cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Akrotiris ir Dekelija
Ginčas su Kipru
thumb|right|250px|Akrotiris thumb|right|250px|Dekelija Ketverius metus po Kipro nepriklausomybės paskelbimo 1960 m. JK vyriausybė skyrė Kipro Respublikai finansinę paramą. Po 1963–1964 m. Kipro etninių bendruomenių konflikto finansavimas buvo nutrauktas, motyvuojant tuo, kad nėra garantijų, jog šios lėšos bus vienodai naudingos abiem bendruomenėms. Kipro vyriausybė vis dar reikalauja pinigų, neišmokėtų nuo 1964 m. iki dabar, nors iki šiol nesiėmė jokių tarptautinių teisinių veiksmų šiems reikalavimams pagrįsti. Įvairiais skaičiavimais reikalaujama skolos suma siekia nuo kelių šimtų tūkstančių iki 1 milijardo eurų.
2001 m. liepą vietos kipriečiai surengė prie bazių dideles protesto akcijas, piktindamiesi JK ketinimais bazėse pastatyti radijo bokštus su tikslu pagerinti karinę ryšių įrangą. Vietos gyventojai teigė, kad naujosios antenos kels pavojų jų sveikatai, sukels vėžinius susirgimus ir turės neigiamą įtaką regiono gyvūnijai. JK vyriausybė paneigė šias pretenzijas.
Augustas Aleksandras Čartoriskis
Augustas Aleksandras Čartoriskis (, 1697 m. lapkričio 9 d. Varšuva – 1782 m. balandžio 4 d. Varšuva) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras didikas, kunigaikštis, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas. Karūnos kariuomenės generolas, Rusios vaivada, vienas iš politinės grupuotės Familija, nukreiptos prieš Radvilas ir Potockius iniciatorių.
Akrotiris ir Dekelija
Ginčas su Kipru
JK neketina atsisakyti karinių bazių, bet į K. Anano planą (kuris buvo atmestas) buvo įtrauktas jos pasiūlymas perleisti Kiprui 117 km² dirbamos žemės. Šiandien Akrotiryje ir Dekelijoje yra apie 3 000 Britų karinių pajėgų Kipre karių. Rytų suverenioje bazės teritorijoje, Ajoso Nikolaoso bazėje yra JK Vyriausybės ryšių būstinės elektroninės žvalgybos pasiklausymo stotis, priklausanti UKUSA žvalgybos tinklui.
2008 m. vasarį Kipro respublikos prezidento rinkimus laimėjus kairiųjų pažiūrų kandidatui Dimitriui Christofiasui, JK kilo susirūpinimas, nes D. Christofiasas žadėjo išspręsti Kipro klausimą ir pašalinti iš Kipro visas užsienio valstybių karines pajėgas, pavadindamas britų bazes saloje „kolonijine kraujo dėme“.
Augustas Aleksandras Čartoriskis
Šeima
1731 m. liepos 11 d. vedė, žmona Sofija Seniavska. Vaikai: Adomas Kazimieras Čartoriskis, Stanislovas Čartoriskis (mirė vaikystėje), Elžbieta Čartoriskaitė, 1763 m. ištekėjusi už Stanislovo Liubomirskio.
1713 m. išsiųstas kartu su broliu studijavo Vokietijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Maltos joanitų ordine. Trumpai tarnavo Austrijos kariniame laivyne, dalyvavo mūšiuose su Turkija. Išsitarnavęs pulkininko laipsnį siekė Austrijos pilietybės, bet sesers įkalbėtas, kad anarchijos kamuojamoje tėvynėje galės pasiekti žymiai daugiau, 1720 m. grįžo namo.
Akrotiris ir Dekelija
Valdymas
1960 m. JK pasiliko Akrotirį ir Dekeliją ne kaip įprastas kolonijas, o kaip JK administruojamas suverenias karines bazes.
Augustas Aleksandras Čartoriskis
Šeima
Tačiau namuose sėkmė buvo permaininga. Siekdamas paveldėti Ostrogo valdas ir padidinti pajamas karališkajame tribunole teisėsi su Lietuvos dvaro maršalka Povilu Karoliu Sanguška ir bylą pralaimėjo. Bet 1729 m. birželio 1 d. paveldėjo Karūnos kariuomenės pėstininkų gvardijos regimentoriaus postą pulkininko laipsniu, o netrukus tapo generolu majoru. Su savo gvardija 1730 m. birželio mėn. dalyvavo parodomuosiuose Lenkijos ir Saksonijos kariuomenių manevruose prie Miulbergo, kuriuose stebėjo pats karalius Augustas II. Vėliau tokie pat manevrai buvo surengti prie Vilanovo, Mokotovo, 1732 m. prie Marimonto. 1731 m. liepos 23 d. apdovanotas Baltojo erelio ordinu. 1730 m. Gardino seime atstovavo Infliantus.
Akrotiris ir Dekelija
Valdymas
Jų administravimo principai išdėstyti 1960 m. sutarties su Kipru O priede, kuriame teigiama, kad JK vyriausybė:
Augustas Aleksandras Čartoriskis
Šeima
Kelerius metus atkakliai siekė Stanislovo Denhofo našlės, Rusijos caro Petro Pirmojo ir karaliaus Augusto II krikštadukros Sofijos Seniavskos rankos. Po vedybų tapo vienu turtingiausių Lenkijos ir Lietuvos didikų, sukaupė gerą ekonominį pagrindą tolesnei politinei veiklai. Jam priklausė Seniava, tapusi naujaja Čartoriskių tėvonija, Pulavai, Palenkės Mendzyžecas, Vilanovas, Stolpcai, Konskovolia, taip pat tapusi viena pagrindinių Čartoriskių rezidencijų. Siekdamas savo valdose plėtoti pramonę, iš Saksonijos atsivežė 300 audėjų. Konskovolios apylinkėse ši ekonomikos šaka buvo pagrindinė iki Pirmojo pasaulinio karo.
Dešimtdėmė boružė
Dešimtdėmė boružė (Calvia decemguttata) – boružių (Coccinellidae) šeimos vabalas.
Augustas Aleksandras Čartoriskis
Šeima
Augustui ir Sofijai Čartoriskiams be to priklausė Berežanai, Bukačevas, Pakarpatės Jaroslavas, Olešicė, Visockas Raudonojoje Rusioje, Krešovicė Mažojoje Lenkijoje, Granovas, Miedzibužas, Nikolajevas Podolėje, Klevanė ir Žukovas Volynėje, Šklovas ir Voložinas Lietuvoje. thumb|left|Čartoriskių rūmai Varšuvoje 1731 m. lapkričio 11 d. paskirtas Rusios vaivada ir tapo Abiejų Tautų Respublikos senato nariu. 1733 m. mirus Augustui II Familija jam siūlė tapti Respublikos karaliumi, bet jis kartu su Potockiais rėmė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą. 1733 m. gegužės 22 d. konvokaciniame seime kartu su broliu Mykolu reikalavo įvesti paveldimą monarcho sostą. Tačiau įsikišus Austrijai ir Rusijai nuomonę pakeitė ir 1734 m. birželio 29 d. prisiekė ištikimybę Augustui III Saksui, už tai buvo apdovanotas Saksonijos Šv. Huberto ordinu. Karūnos didžiuoju etmonu tapus Juozapui Potockiui pasitraukė iš kariuomenės ir užsiėmė ekonomine veikla savo dvaruose.
