cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Želvos valsčius
Gyvenvietės
Valsčiuje buvo 10 dvarų (kitais šaltiniais – 25) ir 8 palivarkai. Dvarai buvo Aukštadvario, Laumėnų I ir II, Gursčių, Miškiniškių, Labeikių, Lelikonių, Keitučių, Adomavos, Paželvių, Meilūnų, Vėderų, Daugudžių, Baruvkos, Šilninkų, Juodakių, Kazliškių ir kt. Palivarkų centrai – Šukiškis, Rapoliškis, Pavarai, Bastūnai, Gelbudiškis, Kakariekos, Laumianka, Dainiškiai, Lukošiūnai. Valsčiaus kaimuose veikė 9 mokyklos: Vėderų, Pilionių, Daubariškių, mažesnės – Juodakių, Karališkių, Skripėtiškių, Bastūnų. Miestelyje buvo dvi mokyklos – lietuvių ir žydų.
Nacių okupacija Lietuvoje
Nacių okupacija Lietuvoje – karinė okupacija Lietuvoje, trukusi nuo Vokietijos invazijos į Sovietų Sąjungą 1941 m. birželio 22 d. iki Klaipėdos operacijos pabaigos 1945 m. sausio 28 d. Po pirmųjų SSRS okupacijos ir aneksijos metų (1940–1941) sovietinimo ir teroro didesnė lietuvių tautos dalis draugiškai sutiko Vokietijos kariuomenę. Tikėdamiesi atkurti nepriklausomybę ar atgauti autonomiją, lietuviai sudarė Laikinąją vyriausybę. thumb|[[Lietuvos žydai klausosi vermachto kario nurodymų. 1941 m. birželio 24 d.]]
Dar Antrojo pasaulinio karo išvakarėse 1939 m. Vokietija užėmė Klaipėdos kraštą.
Sukilimas ir Lietuvos Vyriausybė
1941 m. birželio 22 d. Hitleris pradėjo karą su Sovietų Sąjunga. Tuo pat metu Lietuvoje suorganizuotas sukilimas. Jam vadovavo daugiausia Lietuvių aktyvistų fronto (LAF) nariai.
Spyriai
Spyriai – kaimas Varėnos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 6 km į pietvakarius nuo Merkinės, tarp Kibyšių ir Radyščiaus, šalia plento.
Nacių okupacija Lietuvoje
Sukilimas ir Lietuvos Vyriausybė
Birželio mėnesį buvo suformuota Lietuvos laikinoji vyriausybė vadovaujama Juozo Ambrazevičiaus. Lietuvių politiniai veikėjai tikėjosi, kad vokiečiai šią vyriausybę pripažins ir leis atkurti nors ir marionetinę, bet formaliai nepriklausomą Lietuvos valstybę (analogiškai Slovakijos protektoratui).
Balčiūniškiai
Balčiūniškiais vadinami kaimai:
Nacių okupacija Lietuvoje
Sukilimas ir Lietuvos Vyriausybė
Naujoji vyriausybė ėmėsi formuoti naują valdžios struktūrą, turėjusią užimti po sovietų pasitraukimo likusį vakuumą. Deja, tai neįėjo į vokiečių planus ir vyriausybė po 43 dienų darbo vokiečių buvo paleista. Lietuvos laikinoji Vyriausybė buvo priėmusi ir išleidusi nemažai teisės aktų (dėl žemės grąžinimo ir denacionalizavimo), tačiau okupacinė valdžia neleido jų vykdyti ir galiausiai paskelbė juos negaliojančiais.
Lietuvos sukilėliai ir daugelis sukilimo vadovų bei Laikinosios vyriausybės narių iš pradžių nesuvokė tikrųjų nacių tikslų, bent jau pirmąją savaitę daugelis jų žiūrėjo į vokiečių kariuomenę kaip į išvaduotoją ir sąjungininkę. Todėl daugeliui jų tai, kad liepos mėnesio pabaigoje Lietuvoje, nepaisant gerai veikiančios Laikinosios vyriausybės sudarytos administracijos, buvo įvesta civilinė vokiečių valdžia, buvo skaudus smūgis.
Vokiečių okupacinė valdžia
Tik užėmus Lietuvą didžiausią valdžią turėjo šalyje vokiečių karo vadai, vėliau karo komendantai. Vokiečiai panaikino visas piliečių teises ir laisves. Uždrausti susirinkimai ir eismas. Karo komendantai uždraudė išeiti iš namų nuo 21 iki 5 ryto. Valstiečiams nustatytos natūrinės duoklės, už kurių nevykdymą bausta mirties bausme, duokles išieškodavo apygardų ir apskričių viršininkai. Darbininkams už drausmės pažeidimus buvo taikomas areštas, baudos. Represijų mastas išsiplėtė 1944 m. priėmus nutarimą dėl ypatingų priemonių saugumui užtikrinti Lietuvos generalinėje srityje, juo leista asmenį ištremti, bausti didelėmis baudomis ir panašiai. Buvo net įvesta kolektyvinė atsakomybė už partizanų veiksmus.
1941–1944 m. Lietuva buvo įtraukta į vokiečių Ostlando reichskomisariatą kaip Lietuvos generalinė sritis, valdoma civilinės administracijos. Į Ostlandą taip pat įėjo Lietuva, Latvija, Estija ir didžioji Baltarusijos dalis. Šis regionas buvo skirstomas į 6 apygardas. Nuo 1942 m. balandžio 1 d. Lietuvos generalinei sričiai taip pat priklausė Svyrių ir Ašmenos apskritys ir dar kai kurie lietuvių etninių žemių valsčiai bei vietovės dabartinės Baltarusijos teritorijoje.
Reicho komisaras įsikūrė Rygoje. Lietuvai vadovavo generalinis komisaras Adreanas fon Rentelnas (dirbo Kaune). Jis turėjo didelį valdymo aparatą, kurio daugelis skyrių ir poskyrių atitiko lietuvių sudarytąsias valdymo struktūras: politinę ir ekonominę valdybas, karo, darbo ir socialinių reikalų skyrius. Vietose, kur buvo žydų getai, komisarai pasiskyrė patarėjus žydų reikalams. Komisarai pasiskyrė patarėjus ir lietuvių klausimais. Buvo ir generaliniai tarėjai atskiroms ūkio šakoms. Generaliniam komisarui buvo pavaldi ir slaptoji ir saugumo policija (SD ir gestapas).
Apskrityse vadovavo apskričių viršaičiai, valsčiuose – viršininkai, miestuose burmistrai, pavaldūs apskričių viršininkams. Visos įstaigos turėjo bendrauti su vokiečiais ir vykdyti jų įstaigų įsakymus. Uždaviniai buvo užtikrinti saugumą ir tvarką: valstybės nuosavybės apsauga ir valdymas, vokiečių kariuomenės aprūpinimas. Okupuotame krašte daugelį klausimų sprendė ir karinė valdžia.
Lietuviškosios įstaigos
1942 m. kovo 17 d. dėl nesėkmių Rytų fronte paskelbta, kad Lietuvai suteikiama savivalda ir taip įteisinamos lietuviškosios įstaigos. Generaliniai tarėjai gavo teisę leisti potvarkius, tačiau liko kontroliuojami okupacinių įstaigų. Lietuvos teritorija buvo suskirstyta į apskritis ir valsčius. Apskrityse vadovavo apskričių viršaičiai, valsčiuose – viršininkai, miestuose burmistrai, pavaldūs apskričių viršininkams. Visos įstaigos turėjo bendrauti su vokiečių okupacine valdžia ir vykdyti jos nurodymus. Pagrindinė lietuviškų įstaigų funkcija buvo užtikrinti saugumą ir tvarką, organizuoti vokiečių kariuomenės aprūpinimą.
