cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dorijos Heksapolis
Geografija
thumb|left|Dorijos gyvenvietės Dorija buvo jūrinis regionas, kuris apėmė dvi dideles dalas - Kosą ir Rodą, o taip pat kelis Mažosios Azijos pusiasalius, išsikišusius tolyn į jūrą. Herodotas teigia, kad iš viso čia buvo 6 graikų poliai, kurie ir davė pavadinimą regionui. Heksapolis reiškia "6 miestai". Šie miestai buvo Kosas (Koso saloje), Lindas, Jalisas, Kemeiras (Rodo saloje) ir Halikarnasas bei Knidas (žemyne).
Liedis
Liedis reiškia 2 ežerus Lietuvoje:
Streetlife Serenade
Pardavimuose albumas sugebėjo užimti 35-ą vietą, išviso pardavus virš milijono jo kopijų. Deja, albumui nepasisekė taip, kaip pastarajam „Piano Man“ ir tai, galima sakyti, buvo Bilio šaltų santykių su kritikais ir muzikos industrija, pradžia. Instrumentinė daina „Root Beer Rag“ ir trumpa daina „Souvenir“ buvo dažnai grotos per Bilio aštuntojo dešimtmečio koncertus. Koncertinės „Streetlife Serenader“ ir „Los Angelenos“ dainų versijos buvo įtrauktos į jo pirmąjį gyvąjį albumą „Songs in the Attic“ (1981).
Dainų sąrašas
Visos dainos buvo parašytos Billy Joel'io.
Dorijos Heksapolis
Istorija
VI a. pr. m. e. Doriją užvaldė Achemenidų imperija ir priskyrė ją Karijos satrapijai. 377–353 m. pr. m. e. satrapu čia buvo Mauzolas, kuris dalyvavo satrapų sukilime prieš Achemenidų valdžią, bet taip pat ir išgarsėjo Halikarnaso mauzoliejumi. IV a. pr. m. e. regioną valdė Makedonija, vėliau - Ptolemėjų Egiptas.
Romėnų laikais ji priklausė Azijos provincijai.
Rodnios valsčius
Rodnios valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Rodnia.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Dauskurdai
Dauskurdai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Pakražančio.
Girlaukių tvenkinys
Girlaukių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Ukmergės rajone, 13 km į šiaurės rytus nuo Ukmergės. Sudarytas užtvenkus Kirnės upę (Šventosios intakas) 3,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,16 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 96,4 m. Krantai žemi. Rytinis krantas užpelkėjęs, pakrantės apaugę medžiais ir krūmynais. Aplink tvenkinį plyti pievos. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalija. Pasroviui į šiaurę už 0,23 km, Girlaukių kaime, telkšo 0,58 ha tvenkinys.
2011 m. CONCACAF Aukso taurė
'''2011 m. CONCACAF Aukso taurė''' – vienuoliktasis CONCACAF Aukso taurės turnyras, 2011 m. birželio 5-25 d. vykęs JAV. Turnyre dalyvavo 12 komandų (visos iš CONCACAF zonos).
Nugalėtojo titulą apgynė meksikiečiai, finale rezultatu 4:2 nugalėję JAV futbolininkus.
Stadionai
Čempionato varžybos vyko 13 JAV stadionų.
Pelkinė neužmirštuolė
Pelkinė neužmirštuolė (Myosotis scorpioides, sin. Myosotis palustris) – agurklinių (Boraginaceae) šeimos, neužmirštuolių (Myosotis) genties augalas.
Daugiametis, 20-60 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis ilgas, plonas, šliaužiantis. Stiebas stačias arba prie pamato kylantis, briaunotas, viršutinė dalis kartais šakota. Lapai pailgai lancetiški, plaukuoti, žemutiniai nusmailėje viršutiniai bekočiai. Žiedynas – suktukas. Taurelė varpiška, penkiadantė. Vainikėlis žydras, rečiau baltas, jo žiotyse yra 5 maži, ryškiai geltoni žvyneliai. Vaisius – skeltavaisis, subyrantis į 4 juodus smailiaviršūnius riešutėlius.
Dekoratyvinis augalas. Išvestos formos baltais ir rožiniais žiedais. Drėgnose dirvose žydi nuo ankstyvo pavasario iki rudens.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 118 psl.
Kurtuazinė literatūra
Kurtuazinė literatūra ( – rūmų) – Viduramžių epochos Vakarų Europos literatūra.
XI a. pab. Pietų Prancūzijoje, Provanse, susiformavo vadinamoji kurtuazinė literatūros tradicija. Kurtuazinę poeziją rašė trubadūrai. Tai pakilaus, išdailinto stiliaus lyriniai eilėraščiai, dainos, novelės ir eiliuoti ar proza parašyti riteriniai romanai, skirti riterių nuotykiams ir žygiams aprašyti, jų meilei apdainuoti. Trubadūrai savo lyrikoje kreipiasi į Puikiąją Damą, riteriškai ją garbina ir dievina, pakylėja iki angelo. Kryžiaus žygių dalyvių truverų lyrikoje riterio ir Puikiosios Damos santykiai primena kryžiuočio ir Dievo santykius, meilės lyrikos žodžiais reiškiami religiniai jausmai. Minezingeriai taip pat siejo meilę idealizuotai, angeliškai moteriai su meile Dievui. Kurtuazinėje lyrikoje meilės džiaugsmai neatsiejami nuo kančių, nes Puikioji Dama abejinga ir šalta. Tai pagrindinis to meto lyrikos konfliktas, kuris skatino poetus kurti dar aistringesnes eiles. Kurtuazinei literatūrai būdinga individualių pagrindinio veikėjo savybių šlovinimas, gamtos motyvai. Tai luominė literatūra – ji, priešingai nei vagantų lyrika, buvo kuriama karalių dvaruose, aristokratų pilyse.
Courtly love
Heteroseksualumas
Heteroseksualumas (iš gr. ἕτερος – „kitas“ + lot. sexus  – „lytis“) – seksualinis potraukis tarp priešingos lyties atstovų ir nuo to potraukio priklausanti elgsena (meilės ryšiai, erotinės fantazijos, seksualiniai santykiai).
Kartu su biseksualumu ir homoseksualumu, heteroseksualumas yra viena iš trijų pagrindinių seksualinių orientacijų heteroseksualumo-homoseksualumo spektre.
Mokslininkai nežino, kas būtent lemia seksualinę orientaciją, bet manoma, kad orientaciją determinuoja genetinių, hormoninių bei aplinkos veiksnių visuma. Nors nėra vienos teorijos, kuri būtų priimtina visai mokslinei bendruomenei, mokslininkai pirmenybę teikia biologiniams veiksniams. Jų manymu, už socialinius veiksnius svarbesni biologiniai veiksniai.
Terminai heteroseksualus ar heteroseksualumas įprastai taikomi tik žmonėms, tačiau heteroseksualus norminis visoms gyvūnų rūšims, nes jis būtinas dauginimuisi ir rūšies tęstinumui.
