cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vladislovas Vaza
Elekcija
Praėjus keliems mėnesiams po tėvo mirties, 1632 m. lapkričio 8 d. Vladislovas buvo išrinktas Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu, o kitų metų vasario 5 d. karūnuotas. Abi to meto Lietuvos partijos – katalikai ir protestantai palaikė Vladislovą. Visiems buvo garantuota visiška tikėjimo laisvė. Katalikai Vladislovą palaikė dėl artimų ryšių su tėvu ir visa jo šeima, o protestantai, kadangi jis jiems pažadėjo protestantų vadui Kristupui Radvilai, po Leono Sapiegos mirties, jo valdomą Vilniaus vaivadiją ir didžiojo etmono urėdą. Vladislovas savo pažadus iš tikrųjų įvykdė.
Vladislovo pacta conventa:
Karas su Rusija
Dar būdamas 15 metų Vladislovas Vaza tampa Rusijos caru. Lenkų etmonui Stanislovui Žolkievskiui (lenk. Stanisław Żółkiewski) sumušus rusus ir užėmus Smolenską, 1610 m. vasario 4 d. buvo pasirašytas susitarimas, – išrinkti karalaitį Vladislovą Rusijos caru su sąlyga, kad jis priims pravoslavų tikėjimą. Lenkų ir lietuvių kariuomenės būriams užėmus Maskvą ir nuvertus carą Vasilijų Šuiskį, 1610 m. vasarą ėmė valdyti karaliaus Vladislovo vardu. Buvo pradėtos kaldinti net Vladislovo Vazos monetos. Bet karalius Zigmantas Vaza nesutiko leisti savo sūnaus į Maskvą, nes jis tuo metu užsigeidė pats būti Maskvos caru. Taip Vladislovas nepriėmė pravoslavų tikėjimo ir į Maskvą neatvyko. Deryboms ilgai užtrukus, kariuomenė sukilo. Maskvos įgulai buvo sunku išsilaikyti: jos nebeišgelbėjo nė karaliaus atsiųstas etmonas Jonas Karolis Chodkevičius ir įgula buvo priversta iš bado pasiduoti. 1613 m. caru buvo išrinktas Michailas.
Vladislovo Vazos žygis ir Deulino paliaubos
Karalaitis Vladislovas, turėdamas Maskvos bajorų pasirašytą jo išrinkimo raštą, titulavosi caru ir 1617 m. žygiavo užimti Maskvos, kariuomenei vadovavo J. K. Chodkevičius. Maskva buvo pasiekta, tačiau jos paimti nepavyko, 1618 m. gruodžio 11 d. Deulino kaime, netoli Maskvos, buvo paskelbtos 16 metų paliaubos. Maskva būtinai reikalavo, kad Vladislovas nebesivadintų caru, bet tas neatsisakė šio titulo. Šis klausimas taip ir liko neišspręstas, bet sienų klausimas bei kiti reikalai buvo nutarti. Paliaubų sutartis Lietuvai ir Lenkijai buvo naudinga: Lietuvai buvo gražinta 1610 m. Smolensko sritis, kuri Maskvos valdžioje buvo nuo 1514 m., o prie Lenkijos buvo priskirti Černigovas ir Naugardas-Sieverskas (Černigovo sritis). thumb|left|300px|Abiejų Tautų Respublika po Deulino paliaubų
Karas su Rusija ir Polianovkos taika
Deulino paliaubų sutartis Maskvai buvo labai negarbinga, nes ji Lietuvai ir Lenkijai turėjo užleisti nemažai žemių, todėl caras vis laukė progos atsigriebti. Paliaubos baigėsi 1633 m. vasarą, ir Maskva ruošėsi naujam karui. Kai 1632 m. atėjo žinia, jog mirė karalius Zigmantas, caras Mykolas Romanovas, nelaukdamas paliaubų galo, didžiulę savo kariuomenę išsiuntė užimti Smolensko. Tačiau caras apsivylė, nes tarpuvaldis buvo labai ramus ir trumpas (Maskvos puolimas dar labiau vertė paskubinti elekciją), ir naujasis karalius Vladislovas labai greitai galėjo išžygiuoti į karą. Maskvos kariuomenei iš karto sekėsi. Jai kelio pastoti išėjo Lietuvos lauko etmonas Kristupas Radvila, su labai maža kariuomene negalėjo jos sulaikyti. Greitai caro kariuomenė atsidūrė prie Smolensko, kurį išgelbėjo tiktai tvirtos sienos, beveik ištisus metus jis išsilaikė apgultas, kol pagaliau pats karalius Vladislovas atėjo jo išvaduoti. Prieš 100 000 caro kariuomenės jis teatsivedė vos 15 000 lietuvių ir lenkų. Tačiau pasinaudojus sumaniais manevrais Smolenskas buvo išgelbėtas, caro kariuomenė buvo apsupta ir priversta pasiduoti. Carui nebeliko kitos išeities, kaip tik taikintis. Po pusės mėnesio derybų Polianovkos kaime (tarp Viazmos ir Dorogobužo) buvo paskelbta amžinoji taika. Pagal ją, caras atsisakė nuo visų pretenzijų į Maskvos sostą. Jis taip pat pasižadėjo grąžinti Maskvos bajorų raštą, kuriuo 1610 m. buvo patvirtintas jo išrinkimas caru. Vladislovas karo metu parodė didelių vado gabumų, ir jo populiarumas krašte dar labiau pakilo. Tada nustatyta siena su Maskva išbuvo iki naujojo 1654 m. karo, sukelto kazokų sukilimų.
Sėkmingai pabaigus karą su Maskva Vladislovas 1634 m. privertė Osmanų imperiją sudaryti taiką, užbaigiant 1633–1644 metų karą.
Švedijos sosto klausimas
Sudarius taiką su Rusija, teko rūpintis santykiais su Švedija. 1635 m. pasibaigė 1629 m. sudarytos Altmarko paliaubos, tad reikėjo ruoštis naujam karui arba rūpintis jų pratesimu. Nors renkamas karaliumi Vladislovas buvo pasižadėjęs visiškai atsisakyti Švedijos sosto, iš tikrųjų to padaryti neketino. 1632 m. rudenį ties Liucenu (Vokietija) žuvo Švedų karalius Gustavas II Adolfas. Vladislovas ketino vesti jo našlę žmoną Mariją Eleonorą Branderburgietę, bet jo priešai Švedijoje sosto paveldėtoja paskelbė jaunąją Gustavo II Adolfo dukterį Kristiną. Vladislovas pasiryžo vesti ją, tačiau Švedijos ponai ir tam pasipriešino. Tada jis nusprendė, paliauboms pasibaigus, pradėti karą su švedais. 1635 m. jis pats su lenkų kariuomene pradėjo pulti švedus Prūsijoje, o Lietuvos etmonas Kristupas Radvila taip pat sėkmingai juos puolė Livonijoje.
