cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Actekai
Tenočtitlano iškilimas
Vėlesnio Tenočtitlano valdovo Ašajakatlio sesuo buvo ištekėjusi už Tlatelolko tlatoani. Tačiau Ašajakatlis tlatelolkiečius apkaltino, kad blogai elgiasi su jo seserimi ir tuo pagrindu prasidėjo karas. 1469 m. šis miestas prijungtas prie imperijos. Taip pat buvo užkariauti Tolokanas, Okuilanas ir Malinalkas. Cincuncane Ašajakatlis pralaimėjo taraskams (pirmasis didelis actekų pralaimėjimas istorijoje), tačiau atstatė valstybės galią, o netrukus buvo užkariauti mištekai ir sapotekai.
Ajusotlio valdymo metu buvo perorganizuota armija, imperija pasiekė didžiausio išsiplėtimo tašką. Po Ajusotlio į sostą įžengė Motekusoma II (labiau žinomas kaip Moctezuma II ar Montesuma) ir buvo imperatoriumi tuo metu, kai 1519 m. į šalį atvyko ispanai.
Imperija
Actekų valstybės santvarka buvo kitokia, nei Europoje egzistavusių imperijų. Kaip ir dauguma europietiškų imperijų, ji buvo daugiatautė, tačiau skirtingai nuo jų, tai buvo daugiau duoklės, o ne vieninga valdžios sistema. Istorikas Arnold Joseph Toynbee, lygindamas ją su Asirijos imperija, labai klydo, nes actekų valstybės valdovas buvo renkamas ir valdžios paveldėti negalėjo. Labai skyrėsi ir duoklės sistema Europoje bei Amerikoje. Europoje duoklę pasisavindavo feodalas, o actekų valstybėje ji būdavo išdalijama visuomenei ir tik tam tikra dalis atitekdavo valdovo rūmų išlaikymui ir armijai.
Nors actekų valdomi miestai turėdavo mokėti didelę duoklę, tačiau archeologiniai tyrinėjimai actekų kontroliuotose vietovėse rodo, kad po actekų užkariavimo paprastų žmonių gyvenimo lygis ne smuko, o kilo. Tai galėjo lemti padidėjusi prekyba. Dėl geresnių kelių ir puikios organizacijos duoklė buvo renkama iš „platesnės mokestinės bazės“. Atrodo, kad tik aukščiausioji kitų genčių klasė iš pradžių ekonomiškai nukentėdavo nuo actekų užkariavimo. Yra požymių, kad egzistavo prekyba vietoje pasigamintomis prekėmis.
Svarbiausias Tenočtitlano valdžios pareigūnas dažnai vadinamas actekų valdovu. Jo titulas nahuatlių kalba Huey Tlatoani („uei tlatoani“) reiškė „Didysis kalbėtojas“, o tlatoque („kalbėtojais“) buvo vadinama diduomenė. Įdomu, kad actekų valdovas turėjo dar vieną titulą – „Tcatecuhtli“ („tlakatekutlis“ arba „vyrų galva“ – vyriausiasis karo vadas). Didėjant Tenočtitlano galiai, didėjo ir tlatoanio įtaka ir Ajusotlio valdymo metu „karo vadas“ jau tapo tinkama analogija. Šis titulas nebuvo paveldimas.
Actekų miestai
Tenočtitlanas – actekų sostinė dirbtinėje Texcoco (Teškoko, Teskoko) ežero saloje, ten kur dabar yra Meksikas. Miestas buvo padalintas į 4 dalis, vadinamas „campans“ (isp. „teritorijas“), o kiekviena jų – į 20 rajonų, vadinamų „calpulli“ („sritis“ arba „valdymas“ – nauatlių kalba). Juos skyrė kanalai tlaxilcalli („tlašilkali“), naudoti susisiekimui. Klestėjimo metu Tenočitlane ir jo priemiesčiuose galėjo gyventi nuo 300 000 iki 700 000 gyventojų – tai buvo didžiausias pasaulio miestas (palyginimui – Paryžiuje 250 000, Konstantinopolyje – 200 000, Venecijoje – 160 000 gyventojų)
Tlatelolkas – iš pradžių savarankiškas miestas, prekybos centras, vėliau tapęs Tenočitlano priemiesčiu. Ispanų teigimu, Tlatelolke buvo didžiausias jų matytas turgus, didesnis už Venecijos ar Konstantinopolio. Pagal svarbą – antrasis miestas „Trijų sąjungoje“, nes buvo didžiausias uostas-prekyvietė visoje Centrinėje Amerikoje.
Teškokas (Texcoco) – miestas ant Teskoko (Teškoko) ežero kranto. Antras pagal svarbumą actekų miestas, gaunantis apie 2/5 visos duoklės. Tai buvo mokslo centras, turėjo milžinišką biblioteką (apie 0,5 mln. rankraščių) su ankstesnių civilizacijų raštais.
Tlakopanas (Tlacopán) – trečiasis svarbiausias miestas. Kartu su Tenočitlanu ir Teškoku sudaręs vadinamąją „Trijų Sąjungą“ ir davęs pagrindą actekų imperijai. Gaudavo 1/5 visos duoklės.
Čolula – antrasis pagal didumą, bet politiškai tik penktasis valstybės miestas, turėjęs apie 100 000 gyventojų, 365 šventyklas. Čoluloje actekai pastatė Didžiąją Piramidę, savo tūriu didesnę net už Cheopso piramidę. Didžiausia piramidė Žemėje yra Meksikoje. Jos tūris 5 kartus didesnis už Cheopso piramidę, 3 kartus didesnis už Čolulos, amžius – apie 2000–2500 m.
Tiacaelelio reformos
Actekų valstybės struktūros suformavimui didžiausią įtaką turėjo Tlacaelel (Tlakaelelis nauatlių kalba – „vyriška širdis“), gyvenęs 1397–1487 m. Jis buvo tlatoanio Iškoatlio sūnėnas bei Čimalpopokos ir Moktesumos I brolis. Jo titulas – Cihuacoatl (kiualkoatlis, apytikslė prasmė – „patarėjas“). Nors ir galėjo, jis atsisakė tapti tlatoaniu. Vėlesnės kronikos (pvz., Ramírez Codex) rodo jį turėjus didžiulę įtaką. Tlakaelelis suformavo naują actekų valdžios struktūrą, perrašė actekų istoriją, įsakė sudeginti daugelį senųjų actekų kodeksų, nes jie pilni melo ir parašyti ne pačių actekų, o nežinia kieno, darančių gėdą galingiausiai tautai Jukatane. Taip pat reformavo actekų religiją, gentinį dievą Uicilopočtlį (Huicilopočtlį) pakeldamas į aukščiausią rangą kartu su senaisiais nauatlių tautos dievais Tlaloku, Teskatlipoka ir Kecalkoatliu. Po šios reformos actekų dievams reikėjo nuolatinių žmonių aukų (kad suktųsi saulė), o kad nepritrūktų aukojamųjų, atsirado ritualiniai „gėlių karai“, kurie tuo pačiu leido kariams treniruotis.
Kai kurie istorikai mano, kad actekų aukštuomenė suprato, jog nuolatiniai žmonių aukojimai – nesenos Tlakaelelio reformos rezultatas. Tuo galima paaiškinti Moktesumos veiksmus, atvykus Kortesui. Ilgainiui žmonių aukojimas tapo viena iš actekų imperijos žlugimo priežasčių. Pvz., actekų neužkariautos, bet privalėjusios dalyvauti „gėlių karuose“ Tlaškalos gyventojai prisijungė prie Korteso žygio į Tenočtitlaną. Actekų karo strategijos pagrindinis tikslas buvo atskirų karių veiksmais paimti priešus į nelaisvę, o ne suderintais veiksmais sunaikinti priešą generaliniame mūšyje. Buvo jau per vėlu, kai actekai perprato europietiškąjį karo supratimą.