Nuo 1742 m. Gardino ir Varšuvos seniūnas, bet 1750 m. šias seniūnijas perleido Frederikui Aloyzui Briulovui, nuo 1750 m. rugpjūčio 20 d. tapęs generaliniu Podolės žemių seniūnu. Vėliau šias pareigas perleido sūnui Adomui, kurį rengė į ATR karaliaus sostą. Siekdamas jam užsitikrinti paramą, vedė slaptas derybas su Prancūzija, jo papirktas buvo ir Rusijos pasiuntinys Lenkijoje Hermanas Karlas fon Kaizerlingas. Bet 1763–1764 m. tarpuvaldžiu ir Čartoriskiai turėjo nusileisti Rusijos imperatorės Jekaterinos II siekiui, kad į karaliaus sostą atsisėstų jos favoritas, tiesa, taip pat Čartoriskių kilmės Stanislovas Augustas. Kaip Rusijos šalininkas iš imperatorės gavo mėnesinę 54 000 auksinų Rusijos pensiją.
Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas skaudžiai palietė jo valdas, patekusias į visų trijų dalintojų rankas. Šklovas, duodavęs 300 000 auksinų pajamas, buvo konfiskuotas dėl laiku nesumokėto nuomos įnašo, bet vėliau šį dvarą atgavo sūnus Adomas. Familijos politinį paveldą pasidalijo žentas Stanislovas Liubomirskis ir Ignotas Potockis, o turtas, vertintas 100 mln. auksinų buvo padalytas vaikams. 60 mln. auksinų paveldėjo Adomas, 40 mln. – duktė Elžbieta.
Akrotiris ir Dekelija
Valdymas
Bazėse galioja atskira teisinė sistema, kuri skiriasi nuo JK ir Kipro teisinių sistemų. Ją sudaro 1960 m. rugpjūtį galioję ir atitinkamai pataisyti Kipro kolonijos įstatymai. Siekiama, kad Akrotirio ir Dekelijos įstatymai būtų kuo panašesni į Kipro įstatymus. Suverenių bazių teritorijų teismas sprendžia bylas, susijusias su nekariniais įstatymų pažeidimais, atliktais Akrotirio ir Dekelijos teritorijose, įstatymų priežiūrą vykdo Suverenių bazių teritorijų policija, o karo įstatymus prižiūri Jungtinis Kipro policijos dalinys.
Politinė sistema
Pasak JK Gynybos ministerijos, „kadangi Suverenios bazių teritorijos visų pirma reikalingos ne kaip įprastos priklausomos teritorijos, o kaip karinės bazės, jų administracija yra atskaitinga JK Gynybos ministerijai Londone. Ji neturi jokių oficialių ryšių nei su Užsienio reikalų ir Sandraugos tarnyba, nei su JK vyriausiuoju komisariatu Nikosijoje, bet palaiko artimus neoficialius santykius su abiem šiom tarnybom politikos klausimais.
Bazes administruoja Suverenių bazių teritorijų administratorius, kuris taip pat yra Britų karinių pajėgų Kipre vadas. Oficialiai administratorių skiria JK monarchas JK Gynybos ministerijos teikimu. Administratorius turi visus Jungtinės Karalystės užjūrio valdos valdytojo vykdomosios ir įstatymų leidžiamosios valdžios įgaliojimus. Taip pat skiriamas vyriausiasis pareigūnas, kuris yra atskaitingas administratoriui ir atsakingas už civilinį valdymą. Bazėse nerengiami jokie rinkimai, bet jose gyvenantys JK piliečiai turi teisę balsuoti JK vykstančiuose rinkimuose (kaip JK karinių pajėgų nariai arba užjūrio teritorijų rinkėjai).
Geografija
thumb|left|Episkopio įlanka vakarinėje Akrotirio pakrantėje Suverenios bazių teritorijos užima 3 % Kipro sausumos teritorijos (254 km²): Akrotiris – 123 km², Dekelija – 131 km². 60 % žemės yra privati JK ir Kipro piliečių nuosavybė. Kiti 40 % priklauso JK Gynybos ministerijai arba JK monarchui.
Į rytus nuo Dekelijos yra Agia Napos kurortas. Bazės teritorijoje yra du Kipro Respublikos anklavai – Ksilotimbo ir Ormidijos kaimai. Kiprui priklauso ir Dekelijos elektrinė, kurią kerta britams priklausantis kelias. Šiaurinė jos dalis yra anklavas, o pietinė yra prie jūros, todėl nelaikoma anklavu, nors ir neturi jai priklausančių teritorinių vandenų.
Gyventojai
Kuriant bazes, jų ribas buvo stengiamasi nustatyti vengiant gyvenamųjų rajonų. Vis dėlto bazių teritorijose gyvena maždaug 14 000. Maždaug 7 000 iš jų yra kipriečiai, kurie dirba bazėse arba užsiima žemdirbyste bazių teritorijose. Likusią gyventojų dalį sudaro britų kariškiai ir jų šeimos.
Suverenios bazių teritorijos nesuteikia pilietybės, bet kai kurie jų gyventojai turi teisę į JK užjūrio teritorijų pilietybę. Skirtingai nei kitų JK užjūrio teritorijų piliečiai, Suverenių bazių teritorijų piliečiai neturi teisės į JK pilietybę.
Ekonomika
Akrotirio ir Dekelijos ekonomikos statistiniai duomenys nerenkami. Pagrindinės ekonominės veiklos rūšys yra paslaugų teikimas karinėms pajėgoms ir ribotos apimties žemdirbystė. 2008 m. sausio 1 d. Kipro Respublikoje, Akrotiryje ir Dekelijoje buvo įvestas euras, nepaisant to, kad Suverenios bazių teritorijos nepriklauso Europos Sąjungai. Tai vienintelės JK administruojamos teritorijos, kuriose naudojamas euras.
Žiniasklaida
Suvereniose karinėse bazėse ir parduotuvėse parduodamas bendruomenės savaitraštis „The Cyprus Lion“. FM dažniu transliuojami 1-asis ir 2-asis „BFBS Radio“ (JK karinių pajėgų radijo) kanalai. Šias radijo stotis galima išgirsti beveik visame Kipre, bet „BFBS Television“ (JK karinių pajėgų televizijos) signalas dėl autorių teisių transliuojamas tik bazių teritorijose arba nuo 1997 m. koduojamas.
Saulėgrįža
miniatiūra|Vasaros saulėgrįžos saulėtekis virš [[Stounhendžas|Stounhendžo]] Saulėgrįža (ankstesnėje literatūroje galima rasti pavadinimą solsticija) tai laiko momentai žiemą ir vasarą, kai Saulė, slinkdama ekliptika, atsiduria taškuose, labiausiai nutolusiuose nuo dangaus pusiaujo. Nuo jų Saulė pradeda grįžti atgal (artėti prie dangaus pusiaujo).
Saulėgrįžos taškai danguje yra nutolę per 90 laipsnių nuo lygiadienio taškų. Vasaros saulėgrįžos momentu (žymimas Vėžio ženklu) Saulė yra šiauriniame dangaus pusrutulyje (dangaus pusiaujo atžvilgiu), žiemos saulėgrįžos taške (žymimas Ožiaragio ženklu) Saulė yra pietiniame dangaus pusrutulyje. Saulėgrįžų taškai žymimi tais pat ženklais, kuriuose jie buvo prieš 2000 metų. Dabar vasaros saulėgrįžos taškas yra Tauro žvaigždyne, o žiemos saulėgrįžos taškas – Šaulio žvaigždyne.
