cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stasys Šedbaras
Biografija
1981–1982 m. buvo kadrų inspektorius, juriskonsultas vienoje iš Vilniaus ūkinių organizacijų. 1982 m. vieno iš Vilniaus miesto administracinių rajonų prokuratūros stažuotojas, prokuroro padėjėjas, vyresnysis prokuroro padėjėjas, nuo 1987 m. Vilniaus rajono teismo teisėjas, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas (1989–1992 m.), nuo 1992 m. iki 1993 m. LR teisingumo ministro pavaduotojas, 1993–1996 m. ir nuo 2023 m. LR Konstitucinio Teismo teisėjas, advokatas (nuo 1996 m. kovo mėn. iki 1998 m., nuo 2000 m. lapkričio mėn.), Stasio Šedbaro advokatų kontoros advokatas (nuo 2002 m. balandžio 10 d. iki 2008 m. lapkričio 17 d.)
1997 m. LR Ministro Pirmininko aparato valstybės konsultantas valstybės ir žmogaus teisių klausimais, 1998–1999 m. LR vidaus reikalų ministras. 1999 m. aktyviai dalyvavo steigiant administracinius teismus, buvo Aukštesniojo administracinio teismo pirmininkas. Nuo 2000 m. ir Lietuvos teisės universiteto Administracinės teisės ir proceso katedros docentas, 2006-2008 m. VDU Teisės instituto direktorius. .
2007–2008 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2008–2023 m. Seimo narys.
Žmona Ona (g. 1958 m.), pradinių klasių mokytoja. Sūnūs Tomas (g.1979), teisininkas, Martynas (g. 1982 m.), muzikas. Dukra Viktorija (g. 1995 m.), moksleivė.
Narystė partijose, visuomeninė veikla
2000 m. Krikščionių konservatorių socialinės sąjungos pirmininko pavaduotojas. 2006 m. Tėvynės sąjungos Vilniaus miesto skyriaus narys. Lietuvos teisininkų draugijos žurnalo „Justitia“ redaktorių kolegijos pirmininkas, 2004 m. Lietuvos teisininkų draugijos pirmininkas.
Kriklinių apylinkė
Kriklinių apylinkė (iki 1971 m. Kriklėnių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pumpėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškėlio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Mitkų apylinkės ir dalis Vilkiškio apylinkės. 1971 m. sausio 27 d. patikslintas apylinkės pavadinimas. 1975 m. sausio 29 d. Kriklinių apylinkė prijungta prie Pumpėnų apylinkės.
Alytaus dekanatas (Kaišiadorys)
thumb|Dekanatui priklausančios parapijos thumb|[[Pivašiūnų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia – pagrindinė Alytaus dekanato bažnyčia]]
Alytaus dekanatas priklauso Kaišiadorių vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Kergaliai
Kergaliai – buvęs viensėdis Šiaulių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Šakynos, prie Gruzdžių-Gubernijos miškų.
Istorija
Panaikintas 1986 m. spalio 20 d.
Zurba
Zurba − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Zurbienė (ištekėjusi moteris) ir Zurbaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Dinaminė eilutė
Dinaminė eilutė – statistinių dydžių visuma, sudaryta chronologiniu nuoseklumu, laiko ar reiškinio raidos atžvilgiu. Ji susideda iš dviejų pagrindinių elementų: dydžių, kurie apibūdina požymio dydį arba lygį, ir laiko, kuriam priskiriami tie dydžiai. Pagal tai skiriamos dvi pagrindinių eilučių rūšys: momentinės ir intervalinės eilutės.
Toro Rosso STR6
Toro Rosso STR6 – Formulės 1 automobilis, kurį 2011 metų sezone naudojo Scuderia Toro Rosso ekipa. Automobilis buvo pristatytas vasario 1 dieną Valensijos trasoje.
STR6 per 19 lenktynių pelnė 41 tašką ir užėmė 8 vietą.
Pilni Formulės 1 rezultatai
(paryškintos pole pozicijos; pakreipti greičiausi ratai)
Žemutinis Manhatanas
250px|thumb|right|Žemutinis Manhatanas naktį Žemutinis Manhatanas  – piečiausia Manhatano salos dalis. Žemutinis Manhatanas, dažnai vadinamas „centru“. Teritorija besiribojasi su 14-ąja gatve šiaurėje, Hadsono upe vakaruose, Rytų upe rytuose bei Niujorko uostu pietuose.
Teritoriją, esančią žemiau Čemberso gatvės, užima Žemutinio Manhatano verslo rajonas, kuriame įsikūręs Finansų rajonas ir Pasaulio prekybos centras. Pietiniame salos gale įsikūręs Baterijos parkas bei kiek į šiaurę nutolusi miesto rotušė. Čemberso gatvės vakaruose įsikūrusi TriBeKos apylinkė, rytinėje gatvės pusėje stovi Manhatano savivaldybės pastatas, šiaurinėje gatvės pusėje stovi Bruklino tiltas, o pietuose įsikūręs seniausias Niujorko kinų kvartalas. Žemutiniame Manhatane yra įsikūrę daugybė teismų bei valstybinių įstaigų.
Žemutinio Manhatano verslo rajonas yra ketvirtas pagal dydį verslo centras JAV.
Stumbrai
Stumbrai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Auksodės, prie Vaidmino upelio.
Šv. Jono parapija (Grenada)
'''Šv. Jono parapija''' – viena iš Grenados 6 parapijų. Ši parapija yra salos vakarinėje dalyje. Parapijos centras yra Gujavo miestas. Šis miestas vadinamas niekada nemiegančiu miestu dėl aktyvaus naktinio gyvenimo. Pagrindinė šios parapijos pramonė yra žvejyba. Šv. Jono parapijoje yra didžiausia šalyje muskato riešutų gamykla.
Ciuricho kantonas
Ciuricho kantonas  – kantonas šiaurės Šveicarijoje, Vokietijos pasienyje. Administracinis centras – Ciurichas, kiti didesnieji miestai: Vinterturas, Vecikonas, Biulachas. Oficiali kalba – vokiečių. Kantonas patenka į Šveicarijos plokščiakalnį, paviršius kalvotas, suskaidytas upių slėnių. Didžiausias aukštis – 1293 m (Šnebelhorno kalnas). Didžiausios upės: Reinas, Roisas, Limatas, Sihlas, Glatas, Tosas, Tūras. Ciuricho kantono pietuose telkšo dalis Ciuricho ežero.
Ekonomika
Verčiamasi mašinų, geležinkelio riedmenų gamybos, tekstilės (šilko, medvilnės), baldų, maisto pramone, laikrodžių gamyba. Javų, daržovių, vaismedžių, vynmedžių auginimas. Veisiami galvijai. Upių slėniais eina geležinkeliai ir plentai, Limato upės slėniu eina seniausia Šveicarijoje (nutiesta 1847 m.) geležinkelio linija Ciurichas-Badenas. Turizmas.
Saroma (ežeras)
Saroma, taip pat Saromos lagūna – sūroko vandens telkinys Japonijoje, Hokaido salos šiaurėje, šalia Saromos ir Jubecu miestelių bei Kitamio miesto. Ežeras įeina į Abaširio Kuasi nacionalinio parko teritoriją. Tai 3-as pagal plotą ežeras šalyje ir didžiausias Hokaide. Ežeras būna užšalęs nuo gruodžio iki kovo mėn. Telkinį nuo Ochotsko jūros skiria 20 km ilgio nerija, kurios plotis siekia 150–500 m. Tačiau nerija telkinio visiškai neizoliuoja, sūrus jūros vanduo patenka pro siaurą sąsiaurį.
Pavadinimas kilo iš ainų kalbos žodžio saruomahetsu, reiškiančio vietą, gausiai apaugusią Miscanthus nendrėmis ir vikšriais.