Žydų genocidas
thumb|right|Paminklas genocido aukoms [[VII Kauno fortas|Kauno VII forte]] Žydų pagrobimai ir žudynės prasidėjo pirmosiomis Vokietijos karo su Tarybų Sąjunga dienomis. Lietuvoje dėl vykdytos žydų naikinimo politikos žuvo ypač didelis nuošimtis žydų gyventojų lyginant su kitomis Europos šalimis, nes vokiečių puolimas buvo staigus ir žydai negalėjo ir nespėjo pasitraukti. Dovo Levino „Jad Vašemo studijoje“ (XVI tomas) teigiama, kad 1941 m. birželio 23 d. į Rusiją pasitraukė 15 000 žydų. Adolfo Damušio duomenimis, iš 234 000 Lietuvos žydų karo metais buvo nužudyta 165 000, t. y. – 70 %. Dar 13 000 vokiečiai išvežė į Estiją. 7000 buvo deportuoti į Rusiją dar 1940 m. 6000 žydų emigravo į užsienį 1939–1940 m. Išliko gyvi Lietuvoje ir išėjo gyvi iš vokiečių koncentracijos stovyklų – 28 000.
Lapė Alisa
Lapė Alisa – Aleksejaus Tolstojaus pasakos „Buratinas arba auksinis raktelis“ (išleista 1936 m.) veikėja. Karlo Kolodžio knygoje „Pinokio nuotykiai“ (Le avventure di Pinocchio. Storia d’un burattino) vietoje lapės veikia lapinas. Kai kuriuose vertimuose išversta, kad tai lapė.
Lapė Alisa yra Katino Bazilijaus bendrininkė. Alisa labai gudri, kas būdinga visoms lapėms rusų folklore.
Kino filme „Buratino nuotykiai“ lapę Alisą vaidino aktorė Jelena Sanajeva (Елена Санаева).
Skamarokai
Etimologija
Skomorochais buvo vadinami XI–XVIII a. rusų liaudies skrajojamojo teatro aktoriai. Gali būti, kad jie pirmieji apsigyveno šiame kaime.
Algimantas Merkevičius (1969)
Algimantas Merkevičius (g. 1969 m. sausio 3 d. Pavejuonis, Kauno raj.) – Lietuvos dziudo sportininkas.
Biografija
1999–2003 m. studijavo Lietuvos kūno kultūros akademijoje. 2000–2003 m. Kauno sporto mokyklos „Gaja“ dziudo treneris. Nuo 2006 m. gyvena Airijoje.
Minutė
Laiko minutės simbolis – min
Kampo minutės simbolis – ′ (& prime;). Pavyzdžiui, penkiolikos minučių kampas būtų rašomas kaip 15′. Kartais minutei žymėti naudojamas apostrofas (').
Lasi
thumb|200px|Pandžabietiškas lasi
Lasi  – Pietų Azijoje labai populiarus nealkoholinis gėrimas. Jis gaminamas iš vandeniu praskiesto jogurto, pagardinto prieskoniais. Aštrus lasi dažniausiai gardinamas keptais kmynais, druska, o saldus – cukrumi, vaisiais. Dažniausiai geriamas šaltas, kaip gaivusis gėrimas. Yra lasi variantas su bhang (kanapėmis) ir turi narkotinių savybių.
Kitas lasi variantas yra ča  – tai daug labiau praskiestas, sūrus ir aitrus jogurtinis gėrimas.
Samosa
thumb|Indiškos samosos su čatnio garnyru
Samosa  – įvairiuose Azijos ir Afrikos kraštuose paplitęs įdarytas kepinys. Dažniausiai samosa yra trikampio formos ir patiekiama su čatnio garnyru. Tai populiarus užkandis Indijoje, Pakistane ir kitur Pietų Azijoje, Irane, Vidurinėje Azijoje, Artimuosiuose Rytuose ir Šiaurės Afrikoje, Pietryčių Azijoje, Turkijoje.
Skirtinguose kraštuose samosos gamybos technologijos skiriasi. Indijoje gaminys kepamas iš maida miltų, įdaromas trintomis bulvėmis, svogūnais, čili pipirais, žirniais, prieskoniais, ir kepamas aliejuje. Dažnai patiekiamas su kalendromis, mėtomis, tamarindais. Taip pat gaminamos ir saldžios samosos. Vidurinėje Azijoje samosos dažniausiai įdaromos mėsa (ypač aviena) su svogūnais, taip pat vištiena, sūriu, rečiau bulvėmis, gaminamos iš paprastų miltų ir tik apkepamos. Goa bei kituose portugališkai kalbančiuose kraštuose samosa įdaroma vištiena, jautiena, kiauliena arba daržovėmis.
Samosos kilo iš Persijos ir XIII–XIV a. paplito po Artimuosius Rytus ir Pietų Aziją.
447 m.
447 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mesenės nomas
Geografija
Su Mesenės nomu ribojasi: Rytuose Mesenės nomo siena eina Taigeto kalnu, šiaurėje – Nedos upe ir Arkadijos kalnais.
Prefektūrai priklauso salos:
Reljefas ir klimatas
Šiaurėje Mesenės lygumą riboja Nomijos kalnas (1800 m) ir kiti kalnai, vakaruose – Kiparisijos kalnai (1550 m), kurie pietuose sudaro Morėjos pusiasalį, kurio aukščiausias taškas yra Matijos kalnas (Mathia, kitaip Lykódimo; 950 m)
Klimatas žemumose yra truputį šiltesnis negu Atėnuose. Žiemą sniego paprastai nebūna, išskyrus kalnus, ypač Taigetą. Nomo gilumoje gan dažni debesys ir lietus.
Savivaldybės
trumb|left|240px
Buvusios provincijos
Anksčiau nomą sudarė šios provincijos:
Vilniaus radijo stotis
Vilniaus radijo stotis – sąvoka, naudojama apibrėžti radiofoninėms viduriniųjų bangų radijo stotims Vilniuje, veikusioms paeiliui 1927–1990 m. ir siuntusioms radijo programas klausytojams Vilniuje ir Vilniaus krašte.
Radijo stotis Žvėryne
Pirmąją nuolatinę radijo stotį Vilniuje 1927 m. pastatė akcinė bendrovė „Lenkijos radijas” savo filialo – Vilniaus radiofono programos siuntimui. Ji buvo įrengta viename name su radiofonu – išnuomotoje privačioje viloje Žvėryne, Vytauto g. 21 (54.68873°N, 25.2573°W), ant Neries kranto. Įrengimo darbai prasidėjo 1927 m. rugsėjo 25 d. ir buvo baigti per du mėnesius. Lapkričio 28 d. prasidėjo nereguliarūs stoties bandymai, o gruodžio 4 d. pradėtas normalus Vilniaus radiofono programos siuntimas, laikraščiuose skelbiant laidų tvarkaraščius. Gruodžio 8 d. įvyko neoficialus stoties ir radiofono atidarymas, o 1928 m. sausio 15 d. jie buvo oficialiai pašventinti.