Šiaurinio pusrutulio gyventojams vasaros saulėgrįža (birželio 22 d.) yra astronominės vasaros pradžia (Saulės kelias virš horizonto būna ilgiausias, taigi diena ilgiausia, naktis trumpiausia), o žiemos saulėgrįža (gruodžio 22 d.) – astronominės žiemos pradžia (naktis ilgiausia, diena trumpiausia). Pietų pusrutulio gyventojamas – atvirkščiai, birželio 22 d. naktis būna ilgiausia, o diena trumpiausia.
San Buenaventura
San Buenaventura – miestas Bolivijoje, La Paso departamento šiaurės rytuose, Abelio Ituraldės provincijoje, Beni upės pakrantėje, priešais Rurenabakę. 2,3 tūkst. gyventojų (2001 m.). Šalia prasideda Madidi nacionalinis parkas.
Baltasiai (Visagino sav.)
Baltasiai – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Visagino savivaldybės pietvakariuose, apie 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Rimšės, Sausašilio miške, 0,1 km į pietryčius nuo Balto ežero. Anksčiau priklausė Ignalinos rajonui. Ilgis iš šiaurės į pietus – 0,13 km, plotis iki 0,11 km. Altitudė 150,2 m. Krantai aukšti, tik vakarinis krantas žemesnis, miškingi. Ežeras nenutekantis, priklauso Visagino ežero baseinui. Rytinėje pakrantėje įsikūręs Ramybės kaimas.
Pasargadai
Miestas įkurtas Kyro Didžiojo apie 550 m. pr. m. e.
330 m. pr. m. e. Pasargadus užkariavo Aleksandras Makedonietis.
Pasargade išliko Kyro Didžiojo akmeninis antkapis (keturkampis statinys dvišlaičiu stogu ant 6 pakopų pakylos), reljefais puoštų rūmų, ugnies šventyklos bokšto, tvirtovės griuvėsių. Apie 1 km nuo tvirtovės rasta 2 monolitiniai akmens altoriai su laiptais.
Rurenabakė
Rurenabakė  – miestas šiaurinėje Bolivijoje, Beni departamento vakaruose, Chosė Baljiviano provincijoje, prie Benio upės netoli jos santakos su Tuičiu. 4,9 tūkst. gyventojų (2001 m.). Kelias į Koroiką. Yra negrįstas oro uostas iš kurio vyksta skrydžiai į La Pasą, Trinidadą, San Borchą.
thumb|left|240px|Rurenabakė, 1996 m.
Rurenabakė – svarbus turistinis centras. Iš čia vyksta ekspedicijos į Madidi nacionalinį parką.
Afrikinis miškinis dramblys
Afrikinis miškinis dramblys (Loxodonta cyclotis) – straublinių (Proboscidea) būrio, dramblinių (Elephantidae) šeimos, afrikinių dramblių (Loxodonta) genties stambi žinduolių rūšis paplitusi Centrinėje Afrikoje.
Labai panašus į Afrikinį dramblį ir laikytas jo porūšiu, tačiau pastaruoju metu išskirtas į atskirą rūšį. Už Afrikinį dramblį yra mažesnis, oda tamsesnė, ausys apvalesnės, straublys labiau plaukuotas, durklai nulinkę žemyn.
Armėnijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Armėnijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Galutinė komandų rikiuotė
🛡️ PASTABOS:
Finalo rungtynės
---
Jonas Mockus
Jonas Mockus (1931 m. birželio 18 d. Rokiškyje – 2021 m. rugpjūčio 31 d. Vilniuje ) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys.
Biografija
1952 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1966 m. technikos mokslų daktaras. 1976 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys.
1969–2007 m. Matematikos ir kibernetikos instituto (nuo 1990 m. Lietuvos mokslų akademijos Matematikos ir informatikos institutas) Optimizavimo skyriaus vadovas. Nuo 1969 m. Kauno politechnikos instituto (iki 1990 m. Kauno technologijos universitetas), nuo 1999 m. dar ir Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 1973 m. profesorius.
Mokslinio darbo svarbiausios sritys – globalaus optimizavimo teorija ir taikymas, aukštųjų nuotolinių studijų sistema.
2003 m. buvo suteiktas Kauno technologijos universiteto garbės daktaro laipsnis.
Timišoara
Timišoara – miestas vakarų Rumunijoje; apskrities centras. Tarptautinis oro uostas. Išvystyta mašinų, elektronikos, naftos, chemijos, tekstilės, odos, avalynės pramonė. Veikia universitetas.
Mieste ir apylinkėse gyvena nemažai vengrų. 1989 m. pabaigoje N. Čaušesku nusprendė likviduoti mažus ūkius ir kaimus (kuriuos daugiausia įkūrė vengrai), dėl to gruodžio 15–17 d. vyko masiniai žmonių mitingai, po kurių buvo nuverstas N. Čaušesku režimas.
Marija Šestić
Marija Šestič (, g. 1987 m. gegužės 5 d. Banja Lukoje) – garsi Bosnijos ir Hercegovinos lyrinių dainų dainininkė ir pianistė. Bosnijos ir Hercegovinos himno („Intermeco“) autoriaus Dušano Šestičiaus dukra. Marija vaikystėje dalyvavo vaikų muzikos festivalyje ir 1995 m. užėmė trečią vietą, o 1996 m. – pirmą vietą. Taip pat laimėjo įvairius apdovanojimus Podgoricos, Novi Sado, Zenicos muzikiniuose festivaliuose.
Studijavo grojimą pianinu Banja Lukos akademijoje. Greitai savo dainomis išgarsėjo tiek Bosnijoje, tiek visuose Balkanuose. 2003 ir 2005 m. laimėjo Banja Lukos muzikinį festivalį, 2004 m. Marija apdovanota Bukarešto festivalyje.
2005 m. Marija Šestič dalyvavo Bosnijos ir Hercegovinos nacionalinėje atrankoje į Euroviziją ir su daina In This World užėmė 4 vietą. Dainai tekstą parašė Dirk Pelink, muziką – Marka Pelinka.
Rijeka bez imena
thumb|right|220px|M. Šestić Eurovizijoje
Rijeka bez imena („Upė be vardo“) – daina, bosnių kalba atliekama Marijos Šestić. Jį su šia daina reprezentavo Bosniją ir Hercegoviną 2007 m. Eurovizijos finale (pirmoji finalo daina). Taip pat daina turi versijas anglų kalba (Never Wake Me Up) ir rusų kalba (Безымянная река). Dainos kompozitoriai Aleksandra Milutinović, Goran Kovačić, teksto autoriai Aleksandra Milutinović, Goran Kovačić. Rijeka bez imena su 106 taškais užėmė 11 vietą.
Priedainis ir vertimas
--
DaDa
DaDa – koncepcinis studijinis JAV atlikėjo Alice Cooper 1983-ųjų metų albumas. Tai paskutinis jo darbas prieš galutinai įveikiant priklausomybę nuo alkoholio. Pagrindinė albumo tema - herojaus, kenčiantis nuo psichikos ligos ir asmenybės susidvejinimo.
Kaip ir ankstesniojo albumo Zipper Catches Skin, taip ir šiam nebuvo surengtos koncertinės gastrolės ir dainos iš jo neskamba dabartiniuose Alice pasirodymuose. Atlikėjas netgi tvirtina, kad negali prisiminti, kaip šie albumai buvo įrašomi.
Liepiai
Liepiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Žeimių, 3 km į pietus nuo Petrašiūnų, šalia kelio. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, medicinos punktas, paštas (LT-55080), vaikų globos namai – Juozo Janavičiaus šeimyna. Veikia dvi žemės ūkio bendrovės.