Klasinė visuomenės struktūra
Tradiciškai visuomenė buvo skirstoma į 2 klases: macehualli („makeuali“ – žmonės, valstiečiai) ir pilli (aukštuomenė). Aukštuomenė iš pradžių nebuvo paveldima, tačiau pilli vaikai turėjo daugiau šansų gauti išsilavinimą ir turtinę nepriklausomybę, dėl to jiems buvo lengviau tapti pilli. Ilgainiui (XIV a. pab. – XV a. pr.) sistema įgijo vis daugiau paveldimų bruožų.
Actekų kariuomenėje tarnavo profesionalūs kariai bei tam tikras šauktinių atitikmuo. Pilnaverčiu kariu buvo tampama tik paėmus į nelaisvę priešą, o vėliau – pademonstravus savo gabumus. Parodęs tokį karinį šaunumą, actekas galėjo tapti „pilli“ ar net „tlatoani“ (pvz., Moktesuma II dalyvavo 9-iose kautynėse ir paėmė į nelaisvę 17 priešų). Kai actekų karys paimdavo 4-5 belaisvius, jis būdavo vadinamas tequiua (tekuja) ir turėjo galimybę įgyti Erelio kario arba Jaguaro kario rangą (maždaug atitinka kapitoną), o vėliau – tlacateccatl (tlakatekatlio) ar tlachochcalli (tlačočkatlio) rangą. Norint būti išrinktu tlatoani, reikėjo paimti maždaug 17 belaisvių.
Kai actekų berniukai sulaukdavo pilnametystės, jie nebesikirpdavo plaukų tol, kol kare nepaimdavo pirmojo belaisvio. Kai du ar trys jaunuoliai kartu mėgindavo paimti belaisvį, jie buvo vadinami iyac (ijakais). Jei po tam tikro laiko, paprastai trijų mūšių, nepavykdavo paimti belaisvio, jie tapdavo valstiečiais. Būti kariu ilgais plaukais buvo gėdinga, todėl verčiau jau buvo tapti macehualli (makeauliu).
Imant duoklę, imperijoje atsirado trečioji klasė, kurios nebuvo tradicinėje sistemoje – pochtecas (počtekai – „garbingieji“), t. y., pirkliai. Jie ne tik prekiavo, bet veikė ir kaip šnipai (kariai į juos žiūrėjo iš aukšto).
Vėliau macehualli (makeualiai) užsiėmimas irgi kito. Eduardo Noguera (Annals of Anthropology, UNAM, Vol. xi, 1974, p. 56) nuomone, tik apie 20 % gyventojų dirbo žemės ūkyje ar maisto pramonėje, dauguma macehualli (makeualių) užsiėmė menais ir amatais.
Žmonių aukojimas
thumb|right|250px|Žmogaus paaukojimas thumb|right|250px|Ritualinė nefrito kaukė Europiečiams žmonių aukojimas buvo labiausiai šokiruojantis actekų civilizacijos paprotys, nors, lyginant su europietiškais egzekucijos būdais, actekai neišrado nieko naujo. Žmonių aukojimas tuo metu buvo paplitęs visoje Mezoamerikoje ir Pietų Amerikoje, tačiau actekai tai vykdė ypač dažnai – 18 kartų per metus.
Ne visada aukoms skirdavo žmones. Buvo paplitęs ir gyvulių aukojimas. Actekai tam augino net specialią šunų veislę. Kecalkoatlio kultas reikalavo drugelių ir kolibrių aukojimo. Žmonės dievams aukodavo taip pat ir daiktus, išteptus savo krauju. Apskritai, Mezoamerikos kultūrose kraujas vaidino labai svarbų vaidmenį: viename iš pasaulio sukūrimo mitų, Kecalkoatlis kraują iš žaizdos ant savo varpos naudojo tam, kad suteiktų žmonėms gyvybę. Daugelyje kitų mitų dievai naudojo savo kraują, kad padėtų žmonėms.
Pagal standartinę paaukojimo procedūrą, aukojamas žmogus būdavo nudažomas mėlyna kreida (pasiaukojimo spalva), užkeliamas ant piramidės viršūnės ir ten paguldomas ant akmeninio altoriaus. Jo krūtinės ląsta prapjaunama ceremoniniu peiliu, išimama širdis ir iškeliama į saulę. Tuomet širdis dedama į specialų indą, o kūnas nustumiamas nuo piramidės žemyn. Iš principo, auka turėjo būti savanoriška, bet jei tikėjimo nepakakdavo, galėjo būti panaudojami narkotikai. Su kūnu buvo elgiamasi įvairiai: vidaus organais šėrė gyvulius, išvalytą galvą viešai padėdavo į specialią lentyną (tzompantli- „compantli“), likusias kūno dalis kremuodavo arba supjaustydavo į smulkius gabalėlius, kuriuos dovanodavo svarbiems asmenims ar valgydavo (INAH, 2005).
Buvo ir kitų žmonių aukojimo būdų. Auka galėjo būti nušaunama lanku, sudeginama arba paskandinama.
Actekų šaltiniai teigė, kad statant Tenočtitlano didžiąją piramidę per 4 dienas buvo paaukota 84 400 karo belaisvių. Tačiau neaišku, kaip 220 000 gyventojų turėjęs miestas galėjo priimti ir išmaitinti tokį belaisvių kiekį. Be to, teigiama, kad visus belaisvius paaukojo asmeniškai pats Auicotlis – o tai reikštų 17 paaukojimų per minutę. Daugelis tyrinėtojų mano, kad iš tiesų buvo paaukota maždaug 3000 belaisvių, o aukų skaičius išpūstas karo propagandos.
Korteso kareivis Bernalis Diasas del Kastiljo (Bernal Díaz del Castillo) vėliau rašė („Teisingas pasakojimas apie naujosios Ispanijos užkariavimą“), kad didžiojoje piramidėje esančioje kaukolių lentynoje jis esą suskaičiavęs 100 000 kaukolių. Bet kad tilptų toks kiekis kaukolių, tzompantli („compantlis“) turėtų būti kelių kilometrų ilgio, tuo tarpu ji tebuvo 30 metrų ilgio. Dabar manoma, kad ten galėjo būti 600–1200 kaukolių. Diasas taip pat teigė, kad Tlatelolko tzompantli („compantlis“) buvę 60 000 kaukolių. Pasak William Arens („The Man-Eating Myth: Anthropology and Anthropophagy“, 1979, ISBN 0-19-502793-0), šiuolaikiniai kasinėjimai terado 300 kaukolių. Didžioji dalis kaukolių dingo arba buvo pamestos.
Bernardinas de Saagunas (Bernardino de Sahagún) ir Chuanas Bautista de Pomaras (Juan Bautista de Pomar) teigė, kad actekai per metus švęsdavo 18 švenčių ir tik per jas vykdavo žmonių aukojimai. Kiekvienas dievas reikalavo skirtingos aukos: Šilonenui būdavo skandinamos jaunos moterys, Tlalokui aukojami sergantys berniukai, Uicilopočtliui – nauatliškai kalbantys belaisviai, Teskatlipokai – actekas savanoris.
Ne visi aukojimai vykdavo pagrindinėje piramidėje, kai kurie – mažoje salelėje prie miesto. Pasak actekų šaltinių, Tlakašipeualctlio (Tlacaxipehualiztli) mėnesį 34 belaisviai buvo paaukoti gladiatorių varžybose Šipe Totekui. Daugiau žmonių – Uicilopočtliui Pankuecalictlio (Panquetzaliztli) mėnesį. Taigi aukų galėjo būti 300–600 per metus, tačiau Marvin Harris šį skaičių daugina iš 20, nes tokie aukojimai galėję vykti kiekvienoje iš 20 Tenočtitlano miesto dalių. Tyrinėtojai nesutaria dėl per metus paaukojamų žmonių skaičiaus.
