cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alma Karosaitė
Biografija
Bendradarbiavo savaitraštyje „Šeimininkė“, žurnale „Slauga: teorija ir praktika“, kur rengė kalbos kultūros skyrelį „Konsultuoja Matas Švirkštas“. Nuo 1984 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Palaidota Kairėnų kapinėse.
Vygrėnų Lesničuvka
Vygrėnų Lesničuvka – eigulio būdelė Lenkijos šiaurės rytuose, Seinų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Vingiorykštė
Gentyje 12 rūšių. Yra vaistinių, medingų augalų, tačiau pašarinė vertė menka. Lietuvoje auga dvi rūšys:
Alma Karosaitė
Kūryba
Pirmieji eilėraščių rinkiniai „Eini su manimi“ (1979 m.), „Gatvė be skėčio“ (1982 m.), „Žemė balų akimis“ (1983 m.) pasižymi lyrizmu, dvasingumu. 1979 m. apdovanota Šakių rajono „Taikos“ kolūkio premija už eilėraščius kaimo tema, 1983 m. gavo Ukmergės rajono S. Nėries kolūkio apdovanojimą už eilėraštį „Kaimo mokytojui“.
Alma Karosaitė populiaresnė kaip vaikų poetė. Nuo 1986 m. išleista daugiau kaip 20 eilėraščių knygelių vaikams. Daugelis eilėraščių yra tapę vaikiškomis dainomis. Eilėraščių herojai dažniausiai – vaikų mėgstami žvėreliai. Poetės eilėraščių veikėjai atranda, kas yra gera, o kas – bloga, supranta, jog nereikia gėdytis savo prigimties, pasimoko, kad reikia būti, kuo gimei – kiekvienas yra savitas ir todėl turi išlikti savimi.
Vygrėnų Lesničuvka
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Mosėdžio herbas
Mosėdžio herbas – vienas iš Skuodo raj. Mosėdžio miestelio heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo skydo raudoname lauke auksinis lokys, iškišęs auksinį liežuvį, glėbyje nešantis juodą akmenį.
Istorija
2002 m. rugpjūčio 19 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1866. Herbo etalono autorius – dailininkas Saulius Bajorinas.
Miki Roque
Mikelis „Miki“ Rokė Fareras (1988 m. liepos 8 d. Trempe, Lerida, Ispanijoje – 2012 m. birželio 24 d.) – ispanų futbolininkas, žaidęs gynėjo arba saugo pozicijoje Real Betis dublerių klube. 2005 m. rugpjūtį perėjo iš Ispanijos antroje divizijoje žaidžiančio UE Lleida klubo.
Kęstutis
Kęstutis (apie 1300 m. − 1382 m. rugpjūčio 15 d.) – LDK submonarchas (nuo 1337(?) ar 1345 iki 1381 m.) ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1381–1382 m.). Gedimino sūnus, didžiųjų kunigaikščių Vytauto ir Žygimanto tėvas. Iki 1337(?) m. jis buvo Gardino ir Palenkės, nuo 1337(?) m. − taip pat Žemaičių, nuo 1337(?) ar 1345 m. − taip pat Trakų kunigaikštis (tikėtina, kad Trakų kunigaikštystę jis paveržė iš savo (netikro?) brolio Karijoto).
Miki Roque
2006 m. gruodžio 5 d. debiutavo Čempionų lygos metu prieš Galatasaray SK.
Kęstutis
Po Gedimino mirties 1341 m. Kęstutis tebuvo vienas iš septynių paveldėjimo teises turinčių sūnų. Iš pradžių valdovu tapo Jaunutis, kuris netrukus buvo priverstas valdžia dalintis su Algirdu. Kryžiuočių spaudimas vertė Lietuvos kunigaikščius ieškoti didžiojo kunigaikščio valdžios stiprinimo būdų ir visų Gediminaičių pajėgų sutelkimo. 1345 m. Kęstutis pagal išankstinį susitarimą su Algirdu užėmė Vilnių, kuriame rezidavo Jaunutis ir pakvietė Algirdą užimti didžiojo kunigaikščio sostą.
Miki Roque
Nuo 2008 m. rugpjūčio iki 2009 m. birželio buvo skolinamas Ispanų FC Cartagenos klubui.
Mirtis
2012 m. birželio 24 d., būdamas 23 metų, futbolininkas mirė nuo vėžio, kuris jam buvo diagnozuotas 2011 m.
Kęstutis
Diarchija
thumb|left|Trakų ir Žemaičių kunigaikščio Kęstučio antspaudas (~1379 m.) Po to, kai 1344 m. mirė Gedimino našlė ir jo vaikų motina Jaunė, 1345 m. Algirdas su Kęstučiu nuvertė Lietuvos didįjį kunigaikštį Jaunutį ir po šio sėkmingo perversmo 1345 m. Kęstutis tapo LDK submonarchu. Neįprastai viduramžiams šis valdžios dalinimasis tarp Kęstučio ir Algirdo tęsėsi visą jų gyvenimą. Algirdas daugiausia rūpinosi santykiais su Rusios kunigaikštystėmis ir rusų žemių rinkimu į savo valdžią; Kęstutis tuo tarpu užsiėmė etninės Lietuvos ir Žemaitijos interesų gynimu.
Kaip LDK submonarchas (Trakų ir Žemaičių kunigaikštis) iš pradžių rezidavo Senuosiuose Trakuose, o nuo ~1376 m. – jo paties iniciatyva pastatytoje Trakų pusiasalio pilyje. Valdydamas Trakų kunigaikštystę Kęstutis sėkmingai vadovavo LDK vakarinių sienų gynybai, ne kartą vedė LDK kariuomenę į Vokiečių ordino valdomą Prūsiją. Nuolat rėmė su Lenkija dėl Volynės kovojusį brolį Liubartą. Kęstučiui teko patirti ir pralaimėjimų, pvz., Strėvos mūšyje (1348 m.), prie Kauno pilies (1362 m.). 1361 m. jis trumpam buvo patekęs į kryžiuočių nelaisvę.
1349 m. Romos kuriją pasiekus gandams, kad Kęstutis nori krikštytis, popiežius Klemensas VI 1349 m. rugsėjo 10 d. išleistoje bulėje pritarė tokiam Kęstučio norui ir pažadėjo jam Lietuvos karaliaus karūną.
1351 m. rugpjūtį į Trakų kunigaikštystės rusėniškas žemes Lietuvos katalikiško krikšto sumetimais atvykus Vengrijos karaliui Liudvikui I Anžu, Kęstutis jam žadėjo „kartu su broliais ir visa tauta“ priimti krikštą, o Vengrijos karalius Kęstučiui − išrūpinti pastarajam iš popiežiaus Lietuvos karaliaus karūną ir padėti atgauti Ordino užgrobtas žemes.
1358 m. liepos−rugsėjo mėn. Kęstutis (?) dėl jo ar jo brolio Algirdo vainikavimosi Lietuvos karaliumi ir Lietuvos katalikiško krikšto Niurnberge derėjosi su Vokietijos imperatoriumi ir Čekijos karaliumi Karoliu IV (Vokiečių ordinas, bandydamas nutraukti jam pražūtingus Lietuvos ir Čekijos ryšius bei užkirsti kelią tolimesniam Lenkijos stiprėjimui, 1352–1356 m. netgi talkininkavo Kęstučiui ir Liubartui jiems kovojant su Lenkija dėl Volynės ir Palenkės žemių).
Kova su Jogaila
1382 m. rugpjūtį Kęstutis buvo klastingai suimtas ir įkalintas Krėvos (ar Vilniaus Kreivojoje) pilyje; to paties mėnesio 15 d. jį šioje pilyje Julijonos Algirdienės ar Skirgailos nurodymu pasmaugė Jogailos tarnai. Jis buvo pagal pagoniškus papročius iškilmingai sudegintas Vilniuje.