Istorija
Terminas heteroseksualumas neatsirado tol, kol nesusiformavo kitų seksualinių orientacijų sampratos. Džonatano Nedo Kaco, amerikiečių istoriko, tyrinėjančio žmonių seksualumą, manymu, dabartinis heteroseksualumo apibrėžimas siekia XIX a. pab. Pasak jo, Viktorijos epochoje buvo manoma, kad vienintelė lytinių santykių paskirtis – reprodukcija, o santykiai tarp lyčių nebuvo taip atvirai išreikšti. Žmogaus kūnas buvo laikomas giminės tęstinumo įrankiu; „Žmonių energija turi būti naudojama giminės tęstinumui ir darbui, o ne švaistoma geidulingiems malonumams.“
Kaco įsitikinimu, šiuolaikinės idėjos apie seksualumą pradėjo vystytis Amerikoje ir Vokietijoje XIX a. pab. Pokyčiai ekonomikoje ir „šeimos perėjimas nuo gamintojo iki vartotojo“ taip pat lėmė pokyčius ir visuomenės vertybėse. Pasikeitus Viktorijos laikų darbo etikai, malonumas tapo labiau vertinamas ir darė įtaką žmonių seksualumo suvokimui. Bręstanti vartotojiška kultūra sudarė sąlygas rinkai, propaguojančiai erotiką, o kai kurie malonumai virto paslaugomis. Tuo pačiu metu gydytojai įgijo vis didesnę galią ir įtaką: jie suformavo „normalios meilės“ medicinos modelį, pagal kurį „naujas vyrų ir moterų santykių idealas – esminė, būtina ir normali erotika“. Šis modelis įgijo ir atitikmenį – „Viktorijos laikų seksualinį iškrypėlį“ – visus, kuriems nepavyko atitikti minėtos normos. Sąvokos heteroseksualumas suformavimas konsolidavo šios seksualinės orientacijos socialinį egzistavimą.
Heteroseksualumas ir religija
Dauguma pasaulio religijų apsiriboja vien heteroseksualiomis santuokomis. Dabar ne heteroseksualias santuokas pripažįsta unitarizmo universalistai, Metropolito Bendruomenės Bažnyčia, Anglikonų dekanai, dalis Kvakerių kongregacijos, Jungtinė Kanados Bažnyčia, reformistinės ir konservatyvios žydų kongregacijos.
Beveik visos religijos palaiko vyro ir moters teisę į teisėtus lytinius santykius, nors yra manančių, jog tai nuodėmė, pavyzdžiui, Jungtinė tikinčiųjų į Kristaus antrąjį atėjimą bendruomenė, Harmonijos bendruomenė ar Efratos bendruomenė. Šių bendruomenių požiūriu, bet kokie lytiniai santykiai yra smerktini, joms priimtinas tik celibatas. Kai kurių religijų atšakos, kaip antai katalikybė, reikalauja celibato iš tam tikrų asmenų, pavyzdžiui dvasininkų. Tačiau Katalikų Bažnyčia heteroseksualią santuoką mato kaip šventą ir netgi reikalingą.
LVG C.VI
LVG C.VI buvo dvivietis vokiečių žvalgybinis ir artilerijos koregavimo orlaivis, biplanas, naudotas Pirmojo pasaulinio karo metu ir XX amžiaus trečiajame dešimtmetyje.
Sukūrimas
Orlaivį 1917 m. suprojektavo Willy Sabersky-Müssigbrodt, o gamino įmonė „Luft-Verkehrs-Gesellschaft“ (LVG). C.VI buvo tolesnė modelio C.V modifikacija, kurį Sabresky-Müssigbrodt sukūrė dirbdamas ankstesnėje darbovietėje Deutsche Flugzeug-Werke GmbH. C.VI buvo lengvesnis, mažesnis ir aerodinamiškesnis, nors jo fiuzeliažas atrodė labiau kampuotas.
C.VI buvo mišrios konstrukcijos, daugiausia medinis biplanas. Jis turėjo pusiau monokokinį fiuzeliažą, dengtą fanera, tik priekinė dalis, virš papildomo lonžerono – skarda.
Sparnai – dviejų lonžeronų, viduje sustandinti sąramomis ir plieninėmis atatampomis. Nerviūros išpjautos iš faneros, kontūras apklijuotas lystelėmis, kurios sujungtos vertikaliomis lystelėmis. Viršutiniame sparne 15 nerviūrų vienoje konsolėje, apatiniame – 14. Tarp nerviūrų, viršutinėje sparno pusėje priklijuota po dvi lysteles, kurios baigiasi truputį už galinio lonžerono. Viršutinio sparno užapvalinta tik priekinė dalis, o apatinis užapvalintas visas. Prie liemens abu sparnai turėjo iškirpimus nuo antros nerviūros.
Galinė (nuoslydžio) briauna, išskyrus eleroną, pagaminta iš plieninio lyno, kuris dangai įsitempus, įlinksta. Sparnai dengti drobe, kuri dar audimo fabrike, anilino dažais, nudažyta Lozenge kamufliažu (įvairiaspalviais šešiakampiais). Konsolės tarpusavyje sujungtos dviem poromis medinių statramsčių. Statramsčiai prie sparnų lonžeronų tvirtinami plieninių, gana sudėtingos konstrukcijos apkaustų pagalba. Tarpusavyje ir statramsčiai ir sparnai sustandinti plieninio lyno atatampomis. Lynų įtempimui, apatinėse jų pusėse sumontuoti tenderiai. Apatinis sparnas tvirtinamas prie ketvirto ir penkto liemens rėmų, o viršutinis – prie trečio ir penkto per medinius „N“ formos stovus.
Liemuo medinės konstrukcijos, stačiakampio su užapvalintu viršumi pjūvio, pagamintas iš keturių lonžeronų ir penkiolikos rėmų. Nuo liemens priekio iki aštunto rėmo propelerio sukimosi ašies aukštyje, įmontuoti du lonžeronai. Viršutiniai liemens lonžeronai prasideda tik nuo ketvirto rėmo. Nuo pirmo iki ketvirto rėmo tęsiasi variklo gultas, kurį sudaro išilginių sienelių ir rėmų kombinacija. Lakūnų kabinos atviros, įrengtos viena už kitos. Piloto kabina – tarp ketvirto ir šešto, o žvalgo – tarp šešto ir aštunto rėmų. Lėktuvo valdymas – plieniniais lynais, tik iš piloto kabinos, bet galėjo būti įrengtas sudvigubintas valdymas ir žvalgo kabinoje.
Važiuoklę sudarė ant bendros ašies užmauti du 810 x 125 mm ratai ir amortizuojantis uodegos ramstis. Ratų stipinai dengti drobe. Važiuoklės stovai – mediniai, apatinėje dalyje sujungti plieniniais apkaustais, o viršuje pritvirtinti prie trečio ir penkto liemens rėmų ir sustandinti pieninio lyno atatampomis.
Orlaiviuose buvo įrengiemas vienakryptis Morzės tipo radijo siųstuvas; perdavimo anteną prireikus buvo galima nuleisti žemiau orlaivio. Ekipažas turėjo parašiutus ir šildomus skrydžio kostiumus. Iš viso buvo pagaminta apie 1100 tokio tipo orlaivių.
Pokariu keletas C.VI buvo modifikuoti Raab-Katzenstein įmonėje, už atviros piloto kabinos įrengiant keleivių kajutes. Tokie orlaiviai buvo vadinami LVG P.I, LVG P.II arba Raab-Katzenstein RK-8 Marabu.