Istorija
Liepiai istoriniuose šaltiniuose minimi 1744 m. 1922 m. įkurta pradžios mokykla, 1954–1977 m. septynmetė, aštuonmetė, nuo 1977 m. vėl pradžios mokykla.1964 m. atidaryti kultūros namai, biblioteka. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Antanas Juozas Kazakevičius
Antanas Juozas Kazakevičius (g. 1939 m. gegužės 24 d. Kaune) – Lietuvos ir Jurbarko rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1946 m. pradėjo lankyti Kudirkos Naumiesčio pradinę mokyklą, vėliau mokėsi Kuršėnų ir Kazlų Rūdos vidurinėse mokyklose. 1962 m. baigė Lietuvos veretinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 1963 m. Leningrado veterinarijos institute baigė gydytojų tobulinimosi kursus.
1962 m. Kalvarijos valstybinės veislininkystės stoties veterinarijos gydytojas. 1963 m. Jurbarko veterinarijos ligoninės bakteriologas, veterinarijos laboratorijos direktorius, Černiachovskio kolūkio vyriausiasis veterinarijos gydytojas, 1970 m. Šilalės veterinarijos laboratorijos direktorius, 1972 m. Jurbarko veterinarijos laboratorijos direktorius, 1974 m. Jurbarko valstybinės veislininkystės stoties direktorius, 1987 m. Raudonės kolūkio pirmininkas. 1990–1995 m. Jurbarko rajono tarybos pirmininkas. 1995–2005 m. agroserviso UAB „Ksanteno modelis“ direktorius.
1995–1996 m. Lietuvos valstiečių partijos, 1996 m. Tėvynės sąjungos narys. 1990–1995 m. Jurbarko rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys.
Nuo 2000 m. Lietuvos samariečių Jurbarko krašto bendrijos pirmininkas, 2003–2010 m. Raudonės bendruomenės centro pirmininkas.
Sutuoktinė Irena, vaikai Rosita, Jolita, Vilma.
Nefrologija
Istorija
Ši medicinos šaka atsirado XIX a. viduryje, R. Braitui (1788–1858 m., Didžioji Britanija) aprašius nefrito požymius ir kliniką. A. Šumlianskis (1848–1895 m., Rusija) ir V. Boumenas (1816–1892 m., Didžioji Britanija) atrado inkstų kamuolėlio kapsulę, vėliau pavadintą jo vardu. Buvo ištirta ir aprašyta daugelio inkstų ligų simptomika, inkstų nepakankamumo vystymosi dėsningumai. XX a. pirmojoje pusėje L. Ambaras ir Ž. Albaranas (Prancūzija) sukūrė inkstų funkcijos tyrimo metodų. A. Marionas (Prancūzija) patobulino daugelį inkstų operacijų. Ypač sparčiai nefrologija pradėjo vystytis, kai buvo sukurti inkstų angiografijos ir urografijos metodai. Atlikti pirmieji inkstų persodinimo bandymai. E. Ulmanas (Austrija) 1902 m., ligoniui prijungdamas kiaulės inkstą, nesėkmingai mėgino gydyti inkstų nepakankamumą. 1912 m. D. Abelis, L. Rauntris ir B. Terneris (JAV) sukonstravo pirmąjį dirbtinį inkstą. V. Kolfas (Nyderlandai) 1943 m. padarė pirmąją hemodializę. 1954 m. Bostone pirmąkart sėkmingai persodintas inkstas. 1960 m. buvo įkurta Tarptautinė nefrologų draugija.
TSRS 1921 m. S. Zimnickis sukūrė inkstų funkcijos tyrimo metodą, 1924 m. originaliai suklasifikavo nefritus. 1934 m. V. Voronojus pirmasis pasaulyje transplantacijai pradėjo naudoti lavono inkstą. 1958 m. pradėtas naudoti dirbtinis inkstas. 1963 m. B. Petrovskis pirmą kartą sėkmingai persodino inkstą.
Lietuvoje nefrologijos klausimus, tokius kaip inkstų tuberkuliozė, plastinės inkstų operacijos, 1922–1940 m. tyrė V. Kuzma ir V. Kanauka. Dirbtinis inkstas pradėtas naudoti 1962 m. Vilniaus, 1969 m. Kauno ligoninėse. 1970 m. A. Marcinkevičius atliko pirmąją inksto persodinimo operaciją.
Jonaičiai (Šilalė)
Jonaičiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Pajūrio, dešiniajame Jūros upės krante. Kaimo pietuose prateka Šlaunis – dešinysis Jūros intakas. Kaimo apylinkės labai kalvotos, paviršius smarkiai kyla: į pietryčius nuo Jonaičių paviršius pasiekia 93 m virš jūros lygio, o į šiaurės vakarus už 2 km jau 110,5 m.
Bestinis (Visagino sav.)
Bestinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Visagino savivaldybėje, apie 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Rimšės, 0,7 km į vakarus nuo Lapušiškės, Sausašilio miške. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,58 km, plotis iki 0,17 km. Altitudė 159,6 m. Krantai neaukšti, sausi, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Visagino ežero baseinui. Vakariniu ežero krantu eina riba su Ignalinos rajonu.
Mimainiai
Mimainiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Bukonių, prie kelio bei jo atšakos. Seniūnaitijos centras. Rytuose telkšo nedidelis pelkėtas Mimainių ežeras, netoliese teka Srautas.
Istorija
Sovietmečiu kaimas priklausė Bukonių tarybiniam ūkiui.
Kastilija ir La Manča
Kastilija ir La Manča  – Ispanijos autonominis regionas, vienas rečiausiai gyvenamų šalyje. Sostinė – Toledas. Plotas – 79 463 km². Ribojasi su Kastilijos ir Leono, Madrido, Aragono, Valensijos, Mursijos, Andalūzijos ir Estremadūros regionais.
Mimainiai
Gyventojai
thumb|left|375px|Mimainiai iš pietvakarių
Lidso universitetas
Lidso universitetas – Lidse veikiantis, vienas didžiausių Didžiosios Britanijos universitetų, daugiau kaip 33 000 studentų, 2800 dėstytojų (2006 m.).
Istorija
1904 m. Viktorijos universitetas, įkurtas 1887 m. sujungus Lidso medicinos mokyklą, įkurtą 1831 m., Jorkšyro mokslų koledžą, įkurtą 1874 m., Mančesterio Ovenso koledžą, įkurtą 1851 m. ir Liverpulio universitetinį koledžą, įkurtą 1881 m., padalytas į Liverpulio universitetą, Mančesterio universitetą ir Lidso universitetą.
Universiteto žmonės
Universitete dėstė: Elijas di Rupas,
Universitete studijavo: Nambarynas Enkbajaras, Mongolijos prezidentas
Chankos kartuolės
Chankos kartuolės (Acheilognathus) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Baltarusijos vėliava
Baltarusijos vėliava – vienas iš Baltarusijos Respublikos valstybinių simbolių: raudonos ir žalios spalvos horizontalių juostų audeklas su raudonos spalvos ornamentu baltame lauke kairėje pusėje.
Vėliavos aprašymas
Baltarusijos dabartinė vėliava buvo patvirtinta 1995 m. liepos 7 d., po visuotinio referendumo.
