cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marie Curie
Naujų cheminių elementų suradimas
Marija ir Pjeras Kiuri nustatė, jog naujojo jų surasto elemento savybės labai panašios į bismuto savybes, dėl to mokslininkai manė, jog naujasis elementas yra toje pačioje periodinės lentelės grupėje. Tačiau bismutas nebuvo radioaktyvus. Kiuri pasiūlė naują elementą pavadinti poloniu, Marijos Sklodovskos-Kiuri gimtinės garbei.
Prancūzijos mokslų akademijos posėdyje ataskaita apie Marijos Sklodovskos-Kiuri atradimus buvo pristatyta 1898 m. liepos 18 d. Anri Bekerelio vardu, nes nei Pjeras Kiuri, nei Marija nebuvo akademijos nariai.
Marija Kiuri tyrimuose naudojo urano rudas - uraninitą bei tobernitą, kurios, kaip parodė elektrometras, turėjo daug didesnį radioaktyvumą negu uranas. Mokslininkė padarė išvadą, kad jei jos ankstesni tyrimų rezultatai, susiję su urano aktyvumu, buvo teisingi, tada šiuose dviejuose mineraluose turi būti nedidelis kiekis kitos medžiagos, kuri buvo daug aktyvesnė už uraną. Ji pradėjo sistemingai ieškoti papildomų medžiagų, skleidžiančių radiaciją, ir 1898 m. atrado, kad toris taip pat yra radioaktyvus.
1898 m. gruodžio 19 d. Marija ir Pjeras Kiuri kartu su Gustavu Bemontu Paryžiaus mokslų akademijai išsiuntė naują pranešimą, kuriame naująjį elementą pavadino radžiu. 1898 m. gruodžio 26 d. Anri Bekerelis vėl pristatė šį atradimą sutuoktinių Kiuri ir Bemonto vardu. 1899 m. sausio 30 d. leidinyje „Revue generale“ Marija Kiuri paskelbė straipsnį „Becquerel Rays and Polonium“, kuriame pristatė terminus „radioaktyvumas“ ir „radioaktyvus elementas“.
Išskirti grynus polonį, naudojant kaip perkėliklį bismutą, ir radį, naudojant kaip perkėliklį barį, buvo nelengvas uždavinys. 1902 m. Iš tonos rudos Marija ir Pjeras Kiuri gavo tik dešimtadalį gramo radžio chlorido. 1910 m. Marija Kiuri izoliavo gryną radžio metalą. Marijai Sklodovskai-Kiuri niekada nepavyko išgauti gryno polonio.
1898–1902 metais Marija Sklodovska-Kiuri viena ar su kitais mokslininkais paskelbė viso 32 mokslinius straipsnius, iš kurių viename buvo teigiama, jog veikiamos radžio, sergančio vėžiu žmogaus naviko formavimo ląstelės buvo sunaikintos greičiau negu sveikos. Tais pačiais metais Pjerui ir Marijai Kiuri pagaliau pavyko apskaičiuoti atominę radžio masę.
Nobelio premija
1903 m. gruodžio mėn. Švedijos karališkoji mokslų akademija Pjerui Kiuri, Marijai Kiuri ir Anri Bekereliui įteikė Nobelio fizikos premiją. Iš pradžių komitetas ketino pagerbti tik Pjerą Kiuri ir Anri Bekerelį, tačiau komiteto narys ir moterų mokslininkių gynėjas švedų matematikas Magnusas Gösta Mitag-Lefleris perspėjo Pjerą Kiuri apie padėtį, o po jo skundo, Marija buvo įtraukta į nominaciją. Marija Kiuri buvo pirmoji moteris, apdovanota Nobelio premija. Pjeras ir Marija Kiuri atsisakė vykti į Stokholmą atsiimti prizo. Jie buvo per daug užsiėmę savo moksliniu darbu. Apdovanojimo pinigai leido Kiuri porai pasamdyti savo pirmąjį laborantą.
Po Nobelio premijos įteikimo, Ženevos universiteto pasiūlymu Pjerui Kiuri Paryžiaus universitetas suteikė profesoriaus ir fizikos katedros vedėjo pareigas, nors Kiuri vis dar neturėjo tinkamos laboratorijos. Gavęs Pjero Kiuri skundą Paryžiaus universitetas nusileido ir sutiko įrengti naują laboratoriją, tačiau ji bus paruošta tik 1906 m.
1904 m. gruodžio mėn. Marija Kiuri pagimdė antrąją dukterį Ievą. Ji samdė lenkų guvernantes, kurios mokė dukteris jos gimtosios lenkų kalbos. 1906 m. balandžio 19 d. Kelių eismo įvykio metu žuvo Pjeras Kiuri. Ėjusį jį per stiprų lietų partrenkė arklio tempiamas vežimas, mokslininkas nukrito po vežimo ratais ir buvo mirtinai sužalotas. 1906 m. gegužės 13 d. Paryžiaus universiteto fizikos katedra nusprendė pasilikti pareigybę, kurią buvo užėmęs Pjeras Kiuri ir pasiūlė ją užimti Marijai. Marija sutiko, tikėdamasi sukurti pasaulinio lygio laboratoriją, taip pagerbiant savo vyrą Pjerą. Marija Sklodovska-Kiuri buvo pirmoji moteris, tapusi Paryžiaus Sorbonos universiteto profesore.
Marijos Kiuri siekiai sukurti naują laboratoriją nesibaigė Paryžiaus universitetu. Vėlesniais metais ji vadovavo Radžio institutui (Institut du radium, dabartinis Kiuri institutas), radioaktyvumo laboratorijai, kurią jai sukūrė Pastero institutas ir Paryžiaus universitetas. Radžio instituto sukūrimo iniciatyvą 1909 m. pateikė Pastero instituto direktorius Pjeras Paulas Emilis Rouxas, nusivylęs, kad Paryžiaus universitetas nesuteikia mokslininkei tinkamos laboratorijos. Jis pasiūlė jai persikelti į Pastero institutą. Kilus grėsmei dėl Kiuri pasitraukimo, Paryžiaus universitetas nusileido ir galiausiai Radžio institutas tapo bendra Paryžiaus universiteto ir Pastero instituto iniciatyva.
1910 m. Marijai Kiuri pavyko izoliuoti gryną radį. Tais pačiais metais ji taip pat apibrėžė tarptautinį radioaktyviųjų teršalų standartą. Nepaisant to, 1911 m. Prancūzijos mokslų akademija nesugebėjo išrinkti jos akademijos nare. Vietoj Kiuri buvo išrinktas išradėjas Eduardas Branly, padėjęs Guglielmo Marconi sukurti belaidį telegrafą.
thumb|200 px|right|Marijos ir Pjero Kiuri Nobelio premijos diplomas
1911 m. Marija Kiuri buvo įsivėlusi į skandalą dėl jos artimų ryšių su fiziku Paulu Langevinu, buvusiu Pjero Kiuri studentu, vedusiu vyru. Romanas buvo aptarinėjamas spaudoje.
Tuo tarpu mokslinėje veikloje Marija Kiuri pasiekė aukštumų. Švedijos karališkoji mokslų akademija antrą kartą ją pagerbė 1911 m. Nobelio chemijos premija. Šis apdovanojimas buvo „už jos nuopelnus chemijos pažangai, atrandant radžio ir polonio elementus, izoliavimą ir savybių tyrimus“. Marija Kiuri tapo pirmuoju pasaulio žmogumi, gavusiu Nobelio premiją du kartus.