Eksploatacija
miniatiūra|LVG C.VI replika LVG C.VI Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje, daugiausia Vakarų fronte artimai žvalgybai ir stebėjimui, naudojo Vokietijos karinė aviacija.
Po karo pašto ir keleivių pervežimui keletą C.VI naudojo Deutsche Luft-Reederei (DLR).
Keletą tokių orlaivių Lenkijos ir sovietų karą naudojo Lenkijos karinės oro pajėgos.
Suomijos aviakompanija „Suomen ilmailuliikenne Oy“ ir ir „Finnair“ pirmtakė „Aero O/Y“ – 1923 m. iš metais anksčiau bankrutavusios Švedijos oro linijų bendrovės įsigijo du C.VI. Suomijos karinės oro pajėgos naudojo du C.VI. Vienas, patekęs į suktuką, 1923 m. sudužo Santahaminoje. Kitas buvo naudojamas iki 1924 m. pabaigos.
Čekoslovakijos karinės oro pajėgos naudojo tris, Šveicarijos KOP – du (1920–1929 m.), SSRS KOP – iki dešimties C.VI.
Lietuvoje
miniatiūra|Lietuvos Karo aviacijos LVG C.VI, Kauno aerodromas, 1930 m. [[rugsėjo 14 d.]] Lietuvos Karo aviacija naudojo iš viso 22 vnt. C.VI. Dalis jų buvo įsigyta iš Vokietijos karinių oro pajėgų, atimta iš bermontininkų bei pagaminta savo pajėgomis Karo aviacijos dirbtuvėse (6 vnt.). Du iš pastarųjų buvo eksploatuojami iki pat sovietinės okupacijos 1940 m.
LVG C VI. buvo daugiausiai Nepriklausomybės kovose naudotas Lietuvos karo aviacijos lėktuvas. Kovose su bolševikais šis orlaivis buvo daugiausiai naudojamas dėl to, kad nebuvo kitokių, kovose su lenkais - todėl, kad tai buvo greičiausias (170 km/h) ir daugiausia bombų (120 kg) paimantis lėktuvas, be to, tiek vieni tiek kiti agresoriai savo karinių dalinių apsaugai iš oro beveik nenaudojo naikintuvų. Nepriklausomybės kovose dalyvavo trylika LVG C.VI lėktuvų (Nr. 9001, 9005, 9006, 9088, 9090, 9092, 7626, 8942, 5001, 5003, 11100, 11102, 12017).
Iki 1929 metų tai buvo pats geriausias žvalgybinis Lietuvos karo aviacijos lėktuvas. Nuo 1929 metų iki sovietinės okupacijos šio tipo lėktuvai buvo naudojami ryšiams, lavinimuisi ir oro taikinių vilkimui. Per visą lėktuvų naudojimo laikotarpį neįvyko nei viena mirtina avarija.
Vienintelis lakūnas, kuris žuvo skrisdamas šiuo orlaiviu – Juozas Kumpis – žuvo karo veiksmų metu, nuo priešo kulkų.
Išlikę egzemplioriai
Šiandien pasaulyje yra išlikę trys C.VI. orlaiviai. Vienas jų yra restauruojamas RAF muziejuje Kosforde, vienas eksponuojamas Karališkajame ginkluotųjų pajėgų ir karo istorijos muziejuje Belgijoje, o trečiasis – Paryžiaus Musée de l’Air et de l’Espace.
Naudotojai
miniatiūra|Vokietijos Imperijos [[Luftstreitkräfte LVG C.VI]]🇧🇪 Belgium
miniatiūra|Lenkijos KOP LVG C.VI🇫🇮 Finland
Specifikacijos (C.VI)
Ginkluotė
Taip pat skaitykite
Panašaus laikotarpio, paskirties ir konstrukcijos orlaiviai
Susiję sąrašai
Cimanavos valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
William Ryan
Viljamas Rajanas (William Ryan, g. 1988 m. gruodžio 23 d. Leik Makvoryje) – Australijos buriuotojas, olimpietis. Specializuojasi 470 jachtų burlaivių klasėje. Daugkartinis pasaulio čempionas.
Biografija
2008 m. tapo pasaulio čempionato „29er“ burlaivių grupės sidabro medalininkas. Nuo 2013 m. iki 2015 m. australas laimėjo visus pasaulio čempiono titulus. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse poroje su Mathew Belcher iškovotas sidabro medalis. 2017 m. vėl tapo pasaulio čempionu. 2018 m. pasaulio buriavimo čempionate iškovota penkta vieta užtikrino dalyvavimą 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Mathew Belcher
Metju Belčeris (Mathew Belcher, g. 1982 m. rugsėjo 20 d. Gold Koste) – Australijos buriuotojas, olimpietis. Specializuojasi 470 jachtų burlaivių klasėje. Daugkartinis pasaulio ir olimpinis čempionas.
Biografija
2000 m. tapo pasaulio čempionu 420 jachtų grupėje. Australijos nacionalinis buriavimo treneris Viktoras Kovalenko pakvietė Belcher į nacionalinę 470 jachtų rinktinę. 2007 m. australas užėmė pirmąją vietą Tarptautinės buriavimo federacijos reitinge. Nepaisant to sportininkas nepateko į Australijos olimpinę rinktinę dalyvavimui Pekino olimpiadoje. Nuo 2010 m. iki 2015 m. australas laimėjo visus pasaulio čempiono titulus.
2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse poroje su Malcolm Page pelnytas olimpinis aukso medalis. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse poroje su William Ryan iškovotas sidabro medalis. 2018 m. pasaulio buriavimo čempionate iškovota penkta vieta užtikrino dalyvavimą 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Gorbačiovas (filmas)
Gorbačiovas – 2010 m. Italijoje sukurta drama.
Turinys
Marino, dirbantis kalėjime kasininku, aplinkinių pramintas Gorbačiovu dėl dėmės ant kaktos. Jis gyvena vienas ir laisvą laiką leidžia lošdamas kortomis pokerį. Restorane, kuriame vakarais vyksta lošimas, jis pamato kinę Lilą, restorano savininko dukterį, ir šią įsimyli. Merginai irgi pradeda parikti keistas vyras, nors ji pati visiškai nemoka itališkai. Norėdamas išgelbėti Lilą nuo prostitucijos, į kurią ją ketina įtraukti tėvas, Marino duoda šiam didelę sumą pinigų, kad padengtų jo skolas. Jis pats įsiskolina kolegoms, kitiems lošėjams, kol situacija tampa grėsminga. Marino ketina pabėgti iš miesto kartu su Lila, tačiau, kad gauti pinigų, su dviem bendrais nusprendžia įvykdyti apiplėšimą...
Nosson Meir Wachtfogel
thumb|250px|right|Kapas Jeruzalėje Nosonas Meiras Vachtfogelis (1910 m. vasario 18 d. Kuliuose, Rusijos imperija – 1998 m. lapkričio 21 d. Leikvude, Niudžersis, JAV) – Lietuvos ir JAV rabinas, mokytojas.
