cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikola Pusenas
Biografija
Nikola Pusenas gimė 1594 m. birželio 15 d. Lez Andeli miestelyje Normandijoje, netoli Ruano. Jo tėvas buvo karys, o motina valstietė. Tapyba Nikola susidomėjo, kai 1611 m. jo gimtąjį miestą aplankė Kventinas Varenas (Quentin Varin) (1570−1634 m.), vėlyvojo manierizmo atstovas. Kartu su juo 1612 m. Pusenas išvyko mokytis į Paryžių. Mokėsi pas dalininkus Žoržą Lalemaną (apie 1580−1636) ir Ferdinandą Elį (1580−1649).
1621 m. Paryžiuje su F. de Šampeniu dekoravo Liuksemburgo rūmus. Žinoma, kad buvo nutapęs šešis paveikslus jėzuitams, bet nei vienas iš jų neišliko. 1623 m. jis gavo užsakymą nutapyti „Mergelės Marijos mirties“ paveikslą Notr Damo koplyčioje. Šis po Didžiosios revoliucijos buvo ilgai laikomas pražuvusiu, pakol XXI a. pr. neatrastas provincijos bažnyčioje Belgijoje. 1622 m. jis sutiko poetą Džovanį Batistą Mariną (1569−1625), kuris užsakė piešinių Ovidijaus eilių tema ir tikriausiai galutinai paskatino vykti į Romą. Nuo 1624 m. (su pertrauka) gyveno Italijoje. Romoje studijavo antikines liekanas kartu skulptoriumi Fransua Diugenua (1597−1643). Trumpai mokėsi Domenikino studijoje. Per Dž. B. Mariną susipažino su kolekcionuotoju Marčelu Sakečiu (1586−1629). Kardinolas Frančeskas Barberinis (1597−1679) užsakė du paveikslus: „Jeruzalės šventyklos sunaikinimas“ (atliktas 1625 m.) ir „Germaniko mirtis“ (1626−1628 m.). 1628 m. jis gavo vienintelį viešą užsakymą Romoje: nutapyti paveikslą „Šv. Erazmo kankinystė“ Šv. Petro bazilikai (dabar Vatikano pinakotekoje). Šis paveikslas buvo laikomas nenusisekusiu.
1629 m. dailininkas rimtai susirgo ir buvo Romoje slaugomas Žako Diugė šeimos, kurių dukrą Aną Mariją vėliau vedė. Kartu pasikeitė ir jo darbų kryptis, jis vis labiau pradėjo linkti link klasikinės renesanso dailės, visų pirma Rafaelio, pavyzdžio. 1632 m. N. Pusenas išrinktas Romos Šv. Luko akademijos nariu, 1634 m. gavo užsakymą iš Prancūzijos kardinolo Rišeljė sukurti seriją paveikslų bakchanalijų tema. Maždaug tuo pat metu antikvaras Kašianas dal Pocas (1588−1657) užsakė paveikslų seriją „Septynių sakramentų“ tema, iš kurių šeši išliko. N. Pusenas tikėjo (Antikos) „imitacijos“ doktrina ir tapė mitologines temas pagal Ovidijų. Jis tapo „archeologu“, numizmatu, mokslininku. Pusenas naudojo mokslinius metodus, matavo statulas, nagrinėjo vazas, sarkofagus, mozaikas. Kartu jis tarsi izoliavosi nuo realybės. Iki 1633 m. buvo visaapimanti Ticiano įtaka. Vėliau Pusenas susidomėjo Senojo testamento ir istoriniais siužetais („Aukso veršio garbinimas“, 1635 m., Londono nacionalinė galerija). Kai Ticiano įtaka išblėso, išryškėjo dar griežtesnis klasicizmas, atitinkantis vėlyvąjį Rafaelį. Pusenas bandė išreikšti emocijas gestais, poza ir veidų išraiška.
1640−1642 m. N. Pusenas gyveno Paryžiuje, buvo Liudviko XIII vyriausiasis rūmų dailininkas. Čia jis puošė altorius ir kūrė karališkų spaudinių titulinius puslapius. Vienas jo pagrindinių drabų buvo Didžiosios galerijos dekoravimo darbai Luvre. Tikriausiai šis darbas, įtraukęs daugelį pagalbininkų, nepatiko dailininkui. Paryžiuje N. Pusenas buvo sutiktas su pavydu ir intrigomis, tad pasiteisinęs poreikiu parsigabenti žmoną 1642 m. rugsėjo mėn. jis grįžo į Romą, kur ir nugyveno likusį gyvenimą. 1642 m. mirus Rišeljė ir 1643 m. Liudvikui XIII jam taip ir nebeprireikė pratęsti projektų Prancūzijoje. 1648 m. dailininkas pradėjo tapyti seriją peizažų, kurie laikomi ypač reikšmingais suformuojant klasikinio peizažo žanrą. Reikšmingiausiais jo vėlyvosios kūrybos darbais yra 1660−1664 m. atlikta „Ketverių metų laikų“ paveikslų serija. N. Pusenas mirė 1665 m. lapkričio 19 d. Romoje, buvo palaidotas San Lorenzo in Lucina bažnyčioje.