Šeima
thumb|right|LDK Gediminas. Lietuvos vardo tūkstantmečiui skirto medalio fragmentas. Autoriai: skulptorius [[Juozas Kalinauskas, dailininkė Lina Kalinauskaitė]]
Vilniaus Perlas-MRU
Vilniaus „Perlas Energija“ – tai Vilniaus krepšinio klubas įkurtas 2003 m. Sostinės jaunimo komanda gali pasigirti savo turtinga istorija, nes yra žaidusi visose Lietuvos krepšinio lygose – RKL, NKL, LKL.
Be to, tai vienas geriausių krepšinio piramidės pavyzdžių, kai klubas turi komandas skirtingose krepšinio lygose ir suteikia galimybę geriausiems žaidėjams kilti į aukštesnį lygį. Ilgai žaidęs NKL, 2009 m. Vilniaus „Perlas“ komerciniu principu pateko į LKL lygą (tačiau išlaikė savo vietą ir NKL lygoje) ir žaidė ten 2009–2010 ir 2010–2011 m. sezonus. 2011 m. vietą elitinėje krepšinio lygoje pardavė Pasvalio „Pieno žvaigždžių“ komandai.
Nuo 2011 m. Vilniaus „Perlo“ komanda rungtyniauja NKL pirmenybėse ir dabar yra oficiali Vilniaus „Ryto“ klubo piramidės komanda, kuri treniruojasi ir savo namų rungtynes žaidžia Jeep arenoje.
2004–2005 m. sezonas
thumb|SSK-Perlas 2004/05 Šį sezoną galima laikyti klubo debiutiniu, nes LKAL 2003–2004 m. sezone nesėkmingai žaidusią Vilniaus „SSK-Nord/LB draudimas“ komandą pradėjo remti UAB „Olifėja“ (tiksliau – jos prekinis ženklas „Perlas“), todėl šiame sezone LKAL komanda pasivadino Vilniaus „SSK-Perlas“. Komandos spalvos – bordinė ir balta. Komandos sudėtis: Phil A.Gephart, Henrikas Šliogeris, Robertas Bitinas, Vytautas Šarakauskas, Šarūnas Kulevičius, Andrius Panavas, Marius Tenikaitis, Lukas Chmieliauskas, Gediminas Bliujus, Remigijus Sugintas, Rytis Lingė ir kiti. Komanda reguliariajame sezone užėmė 13 vietą su 9 pergalėmis ir 43 pralaimėjimais ir į atkrintamąsias varžybas nepateko.
2005–2006 m. sezonas
NKL lygoje žaidė klubo komanda Vilniaus „SSK-Perlas“. Komandos sudėtis: Andrius Panavas, Henrikas Šliogeris, Vytautas Šarakauskas, Robertas Bitinas, Lukas Chmieliauskas, Valdas Kaukėnas, Marius Kugauda, Remigijus Sugintas, Gediminas Bliujus, Justas Kaziliūnas, Rytis Lingė, Aivaras Alsys, Valerijus Četovičius, Rimantas Stūronas, Edvinas Dūda. Komanda B grupėje užėmė 7 vietą su 19 pergalių ir 25 pralaimėjimais ir turėjo žaisti išlikimo varžybas su kitomis 13-16 vietas užėmusiomis komandomis. Seriją 2:0 prieš Tauragės „Bremena-KTU“ komandą laimėjęs Vilniaus „SSK-Perlas“ išliko NKL.
2006–2007 m. sezonas
NKL lygoje žaidė klubo komanda Vilniaus „KM-SSK-Perlas“. Komandos sudėtis: Tadas Šablinskas, Andrius Montrimas, Simas Slabačiauskas, Henrikas Šliogeris, Šarūnas Šliogeris, Remigijus Sugintas, Šarūnas Kulevičius, Laurynas Samėnas, Andrius Gorskovas, Ridas Pulkauninkas. B grupėje komanda užėmė 6 vietą su 19 pergalių ir 25 pralaimėjimais ir aštuntfinalio serijoje 0:2 nusileido Šilutės „Šilutės“ komandai.
2007–2008 m. sezonas
NKL lygoje žaidė klubo komanda Vilniaus „KM-SSK-Perlas“. Komandos spalvos – bordinė ir geltona. Komandos sudėtis: Mindaugas Kuzminskas, Simas Buterlevičius, Lukas Brazdauskis, Tadas Šablinskas, Andrius Montrimas, Laurynas Samėnas, Henrikas Šliogeris, Remigijus Sugintas, Šarūnas Kulevičius, Gediminas Bliujus, Vitalij Lukša, Aivaras Mincė. Reguliariajame sezone komanda užėmė 9 vietą su 17 pergalių ir 15 pralaimėjimų. Atkaklioje aštuntfinalio serijoje 2:3 nusileido Pasvalio „Pieno žvaigždžių“ komandai.
2008–2009 m. sezonas
NKL lygoje žaidė klubo komanda Vilniaus „Perlas“. Komandos spalvos – bordinė ir geltona. Komandos sudėtis: Jonas Valančiūnas, Eimantas Bendžius, Tautvydas Šležas, Simas Buterlevičius, Žydrūnas Kelys, Kristijonas Gaška, Linas Valatkevičius, Evaldas Kairys, Deividas Nazarovas, Marius Zimnickas, Domantas Pipiras, Povilas Duchovskis. Dalį sezono žaidė Lukas Brazdauskis, Šarūnas Kulevičius, Mantas Kazonas, Paulius Gvazdaitis. Vyr. treneris Marius Linartas, treneris Tadas Stankevičius. Reguliariajame sezone komanda užėmė 12 vietą su 18 pergalių ir 18 pralaimėjimų. Atkaklioje aštuntfinalio serijoje 2:3 nusileido Vilniaus „KK Akademija“ komandai.
LKL
LKL žaidusios komandos spalvos: balta ir juoda. Vilniaus „Perlo“ komandos sudėtis: Paulius Dambrauskas, Eimantas Bendžius, Tautvydas Šležas, Lukas Brazdauskis, Aidas Viskontas, Kristijonas Gaška, Saulius Kulvietis, Deividas Nazarovas, Marius Zimnickas, Povilas Duchovskis, Giedrius Staniulis, Evaldas Kairys. Dalį sezono žaidė Jonas Valančiūnas, Žydrūnas Kelys, Karolis Brusokas. Vyr. treneris Marius Linartas, kurį sezono eigoje pakeitė Roberts Štelmahers. Komandos direktorius Giedrius Aidietis. LKL sezone 2009-10-06 d. debiutavo pergale, įveikdami Vilniaus „Sakalus“ 78:72, o 2010-02-06 d. sugebėjo įveikti daugkartinį LKL čempioną Kauno „Žalgirį“. Komanda LKL reguliariajame sezone užėmė 8 vietą su 11 pergalių ir 13 pralaimėjimų. Ketvirtfinalio serijoje 0:2 nusileido Vilniaus „Lietuvos ryto“ komandai. Taip pat Vilniaus „Perlas“ žaidė BBL Iššūkio divizione, kur užėmė 3 vietą, serijoje 2:0 nugalėjusi Talino „TTU“ komandą.
NKL
Klubo komanda NKL lygoje vadinosi Vilniaus „VKM-Perlas“. Komandos spalvos: balta ir juoda. Sudėtis: Andrius Gorskovas, Tomas Grybauskas, Remigijus Sugintas, Henrikas Šliogeris, Linas Valatkevičius, Domantas Pipiras, Povilas Duchovskis, Gabrielius Ramonas, Mantas Kazonas, Saulius Stancikas, Antanas Udras, Dominykas Narkūnas, Karolis Brusokas, Modestas Gilys, Martynas Ruokis. Vyr. treneris Tadas Stankevičius. Reguliariajame sezone užėmė 10 vietą su 12 pergalių ir 18 pralaimėjimų, aštuntfinalio serijoje 0:3 pralaimėjo Pakruojo „Merestai“.