Libijos vėliava
thumb|Libijos vėliava ([[1951–1969 m., nuo 2011 m.)]]
Libijos vėliava – Libijos valstybės simbolis.
Pirmoji Libijos vėliava buvo sukurta 1951 metais, atgavus nepriklausomybę iš Italijos. Šios vėliavos koloritą sudarė trispalvė – raudona, juoda, žalia. Juodame fone, kuris buvo du kartus platesnis nei kraštinės spalvos buvo atvaizduotas mėnulis ir žvaigždė. Spalvos simbolizavo tris istorines Libijos provincijas: raudona – Fesaną, juoda – Kirenaiką, žalia – Tripolitaniją. Mėnulis bei žvaigždė – islamą. Ši vėliava galiojo iki Džamahirijos paskelbimo ir grąžinta 2011 m., po Libijos revoliucijos.
Istorija
Džamahirijos vėliava buvo įteisinta 1977 metų lapkričio 19 dieną. Libijos vėliava buvo žalios spalvos, be jokių kitų spalvų, raštų ar simbolių. Tai buvo vienintelė pasaulyje tokio tipo vėliava. Libijoje, kaip ir visose islamo šalyse, žalia spalva yra siejama su religija – islamu, todėl atsižvelgiant į tai ir buvo pasirinktas toks vėliavos koloritas; žalia taip pat simbolizuoja Muamaro Kadafio vykdytą „Žaliąją revoliuciją“.
Po 1969 metais įvykdyto perversmo kurį laiką buvo įteisinta panarabiška – raudona, balta, juoda – trispalvė, kuri buvo panaši į dabartinę Egipto vėliavą, tačiau be herbo, naudojamo Egipto vėliavoje. Ji naudota 1969–1972 metų laikotarpyje. Po Jungtinės Arabų Respublikos – Libija, Egiptas, Sirija – suirimo, buvo įteisinta žalios spalvos Libijos vėliava.
Sandline International
Sandline International – XX a. 10-tą dešimtmetį įkurta privati karinė kompanija, kurios būstinė buvo Bahamose, atstovybės Londone ir Vašingtone. Veiklą nutraukė 2004 m. balandžio 16 d.
Kompanijos vadovas buvo buvęs britų armijos pulkininkas leitenantas Timas Spaiseris (Tim Spicer). Savo patirtį šioje kompanijoje T. Spaiseris aprašė knygoje „An Unorthodox Soldier“.
Kompanija vyriausybėms ir korporacijoms teikė tokias paslaugas kaip: Žiniasklaida dažnai minėjo Sandline kaip samdinių kompaniją, tačiau kompanijos įkūrėjai tai ginčijo. Buvo gandų, kad dalis Sandline personalo, jei ne didžioji jo dalis dabar dirba kompanijoje Aegis Defence Services.
Pandas (Urugvajus)
Pandas  – miestas pietų Urugvajuje, Kaneloneso departamente, Montevidėjo aglomeracijoje, į šiaurės rytus nuo sostinės. 24 tūkst. gyventojų (2004 m.). Pramoninis departamento centras.
Istorija
Pandas įkurtas 1780 m. Miesto statusą gavo 1920 m.
Dajna
Daina – upė šiaurės Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijoje, Mrongovo ir Kentšyno pavietuose, Gubrės kairysis intakas.
Geografija
Upės ištakos Pieckų miestelio apylinkėse, Mozūrų kraštotvarkos parko vakaruose. Ji teka į šiaurę per aštuonis Mrongovo rynos ežerus ir įteka į Gubrę ties Biedaškais į vakarus nuo Kentšyno. Ilgis 55 km, baseino plotas 837 km², didžiausias plotis 8,5 m. Upė perteka šiuos ežerus:
Gyvenvietės
Prie Dainos upės išsidėstę šios gyvenvietės:
Pieckai, Veržbava, Mrongovas (Zensburgas), Kerštanovas (Kiršteinsdorfas), Špigelis, Pilecas, Nevodnica, Baisialaukiai, Bedaškai (Groß Neuhof). Netoli upės stovi Šventaliepė.
Joy Fleming
Joy Fleming (tikrasis vardas Erna Raad; 1944 m. lapkričio 15 d. Rokenhauzene, Reino kraštas-Pfalcas – 2017 m. rugsėjo 27 d. Zinsheime) buvo Vokietijos džiazo, bliuzo ir pop muzikos dainininkė, geriausiai žinoma kaip Vokietijos atstovė 1975 m. „Eurovizijos“ konkurse, vykusiame Stokholme. Jame su daina „Ein Lied kann eine Brücke sein“ užėmė 17 vietą tarp 19 kitų šalių atstovų.
Kartu su Marc Berry 1986 metais dalyvavo Vokietijos nacionalinėje atrankoje į 1986 m. „Euroviziją“, tačiau su daina „Miteinander“ užėmė ketvirtą vietą ir tarptautiniame konkurse dalyvauti negalėjo. Vėliau atlikėja dar du kartus bandė patekti į „Euroviziją“ – 2001 metais atrankoje su Lesley Bogaert ir Brigitte Oelke su daina „Power of trust“, o sekančiais metais su grupe „Jambalaya“ pasirodė su kūriniu „Joy to the World“. Abu kartus dalyviai nacionaliniame konkurse užėmė antrąją vietą.
Žygimantas Augustas
Žygimantas Augustas (Zigmantas Augustas; 1520 m. rugpjūčio 1 d. Krokuvoje – 1572 m. liepos 7 d. Knišine ) – Žygimanto Senojo sūnus, Lenkijos karalius (1548–1572 m.) ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1544–1572 m.), kurio valdymo metu Lenkija ir LDK susijungė, sudarydamos konfederaciją – Abiejų Tautų Respubliką. Žygimantas Augustas mirė nesusilaukęs įpėdinio ir buvo paskutinysis Jogailaičių dinastijos valdovas.
Didysis kunigaikštis
thumb|left|Žygimanto Augusto jaunystės gyvenimas thumb|left||Žygimanto Augusto šeima Žygimantas Augustas buvo Žygimanto Senojo ir jo antrosios žmonos Bonos Sforcos sūnus. Žygimantas Senasis rūpinosi, kad po jo mirties jo palikuonis paveldėtų sostą. Dėl to, 1522 m. Žygimantas Augustas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Seimo buvo paskelbtas sosto įpėdiniu. 1526 m. Lietuvos didikai siūlė karaliui pakeisti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdymo formą į karalystės ir karaliumi paskelbti Žygimantą Augustą, tačiau palaikymo nesulaukė.
1529 m. motinai intrigomis palenkus į savo pusę diduomenę, Žygimantui Senajam sutikus patvirtinti I Lietuvos statutą, dar labiau praplėtusį bajorijos teises, – vos 8 metų Žygimantas Augustas buvo paskelbtas Lietuvos Didžiuoju kunigaikščiu. 1529 m. Vilniuje vykusi jo inauguracijos Lietuvos Didžiuoju kunigaikščiu ceremonija buvo paskutinė, vėlesni Abiejų Tautų Respublikos valdovai atskirai nebebuvo inauguruojami Lietuvos Didžiaisiais kunigaikščiais.
1529 m. Piotrkove vykusiame Seime jis buvo išrinktas ir Lenkijos karaliumi, kad nenutrūktų dinastinis ryšys tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos Karalystės. Lenkijos karaliumi jis išrinktas su sąlyga, kad sieksiąs Lietuvos ir Prūsijos prisijungimo prie Lenkijos karūnos. Faktiniu Lenkijos valdovu Žygimantas Augustas tapo tik po tėvo mirties, t. y. 1548 metais.