Puseno darbai
thumb|right|260px|„Sabinių pagrobimas“, apie 1635 m., [[Metropoliteno meno muziejus, Niujorkas]] Puseno kūryba buvo gausi. Pirmąją darbų grupę sudarė istorinių temų paveikslai: Daugumai mūsų tie paveikslai gali atrodyti pernelyg racionalistiniai ar intelektualūs, tačiau jie patiko XVII a. prancūzams, ką liudija išlikę komentarai apie paveikslus.
Kitą Puseno darbų grupę sudaro „Bakchanalija“, „Floros triumfas“, „Jupiterio vaikystė“. Čia Pusenas pasireiškė kaip ritmo genijus. Tai tarsi tapybos muzika.
Prieš 1650 m. Pusenas susidomi kraštovaizdžiu. 1648 m. dviejuose kūriniuose, iliustruojančiuose gamtos siužetą, jis pademonstravo nepaprastą paprastumą ir ramumą. Gamtoje yra mitų kilmė (ši samprata buvo primiršta po Vergilijaus). Todėl Puseno kraštovaizdžio kūriniai liko idealu ateinantiems šimtmečiams.
Po 1650 m. Pusenas tapo tarsi atsiskyrėliu. Iki mirties jis dar labiau išvystė savo stilių. Kai kuriuose jo darbuose figūros įgauna antgamtišką didingumą, gamta neįtikėtiną žavesį (4 paveikslų serija „Metų laikai“, 1660−1664, Luvras).
Kiaunorių pradinė mokykla
Kiaunorių pradinė mokykla – mokykla, buvusi Kiaunorių kaime (Kelmės rajono savivaldybė). Buvęs įmonės kodas 9009617.
Istorija
thumb|left|Kiaunorių mokykla apie 1947 m.
1919 m. įsteigta pradinė mokykla, 1953–1994 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, 1994–2005 m. pagrindinė mokykla. 2005 m. rugsėjo 1 d. Kiaunorių mokykla reorganizuota į Mockaičių pagrindinės mokyklos Kiaunorių pradinio ugdymo skyrių, kuris 2012 m. rugpjūčio 29 d. sprendimu Nr. T-254 buvo uždarytas.
2004 m. mokykloje mokėsi 44 moksleiviai, 2012 m. – 4.
Peru
Peru, oficialiai Peru Respublika (isp. Perú arba República del Perú; keč. Piruw) – valstybė Pietų Amerikoje, kuri ribojasi su Ekvadoru ir Kolumbija šiaurėje, su Brazilija – rytuose, su Bolivija – pietryčiuose ir su Čile – pietuose. Vakaruose Peru pakrantes skalauja Ramusis vandenynas.
Istorija
thumb|left|220px|[[Maču Pikču]]
Apie 17 500 m. pr. m. e. pirmieji gyventojai pasirodė Peru teritorijoje. Tai įvyko praėjus keliems amžiams po to, kai gyventojai iš Azijos persikėlė į Ameriką per Beringo sąsiaurį. Seniausi radiniai Peru teritorijoje randami Pikimačajaus urve (Ajakučo regionas). Libertado ir Taknos regionuose randama 12 tūkst. metų senumo radinių. Iki paskutiniojo ledynmečio pabaigos Peru gyventojai gyveno gentimis. III tūkst. pr. m. e. susiformavo pirmieji teokratiniai miestai-valstybės. Šiuo laikotarpiu įsigalėjo Karalio, Vikuso, Viru, Čavino ir Parakaso kultūros. Šio periodo pabaigoje virš kitų kultūrų iškilo Čavino kultūra, kuri darė didelę įtaką aplinkinėms valstybėms. Čavinai užgožė naujai susiformavusias Močikos, Limos, Naskos, Vario ir Tihuanako kultūras.
XVI a. Fransisko Pisaro vadovaujami ispanų konkistadorai užkariavo Inkų imperiją ir įkūrė Peru vicekaralystę, kuri tęsėsi nuo dabartinės Panamos iki Argentinos. Konkistadorai Peru rado ieškotų turtų: aukso, sidabro, įvairių metalų. 1535 m. ispanai įkūrė sostinę sau palankesnėse gamtinėse sąlygose – prie jūros. Sostinė, pavadinta Lima, tapo vienu svarbiausių Pietų Amerikos centrų. 1551 m. Limoje įkurtas pirmasis Pietų Amerikoje Šv. Morkaus universitetas. Savo gyvavimo laikotarpiu Peru vicekaralystė buvo visos labiausiai klestinti Ispanijos kolonija.