1635 m. rugsėjo 12 d. Štumsko paliaubos
Tuo metu Vokietijoje tęsėsi vadinamasis Trisdešimtmetis karas. Protestantų šalininkams, ėjusiems prieš imperatorių, buvo labai svarbu, kad tarp Lietuvos Lenkijos ir Švedijos būtų taika ir kad Švedija neatitrauktų savo jėgų iš Vokietijos. Dėl to, Štumske (Prūsijoje, netoli Malborko (Marienburgo), tarp Lietuvos, Lenkijos ir Švedijos prasidėjo derybos. Į jas atvyko Prancūzijos, Anglijos ir Jungtinių Nyderlandų Provincijų atstovai. Vladislovas Vaza, nenorėdamas atsisakyti Švedijos sosto, norėjo kariauti. Karalių palaikė tik Lietuva, kuriai rūpėjo atgauti Livoniją. Po ilgų derybų Lenkijos ponai prieš karaliaus valią padarė 26 metų paliaubas. Jomis Vladislovo Vazos teisės švedų sostui buvo paliktos neišspręstos, švedai pasitraukė iš Prūsijos, tačiau jiems buvo palikta visa Livonija. Tuo tarpu K. Radvila Livonijoje buvo išvaręs švedus iš visos Cėsių (Vendeno) vaivadijos, jis tebekariavo su jais net po paliaubų, bet vėliau viską turėjo grąžinti švedams. Lietuva ne tik nieko negavo iš tos sutarties, bet dar buvo priversta grąžinti švedams net tai, ką buvo atkovojusi Livonijoje. Todėl jos atstovai Seime kėlė protestą, tačiau lenkai juos nuramino, žadėdami kitur atsilyginti, ir sutartis buvo ratifikuota. Su Švedija turėjo būti ilga taika, bet 1655 m., nesulaukus paliaubų galo, vėl buvo pradėtas karas.
Ramusis Vladislovo valdymo laikotarpis
Padarius taiką su Maskva ir Švedija, Lietuva jokių nesusipratimų nebeturėjo. Karalius Vladislovas Vaza buvo sumanęs ruošti didelę koaliciją prieš turkus, bet jo planams pasipriešino Senatas ir Seimas. Dėl to turėdamas daug nemalonumų ir didelių nuostolių, karalius nebekūrė jokių didelių planų. Jis toliau bandė sutaikyti protestantus su katalikais, bet tam reikalui 1645 m. sušauktas suvažiavimas nieko nepasiekė. Kraštas po Zigmanto Vazos laikų suiručių ir vidinių nesutarimų ėmė atsigauti savaime, be jokių reformų. Po 13 ramių metų, pačioje Vladislovo Vazos gyvenimo pabaigoje, Lenkiją, o iš dalies ir Lietuvą, sukrėtė audringas kazokų sukilimas, įvedęs Lietuvą su Lenkija į naujus sunkius karus su Maskva ir Švedija.
Kultūrinis Vilniaus gyvenimas valdant Vladislovui Vazai
thumb|left|190x190px|Vladislovo Vazos įsakas savo valdiniams nesiveržti į Prūsiją, netraukti į Lietuvos teismą prūsų valdinių ir sugrąžinti pabėgusius prūsų valstiečius (1641 m. rugpjūčio 22 d.) – teksto fragmentas lietuvių kalba. thumb|Vladislovo Vazos sarkofagas|240x240px Dar būdamas jaunas Vladislovas Vaza su tėvu dažnai rezidavo išpuoštuose Vilniaus valdovų rūmuose. Čia taip pat priimdavo popiežių, Šventosios Romos imperatorių, Toskanos, Ispanijos, Venecijos, Prancūzijos, Danijos, Persijos, Osmanų imperijos, Rusijos ir kitų kraštų pasiuntinius, čia būdavo priimamos vasalinės priesaikos. Vladislovo Vazos laikais rūmuose ir jų prieigose vyko įvairūs pasilinksminimai: žvėrių pjudymai, karnavalai, kaukių baliai, o 1636, 1644 ir 1648 m. čia pastatytos pirmosios Lietuvoje ir vienos iš pirmųjų Europoje itališkos operos. Pirmajai operai „Elenos pagrobimas“ libretą parašė Vladislovo sekretorius V. Pučitelis (Virgilio Puccitelli), o muziką sukūrė garsus italų kompozitorius M. Skakis (Marco Scacchi). Vladislovas Vaza asmeniškai su libretistu aptardavo scenarijų bei partitūrą, domėjosi repeticijomis, dekoracijomis, kostiumais, jo pasiuntiniai vyko į Veneciją, Romą, Paryžių ieškoti atlikėjų, juos bandė ir sudarinėjo sutartis spektakliams Lietuvoje ir Lenkijoje. Jam padėdavo rūmų kancleris Albrechtas Stanislovas Radvila.
Vladislovo Vazos žmonos, vaikai
thumb|256x256px|Vladislovo Vazos antroji žmona Marija Liudvika Gonzaga thumb|278x278px|left|Karalienė Cecilija Renata, Vladislovo žmona. 1643 m. ([[Peeter Danckers de Rij|Peiteris Dankersas de Rij) ]]1634–1635 m. Vladislovas Vaza su Lvovo miesto gyventoja Jadvyga Luškovska (1610–1648 m. gegužės 20 d.) susilaukė nesantuokinio sūnaus Vladislovo Konstantino (1635–1698 m. kovo 19 d.).
1637 m. rugsėjo 13 d. vedė imperatoriaus Ferdinando II dukrą Ceciliją Renatą Habsburgaitę (1611–1643). Su ja turėjo sūnų ir dvi dukras:
1646 m. kovo 10 d. vedė princo Karolio I Gonzagos Neveriečio dukrą Mariją Liudviką Gonzagą iš Nevero (Prancūzija). Vaikų nesusilaukė. 1648 m. gegužės 20 d. medžioklėje peršalęs, Merkinėje mirė. Žmona Marija Liudvika po vyro mirties ištekėjo už Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jono Kazimiero.
Šaltiniai
A. Šapoka „Lietuvos istorija“; Švietimo ministerijos knygų leidimo komisijos leidinys, Kaunas, 1936 m. ISBN 5-420-00631-6
Stumbrakiemis
Stumbrakiemis arba Zarečjė (, nuo 1938 m. birželio 3 d. Ursfelde, 1945 m., 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Krasnojarskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Vėdarų valsčiaus kaimas. Priklausė Žabynų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947– 1993 m. Lvovskojės apylinkės kaimas.
Nijolė Steiblienė
Nijolė Narečionytė-Steiblienė (g. 1954 m. balandžio 4 d. Panevėžyje) – žurnalistė, Lietuvos politinė ir visuomenės veikėja.
Biografija
1972 m. baigė Panevėžio 6-ąją vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Istorijos fakultetą ir įgijo žurnalistės specialybę.
1977–1998 m. Valstybinio Lietuvos radijo ir televizijos komiteto (nuo 1990 m. Lietuvos radijas ir televizija) Lietuvos televizijos Informacijos vyriausiosios redakcijos jaunesnioji redaktorė; nuo 1983 m. – redaktorė, nuo 1989 m. – vyresnioji redaktorė, Naujienų direkcijos reporterė, laidų „Panorama“, „Vakaro žinios“, „Labas rytas“, „Politikų klubas“ vedėja. 1994 m. suteikta aukščiausioji žurnalistės kategorija. Rengė reportažus, interviu politinėmis, ekonominėmis, teisėsaugos temomis. 1998–2000 m. uždarosios akcinės bendrovės „Lietuvos žinių studija“ Laisvo ir nepriklausomo kanalo televizijos laidų „N-14“, „Ką žmonės pasakys!“ redaktorė. 2009 m. „Lietuvos ryto televizijos“ Žinių tarnybos vadovės pavaduotoja, nuo 2010 m. Lietuvos rytas Pardavimų departamento direktorė.
Politinė veikla
2000–2004 m. Seimo narė, išrinkta pagal Naujosios sąjungos (socialliberalų) sąrašą, 2001–2004 m. Antikorupcijos komisijos pirmininkė. 2004–2008 m. Seimo narė, išrinkta pagal A. Brazausko ir A. Paulausko koalicijos „Už darbą Lietuvai“ sąrašą. Nuo 2002 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narė. .
Vyras Alvydas, vaikai Aurimas, Vilma.