Iš pradžių stotis dirbo 5 valandas per dieną – nuo 17 iki 22 val. siųsdama Vilniaus radiofono programą 435 m banga. Siųstuvo, nupirkto iš anglų firmos „Western Electric Comapany”, galingumas antenoje siekė tik pusę kilovato, bet vėliau jis buvo padidintas iki 1,5 kW. Antena kabėjo tarp dviejų 42,5 m aukščio stiebų, iš kurių vienas buvo metalinis, kitas – medinis. Stoties priėmimo detektoriniu imtuvu zona buvo viso labo 10-15 km.
Tokios stoties neužteko. Viena iš Vilniaus radiofono užduočių buvo atremti antilenkiškus pasisakymus, skambėjusius kaimyninių Kauno ir Minsko radiofonų laidose, kurios buvo girdimos ir Vilnijoje. Kauno radijo stoties galia tuo metu buvo 7 kW, Minsko – 4 kW (nuo 1931 m. lapkričio – 30 kW). Todėl buvo nutarta statyti naują, galingesnę radijo stotį.
Radijo stotis Liepkalnyje
Vieta naujai stočiai buvo parinkta Liepkalnyje, buvusių kapinių vietoje Minsko ir Lydos plentų sankryžoje (54.65353°N, 25.30192°W). Tam reikalui čia buvo nupirktas apie 3 ha sklypas. 1700 m³ pastatą specialiai stočiai suprojektavo inž. Antonis Dygatas (Antoni Dygat). Šalia pastato stiebėsi du 76 m aukščio antenos bokštai, kuriuos pagamino Cegelskio gamykla Poznanėje. Naujo „Marconi” firmos (Marconi’s Wireless Telegraph Company, Anglija) siųstuvo galia buvo jau 16 kW. Ši stotis pradėjo veikti 1931 m. gegužės 26 d. Radiofono administracija, redakcija ir studija toliau liko Žvėryne.
1936 m. spalio 20 d. stoties Liepkalnyje galia buvo padidinta. Papildomas 50 kW galios stiprintuvas buvo sumontuotas tame pačiame pastate. Oficialiai šis siųstuvas buvo atiduotas eksploatuoti 1936 m. lapkričio 7 d.; stotis tuomet dirbo 559,7 m banga (536 kHz), kuri nebesikeitė iki pat 1950 m.
Prasidėjus karui, 1939 m. rugsėjo 16 d. vokiečių II bombonešių eskadros (K.G.2) lėktuvai bombardavo Liepkalnio radijo stotį. Viena bomba pataikė tiesiai į namą ir sugadino siųstuvą, antra pataikė į namo kampą ir sugriovė stogelį virš durų, trečia sprogo kieme ir apgadino elektros transformatorinę. Antena liko stovėti, tačiau po dviejų mėnesių Lietuvai atgavus Vilnių ji buvo rasta nugriauta. Iš Kauno atvykę Lietuvos radistai dalinai suremontavo stotį ir 1939 m. lapkričio 26 d. ji vėl ėmė dirbti, tik su daug mažene galia negu iki karo pradžios – tik 1,5 kW.
Vokiečių okupacijos laikotarpiu stotis toliau siuntė Vilniaus radiofono programą.
1944 m. liepą frontui einant per Vilnių Liepkalnio stotis buvo smarkiai sugadinta, ir, Vilnių užėmus Raudonajai armijai, transliacijos laikinai buvo vykdomos per karinę judriojo ryšio stotį. Liepkalnio stotis nebebuvo atstatinėjama, vietoj jos buvo baigta statyti radijo stotis Viršuliškėse.
Radijo stotis Viršuliškėse
Kadangi Liepkalnio stotis stovėjo netoli Kirtimų oro uosto, ir, jam plečiantis, stoties antenų bokštai ėmė trukdyti skrydžių saugumui, 1936 m. pabaigoje buvo nutarta iškelti stotį į kitą miesto pusę. Buvo pasirinkta aukštuma rytiniame tuometinio Viršuliškių kaimo pakraštyje, vadinama „Kryžkalniu” (, 54.7024°N, 25.227°W). Statybos darbai prasidėjo 1937 m. viduryje, o 1939 m. liepos 1 d. stoties pastatas buvo paruoštas naujo 50 kW siųstuvo montavimui. Jau stovėjo ir antena – du 130 m aukščio nuo žemės izoliuoti metaliniai stiebai, turėję veikti kaip kryptinė antena. Siųstuvas buvo išsiųstas iš Varšuvos į Vilnių geležinkeliu 1939 m. rugpjūčio 30 d. – likus vos 2 dienoms iki karo pradžios; iki Vilniaus jis netvažiavo.
1944 m. liepą besitraukdami iš Vilniaus vokiečiai nugriovė abu stoties antenos stiebus. Sovietų Sąjungai reokupavus Vilnių, buvo nutarta Viršuliškių stotį atstatyti. Naujai pastaytas metalinis 120 m aukščio antenos stiebas buvo, kaip ir lenkų statyti stiebai, izoliuotas nuo žemės ir pats veikė kaip vertikalus spinduolis.
Viršuliškių radijo stotis pradėjo veikti 1945 m. gegužės 15 d. ir veikė iki 2012 m. spalio 28 d. Nuo 1990 m., kai Vilniuje pradėjo atsirasti privačios radijo stotys, sąvoka „Vilniaus radijo stotis” pamažu nustojo būti naudojama; vietoj jos imta naudoti sąvoką „Viršuliškių radijo stotis”.
Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčia
'''Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Rudaminos miestelyje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Lazdijų, prie kelio. Pastatyta po 1757 m. Ankstyvojo baroko stiliaus.
Istorija
miniatiūra|250px|left|2014 m. miniatiūra|250px|left
Grigalius Masalskis ir Marija Masalskienė netoli Rudaminos dvaro 1592 m. pastatė bažnyčią ir dovanojo jai Beviršių kaimą. 1674 m. minima apleista mūrinė bažnyčia. Rudaminos dvaro savininkas Mikalojus Turčinavičius Sušickis pradėjo statyti dabartinę mūrinę bažnyčią. 1757 m. pradėtos gaminti čerpės stogui uždengti, ieškomas architektas bokšto projektui parengti. 1777 m. minima parapinė mokykla. 1797 m. bažnyčia perstatyta.
1803 m. į Rudaminą paskirtas klebonas Augustinas Polikarpas Marcejevskis (1761–1827 m.), vėliau Seinų pavyskupis, jis konsekravo bažnyčią; palaidotas Rudaminoje), rengė jaunuolius į kunigų seminariją. Vikaras Jurgis Dailidė (1838–1864 m.) bažnyčioje perskaitė 1863 m. sukilėlių manifestą, todėl areštuotas ir nuteistas mirti (1864 m. balandžio 1 d. sušaudytas).
Architektūra
Bažnyčia ankstyvojo baroko stiliaus, lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė, su prieangiu. Vienanavė, dengta cilindriniu skliautu. Joje 5 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Georg Philipp Telemann
Georgas Filipas Telemanas (Georg Philipp Telemann; 1681–1767) – žymus vokiečių kompozitorius. Būdamas dinamiška asmenybė, jis aktyviai koncertavo, suburdavo orkestrus ir jiems vadovaudavo, uoliai rūpinosi savo kūrinių leidyba.