Biografija
Gimė 1910 m. vasario 18 d. Kuliuose. Jaunystėje mokėsi Klemės ješivoje. 1920 m. jo tėvas gavo pasiūlymą dirbti rabinu Monrealyje. Būdamas 15 metų atvyko gyventi pas tėvą ir po kiek laiko išvyko mokytis į Niujorko ješivą. Po kelerių metų apjungus ortodoksų ješivą su Niujorko Ješivos universitetu jis metė mokslus ir išvyko mokytis į ortodoksų ješivą Myriuje, kur praleido septynerius metus. 1936 m. nutarė grįžti atgal pas savo tėvus į Kanadą, tačiau atplaukęs į Niujorką sužinojo, kad rabinas Elchonon Wasserman jį kviečia į Baranovičius. Rabinas jį perkalbėjo dėl grįžimo į materialistinių pagundų kupiną JAV ir pasiūlė vykti toliau mokytis į Kelmės ješivą, kur išbuvo iki pat 1940 m. nors, turėdamas Kanados pasą, bet kada galėjo išvažiuoti.
Sovietams okupavus Lietuvą, Jungtinės Karalystės ambasada visiems savo ir kitų buvusių karalystės kolonijų šalių piliečiams įsakė atvykti į Kauną, iš kur jiems buvo suorganizuota kelionė į Australiją. Prieš išvykdamas susituokė su savo drauge Chava Shlomowitz, kuriai taip pat buvo leista išvykti. 1940 m. spalio 26 d. išvyko traukiniu į Rygą, po to į Maskvą, o iš Maskvos 9 dienas keliavo iki Vladivostoko. Iš čia jie apie mėnesį laivu plaukė iki Brisbeno. Atvykus į Australiją, vietos žydų bendruomenė jiems iškart nupirko lėktuvo bilietus į JAV.
1942 m. pavasarį Niujorke įsteigė kollel Talmudo mokyklą, tai buvo pirmoji Europos ješivų stiliaus ješiva JAV. Iš viso jo pastangomis įsteigta 30 kolelių tokiuose miestuose kaip Monrealis, Bostonas, Long Byčas, Skrantonas, Majami Byčas, Denveris, Pitsburgas, Dylas, Meksikas ir Melburnas. 1997 m. su grupe pagyvenusių rabinų išvyko gelbėti Kaliningrado žydų kapinių, kurias buvo planuojama panaikinti. Mirė 1998 m. lapkričio 21 d. Leikvude, jo ir žmonos palaikai palaidoti Jeruzalėje.
Gaudučių senosios kapinės
Gaudučių kaimo senosios kapinės, vadinamos Senkapiais, Kapeliais, Maro kapeliais (saugotinas kultūros paveldo objektas) – kapinės Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Gaudučių kaime (Kartenos seniūnija), 1,47 km į pietus nuo kelio Palanga-Šiauliai (272).
Istorija
Mirusiųjų atminimui kapinėse nuo seno buvo statomi kryžiai ir koplytėlės. Paskutinį kryžių ir koplytėlę 1949 m. pastatė kaimo ūkininkas Antanas Venckus. Kapines seniau juosė akmenų aptvaras, kurį tarpukariu statyboms nuardė naujakuriai.
Kapinės buvo įkurtos bendro naudojimo kaimo žemėse, kurios XIX a. pateko į Gaudučių dvaro valdas. Po Lietuvos žemės reformos jos tapo ūkininko Juozo Šlyžiaus žemės sklypo dalimi.
1983 m. kapinių teritorija buvo išimta iš žemės ūkio naudmenų ir perduota saugoti Kartenos apylinkės savivaldybei.
Tyrimai
1957 m. kapines žvalgė kraštotyrininkas Vladas Šaulys, 1959 m. – Juozas Mickevičius, 1988 ir 1991 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė (Kultūros paveldo centras).
1974-1976 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. TSRS žemės ūkio ministerijos žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų institutas, 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.
Kapinės
Įrengtos aukštumos viršūnėje 550 m į šiaurės rytus nuo Alanto ir Karkluojės santakos. Jos netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos vakarų-rytų kryptimi, 29 m ilgio ir 22 m pločio. Teritorijos dydis 0,06 ha, perimetras – 108 m.
Palei pakraštį kapines juosia iš žemės kyšantys stambūs akmenys (buvusios akmenų tvoros liekanos) ir seni lapuočiai medžiai (daugiausia – ąžuolai). Kapinėse auga medžiai ir krūmai, stovi kryžius ir koplytėlė, šalia kurios matosi penkių kapų kauburėliai. Aplinkui kapines – dirvonuojantis laukas. Privažiavimo nėra.
Į šiaurės vakarus nuo kapinių prie Alanto stūkso Gaudučių piliakalnis.
Koplytėlė
Medinė, apskardinta, apsidės plano, stačiasienė, vienkamarė, atvira iš priekio, su trišlaičiu stogu, bokšteliu ir kaltiniu kryželiu, pastatyta ant didelio plokščio akmens, 2,2 m aukščio. Jos frontoną priekyje remia dvi kolonėlės.
Koplytėlėje buvo XIX a. nežinomų liaudies meistrų darbo medinės, polichromuotos Nukryžiuotojo, Marijos Maloningosios, Marijos Sopulingosios, Šv. Roko, Šv. Mortos, Šv. Magdalenos skulptūros, kurioms vietos gyventojai priskyrė stebuklingą galią. Prie jų ateidavo apsižadėti, prašyti pagalbos nelaimei ar ligai ištikus. M. Venckutė pasakojosi, kad po karo ji susilaužiusi koją, kuri po apžadų prie koplytėlės per metus užgijo. Seniau visas kaimas prie koplytėlės rinkdavosi gegužinių pamaldų, giedodavo giesmes.
Kryžius
Kryžius kryžmiškas, medinis, su metaline Nukryžiuotojo figūrėle, apie 3 m aukščio.
Chocimsko valsčius
Chocimsko valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Chocimskas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Dirvoniškiai (Kelmė)
Dirvoniškiai – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Žalpių, į šiaurę nuo Smukėnų.
Dvarviečiai (Kelmė)
Dvarviečiai – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, prie Kušleikių ir Varvalių. Prie kaimo aptiktas Dvarviečių pilkapis (arba Kušleikių pilkapis).
Monologas
Monologas ( – vienas + logos – žodis, kalba) – grožinio kūrinio veikėjo kalba, neįeinanti į [[, sakoma pačiam sau, kitiems personažams arba žiūrovams (klausytojams).
Monologai ypač būdingi dramos kūriniams – tragedijoms, komedijoms, tragikomedijoms, dramoms. Monologo pagrindinis tikslas – atskleisti personažo vidinį dramatizmą, jausmus, būties apmąstymus. Monologai į dramą įkomponuojami tikslingai, nes padeda suprasti personažo esmę, kartais ir viso dramos kūrinio idėją. Per veikėjų monologus rašytojai atskleidžia tiek dramos, tiek epinio kūrinio veikėjų charakterį, pasaulėjautą ir pasaulėžiūrą, požiūrį į kitus veikėjus ir aplinką, išreiškia svarbias jiems patiems ir visuomenei idėjas, išgrynina bendražmogiškąsias problemas.
Žymiausias monologas literatūros istorijoje – Viljamo Šekspyro tragedijos „Hamletas“ pagrindinio veikėjo Hamleto monologas.
Tokajaus vynuogynai
Tokajaus vynuogynai – istorinė vynininkystės sritis Vengrijos šiaurės rytuose ir Slovakijos pietryčiuose. Be to, tai viena iš septynių didžiausių vynininkystės sričių Vengrijoje.
