cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ponomariovas
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Storauodegės žiurkės
Paplitusios šiaurės ir vakarų Australijoje. Apsigyvena uolėtose ir kalnotose vietose. Aktyvios naktį. Gentyje 5 rūšys:
Kauno apylinkės teismas
Kauno apylinkės teismas – apylinkės teismas Lietuvoje, bendrosios kompetencijos teismas Kaune.
Istorija
2013 m. sausio 1 d. Kauno miesto apylinkės teismas ir Kauno rajono apylinkės teismas reorganizuoti, sujungiant juos į vieną Kauno apylinkės teismą. Teismas veiklą vykdo dviejuose pastatuose. Administracinių teisės pažeidimų bylos nagrinėjamos teismo patalpose, esančiose adresu Kęstučio g. 29. Civilinės ir baudžiamosios bylos nagrinėjamos teismo patalpose, esančiose adresu Laisvės al. 103.
Smurgainys
Smurgáinys  – miestas Baltarusijoje, Gardino srityje, prie kairiojo Neries upės intako – Oksos ir į jį įtekančios Gervėčios, 130 km į šiaurės vakarus nuo Minsko ir 90 km į pietryčius nuo Vilniaus. Smurgainių rajono centras. Pro miestą eina senasis Vilniaus–Minsko kelias, Vilniaus–Maladečinos geležinkelio linija, magistralės, jungiančios Vilnių, Krevą, Svierius, Vileiką. Veikia statybinių medžiagų, medienos apdirbimo, lengvoji, maisto pramonė.
miniatiūra|left|Smurgainių Viešpaties atsimainymo cerkvė. 2009 m.
Istorija
miniatiūra|Meškų dresuotojas miniatiūra|Smurgainys. Turgaus aikštė. 1910 m.
Prie Smurgainių rasta VII–VIII a. baltų pilkapių. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Smurgainiai paminėti 1503 m. spalio 2 d. kaip privati LDK didikų Zenovičių valda. Nuo 1628 m. Radvilų valdomi Smurgainys iki 1795 m. įėjo į LDK sudėtį. Tarp Vilniaus vyskupystės dokumentų saugomas Smolensko vaivados Jurijaus Zenovičiaus 1503 m. spalio 3 d. lotynų ir lenkų kalbomis padarytas įrašas, kad jis, būdamas Smurgainių paveldėtoju ir valdytoju, rūpindamasis vietos gyventojų tikėjimo reikalais, skiria pinigų bei žemių parapijos katalikų bažnyčios statybai ir jos išlaikymui, o bažnyčiai turi būti duotas šv. Dievo Motinos į Dangų ėmimo ir šv. Mikalojaus vardas. 1505 m. Smurgainyse ant Oksos upės kranto iškilo medinė šv. Mikalojaus katalikų bažnyčia. Jurijaus Zenovičiaus anūkas Smolensko kaštelionas Jurijus Zenovičius, kuris Mikalojaus Radvilos Juodojo įkalbėtas XVI a. viduryje tapo kalvinistu, Smurgainis paverčia pagrindine Zenovičių giminės rezidencija. Jurijaus Zenovičiaus sūnus Kristupas Zenovičius, tęsdamas tėvo pradėtus darbus vietoje medinės bažnyčios 1606–1612 m. kalvinistams pastatė mūrinę renesansinio stiliaus šventovę, įkūrė kalvinistų mokyklą ir jai padovanojo turtingą asmeninę biblioteką. 1590 m. Smurgainyse Kristupas Zenovičius įrengė popieriaus fabriką (malūną), kurio produkcija buvo teikiama ir tuo metu Vilniuje veikusiai Mamoničių spaustuvei. Smurgainyse pagamintas popierius su Zenovičių herbiniu antspaudu – vandenženkliu („Despot“) naudotas bent iki 1632 m. sudarytų dokumentų. Kristupas Zenovičius Smurgainių dvare 1609 m. priėmė į karo žygį prieš Maskvą išsiruošusį Abiejų Tautų Respublikos valdovą Zigmantą Vazą. Po Kristupo Zenovičiaus mirties jo vaikai apie 1620 m. atsimetė nuo kalvinizmo ir tapę katalikais vietos kalvinų bendruomenę išvaikė. 1621 m. Smurgainis paveldėjo Kristupo Zenovičiaus anūkė Ona Sofija, kuri 1628 m. ištekėjo už Vilniaus kašteliono, Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio sūnaus Alberto Vladislovo Radvilos. Abiems sutuoktiniams mirus (dvi jų dukros mirė nesulaukusios pilnametystės, o kitos dvi įstojo į Nesvyžiaus benediktinių vienuolyną) 1668 m. Smurgainys iki 1805 m. atiteko Radvilų giminei. Zenovičių valdymo laikais XVII amžiaus I pusėje Smurgainiai buvo nedidelis miestelis, įsikūręs šalia didikų rezidencijos, 1622 m. turėjęs 117 kiemų ir į turgaus aikštę vedančias penkias gatves, keturias karčemas, popieriaus, grūdų malimo ir medžio apdirbimo vandens malūnus.
Smurgainis nuo XVII amžiaus I pusės iki XIX amžiaus pradžios valdė net šešios Radvilų kartos. Tačiau, skirtingai nei ankstesni savininkai Zenovičiai, Radvilos čia savo rezidencijos neturėjo, todėl miesteliu mažiau rūpinosi ir Smurgainis dažnai nuomodavo. Labiausiai miestelį Radvilos išgarsino XVII amžiaus viduryje čia įkūrę meškų dresuotojų mokyklą, Europoje žinomą kaip Smurgainių „Meškų akademija“, caro valdžios uždarytą po 1831 m. sukilimo numalšinimo.
Smurgainys labai nukentėjo per 1654-1667 m. Abiejų Tautų Respublikos ir Maskvos karą. 1655 m. vasarą čia buvo įsikūręs caro Aleksejaus Michailovičiaus kariuomenės, traukiančios užimti Vilnių, štabas. Šiaurės karo metu Smurgainių apylinkėse vėl aktyviai veikė ginkluotieji Maskvos kariuomenės daliniai, o 1708 m. vasario 11 d. – kovo 17 d. miestelyje gyveno karinį štabą čia įsirengęs Švedijos karalius Karolis XII. Radvilų valdymui besibaigiant Smurgainys taip ir liko nedideliu miesteliu, užstatytu mediniais trobesiais, turinčiu dvi katalikų bažnyčias ir vieną žydų sinagogą. 1788 m. Smurgainyse buvo 224 kiemai, 22 ambarai ir 4 karčemos, 3 vandens malūnai, plytų gamykla ir 2 degtinės varyklos, du kartus per savaitę vykdavo turgūs, tris kartus metuose – mugės. 1790 m. mirus Karoliui Stanislovui Radvilai Smurgainys atiteko jo ketverių metų giminaičiui Dominykui Jeronimui Radvilai, kurio gobėjai, atsakingi už nepilnamečio turto priežiūrą, Smurgainis, po 1795 m. ATR padalijimo patekusius į Rusijos imperiją, 1805 m. už 65 tūkst. zlotų pardavė Bogdanui Oginskiui.