Lenkijos mokslininkų ir garsių visuomenės veikėjų delegacija, vadovaujama romanisto Henriko Senkevičiaus, paskatino ją grįžti į Lenkiją ir tęsti tyrimus gimtojoje šalyje. Antroji Kiuri Nobelio premija leido jai įtikinti Prancūzijos vyriausybę remti 1914 m. pastatytą Radžio institutą, kuriame buvo atliekami chemijos, fizikos ir medicinos tyrimai. Prabėgus mėnesiui po 1911 metų Nobelio premijos įteikimo, Marija Kiuri buvo paguldyta į ligoninę dėl depresijos ir inkstų negalavimų. Didžiąją 1912 m. dalį ji vengė viešo gyvenimo, laiką leido Anglijoje su savo drauge fizike Herta Ayrton. Į savo laboratoriją Marija Kiuri grįžo tik gruodį, po maždaug 14 mėnesių pertraukos. 1912 m. Varšuvos mokslo draugija pasiūlė jai vadovauti naujai laboratorijai Varšuvoje, tačiau ji atsisakė, sutelkdama dėmesį į besikuriantį Radžio institutą, kuris buvo baigtas statyti 1914 m. rugpjūčio mėn. Marija Kiuri buvo paskirta šio instituto direktore. Instituto plėtrą nutraukė ateinantis karas, nes dauguma tyrėjų buvo pašaukti į Prancūzijos kariuomenę. Institutas savo veiklą atnaujino tik 1919 metais.
Vėlyvieji gyvenimo metai
thumb|200 px|left|Marija Kiuri su dukterimi Irena 1925 m. thumb|200 px|right|I pasaulinio karo metu naudotas Marijos Kiuri automobilis „petite Curie“ su radiologine įranga
I pasaulinio karo metu Marija Kiuri pastebėjo, kad šalia fronto linijų reikalingi lauko radiologiniai centrai, kurie padėtų mūšio chirurgams operacijų metu, įskaitant ir galūnių amputacijas. Mokslininkė įsigijo rentgeno įrangą, transporto priemones, pagalbinius generatorius ir sukūrė mobiliuosius radiografijos įrenginius, kurie populiariai buvo vadinami „petites Curies“. Ji tapo Raudonojo Kryžiaus radiologijos tarnybos direktore ir 1914 m. pabaigoje įkūrė pirmąjį Prancūzijos karinį radiologijos centrą. Iš pradžių, padedama karo gydytojo ir jos 17 metų dukros Irenos, Marija Kiuri pirmaisiais karo metais lauko ligoninėse nurodė įrengti 20 mobiliųjų radiologinių transporto priemonių ir dar 200 radiologinių vienetų. Vėliau ji pradėjo apmokyti kitas moteris teikti medicinos pagalbą. 1915 m. Marija Kiuri pagamino tuščiavidurių adatų su radžio komponentais, skirtų sterilizuoti užkrėstus audinius. Radį ji gavo iš savo atsargų. Manoma, kad mokslininkės adatomis buvo gydoma daugiau kaip milijonas sužeistų kareivių. Tuo laikotarpiu Marija Kiuri atliko labai mažai mokslinių tyrimų. Mokslininkė taip pat buvo aktyvi Prancūzijos „Polonia“ komiteto, skirto Lenkijos reikalams, narė. Po karo savo patirtį ji apibendrino knygoje „Radiologija kare“ (1919).
1920 m., per 25-ąsias radžio atradimo metines, Prancūzijos vyriausybė paskyrė Marijai Kiuri stipendiją, ankstesnis jos gavėjas buvo Lui Pasteras. 1921 m. mokslininkė aplankė JAV, norėdama surinkti lėšų radžio tyrimams.
thumb|150 px|right|Uraninitas, kurio sudėtyje yra radžio
1921 m. JAV prezidentas Warrenas G. Hardingas priėmė Mariją Kiuri Baltuosiuose rūmuose, kad padovanotų jai 1 gramą radžio, surinkto Jungtinėse Amerikos Valstijose. Prancūzijos vyriausybė pasiūlė Mariją Kiuri apdovanoti Garbės legiono ordinu (Légion d'honneur), tačiau ji atsisakė šio apdovanojimo. 1922 m. Marija Kiuri tapo Prancūzijos medicinos akademijos bendradarbe. Ji keliavo po kitas šalis, skaitė paskaitas Belgijoje, Brazilijoje, Ispanijoje ir Čekoslovakijoje. Iš Marijos Kiuri vadovaujamo Radžio instituto dar keturi darbuotojai gavo Nobelio premijas, įskaitant Kiuri dukterį Ireną Joliot-Kiuri ir jos žentą Frederiką Joliot-Kiuri.
1923 m. Marija Kiuri išleido savo mirusio vyro biografiją, pavadintą „Pierre Curie“. 1925 m. mokslininkė lankėsi Lenkijoje ir dalyvavo Varšuvos Radžio instituto pamatų klojimo ceremonijoje. 1929 m. ji vėl lankėsi Jungtinėse Amerikos Valstijose. Kelionės metu pavyko gauti radžio Varšuvos radžio institutui. Institutas buvo atidarytas 1932 m. Jo direktore tapo Marijos Kiuri sesuo Bronislava.
1930 m. mokslininkė buvo išrinkta į Tarptautinį atominių svorių komitetą (International Atomic Weights Committee), kuriame dirbo iki mirties.
Marija Kiuri paskutinį kartą lankėsi Lenkijoje 1934 m. pradžioje. Marija Sklodovska-Kiuri mirė 1934 m. liepos 4 d., sanatorijoje Passy mieste (Prancūzija), nuo leukemijos, kuria tikriausiai susirgo dėl darbo su dideliais radiacijos kiekiais. Palaidota Paryžiaus Panteono kriptoje.
Cheminis elementas Kiuris (96 elementas, Cm) pavadintas jos ir jos vyro garbei, o polonis – jos tėvynės Lenkijos garbei.
GameSpy
GameSpy buvo internetinių keleto žaidėjų kompiuterinių žaidimų serverių tiekėjas. „GameSpy“ taip pat buvo internetinis kompiuterinių ir video žaidimų žurnalas.
Istorija
Įmonės įkūrimo ištakos siekia žaidimo „Quake“ fanų tinklalapio įsteigimą 1996 m.; išleidus keleto žaidėjų serverių naršyklę šiam žaidimui – „QSpy“, jos įkūrėjas Mark Surfas licencijavo šią programinę įrangą „GameSpy“ prekės ženklo vardu ir pristatė kitiems kompiuterinių žaidimų leidėjams. Tuo pačiu buvo įkurta įmonė „GameSpy Industries“, kuri rūpinosi šios paslaugos bei tinklalapių Planet Network ir GameSpy.com palaikymu.
2000 m. „GameSpy“ buvo įsigyta „IGN Entertainment“.
2012 m. rugpjūtį „GameSpy Industries“ padalinys (kuris buvo atsakingas už „GameSpy“ paslaugas) buvo įsigytas mobiliesiems įrenginiams skirtų žaidimų kūrėjo „Glu Mobile“. „IGN“ (tuomet valdoma bendrovės „News Corporation“) išlaikė teises į GameSpy.com tinklalapį. 2013 m. vasarį naujasis „IGN“ savininkas „Ziff Davis Inc.“ uždarė „IGN“ antraeilius tinklalapius, tarp kurių buvo ir GameSpy.com. Po to, 2014 m. balandžio mėn., sekė pranešimas, skelbiantis, jog „GameSpy“ platforma bus uždaryta tų pačių metų gegužės 31 d.
Veikimo procesas
Programos veikimo procesas vyksta taip: naudotojas pasirenka iš sąrašo kompiuterinį žaidimą, kurį nori žaisti, tada programa parsiunčia žaidimų serverių sąrašą iš „GameSpy“ pagrindinio serverio. Programa pateikia žaidimo serveriui užklausas viena po kitos priimti reikiamą kiekį žaidėjų, pateikti serverio informaciją ir nustatyti serverio gaišties laiką (žr. ping).
