cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Brundza
Biografija
Baigęs pradžios mokyklą, privačiai mokėsi, kad galėtų įstoti į gimnaziją. Kartu pas Šunskų vargonininką J. Noreiką mokėsi ir vargonuoti. Nuvykęs į Marijampolę, mokėsi gimnazijoje ir muzikos pas Joną Bendorių. Vėliau išvažiavo į Varšuvą ir ten pas V. Ratušinską studijavo vargonus.
Vargonininkų draugijos bažnytinės muzikos skyriuje išlaikęs reikiamus egzaminus, grįžo į Lietuvą. Iš pradžių vargonininkavo Kučiūnuose (Biržų raj.), o vėliau Višakio Rūdoje (Marijampolės raj.).
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, pasitraukė į Vilnių. Apsigyvenęs moksleivių bendrabutyje, mokė jaunimą dainų ir giesmių. Parengė moksleivių chorą ir ketino giedoti lietuviams skirtose pamaldose lenkiškoje bažnyčioje, bet lenkai labai įsižeidė ir chorvedžio net neįsileido. Artėjant frontui su moksleiviais pasitraukė į Voronežą (Rusija), ten gimnazijoje dėstė muziką ir vadovavo chorui. Imperatoriškoje muzikos mokykloje mokėsi muzikos teorijos ir skambinti fortepijonu.
1923 m. atvykęs į JAV, užėmė vargonininko ir chorvedžio vietą Šv. Kryžiaus parapijoje M. Carmele, PA. Po kelių mėnesių pradėjo vargonininkauti Šv. Jurgio lietuvių parapijoje Brukline ir dirbo joje iki pensijos (1956 m.). Dirbdamas vargonininko ir chorvedžio darbą, apie trejus metus mokėsi A. Guilmant Organ School Niujorke. Su Šv. Jurgio parapijos choru surengė per 100 koncertų, statė muzikinius veikalus, propagavo lietuvių kompozitorių kūrinius, dalyvavo dainų šventėse ir įvairiuose tautiniuose renginiuose. Buvo 1939 m. Niujorko Pasaulinės parodos Lietuvių dienos jungtinio choro dirigentas.
Nuo 1925 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai, Centro valdyboje keletą metų ėjo raštininko ir knygininko pareigas. Pasirašydamas įvairiais slapyvardžiais, daug rašė spaudoje. 1936 m. išleido Juozo Žilevičiaus knygą „Česlovas Sasnauskas“. Žmona Bronė Brundzienė-Vencevičiūtė žinoma dainininkė (dramatinis sopranas).
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Profesinė sąjunga
Profesinė sąjunga (profsąjunga, nuo „profesija“ ir „sąjunga“) – dirbančių, turinčių profesiją asmenų susivienijimas jų darbinėms, profesinėms teisėms bei interesams ginti, siekti savo narių (dirbančiųjų) gerovės.
Profsąjungų veiklos rezultatai
Profsąjungų šalininkai teigia, jog profsąjungų judėjimas daugelyje šalių panaikino samdomą vaikų darbą, pagerino darbo saugumą, sutrumpino darbo dieną ir padidino tiek profsąjungoms priklausančių, tiek ir joms nepriklausančių darbuotojų atlyginimus.
Kritika
Profsąjungų oponentų daugiausia galima rasti tarp liberalų, tačiau joms oponuoja taip pat ir kai kurios komunistų, anarchistų bei kraštinių dešiniųjų mokyklos.
Profsąjungos paprastai kritikuojamos už tai, jog, užtikrindamos saugią jau dirbančių darbuotojų padėtį, jos dar labiau apsunkina darbo paieškas jo neturint. Profsąjungų kritikai teigia, jog suderėtas atlyginimo minimumas neleidžia priimti į darbą žmonių, kurių kvalifikacija nepakankama tam geram atlyginimui uždirbti (Milton Friedman, 1962 m darbai). Tačiau net ir nesant profsąjungų įvairūs bandymai įsitvirtinti iš pradžių dirbant labai pigiai ar ir be atlyginimo (liberalų dažnai siūlomas kelias) ne visada baigiasi sėkmingai. Naujesni eksperimentiniai tyrimai (Card ir Krueger, 1995) rodo, jog minimalaus darbo užmokesčio įvedimas nedarbo mastui įtakos neturi (Šaltinis: Card David, Krueger Alan. (1995). Myth and measurement: The new economics of the minimum wage. Princeton, NJ. Princeton University Press).
Revoliucijos siekiantys komunistai (Karlas Marksas ir kiti) profsąjungas kritikavo už tai, kad jos sukuria daliai darbininkų patenkinamas gyvenimo sąlygas, kurias turėdami, jie nebesiekia socialistinės revoliucijos.
1104 m.
1104 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Batriškės
Batriškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Paberžės.
Tarnybos Lietuvos Respublikos jūrų laivuose statutas
LRJS (Lietuvos Respublikos Jūrų Statutas) – teisinis dokumentas, reglamentuojantis jūrinę veikla Lietuvoje.
Statuto nuostatos
Šis statutas nustato civilinių jūrinių laivų plaukiojančių su Lietuvos Respublikos vėliava, nepriklausomai nuo laivo nuosavybės formos, kapitono, vadovaujančių asmenų ir kitų įgulos narių pagrindines pareigas, atsakomybę ir teises jiems laivuose vykdant LR įstatymų ir jos pasirašytų tarptautinių susitarimų reikalavimus, taip pat apibrėžia laivo savininko pareigas, užtikrinant saugią priklausančių arba jo vadovaujamų laivų eksploatacija. Šis statutas įgyvendina LR įstatymų ir tarptautinių dokumentų reglamentuojančių jūrinę laivybą nuostatas. Laivo įgulos ir laivo savininko santykius reguliuoja šio statuto nuostatos ir LR įstatymai. Jokios laivo savininko sutartys su kitų valstybių teisiniais subjektais negali pakeisti arba papildyti šio statuto nuostatų. Šiuo statuto reikalavimai taikomi visiems laivo įgulos nariams. Konkrečias laivo įgulos narių pareigas, nenurodytas šiame statute, nustato laivo savininko pareigybinės instrukcijos, jo ir laivo kapitono potvarkiai ir įsakymai.
Istorija
1990 m. kovo 11 d. Lietuvos Respublikos įstatymu Nr. I-14 „Dėl Lietuvos Respublikos Laikinojo Pagrindinio Įstatymo“ nustatyta, kad Lietuvos Respublikoje ir toliau galioja tie iki šiol veikę Lietuvoje įstatymai bei kiti teisės aktai, tarp jų ir Jūrų Statutas, kurie neprieštarauja Lietuvos Respublikos Laikinajam Pagrindiniam Įstatymui. Nuo laisvos nepriklausomos Lietuvos atkūrimo dienos statutas buvo nuolat tobulinamas. Juo buvo patvirtinti laivo kapitono, laivo savininko, įgulos, aivo vėliavos ir t. t. nuostatai. Taip pat susiję aktai su Klaipėdos uosto eksploatacija.
