cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žaliava
Žaliavų sudėtis
Vyrauja mineralinės žaliavos, t. y. naudingosios žemės gelmių iškasenos.
Gary Speed
Garis Endriu Spydas (Gary Andrew Speed; g. 1969 m. rugsėjo 8 d. – m. 2011 m. lapkričio 27 d.) – buvęs Velso futbolininkas ir futbolo treneris, rungtyniavęs kairiojo krašto atakuojančio saugo pozicijoje.
Karjerą pradėjo „Leeds United“ klube, kurio jaunimo komandoje treniravosi. Šiame klube jis praleido pirmuosius 8 savo karjeros metus, o 1996 m. perėjo į „Everton“ klubą. Vėliau žaidė „Newcastle United“, su kuriuo 2001 m. pateko į Intertoto taurės finalą. Nuo 2004 m. žaidė „Bolton Wanderers“ klube, o karjerą baigė „Sheffield United“. Spydas pasižymėjo poziciniu mobilumu aikštėje, stipriais tolimais smūgiais, nuolat palaikė gerą fizinę būklę (išvengė rimtų traumų).
Garis Spydas 14 metų žaidė Velso rinktinėje ir tapo antru žaidėju pagal sužaistų rungtynių skaičių per visą komandos istoriją. Jis buvo ilgametis komandos kapitonas.
Tik baigęs futbolininko karjerą, Garis Spydas praėjo dirbti treneriu „Sheffield United“ klube, tačiau netrukus atsilaisvino Velso rinktinės trenerio postas, ir į jį pakviestas buvęs rinktinės kapitonas. Treneris debiutavo pergale 3-0 prieš Airiją. Jo vadovaujama komanda pasiekė pergales prieš Juodkalniją, Šveicariją, Bulgariją, Norvegiją ir iš 117 FIFA reitingo pozicijos pakilo į 45.
2011 m. lapkričio 27 d. 42 metų Garis Spydas rastas nusižudęs savo namuose.
Siva
Sivos oazė (, siv. Isiwan) – oazė Egipto vakaruose, Libijos dykumoje, apie 50 km į rytus nuo Libijos sienos. 80 km ilgio ir 20 km pločio oazė yra nuošaliausia Egipto gyvenamoji vietovė su 23 tūkst. gyventojų. Nemažą jų dalį sudaro berberai, kalbantys vietine sivų kalba – gerokai besiskiriančia nuo kitų berberų kalbų. Pagrindinis verslas yra žemdirbystė, ypač datulių ir alyvuogių auginimas.
thumb|333px|left|Sivos oazės vaizdas
Istorija
Yra įrodymų, kad oazėje gyventa jau X tūkstantmetyje pr. m. e. Tačiau nežinoma jokių sąsąjų su Senovės Egiptu iki pat 26 dinastijos (apie VII a. pr. m. e.). Apie IV a. pr. m. e. čia išgarsėja Amono orakulas, kai jame buvo palaimintas Aleksandras Didysis (331 m. pr. m. e.). Šioje vietovėje vėliausiai Egipte (tik XII amžiuje) įsigalėjo islamas. Prie Egipto oazė oficialiai prijungta 1819 m.
Istoriniai paminklai
Visų pirma – tai Sivos senamiestis, vadinamoji Šali tvirtovė. Taip pat yra išlikę orakulo kolonos, Romos laikų nekropolis, Kleopatros baseinai (natūralus sieringas šaltinis).
Gyvenimas oazėje
Oazių gyventojai dažniausiai verčiasi žemdirbyste. Augina javus, daržoves, sodina vaismedžius. Statant namus, svarbiausia apsisaugoti nuo kaitrių saulės spindulių. Už pajamas, gautas pardavus oazėse išaugintus vaisius ir daržoves, gyventojai perka prekių kurios lengvina darbą, gerina gyvenimo sąlygas.
Romerikė
Romerikė (Romerike) arba Raumarikė (senovės skandinavų kalba: Raumaríki) – istorinis-geografinis regionas Norvegijoje, Rytų Norvegijos aukštumų dalyje (Oplandenėje). Apima dabartinės Norvegijos apskrities Akešhiuso rytinę dalį. Didžiausia gyvenvietė – Eidsvolis.
Geografija
thumb|left|170px|Aukštutinė ir Žemutinė Romerikės dabartiniame Akešhiuse Regionas išsidėstęs krašto gilumoje, į šiaurės rytus nuo Vingulmarko. Jordanas mini senovinę gentį raumarici, kurie galėjo duoti pavadinimą šaliai. Beovulfas mini vietos gentis Reamas.
Į vakarus nuo jo yra Ringarikė. Šiaurės rytuose driekiasi Hedalandas ir Hedmarkas, šiaurėje - Esterdalis, rytuose - Sulioris, už jo - Vermlandas. Regionu teka didžiausia Norvegijoje upė - Gloma, ir regionas apima jos vidurupį. Taip pat apima pietinę Mjosos ežero dalį.
Romarikė dalinama į dvi dalis:
Istorija
Gudriodas paveldėjo iš Raumo Romerikę, jo sūnus buvo Eisteinas. Apie VII a. čia susiformavo atskira Raumarikės karalystė. Joje iš senosios dinastijos valdžią paveržė Inglingų dinastija. Pasak legendų, Inglingai buvo kilę iš Švedijos (Svealando). Svealando karaliaus Ingjaldo III sūnus Olavas Medkirtys užvaldė Vermlandą ir per žmoną paveldėjo Soliorą. Pastarajame užaugęs jo sūnus Halfdanas Baltieji Kaulai nukariavo dideles sritis: pirmiausia Romerikę, vėliau Toteną, Hadelandą, Hedmarkeną, o mirus broliui Ingjaldui paveldėjo Vermlandą.
Kadangi nuo VIII a. Romerikės karaliai Inglingai taip pat valdė ir Vestfoldą pajūryje, kur persikėlė politinis ir ekonominis Inglingų dinastijos centras, Romerikė prarado savo pirminę reikšmę. Po Halfdano Švelniojo mirties valdos padalintos tarp sūnų: Vestfoldą gavo Gudriodas Medžiotojas, o Romerikę - Sigtrygas Eisteisonas. Tačiau IX a. Romerikę vėl prijungė Gudriodo sūnus Halfdanas Juodasis. thumb|180px|Ladės Eriko valdoma Romerikė apie 1000 m. Mirus Halfdanui, vietos gyventojai pasidavė Švedijos karaliui Erikui Anundsonui, tačiau Vestfoldo karalius Haraldas Gražiaplaukis suvienijo didžiąją dalį Norvegijos, įskaitant Romerikę. Apie 976 m. Norvegijoje įsigalėjus Danijos karaliui Haraldui Mėlyndančiui, Ranrikė atiduota valdyti Ladės jarlams (Eirikui).
Norvegijoje XI a. į valdžią grįžus Gražiaplaukio dinastijai, visos karalystės buvo panaikintos ir čia sukurta Raumarikės apskritis (Raumafylke), kurios atstovai rinkdavosi Eidsivatinge. Iš pradžių susirinkimų vieta buvo Vangas, o nuo XI a. - Eidsvoldas. Nuo XII a. perėjus į syssel sistemą, Romerikėje sukurta Romerikės apygarda. 1308 m. sukūrus lėnus, regionas priskirtas Akešhiuso lėnui (nuo 1662 m. - amtui).
Versminis
Versminis tai:
Genetinis kodas
Genetinis kodas – sistema taisyklių, pagal kurias DNR arba RNR molekulėje nukleotidų sekomis užrašoma informacija, reikalinga baltymų sintezei.