Telemanas buvo savamokslis muzikas, tačiau dar vaikas grojo keliais instrumentais ir būdamas 12 metų parašė savo pirmąją operą. Rimtesnė jo muzikinė veikla prasidėjo Leipcige. Ten jis 1701 m. įkūrė studentų muzikinę draugiją „Collegium Musicum", po dvidešimties metų suvaidinusią svarbų vaidmenį J. S. Bacho veikloje. G. F. Telemanas buvo susijęs su Leipcigo operos teatru, kuris taip pat iš esmės gyvavo studentų pastangomis. Jis tarnavo dvaro muzikantu Eizenache ir bažnyčios muzikantu Frankfurte prie Maino. Tačiau svarbiausią tarnybą, kurioje išbuvo daugiau kaip 40 metų, Telemanas gavo 1721 m. Hamburge – pačiame Vokietijos muzikinio gyvenimo centre. Jis tapo miesto muzikos direktoriumi ir buvo atsakingas ne tik už penkių didžiausių bažnyčių muziką, bet ir už visą miesto koncertinį gyvenimą. Be to, jis perėmė vadovavimą operos teatrui ir aprūpindavo kantatomis Frankfurtą bei orkestrine muzika kelis dvarus. Vėliau šias pareigas perėmė K. F. E. Bachas.
G. F. Telemanas sukūrė mažiausiai 1500 bažnytinių kantatų ir apie 1000 orkestrinių siuitų, daugiau kaip 40 operų bei pasijų ir daug kamerinės muzikos įvairiausios sudėties ansambliams. G. F. Telemanas buvo niekinamai vadinamas grafomanu, o jo kūryba laikoma į plačiąsias mases orientuota vartotojiška muzika – ne tokia kaip išliekamąją vertę turintys J. S. Bacho kūriniai. Tačiau šiuo atveju liko nepastebėta naujovėms atvira G. F. Telemano dvasia, lėmusi tai, kad jis buvo vienas iš drąsiausių tų laikų kompozitorių – mėgdžiojo visus tuolaikinius stilius, bet jungdamas juos išliko originalus. Jis nuolat žengė koja kojon su greitai kintančiu XVIII a. muzikiniu skoniu ir dar 7-ame amžiaus dešimtmetyje, būdamas jau senyvo amžiaus, rašė taip pat madingai kaip ir to meto jaunoji karta. Laisvas, fantazijos kupinas G. F. Telemano kūrybos stilius stipriai paveikė tolesnę vokiečių operos raidą. Telemano gabumai ypač išryškėjo kuriant komiškas scenas (komiška opera „Pimpinone“, 1725). Vėlesnėms kartoms pavyzdžiu tapo ir jo oratorijos „Dienos dalys“ (1755), Teismo diena„ (1762) bei dramatinė solinė kantata „Ino“ (1765). Jo kamerinėje muzikoje esminę vietą užima trys ansamblinių siuitų ir sonatų ciklai „Užstalės muzika„ (1733), kurie buvo žinomi visoje Europoje, be to, per 1737–1738 m. kelionę į Paryžių sukurti „Paryžiaus kvartetai“.
Kieliniai
Kieliniai (Motacillidae) – žvirblinių (Passeriformes) paukščių šeima. Paukščiai smulkūs, ilgauodegiai, gerai bėgioja ir vikriai skraido. Charakteringas požymis – periodiškai kilnoja uodegą. Galva nedidelė, snapas smailus ir tiesus. Kojos ilgos, užpakalinio piršto nagas ilgas ir truputį sulenktas. Gyvena šlapiose vietose, vandens telkinių pakraščiuose, pamiškėse. Minta smulkiais gyvūnais. Lizdą suka ant žemės, po žolių priedanga, rečiau tarp akmenų ar net uoksuose. Deda 4-6 margus kiaušinius.
Paplitę visame pasaulyje. Žinomos 5 gentys ir 54 rūšys. Lietuvoje gyvena dviejų genčių atstovai (10 rūšių):
Acantholepis
Acantholepis – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas sudarytas sujungus du graikų kalbos žodžius: ákantha (spyglys) ir lepra (žvynas, lupena).
Danijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Danijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Papilių piliakalnis (Rokiškis)
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Kriaunos slėnio vakariniame krašte. Aikštelė trapecinė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 50 m ilgio, 35 m pločio R gale, 40 m - vakaruose. Joje rasta lygios ir brūkšniuotos keramikos, šlako. Aikštelės kraštuose buvęs supiltas pylimas, iš kurio išliko 0,2 m aukščio, 4 m pločio pakilimas. Pietinėje papėdėje yra 5-6 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 10 m aukščio, viršutinėje 5-6 m aukščio dalyje išlyginti.
Gyvenvietė
Visose piliakalnio papėdėse iki 150 m atstumu nuo jo yra 4,5 ha ploto papėdės gyvenvietė, kurioje rastas geležinis įmovinis VI a. – VIII a. ietigalis, lygios ir grublėtos keramikos.Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 50800 m².
Tyrimai
1949 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Petras Gailiūnas
Petras Gailiūnas (1917 m. sausio 1 d. Katiliai, Griškabūdžio valsčius – 1971 m. rugsėjo 7 d. Grynportas, Niujorko valstija) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, ateitininkas, 1941 m. birželio sukilimo ir antinacinės rezistencijos dalyvis.
Biografija
1937 m. baiges Šakių gimnaziją, stojo į Karo mokyklą, o 1938 m. įstojo į Lietuvos veterinarijos akademiją. Studijų metais dalyvavo studentų ateitininkų korporacijos „Gaja“ veikloje.
Sovietų okupacijos metais įsitraukė į Lietuvos aktyvistų fronto (LAF) veiklą, dalyvavo 1941 m. birželio sukilime, vėliau dirbo LAF štabe propagandos skyriaus vadovu.
Vokiečiams LAF uždraudus, jo dalyviai tęsė veiklą pogrindžio sąlygomis. Jų suformuotame Lietuvių fronte Petras Gailiūnas kurį laiką buvo organizacinio skyriaus vadovu, tvarkė pogrindinio laikraščio „Į laisvę“ ir kitų Lietuvių fronto leidinių platinimo reikalus.
1943 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, dirbo jos Farmakologijos instituto asistentu. 1943 m. - veterinarijos daktaras.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, vertėsi privačia praktika, buvo mėsos priežiūros inspektorius. 1949 m. persikėlė į JAV, dirbo JAV veterinarijos žinyboje, 1961 – 1971 m. dirbo Gyvulių ligų tyrimo laboratorijoje Grynporte.
Mokslinė veikla
Įrodė, kad snukio ir nagų ligą sukeliantis virusas išsilaiko plaukuotoje galvijų odoje ir joje sukelia mikroskopinių pažeidimų. Paskelbė daugiau kaip 40 mokslinių darbų iš veterinarijos virusologijos.
Tarptautiniai santykiai
Tarptautiniai santykiai – politologijos mokslo disciplina, nagrinėjanti valstybių užsienio politiką tarptautinės sistemos rėmuose, įskaitant tarptautinių organizacijų, nevyriausybinių organizacijų ir tarptautinių korporacijų įtaką bei kitus valstybių tarpusavio santykių aspektus. Tarptautinių santykių teorijos remiasi įvairiomis socialinių mokslų disciplinomis: politologija, ekonomika, istorija, teise, filosofija, sociologija.
Tarptautiniai santykiai yra nesena politologijos mokslo sritis. Anksčiau įvairiais tarptautinių santykių aspektais domėjosi istorikai, filosofai ir teisininkai.