Aukojimus vadino nextlaualli – „neštlaualiu“ arba „skolos dievams grąžinimu“, kad saulė galėtų išgyventi 52-jų metų ciklą, o aukos buvo belaisviai, kuriems gauti actekai vykdė gėlių karus.
Nežinoma, ar actekai praktikavo aukojimus iki atvykdami iš šiaurės į Anauako slėnį. Actekų kronikos teigia, kad aukojimas, kaip tradicija, buvo pradėtas „penkių peilių“ metais, t. y. 1484 m., valdant Tisokui. Vykdant Tlakaelelio reformas, tiek dėl religinių, tiek ir dėl politinių priežasčių, žmonių aukojimas tapo svarbia actekų kultūros dalimi. Žinoma, kad valdant paskutiniajam I toltekų dinastijos valdovui Se Akatliui Topilcinui (925–947 m.), įvykdyta religinė reforma, kurios metu buvo uždrausti žmonių aukojimai. Dėl šios priežasties minėtas valdovas, vadintas dar Kecalkoaotliu (nešiojo kecalio paukščio plunksnų apsiaustą, karūną bei anties snapo pavidalo veido kaukę, draudęs žmonių aukojimus ir auginęs barzdą), su dalimi pavaldinių buvo priverstas bėgti iš Astlano link Teskoko ežero. Taip atsirado prieštaravimas tarp actekų ir toltekų kultūrų.
Etnologė L. Sežurnė (Laurette Séjourné) mano, kad žmonių aukojimas kėlė vidinius prieštaravimus actekų kultūroje. Jie labai vertino toltekų kultūrą ir laikė save Kecalkoatlio sekėjais, tačiau Kecalkoatlio kultas draudė žmonių aukojimus, o toltekai dievams aukodavo tik gėles. Sežurnė pažymi, kad buvo nustatytos bausmės tiems, kas drįstų rėkti arba nualpti aukojimo metu.
Atvykęs į Tenočtitlaną, Kortesas uždraudė žmonių aukojimą, tad ispanai mieste nematė nei vieno aukojimo ir apie juos sužinojo tik iš pačių actekų pasakojimų. Taip pat nėra nei vieno aukojimo piešinio, nupiešto iki ispanų atvykimo. Galbūt tai galima paaiškinti actekų rankraščių naikinimu, kurį vykdė ispanai. Žinoma, kad 1520 m. naktį iš birželio 30-osios į liepos 1-ąją ( – „liūdnoji naktis”) actekai paaukojo dievams Uicilopočtliui ir Teskatlipokai 25-27 ispanus ir 15-22 konkistadorų arklius. Visa tai regėjo tąnakt iš Tenočtitlano bėgę ispanai. Manoma, kad jie specialiai apjuodino actekus, ypač jų karo vadą Kuautemoką (Montesumos giminaitį ir žentą).
Kalija
Kalija (Zantedeschia) – aroninių (Araceae) šeimos Aroideae pošeimio augalų gentis.
Paplitusi pietų Afrikoje iki Malavio šiaurinėje dalyje.
Rūšys
Yra apie 28 rūšis:
2002 m.
2002 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių. Tai taip pat:
Actekai
Žlugimas
1519 m. Meksikos pakrantėje, ties dabartiniu Verakruso miestu, išsilaipino Ernano Korteso vadovaujami konkistadorai ir, po dvejus metus trukusios kovos bei ilgos Tenočtitlano apgulties, 1521 m. rugpjūčio 13 d. (kai pasidavė Tenočtitlanas) užkariavo actekų imperiją. Kortesas turėjo apie 500 ispanų karių ir kartu su juo kovojo indėnai iš Tlaškalos ir Teškoko, kurie norėjo nusimesti actekų jungą.
2002 m.
2002 m. rinkimai surengti 73 šalyse.
Actekai
Žlugimas
Tuo metu kitos Mezoamerikos kultūros nebuvo paliestos. Tlaškaliečiai tikėjosi padėkos už pagalbą Kortesui, o taraskai ir mištekai džiaugėsi, kad žlugo senas jų priešas.
2002 m.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Balandis Gegužė Birželis Liepa Gruodis
Actekai
Žlugimas
Atrodo, kad iš pradžių Kortesas norėjo išlaikyti actekų imperijos struktūrą. Actekų diduomenė išlaikė savo statusą (iki šiol viena Ispanijos bajorų šeima tituluojama Montesumos kunigaikščiais), mokėsi ispanų kalbos, kai kurie išmoko rašyti lotyniškais rašmenimis. Jų parašyti raštai yra labai svarbus žinių apie actekų kultūrą šaltinis. Pirmieji misionieriai mokėsi nauatlių kalbos, o kai kurie, pvz., Bernardinas de Saagunas (Bernardino de Sahagún), stengėsi gerai pažinti actekų kultūrą.
2002 m.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Balandis Gegužė Birželis Rugsėjis
Actekai
Žlugimas
Labai greitai padėtis pasikeitė. Antroji misionierių ir valdininkų iš Ispanijos banga pradėjo neapkęsti visko, kas susiję Mezoamerikos kultūromis ir siekė jas išnaikinti. Galiausiai, valdžia įstatymiškai indėnus prilygino mažamečiams ir uždraudė ne tik žinoti apie savo kultūrą, bet net ir mokytis skaityti bei rašyti ispaniškai.
Teigiama, kad raupų ir šiltinės epidemijos sunaikino iki 75 % gyventojų. Manoma, kad ispanų užkariavimo metu Meksikoje gyveno apie 15 mln. žmonių, o po 70 metų gyventojų buvo tik apie 3 mln.
Actekų palikuonys – nauatlių kalba kalbantys indėnai – iki šiol gyvena kalnuotose valstijų aplink Meksiko miestą vietovėse.
Lakis
934 m. įvyko didelis bazaltinės lavos išsiveržimas (19,6 km² lavos, didžiausias žinomas tokio tipo Žemės istorijoje).
1783–1784 m. įvyko dar vienas, kol kas paskutinis išsiveržimas (dar vadinama Skaftáreldar – 'Skaftá upių ugnys'), kartu su gretimu Grimsviotno ugnikalniu, kurio metu išsiskyrė 15 km³ bazaltinės lavos bei nuodingų fluoro ir sieros dioksido junginių debesys (viso 8 mln. ir 120 mln. tonų atitinkamai), dėl kurių nugaišo virš 50 % gyvulių ir dėl bado mirė 21 % apylinkių žmonių.
Išsiveržimas prasidėjo 1783 m. birželio 8 d. 130 krateriuose, sprogimo pobūdžio dėl požeminio vandens reakcijos su kylančia bazaltine magma, vėliau palaipsniui perėjo į Plinijaus, Strombolio bei Havajų tipo išsiveržimus, kurie nuslopo po 8 mėnesių, 1784 m. vasario 7 d.
Raketa (reikšmės)
Raketa gali reikšti:
Sūryminis sūdymas
Sūryminis sūdymas, sūdymas sūrymu - žuvies, mėsos ar sūrio mirkymas (sūdymas) sūryme.
Pusskaidris betonas
Pusskaidris betonas  – betono tipo medžiaga, kuri viena kryptimi praleidžia šviesą, nes betone įmaišyta statmenai paviršiui einančių šviesolaidžio gijų. Gijos eina nuo vieno bloko paviršiaus ligi kito priešingoje pusėje.
