cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malti džiūvėsiai
Gamyba
Maltų džiūvėsių skonis ir tinkamumas skirtingiems patiekalams priklauso nuo duonos ar bandelių, iš kurių buvo pagaminti, rūšies bei sumalimo rupumo.
Naudojimas
Malti džiūvėsiai kulinarijoje naudojami:
423 m. pr. m. e.
'''423 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
FF Jaro Pietarsaari
Jakobstado „Jaro“ – Suomijos futbolo klubas iš Jakobstado (Pietarsario).
Istorija
Klubo ištakos siekia 1921 m. O dabartinis klubas įkurtas 1965 m., kai IF Drott nutraukė savo veiklą.
Tuomet futbolo sirgaliai, dirbantys Oy Jakobstads Rostfria Ab, pradėjo diskutuoti apie naujo futbolo klubo steigimą. „Oy JA-RO Ab“, kuri buvo keletos steigėjų darbdavys, pažadėjo būti pagrindiniu rėmėju. FF Jaro buvo pirmasis klubas šalyje, pasivadinęs pagrindinio rėmėjo vardu. Oficialiai įkurtas 1965 m. gruodžio 18 d. kaip specialus futbolo klubas, o Larsas Gammelgårdas buvo pirmasis klubo prezidentas.
Salantų gimnazija
Kretingos rajono Salantų gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kretingos raj. Salantuose, Taikos g. 4, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290284520.
2017 m. gimnazijoje mokėsi 405 mokiniai, dirbo 42 pedagoginiai darbuotojai.
Javų dvasios
Javų dvasios – javus saugančios dvasios ir dievybės, kurių pačios seniausios vaizduotos gyvūnais – buvusiais totemais.
Rugių boba – matriarchato laikų javų dievybė.
Patriarchato laikotarpiu, kai siekta suvyriškinti moteriškas dievybes ir dvasias, lygiagrečiai susiformavo vyriškų dievų įvaizdžiai: Svečias, Šeimininkas iš ano pasaulio, Keleivis, Gaspadorius. Šiais vardais buvo vadinamas sudievintas per rugiapjūtę pirmasis ir paskutinis supjauti rugių pėdai. Su pirmuoju buvo atliekamos pradėtuvių apeigos, paskutinis – iškilminga procesija lydimas namo per pabaigtuves.
Javams vilnijant, žmonės sakydavo, jog einančios dvasios. Kitur kalbėjo, kad velnias vestuves keliantis arba pietauti lekiantis. Dažnai būdavo minimas aitvaras: lekiantis Aitvaras, važiuojančios Aitvaro vestuvės, Aitvaras imantis derlių. Kai kuriuose kraštuose po rugius lakstantis Kaukas arba laumė vaikus supančios, ragana rugius karpančios, kad avys bėgančios ar dievaitis jas ganantis. Kitur manyta, kad rugiuose gyvenančios gyvulio pavidalo dvasios – Nuogalis, Kiškis, Meška, Lapė, Katinas, Bubis, Bubas, Bubė, Baubas, Babaužis, Bobas, Maumas, Raudongalvis, Raudongerklis, Žaliaakis, Paplėštakis, Guda, Dizikas, Smauglys, Ruginis, Papiokė, Pypalas, Zebris, Arklys, Vilkas.
Thoutas
Istorija
Šis mėnuo egzistavo jau Senosios karalystės laikotarpiu, ir buvo antrasis metų mėnuo. Dėl to jis buvo vadinamas Antruoju acheto mėnesiu (2-nw-aḫt). Ilgainiui jam prigijo pavadinimas Tech(i). Mėnuo iš pradžių buvo siejamas su saulės dievu Ra, tačiau vėliau vis labiau asocijuotas su mėnulio dievybe Totu, ir Naujojoje karalystėje jau žinomas kaip Džehuti, t. y. dievo Toto vardu.
Pačioje pradžioje jis sutapo su laikotarpiu, maždaug atitinkančiu liepos II pusę ir rugpjūčio I pusę (Memfyje prasidėdavo liepos 19 d.) pagal Grigaliaus kalendorių, tačiau dėl to, kad Egipto kalendoriaus metai ne visai atitiko Saulės (Sirijaus) metus, šis mėnuo ilgainiui išpuldavo vis anksčiau, lyginant su Nilo potvyniais ir Sirijaus patekėjimu (t. y. Nilo potvyniai prasidėdavo vis vėliau kalendoriuje, kas 4 metus vėluodami viena diena). 1321 m. pr. m. e., praėjus vienam Sotiniam ciklui (t. y. 1460 m.), Techi mėnuo vėl sugrįžo į pirminę padėtį Nilo patvynių atžvilgiu. Kadangi po šios datos vėl prasidėjo mėnesio ankstėjimas, 1291 m. pr. m. e. Techi pradžia jau sutapo su Nilo potvynio pradžia. Tais metais faraonas Amenofis I įvykdė kalendoriaus reformą, paskelbdamas Techi (Džehuti) pirmuoju metų mėnesiu. Taigi, jis dar tapo žinomas Pirmuoju acheto mėnesiu.
Kadangi metų ilgis nebuvo reformuotas, Džehuti vėl ėmė atsilikti, ir 22 m. pr. m. e. jau prasidėdavo rugpjūčio mėn. Tais metais įvykdžius kalendoriaus reformą ir įvedus Koptų kalendorių, Thouto pradžia buvo fiksuota Julijaus kalendoriaus atžvilgiu (t. y. rugpjūčio 29 d.). Nepaisant to, kad jis nebesutapo su Nilo potvyniu, jis išliko pirmuoju metų mėnesiu.
XVI a. reformavus Julijaus kalendorių ir įvedus Grigaliaus, iki mūsų laikų susidarė 13 d. skirtumas tarp Grigaliaus ir Koptų kalendoriaus. Dėl to toto 1 d. dabar sutampa su rugsėjo 11 d.
Šata
Šata – upė Žematijoje, Skuodo rajone; Luobos kairysis intakas (Bartuvos baseinas). Prasideda 7 km į šiaurės rytus nuo Notėnų, Šliktinės apylinkėse, netoli Bartuvos ištakų. Teka šiaurės, šiaurės vakarų kryptimi. Įteka į Luobą 9 km nuo jos žiočių, į rytus nuo Mažųjų Rūšupių. miniatiūra|220px|left|Upėvardis kelyje
Upės vidutinis nuolydis – 298 cm/km. Šata patvenkta 26 km nuo žiočių, sudarytas 10,8 ha Derkinčių tvenkinys. Taip pat yra pora mažesnių tvenkinių. Didesnės gyvenvietės prie Šatos: Šatės, Lyksūdė, Laumaičiai, Juknaičiai, Apuolė.
Upėvardis sietinas su žodžiais šėtas („storas, riebus“), šėtoti („dūkti, siausti, šėlti“).
Likėnai
Likėnai – kaimas Biržų rajono savivaldybės vakaruose, prie kelio Pabiržė–Saločiai, 8 km į vakarus nuo Biržų. Kurortinė gyvenvietė. Veikia Respublikinės Panevėžio ligoninės filialas Likėnų reabilitacijos ligoninė, yra Likėnų parkas (įkūrė Juozas Narušis), kuriame yra įstiklinta mineralinio vandens biuvetė (architektė A. Šilinskienė). Likėnų Švč. Mergelės Marijos Aušros Vartų koplyčia pastatyta 2000 m. reabilitacijos ligoninėje.