Pagrindiniai principai
Visi kodonai koduoja tik L – aminorūgštis. Tą pat aminorūgštį koduojantys sinonimai dažniausiai skiriasi trečiosios pozicijos nukleotidu. Palyginus su galimų kodonų skaičiumi (64), aminorūgščių nedaug ir, tikėtina, evoliucinėje praeityje buvo dar mažiau. Pagaliau stop kodonų grupavimasis lentelėje šiek tiek primena kokią tai aminorūgštį koduojančių kodonų grupavimąsi.
Anties įrašų sesijos
Šios įrašų sesijos buvo nurodytos roko grupės Antis albumų dežutės Visa Antis buklete. Kadangi informacija, esanti ant įvairių įrašų kompanijos „Zonos“ albumų, yra prieštaringa, šis sąrašas turbūt nėra 100 % teisingas.
Genetinis kodas
Netipinės aminorūgštys
Specifinėmis aplinkybėmis, esant papildomoms reguliacinėms sekoms, stop kodonas UGA koduoja selenocisteiną o UAG piroliziną. Šios dvi aminorūgštys turi savo specifines transportines RNR. Papildomos reguliacinės sekos gali būti tiek transliuojamoje, tiek ir netransliuojamoje RNR dalyje.
Anties įrašų sesijos
1985 rugsėjis – Anties repeticijų studija, Kaunas
Garso režisierius: Orūnas Urbonas
Genetinis kodas
Netipinės aminorūgštys
Skirtingų tos pačios reikšmės kodonų dažnis evoliuciškai labiau nutolusiuose organizmuose labai skirtingas. Pavyzdžiui, izoleuciną koduojančio AUA kodono sutinkamumo dažnumas Escherichia coli yra tik 3,7 atvejo per 1000 bazių porų, tuo tarpu Saccharomyces cerevisiae – 17,8 (Homo sapiens 7,5). Retus kodonus mokslininkai irgi bando „perprogramuoti“ naujoms, neįprastoms aminorūgštims koduoti.
Skaitymo rėmeliai
Paprastai į RNR verčiama ir vėliau į baltymą transliuojama tik viena iš dviejų esančių DNR grandinių. Retais atvejais (daugiausia virusams, kuriems gali būti svarbu turėti mažą genomą) baltymus gali koduoti ir abi grandinės. Panašiai, paprastai transliuojamas tik vienas iš trijų galimų rėmelių. Jį dažniausiai nesunku atpažinti nes kituose dviejuose būna nemažai stop kodonų.
Anties įrašų sesijos
1986 kovas – Anties repeticijų studija, Kaunas
Kai kurie įrašai iš abejų ankstyvųjų sesijų išleisti rinkiniuose Bjaurioji Antis (1994 MC) ir Kažkas atsitiko (2003 CD). Liko neišleisti „Mielas vaike, tu dar nežinai“, „Nauji metai“, „Zombiai“ (abejos versijos), taip pat, jei tikėti užrašais ant albumų, dainų „Ko tu stovi?“, „Alio, alio“ ir „Kažkas atsitiko“ 1986 m. versijos.
Genetinis kodas
Skaitymo rėmeliai
RNR taip pat turi netransliuojamų sekų, kurios žymi jog netoli esantis starto kodonas iš tiesų reiškia baltymo sekos pradžią. Naujo baltymo sintezė pradedama ne ties kiekvienu starto kodonu.
Genetiniu kodu užkoduota ne visa organizmą sukurti reikalinga informacija. Yra daug svarbių netransliuojamų RNR (pavyzdžiui, transportinės, ribosominės) bei įvairių valdančių bei reguliuojančių sekų.
Anties įrašų sesijos
1986 liepa – Lietuvos televizijos ir radijo studija, Vilnius
Garso režisierius: Orūnas Urbonas
Įrašai filmui Kažkas atsitiko (filme panaudoti ne visi įrašai). Kai kurios dainos iš šių sesijų išleistos rinkiniuose Retas paukštis (1994 MC), Kažkas atsitiko (2003 CD).
1986 liepa – Vilniaus plokštelių įrašų studija, Vilnius
Garso režisierius: Eugenijus Motiejūnas
1988 sausis – CCS studija, Varšuva
Visi įrašai išleisti albume ŠA! (1988 MC, 2003 CD), dalis – albume Anties dovanėlė (1989 LP) bei rinkinyje Retas paukštis (1994 MC).
1989 kovas – Vilniaus plokštelių įrašų studija, Vilnius
Garso režisierius: Eugenijus Motiejūnas
Visi įrašai išleisti rinkinyje Dovanėlė (2003 CD), dalis – albume Anties dovanėlė (1989 LP) bei rinkinyje Retas paukštis (1994 MC).
Knyga apie žmones ir daiktus
Knyga apie žmones ir daiktus – latvių filosofės Zentos Mauriņos eseistikos knyga, išleista 1938 m.
Knygoje aprašomos autorės įspūdžiai iš didžiųjų Europos kultūros sostinių: Vienos, Romos, Paryžiaus ir t. t. Taip pat Florencijos ir Kauno. Mauriņa stengiasi pajausti kiekvieno miesto dvasią, ieško dvasingumo ženklų, kuriuos paliko minėtuose miestuose kūrę genijai: Dantė, Čaikovskis, Vagneris ir kt. Apmąstomas jų gyvenimas ir darbai. Taip pat pateikiami žymių moterų portretai.
„Knyga apie žmones ir daiktus“ iškelia žmogų ir gyvybę kaip didžiausias vertybes, perteikia aukštus humanistinius idealus.
Viena knygos esė („Kosmoso garbintojas“) skirta lietuvių menininkui M. K. Čiurlioniui.
Lietuvoje knyga išleista 1998 m. Vertėja – Renata Zajančkauskaitė. Išleido leidykla „Markas“. Lietuviško leidimo pabaigoje spausdinamas Silvestro Gaižiūno straipsnis „Didžiosios latvių autobiografijos puslapiai“.
Turinys
1. Viena
Vierceno Dužai
Vierceno Dužai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 72 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Knyga apie žmones ir daiktus
Turinys
2. Florencija 3. Roma 4. Džiugesio testamentas 5. Paryžiaus vizija
6. Kosmoso garbintojas
Larnaka
Larnaka – miestas pietiniame Kipro krante; apskrities centras. Antrasis pagal dydį Kipro prekybos uostas ir svarbus kurortas. Tarptautinis Larnakos oro uostas, didžiausias Kipro oro uostas yra už miesto ribų, pietuose.
Į šiaurę nuo miesto stovi rafinavimo fabrikas, sumažintas iki saugyklos, kai pats fabrikas buvo parduotas 2008 m. Larnaka gerai žinoma dėl vaizdingo pajūrio bulvaro, kuriame auga palmės (oi finikoudes, pagal Kipro dialektą). Larnakos uostas yra vienas iš keturių pagrindinių uostų Kipre. Per festivalius aktyviausia yra miesto pasivaikščiojimo vieta. Svarbiausia šventė yra Kataklysmos (Potvynio festivalis) švenčiamas vasaros pradžioje su kultūriniais renginiais. Anksčiau šventė truko apie savaitę, bet pastaraisiais metais dėl padidėjusios komercizacijos jis išsiplėtė iki trijų savaičių, o pajūrio bulvare vakarais uždaromas automobilių eismas.
Istorija
Larnaką įkūrė finikiečiai ir vadino Kition. Biblininis pavadinimas Kittim, nors atsiradęs iš Citium, reiškė visą Kiprą, o kartais taip žydai vadino graikus ir romėnus. Larnaka taip pat graikiškai vadinta Skala t. y. „kopėčios“, „išlipimo vieta“ dėl istorinės miesto uosto svarbos.