2010–2011 m. sezonas
thumb|Perlas LKL 2010/11 Klubas turėjo dvi komandas – LKL ir NKL lygose.
NKL
NKL komanda vadinosi Vilniaus „Perlas-MRU“, komandos spalvos: balta ir juoda. Klubo direktorius Vytenis Tupčiauskas, vyr. treneris Tadas Stankevičius. Sudėtis: Mindaugas Sakalauskas (žaidžiantysis treneris), Laurynas Jacevičius, Mantas Kazonas, Antanas Udras, Karolis Brusokas, Paulius Semaška, Domantas Pipiras, Edvinas Šeškus, Tadas Padegimas, Andrius Gorskovas, Gabrielius Ramonas, Modestas Gilys, Deividas Nazarovas, Evaldas Lengvinas. Reguliariajame sezone užėmė 8 vietą su 14 pergalių ir 14 pralaimėjimų, 8 vieta liko ir II antrojo etapo grupėje (18 pergalių ir 24 pralaimėjimai). Aštuntfinalio serijoje 0:2 nusileista Jonavos „Triobet“ komandai.
2011–2012 m. sezonas
Netekęs rėmėjų, klubas LKL komandos Vilniaus „Perlas“ vietą aukščiausioje krepšinio lygoje perdavė Pasvalio „Pieno žvaigždžių“ komandai. . Klubui liko NKL lygos komanda, pavadinimu Vilniaus „Perlas-MRU“. Komandos spalvos: balta ir juoda. Sudėtis: Mantas Virbalas, Antanas Udras, Karolis Brusokas, Gintautas Vileita (žaidžiantysis treneris), Mantas Kazonas, Vaidas Kazonas, Žydrūnas Stankus, Paulius Semaška, Tadas Padegimas, Modestas Gilys, Dominykas Domarkas, Kristijonas Gaška, Eivydas Mološčiakas. Dalį sezono žaidė Rimgaudas Kukta, Vadim Volodko, Tauras Skripkauskas. Vyr. treneris Mindaugas Sakalauskas, treneriai Vytenis Tupčiauskas, Gintautas Vileita. Reguliariajame sezone užėmė 9 vietą su 15 pergalių ir 15 pralaimėjimų, 5 vieta antroje II etapo grupėje (19 pergalių ir 25 pralaimėjimai).
2012–2013 m. sezonas
thumb|NKL Perlas-MRU 2012/13 turnyre Jonavoje thumb|NKL Perlas-MRU 2012/13 thumb|RKL KM-Perlas 2012/13 Klubas turėjo dvi komandas – NKL ir RKL lygose.
NKL
2012–2013 m. NKL sezone žaidusi komanda vadinosi Vilniaus „Perlas-MRU“, jos spalvos: baltai žalia ir juoda. Sudėtis: Mantas Virbalas, Antanas Udras, Jonas Elvikis, Dominykas Domarkas, Vaidas Kazonas, Vytautas Buzas, Augustinas Vitas, Žydrūnas Stankus, Dovis Bičkauskis, Keyron Sheard, Tadas Padegimas, Lukas Poniškaitis; dalį sezono žaidė Augustinas Jankaitis, Tomas Lekūnas, Žydrūnas Kelys, Edgaras Pundzius. Vyr. treneris Erikas Kučiauskas, treneris Mindaugas Sakalauskas. Komandos vadovas Giedrius Aidietis. Komanda reguliariajame sezone užėmė 13 vietą – 14 pergalių ir 20 pralaimėjimų. Sėkmingai pasiekė ketvirtfinalį, kuriame pralaimėjo seriją 0:2 Jonavos „Triobet“ komandai. Galutinėje įskaitoje užėmė 5-8 vietas.
RKL
2012–2013 m. RKL sezono B divizione žaidusi komanda vadinosi Vilniaus „KM-Perlas“, jos pagrindą sudarė Vilniaus krepšinio mokyklos 1995 m. gimimo laidos auklėtiniai. Komandos spalvos: balta ir raudona. Sudėtis: Dominykas Gružinskas, Žymantas Armonas, Erlandas Baliukonis, Vaidas Bendikas, Rimgaudas Kukta, Tadas Gimžauskas, Tomaš Romanovskij, Lukas Motiejūnas, Žygimantas Kosarevas, Gytis Brazauskas, Henrikas Šliogeris, Aurimas Jonkus, Rytis Pipiras, Norbertas Giga, Tomas Zdanavičius, Žygimantas Ūselis. Komandos vadovas Vytenis Tupčiauskas, trenerio asistentas Remigijus Valiulis. Komanda pasiekė ketvirtfinalį, kuriame pralaimėjo seriją 1:2 Biržų „Rinkuškių alaus“ komandai. Galutinėje įskaitoje užėmė 5-8 vietas.
Drosometras
Prietaise naudojami paviršiai iškrentančiai rasai surinkti gali būti horizontali metalinė plokštelė, taip pat naudojami vilnos, medvilnės pluoštai. Matavimai su drosometru paprastai atliekami ankstyvą rytą vienos valandos bėgyje, kol pakilusi saulė nepradeda garinti rasos. Gaunamiems rezultatams įtakos turi prietaiso padėtis (pvz., aukštis virš žemės paviršiaus), plokštelių ar pluoštų būklė, oro srovės, atmosferos slėgis ir kt.
Kostionkų-Avdejevo kultūra
thumb|Vilendorfo venera Kostionkų-Avdejevo kultūra  – vėlyvojo paleolito archeologinė kultūra, pavadinta būdingiausių paminklų – Kostionkų stovyklos (Voronežo sritis, Rusija) ir Avdejevo stovyklos (Kursko sritis) vardu.
Arealas
Kostionkų-Avdejevo kultūra 22 000-19 000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Vidurio ir Vakarų Europoje. Kultūrai būdingos Kostionkų-Avdejevo-Vilendorfo (Austrija) akmeninės moters statulėlės, vadinamosios veneros.
Kultūra
Kostionkų-Avdejevo kultūros žmonės gyveno žeminėse, dažniausiai statytose aikštelės pakraščiuose, prie jų įėjimo buvo laužavietė ir atsargų duobė – sandėlis. Avdejevo stovyklos vietoje (1946–1948 m. tyrė M. Vojevodskis, 1949 m. – A. Rogačiovas) atkasta ovalo formos gyvenvietė su pusiau žeminiais būstais.
Gyventojai vertėsi medžiokle ir žvejyba, maisto rinkimu. Naudojo titnago ir kaulo dirbinius. Rasta titnaginių antgalių, gremžtukų, grežtukų, skelčių, rėžtukų, kaulinių vedegų, adiklių, papuošalų ir įvairių dirbinių, puoštų ornamentais. Kostionkų-Avdejevo kultūros paminkluose dažniausiai randama moters ir žvėrių statulėlių, Avdejevo gyvenvietėje rasta mamuto skulptūrėlė.
Jūrų chirurgai
Jūrų chirurgai (Acanthurus) – chirurgžuvinių (Acanthuridae) šeimos žuvų gentis. Šios žuvys kiekvienoje savo uodegos šaknies pusėje turi aštrią skalpelį primenančią išaugą. Tomis išaugomis apsigina nuo priešų.
Gyvena tarp koralinių rifų. Tai gana spalvingos žuvys, kurias augina ir akvariumistai.
Gentyje yra 38 rūšys: ir kt.