Remiantis 2004 m. liepos 5 d. įstatymu „Dėl Baltarusijos Respublikos valstybinių simbolių“, Baltarusijos vėliava aprašoma taip:
Vėliavos viršutinė raudona dalis simbolizuoja Baltarusijos istorinę patirtį: baltarusių karių naudotas spalvas Žalgirio mūšyje bei Baltarusijos gynėjų pralietą kraują Antrojo pasaulinio karo metu kovojant prieš nacistinę Vokietiją. Žalia spalva simbolizuoja Baltarusijos miškus, taip pat reiškia šviesią šalies ateitį. Baltarusijos vėliavos kairiajame kampe naudojamas tradicinis baltarusiškas dekoratyvinis ornamentas. Jis buvo sukurtas 1917 metais Matrionos Markevič, ir vaizduoja gėlių bei augalų motyvus, naudojamus liaudies mene. Vėliavoje dekoratyvinis raštas simbolizuoja baltarusių tautos kultūrinę praeitį ir vienybę.
1919–1951 metų Baltarusijos vėliava
Nuo tarybų valdžios įvedimo iki 1951 metų Baltarusijos TSR buvo naudojama keletas skirtingų vėliavų. 1919 metų sausį buvo pradėta naudoti raudona vėliava, simbolizavusi revoliuciją. 1919 metų vasario 3 dieną priimtoje Baltarusijos TSR konstitucijoje buvo nustatyta, kad Vasario pabaigoje įkūrus Lietuvos ir Baltarusijos TSR, kaip bendros valstybės vėliava buvo naudojamas raudonos spalvos stačiakampis audeklas, nors oficialiai jokiuose teisės aktuose tai nebuvo įtvirtinta. 1920 metų liepą, iširus Lietuvos ir Baltarusijos TSR, atkurta 1919 metų Baltarusijos TSR konstitucijoje įteisinta vėliava. 1927 metų Baltarusijos TSR konstitucija nustatė naują vėliavos pavyzdį – raudonos spalvos audeklą su aukso spalvos raidėmis БССР kairiajame viršutiniame kampe. Vėliava pakeista 1937 metais, priėmus naują Baltarusijos TSR konstituciją. Jos 120 straipsnis skelbė: Apie 1940 metus iš vėliavos buvo pašalinti kūjis, pjautuvas ir penkiakampė žvaigždė, o aplink raides БССР uždėtas keturkampis aukso spalvos rėmas. Ši vėliava buvo naudojama iki 1951 metų.
1951–1991 metų Baltarusijos vėliava
thumb|right|250px|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|20px Baltarusijos TSR vėliava 1951–1991 metais]] Baltarusijos TSR vėliava buvo patvirtinta 1951 metų gruodžio 25 dienos Baltarusijos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku. Vėliavos projekto autorius – dailininkas Michail Ivanovič Gusev. Vėliavą sudarė dviejų spalvų juostos: apačioje – žalia, viršuje – raudona. Žalios ir raudonos juostų pločių santykis – 1:2. Baltarusijos TSR vėliavos raudonos juostos kairiajame viršutiniame kampe, kaip ir daugumoje TSRS simbolių, vaizduoti sukryžiuoti aukso kūjis ir pjautuvas, simbolizavę darbininkų ir valstiečių vienybę. Virš jų buvusi raudona aukso spalvos apsiuvu žvaigždė reiškė penkias tarybinės visuomenės grupes: darbininkus, valstiečius, mokslininkus, karius ir jaunimą. Kairėje vėliavos pusėje buvo baltas tautinis ornamentas raudoname lauke, 1/9 vėliavos ilgio.
1991–1995 m. Baltarusijos vėliava
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|20px Baltarusijos vėliava 1918, 1942-1944 (Vokietijos okupacijos laikotarpiu) ir 1991-1995 metais]] Baltarusijos vėliava, naudota 1991–1995 metais, buvo 1918 metais egzistavusios Baltarusijos Liaudies Respublikos vėliava. Vėliavos spalvos paremtos tuometinio herbo (Пагоня, Pahonia), vaizdavusio sidabrinį raitelį ant balto žirgo raudoname fone, spalvų pagrindu. Vėliavos balta juostų spalva reiškė aliuziją į valstybės pavadinimą: Baltoji Rusia. Raudona spalva simbolizavo kylančią saulę bei tautos laisvę.
Žlugus TSRS, 1991 metų rugsėjo 19 dieną Baltarusijos Respublikos Aukščiausioji Taryba priėmė įstatymą, kuriuo valstybine vėliava patvirtinta balta – raudona – balta vėliava. Ši vėliava buvo naudota su nacistine Vokietija bendradarbiavusių asmenų Antrojo pasaulinio karo metu okupavus Baltarusiją. Per 1995 m. surengtą referendumą dėl Baltarusijos valstybinių simbolių pakeitimo, „už“ pasisakė 75,1 % balsavusiųjų.
2420 Čiurlionis
2420 Čiurlionis – vienas iš 9 asteroidų, turinčių lietuvišką pavadinimą. Dabartinį pavadinimą Tarptautinis mažųjų planetų centras patvirtino 1984 m. vasario 1 d. Pavadintas lietuvių kompozitoriaus ir dailininko Mikalojaus Konstantino Čiurlionio vardu.
Charakteristikos
Juda elipse, vidine asteroidų žiedo dalimi 384 mln. km nuo Saulės. Prie Žemės nepriartėja arčiau kaip per 180 mln. km, todėl plika akimi nematomas.
Atradimas ir stebėjimas
1975 m. spalio 3 d. Krymo observatorijoje asteroidą atrado Nikolajus Černych. Atradimo metu asteroidas buvo pastebėtas Žuvų žvaigždyne kaip 16-16,5 dydžio objektas. Jis buvo stebimas iki lapkričio 8 d. Tarptautinio mažųjų planetų centro kataloge įrašytas kaip 1975 TN, vėliau gavo dabartinį pavadinimą.
Jam apskriejus visą savo orbitą, beveik vienu metu jį stebėjo kelios observatorijos. Tai buvo rugpjūčio 29 d. Vėliau viena JAV observatorija jį stebėjo spalio 15 d. Tarpt. mažųjų planetų centro astronomas Brajanas Marsdenas patikslino asteroido orbitą. 1981 m. asteroidas stebėtas N. Zelandijoje. Iš 3 asteroido opozicijų 1975, 1979 ir 1981 m. buvo galutinai apskaičiuota orbita. 1981 m. rugpjūčio 1 d. gavo nuolatinį numerį.
Vilkūnai (Golovenskojė)
Vilkūnai  (, iki 1939 m. Gut Willkühnen, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Golovenskojė, ) – buvusi gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1396 m. minimas Wilkeynen, 1414 m. Wilkenen, 1540 m. Wilkyn, 1542 m. Wilkin, 1785 m. Wilkienen, 1785 m. Wilkühnen, 1820 m. dar ir Willkuehnen. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Žuvininkų apskrities kaimas, prijungti Švilmiulė (Schwillmühle) ir Frydrichsvaldės palivarkas (Vorwerk Friedrichswalde). 1947–2005 m. Borskojės apylinkės teritorija.
Kahokija
Kahokija, oficialiai – Kahokijos Pilkalnių valstybinė istorinė vietovė (The Cahokia Mounds State Historic Site) – archeologinė vietovė Jungtinių Amerikos Valstijų centrinėje dalyje, pietų Ilinojuje, Misisipės pakrantėje, į rytus nuo Sent Luiso. 9 km² ploto vietovėje aptikta ~80 piliakalnių, nors pats senasis Kahokijos miestas buvęs dar didesnis (16 km², ~120 piliakalnių). Tai buvo didžiausias ir įtakingiausias Misisipės kultūros miestas, kuriame XIII a. gyveno, kaip manoma, apie 40 tūkst. žmonių. Tai didžiausia archeologinė vietovė Šiaurės Amerikoje (neskaitant Meksikos).