Kaip dauguma Kipro miestų, Larnaka priklausė Achemenidų imperijai. 450 m. pr. m. e. Atėnų generolas Kimonas mirė jūroje per svarbų mūšį kovoje su persais gindamas Kitiumą. Mirties patale jis liepė savo pavaldiniams nuslėpti jo mirtį nuo sąjungininkų ir persų. Posakis „net miręs jis nugalėjo“ (Και Νεκρός Ενίκα) kalba apie jį. Prie jūros šiuolaikinėje Larnakoje stovi Kimono Atėniečio statula.
Miestas nuolat kentėjo nuo žemės drebėjimų, o viduramžiais uostą užnešė dumblas dėl miškų kirtimo. Gyventojai persikėlė į pietus, dabartinę Larnakos vietą, kur buvo atviras uostas. Buvęs uostas ir tvirtovė išnyko. Liko tik pėdsakai iš gynybinės sienos, milžiniškos kapinės visą šimtmetį buvo nelegaliai kasinėjamos.
Larnakos tvirtovė dabar geriau matosi uždarius nelegalius restoranus, įkurtus emigrantų po 1974 m. invazijos.
Aleksandras Žadeikis
Aleksandras Žadeikis ( 1916 m. kovo 3 d. Telšių rajono Kalnėnų kaime – 1993 m. kovo 15 d. Vilniuje) – lietuvių teatro ir kino aktorius bei režisierius.
Biografija
Mokėsi Telšių Žemaitės gimnazijoje, 1939 metais baigė Kauno universiteto Filologijos fakultetą. 1944 – 1949 metais buvo Žemaičių teatro aktorius, 1949 – 1981 metais – Klaipėdos dramos teatro aktorius bei režisierius.
Loviatara
Loviatara  – suomių mitinė dievybė, baisiausia iš požemių valdovo Tuonio dukterų. Vaizduojama kaip sena, akla, apsukri ragana, blogio, nelaimių įsikūnijimas. Ji turi devynis vaikus – devynias negandas, skirtas žmonėms. Minima Kalevaloje.
Nesutariama, ar Louhi yra atskira dievybė, ar Loviataros sinonimas.
La Roux
La Roux – Anglijos synthpop duetas susidedantis iš vokalistės Elly Jackson ir prodiuserio Ben Langmaid. Grupės pavadinimas (nuo pranc. la roux - raudonplaukė) siejamas su vokalistės išvaizda. Pasirodymų metu Elly Jackson paprastai atstovauja grupei viena, palikdama Ben Langmaid studijiniams darbams. La Roux muzikiniam stiliui nemažai įtakos turėjo 1980 -ųjų synthpop muzika, paremta analoginių sintezatorių ir ritmo mašinų garsais.
2008 m. grupė išleido debiutinį singlą „Quicksand“, po kurio pasirašė sutartį su leidybine kompanija Polydor. 2009 m. pasirodę singlai „In For The Kill“ (JK – 2 vieta) ir „Bulletproof“ (JK – 1 vieta, JAV – 8) išpopuliarino grupę pasauliniu mastu. Debiutinis albumas „La Roux“ (JK – 2 vieta) pelnė JAV Grammy apdovanojimą kaip geriausias metų elektronikos albumas.
2011 m. Ellie Jackson išsiskyrė su Ben Langmaid ir La Roux tapo vienos Elly projektu. Jos balsas buvo pažeistas nuo pernelyg aukštų natų dainavimo. Kurį laiką Ellie buvo sustabdžiusi koncertinę veiklą. 2013 m. ji sėkmingai apsirodė „Coachella“ festivalyje. 2014 m. išleistas antrasis studijinis La Roux albumas „Trouble in Paradise“.
Stasys Lukas
Stasys Lukas (slap. Vytautas; 1918 m. Baublių k., Kartenos vls., Kretingos apskr. – 1947 m. rugpjūčio 9 d. Voveraičių k., Kretingos vls., Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos vadas.
Biografija
Gimė ir užaugo Baubliuose, ūkininkų šeimoje. Mokėsi Baublių pradinėje mokykloje. Lietuvių tautinio jaunimo „Jaunoji Lietuva“ sąjungos Kartenos skyriaus narys. 1940 m. pavasarį pašauktas į Lietuvos kariuomenę, kuri sovietų okupacijos pradžioje reorganizuota į raudonosios armijos 29-ąjį šaulių teritorinį korpusą. Karo pradžioje iš armijos pabėgo, grįžo į Baublius.
Jelizaveta
Jelizavetos [[monograma|thumb|left|80px|]]
Jelizaveta Romanova (🇷🇺 1709 m. gruodžio 29 d. – 1762 m. sausio 5 d., pagal Julijaus kalendorių 1761 m. gruodžio 25 d.) – Rusijos imperatorė 1741–1762 m.
Biografija
Tėvas – Petras I, motina – Jekaterina I. Po tėvų santuokos Jelizaveta gavo caraitės (Цесаревна) titulą. 1741 m. gruodžio 6 d. – 1762 m. sausio 5 d. Rusijos imperatorė.
Jelizaveta – nesantuokinė caro Petro I ir Jekaterinos I duktė. Du kartus jai nepavyko užimti sosto, todėl 1741 m. savo pretenzijas įgyvendino, suorganizavusi rūmų perversmą. Jelizavetos vykdyta vidaus politika buvo pagrįsta favoritizmu, o tai sukėlė didžiulę ekonominę krizę. Jelizaveta labai rėmė meną ir mokslą. 1755 m. Maskvoje įkurtas pirmasis Rusijos universitetas, o 1757 m. Sankt Peterburge – Menų akademija. Užsienio politikoje carienei sekėsi geriau: ji baigė karą su Švedija ir Rusiją įjungė į Europos valstybių koalicijas. Sąjunga su Austrijos imperatore Marija Terese ir Prancūzija prieš Prūsijos karalių Frydrichą Didįjį 1756 m. sukėlė Septynerių metų karą. Jo metu rusai sėkmingai kovėsi prieš prūsus. 1758 m. Rusijos imperijos kariuomenė užėmė Karaliaučių, 1760 m. – Berlyną.
Józef Oleksy
Juzefas Oleksis (1946 m. birželio 22 d. Naujasis Sončas, Lenkija – 2015 m. sausio 9 d. Varšuva, Lenkija) – lenkų ekonomistas ir politikas, buvęs Lenkijos Ministras pirmininkas.
Biografija
Baigė Varšuvos Aukštosios planavimo ir statistikos mokyklos Užsienio prekybos fakultetą. Ekonomikos mokslų daktaras. 1968 m. įstojo į LJDP, dirbo partinėse struktūrose, vadovavo LJDP Palenkės Bialos vaivadijos komitetui.
1989–2005 m. buvo Lenkijos Seimo narys. 1993–1995 m. buvo Lenkijos demokratinės kairiųjų sąjungos (Sojusz Lewicy Demokratycznej, SLD) vadovas. 1993 m. spalio mėn. – 1995 m. kovo mėn. buvo Lenkijos Seimo maršalka. 1995 m. kovo 7 d. – 1996 m. vasario 7 d. buvo Lenkijos Ministras pirmininkas. Iš šių pareigų atsistatydino dėl įtarimų bendradarbiavus su KGB. Šie įtarimai vėliau įrodyti nebuvo.
