cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alsėdžiai
Istorija
Alsėdžiai pažymėti 1526 m. B. Vapovskio ir 1613 m. LDK žemėlapyje. 1702 m. suteikta prekymečio, 1790 m. dviejų prekymečių privilegija. XIX a. pabaigoje Alsėdžiai – Telšių apskrities miestelis, valsčiaus centras.
2003 m. patvirtintas Alsėdžių herbas.
Architektūra
250px|thumb|left|Medinė skulptūra Alsėdžiuose
Alsėdžių miestelio planas radialinis, savaimingos raidos. Daug liaudies architektūros vienaukščių medinių namų, pagrindinėje aikštėje ant Alkos kalno – bažnyčia, panaši į barokinę bebokštę baziliką ir varpinė, abi pastatytos 1793 m. Bažnyčioje yra 8 barokiniai altoriai, šoniniame – vertingas XVIII a. Šv. Šeimos paveikslas. Varpinėje J. Delamarso dirbtuvėje 1679 m. išlietas žalvarinis varpas.
miniatiūra|250px|right|Šv. Jono Nepomuko koplytėlė miniatiūra|250px|right|Atminimo lenta [[Lietuvos Nepriklausomybės Aktas|Vasario 16-osios Akto signatarams J. Smilgevičiul ir S. Narutavičiui, pastatyta kryžkelėje, su rodyklėmis į objektus]]
Šnekta
Alsėdžių šnektą labai išsamiai ištyrė žymus lietuvių kalbininkas Jonas Jablonskis.
1981 m. Nobelio premijos laureatai
1981 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Jūrų teisės konvencija
thumb|400px|right|{{legend|#007f00|[[Ratifikacija|ratifikavę}} {{legend|#00ff00|pasirašę, bet neratifikavę}}{{legend|#C0C0C0|nepasirašę}}]] right|thumb|220px|Nuo viršaus į apačią: [[kontinentinis šelfas, tarptautiniai vandenys, išimtinė ekonominė zona, gretutinė zona, teritoriniai vandenys, vidaus vandenys, sausuma.]] Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencija (sutrumpintai UNCLOS) – tarptautinė jūrų teisę kodifikuojant konvencija, priimta 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje (Jamaika) ir įsigaliojusi 1994 m. lapkričio 16 d. Konvenciją yra ratifikavę 168 valstybės.
Tama (Palenkės vaivadija)
Tama – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Raigardo, apie 15 km į šiaurės rytus nuo Grajevo ir apie 74 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Jūrų teisės konvencija
Jūrų teisės konvencija apibrėžia bei įtvirtina tarptautines nuostatas bei pamatines jūrų teisės sąvokas. Priėmimą paskatino kodifikavimo siekiai, vykę po Jungtinių Tautų konferencijų jūrų teisės klausimais, kurios vyko Ženevoje 1958 m. ir 1960 m., pabrėžus naujos ir visuotinai pripažįstamos Jūrų teisės konvencijos poreikį.
Tama (Palenkės vaivadija)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Jūrų teisės konvencija
Istorija
Iki priimant UNCLOS, ilgą laiką pasaulyje vyravo „jūrų laisvės“ principas, pagal kurį valstybių jurisdikcijai priklausė tik siauras pakrantės ruožas. Nuo XX a. vidurio sustiprėję jūrose ir vandenynuose esančių išteklių (žuvų, naftos, gamtinių dujų) pasidalijimo klausimai, didėjanti tarša ir kitos problemos paskatino ieškoti naujo susitarimo. Prie to prisidėjo ir tai, kad 1945 m. JAV vienašališkai paskelbė, kad jai priklauso visi gamtiniai ištekliai, esantys per 200 jūrmylių nuo kranto. Į tai sureagavo daugelis kitų valstybių, išplatinę panašius pareiškimus. Skatindama rasti bendrą susitarimą, JTO 1958 m. Ženevoje surengė pirmą jūros įstatymui skirtą konferenciją, kurioje dalyvavo 86 šalys. Konferencijos metu buvo priimtos keturios įvairius aspektus reguliuojančios tarptautinės konvencijos, tačiau kiekvienai valstybei priklausančių teritorinių vandenų plotis liko nenustatytas.
1960 m. Ženevoje įvyko antroji konferencija, kurioje dalyvavo 87 valstybės. Joje nebuvo pasiekta jokių esminių sutarimų. Galiausiai 1973 m. pabaigoje buvo pradėtas paskutinės, trečiosios konferencijos susitikimų ciklas. Jais siekta priimti vieningą, visus esminius klausimus apimančią konvenciją. Iki 1982 m. buvo surengta 14 susitikimų, daugiausiai Ženevoje ir Niujorke, kuriuose dalyvavo daugiau nei 150 valstybių. Paskutinio susitikimo Montego Bėjuje metu, pasirašymui buvo pateiktas galutinis konvencijos tekstas.
Konvencija įsigaliojo 1994 m. lapkričio 16 d.
JAV pozicija
JAV išlieka didžiausia konvencijos neretifikavusia valstybe. Pagrindinė to priežastis yra konvencijos XI dalis, kurioje kalbama apie tarptautiniuose vandenyse esančių gamtinių išteklių naudojimą. Nepaisant JAV prezidentų pritarimo konvencijai ir skatinimų ją ratifikuoti, ji nesulaukia ratifikavimui būtino 3/4 senatorių pritarimo Senate. Nepritariantys senatoriai mano, kad konvencija pažeis JAV suverenitetą ir nėra suderinama su šalies ekonominiais interesais.
Turinys
Jūrų teisės konvenciją sudaro 17 dalių, 320 straipsnių, 9 priedai. Pagal ją, teritoriniai valstybės vandenys tęsiasi 12 jūrmylių nuo kranto, o išskirtinė ekonominė zona – 200 jūrmylių. Ekonominėje zonoje šalis gali eksploatuoti gamtinius išteklius, vykdyti tyrimus, įvesti aplinkos apsaugos reikalavimus, tačiau negali riboti kitų šalių laivininkystės. Įsigaliojus UNCLOS, valstybių kontrolėje atsidūrė apie trečdalis visų pasaulio jūrų ir vandenynų.
Sutartis taip pat įvardina valstybių teises ir pareigas, susijusias su tarptautiniais vandenimis, kontinentiniu šelfu, sąsiauriais, salomis, vandenynų tyrinėjimais, technologijų naudojimu.
Hatiora
Hatiora (Hatiora) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitiniai kaktusai, augantys Brazilijoje.
Gentyje šios rūšys:
Ogasta
Ogasta – JAV miestas, yra Meino valstijos sostinė ir ryčiausia šalies sostinė. Pro miestą teka Kenebeko upė. 2000 metais gyvena 24 260 žmonių. Yra universitetas.
Istorija
Ogasta buvo įkurta 1754.
Gretutinė zona
right|thumb|200px|Tarptautiniai vandenys, [[kontinentinis šelfas, išimtinė ekonominė zona, gretutinė zona, teritoriniai vandenys, vidaus vandenys, žemynas (Land)]] Gretutinė zona - gretima teritorinei jūrai zona. Joje pakrantės valstybė gali vykdyti kontrolę, kurios reikia siekiant: užkirsti kelią muitinės, mokesčių, imigracijos ar sanitarinių įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimui jos teritorijoje ar teritorinėje jūroje; nubausti už aukščiau minėtų įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimą, padarytą jos teritorijoje ar teritorinėje jūroje.