Savarankiškai valdyti Lietuvą Žygimantas Augustas pradėjo nuo 1544 m. Tuo metu [Lietuvoje susikūrė Alberto Goštauto vadovaujama partija, reikalavusi didesnio atsiribojimo nuo Lenkijos Karalystės. Šios opozicijos nariai skundėsi, kad Lietuvos Didysis kunigaikštis per mažai gyvenąs Lietuvoje. Apie tai buvo pareikšta Žygimantui Senajam per specialią Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Seimo nusiųstą delegaciją (1538 m.). Dėl to Žygimantui Senajam 1543 m. kilo mintis jau 23 metus turinčiam jo įpėdiniui pavesti valdyti Lietuvą. Lietuvos didikams tokia idėja tiko. Jie norėjo Vilniuje turėti valdovo dvarą ir apsisaugoti nuo lenkų šlėchtų kišimosi į Lietuvos reikalus. Mat, Didžiajam kunigaikščiui gyvenant Krokuvoje, lenkai, jį veikdami, galėjo kištis į Lietuvos reikalus.
1544 m. Žygimantas Augustas apsigyveno Vilniuje kaip Lietuvos Didysis kunigaikštis, jam atiteko visa valdžia Lietuvoje. Žygimantas Senasis pasiliko tik iždo ir užsienio reikalus. Žygimantas Augustas iš pradžių priešinosi LDK unijai su Lenkija tikėdamasis savo įpėdiniams palikti sostą. Po tėvo mirties 1548 m. Žygimantas Augustas be rinkimų procedūros savaime tapo Abiejų Tautų Respublikos valdovu.
Žmonos
Žygimantas Augustas buvo vedęs tris kartus ir nė vienoje santuokoje neturėjo vaikų. 1543 m. jis vedė imperatoriaus Ferdinando I dukterį Elžbietą Habsburgaitę (1526–1545 m.). Netrukus mirė (1545 m. birželį). Tuo metu, greta didžiojo kunigaikščio rūmų, buvusiuose Radvilų rūmuose, gyveno jauna graži našlė Barbora Radvilaitė Goštautienė. Ž. Augustas karštai ją įsimylėjo. Iš kunigaikščių rūmų iki Radvilų rūmų per sodą Ž. Augustas liepė įtaisyti dengtą priėjimą, kur abu įsimylėjusieji susitikdavo.
Barboros brolis Mikalojus Rudasis, ir jos pusbrolis Mikalojus Juodasis atvyko vieno pasimatymo metu ir pareikalavo, kad Ž. Augustas vestų Barborą, nes, esą, plintančios kalbos žeminančios jų šeimos garbę. Ž. Augustas su tuo sutiko, ir netrukus, pakvietus kunigą, slapta įvyko jungtuvės (1547 m.). Jose dalyvavo tik patys Radvilos ir jų giminaitis Kęsgaila. Nors Radvilos tada jau buvo galingiausia Lietuvos ponų šeima, bet vestuvėms priešinosi tiek Žygimanto Augusto tėvas, tiek Lenkijos ir Lietuvos ponai, nes niekam negalėjo patikti valdovo susigiminiavimas su ponų šeima. Dėl to apie jungtuves nieko nebuvo skelbiama. Žygimantas Augustas, nuvykęs į Krokuvą, pareiškė tėvui, jog norįs vesti Barborą, tačiau nesulaukė palaikymo. Jo motina Bona tuo tarpu stengėsi paveikti savo šalininkus Lenkijoje ir Lietuvoje, kad jie irgi laikytųsi neigiamo nusistatymo. Žygimantui Augustui grįžus į Lietuvą savo protestą pareiškė Lietuvos didikai.
Vyžuonėlės
Vyžuonėlės – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, abipus kelio ir Vyžuonos upės, 4 km į šiaurės vakarus nuo Utenos. Veikia Vyžuonėlių kaimo bendruomenė. Išlikę Vyžuonėlių dvaro rūmai, parkas, keletas kitų statinių: medinis, rusiškai ornamentuotas gyvenamasis pastatas, karietinė, tvartas, du kluonai, arklidė, kumetynas.
Žygimantas Augustas
Žmonos
Barbora tuo tarpu gyveno Radvilų dvare Dubingiuose. Gavęs žinią apie tėvo mirtį (1548 m. balandžio 1 d.), Žygimantas balandžio 17 d. įsakė atlydėti žmoną į Vilnių. Čia ji buvo iškilmingai sutikta ir pripažinta didžiąja kunigaikštiene. Reikėjo dar gauti Lenkijos sutikimą. Tuoj po Barboros paskelbimo savo žmona, Žygimantas Augustas pasiuntė pusbrolį Joną apie tai pranešti motinai Bonai ir kartu pareikšti užuojautą dėl tėvo mirties. Bona buvo griežčiausiai nusistačiusi prieš Barborą. Sūnui su Barbora atvykstant į Lenkiją, ji pasišalino su dukterimis į Mozūrus. Jos kurstomi, lenkai griežčiausiai reikalavo, kad Žygimantas Augustas skirtusi su Barbora, nes vedybos esančios nelygios. Tuo tarpu užsienio valdovai dėl to neparodė jokio nepasitenkinimo. 1548 m. lapkričio mėn. susirinkusiame seime taip pat reikšti reikalavimai Žygimantui Augustui atsisakyti santuokos su Barbora, nors prieš seimą Augustas stengėsi palenkti savo pusėn kuo daugiau įtakingų Lenkijos didikų. Žygimantas Augustas griežtai atsisakė. Po dvejų metų lenkai pagaliau nusileido ir 1550 m. Barbora buvo iškilmingai Krokuvoje karūnuota Lenkijos karaliene.
Vyžuonėlės
miniatiūra|240px|left|Vyžuonėlės dvarininkų obeliskas su datomis „1879“ ir „1885•1896“. Tolumoje – šiuolaikinė Vyžuonėlių gyvenvietė
Žygimantas Augustas
Žmonos
1551 m. būdama 31 m. amžiaus, pakirsta sunkios, manoma, kad onkologinės (gimdos arba gimdos kaklelio vėžio ) ligos, Barbora mirė. Ji buvo palaidota katedros rūsyje, greta pirmosios Ž. Augusto žmonos – Elžbietos. Žygimantui Augustui Barboros mirtis padarė didelę įtaką. Savo gyvenamųjų kambarių sienas jis liepė išmušti juodai, visas dvaras paskendo gedule.
Vyžuonėlės
Etimologija
Vyžuonėlių dvaras įsikūrė XIX a., atskyrus dalį Vyžuonų dvaro grafo Eduardo Čapskio žemės. Taigi, kaimo vardas – mažybinė Vyžuonų forma. Rusiškai kaimas dar vadintas Благодат.
Žygimantas Augustas
Žmonos
Po antrosios žmonos mirties Žygimantas Augustas tikėjosi susilaukti įpėdinio ir ieškojo žmonos. Norint užkirsti kelią galimai Habsburgų Šventosios Romos imperijos ir Rusijos sąjungai buvo pasirinkta pirmosios žmonos sesuo, našlaujanti Mantujos kunigaikštienė Kotryna Habsburgaitė (1553 m.). Su ja Žygimantas Augustas vaikų neturėjo ir nuo 1562 m. gyveno atskirai.
Vyžuonėlės
Istorija
Vyžuonėlių dvaras įsikūrė XIX a., atkirtus nuo Vyžuonų dvaro grafo E. Čapskio žemės.