Zaratustra
thumb|300px|Zaratustra (centre, antrame plane). [[Rafaelis|Rafaelio paveikslas]] Zaratustra (apie 628 m. pr. m. e. – apie 551 m. pr. m. e.) – Persijos pranašas ir zoroastrizmo religijos pradininkas. Gimė Rage mieste Midijoje, magų šeimoje. Zaratustra gyveno dabartinio Irano šiaurėje. Apie jo gyvenimo pradžią nėra duomenų, tačiau žinoma, kad suaugęs jis pradėjo skelbti savo sukurtą religiją. Pradžioje jis susidūrė su stipriu pasipriešinimu, tačiau sulaukęs keturiasdešimties jis atvertė į savo religiją Šiaurės Rytų Irano valdovą Vištapsą, kuris tapo pranašo gynėju. Taip pat jis skelbė savo idėjas Rytų Irake, Vidurio Azijoje, Afganistane. Zaratustra laikomas Gatų (Giesmių), seniausios Avestos dalies, autoriumi.
Zaratustros vardas Avestoje minimas kaip Zaratuštra ir Avestos kalba reiškia „turintis auksinių kupranugarių“.
Graikijos futbolo varžybos 1952–1953 m.
Graikijos futbolo varžybos 1952–1953 m.
Joniškio istorijos ir kultūros muziejus
Joniškio istorijos ir kultūros muziejus – valstybinis muziejus Joniškyje.
Istorija
Savivaldybės biudžetinė įstaiga, įkurta 1989 m. Steigėjas – Joniškio rajono savivaldybės taryba. Direktorė – Rasa Ališauskienė. Muziejuje saugoma ir eksponuojama archeologinė, istorinė, etnografinė medžiaga, pasakojanti apie Joniškio krašto istoriją ir kultūrą, vykdomas menininkų ir mokslininkų, kilusių iš Joniškio krašto darbų populiarinimas. Muziejaus darbuotojai organizuoja ekskursijas po Joniškio rajono ir miesto istorinius objektus. Taip pat organizuojama švietėjiška veikla istorine tematika, rengiami edukaciniai užsiėmimai. Muziejus vykdo projektinę veiklą, kraštotyrines ekspedicijas Joniškio rajone, siekdamas išsaugoti istorinę praeitį. Dažnai rengiamos dailės ir liaudies meno parodos.
Šalmas (heraldika)
thumb|200px|Smailusis turnyrinis šalmas. [[Albrechtas Diureris, 1498 m.]] Šalmas – vienas iš svarbesnių herbo elementų. Dažniausiai naudojamas asmeniniuose ir korporatyviniuose, rečiau teritoriniuose herbuose.
Istorija
Herbinis šalmas atsirado XII a. pabaigoje. Paplito XIII a. Heraldiniu šalmu laikomas tas, kuris papuoštas šalmo papuošalu. Miestai, dvasininkai, moterys, korporacijos herbuose šalmų nenaudojo. Miestų ir korporacijų herbuose šie atsirado tik už ypatingus karinius nuopelnus. Šalmą specialia privilegija suteikdavo valdovai. XII a. herbuose randame paprastus puodinius šalmus (didšalmiai plokščiu viršumi). Bėgant laikui šalmai, kaip riterių atributai, keičiantis madoms ir stiliams, tobulėjo, įgavo įmantresnes formas. XII a. pab. naudojami kubiliniai (didašalmiai iškilu viršumi), kuriuos XIV a. pakeitė smailusis turnyrinis šalmas. Tokio tipo šalmai buvo naudojami kovojant ietimis ir durklais. Vėliau tapo miestietiškos heraldikos dalimi. Apie 1420 m. graviūrose jau aptinkami ir turnyriniai groteliniai šalmai. Tokie šalmai buvo naudojami kaunantis buožėmis ir kalavijais.
Lietuvoje
Lietuviškoje heraldikoje randami tik smailusis, bei grotelinis šalmai, vaizduoti plieno spalvos.
Baltasis tiltas
Baltasis tiltas – pėsčiųjų tiltas per Neries upę Vilniuje, jungiantis Naujamiesčio ir Šnipiškių rajonus. Ilgis 240 m, plotis 6 m, aukštis 11,4 m. Pastatytas 1995 m. Projekto autorius architektas Algimantas Nasvytis.
Ant tilto sumontuota beveik 20 m aukščio nerūdijančio plieno skulptūra „Spindulys–Ietis“ (aut. K. Vildžiūnas ir M. Lukošius), simbolizuojanti „išsiveržimą, tautos atgimimą, narsą siekiant Nepriklausomybės ir nuolatinę kovą dėl jos“. Tai šiuolaikinio meno kūrinys.
Istorija
Tilto projektą parengė Sankt Peterburgo institutas „Transmostprojekt“. Projekto autorius – architektas A. Nasvytis. Statybas vykdė UAB „Viadukas“. Tilto atidarymas įvyko 1996 m. spalio 25 d.
Ant tilto 2010 m. sumontuota skulptūra „Spindulys–Ietis“ (aut. K. Vildžiūnas ir M. Lukošius).
Mesjė 44
thumb|250px|M44 spiečius Mesjė 44 (M44, NGC 2632) – padrikasis spiečius, esantis Vėžio žvaigždyne. Nutolęs per 577 šviesmečius. Regimasis ryškis yra 3,7. Kitose (ne lietuvių) kalbose spiečius dar vadinamas Avilio ir Ėdžių vardais.
Spiečiaus amžius siekia ~730 mln. metų.
Istorija
Senovės graikų astronomas Hiparchas šį objektą įtraukė į savo žvaigždžių katalogą. Spiečių jis įvardijo „Mažuoju debesimi“ arba „Debesuotąja žvaigžde“. Objektą mini ir Ptolemėjas savo „Almageste“ (tai vienas iš septynių šiame veikale paminėtų „ūkų“).
Galilėjus pirmasis stebėjo atskiras šio spiečiaus žvaigždes. Jis teigė, jog čia esama mažiausiai 40 nedidelių žvaigždžių. Šiuolaikiniais teleskopais matyti apie 200–350 (ne visada lengva pasakyti ar žvaigždė priklauso spiečiui). Charles Messier 1769 m. šį objektą įtraukė į savo katalogą.
Pošgriūnas
Pošgriūnas – miestas pietų Norvegijoje, Grenlando regione. Savivaldybės centras. Geležinkelio stotis. Išvystyta chemijos, trąšų, metalo apdirbimo, porceliano, elektronikos, statybų pramonė.
Gyventojai
thumb|left|Pošgriūno komunos statistika
Donatas Bondorovas
Donatas Bondorovas (g. 1980 m. lapkričio 12 d. Kaune) – Lietuvos boksininkas profesionalas. 2013 m. UBF organizacijos vidutinio svorio kategorijos profesionalų bokso čempionas.
Biografija
2002 m. baigė Lietuvos kūno kultūros akademiją (LKKA), dabar Lietuvos Sporto Universitetas (LSU) sporto technologijų bakalauras; nuo 2006 m. LKKA studijuoja turizmo ir sporto vadybos magistrantūroje. Stovėsena ringe: dešiniarankis. Svorio kategorija: pirmasis vidutinis (iki 69,8 kg) ir vidutinis (iki 72,5 kg) Treneriai: Lietuvoje – Vilius Buika, Vitalijus Straleckas, JAV – Don Turner, Sam Colonna
Širvinta (Šeimena)
Širvinta – upė pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone; dešinysis Šeimenos intakas (Šešupės baseinas). Prasideda Armudiškių kaime, Gražiškių seniūnijoje, Sūduvos aukštumoje. Teka į šiaurę. Įteka į Šeimeną 13 km nuo jos žiočių, į rytus nuo Šūklių kaimo.