Etimologija
Pagal sieringų šaltinių, kurie skleidžia supuvusio kiaušinio kvapą, iki XX a. 4-ojo dešimtmečio kaimas ir dvaras buvo vadinamas Smardone arba Lukėnais. XX a. tarpukariu nusistovėjo vardas Likėnai.
Geografija
Yra parkas, gamtos paminklas – Smardonės šaltinis. Yra dvi mineralinio vandens versmės. Mineralinis vanduo gaunamas iš gręžinių. Likėnų gręžinio vanduo chloridinis sulfatinis, turintis natrio, kalio (vidutinės mineralizacijos – 7,4 g/l) – geriamas ir pilstomas į butelius. Aukštaitijos gręžinio vanduo bromidinis chloridinis, turintis natrio, kalio ir kalcio (didelės mineralizacijos – sūrimas; 114 g/l) – vartojamas balneologiniam gydymui. Durpyne prie Likėnų kasamas gydomasis durpių purvas vartojamas aplikacijoms.
Istorija
1587 m. minima prie Biržų veikusi gydykla, naudojusi Smardonės versmių mineralinį vandenį. Apylinkių gyventojai nuo seno žinojo šio vandens gydomąjį poveikį, atvykę maudydavosi valstiečių trobose įrengtuose kubiluose. Likėnai pirmą kartą minimi 1643 m. rugpjūčio 3 d.
Pirmasis Likėnų mineralinio vandens chemijos sudėtį 1816 m. ištyrė fizikochemikas Teodoras Grotusas ir konstatavo jų gydomąją vertę. Vėliau mineralinėmis versmėmis susidomėjo Biržų gydytojas Liudvikas Chodakauskas, kurio rūpesčiu mineralinis vanduo buvo ištirtas Rygos politechnikos instituto laboratorijoje, o L. Chodakauskas dvaro teritorijoje įrengė viešbutį ir gydyklos pastatą – pradėjo veikti kurortas. 1890–1891 m. čia gydėsi 168 ligoniai. 1891 m. sudegus vonios pastatui, kurorto nebeliko.
1924 m. dvaras išparceliuotas, 40 ha atiteko Sveikatos departamentui, nuo 1932 m. – Pabiržės savivaldybei. XX a. trečiame dešimtmetyje nustatyta, kad Smardonės dumblas ir gretimo durpyno durpės tinka gydymui. 1938 m. Biržų ligoninės vyr. gydytojo J. Mikelėno iniciatyva įsteigtas Likėnų kurortas – atidaryta gydykla su viešbučiu. 1939 m. gydėsi 610 ligonių. 1941 m. birželio mėn. per gyventojų trėmimą komunistiniai aktyvistai nužudė Likėnų parko kūrėją agronomą J. Narušį.
1946 m. rugpjūčio 3 d. Likėnai tapo miesto tipo gyvenviete (kaip kurortas), teisės panaikintos 1992 m. 1955 m. gydykla, 1948–2002 m. vadinta sanatorija, rekonstruota, pradėjo dirbti ištisus metus. Po karo išplėstas gydomųjų ligų sąrašas. XX a. septintame dešimtmetyje pradėti gręžti arteziniai mineralinio vandens gręžiniai, aštuntame dešimtmetyje kasmet gydydavosi po 4000 ligonių. 1970–1989 m. prie Likėnų buvo prijungtas Pabiržės miestelis. XX a. pabaigoje dėl melioracijos išnyko dvi iš trijų mineralinių Smardonės versmių. 2002 m. sanatorija pertvarkyta į reabilitacijos ligoninę, gydymas tapo labiau specializuotas. Ligoninė specializuota sveikatą grąžinančiam gydymui ir sergančiųjų reabilitacijai su ryškiais bei grįžtamais biosocialinių funkcijų sutrikimais, sergantiesiems neurologinėmis, judėjimo ir atramos sistemos ligomis, po traumų, ortopedinių operacijų. Taip pat yra mineralinės vonios, magnetoterapija, gydymas ultragarsu, masažas (t. p. povandeninis), manualinė terapija, akupunktūra, baseinas, sauna ir kt.
Po 1989 m. atskyrus Pabiržę, Likėnai smarkiai sumažėjo, bet ~2020 m. vėl išaugo (priskirti Kiršoniai, kitų kaimų dalys).
Kazys Ulvydas
alt=Kazys Ulvydas Lietuvių k. institute Vilniuje (Vileišių rūmuose) apie 1985 m.|miniatiūra|Kazys Ulvydas Lietuvių k. institute Vilniuje (Vileišių rūmuose) apie 1985 m.
Kazys Ulvydas (1910 m. rugpjūčio 15 d. Bagotėlėje – 1996 m. kovo 16 d.) – lietuvių kalbininkas, filologijos mokslų kandidatas (1955), Lietuvos MA narys korespondentas (1972), Lietuvos nusipelnęs mokslo veikėjas (1970).
Biografija
Gimė Bagotėlėje (Kėdainių rajone, prie Kruosto ir Nevėžio santakos). Pradžios mokslų siekė Apytalaukio, Kėdainių pradžios mokyklose. Vėliau mokslus tęsė Kėdainių gimnazijoje. Baigus keturias Kėdainių gimnazijos klases, tik atsitiktinumo dėka įstojo į Kauno Jėzuitų gimnaziją, kurią baigė 1930 m. Vėliau mokslus tęsė Vytauto Didžiojo universitete, kuriame studijavo iki 1937 m., studijuoti pasirinkęs lietuvių kalbą ir literatūrą bei klasikinę filologiją. Vėliau studijas tęsė ir jas baigė jau Vilniaus universitete 1940 m.
1942–1949 m. dėstė Kauno universitete. 1946–1948 m. buvo šio universiteto Istorijos ir filologijos fakulteto prodekanas, 1949 m. – dekanas. 1949–1956 m. dėstė Vilniaus universitete. 1951–1953 m. buvo Lietuvių kalbos katedros vedėjas.
Nuo 1951 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1953–1955 m. buvo šio instituto direktoriaus pavaduotojas, 1955–1960 m. ir 1976–1987 m. – žodynų, 1960–1976 m. – dabartinės literatūrinės lietuvių kalbos skyriaus vadovas, nuo 1987 m. – patarėjas prie instituto direkcijos.
Darbai
Parašė:
Lietuvos radijo laidose kas savaitę aiškino kalbos kultūros ir norminimo klausimais.
Uracilas
Uracilas – viena iš keturių į RNR sudėtį įeinančių heterociklinių bazių. Jis su adeninu sudaro dvi vandenilines jungtis. Uracilas kartu su fermentu N – glikozilaze (Ung) naudojamas PGR, norint apsisaugoti nuo pašalinės DNR priemaišų.
Atsitiktinės deamininimo reakcijos metu ši bazė gali susidaryti iš citozino. Tuo aiškinama, kodėl uracilą DNR pakeičia timinas.
424 m. pr. m. e.
'''424 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rūgštingumą reguliuojanti medžiaga
250px|thumb|right|[[Citrinos rūgštis|Citrinų rūgšties monohidratas]]
Rūgštingumą reguliuojanti medžiaga  – cheminiai junginiai ar jų mišiniai, naudojami maisto produktuose rūgštingumui padidinti, sumažinti ar palaikyti pastoviam.
Pagal veikimą yra trys rūšys rūgštingumo reguliatorių:
Rūgštingumą reguliuojančių medžiagų kodai būna intervale E500–E599. Pvz., acto rūgštis – tai E260.