Žygimantas Augustas
Žmonos
Karaliaus įpėdinio klausimas buvo labai svarbus tiek šalies protestantams, tiek katalikams. Protestantai tikėjosi, kad karalius išsiskirs ir ves dar kartą taip sukeldamas santykių su Roma krizę. Tokio žingsnio Žygimantas Augustas nežengė. Su savo favoritėmis Barbara Giżanka ir Anna Zajączkowska karalius vaikų taip pat neturėjo. Kotryna Habsburgaitė mirė 1572 m. vasario mėn., tačiau po mažiau nei 6 mėnesių mirė ir pats karalius.
Užsienio politika
thumb|left|Žygimantas Augustas
Žygimantas Augustas stengėsi išlaikyti taiką, palaikė gerus santykius su Austrija ir Osmanų Imperija, tačiau negalėjo išvengti karo su Ivanu Rūsčiuoju dėl pastarojo pretenzijų į Livoniją, su kuria Žygimantas Augustas buvo sudaręs tris restitucijos, taikos ir satisfakcijos bei karinės sąjungos sutartis Pasvalyje.
Livonijos ordino pasidavimas Žygimantui Augustui
XVI a. viduryje Livonijos ordino įtaka ėmė silpnėti, plintant protestantizmui. Žygimantas Augustas nusprendė užkariauti ordiną, kad jis nepatektų į Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės rankas. Surinkęs didelę lietuvių ir lenkų kariuomenę Žygimantas Augustas išsiruošė į žygį ir sustojo Pasvalyje.
Magistras Johanas Fiurstenbergas (Johann Wilhelm von Fürstenberg) buvo pasiryžęs ginti Livonijos ordino nepriklausomybę, tačiau neturėjo pajėgų. Tuo tarpu jo pagalbininkas, Daugpilio magistras Gotardas Ketleris (Gotthard Kettler), vadovavo partijai, kuri norėjo sudaryti sąjungą su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste ir Lenkijos karalyste prieš Maskvą.
1557 m. Pasvalyje tarp Livonijos ordino ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės buvo sudaryta karinės sąjungos bei gynybinė sutartis. 1559 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Seime Vilniuje buvo pasirašyta nauja sutartis, pagal kurią Žygimantas Augustas apsiėmė ginti Livoniją. Jam už tai buvo atiduotos 5 ordino ir 2 arkivyskupo pilys, kurias po karo šie galėjo išsipirkti, – magistras už 600 000, o arkivyskupas už 100 000 auksinų.
Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės kariai skersai ir išilgai žygiavo po visą Livoniją, juos sulaikė tik atvykusi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė. Vykdyti sutarties į Livoniją buvo išsiųstas galingiausias iš to meto LDK didikų ir sumaniausias politikas, kancleris Mikalojus Radvila Juodasis. Jis įgijo livoniečių pasitikėjimą ir įkalbėjo juos sudaryti sąjungą su LDK. Nepaisant to, atvykę į Vilnių, Livonijos delegatai pareiškė Žygimantui Augustui, kad ketina sudaryti sąjungą ne tik su LDK bet ir su Lenkijos karalyste, nes tikėjosi, kad tik abi valstybės galės apginti nuo Maskvos. Po ilgų derybų 1561 metais buvo sudaryta sutartis, pagal kurią Livonijos konfederacija pasidavė Žygimantui Augustui. Iš Livonijos ordino valdytų žemių Žygimantas Augustas įkūrė Kuršo ir Žiemgalos hercogystę, kuri buvo Lenkijos lenu.
Šie įvykiai sukėlė Livonijos karą su Maskva, kurio metu Žygimantas Augustas prarado didžiąją dalį Livonijos ir Polocką.
Žygimanto Augusto karas su Maskva
thumb|200px|Žygimanto Augusto šarvai (nukaldinti 1550 m., šiuo metu saugomi [[Livrustkammaren muziejuje Stokholme)]]
Naujasis Maskvos kunigaikštis Jonas IV Rūstusis (1533–1584 m.), pasirodė esąs gabus valdovas. Kaip ir jo pirmatakai, siekdamas sujungti savo valdžioje visas rusiškąsias žemes, jis pirmasis pasivadino Maskvos caru. Lietuva šito titulo nepripažino ir tebetitulavo jį Maskvos kunigaikščiu. Karo su Maskva nebuvo tol, kol Lietuva nestojo ginti Livonijos ordino, mat vis buvo pratęsiamos dar Žygimanto Senojo laikais (1537 m.) pasirašytos paliaubos. Kai Livonija Pasvalyje sudarė su Lietuva sutartį (1557 m.), caras Ivanas IV tuojau paskelbė Livonijai karą, o 1559 m. Livonijai pasidavus Žygimantui Augustui, Lietuva stojo jos ginti. 1560 m. prasidėjęs karas dėl Livonijos Lietuvai nesisekė. Pritrūkus pinigų karui, Žygimantas Augustas rūpinosi jų pasiskolinti, tačiau niekur negavo.
1562 m. milžiniška Maskvos kariuomenė įsiveržė į pačią Lietuvą ir užėmė Polocką (1563 m.), bei prisiartino prie etnografinių Lietuvos žemių. Tačiau toliau žygiuoti jai jau nebesisekė. Etmonas Mikalojus Radvila Rudasis, 1564 m. pradžioje sumušė caro kariuomenę ties Ula (prie Polocko). 4 000 lietuvių sumušė apie 30 000 maskviečių, kita Maskvos armija, sužinojusi apie pirmosios pralaimėjimą, pabėgo be kovos, palikdama didelį grobį. Nepaisant triuškinamos pergalės lietuviai nebepajėgė atsiimti Polocko nei išvaryti caro kariuomenės iš rytinės Livonijos dalies, nes bajorija atsisakė kariauti ir mokėti mokesčius.
Žygimanto Augusto viešpatavimo pabaigoje caras jau nebepuolė Lietuvos, nes tikėjosi, kad mirus bevaikiui karaliui abiejų jungtinių valstybių ar bent Lietuvos sostas atiteks jam pačiam arba jo sūnui ir 1571 m. vėl buvo pasirašytos 3 metų paliaubos. Nuolatinis karo su Maskva pavojus vertė lietuvius neatsisakyti sąjungos su Lenkijos ir sudaryti su ja naują sutartį.
Vidaus politika ir 1569 m. Liublino unijos aktas
thumb|left|Žygimantas Augustas [[Liublino unija|Liublino unijos metu, 1569 m.]]
Žygimanto Augusto valdymo laikotarpiu Lenkijoje ir Lietuvoje buvo toleruojamas protestantizmas. Jis sparčiai plito, ypač tarp didikų. Didelę įtaką valstybės gyvenimui įgavo bajorija, kuri persvėrė didikų įtaką.
1569 m. Liublino unijos aktas
thumb|150px|Žygimanto Augusto valdymo laikotarpiu naudota [[Abiejų Tautų Respublika|ATR vėliava]] Dar 1530 m. Lenkijos didikai sutiko su Žygimanto Augusto karūnavimu su sąlyga, kad į Lenkiją bus inkorporuotos Lietuva ir Prūsija. Glaudesnei unijai prieštaravo Lietuvos didikai. Kai 1562 m. caras Ivanas IV pradėjo pulti Lietuvos žemes, unijos klausimas pasidarė ypač opus. Bajorija nebenorėjo kariauti ir tikėdama, kad jai padės Lenkija, reikalavo su ja unijos. 1563 m. lapkričio 1 d. į Lenkijos seimą Varšuvoje Ž. Augustas pakvietė ir Lietuvos delegaciją derėtis dėl unijos. Po ilgų derybų tebuvo susitarta tik kai kuriais klausimais ir buvo surašytas specialus to susitarimo aktas (neišspręsti klausimai buvo atidėti vėlesniam laikui). Varšuvos seime derybos užtruko iki 1564 m. vasario 22 d. (lietuviams išvažiavus, lenkų seimas dar posėdžiavo iki kovo 23 d.). Ginčai buvo itin karšti. Ypač griežtai lietuviai ėmė ginti savo teises, gavę žinią apie laimėjimą ties Ula. Jie reikalavo sau visiško savarankiškumo, sutikdami tik su bendru valdovu. Jie sutiko atvažiuoti ir į bendrus seimus, bet tik tada, kai bus reikalinga pačiai Lietuvai, ir jokiu būdu nenorėjo išsižadėti savo atskiro seimo. Tuo tarpu karas su Maskva tebeėjo. Lietuvos bajorija ėmė prašyti Žygimanto Augusto, kad kuo greičiausiai būtų pasirašyta unija.