Temos
Į tarptautinių santykių tyrimo lauką patenka tokios temos kaip:
Dopzatelis
Dopzatelis arba Zarečnojė (, iki 1907 m. Dowpsadel, nuo 1939 m. Dopsattel, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Октябрьское) – buv. gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nivenskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Daubsadelīs prūsiškos kilmės. Nuo 1419 m. minimi Dowpsadel. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Vladimirovo apylinkės kaimas. 1993 m. prijungtas prie Zarečnojės.
Žymūs žmonės
Dvare gimė Gerhard Feyerabend (1898–1965), generolas leitenantas.
Bonampakas
Bonampakas – senovinio majų miesto liekanos pietų Meksikoje, Čiapaso valstijoje, netoli Gvatemalos sienos. Bonampaką 1946 m. atrado amerikiečiai Herman Charles Frey ir John Bourne padedami vietinių majų lakandonų.
Pavadinimas Bonampakas majų kalba reiškia „dažytą sieną“. Klasikiniu majų civilizacijos laikotarpiu (250–900 m.) miestas greičiausiai buvo ne pačios svarbiausios reikšmės. Miestas žymus savo išlikusiomis sieninėmis freskomis, vienintelėmis žinomomis majų kultūroje. Freskos išpaišytos pirmojoje šventykloje (vieninteliame miesto pastate su daugiau nei viena patalpa). Freskos yra trijuose kambariuose, bendras jų plotas 144 m². Jose vaizduojamos karo scenos, valdovas, teismas, šokis, aukojimo ritualas. Freskos padeda suprasti socialinę majų sąrangą. Pirmoji šventykla pastatyta 790 m.
Dėl savo atokumo Bonampakas nėra taip gausiai lankomas, kaip kitos majų radimvietės Meksikoje. Be to, freskos nuo atradimo laikotarpio išbluko.
thumb|250px|left|Majų freskos
Aplikacijų programavimo sąsaja
Aplikacijų programavimo sąsaja (angl. application programming interface, API) – tai sąsaja, kurią suteikia kompiuterinė sistema, biblioteka ar programa tam, kad programuotojas per kitą programą galėtų pasiekti jos funkcionalumą ar apsikeistų su ja duomenimis.
Aprašymas
Viena iš pagrindinių API funkcijų – tai viešai pasiekiamų funkcijų, klasių, metodų apibrėžimas, kuriomis programuotojas gali pasiekti tam tikrą funkcionalumą, pavyzdžiui, nupiešti langą ekraną, naudojant tam skirtą biblioteką. Kaip ir dauguma sąsajų, API yra abstrakcija. Tiek žemo lygio, tiek aukšto lygio sąsają API apibrėžia per aukšto lygio sąsają.
Pavyzdžiui, beveik visos operacinės sistemos turi savo API, todėl programuotojas gali parašyti jai programinę įrangą. Kompiuterinė programa gali, o dažniausiai ir turi naudoti jos API (ar kitą API, aprėpiančią šią) tam, kad galėtų valdyti atmintį, failinę sistemą, kitas operacinės sistemos dalis. Dauguma programų ir sistemų tipų, kaip grafinės sistemos, web servisai ir netgi kai kurie žaidimai, realizuoja savo aplikacijų programavimo sąsają. Vieningos API naudojimas dažnai reiškia panašią vartotojo sąsają, taigi naudotojui lengviau prisitaikyti prie naujų programų.
Egzistuoja ir kita medalio pusė. Skirtingos operacinių sistemų API apsunkina programų pernešamumą tarp skirtingų OS. Šiai problemai išspręsti naudojami įvairūs metodai: nuo „tarpinių“ API sukūrimo (pvz.: GTK, QT), programavimo kalbų API standartizavimo (standartinė C biblioteka, Java), iki įvairių interpretatorių (PHP, python).
Paprastai programuotojas susiduria bent su keliomis skirtingomis API, atliekančiomis tą pačią funkciją. Jas galima atvaizduoti kaip medį, kur žemiausias lygis yra pats sudėtingiausias, bet funkcionaliausias ir atvirkščiai, aukščiausias yra parašytas žemesnio pagrindu, supaprastintas ir lengviau išmokstamas, tačiau jis praranda ir dalį funkcionalumo, kurį galėtum pasiekti žemesniu lygiu.
API publikavimo politika
Egzistuoja dvi pagrindinės API publikavimo politikos:
API, kurios nereikalauja autorių honoraro, vadinamos „atvirosiomis“. API, kurią suteikia atviro kodo programos (pavyzdžiui, išleistos pagal GNU GPL licenciją), yra atviros pagal apibrėžimą, nes kiekvienas gali pažiūrėt į programos kodą ir perprasti ją.
Alternatyvios API
Nors dažniausiai egzistuoja tik viena konkrečios API realizacija, visada yra galimybė sukurti jai alternatyvią. Pavyzdžiui, GNU Classpath kuria Sun Microsystems alternatyvią atviro kodo java API. Pati Sun siūlo tos pačios java API išpildymą įvairioms operacinėms sistemoms (Windows, Linux). Didelė dalis Win32 API gali būti pasiekta UNIX sistemose, naudojant Wine programą.
Tačiau net šalyse, kur programinės įrangos patentai negalioja, API gali būti apsaugotos paprastomis autorių teisėmis. Todėl prieš kuriant alternatyvą, aiškinamasi, kokias sąlygas kelia autoriai ir ar apskritai jie su tuo sutinka. Pavyzdžiui, Sun Microsystems java alternatyva turi būti sukurta be nukrypimų (negalima nei dėti papildomų funkcijų, nei šalinti atrodančių nereikalingomis). Užbaigta alternatyvi API turi būti patikrinta pačios Sun parengtais testais (TCK), ir tik tada ją galima oficialiai platinti kaip užbaigtą sistemą.
Raimundas Vaitiekus
Raimundas Vaitiekus (g. 1971 m. sausio 2 d. Pajūryje, Šilalės rajonas) – Lietuvos ir Šilalės rajono savivaldybės bei Tauragės apskrities politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1994 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, ekonomistas – organizatorius.
Šilalės rajono savivaldybės administracijos Vietinio ūkio skyriaus vedėjas, 2003–2007 m. Šilalės rajono savivaldybės mero pavaduotojas. 2009-2010 m. Tauragės apskrities viršininkas, nuo 2010 m. Ministro Pirmininko patarėjas.
1999 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Šilalės rajono skyriaus narys.
2003–2007 m., 2007–2009 m. bei 2010–2011 m. ir nuo 2011 m. (Šilališkių koalicija) Šilalės rajono savivaldybės tarybos narys.
Šilalės techninių sporto šakų klubo narys. Sutuoktinė Sigita, sūnus Ignas.
Pajurgiškių akmuo
miniatiūra|250px|right|Pajurgiškių akmuo – prie ežerėlio
Pajurgiškių akmuo – stambus riedulys, saugomas geologinis gamtos paveldo objektas Pajurgiškių kaime, (Beižionių sen.) Elektrėnų savivaldybėje, apie 3,5 km į pietryčius nuo Beižionių. Pasiekiamas iš kelio pasukus į pietvakarius ir pavažiavus gruntiniu keliu apie 1,6 km.