Iki XIX a. Širvinta buvo Šešupės intakas, dabartinės Senaširvintės upės aukštupys. Tačiau ties Alvitu iškasus perkasą Širvintos vaga nukreipta į Šeimenos intaką Vailiškį. Ties Vaičlaukiu didelė dalis Širvintos vandens Kastinės kanalu nukreipta į Paežerių ežerą. Dėl to žemiau šio kanalo upės vaga sekli. Vidurupis įeina į Širvintos hidrografinį draustinį.
Upėvardis kildinamas iš žodžio širvas („širmas, šyvas, pilkšvas“).
Totas
Totas (Dhwtj, Dahauti, Džehuti, Tehuti, graik Thouth, Taautos, fin. Tahaut) egiptiečių mitologijoje – išminties, skaičiavimo, rašymo dievas, vienas pačių populiariausių dievų. Raštininkų ir archyvų globėjas. Archetipinis dievų raštininkas, steigiantis būties dermę bei tvarką.
Totas – daugiafunkcis dievas. Garbinamas kaip astralinis Mėnulio dievas, kaip Ra kairioji akis ir vadintas „sidabriniu disku“. Viena iš Toto funkcijų – padalyti laiką į metus ir mėnesius, tai rodo jo epitetas „laiko valdovas“ ir jam skirtos penkios papildomos dienos senovės egiptiečių kalendoriuje.
Kartais jis vadinamas vyriausiuoju Ra sūnumi, Ra intelektu, kartais – Gebo ir Nut sūnumi. Žmona yra deivė Maat arba Sešata – „knygų namo“ valdovė, architektų ir raštininkų globėja.
Toto šventasis gyvūnas – pavianas, taip pat paukštis ibis, kurį užmušus Senovės Egipte grėsė mirties bausmė.
Kultas
thumb|left|250px|Totas Iš pradžių Toto kulto centras buvo Hermopolis, bet jau III tūkst. pr. m. e. šis kultas tapo populiarus visame senovės Egipte. Hermopolio kosmogonijoje – aukščiausiasis demiurgas, kuris atsibunda Nun gelmėse ir dieviškųjų galių kupinu žodžiu sukuria visą būties hierarchiją. Pirmiausia iš jo lūpų arba lotoso žiedo, į kurį įdedama dieviškoji sėkla, gyvačių ir varliagyvių pavidalu pasirodo 8 archetipiniai pradai (4 poros).
Viename tekste buvo nurodyta, jog pats Totas iki 7726 m. buvo Egipto valdovas.
Totas yra kultūrinis herojus. Jis išrado raštą, išmokė žmones rašyti ir skaičiuoti ir sakoma, kad Totas „supranta visas kalbas“. Tai rašto, aritmetikos, geometrijos, muzikos, medicinos, magijos, geografijos ir visokių menų pradininkas, mokytojas bei dvasinis įšventintojas.
Helenizmo laikais Totui buvo priskiriama įvairių liturginių magiškų tekstų autorystė, kurie, kaip palankiai veikianti priemonė, būdavo įdedami į laidojimo rūsius.
Totas yra Horo ir Seto teisėjas. Jis paskiria žmogaus gimimo ir mirties dieną, kaip eneados raštininkas dalyvauja mirusiųjų teisme ir užrašo mirusiojo širdies svorį, duoda nurodymus mumifikuoti mirusįjį.
Mitas
Ozyrio mitų cikle Totas yra Ozyrio gynėjas ir geradaris. Jis padeda Izidei atgaivinti gyvatės įgeltą Horą.
Valdovo mituose Totas nutraukia Seto grumtynes su Horu ir užrašo, kad Horas yra Egipto valdovas.
Viename tekste buvo nurodyta, jog ir pats Totas iki 7726 m. buvo Egipto valdovas.
Graikų-romėnų laikotarpiu Totas tapatintas su senovės graikų dievu Hermiu ir romėnų dievu Merkurijumi. To laiko religinėje mistinėje literatūroje Totas tapo populiarus Trismegisto vardu („triskart didis“) kaip visagalis dievas demiurgas.
Apollo
200px|right|Apollo Program insignia Apollo programa – JAV NASA pilotuojamų erdvėlaivių serija, paleista 1967–1972 m. Mėnuliui tirti. Erdvėlaiviai buvo paleidžiami trijų pakopų raketa Saturnas V, ekipažas – 3 astronautai. Visa programa buvo vykdoma nuo 1961 iki 1975 m. Apollo buvo trečioji NASA žmogaus kosmose programa (po Mercury ir Gemini). Visi Apollo programos skrydžiai buvo sėkmingi, išskyrus Apollo 1 misiją, kurios treniruočių metu žuvo trys astronautai.
Programos pradžia
Vienas šios programos iniciatorių buvo JAV prezidentas John F. Kennedy. Kenedis siekė, kad JAV pirmautų kosminėse lenktynėse su SSRS. Kenedis dukart (1961 metų birželį ir 1963 metų rudenį) kreipėsi į Nikitą Chruščiovą dėl bendro darbo kosmoso tyrinėjimuose. SSRS buvo daug labiau pažengusi kosmoso technologijų srityje. 1961 metų gegužės 25 dieną kongrese Kenedis pirmą kartą pranešė apie siekį išlaipinti žmogų Mėnulyje. "Visų pirmą, aš manau, kad ši tauta turėtų įsipareigoti pasiekti tikslą – dar nesibaigus šiam dešimtmečiui išlaipinti žmogų Mėnulio paviršiuje ir saugiai sugrąžinti jį atgal į Žemę. Nė vienas kosminės erdvės projektas tuo laiku nebus toks įspūdingas visai žmonijai, nė vienas kosminės erdvės tyrimo projektas nebus toks svarbus kaip šis. Ir nė vienas jų nebus toks sunkiai ir brangiai įgyvendinamas kaip šis."
1962 metų rugsėjo 12 Kenedis pasakė kalbą Rice universitete: "Nė viena tauta, kuri tikisi būti lydere, nebus paskutinėje vietoje šiose kosminėse lenktynėse. <…> Mes pasirinkome skristi į Mėnulį ne todėl, kad tai yra lengva, bet todėl, kad tai yra sunku."
Antrą kartą, Kenedžiui pasiūlius, SSRS lyderis Nikita Chruščiovas buvo įtikintas, kad bendras darbas yra daug naudingesnis ir kad amerikiečių kosminės technologijos sparčiai juda į priekį. JAV paleido geostacionarinį žemės palydovą, ir Kenedis paprašė kongreso patvirtinti daugiau nei 25 milijardų dolerių vertės projektą „Apollo“.
Programos įgyvendinimas
1963 metų antroje pusėje Chruščiovas sutiko pradėti tiesioginį, bendrą SSRS ir JAV darbą. Tačiau Kenedis buvo nužudytas nespėjus šalims oficialiai pasirašyti susitarimo. 1969 metų liepos 20 dieną, praėjus beveik 6 metams po Kenedžio mirties, Apollo programa buvo įgyvendinta. Tądien JAV Mėnulio paviršiuje išlaipino žmogų.