Gretutinė zona negali tęstis toliau kaip 24 jūrmyles nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis.
Territorial waters
Uači plynaukštė
Uači plynaukštė − lyguma Vakarų Afrikoje, centrinėje Togo dalyje.
Plynaukštė yra rausvos spalvos, o jos dirvožemyje gausu geležies. Plynaukštė yra apie 30 km pločio ir įsikūrusi nuo 60 iki 90 m aukštyje virš jūros lygio. Plynaukštė priklauso Gvinėjos miško−savanos mozaikos ekoregionui (Guinean forest-savanna mosaic ecoregion).
Buožė
thumb|250px|Buožės thumb|250px|Marmurinė buožės galva ([[Mesopotamija, ~ 3500–2900 pr. m. e.)]]
Pėstininkų buožių kotai paprastai būdavo 0,5–0,9 m ilgio, o raitelių – ilgesni.
Tobulinant buožę buvo keičiama galvos forma. Buožės „keterotomis“ galvomis (koto kryptimi einančių plokščių keterų briaunomis buvo galima pralaužti metalinius šarvus) vadinamos plunksniais ( arba пернач). Egzistavo ir buožės su spygliuotomis galvomis (tuo jos panašios į vėzdus).
Puošnios buožės bulavos (, iš 'rutuliukas') buvo naudojamos kaip valdžios simboliai, juos naudojo turkų pašos, lietuvių ir lenkų etmonai, kazokų atamanai.
Senovėje buožės buvo populiarios bronzos amžiuje, kadangi tuomet nemokėta gaminti ilgų metalinių geležčių, todėl populiarūs ginklai buvo buožės, ietys. Geležies amžiuje buožes naudotos retai, kadangi jas išstūmė kalavijai. Europoje buožės ėmė vėl plisti viduramžiais, kai šarvai pasidarė tiek efektyvūs, kad prastos kokybės kalavijai ėmė jų nebeįveikti (o geros kokybės plieniniai kalavijai buvo pernelyg brangūs). Buožės buvo gana efektyvus pigus ginklas prieš šarvuotus karius, tad jas dažnai naudojo ginkluoti valstiečiai ir miestiečiai. Apie XII a. atsirado ir buožių variantas plunksniai. V. Europoje ir Rusijoje buožės paplito nuo XIII a.
Viduramžiais Europoje kai kurie katalikų dvasiškiai, kuriems tekdavo kautis, kartais apsiginkluodavo būtent buožėmis, o ne kardais. Kartais tai aiškina, kad kanonų teisė dvasiškiams draudė lieti kraują, o buožės smūgiu būdavo galima užmušti žmogų nepadarant smarkiai kraujuojančių kirstinių žaizdų. Tačiau šitie dalykai nėra įrodyti. Gali būti, kad kartais rinkdavosi buožę, o ne kardą, kadangi ja paprasčiau kautis, tam nereikia ypatingų įgūdžių. Ši hipotezė buvo panaudota vaidmenų žaidime Advanced Dungeons and Dragons, kurio veikėjai dvasiškiai gali kautis tik smogiamaisiais, bet ne kertamaisiais ar duriamaisiais ginklais.
Emilio Pericoli
Emilio Pericoli (g. 1928 m. sausio 7 d. – m. 2013 m. balandžio 9 d.) buvo italų dainininkas iš Česenatiko.
Šilutės Arkangelo Mykolo cerkvė
Šilutės Arkangelo Mykolo cerkvė yra Šilutėje, Šilutės jaunimo ir suaugusiųjų mokymo centro patalpose. Mišios laikomos nuo 1989 m. (šventikai iš Kauno ir Tauragės). Priklauso Šilutės stačiatikių Arkangelo Mykolo parapijai.
Emilio Pericoli
Jo karjera buvo glaudžiai susijusi su Sanremo muzikos festivaliu: 1961 metais jis perdainavo Betty Curtis dainą „Al di là“. Daina tapo tarptautiniu hitu, JAV singlų topuose užėmė šeštą, o Jungtinėje Karalystėje – 30 vietą.
Šilutės Arkangelo Mykolo cerkvė
Istorija
Anksčiau Šilutėje nėra buvę stačiatikių bendruomenės. Čia ji susikūrė uolios tikinčiosios Galinos Byniajevos pastangų dėka. 1985 m. ši Baltarusijos gyventoja išeidama į pensiją persikėlė į Lietuvą, kur gyveno jos duktė. G. Byniajeva buvo užaugusi tikinčioje stačiatikių šeimoje. Apsigyvenusi Šilutėje ji nerado, kur galėtų melstis, o artimiausi veikiantys maldos namai buvo už pusšimčio kilometrų, Klaipėdoje. Pensininkė pradėjo ieškoti Šilutėje stačiatikių tikinčiųjų. Jos pasekėja tapo Marija Zablockaja, buvusi ilgametė pradinių klasių mokytoja vietos rusų vidurinėje mokykloje. Taip mieste atsirado apie 25 tikintieji, kurie sprendė, kaip toliau elgtis. Artimiausia cerkvė nuo rajono centro tuo metu stovėjo už 15 km, Žemaičių Naumiestyje. Žemaičių Naumiesčio Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė buvo nebeveikianti, bet maldos namai buvo visiškai tinkami apeigoms atlikti. Šilutės maldininkės kreipėsi į Tauragės stačiatikių šventiką, kurio aptarnavimo zonoje buvo Žemaičių Naumiestis. Čionykštė cerkvė buvo uždaryta, nes nebebuvo tikinčiųjų. Šilutiškės patikino, kad jei atsinaujins pamaldos Žemaičių Naumiestyje, tai į jas atvažiuos 20–25 žmonės iš Šilutės. Neilgai trukus Žemaičių Naumiesčio cerkvė vėl pradėjo veikti. Tarp jos lankytojų buvo ne tik šilutiškiai, bet ir vietos kariškių šeimos, taip pat atsirado neofitų, priėmusių krikštą.
Emilio Pericoli
1962 metais kartu su kompozitoriumi Tony Renis Sanremo festivalyje atliko dainą „Quando, Quando, Quando“, nors ir nelaimėjo festivalio, tačiau vėliau tapo vienas geriausiai žinomų Italijos kūrinių.
Šilutės Arkangelo Mykolo cerkvė
Istorija
Pagyvenusiems maldininkams darėsi sunku važinėti į Žemaičių Naumiestį. G. Byniajeva ir M. Zablockaja kreipėsi į Šilutės merą, kad leistų įkurti stačiatikių maldos namus Šilutėje. Šilutės rusų kultūros centro ir rusų mokyklos direktorė Galina Uljanova pasiūlė šiam tikslui mokyklos patalpas. Taip nuo 1989 m. vienoje iš pritaikytų klasių Tauragės šventikas pradėjo laikyti pamaldas. Iš pradžių patalpose tebuvo kuklūs bažnytiniai reikmenys, paprasčiausios tikinčiųjų iš namų atneštos ikonos, taip pat dalį daiktų perdavė Klaipėdos visų Rusijos Šventųjų cerkvė, į kurią vykdavo Šilutės tikintieji. Tuo laiku, vykstant tautiniam ir dvasiniam atgimimui, daugėjo parapijiečių, ypač norinčių apsikrikštyti. Mokykloje mokėsi apie 400 mokinių, todėl daugelis jų su tėvais prisijungė prie parapijos.