Kahokijos vietovė buvo gausiau apgyvendinta nuo VII a., o nuo IX a. prasidėjo piliakalnių pylimas. Nei tikrasis miesto vardas, nei jį įkūrusi tauta nėra žinomi. Vietovė XVII a. pavadinta pagal vieną iš Ilinojaus konfederacijos indėnų genčių (kahokijus), tačiau šie nėra susiję su Kahokijos vietove. Tikėtina, kad čia galėjo gyventi įvairios tautos, kalbėjusios vakarų sijų kalbomis. XIII a. Kahokija tapo svarbiu prekybos tašku, esančiu netoli Misisipės, Ilinojaus ir Misurio santakų, tarp rytų lygumų ir prerijų. Kahokijos klestėjimo laikotarpis sutapo su Mezoamerikos civilizacijų iškilimu. XII a. pab.–XIII a. vietovė buvo apleista – manoma, kad miestas sunyko dėl taršos, ligų, potvynių, galimo užpuolimo.
Kahokijoje rasta kapaviečių, keramikos, akmens, kaulo, vario, medienos, kriauklių dirbinių. Čia būta vario dirbtuvės, buvo įrengtas medinių stulpų ratas, primanantis Stounhendžą.
1982 m. Kahokija įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Halio kometa
Gerai matoma plika akimi. Kaip ir kitos periodinės kometos – kurių daugumos periodas yra nuo trijų iki 20 metų – kiekvieno perihelio metu kometa praranda medžiagos dalį garuojant, dėl to kiekvieną kartą mažėja ir ryškumas.
Istorija
thumb|left|200px|Halio kometos pasirodymas 1066 m.
Pirmąkart ji paminėta 240 m. pr. m. e. Jos pasirodymą Jeruzalės istorikas J. Flavijus palaikė ženklu, kad žus miestas ir šventovė. Bet taip atsitiko tik po 70 m. Vėliau, po 1000 metų kometos pasirodymas sutapo su kautynėmis prie Heistingso, kai normandai užkariavo Angliją. 1301 m. dailininkas Džotas di Bondonė, pamatęs kometą, užfiksavo ją kaip Betliejaus žvaigždę.
Pavadinta anglų matematiko ir astronomo Edmond Halley (1656–1742), kuris dėl savo pasiekimų nustatant kometų orbitas 1720 m. buvo paskirtas karališkuoju astronomu ir Grinvičo observatorijos vadovu, vardu. XVII a. kometą stebėjo Kepleris ir Niutonas. Pastarasis įrodė, kad ji juda beveik paraboline orbita. Iki to laiko manyta, kad kometų pasirodymo prognozuoti neįmanoma, tačiau Halley 1705 m. nustatė, kad 1682 m. stebėtas dangaus kūnas buvo toks pats kaip ir ankstesni kometų pasirodymo atvejai, bei teisingai išpranašavo kometos grįžimą 1759 m. Tai 1758 m. patvirtino Johann Georg Palitzsch ir Christian Gärtner.
Pelenė (žurnalas)
Pelenė – žurnalas moterims, leistas 1992–1994 m. Vilniuje.
Istorija
Įsteigė N. Degutienė ir T. Kravčiukienė. Leido UAB „Pelenė“. Skelbė rašinius įvairiais madų ir grožio klausimais, spausdino iškarpų lapus. Tiražas 1992 m. – 70 000 egz., 1994 m. – 13 500 egz.
Redaktorė N. Degutienė.
Gyvačių sala
thumb|250px|Gyvačių salos padėtis
Gyvačių sala  – salelė Juodojoje jūroje, netoli Ukrainos ir Rumunijos krantų, 35 km nuo žemyno, priešais Dunojaus žiotis. Priklauso Ukrainai, Odesos sričiai, Kilijos rajonui.
Gamta ir geografija
Salos plotas 0,17 km². Ilgis 662 m, plotis 440 m, aukštis iki 41 m. Krantai skardingi, paviršius plokščias, apaugęs skurdžia žole. Klimatas švelnus, stepinis. Vidutinė temperatūra žiemą svyruoja nuo 0 °C iki +2 °C, vasarą nuo +19 °C iki +24 °C. Per metus iškrenta apie 300 mm kritulių. Nustatyta, kad kasmet paukščių migracijos metu saloje ilsisi iki 234 rūšių paukščių. Saloje įkurta gyvenvietė Bilė.
Strateginė reikšmė
Gyvačių sala turi didelę strateginę reikšmę. Ją užėmusi pusė gali kontroliuoti į Odesą bei kitus Ukrainos uostus vedančius laivų kelius ir tuo būdu Ukrainos grūdų eksportą, maitinantį daugelį neturtingų valstybių.
Infrastruktūra
Nuo 2003 m. saloje veikia Odesos nacionalinio universiteto mokslo tyrimų stotis. Yra sraigtasparnių tūpimo aikštelė, prieplauka, 150 metų senumo švyturys. Taip pat veikia paštas, komunikacijos, yra vietinė elektros stotis. Gyvačių salos stoties personalą sudaro ~100 žmonių.
Istorija
Sala buvo žinoma senovės graikams ir vadinta Leukosu (Λευκός; „baltoji“). Yra graikų šventyklos liekanų. Priklausė Osmanų imperijai. Po 1828-1829 m. vykusio Rusijos ir Osmanų imperijos karo, sala atiteko Rusijai. Po Krymo karo – Rumunijai. Antrojo pasaulinio karo metu, 1944 m. salą užėmė TSRS kariuomenė. Pagal 1948 m. pasirašytą TSRS ir Rumunijos susitarimą, Gyvačių sala buvo priskirta TSRS, kuri saloje 1956 m. įrengė radarą ir pasienio užkardą. 1961 m. sala oficialiai patvirtinta kaip priklausanti TSRS. Jūroje šalia salos atradus naftos, Rumunija po 1991 m. pradėjo reikšti pretenzijas į salą. 1997 m. Rumunija ir Ukraina pasirašė sutartį, pagal kurią Gyvačių sala buvo pripažinta Ukrainai, tačiau dėl jūrinių ribų nėra sutarta. 2004 m. rugsėjo 16 d. Rumunija kreipėsi į JTO Tarptautinį Teisingumo Teismą dėl išskirtinės ekonominės zonos ir kontinentinio šelfo Juodojoje jūroje delimitavimo. 2009 m. vasario 3 d. Tarptautinis Teisingumo Teismas vienbalsiai priėmė sprendimą, kuriuo salą pripažino Ukrainai, nustatė Rumunijos ir Ukrainos valstybių sieną jūroje bei atskyrė išskirtines ekonomines zonas. Abi šalys sutiko su šiuo Teisingumo teismo sprendimu.
2022 m. vasario 24 d. du Rusijos kariniai laivai priartėjo prie salos ir pareikalavo ten budėjusių 13 Ukrainos kareivių pasiduoti. Jiems nesutikus sala buvo subombarduota ir užimta Rusijos pajėgų. Buvo manoma, kad Ukrainos kariai buvo nužudyti. Šie įvykiai užfiksuoti 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą metu. Vėliau Ukrainos atstovai suabejojo ar tikrai visi žuvo, kaip buvo pagalvota staiga nutrūkus radijo ryšiui. Dalis ar ir visi pasieniečiai vietoj to galėjo būti paimti nelaisvėn.
Samtavisio katedra
thumb|Samtavisio Katedra Samtavisio katedra  – XI a. Gruzijos stačiatikių bažnyčia rytų Gruzijoje, Šida Kartlio regione. Pastatyta kairiajame Lekuros upės krante, 11 km nuo Kaspio. Vienas iš Gruzijos stačiatikių bažnyčios Samtavisio ir Gorio eparchijos centrų.