Sūryminis sūdymas
Sūryminis sūdymas sukelia du efektus
Pusskaidris betonas
Šviesos perdavimas betonu priklauso nuo šviesolaidžio gijų išdėstymo ir tankio. Paprastai per tokį betoną matomi kitoje pusėje stovinčių objektų siluetai. x200px|framed|Translucent concrete at Expo Bau 2011, München/Germany
Sūryminis sūdymas
Skoninių savybių kitimas
Sūdymas sūryme primena marinavimą, kai produktas mirkomas specialiai paruoštame tirpale marinate. Sūryme sūdyta kepta mėsa būna sultingesnė. Sūdant druska prasiskverbia į mėsos tarpuląsčius, kur sudaro tokią didelę koncentraciją, kad ima difunduoti į ląstelių vidų. Ląstelių viduje druskos jonų perteklius paveikia miofibriles ir priverčia jas sujungti daugiau vandens. Dėl papildomo vandens mėsos masė padidėja apie 10 % ar daugiau, tad kepta tokia mėsa būna sultingesnė. Druskos jonai padidina viduląstelinių baltymų tirpumą, jie kepami mažiau koaguliuoja, todėl keptoje mėsoje jie nesudaro kietų telkinių, mėsa būna gležnesnė.
Konservavimas
Daugelyje maisto produktų padidėjęs druskos kiekis veikia kaip konservantas. Jonai didina osmosinį slėgį, kuris iš mikroorganizmų, kurie gadintų produktą, išsiurbia vandenį ir sustabdo jų gyvybinę veiklą.
Pusskaidris betonas
Pusskaidris betonas architektūroje naudojamas kaip fasadų medžiaga, vidinių sienų apdaras. Pusskaidris betonas naudojamas ir kitokiuose dizainerių projektuose.
Sūryminis sūdymas
Sūrių sūdymas sūrymu
Sūryminiai sūriai nokinimo metu nuolat ar periodiškai mirkomi sūryme. Sūrymas gali suteikti specifinį gardį (kai į jį įmaišyta prieskonių ar vyno), sūri aplinka skatina bakterijų Brevibacterium linens augimą. Šios bakterijos gali suteikti labai išreikštą kvapą (pvz., sūris Limburger) ir įdomų gardį. Didelis šių bakterijų kiekis ant kai kurių sūryminių sūrių sudaro raudonai oranžinį sluoksnį.
Pusskaidris betonas
Gamyba
Egzistuoja keli pusskaidrio betono gamybos būdai. Visais atvejais naudojamas smulkiagrūdis cementas. Pusskaidriame betone šviesą praleidžiantys elementai, įdedami liejant blokus, sudaro tik 5% masės. Sustingęs betonas pjaustomas į plokštes ar blokus, tam naudojama standartinė akmens pjaustymo technika.
Montavimas
Dirbant su natūraliu apšvietimu svarbu, kad apšvietimas būtų pakankamai intensyvus. Montuojant sienų apdarą iš pusskaidrio betono svarbu įrengti pašvietimo sistemą, kuri turi vienodai apšviesti visą pusskaidrio betono blokų paviršių.
Paprastai naudojamos montavimo sistemos tokios pačios, kaip ir įrengiant natūralaus akmens plokštes.
Istorija
Pusskaidris betonas pirmą kartą paminėtas 1935 m. Kanados patente. Sukūrus stiklinius ir polmerinius šviesolaidžius išradyba ir produktų kūrimas šioje srityje smarkiai suintensyvėjo.
Panašus principas buvo naudojamas kai kuriuose išradimuose, skirtuose įskilimų aptikimui. XX a. 10-to dešimtmečio pradžioje buvo sukurti dabar populiarūs betoniniai elementai su pusskaidriais raštais
Gamintojai
Šiuo metu kelios kompanijos gamina pusskaidrį betoną, naudodami labai skirtingas jo gamybos technologijas. Kai kurie šių dienų gamintojai yra:
Ašoklis
Ašoklis – upelis Lietuvoje, Skuodo rajone; Luobos kairysis intakas (Bartuvos baseinas). Prasideda laukuose, 1,5 km į šiaurę nuo Barstyčių, ties Aubrikiais. Teka šiaurės, šiaurės vakarų kryptimi, prateka Laumių mišką (Laumių botaninį-zoologinį draustinį). Įteka į Luobą 32,3 km nuo jos žiočių, šalia Kadžių.
Ženklesnių intakų neturi. Vidurupyje sudarytas nedidelis Laumių III tvenkinys. Žemupyje teka buvusio durpyno pakraščiu. Vaga vietomis ištiesinta. Kaimai prie Ašoklio: Laumės, Medsėdžiai, Nausėdai.
Upėvardis Ašóklis kilo nuo žodžio (v)ašoklis („serbentas“).
Kazys Puida
Kazys Aleksandras Puida (1883 m. kovo 19 d. Šėtijuose, Lekėčių valsčius – 1945 m. sausio 23 d. Nausėduose, prie Babtų) – lietuvių rašytojas, dramaturgas, spaudos darbuotojas, vertėjas.
Biografija
Baigė Marijampolės gimnaziją, nuo 1902 m. studijavo Frydebergo politechnikos mokykloje, vėliau Berlyne, 1904 m. grįžo į Kauną ir K. Žegotos slapyvardžiu rašė Petrapilyje leidžiamam „Lietuvių laikraščiui“. 1905–1907 m. revoliucinių įvykių Panevėžio apskrityje dalyvis, įtrauktas į pavojingiausių carizmo priešų socialdemokratų sąrašus. 1905–1907 m. – laikraščio „Vilniaus žinios“ sekretorius, redaktorius, „Vilniaus kanklių“ draugijos sekretorius, vaidino draugijos spektakliuose. 1907 m. sausio 9 d. įvykusios Pirmosios lietuvių dailės parodos organizacinio komiteto narys.
Perėmęs mirusio brolio, 1904 m. baigusio Berlyno politechnikos institutą, inžinieriaus diplomą, 1907–1913 m. Šiaulių gimnazijoje dėstė lietuvių kalbą. 1910 m. dar redagavo laikraštį „Rygos naujienos“. Už anticarinę veiklą su šeima ištremtas į Čeliabinską, Pirmojo pasaulinio karo metais Čeliabinsko realinėje mokykloje dirbo vokiečių kalbos mokytoju. 1916 m. mobilizuotas Rusijos imperijos kariuomenėn, tarnavo inžinieriumi Kustanajuje, kur įkūrė elektrinę, Petrapilio fabrike.1916–1917 m. Petrogrado lietuvių bendrojo lavinimo kursų matematikos mokytojas.
1920 m. rugsėjo 12 d. su žmona Ona Pleiryte-Puidiene grįžo į Lietuvą, gyveno Kaune, dirbo „Švyturio“ knygų leidimo bendrovėje, Spindulio spaustuvės direkcijoje. 1920 m. įkūrė „Vaivos“ leidyklą, kuri leido literatūros klasikų seriją, 1922 m. išleido 3 vienkarčius leidinius, skirtus parodai. 1921 m. dienraščio „Lietuva“ priedo „Sekmoji diena“ redaktorius. Nuo 1925 m. buvo Vilkolakio teatro vadovybėje.
1923–1926 m. leido ir redagavo žurnalą „Krivulė“, 1923–1924 m. – žurnalą „Gairės“, 1923 m. – metraštį „Kūrybos keliais“, 1928 m. – „Sąsieka“, 1930–1931 m. – „Gaisai“. miniatiūra|160px|left|Koplytstulpis ant K. Puidos kapo
Su pirmąja žmona – rašytoja Ona Pleiryte–Puidiene, pasirašinėjusia Vaidilutės slapyvardžiu, turėjo tris vaikus: Mimozą (mirė Izraelyje), Algirdą ir Sigurdą (abu vokiečių sušaudyti). Antroji žmona buvo advokatė Stefanija Girdvainytė, su kuria susilaukė sūnaus Gedimino.