Emilio Pericoli
1963 m. Emilio dar kartą dalyvavo Sanremo festivalyje, šį kartą su daina „Uno per tutte“ atlikėjas užėmė pirmą vietą. Dėl pergalės jis išrinktas Italijos atstovu 1963 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuriame užėmė trečią vietą.
Šilutės Arkangelo Mykolo cerkvė
Istorija
Buvo nutarta užregistruoti Šilutės stačiatikių bendruomenę šv. Arkangelo Mykolo vardu. Eparchija tam davė sutikimą. G. Byniajeva ir M. Zablockaja rūpinosi reikiamais dokumentais, lankė parapijiečių butus, rinko duomenis, reikalingus sudaryti cerkvės „dvidešimtukui“. Laikui bėgant naujoji bendruomenė buvo užregistruota, gavo juridinio asmens statusą. Pastaruoju laiku jai vadovavo rusų mokyklos vokiečių kalbos mokytoja Liudmila Nikolajevna. Ji taip pat giedojo cerkvėje, prižiūrėjo joje tvarką.
Franciabigio
Frančabidžas (it. Franciabigio, tikr. Francesco di Cristofano Giudici, apie 1482 m. – 1525 m.) – italų brandžiojo renesanso dailininkas iš Florencijos.
Biografija
Frančabidžas (tikrasis vardas Frančeskas Džiudičis, Kristofano sūnus) gimė apie 1482–1484 m. Florencijoje. Jo tėvas buvo drobių audėjas. 1506 m. jis paminetas San Pancrazio bažnyčios įrašuose kaip „Pietos“ paveikslo autorius po didžiuoju bažnyčios altoriumi. Pasak Dž. Vazar io, Frančabidžas mokėsi pas Mariotą Albertinelį, kuris savo ruožtu buvo susijęs su Fra Bartolomėju. 1506 m. Frančabidžas pradėjo dirbti bendrai kartu su Andrėja del Sartu. Ilgainiui Andrėja del Sartas pradėjo lenkti Frančabidžą ir dailininkai išsiskyrė. Pavyzdžiui, vienu svarbiausių Frančabidžo ankstyvųjų kūrinių buvo „Mergelės Marijos vestuvių“ freska Santissima Annunziata bažnyčioje (apie 1513 m.), vėliau ją visiškai užtemdė gretima Andrėjos del Sarto „Mergelės Marijos gimimo“ scena.
Frančabidžo kūryba buvo paveikta Andrėjos del Sarto ir Rafaelio. Pastarojo įtaką rodo „Madonos su Kūdikiu ir Šv. Jonu Krikštytoju“ paveikslas Uficiuose. Gali būti, kad Frančabidžas apie 1512 m. lankėsi Romoje. Jis ir vėliau palaikė ryšius su Andrėja del Sartu, kas matyti iš to, kad Andrėjai del Sartui 1518 m. trumpam išvykus į Prancūziją jo užsakymus prižiūrėti Scalzo bažnyčioje buvo patikėta Frančabidžui. Po 1519 m. Frančabidžas dirbo Medičių vilos Podžijo a Kajane dekoravime kartu su Andrėja del Sartu ir jo mokiniu Pontormu. Joje Frančabidžas sukūrė „Cicerono triumfo“ freską, bet ir ši freska bendrai atsiliko nuo daug jaunesnio Pontormo „Vertumno ir Pomonos“ temos užmiesčio vilos dekoro nuotaikos. Laikoma, kad Frančabidžo talentas geriausiai pasireiškė jo portretuose. Frančabidžas mirė 1525 m. Florencijoje, pasak Dž. Vazari o, nuo sunkios ligos (tikriausiai maro formos). Palaidotas San Pancrazio bažnyčioje.
Bronislovas Mačernis
Biografija
Su tėvais išvežtas į Sibirą 1964 m. baigė Irkutsko kūno kultūros technikumą. Metus dirbo M. Golousnenskos vidurinės mokyklos kūno kultūros mokytoju, 1964–1967 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1967–1968 m. Klaipėdos sporto mokyklos, nuo 1968 m. Šilutės pagrindinės mokyklos kūno kultūros mokytojas, subūrė sunkiosios atletikos entuziastų grupę. Nuo 1970 m. sporto draugijos „Nemunas“ specializuotos olimpinio rezervo vaikų ir jaunių sporto mokyklos sunkiosios atletikos treneris. 1977 m. tarptautinės klasės sporto meistras.
Paruošė 8 sporto meistrus, 1 tarptautinės klasės meistrą. Respublikinės kategorijos sunkiosios atletikos teisėjas.
Ūdrinis
left|120px
Ūdrinis – mažytis ežeras pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, apie 6 km į pietryčius nuo Vištyčio, prie rytinio Pavištyčio kaimo pakraščio. Apskritimo formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,1 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 213,2 m. Krantai apaugę krūmais, pelkėti. Šiaurinėje ir rytinėje pakrantėse auga miškeliai. Šiaurine pakrante eina kelias. Ežeras nenutekantis, priklauso Strepetinės upelio baseinui (Vištyčio ežero intakas).
1799 m. Prancūzijos Konstitucija
thumb|250px|Diagrama, rodanti ryšius tarp [[valdymo organas|valdymo organų pagal 1799 m. Prancūzijos konstituciją]] 1799 m. Prancūzijos Konstitucija (kitaip – VIII respublikos metų) – Prancūzijos konstitucija, priimta 1799 m. gruodžio 13 d. (galiojo iki 1804 m. gegužės 18 d.), parengta specialios komisijos, ratifikuota tautos. Naujoji Konstitucija pakeitė 1795 m. konstituciją.
Priėmimo aplinkybės
Dėl Napoleono karų pagyvintos karo pramonės, susiformavusi nauja kapitalistinė aristokratija, kuriai buvo nepalanki nei revoliucija, nei senoji feodalinė santvarka. Tuo tarpu Direktorija, taip pat bijodama monarchijos restauracijos, vykdė nenuoseklią „sūpuoklių politiką“, stengėsi įtikti visiems. Tačiau tokia politika nieko netenkino, todėl buržuazija ryžosi ją pakeisti. Tam pasitelktas jau išpopuliarėjęs Napoleonas Bonapartas 1799 m. lapkričio 9 d. įvykdė Briumero 18 perversmą, kurio metu kariuomenė išvaikė Penkių šimtų tarybą, o Bonapartui prijaučiantys deputatai iš abiejų rūmų perdavė valdžią iš trijų konsulų sudarytai laikinajai vyriausybei. Į ją įėjo ir Napoleonas kaip pirmasis konsulas. Sudaryta komisija konstitucijai parengti.
Valstybinė santvarka
Formaliai respublika, įgavusi konsulato formą.
Įstatymų leidžiamoji valdžia
Dvejų rūmų parlamentas, susidedantis iš Įstatymų leidybos korpuso ir Tribunato, kurie vykdė skirtingas funkcijas. Jau vyriausybėje (Valstybės taryboje) apsvarstytas įstatymo projektas eidavo į Tribunatą, kur būdavo svarstomas ir balsuojamas. Po to jis siunčiamas į Įstatymų leidybos korpusą, kuris be diskusijų ir pataisų (todėl buvo vadinamas nebyliuoju), projektą tvirtino arba atmesdavo. Taip pat savotišką įstatymų leidybos teisę turėjo Senatas, kuris galėjo leisti pirmojo konsulo pasiūlytus aktų projektus. Šie aktai turėjo įstatymų galią ir buvo vadinami organiniais senatuskonsultais.