2004 m. sausio–balandžio mėn. buvo vicepremjeras ir Vidaus reikalų ministras Lešeko Milerio vyriausybėje. Nuo 2004 m. vasario mėn. iki 2005 m. sausio mėn. vėl buvo Lenkijos Seimo maršalka. Šių pareigų neteko Lenkijos Liustracijos teismui priėmus sprendimą, kad J.Oleksis 1970–1978 m. slapta bendradarbiavo su LLR karine žvalgyba ir tai nuslėpė.
Naujamiestis
thumb|240px|left|Įvažiavimas į Naujamiestį iš pietų thumb|240px|left|Įvažiavimas į Naujamiestį nuo Sargėnų pusės thumb|left|240px|Naujamiesčio bažnyčia
Etimologija
1904 m. Vaižgantas vartoja lytį Naujamiestys, bet vėliau XX a. nusistovėjo Naujamiestis.
Istorija
Naujamiestis žinomas jau nuo XVI a. 2-osios pusės. Tikėtina, kad Vytauto laikais kaip Upytės pilį aptarnaujantis sargybos būrys čia įkurdinti karaimai. XVI a. Naujamiestyje šeimininkavo Valavičiai. XVI a. pabaigoje prie evangelikų reformatų bažnyčios įkurta parapinė mokykla, kai 1584 m. LDK kancleris E. Valavičius Naujamiesčio dvaro nuostatuose paskelbė apie privalomą vaikų mokymą. Rudenį, baigę lauko darbus, valstiečiai privalėjo leisti mokyklon 8–15 metų amžiaus sūnus. Už trukdymą mokytis tėvams grėsė bauda. Tai buvo viena pirmųjų mokyklų Lietuvoje.
Vėliau Naujamiestį valdė Radvilos, Oginskiai, Karpiai. 1667 m. Naujamiesčio dvaras priklausė Vilniaus vaivadai kunigaikščiui Jonušui Radvilai (su 357 valstiečių dūmais). XVIII a. vėl minima mokykla (nežinia, ar nenutrūkstamai veikusi nuo XVI a. pabaigos). XIX a. Naujamiestis – Panevėžio apskrities miestelis, valsčiaus centras.
1958 m. gegužės 15 d. Naujamiestis gavo miesto tipo gyvenvietės statusą. Sovietmečiu buvo ekonomiškai stipraus M. Melnikaitės kolūkio centrinė gyvenvietė, veikė mechaninė remonto įmonė, pieninė. Įkurtas mokyklos visuomeninis muziejus.
Beselio pluoštas
Beselio pluoštas – elektromagnetinio spinduliavimo pluoštas, kurio intensyvumas yra aprašomas Beselio funkcija. Idealus Beselio pluoštas yra nedifraguojantis darinys. Tai reiškia, kad jam sklindant erdvėje, jo erdviniai matmenys nekinta, o jo intensyvumo skirstinyje nevyksta jokie įprastiems pluoštams būdingi pokyčiai.
Naujamiestis
Istorija
1991 m. lapkričio 12 d. paskelbtas miesteliu. Nuo 2006 m. vyksta kultūros plenerai. 2007 m. smarkiai apdegė bažnyčia. 2008 m. patvirtintas Naujamiesčio herbas.
Gyventojai
miniatiūra|250px|right|Dailės galerija
Beselio pluoštas
Idealus Beselio pluoštas pasižymi begaline energija, dėl šios priežasties jis nėra praktiškai realizuojamas. Eksperimentų metų yra naudojami aproksimuoti Beselio pluoštai. Populiariausias yra Beselio ir Gauso pluoštas, kuris gaunamas Gauso pluoštui perėjus per kūginį lęšį (aksikoną).
Saidos vilaja
Saidos vilaja yra Alžyro šiaurės vakaruose, Atlaso kalnuose. Sostinė – Saida.
Ažubalis (Rokiškis)
Ažubalis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km į pietus nuo Pandėlio, prie kelio. Į rytus nuo kaimo auga miškas Skapagirys.
Arūnas Vasiliauskas (1985)
Arūnas Vasiliauskas (g. 1985 m. kovo 22 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas.LKL ir BBL debiutavo 2007 metais kaip Kauno Aisčių žaidėjas. Dėl traumos praleido 2008–2009 m. sezono pradžią LKL ir BBL lygose. Per debiutinį LKL ir BBL lygų sezoną iš viso pelnė 101 taško per 23 rungtynes. 2008 metais lapkričio 17 dieną buvo atleistas iš Kauno Aisčių klubo. Dėl traumos turėjo praleisti 2008–2009 m. sezoną.
2009 m. rugpjūčio 31 d. pasirašė vienerių metų kontraktą su Utenos Juventus klubu.
Pasaulio virtuvės
thumb|250px|Marokietiškas stalas Virtuvė (arba kulinarinė tradicija) - maisto gaminimo tradicijų visuma, būdinga tam tikram regionui ar tam tikrai žmonių grupei. Ji tampa svarbia kultūros ir tapatybės dalimi, panašiai kaip nacionaliniai rūbai, nacionalinė vėliava ir kiti simboliai.
Skirtumai
thumb|200px|Beduinai gamina duoną thumb|200px|Sojų varškės [[tofu gaminių asortimentas]] thumb|200px|Prieskoniai Maroko turguje Pasaulio virtuvių įvairovė susiformavo dėl kelių priežasčių. Pirmiausia tai lėmė skirtingos gamtinės sąlygos. Skirtingose vietose buvo prijaukintos skirtingos žemės ūkio kultūros, kas nulėmė skirtingus naudojamus maisto produktus. Skyrėsi ir gaminimo prietaisai, kas lėmė skirtingas maisto apdorojimo tradicijas. Skyrėsi ir mitybos poreikiai (gamtos reguliuojamas maisto medžiagų balansas).
Kita priežastis buvo skirtingos kultūrinės - religinės sąlygos, salygojusios įvairius maisto draudimus ar ceremonijas. Daugelyje pasaulio kultūrų yra uždrausta kiauliena (islamo virtuvėse), kai kuriose nevalgomi grybai (šiaurės tautų mityboje) ir pan. Religija sąlygojo ir sudėtingą kulinarijos bei skonio filosofiją.
Pasaulio virtuves gali apibūdinti keletas svarbiausių kriterijų. Tai - naudojami produktai, jų apdorojimo principai, svarbiausi patiekalai, kulinarijos filosofija, stalo etiketas.
Produktai
Nepaisant regioninių skirtumų, viso pasaulio žmonės turi gauti gana vienodas maisto medžiagas. Tik skirtingose tradicijose ši problema išsprendžiama gana skirtingai. Svarbiausi maisto medžiagų šaltiniai yra šie:
Apdorojimas
thumb|200px|Kiniška keptuvė vokas Pasaulyje yra žinoma gausybė skirtingų maisto šaltojo ir terminio apdorojimo būdų. Labiausiai paplitę yra kepimas ant ugnies ar pelenuose, kepimas keptuvėje, kepimas krosnyje, virimas skystyje, virimas riebaluose, virimas garuose, troškinimas ir daugybė kitų. Apdorojimo būdus labai stipriai paveikė vieno ar kito įrankio bei prietaiso išradimas. Pvz., krosnis (Vakarų virtuvėje), garų indas (Tolimųjų Rytų virtuvėje), mitadas (Etiopijos virtuvėje) ir kt. buvo svarbūs išradimai, stipriai paveikę vietos tradicijų raidą.
Filosofija
Dauguma pasaulio virtuvių yra išvystę sudėtingas kulinarines filosofijas, kurios reguliuoja produktų derinimą, skonio klasifikavimą, tam tikrus ritualus bei tabu. Pvz., Tolimųjų Rytų virtuvėse paplitusi penkių elementų filosofija, pagal ką klasifikuojami kvapai, skoniai, spalvos, žiūrima jų dermė. Islamo virtuvėse viskas griežtai reglamentuojama Islamo priesakų, visi produktai ir patiekalai svyruoja tarp draudžiamųjų ir leistinųjų.