XX a. 9 dešimtmečio pabaigoje Alano Garsijos (Alan García Pérez) valdoma Peru pakliuvo į gilią ekonominę krizę. Griebęsis drastiškų reformų, prezidentas sukėlė teroristinių organizacijų pasipriešinimą ir 1992 m. į valdžią atėjo japonų kilmės prezidentas Alberto Fujimori. 2001 m. Peru įsitvirtino demokratiškas Alejandro Toledo valdymas. Dėl prezidento korupcijos skandalo, privatizacijos sukeltų ekonominių problemų ir atgimstančio Švytinčio kelio partizaninio judėjimo 2006 m. į valdžią sugrįžo Alanas Garsija.
Politinė sistema
thumb|right|Peru vyriausybės rūmai
Peru – prezidentinė, unitarinė, decentralizuota respublika. Veikia pagal 1993 m. spalio 31 d. ratifikuotą konstituciją. Pagal ją, valdžia suskirstyta į vykdomąją, įstatymų leidžiamąją ir teisminę.
Vykdomoji valdžia skirstoma į 3 lygmenis:
Įstatymų leidžiamajai valdžiai atstovauja vienų rūmų Respublikos Kongresas, kurį sudaro 120 narių, renkamų 5 metų kadencijai. Be to, nepriklausomai veikia Konstitucinis Tribunolas.
Teisminę valdžią sudaro Aukščiausiasis Teismas, aukštesnieji teismai, pirmos instancijos teismai ir vietiniai teismai.
Peru Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 7 d.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|Peru žemėlapis
Peru teritorija padalinta į 25 departamentus, 180 provincijų ir 1747 apygardas. Limos provincija nepriklauso nė vienam departamentui ir turi atskirą statusą. Iki 2002 m. Peru buvo padalinta į 24 departamentus, kadangi Kaljao turėjo konstitucinės provincijos statusą.
Dabartiniai Peru departamentai yra šie:
Geografija
Dėl šaltosios Peru srovės šaliai būdingas sausas, dykumos tipo klimatas. Peru pietuose, šalia Čilės sienos, prasideda sausiausia pasaulio dykuma – Atakamos dykuma. Nuo čia iki pat Limos, kuri yra maždaug Peru pakrantės viduryje, lyja labai retai. Sostinėje Limoje beveik niekad nelyja, tačiau dažnai laikosi labai drėgnas rūkas.
Į šiaurę nuo Limos žemės kokybė ir lietaus kiekis didėja, todėl čia įmanoma žemdirbystė ne tik upių deltose. Temperatūra svyruoja nuo 12 °C žiemą iki 35 °C vasarą.
Iškart už pakrantės prasideda Andų kalnai. Šiame regione kai kurie kalnai iškyla daugiau nei 6000 metrų virš jūros lygio. Aukščiausias Peru taškas Anduose esantis Uaskarano kalnas, kurio aukštis 6768 m virš jūros lygio. Tarp kalnų grandinių yra aukšta plynaukštė Altiplanas. Čia yra Titikaka ežeras 3800 m aukštyje, pusiau Peru ir Bolivijoje. Titikakos ežeras didžiausias visoje Peru. Peru valstybei priklausanti ežero dalis yra 8340 km² ploto. 3300 m aukštyje vidutinė metinė temperatūra yra apie 16 °C. Didesni šio regiono miestai yra Uarasas ir Kuskas. Šalia Kusko yra ir legendinis inkų miestas Maču Pikču.
Už Andų prasideda tropinių miškų regionas Selva. Metinė vidutinė temperatūra ten siekia 26 °C, o metinis kritulių kiekis 3800 mm per metus. Čia prasideda Amazonė, kuri teka Brazilijos link. Vienintelis didesnis ir turizmui svarbus miestas šiame regione yra Ikitosas. Iš Limos jis pasiekiamas tik lėktuvu arba laivu.
Didžiausi miestai
Svarbiausi uostai: Kaljao, Čimbotė, Moljendas, Ilas.
Ekonomika
thumb|left|Pasėliai drėkinamuose kalnų šlaituose
Peru valstybė, kurios pajamos paremtos daugiausia pramonės produkcija ir žemės ūkiu. Derlinguose upių slėniuose, drėkinamose žemėse auginami kukurūzai, kviečiai, medvilnė, cukranendrės, vaisiai. Kalnuose kavos plantacijos. Selvoje kertami miškai. Viena svarbiausių šalies ūkio šakų – žvejyba. Šalis užima labai aukštas vietas pagal 1 gyventojui sugaunamos žuvies kiekį.
Andų kalnai turtingi naudingųjų iškasenų. Išgaunamas cinkas, sidabras, geležies rūda, švinas, varis, akmens anglys, alavas, auksas. Peru šiaurės vakaruose yra naftos telkinių.