1808 m. Smurgainis įsigijo grafas Karolis Dominykas Pžezdeckis – 1812 m. Napoleono karo dalyvis (1813 m. už karinius nuopelnus apdovanotas Prancūzijos garbės legiono ordinu) ir vienas iš 1831 m. sukilimo Smurgainių krašte vadų. 1812 m. pabaigoje Smurgainiuose bazavosi ir Rusijos imperijos ir Napoleono Bonaparto kariuomenės vadovybės štabai. 1812 m. gruodžio 5 d. Smurgainyse Napoleonas Bonapartas įgaliojo Joachimą Miuratą vadovauti didžiajai Prancūzijos armijai žygyje prieš Rusiją, o pats skubiai išvyko į Paryžių. Dviem dienom vėliau miestelį užėmė Michailo Kutuzovo vadovaujamos karinės pajėgos, laukusios žinių apie karinius veiksmus Vilniuje. Nuo 1816 m. iki 1831 m. sukilimo, į karinę atsargą išėjęs K. D. Pžedzeckis gyveno ir ūkininkavo Smurgainyse – augino veislinius žirgus, įrengė žirgyną ir maniežą jiems išjodinėti, pradėjo karietų ir kinkomų ekipažų (gavusių „berlinkų“ pavadinimą) gamybą. Vilniaus krašto bajoraitė Gabrielė Giunterytė – Puzinienė apie savo giminaičio ir krikšto tėvo K. D. Pžezdeckio valdomus Smurgainis rašė, kad XIX amžiaus I pusėje jie „per keliolika mylių aplinkui buvo laikomi pavyzdiniu dvaru, o grafas Karolis, paslaugus, vaišingas, nuoširdus, ne tik kad nepavydėjo, bet džiaugėsi, kad kitiems sekasi. Savo dvare laikė kazokų, tikrų ukrainiečių, dažė ūsus ir likusius žilus plaukus, mazurką šoko nepataikydamas į taktą, užtat ugningai“. Už K. D. Pžezdeckio dalyvavimą 1831 m. sukilime Smurgainių valda caro valdžios nurodymu buvo areštuota, o po 1832 m., mirus savininkui Smurgainis kurį laiką valdė jo brolis Konstantinas, kuris Smurgainis nuomojo.
1842 m. miestelis nustojo būti privatus ir perėjo Rusijos imperijos valdžios nuosavybėn, buvo valstybinis miestelis Ašmenos apskrities Smurgainių valsčiaus centras. XIX amžiaus 3 dešimtmetyje Smurgainyse buvo 11 gatvių, 335 kiemai ir 43 ambarai, veikė 3 degtinės varyklos, alaus gamykla, plytų fabrikas ir kelios odos apdirbimo įmonės. 1843 m. miestelyje atsidarė 58 vietų mokykla. 1904 m. birželio 6 d. Smurgainys gavo miesto teises.
Sovietmečiu Smurgainyse išvystyta lengvoji, miško, maisto pramonė.
Heraldika
miniatiūra|260x260px|Smurgainių šv. Arkangelo Mykolo bažnyčia. 2012 m. miniatiūra|258x258px|K. D. Pžezdeckio Smurgainių dvaras, 1812 m.
Herbas ir vėliava patvirtinti Baltarusijos prezidento Aleksandro Lukašenkos 2004 m. gruodžio 1 d. įsaku. Miesto herbas – lokys – primena unikalią, visoje Europoje miestą garsinusią įstaigą – Smurgainių arba Meškų, akademiją, kurioje buvo dresuojamos meškos. Herbe ispaniškos formos skydo sidabriniame fone vaizduojamas virš raudono tinklo ant galinių letenų stovintis juodas lokys. Priekinėse letenose lokys laiko Radvilų giminės herbą – tris trimitus.
Paveldas
'''Šv. Mikalojaus bažnyčia'''. Pastatyta 1505 m. Jurijaus Zenovičiaus lėšomis. Sudegė 1866 m. ir daugiau neatstatyta.
'''Šv. Arkangelo Mykolo bažnyčia'''. Apie 1552-1553 m. Jurijus Zenovičius Smurgainyse fundavo medinės kalvinistų bažnyčios statybas. 1606–1612 m. metais jos vietoje iškilo Jurijaus Zenovičiaus sūnaus, Bresto vaivados Kristupo Zenovičiaus lėšomis pastatyta mūrinė, gynybinio tipo renesansinių bruožų kalvinistų bažnyčia. 1621 m. Smurgainis paveldėjusi Kristupo Zenovičiaus anūkė Ona Sofija, būdama katalikė, bažnyčią iš kalvinistų atėmė ir perdavė katalikams. Po 1863 m. sukilimo numalšinimo 1866 m. caro valdžia katalikų bažnyčią uždarė ir ją atidavė stačiatikiams. Šventovę perstatant į cerkvę buvo užtapyta originali sieninė tapybą, pakeistas vidaus interjeras, ant stogo užkeltas rusiško stiliaus svogūnas. Šventovė labai stipriai nukentėjo per Pirmojo pasaulinio karo metu čia vykusius karinius veiksmus. Smurgainis valdant Lenkijai šventovė 1921–1926 m. atnaujinta ir grąžinta katalikams. 1947 m. sovietų valdžia bažnyčią vėl uždarė ir pavertė ją iš pradžių parduotuve, vėliau muziejumi ir parodų sale. 1990 m. bažnyčia gražinta katalikams. 2003 m. minint Smurgainių 500 – asias metines sutvarkyta bažnyčios išorė. Bažnyčios rūsiuose yra Zenovičių giminės kapavietė, kuri iki šiol nėra tinkamai ištyrinėta.
Smurgainių riestainiai – „smurgiankos“. Manoma, kad riestainiai galėjo būti kilę iš Smurgainių, nors rašytiniai šaltiniai to ir nepatvirtina. Smurgainyse riestainiais XVII–XVIII a. būdavo dresuojamos ir „Meškų akademijos“ auklėtines. XIX amžiuje Smurgainių riestainiai buvo plačiai žinomi ne tik Baltarusijoje, bet ir už jos ribų. Atrodo, kad tai galėjo atsitikti ir dėl tuo metu populiarių receptų knygų. Kulinarijos istorikas Viljamas Pochliobkinas savo XX amžiaus II pusės darbuose nurodo, kad Smurgainiai – riestainių tėvynė. Adomas Honoris Kirkoras šimtmečiu anksčiau rašė, kad „''beveik visi Smurgainių gyventojai kepa riestainius. Kiekvienas čia užsukęs keliautojas būtinai nusiperka bent kelis čionykščių bulkučių ryšulius, kad atvežtų lauktuvėms į Vilnių ir kitus miestus''“. XX amžiaus 3 dešimtmetyje Smurgainyse buvo apie 60 kepėjų, kurie vertėsi riestainių gamyba. Smurgainių riestainiai iki praeito amžiaus vidurio buvo vienas iš populiariausių Vilniaus Kaziuko mugės gaminių, kurio receptų galima sutikti ir šių dienų kulinarijos knygose.
Kraštotyros muziejus, kuriame yra miesto istorijai skirta ekspozicija.
Lietuviai
40 proc. Smurgainių gyvenviečių pavadinimų išliko lietuviškos kilmės. Iki XVII a. Smurgainys su Gervėčiais, Ašmena, Krevu, Galšia priklausė kompaktiškam lietuvių kalbos plotui, kuriame šnekėta rytų aukštaičių vilniškių tarme. Iki XX a. pradžios Smurgainių vakaruose (Salų, Sniegionių ir kitose apylinkėse) dalis vietinių gyventojų buvo išlaikę gimtąją kalbą, rašėsi lietuviais.
Laiškas efeziečiams
Laiškas efeziečiams – vienas iš trylikos, manoma, apaštalo Pauliaus parašytų laiškų.
Rödl & Partner
Rödl & Partner, Rödl & Partner GbR (liet. k. Riodl ir partneriai) - Niurnberge (Vokietijoje) įsikūrusi tarptautinis verslo patarėjų (įmonių) tinklas, advokatų kontora. Steigėjas (1977 m.) - vokiečių advokatas Bernd Rödl. Priešingai nei daugelis vidutinio dydžio verslo patarėjų Rödl & Partner nėra tarptautinių susivienijimų, aljansų narys. Palyginti anksti pradėjo steigti savo atstovybes užsienyje, per kurias veikia ir tose valstybėse, kurioje nėra filialų ar dukterinių įmonių. Rödl & Partner yra visuma atskirų, savarankiškų bendrovių, kurias vienija tas pats prekės ženklas. Pagal įmonės formą susivienijimas yra civilinės teisės bendrija.