Patiekalai
thumb|200px|Indiški kariai Skirtingos pasaulio virtuvės skirtingai klasifikuoja patiekalus. Pvz., Japonų virtuvėje klasifikuojama pagal apdorojimo būdą: produktai yra virti (nimono), apkepti (itamemono), kepti (yakimono), virti riebaluose (agemono) ir pan. Vakarų virtuvėse paprastai klasifikuojama pagal patiekalo skonio savybes ir temperatūrą. Priimta visus patiekalus grupuoti į kategorijas užkandžiai, sriubos, karšti patiekalai, desertas, gėrimas.
Etiketas
Skirtingose kultūrose elgesys prie stalo ganėtinai skiriasi. Jį nulemia skirtingos kultūrinės tradicijos bei naudojami indai ir stalo įrankiai. Pvz., Tolimųjų Rytų virtuvėse naudojamos valgymo lazdelės, Vakarų virtuvėse naudojami šakutė, peilis ir šaukštas. Daugybėje kultūrų įrankiai tradiciškai nėra naudojami, o valgoma rankomis arba naudojant kitą produktą.
Klasifikacija
thumb|200px|Arbatos su pienu puodelis
Visi šie kriterijai leidžia klasifikuoti pasaulio virtuves. Dažniausiai yra linkstama atskira virtuve laikyti nacionalinę virtuvę, t. y. vienai atskirai valstybei būdingas kulinarines tradicijas. Šis skirstymas pasiteisina, pvz., Europos atveju, kur tautinės valstybės jau turi ilgas tradicijas ir nacionalinės virtuvės yra susiformavusios. Afrikos ir Azijos atveju yra daug pavyzdžių, kuomet atskiros nacionalinės virtuvės nėra susiformavusios. Vietoj jų egzistuoja smulkių tautelių kulinarinės tradicijos arba didesnės tradicijos, apimančios didesnius regionus. Todėl čia galima kalbėti apie regionines virtuves, tokias, kaip Vakarų Afrikos virtuvė ar Pietų Afrikos virtuvė.
Nacionalinės ir regioninės virtuvės yra apjungiamos dar didesnių kulinarinių tradicijų, kurios, nepaisant gamtinių ir geografinių skirtumų, tarpusavyje dalijasi bendra kulinarijos filosofija bei valgio etika.
Nuo XX a. nacionalines ir regionines virtuves papildė naujosios virtuvės, paplitusios tarptautiniu mastu. Tai, pvz., Fusion virtuvė, propaguojanti įvairių kulinarinių tradicijų susiliejimą, arba Haute cuisine, naudojama ypač brangiuose ir aukšto lygio restoranuose. Kaip atvirkštinis variantas susiformavo tarptautinė greito maisto virtuvė. Visos naujosios virtuvės kristalizavosi veikiant Vakarietiškos virtuvės tradicijoms.
Arte culinario Kookkunst
Archeologinė vieta
Archeologinė vieta – akmens, bronzos ar geležies amžių bei feodalizmo laikų iki XVIII a. geografinė vieta, turinti išlikusius išorinius žmonių veiklos požymius.
Lietuvoje archeologinės vietos nustatyta tvarka, pagal Archeologinių vietų vertinimo kriterijus skelbiamos archeologijos paminklais ir įtraukiamos į Kultūros vertybių registrą.
Klasifikacija
Archeologinės vietos pagal funkcijas gali būti:
Pagal apžvalgos galimybę archeologinės vietos gali būti:
Archeologinėje vietoje randami daiktai vadinami archeologiniais radiniais. Archeologinėje vietoje ribojama arba draudžiama žmogaus ūkinė veikla. Ypatingai svarbios kultūros paveldo vietos skelbiamos rezervatais arba draustiniais.
Bražuolės pilkapynas
Bražuolės pilkapynas, vadinamas Kapčiais – pilkapynas Trakų rajone, Bražuolės kaime, už 100 m į pietvakarius nuo Bražuolės piliakalnio. Unikalus objekto kodas Kultūros vertybių registre - 3510.
Lauke esantys du žemės sampilai 7–10 m skersmens ir 1,2-1,5 m aukščio, kuriuose matosi stambūs akmenys (sulėkštėję, apardyti aplink ariant, didžiajame pilkapyje yra senos duobės žymės); pavieniai radiniai ir jų sankaupos: geležiniai pjautuvai, kirviai, pentinai, puodų šukės.
Užvarmis
Užvarmis – kaimas Kelmės rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 5 km į rytus nuo Užvenčio, Varmės upelio (dešinysis Ventos intakas) dešiniajame krante. Išlikęs Užvarmio dvaras. Vakaruose plyti Želvių miškas.
Ivo Džima
Pavadinimas
thumb|left|200px|Ivo Džimos palydovinė nuotrauka thumb|left|200px|Suribačio kalnas 1543 m. salą atrado ispanų jūrininkas Bernardas de la Toras (Bernardo de la Torre) ir pavadino Sufre sala, pagal seną sieros terminą ispanų kalba.
1779 m., trečiosios Džeimso Kuko ekspedicijos metu, sala žemėlapyje buvo pažymėta Sieros salos pavadinimu.
Istorinį tarimą iwautau Vakarų tyrinėjimų amžiuje imta tarti kaip Iwō-tō, o po 1946 m. ortografijos reformos priimtas Iō-tō užrašymas ir tarimas. Alternatyvūs Iwō-jima ir Iō-jima užrašymai taip pat imti vartoti jūriniuose atlasuose.
Geografija
Kapitono Kuko ekspedicijos įgula 1779 m. išsilaipino ant paplūdimio, kuris dabar iškilęs į 40 m aukštį virš jūros lygio dėl vulkaninio salos kilimo. Sala vidutiniškai per metus pakyla apie 200 mm.
80 km į šiaurę yra Šiaurės Ivo Džimos sala (北硫黄島 Kita-Iō-tō, pažodžiui: „Šiaurės sieros sala“), o 32 km į pietus – Pietų Ivo Džima (南硫黄島 Minami-Iō-tō, „Pietų sieros sala“). Šios trys Ivo Džimos salos sudaro Vulkaninių salų grupę, kuri savo ruožtu įeina į Ogasavaros salyną. Tuoj į pietus nuo Pietų Ivo Džimos išsidėsčiusios Marianų salos.
Ivo Džimos salos vulkaninis aktyvumas nedidelis.
Istorija
Salą 1543 m. atrado ispanų jūrininkas Bernardas de la Toras. Iki Antrojo pasaulinio karo salą administravo Iodžimos kaimas, kuris įėjo į Tokijo sudėtį. 1943 m. gyventojų surašymo duomenimis, saloje gyveno 1018 žmonių (533 vyrai, 485 moterys), buvo 192 namų ūkių. Saloje veikė pradinė mokykla, stovėjo šinto šventykla. Kartą į mėnesį į salą užplaukdavo pašto laivas iš Hahadžimos, taip pat kas porą mėnesių atplaukdavo ir kompanijos „Nippon Yusen“ laivai. Salos ekonomika rėmėsi sieros gavyba, cukranendrių auginimu ir žvejyba, tarp importuojamų prekių daugiausia būdavo ryžiai.
Dar prieš Antrąjį pasaulinį karą pietinėje salos dalyje buvo įrengta imperatoriškojo Japonijos laivyno įgula. Civiliams buvo draudžiama vaikščioti po teritoriją.
