cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Preromantizmas
Preromantizmas susijęs su Švietimo epochos idėjomis. Jo atstovai protestavo prieš klasicizmo kanonus, racionalizmą, teigė, jog galimi subjektyvūs, intuityvūs estetinio vertinimo kriterijai, akcentavo genialumo, originalumo svarbą meno kūryboje, labai vertino liaudies ir Viljamo Šekspyro kūrybą, domėjosi viduramžių kultūra, ypač gotikos stiliumi (atsirado gotikinis romanas), poetizavo dvasingumą, emocionalumą, daug dėmesio skyrė psichologinėms būsenoms, gamtos aprašymams. Preromantizmo literatūra artima sentimentalizmui. Itin populiarus buvo baladės žanras. Preromantizmas ypač būdingas anglų literatūrai – Roberto Bernso, Džono Makfersono kūrybai.
Pijus Krakaitis
Pijus Krakaitis (1891 m. sausio 4 d. Lankeliškių kaime, Vilkaviškio rajono savivaldybė – 1948 m. rugpjūčio 4 d. Detroite, JAV) – lietuvių rašytojas, prozininkas, dramaturgas.
Biografija
Mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, kurios nebaigė. Išvyko į JAV, kur Benamiu slapyvardžiu paskelbė keletą dramos ir prozos kūrinių.
Najobrara
Najobrara (, ponk. Ní Ubthátha khe, lako. Wakpá Tȟáŋka, paun.  Kíckatariʾ) – upė Jungtinėse Amerikos Valstijose, Vajominge ir Nebraskoje; Misūrio dešinysis intakas. Prasideda Aukštosiose lygumose pietų Vajominge, Najobraros apygardoje. Teka į rytus Nebraskos žemėmis, pradžioje per Pušų kalnagūbrį, toliau – per Didžiąsias lygumas. Įteka į Misūrį ties Verdelo kaimu.
Didžiausi intakai – Gyvačių upė (dešinysis), Kija Paha (kairysis).
Upės vaga užtvenkta Boks Bjuto užtvanka (1946 m.). Najobrara prateka Agato fosilijų guolių nacionalinį monumentą, upės vidurupio ruožas paskelbtas gamtos draustiniu.
Najobraros žemupio slėnyje seniau gyveno indėnai ponkai.
Grumblių apylinkė
Grumblių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alsėdžių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Jogaudų apylinkės ir Paukštakių apylinkės.
Mostaičių apylinkė
Mostaičių apylinkė (arba Mastaičių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kulių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kulių apylinkės.
Raudonasis ratas
Raudonasis ratas – 1970 m. Prancūzijoje sukurtas kriminalinis filmas.
Turinys
Praleidęs 5 metus kalėjime, Kore paleidžiamas į laisvę. Paskutinę naktį į jo kamerą užsuka prižiūrėtojas ir pasiūlo pelningą sandėrį – apiplėšti juvelyrinę parduotuvę, kurioje dirba jo giminaitis. Kore sutinka.
Kristupas Osolinskis
Kristupas Osolinskis (1587 m. balandžio 28 d., Bukovskas – 1645 m. vasario 24 d., Krokuva) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, karaliaus rūmininkas (1607), Sandomiro pastalininkas (1618), Sandomiro pakamaris (1620) ir Sandomiro vaivada (1638–1645), Sadecko (1633) ir Vojnicos kaštelionas (1636), Lenkijos rašytojas ir vertėjas.
Raudonasis ratas
Turinys
Policijos komisaras Mateji traukiniu gabena pavojingą nusikaltėlį Vogelį, kuriam pavyksta pabėgti. Jis pasislepia mašinos, kurią vairuoja Kore, bagažinėje ir pastarasis, supratęs, kad veža bėglį, padeda jam pasiekti Paryžių. Čia Kore papasakoja apie planuojamą apiplėšimą ir pasiūlo Vogeliui prisidėti.
Norint įvykdyti nusikaltimą, reikalingas snaiperis, galintis šūviu išjungti signalizaciją. Vogelis pristato savo pažįstamą buvusį policininką ir Mateji kolegą Janseną, kuris sutinka prisidėti. Trijulė sėkmingai įvykdo apiplėšimą, tačiau brangenybių supirkėjas, iš spaudos sužinojęs kokia įvykdyta vagystė, atsisako dalyvauti jas parduodant. Vogelis supažindina Kore su pažįstamu naktinio klubo savininku Sančiu, kuris gali padėti, tačiau pastarąjį jau anksčiau aplankė Mateji. Įtardamas, kad Vogelis su juo susitiks, Mateji, suėmęs Sančio sūnų, priverčia šį dirbti išvien. Kuomet Kare ateina su vogtmis brangenybėmis, jį pasitinka brangenybių supirkėju apsimetęs Mateji.
Kristupas Osolinskis
Biografija
Išsilavinimą gavo jezuitų kolegiume, Liubline. 1604–1612 metais mokėsi jezuitų universitete, Viurcburge, baigęs mokslus grįžo kartu su savo jaunesniuoju broliu Masimilijonu į tėvynę ir pradėjo politinę karjerą. 1607 metais tapo karaliaus rūmininku. 1608 metais karaliaus siųstas važiavo į Gracą ir Florenciją, po to mokėsi Bolonijos ir Padujos universitetuose. 1614 metais grįžo į tėvynę ir tėvas jį Lenkijos armijos sudėtyje į Podolę. Dalyvavo keliose karinėse kampanijose prieš Krymo totorius ir turkus-osmanus. 1618 metais Kristupas Osolinskis buvo paskirtas Sandomiro pastalininku, o 1620 metais tapo Sandomiro pakamariu.
Ne kartą buvo renkamas pasiuntiniu į seimus, kur užsiėmė ekonominiais klausimais – kainomis, monetu kaldinimu ir prekių pristatymu į kariuomenę. 1632 metais buvo išrinktas iždo revizijos deputatu ir dirbo parlamento reformavime ir valstybės gynybos sistema. Elekciniame seime 1632 metais pretendavo į seimo maršalkos postą, kurį gavo Jokūbas Sobieskis. 1633 metais buvo paskirtas Sadecko kaštelionu, o po trejų metų – Vojnicos. Kaip konrreformacijos šalininkas buvo kaltas dėl arijonų išvijimo iš Rakovo, Ivaninsko ir Skželovo. 1638 metais Kristupas Osolinskis gavo Sandomiro vaivados pareigybę. thumb|left|Krištoporo pilis Iš avo tėvo paveldėjo dalį Meleco dvaro žemių, kurias netrukus su broliu Maksimilijonu pkeitė į Ivaniską. Apie 1627 metus Ujazdo kaime pastatė dėl savęs Kižtoporo pilį-rezidenciją. Dldelės pajamos jam davė išskirtinę teisę maisto produktų tiekimą ATR kariuomenei Prūsijos kampanijos prieš Švedus metu 1626 metais, kurioje jis pats aktyviai dalyvavo.
1645 metų vasario 24 d. mirė Krokuvoje ir buvo palaidotas karmelitų bažnyčioje.
Šeima
Kristupas Osolinskis buvo vedęs tris kartus. 1615 metais pirma santuoka buvo su Sofija Cikovska (m. 1638), nuo santuokos su kuria turėjo vienintelį sūnų:
1638 metais, tapęs našliu, vedė antrą kartą Sofiją Krasinską (m. 1642), Sandomiro kašteliono Mikalojaus Lgezos našlę. 1642 metais trečią kartą vedė Sofiją Elžbietą Firlej (m. po 1650), Sandomiro vaivados Mikalojaus Firlejaus ir Reginos Olesnickos dukterį. Nuo dviejų paskutinių santuokų vaikų neturėjo.