Kita savybė yra automatinis įdiegtų žaidimų atnaujinimas.
Programos sudedamosios dalys
„GameSpy“ programinė įranga susidėjo iš šių dalių:
GameSpy Arcade
GameSpy Arcade yra pagrindinis programinės įrangos komponentas, palaikantis pirmojo asmens šaudykles, vaidmenų ir strateginius žaidimus. Yra nemokama trial versija ir mokama komercinė versija.
Keletas žymesnių palaikomų žaidimų:
GameSpy 3D
GameSpy 3D palaiko beveik išimtinai tik pirmojo asmens šaudykles. Yra nemokama trial versija ir mokama komercinė versija.
Keletas žymesnių palaikomų žaidimų:
Plikieji ibiai
Gentyje yra dvi rūšys.
Leščanai (reikšmės)
Leščanais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Taurininkas
thumb|Taurininko herbas Taurininkas – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro ir žemietijų valdžios pareigūnų.
Hierarchija
Dvaro pareigūnų hierarchijoje Karūnos taurininkas ir LDK taurininkas – septinti. Lenkijos karalystės žemietijų pareigūnų hierarchijoje buvo šeštas, Lietuvos – keturioliktas. Nuo 1768 m. Karūnos didysis taurininkas buvo tarp didžiojo medžioklio ir pastalininkio, Lietuvoje tarp gorodnyčiaus ir pataurininkio.
Įgaliojimai
Vėliau, daugėjant rūmus aptarnaujančio personalo, pareigos tapo titulinėmis ir niekuo neįpareigojančiomis. Tik ypatingomis progomis taurininkas karaliui pateikdavo gėrimus, prieš tai simboliškai juos pats paragavęs. Taurininko tiesiogines pareigas perėmė pataurininkis, kuris taip pat dažniausiai buvo vadinamas taurininku. O XVIII a. ir pataurininkio pareigos tapo garbės pareigomis, jo funkcijas perėmė dvariškiai.
Dvaro taurininkas
Nuo Karūnos pataurininkio pareigų savo karjerą pradėjo būsimasis karalius Stanislovas Leščinskis, Lietuvos didysis taurininkas buvo būsimasis Karūnos didysis etmonas Jonas Klemensas Branickis.
Žemietijos taurininkas
Žemietijos taurinko pareigas suteikdavo karalius tos žemietijos teritorijos nuolatiniam gyventojui, turinčiam posesiją. Žemietijos taurininko pareigos po Liublino unijos taip pat tapo tik garbės pareigomis kunigaikštystėse, o vėliau ir pavietuose. Gavęs šias pareigas bajoras jau galėjo pradėti sudarinėti ir skelbti giminės genealogiją.
Puodynė
thumb|180px|Rusiška puodynė
Puodynė – iš molio lipdytas arba žiestas indas, skirtas pienui laikyti. Žemaitijoje dar žinoma kaip pienpuodis. Puodynės įprasta talpa – 3–6 litrai.
XIX a. gamintos juodai degtos lipdytos puodynės, nuo XX a. pr. – glazūruotos puodynės. Vidurio ir Šiaurės Lietuvos puodynės būdavo ryškaus kaklo ir pečių, panašios į ąsotį, Dzūkijoje, vietomis rytų Aukštaitijoje puodynės gamintos aukštos, siauresnės, Žemaitijoje – kaklelis trumpas, sienelės šiek tiek profiliuotos, Sūduvoje – kaklelis sudaro apie trečdalį puodynės, pečiai paryškinti.
Aukštoji (Šakiai)
Aukštoji – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Slavikų.
Kyviškė
Kyviškė – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kaulakių.
Istorija
Panaikintas 1983 m. gruodžio 28 d.
Samuel Sam-Sumana
Samuelis Sam-Sumana (g. 1962 m. balandžio 7 d. Koidu) – Siera Leonės politikas, šiuo metu einantis viceprezidento pareigas. Šias pareigas jis pradėjo eiti po 2007 m. rugsėjo 17 d. įvykusių rinkimų kartu su naujuoju šalies prezidentu E. B. Koroma.
Samuelis Sam-Sumana gimė 4-tame pagal dydį Siera Leonės mieste Koidu. Sumana yra musulmonas, o jo šeima kilusi iš konų etninės grupės.
S. Sam-Sumana yra baigęs Valstybinį šalies universitetą Mineapolyje, JAV. Jis gavo Informacinių sistemų valdymo bakalauro laipsnį. Sam-Sumana yra vedęs Khadija Sam-Sumana. Pora kurį laiką gyveno Minesotoje, tačiau grįžo į Fritauną, kai vyko rinkimai ir šiuo metu gyvena Siera Leonėje.
Jill St. John
Džilė Sent Džon (, g. 1940 m. rugpjūčio 19 d. Los Andželas, Kalifornija) – amerikiečių aktorė, 1964 m. nominuota Auksinio gaublio apdovanojimui.
Biografija
Džilė gimė Los Andžele, restorano šeimininko Edwardo Oppenheimo ir jo žmonos Betty Goldberg šeimoje. Mergaitės karjera ir galimybėmis nuo pat vaikystės rūpinosi motina. Kad įgytų visokeriopą išsilavinimą, Džilė lankė baleto mokyklą, kurioje taip pat mokėsi būsimos aktorės Natalie Wood ir Stefanie Powers.
Sulaukusi 6, Džilė jau vaidino radijo spektaklyje, o 1949 m., būdama 9, debiutavo vaidybiniame filme „A Christmas Carol“. Tais pačiais metais ji dar pasirodė seriale „Sandy Dreams“ ir motina, besirūpinanti dukters karjera, nusprendė, kad pavardė Openheim nėra tinkama aktorei. Taip Džilė, būdama 11, tapo Sent Džon.
Vėliau vienuolikametė Džilė dukart pasirodė TV laidoje „The George Burns and Gracie Allen Show“ bei keliuose serialuose.
1957 m., sulaukusi 16, Džilė pasirašė sutartį su kino studija „Universal Pictures“ ir nusprendė mesti mokslus, visą dėmesį sutelkdama į aktorystę. (Tvirtinama, kad jos IQ koeficientas yra 162 ).
Jos pirmas filmas naujojoje kino studijoje buvo komedija „Summer Love“ (1958). Vėliau nauji filmai sekė kasmet: „The Remarkable Mr. Pennypacker“ (1959), „Holiday for Lovers“ (1959), „The Lost World“ (pagrindinis vaidmuo) (1960), „The Roman Spring of Mrs. Stone“ (1961), „Tender Is the Night“ (1962), „Who's Been Sleeping in My Bed?“ (1963) ir „Honeymoon Hotel“ (1964).
1963 m. už vaidmenį filme „Come Blow Your Horn“ Džilė buvo nominuota Auksiniam gaubliui. Šiame filme, kaip ir 1967 m. juostoje „Tony Rome“ ji vaidino su Frank Sinatra.
Džilės karjera kine buvo sėkminga. 1966 m. filmavosi seriale „Batman“, o 1971 m. ji tapo pirmąja amerikiete Bondo mergina, suvaidinusi Tifani Čeis paskutiniajame Šono Konerio bondiados filme „Deimantai amžiams“ (pradžioje ji buvo svarstoma Plenty O‘Tool vaidmeniui, tačiau šis buvo tik epizodinis ir galiausiai atiteko aktorei Lanai Vud).