Laiškas efeziečiams
Pagrindinė šio laiško idėja – visos kūrinijos vienybė Kristuje. Gali būti, kad ji susiklostė būtent kalėjime. Apaštalas Paulius siekia parodyti, kokia svarbi kiekviena iš krikščioniškos vienybės sričių – Bažnyčios viduje, tarp žydų ir pagonių, santuokoje ir šeimoje, darbe.
Rödl & Partner
Pagrindinės veiklos sritys - auditas, mokesčių konsultavimas, teisinės paslaugos, įmonių konsultavimas. Be verslo klientų paslaugas teikia ir viešajam sektoriui, savivaldybėms. 2006 metais bendrovė pasiekė 173,4 mln. eurų apyvartą.
Laiškas efeziečiams
Turinys
Laiške efeziečiams rašoma apie kūrinijos vienybę ir Kristaus pilnatvę, gyvenimą Kristuje, žydų bei pagonių santarvę Dieve. Kalbama apie Pauliaus vaidmenį atskleidžiant Dievo sumanymą, meldžiama suvokti Dievo meilę. Taip pat rašoma apie vienybę Kristaus kūne, praktinį krikščionio gyvenimą, Dievo ginklus. Laiško pabaigoje pateikti baigiamieji linkėjimai.
Parašymo laikas ir adresatas
Laiškas efeziečiams yra vienas iš keturių Pauliaus laiškų, rašytų Romos kalėjime septintojo dešimtmečio pradžioje. Kiti trys Romos kalėjime rašyti laiškai – filipiečiams, kolosiečiams ir Filemonui. Yra manančių, kad Laiškas efeziečiams buvo aplinkraštis, adresuotas kelioms Efezo krašto, esančio vakarinėje dabartinės Turkijos dalyje, bažnyčioms.
Rödl & Partner
Rödl & Partner turi 87 padalinius 39 pasaulio šalyse, kuriose dirba 3200 darbuotojų. Remiantis studija "Lündendonk-Studie 2006" Rödl & Partner patenka į audito bendrovių šešetuką po PricewaterhouseCoopers, KPMG, Ernst & Young, Deloitte & Touche bei BDO Deutsche Warentreuhand AG. Pagal apyvartą Rödl & Partner yra didžiausia savininkų valdoma audito bendrovė Vokietijoje. Bendrovių tinklui vadovauja Bernd Rödl, Dr. Christian Rödl, Dr. Peter Bömelburg, Martin Wambach, Wolfgang Kraus.
Nuo 1989 metų įmonė įsteigė naujas atstovybes, dukterines įmones įvairiose pasaulio valstybėse bei regionuose kaip Vidurio bei Rytų Europa (1989), Kinija (1994), Rusija (1996), JAV (2000) (išplėsta), Jungtiniai Arabų Emyratai (2003), Brazilija (2005). Lietuvoje veikia dukterinė verslo patarėjų tinklo bendrovė UAB Rödl & Partner. Vadovas - vokiečių verslo teisės advokatas Tobias Kohler. Atstovybėje dirba 30 darbuotojų - advokatai, kiti teisininkai, teisės bei kitų sričių (finansų, ekonomikos) praktikantai iš Vokietijos, auditoriai, administracijos personalas.
Zita Čepaitė
Zita Čepaitė (g. 1957 m. spalio 9 d. Kasbarynuose, Tauragės rajonas) – Lietuvos filologė, žurnalistė, rašytoja.
Biografija
Mokėsi Lomių mokykloje, baigė Tauragės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1984 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1985–1990 m. Vilniaus aukštesniosios kultūros mokyklos lietuvių literatūros dėstytoja. 1989–1990 m. savaitraščio „Atgimimas“ priedo jaunimui „Aušrinė“ redaktorė. 1991–1993 m. savaitraščio „Atgimimas“, 1993–1994 m. Čikagoje (JAV) leidžiamo mėnraščio „Akiračiai“ bendradarbė. 1994–2002 m. dirbo Lietuvos televizijoje, nuo 1996 m. kultūros laidų „Ženklai“, „Kultūros spąstai“, „Menų faktūra“ redaktorė ir vedėja.
2004 m. Darbo partijos sąraše nesėkmingai kandidatavo LR Seimo rinkimuose. Iki 2006 m. kultūros ministro Vladimiro Prudnikovo patarėja. Nuo 2006 m. gyvena Londone. 2007–2011 m. Jungtinės Karalystės lietuviams leidžiamo savaitraščio „Infozona“ redaktorė. Rašo straipsnius bei apžvalgas leidiniams Lietuvoje – dienraščiui „Lietuvos rytas“, žurnalui „Kultūros barai“. Nuo 2011 m. turi savo skiltį internetiniame puslapyje Anglija.lt. Nuo 2012 m. Jungtinės Karalystės lietuvių bendruomenės pirmininkė. Propaguoja feminizmo idėjas.
Kūryba
Parašė novelių, apysaką, romanų. 1997 m. parašė scenarijų televizijos filmui „Pasaulio pabaiga repo stiliumi“, 1999 m. – scenarijų dokumentiniam filmui „Nepriklausomybės dešimtmetis: kultūra ir visuomenė", 2000 m. – scenarijų dokumentiniam filmui „Lit-express“ apie traukinį, kuriuo per Europą keliavo per 100 rašytojų.
Dėmėtoji korimbija
natūralaus savaiminio paplitimo arealo ir naujų aklimatizavimo vietovių interaktyvus žemėlapis (žiūrėti čia)
Dėmėtoji korimbija (Corymbia maculata) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, mirtinių (Myrtaceae) šeimos, korimbijų (Corymbia) genties visžalis lapuotis medis, kuris yra endeminė rūšis Australijoje. thumb|left|200px|Dėmėtosios korimbijos [[Morfologija (biologija)|morfologinių požymių piešinys pagal, Edward Minchen: The Flowering Plants and Ferns of New South Wales – Part 6 (1897), J H Maiden]]
Paplitimas ir augavietės
Natūralus jų savaiminis paplitimo arealas – pietryčių Australija. Dėmėtoji korimbija yra dominuojanti medžių rūšis pietryčių Kvinslando, rytinio Naujojo Pietų Velso bei rytinės Viktorijos valstijos retmiškiuose. Šiose vietose jos auga nederlingame ir sausame dirvožemyje, ir šiose augavietėse pasitaiko Skalūnai.
Auga nuo 0 m iki 650 m aukščio altitudėse. Jos savaiminio išplitimo vietovėse į metus iškrenta nuo 600 iki 1700 mm kritulių, bei maksimali temperatūra svyruoja tarp +20 °C +32 °C, vėsiausia nuo 0 °C iki +7 °C arba vidutinė metinė svyruojanti nuo +10 °C iki +19 °C šilumos. Gali atlaikyti nuo 0° iki -5 °C pasitaikančias šalnas.
Rūšis taip pat natūralizuota Vakarų Australijoje ir Pietų Australijoje, bei Naujojo Pietų Velso ir Viktorijos valstijų dalyse, kuriose natūraliai jos nebuvo paplitę.