Baro–Belgrado greitkelis
Baro–Belgrado autostrada planuojama ir statoma autostrada Serbijoje ir Juodkalnijoje. Autostrada turi sujungti Serbijos sostinę Belgradą su pagrindiniu Juodkalnijos uostu Baru. Italija, Juodkalnija ir Serbija siūlo įtraukti kelią į paneuropinių koridorių sąrašą, jis dažnai vadinamas siūlomo Koridoriaus XI arba 4B turinčio autostrada ir kelto linija sujungti Barį, Barą, Belgradą ir Bukareštą.
Autostrados statyba tiek Juodkalnijoje, tiek Serbijoje šiuo metu yra vykdoma Kinijos įmonių ir finansuojama Kinijos banko. Projektas laikomas Kinijos „naujojo Šilko kelio“ arba „Vienos juostos, vieno kelio“ iniciatyvos dalimi.
Juodkalnijos autostrados dalis paprastai vadinama Baro-Boljarės autostrada. Tai bus pirmoji ir kelių planuojamų Juodkalnijos autostradų, ji eis nuo Baro uosto iki Juodkalnijos pasienio su Serbija miesto Boljarės. Iki Mateševo kelias daugiausia eis šalia esamo Baro-Belgrado geležinkelio.
Atkarpos
Autostrada Juodkalnijoje dalinama į tris dalis:
Hartas (upė)
Hartas ( – 'Širdies upė') – upė Jungtinėse Amerikos Valstijose, Šiaurės Dakotoje; Misūrio dešinysis intakas. Prasideda prerijose Bilingso apygardoje (Mažojo Misūrio nacionaliniuose tyruose). Teka daugiausia į rytus per Didžiąsias lygumas. Įteka į Misūrį ties Mandano miestu.
Didžiausias intakas – Žalioji upė.
Baro–Belgrado greitkelis
Juodkalnija
Juodkalnijoje realūs žingsniai autostrados statybai pradėti 2009 m. Bendri projekto kaštai pagal pirminį planą turėjo siekti 2,77 mlrd. eurų. Finansavimas planuotas per viešojo ir privataus sektorių partnerystę, suteikiant privačiam statytojui koncesiją trisdešimčiai metų. Per tą laiką 1,74 mlrd. turėjo sumokėti Juodkalnijos vyriausybė, o likusieji kaštai padengiami iš mokesčio už naudojimąsi keliu. Pagal pirminį planą autostrados statyba turėjo užtrukti 9 metus, t. y. būti užbaigta iki 2018–2019 metų.
Poviliškė
Poviliškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Rimšėnų.
Baro–Belgrado greitkelis
Juodkalnija
2009 m. kovo mėnesį konkursą kelio statybai laimėjo Kroatijos įmonių (Konstruktor, Tehnika ir IGH) konsociumas, kuris tais pačiais metais spalio 15 d. pradėjo darbus. Darbai netrukus buvo sustabdyti, o praėjus 8 mėn. nuo konkurso laimėtojo paskelbimo Juodkalnijos vyriausybė nutraukė, nes rangovai nesugebėjo gauti bankų garantijų projekto finansavimui.
Hartas (upė)
Upė dvejose vietose patvenkta – Dikinsono užtvanka (sudarytas E. A. Patersono tvenkinys) ir Hart Bjuto užtvanka (sudarytas Tčidos tvenkinys).
Baro–Belgrado greitkelis
Juodkalnija
2011 m. pradžioje imta siekti kelio finansavimui pritraukti kinų investuotojus. Autostrados statyba turėjo būti vykdoma China Road and Bridge Group ir China Poly Group Corporation, o finansavimą teikti China Exim-Bank. 2011 m. sausį dėl buvo pateiktas oficialus Juodkalnijos susikimo ministro kreipimasis. Derybos tuomet baigėsi nesėkmingai ir buvo nutrauktos.
Sentimentalizmas
Sentimentalizmas ( – jausmas) – XVIII a. pab.–XIX a. pr. Europos literatūros, dailės srovė.
Baro–Belgrado greitkelis
Juodkalnija
2011 m. rudenį remiant Europos Investicijų bankui pradėta nauja galimybių studija ir ja remiantis – autostrados planavimas. Išvados turėjo būti gautos 2012 m. viduryje, o po to ir turėjo būti pradėtas ir pats projektas.
Sentimentalizmas
Kilo kaip reakcija prieš pernelyg didelį švietėjų racionalizmą ir klasicizmo estetiką, bet buvo glaudžiai susijusi su švietimu, reiškė daugelį jo idėjų – socialinės pažangos siekimą, priešiškumą absoliutizmui, luominei moralei. Sentimentalistai teikė prioritetą jausmams, gilinosi į žmogaus psichologiją, propagavo gyvenimą gamtoje, vaizdavo jautrius, į apmąstymus linkusius individus, daug dėmesio skyrė dvasiniams išgyvenimams, individualizavo charakterius. Sentimentalistų mėgstami žanrai buvo aprašomoji poema, idilė, elegija, psichologinis romanas, „ašaringoji“ drama, o ypač išpažintinės formos – laiškai, dienoraščiai, atsiminimai, kelionių užrašai. Sentimentalizmas artimas preromantizmui, bet jam nebūdingas preromantikų polinkis į paslaptingumą, iracionalumą.
FK Zenit (Penza)
„Zenito“ futbolo klubas, o trumpai FK „Zenit“ – Rusijos futbolo klubas, įkurtas Penzos mieste.
Sentimentalizmas
Sentimentalizmo terminas kilo iš Lorenco Sterno romano „Sentimentali kelionė po Prancūziją ir Italiją“ (1768). Pradėjo formuotis XVIII a. 4–6 deš. Anglijoje. Samuelio Ričardsono laiškų forma parašytas psichologinis romanas „Pamela, arba Atlygintoji dorybė“ tuo metu buvo laikomas vos ne romano etalonu. Prancūzų sentimentalistai – Žanas Žakas Ruso (epistolinis romanas „Julija, arba Naujoji Eloiza“, kuriame rašytojas kvietė visus grįžti į gamtą (iš čia kilo sentimentalizmą atspindintis šūkis „Atgal į gamtą!“)), Deni Didro (romanas „Žakas fatalistas ir jo ponas“). Sentimentalizmui artimi „Audros ir veržimosi“ sambūrio rašytojų Johano Volfgango Gėtės ir Frydricho Šilerio kūriniai.
FK Zenit (Penza)
Istorija
Klubo ištakos siekia 1918 m. Ilgą laiką žaidė mėgėjišku lygmeniu. Vėliau tapo profesionaliu futbolo klubu.
2021–2022 m. sėkmingai licencijavosi ir dalyvavo Antrojo diviziono (III pakopa) kovose. 2021–2022 m. sezone Antrame divizione (III pakopa, 3-oji zona) po pirmojo etapo pateko į silpnųjų grupę, o joje buvo pirmi. Galutinėje ekipų rikiuotėje tapo trylikti.
Pasiekimai
<...>
Hartas (upė)
Harto baseine gyveno indėnai mandanai.
FK Zenit (Penza)
Sezonai
Šaltiniai:
Žaidėjai
Atnaujinta; 2021 m. rugpjūčio 12 d.