Kujunis-Mazarunis
Kujunis-Mazarunis  – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurės vakaruose, ribojasi su Venesuela, Brazilija. Įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Bartika.
Iki 1980 m. priklausė Mazarunio-Potaro apskričiai. Dabar regionas vadinamas pagal pagrindines upes – Kujunį ir Mazarunį.
Svarbiausios gyvenvietės: Bartika, Isanas, Iseneru, Kartunis, Peters Mainas, Arimu Mainas, Kamarangas, Keveigekas, Imbaimadajus, Tumerengas ir Kamikusa.
1799 m. Prancūzijos Konstitucija
Senatas sergėtojas
Senatas turėjo būti konstitucingumo kontrolės institucija, tačiau iš tikrųjų atliko daug platesnes funkcijas. Jis galėjo motyvuodamas prieštaravimu konstitucijai atmesti Įstatymų leidybos korpuso priimtą įstatymus. Senatas labai stiprino pirmojo konsulo valdžią, praktiškai leido jam apimti ar bent įtakoti visų trijų valdžių funkcijas. Senatas galėjo leisti aktus, kuriuos pasiūlydavo pirmasis konsulas. Senatą sudarė 24 iki gyvos galvos išrinkti nariai, kuriuos iš trijų kandidatų rinko pats Senatas. Po vieną kandidatą siūlė Įstatymų leidybos korpusas, Tribūnatas ir pirmasis konsulas.
Žmogaus teisių įtvirtinimas
Nebėra tradicinės žmogaus teisių deklaracijos, tačiau žmogaus teisėms skirti VII konstitucijos skirsnio straipsniai.
Druskininkų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia
'''Druskininkų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Druskininkuose. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.
Istorija
1841–1844 m. pastatyta pirmoji mūrinė bažnyčia. Caro valdžia kunigo į Druskininkus skirti nesutiko. Pamaldas laikė Ratnyčios vikaras. Kunigas paskirtas tik 1879 m.; atlyginimas nemokėtas.
Pagal architekto Stefano Šilerio projektą 1912–1931 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Bažnyčios statybų iniciatorius buvo parapijos klebonas Boleslovas Valejka. 1921 m. įkurta parapija. Senoji bažnyčia 1931 m. nugriauta. Druskininkuose 1965–1992 m. klebonavęs Konstantinas Gajauskas 1966–1970 m. bažnyčią suremontavo ir išdažė.
Altorius buvo pagamintas Trakų Vokės dvaro koplyčiai pagal Tiškevičių užsakymą, bet 1946 metais išvežtas į Lentvarį ir vėliau į Druskininkų bažnyčią. Restauruojant Trakų Vokės koplyčią, buvo pagaminta tiksli altoriaus kopija. Originalas liko Druskininkuose.
2021-2022 m. bažnyčia renovuota, pakeistas stogas ir grindys.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su trisiene apside, 3 bokšteliais. Vidus 3 navų, dengtų žvaigždiniais skliautais, atskirtų, pilioriais. Šventorius neaptvertas.
1991 m. bažnyčios fasade pastatyta 4,5 m aukščio Laiminančio Kristaus skulptūra (skulptorius K. Patamsis).
Žambylo sritis
Žambylo sritis  – sritis pietryčių Kazachijoje. Sudaryta 1939 m. spalio 14 d. Administracinis centras – Tarazas. Vakaruose ribojasi su Pietų Kazachstano sritimi, šiaurėje su Karagandos sritimi, rytuose – Almatos sritimi, pietuose su Kirgizija ir beveik su netoli esančiu Uzbekistanu.
Geografija
220px|thumb|right|Įvažiavimas į Kazachstaną (Žambylo sritį) ties Kordajumi per Šu upę Žambylo srities šiaurėje yra Betpak Dalos molio dykuma, centre – Mujunkumo smėlio dykuma, pietvakariuose – Karatau kalnagūbris (iki 1660 m aukščio), rytuose Želtau kalnai (iki 974 m), pietryčiuose – Aitau kalnai (iki 2405 m), pietuose – Kirgizijos kalnagūbrio šiauriniai šlaitai (iki 4000 m).
Klimatas ryškiai žemyninis vidutinių platumų. Sausio vidutinė temperatūra lygumose nuo -10 iki -14, liepos 25-27. Kritulių per metus lygumose 100–200 mm, kalnuose 500–900 mm.
Upių mažai. Didžiausios – Ču, Talasas, Asa. Ežerai: Bijlikolis, Akolis, Aščikolis, Balchašo pietvakarinė dalis.
Priekalniuose – pilkžemių stepės, 1500–2000 m juostoje – kaštoninių dirvožemių stepės ir retmiškiai.
Gyventojai
1976 m. duomenimis, miestų gyventojų buvo 45 %. 2009 m. duomenimis, miestų gyventojų yra 33,5 % (335 100).
Ekonomika
220px|right|thumb|Greitkelis M 39
Svarbios pramonės šakos apima akmens fosfato kasybą (aplink Karatau). Šu upės slėnis yra vienas svarbiausių Kazachijos drėkinamosios žemdirbystės regionų. Geležinkelio transporto pagrindas srityje, pagrįstas 2 linijomis: pietvakarine Turkestano-Sibiro geležinkelis linija, einančia per Tarazą, Šu, Almatos kryptimi ir Transkazachstano linija, einančia nuo Šu, Almatos kryptimi. Greitkelis M 39 (dalis E40) eina pro Taškentą, Šymkentą (gretimos Pietų Kazachstano srities sostinė), Tarazą, Biškeką, tada grįžta į Žambylo provicniją (ties Kordajumi) ir rytų kryptimi eina į sostinę Almatą.
Pranas Kūris
Pranas Kūris (g. 1938 m. rugpjūčio 20 d. Šeduvoje, Radviliškio rajonas) – teisininkas, TSKP ir Lietuvos TSR politinis veikėjas, Lietuvos komunistų partijos Centro komiteto narys, LTSR teisingumo ministras, vienintelis iš okupacinės sovietų valdžios ministrų, tapęs pirmosios Lietuvos Vyriausybės po Nepriklausomybės atkūrimo nariu (pirmuoju teisingumo ministru), Vilniaus universiteto (VU) profesorius, Teisės fakulteto dėstytojas, tarptautinių teismų teisėjas, teisėtyrininkas tarptautininkas, diplomatas, ambasadorius, MRU garbės daktaras.
Sūnus Egidijus Kūris (g. 1961 m.) – konstitucinės teisės dėstytojas, VU profesorius, VU Teisės fakulteto Viešosios teisės katedros vedėjas, buvęs LR KT pirmininkas, VU TSPMI dėstytojas.