Pramonė daugiausia apdirba maisto produktų žaliavas, perdirba žuvį; metalurgija. Svarbiausios eksporto prekės yra žuvies produktai, auksas ir kiti metalai, nafta, kava, medvilnė, cukrus. Svarbiausi prekybiniai partneriai: JAV, Kolumbija, Kinija, Japonija, Čilė.
Kadangi Peru valstybėje daug istoriniu, gamtiniu atžvilgiu reikšmingų vietų, todėl intensyviai vystomas turizmas.
Antoinette Nana Djimou Ida
Antoinette Nana Djimou Ida (g. 1985 m. rugpjūčio 2 d. Dualoje) – Kamerūne gimusi, bet Prancūzijai atstovaujanti daugiakovininkė. Europos uždarų patalpų čempionė ir šalies olimpinės tikrinės narė.
Peru
Demografija
thumb|right|Baranko bažnyčia Limoje thumb|left|Kečujai thumb|right|Tradicinis Kostos šokis Marinera thumb|right|Tradicinis Señor de los Milagros, Lima thumb|right|Inkų kultūros židinys – [[Kuskas]]
Peru išsiskiria tuo, kad net 45 % jos gyventojų sudaro gryni indėnai: inkų palikuonys – kečujai (skirstomi į atskiras etnines grupes), aimarai, įvairios nedidelės Amazonijos indėnų gentys. Taip pat didelė gyventojų dalis metisai. Baltaodžiai kreolai sudaro vos 10 % perujiečių. Yra juodaodžių, išeivių iš Kinijos, Japonijos.
Nors dauguma šalies gyventojų neispaniškos kilmės, tačiau pagrindinė valstybinė kalba, naudojama visose gyvenimo sferose yra ispanų. Kečujų ir aimarų kalbos taip pat turi valstybinės kalbos statusą, tačiau jomis kalba daugiausia tik indėnai. Šios kalbos vis labiau praranda savo svarbą, nes vis daugiau indėnų jau kalba tik ispaniškai.
Peru – katalikiška šalis. 81 % šalies gyventojų išpažįsta katalikybę. Yra protestantiškų tikėjimų atstovų. Nuošaliuose kalnų rajonuose ir Amazonijoje dar yra vietinius tikėjimus išpažįstančių indėnų genčių.
Peru vidutinis gyventojų tankumas 22 žm./km². Vis dėlto gyventojai šalyje pasiskirstę labai netolygiai. Tankiai gyvenami paupių slėniai. Net 8 mln. iš 27 mln. perujiečių gyvena Limoje ir jos apylinkėse. Dėl spartaus augimo miestas susiduria su rimtomis socialinėmis problemomis. O kalnai, ypač Amazonija, apgyvendinti labai retai.
Kultūra
Peru kultūra unikali, kadangi susiformavo veikiant, iš vienos pusės, ispanų užkariautojams ir jų atnešto katalikų tikėjimo, iš kitos pusės, ypatingai kaimiškose vietovėse, išliko daug tradicijų, kurios siekia dar inkų ir kitas kultūras, egzistavusias dar prieš užkariaujant ispanams.
Apie 85 proc. Peru gyventojų yra katalikai (prievartinės užkariautojų misionieriškos veiklos rezultatas), tačiau didelė dalis senųjų tradicijų išliko ir katalikiškuose ritualuose. Paskutiniu metu didelę sėkmę turi evangelikų sektos.
Šalyje išlikę daug šimtmečius siekiančią senovinę indėnų kultūrą menančių šventyklų, tvirtovių, piramidžių. Senovinė inkų ir kitų indėnų kultūrų dvasia vis dar gyva atskirose indėnų bendruomenėse, nors daugelis senųjų amerikiečių jau praradę saitus su protėviais ir taikosi prie moderniųjų tradicijų.
Kultūrinis gyvenimas susitelkęs keliuose didžiuosiuose miestuose. Vien tik Limoje gyvena apie trečdalį šalies gyventojų. Ši tendencija turi ir didelių socialinių pasekmių: skurdas ir nusikalstamumas Limoje tiesiog krenta į akis. Limoje galima gėrėtis daugeliu kolonijinio stiliaus prašmatnių pastatų.
Muzika
Vienas iš gyvųjų senųjų kultūrų palikimų – muzika. Ypatinga, tik Andų regionui būdinga muzika dažnai skamba įvairiose šalies vietose, bei garsina šalį pasaulyje. Įvairiais pučiamaisiais instrumentais (quena, pinkillo, erke, siku) atliekama muzika atgaivina senasias kultūras. Viena garsiausių Andų muziką populiarinančių Peru grupių – Sukay. Ispaniškos kultūros pakrantėje populiari salsa, latina pop muzika. Viena iš tradicinių regiono melodijų ir šokių – marinera.