Ledi Hamilton
Ledi Hamilton – 1968 m. sukurta kostiuminė drama pagal Alexandre Dumas romaną. Filma režisavo Christian-Jaque, pagrindinius vaidmenis atliko Michèle Mercier, Richard Johnson ir John Mills.
Siužetas
Paprastai kaimo mergina Ema niekada nestokojo gerbėjų. Kartą ją pamatęs dailininkas norėjo nutapyti portretą, tačiau ši atsisakė. Vėliau, kuomet dvarininko, kur ji tarnavo, žmona apkaltino ją suviliojus jos vyrą, Emai teko palikti namus. Neturėdama kur eiti, ji rado pozuoti kvietusį dalininką ir netrukus tapo šio mūza. Taip prasidėjo jos kelias įgyvendinant troškimą tapti kilminga, turtinga ir įžymia. Galiausiai ji ištekėjo už lordo Hamiltono, suteikusio jai viską, ko ši troško, tačiau jos tikrąja meile tapo admirolas Nelsonas.
Stirbaičių apylinkė
Stirbaičių apylinkė sovietmečiu buvo:
Karkažiškės tvenkinys
Karkažiškės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Švenčionių rajone, 4 km į pietus nuo Pabradės, Karkažiškės gyvenvietės rytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Skerdiksnos upę (Žeimenos intakas) 5,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,72 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 138 m. Krantai žemi, vietomis apaugę krūmynais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Navasiolkų kaimas, pietinėje – Kločiūnų kaimas. Tvenkinio užtvanka nutiestas kelias.
Tvenkinys įrengtas 1976 m.
Foronėjas
Foronėjas (🇬🇷) – graikų mitologijos personažas, Inacho, upių dievo, ir nimfos Melijos sūnus (anot kitos versijos, Argijos). Brolis – Aigialėjas, žmona – nimfa Laodikė, vaikai – Apidas, Niobė ir Karas.
Foronėjas laikytas pirmuoju žmogumi, įsikūrusiu Peloponese; jį valdęs, subūręs žmones į bendruomenę, išmokęs amatų, buvęs pirmasis, kuris Arge deivei Herai atnašavęs aukas. Dar pasakojama, jog Foronėjas atradęs, kaip naudoti ugnį.
Foronėjo kulto centras buvo Argas, čia būta jo kapavietės, kur atnašauta. Argo gyventojai kai kada vadinti Foroneidais, o ypač – Amfiarajas ir Adrastas.
ISO 639-3
ISO 639-3:2007 (Codes for the representation of names of languages – Part 3: Alpha-3 code for comprehensive coverage of languages) – tarptautinis ISO 639 serijos kalbų kodų standartas. Standarte aprašyti trijų raidžių kodai skirti kalboms.
Laigė
Laigė (arba Laigis) – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 9 km nuo Raudondvario, 1 km į pietus nuo Kvesų.
Lola Koltas
Lola Koltas – 1967 m. Italijoje sukurtas vesternas, kurį režisavo Siro Marcellini.
Jurgis Osolinskis
Kunigaikštis Jurgis Osolinskis (, 1595 m. gruodžio 15 d., Sandomieras – 1650 m. rugpjūčio 9 d., Varšuva) – Lenkijos valstybinis veikėjas ir diplomatas. Karūnos didysis pastalininkas (1630), seimo maršalka (1631), Bydgoščiaus seniūnas (nuo 1633 metų), Karūnos didysis iždininkas (1633), Sandomiro vaivada (nuo 1636 metų), Karūnos pakancleris (1639–1643), Karūnos didysis kancleris (1643–1650).
Biografija
thumb|left|Pilis Osoline Lenkijos bajorų Osolinskių giminės atstovas, herbo „Topor“ savininkas. Palenkės vaivados Jono Zbignevo Osolinskio (apie 1555–1623) vienintelis sūnus nuo anrtros santuokos su Ana Firlej (m. 1600). Vyresnieji įbroliai – Sandomiro vaivada Kristupas (1587–1645) ir Karūnos dvaro paiždininkis Maksimilijonas (1588–1655).
Aštuonerius metus praleido įvairiuose užsienio universitetuose.
1643 metais paskirtas Karūnos kancleriu.
Povilonys
Povilonys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 14 km nuo Vadoklių.
Mižuikų apylinkė
Mižuikų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kulių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kulių apylinkės.
Sakuona (II)
Sakuona (arba Sakuonupis) – upelis Lietuvoje, Kėdainių rajone, Pernaravos seniūnijoje; Aluonos kairysis intakas. Prasideda ties Vainikoniais, 5 km į pietryčius nuo Pernaravos. Teka Šaravų mišku į pietus, rytus, vėl į pietus. Skaistgirių kaime įteka į Aluoną (15,5 km nuo jos žiočių).
Turi nedidelį kairįjį intaką Sakuonravį. Vaga ištiesinta.
Nemaišytina su kita Sakuona, kuri įteka į Aluoną keliais km aukščiau šios Sakuonos žiočių.
Etimologija
Upėvardį bandoma kildinti nuo žodžio sakai („medžių derva“).
Laisvučiai
Laisvučiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, pietinėje dalyje, 8,5 km į pietvakarius nuo Bubių, 1 km į pietus nuo kelio Kurtuvėnai–Margės.
Istorija
Nuo XVII a. kaimelį valdė Kurtuvėnų dvaras. TSRS okupacijos metais – Bubių apylinkės kaimas. Kaimo rytuose ir pietuose telkšo Pumpuris, Pumpuriukas bei dar 10 mažų ežeriukų bei tvenkinių, auga gamtos paminklas – daugiakamienis Laisvučių klevas bei senos drevėtos Laisvučių liepos. Klevas, kaip manoma, išaugęs iš atžėlusio kelmo ir primena didžiulę skirtingo storio 15 kamienų puokštę.
Valdovų rūmai–2
Kaimo pakraštyje, ant Liepkalnio skulptoriai Mindaugas ir Gintautas Lukošaičiai 2009 m. pastatė iš Vilniaus Valdovų rūmų nupirktą buvusį vartų paviljoną, tuo protestuodami, kad milijonai litų skiriami nežinia kaip atrodžiusiems ir seniai sugriautiems Valdovų rūmams, o ne baigiantiems sunykti kultūros paminklams – buvusiems dvarams, malūnams, piliakalniams. Paviljonas, kaip ir Vilniaus Valdovų rūmai, pastatytas be projekto, be leidimo, neįteisinus sklypo nuomos.
Stirbaičių apylinkė (Plungė)
Stirbaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Platelių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Mišėnų apylinkės.
Kovaičių III akmuo
miniatiūra|250px|right|Kovaičių III akmuo
Kovaičių III akmuo – geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Kovaičių kaime, Kruonio sen., Kaišiadorių raj. Riedulys paskelbtas saugomu Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos 1992 m. spalio 1 d. sprendimu Nr. 231. Riedulys stūkso 2,1 km į šiaurės rytus nuo kelio, prie Kovaičių kaimo žvyrkelio. Objektas nuorodomis nepažymėtas.
Vietovės aplinkinis reljefas kalvotas ir įvairus, dirvožemis akmeningas. Riedulys rastas laukuose ir atvilktas į pakelę. Dėmesį atkreipia jo ūgis (1,80 m) ir būdingas požymis – lenkta forma su įskilimais. Šalia slūgso dar du masyvūs rieduliai. 2015 m. ant akmens pritvirtinta juodo granito lenta kaimo savanoriams ir tremtiniams atminti.