Nevino Poplavskiai
Nevino Poplavskiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Vyškų, apie 12 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 33 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Laiko juosta
thumb|400px|Laiko zonos pasaulio žemėlapyje Laiko juosta arba laiko zona – Žemės paviršiaus dalis (sausuma ir jūra), kur galioja vienodas laikas. Geografiškai laiko zonos dalina žemę į 24 lygias juostas, kur gretimose juostose laikas skiriasi 1 valanda. Tačiau realios laiko zonų ribos skiriasi nuo geografinių, nes jos sąlygotos sienų tarp valstybių, valstijų ar administracinių teritorijų.
Laiko zonos nusakomos pagal santykį su pasauliniu koordinuotuoju laiku (UTC). Pradinis laiko zonų atskaitos taškas – Pradinis meridianas (0° rytų ilgumos), einantis per Karališkąją Grinvičo observatoriją Londone. Dėl to vietoje visuotinai pripažinto UTC žymėjimo dar vis naudojamas ir GMT (Grinvičo laikas).
Geografiškai penktadalis Lietuvos (vakarinė dalis) patenka į UTC+1 laiko zoną (CET – Centrinės Europos Laikas), likusi dalis į UTC+2 laiko zoną, tačiau oficialiai Lietuvoje galioja vienas laikas (Lietuvos laikas) – visa Lietuva priskiriama UTC+2 zonai.
Laiko zonos ir jose esančios teritorijos
Teritorijos, kuriose galioja vasaros laikas, pažymėtos *. Vasarą tose šalyse pridedama viena valanda.
UTC-12
Naudojamas tik laivuose 7,5° į rytus nuo 180°
UTC-8
Žymėjimas Šiaurės Amerikoje: PST (Ramiojo vandenyno Standartinis Laikas)
UTC-7
Žymėjimas Šiaurės Amerikoje: MST (Kalnų Standartinis Laikas)
UTC-6
Žymėjimas Šiaurės Amerikoje: CST (Centrinis Standartinis Laikas)
UTC-5
Žymėjimas Šiaurės Amerikoje: EST (Rytų Standartinis Laikas)
UTC
Žymėjimas Europoje: WET (Vakarų Europos Laikas)
UTC+1
''Žymėjimas Europoje: CET (Centrinės Europos Laikas)
UTC+2
Žymėjimas Europoje: EET (Rytų Europos Laikas)
UTC+8
''P.S.: visa Kinija gyvena tuo pačiu laiku, dėl to šios laiko juostos plotis yra ypatingai didelis. Pačiuose Kinijos vakaruose saulė pasiekia aukščiausią tašką 15:00, pačiuose rytuose 11:00.''
Markas Licinijus Krasas
thumb Markas Licinijus Krasas (lotyniškai M·LICINIVS·P·F·P·N·CRASSVS – Marcus Licinius Crassus, apie 115–53 m. pr. m. e.) buvo Romos karvedys ir politikas, numalšinęs Spartako vadovaujamą vergų sukilimą ir buvęs Pirmojo triumvirato nariu kartu su Pompėjumi ir Julijumi Cezariu. Jis buvo vienas turtingiausių to meto žmonių ir buvo nužudytas po pralaimėjimo prie Karės.
Biografija
Markas Licinijus Krasas buvo įtakinga figūra Romos politikoje dėl savo didelių turtų ir gavo pravardę Dives (turtingas). Jis sukaupė turtus prekiaudamas vergais, iš sidabro kasyklų ir pelningai supirkdamas namus ir žemes, ypač iš ištremtų piliečių. Liūdnai buvo išgarsėjęs jo degančių pastatų pirkimas: išgirdęs, kad namas dega jis atvykdavo ir jį nusipirkdavo (akivaizdžiai prarastą) pastatą kartu su aplinkiniais už kuklią sumą ir po to įdarbindavo 500 savo klientų užgesinti ugnį prieš jai padarant daug žalos (sugriaunant degantį pastatą, kad ugnis neišplistų). Cinos ištrėmimas privertė jį bėgti į Ispaniją. Po Cinos mirties jis persikėlė į Afriką, o iš jos į Italiją, kur įgijo Sulos pasitikėjimą.
Pasiųstas į karą prieš Spartaką jis pasiekė lemiamą pergalę ir buvo pagerbtas ovacijomis. Pompėjus pavogė tą garbę tvirtindamas laiške senatui prisiimdamas Spartako nugalėjimo nuopelnus. Tai sukėlė jų nesantaiką, kurią numalšino Cezaris. Kraso įsakymu 6 tūkst. sugautų vergų buvo nukryžiuoti palei Via Appia ir kūnai buvo ilgai nenuimti. Tai buvo pamoka visiems ketinusiems maištauti prieš Romą. Greit po to jis buvo išrinktas konsulu su Pompėjumi ir 70 m. pr. m. e. parodė savo turtus maitindamas liaudį 10 tūkst. stalų ir parūpindamas pakankamai grūdų visoms šeimoms tris mėnesius. 65 m. pr. m. e. jis buvo cenzoriumi ir apie 60 m. pr. m. e. su Cezariu ir Pompėjumi sudarė Pirmąjį triumviratą. 55 m. pr. m. e. jis vėl buvo konsulu su Pompėjumi; tuo metu buvo priimtas įstatymas paskiriantis Ispanijos provinciją Pompėjui, o Siriją Krasui penkeriems metams.
Stasys Vainoras
Stasys Vainoras:
Karčioji
Karčioji, trauktinė, biteris (, iš 'kartus') – kartaus skonio alkoholinis gėrimas. Stiprumas ne mažiau kaip 15 % tūrio etilo alkoholio koncentracijos. Dažnai naudojamas alkoholiniams kokteiliams ir kitiems maišytiems alkoholiniams gėrimams.
Karčiųjų grupei priklauso karčiosios trauktinės, kai kurių rūšių likeriai ir vermutai.
Vyraujantis kartus skonis yra dėl aromatinio spirito, išgaunamo maistinį rektifikuotą spiritą aromatizuojant natūraliomis arba natūralioms tapačiomis medžiagomis.
Daugelis karčiųjų yra rudos spalvos, turi lengvai deginantį kartoką skonį ir malonų augalinės kilmės aromatą, kurį suteikia įvairių augalų žiedų, lapų, vaisių, žievių ir šaknų antpilas, paruoštas pagal specialią technologiją. Dažnai į karčiųjų sudėtį įeina anyžius, imbieras, pelynas.
Beveik kiekviena šalis turi savitą žolelių gėrimą, kurio receptūra, gaminimo technologija dažniausiai yra laikomos paslaptyje. Pasaulyje gerai žinomos karčiosios: thumb|180px|Čekiška „Becherovka“ thumb|180px|Vengriškas „Unicum“
Gerai žinomos mums ir mėgstamos kitose šalyse lietuviškos karčiosios, turinčios senas gamybos tradicijas ir patirtį, gamybos technologijos istoriją, griežtai saugomas receptūras:
Nuorodos
Amaro (likör)
Plepikiai
Plepikiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Papilio, Apaščios dešiniajame krante, tarp upės ir Kyliškių miško.
Istorija
Plepikiai Papilio dvaro inventoriaus suvestinės dokumentuose minimi 1802 m. 1923 m. buvo 6 ūkiai. 1950-1992 m. Einorių kolūkio gyvenvietė.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Walter Samuel
Valteris Adrianas Samuelis (Walter Adrián Samuel, g. 1978 m. kovo 22 d.) – futbolininkas, ilgametis Argentinos rinktinės ir Milano „Inter“ klubo gynėjas.
rungtyniavo 11 metų: nuo 1999 iki 2010 m. Vėliau dirbo Argentinos rinktinės trenerių štabe, laimėjusiame 2022 m. pasaulio čempionatą.
Dominykas Potockis
Dominykas Potockis (1646 m. – 1683 m. gruodžio 14 d.) – ATR valstybinis veikėjas, Haličo pakamaris (1680), Karūnos dvaro paiždininkis (1683), Chmelniko seniūnas.
Biografija
Lenkijos žymios magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Krokuvos kašteliono ir Karūnos didžiojo etmono Mikalojaus Potockio nuo antros santuokos su Elžbieta Kazanovska antrasis sūnus. Vyresnieji broliai – Braclavo vaivada Petras, Nižyno seniūnas Steponas, Podolės žemės generolas Mikalojus ir Karūnos lauko raštininkas Jokūbas.
1680 metais Dominykas Potockis buvo paskirtas Haličo pakamariu, 1683 metais – Karūnos dvaro paiždininkis, taip pat Chmelniko seniūnas.
Šeima ir vaikai
Nuo 1678 metų buvo vedęs Konstanciją Truskolianską (m. 1714), Haličo pakamario Mikalojauys Truskolianskio dukterį. Vaikai:
Golankai (Palenkės vaivadija)
Golankai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į rytus nuo Kolno ir apie 78 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
KS Sopoti Librazhd
Libraždžio „Sopoti“ – Albanijos futbolo klubas iš Libraždžio.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1948 m.
Zagorė prie Savos
Zagorė prie Savos – miestas vidurio Slovėnijoje, 6 km į vakarus nuo Trbovlių, prie Savos upės; savivaldybės centras.
Istorija
Minima nuo 1296 m., nors vietovė apgyvendinta nuo bronzos amžiaus. XX a. klestėjo angliakasyba.
Selenocisteinas
Selenocisteinas įjungiamas į peptidinę grandinę transliacijos metu, kaip ir kitos aminorūgštys. Jis turi savo transportinę RNR bei specifinį kodoną (UGA), kuris taip veikia tik specifinėmis sąlygomis (įprastai tai „stop“ kodonas). Iš pradžių prie selenocisteino tRNR prijungiamas serinas, kurį vėliau specifinis enzimas (Sec sintazė) modifikuoja į selenocisteiną. Selenocisteinas pasitaiko visose gyvojo pasaulio karalystėse.
Žmogaus proteome yra 25 selenocisteino turintys baltymai. Kai kurios rūšys (pavyzdžiui, mielės) selenocisteino baltymuose neturi, bet turi šiaip jau panašius baltymus kur vietoje selenocisteino yra cisteinas.
Baltasis Čeremošas
Baltasis Čeremošas  – kalnų upė Vakarų Ukrainoje, Rytų Karpatuose (Pokutjės-Bukovinos Karpatai), dešinysis Čeremošo intakas.
Susidaręs susiliejus Saratai ir Perkalabui. Ilgis 51 km, baseino plotas – 632 km².
Tai tipiška kalnų upė, kurios nuolydis yra nuo 9 iki 12 m/km. Srovės greitis nuo 8 iki 20 km/val. Maitinimas mišrus, kritulių ir sniego tirpsmo vandeniu. Būdingas smarkus pavasarinis potvynis. Turi daug slenksčių ir užtvankų. Yra mažoji Jablunycos hidroelektrinė.
Ties kaimu Устеріки susilieja su Juoduoju Čeremošu ir sudaro upę Čeremošą. Pagrindiniai intakai – Jalovyčora (Яловичора), Lopušna (Лопушна), Probijna (Пробiйна).
Upe naudojasi vandens turizmo sportininkai.
E002
Europos kelias E002 – 540 km ilgio greitkelis, jungiantis Alatą (Azerbaidžanas), Megrį (Armėnija) ir Sadaraką (Azerbaidžanas)
Danijos pilietybės teisė
Danijos pilietybės teisė yra teisės aktų, pagal kuriuos suteikiama Danijos pilietybė, visuma. Ji daugiausiai remiasi ius sanguinis principu. Pagrindiniai įstatymai, apibrėžiantys Danijos pilietybės teisę yra Danijos Konstitucija (Danmarks Riges Grundlov, 1953 m.), Danijos pilietybės konsoliduotasis įstatymas (Bekendtgørelse af lov om dansk indfødsret), kurio naujausia redakcija priimta 2004 m., ir Užsieniečių konsoliduotasis įstatymas  (Bekendtgørelse af udlændingeloven, 1993 m.), atnaujintas 2009 m.
Institucijos
Pagrindinė institucija, sprendžianti su pilietybe susijusius klausimus yra Danijos Pabėgėlių, imigracijos ir integracijos reikalų ministerija (Udlændinge- og Integrationsministeriet). Kitos svarbios institucijos – Danijos Teisingumo ministerija (Justitsministeriet), Imigracijos tarnyba (Udlændingestyrelsen) ir savivaldos vienetai.
Gyventojai
Danijoje šiuo metu gyvena apie 5 mln. gyventojų. Maždaug 542 738 žmonių, 9,8 % visų Danijos gyventojų, yra užsienio piliečiai. nuo 1980 metų ne Vakarų šalių kilmės imigrantų ir palikuonių skaičius išaugo apie 312 000 asmenų. Vakarų šalių kilmės imigrantų ir palikuonių skaičius padidėjo nuo 1980 m. iki 2010 m. vos 78 000 žmonių.
Danijos pilietybės netekimas
Danijos pilietybę galima prarasti vienu iš būdų:
Natūralizacija
Danijos pilietybės įgijimas natūralizacijos būdu :
Dviguba pilietybė
Danijos pilietybės įstatyme dviguba pilietybė nėra įteisinta. Tačiau yra keletas išimčių :
Danijos pilietybės įgijimo procesas
Danijos pilietybės įgijimo procesas yra pakankamai ilgas ir reikalauja iš pareiškėjo tam tikrų įsipareigojimų. Pareiškėjas turi pasirašyti deklaraciją, kurioje prisiekia ištikimybę ir lojalumą Danijai ir deklaruoja savo norą išmanyti Danijos teisės aktus bei gerbti pagrindinius Danijos teisės principus. Pagal kitą reikalavimą jis turi galėti save išlaikyti finansiškai ir nebūti gavęs socialinės ar valstybės paramos ilgiau kaip šešis mėnesius per pastaruosius penkerius metus. Galiausiai, prieš suteikiant Danijos pilietybę, reikia įrodyti danų kalbos įgūdžius pateikiant tam tikrą sertifikatą. Taip pat privaloma įrodyti savo žinias apie Danijos visuomenę ir danų kultūrą bei istoriją išlaikius pilietiškumo testą, kuris paprastai vyksta du kartus per metus. Prašymo nagrinėjimo procesas paprastai trunka 18 mėnesių. Tada dar 3 mėnesius užtrunka, kol pareiškėjas įtraukiamas į sąrašą, kuris turi būti svarstomas Danijos Parlamente (Folketinge). Priėmus prašymą dėl pilietybės išsiunčiamas laiškas, kuriame pateikiama informacija, jog pareiškėjas yra įtrauktas į natūralizacijos būdų siekiančių įgyti pilietybę asmenų sąrašą. Tada Parlamentas priima sprendimą, ar patvirtinti pareiškėjo prašymą dėl Danijos pilietybės. Danijos Parlamentui tokie sąrašai paprastai pateikiami du kartus per metus – tik balandžio ir spalio mėnesiais.
Išnašos
,
Gustavas Krupas
200px|thumb|right|G.Krupas Gustavas Krupas (, 1870 m. rugpjūčio 7 d. Hagoje – 1950 m. sausio 16 d. Zalcburge) – vokiečių pramonininkas ir finansininkas, teistas Niurnbergo tribunole už finansinę pagalbą nacių režimui.
Biografija
Gustavas von Bohlenas-Halbachas gimė dvarininko ir diplomato šeimoje. 1893 m. baigė Heidelbergo universiteto teisės fakultetą, dirbo Vokietijos diplomatinėse misijose Vašingtone, Pekine ir Vatikane.
1906 m. vedė Bertą Krupp. Kaizeriui Vilhelmui II leidus papildė pavardę ir įėjo į Krupp koncerno direktorių tarybą. Su žmona Berta išaugino aštuonis vaikus. thumb|left|Krupp koncerno karinė gamykla 1915 m. Po Pirmojo pasaulinio karo beveik pusė Krupp koncerno gamybinių pajėgumų buvo demontuota. G.Krupas priešinosi tam, dėl ko 1923 m. Prancūzijos karo tribunolo nuteistas 15 metų kalėti (kalėjime praleido 7 mėnesius). Per kitą dešimtmetį gamyklos pertvarkytos žemės ūkio, civilinės pramonės produkcijai gaminti, tačiau slapta mažomis partijomis Olandijoje ir Švedijoje gamino ir karinę produkciją. 1931–1933 m. G.Krupas buvo Vokietijos pramonininkų sąjungos (Reichsverband der Deutschen Industrie) prezidiumo pirmininkas.
Krupp koncerno gamyklose buvo pagaminta dauguma vermachte naudotų tankų, artilerijos pabūklų ir kitos karinės technikos. Gamyklose dirbo virš 160 000 žmonių, tarp jų nemažai karo ir koncentracijos stovyklų belaisvių.
G. Krupas vadovavo pramoninei imperijai iki 1943 m. Karo pabaigoje jo sveikata sparčiai blogėjo, jis apkurto, po infarkto nebegalėjo judėti, kalbėti ir rašyti. Nepaisant to buvo įtrauktas į Niurnbergo tribunolo teisiamųjų už karo nusikaltimus tarpą, tačiau dėl amžiaus ir sveikatos būklės nuo bausmės atleistas.
Mirė Bliunbacho pilyje (prie Zalcburgo) 1950 m.
Geisiškės
Geisiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės vakarinėje dalyje. Geisiškių seniūnaitija. Pietinė kaimo dalis vadinama Geisiškėmis I, šiaurinė – Geisiškėmis II. Veikia Airėnų pagrindinė mokykla, Geisiškių paštas (LT-14022). Stovi Geisiškių Šv. kankinio Jurgio Nugalėtojo cerkvė (nuo 1865 metų). Šiaurės vakariniame pakraštyje telkšo Aliejūnų ežeras.
miniatiūra|250px|left|Gatvė Geisiškėse
Bružai
Istorija
Pirmą kartą jis paminėtas 1770 m.
Šaltiniai
thumb|left|260px|Bružų kaimo kapinaitės, 2005 m.
Naujosios Akmenės herbas
Naujosios Akmenės herbas – vienas iš Akmenės raj. Naujosios Akmenės miesto heraldikos atributų.
Herbo aprašas
Skydo juodame lauke raudonas ratas su auksiniais ugnies liežuviais, sidabrinėje skydo galvoje – du raudoni sukryžiuoti kirtikliai, galvos viršuje, smaigaliai nukreipti žemyn.
Tai simbolizuoja iš gelmėse slūgsančių klinčių išgaunamą cementą.
Istorija
Pirmą kartą sukurti Naujosios Akmenės herbą bandyta 1969-1970 m. Tuomet dailininkui A. Švažui siūlyta herbe pavaizduoti dvi arba tris kelnes (mūrininkų darbo įrankis), komponuojant jas su penkiakampe žvaigždute viršuje arba dantračiais bei kitais panašiais dalykais. 1970 m., bebaigiant daryti miesto herbą (trys kelnės ir virš jų žvaigždutė), Heraldikos komisijos veikla sustabdyta, uždraustas herbų naudojimas (Lietuvos heraldikos komisijos 1969-1970 m. posėdžių protokolai). Prie miesto herbo sugrįžta po beveik 30 metų. Heraldikos komisijoje apsvarsčius anksčiau siūlytus motyvus, nutarta jų atsisakyti ir ieškoti naujų, kurie labiau atspindėtų Naujosios Akmenės miesto specifiką, jos atsiradimo istoriją. Iš kelių dailininko Arvydo Každailio pasiūlytų variantų, pritarus vietos gyventojams, nuspręsta herbe pavaizduoti du simbolius. Į sidabrinę skydo galvą įdėti du raudonus sukryžiuotus kirtiklius, o pagrindiniame juodame lauke pavaizduoti raudoną auksu liepsnojantį ugnies ratą. Istoriniai kirtikliai simbolizuotų senąją kalnakasybą (klinčių gamybą), o raudonas liepsnojantis ratas primintų pagrindinį miesto atsiradimo ir vietos verslo šaltinį – cemento gamybą. Naujosios Akmenės herbą Lietuvos heraldikos komisija aprobavo 1998 m. balandžio 9 d. (Komisijos posėdžio protokolas Nr. 187). Tų pačių metų balandžio 17 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 46.
Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Pokhara
Pokhara (पोखरा) – miestas vidurio Nepale, 200 km į vakarus nuo Katmandu, Himalajų papėdėje, Pevos ežero pakrantėje; trečias pagal dydį šalyje. Yra oro uostas. Svarbus turistinis centras (žygiai į Anapurną ir jos apylinkes, gausu ežerų, krioklių). Maisto, lengvoji pramonė. Prekyba žemės ūkio produkcija. Veikia universitetas, karinė bazė. Pokharoje yra keletas hinduistų šventyklų, japonų budistų taikos pagoda, etnografijos, gamtos istorijos muziejai.
Patilčiai (Marijampolė)
Patilčiai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Igliškėlių, prie kelio. Kaime stovi medinė Patilčių Šv. Petro Išvadavimo bažnyčia (nuo 1920 m.), dar vadinama Igliškėlių bažnyčia.
Lietuvos moterų softbolo rinktinė
Lietuvos moterų softbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Lietuvai atstovaujanti softbolo tarptautinėse varžybose. Rinktinės veiklą koordinuoja Lietuvos beisbolo asociacija. Rinktinės pagrindą sudaro žaidėjos iš Vilniaus ir Radviliškio.
Edo pilis
thumb|200px|right|Edo pilis iš oro. Edo pilis (江戸城 Edo-jō), kitaip vadinama Čijodos pilimi (千代田城 Chiyoda-jō) – lygumų pilis, kurią 1457 m. pastatė Ōta Dōkan. Ji yra Čijodos seniūnijoje Tokijuje, kuris tuo metu buvo vadinamas Edu (Edo), Tošimos rajone, Musašio žemėje. Tokugava Iejasu čia įkūrė Tokugavos šiogūnatą. Tai buvo šiogūno ir šiogūnato rezidencija, bei Japonijos karinė sostinė Edo laikotarpiu. Po šiogūno atsistatydinimo ir Meidži restauracijos, pilis tapo Tokijo imperatoriškaisiais rūmais. Kai kurie grioviai, sienos, pylimai išliko iki šių dienų. Tačiau Edo laikotarpiu pilis buvo didesnė, Marunouči ir Tokijo stotis yra teritorijoje, kurią apimdavo tolimiausias gynybinis griovys. Piliai priklauso Budokan, Kitanomaru parkas ir kiti apylinkių objektai.
Istorija
Karys Edo Šigecugu pasistatė rezidenciją ten, kur dabar yra Edo pilies Honmaru ir Ninomaru dalys, Hejan laikotarpio pabaigoje, Kamakura laikotarpio pradžioje. Edo klanas išnyko XV a. dėl Kanto regiono sukilimo ir Ota Dokan, Uesugi klano pavaldinys, 1457 m. pastatė Edo pilį.
Pilį vėliau užėmė Vėlyvasis Hōdžō klanas. Pilis 1590 m. ištuštėjo dėl Odavaros apgulties. Tokugava Iejasu Edo pilį padarė savo sostinę, kai Tojotomi Hidejoši davė jam šešias rytines provincijas mainais už turėtas valdas. Nugalėjęs jo sūnaus Tojotomi Hidejori sąjungininkus Sekigaharos mūšyje 1600 m. Iejasu tapo Japonijos politiniu lyderiu. 1603 m. jis tapo šiogūnu ir Edo pilis tapo Tokugavų administravimo centru.
Iš pradžių vieta nebuvo labai tinkama gyventi, kai kurios vietos buvo po vandeniu. Jūra pasiekdavo Nišinomaru pilies dalį, o Hibija buvo paplūdimys. Kraštovaizdis buvo pakeistas statant pilį. Didžioji statybų dalis prasidėjo 1593 m. ir baigėsi 1636 m. valdant anūkui Tokugavai Iemicu. Tuo metu Edo mieste gyveno 150 tūkst. žmonių.
Nevino Starė
Nevino Starė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 35 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Puskelniai
Etimologija
thumb|left|Paminklas, vaizduojantis Puskelnių kaimą 1940 m. Pastatytas 2017 m., minint 330 m. nuo tada, kai Puskelniai pirmąkart paminėti šaltiniuose.
Pasakojamos kelios legendos apie kaimo pavadinimo kilmę:
Istorija
miniatiūra|Paminklas, pastatytas [[pavasarininkai|LKJS „Pavasaris“ Puskelnių kuopos 1928 m. Nugriautas 1965 m., atstatytas 1989 m.]]
Puskelniai šaltiniuose minimi nuo 1687 m. Per 1709 m. maro epidemiją dalis kaimo gyventojų mirė, o kiti saugodamiesi iš Puskelnių išvyko.
LTSR metais buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Puskelniuose veikė pradinė mokykla, vėliau tapusi Sasnavos mokyklos skyriumi. 2008 m. spalio 10 d. – 2009 m. spalio 10 d. laikotarpiu, vykdant mokyklų tinklo pertvarką, mokykla uždaryta.
2005 m. įkurta Puskelnių kaimo bendruomenė. 2012 m. liepos 28 d. įvyko kaimo 325 jubiliejaus paminėjimo šventė, jo metu buvo pasiektas naujas Lietuvos rekordas – sudaryta ilgiausia trumpėmis (puskelnėmis) apsimovusių žmonių eilė.
Edo pilis
Istorija
Šiogūnas reikalavo, kad statyboms pinigus ir medžiagas tiektų daimiai, tokiu būdu ribodamas jų galią. Dideli granitiniai akmenys buvo atgabenti iš toli, jų dydis ir kiekis priklausė nuo daimio turtų. Turtingesni turėjo labiau prisidėti. Tie, kurie neparūpino akmenų, atgabeno žmones kasti griovius ir lyginti kalvas. Griovių žemė buvo panaudota atgauti sausumai iš jūros ar pakelti lygį. Tokiu būdu atsirado tos miesto sritys, kur galėjo įsikurti pirkliai.
Statybų pradžioje dalyvavo 10 tūkst. vyrų, vyduryje – 300 tūkst. Pabaigus statybas pilis turėjo 38 vartus. Pylimai buvo 20 metrų, o išorinės sienos 12 metrų aukščio. Ratais iškasti grioviai dar labiau saugojo pilį. Kai kurie iš jų siekė Ičigajos ir Jocujos sritis, dalis pylimų išliko iki šių laikų. Jūra ir Kandos upė supo pilį, tad buvo galimas susisiekimas laivais.
Įvairūs gaisrai per šimtmečius nuniokojo kai kurias pilies sritis, nes miestas ir pilis buvo pastatyti iš medienos.
1701 m. balandžio 21 d. Edo pilies Didžiajame Pušų koridoriuje Asano Naganori išsitraukė trumpą kardą ir bandė nužudyti Kira Jošinaka. Tai sukėlė Keturiasdešimt septynių roninų įvykius.
Po šiogūno kapituliacijos 1867 m., jis ir jo pavaldiniai turėjo apleisti pilį. 1868 m. spalį pilis pervadinta Tokijo pilimi (東京城 Tokyo-jō), o 1869 m. Imperatoriškąja (皇城 Kōjō). Antrais Meidži metais (1868 m.) dešimto mėnesio 23 dieną imperatorius persikėlė į Edo pilį ir ji tapo Imperatoriaus rūmais.
1873 m. gegužės 5 d. per gaisrą sudegė visa senoji Edo pilis. Sritis aplink didįjį donžoną, kuri sudegė per Didįjį Meireki gaisrą 1657 m. tapo Naujos Imperatoriškųjų rūmų pilies, pastatytos 1888 m. vieta. Kai kurie Tokugavų laikų pastatai buvo nugriauti naujiems rūmams statyti. Imperatoriaus rūmų pastatas buvo ne toje vietoje kaip šiogūno rūmai, pastatyti Honmaru dalyje.
Edo pilis patyrė didelių nuostolių per Antrąjį Pasaulinį karą.
Dabar pilis yra Tokijo imperatoriškųjų rūmų dalis. Vyriausybė paskelbė pilį istoriniu paminklu ir ėmėsi žingsnių atkurti ir išsaugoti pastatus.
Geltonoji cidarija
Sparnų plotis 20-25 cm. Spalva nuo šviesiai gelsvos iki tamsiai rudos. Skraido birželio-rugpjūčio mėnesiais. Lervos minta pievų augalais, pavyzdžiui, žliūgėmis, rūgštynėmis.
Lietuvos pakancleris
thumb|Pakanclerio herbas Lietuvos pakancleris – vienas aukščiausių Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos centrinės valdžios pareigūnų, Lietuvos didžiojo kanclerio pavaduotojas.
Pareigybė oficialiai įsteigta 1566 m., tačiau ir iki tol tokia pareigybė yra buvusi - 1466 m. Švitrigailos pakancleriu buvo Borisas Glinskis. Po 1569 m. Liublino unijos įėjo į Senato sudėtį, iki unijos buvo Ponų tarybos narys.
Įgaliojimai
Lietuvos pakancleris buvo Mažojo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės antspaudo saugotojas, juo tvirtindavo didžiojo kunigaikščio įsakymus, pareigūnų paskyrimo raštus, teismo sprendimus. Jis tvarkė ir kunigaikštystės vidaus reikalų kanceliariją.
Loreta Asanavičiūtė
Loreta Asanavičiūtė ( 1967 m. balandžio 22 d. Vilniuje – 1991 m. sausio 13 d. ) Vilniuje) – viena iš Sausio 13-osios aukų, žuvusi gindama Lietuvos laisvę ir nepriklausomybę nuo SSRS agresijos.
Biografija
1968 m. Antakalnyje pradėjo lankyti vaikų lopšelį. 1972 m. šeima persikėlė gyventi į Karoliniškes. 1974 m. pradėjo lankyti 1-ąją klasę Vilniaus 38-ojoje vidurinėje mokykloje, esančioje Lazdynuose. Nuo 1975 metų toliau mokėsi Vilniaus 41-oje vidurinėje mokykloje Karoliniškėse, netoli namų. 1977 m. pervesta mokytis į Vilniaus 47-ąją vidurinę mokyklą. Nuo 1980 m. mokėsi Vilniaus 50-ojoje vidurinėje mokykloje, kurioje 1982 m. baigė 8 klases.
1982 m. pradėjo dirbti siuvykloje „Aušra“, iš pradžių – mokine, vėliau – siuvėja. 1983 m. įsidarbino susivienijime „Dovana“ mezgėja, o 1985 m. baigė 1-ąją Vilniaus pamaininę mokyklą.
Pakviesta dainavo „Dainavos“ folkloriniame ansamblyje. Su juo 1985 metais lankėsi Maskvoje, 1986–1987 m. – Leningrade (Rusijoje), Lvove (Ukrainoje).
1988 m. susipažino su Vincu, būsimuoju sužadėtiniu. Tais pačiais metais įstojo į Vilniaus finansų ir kredito technikumą, kuriame 1990 metais įgijo buhalterinės apskaitos specialybę.