K. Puida po mirties palaidotas Panevėžiuko kapinėse (Kauno raj.). 1989 m. kunigo Ričardo Mikutavičiaus iniciatyva ant rašytojo kapo (tikslią palaidojimo vietą nustatė kraštotyrininkas L. Juozonis) pastatytas ąžuolinis koplytstulpis su žodžiais iš jo romano „Magnus Dux“: „Viskas praeina, viskas grįžta, niekas išgyventa nepradingsta“.
Kūryba
Bendradarbiavo leidiniuose 1902–1914 m. – „Vienybė lietuvninkų“, 1904 m. – Varpas, „Lietuvių laikraštis“, „Draugija“, „Kova“, „Viltis“, „Lietuvos žinios“, „Lietuvos aidas“ ir kt. Pasirašydavo Aitvaro, Al., Alfa, J.D., T. Driskiaus, Kaukės, K. Zegotos, Kerų dėdės, K. Vargo ir kt. slapyvardžiais.
Parašė eilėraščių, apysakų, apsakymų, dramų, istorinių romanų, išvertė lenkų, anglų, amerikiečių rašytojų kūrinių. Išleido 61 užsienio rašytojų knygą, tuo praturtindamas lietuvių bibliotekas. miniatiūra|220px|right|[[Puidynės dvaras|Puidynės dvaro gyvenamasis namas, kuriame iki mirties gyveno K. Puida]]
Įsakymas
Įsakymas:
Greko gynyba
Greko gynyba arba MakKonelio gynyba, pavadintas Džioakino Greko vardu – šachmatų debiutas, kurio ėjimai:
Kaip ir kiti neįprasti atsakymai į karaliaus žirgo debiutą, ECO šis debiutas žymimas kodu C40.
Iš bandymų ginti e pėstininką po '''2. Žf3, ėjimas 2…Vf6?!''' laikomas vienu iš silpniausių, nes per anksti išveda valdovę, ignoruoja lengvųjų figūrų vystymą, atiduoda centrą, atima geriausią laukelį žirgui, o valdovė gali tapti atakos objektu. Šis debiutas kartais pasitaiko tarp silpnų žaidėjų, bet patyrę šachmatininkai jo nenaudoja.
Netgi Grekas, kurio vardu pavadinta gynyba, maždaug 1620-aisiais atrado tęsinį, kuriame baltieji laimi:
Piliakalnis (Ukmergė)
Piliakalnis – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Pabaisko.
Dominator
„Dominator“ – tryliktasis studinis JAV heavy metal grupės W.A.S.P. albumas, išleistas 2007 m. Be originalių grupės dainų, jame turėjo būti ir „Deep Purple“ kūrinio „Burn“ bei „Creedence Clearwater Revival“ „Fortunate Son“ perdirbiniai, tačiau prieš pat albumo pasirodymą jų buvo atsisakyta.
Antanavas
Antanavas – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Pilviškių, greta kelio, Šešupės dešiniajame krante. Šiauriniu pakraščiu teka Pilvė. Seniūnijos centras, Parko ir Sūduvos seniūnaitijos. Veikia Antanavo pagrindinė mokykla, Kazlų Rūdos viešosios bibliotekos skyrius (nuo 1945 m.), vandens jėgainė, nuo 1935 m. veikia paštas (LT-69068). Išlikusi medinė Antanavo koplyčia (restauruota 2010 m.), Antanavo dvaro parkas, spirito gamykla (nuo 1890 m., dabar priklauso AB „Stumbrui“). Stovi Lietuvos šimtmečio paminklas (pastatytas 2018 m.). Išgaunami mineraliniai vandenys.
miniatiūra|220px|left|Antanavo prieigos miniatiūra|220px|left|[[Antanavo koplyčia dvaro parke]] miniatiūra|220px|left|Paminklas „Lietuvos 100-mečiui“, 2018 m. vasaris
Etimologija
Kaimo pavadinimas asmenvardinės kilmės. Manoma, kad jis kilo nuo XVIII a. dvaro šeimininko Jono Antano Chrapovickio antrojo vardo (dvarininkinis vietovardis). XX a. tarpukariu vadintas Antanava.
Istorija
Kaimas žinomas nuo XVIII a. kaip Antanavo dvaras, priklausęs Jonui Antanui Chrapovickiui. Tada pastatyta koplyčia, įkurta spirito varykla. Per 1863 m. sukilimą dvare įvyko Augustavo vaivadijos sukilėlių suvažiavimas. Jame dalyvavo ir C. Akordas, centrinės sukilėlių vadovybės paskirtas Augustavo vaivadijos civiliniu viršininku, ir Šveikovskis, išrinktas vaivadijos laikinuoju kariniu viršininku. 1864 m. pastatytas medinis kryžius sukilėliams atminti (dabar atstatytas). XIX a. Antanavas – kaimas Marijampolės apskrityje, valsčiaus centras. 1875 m. dvarą nusipirko Šabunevičiai ir valdė jį iki II pasaulinio karo. Po jo dvaras sunyko, kai kurie perstatyti statiniai neteko paveldo vertės.
1923 m. dvaro žemė buvo išdalyta, centre paliktas kultūros ūkis. Veikė alaus darykla „Nektaras“, spirito varykla, mielių dirbtuvė. Pokario metais Antanavo apylinkėse veikė Tauro apygardos Lietuvos partizanai. 1957 m. netoli Antanavo pastatyta vandens jėgainė. Sovietinės okupacijos metais Antanavas buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Kelių aplinkinių kaimų jaunimas iš gėlių 2006 m. sukūrė labirintą (320 m²), pirmąjį Baltijos šalyse. Iniciatyvą palaikė kaimo bendruomenė. 2009 m. patvirtintas Antanavo herbas.
Negrilų mažoji rasė
thumb|Vietovės, kur gyvena negrilų rasės atstovai thumb|Kamerūno baka genties pigmėjai thumb|Kongo pigmėjų šeima Negrilų mažoji rasė  – Afrikos pigmėjų antropologinė mažoji rasė, dalis afrikanidų. Kitas pavadinimas – negrilų antropologinis tipas.
Kada ši mažoji rasė susidarė, nežinoma, kadangi neaptikti iškastiniai likučiai.
Arealas
Šio tipo žmonės gyvena tik Afrikoje, tropiniuose miškuose.
Požymiai
Šio mažosios rasės atstovams būdinga:
Aguonų vyniotinis
thumb|250px|Aguonų vyniotinio riekelė
Aguonų vyniotinis – tradicinis lietuvių bei daugelio kitų tautų, pavyzdžiui, austrų, vengrų, danų, kroatų bei kitų vidurio bei rytų Europos tautų kepinys, paprastai kepamas Kalėdų ir Velykų proga. Daromas iškočiojant tešlą ir ją padengiant įdaru, kurį sudaro trintos aguonos, razinos, taip pat gali būti dedama apelsino žievelių, riešutų (graikiškų, migdolų), sviesto, pieno. Tada tešla susukama, ir kepinys kepamas orkaitėje. Gali būti apibarstomas cukraus pudra arba apšlakstomas citrinos sultimis.
Purvinis
Purvinis:
Ežerai
Upės
Bonplano viršukalnė
Bonplano viršukalnė  – trečias pagal aukštį kalnas Venesueloje. Stūkso šalies šiaurės vakaruose, Meridos valstijoje, Meridos Kordiljeroje, Siera Nevada de Meridos masyve. Aukštis – 4883 m. Patenka į Siera Nevados nacionalinį parką. Kalno šlaituose driekėsi ledynai, bet 2011 m. jie ištirpo.
Kalnas pavadintas prancūzų botaniko Emė Bonplano garbei.
Aduktas
Aduktas – molekulinis junginys, kuris susidaro susijungus molekulėms. Dažniausiai aduktais vadinami molekuliniai junginiai, sudaryti iš valentingumo atžvilgiu prisotintų medžiagų. Aduktai paprastai gaunami sumaišius komponentus. Aduktai naudojami pramonėje angliavandeniliams iš jų mišinių išskirti, analizinėje chemijoje įvairiems elementams atskirti ir nustatyti, radiochemijoje ir cheminėje technologijoje.