Rina Feofanovienė
Rina Feofanovienė (mergaut. pav. Kaunaitė; 1963 m. gegužės 31 d. Plungėje – 2015 m. Vilniuje) – Lietuvos šachmatininkė, dukart Lietuvos moterų šachmatų vicečempionė (1981 ir 1988 m.), Plungės visuomeninio šachmatų klubo "Bokštas" narė.
Oriental Pearl Tower
Oriental Pearl Tower – televizijos bokštas Šanchajuje. Stovi Ludziadzui finansų ir prekybos zonoje, Pudongo rajone.
Konstrukcija
miniatiūra|kairėje|Bokštas naktį Bokšte įrengta:
Bokšto konstrukciją sudaro 11 sferinių elementų. Dviejų didžiausių sferų skersmuo atitinkamai siekia 50 m (apatinė, „Space City“) ir 45 m (viršutinė, „Space Module“). Šios sferos sujungtos trimis cilindrinėmis kolonomis, kurių kiekvienos skersmuo 9 m; kolonų vidinėje erdvėje yra penki maži rutuliniai elementai, kuriuose įrengti viešbučio „Space“ apartamentai.
Televizijos bokštas ypač išryškėja naktį. Specialiai jam buvo sukurtas trimatis LED apšvietimas.
Lauksvydiškiai
Lauksvydiškiai – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Liučiūnų.
Juozas Tomkus
thumb|280px|[[Klaipėdos sukilimas|Klaipėdos sukilimo dalyviai, Juozas Tomkus pirmoje eilėje ketvirtas iš kairės. (1923 m. sausio mėn.)]] Juozas Tomkus (1896 m. kovo 25 d. Raseiniuose, Raseinių valsčiaus – 1940 m. liepos 13 d. Kaune, sunkiųjų darbų kalėjime, Mickevičiaus g-vė) – Lietuvos karinis ir politinis veikėjas, žurnalistas.
Biografija
Lietuvos Respublikos ambasados Maskvoje pastangomis buvo išlaisvintas ir paskirtas antruoju pasiuntinybės sekretoriumi. 1921 m. gegužės 2 d. grįžo į Lietuvą ir 1921 m. gegužės 19 d. buvo mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, paskirtas 12-jo pėstininkų pulko 2-sios kulkosvaidininkų kuopos jaunesniuoju karininku. 1921 m. liepos 14 d. suteiktas pėstininkų vyresniojo leitenanto laipsnis, nuo 1921 m. liepos 19 d. paskirtas 3-sios kulkosvaidininkų kuopos vadu, o nuo 1921 m. rugsėjo 1 d. buvo perkeltas į 1-ją kulkosvaidininkų kuopą. Nuo 1921 m. spalio 24 d. buvo paskirtas 2-sios kulkosvaidininkų kuopos vadu ir pulko švietimo komisijos pirmininku. 1922 m. gegužės 1 d. suteiktas kapitono laipsnis, perkeltas į Generalinio kariuomenės štabo Žvalgybos skyrių, nuo 1922 m. spalio 18 d. paskirtas žvalgų dalies karininku ypatingiems reikalams. Nuo 1922 m. lapkričio 1 d. iki 1922 m. gruodžio mėn. buvo 12-jo žvalgų punkto viršininku, o nuo 1923 m. sausio 7 d. buvo žvalgų dalies viršininku. 1923 m. aktyviai dalyvavo Klaipėdos išvadavimo sukilime – prisidengęs slapyvardžiu Oksas buvo paskirtas Klaipėdos krašto savanorių armijos štabo viršininku. 1923 m. rugpjūčio 1 d. buvo perkeltas į Generalinio kariuomenės štabo 3-jį Operacijų skyrių ir paskirtas 1-sios dalies viršininko padėjėju, o nuo 1924 m. sausio 1 d. buvo paskirtas 2-jo Informacijų skyrių karo cenzoriumi. 1925 m. liepos 29 d. suteiktas majoro laipsnis. 1926 m. sausio mėn. buvo perkeltas į Karo mokslo valdybą. Nuo 1926 m. sausio 21 d. dirbo „Kario“ žurnalo redaktoriumi. 1926 m. rugpjūčio 30 d., pačiam prašant, buvo paleistas į pėstininkų karininkų atsargą. Nuo 1926 m. spalio 13 d. buvo Lietuvos Šaulių sąjungos narys.
Sovietų armijai užėmus Lietuvą ir likviduojant Lietuvos kariuomenę, 1940 m. liepos 11 d. buvo suimtas. Kalėjo Kauno sunkiųjų darbų kalėjime, Mickevičiaus g., ir 1940 m. liepos 12 d. buvo nužudytas Kauno sunkiųjų darbų kalėjime 139-joje kameroje. Jo palaikai buvo išsaugoti VDU Anatomikume ir 1941 m. spalio 6 d. palaidoti Kauno Senosiose kapinėse. Vėliau perlaidotas Kauno Šančių kapinėse.
Žmona – Valentina, sūnus Vaidevutis-Ekspeditas (g. 1921 m.).
Gandingos apylinkė
Gandingos apylinkė (arba Gondingos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Plungės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Nausodžio apylinkės.
Slovėnijos futbolo varžybos 2015–2016 m.
Pirmosios rungtynės
-
Dumuziabzu
Dumuziabzu, Dumuzi-Abzu – deivė šumerų mitologijoje, vietinė Kiniršos vietovės (greta Lagašo) dievybė. Lagašo valdovo Gudėjos įraše Dumuziabzu įvardijama „Kiniršos viešpate“. Ši vietovė tuo metu priklausė Lagašui. Danų istorikas Thorkild Jacobsen Dumuziabzu siejo su vaisingumo galia ir pelkėse užgimstančia gyvybe (Kinirša buvo pietrytiniame pelkynų regione).
Eridu apylinkėse laikyta vyriškąja dievybe, buvo siejamas su dievu Enkiu (Apsu viešpačiu), laikytas jo sūnumi arba palydos nariu. Teigiama, kad deivės vardas reiškia „tikrasis Apsu vaikas“ arba „gerasis Apsu vaikas“. Kai kada sutinkama ir trumpesnioji deivės vardo forma Dumu-zi, tačiau ryšys su dievu Dumuziu nėra aiškus.
Ocės kalva
Ocės kalva  – kalnas Botsvanoje, dažnai įvardijamas kaip aukščiausia šalies viršukalnė. Pavadinimas kilo nuo Otse kaimo, esančio pietryčių rajone. Tikslūs kalno išmatavimai skiriasi nuo 1486 iki 1491 m, todėl kartais aukščiausiomis Botsvanos vietomis įvardijimos Monalonongo (1494 m) ir Tsodilo kalvos (apie 1400 m).
Lindikai (Kaunas)
Lindikai – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Pagirių.
Pozingiai
Pozingiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Agluonėnų.
Aksominės rankos
Aksominės rankos – 1979 m. sukurta komedija.
Turinys
Inžinierius Gvidas Kvileris išrado itin atsparų stiklą, kurį ėmė naudoti visos juvelyrinės parduotuvės bei bankai. Jis praturtėjo, o vagims atėjo liūdnos dienos. Kvilerio žmona Petula, su kuria jis jau seniai nebegyvena, sutinka skirtis tik mainais į visas įmonės akcijas, kurias ji tuoj pat parduotų. Gvidas, norėdamas pamaloninti savo draugę Megę, sutinka su sąlygomis, tačiau mergina, sužinojusi, kad šis tapo vargšu, tuoj pat jį palieka. Gvidas bando ją pavyti motoroleriu, tačiau patenka į avariją ir atsiduria fontane. Jį išgelbėja vagišių porelė, brolis ir sesuo, palaikę jį savo „kolega“. Gvidas netrunka įsimylėti merginą Tilę, tačiau priverstas slėpti savo tapatybę, nes ši neapkenčia Kvilerio, dėl kurio išradimo kalėjime atsidūrė jos senelis. Siekdamas palankumo, Gvidas pats apsimeta vagimi ir pradeda „darbuotis“ kartu su jais...