Sritis sudaryta iš 28 kaimelių ir 11 149 ha vynuogynų laukų, iš kurių 5500 ha šiuo metu yra naudojami. Tokajus 2002 m. buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Dėl Trianono sutarties mažesnioji šio regiono dalis šiuo metu priklauso Slovakijai.
Serbijos žemės ūkis
thumb|right|250px|Virš 60 % Serbijos žemės yra dirbamoji žemė
Serbijos žemės ūkis – svarbus sektorius Serbijos ekonomikai. Šio sektoriaus metiniai pajėgumai dėka eksportų yra 12 mlrd. eurų. Iš viso dirbamos žemės Serbijoje yra 6,12 milijonai hektarų. Žemdirbystės produkcija yra ryškiausia šiaurinėje Serbijos dalyje – Panonijos lygumoje ir pietų žemumose ties Savos, Dunojaus ir Didžiosios Moravos upėmis. Nuo 1948 m. šalyje yra stebimas žemdirbystės pajėgumų mažėjimas, kai tuo metu beveik 3/4 šalies gyventojų užsiėmė žemdirbyste, o dabar tik 1/4 populiacijos.
Gamyba
Serbijoje yra auginami įvairūs augalai, daugiausiai javai, vaisiai ir daržovės, kurie sudaro didžiausią Serbijos BVP ir eksporto dalį. Serbija yra antroji aviečių augintoja pasaulyje (84 299 tonos, po Rusijos) ir slyvų (146 776 tonos, po Kinijos), taip pat auginamas paprastasis kukurūzas (6 158 120 tonos, 32-oji vieta pasaulyje) ir kviečiai (2 095 400 tonos, 35-oji vieta pasaulyje). Cukrinių runkelių (2 299 770 tonos) ir saulėgrąžų sėklų gamyba (454 282 tonos) atitinka cukraus ir augalinio aliejaus paklausą Europos sąjungoje.
Vynas
thumb|right|250px|Vynuogynas netoli Vlasotincės, Serbija
Serbijoje yra 70 000 ha vynuogynų laukų, kuriuose per metus yra užauginama apie 425 000 tonų vynuogių. Serbija užima 15-ą vietą pasaulyje pagal vyno produkciją. Dauguma gamybos vyksta vietinėse vyno daryklose.
2004 m. vyno buvo pagaminta 1 550 000 litrų.
Chatovižo valsčius
Chatovižo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Chatovižas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. Apie 1870 m. prijungtas Muravilės valsčius.
Stanislava Valužytė
Stanislava Valužytė, slap. Meilė (1922 m., Dauginčiuose, Kartenos valsčius – 1948 m. rugpjūčio 10 d. Balsiškiuose, Kartenos valsčius) – Žemaičių apygardos partizanė.
Biografija
Gimė ūkininkų Igno ir Stanislavos Valužių šeimoje. Baigusi Gaudučių pradinę mokyklą, dirbo tėvų ūkyje. Tėvas po karo enkavedistų buvo suimtas ir išvežtas prie Belomoro kanalo statybos ir ten mirė.
1947 m. vėlų rudenį (kitais duomenimis – 1948 m. balandžio mėn.) su motina pasitraukė į mišką, įstojo į LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos partizanų gretas.
Kartu su motina Stanislava Valužiene-Močiute ir kitais 5 kuopos partizanais žuvo 1948 m. rugpjūčio 10 d. prie Tyro durpyno, Balsiškiuose įvykusiame mūšyje su MGB vidaus kariuomenės 24-jo šaulių pulko kareiviais ir MGB Kartenos, Salantų, Skuodo, Darbėnų ir Kretingos poskyrių stribais.
Gailaitiškė
Gailaitiškė – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Liolių.
Slovėnijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Slovėnijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Nitroguanidinas
thumb|right|200px|Nitroguanidino molekulė thumb|right|200px|Nitroguanidino molekulė Nitroguanidinas  – nedegus azoto cheminis junginys CH4N4O2, naudojamas kaip labai nejautri sprogstamoji medžiaga. Tai bespalvė kristališka medžiaga, besilydanti +232 °C ir skylanti +250 °C temperatūroje. Detonacijos greitis priklauso nuo tankio, pvz., 3670 m/s kai tankis 0,9 g/cm³, bet 8100 m/s, kai tankis 1,7 g/cm³.
Sprogstamosios medžiagos
Nitroguanidinas naudojamas kaip sprogstamoji medžiaga, dažniausiai – kaip komponentas „trigubuose“ bedūmiuose parakuose (paprastai naudojamuose didelio kalibro laivų patrankų ir tankinių patrankų šoviniuose). Nitroguanidinas sumažina šovinių parakų vamzdžio liepsną ir liepsnos temperatūrą, bet nemažina parako dujų slėgio, todėl naudojami didelio kalibro artilerijoje, kur vamzdžio vidinė erozija ir vamzdžio liepsna labai svarbios.
Pesticidai
Nitroguanidinas ir jo dariniai naudojami kaip insekticidai, veikimu artimi nikotinui. Nitroguanidino dariniai yra dinotefuranas, imidaklopridas (imidacloprid), klotianidinas (clothianidin) ir tiametoksamas (thiamethoxam).
Biochemija
Nitroguanidinas naudojamas mutagenas bakterijų mutacijoms gauti biosintezės tyrimuose.
Šumiačių valsčius
Šumiačių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Rusijos teritorijoje. Centras – Šumiačiai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. 8-ajame dešimtmetyje prie jo prijungtas Dubovicos valsčius.
Nathan Outteridge
Biografija
2007 m. iškovojo savo pirmąjį pasaulio čempionatų medalį – bronzą 49er klasėje. 2008 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempionu. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse užimta penkta vieta. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse poroje su Iain Jensen iškovotas pirmasis olimpinis aukso medalis. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse poroje su Iain Jensen iškovotas sidabro medalis. 2018 m. pasaulio buriavimo čempionate iškovotas sidabras Nacra 17 klasėje užtikrino Australijos įgulos dalyvavimą 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Nuorodos
{{Olimpiniai čempionai - vyrų 49er burluotės}]
Girifo sultonatas
Girifo (Biru) sultonatas – istorinė musulmonų afarų valstybė Afarų įduboje, dab. Eritrėjos Šiaurinės Raudonosios Jūros pietuose ir gretimose teritorijose Etiopijos Afarų regione. Jos centras buvo Biru gyvenvietėje (dabartinės Etiopijos teritorijoje, prie Eritrėjos sienos), tačiau jis valdė Eritrėjos pajūrio aukštumas ir Buri pusiasalį.
Sultonatas buvo vienas iš penkių afarų sultonatų, pripažinęs Ausos viršenybę. 1890 m. jis buvo prijungtas prie Italijos Eritrėjos ir kartu su piečiau buvusiu Rahaitos sultonatu įjungtas į Denkalijos provinciją.
Kazys Levandauskas
Kazys Levandauskas (1870 m. rugpjūčio 6 d. Debeikiuose, Anykščių rajonas – 1950 m. birželio 20 d. Kaune, palaidotas Žemųjų Šančių kapinėse) – Liepojos lietuvių mėgėjų teatro kūrėjas, aktorius, režisierius, chorų vadovas.