Pagrindinės derybos dėl unijos prasidėjo 1569 m. sausį Liubline, kur atvyko visas LDK seimas, Lenkijos seimas ir senatas, o pasibaigė liepos 1 d. Unija buvo patvirtinta trimis unijos aktais – dviem abiejų valstybių luomų ir vienu karaliaus aktu. Derybų dėl Liublino unijos metu, Žygimantas Augustas buvo visiškai pasidavęs lenkų spaudimui. 1568 m. lietuvių delegacijai Žygimantas Augustas buvo išdavęs privilegiją su pažadu apsaugoti Lietuvos valstybę, o nutarimus laikyti galiojančius tik su Lietuvos antspaudais. Bet 1569 m. vasario 28 d., lenkams atkakliai primetinėjant Lietuvos inkorporaciją reiškiančias sąlygas, Žygimantas Augustas paskelbė, kad išspręs unijos reikalą pagal lenkų projektą. Lietuvių delegacija jau buvo įspėjusi, kad jei bus kalbama apie Lietuvos inkorporaciją, jie išvyks iš seimo ir savo žodį tęsėjo.
Laužydamas priesaiką Lietuvai nemažinti jos teritorijos, Žygimantas Augustas ir lenkai per kelis mėnesius atplėšė nuo Lietuvos iš pradžių Palenkę, po to Voluinę ir Kijevo bei Braslavo (Podolės) vaivadijas. Tokiu būdu lietuviai buvo priversti atnaujinti derybas ir 1569 m. liepos 1 d. buvo sudaryta Liublino unija, Lenkiją praplečiant, o LDK lemtingai susilpninant. Lietuviai nuo šiol nebegalėjo blokuoti karaliaus rinkimų, į juos neatvykdami. O lenkai ne tik atplėšė didžiules teritorijas, bet dar gavo teisę įsigyti žemės ir pareigybių Lietuvoje.
Sutarta, kad karalius būtų renkamas bendrai, buvo palikti tik bendrieji seimai ir bendras abiejų valstybių senatas, bendri pinigai, tačiau visa kita pasiliko, kaip buvo. Liko atskiri visi Lietuvos ministrai, atskiras valdžios aparatas, atskiras iždas, atskira kariuomenė ir t. t. Unijos aktą priėmus, seimo darbai tęsėsi dar iki rugpjūčio 12 d. Dabar Lietuvos ir Lenkų atstovai jau sėdėjo kartu. Nemaža dar ginčų sukėlė ir Livonijos klausimas. Lietuviai ją laikė prijungta prie Lietuvos, o lenkai tvirtino, kad ji prisiekusi karaliui, todėl ir jiems priklauso. Po ilgų ginčų buvo sutarta, kad Livonija ir Kuršo kunigaikštija bus laikomos priklausančios lygiai abiem valstybėm.
Valdymo pabaiga ir mirtis
thumb|Žygimanto Augusto mirtis (dail. [[Jan Matejko, XIX a.)]] Liubline, sudarant uniją, karas su Maskva buvo dar nebaigtas. Lietuviai tikėjosi po unijos gauti lenkų paramą, tačiau jos negavo. Jie vieni jau nebegalėjo kariauti. O kadangi Maskva liovėsi puolus Lietuvą, tai karas savaime aprimo. Pagaliau 1571 m. buvo padarytos paliaubos, kuriomis Polockas ir Livonijos dalis buvo palikta Maskvai. Karas tuo būdu laikinai pasibaigė. Visi laukė anksti pasenusio Ž. Augusto mirties. Visi kaimynai valdovai ruošėsi po jo mirties įžengti į Lietuvos ir Lenkijos sostus, o ypač tuo rūpinosi austrų Habsburgai ir caras Ivanas IV. Kaip tik dėl to caras ir nebekariavo su Lietuva, nes mirus Ž. Augustui, grasindamas karu galėjo reikalauti sosto sau arba sūnui.
1572 m. liepos 7 d. Žygimantas Augustas mirė savo mėgiamuosiuose Knišino karalių rūmuose, Knišino mieste, Palenkėje. Po jo mirties neliko jokių vyriškų įpėdinių (liko tik seserys, kurių viena – Ona, buvo netekėjusi), tad turėjo prasidėti laisvai renkamųjų valdovų periodas. Sostą valdžiusi Gedimino šeimos šaka pasibaigė. Tiesa, dar buvo daug gyvų Gedimino giminės kunigaikščių, bet jie jau seniai buvo nutolę nuo sosto, nusigyvenę, ir todėl nebetiko kandidatuoti į valdovus.
Ž. Augusto reikšmė LDK
thumb|Paminklas Žygimantui Augustui ir Barborai Radvilaitei Druskininkuose Anot tarpukario istoriko A. Šapokos, Ž. Augusto darbai LDK buvo labai reikšmingi. Jo laikais įvyko ne tik persivertimas iš užplūdusio protestantizmo atgal į katalikybę, ne tik pradėjo kilti švietimas (jėzuitai ėmė kurti mokyklas), bet įvyko daug pakitimų tiek valstybės santvarkoje, tiek visuomenėje, tiek ūkyje. Buvo įvykdyta valakų reforma, bajorija gavo lenkiškus savivaldybės organus ir teismus, buvo sudaryta unija su Lenkija. Visa tai buvo svarbūs faktai, kurie vėlesniajai Lietuvos istorijai turėjo labai didelę reikšmę.
Kiek kitaip mano dabartiniai istorikai. Šiaip jau indiferentiškas tikėjimo klausimais Žygimantas Augustas, veikiamas jo lietuviškame dvare susitelkusių Reformacijos pasekėjų, buvo pradėjęs rodyti reformacijai dėmesį, bet Barboros karūnavimas Lenkijoje (1550 m.) nulėmė, kad Žygimantas Augustas liko katalikas.
Valakų reforma sustiprino žemvaldžių padėtį, padidindama pajamas, bet susilpnino miestiečius, o valstiečius apskritai įbaudžiavino ir nustūmė nuo švietimo. Lietuviško švietimo poreikis ir knygų leidyba lemtingai atsiliko nuo lenkiško. Suintensyvėjo raštingų Lietuvos gyventojų kultūrinė polonizacija. Ūkis pasuko į žaliavų priedėlio prie Europos ūkio būklę, nereikalaujančią inovacijų ir neskatinančią pramonės vystymosi.
Žygimantas Augustas ir Vilnius
thumb|left|[[Vilniaus vyskupija|Vilniaus vyskupas Povilas Alšėniškis užtveria kelią Žygimantui Augustui į protestantų namus (dail. Januaras Suchodolskis, 1848 m.)]]
Epilepsija
miniatiūra|[[Elektroencefalografija (EEG) padeda ieškant epilepsijos priepuolio židinio.]]
Epilepsija, nuomaris ( 'griebti, pagauti, užklupti') – būklė, kuriai būdingi pasikartojantys centrinės nervų sistemos priepuoliai, t. y., nenormalūs smegenų elektriniai iškrūviai. Sergant šia liga kartkartėmis prasideda traukuliai, prarandama sąmonė, kartais sumažėja protiniai gabumai. Priepuoliai kartojasi ilgą laiką, gali neišnykti visą gyvenimą. Todėl liga laikoma lėtine.