Sara Sperati
Sara Sperati (g. 1956 m. spalio 7 d.) – buvusi italų kino aktorė, aštuntame praėjusio amžiaus dešimtmetyje žinoma nedideliais vaidmenimis kriminaliniuose filmuose.
FK Dinamo (Vladivostokas)
„Dinamo“ futbolo klubas, o trumpai FK „Dinamo“ – Rusijos futbolo klubas, įkurtas Vladivostoke.
Teisininkas generalistas
Teisininkas generalistas (bendrojo profilio teisininkas;, voll - 'pilnas', Jurist - 'teisininkas'; „visas“, pilnateisis teisininkas) - teisininkas Vokietijoje, pripažintas tinkamu eiti teisėjo pareigas (t. y. turintis vad. Befähigung zum Richteramt). Tokiu tampama išlaikius antrąjį valstybinį teisės egzaminą, laikomą po teisės referendariato - parengiamosios teisės praktikos, kurią pradėti leidžiama išlaikius vad. pirmąjį valstybinį teisės egzaminą („erstes juristiches Staatsexamen“). Išlaikęs II valst. egzaminą, teisininkas yra vadinamasis teisės asesorius (,, Assessor iuris).
FK Dinamo (Vladivostokas)
Istorija
Klubo ištakos siekia 1944 m. Vėl radosi klubas „Dinamo“ pavadinimu.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antrame divizione (III pakopa, 3-oji zona) ir liko septynoje vietoje.
Teisininkas generalistas
Unifikuotasis teisininkas
Vokietijoje rengiant teisininkus laikomasi vieningųjų teisės studijų bei unifikuotos teisinės kvalifikacijos koncepcijos (kai visoje šalyje yra rengiamas vad. Einheitsjurist, „unifikuotasis teisininkas“). Vieningos studijos apima sritis kaip civilinė teisė, baudžiamoji teisė ir viešoji teisė (iš esmės konstitucinė teisė ir administracinė teisė). Tokio rengimo motyvai - siekis užtikrinti lengvą pereinamumą iš vienos teisės srities į kitą, nuo vienos teisinės profesijos prie kitos (advokatūroje, notariate, prokuratūroje, teismuose ir viešajame administravime, valdyme), sukurti prielaidas, kad skirtingų sektorių teisininkai lengvai rastų bendrą kalba (galėtų susikalbėti tame pačiame lygyje, vok. „auf Augenhöhe“). Pasak Axel C. Filges, toks teisininkų rengimo modelis laikytinas esminiu Vokietijos teisininkų rengimo kokybės ženklu
FK Dinamo (Vladivostokas)
Sezonai
Šaltiniai:
Žaidėjai
Atnaujinta; 2021 m. rugpjūčio 12 d.
Teisininkas generalistas
Teisinė kvalifikacija eiti teisėjo pareigas
Atitinkama teisėjo kvalifikacijai lygiaverti kvalifikacija reikalinga ir kitose srityse, pvz., diplomatinėje tarnyboje, tiksliau - konsulinėje (t. y. vykdant konsulines teisines funkcijas, pvz., atliekant notarinius veiksmus).
Vilkaičių apylinkė
Istorija
XX a. 5-ajame dešimtmetyje užėjus sovietams sudarytos dvi gretimos Vilkaičių apylinkės, per jas ėjo riba tarp Plungės ir Telšių apskričių. 1949 m. jos buvo Alsėdžių ir Žarėnų valsčiuose, 1950 m. priskirtos naujiems Plungės ir Telšių rajonams. 1954 m. gegužės 25 d. abi apylinkės panaikintos, šiaurinę (Plungės rajono) apylinkę prijungiant prie Paukštakių apylinkės, o pietinę (Telšių rajono) – prie Užminijų apylinkės.
Radžputai
250px|miniatiūra|dešinėje|Radžutai. 1876 m. graviūra iš Illustrated London News Radžputai (, 'karaliaus sūnus'; iš  'karalius' +  'sūnus') – etninė luominė grupė, priskiriamas kšatrijų varnai. Radžputų dabartinis skaičius – apie 17 mln. Gyvena Pakistane ties siena su Indija ir Šiaurės Indijoje (Pandžabo, Radžasthano valstijose), taip pat Maharaštros valstijoje. Išpažįstamos religijos – hinduizmas, sikhizmas ir islamas.
Kalbos
Radžputai gyvena įvairiose Indijos vietose, tad ir kalba įvairiomis kalbomis ir dialektais, pvz., radžastanų, pandžabų, sindų, gudžaratų kalbomis.
Ekonomika
Tradicinis verslas kaimo vietovėse – drėkinamoji ariamoji žemdirbystė. Tradiciniai amatai – audeklų dažymas, juvelyrika, akmens ir dramblio kaulo raižymas, miniatiūrų gamyba, metalo apdirbimas. Daug radžputų iš Radžastano dirba kalnakasybos, tekstilės, cemento, žemės ūkio produktų perdirbimo pramonėje, statyboje.
Kilmė
Dėl radžputų kilmės iki šiol ginčijamasi. Pvz., autoriai M.S. Naravane ir V.P. Malikmano, kad pavadinimas radžputai nebuvo naudojamas genčiai ar socialinei grupei vadinti iki VI a., nes iki tol šis pavadinimas neaptinkamas šaltiniuose. Kita hipotezė teigia, kad VI a. pabaigoje žlugus Guptų imperijai įsiveržė heftalitai (baltieji hunai) galbūt buvo integruoti Indijos visuomenę. Įsiveržėlių vadai ir kilmingieji buvo buvo įtraukti į kšatrijų varną. Galimai taip pat radžputais tapo ir kai kurios vietinės gentys, pvz., bundelai, čandelai ir rathorai. Enciklopedijoje Encyclopaedia Britannica teigiama, kad radžputai „…labai skiriasi savo statusu, nuo kunigaikštiškų giminių (pvz., guhilotai, kačvahai) iki paprastų artojų“. A.Kurbanovas teigia, kad savotiškai buvo asimiliuoti heftalitai, gudžarai ir žmonės iš šiaurės vakarų Indijos, ir tos asimiliacijos metu susidarė radžputų bendruomenės.
Viduramžiai
Nuo IX a. pradžios šiaurinėse Indijos srityse vyravo radžputų dinastijos. Daug smulkių radžputų karalysčių tapo kliūtimi, neleidusia musulmonams visiškai užkariauti hinduistinę Indiją. Net po to, kai musulmonai užkariavo Pandžabą ir Gangos slėnį, radžputai išlaikė savo nepriklausomybę Radžastane ir cnetrinės Indijos miškuose. Vėliau sultonas Alauddin Khilji ir Khilji dinastijos rytiniame Radžastane užėmė dvi radžputų tvirtoves – Chitor ir Ranthambhor, bet neilgai jas išlaikė.
Vidiniai radžputų bendruomenių nesutarimai buvo svarus veiksnys, leidęs mogolams užkariauti radžputus. Tiesa, mogolai pripažino radžputus kaip valdančią klasę.