Biografija
Kazys Levandauskas gimė Debeikiuose (dab. Anykščių raj.). Tėvai – Aleksandras Levandauskas ir Eleonora Osmolskaitė-Levandauskienė buvo valstiečiai. Apie 1875 m. šeima persikėlė į Ščenslivą, už 4 km į šiaurę nuo Raguvos. Nuo 1881 m. mokėsi Raguvos dviklasėje mokykloje, 1886-1890 m. - Panevėžio amatų mokykloje. 1894 m. pradėjo dirbti Liepojos geležinkelio vagonų cecho dirbtuvėse. Po tėvo mirties į Liepoją persikėlė motina, 3 seserys – Felicija, Tekle ir Helena. Pastaroji mirė apie 1910 m. 1914 m. evakuojant Liepojos geležinkelio dirbtuves su motina ir sesers Teklės Lechavičienės šeima persikėlė į Gomelį. Motina apie 1916 m. mirė, palaidota Gomelyje.
1920 m. su artimaisiais grįžo į Lietuvą. Iki 1938 m. dirbo Kauno geležinkelio dirbtuvių Vagonų cecho meistru, vedėju. Aktyviai dalyvavo atkuriant Lietuvos geležinkelio infrastruktūrą po Pirmojo pasaulinio karo. 1921–1940 m. Šaulių sąjungos narys.
Kultūrinė meninė veikla
1911 m. Liepojoje suorganizavo Artistų mylėtojų ratelį. 1911–1914 m. vadovavo Liepojos lietuvių draugijos Artistų mėgėjų būreliui. Režisavo ar (ir) vaidino pjesėse: „Ūkanose“, „Blinda“, „Adomas ir Ieva“, „Iš meilės“, „Gedimino sapnas“, „Kaminkrėtys ir malūnininkas“, „Užburti turtai“, „Pirmasis degtindarys“, „Šv. Cecilija“, „Jaunikis“, „Šv. Agnietė“, „Brangusis pabučiavimas“, „Verpėja po kryžiumi“ ir kt. Vaidino ir seserys Felicija, Teklė.
Pirmojo pasaulinio karo metais vadovavo Gomelio lietuvių mišriam chorui, režisavo ir vaidino pjesėse „Adomas ir Ieva“, „Tiktai niekam nesakyk“. Nuo 1921 m. aktyviai dalyvavo Šaulių sąjungos kultūriniuose meniniuose renginiuose. Bendravo su aktore Ona Rymaite. Nuo 1925 m. Šv. Cecilijos draugijos bažnytinei muzikai ugdyti Lietuvoje Šančių skyriaus pirmininkas.
Šeima
Šeimos nesukūrė. Globojo sesers Teklės Lechavičienės šeimą po vyro – Antano Soterio Lechavičiaus – mirties (1925 m.), rūpinosi jų vaikais – Elena Lechavičiūte ir Jonu Lechavičiumi (kompozitorius). 1943 m. įsūnijo Vytautą Levandauską (architektūrologas, Lietuvos architektūros istorikas, menotyrininkas).
Liedis (Švenčionių r.)
left|120px
Liedis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, 9,5 km į šiaurės vakarus nuo Švenčionėlių, 5 km į pietvakarius nuo Kaltanėnų, priklauso Labanoro regioniniam parkui. Telkšo termokarstinės kilmės duburyje. Krantai žemi, pelkėti. Aplink plyti Labanoro girios pušynai (Žeimenos miškas). Ežeru iš šiaurės vakarų į pietryčius prateka Liedelė (įteka į Gilūto ežerą). Ežeras priklauso Žeimenos baseinui. Ežero pratakumas 183%. Atabradas durpingas, kai kur smėlingas. Vandens augalija negausi.
Ežero forma primena keturkampį, ilgis šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 1,18 km, didžiausias plotis 1,03 km. Paviršiaus altitudė 142 m. Didžiausias gylis 6,1 m, vidutinis gylis 2,9 m. Baseino plotas 12,4 km². Kranto linija nelabai vingiuota, jos ilgis 3,56 km.
Prie vakarinio Liedžio kranto yra Antaliedės kaimas.
Vandenvardis Líedis neaiškios kilmės, galbūt kilęs nuo žodžio liedyti („laistyti, lieti“).
Nehavendo mūšis
Nehavendo mūšis yra 642 m. vasarą įvykęs susirėmimas tarp arabų musulmonų ir Sasanidų imperijos pajėgų Irane. Mūšyje musulmonai pasiekė lemiamą pergalę, padėjusią jiems užvaldyti Irano plynaukštę ir atvėrusią kelius arabų ir islamo religijos ekspansijai į Vidurinę Aziją.
Po Irako užkariavimo arabų karinės pajėgos žymiai sustiprėjo. Pas juos perbėgo daugelis anksčiau Sasanidams tarnavusių karių, vietos valdytojų. Kufos ir Basros garnizonų kariams buvo reguliariai mokama ir skiriamas maisto davinys. Sasanidų imperija savo ruožtu prarado sostinę, karališkąjį iždą ir trečdalį imperijos pajamų, kurias surinkdavo iš Irako. 641 m. Jazdegerdas III surinko didelę armiją, kuri apsistojo prie Nehavendo siekiant užkirsti arabams kelius į Irano plynaukštę ir galbūt su tikslu atkariauti Iraką. Minima, esą Sasanidų pajėgos buvo 100 tūkst. karių. Jos kėlė susirūpinimą arabams ir kalifo Umaro nurodymu Kufos ir Basros garnizonai suvienijo pajėgas žygiui į Nehavendą. Pastiprinimai buvo atsiųsti iš Sirijos ir Omano. Arabų pajėgos vertinamos 30 tūkst. karių. Mūšis prie Nehavendo įvyko 642 m. vasarą. Pasakojama, kad Sasanidų kariuomenė užėmė tvirtą gynybinę poziciją ir arabų karo lauko vadas Numanas, nieko nepasiekęs keliais susirėmimais, apsimetė su savo pajėgomis atsitraukiantis. Tai suklaidino Sasanidų kariuomenės vadą Firūzaną ir Sasanidų kariuomenė pradėjo vytis esą bėgančius arabus. Pasakojama, kad jie buvo įvilioti į nepatogų slėnį tarp dviejų kalvų ir sutriuškinti. Minima, kad abi pusės turėjo didelių nuostolių. Abu vadai, Numanas ir Firūzanas, žuvo. Mūšis užtikrino arabų Irako ir Chuzistano kontrolę, atvėrė kelius užvaldyti vakarų Iraną ir rengti žygius į Farsą. Sasanidų imperija po mūšio daugiau nebesurengė organizuoto pasipriešinimo ir 651 m. mirus Jazdegerdui III nustojo egzistuoti.
1952 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1952 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 19-asis Lietuvos vyrų ir 5-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
19-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1952 m. kovo 5–30 Čempionate dalyvavo 14 dalyvių: dešimt vilniečių, du kauniečiai ir po vieną žaidėją iš Klaipėdos bei Panevėžio. Iš praėjusių metų medalininkų dalyvavo visi: R. Cholmovas, V. Mikėnas ir J. Čiukajevas.