Akmuo yra saugomas remiantis Elektrėnų savivaldybės tarybos 2008 m. rugsėjo 24 d. sprendimu Nr. TS-184, siekiant išsaugoti išskirtinės kristalų formos, vieną aukščiausių riedulių savivaldybės teritorijoje.
Šlaitinė rasakila
Šlaitinė rasakila (Alchemilla vulgaris) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos, rasakilų (Alchemilla) genties daugiametis augalas.
Lietuvos tautininkų ir respublikonų sąjunga
Lietuvių tautininkų ir respublikonų sąjunga (LTRS) – 1924–1940 m., 1989–2008 m. kaip Lietuvių tautininkų sąjunga, 2011-2017 m. kaip Tautininkų sąjunga ir 2017–2022 m. veikusi dešinioji Lietuvos politinė partija.
Šlaitinė rasakila
Tai gelsvai ar melsvai žalias, 5–30 centimetrų aukščio žolinis augalas. Šlaitinė rasakila auga pievose, šlaituose, ganyklose, miškuose, krūmuose ir dirvonuose. Šis augalas plačiai paplitęs visoje Lietuvos teritorijoje. Rasakilos žydi gegužės – spalio mėnesiais.
Lietuvos tautininkų ir respublikonų sąjunga
Istorija
Lietuvių tautininkų sąjungos, kaip ir daugelio kitų tradicinių partijų, ištakos siekia „Varpo“ laikraščio leidėjų grupę veikusią XIX a. pabaigoje. Būręsi apie „Vilties“ ir „Vairo“ laikraščius tautininkų partijos įkūrėjai 1916–1917 m. įkūrė Tautos pažangos partiją, kuri 1924 m. rugpjūčio 17-19 d. vykusioje konferencijoje, susivienijusi su Lietuvos žemdirbių sąjunga, tapo Lietuvių tautininkų sąjunga. Pats šios organizacijos pavadinimas – sąjunga vietoje partijos – reiškė naują šios politinės jėgos pobūdį: užuot buvusi partija, kuri skaldo ( – dalis), ji siekė būti sąjunga, kuri jungia, vienija, telkia lietuvius, iškeldama tautiškumą aukščiau konfesinių bei klasinių skirtumų.
Šlaitinė rasakila
Rasakilos preparatais patariama gydyti lėtinį žarnyno gleivinės uždegimą, išorines ir vidines opas, slogą, konjunktyvitą, ginekologines ligas bei votis. Paprastosios rasakilos preparatai taip pat gerina apetitą.
Lietuvos tautininkų ir respublikonų sąjunga
Istorija
Pirmuoju vadovu išrinktas prof. Vincas Krėvė-Mickevičius. A. Smetonai antrąsyk tapus valstybės vadovu, LTS pirmininko pareigybė liko labiau formaliu garbės postu, kurį po 1926 m. perversmo dažniausiai užimdavo valstybės ministras pirmininkas.
Šlaitinė rasakila
Anksčiau rasakilos arbata buvo gydoma mažakraujystė, cukraligė, vandenligė, dizenterija, gastritas, drugys, reumatas ir aterosklerozė.
Lietuvos tautininkų ir respublikonų sąjunga
Istorija
1940 m. Lietuvą okupavus Sovietų Sąjungai, tautininkų partija buvo uždrausta, o jos žymesni nariai represuoti.
Šlaitinė rasakila
thumb|left|200px|Augalo požymiai
Lietuvos tautininkų ir respublikonų sąjunga
Atgimimas
1989 m. kovo 14 d. Lietuvių tautininkų sąjungą liaudies dainų klube „Raskila“ atkūrė Rimantas Matulis, o 1990 m. gruodžio 29 d. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo narių-sąjūdinininkų grupė susibūrė į Tautininkų frakciją.
1990 m. rugsėjo 29-30 d. Vilniuje, Mokslų akademijos salėje vykusioje konferencijoje pirmininkavimą Sąjungai perėmė Antano Smetonos brolio Igno anūkas – Rimantas Smetona. 1990 m. vasario 23 d. tuometinė Lietuvos Ministrų Taryba Sąjungą įregistravo kaip politinę partiją.
Veikla
1992 m. spalio mėn. tautininkai kartu su Nepriklausomybės partija ir Lietuvos ūkininkų sąjunga Tautininkų sąjungos vardu dalyvavo rinkimuose į Lietuvos Respublikos Seimą ir gavo 36916 balsų. Tačiau to nepakako, kad sąrašo nariai būtų išrinkti. Seimo nariais tapo tik laimėję rinkimus vienmandatėse apygardose tautininkai Leonas Milčius bei Mečislovas Treinys, partijos rėmėjas, vėliau – narys Alvydas Baležentis, taip pat Nepriklausomybės partijos atstovas Kęstutis Skrebys. 1995 m. kovo 25 d. savivaldybių rinkimuose tautininkai gavo 49 mandatus. 1996 m. spalio mėn. rinkimuose į Seimą tautininkų sąjunga dalyvavo koalicijoje su Lietuvos demokratų partija ir gavo 28 744 balsus, bet neįveikė koalicijoms nustatyto 7 proc. barjero. Į Seimą pateko tik vienmandatėje apygardoje laimėjęs R. Smetona.
1997 m. kovo 23 d. savivaldybių tarybų rinkimuose už tautininkų kandidatus balsavo 169 822 rinkėjai. Išrinkti 23 savivaldybių tarybų nariai, iš kurių du tapo Akmenės ir Vilkaviškio rajonų merais.
2000 m. kovo mėn. rinkimuose į savivaldybių tarybas tarybų nariais išrinkti 13 tautininkų, o Anicetas Lupeika vėl išrinktas Akmenės rajono savivaldybės meru.
2002 m. gruodžio 22 d. savivaldybių tarybų rinkimuose Akmenės rajone LTS gavo daugiausiai balsų (3532, arba 28,5 %) ir 8 mandatus iš 25 (meru perrinktas A. Lupeika); Vilkaviškio rajone – 2095 balsus (10,7 %) ir 3 mandatus iš 27.
2004 m. spalio 10 d. vykusiuose Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose Lietuvių tautininkų sąjunga surinko tik 2482 balsus (0,21 %).
2008 m. vasario 24 d. įvykęs Lietuvių tautininkų sąjungos neeilinis suvažiavimas ir kovo 11 d. įvykęs Tėvynės sąjungos suvažiavimas priėmė nutarimus dėl LTS prisijungimo prie Tėvynės sąjungos.
2012 m. rinkimuose Tautininkų sąjunga dalyvavo keturių partijų koalicijoje (kartu su Lietuvos centro partija, Tautos vienybės sąjunga ir Lietuvos socialdemokratų sąjunga) - Nacionaliniame susivienijime "Už Lietuvą Lietuvoje" ir kėlė kandidatus 26 vienmandatėse apygardose. Nacionalinis susivienijimas surinko 12854 balsus (0,94% nuo dalyvavusių rinkėjų) ir mandatų neiškovojo. Tautininkų sąjungos pirmininkas Gintaras Songaila Vilniaus Senamiesčio rinkiminėje apygardoje gavo 1100 balsų (4,66% nuo dalyvavusių rinkėjų).
2013 m. gruodžio 14 d. įvyko Tautininkų sąjungos suvažiavimas, į kurį susirinko delegatai iš visos Lietuvos. Sąjungos pirmininko rinkimuose dalyvavo Sąjungos vicepirmininkas istorikas Julius Panka, Tarybos narys politologas Marius Kundrotas, bei energetikas Andrius Šimas. Po slapto balsavimo paaiškėjo, kad daugiausia balsų surinko ir naujuoju Tautininkų Sąjungos pirmininku buvo išrinktas Julius Panka.