Išsilavinimas, pedagoginė, mokslinė veikla
Pranas Kūris baigė teisės studijas VU Teisės fakultete, jam suteiktas teisininko kvalifikacinis laipsnis (1961 m.). Vėliau tęsė studijas aspirantūroje (1963–1965 m.), Maskvos universiteto Teisės fakultete apgynė teisės mokslų kandidato disertaciją „Laisvojo miesto statusas tarptautinėje teisėje“ (1965 m. kovo 15 d.), teisės mokslų kandidatas, 1973 m. spalio 26 d. – disertaciją tema „Atsakomybės sąvoka ir pagrindai šiuolaikinėje tarptautinėje teisėje“, teisės mokslų daktaras (Lietuvos mokslo tarybos nostrifikuoti atitinkamai į socialinių mokslų teisės krypties daktaro bei habilituoto daktaro laipsnius). Gilino žinias Paryžiaus universiteto Aukštųjų tarptautinių studijų institute (stažuotės vadovas – profesorius Ch. Rousseau), Hagos tarptautinės teisės akademijoje.
Pagrindinė Prano Kūrio mokslinių tyrimų sritis – tarptautinė teisė, valstybių atsakomybės už tarptautinės teisės pažeidimus. Šia tematika jis yra paskelbęs daugiau kaip 70 darbų, iš jų – 5 knygas. Monografijos „Tarptautinės teisės pažeidimai ir valstybės atsakomybė" (1973 m.) išvadomis rengdama konvenciją dėl valstybių atsakomybės rėmėsi Jungtinių Tautų Tarptautinės teisės komisija. Paskelbė per 200 publikacijų. Žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ autorius nuo 1977 m. Lietuvos teisės universiteto (MRU) garbės daktaras (2001 m.). Skaitė pranešimus įvairiose tarptautinėse konferencijose.
Praktinė veikla
Lietuvos TSR teisingumo ministras (1977–1990 m.), Pirmosios Lietuvos Respublikos Vyriausybės po Nepriklausomybės atkūrimo teisingumo ministras (1990 m. kovo 17 d. – 1991 m. sausio 10 d.); Kovo 11 d. akto moratoriumo (dėl Lietuvos Respublikos nepriklausomybės paskelbimo akto ar teisinių pasekmių sustabdymo), dėl kurio tuometė Vyriausybė (Ministrė Pirmininkė Kazimira Prunskienė) buvo kaltinama netgi išdavyste, autorius. Lietuvos Respublikos valstybės patarėjas (1991–1992 m.), Lietuvos valstybės delegacijos narys deryboms su TSRS (1990–1992 m.), nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Belgijoje, Liuksemburge ir Olandijoje (1992–1994 m.).
1992 m. į valdžią grįžusiai sovietinei nomenklatūrai formuojant LR teismus, jų vadovais paskiriant sau lojalius asmenis, panaikinus LAT ir iš naujo paskyrusiai LAT’o teisėjus (atsikračius tuometinei LDDP daugumai nepalankiaus tuomečio Aukščiausiojo Teismo pirmininko Mindaugo Lošio), Kūris tapo Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas ir šio Teismo pirmininkas (nuo 1994 m. gruodžio mėnesio iki 1998 m. spalio mėn.). . Lietuvos teisėjų tarybos pirmininkas (1995 m.).
Europos Žmogaus Teisių Teismo (Strasbūre) teisėjas, išbuvęs 2 kadencijas (nuo 1994 m. birželio mėnesio iki 2004 m.), Europos Teisingumo Teismo teisėjas (nuo 2004 m. gegužės 11 d. iki 2010 m. rudens).
Moka rusų, anglų, prancūzų kalbas.
1549 m.
1549 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Turčinas (Grajevo apskritis)
Turčinas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietvakarius nuo Raigardo, apie 12 km į šiaurės rytus nuo Grajevo ir apie 75 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Nepuolimo sutartis
Nepuolimo sutartis arba neutraliteto sutartis – sutarties arba karinės sąjungos tipas, kai pasirašiusios valstybės pasižada nesiimti karinių veiksmų viena prieš kitą.
Nepuolimo sutarties pavyzdys yra Molotovo–Ribentropo paktas.
Kai kuriais atvejais laikoma, kad nepuolimo sutartys ir neutralumo sutartys skiriasi. Tokiu atveju nepuolimo sutartims priskiriamos tos, kuriose pasižadama nepulti kitų pasirašiusių šalių, o neutralumo sutartimis – tos, kuriose pasižadama nepadėti kitų pasirašiusių šalių priešams (laikytis neutraliteto). XIX amžiuje neutralumo sutartys buvo dažnai naudojamos suteikti leidimą užpulti kitą valstybę.
Kūlimo volas
Kūlimo volas - įtaisas, skirtas kulti javams.
XIX a. dokumentuose ir etnografinėje medžiagoje aptinkama žinių, kad Lietuvoje buvo naudojami kūlimo volai. Kūlimo volas į Lietuvą pateko iš Vakarų Europos. Atsiradęs Šiaurės Italijoje, pateko į Prancūziją, o iš ten XIX a. pradžioje - į Vokietiją ir į Kuršą, o po to - į Lietuvą. XIX a. Lietuvoje vietoj spragilų buvo pradėtas naudoti vadinamasis Veronos volas. Jis būdavo gaminamas iš medžio - iš apie 1,2 m ilgio ir 0,5 m storio rąsto. Vėliau kūlimo voluose būdavo iškalami grioveliai. Dvaruose buvo pradėti naudoti geležimi apkaustyti volai. Valstiečiai, kuldami volu, javus klojime klodavo ratu. Šiuo ratu apvarydavo į volą pakinkytą arklį. Po to medinėmis šakėmis apversdavo apkultus javus, ir vėl būdavo važiuojama per juos su volu.
XIX a. antrojoje pusėje volus išstūmė kūlimo mašinos - kuliamosios. Ilgiau volai išliko Šiaurės ir Vidurio Lietuvoje.
Antikūnų genai
Šių genų sandara ir raiška daugeliu atžvilgiu ganėtinai skiriasi nuo visų kitų genų. Taip yra todėl, kad kiekvienas asmuo produkuoja milžinišką kiekį (apie 2,5 * 107) imunoglobulinų (Ig), kuriuos gamina B limfocitai. Šios ląstelės yra pagrindiniai adaptyvios imuninės sistemos atstovai, atpažįstantys daugybę svetimų antigenų ir gebantys pradėti gynybą prieš didelį skaičių patogenų. Tačiau atskiros B ląstelės yra monospecifiškos: gamina tik vieno tipo Ig heterodimerus, turinčius unikalią antigeno prijungimo vietą, taigi jos yra specifinės konkretiems antigenams. T ir B ląstelių populiacija kiekviename yra individuali, o tai suteikia galimybę sintetinti tiek daug skirtingų šių molekulių tipų. Dėl didelio Ig skaičiaus tiekimo, žymiai padidėja galimybės atpažinti ir prijungti daugelį skirtingų svetimų antigenų tipų.
Daugelyje ląstelių Ig genai yra inaktyvintoje būsenoje, tačiau neįprastas šių genų maišymasis (pasikeitimas), vykstantis B ląstelėse, juos atitinkamai aktyvina. Kuomet tai įvyksta, sukurtos naujos koduojančios kombinacijos suteikia galimybę produkuoti nepaprastai didelę įvairovę Ig.
Stuburiniuose gyvūnuose yra žinomi keturi pagrindiniai DNR sukeitimo mechanizmai: Pastarųjų metų duomenimis, tokie procesai, kaip somatinis hipermutabilusmas, geno konversija ir klasės kaitos rekombinacija (kurie gali apimti pavienes rūšis, nors kai kurie mechanizmai yra labai paplitę konkrečiose rūšyse) yra valdomi vieno geno, koduojančio aktyvaciją sukeliančią dioksicitidino deaminazę (AID).