Aduktai dažniausiai formuojasi reaguojant Levio rūgštims su Levio bazėmis. Vienas pavyzdžių - aduktai tarp Levio rūgšties borano ir deguonies atomo Levio bazių, tetrahidrofurano (THF): BH3·O(CH2)4 arba dietilo eterio: BH3·O(CH3CH2)2.
La Pasas (Hondūras)
La Pasas – miestas pietų Hondūre, į pietvakarius nuo Komajagvos, Komajagvos slėnio vakaruose, prie Murakaguaros ir Chokotulio upelių. La Paso departamento centras. 29 tūkst. gyventojų. Yra senovinė ir nauja bažnyčios, kultūros namai, kur saugomas XIX a. meno palikimas.
Istorija
Miestas įkurtas 1750 m. poros šeimų, atsikėlusių iš Komajagvos apylinkių. 1848 m. gavo miestelio statusą ir La Paso vardą (iki tol vadinosi Las Piedras). 1869 m. sukūrus La Paso departamentą tapo jo sostine.
Trockizmas
Trockizmas – Levo Trockio sukurta marksizmo interpretacija. Oponuoja kapitalizmui ir stalinizmui.
Trockistai laiko savo judėjimą Karlo Markso ir Vladimiro Lenino mokymo tęsėjais (save vadina „leninistais-bolševikais“ ir „revoliuciniais marksistais“), dažnai tvirtindami, kad L. Trockis nesukūrė jokios naujos teorijos. Jie nėra vienintėliai taip tvirtinantys: tiek stalinistai, tiek marksistai lygiai taip pat tvirtina, kad jų vadas nesukūrė jokios naujos teorijos, o tik puikiai interpretavo marksizmą-leninizmą (visgi trockistai šio termino nevartoja).
Pagrindiniai bruožai
Pagrindiniai, išskirtiniai trockistų bruožai:
Trockistai dažnai nesutaria dėl įvairių tikslų siekimo metodikos, pvz., dėl ginkluotos kovos, pramonės padėties socialistiniame ūkyje, turto klausimais ir t. t.
Permanentinė revoliucija
Viena iš trockistų ypatybių – permanentinės revoliucijos neišvengiamumo pripažinimas. Nors ir pirmieji apie permamentinę revoliuciją dar 1848 m. „Komunistų partijos manifeste“ rašė K. Marksas ir F. Engelsas, tiek leninistai, tiek stalinistai šią teoriją kritikavo ir būtent todėl, kad trockistai šią idėją visąlaik palaikė, tai tapo lyg ir būtent tik trockizmo dalimi ir skiriamuoju trockizmo bruožu.
Ketvirtasis Internacionalas
1930 m., išmesti iš komunistų partijos, trockistai sukūrė Tarptautinę kairiąją opoziciją (TKO). Jie skelbėsi esą išorinė opozicija stalinistiniam Kominternui. 1933 m. TKO pakeitė pavadinimą į Tarptautinę komunistinę lygą, kuri tampa Ketvirtojo internacionalo pirmtaku. 1938 m. Paryžiuje įkuriamas Ketvirtasis internacionalas.
Trockizmas ir Sovietų Sąjunga
Trockistai SSRS masinėse informacinėse priemonėse buvo pateikiami kaip menševikai, oportunistai ir išdavikai, buvo represuojami. Pats Levas Trockis nuo pat pradžių kritikavo SSRS, stalinizmą, Sąjungoje susiformavusį biurokratinį aparatą ir savo darbuose teigė, jog Sovietų Sąjunga dėl biurokratizmo ir pasaulinės revoliucijos uždelsimo neišvengiamai žlugs ir vėliau vėl atgims.
Stalker
Stalker gali reikšti:
Ursula Andress
Ursula Andres (g. 1936 m. kovo 19 d.) – šveicarų kilmės amerikiečių aktorė, išgarsėjusi kaip pirmoji agento 007 Džeimso Bondo mergina debiutiniame filme „Daktaras Ne“.
Biografija
Ursula gimė Ostermundingene, Berno kantone, vokiečių diplomato, dėl politinių įsitikinimų išsiųsto iš savo šalies, ir šveicarės sodininkės šeimoje. Šeimoje augo dar vienas sūnus ir 4 dukterys, viena kurių, Katey Andress, vėliau nesėkmingai mėgino tapti modeliu. Tėvas, Rolfas Andressas, dingo be žinios Antrojo pasaulinio karo metu.
Ursula jaunystėje išsiskyrė maištingu charakteriu. Būdama 17 m. ji pabėgo iš namų su italu aktoriumi, tačiau, išsiskyrusi su juo, grįžo atgal. Vėliau ji nuvyko į Paryžių, kur mėgino mokytis tapybos, skulptūros ir šokio. 1955 m. Ursula debiutavo kine ir per keletą metų pasirodė nedideliuose vaidmenyse trijuose italų filmuose. Čia ji susipažino su garsiu aktoriumi Marlonu Brando, kuris padėjo Ursulai pasirašyti sutartį su kompanija „Columbia Pictures“ ir persikelti į JAV. Čia ji netrukus susipažino su aktoriumi bei režisieriumi Džonu Dereku, už kurio 1957 m. ištekėjo, tačiau net 7 metus nesifilmavo jokiame filme. left |thumb|200px|Kadras iš filmo [[Daktaras Ne]] 1962 m. Ursulai buvo pasiūlytas Honey Ryder vaidmuo pirmajame filme apie britų agentą 007 Džeimsą Bondą, kuris ją pavertė savo laikmečio sekso simboliu, ypač scena, kurioje Ursula, dėvėdama baltą bikini, brenda iš jūros. 2003 m. „Channel 4“ iš epizodą išrinko pirmu savo paskelbtame sąraše „The 100 Greatest Sexy Moments“, o 2002 m. filme „Pasveikink mirtį kitą dieną“ jį pakartojo aktorė Halle Berry. Vėliau Ursula pripažino, kad yra „skolinga“ dėl savo karjeros šiam baltam bikini: „ – Šis bikini atnešė man sėkmę. Vaidmuo „Daktare Ne“ kaip pirmajai Bondo merginai, suteikė galimybę vėliau laisvai rinktis būsimus vaidmenis ir tapti finansiškai nepriklausoma.“ 2001 m. aukcione bikini, naudotas filmavimo metu, buvo parduotas už 41 125 svarus sterlingų.
Nors dėl ryškaus akcento Ursulos balsas filme buvo dubliuojamas kitos aktorės, 1962 m. ji buvo apdovanota Auksiniu gaubliu ir sulaukė pasiūlymų naujiems vaidmenims. 1963 m. Ursula vaidino muzikiniame filme „Linksmybės Akapulke“ kartu su Elviu Presliu bei nuotykių juostoje „Ketvertas iš Teksaso“ su Frenku Sinatra bei Dynu Martinu, 1965 m. – „The 10th Victim“ su Marcello Mastroiani, o 1966 m. – karinėje dramoje „Žydrasis Maksas“. 1967 m. Ursula atliko vieną pagrindinių vaidmenų Džeimso Bondo filmų parodijoje „Casino Royale“. Ši kartą balsas nebuvo dubliuojamas.
Iki 1980-ųjų Ursula vaidino tiek Europos, tiek ir JAV filmuose, vėliau jos vaidmenys apsiribojo TV filmais ir serialais. Paskutinį kartą ji vaidino 2005 m. šveicarų komedijoje „The Bird Preachers“.
2004 m. filme „Peterio Selerso gyvenimas ir mirtis“ Ursulą vaidino vokiečių modelis Heidi Klum.