Po to sekė dar penkios ekspedicijos, kurių metu žmogus buvo nusileidęs ant Mėnulio paviršiaus. Paskutinį kartą tai įvyko 1972 m. gruodį. Iš viso šių programų metu Mėnulio paviršiumi yra vaikščioję 12 žmonių. Iki šiol šie įvykiai yra vieninteliai, kuomet žmogus buvo nusileidęs ant astronominio objekto.
Nepilotuojami Apollo programos skrydžiai
Pasiruošimas žmogaus pilotuojamai Apollo programai prasidėjo dar 1961 m. spalį. Tuo metu buvo išbandytas pirmasis Saturn I erdvėlaivis. Šie ir panašūs bandymai tęsėsi iki 1964 m. rugsėjo mėnesio. Vieninteliai šio laikotarpio nepilotuojami skrydžiai, kurie savo pavadinime be numerio turėjo pavadinimą Apollo, buvo trys – Apollo 4, Apollo 5 ir Apollo 6. Apollo 4 pirmoji išbandė Saturn V nešančiuosius variklius. Paleista 1967 m. lapkričio 9 d. ši misija buvo pirmoji, kuomet raketa išbandoma iš karto su visa komplektacija, o ne atskirai, kaip buvo įprasta bandant kitas raketas. Apollo 5 misijos, paleistos 1968 m. sausio 22 d., tikslas buvo išbandyti mėnuleigio darbą kosmose bei erdvėlaivio dalių sujungimo eigą. Apollo 6, paleista 1968 m. balandžio 4 d., buvo paskutinė žmogaus nepilotuojama Apollo misija. Jos tikslas buvo paskutinis ir rimčiausias visų sistemų išbandymas simuliuojant ekstremalias sąlygas. Tuo pačiu tai buvo paskutinis išbandymas prieš žmogaus pilotuojamas misijas ir Saturn 5 raketai.
Pilotuojami Apollo serijos skrydžiai
thumb|right|200px|[[Saturn V erdvėlaivis kelia Apollo 11 1969 m. liepos 16 d.]] Kiekvienoje žmogaus pilotuojamoje misijoje dirbo trys astronautai – kapitonas, įgulos modulio pilotas ir mėnulio modulio pilotas. Jei misija reikalavo išsilaipinti Mėnulyje, įgulos modulio pilotas likdavo erdvėlaivyje, kiti skrisdavo į mėnulį.
Apollo 7 buvo pirmoji pilotuojama Apollo misija, kuri startavo 1968 m. spalio 11 d. Ši misija naudojo ne Saturn 5, o Saturn IB raketą, tad tai buvo pirmas kartas, kai šia raketa pakilo žmogus, bei pirmoji misija, kurią sudarė trys JAV astronautai. Pagrindinis šios misijos tikslas buvo patikrinti įgulos ir variklių modulius, skriejant Žemės orbita. Iš viso misija užtruko 10 dienų, 20 valandų ir 9 minutes.
Tarp 1968 m. gruodžio 21 d. ir 1969 m. gegužės 18 d. NASA išleido tris misijas – Apollo 8, 9 ir 10. Visos jos naudojo Saturn 5 tipo raketas. Visas misijas sudarė po tris astronautus, o paskutinės dvi naudojo mėnulio modulius, tačiau nusileidimas Mėnulyje nebuvo planuotas. Apollo 8 tapo pirmasis pilotuojamas erdvėlaivio skrydis Mėnulio orbita. Apollo 9 siekė išbandyti Mėnulio modulį Žemės orbitoje, o Apollo 10 atliko generalinį nusileidimo Mėnulyje bandymą. Šios misijos Mėnulio modulio nariai nusileido į 16 km aukštį virš Mėnulio, išbandė tūpimo modulio radarą ir nufotografavo Ramybės jūrą – lygumą, kurioje planuota nusileisti Apollo 11 misijos nariams.
Kitos dvi misijos – Apollo 11 ir Apollo 12 atliko sėkmingus nusileidimus Mėnulyje. Apollo 13 misija tai pat turėjo nusileisti Mėnulyje, tačiau įpusėjus skrydžiui dėl techninių gedimų misija buvo nutraukta ir astronautai apskrieję Mėnulį grįžo į Žemę. Kitos keturios misijos (nuo Apollo 14 iki Apollo 17) atliko sėkmingus nusileidimus Mėnulyje. Paskutinės trys iš šių misijų išbandė ir mėnuleigius.
Pilotuojamų Apollo misijų aprašas
thumb|right|220px| „Apolono“ misijų nusileidimo Mėnulyje vietos
Lietuvos fotomenininkų sąjunga
miniatiūra|250px|right|Kauno skyrius Rotušės a. Lietuvos fotomenininkų sąjunga, iki 1989 m. LTSR fotografijos meno draugija – Lietuvos fotografus jungianti visuomeninė kūrybinė organizacija.
Istorija
1933 m. Kaune įsteigta Lietuvos fotomėgėjų sąjunga veikė iki 1940 m. TSRS okupacijos. 1969 m. Vilniuje įsteigta Lietuvos fotografijos meno draugija buvo vienintelė tokio pobūdžio organizacija TSRS. Plėsdama savo veiklą, Fotografijos meno draugija 1971 m. įsteigė skyrius Kaune, Šiauliuose, Panevėžyje. 1973 m. duris atvėrė Vilniaus fotografijos galerija, 1979 m. parodinę veiklą pradėjo Kauno fotografijos galerija, dab. galerija „Fujifilm“. 1989 m. Lietuvos fotomeno draugijos pagrindu įsteigta Lietuvos fotomenininkų sąjunga. 2000 m. fotomenininkų sąjunga atidarė „Prospekto galeriją“, skirtą fotografijos meno eksponavimui ir propagavimui. Nuo 1993 m. Tarptautinės meninės fotografijos federacijos (FIAP) narė. 2007 m. vienijo 250, 2009 m. – 300 narių.
Veikla
Lietuvos fotomenininkų sąjunga puoselėja Lietuvos fotografijos meną, rūpinasi lietuvių meninės fotografijos sklaida užsienyje, jos paveldu, gina savo narių autorines teises. Lietuvos fotomenininkų sąjunga rengia parodas Lietuvoje ir užsienyje, seminarus (nuo 1973 m., su 1974–1978 m. pertrauka rengiamas tarptautinis seminaras Nidoje), konferencijas, susitikimus, parodų ir leidinių aptarimus, leidžia fotoalbumus, knygas apie fotografiją, parodų katalogus, metraštį „Lietuvos fotografija: Vakar ir šiandien“, nuo 2000 m. – žurnalą „Fotografija“.
Centras Vilniuje, skyriai Kaune (nuo 1971 m.; pirmininkas Aleksandras Macijauskas, nuo 1978 m.) ir Klaipėdoje (nuo 1990 m.; pirmininkas Remigijus Treigys, nuo 2005 m.). Aukščiausia institucija – kas 4 metai šaukiamas suvažiavimas.
Ramūnas Čeponis
Ramūnas Čeponis (g. 1958 m. kovo 24 d. Vilniuje) – Lietuvos tapytojas, grafikas.
Biografija
Tėvas Jonas Čeponis. 1982 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokėsi pas J. Čeponį, A. Šaltenį, A. Andrijauską, A. Švėgždą.
1982–1984 m. dirbo Panevėžio vaikų dailės mokykloje, 1998–2004 m. – leidykloje „Vaga“.