DNR pertvarkymas B ląstelėse
Genai, koduojantys tris Ig grandines (vieną sunkiąją grandinę ir dviejų tipų lengvąsias grandines) yra išsidėstę skirtingose chromosomose ir turi ypatingą sandarą. Kiekvienu atveju variabili sritis yra koduojama dviejų arba trijų skirtingų geno segmentų, kurie yra daugelio skirtingų kopijų sudėtyje, kurios vėliau kartojasi gemalinėje DNR. Šie genai sudaryti iš:
Ypatingas genų segmentų išsidėstymas Ig ir TCR genų grupėje atspindi labai neįprastą kelią, kuriame B limfocitai patiria somatinę rekombinaciją ir aktyvuojami anksčiau nefunkcionuojančių Ig genų, ir tik po to gamina jų produktus. Tai įmanoma specifiškai derinant V + D + J (tik tuo atveju, kai koduojama Ig sunkioji grandinė) arba V+J genų segmentus (kitų genų atveju). Kai tik susimontuoja V+J arba V+D+J dalelės, jos funkcionuoja kaip funkciniai egzonai. Kiekvieno šių genų pasirinkimas, kurį iš daugelio V, D arba J geno segmentų paimti kartu, limfocituose įvairuoja, todėl ir naujai sudaryti VD arba VDJ egzonai yra ląstelėms specifiški. Rezulatate individualios B ląstelės gamina skirtingus Ig. Tačiau tam tikra prasme, vis dėlto, kiekvienas individas yra mozaikiškas Ig genų sandaros B limfocituose atžvilgiu, ir todėl netgi identiški dvyniai skirsis šia prasme genetiškai. Kuomet pirmą kartą surenkami VDJ arba VJ egzonai, yra sukuriami funkcionalūs Ig genai. Susidaręs naujas DVJ arba VJ egzonas tiekia pirmąjį egzoną šiam genui, o už transkripcijos pradžios esantys egzonai yra tiekiami egzonų, esančių gretimame transkripcijos vienete. Ig geno sunkiosios grandinės atveju, egzistuoja skirtingi funkciniai C transkripcijos vienetai, turintys skirtingas biologines savybes. Pradžioje splaisingas apima VDJ egzoną ir egzoną, esantį greta Cμ ir Cδ transkripcijos vienetų, o alternatyvus spalaisingas baigiasi μ ir δ grandinės sinteze, kuri įterpiama į IgM ir IgD vidų. Kuomet subręsta B ląstelės, tolesnės somatinės rekombinacijos baigiasi surinkto VDJ egzono prijungimu prie skirtingų C tanskripcijos vienetų, gaminančių γ, α arba ε sunkiąsias grandines, kurios yra įterpiamos į IgG, IgA arba Ig E (sunkiosios grandinės klasės kaita).
Rekombinacijos atvejai vyksta vadovaujant V(D)J rekombinazei – komplekso, turinčio du limfocitams specifinius baltymus RAG1 ir RAG2, ir fermentams, kurie padeda ištaisyti pakenktą DNR visuose mūsų ląstelėse. RAG1 ir RAG2 padaro dvigrandžius trūkius rekombinacijos signalinėse sekose, o trūkiai yra užtaisomi susiuvant kartu atitinkamus V, D ir J geno segmentus, išskyrus įterptas sekas. Nors sait - specifinė rekombinacija dažniausiai yra tiksli, rekombinacija, vykstanti Ig ir TCR genuose T ir B ląstelėse sąmoningai yra ne tokia tiksli. Vietoj to, kintamas nukleotidų skaičius yra dažnai prarandamas rekombinuojančių genų segmentų galuose ir viena ar daugiau atsitiktinai parinktų nukleotidų gali būti įterpta, sukuriant susijungimo įvairovę.
Sunkiosios grandinės klasės perjungimas
Sunkiosios grandinės klasė (arba izotipas) gali keistis vystymosi metu: vienos ląstelės linijos palikuonys gali gaminti Ig su ta pačia antigeno (Ag) prijungimo vieta, tačiau naudoti skirtingas sunkiosios grandinės klases (klasės perjungimas arba izotipo perjungimas). Toks perjungimas yra susijęs su skirtingu to paties VDJ egzono įjungimu, kuris įvyksta dėl dviejų nuoseklių somatinių rekombinacijų, po kurių gaunami alternatyvūs pastovūs transkripcijos vienetai.
Klasės perjungimas apima viduchromatininę rekombinaciją, dėl kurios VDJ egzonas yra prijungiamas prie labiau nutolusio pastovaus transkripcijos vieneto regiono (VDJ – C prijungimas). Tai apima šias įvykių sekas:
Letyčivas
Letyčivas  – gyvenvietė Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. Rajono administracinis centras.
Įkurtas 1362 m., rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą minimas – 1411 m., Magdeburgo teisė – nuo 1429 m., kaimo tipo miesto statusas nuo 1924-ųjų m. Gyvenvietė įsikūrusi prie Pietinio Bugo upės. Gyvenvietę kerta tarptautinis kelias. Cemento, statybinių medžiagų gamyklos.
Dubičių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
'''Dubičių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Dubičių kaime, 3 km nuo Baltarusijos sienos. Istoristinė, vyrauja neogotikos bruožai. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.
Istorija
Pirmoji bažnyčia pastatyta tarp 1431 ir 1500 m., 1636 m. perstatyta. 1737 m. pastatyta nauja bažnyčia. Valdžios įsakymu 1869 m. uždaryta ir nugriauta. 1907 m. gautas leidimas statyti bažnyčią. 1908 m. įkurta parapija. 1909 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia, 1967 m. ji suremontuota. 1968–1990 m. parapiją administravęs kunigas Mykolas Petravičius išdažė.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, vyrauja neogotikos bruožai, kryžminio plano, dvibokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora medinių statinių. thumb|left|250px|Bažnyčia 2009 m.
Adatinis ferokaktusas
Adatinis ferokaktusas (Ferocactus histrix) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalas. Stiebas statinaitės formos, iki 1 m aukščio, su 20-40 briaunų. Žiedai geltoni.
Auga Meksikoje. Plačiai auginamas ir kaktusininkų kolekcijose. Pavasarį lengvai nudega nuo saulės spindulių, todėl patartina laikyti pavėsyje.
Oranžerijos muziejus
Oranžerijos muziejus –  meno muziejus Paryžiuje, įsikūręs buvusioje Tiuilri sodų oranžerijoje. Muziejuje eksponuojamos 8 Klodo Monė „Vandens lelijų“ panelės ir XX a. pradžios dailės darbų kolekcija, kurią surinko Polis Gijomas ir jo žmona Domenika.
K. Monė „Vandens lelijos“
Po 1-ojo pasaulinio karo Klodas Monė (1840−1926) siūlė padovanoti Prancūzijos valstybei savo tapybos paveikslų, vaizduojančių vandens lelijas, kurias jis tapė savo sodyboje Živerni kaime. Valstybė šiems paveikslams eksponuoti skyrė buvusios oranžerijos pastatą Tiuilri soduose. Dovanojimo sutartis dėl paveikslų buvo pasirašyta 1922 m. Oranžeriją reikėjo pertvarkyti, todėl paveikslai liko pas dailininką iki Klodo Monė mirties 1926 m. Šie paveikslai buvo išdėstyti dviejuose elipsės formos kambariuose. Muziejus atidarytas 1927 m.