Epilepsija serga ne tik žmonės, bet ir kiti gyvūnai. Šia liga serga apie 0,05 proc. viso pasaulio žmonių.
Priežastys
Epilepsijos priepuoliai gali prasidėti bet kuriame amžiuje, netgi netrukus po gimimo. Tai priklauso nuo ligos priežasties ir formos. Trims ketvirtadaliams ligonių pirmasis priepuolis pasireiškia vaikystėje, ypač pirmaisiais gyvenimo metais, bei paauglystėje. Didžiajai daliai iš jų priepuoliai ir pasibaigia vaikystėje. Kai kurie vaikai patiria priepuolių, kurie nebūtinai yra epilepsijos išraiška, nors pagal savo atsiradimo mechanizmą („elektrinė audra smegenyse“) ir yra epilepsiniai. Šie priepuoliai kyla tik tam tikromis aplinkybėmis, kai trumpam sutrinka sveikata. Kadangi tokie priepuoliai susiję tik su tam tikromis aplinkybėmis ir niekada nevyksta savaime, jie vadinami atsitiktiniais priepuoliais arba ūmiais simptominiais.
Dažniausiai pasitaikančios epilepsijos priežastys:
Epilepsija nėra paveldima liga, tai yra epilepsija nėra perduodama vaikui iš tėvo ar motinos. Tačiau polinkis sirgti epilepsija įvairiose šeimose gali būti skirtingas. Tai paaiškina, kodėl keli tos pačios šeimos nariai gali patirti epilepsijos priepuolių.
Epilepsijos formos
Rolando epilepsija. Tai dažniausia epilepsijos forma vaikystėje, prasidedanti apie 7-10 gyvenimo metus. Ja sergantys vaikai dažnai pabunda iš miego dėl keisto jausmo aplink burną ar kurioje nors veido pusėje, viename burnos kampe ar skruoste galimi spazmai, dažnai būna seilėtekis. Vaikai negali kalbėti, tačiau dažnai atkreipia tėvų dėmesį gestais ar nesuprantamais garsais. Paprastai sąmonė išlieka, tačiau ji gali ir sutrikti. Ši ligos forma dar vadinama gerybine židinine vaikystės epilepsija, nes dažniausiai vaistai priepuolius sulaiko, o vaikų pažintiniai sugebėjimai, būdas ar asmenybė išlieka nepakitę, net jei priepuoliai dar kurį laiką ir kartojasi. Šeimose neretai esti asmenų, patyrusių panašius priepuolius vaikystėje. Jei įtariama ši ligos forma, bent jau ligos pradžioje dažniausiai susilaikoma nuo vaizdinių tyrimų, vaistus galima leisti vartoti trumpiau. Vis dėlto kartais ir Rolando epilepsija sergant priepuoliai kurį laiką atkakliai kartojasi iki paauglystės, o jei iškrovos dažnos, gali trikti dėmesys, kalbos raida.
Vaikystės absansų epilepsija. Apie 4 – 7 gyvenimo metus prasideda sąmonės netekimo serijos, kurios negydomos tolydžio dažnėja, kartais ištinka keli traukulių priepuoliai. Gilus kvėpavimas sukelia priepuolius. Iki priepuolių, o dažnai ir jiems prasidėjus vaikas vystosi neblogai. Ši epilepsijos forma dažniausiai sėkmingai gydoma ir turi gerą prognozę.
Jaunuolių miokloninė epilepsija. Prasideda paauglystėje. Jų metu gali būti traukuliai po miego ar paryčiais, bei reti sąmonės netekimai. Sergantieji šia forma yra jautrūs mirgančiai šviesai, miego trūkumui, staigiam žadinimui, atsikėlimui. Tai sąlyginai gerybinės epilepsijos formos, nes teisingai parinktas gydymas gali patikimai saugoti nuo priepuolių, bet tik tol, kol vaistus vartoja ir kol laikosi saugaus gyvenimo būdo. Gerai tai, kad, jei priepuolių nėra, kitais atžvilgiais dažniausiai asmuo jaučiasi visai sveikas, jo būdas ir sugebėjimai išlieka kaip buvę. Šių epilepsijos formų gydymas turėtų trukti ilgiau nei įprasta.
West sindromas. Pasireiškia kūdikiams trijų rūšių simptomais: simetriškais raumenų spazmais, vaiko raidos sustojimu ar net blogėjimu. Spazmai yra serijiniai trumpi vaiko sprando, rankų ar kojų linktelėjimai arba tiestėjimai. Dažniausiai jie kartojasi netrukus po nubudimo. Vienoje serijoje būna nuo 2-3 iki keliolikos spazmų. Iš pradžių tėvai jų nepastebi arba palaiko krūpčiojimu dėl išgąsčio. Kai priepuoliai gausėja, ima kisti vaiko elgesys: jis tampa vangesnis, rečiau šypsosi, mažiau domisi žaislais ar juda, tampa suglebęs, blogiau miega. Šie priepuoliai rodo, jog nervų sistema pažeista ir reikia skubaus gydymo. Dažnai šiuos priepuolius sunku nuslopinti vaistais, prireikia daug kantrybės. Išeitys priklauso nuo nervų sistemos pažeidimo kilmės bei laipsnio. Jei šie spazmai prasidėjo kūdikiui, kurio nervų sistema nebuvo tobula iki priepuolių, juos nuslopinti būna sunku. Tuomet vaikui augant jie pakinta, bet vis tiek kartojasi, o vaiko raida būna sutrikusi. Jei iki priepuolių pradžios vaikas buvo visai sveikas, galima tikėtis palankesnės eigos.
Lennox – Gastaut sindromas. Priepuoliai prasideda 3 – 5 metų amžiuje arba pakeičia spazmus. Priepuoliai kelių rūšių: trumpi paryčiais su galūnių įsitempimu ir silpnu veido pamėlimu, lemiantys staigų vaiko kritimą; sąmonės netekimai, kai vaikas tampa neorientuotas, nesueina į kontaktą, atlieka smulkius automatinius judesius. Gali vyrauti viena ar dvi priepuolių rūšys, arba vienos gali keisti kitas. Kartais būna kelis ar keliolika kartų per dieną, jie atkaklūs. Ima kisti vaiko elgesys: jis tampa ypač judrus, piktas, net agresyvus, sunkiai sukaupia ir išlaiko dėmesį, sutrinka miegas bei atmintis. Priepuolių dažnis linkęs keistis, blogesnius periodus keičia geresni. Gydymas vienu vaistu dažniausiai neefektyvus, tenka derinti įvairius vaistus ir skirti dideles jų dozes, dėl to sunku išvengti nepageidaujamo vaistų poveikio. Galima ir visai nebloga eiga, kai gydant priepuoliai retėja, kol liaujasi. Tam, kad galva ir dantys būtų apsaugoti nuo traumų vaikui staiga krintant priepuolių metu, naudinga dėvėti apsauginį šalmą.
Epilepsijos formų yra ir daugiau, tiek pagal kilmę, tiek pagal simptomus. Kai kurios jų ne taip aiškiai apibrėžiamos, kaip anksčiau minėtos. Kartais sunku iškart apibūdinti ligos formą, ją visiškai atskleidžia laikas. Nepaisant to, gydymą vis vien galima ir būtina skirti, ir tai daroma, atsižvelgiant į priepuolių rūšis bei papildomus tyrimus.