Kūryba
Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu (1983–1989 m.) tapė meditatyviniu realistiniu stiliumi, vėliau paveiktas Tolimųjų Rytų spontaniškos dailės ir kaligrafijos atsisakė daiktiškumo, nutapė didelio formato abstrakčių paveikslų ir jų ciklų („Balti judesiai juodame lauke“, „12 langų“, „Tapyba X“), Nuo 1989 m. pradėjo dirbti grafikos srityje, sukūrė estampų ciklus „Mąstymai su kryžiumi“ (1989 m.), „Nurimę žodžiai“ (1993 m.), „Vertikalė“ (2000 m.). Jo kūrybai būdinga aukšta plastinė kultūra, ypatingas stiliaus glaustumas ir meditacinis pobūdis.
Sukūrė scenovaizdžių režisierius A. Čeredejevaitės spektakliams Jaunimo (Karalaitis amato mokėsi, 1993 m.) ir „Lėlės“ teatre (Gyvatės lėmimas, 1996 m.) Vilniuje. Kuruoja parodas. Nuo 1983 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Laosas, Prancūzija, JAV, Rusija, Argentina). Individualios parodos: Vilnius – 1989 m., 1990 m., 1993–1996 m., 2000 m., 2002 m., 2004 m., 2008 m., Klaipėda – 1993 m., 2004 m., Panevėžys – 1983 m., 2005 m., 2007 m., Magdeburgas – 1994 m.), Ryga – 2009 m. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.
Iliustravo ir apipavidalino knygas:
Bernardo Provenzano
frame|right|Bernardo Provenzano arešto dieną, [[2006 m. balandžio 11 d.]] Bernardo Provenzano (gimė 1933 m. sausio 31 d. - 2016 m. liepos 13 d.) – Sicilijos mafijos bosas, vadovavęs korleoniečių klanui iš Korleonės miestelio ir, manoma, de facto visai Sicilijos mafijai, nuo pirmtako Salvatorės Riinos arešto 1993 iki jo paties arešto 2006-aisiais.
Bernardo Provenzano buvo teisėsaugos struktūrų ieškomas 43 metus, ir dėl sugebėjimo slapstytis pramintas Korleonės fantomu. Tačiau beveik neabejotina, kad esminis sugebėjimo nepakliūti teisėsaugai į rankas faktorius buvo ryšiai su politikais, policininkais, verslininkais. Kita jo pravardė buvo Traktorius Benis (sicilietiškai Binnu u tratturi).
Vilnoja
Vilnója – ežeras rytų Lietuvoje, Vilniaus rajone, 8 km į pietus nuo Maišiagalos miestelio, tuoj į šiaurę nuo Sudervės. Ežeras telkšo rininės kilmės duburyje. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 2,3 km, plotis iki 0,56 km. Altitudė 169,7 m. Giliausia ežero vieta (33,7 m) yra jo rytinėje dalyje. Kranto linija vingiuota, patys krantai aukštoki. Ežero dugnas padengtas sapropelingu moliu. Centrinėje ežero dalyje yra palyginti nemaža mišku apaugusi (5,2 ha) sala. Pakrantės vietomis apaugę miškeliais, vietomis plyti pievos, dirbami laukai. Pietuose įteka upelis iš Kaušelio ežero, o šiaurėje išteka Vilnojos upė, įtekanti į Dūkštos upę.
Prie Vilnojos įsikūrusi Sudervė, Brinkiškės (sodų bendrijos), Kryžinė ir Užuežerė. Ežero vakarinėje pakrantėje įsikūręs skulptūrų parkas „Vilnoja“, įrengtas paplūdimys, vandenlenčių pramogų parkas, veikia 2 kaimo turizmo sodybos.
Melniko valsčius
Melniko valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatyčių apskrityje. Centras – Melnikas. Ribojasi su Konstantinuvo, Nužeco Stacjos, Sarnakų, Semiatyčių valsčiais ir Gudija.
Istorija
Įkurtas 1934 m. spalio 1 d. iš dalies Radziviluvkos valsčiaus. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1952 m. panaikintas, bet atkurtas apie 1975 m. Iki 1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 196,24 km², iš kurių:
Valsčius sudaro 13,44 % Semiatičės apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 2105,06 zlotai.
Tautinė sudėtis
2002 m. gyveno 2 781 žmonės:
Batviniškės
Batviniškėmis vadinami kaimai Vilniaus rajone:
Pempės
Panašūs:
Fasci Italiani di Combattimento
300px|miniatiūra|dešinėje|Fasci Italiani di Combattimento programa laikraštyje „[[Il Popolo d'Italia“]] Fasci Italiani di Combattimento, Italijos kovos sąjunga – vienas iš Italijos fašų ( 'sąjunga'), 1919 m. kovo 23 d. įkurta Benito Musolinio. 1921 m. lapkričio 9 d. šis fašas transformavosi į Nacionalinę fašistų partiją.
Musolinis sujungė kelių skirtingų politinių partijų ideologijas. Jis politinę veiklą pradėjo kaip socialistas, vėliau tapo socialistų žurnalo „Avanti“ redaktoriumi. Iš Italijos socialistų partijos buvo išmestas po to, kai Pirmojo pasaulinio karo metu palaikė įsitraukimą į karą. Po karo jis organizavo grupę, pavadintą „Fascio di Combattimento“ ('Kovos sąjunga'), kuri pradžioje buvo nepopuliari.
1919 m. Versalio sutarties dėka Italija iš Austrijos gavo Pietų Tirolį, Trentą, Istriją ir Triestą. Tačiau Italija dar norėjo Adrijos pakrantėje Fiumės ir Dalmatijos regiono, todėl jautėsi nuskriausti. 1919 m. kovą Musolinis organizavo „Fasci di Combattimenti“ ('Kovos sąjungą'), kuri ėmė palaikyti nuviltus, bedarbius karo veteranus. Ardičiai piktai reagavo į Italijoje kilusias problemas, o Musolinis jiems simpatizavo, skelbė, kad jis kare patyrė tą patį, ką ir jie. Daug ardičių prisijungė prie Musolinio Fasci ir galop tapo juodmarškiniais.
Organizacija surengė tris suvažiavimus :
Il Popolo d'Italia
300px|miniatiūra|dešinėje|Laikraščio Il Popolo d'Italia antraštė Il Popolo d'Italia ('Italijos liaudis') – Italijos laikraštis, 1914 m. lapkričio 15 d. įkurtas Benito Musolinio po to, kai jis buvo išmestas iš Italijos socialistų partijos. Laikraštis leistas iki 1943 m. liepos 24 d., buvo pagrindinis Italijos fašistų judėjimo leidinys.
Pradžioje laikraštį, rėmusį militarizmą ir Italijos iredentizmą, finansavo Prancūzija ir pramonininkai, siekę pastūmėti Italiją prisijungti prie Antantės. Per šį laikraštį Musolinis platino ir savo idėją, kad Italija turi padidinti savo piliečių gimstamumą.
1936-1943 m. laikraščio redaktorius buvo Giorgio Pini. Laikraščio įkūrėjų grupėje buvo Manlio Morgagni, tapęs karštu fašizmo šalininku, kuris 1924 m. tapo naujienų agentūros Agenzia Stefani pirmininku.