1972 m. ji paliko Holivudą ir persikėlė į Aspeną, vis rečiau pasirodydama ekrane. Tuo laiku ji susidomėjo maisto ruošimu ir ilgainiui tapo gana žinoma šios srities specialiste: vedė TV laidos „Good Morning America“ skyrelį apie maistą, o 1987 m. išleido knygą „The Jill St. John Cookbook“. Be šios veiklos, ji užsiiminėjo sodininkyste (augino orchidėjas), sukūrė Angoros mezginių verslą ir atitolo nuo kino. Ji dar sukūrė vaidmenis serialuose „Magnum P.I.“, „The Love Boat“, „Burke‘s Law“, „Fantasy Island“, „Seinfield“ ir kituose, tačiau vaidyba jos gyvenime tapo nebe tokia svarbi ir labiau epizodinė.
Asmeninis gyvenimas
1971 m. filme „Deimantai amžiams“ su Džile kartu filmavosi Lana Woods, kurios seserį Natalie Wood Wagneris buvo vedęs net 2 kartus: 1957–62 m. ir 1972–81 m. (ši mirė nuskendusi 1981 m.).
Su Wagneriu ji ėmė susitikinėti 1982 m., 1990 m. jie susituokė. Jiedu kartu vaidino 5 filmuose: „Banning“ (1967), „How I Spent My Summer Vacation“ (1967), „Around the World in 80 Days“ (1989), „Something to Believe In“ (1998) ir „The Calling“ (2002).
Grafton Elliot Smith
Seras Graftonas Eliotas Smitas (Grafton Elliot Smith; 1871 m. rugpjūčio 15 d. – 1937 m. sausio 1 d.) – Anglijos anatomas, archeologas, egiptologas. Pagarsėjo savo teorija apie visų kultūrinių laimėjimų kilmę iš Senovės Egipto.
Biografija
Gimė Australijoje. 1888 m. baigė medicinos studijas Sidnėjaus universitete, 1895 m. tapo medicinos daktaru, specializavosi smegenų tyrimuose. 1896 m. studijavo Kembridže, sukatalogizavo Britų muziejaus smegenų kolekciją. 1900 m. pradėjo dirbti Kairo medicinos mokykloje, susidomėjo egiptologija. Dalyvavo archeologinėse ekspedicijose po Nubiją. Pirmasis Rengeno spinduliais ištyrė mumijų smegenis. 1909–1919 m. – anatomijos profesorius Mančesterio universitete, 1919–1937 m. – anatomijos katedros vedėjas Londono universiteto koledže. 1924–1927 m. Didžiosios Britanijos ir Airijos anatomų draugijos prezidentas. Postulavo smegenų evoliucijos teoriją.
Idėjos
Antropologijoje Graftonas Eliotas Smitas buvo radikaliojo britų difuzionizmo (hiperdifuzionizmo) atstovas. Teigė, kad viso pasaulio kultūrinis inventorius iš esmės yra pasiskolintas iš Egipto. Jis, kaip ir jo kolega V. Dž. Peris, tikėjo, kad ši sklaida prasidėjo prieš 6000 metų. Iki tol pasaulyje gyveno tik gamtos žmogus, kuris ne tik nebuvo prijaukinęs gyvulių, nemokėjo žemdirbystės, nestatė namų, nenaudojo aprangos, bet ir neturėjo religijos, socialinės organizacijos, vadų ir teisės, taip pat vedybinių ir laidotuvių ceremonijų. Apie 4000 m. pr. m. e. Nilo slėnio gyventojai esą pirmieji tapo sėslūs, pradėjo auginti miežius, prisijaukino gyvulius, išrado puodininkystę, krepšių pynimą, namų ir miestų statybą, linų apdirbimą, pradėjo laidoti savo mirusiuosius kapinėse ir išvystė dieviškumo sampratas. Egiptiečių civilizacijai progresuojant jie pradėjo keliauti sausuma ir vandeniu, platindami savo civilizaciją po pasaulį per difuziją ir kolonizaciją. Iš Egipto kilę laimėjimai, pasak G. E. Smito, per Pietų ir Rytų Aziją pasiekę Okeaniją bei Ameriką. Su Egipto įtaka Smitas siejo ne tik Mesopotamijos zikuratus, Mezoamerikos piramides, bet ir senovės Europos megalitinę architektūrą. Pirminę pasaulio civilizaciją tapatino su Indijos–Viduržemio jūros rase.
Bibliografija
Svarbiausi veikalai:
Vaineikiai
Vaineikiai – kaimas centrinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 6 km į rytus nuo Darbėnų ir 9 km į pietus nuo Grūšlaukės, prie Akmenos upės.
Geografija
thumb|Kryžius 1948 m. žuvusiems partizanams atminti
Istorija
Pirmąkart paminėtas 1576 m. Pavadinimas kilęs iš asmenvardžio Vaineikis daugiskaitinės formos. Priklausė Darbėnų dvarui ir parapijai.
Kaimas apėmė didelę teritoriją, kuri ribojosi su Kūlupėnų, Barkelių kaimų, Gargždupio, Kašučių, Darataičių, Šlaveitų ir Akmenalių bajorkaimiais. XVII–XIX a. bendro naudojimo paribio žemėse ir miškuose susiformavo vienkieminiai Vaineikių Medsėdžių, Dubašių, Degimų užusieniai, o apie 1775 m. – Vaineikių-Rubiniškių palivarkas, kurie XIX a. – XX a. pradžioje tapo savarankiškais kaimais.
XVI–XIX a. pradžioje kaime veikė dvejos kapinės, kuriose daugiausia laidoti nuo maro epidemijų mirę gyventojai.
XVIII a. Vaineikių valstiečiai pasipriešino Palangos seniūnų Mirbachų savivalei.
1846 m. buvo 27 dūmai. 1861 m. įkurta Vaineikių seniūnija, priklausanti Darbėnų valsčiui. XIX a. antroje pusėje Vaineikių kaimo bendruomenę sudarė Vaineikiai, Pabiržtvininkų, Užgirio, Degimų ir Dubašių užusieniai. 201 bendruomenės valstietis 1870 m. valdė 912 rėžių žemės, už kuriuos mokėjo išperkamuosius mokesčius Darbėnų dvaro savininkui Juozapui Tiškevičiui.
Nuo XIX a. kaimo kryžkelėje stovėjo dviejų kryžmų kryžius (Karavyko, Benediktinis, Pavietrinis kryžius), o šalia jo – koplytėlė, kurie kaimo gyventojų lėšomis 1909 m. atnaujinti
1918 m. pradėjo veikti Vaineikių pradinė mokykla. 1923 m. kaime buvo 54 ūkiai. Ant Akmenos upės kranto stovėjo medinis vandens malūnas.
1936 m. įsteigtas Lietuvių tautinio jaunimo „Jaunoji Lietuva“ sąjungos Vaineikių skyrius, kuriam 1937 m. priklausė 20 narių. Jaunalietuviai rūpinosi įsteigti kaime pašto agentūrą, organizavo namų ruošos kursus ir suaugusiųjų vakarinius kursus pradžios mokyklos 5–6 klasių programai įsisavinti. Skyrius savo jėgomis ir lėšomis 1937 m. pastatė Vilniaus koplytėlę.
XX a. antroje pusėje kaimą garsino Liudvikas Liaudanskas, surinkęs iš melioruojamų apylinkės sodybų nemažą etninės kultūros vertybių kolekciją, dalį kurios perdavė Lietuvos liaudies buities muziejui.
Nguyen Van Xuong
Nguyễn Văn Xương (g. 1965 m. vasario 2 d.) – Vietnamo diplomatas, buvęs Vietnamo ambasadorius Lenkijoje, nuo 2006 m. gruodžio 18 d. iki 2010 m. buvęs akredituotas Vietnamo ambasadoriumi Lietuvos Respublikoje, rezidavusiu Varšuvoje.
Marvel Comics
Marvel Comics – Amerikos komiksų leidybinė kompanija, kurios savininkė yra Marvel Publishing, Inc., Marvel Entertainment, Inc. padalinys.
Marvel Comics yra tokių superherojų kaip Žmogus voras, X-Menai, Fantastiškasis Ketvertas, Juodoji pantera, Geležinis žmogus, Tanosas, Kapitonas Amerika, Ernis, Halkas, Žaliasis goblinas ir daugelio kitų, leidėja. Daugelis veikėjų veikia viename pasaulyje, žinomame kaip Marvel Visata.
Kompanijos komiksų padalinys buvo įkurtas 1939 m. ir vadinosi Timely Publications. XX a. 6-jame dešimtmetyje kompanija buvo žinoma kaip Atlas Comics. 7-jame dešimtmetyje, išleidus tokius veikėjus kaip Žmogus Voras, ir Fantastiškasis Ketvertas, Marvel Comics tapo viena pagrindinių Amerikos leidybinių kompanijų.
Suvalkų valsčius
thumb|Teritorija priskirta Lietuvai pagal [[Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutartis|1920 metų liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį]] Suvalkų valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Valsčiaus centras – Suvalkai. Ribojasi su Bakalariavos, Jeleniavo, Krasnapolio, Naujinės, Pilypavo, Prieraslio, Račkų ir Šipliškių valsčiais bei Suvalkų miestu.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalį valsčiaus kaimų sudaro 1919–1954 m. egzistavusių Kukuvo ir Ūtos valsčių kaimai bei 1973–1976 m. egzistavusio Senojo Palivarko valsčiaus kaimai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 264,82 km², iš kurių: Valsčius sudaro 20,25 % Suvalkų apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:
Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1026,19 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Baltis, Biala Voda, Bobroviskas, Brut Malai, Brut Novai, Brut Starai, Burdiniškės, Cimochovizna, Čarnakovizna, Červoni Palivarkas, Dubovas I, Dubovas II, Gavrichų Rūda, Gelnevas, Korklinai, Korobecas, Kreivasis, Kropivne Nove, Kropivne Stare, Kukuvas, Kukuvo Palivarkas, Leščevas, Leščevekas, Lipnakas, Magdalenovas, Mala Ūta, Niemcovizna, Nova Viešas, Okuniovecas, Osinkai, Osova, Piertaniai, Plocično Osiedlė, Plocično Tartakas, Podubuvekas, Potašna, Pžebrutas, Slupiai, Sobolevas, Stara Turuvka, Stari Palivarkas, Tacevas, Tartakas, Turuvka Nova, Tžcanė, Ūta, Vasilčikai, Vasilčikų Gajuvka, Viatroluža I, Vichodnė, Vygriai, Zelone Kamedulskiai, Zelone Krulevskiai, Zelonė II, Žiliniai.
Valsčiaus gamta
Dalis valsčiaus teritorijos yra Vygrių nacionaliniame parke. Valsčiuje teka Akmenės, Juodosios Ančios, Ščeberkos ir Vėtrėlaužos upės.
Ežerai
Valsčiuje yra šie ežerai:
Michelangelo Merisi da Caravaggio
Mikelandželas Merizis, paprastai žinomas pravarde Karavadžas (1571 m. rugsėjo 29 d. Karavadže – 1610 m. liepos 18 (?) d. Porto Erkolė) – italų baroko dailininkas, vadinamas Europos XVII a. dailės reformatoriumi, vienas iškiliausių baroko epochos meistrų. Tuo metu revoliucinis Karavadžo natūralistinis stilius plačiai paveikė Europos dailę šimtmečiams į priekį.
Jaunystė
Mikelandželas Merizis gimė 1571 m. rugsėjo 27 d. Karavadžo miestelyje Lombardijoje (kita versija − Milane), prie Milano. Jo tėvas Fermo Merisi buvo akmendirbys. Būsimo dailininko vardas neturi nieko bendro su prieš 7 metus mirusio italų renesanso meninininko Mikelandželo vardu. Vardas pasirinktas dėl to, kad gimimo diena buvo arkangelo Mykolo. Tėvo Fermo vestuvėse su Lucia Aratori dalyvavo markizas Frančeskas I Sforca, kas vėliau įgalino Karavadžą tikėti, kad jo šeima esą buvusi įtakinga apylinkėse, tėvas esą buvęs ūkvedžiu ir architektu pas markizą. Tokią versiją pristato ankstyviausias Karavadžo biografas Giulio Mancini, kuris buvo sutikęs dailininką Romoje. Markizo dalyvavimas tikriausiai daugiau turėjo sąsajų su dailininko motinos Lucia Aratori tėvu Giovan Giacomo, kuris dirbo markizui matininku, teisininku ir jo jaunesnioji duktė buvo markizo dukters žindyvė. Būsimo dailininko tėvas mirė, kai Karavadžui buvo 5 metai. Markizai Sforcos, ypač markizo žmona Costanza Colonna, toliau rėmė Merizių šeimą, todėl dailininko vaikystė nebuvo skurdi. Mikelandželas buvo vienas iš 4 šeimos vaikų. Tėvas iš pirmosios santuokos dar turėjo dukterį. thumb|left|160px| Kardinolas Francesco Maria del Monte, Karavadžo rėmėjas (piešinys, apie 1616 m., aut. Ottavio Leoni) 1584 m. Karavadžas įstojo mokytis Milane pas menko talento dailininką Simone Peterzano, kuris buvo mokęsis pas Ticianą. 1589-90 m. Karavadžas dokumentuotas gimtajame miestelyje dėl nuosavybės paveldėjimo reikalų po giminaičių ir motinos mirties 1590 m. Jo ankstyviausi darbai rodo Girolamo Savoldo, Moretto da Brescia, Lorenzo Lotto ir venecijiečių, Ticiano ir Tintoreto įtakų apraiškas. Ką Karavadžas veikė apie 1591 m. nėra žinoma. Iš biografų užuominų galima spėti, kad jis buvo įsipainiojęs į plėšikų gyvenimą ir turėjo palikti Milaną dėl nusikaltimų. 1592 m. Karavadžas persikėlė į Romą. Prieš tai aplankė Veneciją, kur susipažino su vietos meistrų kūryba. Iki 1598 m. nežinomas nei vienas užsakymas Karavadžui. Žinoma, kad menininkas mėgdavo vaikščioti po miestą nuolat su kardu. Pirmųjų Karavadžo gyvenimo metų aplinką Romoje tikriausiai sudarė valkatų, prostitučių, plėšikų ir skurdžių pasaulis. Naktinės gatvių pjautynės būdavo įprastos. Savo darbus jis išstatinėdavo pas meno pirklius, dirbo įvairių dailininkų dirbtuvėse, kol neįsidarbino pas sėkmingą to meto Romos dailininką Džiuzepę Čezarį, pas kurį, minima, tapė gėles ir vaisius.
Darbo Dž. Čezario dirbtuvėse periodui priskiriami paveikslai „Berniukas su krepšiu vaisių“ ir „Sergantis Bakchas“. Pastarasis yra, spėjama, Karavadžo autoportretas. Su Dž. Čezariu Karavadžas išsiskyrė susipykę. Gali būti, kad tai lėmė Karavadžo charakteris. „Mikelandželas Merizis buvo kandus ir savigarbiškas žmogus“ − rašė Baglione. „Jis visuomet kalbėdavo blogai apie praeities dailininkus, taip pat apie dabarties, nesvarbu kokie jie žymūs buvo, nes galvojo, kad jis vienas juos visus pralenkė“ − prideda Bellori. Spėjama, kad su meno pirklio Constantino Spata pagalba, Karavadžas buvo supažindintas su jaunų menininkų rėmėju, kardinolu Francesco Maria del Monte, kuris pakvietė dailininką į savo rūmus, skyrė kambarį ir išlaikymą. Pirmasis paveikslas, kurį įsigijo kardinolas, buvo „Kortų sukčiautojai“ (Kimberlio meno muziejus). Kitas − „Būrėja“ (Kapitolijaus muziejų variantas)
Ankstyvieji darbai
Jau ankstyvojoje kūryboje išryškėjo Karavadžo polinkis natūralistiškai vaizduoti kasdienes gyvenimo scenas, žemo socialinio sluoksnio žmones. Dailininkas tapė iškart ant drobės be paruošiamųjų eskizų, tik nubrėždavo vaizduojamos scenos kontūrus, kas buvo labai neįprasta tarp profesionalių to meto dailininkų. Nei vienas paruošiamasis Karavadžo eskizas nėra išlikęs, kai kitų dailininkų, pvz., Anibalės Karačio, išliko šimtais. Be to, Karavadžas atsisakė idealistinio modelio vaizdavimo. Jis tapė tik tai, ką matė. „Kortų sukčiautojai“ tapo pirmuoju sėkmingu Karavadžo darbu. Žinoma virš 30 paveikslo kopijų, o kiti Romos menininkai irgi pradėjo tapyti lošėjų, tavernų scenas. Kiek vėlesnis, taip pat populiarus paveikslas „Būrėja“ (2 variantai, Luvro ir Kapitolijaus muziejuose), vaizduoja panašią apgavystės sceną, kai nuo buriamojo piršto čigonė bando pavogti žiedą. Iki 1598 m. sukurti Karavadžo paveikslai datuojami tik apytikriai. „Bakchas“ rodo tipinius Karavadžo dailės bruožus − jame pavaizduotas pusnuogis jaunuolis. Jo torsas vaizduojamas idealistiškai, tačiau tonai su rankų vaizdavimu yra nenuoseklūs. Kairioji modelio ranka vaizduojama ypač natūralistiškai grubiai. Tarp idealistiškai vaizduojamų vaisių vienas yra supuvęs. Maždaug tuo metu kardinolo Francesco del Monte užsakymu tapyta „Medūza“.
Pirmaisiais Karavadžo religinės tematikos darbais laikomi „Atgailaujanti Marija Magdalena“ ir „Poilsis pakeliui į Egiptą“ (abu Dorija Pamfili galerijoje). Kardinolo Francesco Maria del Monte aplinkoje pasikeitė ir Karavadžo paveikslų tematika: apie 1595 m. sukurti paveikslai „Muzikantai“ (Metropoliteno meno muziejus) ir „Liutnistas“ (Ermitažas). 1599 m. Karavadžas išbandė tapybą freskos technika kardinolo viloje, tačiau jos niekuomet neįvaldė ir šis darbas „Jupiteris, Neptūnas ir Plutonas“ vienintelis turi manieristinio (Giulio Romano įtakos) vaizdavimo bruožų.
Darbai San Luigi dei Francesi ir Santa Maria del Popolo bažnyčiose Romoje
1599 m. birželį Karavadžas gavo pirmą viešą užsakymą dviem šoniniams paveikslams Šv. Mato gyvenimo tema Contarelli koplyčioje San Luigi dei Francesi bažnyčioje. Užsakymui tikriausiai tarpininkavo kardinolas Francesco Maria del Monte, kuris pažinojo koplyčios dekoravimo rėmėjo, tuo metu mirusio, prancūzo Matteu Cointrel (itališkai Contarelli) paveldėtojus. Šoniniai paveikslai „Šv. Mato pašaukimas“ ir „Šv. Mato mirtis“ išstatyti 1600 m. liepą. Karavadžui niekuomet iki tol neteko kurti tokių svarbių užsakymų ir tokių didelių matmenų paveikslų, bei tokių, kurių turinys buvo iš anksto apibrėžtas sutartyje. Tai buvo rimtas iššūkis dailininkui, kuris nenaudojo paruošiamųjų eskizų. Tyrimai rodo, kad „Šv. Mato mirties“ drobės pirminis variantas buvo visiškai pertapytas iš naujo.
„Šv. Mato pašaukime“ vaizduojamas Jėzus Kristus, įžengiantis į muitininkų (biblijinio laikotarpio Palestinoje muitininko amatas buvo laikomas gėdingu) landynę, kurioje šie skaičiuoja pinigus. Kristaus rankos mostas − tai tiesioginė aliuzija į Mikelandželo „Adomo sutvėrimo“ freską Siksto koplyčioje. Dieviškąją valią paveiksle liudija šviesos srautas iš po Kristaus nugaros, kuris apšviečia landynę. Šv. Matas vaizduojamas sėdintis centre ir kaire ranka rodantis į save, jau kylantis nuo stalo. Dešinė Mato ranka vis dar laiko pinigus. „Šv. Mato mirties“ paveiksle vaizduojama brutali scena − momentas, kai Šv. Matas nužudomas. Paveiksle vaizduojamos natūralios scenos veikėjų reakcijos į nužudymo momentą, kai iš aukos kūno dar tik ištrykš kraujas. Šv. Mato išskėstos rankos − aliuzija į Jėzaus Kristaus nukryžiavimą. Virš jo leidžiasi angelas su palmės šakele. Pačio tolimiausio plano veikėjas − tai Karavadžo autoportretas.
Paveikslai tarp Romos menininkų sukėlė sensaciją. Paveikslų atėjęs pažiūrėti vienas gerbiamiausių Romos menininkų, manieristas Federico Zuccari bandė paveikslus suniekinti: „''iš kur čia toks triukšmas? Tai tik perdarytas Džordžonė''“ (aliuzija į tai, kad Džordžonė esą irgi tapė be eskizų). Tarp paveikslų 1602 m. sausį buvo įstatyta Jacob Cobaert sukurta Šv. Mato statula. Tačiau ji netenkino užsakovų ir 1602 m. vasarį Karavadžas buvo užsakytas sukurti centrinį paveikslą, kuriame turėjo būti vaizduojamas Šv. Matas ir angelas jam iš kairės, diktuojantis evangeliją. Pirmasis Karavadžo paveikslas (sunaikintas) buvo atmestas užsakovų. Anot Bellori, paveikslą nuėmęs dvasininkas motyvavo, kad grubiai sukryžiuotos ir nuogos Šv. Mato kojos paveiksle netinkamos vaizduoti šventąjį. Be to, paveiksle vaizduojamas evangelistas tarsi pasimetęs prie savo užduoties ir angelas pirštu įsakmiai jam turi nurodyti, ką rašyti. Antrasis Karavadžo paveikslo „Šv. Matas ir angelas“ (arba „Šv. Mato įkvėpimas“) variantas išvengia tokių trūkumų.
Po Šv. Mato paveikslų sėkmės Karavadžas sulaukė kito svarbaus užsakymo. 1600 m. rugsėjo 24 d. pasirašyta sutartis dėl dviejų šoninių paveikslų Tiberio Cerasi koplyčioje Santa Maria del Popolo bažnyčioje. Šis užsakymas suvedė dviejų talentingiausių to meto Italijos dailininkų: Karavadžo ir Anibalės Karačio, darbus vieną šalia kito. Tikima, kad Anibalės Karačio centrinis koplyčios altorinis paveikslas „Mergelės Marijos paėmimas į dangų“ jau buvo vietoje, kai Karavadžas pradėjo dirbti ties šoniniais paveikslais. Abu Karavadžo paveikslai vaizduoja natūralistines scenas su minimaliu veikėjų skaičiumi. „Šv. Petro nukryžiavime“ Šv. Petras vaizduojamas paprastu senyvo amžiaus žmogumi, išties išsigandusiu mirties siaubo, be jokio religinio ar idealistinio patoso. Pirmasis „Šv. Pauliaus atsivertimo“ paveikslo variantas buvo nevykęs ir iškart atmestas užsakovų, antrajame Jėzų Kristų persekiojusio Sauliaus atsivertimas nuo dieviškosios šviesos vaizduojamas grubiu ir skaudžiu veikėjui kritimu nuo arklio. Pažymėtina, kad koplyčioje paveikslai išdėstyti taip, kad arklio užpakalis atsuktas į Anibalės Karačio paveikslą su Mergele Marija. Darbai San Luigi dei Francesi ir Santa Maria del Popolo bažnyčiose paprastai įvardijami vienais garsiausių Karavadžo kūryboje ir žymi lūžį Vakarų dailės istorijoje.
Paskutiniai metai Romoje
1601 m. Karavadžas paliko kardinolo Francesco Maria del Monte globą ir perėjo pas kardinolą Girolamo Mattei. Periodas pas kardinolą Monte Bellori apibūdinamas kaip vienintelis šviesus Karavadžo gyvenime. Pas Girolamo Mattei dailininkas išbuvo bent iki 1603 m. pabaigos. Apie 1602 m. Karavadžas jau nestokojo įtakingų rėmėjų Romoje. Vienas jų buvo markizas Vincenzo Giustiniani, kuriam Karavadžas nutapė „Pergalingąjį Kupidoną“ (Berlyno paveikslų galerija) ir, kuris tikriausiai pasirūpino, kad Santa Maria del Popolo bažnyčios paveikslą „Šv. Pauliaus atsivertimas“ Karavadžui būtų suteikta galimybė pertapyti antrą kartą. „Pergalingajame Kupidone“ vaizduojamas džiaugsmingas berniukas Kupidonas virš pasaulio alegorijos − muzikos instrumentų. Paveikslas žymi Karavadžo sukilimą prieš rimtus, intelektualius, tačiau šaltus ir statiškus manieristinius paveikslus. Galima jame įžiūrėti Karavadžo netiesioginę polemiką su Mikelandželu, ypač su pastarojo „Paskutiniojo teismo“ garsiąja Šv. Baltramiejaus figūra. 1601 m. liepą Karavadžas buvo užsakytas sukurti paveikslą „Mergelės Marijos mirtis“ (dabar Luvre) Santa Maria della Scala bažnyčiai. Paveikslas vėliau buvo atmestas užsakovų ir dabar laikomas vienu įspūdingiausių Karavadžo darbų. Virš Marijos galvūgalio paveiksle vaizduojamas Jėzus Kristus, pats atėjęs pasiimti mirusios motinos sielos. Liūdinčia vaizduojama Šv. Marija Magdalena, aplink − apaštalai. Po atmetimo, rekomendavus Rubensui, vėliau paveikslą įsigijo Mantujos hercogas. Nematę paveikslo įprašė hercogą eksponuoti jį Romoje dar savaitę. Vincenzo Giustiniani užsakė paveikslą „Abejojantis Šv. Tomas“ savo rūmams. 1603−1604 m. Karavadžas atliko altorinį paveikslą „Guldymas į karstą“ (dabar Vatikano pinakotekoje) vienai bažnyčios Santa Maria in Vallicella šoninių koplyčių. Paveikslas nebuvo ypatingai atitrūkęs nuo tradicinio scenos vaizdavimo ir sulaukė abiejų biografų, Bellori ir Baglione, pagyrimų.
Karavadžas pasižymėjo ugningu ir ūmiu charakteriu, kas dažnai jį suvesdavo į konfliktus su kitais žmonėmis ir menininkais. Pirmieji įrašai apie Karavadžo nusižengimus Romoje datuojami nuo 1598 m. 1603 m. jis buvo pirmą kartą įkalintas dėl įžeidimų ir grasinimų dailininkui Giovanni Baglione, būsimam Karavadžo biografui, su kuriuo buvo aršūs konkurentai. Vokiečių meno istorikas Joachim von Sandrart taip apibūdina Karavadžo draugiją: „dailininkai ir ginkluoti − su moto: „be vilties, be baimės“. Tarp jų išsiskyrė tapytojas ir Karavadžo pasekėjas Orazio Gentileschi. Karavadžas nuolat turėjo ginkluotų ir žodinių konfliktų Romos gatvėse, būdavo sulaikomas, įkalinamas. 1604 m. buvo skelbtas konkursas dailininkams dekoruoti paveikslais Šv. Petro baziliką. Karavadžas buvo ignoruotas. Po to buvo atmestas paveikslas „Mergelės Marijos mirtis“ Santa Maria della Scala bažnyčioje dėl to, kad esą jame Karavadžas pavaizdavo savo meilužę ar nesenai rastą mieste prie upės negyvą prostitutę. Nors tikroji priežastis tikriausiai buvo ta, kad paveiksle nebuvo pompastiško ekstazės apimto Marijos vaizdinio, kylančio į dangų su daug giedančių angelų aplink − būtent toks paveikslas buvo vėliau patalpintas bažnyčioje. Kiek nesėkmės susijusios su 1606 m. gegužės 28 d. įvykdyta žmogžudyste, lieka spėlionių klausimu. Tą dieną kardų susirėmime Karavadžas nužudė Ranuccio Tomassoni, su kuriuo konfliktavo paskutinius porą metų. Ginčas esą kilęs dėl teniso mačo. Kautynėse dalyvavo po keliolika žmonių iš abiejų pusių ir tai labiau buvo panašu į dviejų priešiškų grupuočių susirėmimą. Sužeistas Karavadžas prisiglaudė rėmėjos Costanza Colonna namuose ir skubiai bėgo iš Romos.
Vėlyvieji metai
1606 m. pabaigą ir 1607 m. pradžią Karavadžas praleido Neapolyje, kur atliko du užsakymus: „Nuplakimas“ (Kapodimontės muziejus) ir „Septyni gailestingumo darbai“ (Pio Monte della Misericordia bažnyčia). Kiti Neapolio periodo paveikslai: „Šv. Andriejaus nukryžiavimas“, „Šv. Rožinio Madona“ (Meno istorijos muziejus Vienoje). Pastarasis paveikslas vienu metu buvo Antverpene, kur padarė didelį įspūdį flamandų dailininkams, tarp jų Rubensui. Yra spėjimų, kad „Šv. Rožinio Madona“ buvo sukurta kiek anksčiau ir tik pirmą kartą paminėta parduodama Neapolyje 1607 m. 1607 m. liepą Karavadžas buvo Maltoje, kur jam prieglobstį ir paramą suteikė Hospitaljerių ordino riteriai. Kodėl iš Neapolio Karavadžas patraukė būtent į Maltą, lieka nežinoma. Maltoje dailininkas sukūrė didžiausių matmenų paveikslą „Šv. Jono Krikštytojo nukirsdinimas“ (Šv. Jono kokatedra, Valeta). Nutapė ordino didžiojo magistro Alof de Wignacourt portretą (Luvras). 1608 m. ordinas jį pakėlė į Šv. Jono riterius, tačiau jau spalį Karavadžas buvo įkalintas, tikriausiai dėl muštynių su kitu riteriu. Pabėgęs iš kalėjimo dailininkas atvyko į Sirakūzus Sicilijoje, kur sukūrė paveikslą „Šv. Liučijos palaidojimas“ (Santa Lucia al Sepolcro bažnyčia). 1608 m. gruodį buvo Mesinoje, kur sukūrė paveikslus „Lozoriaus prikėlimas“ ir „Piemenų pagarbinimas“ (abu Mesinos regioniniame muziejuje). Karavadžo rėmėjai siekė reabilituoti jį Romoje dėl žmogžudystės. Gali būti, kad atsiprašymo vardan Karavadžas nutapė paveikslą „Dovydas su Galijoto galva“, kuriame Galijoto aukos įvaizdyje nutapė savo autoportretą. Paveikslas buvo skirtas popiežiaus sūnėnui Scipione Borghese, kuris tuo metu vadovavo valstybės teisingumo skyriui.
1609 m. Karavadžas vėl buvo Neapolyje, kur spalio mėnesį buvo užpultas ir sužalotas „neatpažįstamai“ grupės ginkluotų vyrų. Yra keli įvykio paaiškinimai. Viena versija, taip buvo keršyta už Ranuccio Tomassoni nužudymą, kita versija − taip keršyta už įžeidimus Maltoje. Gavęs žinių, kad jam gali būti suteiktas atleidimas, Karavadžas keliavo į Popiežiaus valstybę. Išsilaipino Porto Erkolės uostelyje netoli popiežiškųjų valdų. Buvo suimtas dviem dienom, minima, dėl įvykusios kažkokios klaidos. Po paleidimo paaiškėjo, kad valtis su dailininko manta išplaukė. Karavadžas esą vijosi valtį krantu, sukaito, apimtas karštinės pasiekė sodybą pajūryje, kur mirė po kelių dienų, anot Bellori, „taip pat niekingai, kaip gyveno“. Manoma, kad tai įvyko 1610 m. liepos 18 d. Iš 2001 m. rastų dokumentų, gali būti, kad Karavadžas visgi mirė Porto Erkolės ligoninėje ir buvo palaidotas bendrame kape. 2010 m. grupė mokslininkų, tyrusių liekanas, tikina, kad rado tikruosius Karavadžo palaikus. Dailininkui buvo 38-eri. Jis nebuvo vedęs ir nesusilaukė žinomų vaikų. Viso Karavadžas paliko apie 70 autentiškais patvirtintų darbų.
Karavadžo biografijos
Pagrindiniai šaltiniai apie Karavadžo gyvenimą yra trys, visi parašyti po jo mirties.
Pirmąją biografiją parašė gydytojas Giulio Mancini, kuris sutiko Karavadžą apie 1592 m. Romoje ir turėjo dažnai su juo susitikinėti 1595 − 1600 m. laikotarpiu. Mancini biografinių pastabų trūkumas buvo tas, kad, nors informatyvios, jos buvo labai trumpos. 1642 m. antrąją biografiją publikavo Karavadžo konkurentas Romoje Giovanni Baglione, kuris buvo stebėtinai objektyvus, turint omeny, kad vienu metu jis kreipėsi į teismą dėl esą Karavadžo grasinimo jį nužudyti. Daugelį Baglione teiginių patvirtino vėliau rasti dokumentai. Jo biografija dažnai įgauna moralizuojantį pobūdį aprašant Karavadžo nusižengimus.
Trečiąją biografiją gerokai po Karavadžo mirties parašė Giovanni Pietro Bellori, kuris daugelį faktų paėmė iš Giovanni Baglioni biografijos, tačiau atskleidė naujų detalių apie dailininko gyvenimą. Be to, Bellori, prieš rašydamas biografiją, specialiai keliavo tam, kad susipažintų su Karavadžo dailės darbais. Bellori tikėjo idealistine meno paskirtimi. Anot Bellori, didžiausias Karavadžo dailės trūkumas buvo tas, kad jis ignoravo praeities dailės pasiekimus ir ėmė pavyzdžius tiesiai iš gyvenimo. Tame Bellori matė Karavadžo dailės žalą, kurią jis darė savo įtaka kitiems dailininkams. Anot Bellori, tai Anibalė Karačis savo klasikiniu baroku parodė tikrąjį kelią, kuriuo reikia sekti tapytojams, siekiantiems nusikratyti manieristinio nenatūralumo. Karavadžo dailė esą buvo kelias į kitą, nesektiną pusę. Bellori mini, kad Karavadžas rengdavosi puošniais rūbais, tačiau dėvėdavo tą patį komplektą, pakol jis visiškai nusidėvėdavo. Bellori aprašo Karavadžą buvus tamsaus gymio, tamsiomis akimis, juodais antakiais ir juodais plaukais. Tokia esą buvusi ir jo dailė.
Kūryba
Audringas ir dramatiškas Karavadžo gyvenimas atitiko jo maištingai kūrybinei dvasiai. Jau pirmuose Romoje sukurtuose darbuose – „Mažasis sergantis Bakchas“ (apie 1591 m., Roma, Borgezės galerija), „Berniukas su krepšiu vaisių“ (apie 1593 m., ten pat), „Būrimas“ (apie 1594, Luvras), „Liutnistas“ (apie 1595 m., Ermitažas), jis pasižymėjo novatoriškumu, metančiu iššūkį tradicinei dailei – tapė grubius prasčiokus, gatvės prekeivius, čigones ar antikos dievą – Bakchą. Šventieji paveiksluose vaizduojami kaip to meto Italijos miestų valkatos. Jo drobės išsiskiria šviesos ryškumu, monumentalumu ir plastiškumu.
thumb|right|Su bibliniu [[Emausas|Emausu siejama „Vakarienė Emause“, (1601, Londono nacionalinė galerija)]]
Nevengdamas natūralistinių efektų smurto scenose – pvz., vaizduodamas biblijinį Abraomo sūnaus Izaoko siužetą („Izaoko aukojimas“, apie 1596, Uficių galerija, Florencija – paveikslas popiežiui Urbonui VIII), Karavadžas kituose savo darbuose sukūrė gilesnę ir poetiškesnę personažų traktuotę („Atgailaujanti Marija Magdalena“, apie 1596 m., Dorija Pamfili galerija, Roma).
Pasiekęs kūrybinės brandos Karavadžas sukūrė monumentalių drobių ciklą, skirtą Šv. Matui (1599 – 1602 m., San Luidži dei Frančezi bažnyčios Kontareli koplyčia, Roma). Pirmojoje jų pavaizduoja tiesos šviesos atėjimą pas padugnes įėjus Kristui ir Šv. Petrui.
Karavadžo darbai padarė didžiulę įtaką XVII a. meistrams – jų tarpe Rembrandtui ir Rubensui, Velaskesui. Jau gyvenimo metu ir iškart po dailininko mirties Romoje ir Neapolyje susibūrė dailininkų pasekėjų grupelės, kurios perėmė ir imitavo Karavadžo dailės bruožus. Šie dailininkai meno istorijoje vadinam karavadžistais. Ispano Chosė de Riberos Neapolyje propaguotas karavadžizmas buvo perimtas Ispanijoje ir padėjo susiformuoti XVII a. Ispanijos natūralistinei tapybos mokyklai. Grupė olandų dailininkų, apie 1620 m. lankiusių Italiją, grįžę suformavo Utrechto karavadžistų grupę.
Iškart po mirties Karavadžas plačiosios publikos buvo beveik užmirštas. Jo padėtis istorijoje buvo atstatyta XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje pradėjus nuoseklius meno istorijos tyrimus. Tuomet buvo nustatytas didžiulis Karavadžo dailės poveikis kartoms vėlesnių dailininkų. Bernardas Berensonas pavadino Karavadžą antru reikšmingiausiu italų dailininku Europos meno istorijos kontekste, įtaka nusileidžiančiu tik Mikelandželui. Tradiciškai Karavadžas (tapyba), su Francesco Borromini (architektūra) ir Gian Lorenzo Bernini (skulptūra), sudaro iškiliausių XVII a. Italijos baroko meistrų trijulę.