Karmentalijos
Karmentalijos – romėnų šventė, švęsta sausio 11–15 d. pagerbiant senovės Romos deivę Karmentą, buvusią senovės orakulę, vėliau romėnų sudievintą. Šias šventes daugiausia švęsdavo moterys.
Jos šventykla buvo ant Kapitolijaus kalvos. Į Karmentą kreipdavosi kreipiniais Postvorta ir Antevorta, kurie išreiškė jos galią pažvelgti į praeitį ir ateitį.
Pociūnų aerodromas
Pociūnų aerodromas – skraidymo centras, įsikūręs Prienų rajone, Pociūnuose, Nemuno kilpų regioninio parko teritorijoje. Aerodromas įsikūręs Kauno apskrityje, nuo apskrities centro į pietryčius nutolęs 38 kilometrus. Aerodromas – valstybės nuosavybė, kurią pagal panaudos sutartį prižiūri Kauno parašiutininkų klubas.
Skrydžiai Pociūnų aerodrome
Pociūnų aerodromas – skraidymo centras, kuriame skrydžius vykdo Kauno parašiutininkų klubas, Kauno apskrities aviacijos sporto klubas, UAB „Termikas“, UAB „Sportinė aviacija ir Ko“, UAB „Nerka“, Kauno aeroklubas bei Lietuvos orlaivių savininkų ir pilotų asociacijos orlaiviai. Periodiškai skraidyti aerodrome gali pilotai, turintys rašytinį Kauno parašiutininkų klubo viršininko leidimą arba naudotojo sutartį. Aerodrome skraido nedideli orlaiviai – maksimali masė 6400 kilogramų. Vykdant skrydžius naudojamas radijo ryšio dažnis yra 119.000 MHz. Aerodrome yra modernus pakilimo – nusileidimo takas bei angaras, kuriame saugoma aviatechnika.
Pociūnuose vykdomi:
Kauno parašiutininkų klubas
Kauno parašiutininkų klubas – aerodrome įsikūręs klubas, kuris prižiūri Pociūnų aerodromą. Klubo viršininkas – Kęstutis Milušauskas. Klubas vykdo šuolius iki 4000 m aukščio. Organizuojami apmokymai, šuoliai mėgėjams, stovyklos. Tradiciškai liepos mėnesį klubas organizuoja antrą pagal dydį Baltijos valstybėse parašiutininkų fiestą „Pociūnai Boogie“. Tai profesionalių parašiutininkų šventė, kurios metu atliekama daugybė šuolių, vyksta filmavimai, peržiūros.
Kauno apskrities aviacijos sporto klubas
left|thumb|250px|Aerodrome dažnai skraidoma sklandytuvais miniatiūra|250px|right|Kauno aeroklubas Kauno apskrities aviacijos sporto klubas – 1957 m. Pociūnų aerodrome įsikūręs klubas, Lietuvos sklandymo centras. Tai didžiausias aviacijos sporto klubas Baltijos šalyse, kurio nariai užsiima sklandymu. Klubo direktorius – Lietuvos sklandymo federacijos pirmininkas Vytautas Sabeckis.
Nuo pat sportininkų įsikūrimo čia buvo organizuojami Lietuvos bei Tarybų Sąjungos sklandymo čempionatai. Klubas organizuoja įvairių klasių Lietuvos sklandymo čempionatus, turnyrą, tragiškai žuvusio sklandytojo Antano Ruko taurei laimėti. Pociūnų aerodrome taip pat vyksta Europos ir pasaulio sklandymo čempionatai: 2001 m. vyko Pasaulio moterų sklandymo čempionatas, 2004 m., 2007 m. ir 2009 m. – Europos vyrų sklandymo čempionatai.
Klube suteikiama galimybė sklandyti asmeniniais bei klubui priklausančiais sklandytuvais. Aviacijos klubas rengia apmokymus – stovyklas vaikams.
UAB „Sportinė aviacija“
right|thumb|250px|UAB „Sportinė aviacija“ projektuojami ir konstruojami sklandytuvai Netoli aerodromo įsikūrusi UAB „Sportinė aviacija“ – 1969 m. įsteigta gamykla, kurioje šiuo metu projektuojami ir gaminami sklandytuvai (LAK–17, LAK-19, LAK-20). Tarybiniais metais tai buvo didžiausia sklandytuvų gamybos įmonė Tarybų Sąjungoje. Pastaraisiais metais didėjant konkurencijai įmonė gamina ne tik sklandytuvus, bet ir neaviacinius produktus: automobilių bagažines, reklaminius stendus, medžiotojų bokštelius, vėjo jėgainių mentes.
Įmonė turi partnerių įvairiose Europos šalyse (Vokietija, Lenkija, Šveicarija, Vengrija, Italija), JAV, Japonijoje, Australijoje, Pietų Afrikoje. Įmonės generalinis direktorius – Viktoras Ramonas.
Turizmas
Pociūnų aerodrome taip pat įsikūręs aviaturizmo centras – su aviacija susijusių paslaugų kompleksas. Šalia aerodromo veikia viešbutis, kavinė „Debesota“, turistams siūlomos aktyvios aviaturizmo pramogos: skrydis lėktuvu ar sklandytuvu, šuolis parašiutu. Taip pat nuo 2001 m. aerodromo angare vyksta Pažaislio muzikos festivalio koncertai. 2008 m. surengtas elektroninės muzikos festivalis „Tundra“. 2012 m. liepą iš aerodromo pakilo lėktuvas su „Žaislinių meškiukų desantu“, kuris buvo išmestas Baltarusijoje ir sukėlė tarptautinį skandalą.
Nechanicės
Nechanicės  – Čekijos miestas Hradec Kralovės krašte. Mieste gyvena apie 2,2 tūkst. gyventojų.
Teksase (JAV) yra Nechanitz gyvenvietė, pavadinta Nechanicių garbei.
Kanterio spaustuvė
Kanterio spaustuvė – spaustuvė, 1736–1812 m. veikusi Karaliaučiuje.
Istorija
Spaustuvę įsteigė Filipas Kristupas Kanteris (m. 1764 m.). Nuo 1730 m. jis pradėjo dirbti knygnešiu. Spaustuvė ėmė rentabiliai veikti, kai gauta privilegija leisti Bibliją ir giesmynus įvairiomis kalbomis. F. Kanteris, 1736 m. nusipirkęs B. Korvino-Kvasovskio spaustuvę, perėmė jos turėtą privilegiją. 1763 m. įmonei suteiktas Karališkosios spaustuvės vardas. Mirus savininkui Kanterio spaustuvę perėmė jo sūnus D. Kristupas Kanteris (m. 1812 m.), vėliau – pastarojo sūnėnui D. F. S. Šulcui. 1812 m. spaustuvė pavadinta Šulco spaustuve.
Leidyba
Iš viso Kanterio spaustuvėje išspausdintos 25 lietuviškos knygos bei smulkūs spaudiniai. Vyravo protestantų literatūra: giesmynai, atskiros Biblijos dalys, didaktiniai skaitymai. Svarbiausia knyga – Biblijos antrasis leidimas lietuvių kalba (1755 m. Parengė Adomas Fridrikas Šimelpenigis (1699–1763). Kanterio spaustuvės savininkai prekiavo savo spaudiniais, jais aprūpindavo lietuviškas mokyklas. Kanterio spaustuvėje spausdintas knygas naudojo Karaliaučiaus universiteto Lietuvių kalbos seminaras.