Čačanis
Čačanis  – ugnikalnis Pietų Peru, Anduose, Arekipos departamente, aukščiausias iš trijų ugnikalnių, supančių Arekipą. Aukštis 6057 m.
Dėl sauso klimato, kalno viršūnėje nėra pastovių ledynų. Ugnikalnio veikla nėra žinoma. Čačanis – populiarus turistinis objektas, į kalno viršūnę rengiami žygiai. Ugnikalnio pavadinimas kečujų kalba reiškia „sijoną“ ir dažnai minimas vietinėse legendose.
Vaclovas Šliogeris
Vaclovas Šliogeris (1901 m. rugpjūčio 21 d. Petrapilis – 1978 m. gegužės 13 d. Sidnėjus, Australija, palaikai pervežti į Lietuvą ir 1979 m. palaidoti šeimos kape Kaune, Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
Gimė stambaus imperijos valdininko šeimoje Sankt Peterburge. Jo gimtuose namuose klestėjo lietuvybės dvasia, lankėsi Jonas Basanavičius, Antanas Smetona, Antanas Žmuidzinavičius ir kiti to meto Lietuvos šviesuoliai, skambėjo lietuvių kalba. Petrapilyje baigė 7 klases. Paskelbus Lietuvos nepriklausomybę, jis, vos 17 metų gimnazistas, bandė stoti savanoriu į Lietuvos kariuomenę. Buvo priimtas tik po metų, sulaukus pilnametystės. 1919 m. lapkričio 7 d. įrašytas į Antrojo pėstininkų pulko 7-osios kuopos kareivių sąrašus. Dalyvavo kovose su bermontininkais. 1920 m. sausio mėn. išsiųstas į Kauno karo mokyklą mokėsi artilerijos skyriuje. Mokyklą baigė 1920 m. spalio mėn., suteikus leitenanto laipsnį paskirtas į Antrąjį Artilerijos pulką ir išvyko į lenkų frontą. 1922 m. paskirtas pulko mokomosios komandos vyresniuoju karininku.
1924 m. vedė Eleną Sedleckaitę, su kuria susipažino lenkų fronte, prie Trakų. 1928 m., nenutraukdamas tarnybos kariuomenėje, baigė Vytauto Didžiojo universiteto ekonomikos fakultetą. 1930–1931 m. baigė Vytauto Didžiojo karininkų kursų pulko vado padėjėjų ir bataliono vadų kursą. 1931 m. paskirtas į kariuomenės inspekcijos artilerijos skyrių. 1933–1934 m. Paryžiuje mokėsi Prancūzijos imperatoriškojoje karo akademijoje ir gavo kapitono laipsnį. Grįžęs dėstė Karo mokykloje, 1934 m. majoras. Nuo 1935 m. liepos mėn. iki 1937 m. lapkričio mėn. Lietuvos Respublikos Prezidento Antano Smetonos adjutantas, vykdė ypatingus Valstybės pavedimus. 1937 m. paskirtas Kariuomenės Tiekimo valdybos ūkio inspektoriumi. 1939 m. pulkininkas.
Prasidėjus TSRS okupacijai 1940 m. liepos 2 d. atleistas iš pareigų ir paleistas į atsargą. Pirmos sovietų okupacijos metu vengė viešumos, dėstė Marijampolės gimnazijoje. 1940 m. įsijungė į rezistencinę veiklą. Prasidėjus Vokietijos-TSRS karui 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis. Rezistencinės veiklos nenutraukė per visą vokiečių okupacijos laikotarpį.
1944 m. birželio mėn. su vyresniuoju sūnumi pasitraukė į Vakarus. Prancūzų okupacinėje zonoje dirbo policininku. Prancūzijos vyriausybė jam pasiūlė tarnybą Madagaskare, svetimšalių legione, tačiau jis pasirinko ramesnį gyvenimą ir 1949 m. persikėlė gyventi į Australiją, kur dirbo Naujojo Pietų Velso geležinkelių tarnyboje. E. Šliogerienė su jaunesniuoju sūnumi liko gyventi Kaune. Daug kartų teko slapstytis nuo išvežimo, buvo tardoma. Su vyru daugiau nesusitiko.
Bibliografija
Šliogeris, Vaclovas. Antanas Smetona – žmogus ir valstybininkas. Sodus (Mich.) – Bachunas, 1966.
Tomo teorema
Tomo teorema – Viljamo I. Tomo 1928 m. suformuluotas principas: „Jei žmonės situacijas laiko tikromis, jų pasekmės tampa realios“.
Dar 1923 m. V. Tomas tvirtino, kad kasdieniame gyvenime bet koks situacijos apibrėžimas nulemia ne tik dabartį, bet ir viso gyvenimo nuostatą bei paties individo asmenybę.
Kursko sritis
Kursko sritis  – Rusijos sritis, įeinanti į Centrinę federalinę apygardą.