2015 m. gruodžio 19 d. įvyko III Tautininkų sąjungos suvažiavimas. Naujuoju Tautininkų sąjungos pirmininku išrinktas Audrius Rudys.
2017 m. prie Tautininkų sąjungos prisijungus Respublikonų partijai, partija pasivadino Lietuvių tautininkų ir respublikonų sąjunga.
2022 m. Lietuvių tautininkų ir respublikonų sąjunga prisijungė prie Lietuvos centro partijos ir įkūrė Tautos ir teisingumo sąjungą.
Partijos aktyvas
Aktyviausi partijos nariai 2006 m.:
Bėgiai
thumb|180px|Bėgių jungimas varžtais thumb|180px|Suvirinta bėgio siūlė Geležinkelio bėgiai – dvi lygiagrečios plieno sijos, paklotos ant medinių ar gelžbetoninių pabėgių. Bėgiais rieda specialiai pritaikytos transporto priemonės, kurios vadinamos riedmenimis:
Palyginus su kitomis kelio rūšimis, bėgių paviršius yra labai lygus ir kietas, todėl juo riedančio rato trintis yra maža. Traukinio priešakinio paviršiaus plotas, palyginus su jo ilgiu, irgi gana mažas, todėl traukiniams būdingas ir santykinai nedidelis oro pasipriešinimas. Bėgiai reikalauja mažiau vietos: dviejų kelių geležinkeliu galima pervežti praleisti tokį pat keleivių ir krovinių kiekį, kaip ir keturių eilių automagistralė.
Atstumas arba plotis tarp bėgių – geležinkelio vėžės gali būti įvairus. Junginėje Karalystėje XIX a. būta geležinkelių, kuriuose vėžė buvo platesnė, nei du metrai. Šiuo metu apie 60 % pasaulio geležinkelių tinklo sudaro standartinė 1435 mm vėžė. Plačiosios vėžės geležinkeliuose lengviau pasiekiamas didesnis traukinio greitis, galima vežti didesnio svorio krovinius, tuo tarpu siauruosius geležinkelius pigiau nutiesti. Dideliam greičiui galima pritaikyti ir siaurąjį geležinkelį, tačiau tuomet jo tiesimas yra dar brangesnis.
Kai kurios geležinkelio rūšys naudoja dantytus bėgius, kurie būna pravartūs kai tenka važiuot į stačius šlaitus, kalnus. Lietuvoje didžiąją dalį geležinkelių tinklo sudaro 1520 mm vėžės keliai. Istoriškai susiklostė, jog toks vėžės plotis atėjo kartu su XIX a. nutiestomis geležinkelių magistralėmis Sankt Peterburgas - Varšuva ir Liepoja - Romnai. Kaizerinės Vokietijos okupacijos laikotarpiu didelė dalis geležinkelių buvo perkeista į 1435 mm pločio vėžę, tačiau 1944 m. po SSRS okupacijos visas Lietuvos geležinkelių tinklas buvo atkeistas į rusišką 1520 mm pločio vėžę.
Balčiūniškiai (Anykščiai)
Balčiūniškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Surdegio.
FK Juventa-99 Šiauliai
Šiaulių futbolo klubas „Juventa-99“, o trumpai Šiaulių „Juventa-99“ bei FK „Juventa-99“– Lietuvos futbolo klubas iš Šiaulių.
Istorija
Klubas įkurtas 1999 metais. Nuo 2000 metų žaidė II lygos pirmenybėse.
2017 m. kovas LFF taurės turnyre pradėjo nuo pirmojo etapo (1/32 f.), o burtai lėmė Pirmos lygos komandą FK Panevėžys. Tik rungtynių pabaigoje nusileido varžovams 0:1.
2018 m. buvo nuspręsta žaisti Trečios lygos pirmenybėse. O vėliau atsisakyta planų dalyvauti bet kurio rango pirmenybėse.
2020 m. klubas po dvejų metų pertraukos grįžo į LFF II lygos Vakarų zonos pirmenybes. Nepateko į geriausių šešetuką. Antrame etape kovojo dėl 7-12 vietų. Užėmė septintą vietą pirmenybėse.
Klubo simbolika
Klubo logotipe pavaizduota Juventa - (lot. juventa - jaunystė) - romėnų amžinos jaunystės deivė, Kapitolijuje garbinta kartu su Jupiteriu, ir simbolizavo Romos valstybės amžiną jaunystę ir futbolo kamuolys ir visa tai raudoname skyde. Klubui minint 20 metų veiklos metines klubas 2020 m. atnaujino savo logotipą. Naujame logotipe išlieka deivė Juventa, ant jos galvos atsiranda laurų vainikas simbolizuojantis klubo pergales, taip pat Klubo įkūrimo data. Pagrindinės klubo spalvos - juoda, raudona ir balta lieka nepakitusios.
Klubas panašiu pavadinimu
Klubas Juventa '99 taip pat egzistuoja Lenkijoje, Starachovicės mieste. Klubas žaidė Lenkijos III lygos pirmenybėse tarp 2007-2013 m.
Sportinės aprangos
Ankstesniais metais komanda žaidė raudonos spalvos sportine apranga: raudoni marškinėliai, balti arba raudoni šortai, baltos kojinės.
Svečiuose kartais žaisdavo juodomis aprangomis. ( Čia: 2014 m.)
Nuo 2016 m. juodos aprangos tapo ir namų rungtynių, ir svečių aprangomis.
Spalvinė gama (2000-2015)
Raudona ir balta spalvos. raudoni marškinėliai, šortai ir baltos kojinės.
Spalvinė gama (nuo 2016)
Nuo 2016 m. žaidžia juodomis aprangomis.
Sudėtis
Atnaujinta:
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
448 m.
448 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Baublys
Žodis baublys reiškia:
Paukščiai:
Aleksandras Merkelis
Aleksandras Merkelis (1907 m. sausio 24 d. Mikaičiai, Gruzdžių valsčius – 1994 m. sausio 11 d. Flušingas, Niujorkas, Kvinso raj., palaidotas Kaune) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, rašytojas, žurnalistas, visuomenininkas.
Biografija
Mokėsi Žagarės Saulės progimnazijoje, 1925 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1932 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė lietuvių ir rusų filologijos studijas. 1927 m. su kitais įsteigė studentų korporaciją „Samogitia“.