Kolonijinis laikotarpis
Britų kolonijinis valdininkas Džeimsas Todas buvo sužavėtas radžputų karinių gebėjimų. Tiesa, dabar teigiama, kad susižavėjimas buvo ne visai pelnytas, o ir pats Todas nuo XIX a. pabaigos laikomas nelabai patikimu šaltiniu. Todo biografas Džeisonas Freitagas (Jason Freitag) teigia, kad Todas buvo ryškiai šališkas.
Britų kolonijinei valdžiai susirūpinimą kėlė radžputų praktikuoti mergaičių infanticidas ir 'sati tradicija (našlių susideginimas). Tada buvo manoma, kad radžputai yra pagrindiniai šių tradicijų puoselėtojai, o britų kolonijinė valdžia tai laikė laukiniais papročiais. Tai buvo svarbus stimulas britų etnografams imti tyrinėti subkontinento papročius ir vėliau imtis socialinės pertvarkos.
Apie radžputų kareivius, tarnavusius britų Indijos kariuomenėje kapitonas A.H. Bingley rašė: Radžputai tarnavo mūsų gretose nuo Plassey mūšio iki dabar (1899 m.). Jie dalyvavo praktiškai visose kampanijose, kuriose kariavo Britų Indijos kariuomenė. Vadovaujami Forde jie sumušė prancūzus Condore mūšyje, vadovaujami Monro ties Buxar jie įveikė Audo nabobo pajėgas. Vadovaujami Lake jie dalyvavo keliuose pergalinguose mūšiuose, kurių dėka buvo sunaikinta marathų galia. }}
Nepriklausoma Indija
1947 m. Indija tapo nepriklausoma valstybe, ir vietinės kunigaikštystės (taip pat ir valdomos radžputų dinastijų) galėjo pasirinkti vieną iš trijų variantų: 22 vietinių kunigaikštysčių iš Radžputanos regiono prisijungė prie naujai susikūrusios Indijos ir 1949–1950 m. susijungė į Radžastano valstiją. Pradžioje maharadžos už paklusnumą buvo finansuojami iš Indijos valdovų iždo, bet per keletą vėlesnių dešimtmečių žemės reformos sumažino jų įtaką, o jų finansavimas iš valstybės lėšų buvo nutrauktas valdant Indirai Gandi remiantis 1971 m. 26-ąja Konstitucijos pataisa. Senųjų radžputų valdovų dvarai, iždai ir buitis dabar yra esminė Radžastano turizmo verslo ir kultūrinio palikimo dalis.
1951 m. Nepalo radžputų Ranų dinastija prarado valdžią, nors buvo valdanti galia už Šahų dinastijos monarchų nugaros nuo 1846 m.
Radžputų suskirstymas
Egzistuoja kelios stambios radžputų grupės, vadinamos vansh ar vamsha. Ši klasifikacija yra pakopa žemesnė už supersuskirtymą į džačius. Šie vanshyra skirstymas pagal kilmę, pagrįstas įvairiais šaltiniais. Teigiama, kad radžputai yra suskirstyti į tris pirminius vanšus : Smulkesni, mažiau žinomos vanšos yra Udaivanšiai (Udayvanshi), Radžvanšiai (Rajvanshi) ir Rišivanšiai (Rishivanshi). Įvairių vanšų isotrijos vėliau buvo užrašytos dokumentuose, vadinamuose vamshāavalīi. André Wink laiko šiuos dokumentus „statusą įteisinančiais tekstais“.
Vanšai toliau skirstomi į vis smulkesnius vienetus: kul, shakh ('šaka'), khamp ar khanp ('šakelės') ir nak ('šakelių galiukai'). Santuokos vieno kul viduje paprastai draudžiamos, su tam tikra laisve vieno kul nariams iš skirtingų gotrų (gotra 'linija'). Kul yra pagrindinė identifikacinė žymė daugeliui radžputų klanų. Kiekvieną klaną saugo sava šeimos dievybė kuldevi. Lindsey Harlan rašė, kad tam tikrais atvejais sakh tampa tiek svarbios, kad ima veikti kaip savarankiškos kul.
Kultūra
thumb|100px|Kardas [[talvaras buvo sukurtas Radžputanoje tobulinant khandą Maharanos Pratapo valdymo metui.]] Britų Indijos laikais radžputai buvo priskirti „karingosioms rasėms“. Tuo metų britų kolonijinė valdžia visas Indijos etnines grupes priskyrė vienai iš dviejų kategorijų – „karingosioms rasėms“ arba „nekaringosioms rasėms“:
Radžputų gyvenimo stilius
Radžputų kultūroje buvo populiarūs dviašmeniai bukagaliai kalavijai khandos. Kai kuriais atvejais vyriausi vadai savo vadų vasalų susitikimus paįvairindavo ritualu khanda nariyal, kurio metu dalindavo ginklus ir kokosus. Kitas patvirtinimas, kad radžputai garbino savo kalavijus, buvo Karga Shapna ('kalavijo garbinimas') ritualas, kurį atlikdavo kasmetinėje Navaratri šventėje ir po kurio radžputas, buvo manoma, gali „laisvai mėgautis savo aistra plėšti ir keršyti“.
XIX a. pabaigoje radžputų pasaulėžiūra kiek pakito, jie ėmė rūpintis savo giminystės ryšiais. Daug Radžastano radžputų nostalgiškai žvelgė į savo praeitį, labai domėjosi savo genealogija, ugdė radžputišką etosą, kuris buvo karingas savo dvasia, kupinas pasididžiavimo kilme ir tradicijomis.
Radžputų mityba
Indijos antropologinė tarnyba apibūdino, kad Gudžarato radžputai yra nevegetarai, reguliariai vartoja alkoholinius gėrimus, taip pat rūko ir kramto betelį. Maharaštros radžputai valgo avieną, vištieną, žuvį. Valgo ir kiaulieną, kas susiję su istoriniu radžputų karių ir kunigaikščių pomėgiu savo kovinius įgūdžius tobulinti šernų medžioklėje ir kartu valgyti šernieną.
Lucía Pérez
Liusija Peres Viskaino (Lucía Pérez Vizcaíno; g. 1985 m. liepos 5 d.) – ispanų dainininkė, dalyvavusi 2011 m. Eurovizijos dainų konkurse Vokietijoje su daina „Que me quiten lo bailao“.
Karjera
2002 m. septyniolikmetė Liusija Peres laimėjo regioninės Galisijos televizijos (TVG) mėgėjų dainininkų talentų šou „Canteira de Cantareiros“. Po metų išleido debiutinį albumą Amores y amores, kuris dėl didelio pardavimo skaičiaus tapo auksiniu.
2008 m. Ispanijoje ir Čilėje išleistas trečiasis albumas Volar por los tejados. 2009 m. antrą kartą dalyvavo Vinja del Maro festivalyje.
2010 m. ji išleido ketvirtąjį albumą Dígocho en galego su dainomis galisų kalba.
2011 m. dainininkė su daina „Que me quiten lo bailao“ laimėjo „Destino Eurovisión“ atranką, kuri suteikė galimybę Liusijai atstovauti Ispanijai 2011 m. Eurovizijoje. Finale su 50 taškų užėmė 23 vietą.
Lineliai (Kaunas)
Lineliai – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Pakapių.