Sritis įkurta 1934 m. birželio 13 d.
Geografinė padėtis
thumb|left|200px|Kursko srities ribos ženklas pakelėje Kursko sritis išsidėsčiusi tarp 50°54' ir 52°26' šiaurės platumų bei 34°05' ir 38°31' rytų ilgumos. Šiauriausia srities dalis yra Železnogorsko rajone, piečiausia – Belajos, vakariausia – Rylsko, ryčiausia – Kastornojės rajonuose.
Šiaurės vakaruose Kursko sritis ribojasi su Briansko sritimi (120 km), šiaurėje – su Oriolo (325 km), šiaurės rytuose – su Lipecko (65 km), rytuose – su Voronežo (145 km), pietuose – su Belgorodo sritimis (335 km). Pietvakariuose ir pietuose – Ukrainos Sumų sritis (245 km).
Istorija carinės Rusijos laikais
1708 m. – Rusija padalinta į 8 gubernijas, ir dabartinė Kursko sritis priskirta Kijevo gubernijai.
1719 m. – Kijevo gubernija sudalinta į 4 provincijas – Kijevo, Belgorodo, Sevsko ir Oriolo. Dabartinės Kursko srities teritorija priklausė Belgorodo ir Sevsko provincijoms.
1727 m. – sukurta Belgorodo vietininkija (наместничество), kurią sudarė Belgorodo, Sevsko ir Oriolo provincijos.
1749 m. – Belgorodo vietininkija performuota į Belgorodo guberniją.
1779 m. – suformuota Kursko vietininkija, sudaryta iš 15 ujezdų (apskričių) – Belgorodo, Bogatijo, Dmitrijevo, Koročansko, Kursko, Lgovo, Novyj Oskolo, Obojanės, Putivlio, Rylsko, Staryj Oskolo, Sudžos, Timo, Fatežo, Ščigrų. Buvo įkurti miestai ujezdų centrai:
1797 m. – Kursko vietininkija pertvarkyta į Kursko guberniją, kuri egzistavo iki 1928 m.
Istorija TSRS laikais
1928 m. liepos 16 d. buvo pakeistas TSRS administracinis skirstymas, suformuoti sritys, apygardos ir rajonai. Buvusių Voronežo, Kursko, Oriolo ir Tambovo gubernijų teritorijoje buvo sudaryta Centrinė Juodžemio sritis. Iš buvusios Kursko gubernijos sudarytos apygardos: Rytinė gubernijos dalis įėjo į Voronežo ir Ostrogožo apygardas.
1929 m. buvo įkurta Staryj Oskolo apygarda iš 13 rajonų, prijungtų iš Voronežo (8 rajonai), Ostrogožsko (3 rajonai), Kursko (1 rajonas) ir Belgorodo (1 rajonas) apygardų.
Centrinė Juodžemio sritis buvo padalinta į dvi sritis – Voronežo (ją sudarė buvusios Voronežo ir Tambovo gubernijos) ir Kursko (buvusios Kursko ir Oriolo gubernijos).
1937 m. nuo Kursko srities atskyrė Oriolo sritį.
1954 m. iš Kursko srities 23 rajonai perduoti naujai kuriamai Belgorodo sričiai, o 3 rajonai – irgi naujai kuriamai Lipecko sričiai. Kursko srityje liko 36 rajonai.
1960 m. Kursko sritis turėjo 33 rajonus.
1964 m. sausio 1 d. buvo sustambinti kaimiškieji rajonai – iš 33 buvo sudaryta 12 stambesnių. Kovo 3 d. rajonų skaičius padidėjo iki 14.
1965 m. rajonų padaugėjo iki 19.
1966 m. buvo sukurti 3 nauji rajonai – Korenevo, Chomutovkos ir Čeremisinovo. Rajonų skaičius padidėjo iki 22.
Gyventojai
2006 m. srityje buvo 1183,9 tūkst. gyventojų. (2002–1235,1 tūkst. gyventojų). Pagal dydį Kursko sritis yra 43-čia Rusijoje. Miestuose 2006 m. gyveno 62,6 % gyventojų.
Administracinis suskirstymas
Kursko srityje yra:
Karibų kalbos
thumb|250px|Karibų kalbų arealas. Šviesesne spalva pažymėtos teritorijos kur kalbos jau išnyko
Karibų kalbos – indėnų kalbų šeima, kurios kalbos paplitusios Pietų Amerikos šiaurėje: nuo Amazonės žiočių rytuose iki Ramiojo vandenyno pakrantės Kolumbijoje (ten jau išnyko). Karibų kalbos taip pat buvo paplitusios ir Mažųjų Antilų salose, kur karibai išstūmė vietinius aravakus. Daugelis karibų kalbų tarpusavyje panašios, todėl kartais išskiriamos kaip viena kitos tarmės. Dėl to, kalbų skaičius skirtingais skaičiavimais svyruoja tarp 25-40, iš kurių 20-30 tebevartojamos. Iš karibų ir aravakų kalbų vietomis susidarė naujos kalbos, kaip antai garifunų kalba Centrinėje Amerikoje. Gausiausiai tebevartojamos karibų kalbos yra karibų ir makušių.