Požymiai
Tai aukštas medis su tiesiu kamienu. Kamieno žievė lygi, dėmėta – balta, pilka ar šviesiai rožinės spalvos, kadangi besilupanti įvairių formų dribsniais. Pumpurai kiaušiniški 10–11 mm ilgio ir 6–7 mm skersmens. Jauni lapeliai elipsiški ar kiaušiniški, žali bei blizgantys. Subrendę lapai žali, 10–21 cm ilgio, 1,5–3 cm pločio, lancetiški – pailgi, į abu galus smailėjantys, nors žymiau smaigališkas jų galas. Žydi tarp gegužės ir rugsėjo mėnesių. Žiedynas auga kekėmis, patys žiedai balti, smulkūs kuriems peržydėjus susiformuoja statinės formos rudi, 10-14 mm ilgio ir 9-11 mm pločio vaisiai. Dauginasi sėklomis, kurios greit sudygsta.
Matmenys
Tai aukščiausia korimbijų gentyje augalų rūšis, bei viena aukščiausių Australijos žemyne medžių rūšių. Įprastai užauga apie 35–45 m, bet pasitaiko iki 70 m aukščio medžių, nors pasak istorinių šaltinių, praeityje yra nukirstas 91 m aukščio medis.
Pavadinimo istorija
Pirmą kartą rūšį apibūdino anglų botanikas William Jackson Hooker, 1844 metais ir šiai rūšiai buvo suteikęs lotynų kalba Eucalyptus maculata pavadinimą, kuris dabar žinomas jau kaip sinonimas. Žodis maculata kilo iš lotynų kalbos žodžio „maculosus“, reiškiančio taškuotas, dėmėtas. Kadangi ant kamieno žievės yra netaisyklingų formų besilupanti žievė, savotiškai atrodanti it dėmės. Vėliau, 1995 metais australų botanikai Kenneth D. Hill ir Lawrence Alexander Sidney Johnson šią rūšį iš eukaliptų (Eucalyptus) genties, perkėlė į korimbijų (Corymbia'') gentį, viso į ją buvo perkelta apie 113 rūšių.
Ekologinis aspektas
Žiedai pritraukia kai kurias medlesinių (medsiurbinių) šeimos paukščių rūšis ir prasiskleidę žiedai yra nektaro šaltinis.
Kultivavimas
Dėmėtoji korimbija labai dekoratyvi, tad dažnai sodinama parkuose ir palei gatves, bet netinkama sodinti namų kiemuose, daugelyje sodų, ypač nedideliuose šalia namų miestų soduose, kadangi subrendę medžiai užauga labai aukšti.
Panaudojimas
Mediena kieta, labai stipri, patvari, tad plačiai ir naudojama, ypač statyboje (įskaitant poliams statyti), geležinkelio pabėgiams, valčių gamyboje, grindiniui (įskaitant parketui), brangiems baldams.
Futa Toro imamatas
Futa Toro (fulbių kalba: Fuuta Tooro) – istorinė Afrikos valstybė, 1776–1877 m. egzistavusi dab. šiaurės Senegalo ir pietų Mauritanijos teritorijoje, to paties pavadinimo Futa Toro aukštumose.
Istorija
Fulbiai tukulerai šiose vietose gyveno nuo senų laikų ir buvo sukūrę regione Tekrūro bei Denankės karalystes. Nuo XVI a. jų tradicinę kultūrą stipriai paveikė islamas, dėl ko susiformavo dabartinės fulbių vertybės ir kultūra. Denankės monarchai, nepaisydami stipraus islamo plitimo, išlaikė ir propagavo afrikietišką religiją, taip sukeldami įtampą tarp musulmoniškų ir pagoniškų krašto gyventojų.
XVII a. ši įtampa visame Senegambijos regione peraugo į fulbių džihadą, kurį propagavo radikaliai nusiteikę musulmonai. Jo kūrėjai buvo Futa Toro musulmonų mokslininkų klasė, vadinamieji torodbiai, įtakojami berberų musulmonų iš šiaurės. 1677 m. jie bandė įvykdyti perversmą Denankėje, bet jam nepavykus migravo į pietus. Čia, įsitvirtinę Bambuko ir kitose aukštumose, jie toliau vystė radikaliojo islamo idėjas.
Derek Walcott
Derekas Altonas Volkotas (Derek Alton Walcott; g. 1930 m. sausio 23 d.) – Sent Lusijos poetas, dramaturgas ir profesorius, kuris gavo Nobelio literatūros premiją 1992 m. ir T. S. Elioto premiją 2011 m. už „Baltuosius garnius“. Be to jis sukūrė homerinį epą „Omeros“. Robert Graves rašė, kad Walcott „vartojo anglų kalbą su didesniu jos vidinės magijos supratimu nei dauguma, jei ne visi, jo amžininkai“.
Futa Toro imamatas
Istorija
Pačioje XVII a. pabaigoje džihadistai įkūrė musulmonišką teokratinę Bundu valstybę, o 1725 m. jie paėmė valdžią Futa Džalone toliau pietuose. Jų įtaka ilgainiui grįžo ir į Denankę, kur musulmonai, vadovaujami Suleimano Baalio 1769 m. pradėjo perversmą. 1776 m. jiems pavyko nuversti Denankės valdančiąją dinastiją, tačiau mirus Suleimanui, valdžią perėmė Abd al-Kaderis. thumb|left|Futa Toras XIX a. vid. Taip įkurta Futa Toro valstybė, kurios valdymas buvo tvarkomas teokratiniu principu. Valdovai titulavosi imamais, kurie fulbių kalba vadinosi almaami. Imamais galėjo tapti tik dviejų giminių, Lih ir Wan, atstovai. Jie buvo renkami įtakingų vietos vadų jaggorde, kurie sudarė pastovią rinkimų tarybą.
Nauja valstybė buvo agresyviai nusiteikusi kaimynių atžvilgiu, siekdama plėsti radikalųjį islamą. Ji nugalėjo musulmoniškas valstybes šiaurėje – Trarzą ir Brakną, kariavo su Kajoru ir Vaalo pietuose. Futa Toro dėka fulbių džihado idėjos plito tolyn į rytus, į Vakarų Sahelį.
Derek Walcott
Skandalai
1981 m. Derek Walcott buvo apkaltintas Harvardo universiteto pirmakursės priekabiavimu ir 1996 m. pasiekė susitarimą dėl Bostono universiteto studentės tariamo priekabiavimo. 2009 m. jis atsisakė savo kandidatūros į Oksfordo poezijos profesoriaus vietą dėl šmeižto kampanijos, susijusios su ankstesniais kaltinimais, nors buvo favoritas. Nepaaiškėjo naujų faktų dėl garsios 1996 m. bylos. Oksfordo profesore tapo poetė Ruth Padel, kuri atsistatydino praėjus 9 dienoms, kai paaiškėjo jos dalyvavimas šmeižto kampanijoje. Jos veiksmus kritikavo daugelis žymių poetų, kurie paramos Volkotui atvirą laišką išspausdino „Times Literary Supplement“ laikraštyje. Nauju profesoriumi tapo Geoffrey Hill.
Futa Toro imamatas
Istorija
Po pirmojo almaami mirties centrinė valdžia sumenko, galią įgijo vietiniai vadai. Imamas išlaikė nominalią valdžią tik šalies centre. Be to, XIX a. viduryje Futa Toro imamatas atsidūrė tarp dviejų augančių galybių – prancūzų vakaruose ir džihadistinės Tukulerų imperijos rytuose. Pastarosios grėsmė ir nuolatiniai siaubiamieji žygiai privertė Futa Toro vadus gerinti santykius su prancūzai ir ilgainiui tapti priklausomais nuo jų.
1857 m. prancūzai apgynė Futa Toro nuo Tukulerų imperijos valdovo Umaro Talio, bet tai reiškė prancūzų įsitvirtinimą šalyje. Tai buvo oficialiai padaryta 1860 m. sutartimi, kuria prancūzai ir Umaras Talis pasidalino Sahelį, Futa Torą pripažįstant pirmiesiems. Kuomet 1891 m. mirė paskutinis imamas Abd al-Bubakaris, prancūzai inkorporavo Futa Toro į Senegalo koloniją.
Julija Šliažienė
Julija Šliažienė (g. 1949 m. liepos 13 d. Kretingoje) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.
Biografija
Rengė laidas mokslo ir švietimo temomis, nuo 1990 m. – su krašto apsauga, teisėsauga ir teisėtvarka susijusiais klausimais.
Leonavas (Jurbarkas)
Leonavas – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Lybiškių.
Dino Radja
Dino Radja (g. 1967 m. balandžio 22 d.) – Kroatijos krepšininkas.
Karjera
Profesionalią karjerą D. Radja pradėjo 1985 m. Splito klube, jame žaidė iki 1990 m. kuomet perėjo į Romos komandą. Joje praleidęs trejus metus išvyko į NBA ir papildė Bostono „Celtics“ ekipos gretas. Pirmajame savo sezone krepšininkas vid. pelnė po 15,1 tšk. per rungtynes.
1997 m. grįžo į Europą ir pasirašė dvejų metų kontraktą su Atėnų „Panathinaikos“, 1999 m. perėjo į „Zadar“. Praleidęs šioje komandoje vieną sezoną grįžo į Graikiją ir tapo „Olympiacos“ klubo nariu.
2001 m. gruodį vėl grįžo į gimtinę ir tapo „Cibonos“ komandos nariu, tačiau netrukus buvo atleistas, nes komanda nepateko į kitą Eurolygos etapą.
2003 m. sausį papildė gimtosios Splito ekipos gretas, o pasibaigus 2002–2003 m. sezonui baigė krepšininko karjerą.
Kęstutis Subačius
Kęstutis Subačius:
Egidijus Rimkus
Egidijus Rimkus (1958 m. spalio 22 d. Telšiuose – 2014 m. liepos 29 d.) – gydytojas ginekologas, verslininkas, mokslų daktaras, Lietuvos ir Palangos miesto politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1983 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas.
1983–1984 m. dirbo Klaipėdos miesto ligoninėje, 1984–1986 m. – Telšių rajono centrinėje ligoninėje. 1986–2000 m. vadovavo sveikatos centro „Energetikas“ Šventojoje skyriui, ėjo Reabilitacijos klinikos vadovo pareigas. 1992 m. medicinos mokslų daktaras.
2000–2004 m. Palangos savivaldybės tarybos narys. 2000–2001 m. Palangos savivaldybės meras. 2001–2005 m. UAB „Liukrena“ vadybininkas. Nuo 2005 m. VšĮ „Palangos pirminės asmens sveikatos priežiūros centras“ vyr. gydytojas.
Naujosios sąjungos (socialliberalai) Palangos skyriaus pirmininkas.
Žmona Audra, vaikai Bernardas, Gytautas.
Povickaitė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Povickienė (ištekėjusi moteris).
Egidijus Rimkus
Biografija
Palaidotas Palangos naujosiose kapinėse.
Povickaitė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Povickas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Gražutė Čepaitė-Ragauskienė
Gražutė Čepaitė-Ragauskienė (g. 1940 m. rugsėjo 9 d. Nuotekuose, Ukmergės apskr.) – Lietuvos dailininkė keramikė.
Kūryba
Sukūrė dekoratyvinių indų (vazų komplektai „Kovas“, „Rūkas“, abu 1978 m.), kompozicijų („Geometrinių formų kompozicija“ 1976 m., „Kriauklės“ 1979 m., „Paukščiai“ 2000 m.). Kūriniai dažniausiai gamtinių formų, puošti deformuotais žiestais elementais. Derina lipdymą ir žiedimą, įvairiai apdoroja paviršių, skirtinga faktūra, angobai, glazūra, ypač dažnas aksomą imituojantis paviršius.
Nuo 1970 m. dalyvauja dailės parodose Lietuvoje ir užsienyje. Lietuvos dailininkų sąjungos narė nuo 1978 m.
Linjersas
Linjersas – kvartalas vakariniame Argentinos sostinės Buenos Airių pakraštyje.
Kvartalas pavadintas kariškio Santiago de Liniers garbei. Liniersą kertą Rivadavijos aveniu. Yra Šv. Kajetono bažnyčia. Kvartale įsikūręs Vélez Sársfield klubas.
Pakilimo denis
miniatiūra|250x250px|Pakilimo denis Pakilimo denis yra plokščia lėktuvnešio dalis, ant (nuo) kurios lėktuvas gali leistis (kilti). Prie pakilimo denių priskiriamos ir sraigtasparniams kilti (leistis) skirtos aikštelės laivo denyje.
Europinis lėlys
Europinis lėlys, tradiciškai - lėlys (Caprimulgus europaeus) – lėlinių (Caprimulgidae) šeimos veiklus sutemų paukštis.
Išvaizda
Kūno viršutinė pusė pilkai rusva, neryškiai skersai dryžuota bei išmarginta ryškiomis pailgomis tamsiomis dėmėmis. Per galvą ir pečius eina plačios išilginės juodos juostos. Apatinė kūno pusė pilka, rusva, skersai smulkiai dryžuota. Patino pirmosios trys didžiosios plasnojamosios plunksnos ir uodegos kraštai išmarginti baltomis dėmėmis. Snapas nedidelis, juodas. Rainelė tamsiai ruda. Kojos mažos, rusvo atspalvio.
Kūno ilgis nuo snapo iki uodegos galo 25-28 cm, patinų svoris 50-100 g, patelių 67-95 g.
Paplitimas
Eurazijoje gyvena nuo Atlanto vandenyno iki Užbaikalės. Šiaurėje arealas siekia pietinę Švedijos dalį, Šiaurės Dvinos žemupį, Lenos aukštupį, pietuose tęsiasi iki šiaurės vakarų Indijos, šiaurinės Arabijos jūros pakrantės, Mažosios Azijos, Viduržemio jūros. Gyvena Britų ir Viduržemio jūros salose, šiaurės vakarų Afrikoje.
Lietuvoje dažnas, bet negausus. Mėgsta slaptytis, todėl sunku įvertinti tikrąjį lėlių populiacijos dydį.
Biologija
Tai miško paukštis. Gyvena pušynuose, mišriuose miškuose, kirtavietėse, miško aikštelėse. Vengia šlapių vietų, aptinkamas tik sausose vietose. Mėgsta tupėti prie senų kelių.
Dauginimasis
Peri gana vėlai, kiaušinius deda tiesiai ant žemės, ant spyglių, pernykščių lapų, kerpių. Dėtyje paprastai būna 2 margi, įvairaus dydžio kiaušiniai. Abu porelės nariai peri apie 17 dienų. Jaunikliai išsirita ne kartu: pirmasis ritasi naktį, o kitas maždaug po paros. Jauniklių kūną dengia pilkai balsvi, juosvi pūkai. Paukščiukus maitina abu porelės nariai. Mažyliai skraidyti pradeda maždaug po 18 dienų, o kitą pavasarį jau gali perėti patys.
Per vasarą viena porelė išaugina dvi vadas.
Mityba
Gaudo naktį skraidančius vabalus, drugelius, mėšlavabalius, grambuolius. Kartais vabalus susirenka nuo medžių šakų, lapų ir žemės.
Porūšiai
Išskiriami 6 europinių lėlių porūšiai:
Paganinis (filmas)
Paganinis – 1989 m. sukurta biografinė drama apie garsųjį XIX a. smuiko virtuozą Nikolo Paganinį. Filmo scenarijų ir pagrindinį vaidmenį sukūrė vokiečių aktorius Klaus Kinski, kuris juostą ir režisavo. Tai paskutinis aktoriaus filmas.
Juostoje Paganinio sūnaus vaidmenį atliko Kinskio sūnus Nikolajus, o mylimosios – tuometinė jo sužadėtinė Debora Caprioglio, titruose pristatoma kaip „Debora Kinski.“
Vincas Martinkėnas
Vincas Martinkėnas (1907 m. sausio 12 d. Ignalina – 1997 m. gruodžio 4 d. Vilnius) – Lietuvos Vilniaus krašto visuomenės veikėjas, pedagogas, istorikas, vertėjas.
Biografija
Sūnus Jonas Laimutis Martinkėnas. 1935 m. baigė Vilniaus universitetą. 1928–1935 m. Vilniaus lietuvių studentų sąjungos narys, pirmininkas. 1932–1939 m. dėstė istoriją ir lietuvių kalbą Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1939–1940 m. lenkų A. Mickevičiaus gimnazijos Lietuvos istorijos mokytojas ir direktoriaus pavaduotojas. 1941–1944 m. Vilniaus lietuvių 3-osios gimnazijos direktorius. 1945 m. mobilizuotas į TSRS kariuomenę kovėsi fronte. 1946–1950 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, Visuotinės istorijos katedros vedėjas, istorijos fakulteto dekanas. 1950–1958 m. Vilniaus vidurinių mokyklų istorijos mokytojas. 1958–1971 m. Mažosios lietuviškosios tarybinės enciklopedijos (3 t. 1966–1971 m.) redaktorius. 1971–1982 m. Lietuvos mokslų akademijos ir Vilniaus universiteto bibliotekų rankraštynų neetatinis bibliografas, dokumentų aprašinėtojas.
Nuo 1926 m. rašė į Vilniaus lietuvių periodinę spaudą. Iš lenkų kalbos išvertė E. Ožeškovos romaną „Prie Nemuno“ (Nad Niemnem, 1958 m.) ir teisininko M. Romerio dienoraščio dalį (1990–1992 m. paskelbė žurnalo „Kultūros barai“ 27 numeriuose).
Powell
Powell − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Zasciankai
Zašciankai vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Nuevitasas
Nuevitasas  – miestas Kuboje, Kamagvėjaus provincijoje, šiaurinėje salos pakrantėje, prie Nuevitaso užutėkio. Yra jūrų uostas, geležinkeliai į Kamagvėjų ir Santa Klarą. Nuevitasas yra svarbus pramoninis Kubos miestas – verčiamasi chemijos (trąšų gamybos), cemento pramone, yra laivų statykla.
Istorija
Nuevitaso užutėkį 1492 m. pasiekė Kristupas Kolumbas. Miestas įkurtas 1775 m., o perkeltas į dabartinę vietą 1828 m.
Bo (reikšmės)
BO gali reikšti:
Bo gali reikšti:
bo gali reikšti:
Klaipėdos apskritis
Klaipėdos apskritis – 1995–2010 m. valstybinio lygmens administracinis teritorinis vienetas Vakarų Lietuvoje, vienintelė, kurios krantus skalauja Baltijos jūra ir Kuršių marios. Ribojasi su Tauragės ir Telšių apskritimis, taip pat su Rusijos Kaliningrado sritimi ir Latvija. Centras – Klaipėda.
Istorija
Istorinė Klaipėdos apskritis, vokiškai dar žinoma kaip, egzistavo 1752–1950 m. dabartinėje vakarų Lietuvoje, su centru Klaipėdoje, ir jos priklausomybė bei teritorija keletą kartų keitėsi.
1994 m. liepos 19 d. Lietuvos Respublikos Seimas priėmė įstatymą „Dėl LR teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų“, kuriuo Lietuvoje iki tol galiojusio rajoninio suskirstymo pagrindu buvo įsteigta 10 naujų apskričių, tarp jų ir Klaipėdos apskritis. Jos teritoriją sudarė Skuodo rajono, Kretingos rajono, Palangos miesto, Neringos miesto, Klaipėdos miesto, Klaipėdos rajono ir Šilutės savivaldybės. 1999 m. dalyje Šilutės savivaldybės teritorijos įkurta nauja Pagėgių savivaldybė, kurios teritorija įjungta į Tauragės apskritį. Apskrities teritorija 1994–1999 m. buvo 5746 km², nuo 1999 m. – 5209 km².
1994 m. gruodžio 15 d. Lietuvos Respublikos Seimas priėmė Lietuvos Respublikos apskrities valdymo įstatymą. Pagal jį apskrities valdytoją skiria ir atleidžia Vyriausybė Ministro Pirmininko teikimu. Apskrities valdytojas turi pavaduotoją, kurį skiria ir atleidžia Ministras Pirmininkas apskrities valdytojo teikimu. 1997 m. sausio 9 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu Nr.3 Lietuvos Respublikos apskrities valdytojo institucija reorganizuota į Lietuvos Respublikos apskrities viršininko instituciją.
2004 m. patvirtintas Klaipėdos apskrities herbas. 2010 m. liepos 1 d. panaikinta apskrities administracija, jos funkcijos perduotos savivaldybėms ir ministerijoms, o pati apskritis liko kaip teritorinis vienetas.
Suskirstymas
Klaipėdos apskrities teritorijoje yra 7 savivaldybės:
Miestai
Apskrityje yra 9 miestai, iš kurių didžiausi yra:
Kayden Kross
Kejden Kros (, tikrasis vardas – Kimberly Nicole Rathkamp; 1985 m. rugsėjo 15 d. Sakramentas, JAV) – amerikiečių pornografijos aktorė, modelis, pasirodanti Dženos Nikol slapyvardžiu. 2010 m. kartu su Kirsten Prais ir komiku Deivu Atela vedė AVN Awards apdovanojimus. Tais pačiais metais gavo daug apdovanojimų, tarp kurių buvo 2010 m. rugsėjo mėn. „Pichunter Babe Of The Month“ ir 2010 m. „TLA Raw Best Body Overall“ apdovanojimai. 2011 m. televizijos kanalo CNBC įvardinta kaip viena iš 12 populiariausių pornografijos žvaigždžių.
Biografija
Būdama 18 metų, Kejden įsidarbino šokėja viename Kalifornijos striptizo klube. Šiek tiek vėliau ji pasirašė modelio kontraktą – apsinuoginusi fotografavosi žurnalų viršeliams. 2006 m. Hustler patalpino jos nuotrauką ant balandžio mėnesio žurnalo viršelio, kuris išleistas Amerikoje.
2006 m. lapkritį Kejden pasirašė išskirtinį kontraktą su „Vivid Entertainment“. Netrukus išleistas debiutinis filmas „Kayden’s First Time“, kuriame ji atliko pagrindinį vaidmenį, taip pat filmas „Be Here Now“. Visgi 2007 m. aktorė atsisakė pratęsti kontraktą su „Vivid Entertainment“ ir po mėnesio pasirašė kontraktą su kompanija „Adam and Eve“. 2009 m. išleistas populiarus filmas „The 8th Day“, kuriame vaidino Kejden Kros.
2008 m. rugsėjo 2 d. pradėjo veikti asmeninis tinklalapis „ClubKayden.com“. 2008 m. rugsėjį Kejden buvo išrinkta žurnalo Penthouse „Mėnesio mergina“.
2010 m. sausio 1 d. pasirašė ilgalaikį kontraktą su „Digital Playground“ studija. Pirmasis jos filmas su šia kompanija – „The Smiths“, iškart tapo bestseleriu ir jau praėjus trim mėnesiam nuo kontrakto pradžios ji gavo vaidmenį didelio biudžeto filme „Body Heat“. Kejden už šią rolę gavo dvi „Best Actress Awards“ premijas.
Iki 2013 m. buvo nusifilmavusi 86 pornografiniuose filmuose.
Stanislovas Buchaveckas
Stanislovas Buchaveckas (g. 1951 m. birželio 11 d. Nochtuiske, Jakutija) – Lietuvos istorikas, publicistas.
Biografija
1964–1974 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas. 1969 m. baigė Joniškio vidurinę mokyklą, 1974 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.
Dalykinė kalba
Dalykinė kalba tarnauja dalyko turinio pažinimui, sąvokų įvardijimui bei kalbėjimui apie jas ir todėl tenkina specifinius dalykinės komunikacijos poreikius.
Dalykinę kalbą tiria taikomoji kalbotyra.
Rūšys
Pagal dalykines sritis gali būti išskiriama:
Šaltiniai
Terminus Faklingvo
Ana Ščetinina
Ana Ščetinina (1908 m. vasario 26 d. – 1999 m. rugsėjo 25 d.) – pirmoji moteris tolimojo plaukiojimo kapitonas pasaulyje, rusė.
Triodas
thumb|1906 m. Lee de Forest triodo lempa Triodas – elektroninė lempa, sudaryta iš trijų elektrodų: katodo, anodo ir tinklelio. Tinklelis – vielinė spiralė arba tinklas, skiriantis anodą nuo katodo, bet jų neliečiantis. Juos gaubia metalinis cilindro formos anodas.
Rudgelsvė šaškytė
Rudgelsvė šaškytė (Melitaea cinxia) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. sausose pamiškių pievose, tarp jaunų pušaičių.
Ana Ščetinina
Gimė 1908 m. vasario 26 d. geležinkelio stoties Okeanskaja gyvenvietėje netoli Vladivostoko (Rusija).
Rudgelsvė šaškytė
Vikšrai paplitę ant gysločio, vanagės ir kitų žolinių augalų. Lėliukė su raudonomis dėmelėmis.
Triodas
Istorija ir panaudojimas
Triodą 1906 m. išrado Jungtinių Amerikos Valstijų išradėjas Li de Forestas. Iš pat pradžių šis prietaisas buvo naudojamas kaip stiprinimo lempa, tačiau 1913 m. vokiečių mokslininkas A. Meisneris triodą panaudojo kaip generatorinę lempą savo elektrinių virpesių generatoriuje.
Rudgelsvė šaškytė
Lietuvoje negausi rūšis. Paplitęs Europoje ir Azijoje.
Triodas
Konstrukcija
right|thumb|Šiuolaikinio žemos galios triodo vakuuminio vamzdžio struktūra. Stiklas ir išoriniai elektrodai yra parodyti dalinai nupjauti, kad matytųsi konstrukcija.
Połubiński
Połubiński − pavardė.
Ana Ščetinina
1925 m. įstojo į Vladivostoko jūrų technikumo Laivų vairavimo skyrių. Baigusi technikumą dirbo Kamčiatkoje, kur pakilo nuo paprasto jūrininko iki laivo kapitono.
Połubiński
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Triodas
Konstrukcija
Visi triodai turi karštą katodo elektrodą, kurį šildo kaitinimo siūlelis (jis paleidžia elektronus) ir platų metalinį elektrodą, prie kurio elektronai yra traukiami. Taip pat triodai turi tinklelį tarp elektrodų, sudarytą iš laidų ekrano, taip kontroliuojama srovė. Šios dalys yra hermetiškai sudėtos stikliniame inde, kuriame nėra jokio oro. Kadangi kaitinimo siūlelis turi ribotą gyvenimo laiką, tai jis yra padarytas iš pakeičiamos dalies, elektrodai yra pritvirtinti prie terminalinių smeigtukų, kurie įsistato į lizdą. Triodo veikimo laikas yra apie 2.000 valandų mažiems vamzdžiams, o galingiems apie 10.000 valandų.
Ana Ščetinina
Biografija
Būdama 24 m. A. Ščetinina gavo šturmano diplomą, o būdama 27 m. tapo pirmąja moterimi pasaulyje tolimojo plaukiojimo kapitone. 1935 m. pagarsėjo tuo, kad laivu „Čavyčia“ iš Hamburgo Arkties vandenynu atplaukė į Tolimuosius Rytus.
Triodas
Veikimo principas
Veikimo principas panašus į diodo. Jeigu anodas yra teigiamas, elektronai, išspinduliuoti iš katodo, juda link anodo, taip sukurdami srovę, priešingu atveju, srovė neteka. Tinklelis veikia tarsi vartai: teigiamai įkrautas tinklelis, traukia katodo elektronus, taip sustiprindamas srovę. Neigiamai įkrautas, jis sukuria barjerą, kuris stabdo elektronų judėjimą iš katodo į anodą. Todėl triodas gali būti naudojamas ne tik kaip stiprinimo lempa, tačiau ir kaip jungiklis (praleidžiantis srovę tuomet, kaip tinklelis nėra neigiamai įkrautas).
Ana Ščetinina
Biografija
1938 m. kovo 20 d. A. Ščetinina buvo paskirta naujai įsteigto Vladivosotoko žvejybos uosto pirmąja viršininke.
Triodas
Veikimo principas
Elektronenröhre Elektronrör
Ana Ščetinina
Biografija
1938 m. įstojo į Leningrado vandens transporto instituto Laivų vairavimo fakultetą.
Vokietijos-TSRS karo pradžioje ji dirbo Baltijos jūroje. Jos laivas bombarduojant evakavo Talino gyventojus, gabeno strateginius krovinius. Vėliau dirbo Ramiajame vandenyne, kur gabeno techniką ir karinius krovinius iš JAV. 1945 m. jos laivas dalyvavo išlaipinant desantą Sachaline.
Po karo A. Ščetinina buvo laivų „Askoldas“, „Baskunčiakas“, „Beloostrovas“, „Dnestras“, „Pskovas“, „Mendelejevas“ kapitonu Baltijos laivininkystėje.
Nuo 1949 m. dirbo Leningrado aukštojoje inžinerinėje jūrų mokykloje. Nuo 1951 m. buvo vyresnioji dėstytoja, o vėliau – laivų vairavimo fakulteto dekanė. 1956 m. tapo docente.
Apdovanojimai
Ana Ščetinina – Socialistinio darbo didvyrė, TSRS Jūrų laivyno garbės darbuotojas, Vladivostoko garbės pilietis, Rusijos Rašytojų sąjungos narė, Tolimųjų Rytų jūrų kapitonų asociacijos (Дальневосточная ассоциация морских капитанов) ir Tarptautinės kapitonų asociacijų federacijos (IFSMA, The International Federation of Shipmasters' Associations) garbės narė.
Louis Armstrong
Luisas Armstrongas (, 1901 m. rugpjūčio 4 d. Naujajame Orleane – 1971 m. liepos 6 d. Niujorke) – amerikietis džiazo trimitininkas ir dainininkas.
Ana Ščetinina
Apdovanojimai
Vladivostoko Jūrų kapinėse jai pastatytas paminklas.
Louis Armstrong
Biografija
Luisas Armstrongas gimė Naujajame Orleane, labai skurdžioje juodaodžių šeimoje. Tėvas paliko šeimą netrukus po to, kai gimė Luisas. Motina vertėsi prostitucija. Iki penkerių metų Luisą augino močiutė. Šešerių pradėjo lankyti vietos mokyklą. Netrukus susipažino su iš Lietuvos (Vilkijos ) emigravusių žydų Karnovskių šeima, kuri jį maitino bei davė darbo.
Ana Ščetinina
Apdovanojimai
2006 m. spalio 20 d. jos vardu pavadintas kyšulys (Ščetininos kyšulys) Japonijos jūros Amūro įlankoje.
Louis Armstrong
Biografija
Sunki vaikystė turėjo didelės įtakos jo muzikai. Jis išmoko groti kornetu paauglių pataisos namuose (jį įkalino už tai, jog 1912 m. Naujųjų Metų naktį į dangų iššovė iš patėvio pistoleto), kiek vėliau Luisas Armstrongas pradėjo groti kornetui giminingu trimitu, o dainuoti pradėjo jau pagarsėjęs kaip trimitininkas. 1922 m. Luisas Armstrongas išvyko į Čikagą, tai buvo jo profesionalios karjeros pradžia. Greitai jis tapo vienu žinomiausių džiazo atlikėju gimtojoje šalyje, o dabar jo vardas yra vienas geriausiai žinomų visame pasaulyje, tapęs džiazo simboliu. Nuo 1929 m. su ansambliais koncertavo Jungtinėse Valstijose, o 1932 m. pirmą kartą atliko kūrinius Londone.
Luisą Armstrongą puikiai vertino ir klausytojai, ir džiazo kritikai (1952 m. džiazo žurnalas „Down Beat“ išrinko jį geriausiu metų atlikėju). 1964 m. ir 1972 m. pelnė Grammy apdovanojimus.
Bananas (gentis)
thumb|left|250px|[[Mažasis bananas|Mažojo banano žiedas.]] Bananai (Musa) – bananinių (Musaceae) šeimos žolinių augalų gentis, kurioje yra apie 70 rūšių. Auga daugiausia tropinio ir subtropinio klimato šalyse Afrikoje, Azijoje ir Okeanijoje. Daug valgomų bananų plantacijomis auginama Centrinės Amerikos kraštuose. Didžiausia bananų augalų įvairovė sutinkama Malaizijoje ir Indonezijoje. Nepaisant dydžio, bananų genties augalai neturi sumedėjusio kamieno, t. y., yra žoliniai augalai, o netikrą kamieną sudaro susispietę milžiniški lapkočiai. Augalas gali išaugti iki 9 m aukščio ir yra tarp aukščiausių šių laikų žolinių augalų. Lapai labai dideli (iki 4 m ilgio). Žiedai susitelkę kekės pavidalo žiedynuose. Vaisiai vadinami bananais (kitose pasaulio kalbose, pvz., ispanų, vaisių pavadinimas skiriasi priklausomai nuo rūšies.
Taksonomija ir klasifikacija
(pvz. Maiadomu kalba ) || mōte || mocā || mōz ~ mūz || mozā || musa
Žodis bananas į lietuvių kalbą galėjo atkeliauti per rusų kalba, o į šią – iš ispanų arba portugalų kalbos. Į minėtas dvi kalbas žodis galėjo patekti iš volofų kalbos.
Iki pat XX a. penktojo dešimtmečio bananai ir plantanai buvo klasifikuojami suteikiant binarinius pavadinimus pagal Linėjaus pavyzdį, tarytum jie būtų atskiros rūšys. Dabar valgomieji bananai turi labai painią taksonomiją dėl hibridų, mutacijų, selekcijos. Dauguma valgomų bananų yra besėkliai (būdinga partenokarpija), todėl sterilūs ir dauginami vegetatyviniu būdu. Hibridinių rūšių užvardinimas į bananų botaniką įvedė nemažai painiavos.
Rūšys
2013 m. duomenimis, Pasaulinis augalų šeimų kontrolinis sąrašas įtraukia 68 rūšis ir du pirminius hibridus. Į skirsnius klasifikuojama pagal chromosomų skaičių ir morfologiją.
Musa skirsnis (įskaitant Rhodochlamys)
thumb|right|Musa acuminata thumb|Žydintis japoninis pluoštinis bananas (Musa basjoo) thumb|[[Musa ornata]] thumb|right|Rožinio banano (Musa velutina) žiedas
Nežinomos pogentės
thumb|Musa genties augalas
Žalioji (Biržai)
Žalioji – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Papilio, prie Kadaro upelio (Apaščios intakas). Sodybų nėra išlikę.
Istorija
1923 m. buvo 2 ūkiai. 1959-1992 m. Kupreliškio kolūkio kaimas.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Aleksandravėlė (Vilnius)
Aleksandravėlė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 17 km nuo Avižienių, 3 km į pietvakarius nuo Pikeliškių, prie Raudonosios balos pietinio pakraščio.
Kalendorius
thumb|240px|right|Sieninis kalendorius Kalendorius ( 'skolų knygelė') – laiko skaičiavimo sistema, priskirianti dienoms kalendorines datas. Senovės romėnai mėnesio dienomis, kurios buvo vadinamos kalendomis, privalėdavo mokėti skolas.
Pirmasis lietuviškas kalendorius išleistas L. Ivinskio (pradėtas 1845 m.).
Kalendorių tipai
Saulės kalendorius – plačiausiai naudojamas (Europa, Amerikos žemynas) kalendorius. Jo pagrindą sudaro atogrąžiniai metai.
Saulės kalendoriaus pradininkais laikomi senovės romėnai, nors pirmieji jį ėmė taikyti senovės egiptiečiai. Jų kalendoriniai metai buvo suskirstyti į 12 mėnesių po 30 parų, metų pabaigoje pridedant 5 paras. Metų pradžia – vasaros saulėgrįža, kai patvinsta Nilas. Vėliau šį kalendorių perėmė ir patobulino minėtieji senovės romėnai. Jų kalendorius pavadintas Julijaus kalendoriumi.
Mėnulio kalendorius – naudojamas musulmonų kraštuose. Šiame kalendoriuje 12 mėnesių pakaitomis po 30 ir 29 paras sudaro 354 parų trukmės mėnulinius metus. Tikrieji mėnuliniai metai (12 sinodinių mėnesių) turi 354, 3672 paros, todėl kai kurie kalendoriniai mėnuliniai metai yra pailginami viena para, kitaip kalendorius pradės neatitikti Mėnulio fazių. Mėnuliniai metai maždaug 11 parų trumpesni už atogrąžinius (saulinius) metus, todėl mėnulinių metų pradžia gali būti tiek žiemą, tiek rudenį, vasarą bei pavasarį.
Mėnulio-Saulės kalendorius – naudojamas Izraelyje ir kai kuriose Tolimųjų Rytų šalyse. Tai sudėtingas kalendorius, kuriame bandoma suderinti sinodinį mėnesį ir atogrąžinius metus. Metai prasideda per pavasario lygiadienį.
Kalendorius Senovės Lietuvoje
Senovės Lietuvoje naudotasi Mėnulio kalendoriumi, kurio metai turėjo 12 mėn. Plintant žemdirbystei, atsirado Saulės kalendorius. Mėnulio kalendorius su Saulės buvo derinamas, kaip manoma, pagal Mėnulio jaunaties ar pilanties pasikartojimą Sietyno žvaigždžių spiečiuje (jo pavadinimas siejasi su žemdirbyste) tam tikromis pavasario ar rudens datomis. Nuo XIII a. vid. LDK jau oficialiai naudojamasi Julijaus (saulės) kalendoriumi (jis įvestas 45 pr. m. e. Romoje) Šio kalendoriaus metus imta skaičiuoti nuo Kristaus gimimo; naujieji metai pasidėdavo 1.1 (sausio stiliaus), 3.25 (kalėdų stiliaus). Kartais metai buvo skaičiuojami nuo „pasaulio sukūrimo“ (5508 pr. m. e; metų pradžia buvo kovo 1 d.)
1800 m. sausio 1 d. vėl grįžta prie Julijaus kalendoriaus; Užnemunėje ir toliau vartotas Grigaliaus kalendorius.
1915 m. lapkričio 15 d. visoje Lietuvoje vėl įvestas Grigaliaus kalendorius.