Juodšiliai
Juodšiliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 12 km į pietus nuo Vilniaus, abipus Vilniaus–Lydos geležinkelio. Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Baltosios Vokės, A. Mickevičiaus, Reisleravos, Šv. Uršulės). Veikia 2 vidurinės mokyklos („Šilo“ ir U. Leduchovskos), Valčiūnų mokyklos pagrindinio ugdymo skyrius, biblioteka, Juodšilių Palaimintojo Mykolo Sopočkos bažnyčia, ligoninė, ambulatorija, vaistinė, paštas (LT-14001). Iki Pirmojo pasaulinio karo ir tarpukariu Juodšiliai buvo populiarus vilniečių kurortas, mėgiamas dėl pušynų ir Vokės slėnio. 1940 metais Juodšiliai įtraukti į kurortinių vietovių sąrašą.
thumb|left|Baltosios Vokės gatvė Juodšiliuose thumb|left|[[Juodšilių bažnyčia]] miniatiūra|left|Juodšilių ambulatorija
Etimologija
Gyvenvietė kūrėsi XX a. pradžioje ir iš pradžių vadinosi Reslerava – asmenvardinis vietovardis pagal to meto Polesės geležinkelio valdybos direktoriaus Reslerio pavardę. 1920 m. pavadinta Juodšiliais, kadangi gyvenvietė įkurta buvusio Juodojo Šilo miško plotuose.
Geografija
Gyvenvietė įsikūrusi pušyne, prie Baltosios Vokės durpyno. Šiaurės vakariniu pakraščiu teka nedidelis bevardis Vokės intakas, jis užtvenktas maudymuisi. Yra Juodšilių geležinkelio stotelė, 1,5 km į pietus nuo Juodšilių yra Valčiūnų geležinkelio stotis. Juodšilius aptarnauja VVT – 82 maršrutas (Juodšilių I ir Juodšilių II st.).
Istorija
Kaime yra Juodšilių pilkapiai. 1908 m. dėl būsto brangumo Vilniaus mieste, Polesės geležinkelio vadovybė nusprendė įrengti gyvenvietę savo darbuotojams už miesto. Gyvenvietė ir netrukus įrengta geležinkelio stotelė pavadinta iki 1920 m. buvo vadinama Reslerava. Lenkijos valdymo metais buvo vienuolynas, prie kurio veikė našlaičių prieglauda ir pradžios mokykla. Ne sykį čia lankėsi garsi vienuolė, šventoji Uršulė Leduchovska.
Sovietmečiu veikė durbių perdirbimo įmonė, durpyno kontora, pieninė.
Senieji Trakai
Senieji Trakai – kaimas Trakų rajono savivaldybės rytuose, Trakų istoriniame nacionaliniame parke. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Išlikęs benediktinų vienuolyno pastatas (XV a.), veikia Senųjų Trakų Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai ir Šv. Benedikto bažnyčia (pastatyta 1899 m.), lietuviška Senųjų Trakų Kęstučio pagrindinė mokykla ir lenkiška Senųjų Trakų pagrindinė mokykla, veikia paštas (LT-21007), Senųjų Trakų geležinkelio stotis (eina Vilniaus–Marcinkonių geležinkelis). Pietiniame kaimo pakraštyje yra Senųjų Trakų piliavietė (kultūros paminklas nuo 2008 m.).
Tai senoji Lietuvos sostinė, kurią įkūrė Ldk Gediminas. Spėjama, kad apie 1350 m. čia, Senųjų Trakų pilyje (piliavietėje), gimė žymiausias viduramžių Lietuvos valdovas – būsimasis Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Vytautui Didžiajam atminti Trakų istorinio nacionalinio parko direkcija 1998–2002 metais įrengė simbolinį Vytauto Didžiojo kelią, kurį sudaro devynios medinės skulptūros, palydinčios turistus nuo Naujųjų Trakų į Senuosius Trakus. Senųjų Trakų piliavietėje stovi Mergelės Marijos su kūdikiu skulptūra. Senųjų Trakų, kurie viduramžiais buvo vadinti Trakai, pilis stovėjusi ant kalvos, juosiamos gilaus griovio ir saugomos 10 m aukščio gynybinės sienos. Ji stovėjo dar XIV a., tačiau vėliau Kęstutis vietovėje prie Galvės ežero, viename jo pusiasalių pastatė naują pilį ir apsigyveno joje. Vietovė buvo pradėta vadinti Naujaisiais Trakais, o po II Pasaulinio karo tiesiog Trakais. Senųjų Trakų piliavietėje dabar stovi bažnyčia, o senąją pilį mena tik koplytstulpis.
thumb|left|Bažnyčios šventorius thumb|left|Paminklas Lietuvos kunigaikštienei [[Birutė|Birutei ir jos sūnui Vytautui Didžiajam]] thumb|left|[[Senųjų Trakų geležinkelio stotis]]
Etimologija
Miestelio vardo kilmė aiški – jis kilęs nuo žodžio trãkas („pakilesnė vieta miške, iškirsta ar išdegusi miško vieta; visuma krūmų veislių, sudaranti žemutinį miško ardą“) daugiskaitos. Manoma, kad Senuosius Trakus pastatydino Ldk Gediminas visiškai naujoje vietoje, išdeginęs miško plotą.
Istorija
Pasak legendų, Trakai (dabartiniai Senieji Trakai) įkurti 1316 m. Ldk Gedimino, kuris čia įkūrė sostinę, buvusią iki 1323 metų. Trakai ir Trakų kunigaikštystė pirmą kartą paminėti 1337 m. Vygando Marburgiečio kronikoje; istorikai šį Trakų paminėjimą sieja su Senaisiais Trakais (daugumoje XIV a. šaltinių Senieji Trakai neskiriami nuo Naujųjų; Kryžiuočių kelių į Lietuvą aprašymuose Senieji ir Naujieji Trakai skiriami tik 1384–1402 m.). Nuo XIV a. vidurio vietovė priklausė Kęstutaičiams, amžiaus pabaigoje čia stovėjo Senųjų Trakų pilis. 1405 m. pastatyta pirmoji Senųjų Trakų bažnyčia (1757 m. sudegusi) ir įsikūrė benediktinai, kurių vienuolynui atiteko pilies teritorija.
1777–1845 m. Senuosiuose Trakuose veikė parapinė mokykla. 1845 m. vienuolynas uždarytas. Pro gyvenvietę 1862 m. nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis, 1939–1940 m. – atšaka į Trakus. XIX a. Senieji Trakai – valstybinis palivarkas Trakų apskrities Trakų valsčiuje.
Sovietmečiu priklausė M. Afonino kolūkiui, nuo 1971 m. veikė Trakų nerūdinių statybinių medžiagų gamybinis susivienijimas, buvo kasami karjerai.
2001 m. patvirtintas Senųjų Trakų herbas. 2009 m. balandį aptikta XIV a. 1-osios pusės krosnis, kurioje galėjusios būti deginamos plytos piliai.
Gyventojai
1884 m. 87 % parapijos gyventojų buvo lietuviai, 12 % – baltarusiai, 1 % – lenkai.
Architektūra
Kaimo istorinė dalis – dvipusis gatvinis rėžinis kaimas, gatvės nutiestos istorinių kelių trasomis (Trakų kelio ir kelio į Strakiškes). Būdingi XIX a. pab.–XX a. pr. mediniai vienaukščiai namai, stovintys galu į gatvę. Architektūrinė vertybė yra Senųjų Trakų bažnyčia (pirma pastatyta dar 1405 m.), XVII a. vienuolynas. Bažnyčioje yra vertingų paveikslų, šventoriaus vartuose – 3 ornamentuoti XIX a. kryžiai.