Dirgikliai
Epilepsijos priepuolius gali sukelti:
Gydymas
Epilepsija dažniausiai yra gydoma vaistais, išrašytais gydytojo terapeuto. Šios ligos gydymu specializuojasi neurologai ir neurochirurgai. Kartais pacientui yra implantuojamas klajoklinio nervo stimuliatorius. Pacientui dar gali pagelbėti speciali mityba. Neurochirurgai atlieka specialias operacijas, po kurio epilepsijos priepuoliai sušvelnėja, tampa ne tokie dažni. Kai kuriems pacientams po operacijos epilepsija nebeatsinaujina.
Sergejus Rachmaninovas
Sergejus Rachmaninovas (1873 m. balandžio 1 d. Semionove, Žemutinio Naugardo gubernijoje – 1943 m. kovo 28 d. Beverli Hilse, JAV, palaidotas Kensiko kapinėse netoli Niujorko) – rusų kompozitorius, pianistas ir dirigentas.
Biografija
thumb|left|Dešimtmetis S. Rachmaninovas Sergejus Rachmaninovas gimė 1873 m. balandžio 1 d. Semionove Žemutinio Naugardo gubernijoje. Būdamas ketverių metų mokėsi groti fortepijonu, o devynerių įstojo į Sankt Peterburgo konservatorijos fortepijono klasę. 1888 m. mokslus tęsė Maskvos konservatorijoje. Vaikystės metus S. Rachmaninovas praleido privačiame Maskvos pensione pas muzikos profesorių Nikolajų Zverevą. Čia trylikametis S. Rachmaninovas buvo pristatytas P. Čaikovskiui, kuris tolesnei S. Rachmaninovo kūrybai padarė didelę įtaką. 1892 m. aukso medaliu baigė Maskvos konservatorijos A. Zilotčio fortepijono ir S. Tanejevo kompozitoriaus klases. Tuo metu pasirodė pirmieji S. Rachmaninovo kūriniai: pirmoji opera „Aleko“ (diplominis darbas pagal A. Puškino poemą „Čigonai“), „Koncertas Nr. 1“ fortepijonui, daug romansų, dainų, tarp jų, – „Pjesės–fantazijos Op. 3“, kurios vėliau tapo žinomiausiu ir mėgstamiausiu S. Rachmaninovo kūriniu. 1893 m. pradėjo dirbti fortepijono dėstytoju Maskvos Marijos moterų gimnazijoje, o nuo 1897 m. – privačioje S. Mamontovo operoje dirigentu.
S. Rachmaninovas anksti tapo žinomu kompozitoriumi, pianistu ir dirigentu. Bet sėkmingą jo karjerą nutraukė „Simfonijos Nr. 1“ premjera, žlugusi dėl nekokybiško atlikimo ir novatoriškos muzikos, kuri lenkė to meto laiką. Šis įvykis sukėlė nervinę ligą ir kelerius metus S. Rachmaninovas negalėjo kurti. Tik patyrusio psichiatro Nikolajaus Dalio dėka pavyko įveikti krizę. 1901 m. S. Rachmaninovas baigė „Koncertą Nr. 2“ fortepijonui, kas reiškė krizės pabaigą ir perėjimą į brandžios kūrybos pradžią. Greitai jis gavo dirigento vietą Maskvos Didžiajame teatre. Po dviejų sezonų 1906 m. išvyko į Italiją, o paskui trejus metus praleido Drezdene. 1909 m., kaip pianistas ir dirigentas, S. Rachmaninovas gastroliavo po JAV ir Kanadą. 1910–1911 m. S. Rachmaninovas grojo Anglijoje ir Vokietijoje. Nuo to laiko jis daug koncertavo užsienyje ir Rusijoje. thumb|S. Rachmaninovo kapas Kensiko kapinėse Po 1917 m. revoliucijos S. Rachmaninovas pasinaudojo Švedijos kvietimu koncertuoti ir su šeima paliko Rusiją. 1918 m. lapkričio 1 d. paliko Europą ir apsigyveno JAV. Iki 1926 m. nieko reikšmingo nesukūrė. Ši kūrybinė krizė truko beveik dešimt metų. Tik 1926–27 m. pasirodė nauji kūriniai: „Koncertas Nr. 4“ ir „Trys rusų dainos“. Iš viso emigracijoje S. Rachmaninovas sukūrė tik šešis kūrinius, bet jie priklauso pasaulinės muzikos šedevrams. Gyvendamas JAV S. Rachmaninovas daug koncertavo JAV ir Europoje, greitai buvo pripažintas žymiausiu savo epochos pianistu ir didžiu dirigentu. 1941 m. baigė savo paskutinį kūrinį – „Simfoniniai šokiai“.
Paskutiniais gyvenimo metais sunkiai sirgo melanoma, bet, nepaisydamas ligos, tęsė koncertinę veiklą. S. Rachmaninovas mirė 1943 m. kovo 28 d. Beverli Hilse JAV, palaidotas Kensiko kapinėse (Kensico Cemetery) netoli Niujorko.
Šeima
S. Rachmaninovo motina, generolo dukra, Liubovė Butakova (1853–1929 m.) buvo išsilavinusi moteris, baigusi konservatorijos fortepijono klasę pas profesorių Antoną Rubinšteiną, neblogai dainavo. Tėvas – atsargos husarų karininkas Vasilijus Rachmaninovas (1841–1916 m.) taip pat mėgo muziką ir improvizaciją. Be Sergejaus, šeimoje augo dar penki vaikai: Vladimiras, Arkadijus, Elena, Sofija ir Varvara.
1902 m. balandžio pabaigoje S. Rachmaninovas vedė savo pusseserę iš tėvo pusės, Nataliją Satiną (1877–1951 m.), kuri taip pat buvo baigusi Maskvos konservatorijos fortepijono klasę. Rachmaninovams gimė dvi dukterys: Irina (1903–1969 m.) ir Tatjana (1907–1961 m.). Abi dukterys išsilavinimą gavo JAV, bet gyveno Europoje. Irina 1924 m. ištekėjo už dailininko Petro Volkonskio ir susilaukė dukters Sofijos (1925–1968 m.) Tatjana ištekėjo už tėvo bendramokslio Maskvos konservatorijoje, smuikininko Boriso Konsiu ir susilaukė sūnaus Aleksandro (1933–2012 m.).
Anūkas Aleksandras paveldėjo šeimos dvarą Šveicarijoje, yra S. Rachmaninovo archyvo, laiškų ir autografų paveldėtojas. Turi juristo išsilavinimą, daug prisideda prie senelio atminimo išsaugojimo. Jis yra S. Rachmaninovo konkursų organizatorius, Tarptautinės S. Rachmaninovo draugų asociacijos prezidentas, S. Rachmaninovo iškilmių organizatorius Šveicarijoje.
Kūrinių sąrašas
Kūriniai be opuso:
Užkarpatės sritis
Užkarpatės sritis ( arba Закарпаття) – Ukrainos sritis šalies vakaruose. Šiaurėje ribojasi su Lvovo, rytuose – su Ivano Frankivsko sritimis, pietuose – su Rumunija, pietvakariuose – su Vengrija, vakaruose – su Slovakija bei šiaurės vakaruose – su Lenkija. Administracinis centras – Užhorodas.
Geografija
thumb|left|145px|Užo upė thumb|left|145px|Užkarpatės gamtinis žemėlapis
Vilkolakis
Žmogaus pasivertimas vilku buvo savanoriškas, naudojant magiškus daiktus (pvz., diržą), arba priverstinis, veikiant prakeikimui. Vilkolakis pasižymi antgamtine jėga, po kaklu balta dėmė (toje vietoje, kur buvusi užrišta skarelė, kai jie buvo žmonėmis). Viduramžių metraštininkai transformaciją siejo su mėnulio pilnatimi, tačiau ši koncepcija buvo retai siejama su vilkolakiu, kol jos nepanaudojo modernieji fantastikos rašytojai. Rašytojų aprašomas vilkolakis yra beveik nesužeidžiamas, jį gali užmušti tik sidabrinė kulka ar kiti sidabriniai ginklai. Užmušus vilkolakį paaiškėja, jog tai buvęs žmogus vilko kailiu. Dauguma rašytojų vilkolakio vaizdavimo kūriniuose elementų yra paimti iš autentiško folkloro, nėra jų pačių sugalvoti.