Čempionate, nors ir pralaimėjęs V. Mikėnui, ketvirtą kartą nugalėjo Ratmiras Cholmovas (10 tšk. iš 13). Toliau sekė trijų šachmatininkų grupė, surinkusių po 9,5 taško, kurie pagal papildomus rodiklius lentelėje išsidėstė tokia tvarka: 2-as – Vladas Mikėnas, 3-ias Vytautas Landsbergis ir 4-as – Jegoras Čiukajevas.
3-ioji Vytauto Landsbergio vieta ekspertams nebuvo didelis netikėtumas, nes dar 1951 m. čempionate, kur dalyvavo trys didmeistriai iš Maskvos, jis tarp Lietuvos šachmatininkų buvo ketvirtas.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
5-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1952 m. kovo 10–22 d. Jame dalyvavo 12 šachmatininkių ne tik iš Vilniaus ir Kauno, bet ir iš provincijos. Tarp jų, būsimoji daugkartinė Lietuvos čempionė, Marija Kartanaitė iš Ramygalos. Na, o prizininkėmis, kaip ir 1951 m. tapo tos pačios šachmatininkės. Vėl lygių nebuvo J. Čiukajevai (10 tšk. iš 11): trečią kartą laimėjusiai Lietuvos čempionatą. Antrąja vieta pasidalijo dvi šachmatininkės: M. Lichtenfeld ir E. Lukauskienė (po 7,5 tšk.).
Marija Kartanaitė su Lietuvos čempionato debiutante Nina Špikiene pasidalijo ketvirtąją vieta (po 6 tšk.).
Sialeckajės valsčius
Sialeckajės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Sialeckajė.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. Apie 1870 m. prijungtas prie Bialynkavičų valsčiaus.
Tragikomedija
Tragikomedija – dramos žanras, vaidinti skirtas kūrinys, kuriame susipynę tragedijos ir komedijos elementai.
Tragikomedija padeda dramaturgui atskleisti reiškinių, vertybių, visuomenėje įsitvirtinusių kriterijų reliatyvumą, prieštaringumą, kartais net alogiškumą. Sudėtingas gyvenimo problemas tragikomedija iškelia juoko forma, parodydama tą juoką kaip krizinę būseną, kaip tragizmo apraiškas (tragikomedijų veikėjams būdingas isteriškas juokas). Tragikomedijai būdingi paradoksalūs minties ir fabulos posūkiai, groteskiškas daiktų ir reiškinių traktavimas, fantasmagoriški įvaizdžiai, pakilaus ir farsinio elementų derinys veikėjų charakteriuose.
RTL Group
RTL Group (Radio Télévision Luxembourg) – stambiausias Europos privačios televizijos ir radijo transliuotojas, turintis 57 TV ir 31 radijo stotį viso 11-oje šalių. Bendrovės televizijos kanalai transliuojami Vokietijoje, Prancūzijoje, Belgijoje, Nyderlanduose, Liuksemburge, Italijoje, Šveicarijoje, Jungtinėje Karalystėje, Airijoje, Ispanijoje, Portugalijoje, Vengrijoje, Kroatijoje bei Azijoje. Didžiąją dalį akcijų valdo vokietijos žiniasklaidos konglomeratas „Bertelsmann“.
Radijo stotys
Prancūzija
Vokietija
Liuksemburgas
Nyderlandai
Belgija
Stanislava Valužienė
Stanislava Valužienė (slap. Močiutė, 1894 m. Dauginčiuose, Kartenos valsčius – 1948 m. rugpjūčio 10 d. Balsiškiuose, Kartenos valsčius) – Žemaičių apygardos partizanė.
Biografija
Dauginčių kaimo ūkininkė. Vyras Ignas Valužis po karo enkavedistų buvo suimtas ir išvežtas prie Belomoro kanalo statybos, ten mirė.
1947 m. vėlų rudenį (kitais duomenimis – 1948 m. sausio mėn.) įstojo į LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos partizanų gretas.
Drauge su dukra Stanislava Valužyte-Meile ir kitais 5 kuopos partizanais žuvo 1948 m. rugpjūčio 10 d. prie Tyro durpyno, Balsiškių kaime, mūšyje su Kartenos, Salantų, Skuodo, Darbėnų ir Kretingos stribais bei MGB vidaus kariuomenės 24-jo šaulių pulko kareiviais.
Dimbovica
Svarbiausias intakas – Kolentina (kairysis).
Upės vanduo nuo seno naudotas Bukarešto aprūpinimui vandeniu, jis buvo tiekiamas akvedukais ir vandentiekio sistemomis. Upė buvo užtvenkta daugeliu vandens malūnų. Kad būtų sumažinti upės potvyniai, įrengti kanalai, kuriais pasišalindavo vandens perteklius. Suklestėjus industrializacijai Bukarešte, į Dimbovicą pateko daug fosforo ir azoto atliekų. Dabar upė yra labiausiai užteršta visoje Rumunijoje.
2019 m. gegužės 12 d. privalomasis referendumas dėl Lietuvos Respublikos Konstitucijos 55 straipsnio pakeitimo
thumb|275px|Referendumo biuletenio pavyzdys. 2019 m. gegužės 12 d. privalomasis referendumas dėl Lietuvos Respublikos Konstitucijos 55 straipsnio pakeitimo (dėl Seimo narių skaičiaus mažinimo) – 2019 m. gegužės 12 d. kartu su pirmuoju Prezidento rinkimų turu bei referendumu dėl pilietybės išsaugojimo vykęs referendumas, kurio metu buvo sprendžiamas Konstitucijos 55 straipsnio pakeitimas, sumažinantis Seimo narių skaičių nuo 141 iki 121. Referendumą inicijavo valdančiojoje daugumoje esanti Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga.
Dėl per mažo rinkėjų aktyvumo, referendumas laikomas neįvykusiu, o jame spręstas klausimas – nepriimtu.
Formuluotė
Referendume buvo galima išreikšti pritarimą arba prieštaravimą tokiam teiginiui: "„Seimą sudaro Tautos atstovai – 121 Seimo narys, kurie renkami ketveriems metams remiantis visuotine, lygia, tiesiogine rinkimų teise ir slaptu balsavimu.“"thumb|275px|Balsų pasiskirstymas savivaldybėse, tamsesnė žalia reiškia didesnį procentą balsų už. Balsų už procentas svyruoja nuo 69,02% [[Vilniaus miesto savivaldybė|Vilniaus miesto sav. iki 86,4% Visagino sav.]]
Dubovicos valsčius
Dubovicos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Rusijos teritorijoje. Centras – Dubovica.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. Apie 1870 m. prijungtas prie Šumiačių valsčiaus.
Muravilės valsčius
Muravilės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Muravilė.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. Apie 1870 m. prijungtas prie Chatovižo valsčiaus.
Vendryžas
Vendryžas – gyvenvietė rytų Baltarusijoje, 30 km į pietvakarius nuo Mogiliavo. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Mogiliavo apskrities Vendryžo valsčiaus centras.
Petrovičių valsčius
Petrovičių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Rusijos teritorijoje. Centras – Petrovičiai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. Apie 1870 m. prijungtas prie Zagustino valsčiaus.
Dokumentinė literatūra
Dokumentinė literatūra – faktais ir menine išmone grindžiami kūriniai.