Etnografinis Kurpių muziejus
Etnografinis Kurpių muziejus yra Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Lomžos apskrityje, Novogrudo mieste. Muziejuje eksponuojama Kurpių etnografinės grupės tradicijos, kultūra, gyvenimo būdas ir architektūra.
Muziejus
Muziejų 1927 m. birželio 19 d. įkūrė lenkų etnografas, Kurpių etnografinės grupės tyrinėtojas Adam Chętnik. Muziejus įkurtas ties Narevo ir Pisos upių santaka. Tai vienas iš seniausių etnografinės grupės muziejų Lenkijoje. Muziejuje yra apie 3000 eksponatų iš kurių didžiąją daugumą surinko muziejaus įkūrėjęs tyrinėdamas Kurpių girią. Muziejaus įkūrėjęs pradėjo rinkti įvairius daiktus ir medžiagą apie Kurpius nuo 1909 metų. Per I pasaulinį karą dalis surinktos medžiagos buvo sunaikinta Lomžoje buvusiame muziejuje, todėl buvo nuspręsta įkurti atskirą muziejų. 1919 m. muziejaus įkūrėjęs nusipirko šias vietoves ir apsigyveno čia kartu su savo šeima bei pradėjo muziejaus įkūrimo darbus. 1923 m. buvo pastatytas pirmasis muziejaus statinys, kuriame buvo jau apie 2,000 eksponatų. 1927 m. birželio 19 d. muziejus buvo iškilmingai atidarytas. Muziejaus įkūrėjęs ir buvo muziejaus direktoriumi iki II pasaulinio karo. Per karą muziejus stipriai nukentėjo ir buvo atstatinėjamas iki 1958 metų. Apie 1970 m. muziejuje buvo jau 16 didelių ir 14 mažų medinių Kurpių architektūrai būdingų statinių. Šiuo metu muziejuje yra 34 atskiri lankytini objektai.
Alisa Kožikina
Alisa Kožikina (g. 2003 m. birželio 22 d. Uspenka, Kursko sritis) – Rusijos dainininkė.
Nuo pat trejų metų Alisa aktyviai užsiima kultūrine veikla, lanko įvairius būrelius, dalyvauja rusų kalbos ir matematikos olimpiadose bei skambina fortepijonu. Atlikėja yra daugybės muzikinių konkursų, tokių kaip „Vaikų naujoji banga 2012“, „Baltijos žvaigždynas 2012“, „Vaikų šventė 2011“, laureatė. 2013 metais televizijos projekte „Balsas. Vaikai“ tapo nugalėtoja ir turėjo galimybę pasirašyti sutartį su „Universal Music Russia“ įrašų kompanija.
2014 m. rudenį Alisa išrinkta atstovauti Rusijai 2014 m. vaikų „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „Dreamer“, kuriai tekstą rašė grupės „Serebro“ solistė Olga Seriabkina ir pati Alisa Kožikina.
Miestelis
thumb|250px|Miestelio aikštė [[Lietuvos liaudies buities muziejus|Lietuvos liaudies buities muziejuje Rumšiškėse: Šv. Florijono paminklas, toliau – gyvenamasis prekybinis namas iš Telšių, vartai iš Žvėryno ir namas iš Girkalnio.]]
Miestelis – gyvenvietės tipas, istoriškai susidaręs Abiejų Tautų Respublikos laikais dabartinės Lietuvos, Lenkijos, Baltarusijos, Latvijos, Rusijos, Ukrainos teritorijoje. Daug miestelių turėjo nemažą žydų dalį, o vyraujančiai žydų apgyvendinti miesteliai vadinosi štetlais.
Istorija
thumb|left|250px|Lenkijos miestelio rekonstrukcija, liaudies buities muziejus, [[Naujasis Sončas.]]
Pirmieji miesteliai atsirado XIV a. Tai buvo nedidelės gyvenvietės, mažesnės už miestus. Juose formuodavosi centrinė aikštė, kurios pagrindinė paskirtis buvo turgūs. Miesteliams buvo būdinga socialinių grupių įvairovė – greta kitų gyventojų čia būdavo nemažai amatininkų, prekeivių. Ilgainiui kai kuriems augantiems miesteliams būdavo suteikiama Magdeburgo teisė.
Lietuvoje miestelių terminas pirmąkart paminėtas 1387 m. – taip buvo pavadinti Alytus, Birštonas, Nemunaitis ir Punia.
Husitų karai
thumb|300px|Husitų žudynės Husitų karai arba Bohemijos karai – kovos prieš Jano Huso pasekėjus. Karai vyko Bohemijoje nuo 1420 m. iki 1434 m. Dažnai minima, kad tai buvo pirmieji mūšiai Europoje, kuriuose buvo panaudoti šaunamieji nešiojami ginklai. Husitų armijos pagrindą sudarė pėstininkai, todėl ginantis nuo sunkiai ginkluotos kavalerijos reikėjo naujų, tobulesnių ginklų.
Karas panašus į revoliuciją prasidėjo, kai Praha pasiekė žinia apie Jano Huso egzekuciją pagal Konstanco susirinkimo nutarimą (1415 m. liepos 6 d.). Bohemijos ir Moravijos didžiūnai pasiuntė protesto notą protestatio Bohemorum, pasmerkė Huso egzekuciją. Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Zigmundo Liuksemburgiečio grasinimai susidoroti su Huso pasekėjais greitai įplieskė žmones sukilti. Kilo neramumai įvairiose Bohemijos dalyse. Zigmanto Liuksemburgiečio įtakojamas brolis, Bohemijos karalius Vaclovas IV stengėsi numalšinti neramumus, tačiau mirė nuo apopleksijos priepuolio 1419 m. rugpjūčio 16 d.
Po karaliaus mirties prasidėjo neramumai tiek Prahoje, tiek beveik visoje Bohemijoje. Husitų centru tapo Taboro miestas. Pagal šio miesto pavadinimą buvo vadinami radikaliausi husitai, kurie pripažino tik du sakramentus – Krikšto ir Švenčiausiąjį Sakramentą – o daugumą katalikų ceremonijų atmetė.
Vagenburgo taktika
Priklausomai nuo gamtinių sąlygų, husitai naudojo vežimus, statant laikinus gynybinius įtvirtinimus. vežimai buvo išdėstomi taip, kad suformuotų apskritimą ar stačiakampį. Kartai formacija buvo apkasama apsauginiu grioviu. Kiekviename vežime buvo 18–21 kareivių: 4–8 lankininkai, 2 muškietininkai, 6–8 kareiviai ginkluoti pikomis ir, arba spragilais, 2 skydininkai ir 2 vežikai.
Husitai naudojo tokią mūšio taktiką: pirmoje mūšio dalyje, pasislėpę už įtvirtinimų gynėsi, vėliau puldavo į kontrataką. Pirmoje stadijoje husitų artilerija apšaudydavo sunkiai ginkluotą priešo kavaleriją, kuri neturėdama pasirinkimo ir neišvengiant didelių nuostolių būdavo priversta pulti įtvirtinimus. Tada husitai galėjo apšaudyti artėjančią kavaleriją iš muškietų ir lankų, taikydami į žirgus. Tuo būdu, kavalerija netekdavo mobilumo ir sunkiai šarvuoti raiteliai tapdavo lengvai pažeidžiami. Tada husitai puldavo jau pakrikusius priešo dalinius.
Pirmas kryžiaus žygis prieš husitus
1420 m. kovo 17 d. Romos popiežius Martynas V išleido bulę, skelbiančią kryžiaus žygį prieš husitus ir kitus eretikus Bohemijoje. Birželio 30 d. prasidėjo Prahos apgultis. Husitai paskelbė pareiškimą, kuris buvo pavadintas „Keturi Prahos straipsniai“. Sigizmundas Liuksemburgietis atmetė pareiškimą ir pradėjo puolimą tačiau buvo nugalėtas ir netrukus visa Bohemija atsidūrė husitų rankose.