Kueva de las Manos
Kueva de las Manos (, „Rankų urvas“) – urvas Argentinoje, Santa Kruso provincijoje, 163 km į pietryčius nuo Perito Moreno miesto, Pinturo upės kanjone. Svarbi archeologinė ir paleontologinė radavietė. Atrastas 1876 m. Francisco Moreno.
Pagrindinis urvo objektas – rankų piešiniai, padaryti indėnų (greičiausiai teuelčų protėvių) prieš 9300–13000 metų. Piešinių rašalas mineralinės kilmės. Piešinių amžius nustatytas pagal juose vaizduojamų daiktų naudojimo laikotarpį.
thumb|left|220px|Medžioklės scena
Urvo gylis – 24 m, plotis ties įėjimu – 15 m, aukštis – 10 m. Rankų piešiniai daugiausia šabloniniai. Be rankų dar vaizduojami guanakai, nandu, katiniai ir kiti gyvūnai, geometrinės figūros, saulė, medžioklės scenos. Panašių piešinių, tačiau mažesniais kiekiais, galima rasti ir gretimuose urvuose. Vyraujančios piešinių spalvos: raudona (pagaminta iš hematito), balta, geltona ir juoda. Daugiausia vaizduojamos kairios rankos, kai kurios nedidelės, pieštos vaikų.
1999 m. Cueva de las Manos įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Pelagijus II
Popiežius Pelagijus II (? m. Romoje – m. 590 m. Romoje) – 63-asis popiežius, vadovavęs krikščionių bažnyčiai nuo 579 m. iki 590 m.
Pelagijus II gimė Romoje, nors tikėtina, jog jis buvo ostgotų kilmės, o jo tėvo vardas buvo Vinigildas.
Pelagijus II kreipėsi į imperatorių Mauricą, prašydamas pagalbos kovoje su langobardais, tačiau Bizantijos imperija buvo per silpna ir negalėjo padėti. Pelagijui II teko sumokėti duoklę frankams, kurie užėmė Italiją, bet netrukus pasitraukė iš jos, nes teritoriją iš jų perpirko langobardai.
Pelagijus II daug dirbo celibato įtvirtinimui. Jo idėjos šiuo klausimu buvo tokios griežtos, jog jo pasekėjas šventasis Grigalius I nusprendė jas sušvelninti.
Jo pontifikavimo metu Milano vyskupas, kuris buvo nutraukęs ryšius su Roma nuo pat „Trijų skyrių“ idėjos atmetimo, 581 m. vėl pradėjo bendradarbiauti su popiežiumi. Visgi kiti šiaurinės Italijos vyskupai vis dar liko atsiskyrę.
Pivašiūnų geomorfologinis draustinis
Pivašiūnų geomorfologinis draustinis – saugoma teritorija Pivašiūnų seniūnijoje, Alytaus rajone, draustinis. Plotas – 447,3 ha. Įsteigtas siekiant išsaugoti Dzūkų aukštumų tarpduburinius moreninius masyvus, raiškias reljefo formas. Draustinis įsteigtas 1992 m.
Apeliavimas į autoritetą
Apeliavimas į autoritetą, autoriteto argumentas – viena iš dažniausiai pasitaikančių loginių argumentacijos klaidų. Ji daroma tada, kai teiginio X teisingumą bandoma įrodyti remiantis tuo, jog jo teisingumu tikėjo kažkuris įrodinėtojo autoritetas. Požiūris į tokią argumentaciją istoriškai keitėsi, galika rasti senų šaltinių kur jis laikomas galimu, beveik tiek pat dažnai kaip ir kad ne.
Apeliavimas į autoritetą dažniausiai pasitaiko kasdieniniame gyvenime, kartais – politikoje, religijoje ir pseudomoksluose. Taip pat šis argumentas dažnai naudojamas debatuose dėl etinių normų, moralės – kadangi šios sritys yra subjektyvios, ir jų teisingumą ar klaidingumą sunku pagrįsti kitaip, kaip tik apeliavimu į autoritetus ar apeliavimu į tradicijas.
Ši argumentacijos klaida yra vienas iš kilmės klaidos (kuomet apie teiginio teisingumą sprendžiama pagal jo kilmę) variantų.
Žmogaus polinkį kai kada net ir visai negalvojant sekti autoritetu eksperimentiškai parodė Milgramo eksperimentas.
Internetas ir neuroniniai tinklai
Interneto eroje pavojinga šios klaidos apraiška yra nepagrįstas pasitikėjimas įvairiu rekomenduojamu turiniu, ypač tokios svetainėse kaip Youtube are Facebook. Įvairūs algoritmai dažnai pirmiausia rekomenduoja tai, ką daugiau žmonių likę aplankyti, perskaityti pamatę antraštę. Tai neturi nieko bendro su tuo, kiek tie pagrįsti ten teiginiai. Visuomenėse kurios prie interneto svetainių ir tokių algoritmų nepratę tai gali išprovokuoti net ir genocidą. Šiuo atveju problema yra ne kalbantysis (mašina interesų neturi) o klausytojas.
Taip pat neretai pernelyg pasitikma neuroninių tinklų išvadomis, laikant jas labai objektyviomis ir bešališkomis, nes „mašina neklysta“. Tie tinklai iš tiesų gali būti šališki ir daryti žymių klaidų. Pavyzdžiui, daugelis veidų atpažinimo sistemų daug geriau atpažįsta baltaodžių žmonių veidus, vien todėl, jog jų vaizdai sudarė didesnę dalį tinklą kuriant naudotų.
Teisingas apeliavimo į autoritetą naudojimas
Ko reikia, kad argumentacija autoritetu būtų pagrįsta:
Laikantis šių taisyklių, apeliavimas į autoritetą nebebus argumentacijos klaida, tačiau vis dar gali būti laikomas klaida formaliosios logikos požiūriu, jei bus naudojamas kaip įrodymas.
Beringo jūra
Beringo jūra  – Ramiajam vandenynui priklausanti jūra, esanti į pietus nuo Beringo sąsiaurio. Nuo Ramiojo vandenyno pietuose skiria Aleutų salos. Skalauja JAV (Aliaska) ir Rusijos (Čiukčių pusiasalis, Kamčiatkos pusiasalis) krantus. Plotas – 2,315 mln. km². Vidutinis gylis – 1600 m, didžiausias – 5500 m. Krantai daugiausia aukšti, uolingi.
Svarbiausios įlankos – Anadyrio, Oliutorių (Azijos pakrantė), Nortono, Bristolio (Šiaurės Amerikos pakrantė). Didžiausios salos – Komandorų, Karagos, Šv. Lauryno, Nunivako, Pribylovo, Diomedų. Įteka Anadyris, Oziornaja, Apuka, Chatyrka, Erguvemas (Azija), Jukonas, Kuskokvimas (Š. Amerika).
Verčiamasi pramonine žvejyba (lašišinės, plekšnės, rudagalvės menkės, silkės, sairos), gaudomi šiauriniai jūrų lokiai, ruoniai, Kamčiatkos krabai. Pakrantėse – „paukščių turgūs“. Pagrindiniai uostai – Anadyris, Providenija (Rusija), Nomas (JAV).
Graikijos futbolo varžybos 1953–1954 m.
Graikijos futbolo varžybos 1953–1954 m.
SK Gjøvik-Lyn
Joviko „Lyn“ – Norvegijos futbolo klubas iš Joviko.