Asmeninis gyvenimas
1957 – 1966 m. aktorė buvo ištekėjusi už Džono Dereko, su kuriuo ir po skyrybų išliko draugai iki pat jo mirties 1998 m. Be to, Ursula artimai bendravo ir su trečiąja Džono žmona, taip pat aktore Bo Derek.
1965 m. ji pozavo žurnalui „Playboy“, o savo apsisprendimą paaiškino trumpa fraze: „– Nes esu graži“.
1995 m. žurnalas „Empire“ Ursulą išrinko į „100 Sexiest Stars in film history“ sąrašą (53 vieta), o 2008 m. „Daily Mail“ skaitytojai paskelbė ją „Geriausia visų laikų Bondo mergina“.
Žvirgždaičiai
Žvirgždaičiai – miestelis Šakių rajono savivaldybėje, į rytus nuo Kudirkos Naumiesčio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Žvirgždaičių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (medinė nuo 1956 m., naujoji mūrinė nuo 2012 m.), veikia Žvirgždaičių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-71045).
Pro miestelį teka Šešupės dešinysis intakas Nenupė. Miestelio pagrindiniai susisiekimo keliai – ir. miniatiūra|left|220px|Senoji ir naujoji Žvirgždaičių bažnyčios miniatiūra|left|220px|Uždara teritorija Taikos g. 3
Etimologija
Žvirgždaičiai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas iš asmenvardžio Žvirgždáitis (plg. pavardes Žvir̃gždas, Žvirgždáuskas).
Istorija
1917 m. įkurta parapija, iš Paluobių atvežta ir perstatyta medinė bažnyčia.
Lapiai (reikšmės)
Žodis lapiai gali reikšti:
Paskaita
Paskaita (dar kitaip vad. lekcija, ) - švietimo užsiėmimo forma. Populiariausia akademinio ugdymo užsiėmimo rūšis. Paskaitas aukštosiose, aukštesniosiose ir kitokiose mokyklose, kursuose skaito dėstytojas (profesorius, docentas), paskaitininkas. Paskaitos trukmė - akademinė valanda (45 min.). Dviguba paskaita trunka 1,5 val. (90 min.).
Jungtinė Arabų Respublika
Jungtinė Arabų Respublika – istorinė valstybė Afrikoje ir Azijoje. Šalis susikūrė 1958 m., kai Egiptas ir Sirija susijungė į bendrą valstybę. 1961 m. Sirija pasitraukė ir vėl tapo nepriklausoma valstybe, bet Egiptas iki 1971 m. oficialiai buvo vadinamas „Jungtine Arabų Respublika“. Per beveik visą savo egzistavimo laiką Jungtinė Arabų Respublika kartu su Šiaurės Jemenu sudarė Jungtines Arabų Valstijas.
Geografija
Valstybė buvo įsikūrusi prie Viduržemio jūros. Didesnė dalis šalies buvo Afrikoje, kita dalis – Azijoje. Tarp egiptietiškų ir siriškų teritorijų šalį skyrė Libanas ir Izraelis.
Santykiai su kitomis valstybėmis
Labiausiai Jungtinės Arabų Respublikos atsiradimą ir jos raidą rėmė Irakas ir Jordanija. 1960–1961 m. su Iraku ir Jordanija buvo pradėtos derybos dėl įstojimo į JAR.
Latvių mitologija
Latvių mitologija apima įvairias latvių legendas, pasakas, sakmes ir mitus, žinomus iš įvairių rašytinių ir tautosakos šaltinių Latvijoje. Latvių mitologija turi daug bendrumų su lietuvių mitologija.
Latvių mitologijos tyrinėjimas
Nuosekliausius latvių mitologijos tyrinėjimus vykdė Pėteris Šmitas, surinkęs daug tautosakos duomenų. 1918 metais jis išleido leidinį „Latvių mitologija“ apie senovės latvių dievus, mitologines būtybes ir papročius. Svarbios medžiagos buvo surinkęs W. Mannhardtas, išleidęs baltų mitologijos šaltinių rinkinį.
Latvių mitologijos šaltiniai
Latvių mitologijos šaltiniai ne tokie gausūs, palyginus su lietuvių. Pagrindinis šaltinis – tautosaka. Taip pat yra vokiečių kronikų. XVIII a. II pusėje išleistas periodinis leidinys „Gelehrte Beytrage“, kur minima daug dievybių. Taip pat Senojo Stenderio gramatikos priedas, J. Langės žodynas (nelabai patikimas, dėl autoriaus neobjektyvumo)
Ryšiai su kitomis mitologijomis
Latvių mitologija yra kilusi iš senosios indoeuropiečių mitologijos ir priklauso tai pačiai baltų grupei, dėl to daugelis dievybių artimos lietuvių ir prūsų dievybėms.
Močių kultas
Daugybė kitų močių.
Išgalvoti latvių dievai
Kaip ir lietuvių, latvių mitologijoje ilgainiui įvairūs tyrinėtojai ir rašytojai sukūrė naujų dievų, kurių latviai niekada neturėjo. Čia trumpas šių „dievų“ sąrašas.
Butrimonys (reikšmės)
Butrimonimis vadinamos gyvenvietės:
Kingo sala
thumb|210px|Salos palydovinė nuotrauka
Kingo sala  – sala Baso sąsiaryje, tarp Australijos ir Tasmanijos. Priklauso Australijai, Tasmanijos valstijai. Plotas 1098 km². Salos paviršius kalvotas, aukštis siekia 162 m (Gentle Annie k.). Veši eukaliptų miškai. Seniau Kingo saloje gyveno XIX a. endeminiai Kingo salos emu (Dromaius novaehollandiae minor).
2013 m. saloje gyveno ~1800 gyventojų. Verčiamasi žemės ūkiu (žirniai), gyvulininkyste (galvijai, avys), kalnakasyba (volframo rūda), turizmu. Pagrindinė gyvenvietė ir uostas – Karis (Currie, 746 gyv.).
1799 m. Kingo salą atrado britų ruonių medžiotojas kapitonas Rydas. Sala pavadinta Naujojo Pietų Velso gubernatoriaus Philip Gidley King garbei. 1800 m. dėl salos vyko varžybos tarp britų ir prancūzų. 1861 m. čia pastatytas 48 m aukščio Vikamo pusiasalio švyturys. Iki XIX a. pab. Kingo saloje apsistodavo tik ruonių medžiotojai. Pradėjus vystyti žemės ūkį įkurta Kario kolonija.
Henrikas IV Dorasis
Henrikas IV Dorasis (gimė - 1257 m.; mirė - 1290 m. birželio 24 d. Vroclavas) - Vroclavo ir Krokuvos (1288-1290) kunigaikštis.
Biogafija
Piastų dinastijos.
Valdymas
Siekė suvienyti Silezijos žemes. Skatino ūkio (kasybos), miestų plėtrą, pertvarkė iždą. 1274-1287 m. nesutarė su Vroclavo vyskupu dėl valdovo teisių vyskupo valdose. 1280 m. pripažino Šv. Romos imperatoriaus Rudolfo I siuzerenitetą. Siekdamas Lenkijos karūnos mirė (galbūt nunuodytas). Sukūrė poezijos, rengdavo riterių turnyrus.
Aleksandras Jakaitis
Aleksandras Jakaitis (1887 m. rugsėjo 13 d. Barklainiai, Ramygalos valsčius – 1933 m. rugsėjo 4 d. Marijampolės vienkiemis prie Panevėžio) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
Kaip Rusijos imperijos kariuomenės karininkas dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, kovojo su Raudonąja armija, Lenkijos kariuomenės daliniais. 1919–1920 m. Joniškėlio bataliono, kuris performuotas į Devintąjį pėstininkų pulką vadas, ėjo brigados, divizijos vado pareigas. 1920–1922 m. Dešimtojo pėstininkų pulko, 1922–1923 m. Trečiojo pėstininkų pulko, 1923–1924 m. Pirmosios pėstininkų divizijos vadas, nuo 1924 m. Pirmosios karo apygardos viršininkas. 1925 m. pulkininkas. Per 1926 m. gruodžio 17 d. perversmą išleido įsakymą, raginantį priešintis perversmininkams. 1926 m. gruodžio 20 d. perversmo organizatorių įsakymu buvo suimtas ir priverstas išeiti į atsargą. Nusišovė.