1927–1928 m. dirbo mokytoju Kauno „Aušros“ berniukų gimnazijoje, 1929–1931 m. Šiaulių mokytojų seminarijoje. Nuo 1931 m. vertėsi žurnalistika, 1936–1940 m. žurnalo „Jaunalietuvių vadovas“ redaktorius, 1937 m. – Eltos Vidaus informacijos skyriaus redaktorius. 1938–1939 m. prezidento A. Smetonos sekretorius. 1939 m. balandžio 13-lapkričio 2 d. dienraščio „Lietuvos aidas“ redaktorius, pradėjęs leisti laikraščio „Lietuvos aidas“ vakarinę laidą. 1941–1942 m. dirbo Studijų biure ir parengė dokumentinį veikalą apie Raudonąjį terorą Lietuvoje 1940 m. birželio 15 d. – 1941 m. birželio 27 d. 1944 m. veikalas nusiųstas į Švediją, vėliau – į JAV Kersteno komitetą. 1943–1944 m. dienraščio „Ateitis“ kultūros skyriaus redaktorius. Spaudoje reiškėsi nuo 1924 m. ir bendradarbiavo per 50 laikraščių ir žurnalų, daugiausia rašė kultūros klausimais.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, redagavo lietuvių pabėgėlių stovyklų leidinius. 1946 m. Hanau lietuvių stovykloje pradėjo leisti „Radijo žinias“, virtusias „Informaciniu biuleteniu“, rotatoriumi spausdintą 20 p. savaitraštį „Lietuvių žinios“. 1945 m. Fuldos lietuvių stovykloje suorganizavo spaustuvėje spausdinamą savaitraštį „Mūsų viltis“, 1946 m. Visbadeno stovykloje redagavo savaitraštį „Lietuvių tremtinių žinios“. 1947 m., 1948 m. ir 1949 m. redagavo „Mūsų kalendorių“ ir 1948 m. leidinį apie Vydūną. A. Merkelio pastangomis 1946 m. gegužės 11-12 d. Hanau buvo sušauktas pirmasis tremties lietuvių žurnalistų suvažiavimas, kuris jį išrinko valdybos viršininku; nuo 1947 m. Šveinfurte antrojo žurnalistų suvažiavimo iki 1953 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos valdybos pirmininkas. 1949 m. persikėlė į JAV, kurį laiką dirbo laikraščio „Vienybė“ redakcijoje.
Nuo 1924 m. bendradarbiavo spaudoje, paskelbė daugiau kaip 3000 straipsnių, daugiausia rašė kultūros klausimais. Parašė apybraižą apie S. Daukantą ir M. Valančių, pjesių, radijo vaidinimų. Redagavo jubiliejinę knygą „Vydūnas“ (1948 m.), parašė monografiją apie Vydūną (neišleista).
Macara del Valas
Macara del Valas – Italijos miestas Sicilijoje, Trapanio provincijoje. Miestas yra kairėje Macaro žiočių krante. Tai žemės ūkio ir žvejybos centras, kurio uoste yra didžiausias žvejybos laivynas Italijoje.
Istorija
Miestą įkūrė finikiečiai IX a. pr. m. e. ir pavadino Mazar („uola“). Po to Macalą valdė graikai, kartaginiečiai, romėnai, vandalai, ostgotai, Bizantija, kol 827 m. atvyko arabai. Jiems valdant Sicilija buvo padalinta į tris administracinius regionus: Val di Noto, Val Demone ir Val di Mazara. Miestas buvo svarbus prekybos uostas ir švietimo vieta. Miesto centras Kasbah išlikęs iš tų klestėjimo laikų.
1072 m. Macarą užėmė Rodžerio I normanai, 1093 m. įkurta Macara del Valo vyskupystė.
Po imperatoriaus Frydricho II mirties Sicilija atiteko Angevinams, po to Aragono ispanams. Valdant Aragonui (1282–1409 m.) miestas nusmuko ekonomiškai, politiškai ir demografiškai. Nuo 1713 m. miestą penkerius metus valdė Savojiečiai, po to 16 metų Habsburgai, kol jis atiteko Burbonams. 1860 m. Macarą užėmė Giuseppe Garibaldi ir prijungė prie Italijos karalystės.
Dabartis
Dabar miestas turi milžinišką laivyną ir kartais pykstasi su Šiaurės Afrikos šalimis dėl žvejybos teisių. šis sektorius po truputį nyksta ir dalies todėl, kad mažėja norinčių dirbti laivuose.
Macara del Valas pagal procentinę sudėtį yra tarp Italijos miestų, turinčių daugiausiai emigrantų. Didžioji jų dalis yra iš Tuniso ir kitų Magrebo šalių. Jie linkę gyventi netoli senamiesčio. Čia yra vietinė mokykla, valdoma Tuniso vyriausybės, kur mokama arabų ir prancūzų kalbomis. Tai buvo sukėlę ginčų.
1998 m. kovą miestas atsidūrė šalies žiniose, kai žvejų laivas 500 m gylyje netoli uosto rado bronzinę statulą, pavadintą „Šokantis satyras“. Manoma, kad ją sukūrė graikų skulptorius Praksitelis. Dabar ji yra vietiniame muziejuje po viešnagės Romoje ir Aičio prefektūroje, Japonijoje. Po to padidėjo turistų skaičius mieste, dar buvo vykdoma reklaminė kampanija su šūkiu Mazara del Satiro.
449 m.
449 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Eglinis (reikšmės)
Eglinis tai:
Viršvalandžiai
Viršvalandžiai – paskutinioji rašytojos Jurgos Ivanauskaitės eseistikos, laiškų bei meditacijų knyga. Veikalą spaudai parengė menininkės motina Ingrida Korsakaitė. Išleista jau po Jurgos Ivanauskaitės mirties – 2008 m.
„Viršvalandžiai“ užima ypatingą vietą visoje Jurgos Ivanauskaitės kūryboje. Čia atsisakoma autorei įprasto maišto, socialinių normų laužymo, o teigiamos krikščioniškosios vertybės – nuolankumas, meilė bei atjauta.
Knygos struktūra
„Viršvalandžius“ sudaro 32 trumposios prozos kūriniai – esė, publikuotos „Dialoge“, „Moteryje“ ir kituose leidiniuose, laiškai seseriai Radvilei Racėnaitei, rankraščiai su autorei patikusiomis žymių žmonių mintimis, dienoraščio ištraukos.
Day.lt
Day.lt – virtualus kalendorius internete. Svetainėje kasdieną pateikiama atnaujinta tos dienos informacija: savaitės diena, dangaus kūnų padėtys, oro temperatūra, vardadieniai, šventės ir pan. Svetainėje publikuojamas išsamus vardų žinynas, kuriame lankytojams yra galimybė komentuoti ir įvertinti norimą vardą.
Day.lt internete pasirodė 2003 m. rugsėjo 15 d.
2004 m. birželio 7 dieną day.lt buvo išrinkta geriausia svetaine 9-ajame www svetainių čempionate kategorijoje „Viena tema“ ir taip pat laimėjo Grand Prix.
Bakuma
Bakuma – miestas ir subprefektūra Centrinės Afrikos Respublikos centrinėje dalyje, Mbomu prefektūroje. Netoliese yra Bakumos oro uostas.
Yossi Benayoun
Jozefas Šajus „Josis“ Benajūnas ( g. 1980 m. gegužės 5 d. Dimonoje, Izraelyje) – buvęs žydų futbolininkas, atakuojantis saugas. Kitados atstovavo savo šaliai ir buvo Izraelio rinktinės kapitonu.
Karjera
Yossi Benayoun pradėjo žaisti futbolą sulaukęs 9 metų Hapoel Be'er Sheva FC jaunimo klube.
Jaunąjį talentą pastebėjo Ajax klubas. Būdamas 16 metų tapo geriausiu Ajax jaunimo komandos žaidėjas.
Vėliau persikėlė į Maccabi Haifa, kur žaidė kartu su Raimondu Žutautu. Maccabi Haifa gretose sužaidė 130 rungtynių ir pelnė 55 įvarčius.
Rungtyniavo Ispanijos Racing de Santander klube, sužaidė 101 rungtynes ir pelnė 21 įvartį.