Gresiant JAV invazijai, 1944 m. Japonija saloje dislokavo didžiulę kariuomenę, tad gyventojus teko priverstinai evakuoti. Nuo to laiko saloje daugiau niekas neįsikūrė.
Ivo Džimos mūšis
Saloje 1945 m. vasario–kovo mėnesiais vyko Antrojo pasaulinio karo Ivo Džimos mūšis tarp JAV ir Japonijos imperijos kariuomenių. Salą vakaruose išgarsino „Associated Press“ fotografo Džo Rozentalio padaryta JAV vėliavos kėlimo virš Ivo Džimos salos nuotrauka. Sala buvo okupuota JAV iki 1968 m., kai buvo sugrąžinta Japonijai.
Tenerifės Santa Krusas
Tenerifės Santa Krusas – miestas Kanaruose (Ispanija), Tenerifės saloje; Kanarų salyno sostinė (kartu su Las Palmu) ir provincijos centras. La Lagūnos universiteto filialai (menų ir jūrininkystės), didelis jūrų uostas, gamtos muziejus, teatras, simfoninis orkestras, koncertų auditorija.
Juozas Sodaitis (1917)
Juozas Sodaitis (1917 m. sausio 25 d. Kudirkos Naumiestyje – 2012 m. rugsėjo 25 d. Palm Coast, Floridos valstija, JAV) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, leidėjas, redaktorius, dailininkas grafikas.
Biografija
1939 m. baigęs Kauno karo mokyklą, 1940 m. išvyko į JAV. 1949 m. baigė Skrantono Tarptautinę korespondentų mokyklą, 1958 m. Niujorko valstybiniame universitete – architektūrinę braižybą.
Nuo 1933 m. bendradarbiavo laikraščiuose „Suvalkietis“, „Lietuvos aidas“, žurnale „Karys“ ir kt. leidiniuose. 1934 m. Marijampolėje įsteigė ir redagavo humoro savaitraštį „Pašinas“, 1941 m. redagavo savaitraštį „Nauja gadynė“. 1942–1943 m. Marijampolės teatro administratorius.
1945 m. su A. Valentinu Miunchene įsteigė leidinį „Apžvalga“, 1946–1949 m. su A. Valentinu ir P. Andriušiu leido ir redagavo humoristinį leidinį „Dievo paukštelis“. 1947 m. įsteigė knygų leidyklą „Gabija“, išleidusią įvairių leidinių. Šį darbą tęsė ir JAV. Prie leidyklos Brukline buvo įsteigtas lietuvių spaudos platinimo centras, 1951–1953 m. nereguliariai leido žurnalą „Gabija“.
Surengė 15 individualių dailės parodų.
Uodega
thumb|right|160px|Skorpiono ginklas – uodega thumb|right|160px|Povo uodega naudojama pasipuikavimui Uodega – stuburo tęsinys, susidedantis iš stuburo slankstelių. Skirtingų gyvūnų uodegos skiriasi dydžiu, forma, paskirtimi. Ją turi dauguma stuburinių.
Uodegą turi ne visi gyvūnai. Pavyzdžiui, jos neturi žmogus. Evoliucinė mūsų uodegos liekana yra nedidelis keturių ar penkių susiliejusių slankstelių gumbas stuburo apačioje.
Paskirtis
Uodegos paskirčių yra be galo daug. Bebrams tai – vairas plaukiant ir perspėjamasis ženklas. Sunerimęs bebras pliaukšteli uodega į vandens paviršių, kad perspėtų kitus bebrus. Uodega gali būti ginklas (pvz., skorpionai), nuotaikos perteikimo ir bendravimo būdas (laimingas šuo vizgina uodegą, nusižeminęs – pabruka (uodegos kalba)), priešų atbaidymo įrankis (Katinis lemūras priešus atbaido smarve), ženklas ieškant partnerio (povas).
Kanopiniai karštą dieną nuo musių, sparvų, gylių ir kitų įkyrių vabzdžių ginasi plakdami šonus uodega. Kitiems ji reikalinga ne tik apsiginti, bet ir pulti (krokodilai, rykliai, varanai)Drambliai, eidami vorele kartais straubliu apkabina priešais einančiojo uodegą. Plėšriųjų žinduolių jaunikliai žaisdami su suaugusiojo uodega mokosi pulti. Kengūroms uodega – atrama stovint. Paukščiai skrisdami (arba žuvys plaukdamos) vairuoja uodega. Daugumai žinduolių uodega padeda išlaikyti pusiausvyrą. Uodeguotosioms beždžionėms patogiau laipioti medžiais turint kabią uodegą. Rudoji lapė turi puikią šiltą antklodę ir regimąjį ženklą kitiems šeimyninės grupės nariams. Voverei skraiduolei plokščia uodega sklendžiant atstoja vairą ir stabdį.
Baris
Baris – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Ba, eilės numeris 56.
Pavadinimo kilmė
Baris buvo išgaunamas iš sunkaus mineralinio junginio - bario sulfato, todėl ir pats metalas pavadintas kaip sunkus ( - sunkus).
Antis (1987 albumas)
Antis – pirmasis roko grupės Anties studijinis albumas, išleistas 1987 m. Melodija plokštelėje (1989 m. laidos katalogas C60 26253 000).
1989 m. perleista plokštelė kainavo 2,50 rublio.
Dainos
Parašė Algirdas Kaušpėdas, išskyrus kur nurodyta.
Pagal įrašus ant LP viršelio, aranžuotės Petro Ubarto (išsk. Klasėj mane kalbina), Arūno Blūšiaus (Klasėj mane kalbina), Gintauto Rakausko (Alyvos).
Kūrybinė grupė
Kiti ''2003 m. perleidimas''
Čornomorec stadionas
Čornomorec stadionas yra futbolo stadionas Odesoje, Ukrainoje. Pastatytas 2011 m. vietoje seno, 2008 m. nugriauto stadiono. Stadionas talpina 34 164 žiūrovus. Jame namų rungtynes žaidžia FK Čornomorecʹ Odesa. Naujai renovuotame stadione atidarymo dieną vyko futbolo rungtynės tarp FK Čornomorec ir FK Karpati Lʹvìv, kurios baigėsi lygiosiomis 2–2. Pirmą įvartį įmušė Vitalij Balašov.
Vierceno Malai
Vierceno Malai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 72 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Aštragas
Aštragas (arba Aštragai, Astragai) – išnykęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, užlietas Kauno marių. Kaimas buvo dešiniajame Nemuno krante, į šiaurės vakarus nuo Rumšiškių.
Etimologija
Kaimą pastatė gudai sielininkai. Jie čia sustodavo su sieliais nakvoti, nes bijodavo naktį per Velnio tiltą plaukti. Tik su ryto saule leisdavosi į pavojingą ruožą. Sodybas vėliau pasistatė, savas šeimas atsigabeno. Pirmasis gyventojas naujakurys buvo Navickis. O kaimas nuo sulietuvintai Aštragu imtas vadinti.
Istorija
Kaimas buvo įsikūręs 2 km nuo Senųjų Rumšiškių miestelio. Ties juo buvo pati garsiausia ir pavojingiausia Nemuno rėva – Velnio tiltas (1 km ilgio). Anot legendų, jis buvo statomas Dvareliškių dvaro bajoraitei.
Per XX a. žemės reformą dabartinių Kauno marių pakrantėje dauguma kaimų buvo išskirstyti vienkiemiais, tačiau Aštragas iki II pasaulinio karo liko vienintelis neišskirstytas kaimas dešiniajame Nemuno krante.
Aštragų gyventojai buvo iškeldinti apie 1960 m., pradėjus statyti Kauno vandens jėgainę, dėl ko ir buvo užsemtas visas kaimas.