Jurbarko sinagoga
thumb|Jurbarko sinagoga miniatiūra|Jurbarko sinagoga 1915-aisiais. Jurbarko sinagoga – buvusi žydų sinagoga Jurbarke.
Istorija
Sinagoga pastatyta 1786 m. Sinagoga buvo medinė, išsiskyrė drožybos meno kūriniais. XIX a. šalia medinės sinagogos dar pastatyta ir mūrinė. Abi sinagogos buvo Jurbarko žydų dvasinio ir visuomeninio gyvenimo centras. Medinė sinagoga buvo sugriauta į miestą įsiveržus Nacistinės Vokietijos daliniams, tuo tarpu mūrinės sinagogos pastatas išlikęs iki šiol, tačiau tarybiniais laikais perdirbtas taip, kad sunku atpažinti, jog tai buvę maldos namai.
Dziadkovicės valsčius
Dziadkovicės valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje. Centras – Dziadkovicė. Ribojasi su Bočkų, Bransko, Grodzisko, Mileičicės ir Semiatičės valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807–1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919–1934 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Kontų valsčiui. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Bresto srities, Semiatičės rajonui. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1952–1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Dolubovo valsčiui. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 115,71 km², iš kurių: Valsčius sudaro 7,93 % Semiatičės apskrities.
1105 m.
1105 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Dziadkovicės valsčius
Demografija
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
1105 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Dziadkovicės valsčius
Demografija
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1225,1 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Bžezini Janovienta, Dolubovas, Dziadkovicė, Hornovas, Hornovščizna, Jasenuvka, Kontai, Koženiuvka, Lipinai, Malevicė, Malinovas, Osmola, Smolugai, Smolugi Kolonija, Vojenecas, Zaminovas, Zaporošlas, Zarembai, Žunevas ir Žurobicė.
Železniko FMP
Železniko „FMP“ – krepšinio klubas, įkurtas 1975 m. Belgrado priemiestyje Železnike. Per klubo gyvavimą pavadinimas ne kartą keitėsi – iki 1974 m. klubas vadinosi „ILR“, 1974-2003 m. „FMP“, 2003-2005 m. „Reflex“, o nuo 2005 m. „FMP“.
Žaidžia Železniko „FMP“ arenoje, talpinančioje 3 000 žiūrovų.
Mencijus
thumb|Mencijų vaizduojanti iliustracija
Meng Dzi (vakaruose žinomas kaip Mencijus,, 372–289 m. pr. m. e. dabartinėje Šandongo provincijoje) – vienas žymiausių kinų filosofų, konfucianizmo šalininkas, žymiausias po Konfucijaus.
Filosofija
Mencijus manė, jog visi žmonės yra iš esmės geri ir turi savyje gebėjimą siekti tobulėjimo, jeigu tik to nori. Be to, savęs tobulinimo ribos yra beveik begalinės, tai galima daryti visą gyvenimą. Nors jis neatmetė, jog aplinka daro įtaką žmonėms, tuo pačiu teigė, kad norintys išlikti moralūs, gali tai padaryti nepaisant jokių aplinkybių.
Mencijus manė, kad žmonės yra svarbesni už valstybę, o valstybė svarbesnė už valdovą. Liaudis gali kritikuoti valdančiuosius ar net juos pašalinti, jeigu jie nėra tinkami.
Batviniškės (Rukainiai)
Batviniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Savičiūnų.
Mahmudas Ahmadinedžadas
Mahmūdas Ahmadinežadas (, g. 1956 m. spalio 28 d. Aradane) – šeštasis Irano Islamo Respublikos prezidentas. Ėjo pareigas dvi kadencijas (išrinktas 2005 ir 2009 m.).
Išrinktas pirmajai kadencijai 2005 m. birželį, pradėjo eiti pareigas rugpjūčio 3 d.
Jis tėra antras asmuo valstybėje. Vyriausia valdžia priklauso Irano revoliucijos lyderiui, kuriuo nuo 1989 m. birželio 4 d. yra ajatola Ali Chameneji.
M. Ahmadinežadas yra laikomas viena pagrindinių politinės partijos Islamiško Irano kūrėjų aljanso figūrų.
Irano prezidentas yra paskelbęs prieš sionistus nukreiptų pasisakymų, taip pat konfrontuoja su JAV dėl Irano branduolinės programos.
Graikijos futbolo varžybos 1954–1955 m.
Graikijos futbolo varžybos 1954–1955 m.
Didysis drebulenis
Didysis drebulenis (Saperda carcharias) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas.
Aprašymas
Kūnas 20 - 30 mm ilgio. Kūnas juodas, masyvus. Apaugęs tankiais, smulkiais rusvais arba gelsvais, rečiau balsvais arba pilkšvais plaukeliais. Antsparniai su stambiais plikais taškais. Ūsai ilgi, vienuolikos narelių, patinų ūsai ilgesni už kūną.
Vabalai skraido birželio – rugsėjo mėnesiais.
Pažeidžia drebules, gluosnius ir kitus minkštuosius lapuočius. Labai žalingas kenkėjas. Lervos medienoje graužia vertikalius, iki 15 cm ilgio takus, kurie būna pilni rupių ilgų išgraužų. Čia jos praleidžia dvi žiemas, lėliukėmis virsta trečių metų pavasarį. Pažeidimo vietoje kamienai storėja. Jaunos drebulės pažeistos dažnai žūsta.
Paplitimas
Paplitę Europoje, šiaurinėje Korėjoje ir šiaurės Kinijoje. Lietuvoje dažnas.
LKS-94
LKS-94 (Lietuvos koordinačių sistema, priimta 1994 m.) – tai Lietuvos Respublikoje priimta valstybinė koordinačių sistema, kurią sudaro normalusis gravitacinis laukas, elipsoido parametrai, erdvinių koordinačių sistema, bei plokštuminių koordinačių sistema.
Lietuvos praktiniams geodeziniaims darbams bei žemėlapių sudarymui naudojamos stačiakampės plokštuminės LKS-94 X ir Y ašių koordinatės, paskaičiuotos sukertant GRS-80 elipsoidą su gulsčiu cilindru. Projekcijos iškraipymo mastelis pagrindiniame 24° meridiane yra 0,9998. Išskleidus cilindrą gaunamos stačiakampės koordinatės: "X" šiaurinės abscisės pradžia pusiaujuje ir "Y" rytinės ordinatės reikšmė 24° meridiane 500000 metrų.
Geodeziniuose prietaisuose naudojamos reikšmės:
Algirdas Šeškus
Algirdas Šeškus (g. 1945 m. gruodžio 4 d. Vilniuje) – Lietuvos fotografas.
Širė
Ant Širės įrengta hidroelektrinė. Upė tinkama laivybai žemiau Kabageros krioklio. Miestai prie Širės: Mangočis, Livondė, Čikvava, Bangula, Nsandžė (visi Malavyje).
Algirdas Šeškus
Biografija
1976 m. baigė kino operatorių kursus Maskvoje. 1975–1985 m. dirbo operatoriumi Lietuvos televizijos ir radijo komitete.
Kūryba
Fotografijoms būdinga tarsi mėgėjiška estetika, kuriama kompoziciškai netvarkingu kadru, vaizdo neryškumu, užrašais, pakraščių nelygiu kontūru. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Parodos:
Antanas Mackevičius
Antanas Mackevičius:
Linkuvos valsčius
Linkuvos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Linkuva.