Mažeikių rajono taryba 1990–1995 m.
Mažeikių rajono taryba – Mažeikių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d., tačiau kai kuriose rinkimų apygardose rinkimai neįvyko. Pilnas pavadinimas – Mažeikių rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Mažeikių rajono taryba.
Teisinis pagrindas
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Praniai (Ukmergė)
Praniai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 16 km nuo Pabaisko.
Tukupita
Tukupita  – miestas šiaurės rytų Venesueloje, pelkėtoje Orinoko deltoje, Kanjo Manamo protakos dešiniajame krante. Amakuro Deltos valstijos sostinė. Į miestą veda kelias iš El Tigrės. Vystomas ekoturizmas (kelionės į indėnų vairao kaimus, Orinoko deltos nacionalinį parką). Apylinkėse išgaunama nafta.
Istorija
Tukupita įkurta 1848 m., pradėjo sparčiai augti 1933 m., apylinkėse radus naftos.
Babylon
„Babylon“ – keturioliktasis JAV heavy metal grupės W.A.S.P. albumas, pasirodęs 2009 m. Jame yra dvi neoriginalios dainos: „Deep Purple“ „Burn“ (įrašyta ankstesniajam albumui „Dominator“, bet į jį nepatekusi) ir Chuck Berry „Promised Land“.
Meilės guru (filmas)
Filmo premjera įvyko 2008 m. birželio 20 d. JAV.
Siužetas
Amerikietis berniukas, paliktas prie Indijos šventyklos vartų ir išaugintas šventų žmonių: sielos vadovų, kitaip vadinamų guru. Suaugus berniukas gavo vardą Pitka. Jį traukia tėvynė ir jis sugrįžta į JAV, kur ketina tapti psichologu. Pitka atidaro psichoterapijos saloną „Padek pats sau“ ir pirmu jo klientu tampa Darenas Roanokas žaidžiantis Toronto „Maple Leafs“ ledo rutulio komandoje. Tikrasis išbandymas ateina, kuomet guru paprašomas „sulipdyti“ atšalusią ledo ritulininko ir jo žmonos santuoką, nes Dareno žmona Prudencė išėjo pas kitą ledo rutulininką – Džeką Grandė, žaidžiantį Los Andželo „Kings“ klube…
Aktoriai
ir kt.
Beža (Portugalija)
Beža – miestas ir savivaldybė Portugalijoje, Alentežo regione.
Karaimai
Kalba
Karaimų kalba yra tiurkų kipčiakų grupės kalba, artima Krymo totorių, mirusiai polovcų (kumanų), taip pat dabartinei balkarų kalbai. Pirmosios kalbos, padariusios įtaką karaimų kalbos leksikai buvo arabų, persų, hebrajų kalbos. Vėliau dėl lenkų, rusų ir ukrainiečių kalbų įtakos Ukrainos, Lenkijos, Rusijos ir Lietuvos karaimų kalboje atsirado daug slaviškų žodžių.
Apie 100 karaimų kalba karaimų kalbos Trakų tarme.
Religija
Karaimai yra religijos, galutinai susiformavusios VIII a. dab. Irake, išpažinėjai. Jų Dievo namai vadinami kenesa. Jų tikėjimas yra tarpinė judaizmo atšaka, tiki Senuoju Testamentu.
Istorija
XIX–XX a Rytų Europos. mokslininkai manė, kad karaimai etniškai susiję su totoriais, jie kilo iš senųjų tiurkų genčių (kipčiakų, chazarų), VIII–X a. Chazarų kaganate priėmusių karaizmą. Kiti mokslininkai randa įrodymų, kad karaimai – tai VIII a. Bizantijoje įkurta semitų religinė sekta, kuri vėliau pasidalino, dalis pasitraukė į dabartinio Krymo teritorijas, į Chazariją, kiti liko Bizantijoje.
Iširus chazarų valstybei, dalis karaimų migravo prie Juodosios jūros, apsigyveno Krymo kalnuotoje dalyje. XIII–XIV a. karaimų bendruomenės įkurtos Haličo-Voluinės kunigaikštystėje.
Karaimai Lietuvoje
thumb|250px|Karaimų kenesa [[Trakai|Trakuose.]] thumb|150px|right|Lietuvos banko 10 litų moneta, skirta karaimų ir totorių įsikūrimo Lietuvoje 600-osioms metinėms paminėti (1997 m.) Pagal karaimų pasakojimą, į Lietuvą iš Krymo karaimus atsivedė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas Didysis 1392–1397 m. Manoma, kad Vytautas po žygio į Aukso ordos stepes atvedė apie 380 šeimų. Karaimai apgyvendinti tarp Trakų pilių, vėliau įsikūrė gyvenvietės Biržuose, Pasvalyje, Naujamiestyje, Upytėje.
Karaimams Vytautas, vėliau Kazimieras, suteikė privilegijų, leido turėti savivaldą. Jiems skirta žemė Trakų šiaurinėje dalyje, kuri nebuvo jų nuosavybė – po šeimininko mirties atitekdavo kitai šeimai. Aleksandro ir Žygimanto Senojo privilegijos atleido karaimus nuo muito mokesčių visoje valstybėje, sargybos bei derliaus nuėmimo prievolių senųjų Trakų dvare. 1863 metais karaimų teisės sulygintos su vietinių gyventojų. Per Pirmąjį pasaulinį karą dauguma karaimų evakavosi į Krymą bei kitas Rusijos vietas, tačiau 1920 metais daugelis grįžo – į Lenkijos ir Lietuvos valstybių teritorijas. Grįžę karaimai rūpinosi tautine savimone, leido žurnalus, kūrė tautines organizacijas.
XX a. tarpukariu Turkijos prezidentas Mustafa Kemalis Atatiurkas buvo atsiuntęs turkų kalbininkus į Trakus, kad susipažintų su karaimų išlaikytomis senomis kalbų formomis ir apvalytų turkų kalbą nuo svetimžodžių.
TSRS okupavus Lietuvą, Vilniaus ir Panevėžio kenesos buvo uždarytos, – taip Trakų kenesa kuriam laikui tapo vieninteliais Europoje veikiančiais šio tipo maldos namais. Tarybiniais laikais buvo nutraukta ir Lietuvos karaimų periodikos leidyba.
Po nepriklausomybės atkūrimo įkurta Lietuvos karaimų kultūros bendrija, tikintiesiems grąžinta Vilniaus kenesa. Dabar daugiausia karaimų gyvena Vilniaus ir Trakų rajonuose, taip pat apie Panevėžį. Yra trejos veikiančios karaimų kapinės – Vilniaus, Trakų ir Naujamiesčio (Panevėžio rajone).
Lietuvos karaimų kultūra
Geriausiai žinomas dalykas, kurį karaimai atnešė į Lietuvos kultūrą, yra patiekalas kibinas (kybyn) – pusmėnulio formos mielinės tešlos pyragėliai su aviena.
Tradiciniai drabužiai – moterų poilgis sijonas, balta palaidinė, kyrcha (aksominis nesagstomas švarkelis, siuvinėtas aukso siūlais), plokščios monetomis bei karoliukais siuvinėtos kepurės; vyrų – dryžuotas chalatas, juosiamas skarele ar dirželiu, aukšta nukirsto kūgio formos kepurė.