Pagal tradiciją pirmasis vienuolynas čia įkurtas Asirijos misionieriaus Isidoro 572 m., vėliau perstatytas X a. Ankstyviausios pastatų liekanos siekia XI a. Pasak (dabar jau prarasto) įrašo akmenyje katedra pastatyta 1030 m. Ją pastatė vietos vyskupas ir architektas Hilarionas taip pat pastatęs gretimą Ašurianio bažnyčią. Smarkiai apgriauta žemės drebėjimų katedra rekonstruota XV ir XIX a. Rytinis fasadas yra vienintelė išlikui originali pastato dalis.
Šalia bažnyčios yra keletas XVII–XVIII a. pastatų – prastos būklės dviejų aukštų vyskupo rezidencija, koplytėlė (5,8х3,2 m), trijų aukštų varpinė (5,7х7,3 m) prijungta prie 3-5 m aukščio tvoros pastatytos iš akmens ir plytų.
Slovakiška virtuvė
Slovakiška virtuvė – Slovakijoje paplitusi kulinarinių tradicijų visuma, Slovakijos nacionalinė virtuvė.
Istorija
Slovakiška kulinarija formavosi veikiant skirtingoms tradicijoms, atėjusioms senovėje su čia valdžiusių romėnų mitybos įpročiais, kuriuos vėliau papildė kaimyninių germanų ir slavų, kitų Austrijos-Vengrijos imperijos tautų tradicijų įtaka. Slovakiškos virtuvės ištakos siekia laikus, kai dauguma gyventojų gyveno kaimuose ir maitinosi daugiausiai savo jėgomis užaugintu ir paruoštu maistu.
Tradicijos
Vietinė virtuvė rėmėsi ribotu kiekiu pagrindinių vietinių išteklių: kviečiais, bulvėmis, pienu ir jo produktais, kiauliena, raugintais kopūstais ir svogūnais. Kiek mažiau kitu tradiciniu maistu – jautiena, paukštiena, aviena, ožkų mėsa, kiaušiniais, kai kuriomis kitomis tradicinėmis daržovėmis, vaisiais ir miško grybais bei uogomis. Dauguma šių produktų dažniausiai buvo išauginama ir pagaminama šeimyniniuose ūkiuose arba įsigyjama iš vietinių turgų. Iš kvietinių miltų tešlos buvo gaminami virtiniai, makaronai. Bulvės daugiausiai naudotos maistui jas išverdant arba kaip bulvinė košė. Iš pieno gaminta daugelis įvairių produktų: grietinėlė, grietinė, sviestas, įvairūs sūriai. Iš kiaulienos gamintos tradicinės dešrelės, kraujinės dešros, rūkyti gaminiai, lašiniai. Vietoje kepimo aliejaus daugiau buvo priimtini gyvuliniai riebalai ir taukai. Prieskoniai plačiau nebuvo vartojami. Dažniausi gėrimai buvo šviežias ir raugintas pienas, alus.
Slovakiški patiekalai
thumb|right|250px|Bryndzové pirohy thumb|right|250px|Kapustnica thumb|right|Vištiena ir halušky grietinės padaže thumb|right|250px|Jaternice Šiuolaikinėje virtuvėje Slovakijoje plačiai įsigalėję daugelis atvežtinių produktų ir prieskonių, pramoniniu būdu paruoštų mėsos ir žuvies gaminių. Taip pat būdinga regioninė įvairovė. Dažniausi patiekalai:
Mėsos patiekalai
Pagrindiniai mėsos patiekalai paruošiami iš kiaulienos, jautienos ir paukštienos. Kiaulienos gaminių įvairiausia forma suvartojama daugiausiai. Iš paukštienos labiausiai paplitusi vištiena, nors savo vietą slovakiškoje virtuvėje turi ir ančių, žąsų ir kalakutų mėsa. Labai mėgiama yra jaternice, kuriai paruošti tinkamos praktiškai visos kiaulės skerdienos dalys. Sumedžiotų paukščių bei žvėrių mėsa taip pat prieinami visus metus. Avių ir ožkų mėsa mažiau populiari, arkliena maistui praktiškai nenaudojama.
Vietinių mėsos patiekalų gamybos tradicijos yra paveiktos vengriškos virtuvės įtakos. Tai liečia populiarius troškinius ir guliašus, bet jie paprastai papildomi slovakiškais akcentais. Vištienos paprikash patiekiamas su halušky, vengriškas guliašas paįvairinamas troškintais dideliais virtiniais.
Gardumynai
Tradiciniai gardumynai kepami ištisus metus, bet daugiausiai – Kalėdoms, Velykoms. Naminiai gardumynai paprastai iškepami namie, juos sunkiau rasti parduotuvėse.
Elniagrybiniai
Elniagrybiniai (Xylariaceae) – sferijiečių eilės grybų šeima. Kai kurioje literatūroje dar vadinama rutuliniais (Sphaeriaceae).
Dauguma elniagrybinių yra saprofitai ir auga daugiausia ant negyvų medžių. Kai kurie yra parazitiniai grybai ir medžiams, ypač tuopoms, gali padaryti labai daug žalos. Jie taip pat neturi jokios maistinės vertės.
Šiai šeimai priklauso gentys:
Mykolas Ksaveras Mockus
Mykolas Ksaveras Mockus (tikroji pavardė Mockevičius, 1864 m. spalio 26 d. Ramanavas, Lazdijų valsčius – 1939 m. spalio 23 d. Čikaga) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, pastorius.
Biografija
1886 m. atvyko į JAV. 1889 m. Detroite įsigijo nedidelę spaustuvę. Lietuvių kalba išleido knygas „Daina dėl bernelių ir mergelių“, „Daina cerkvės varpininko“, „Keli žodžiai apie šiandieninę fotografiją“ (visos 1891 m.) ir kitas, smulkių spaudinių ir brošiūrų lenkų kalba. Bendradarbiavo laikraštyje „Vienybė lietuvninkų“. Prisidėjo prie Susivienijimo lietuvių Amerikoje, Tėvynės mylėtojų, Lietuvių mokslo draugijų, Lietuvių socialistų sąjungos veiklos.
Baigęs protestantų kunigų seminariją Fairmonte (Ohajo valstija) įsigijo projekcinį aparatą, važinėjo po JAV lietuvių kolonijas ir aiškino Šv. Raštą. Keletą kartų buvo skundžiamas ir teisiamas dėl kitų religijų įžeidimo. Vengdamas teismų 1922–1927 m. gyveno Meksikoje. 1927 m. grįžęs į JAV nuo visuomeninės veiklos nutolo.
Breila
Breila – miestas rytų Rumunijoje; apskrities centras. Uostas prie Dunojaus. Išvystyta metalurgijos, mašinų, popieriaus, chemijos, cemento, medienos, siuvimo, maisto pramonė.
Albasetė
Albasetė – miestas pietryčių Ispanijoje, Kastilijos ir La Mančos regione. Provincijos centras. Išvystyta chemijos, odos, cemento pramonė, vyndarystė. Nuo musulmonų laikų garsėja peilių, kardų, žirklių gamyba. Yra Kastilijos ir La Mančos universitetas, katedra, miesto muziejus "Museo Provincial". Jame yra įvairiausių eksponatų nuo iberiškų skulptūrų ir unikalių romėniškų lėlių iš gintaro ir dramblio kaulo iki XX a. paveikslų.