Istorija
Valsčius įkurtas 1861 m. Kauno gubernijoje. 1863 m. sukilimo metu valsčiaus valdybą užpuolė ir nusiaubė P. Bagdonavičiaus būrys. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Linkuvos rajonui (9 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 9089 žmonės:
Grabijolų pilkapynas
Grabijolų pilkapynas – du pilkapynai ir pilkapis bei senovės gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Grabijolų kaimo (Dūkštų seniūnija). Pakeliui yra saugoma Vilkų duobė.
Tyrimai
Antrasis pilkapynas, dar vadinamas Žemaitiškių pilkapynu (kultūros paminklo kodas A1244 P), yra apie 0,35 km į pietryčius nuo pirmojo, 1,2 km į rytus-pietryčius nuo Airupės (Irupės) ir Neries santakos, 0,9 km į pietus-pietvakarius nuo Miežionių k., 0,35 km į pietryčius nuo Grabijolų pilkapyno ir 0,1 km į pietus-pietryčius nuo Airupės (Irupės) kairiojo kranto, Žemaitiškių miško rytiniame pakraštyje. Išliko 14 pilkapių. Jų sampilai 7–8 m skersmens, vieno pilkapio – 16 m, ir nuo 0,5-1,0 iki 1,2-1,6 m aukščio. Kai kurių pilkapių sampilai sulėkštėję, apardyti – iškasta duobių. Daugumos pilkapių pagrindus supa pailgos duobės, kai kuriuose sampiluose yra akmenų vainikų liekanų. Spėjama, 1890 kasinėjo A. Jocheris; rado VI a. – VII a. sudegintų mirusiųjų kapų. 1987 m. žvalgomuosius archeologinius tyrimus atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. Antrojo pilkapyno pilkapių forma ir sampilai būdingi I tūkstantmečio viduriui ir jo antrajai pusei. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Apie 0,1 km į rytus nuo antrojo pilkapyno, 1,35 km į rytus nuo Airupės (Irupės) ir Neries santakos, 0,35 km į šiaurę nuo Neries dešiniojo kranto, 0,15 km į pietus-pietryčius nuo Airupės (Irupės) dešiniojo kranto ir 0,1 km į rytus nuo Grabijolų, Žemaitiškių pilkapyno, Žemaitiškių miške, yra apie 7 m skersmens ir 0,6 m aukščio pilkapis, dar vadinamas Žemaitiškių pilkapiu (kultūros paminklo kodas A1245).
Grabijolų senovės gyvenvietė (kultūros paminklo kodas A1795) yra 1,05 km į pietvakarius nuo Grabijolų pilkapyno, 0,8 km į vakarus–pietvakarius nuo Grabijolų-Žemaitiškių pilkapyno, 0,45 km į p. nuo Neries ir Airupės (Irupės) santakos ir 0,25 km į pietvakarius nuo Airupės kairiojo kranto, į pietus–pietvakarius nuo antrojo Grabijolų-Žemaitiškių pilkapyno, Neries dešiniajame krante.
Tadas Budraitis
Tadas Budraitis (1897 m. birželio 13 d. Gedžių k., Jurbarko r. – 1962 m. balandžio 18 d. Gardame, Šilutės r., palaidotas Jurbarko bažnyčios šventoriuje) – kunigas, muzikos pedagogas, chorvedys.
Biografija
Iš mažens pasižymėjo muzikiniais gabumais. Mokėsi pradžios ir vidurinėje mokykloje, kurį laiką mokytojavo. 1918–1923 m. mokėsi Žemaičių kunigų seminarijoje Kaune, kur gavo ir gerus muzikos teorijos bei praktikos pagrindus. 1923 m. birželio 20 d. įšventintas kunigu.
1930–1933 m. Plungės katedros vikaras ir gimnazijos kapelionas. Vadovavo katedros chorui, dalyvavo Pavasarininkų kuopos veikloje, subūrė 16 muzikantų orkestrą, kuris koncertavo 1932 m. Vasario 16-osios minėjimo iškilmėse.
1933–1938 m. Kretingos pranciškonų gimnazijos kapelionas, choro ir orkestro vadovas. Su choru koncertavo Kretingoje, Palangoje ir kitur, dirigavo didesniuose chorų sambūriuose.
1936 m. Šv. Antano Mišiose giedojo kelių šimtų dalyvių choras, sudarytas iš Klaipėdos krašto parapijų chorų – jungtiniam chorui dirigavo T. Budraitis. 1936 m. jis buvo išrinktas į Pavasarininkų kuopos valdybą. Chorams vadovavo 1939–1940 m. būdamas Skuodo gimnazijos kapelionu, o 1944–1945 m. Šateikių (Plungės r.), 1945–1946 m. Telšių katedros ir 1946–1951 m. Švėkšnos (Šilutės r.) parapijų klebonu. 1951 m. vasario 26 d. sovietų saugumo suimtas ir nuteistas dešimčiai metų kalėti.
Būdamas Komių autonominės respublikos Abezės lageryje, suorganizavo 20-25 kalinių vyrų chorą, kurį išmokė lietuviškų patriotinių dainų: J. Strolios „Tykus buvo vakarėlis“, V. Jakubėno „Nurimk, sesut“, Stasio Šimkaus „Ei, Lietuvos kareivėliai“, J. Naujalio „Lietuva brangi“ ir „Kur bėga Šešupė“, Č. Sasnausko „Jau slavai sukilo“, J. Švedo „Baltos gėlės“, V. Paulausko „Jūreivių maršas" ir kt. Choras koncertavo vyrų ir moterų lageriuose.
1956 m. liepos 17 d. T. Budraitis grįžo į Lietuvą, 1956–1961 m. dirbo Smalininkų (Jurbarko r.) parapijos, o 1961–1962 m. Gardamo (Šilutės r.) parapijos klebonu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Teksto planas
Teksto planas – teksto (pavyzdžiui, grožinės literatūros kūrinio) trumpa schema, metmenys.
Perskaityto teksto plano sudarymas yra vienas iš mokymosi metodų. Teigiama, kad norint sudaryti planą, besimokančiajam reikia jį perskaityti, tada perskaityti antrą kartą, suskirstyti jį į dalis bei sugalvoti joms pavadinimus.
Teigiama, kad perskaityto teksto plano sudarymas padeda besimokančiajam įsigilinti į tekstą, jį apibendrinti, suprasti. Manoma, kad norint sudaryti perskaityto teksto planą, besimokantysis turi sugebėti suprasti tekstą, išskirti pagrindinę mintį, suprasti loginius ryšius tarp dalių.
Bagdonava (Jonava)
Bagdonava – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 8 km į vakarus nuo Šveicarijos.
Graikijos futbolo varžybos 1955–1956 m.
Graikijos futbolo varžybos 1955–1956 m.
Lubinovas (Liepinės valsčius)
Lubinovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Liepinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į šiaurės rytus nuo Liepinės, 36 km į rytus nuo Augustavo ir 82 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Dubrovicos kunigaikštystė
Dubrovicos kunigaikštystė  – XII a. – XVI a. Rusios kunigaikštystė Pripetės vidurupyje, dab. Ukrainos Rovno srities) šiaurėje ir gretimose teritorijose Baltarusijoje. Sostinė Dubrovica.