Žano Valterio ir Polio Gijomo kolekcija
Meno dileris Polis Gijomas (1891−1934) ir jo žmona Domenika buvo aistringi XX a. pradžios avangardinio meno kolekcionuotojai ir menininkų rėmėjai. Polis Gijomas tikėjosi kolekcijos pagrindu įkurti muziejų arba padovanoti kūrinius Luvrui. Po Polio Gijomo mirties Domenika ištekėjo už architekto Žano Valterio ir toliau tvarkė kolekciją. Po derybų su Prancūzijos valstybe dviem susitarimais 1959 ir 1963 m. kolekcija atiteko valstybei ir jai vieta buvo numatyta Oranžerijos muziejuje (tuomet Luvro padalinys). Žano Valterio ir Polio Gijomo kolekcija muziejuje pradėta eksponuoti viešai 1984 m. Joje reprezentuoti reikšmingi XX a. pradžios menininkai, kurių daugelį Polis Gijomas pažinojo asmeniškai: Pablas Pikasas, Chaimas Sutinas, Amedejas Modiljanis, Morisas Utrilo, Anri Ruso, Andrė Derenas ir kiti. 2006 m. Oranžerijos muziejus buvo renovuotas.
Galerija
Keletas iš žymesnių muziejaus eksponatų.
Gerviškė
Gerviškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, prie rajoninio kelio, toje vietoje kur jis kerta Aušbruvos upelį. Gerviškėje stovi paminklas žuvusiems partizanams ir jų ryšininkėms. Tai paminklas atminti 1947 metų balandžio 7 d. įvykių aukoms: dviem ryšininkėms (viena – 6, kita 3 vaikų motina) ir dviem partizanams, vienas jų – būrio vadas.
Dziudo 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Dziudo 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' kaip oficiali olimpinė sporto šaka vyks jau dvyliktą kartą nuo liepos 28 d. iki rugpjūčio 3 d. Londone, Jungtinėje Karalystėje. Varžybos vyks ExCeL London centre. Iš viso sportininkai olimpiadoje startuos 14 svorio kategorijų, po 7 vyrams ir moterims.
1814 m. Prancūzijos Konstitucinė Chartija
1814 m. Prancūzijos Konstitucinė Chartija – Konstitucinis dokumentas, 1814 m. oktrojuotas (vienasmeniškai paskelbtas, padovanotas) Liudviko XVIII, paruoštas kai kurių Senato ir Įstatymų leidybos korpuso narių. Ši chartija buvo peržiūrėta 1830 m. ir galiojo iki 1848 m. Išsaugota daugelis laisvių, išsikovotų per Prancūzijos revoliuciją.
1814 m. Prancūzijos Konstitucinė Chartija įtvirtino konstitucinę monarchiją su dvejų rūmų parlamentu. Ginamos pilietinės teisės, nors katalikybė paskelbta valstybine religija, skelbiama religinė tolerancija.
Priėmimo aplinkybės
Po Napoleono pralaimėjimo Rusijoje į Paryžių 1814 įžengė Rusijos, Anglijos, Prūsijos ir Austrijos kariuomenė, imperija žlugo. Taip į tėvynę galėjo sugrįžti į tėvynę emigravę bajorai ir susiklostė palankios sąlygos monarchijai restauruoti. Į sostą pakviestas Liudviko XVI brolis Liudvikas XVIII, kuriam teko pripažinti feodalizmo panaikinimą, naująją teisę ir žemės perskirstymą. Būtina buvo patraukti į monarchijos pusę bent dalį trečiojo luomo, tad teko į būsimą valstybės tvarką įdiegti demokratijos principų. Tai ir atsispindėjo 1814 m. konstitucinėje chartijoje.
Valstybinė santvarka
Konstitucinė monarchija (kaip ir 1791 m. Prancūzijos Konstitucijoje).
Įstatymų leidžiamoji valdžia
Dviejų rūmų parlamentas: Perų rūmai ir Deputatų rūmai, atlikę labai panašias funkcijas. Jie posėdžiavo tuo pat metu ir svarstė tuos pačius projektus, tik mokesčių projektai pirmiau patekdavo į Deputatų rūmus. Įstatymams reikėjo karaliaus patvirtinimo, jam projektą atmetus, rūmai negalėjo šio veto įveikti. Įstatymų leidžiamosios valdžios rinkimų tvarka: Perų rūmų nariai skiriami karaliaus iki gyvos galvos, neribojant jų skaičiaus. Deputatų rūmai renkami visų piliečių, sulaukusių 30 m. ir mokančių 300 frankų tiesioginių pajamų (labai dideli reikalavimai, kurių neatitiko dauguma inteligentų ir tuo labiau valstiečių).
Vykdomoji valdžia
Karalius ir ministrai. Karalius yra valstybės vadovas, jam priklauso išimtinė įstatymų leidybos iniciatyvos teisė jis vadovauja ginkluotosioms pajėgoms, skelbia karą, sudaro sutartis, skiria pareigūnus, leidžia potvarkius ir įsakus, būtinus įstatymų vykdymui ir saugumui garantuoti, tvirtina įstatymus, leidžiamus parlamento. Karalius galėjo paleisti Deputatų rūmus, tačiau per 3 mėnesius sušaukti naujus. Karalius taip pat skiria teisėjus. Įstatymų vykdomosios valdžios rinkimas: paveldima.
Žmogaus teisių įtvirtinimas
Pirmieji 12 chartijos straipsnių skiriami konstitucinėms piliečių teisių garantijoms. Tai lygybė prieš įstatymus, nepaisant titulų ir laipsnių, asmens, minčių reiškimo laisvė, nuosavybės teisė.
Abisininė kalija
Abisininė kalija (Zantedeschia aethiopica) – aroninių (Araceae) šeimos kalijų (Zantedeschia) genties augalų rūšis.
Kilusi iš Pietų Afrikos atogrąžų pelkių.
Augalų morfologija
Laukinė abisininė kalija yra maždaug 80 cm aukščio visai ar iš dalies nudžiūstanti žolė su stipriu, mėsingu šakniastiebiu. Lapai sodriai žali, lygūs. Prisegti prie tiesių stiebų.
Žiedyną sudaro baltas papėdlapis (graik. spatha) ir geltona burbuolė. Žydi nuo ankstyvo pavasario iki vasaros pradžios.
Dauginama šakniastiebio dalimis.
1550 m.
1550 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
For the Thrashers
„For the Thrashers“ – reklaminis keturių dainų grupės „Red Hot Chili Peppers“ singlas, išleistas 1989 m. pareklamuoti naująjį grupės albumą „Mother's Milk“.
The Formation World Tour
The Formation World Tour yra šeštasis Amerikos atlikėjos Beyoncé Knowles pasaulinis koncertinis turas, pristatęs naujausią albumą "Lemonade". Turas vyko Šiaurės Amerikoje, Europoje.
Karoliniškių seniūnija
Karoliniškių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybės vakaruose, ties Karoliniškėmis.
Geografija
Pietryčiuose per Neries upę ribojasi su Vilkpėdės seniūnija, rytuose su Žvėryno seniūnija, šiaurės rytuose su Šeškinės seniūnija, šiaurėje su Viršuliškių seniūnija, rytuose su Pilaitės seniūnija, pietuose su Lazdynų seniūnija.