Pilietinis karas
Kurį laiką Bohemijoje nebuvo užsienio invazijos pajėgų, tačiau vidiniai nesutarimai draskė šalį. Janas Želiskis 1422 m. kovo 9 d. areštavo ir nukirsdino Prahos miesto tarybą. Trumpas atokvėpis Bohemijoje įvyko, kai Žygimantas Kaributaitis (Jogailos sūnėnas) trumpam tapo Bohemijos valdytoju. Jis buvo pasiųstas Vytauto Didžiojo, kuriam buvo pasiūlyta tapti Bohemijos karaliumi. Žygimantas Kaributaitis valdė labai trumpai ir 1423 m. buvo Jogailos atšauktas (Jogaila susitarė su Zigmantu Liuksemburgiečiu). Po išvykimo kilo pilietinis karas.
Vaga (upė)
Vaga  – upė Rusijoje, Vologdos ir Archangelsko srityse; Šiaurės Dvinos kairysis intakas. Prasideda pelkėse Vologdos srities šiaurėje. Teka į šiaurę taiga, lygumomis. Įteka į Šiaurės Dviną ties Berezniko gyvenviete.
Beveik palei visą Vagos upę (išskyrus pirmuosius 30 km) kairiuoju krantu eina Vologdos-Archangelsko kelias. Užšalusi nuo lapkričio vidurio iki balandžio pabaigos. Upe plukdoma mediena. Laivyba nuo Velsko.
Didžiausi intakai: Kulojus, Ustia (dešinieji).
Prie Vagos įsikūrę Velsko ir Šenkursko miestai.
Vahas
Vahas  – didžiausia upė Slovakijoje; Dunojaus kairysis intakas. Prasideda susiliejus Baltajam ir Juodajam Vahui Tatruose. Aukštupyje teka kalnuotomis vietovėmis į vakarus, toliau pasuka pietų link ir teka Dunojaus Vidurupio lyguma. Įteka į Dunojų prie Komarno.
Didžiausi intakai: Revūca, Turjecas, Rajčanka, Nitra (kairieji), Orava, Kisuca, Dudvahas, Mažasis Dunojus (dešinieji).
thumb|left|230px|Vahas [[Žilina|Žilinoje]]
Arapaima
Arapaima (Arapaima gigas), dar vadinama piraruka, paiše – kaulaliežuvinių (Osteoglossidae) šeimos gėlavandenė žuvis, gyvenanti Pietų Amerikos ekvatorinės srities upėse.
Tai viena didžiausių pasaulyje gelavandenių žuvų. Ilgis siekia iki 4 m, svoris – iki 200 kg. Minta smulkiais gyvūnais, vandens paukščiais. Arapaima – viena pagrindinių Amazonijoje žvejojamų žuvų. Kaulinis žuvies liežuvis, sumaišytas su gvaraninės paulinijos žieve naudojamas kaip vaistas.
Moliniškė
Moliniškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Švenčionėlių.
Ošimos subprefektūra (Tokijas)
Ošimos subprefektūra (大島支庁) - Tokijo administracinis vienetas. Įsikūri Idzu salose, jai priklauso 1 miestelis ir 3 kaimai:
Nikolajus Patruševas
thumb thumb|Nikolajus Patruševas su [[Vladimiras Putinas|Vladimiru Putinu]]
Nikolajus Platonovičius Patruševas (Николай Платонович Патрушев, g. 1951 m. liepos 11 d. Leningrade) – rusų žvalgybininkas, TSRS bei Rusijos saugumo tarnybų tarnautojas, FSB vadovas, armijos generolas (2001 m.)
Biografija
Nikolajus Patruševas gimė karo jūreivio šeimoje. Mokėsi 211-oje vidurinėje mokykloje, vienoje klasėje su Valstybės Dūmos pirmininku Borisu Gryzlovu.
1974–1975 KGB aukštųjų kursų klausytojas (Minskas). Vėliau studijavo teisę, apgynė teisės mokslų daktaro disertaciją.
1999 m. balandžio m. pradėjo eiti pirmojo FSB direktoriaus pavaduotojo pareigas. Nuo rugpjūčio 9 d., Vladimirui Putinui pasitraukus iš FSB vadovo posto – direktoriaus pareigas (laikinai).
1999 m. rugpjūčio 16 d. paskirtas RF FSB direktoriumi. Nuo Andropovo (vadovavusio KGB veiklai daugiau nei 15 metų) laikų ilgiausiai ėjo saugumo tarnybos vadovo pareigas.
1999 m. spalio mėn. išrinktas NVO saugumo organų bei spectarnybų tarybos pirmininku.
Gediminas Paviržis
Gediminas Adolfas Paviržis (1941 m. sausio 21 d. Vilniuje – 2022 m. rugsėjo 27 d. ) – inžinierius kelininkas, Lietuvos, Vilniaus miesto ir rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1947–1951 m. mokėsi Kauno raj. Užmiškių pradžios mokykloje, 1951–1954 m. Kauno 8–oje septynmetėje mokykloje, 1954–1958 m. Kauno 8–oje vidurinėje mokykloje, 1958–1963 m. studijavo Kauno politechnikos institute, inžinierius kelininkas. 1987–1990 m. mokėsi Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje.
1963–1967 m. Vilniaus autokelių valdybos, Vilniaus Kelių statybos valdybos darbų vykdytojas, 1967–1969 m. Vilniaus kelių eksploatavimo ruožo vyr. inžinierius, 1969–1974 m. Vilniaus autokelių valdybos vyr. inžinierius, 1974–1977 m. viršininkas. 1977–1982 m. Vilniaus Tarybų rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, 1982–1986 m. LKP Vilniaus miesto komiteto Statybos ir miesto ūkio skyriaus vedėjas, 1986–1990 m. Vilniaus miesto vykdomojo komiteto Komunalinio skyriaus vedėjas, 1990–1991 m. Vyriausybės patarėjas. 1991–1992 m. konsultacinės firmos „Helper“ savininkas, Laisvųjų profsąjungų konfederacijos konsultantas. 1992–1996 m. Seimo narys, Sveikatos, socialinių reikalų ir darbo komiteto pirmininkas. 1997–1998 m. AB „Achema“ konsultantas, 1999–2001 m. UAB „RBS Projektas“ projektų vadovas. 2001–2003 m. Vilniaus apskrities viršininkas. 2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės meras, 2003–2007 m. mero pavaduotojas. 2008 m. UAB „Ūkio banko investicinė grupė“ projektų vadovas.
1975–1977 m. Vilniaus rajono darbo žmonių deputatų tarybos, 1977–1987 m. Vilniaus miesto tarybos deputatas. 1997–2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2007–2015 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narys. Nuo 2001 m. LSDP tarybos narys.
Kinologų draugijos bei Medžiotojų ir žvejų draugijos narys. 2005–2010 m. Lietuvos šachmatų federacijos prezidentas. Pirmas po Nepriklausomybės atkūrimo Lietuvos šachmatų federacijos prezidentas, perrinktas antrai kadencijai (2007 m.).
Kévin Borlée
Kévin Borlée (g. 1988 m. vasario 22 d.) – Belgijos lengvaatletis, kuris specializuojasi 400 m bėgimo rungtyje. Nacionalinės 4x400 m bėgimo estafetės rintkinės narys.
2008 m. apdovanotas svarbiausiu Belgijos lengvaatlečių apdovanojimu – „Golden Spike“.
Biografija
Kevin Borlée gimė lengvaatlečių šeimoje. Jo brolis dvynys Jonathan Borlée ir sesuo Olivia Borlée taip pat yra sėkmingi 400 m sprinto bėgikai. Visi trys atletai treniruojami tėvo Jacques Borlée. Šiuo metu gyvena Talahasyje, JAV.
Stambaus masto varžybose Borlée pirmą kartą pasirodė 2005 m. pasaulio jaunučių lengvosios atletikos čempionate. Marakeše vykusiame turnyre 200 m bėgimo distancijoje jis pasiekė pusfinalį, bet likęs 6 savo grupėje finalo nepasiekė. Po metų bėgikas startavo 400 m distancijoje pasaulio jaunimo čempionate. Lengvaatletis vėl pasiekė pusfinalį, bet atbėgo ketvirtas savo grupėje ir nepateko į finalą. 2008 m. įveikė olimpinė normatyvą ir dalyvavo 2008 Pekino žaidynėse. 400 m bėgime jis atbėgo trečias ir į finalą nepateko. Jo pasiektas rezultatas 44.88 pripažintas nacionaliniu rekordu. Komandinėje estafetėje Borlée pelnė penktą vietą ir taip pat pasiekė nacionalinį rekordą. Po metų sportininkas debiutavo 2009 m. pasaulio čempionate. Individualioje rungtyje jis vėl suklupo ties pusfinaliu, o komandinėje estafetėje užėmė 4 vietą. 2010 m. žiemos sezono metu 2010 m. pasaulio uždarų patalpų čempionate, kartu su komandos draugais pelnė sidabrą. Tų pačių metų vasaros sezono metu Borlée sėkmingai startavo 2010 m. Europos čempionate, kur 400 m bėgime pelnė auksą, o komandinėje rungtyje – bronzą.
2019 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate kartu su Belgijos nacionaline rinktine iškovojo bronzos medalį. 2022 m. Pasaulio uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionato nugalėtojas estafetiniame bėgime.
Pakilimo kampas
Pakilimo kampas – kampas tarp nutaikyto šaunamojo ginklo (pabūklo, granatsvaidžio, šautuvo ir pan.) vamzdžio ašies (šūvio linijos) ir horizonto. Pakilimo kampas matuojamas nuo 0 iki 90°.
Maciūnai
Maciūnais vadinami kaimai:
Taip pat:
Moliniškiai
Moliniškiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Bartninkų.
Karasu (Kinija)
Karasu yra upė Kinijoje, Sindziango uigūrų autonominiame rajone.
Upė išteka iš Sandžutago kalnų, o baigiasi Taklamakano dykumoje, ties Gumos miesteliu.
Upės ilgis apie 90 km.
Qadsia SC
„Qadsia SC“ – Kuveito futbolo klubas iš Al Kuveito.
Istorija
Klubas įkurtas 1960 m. Qadsia SC pavadinimu. Iki tol veikė klubas, kuris vadintas Al Jazira.
Futbolo komanda net 17 kartų tapo šalies čempionais. (1968–69, 1970–71, 1972–73, 1974–75, 1975–76, 1977–78, 1991–92, 1998–99, 2002–03, 2003–04, 2004–05, 2008–09, 2009–10, 2010–11, 2011–12, 2013–14, 2015–16 m.)
Spektroskopija
thumb|right|Spektroskopijos pavyzdys yra tiriamosios šviesos išsisklaidymas jai pereinant per prizmę. Spektroskopija – sąveikos tarp medžiagos ir spinduliuojamos energijos tyrimas. Istoriškai, spektroskopija kilo tyrinėjant matomos šviesos išsisklaidymą pagal jos bangos ilgį, pvz., per prizmę. Vėliau ši sąvoka buvo gerokai išplėsta. Spektroskopijos duomenys yra dažnai atvaizduojami spektru.
Rentgeno spindulių fotoelektroninė spektroskopija
Atliekant šią spektroskopiją informacija apie cheminius ryšius gaunama iš fotoelektronų emisijos smailių poslinkių.
Infraraudonoji spektroskopija
Infraraudonoji spektroskopija yra dažnai taikoma organinių ir kai kurių neorganinių junginių analizei.
Kudrai
Kudrai arba Bagrianovas (, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Krasnojarskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities kaimas. Priklausė Klišių parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947– 1993 m. Lvovskojės apylinkės kaimas.
Boruti Goskai
Boruti Goskai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Per kaimą teka Brok Mali upė.
Mazamos
Mazamos (Mazama) – elninių (Cervidae) šeimos žinduolių gentis. Paplitusi Jukatano pusiasalyje, Pietų Amerikoje ir Trinidado saloje.
Mazamų dydis ir išvaizda labai įvairuoja. Ilgis nuo 70 iki 140 cm, svoris 8-30 kg. Ragai trumpi, nežymūs. Maitinasi lapais, vaisiais.
Armijos generolas
thumb|JAV armijos generolas [[Omar Bradley|Omaras Bredlis]] thumb|Rusijos armijos generolas [[Pavelas Gračiovas 1994 m. Valstybės Dūmoje]] Armijos generolas – vienas vyriausių generolų laipsnių, paprastai atitinkantis feldmaršalo laipsnį, kurio NATO rangas OF-10.
Armijos generolo laipsnis pagal vyresnumą (skaičiuojant nuo žemiausio) yra 5-tas generolų laipsnis, kai pirmu generolo laipsniu laikomas brigados generolas, arba 4-tas, kai pirmas generolo laipsnis yra generolas majoras (divizijos generolas).
Lizi Pop
Liza Džaparidzė (g. 2003 m. rugsėjo 19 d.), geriau žinoma sceniniu vardu Lizi Pop –  Gruzijos dainininkė.
Biografija
Liza Džaparidzė gimė 2003 m. rugsėjo 19 d. Gruzijoje. Ambicijų nestokojanti atlikėja mėgsta mokytis, sportuoti ir rūpintis gyvūnais. Liza laisvai kalba anglų, rusų ir prancūzų kalbomis bei turi žaliąjį karatė diržą.
Gentrinė
Beveik visa vaga kanalizuota, paversta gamyklų nutekamuoju kanalu.
Upėvardis kildinamas iš ankstesnio ar gretiminio pelkės vardo Gentros (Gentrai, Gentrų bala).
Juozapas Potockis
Juozapas Potockis (1673–1751 m. gegužės 19 d.) – ATR karinis ir politinis veikėjas, Lenkijos bajorų Potockių giminės atstovas. Krokuvos kaštelionas ir Karūnos didysis etmonas, 1702–1744 metais buvo Kijevo vaivada.
Biografija
Juozapas Potockis žinomas kaip vienas iš turtingiausių savo laiko magnatų. Jo tėvas Andžejus Potockis buvo Karūnos lauko etmonu. Valdų centras tos giminės šakos buvo Nemirovas, kur 1737 metais Juozapas organizavo diplomatinį kongresą.
Daugiau nei 40 metų (1702–1744) buvo Kijevo vaivada, Karūnos armijos regimentas nuo 1733 metų, Karūnos didysis etmonas nuo 1735 metų, Poznanės vaivada nuo 1743 metų, Krokuvos kaštelionas nuo 1748 ir Haličo, Varšuvos, Ležaisko, Kolomijsko, Červonogrado, Sniatinsko ir Bolemovsko seniūnas.
1703 metais Juozapas Potockis nuslopino Kazokų-valstiečių sukilimą vadovaujant pulkininkui Semionui Palijai, Ukrainoje. Buvo Lenkijos karaliaus Augusto Stipriojo šalininkas, bet 1705 metais jis pradėjo remti Stanislovą Leščinskį.
Juozapas Potockis patyrė pralaimėjimą Konecpolio mūšyje 1708 metais. Nuo 1709 metų, po Poltavos mūšio, jis gyveno tremtyje, Vengrijoje ir Turkijoje. 1714 metais jis grįžo į Lenkiją kartu su Teodoru Potockiu ir tapo magnatų Čartoriskių, kuri buvo vadinama „Familija“ opozicijos lyderiu.
Palaidotas Ivano Frankovske.
Mačetė
right|thumb|250px|Dabartinė gamyklinės gamybos mačetė thumb|100px|[[Gvatemala|Gvatemalos mačetė papuoštoje makštyje]]
Mačetė (, (kartais matchet), rus. мачете) – ilgas (daugiau nei 50 cm ilgio) Pietų Amerikos vienašmenis peilis (paprastai geležtės storis neviršija 3 mm), skirtas cukranendrėms ir brūzgynams kirsti. Gali turėti smaigalį, nors neretai galas įstrižai (ar net stačiai) nupjautas. Skirtingų Pietų Amerikos šalių (pvz., Kolumbijos, Salvadoro, Kubos ir pan.) mačetės skiriasi geležčių forma.
Kai kurios mačetės primena siaurą ilgesnę kapoklę. Šiuolaikinės mačetės panašios į viduramžių falčioną (palašo tipo ginklas) ar kinų kardą dao, tačiau paprastai neturi gardos (nors kai kurios mačetės turi mažą gardą, kad darbo metu apsaugoti ranką).
Geros mačetės gaminamos iš spyruoklėms skirto plieno, kuris gerai galandasi. Nerūdijantis plienas joms nenaudojamas, kadangi paprastai neatlaiko ilgesnio naudojimo.
Pietų Amerikoje neretai naudojamos ir kaip buities įrankis – pvz., maistui smulkinti, medžiui drožti ir pan. Sukilėliai neretai jas naudodavo kaip kertamąjį ginklą. Pietų Brazilijoje (Rio Grande do Sul valstijoje) mačetė vadinama facão arba facón ('didelis peilis').
Daugelyje tropinių šalių mačetės ir mačečių tipo peiliai taip pat paplitę kaip ir duonriekiai. Neretai per sukilimus juos naudodavo vietoj kardų („vargšų kalavijas“).
Mačetės ir kariuomenė
Antrojo pasaulinio karo metais mačetė (A-1 modelis) buvo įtraukta į JAV armijos ginkluotę. Jos ilgis 432 mm (geležtė – 254 mm), masė apie 800 g. Rankena plastikinė, su rankosaičiu. Ši mačetė ypatinga tuo, kad ji sulenkiama (kaip lenktinis peilis) ir nešiojama dėkle.
Mačetės plačiai buvo naudojamos Vietnamo kare.
Šiuo metu mačetės naudojamos ne vienos armijos ginkluotėje. Brazilijos armijos užsakymu gaminamas džiunglių komplektas, kurį sudaro 46 cm ilgio ir 453 g masės mačetė su 30 cm ilgio geležte labai smailiu lenktu galu, bowie tipo džiunglių peilis ir galąstuvas, laikomi mačetės makštyje. Rinkinys skirtas naudoti kaip išgyvenimo bei kautynių priemonė.
Kitų šalių mačečių analogai
Filipinų bolas irgi yra mačetės tipo, tačiau geležtė link galo praplatėjo, dėl ko geležtės masės centras pasislinkęs tolyn, todėl bolas efektyviau kapoja. Bolo variantus su smailesniu galu naudodavo kaip ginklą.
Malaizijos ir Indonezijos goloko geležtė trumpesnė ir storesnė už mačetės.
Mokoa
Mokoa  – miestas pietų Kolumbijoje, prie Kaketos upės. Putumajo departamento centras. 36,2 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Mokoa įkurta 1563 m. rugsėjo 29 d. Vystomas žemės ūkis. Naftos pramonė.
Moliniškis
Moliniškis – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Kuktiškių.
Braičevo Sežputai
Braičevo Sežputai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Per kaimą teka Brok Mali upė.
Betygalos (Pilkalnio) kapinės
Betygalos (Pilkalnio) kapinės – veikiančios civilinės kapinės Raseinių rajone, Pilkalnio kaime, 2 km nuo Betygalos. Kapinės yra 270 m į pietvakarius nuo kelio, 180 m į rytus nuo Betygalos piliakalnio II. Patenka į Dubysos regioninio parko teritoriją. Aptvertos, auga pavieniai medžiai.
Netoli šių kapinių, į šiaurės vakarus nuo stovėjimo aikštelės, yra palaidojimų vieta su paminklu žuvusiems nežinomiems sovietiniams kariams. miniatiūra|250px|left|Kapinių kraštovaizdis
Istorija
Kapinės veikia nuo XIX a. antrosios pusės. 1927 m. Kauno metropolija svarstė bažnyčios klebono prašymą padidinti parapijos kapinių plotą. Sklypas buvo skiriamas iš Liktėnų dvaro valdų. Klebono Pranciškaus Janulaičio rūpesčiu, bažnyčia gavo 6565 kv.m žemės sklypą Pilkalnyje. Šis sklypas iš pietų, rytų ir vakarų ribojosi su valstybiniu mišku. Archeologas Petras Tarasenka 1928 m. mini Betygalos (Pilkalnio) kapines: „… Už parapijos kapinių, Dubysos ir jos intako Vikupio santakos…“
1972 m. duomenimis, kapinių teritorija užėmė 1,6 ha plotą.
Vertybės
Seniausieji paminklai kapinėse datuojami 1860, 1876, 1880, 1884, 1885 m. Antkapiniai kryžiai yra pakankamai turtingos ornamentikos ir skirtingos stilistikos, dalis jų yra sunykę. Išlikę po kelis neobarokinius, neogotikinius, eklektinius lietinius, kaltinius kryžius. Kapinėse yra ir dabartinių medžio drožėjų bei tautodailininkų mažosios architektūros kūrinių. Daug medinių gausiai ornamentuotų kryžių. Ornamentikai būdingi lelijų, stilizuotų gėlių ir geometriniai motyvai. Išskirtini Juozo Grabausko ir Ričardo Ramanausko bei kitų meistrų darbai. Savo kūryboje jie įprasmina geriausias kryždirbystės tradicijas: kryžių kryžmų, stiebų, pečių galų ornamentiką. Stogastulpių gamyboje jie naudoja simbolius, iliustruojančius mirusiojo gyvenimo veiklą: arfą, dūdelę, vežimą, priekalą, smūtkelį, paletę su teptukais.
Yra originalių neoklasikinių paminklų, gamintų ne vietinių meistrų ir skirtų praeityje turtingiems žmonėms arba dvarininkams. Dalis jų buvo tapę standartiniais ano laikmečio kultūrai būdingais paminklais. Keli iš jų, kurių aukštis siekia iki 4 metrų, išsiskiria savo pompastika, nesaikingomis proporcijomis. Neoromantinių paminklų taip pat esama dvejopų. Vieni atlikti išmanančių stilistiką profesionalų, kiti – juos mėgdžiojančių meistrų. Apie 80 proc. antkapinių įrašų iki 1940 m. daryti lenkų kalba. Šriftas įvairus: nuo laisvo iki klasikinio blokinio, tačiau nėra nei vieno gotiško.