Dokumentiniuose kūriniuose siekiama tikroviškai atvaizduoti autentiškus įvykius ir faktus, tačiau yra ir nemažai išmonės. Prie dokumentinių kūrinių priskiriamos apžvalgos, etiudai, interviu, kronikos, reportažai, straipsniai, dokumentiniam filmui parašytos apybraižos. Dokumentine literatūra vadinami ir tie kūriniai, kuriems būdingas dokumentiškumas, pirmiausia istorinė proza, taip pat biografiniai, dienoraštiniai, kelionių romanai. Dokumentinė literatūra pradėjo formuotis XIX a. viduryje.
Rodney Govinden
Rodnis Govindenas (Rodney Govinden, g. 1984 m. rugsėjo 13 d.) – Seišelių buriuotojas, olimpietis. Specializuojasi „Laser“ burlaivių klasėje.
Biografija
2015 m. tapo Afrikos vicečempionu „Laser“ burlaivių grupėje bei pelnė olimpinį kelialapį. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sportininkas užėmė priešpaskutinę 45-ą vietą. Sportininkas taip pat buvo Seišelių vėliavnešys olimpiados atidarymo ceremonijoje. 2019 m. Afrikos čempionate iškovotas aukso medalis užtikrino dalyvavimą 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Alex Rose
Aleksas Rouzas (g. 1991 m. lapkričio 17 d.) – Samoa lengvaatletis, kuris specializuojasi metimų rungtyse. Olimpietis, daugkartinis Okeanijos čempionas.
Biografija
2010 m. atstovavo JAV pasaulio jaunimo čempionate, kuriame užėmė 22-ą vietą. Nuo 2012 m. atstovauja Samoa rinktinę.
2012 m. tapo Okeanijos čempionu disko metime ir kūjo metime. 2013 užėmė 7-ą vietą vasaros Universiadoje ir 29-ą vietą 2013 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate.
2015 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate užimta 25-a vieta. 2016 m. debiutavo 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kuriose užėmė 29-ą vietą. 2018 m. Sandraugos žaidynėse užimta 8-a vieta. 2019 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate užimta 21-a vieta. Tais pačiais metais sportininkas įvykdė kvalifikacinį normatyvą į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes.
Albertas Valužis
Albertas Valužis, slap. Vyturys (1926 m. Dauginčių k., Kretingos r. – 1949 m. sausio 27 d. Bumbulių k., Kretingos r.) – Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos partizanas, partizanės Stanislavos Valužienės sūnus.
Biografija
Gimė Dauginčių kaimo ūkininkų Igno ir Stanislavos Valužių šeimoje. Baigė Gaudučių pradinę mokyklą, 1940 m. – Kartenos pradinės mokyklos 6-tą skyrių. Tėvas po karo enkavedistų buvo suimtas ir išvežtas prie Belomoro kanalo statybos, ten mirė.
1947 m. pabaigoje (kitais duomenimis – 1948 m.) su motina ir seserimi pasitraukė į mišką, įstojo į LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos partizanų gretas.
1949 m. sausio 27 d. kartu su 2 kuopos partizanais žuvo Bumbulių kaime (Kartenos valsč., Kretingos apskr.), patekę į MGB kariuomenės 24-jo šaulių pulko kareivių ir Kartenos stribų apsuptį.
Leinth
Leinth – etruskų dievybė arba mitologinė figūra; vaizduota tiek vyriškosios, tiek moteriškosios lyties.
Ant etruskų veidrodžio, aptikto Perudžoje, Leinth vaizduojama kaip jauna moteris, greta stovi Mean, kuri karūnuoja Herklę. Ant ankstyvojo helenizmo laikotarpio veidrodžio Leinth vaizduojamas kaip nuogas jaunuolis, laikantis kūdikį vardu Maris Halna, kaire ranka Leinth pasirėmęs ietimi; drauge pavaizduotos deivės Menrva ir Turan bei dievas Laranas.
Teigiama, jog Leinth didesnės reikšmės neturėjo, tai galėjo būti personifikacija, o ne savarankiška mitologinė figūra. Leinth vardas bandomas sieti su veiksmažodžiu lein, reiškiančiu „mirti“.
Slovėnijos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Slovėnijos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Kniažycai
Kniažycai – agromiestelis rytų Baltarusijoje, 10 km į vakarus nuo Mogiliavo. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis, Mogiliavo apskrities Kniažycų valsčiaus centras.
Burundžio karalystė
Burundžio karalystė (kirundi: Ubwami bw’i Burundi;, ) buvo Afrikos valstybė, nuo XVII a. iki 1966 m. egzistavusi dabartinio Burundžio teritorijoje.
Istorija
Burundis buvo viena iš daugelio Afrikos ežerų valstybių, nuo XVII a. susiformavusių Afrikos Didžiųjų ežerų regione. Kaip ir kitose regiono karalystėse, joje valdymą į savo rankas buvo suėmusi viena iš trijų visuomenės grupių – gyvulių augintojai tutsiai, kurių santykius su kitomis klasėmis reguliavo sudėtinga teisinė sistema umugabire. Pirmasis istoriškai patvirtintas monarchas Ntarė III, priklausęs Nganwa dinastijai, valdė XVII a. II pusėje. Vėlesni monarchai plėtė valstybės teritorijas aplinkinių genčių sąskaita. Tai buvo viena galingiausių regiono valstybių (kartu su Buganda, Ruanda, Bunjoru), kurioje klestėjo žemės ūkis, ir XIX a. pabaigoje gyveno 2 mln. gyventojų.
Nuo 1856 m. ši Afrikos gilumos valstybė užmezgė santykius su europiečiais. 1899 m. Burundžio karalystė kartu su kitomis aplinkinėmis valstybėmis: Ruandos, Buha, Bušubi karalystėmis buvo prijungta prie Vokietijos Rytų Afrikos. Skirtingai nei kaimyninėje Ruandoje, tuometinis Burundžio karalius Mvezi IV priešinosi vokiečių politinei ir kultūrinei įtakai. Nors vokiečiai ir užėmė karalystę, jų įtaka buvo silpna (skirtingai nei Tanganikos pakrantėje). Jie naudojosi vietine tutsių monarchija ir aristokratija, kad išlaikytų savo valdžią regione.
1916 m. Pirmojo pasaulinio karo metu sąjungininkai užėmė Vokietijos kolonijas. Vokietijos Rytų Afriką pasidalino Britų imperija ir Belgija, kuriai ir atiteko tradicinės Burundžio bei Ruandos karalystės. Jos kartu buvo administruojamos kaip kolonijinė valda Ruanda-Burundis. Tradicinės monarchijos buvo išsaugotos. Belgų valdymo laikais Burundžio visuomenė buvo galutinai ir oficialiai suskaldyta tarp dviejų klasių – tutsių ir hutų, o pirmiesiems buvo suteiktos visos teisės pastarųjų atžvilgiu. Todėl kolonijiniais laikais didėjo atskirtis ir trintis tarp šių klasių.
1962 m. Burundis gavo nepriklausomybę iš Belgijos kaip nepriklausoma karalystė, tačiau dėl didėjančios įtampos tarp tutsių aristokratijos ir hutu prastuomenės, 1966 m. valdovas Ntare V buvo nuverstas, ir paskelbta Burundžio Respublika.