Juozapas Marma (1837)
Juozapas (Juozas) Marma (1837 m. rugsėjo 10 d. Mergbūdyje (dab. Šakių rajonas) – 1913 m. rugpjūčio 24 d. Griškabūdyje (dab. Šakių rajonas)) – Romos katalikų kanauninkas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės apskrities mokykloje, o nuo 1855 m. – Seinų kunigų seminarijoje. Kunigu įšventintas 1860 m. rugsėjo 8 d. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru į Naumiesčio Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčią, kur jo rūpesčiu 1870 m. iškilo šventovės bokštai. 1872 m. perkeltas vikaru į Žemosios Panemunės Šv. Vincento Pauliečio bažnyčią, jam teko šią šventovę administruoti iki 1878 m. Žemosios Panemunės miestelyje kun. J.Marma pastatė mūrinę bažnyčią.
1878 m. perkeltas į Griškabūdžio Kristaus Atsimainymo bažnyčią, iki mirties tarnavo vikaru rektoriumi. Griškabūdyje užsiėmė visuomenine veikla: kai čia 1906 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius, jos pirmininku išrinktas kun. Juozapas Marma, kuris 1909 m. įsteigė biblioteką–skaityklą ir arbatinę. Už aktyvią sielovadinę veiklą jam buvo suteiktas kanauninko vardas.
Luknėnų apylinkė
Luknėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kulių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Stalgėnų apylinkės.
Jadwiga Golcz
Jadvyga Golč (1865 m. rugpjūčio 13 d. Gradove, Lenkija – 1936 m. Varšuvoje) – Lenkijos fotografė, fotografijos populiarintoja, vienos pirmųjų fotografijos mokyklų moterims steigėjų, viena iš Varšuvos Fotografų palaikymo kasos bei Varšuvos Fotografijos draugijos įkūrėjų.
Londonas (Kaunas)
Londonas – buvęs viensėdis Kauno rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Didžiųjų Lapių.
Jadwiga Golcz
Biografija
Gimė turtingų žemvaldžių šeimoje. Mirus tėvui, motina su vaikais persikėlė gyventi į Varšuvą. J. Golcz mokėsi Jadvygos Sikorskos (Jadwiga Sikorska, 1846–1927) pensionate, piešimo ir tapybos mokėsi pas Voicechą Gersoną. Šeimos draugas, garsus to meto Varšuvos fotografas Edvardas Tročevskis (Edward Troczewski, †1910) merginą sudomino fotografija. Jo rekomenduota trejetą metų fotografijos mokėsi pas garsiausius to meto fotografus Vienoje ir Paryžiuje. Berlyne dirbo vadovaujama žymaus portretisto Nikola Peršeido (Nicola Perscheid, 1864–1930).
Sugrįžusi į Varšuvą dirbo nacionalinėje meno galerijoje „Zachęta“, perfotografuodavo meno kūrinius. Neturėdama nuosavos fotoateljė pasiprašė į Edvardo Tročevskio „Teatro fotografijos“ (Fotografja Tearów) dirbtuves, esančias Tarnovskių (Tarnowskie) rūmuose Krokuvos priemiesčio g. 42.
Apie 1894–1897 m. Jadvyga iš E. Tročevskio išpirko jo fotoateljė ir pervadino savo vardo meno fotografijos įmone. Nuosava fotoateljė buvo priemonė Jadvygos svajonei įgyvendinti – fotografijos mokyti moteris. Pas ją kasmet nemokamai praktikavosi po keletą merginų.
Fotografijos įmonė „Golcz i Szalay“
1895 m. rugpjūčio 30 d. kartu su fotografu, fotografijos teoretiku Stanislovu Šalajum (Stanisław Szalay, 1867–1920), Marijos Kiuri 1867–1934) sesers Elenos Sklodkovskos (1866–1961) vyru, įkūrė įmonę „Golcz i Szalay“, prekiaujančią fotografijos priemonėmis. 1897 m. pavasarį šią įmonę perėmė J. Golč.
J. Golč ateljė garsėjo modernumu, čia lankėsi aristokratai, rašytojai, kūrėjai: rašytojas Boleslovas Prusas (1847–1912), rašytoja Helena Mnišek (1878–1943), pianistas, politikas Ignacas Paderevskis (1860–1941), dailininkai Voicechas Gersonas (1831–1901), Ferdinandas Ruščicas (1870–1936) ir daugelis kitų. Tuo metu Jadvygos fotoateljė lankėsi ir pirmoji Lietuvos moteris fotografė Paulina Mongirdaitė (1865–1924), kuri, atvykusi į Lenkiją, apsistodavo pas savo seserį Zofiją Valickienę (1860–1912) gyvenusią toje pačioje Krokuvos priemiesčio gatvėje nr. 50.
J. Golč fotoateljė buvo vienintelė vieta Varšuvoje, kur pirmieji fotografijos meistrai susitikdavo, keisdavosi naujienomis. Kiekvienam, klausiančiam patarimo, Jadvyga kantriai aiškino technikos parametrų principus, apšvietimo pasirinkimą, dalijosi įvairiomis fotografijos gudrybėmis. Šioje fotoateljė galima buvo ne tik nusifotografuoti, bet ir įsigyti aukštos klasės naujausių fotografijos priemonių, pavyzdžiui, jau 1899 m. iš užsienio buvo parsiųsta spalvotų nuotraukų gaminimo technika, prekiaujama kinematografais.
Visuomeninė veikla
Fotografė aktyviai dalyvavo socialiniame gyvenime: 1897 m., Siamo karaliaus Chulalongkorno vizito Varšuvoje metu, jam išeinant iš Jano Styko (Jan Styka, 1858–1925) „Golgotos“ panoramos, Jadvyga Golč su savo seserimi senatoriene Halina Marijona Teofile Rembielinska (Halina Marianna Teofila Rembielińska, 1867–1936) garbingam svečiui bei jį lydinčiam Varšuvos generalgubernatoriui įteikė dovanų po nuotraukų albumą su įamžintais J. Styko darbais.
1899 m. fotografė kartu su E. Tročevskiu ir St. Šalajum įkūrė Fotografų palaikymo kasą (Kasa Przezorności i Pomocy dla Fotografów).
1901 m. J. Golč buvo viena iš Varšuvos Fotografijos draugijos (Towarzystwo Fotograficzne Warszawskie) įkūrėjų. Dvejus metus draugija rinkosi Jadvygos ateljė patalpose.
1903 m. J. Golč buvo išrinkta į dirbančių moterų Kasos savipagalbos komitetą.
1905 m. pakviesta į savaitraščio „Sportas“ paskelbto merginų fotografijų konkurso vertinimo komisiją.
Leidybinė veikla
Ji buvo viena pirmųjų moterų, kuri spaudoje „Tygodnik Ilustrowany“ (Iliustruotas savaitraštis), „Biesiada Literacka“ (Literatūrinė puota), „Wędrowiec“ (Klajoklis) publikavo teatro, renginių, kraštovaizdžio nuotraukas.
J. Golč buvo ne tik fotografė, bet ir leidėja: 1898–1900 m. savo jėgomis leido pirmąjį mėnraštį, skirtą fotografijai „Światło“ (Šviesa), kuriame buvo aprašomi naujausi mokslo ir technikos atradimai fotografijos srityje, pateikiami patarimai fotografams, atsakoma į skaitytojų klausimus.
Apie 1894–1897 m. išleido E. Tročevskio Varšuvos architektūros vaizdų albumą „Vues de Varsovie“.
1901 m. „Firmos „Jaddvyga Golč“ leidykla ir fotografija Varšuvoje“ išleido albumą „Bitwa pod piramidami“ (Mūšis prie piramidžių) su Voiciecho Kosako (Wojciecha Kossaka) ir Mykolo Vyviurskio (Michała Wywiórskiego) darbų fotografijomis.