Koplyčios
II piliakalnio aikštelėje, už dabar esančios kapinių tvoros yra Pilkalnio (Piliakalnio) koplyčia. 1862–1866 m. akmens mūro koplyčią pastatė Liktėnų dvarininkas Mykolas Jankovskis (Jankauskas). 1938 m. parapijiečių ir klebono Pranciškaus Janulaičio rūpesčiu koplyčia atnaujinta ir pavadinta „Aušros vartų koplyčia“. Nors čia nebuvo altoriaus, įvairiais laikotarpiais čia laikytos pamaldos. Penkiakampio plano statinys savo forma primena laivą: kaip laivas plaukia per bangas, taip ir žmogus turi eiti tik į priekį, į saulę per gyvenimo bangas.
XX a. pradžioje pastatyta Pluščiauskų šeimos koplytėlė – įspūdinga kapinių dominantė. 1906 m. kalnų inžinieriaus Pluščiausko našlė gavo leidimą statyti šeimos koplytėlę su laidojimo rūsiu. Statinio aukštis 14 m, bokšto – 25 m. Grakščios, lakoniškos formos primena neogotiką. Koplyčios išskirtinumas – asimetriškai prie kampo primūrytas lieknas aštuonkampis, minaretą primenantis bokštas. Čia buvo laidojami dvarininko šeimos nariai. Žmonės stebėjosi gražia koplytėlės apdaila, paveikslais, puikiomis skulptūromis, kurias padarė Italijos meistrai. Karo metais brangenybių ieškotojai išniekino palaidojimo kriptas, todėl įėjimas į rūsį buvo užmūrytas.
Kapinėse palaidoti
Kapinėse yra palaidoti dailininko grafiko Jono Kuzminskio tėvai Antanina ir Mykolas, poeto kunigo Maironio tėvai Ona ir Aleksandras, seserys Marcelė Mačiulytė ir Kotryna Lipčienė.
Chmiele Pogoželė
Chmiele Pogoželė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Mackonys (reikšmės)
Mackonimis vadinami kaimai:
Devintas rajonas (grupė)
Devintas rajonas (rus. Девятый район) – rusų roko grupė iš Krasnojarsko, susikūrusi 1991 m.
Griutvikenas
Griutvikenas  – pagrindinė JK užjūrio teritorijos Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo salų gyvenvietė. Yra centrinėje Pietų Džordžijos salos dalyje prie Kamberlando Rytų įlankos. Yra muziejus buvusioje banginių medžioklės stotyje, kruizinių laivų uostas, bažnyčia, keliautojo Ernesto Šekltono kapavietė.
Istorija
Griutvikenas įkurtas 1904 m. norvegų banginių medžiotojų, dirbusių Argentinos kompanijai Compañía Argentina de Pesca. Vasarą čia dirbdavo apie 300 darbininkų. Netrukus susikūrė nuolat gyvenamas miestelis. Tačiau XX a. vid. banginių skaičius labai sumažėjo, todėl 1966 m. stotis uždaryta, o gyvenvietė apleista. Dabar Griutvikenas yra turistinis objektas.
Matt Groening
Metju Abramas „Metas“ Greiningas (g. 1954 m. vasario 15 d. Portlande, Oregono valstijoje) – amerikiečių karikatūristas („Life in Hell“), rašytojas, prodiuseris, animatorius. Populiarių animacinių serialų „Simpsonai“, „Futurama“ ir „Disenchantment“ kūrėjas.
Jaunystė
Penkių vaikų šeimoje jis buvo trečias. Jo motina, Margareta Vigum (Margaret Ruth Wiggum), dirbo mokytoja, o tėvas, Houmeris Greiningas (Homer Philip Groening) buvo kino filmų kūrėjas, reklamos agentas, rašytojas bei karikatūristas. Nuo 1972 iki 1977 m., Greiningas lankė The Evergreen State kolegiją Olimpijoje, Vašingtono valstijoje. Jis buvo „The Cooper Point Journal“ – mokyklos laikraščio redaktoriumi.
Karjera
1977 m., būdamas 23 metų, Greiningas persikraustė į Los Andželą dirbti rašytoju. Dirbo įvairius darbus: vaidino antraplanį vaidmenį filme „When Everyday Was The Fourth of July“, restorane plovė ir nešiojo indus, slaugytoju senelių prieglaudoje ir kt. Jo pirmasis komiksas, pavadinimu „Forbidden Words“ (Uždrausti žodžiai), buvo įdėtas 1978 m. į avangardistų žurnalą „Wet“, rugsėjo/spalio leidime.
Greiningas gavo teksto surinkinėtojo, sekretoriaus darbą laikraštyje „Los Angeles Reader“. Savo piešinius Greiningas parodė laikraščio redaktoriui Džeimsui Vovelui (James Vowell), kurie jam patiko ir ilgainiui Metas Greiningas gavo skiltį savo piešiniams publikuoti. 1980 m. balandžio 25 d. buvo išleistas „Los Angeles Reader“ laikraštis su pirmuoju komikso „Life in Hell“ epizodu.
„Life in Hell“ iškart tapo populiariu. 1984 m. lapkričio mėnesį jo draugė ir bendradarbė Debora Kaplan (Deborah Caplan) pasiūlė išleisti atskirą „Love is Hell“ komiksą, kurio 22 tūkstančiai kopijų buvo greitai išpirkti. Vėliau buvo išleistas dar vienas jo komiksas „Work is Hell“. Kaplan ir Greiningas paliko laikraštį ir įkūrė „Life in Hell Co.“, kuri turėjo rūpintis komikso pardavimu.
„Simpsonai“
Netrukus Meto Greiningo kuriamas komiksas pritraukė Holivudo prodiuserio ir kompanijos „Gracie Films“ kompanijos įkūrėjo – Džeimso Brukso dėmesį. 1985 m. Bruksas ir Greiningas pasirašė darbo kontraktą, kurti animacinius filmukus Fox laidai „The Tracey Ullman Show“. Džeimsas L. Bruksas norėjo, kad Greiningas kurtų filmukus komikso „Life in Hell“ pagrindu. Tačiau Greiningas, bijodamas netekti nuosavybės teisių, sukūrė fiktyvią Simpsonų šeimą. Pagrindinius Simpsonų šeimos ir su ja susijusius veikėjus jis pavadino savo šeimos narių vardais. Animacinis filmukas, vaizduojantis Simpsonų šeimą, pirmąkart parodytas 1987 m. balandžio 19 d. Populiarėjant šioms serijoms, buvo nuspręsta pailginti transliavimo laiką iki pusvalandžio. 2007 m. liepos 27 d. įvyko „Simpsonų filmo“ premjera.
„Futurama“
1997 m. jis, su dar vienu „Simpsonų“ kūrėju – Deividu X. Kohenu pradėjo kurti „Futuramą“ – animacinį serialą apie gyvenimą 3000 metuose. Pirmoji serija per Fox kanalą parodyta 1999 m. gegužės 28 d. Po keturių sezonų serialas buvo atšauktas, tačiau dėl aukštų reitingų nuspręsta vėl rodyti nuo 2008 m.
Apdovanojimai
Metas Greiningas buvo nominuotas 25 kartus, iš kurių laimėjo 10 Emmy apdovanojimų, 9 už „Simpsonus“ ir 1 už „Futurama“. Greiningas buvo nominuotas 2000 m., o 2002 m. laimėjo National Cartoonist Society Reuben apdovanojimą. 2004 m. gavo British Comedy apdovanojimą už didelius nuopelnus komedijai.
Asmeninis gyvenimas
Viename interviu Metas Greiningas, kalbėdamas apie religiją, pavadino save agnostiku. Keletą kartų yra finansavęs JAV demokratų partijos atstovus.
Masos-Kararos provincija
Masos-Kararos provincija  – Italijos provincija Toskanoje. Provincijos pavadinimas kilęs nuo dviejų didžiausių provincijos miestų: sostinės Masos ir Kararos.