Jaunius
Jaunius − lietuviška vyriškos giminės pavardė, taip pat vardas.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jaunienė (ištekėjusi moteris) ir Jauniūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Nuometas
thumb|200px|Nuometą dėvinti moteris
Jaunius
Vardą turi šie garsesni asmenys:
Nuometas
Nuometas – senovinis ištekėjusių moterų galvos apdangalas. Rankšluosčio formos. Buvo dėvimas daugelio Europos tautų.
Džabal al Nabi Šuaibas
miniatiūra|Džabal al Nabi Šuaibas Džabal al Nabi Šuaibas  – kalnas Sanos gubernijoje, Jemene. Aukščiausia Jemeno ir viso Arabijos pusiasalio viršūnė. Viršūnės aukštis – 3760 m. Koordinatės – 15.275°N, 43.97083°W
Nuometas
Lietuvoje
Lietuvoje dėvėtas jau XI–XII a. Nuometas buvo iš dvinyčio audinio, papuoštas stikliniais karoliukais, žalvarinėmis įvijomis. XVIII–XIX a. nuometui naudotas ploniausias ir gražiausias, dažniausiai daugianytis audinys (3–4 m ilgio, 0,5–0,7 m pločio). XIX a. nuometas buvo ir iš pirktinio medvilninio audinio. Kartais turėjo beržo tošies, linų pluošto ar kieto audinio lankelį. Būta kelių nuometo užrišimo būdų, dažniausiai dėvėtas surištas dešinėje smilkinio pusėje. Ilgiausiai (iki XX a. pradžios) nuometą, kaip šventinį galvos apdangalą, išlaikė šiaurės rytų aukštaitės (ypač kupiškėnės).
Varnai (Geldapės apskritis)
Varnai arba Ozerkai (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Čistyjė Prudų kaimo gyvenvietės kaimas  prie kelio iš Samanynų (Dokučiajevo) į Romintos girią.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Geldapės apskrities kaimas. 1945 m. sujungtas su Bergentaliu 1947–2008 m. Čistyje Prudų apylinkės kaimas.
Koroikas
Istorija
Coroico
Kalvelis
Kalvelis taip pat yra:
Soda
Soda reikšmės:
Lapušiškė
Lapušiškė – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Rimšės, Poviliškės miške. Ežero ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,24 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 163,3 m. Vakarinis krantas aukštas, kiti – žemi, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Visagino ežero baseinui. Į rytus įsikūręs Lapušiškės kaimas, kolektyvinių sodų bendrija, eina kelias.
Constrictor
Constrictor – 1986-ųjų metų JAV atikėjo Alice Cooper albumas, ženklinantis naują etapą jo muzikinėje karjeroje. Jis grįžo po trejų metų muzikinės veiklos pertraukos, galutinai įveikęs savo priklausomybę nuo alkoholio ir vėl pakeitęs muzikos stilių. Prie Alice prisijungęs gitaristas Kane Robertsas suteikė dainoms naujo, iki tol neįprasto Cooperiui, skambesio.
Daina "He's Back (The Man Behind the Mask)" buvo panaudota filme “Friday the 13th Part VI: Jason Lives” ir pasiekė 1-ąją vietą Švedijoje. Taip pat šiam filmui buvo sukurtos kitos dainos "Teenage Frankenstein" ir "Hard Rock Summer", bet pastaroji į albumą nebuvo įtraukta.
Dar viena daina - "The Great American Success Story" – turėjo skambėti filme „Back to School“, bet vėliau prodiuseriai jos atsisakė.
Vidurinės Rusijos aukštuma
thumb|Vidurinės Rusijos aukštuma, [[Osiotras|Osiotro slėnis]] Vidurinės Rusijos aukštuma  – aukštuma pietvakarių Rusijoje, Rytų Europos lygumoje. Driekiasi nuo Okos vidurupio šiaurėje iki Donecko kalvagūbrio pietuose. Ilgis ~1000 km, plotis 500 km. Aukštis iki 293 m. Pietrytinė dalis (Kalačo aukštuma) sudaryta iš klinčių, kreidos ir mergelių. Vietomis vyksta karstiniai reiškiniai. Didžiausios upės: Oka, Desna, Seimas, Psiolas, Donas. Vyrauja plačialapiai miškai, pereinantys į stepes. Didelė aukštumos dalis dirbama.
thumb|left|Vidurio Rusijos aukštuma Manoma, kad senovės rašytojai šią aukštumą vadino Rifėjų (Ripėjų) kalnais.
Back to Times of Splendor
Back to Times of Splendor – debiutinis Vokietijos metalo muzikos grupės Disillusion studijinis albumas.
1980 m. pr. m. e.
'''1980 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Hideki Tojo
Hideki Tōjō (Kyūjitai: ; Shinjitai: ; Tōjō Hideki, 1884 m. gruodžio 30 d. – 1948 m. gruodžio 23 d.) buvo Japonijos imperatoriškosios armijos generolas, didžiąją Antrojo pasaulinio karo dalį ėjęs Japonijos ministro pirmininko pareigas. Pasibaigus karui, Tarptautinio karinio Tolimųjų Rytų tribunolo buvo nuteistas mirties bausme už karinius nusikaltimus.
Biografija
Hideki Tojo gimė 1884 m. Kodžimačyje, Tokijuje, Japonijoje ir buvo trečias Japonijos imperatoriškosios armijos generolo leitenanto Hidenorio Todžio (Hidenori Tōjō) sūnus. Du vyresnieji Hidekio broliai mirė gimdami. 1909 m. vedė Katsuko Ito, su kuria susilaukė 3 sūnų ir 4 dukterų.
Ankstyvoji karinė karjera
Tojo baigė septynioliktąją Japonijos imperatoriškosios armijos akademiją 1905 m. kaip 42-as iš 50 kadetų ir buvo įgaliotas būti antruoju pėstininkų leitenantu.
Ministras pirmininkas
Tojo išlaikė savo padėtį Armijos ministro poste jau tapęs ministru pirmininku. Jis taip pat tuo pačiu metu ėjo vidaus ministro (1941–1942), užsienio reikalų ministro (1942 m. rugsėjį), švietimo ministru (1943) ir komercijos ministru (1943).
Sugavimas, teismas ir egzekucija
Hideki Tojo Tarptautinio Tolimųjų Rytų karinio tribunolo buvo apkaltintas ir pripažintas kaltu dėl karinių nusikaltimų ir 1948 m. lapkričio 12 d. nuteistas mirties bausme pakariant, kuri buvo įvykdyta tų pačių metų gruodžio 23 d.
Svanetijos sukilimas
Sukilimas kilo Svanetijoje, kalnuotame vakarinės Gruzijos regione, netrukus po Raudonosios Armijos įsiveržimo į Gruziją ir Gruzijos TSR sukūrimo (1921 m. vasario-kovo mėn.). Pirmieji neramumai tarp vietos valstiečių kilo jau 1921 m. gegužę ir greitai peraugo į ginkluotą maištą prieš nepopuliarų Gruzijos Revoliucinį Komitetą, bolševikų pereinamojo laikotarpio vyriausybę. Mosostro Dadeškelianio, Nestoro Gardapchadzės ir Bidzinos Pirvelio vadovaujami partizanai rugsėjo mėnesį nuginklavo Svanetijoje buvusius Raudonosios armijos dalinius ir ėmė ruoštis puolimui prieš Kutaisį, antrąjį pagal dydį Gruzijos miestą. Gruzijos Revkomas, matydamas, kad sukilimas gali išsiplėsti į visą šalį ir sukelti pilietinį karą, 1921 m. spalio 7 d.įsakė sukurti specialius baudžiamuosius būrius kovai su sukilėliais, kurie vadinti "politiniais banditais".