Vištupis
Vištupis – upelis vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajone; Smilgos kairysis intakas (Nevėžio baseinas). Prasideda Urnėžių kaimo apylinkėse, Dotnuvos seniūnijoje. Teka į pietryčius dirbamais laukais. Prateka Ruminių kaimą. Įteka į Smilgą Kėdainių miesto seniūnijoje, prie Bartkūniškių kaimo.
Turi bevardį kairįjį intaką.
Netoli žiočių įrengtas nedidelis tvenkinys. Vaga sureguliuota. Vasarą neretai išdžiūsta.
Upėvardis kilo nuo paukščio pavadinimo višta.
thumb|left|250px|Bevardis Vištupio intakas
Selkupų kalba
Selkupų kalba – samodų kalbų grupės kalba, kuria kalbama Tomsko srityje ir Krasnojarsko krašto šiaurėje, Jamalo Nencų autonominėje apygardoje. Kalbančiųjų apie 1570 (1994 m.).
Išskiriamos trys pagrindinės tarmės: Tazo (ja XX a. 4 dešimtmetyje sukurta raštijos rusų rašmenimis), tymų ir ketų. Tazo tarmė turi 25 balsines, 16 priebalsinių fonemų, 3 skaičius, 9–10 linksnių, 4 laikus, 8 nuosakas, daugiau nei 15 veikslų. Leksikoje esama chantų ir ketų kalbų elementų.
Legionas (reikšmės)
Žodis legionas gali reikšti:
Karinius vienetus:
Kita:
Taip pat įeina į sudėtinius terminus:
425 m. pr. m. e.
'''425 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Sautezas
Sautezas – žvejų miestelis Grenados šiaurėje. Tai yra šeštas pagal dydį šalies miestas – Šv. Patriko parapijos sostinė. Sauteze gyvena apie 1300 gyventojų.
1721 m. mieste buvo pastata katalikų Šv. Patriko bažnyčia, tačiau vėliau ji sudegė per gaisrą ir šiuo metu pastate yra policijos nuovada. Dabartinė Šv. Patriko bažnyčia buvo pastatyta 1840 m.
Analitinė chemija
Analitinė, arba analizinė chemija – chemijos atšaka, kurianti ir taikanti metodus, prietaisus bei strategiją informacijai apie medžiagų cheminę sudėtį ir struktūrą gauti, taip pat junginiams išskirti ir identifikuoti. Praktikoje išskyrimas, identifikavimas ir kiekio įvertinimas gali sudaryti visą analizę ar būti sujungtas su kitu metodu.
Priklausomai nuo keliamų analizės uždavinių analizių esti dvejopų: kokybinė ir kiekybinė. Kokybine analize nustatoma, iš kokių elementų arba jų junginių sudaryta medžiaga, kiekybine analize – vieno ar kelių komponentų kiekis bei kokiu kiekybiniu santykiu pasiskirstę medžiagos komponentai.
Analitinę chemiją sudaro klasikiniai, vadinamieji drėgnieji ir šiuolaikiniai, instrumentiniai metodai.
Klasikiniai kokybiniai metodai naudoja atskyrimą – iškritimą nuosėdomis, ekstrakciją (išskyrimą) ir distiliaciją. Medžiagą identifikuoti galima pagal spalvos, kvapo, tirpimo temperatūros, virimo temperatūros, radioaktyvumo ar reaktyvumo pokytį. Klasikinė kiekybinė analizė remiasi tūrio ar masės pakitimais įvertinant kiekį. Instrumentiniai metodai gali būti naudojami bandiniams atskirti naudojant chromatografiją, elektroforezę ar lauko srovės frakcionavimą. Toliau galima pritaikyti kokybinę ar kiekybinę analizę, neretai panaudojant tą patį instrumentą. Pritakant analizę gali būti panaudojama sąveika šviesa, šiluma, elektriniais ar magnetiniais laukais. Dažnai tas pats instumentas gali analitę atskirti, identifikuoti ir įvertinti kiekį.
Juozas Vytautas Rimas
Juozas Vytautas Rimas (1942 m. kovo 25 d. Linksmakalnyje, Trečiasis Reichas) – muzikantas, obojistas, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos profesorius. Klasikinės muzikos, džiazo ir lietuvių liaudies muzikos atlikėjas.
Analitinė chemija
Analitinės chemijos pritaikymas labai platus – nuo teismo ekspertizės, medicinos iki mokslo ir inžinerijos.
Juozas Vytautas Rimas
Biografija
Gimė 1960 m. baigė Kauno konservatorija. 1965 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademiją, 1969 m. Sankt Peterburgo konservatoriją. Nuo 1965 m. grojo Lietuvos nacionalinės filharmonijos simfoniniame orkestre. Nuo 1968 m. dėstė Vilniaus konservatorijoje. 1974-1978 m. grojo grupėje Musica Humana. 2004 m. apdovanotas Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžiumi.
Ramakrišna
Ramakrišna Paramahamsa, gimimo vardas Gadadharas Čatopadhjajus (, 1836 m. vasario 18 d. – 1886 m. rugpjūčio 16 d.) – žymus Indijos mistikas ir dvasinis mokytojas, gyvenęs XIX amžiuje, deivės Kali garbintojas. Savo pasekėją Vivekanandą jis pastūmėjo įkurti religinę Ramakrišnos Misijos organizaciją. Daugelis jo pasekėjų manė, jog jis yra avatara (Dievo įsikūnijimas).
Gadadharas Čatopadhjajus gimė Kamarpukuro kaime (Kalkutos kaimiškų priemiesčių srityje), skurdžioje brahmanų ortodoksų (Ramos garbintojų) šeimoje. Pirmąjį regėjimą patyrė būdamas 6 metų (pamatęs baltų gervių būrį skrendant audros debesų fone). Kurį laiką Ramakrišna lankė mokyklą, bet vėliau atsidėjo tradiciniam išsilavinimui (religinių tekstų mokymuisi). 1856 m. Ramakrišna tapo Kali šventyklos Dakšinešvare (netoli Kalkutos) pudžariu (dvasininku). Jis meldė Kali pasirodyti ir patyrė viziją, kurioje ji apsireiškė kaip begalinis sąmoningos šviesos vandenynas, plūstantis spindinčiomis vilnimis. Vėliau iš pareigų pašalintas, nes pradėtas laikyti pamišėliu.
1859 m. Ramakrišna buvo sutuoktas su Sarada Deve (1853–1920), bet santuoką jis priėmė kaip Dieviškosios Motinos Kali įsikūnijimą, todėl Devė (ji daugelio gerbiama kaip šventoji) buvo tik jo dvasinė partnerė. Nuo 1959 m. kaip savarankiška institucija, veikia Sarados Devės moterų vienuolinis ordinas (Šri Sarada matha). Pirmąja Ramakrišnos mokytoja 1861 m. tapo brahmanė Jogešvarė Bhairavė, supažindinusi Ramakrišną su tantra ir vaišnavišku mokymu apie bhaktį. 1865 m. keliaujantis nuogasis asketas Yšvara Tota Puris išmokė jį advaitiškos beasmenio (nirguna) ir beformio (nirakara) Brahmano nesąvokinės (nirvikalpa) meditacijos ir įšventino į vienuolystę (sanjasa).
thumb|left|200px|Šri Ramakrišna transo būsenoje (1879 m.)
Ramakrišna domėjosi ne tik tradiciniu hinduistiniu religiniu keliu, bet ir kitomis religijomis. 1866 m. per sufijų-hinduistą Govindą Rojų susipažino su islamu. Ramakrišna pradėjo praktikuoti islamą ir patyrė regėjimą (su jo kūnu susiliejo spindintis asmuo, primenantis islamo Pranašą). 1873 m. Šambhu Čaranas Malikas pradėjo jam skaityti Bibliją. 4 dienas medituodamas krikščioniškas tiesas bei kontempliuodamas Švč. Mergelės Marijos su Kūdikiu atvaizdą Ramakrišna patyrė kaip Jėzus Kristus jį apglėbia ir išnyksta jo kūne. Po šių potyrių Ramakrišna ėmė teigti visų religijų bendrą tikslą (jos veda į tą patį Dievą). Nepaisant savo eklektinių domesių, Ramakrišna išliko ištikimas Kali garbintojas.
Ramakrišna Paramahamsa tapo įtakingu dvasiniu mokytoju – pas jį mokėsi Svamis Vivekananda, Mahendranathas Gupta, Akšajus Kumaras Senas, pas jį lankėsi tiek vakariečiai, tiek įvairūs Indijos religiniai, kultūros veikėjai.
Ramakrišna mirė nuo gerklės vėžio 1886 m. Jo mokinių globą perėmė Vivekananda, kuris 1897 m. įkūrė Ramakrišnos vienuolinį ordiną (mathą) ir misiją. Šių institucijų centras yra Belūrmathe (prie Kalkutos), jos skelbia Ramakrišnos mokymą, užsiima edukacine, humanitarine ir medicinine veikla, ši laikoma ne pasaulietiniu veikimu, bet dvasiniu tarnavimu (seva) Dievystei, besireiškiančiai kaip žmonija. Ramakrišnos misija turi centrus Jungtinėse Amerikos Valstijose, Didžiojoje Britanijoje, Prancūzijoje, Argentinoje, Šveicarijoje, Bangladeše, Singapūre, Fidžyje, Šri Lankoje, Mauricijuje.
Ramakrišna nepaliko raštų, bet užrašytos jo kalbos buvo surinktos į knygas, iš kurių reikšmingiausia „Mahendranathos Guptos Ramakrišnos kalbų nektaras“ (Śrī-Śrī-Rāmakṛṣṇa-Kathāmṛta, 5 t. 1902–1932 m.). 1942 m. Svamis Nikhilananda parengė sutrumpintą anglišką vertimą „Šri Ramakrišnos evangelija“.
Kenny G
Kenneth Gorelick (geriau žinomas savo sceniniu vardu Kenny G, g. 1956 m. birželio 5 d.) – JAV muzikantas, saksofonistas.
Būdamas 17 metų pradėjo groti Barry White Love Unlimited Orchestra. Mokėsi Vašingtono universitete. Nuo 1981 m. Kenny G išleido daug solinių albumų, dirbo su Whitney Houston, Natalie Cole ir Aretha Franklin. Plataus pasisekimo sulaukė 1986 m. išleidęs savo ketvirtąjį alnumą „DuoTones“. 1994 m. apdovanotas Grammy Award už geriausią instrumentinę kompoziciją „Forever in Love“. ypatingo pasisekimo sulaukė jo hitai „Songbird“ ir „Waiting for You“.
thumb|left|180px|Kenny G Ultimate albumas Albumas „Breathless“ (1992 m.) vien Jungtinėse Amerikos Valstijose buvo parduotas 8 000 000 egzempliorių tiražu (pasaulyje šio albumo kopijų yra parduota daugiau nei 30 000 000), kalėdinis įrašas „Miracles: The Holiday Album“ (1994 m.) savuoju populiarumu išprovokavo visą seriją („Faith: A Holiday Album“ (1999 m.) ir „Wishes: A Holiday Album“ (2002 m.) o jazz „standartų“ rinkinys „Classics In The Key Of G“ (1999 m.) net visko mačiusius muzikos ekspertus pritrenkė nesumeluotu sentimentalumu ir super singlu su pačiu Louis Armstrong.
Suso–Masos–Dra regionas
Suso–Masos–Dra regionas vienas iš šešiolikos Maroko regionų. Jis yra centriniame Maroke, užima 70 880 km² plotą. Čia gyvena 3 113 653 (2004 m. surašymas) žmonių. Sostinė – Agadiras.
Nuo 2004 m. liepos 22 d. regionui vadovauja Rašidas Falalis (Rachid Filali).
Regionui priklauso šios prefektūros ir provincijos:
Demografijos raida
Šaltinis: World Gazetter
Nuorodos
Suso-Masa-Dra regionas
Delnickai
Delnickai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šeštokų. Šiauriau kaimo telkšo Birutos tvenkinys.
Zubelių ežeras
Zubelių ežeras – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Gelvonų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,33 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 118,2 m. Krantai žemi, vietomis pelkėti, tik šiaurrytinis krantas aukštas. Pelkėtos pakrantės apaugę krūmais, kitose pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai. Vakaruose išteka Kabarkštos upė (Širvintos intakas). Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Zubelių kaimas, kaimo turizmo sodyba.
Sosnovojė
Sosnovojė (, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 8 km į rytus nuo Slavsko, 6 km į vakarus nuo Sovetsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Slavsko miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Tilžės apskrities kaimas. 1947–2008 m. Slavsko rajono Timiriazevo apylinkės kaimas.
Najadės
Najadės (🇬🇷) – šaltinių ir upelių nimfos sen. graikų mitologijoje.
Laikomos Okeano ir Tetijos dukterimis, kurių iš viso yra apie 3 tūkstančius (kartu su okeanidėmis) arba Dzeuso dukterys. Najadės – gėlo vandens, tuo tarpu okeanidės – sūraus vandens nimfos. Šaltinių najadės buvo susietos su savo šaltiniu, jei jų kūno vanduo išdžiūdavo jos mirdavo. Jos yra senos dievybės, stovinčios ant vienos pakopos su kitomis menkesnėmis chtoniškomis dievybėmis, dažniausiai minimos šalia satyrų, kuretų, koribantų, telchinų ir kt. Najadės buvo vandenų saugotojos, atliko teigiamas funkcijas. Žmogus išsimaudęs najadės šaltinio vandenyje galėjo išsigydyti ligas. Jų gyvenamų šaltinių vandenys taip pat galėjo apvalyti, suteikti pranašavimo galių ar net nemirtingumą.
Najadės
thumb|left|300px|„Najadė“, aut. [[John William Waterhouse, 1893 m.]]
Titkai
Titkai arba Korčiaginas (, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities Maldaičių dvaro palivarkas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947–2006 m. Muromskojės apylinkės kaimas.
Žemės riešutų sviestas
thumb|right|275px|Riešutų sviestas indelyje. thumb|right|275px|Sumuštinis su žemės riešutų sviestu ir [[džemas|džemu.]] Žemės riešutų sviestas – valgis, gaminamas iš žemės riešutų, sumaltų iki kreminės masės. Naudojamas kaip užtepas ant duonos arba kaip sudėtinė kitų patiekalų dalis (pavyzdžiui, sausainių). Populiarus Šiaurės Amerikoje ir kai kuriose Europos bei Azijos šalyse. Didžiausios žemės riešutų sviesto gamintojos ir eksportuotojos 2009 m. duomenimis buvo JAV, Kinija, Kanada, Olandija.
Istorija
Manoma, kad pirmieji maltus žemės riešutus naudojo inkai, tačiau moderni žemės riešutų sviesto istorija prasideda XIX a. pabaigoje JAV. 1895 m. amerikietis John Harvey Kellogg užpatentavo iš sutrintų virtų riešutų gaminamą valgį, kurį rekomendavo kaip lengvai virškinamą baltymingą maistą sanatorijų pacientams. Vienos iš sanatorijų darbuotojas Joseph Lambert netrukus sukonstravo specialią mašiną, kuri galėtų riešutų sviestą gaminti didesniais kiekiais. Tarp JAV gyventojų riešutų sviestas itin išpopuliarėjo XX a. pirmoje pusėje, buvo išrasti įvairūs gamybos būdai, 1921 m. Joseph Rosefield patentavo hidrintą riešutų sviestą, kuris išlieka vientisos konsistencijos ir jo paviršiuje per ilgesnį laiką nenusistovi aliejus. Antrojo pasaulinio karo metu žemės riešutų sviestas buvo įtraukiamas į maisto davinius JAV armijos kareiviams.
Jonas Bielskis (1938)
Jonas Bielskis (1938 m. lapkričio 26 d. Kubiliuose, Kelmės rajonas – 2004 m. Kaune) – pedagogas, muziejininkas, Lietuvos ir Kauno miesto partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.
Žemės riešutų sviestas
Gamyba
Žemės riešutų sviestas paprastai gaminamas žemės riešutus išlukštenus, sausai pakepinus, atvėsinus, nuėmus viršutinę odelę, išrūšiavus ir sumalus specialia mašina. Siekiant pagerinti konsistenciją ir skonį, neretai į gautą masę papildomai įmaišoma druskos, aliejaus, cukraus ar kitokio saldiklio.
Jonas Bielskis (1938)
Biografija
1946–1949 m. mokėsi Kubilių pradžios mokykloje, 1949–1952 m. Mockaičių septynmetėje mokykloje. 1956 m. baigė Tytuvėnų vidurinę mokyklą. 1956–1964 m. Kubilių klubo-skaityklos vedėjas. 1962 m. Šiaulių pedagoginiame institute baigė lietuvių kalbos specialybę. 1964–1965 m. Kauno 1-os internatinės mokyklos mokytojas.
Žemės riešutų sviestas
Maistinės savybės
100 g žemės riešutų sviesto turi apie 588 kalorijas, 25 g baltymų, 20 g angliavandenių, 50 g riebalų, yra geras magnio, fosforo, vario, mangano, cinko, vitamino E, niacino šaltinis.
Jonas Bielskis (1938)
Biografija
1965–1970 m. LLKJS Kauno komiteto skyriaus vedėjas. 1970–1977 m. LKP Kauno miesto komiteto instruktorius, Požėlos rajono komiteto skyriaus vedėjas. 1977–1982 m. Kauno miesto kultūros skyriaus vedėjas. 1982–2004 m. Respublikinio pedagoginio muziejaus direktorius.
1990 m. LDDP, 2001 m. LSDP Kauno skyriaus narys. 1995–1997 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Daugelio straipsnių, publikacijų švietimo, kultūros klausimais autorius. Ypatingas Jono Bielskio nuopelnas – 1922 m. įkurto Pedagoginio muziejaus atgaivinimas, išgelbėjant jį nuo pavertimo metodiniu kabinetu.
Lauksargis
Lauksargis senovės lietuvių mitologijoje – lauko dievas, dirbamų laukų ir gyvulių globėjas. Jam meldžiamasi, einant sėti ar arti. Lauksargis sergsti laukus nuo nederliaus ir nelaimių (lietaus, krušos). Lauksargį mini Martynas Mažvydas, kuris ją lygina su latvių Lauka mate.
Vėliau dar minimas Jono Lasickio kaip Laukpatis (Laukpatimo) ir įvardijamas lauko, pasėlių ir javų dievu.
Gintautas Rudzis
Gintautas Rudzis (g. 1963 m. balandžio 5 d. Seirijuose, Lazdijų raj.) – Lietuvos pedagogas, inžinierius, visuomenės veikėjas.
Biografija
1985–1990 m. Molėtų raj. Giedraičių vidurinės mokyklos fizikos mokytojas, 1990–2008 m. Druskininkų III vidurinės mokyklos, dab. Druskininkų „Ryto“ gimnazija informatikos mokytojas. Nuo 2008 m. rugsėjo – Merkinės Vinco Krėvės gimnazijos informacinių technologijų mokytojas. Nuo 2015 m. rugsėjo – Vilniaus šv. Kristoforo gimnazijos informacinių technologijų mokytojas.
Dalyvavo rengiant metodinę medžiagą apie informacinių technologijų taikymą ugdymo procese Lietuvos mokyklose, Lietuvos bendrojo lavinimo mokyklų darbuotojų kvalifikacinių reikalavimų kompetencijos projektą. Yra Švietimo konsultantas – mokytojų praktinės veiklos vertintojas. Kuruoja mokykloms skirtos programinės įrangos kūrimo ir diegimo projektus.
Žmona Rita (g. 1966 m.). Vaikai – Aivaras (g. 1987 m.), Aurimas (g. 1991 m.), Danielius (g. 2000 m.), Urtė (g. 2003 m.).
Kariokos salų oro uostas
Kariokos salų oro uostas (IATA kodas: CRU, ICAO kodas: TGPZ) – trečias Grenados oro uostas, esantis Kariokos saloje. Oro uostas yra į vakarus nuo Hilzboro miesto. Šiuo oro uostu naudojasi „SVG Air“ oro linijų bendrovė skraidanti į kitus Grenados oro uostus.
Kėdainių rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Kėdainių rajono savivaldybės taryba – Kėdainių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Bronius Voveris
Bronius Voveris (1913 m. spalio 19 d. Brocktone, MA – 1989 m. balandžio 4 d. Pitstone, PA, JAV) – vargonininkas, chorvedys, pianistas.
Biografija
Pradinį muzikos mokslą gavo iš Bruklino vargonininko P. Sako. Iš pradžių baigė Tėvų Marijonų Marijanpolio aukštesniąją mokyklą Thompsone, CT, paskui lankė New England konservatoriją Bostone. Jaunuolio muzikinius sugebėjimus pastebėjęs muzikas Jonas Banys patarė siekti muzikos mokslų aukštumų.
Apie 1935 m. išvyko į Lietuvą ir ketverius metus Kauno konservatorijoje studijavo vargonus ir dainavimą. Studijuodamas talkino Nikodemo Martinonio vadovaujamiems Šaulių sąjungos ir „Kauno audinių“ mišriesiems chorams, akompanavo chorams ir solistams, dainavo Valstybės operos chore, su chorais buvo išvykęs į Taliną ir Rygą.
1939 m. grįžo į JAV ir pradėjo vargonininkauti Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Patersone, NJ, ir vadovauti Šv. Cecilijos draugijos chorui. Paminėtinas didelis 1940 m. gegužės 5 d. chorų koncertas, kuriame dalyvavo kelių parapijų chorai (taip pat mergaičių choras).
1946 m. pradėjo vadovauti „Kinghts College“ vyrų chorui, o vėliau ir „Knights of Columbus" bei „Lions“ chorams. Iš viso su chorais surengė per 800 koncertų JAV, Puerto Rike ir Europoje. Pasižymėjo kaip geras vargonininkas ir pianistas akompaniatorius.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kotryna Opalinska
Kotryna Opalinska ; 1680 m. spalio 12 d., Poznanė – 1747 m. kovo 19 d., Liunevilis) – Lenkijos karalienė ir Lietuvos didžioji kunigaikštienė 1705–1708 ir 1733–1736 metais, Stanislovo Leščinskio žmona. Prancūzijos karalienės Marijos Leščinskos motina.
Biografija
Kotryna buvo Lenkijos magnato Jono Karolio Opalinskio ir Sofijos Carnkovskos dukra. 1698 m. gegužės 10 d. ištekėjo už Stanislovo Leščinskio Krokuvoje. 1699 metais gimė jų pirma dukra Ana, mirė 1717 metais, 1703 metais gimė antra dukra Marija, būsima Prancūzijos karalienė, Liudviko XV žmona.
1704 metais jos vyras tapo Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu dėka Švedijos karaliaus Karolio XII. 1709 metais buvo nuverstas nuo sosto, kada Švedų armija prarado valdžią Lenkijoje. Kotrynos šeima išvažiavo į Švediją. Apsigyveno Kristianstado mieste. Švedijoje ji gerai susidraugavo su našlaujančia karaliene Gedviga Eleonora. Lenkiška karališka šeima buvo labai populiari Švedijoje, juos dažnai kvietė į priėmimus Švedijos aristokratai. 1712 metais Kotryna aplankė Medevo miesto pirtis. 1714 metais, leidus Karoliui XII, šeima pervažiavo į Cvaibriucheną, Švedijos provinciją Vokietijoje. Ten jie gyveno iki karaliaus mirties 1718 metais. Po jo mirties jo šeima pervažiavo į Prancūziją, kur įsikūrė Elzase. thumb|left|150px|Kotrynos Opalinskos antkapinis paminklas [[Nansi Notre Dame de Bonsecours bažnyčia|Nansi Notre Dame de Bonsecours bažnyčioje]] 1725 metais dukra buvo išrinkta nuotaka Prancūzijos karaliui Liudvikui XV. Kotryna Opalinska tapo Prancūzijos karaliaus anyta. Po dukros vestuvių Kotryna ir Stanislovas gyveno Šato-dju-Šambore.
1737 metais Stanislovas tapo Lotaringijos hercogu. Skirtingai nuo Stanislovo, Kotryna taip ir neprisitaikė prie gyvenimo Prancūzijoje ar Lotaringijoje, liudėjo savo gimtos Lenkijos. Buvusi karalienė buvo aprašyta kaip „mielaširdinga, mylinti labdaras moteris, tačiau tuo pat metu pakankamai griežta ir nuobodi asmenybė“. Kai tik tai jos vyras tapo Lotaringijos hercogu, pas jį atsirado didelis kiekis meilužių, įskaitant Kateriną Osolinską, Aną Mariją Osolinską, Mariją Luizą de Linanges, madam de Basompjer ir madam de Kambres. Nuo 1745 metų Stanislovas turėjo ilgalaikius santykius su markize de Bourflez. Visiems šiems santykiams Kotryna negalėjo užkirsti kelio.
Kotryna mirė 1747 m. kovo 19 d. Mirties dieną jos žentas Liudvikas XV įsakė surengti atminimo ceremoniją Notr-Damo katedroje, Paryžiuje. Kotrynos kapas yra Notre Dame de Bonsecours bažnyčioje (Nansi mieste), šalia ilsisi Stanislovas ir dukra Ana.
XIII (komiksas)
right|200px|thumb|Juodosios saulės diena, lietuviško leidimo viršelis, 2001 m.
XIII (Trylika) – Prancūzijos ir Belgijos komiksų serija, kurią rašė ir piešė belgai Jean Van Hamme ir William Vance. Komikse rašoma apie pagrindinį herojų, sergantį amnezija, kuris ieško būdų kaip atsiminti savo praeitį.
Komikso siužetas taip pat įkvėpė ir Robert Ludlum, jis parašė knygą Bornas. Sunaikinta tapatybė XIII pirmą kartą buvo išleistas 1984 m. Spirou žurnale, vėliau buvo išleistas Dargaud. 2003 m. pagrindinė 5 serijos komiksų tomų siužeto linija buvo panaudota kuriant to paties pavadinimo video žaidimą XIII.
Lietuviški leidimai
Komiksas XIII lietuvių kalba buvo išleistas vieną kartą:
426 m. pr. m. e.
'''426 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Švicai
Švicai – mėsinių pieninių galvijų veislė, susiformavusi Šveicarijos Alpėse. Iš kitų veislių švicai ryškiai išsiskyrė maždaug prieš 100 metų. Nors sunku nustatyti, kada tiksliai veislė susiformavo, tačiau manoma, kad tai galėjo būti XIX a. pirmoje pusėje. Švicai buvo eksportuoti į daugelį pasaulio šalių, kuriose dėl aukšto produktyvumo susilaukė labai palankaus įvertinimo. Jų pienas, turintis apie 4 % riebalų ir 3,5 % baltymų, labai tinka sūrių gamybai.
Švicai yra žinomi kaip labai stambūs galvijai didelėmis, tankiais plaukais, tarsi kailiu apžėlusiomis ausimis. Švicų karvių veršingumo laikotarpis ilgas. Tai ištvermingi, labai ramaus būdo, atsparūs tiek karščiui, tiek ir šalčiui, nereiklūs laikymo sąlygoms ir pašarams galvijai. Jų spalva - pilkai dvyla. Lietuvos žalųjų galvijų gerinimui švicų buliai pradėti naudoti 1984 metais, o 1987 metais iš Austrijos buvo įvežta ir veršingų švicų veislės telyčių. 2006 m. Lietuvoje buvo 46 švicų veislės karvės. Vidutiniškai iš švicų karvės buvo primelžta po 6023 kg. 4,43 % riebumo ir 3,47 % baltymingumo pieno.
Spalio 16
Spalio 16 yra 289-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 290-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 76 dienos.
Vardadieniai
Aurelija – Galius – Jadvyga – Margarita – Gutautas – Dovaldė – Ambraziejus – Dovaidas – Dovaidė – Greta – Gretė
Antanas Zakarauskas
Antanas Zakarauskas (1917 m. liepos 3 d. Cicero, IL – JAV), kunigas ir chorvedys.
Biografija
Skambinti fortepijonu ir vargonuoti mokėsi pas O. Skirkite Cicero. Muzikos teoriją, harmoniją ir dirigavimą studijavo Roosvelt Junior College, o grigališkąjį giedojimą ir polifoniją Šv. Marijos seminarijoje Mundeleine, IL. Baigęs teologijos mokslus, 1941 m. buvo įšventintas į kunigus, turi kelis mokslinius laipsnius. Dar būdamas studentas, pavadavo Šv. Antano lietuvių parapijos vargonininką A. Mondeiką Cicero. Vadovavo kunigų chorui, kuris giedodavo per kunigų laidotuves. Būdamas vikaras Švč. Mergelės Marijos Gimimo lietuvių parapijoje Čikagoje, IL, suorganizavo 50 dalyvių mergaičių chorą. Choras giedodavo bažnyčiose ir koncertuodavo kitose lietuvių parapijose. Kartu vadovavo 60 muzikantų orkestrui. 1944 m. „Draugo" koncerte Orchestra Hali dirigavo Šv. Kazimiero aukštesniosios mokyklos mergaičių chorui. 1950 m. Šv. Jurgio lietuvių parapijoje Čikagoje suorganizavo 40 dalyvių berniukų chorą, kuris giedodavo bažnyčioje. 1965 m. tapo Šv. Kryžiaus ligoninės kapelionu. 1970–1988 m. buvo Švč. Mergelės Marijos Gimimo lietuvių parapijos klebonas Čikagoje, rūpinosi bažnytiniu giedojimu ir parapijos choru. 1988 m. išėjęs į pensiją, kaip klebonas emeritas talkino Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapijai laikydamas Šv. Mišias ir giedodamas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Dembai
Dembai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Antazavės. Netoliese stūkso Dembų piliakalnis.