1904 m. fotografė įtakojo populiaraus, šiomis dienomis vis dar gyvuojančio žurnalo „Pregląd historyczny“ (Istorinė apžvalga) atsiradimą.
1905 m. šešiais sąsiuviniais išleido Varšuvoje vykusios dailės parodos albumą „Album Wystawy Maryańskiej w Warszawie“.
1907 m. į leidinio „Pamiątek polskich na obczyźnie“ (Lenkiška atmintis tremtyje) mecenatus užsirašė ir Jadvyga Golč.
Fotografijų konkursas ir paroda
1900 m., norėdama populiarinti fotografiją, savaitraštyje „Tygodnik Ilustrowany“ J. Golcz paskelbė pirmąjį Varšuvoje profesionalių ir mėgėjiškų fotografijų konkursą. Konkurso taisyklės reikalavo, kad nuotraukos atspindėtų Lenkijos gyvenimą, kraštovaizdį, charakteringas scenas. Draudžiamas bet koks retušavimas, išskyrus dėmelių pašalinimą ar debesų kopijavimą. Numatyti apdovanojimai: 1) Fotoaparatas, kainuojantis 75 rublius, 2) Fotoaparatas, kainuojantis 50 rublių, 3) Fotografijos priemonės už 25 rublius.
Konkursas turėjo pasibaigti rugsėjo 1 d., tačiau buvo pratęstas iki gruodžio 10 d. . 1901 m. rugsėjo 21 – spalio 20 d. iš konkursui atsiųstų darbų buvo suorganizuota pirmoji meninių fotografijų bei foto ir kinematografijos įrangos parodą Varšuvos Rotušėje, kurią aplankė 30 tūkst. lankytojų, nors įėjimas kainavo 25 kapeikas.
Parodoje fotografų darbai buvo pateikti be autorių pavardžių, kad komisija galėtų vertinti nešališkai. Aukso, sidabro ir bronzos medaliais apdovanojimai buvo skirti net penkioms sritims: mokslo, fotoaparatų ir fotografijos priemonių kūrimo, fotografų profesionalų, fotografų mėgėjų, foto-mechaninės reprodukcijos. Fotografų profesionalų srityje aukso medaliais buvo nominuoti: J. Golč (už portretus), St. Trzcinskis (už Čenstachavos vienuolyno vaizdus), J. Miečkovskis (už portretus dirbtinėje šviesoje).
Paroda buvo įspūdinga. Nors ji turėjo pasibaigti spalio 8 d., jos laikas buvo pratęstas du kartus, o trečią kartą dar savaitei laiką pratęsė Varšuvos generalgubernatorius. Joje buvo demonstruojama įvairiausia foto ir vaizdo technika, naujausi atradimai, nuotraukose užfiksuoti ne tik portretai ar kraštovaizdis, bei ir mėnulio, mikroskopinė, povandeninė fotografija, nuotraukos, atliktos rentgeno būdu.
J. Golcz parodai pateikė tris Lumiere fotografijas, sukurtas jų atrastu trijų stiklų ir filtrų būdu. Didžiausią pasisekimą turėjo rentgeno spindulių demonstravimas bei J. Golcz kinematografas, kuriuo kiekvieną popietę transliuodavo įvairius filmus (buvo net laidos, skirtos vaikams ).
Fotografijos mokykla moterims
Didžiausia J. Golcz svajonė buvo įkurti fotografijos mokyklą moterims. Šiai svajonei įgyvendinti paaukojo visas savo jėgas ir santaupas. Mokykla įsikūrė apie 1906 m. Varšuvoje, Foksal g. 15. Nuo 1908 m. mokykla veikė Didžiojo teatro patalpose. Kadangi tuo laikotarpiu į moteris, steigiančias organizacijas, buvo žiūrima nepalankiai, pagalbon pasikvietė kunigą, fotografą Vladimirą Kirchnerį (Włodzimierz Kirchner, 1875–1970), kuris oficialiai Varšuvos aplinkai buvo pristatomas mokyklos steigėju. V. Kirchnerio nuotraukas J. Golč kritikavo, tačiau įžvelgė jame fotografo talentą.
Deja, Vladimiras buvo nevykęs pedagogas ir verslininkas: dėl jo nekompetentingų sprendimų Jadvyga neteko viso turto, pardavė vasaros vilą bei fotografijos ateljė, o 1910 m. atsitraukė nuo mokyklos veiklos. 1913 m. mokykla uždaryta, tačiau, kad ir per trumpą gyvavimo laiką, ji paruošė kelias dešimtis naujų fotografų, daugiausia moterų.
Gyvenimo pabaiga
Fotografijos ateljė J. Golč pardavė bendradarbiams fotografams Vitoldui Dembinskiui (Witold Dębiński) ir Anatolijui Maslovskiui (Anatoliusz Masłowski), kurie savo signatūroje įrašydavo „Fot. W. Dębiński i A. Masłowski dawniej J. Golcz hotel Bristol Warszawa“ (Fot. V. Dembinskis ir A. Maslovskis, seniau J. Golč, viešbutis Bristol, Varšuva).
Jadvyga Golč pasitraukė iš visuomenės gyvenimo, apytiksliai 1930 m. apsigyveno Varšuvoje, Bratska g. 10, kur 1936 m. mirė vieniša ir visų pamiršta.
Reiskių apylinkė
Reiskių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kulių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Šiemulių apylinkės.
Šanchajaus Hongčiao tarptautinis oro uostas
Šanchajaus Hongčiao tarptautinis oro uostas (tradic. kin. 上海虹橋國際機場, supapr. kin. 上海虹桥国际机场, pinyin: Shànghǎi Hóngqiáo Guójì Jīcháng; ; IATA kodas: SHA, ICAO kodas: ZSSS) – vienas iš dviejų tarptautinių Šanchajaus oro uostų. Svarbus Kinijos oro linijų mazgas. Hongčiao oro uoste daugiausia aptarnaujami vidaus ir regioniniai skrydžiai, tačiau vykdomi ir skrydžiai tarptautiniais maršrutais. Oro uostas išsidėstęs miesto Čangningo ir Minhango rajonuose, 13 kilometrų į vakarus nuo miesto centro ir yra arčiau jo nei pagrindinis Šanchajaus Pudongo tarptautinis oro uostas.
Pagrindines bazes čia įkūrę „China Eastern Airlines“, „Shanghai Airlines“, „Juneyao Airlines“ ir „Spring Airlines“ oro linijų kompanijos. 2016 m. Hongčiao oro uoste aptarnauta 40 460 135 keleiviai, todėl tai buvo 7-as užimčiausias oro uostas Kinijoje ir 45-as užimčiausias pasaulyje.
Modestė Bleiz
Modestė Bleiz – 1966 m. sukurta veiksmo komedija pagal to paties pavadinimo piešinių seriją, kurios autorius Peter O‘Donnell prisidėjo ir rašant filmo scenarijų. Tai pirmasis italų aktorės Monikos Viti vaidmuo anglų kalba.
Nors juosta nesulaukė finansinės sėkmės, ilgainiui ji tapo kultine tarp šnipų filmų žanro gerbėjų. 1982 m. buvo sukurtas filmas su Ann Turkel pagrindiniame vaidmenyje, o 2003 m. – priešistorę pasakojanti juosta „My Name Is Modesty“.
left|thumb|200px|Filmavimo aikštelė [[Amsterdamas|Amsterdame]]