Užkarpatės sritis
Plotas
Srities plotas 12777 km², kas sudaro 2,11 % Ukrainos teritorijos ir užima 24-tą vietą tarp šalies sričių.
Vilkolakis
Užuominų apie vilkolakius pasitaiko ir lietuvių mitologijoje bei tautosakoje. Dažniausiai apie išorę nieko nesakoma, nors kartais minima uodega (dažniausiai trumpa), kartais dantys.
Užkarpatės sritis
Vandens telkiniai
Per sritį teka 9429 upės. Ilgiausia jų – Tisa.
Vilkolakis
Yra pasakojimų, kai vilkolakis įstengęs nusimesti vilko kailį ir tapti žmogumi. Žaizda, padaryta jam, lieka ir virtus žmogumi. Buvo tikima, kad vilkolakiais žmones (dažniausiai vestuvininkus) paversdavusios raganos arba juo galėjo virsti kuris nors persivertęs per gluosnio kelmą ir pan. Vilkolakiai turi žmogaus protą, bet negali kalbėti. Su tikrais vilkais nebendrauja, dažnai laikosi netoli gyvenamų vietų, net apsigyvena svirnuose. Kad nebadautų, turi maitintis kaip tikri vilkai, puola naminius gyvulius.
Užkarpatės sritis
Reljefas
Apie 80 % srities teritorijos – Karpatų kalnai. Pasienyje su Ivano Frankivsko sritimi yra didžiausias šalies kalnas – Hoverla (2061 m.).
Vilkolakis
Kai kuriuose pasakojimuose vilkolakiai taikūs, nedaro nieko blogo. Pavojingesni tie, kurie vilkolakiais tapo savo noru.
Užkarpatės sritis
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė sausio temperatūra -4 °C, vasaros – 21 °C. Per metus iškrenta 640 mm kritulių Užhorode, ir 1000–1500 mm kalnuose.
Istorija
Istoriškai šis regionas vadinamas Karpatų Rusia. Svarbios ekonomikos šakos – pasienio prekyba, vyndarystė ir medžio apdirbimas.
Gyventojai
thumb|250px|Tautinė srities sudėtis 2001. {{legend|#FFB6C1|[[ukrainiečiai (kartu ir rusėnai)}} {{legend|#90EE90|vengrai}} {{legend|#FBEC5D|rumunai}} {{legend|#4682B4|maišyta ukrainiečiai ir rusai}}]] thumb|right|250px|Mukačevės miestas
2006-aisias m. srityje gyveno 1 241 887 gyventojų ir tai sudarė beveik 2,65 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
Ypač smarkiai gyventojų srityje didėjo praėjusio amžiaus 6-7 dešimtmečiuose. Pirmą kartą gyventojų sumažėjimas srityje užfiksuotas 1995-aisiais, kai ypač sumažėjo gyventojų miestuose, tuo tarpu kaimuose gyventojų skaičius ir toliau augo.
Daugiausiai gyventojų srityje turintys rajonas – Tiačivo (13,7 % regiono gyventojų).
Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto (2001): Taip pat 10 100 žmonių (0,8 %) pasisakė esą rusėnai (tiek Ukrainos, tiek tarptautinės arenos laikomi ukrainiečių subetnosu).
Srities vidutinis gyventojų tankumas – 98 žm./km².
Nuorodos
Oficiali srities svetainė (ukr.k.)
Šviesa
thumb|right|250px|Šviesa thumb|250px|Dūmų dalelių prisotintoje aplinkoje regimas šviesos pluoštas, kertantis [[paprastasis cikas|ciko lapus]]
Šviesa − regimojo spektro elektromagnetinis spinduliavimas − 380−750 nm elektromagnetinių bangų spektro dalis; elektromagnetinių bangų spektras nuo infraraudonųjų iki ultravioletinių spindulių.
Elektromagnetinių bangų spektrui nuo 400 nm iki 700 nm yra jautri žmogaus akies tinklainė. Jos nerviniu impulsu perduodamą informaciją smegenys interpretuoja kaip šviesą, spalvas, o atspindžių nuo objektų visumą − kaip regimąjį pasaulį.
Šviesos teorijos
Šviesa turi dvilypę prigimtį:
Elektromagnetinių bangų teorija
Faradėjaus eksperimentai buvo vienas svarbiausių veiksnių, leidusių Džeimsui Klarkui Maksvelui sukurti elektromagnetinio lauko teoriją. Iš šios teorijos išplaukė, kad elektromagnetinės bangos tuščioje erdvėje turi sklisti pastoviu greičiu, kurio skaitinė vertė yra lygi šviesos greičiui. Tuo remdamasis Maksvelas padarė išvadą, kad šviesa yra ne kas kita, kaip tam tikro dažnio elektromagnetinės bangos. Pirmą kartą ši išvada buvo paskelbta 1862 m., veikale Apie fizines jėgos linijas (On Physical Lines of Force). 1873 m. Maksvelas paskelbė matematinę savo teorijos formuluotę, kurios pagrindinis rezultatas buvo Maksvelo lygtys, aprašančios elektromagnetinio lauko savybes bei elgesį.
Netrukus vokiečių fizikas Heinrichas Rudolfas Hercas, sugeneravęs radijo bangas, pademonstravo, kad pastarosios pasižymi tokiomis pat savybėmis, kaip ir šviesa, t. y. difrakcija, interferencija, atspindžiu. Tai galutinai įrodė vienodą šviesos ir elektromagnetinių bangų prigimtį.
Kvantinė teorija
M. Plankas teigė, jog šviesos šaltinis spinduliuoja tam tikromis porcijomis – kvantais. Kvantas yra tarsi viena šviesos dalelė – fotonas. Šviesą gali spinduliuoti ir aplink atomo branduolį skriejantys elektronai.
Arčiau atomo branduolio esančiose orbitose skriejantys elektronai yra mažesnės energijos. Jei elektronas gauna pakankamą papildomos energijos kiekį − jis sužadinamas ir peršoka į toliau branduolio esančią orbitą. Sužadintieji elektronai praranda energiją elektromagnetinės spinduliuotės pavidalu ir vėl grįžta į savo pradinę būseną. Išspinduliuoto kvanto energija lygi skirtumui tarp energijos lygių.
Ankstyvoji teorija
Apie 55 m. pr. m. e. Lukrecijus, tęsdamas atomistų idėjas, rašė, kad šviesa ir šiluma pasiekianti mus iš Saulės susideda iš mažų dalelių.
Angela Gossow
Angela Gossow (1974 m. lapkričio 5 d.) – iš Vokietijos miesto, Kelno kilusi dainininkė, geriausiai žinoma kaip Švedijos melodic death metal grupės Arch Enemy vokalistė. Viena iš nedaugelio dainininkių kurios kaip pagrindinį vokalą naudoja growl. Labiausiai ją įkvėpę atlikėjai yra Jeff Walker iš grupės Carcass, David Vincent iš grupės Morbid Angel, Chuck Billy iš grupės Testament, John Tardy iš grupės Obituary, Chuck Schuldiner iš grupės Death, Dave Mustaine iš grupės Megadeth ir Rob Halford iš grupės Judas Priest. Angela yra liberalių pažūrų ir vegetarė.