Pusango nacionalinis parkas
Pusango nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Fajao ir Čiangrajaus provincijose. Parkas įkurtas 2000 m. lapkričio 2 d.
Vieta
Parkas užima 2 854,88 km² plotą ir apima Thoengo (Thoeng) Čiangrajaus, bei Čiangkhamo (Chiang Kham) ir Pusango (Phu Sang) Fajao apylinkes, 80 km į šiaurę rytus nuo provincijos centro Fajao, Laoso pasienyje.
Flora ir fauna
Pusango nacionaliniame parke vyrauja lapuočių, mišrūs, spygliuočių ir visžaliai miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), baltažiedis sparnenis (Dipterocarpus turbinatus), kvapioji hopėja (Hopea odorata), raudonasis indenis, michelija (Michelia floribunda), briaunotasis sparnūklis (Anisoptera costata), krausva (Lagerstroemia calyculata ir Lagerstroemia tomentosa), beždžioninis duonmedis arba beždžioninis duonvaisis (Artocarpus lacucha), stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), Afzelia xylocarpa, kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), didysis tikmedis (Tectona grandis), aliejinis lakmedis (Schleichera oleosa), karpotasis viršūklis (Terminalia bellirica), irvingija (Irvingia malayana), dilenija (Dillenia pentagyna), tankiažiedis ąžuolūnas (Lithocarpus densiflorus), mangas (Mangifera sp.) ir daug rūšių bambukų.
Parke gyvena: Indijos muntjakas, šernas, Indinis zambaras, Birminis kiškis (Lepus peguensis), Javinis elniukas, laibaliemenės beždžionės, baltarankis gibonas, Nendrinė katė (Felis chaus), dygliatriušis, palminis musangas, dvispalvė ratufa (Ratufa bicolor), voverė skraiduolė (Hylopetes phayrei), mangustas, raudonasis vilkas (Cuon alpinus infuscus) ir kt, sutinkama daug paukščių: Eudynamys scolopaceus, Cacomantis merulinus , Megaceryle lugubris , Pycnonotus aurigaster , Žalsvanugarė spalvingoji nekatrina (Cinnyris jugularis), didysis kukalis (Centropus sinensis), Dicrurus leucophaeus , Dicrurus remifer , bankivinė višta ir kt.
Telekomunikacija
thumb|Aleksandro Grahamo Belo originalus telefonas
Telekomunikacija – informacijos perdavimas tolimais atstumais. Nuotoliniu būdu siunčiamai informacijai priimti naudojami tokie prietaisai kaip telefonas, radijo imtuvas, televizorius, kompiuteris. Informacija gali būti perduodama įvairių dažnių radijo bangomis arba laidais sklindančiais elektromagnetiniais impulsais. Telekomunikacijų plėtrai savo išradimais didelę įtaką padarė Alexander Graham Bell, Guglielmo Marconi ir John Logie Baird.
Ankstyvoji telekomunikacija rėmėsi primityvių vizualinių signalų principais, pavyzdžiui, signalinės ugnys, švyturiai, dūmų signalai, vėliavėlės, semaforai, optiniai heliografai. Nuo XIX a. elektriniai, elektromagnetiniai ir optiniai signalai pakeitė primityvius metodus. Tuo laikotarpiu atsirado telegrafas, telefonas, radijas, informacijos perdavimas mikrobangomis, šviesolaidžiais ir palydovais.
Belaidės telekomunikacijos revoliucija prasidėjo XX amžiaus pirmajame dešimtmetyje, kai italas Guglielmo Marconi atliko pirmuosius bandymus radijo komumikacijos srityje. Už tai ir radijo išradimą jis 1909 metais apdovanotas Nobelio premija. Kiti išradėjai, prisidėję prie belaidės komunikacijos – Charles Wheatstone ir Samuel Morse (telegrafo išradėjai), Alexander Graham Bell (telefono išradėjas), Edwin Armstrong ir Lee de Forest (radijo išradėjai) bei Vladimir K. Zworykin, John Logie Baird, Philo Farnsworth (prisidėję prie televizijos išradimo).
Etimologija
Žodis telekomunikacija susideda iš graikiško priešdėlio tele (τηλε), reiškiančio toli, ir lotyniško žodžio communicare, liet. bendrauti.
Švyturiai ir karveliai
miniatiūra|Semaforo bokštas Viduramžiais švyturių grandinės kalvų viršūnėse buvo naudojamos kaip primityvus būdas informacijos perdavimui. Šiuo metodu galima buvo perduoti tik po vieną bitą informacijos, todėl gautos žinutės reikšmė priklausė nuo siuntėjo ir gavėjo išankstinio susitarimo.
1792 m. Claude Chappe, prancūzų inžinierius sukūrė pirmąją semaforų grandinę tarp Lilio ir Paryžiaus. Semaforų pagrindiniai trūkumai – dideli statybos kaštai bei patyrusių operatorių stoka.
Pašto karveliai taip pat buvo naudojami įvairiose kultūrose skirtinguose istorijos laikotarpiuose. Žinios perdavimas pasitelkiant karvelius kildinamas iš Persijos bei buvo naudojamas romėnų perduoti informaciją kariams. Graikai skelbdavo Olimpinių žaidynių nugalėtojus nutolusiems regionams pasitelkdami pašto karvelius. Net ir ankstyvame XIX amžiuje Olandijos vyriausybė naudojo šią sistemą Javoje ir Sumatroje. 1849 m. Paul Julius Reuter įkūrė karvelių pašto padalinį, skirtą gabenti akcijos kainas tarp Acheno ir Briuselio. Ši paslauga veikė metus, kol telegrafo linijos spraga buvo užtaisyta.
Telegrafas ir telefonas
Seras Charles Wheatstone ir seras William Fothergill Cooke 1837 m. išrado elektrinį telegrafą. Pirmoji komercinė elektrinio telegrafo linija buvo atidaryta Vitstouno ir Kuko 1839 m. balandžio 9 d. Abu išradėjai savo išradimą laikė jau naudojamo elektromagnetinio telegrafo patobulinimu, o ne nauju išradimu.
Samuel Morse atskirai sukūrė savo telegrafo versiją, kurią nesėkmingai pademonstravo 1837 m. rugsėjo 2 d. Jo sukurta Morzės abėcėlė buvo svarbus žingsnis telekomunikacijos istorijoje. Pirmoji transatlantinė transliacija buvo sėkmingai atlikta 1866 m. liepos 27 d.
Dabartinis telefonas buvo išrastas 1876 m. dviejų, atskirai veikusių išradėjų – Alexander Bell ir Elisha Gray. Italas Antonio Meucci 1849 m. išrado pirmąjį prietaisą, leidžiantį balsą perduoti laidais. Antonio Meucci nesulaukė komercinio pasisekimo, nes rėmėsi elektrofoninio efekto principu. Dėl šios priežasties gavėjas privalėjo įsidėti imtuvą į burną, kad galėtų girdėti siunčiamą garsą.