Seniūnijoje yra Karoliniškių miškas, kuriame įkūrtas Karoliniškių kraštovaizdžio draustinis.
Gaudučių piliakalnis
Gaudučių piliakalnis (arba Čerčesnagių kalnas, Čerčesnagis, Pilis, Pilalė, Zablockio pilalė, Gaudučių kalnas; kultūros vertybė: unikalus kodas –, senas registro kodas - M256, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR501) – piliakalnis-slėptuvė rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Gaudučių kaime (Kartenos seniūnija), Alanto dešiniajame krante.
Pasiekiamas iš plento Palanga–Šiauliai (E272) už kanalo dešinėje, prieš Gaudučius pasukus į dešinę pietų kryptimi lauko keliuku, kuris lauko pakraštyje vingiuodamas, sunkiai pravažiuojamas leidžiasi į Alanto slėnį iki slėnyje stovėjusios sodybos liekanų – iš viso 800 m, yra kiek kairiau, šalia jos.
Piliakalnis
Įrengtas upės slėnyje, dešiniajame krante esančioje atskiroje kalvoje. Šlaitai statūs, 24 m aukščio. Aikštelė netaisyklingo trikampio formos, pailga šiaurės–pietų kryptimi, 42 m ilgio, 14 m pločio šiauriniame gale. Piliakalniui būdingų įtvirtinimų (pylimų, griovių) nesimato.
Pietinis šlaitas nuplautas, griūna į Alantą. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais.
Kalvos pietrytinėje papėdėje yra šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi pailga terasa lygiu paviršiumi, kiek aukštėjanti į šiaurės rytus. Palei jos galą eina gynybinį pylimą primenanti apie 6 m aukščio ketera, vadinama Pilale.
Teritorijos dydis – 2,7404 ha.
Istorija
Kalvos šiaurinėje ir šiaurės rytinėje dalyje šlaitu žemyn besileidžiantys gūbriai (pakilimai) primena skeltanagio kanopinio gyvūno kojos pėdą, žemaitiškai vadinamą čerčesnagiu. Dėl to kalva gavo Čerčesnagių kalno, kitaip – Čerčesnagio vardą.
Seniau, kai slėnis nebuvo apaugę medžiais ir krūmais, kalva dominavo aplinkoje, iš tolo primindama kalną. Kadangi ji priklausė Gaudučių kaimui, apylinkės gyventojai ją praminė Gaudučių kalnu.
Piliakalnius bei natūralias morenines kalvas žemaičiai nuo seno vadina pilalėmis. Siekiant piliakalnį išskirti iš kitų Alanto pakrantėse stūksančių kalvų-pilalių, tarpukariu jį pradėta vadinti žemės savininko pavarde Zablockio pilale.
Padavimai mena, kad senovėje ant kalno stūksojusi pilis, o jos papėdės terasoje stovėjęs miestas. Todėl kalva vadinta dar Pilimi.
Pasakojama, kad ant kalno vaidenasi, o jo papėdėje Alanto upelyje laumės vakarais rūbus skalbia.
Esą, kalno šlaite buvusios durys, kurios dabar užgriuvusios. Kartą vienas piemenukas netyčia papuolė į kalno vidų ir ten pamatė daug turtų. Apie lobius išgirdęs kitas vaikas tyčia, trokšdamas užvaldyti užburtus turtus, įlindo į kalną ir nebegrįžo – tik jo kepurę kalnas išmetė.
XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Alanto upelis paplovė kalvos pietinį šlaitą, kuris nuo to laiko nuolatos griūna.
1972 m. kalnas įrašyta į kultūros paminklų sąrašą kaip respublikinės reikšmės archeologijos paminklas – Gintarų (Gaudučių) piliakalnis, vad. Pilale (AR-501). 2003 m. registruotas Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologiniu vietų sąraše kaip Gaudučių kalnas, vad. Čerčesnagiu (M256).
Tyrimai
Piliakalniu susidomėta XIX a. pabaigoje. Jis pažymėtas Vilniaus senienų muziejaus vadovo Fiodoro Pokrovskio 1899 m. išleistame Kauno gubernijos archeologiniame žemėlapyje.
Tarpukariu Valstybės archeologijos komisija surinko apie jį medžiagą, o etnografas, fotografas Balys Buračas 1930 m. kalną nufotografavo.
1948 ir 1966 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (vadovai Pranas Kulikauskas ir Adolfas Tautavičius ), 1956 m. – kraštotyrinikas Vladas Šaulys (Vilnius), 1982 m. – Kultūros ministerijos Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vadovas Romas Olišauskas), 1984 m. – Kretingos rajono kultūros skyriaus vyr. metodininkas paminklų apsaugai Julius Kanarskas, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (vadovas Vilnius Morkūnas).
Petro Tarasenkos nuomone, tai „apeiginis piliakalnis“, t. y. alkakalnis.
Laodzi
Laodzi (kitomis romanizacijos sistemomis: Lao tzu, Lao Tse, Laotze, Laozi; liet. kartais Lao Dzė) – senovės Kinijos filosofas, tradiciškai laikomas vienu daoizmo pradininku. Vėliau – daoizmo dievybė.
Gaudučių piliakalnis
Tyrimai
Gintautas Zabiela kalvą priskiria prie piliakalnių-slėptuvių. Jiems buvo panaudojamas atskiros, pelkių apsuptos kalvos, į kurias apylinkės gyventojai subėgdavo slėptis iškilus pavojui. Piliakalniai-slėptuvės neturi nieko bendro su gynybinį paskirtį turėjusiomis medinėmis pilimis, stovėjusiomis ant piliakalnių su gynybiniais įtvirtinimais.
Laodzi
Gyvenimo data nežinoma: tradiciškai – VI a. pr. m. e., yra manančių, kad IV a. pr. m. e. arba kad Laodzi iš viso nėra istorinė asmenybė. Laodzi priskiriama vieno svarbiausių daoistinių veikalų, vadinamo „Laodzi“ arba „Daodedzingu“ (道德经 Dàodéjīng – „ Knyga apie dao ir de“), autorystė.
Vardai
Laodzi (老子) sudarytas iš dviejų ženklų: „lao“ reiškia „senasis“ arba „pagarbusis“, „dzi“ – „mokytojas“ (pastarasis ženklas Kinijoje buvo pridedamas prie mokytojų pavardžių, kaip kreipinys).
Gaudučių piliakalnis
Tyrimai
1996 m. Bronius Dakanis (Kultūros paveldo centras) aikštelėje ištyrė 39,5 m² plotą, kuriame kultūrinio sluoksnio nerado. Centrinėje išlikusios aikštelės dalyje buvo aptikta labai senos laužavietės liekanų, kurią datuoti nesant radinių nepavyko.
Piliakalnis-slėptuvė preliminariai datuojamas I tūkstantmečiu.
Laodzi
Vardai
Laodzi gimimo vardas, kaip rašoma biografijose, buvo Er (耳), pavardė – Li (李). Jo oficialusis/pagarbusis vardas buvo Bojangas (Boyang), o pomirtinis vardas – Danas (聃 Dan). Kadangi Tang dinastijos valdovai tai pat turėjo pavardę Li, jie garbino Laodzi kaip protėvį.
Sunė
Sunė (Neotragus moschatus) - tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis.