinės stovyklos metu tautodailininkai pastatė 16 medinių skulptūrų vietinių legendų motyvais (viena jų – „Laumių pasaka“ – byloja, kad pavojinga vyrams maudytis ežere po vidurnakčio, kadangi išplaukusios laumės jį užkutens). Vėliau čia įkurtas Ekologinio švietimo centras ir botanikos takas (3,5 km ilgio, apie 150 augalų rūšių, iš kurių 9 yra įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą), vedantis link Palūšės. Kaime buvo įkurta Aukštaitijos NP administracija.
Kojhaikė
Kojhaikė yra administracinis centras Kojhaikės provincijoje ir Aiseno regione. Miestas įkurtas pirklių 1929 metais. Po XX a. Čilė parodė iniciatyvą Aiseno regiono plėtojimui, tuo pačiu ir Kojhaikei. je gyvena maždaug puse šimto tūkstančio gyventojų, todėl jis laikomas tikru miestu.
Stambulas
Stambulas  – didžiausias Turkijos miestas, esantis šiaurės vakarinėje šalies dalyje, abipus Bosforo sąsiaurio, jam pereinant į Marmuro jūrą. Geografiškai priskiriamas Europai, nors dalis yra ir Azijoje. Pagrindinis šalies prekybos, verslo ir kultūros centras, didžiausias uostas, yra tarptautinis oro uostas. Mašinų gamyba, chemijos pramonė, cemento gamyba, maisto, tabako, lengvoji (avalynės, aprangos, odos), baldų pramonė, popieriaus ir stiklo gamyba.
Stambule yra 35 universitetai, ekonomikos ir prekybos, dailės menų akademijos. Žymūs architektūros paminklai – Topkapι rūmai su haremu, Sofijos soboras (Hagia Sophia). Muziejai: archeologijos, turkų ir islamo meno, dailės ir skulptūros, savivaldybės. Daug teatrų. Dideli tiltai jungia europietišką ir azijietišką miesto dalis.