Kai kurie kalbininkai dėl bendrų morfologinių ypatybių karibų kalbas laiko giminingas že ir tupių kalboms.
Njongas
Upės vaga slenkstėta. Njongas vandeningiausias būna rugsėjo–lapkričio mėnesiais, kai debitas pasiekia 926 m³/s. Vasarį ir kovą debitas nukrenta iki 145 m³/s. Njongas laivuojamas lietinguoju laikotarpiu nedidelėmis valtimis 250 km ruože tarp Abong Mbango ir Mbalmajo.
thumb|left|260px|Upė žemėlapyje
Kojeliškiai (Biržai)
Kojeliškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Biržų, prie kelio. Į pietus nuo kaimo yra Kojeliškio ežeras.
Jonas Yla
Biografija
1932–1936 m. Toronto lietuvių darbo žmonių laikraščio „Darbininkų žodis“ leidėjas ir redaktorius. Dėl įvairių sunkumų ir priešpriešos pakeitus šio leidinio pavadinimą, 1936–1976 m. – laikraščio „Liaudies balsas“ redaktorius. Šis leidinys tapo Kanados lietuvių darbininkų gyvenimo metraščiu, švietė ir telkė skurdžiausiai gyvenusius emigrantus. J. Ylai pasitraukus laikraštis nustojo ėjęs.
Aktyviai dalyvavo kairiųjų pažiūrų lietuvių darbininkų judėjime, Lietuvių darbininkų literatūros draugijos ir literatų būrelio veikloje, bendradarbiavo ir „Laisvės“ laikraštyje.
Paskelbė poezijos bei prozos kūrinių, scenos vaizdelių, pats rengė mėgėjų teatro spektaklius.
Penkiažiočiai
Penkiažiočiai (Pentastomida) – grupė parazitinių, kirmėliškos išvaizdos bestuburių.
Išvaizda
Kūnas kirmėliškas, išoriškai žieduotas, tačiau be matomos segmentacijos (kituose šaltiniuose aprašomas kaip segmentuotas su nervų sistemos ganglijumi kiekviename segmente). Suaugusių individų ilgis siekia nuo 1 iki 14 cm. Galva turi keturias durtuvais virtusias galūnes, skirtas prisikabinti prie aukos. Galvoje taip pat yra panašiai atrodanti burna (iš čia „penkiažiočiai“). Neturi facetinių akių, antenų, šalinimo sistemos.
Vystymasis
Gyvena paukščių, roplių ir žinduolių kvėpavimo takuose. Kai kurios rūšys geba parazituoti ir žmogų. Smulkūs kiaušinėliai, kurių viduje būna jau išsivysčiusios lervutės, į išorę patenka per parazituojamo organizmo virškinimo sistemą. Tokius kiaušinėlius su maistu suėda tarpinis šeimininkas, paprastai žuvis ar smulkus žinduolis. Tuomet lerva išsirita iš kiaušinėlio ir prikimba prie naujojo šeimininko žarnyno sienelės, kur suformuoja cistas. Tarpiniame šeimininke lerva gyvena kol, keletą kartų išsinėrusi, pasiekia suaugėlio stadiją. Kai šis, tarpinis šeimininkas, būna suvalgytas didesnio gyvūno (būsimojo pagrindinio šeimininko), tuomet parazitas per stemplę pasiekia naujojo šeimininko kvėpavimo takus ir tęsią vystymosi ciklą.
Klasifikacija
Penkiažiočių klasifikacija kelia daugybę mokslinių ginčų ir dar nėra galutinai nusistovėjusi. Dėl savo panašumo į kirmėles, seniau penkiažiočiai buvo priskiriami prie žieduotųjų kirmėlių. Vėlesni tyrimai atskleidė jų panašumą su nariuotakojais. Kai kurie autoriai teigė, kad penkiažiočiai yra tarpinė grupė tarp žieduotųjų kirmėlių ir nariuotakojų, kiti norėjo išskirti juos į savarankišką tipą.
Kai kurie autoriai, penkiažiočius, kaip klasę, priskiria lėtūnų (Tardigrada) tipui.
Tačiau penkiažiočių kaip vėžiagyvių teorijos kritikai pabrėžia penkiažiočių lervų skirtumus nuo vėžiagyvių ar net visų nariuotakojų. Taip pat neseniai atlikti filogenetiniai tyrimai parodė, jog penkiažiočiai labiau giminingi ne nariuotakojams, o nematodams ir panašiom kirmėlėm.