1989 metų rugpjūčio 23 d. dalyvavo istoriniame „Baltijos kelyje“, minint 50-ąsias Molotovo-Ribentropo pakto metines.
1991 m. sausio 13 d. žuvo Vilniuje. Gindama Lietuvos nepriklausomybę, kartu su kitais vilniečiais budėjo prie Televizijos bokšto, saugodama jį nuo užėmimo. Pervažiuota sovietų kariuomenės tanko vikšrais, nuo patirtų sužalojimų, sąlygojusių lėtą nuolatinį kraujavimą, mirė Raudonojo Kryžiaus ligoninėje.
Apdovanojimai
1991 m. sausio 15 d. už pasižymėjimą didvyrišku narsumu ir ištverme ginant Lietuvos Respublikos laisvę ir nepriklausomybę po mirties apdovanota I laipsnio Vyčio Kryžiaus ordinu.
Aleksandra Belcova
Biografija
1917 m. baigė Penzos dailės mokyklą, 1918 m. mokėsi pas N. Altmaną Sankt Peterburge, 1922–1923 m. studijas gilino Berlyne ir Paryžiuje. Su R. Suta atvyko į Rygą, 1925–1928 m. dirbo porceliano dekoro dirbtuvėje „Baltars“ Rygoje.
1920–1924 m. „Rygos menininkų grupės“, narė, 1927–1931 m. dalyvavo Keliajančių dailininkų parodose. Rygos grafikų asociacijos narė. [http://classic.culture.lv/classic//En/Belcova/belcova.htm Aleksandra Belcova. Galerija]
Amanti
Amanti – 1968 m. režisieriaus Vittorio De Sica sukurta romantinė drama.
Aleksandra Belcova
Kūryba
Sukūrė portretų („Mirdza“ 1958 m., „L. Laiceno portretas“ 1961 m.), figūrinių kompozicijų („Balerina prie veidrodžio“ 1959 m., „Interjeras su violončelininku“ 1972 m.), peizažų („Rygos gatvė“ 1951 m.), natiurmortų, trečiame dešimtmetyje dekoravo porceliano dirbinių. Kūryba turi sąsajų su postimpresionizmu, kubizmu, purizmu, kai kada su art deco.
Amanti
Turinys
Džulija, išsšskyrusi mados dizainerė, sužino serganti nepagydoma liga ir kad jai liko vos 10 dienų. Palikusi ligoninę, ji vyksta į savo vilą Italijoje, kur nori praleisti paskutines dienas niekino neblaškoma ir tiesiog žiūrėdama televizorių. Kartą ji pamato interviu su inžinieriumi Valerijumi, pasakojančiu apie naują išradimą (saugos pagalves) ir prisimena kartą jį sutikusi oro uoste. Džulija paskambina jam ir susitikus pasiūlo kartu praleisti dvi dienas. Nieko nežinodamas apie taip ją pasielgti paskatinusią priežastį (jis žino tik, kad po 10 dienų ji turės grįžti į JAV ir daugiau nebesugrįš), Valerijus sutinka.
Jiems leidžiant laiką namelyje kalnuose, atvyksta Džulijos draugė Megė ir mėgina ją įkalbėti grįžti į JAV. Šiai atsisakius, jis pasako tiesą Valerijui, tačiau šis vis vien lieka su Džulija ir įsimylėjėliai kartu praleidžia likusias jiems dienas…
Škotijos futbolo varžybos 1954–1955 m.
Škotijos futbolo varžybos 1954–1955 m.
Finalo rungtynės
--
Dimitrovgradas
Dimitrovgradas – miestas Uljanovsko srityje, Rusijoje, prie Didžiojo Čeremšano žiočių (jam įtekant į Kuibyševo marias). Geležinkelio stotis. Yra chemijos, linų, kilimų pramonė, atominė jėgainė. Veikia teatras, branduolinių tyrimų centras.
Istorija
Įkurtas XVIII a. pradžioje. Iki 1972 m. miestas vadinosi Melekesu. Pervadintas bulgarų komunisto Georgijaus Dimitrovo (1882–1949 m.) garbei.
Ričardas Kranauskas
Ričardas Kranauskas (g. 1946 m. lapkričio 28 d. Užupėje, Surviliškio valsčius, Kėdainių apskritis) – Lietuvos ir Telšių rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1953 m. pradėjo lankyti Užupės pradinę mokyklą. 1962 m. Kalnaberžės mokykloje-internate baigė 8 klases, 1966 m. baigė Panevėžio hidromelioracijos technikumą ir įgijo techniko hidrotechniko specialybę. 1965 m. Lietuvos žemės ūkio mokyklų 100 m bėgimo čempionas. 1967–1968 m. tarnavo sovietinėje armijoje sporto klube Archangelske, įvykdė 100 m bėgimo kandidato į sporto meistrus normatyvą.
1969 m. Alytaus melioracijos statybos valdybos inžinierius geodezininkas. 1970 m. persikėlė gyventi į Telšius. Telšių melioracijos statybos valdybos meistras, objektų vykdytojas, baro vadovas. 1984–1994 m. Telšių melioracijos ir statybos montavimo valdybos etatinis profesinės sąjungos pirmininkas. 1990 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo inžinieriaus hidrotechniko specialybę. 1992 m. Telšių rajono Žemėtvarkos skyriaus vyresnysis žemėtvarkininkas. 1993–1994 m. Telšių rajono prekių skirstymo komisijos pirmininkas. 1995 m. Telšių apskrities valdytojo administracijos Melioracijos skyriaus viršininkas, Žemės ūkio ir melioracijos skyriaus vedėjas, Telšių apskrities viršininko administracijos Kaimo reikalų tarnybos vedėjas. UAB „Logistekas“ Brazdeikių karjero vadovas.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Telšių rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas.
1990–1993 m. Telšių miesto tarybos deputatas, tarybos pirmininkas, 1990–1995 m. Telšių rajono tarybos deputatas, 2007–2011 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Leonora, vaikai Irmantas Kranauskas, Audronė Kranauskaitė-Pavelskienė.
Vilniaus Balsių progimnazija
Vilniaus Balsių progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla, esanti Vilniuje, Balsiuose (Verkių seniūnija), vykdanti pradinio ir pagrindinio ugdymo programas lietuvių kalba. Mokykloje plačiai išvystyta neformaliojo ugdymo veikla. Įstaigos kodas 302589995. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba. Mokyklos plotas siekia 11 000 m².
Adresas: Bubilo g. 8, Vilnius, LT–08400 (5-8 klasių skyrius);
Balsių g.20, Vilnius, LT-08400 (1-4 klasių skyrius).
Istorija
Iki mokyklos pastatymo moksleiviai eidavo į Vilniaus Jeruzalės pradinę (Žaliųjų Ežerų g. 85), Vilniaus Jeruzalės vidurinę ir kitas Vilniaus miesto mokyklas.
2003 m. buvo parengtas pirmas mokyklos projektas, bet jo vėliau atsisakyta.
Mokykla Balsiuose pradėjo kilti 2010 m. vasarą viešosios ir privačios partnerystės principu, bendradarbiaujant su Vilniaus miesto savivaldybe.
2011 m. atvėrė duris 828 vietų mokykla. Suformuota 13 pradinio ugdymo, 2 priešmokyklinio ugdymo, 11 mokyklinio ugdymo klasių.
Lanko iš Balsių, Ožkinių, Naujanerių, Kryžiokų, Birelių, Sakališkių, Pagubės, Krakiškių, Naujųjų Verkių ir iš kitų aplinkinių rajonų.
2020 m. rugsėjo 1 d. buvo atidarytas Vilniaus Balsių progimnazijos pradinio ugdymo skyrius (Balsių g. 20, Vilnius)