Taraskanai
thumb|250px|Cincuncano piramidė Taraskanai arba purepečai (P’urhépecha) – indėnų tauta, gyvenanti dabartinės Meksikos Mičoakano valstijoje (ypač apie Packuaro ežerą), taip pat Gerere, Gvanachuate, Chaliske. Populiacija: 203 000. Kalba purepečų kalba (giminystė nenustatyta) ir ispaniškai. Tikintieji – katalikai.
Istorija
Taraskanai buvo sukūrę vieną iš ikikolumbinių Mezoamerikos civilizacijų su sostine Cincuncanu. Jų architektūra išsiskiria T formos laiptuotomis piramidėmis – jakatomis.
Taraskanai buvo viena iš nedaugelio tautų, kurios actekams nepavyko nukariauti. Actekai puolė kelis kartus, tačiau visada nesėkmingai. Į Mičoakaną atvykus ispanų užkariautojui Kristobaliui de Olidui, taraskanų vadas Tangachuanas II pasidavė be kovos. 1530 m. šalį pradėjo siaubti Nunjo de Gusmanas, kuris nužudė ir Tangachuaną II. Po to, daugelis taraskanų pasitraukė į kalnus.
Buitis
Tradicinis verslas – rankinė žemdirbystė (kukurūzai, pupelės, moliūgai, aitrieji pipirai, batatai, kviečiai, daržovės, vaisiai). Laiko avis, kiaules, galvijus, vištas, kalakutus, verčiasi žvejyba, medžiokle, rankiojimu, bitininkyste (tame tarpe drevine). Išvystyti amatai: pynimas, audimas, siuvinėjimas, verpimas, vaškinių ir akmeninių skulptūrų, lakuotų gaminių gamyba. Atskiros gyvenvietės vysto atskirus amatus. Taraskanai – prekybininkai, nešiojantys krovinius kalnų keliais. Dabar daug taraskanų dirba samdomą darbą. Taraskanai gyvena įvairių dydžių kaimuose, rančerijose. Būstas vienos arba dviejų patalpų, stačiakampio plano, belangis, sienos apteptos moliu, stogas dvišlaitis, šiaudinis. Dabar paplitęs meksikietiškas būstas.
Dabar taraskanai nešioja meksikiečiams (metisams) būdingus rūbus, o seniau moterys vilkėdavo laisvas palaidines, sijonus, skraistes iš vilnonių apklotų, vyrai – ilgus paltus (aijates), plačiabryles šiaudines arba lapines skrybėles. Tebenešioja metalinius, medinius puošmenis, išsiuvinėjimus.
Kultūra
Tradicinė šeima – mažoji. Santuoka patrilokalinė, vėliau neolokalinė. Giminė patrilinijinė, dabar – bilateralinė. Išlikusios tarybos, apeiginės giminių sueigos.
Taraskanai ženkliai paveikti meksikiečių, metisizavęsi. Išlikę liaudies šokiai, dainos, tautosaka, gerbiamos upių, žvaigždžių, mėnulio dievybės.
Dvareliškės
Dvareliškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Jiezno.
Pociūnėlių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Pociūnėlių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pociūnėlių miestelyje, prie Grinkiškio–Krekenavos kelio. Liaudies architektūros formų.
Istorija
Pociūnėlių bajorkaimyje iki 1782 m. pastatyta koplyčia. Bajorai jai dovanojo žemės (dokumentai 1799 m. patvirtinti). Koplyčia 1782 m, tapo Baisogalos parapijos filija (nuo tų metų pradėtos rašyti ir metrikų knygos).
1792 m. įsteigta altarija. Bažnyčia 1805 m. perstatyta ir padidinta. Tauginaičių-Antanavos dvaro savininkas jai dovanojo 6 margus žemės. Vyskupas Motiejus Valančius 1856 m. bažnyčiai paskelbė šv. Jono ir šv. Martyno atlaidus. Pociūnėlių filialistas kunigas Vincentas Norvaiša už sukilėlių rėmimą 1863 m. uždarytas į Kauno kalėjimą. Jam, pasmerktam mirti, iš kalėjimo pavyko pabėgti.
Lietuvos katalikų bažnyčios kronika mini, kad administratorius kunigas Antanas Jokūbauskas 1976 m. už vaikų katekizavimą nubaustas 50 rb. Jam 1977 m. valdžia trukdė remontuoti bažnyčią.
Architektūra
Bažnyčia medinė, liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė, su apside ir šoninėmis zakristijomis. Yra 3 altoriai. Šalia stovi dviejų tarpsnių medinė varpinė.
Skikdos vilaja
Skikdos vilaja yra Alžyro šiaurės rytuose, Viduržemio jūros pakrantėje. Sostinė – Skikda.
Vilaja padalinta į 13 apskričių.
Teisės šaka
Teisės šaka – visuma (sistema) teisės normų, kurias reguliuoja kokybiškai vieningus, visuomenėje susidarančius, tam tikrose žmogaus gyvenimo srityse, santykius.
Teisės šakos atsiradimui reikalinga:
Teisės šakos pavyzdys galėtų būti teisės normos, reguliuojančios santykius dėl žemės (žemės teisės normos).
Klasifikacija
Teisės šakos skirstomos:
Ašikaga
Ašikaga  – miestas Japonijoje, Honšiū salos centrinėje dalyje, Točigio prefektūroje, 80 km į šiaurę nuo Tokijo. Senovinis šilkininkystės ir šilko audimo centras. Metalo (ypač aliuminio) apdirbimo, mašinų gamybos pramonė. Yra keletas šventyklų, porceliano muziejus, gėlių parkas, seniausia Japonijos mokykla (spėjama, kad įkurta IX a.).
Istorija
Miestas susikūrė Heian laikotarpiu, vėliau čia susikūrė žymus Ašikagos samurajų klanas.
Organų donorystė
Organų donorystė – žmogaus organų, skirtų naudoti žmogui, savanoriškas ir neatlygintinas davimas. Jei ligoniui reikalinga inksto ar kepenų transplantacija, pasaulyje plačiai praktikuojama gyvoji donorystė. Gyvajai donorystei nepakanka donoro sutikimo, ją reglamentuoja įstatymai.
Iš mirusio žmogaus be jau minėtų organų persodinimui taip pat gali būti paimama širdis, plaučiai, kasa, ragenos. Didžiojoje daugumoje šalių žmogus laikomas mirusiu, konstatavus smegenų mirtį. Be to, Lietuvos įstatymai draudžia imti audinius ir organus žmogaus, kuris būdamas gyvas raštu pareiškė nesutikimą, kad po mirties jo audiniai ir organai būtų panaudoti transplantacijai. Jeigu žmogus prieš mirtį savo valios raštu neišreiškė, atsiklausiama mirusiojo artimųjų.
Istorija
1954 m. gruodžio 23 d. buvo atlikta pirmoji sėkminga inkstų transplantacija. Donoras ir recipientas buvo 23 metų identiški dvyniai, kurių vienam grėsė mirtis nuo greitai progresuojančio glomerulonefrito. Recipientas su persodintu inkstu išgyveno 8 metus, donoras mirė daugiau kaip po 56 metų; vienas iš šią transplantaciją atlikusių chirurgų – dr. Joseph Edward Murray 1990 m. gavo Nobelio medicinos premiją. Lietuvoje pirma inkstų transplantacija atlikta Vilniuje 1970 m. vasario 18 d.
Nuo pat sėkmingų transplantacijų istorijos pradžios susiduriama su donorinių organų trūkumu. Siekiant panaudoti kiek galima daugiau po mirties padovanotų organų, kuriamos specialios organizacijos, kurios tvarko donorų ir recipientų duomenų registrus ir turi užtikrinti nešališką ir patį optimaliausią recipientų parinkimą. Lietuvoje šias funkcijas vykdo Nacionalinis transplantacijos biuras.
Iki 2012 m. pasaulyje buvo transplantuota daugiau kaip pusė milijono inkstų, Lietuvoje – apie 1600.
Organų donorystės rūšys
Iš principo įstatymai išskiria dvi donorystės rūšis: mirusio žmogaus organų donorystę ir gyvo žmogaus organų donorystę. Iš gyvo žmogaus draudžiama imti organų, jeigu tai labai pablogintų jo sveikatą ar sukeltų grėsmę gyvybei.
Gyvoji donorystė
Gyvosios donorystės atveju gyvas žmogus dovanoja savo organą, jo dalį ar reikalingas ląsteles. Tai būna poriniai organai (pvz., inkstai) arba regeneruojantys organai (pvz., dalis kepenų).
Lietuvoje neregeneruojančias kūno dalis leidžiama imti tik iš suaugusio giminaičio arba sutuoktinio. Jungtinėse Amerikos Valstijose ir daugelyje Europos šalių yra įteisinta ir porinė donorystė – t. y., galimybė pasikeisti donoriniais organais, kai vienos tarpusavyje nesuderinamos poros donoro organas tinka kitos tarpusavyje nesuderinamos poros recipientui ir analogiškas antrosios tarpusavyje nesuderinamos poros organas tinka pirmosios poros recipientui, taip donoru gali būti draugas ar bendradarbis. Olandijoje galima net anoniminė donorystė – galimybė anonimiškai paaukoti savo organą. Visgi dažniausiai gyvaisiais organų donorais būna artimieji.
Vienas inkstas yra dažniausiai gyvojo donoro dovanojamas organas. Inksto persodinimas iš gyvo ir sveiko donoro turi privalumų. Tokie transplantatai funkcionuoja ilgiau, jiems dažnai reikia mažiau slopinti imuninė sistemą.
Donorystė po mirties
Organai transplantacijai paprastai imami, konstatavus smegenų mirtį. Iki 1968 m., kai plataus pripažinimo sulaukė Harvardo universitete sukurti smegenų mirties nustatymo kriterijai, organų donorystės po mirties sąlyga buvo nebeplakanti širdis. Nors, pavyzdžiui, Japonija iki šiol nepripažįsta smegenų mirties, ir žmogaus mirtį konstatuoja pagal širdies būklę. Lietuvoje žmogaus mirties kriterijus ir konstatavimo tvarką nustato Žmogaus mirties registravimo ir kritinių būklių įstatymas, kiti teisės aktai.
Organų donorystė paprastai niekaip neriboja ir neapsunkina mirusiojo donoro laidotuvių.
Donoro kortelė
Labai svarbu ne tik apsispręsti pačiam, bet ir pasikalbėti apie savo sprendimą su artimaisiais. Jeigu žmogus nėra išreiškęs apsisprendimo dėl organų donorystės, dėl mirusio artimojo organų dovanojimo transplantacijai turi apsispręsti giminaičiai.
Donoro kortelę gali gauti kiekvienas veiksnus Lietuvos pilietis, ne jaunesnis kaip 18 metų. Sutikimą donoro kortelei gauti galima pasirašyti bet kurioje asmens sveikatos priežiūros įstaigoje. Taip pat pritarimą organų donorystei galima išreikšti atvykus į Nacionalinį transplantacijos biurą prie Sveikatos apsaugos ministerijos, Santariškių g. 2, Vilnius. Sutikimą donoro kortelei gauti galima pasirašyti ir organizuojamų akcijų metu, Nacionaliniam transplantacijos biurui dalyvaujant įvairiuose sveikatinimo renginiuose. Biuras bendradarbiauja su visuomeninėmis organizacijomis („Gyvastis“, Nacionalinė donorų asociacija), kurios aktyviai skleidžia informaciją apie organų donorystę, organizuoja akcijas, kurių metu pasirašyti sutikimai donoro kortelei gauti yra siunčiami registruoti į Nacionalinį transplantacijos biurą. Jei asmuo įteisino savo poziciją dėl donorystės, medicininiai duomenys dėl organų tinkamumo transplantacijai bus nustatomi tik po donoro mirties.
Nuo 2014 m. sutikimą dovanoti savo organus po mirties galima pasirašyti ir internetu.
2012 m. pabaigoje registre buvo užregistruotos 16 533 donoro kortelės.
2015 m. balandžio 1d. registre buvo užregistruota 20 839 sutikimai ir 66 nesutikimai dovanoti savo organus po mirties.
Donorystė ir katalikybė
Katalikų bažnyčia pritaria ir skatina neatlygintiną mirusio žmogaus audinių ir (ar) organų dovanojimą kitam žmogui, kurį transplantacija gali išgelbėti nuo mirties. Broliškos meilės auka etiškai ir moraliai priimtina Vatikanui. Katalikybė moko, jog žmogaus kūnas nėra absoliuti jo nuosavybė. Tai yra tarsi forma, kuria mes naudojamės tam tikrą laiką, kuri mums yra „suteikta“ aukštesnių jėgų. Tad paaukodami organus, kad būtų išgelbėta kito žmogaus gyvybė, katalikai vykdo Dievo valią artimo meilės darbuose.
Boras
Boras – periodinėje cheminių elementų lentelėje žymimas raide B ir turi atominį numerį 5. Trivalentis nemetalas, puslaidininkis, boras gausiai randamas borakso rūdoje. Yra dvi boro atmainos: amorfinis boras – rudi milteliai ir kietas juodas žvilgantis boras. Antrosios atmainos kietumas yra 9,3 pagal Moso skalę. Gamtoje sutinkamas tik junginiuose.
Pagrindinės savybės
Boras turi mažai elektronų, užpildančių p orbitalę. Boro junginiai dažnai elgiasi kaip Luiso rūgštys, be vargo susisieja su daugiaelektronėmis medžiagomis.
Normalioje temperatūroje boras yra menkas elektros laidininkas, bet aukštoje temperatūroje gerai praleidžia elektrą.
Guaita
thumb|right|250px|Guaitos bokštas Guaita – viena iš trijų San Marino miesto viršūnių, vadinamų San Marino bokštais, ant Titano kalno. Kiti du bokštai yra Česta ir Montale.
Boras
Pagrindinės savybės
Tepus. Boras taip pat yra panašus į anglį, sugeba suformuoti stabilų molekulinį kovalentinį ryšį.
Guaita
Guaita yra seniausias iš trijų bokštų ir žymiausias, pastatytas XI a. ir trumpai buvo naudotas kaip kalėjimas. Bokštas daugybę kartų rekonstruotas, paskutinį kartą 1930 m. ir nuo to laiko lankomas turistų.
Šis bokštas kaip ir kiti du yra pavaizduotas San Marino vėliavoje ir herbe.
Boras
Taikymas
Ekonomikoje didžiausią reikšmę turintis boro junginys yra natrio tetraborato dekahidritas (Na2B4O7 • 10H2O), arba boraksas, kuris yra naudojamas dideliais kiekiais izoliaciniam pluoštiniam stiklui gaminti, ir natrio perboratas -chlorkalkėms. Kitas panaudojimas:
Boras naudojamas ir gydant artritą. Boro hibridai lengvai oksiduojasi ir atpalaiduoja didelį kiekį energijos. Buvo atliekami tyrimai siekiant panaudoti juos raketiniam kurui.