Liaudies balsas
Liaudies balsas – Kanados lietuvių laikraštis, ėjęs 1936–1976 m. Toronte.
Istorija
1932–1936 m. leistas pavadinimu „Darbininkų žodis“. Kairiosios krypties. Šis leidinys tapo Kanados lietuvių darbininkų gyvenimo metraščiu, švietė ir telkė skurdžiausiai gyvenusius emigrantus. Redaktorius Jonas Yla. Tiražas 600–800 egzempliorių.
Leonas Milčius
Leonas Milčius (g. 1942 m. gruodžio 11 d. Kluoniškiuose) – Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras.
KamAZ-53212
thumb|250px|KamAZ-53212 thumb|250px|KamAZ-53213
Leonas Milčius
Biografija
1949–1956 m. mokėsi Zapyškio septynmetėje mokykloje, 1956–1960 m. – Ežerėlio vidurinėje mokykloje. 1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Mechanizacijos fakultetą.
KamAZ-53212
KamAZ-53212 – bortinis vilkikas, kuris buvo gaminamas Kamos automobilių gamykloje (KamAZ) nuo 1972 m. iki 2002 m.
Leonas Milčius
Biografija
1965–1967 m.Joniškėlio žemės ūkio technikumo dėstytojas. 1967–1990 m. Lietuvos žemės ūkio mechanizacijos ir elektrifikacijos mokslinio tyrimo instituto aspirantas, jaunesnysis mokslinis bendradarbis, šio instituto Projektavimo konstravimo biuro skyriaus vedėjas. 1990–1992 m. Žemės ūkio ministerijos Mokslo ir mokymo departamento direktorius.
1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, dirbo Agrariniame komitete, priklausė Lietuvių tautininkų sąjungos frakcijai. 1992–1996 m. Seimo narys, dirbo Socialinių reikalų ir darbo komitete, Lietuvių tautininkų sąjungos frakcijos seniūnas.
1997–2000 m. Lietuvos žemės ūkio inžinerijos instituto Konstravimo-projektavimo biuro vedėjas, Lietuvos žemės ūkio universiteto vyresnysis asistentas. 2001–2004 m. Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos Darbo ekonomikos ir mokymo metodikos tarnybos direktorius.
Januševičius
Januševičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Januševičienė (ištekėjusi moteris) ir Januševičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Dėdelė
Dėdelė − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Dėdelienė (ištekėjusi moteris) ir Dėdelytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Aulamas
Aulamas – upelis Lietuvoje, Panevėžio rajone; Nevėžio dešinysis intakas. Prasideda Pučekų miške, šalia Bajoriškėlių kaimo ir Juostos upelio. Pradžioje teka mišku į šiaurę Juostos hidrografinio draustinio pakraščiu. Nuo Margučių pasuka į vakarus, šiaurės vakarus, teka laukais ir pamiškėmis. Įteka į Nevėžį (Ekrano marių galą) 147,6 km nuo jo žiočių, į pietryčius nuo Dembavos, šalia Pajuosčio aerodromo.
Žymesnių intakų neturi. Visa vaga, išskyrus patį žemupį, ištiesinta. Vidurupyje sudarytas tvenkinys (karjeras). Kaimai prie Aulamo: Margučiai, Kulbagalys, Pučekai, Dvarininkai, Karužiškiai.
Vandenvardis Aulamas kildinamas iš „pailga įduba, vamzdis, klonis“.
Keršasis žiogas
Keršasis žiogas (Pholidoptera griseoaptera) – žiogų (Tettigoniidae) šeimos vabzdys. Paplitęs Europoje, Lietuvoje dažnesnis drėgnose pievose, krūmynuose, lapuočių miškuose, soduose.
Išvaizda
Kūnas 11-21 mm ilgio (patinėlių), 15-20 mm (patelių), rudas. Antenos, užpakalinės kojos gana ilgos. Patinėlių Antsparniai trumpi, apie 5 mm ilgio, su svirpimo organais. Patelės sparnų neturi arba jie yra rudimentiniai, 1-2 mm ilgio. Kiaušdėtis kardo pavidalo, 8-10 mm ilgio.
Biologija
Žiogai aptinkami ir žolėje, ir medžiuose bei krūmuose, daugiausia drėgnose vietose.
Šie žiogai visaėdžiai, tačiau daugiausia maitinasi mažais vabzdžiais, jų lervomis, bei augalais, daugiausia avietėmis, pienėmis, dilgėlėmis.
Pablo Aimar
Pablas Sesaras Aimaras (g. 1979 m. lapkričio 3 d. Rio Kuatre) – buvęs Argentinos futbolininkas, žaidęs saugo pozicijoje.
Nuo pat jaunystės žaidė River Plate komandoje. Netrukus tapo vienu geriausių šalies futbolininkų. 2001 m. parduotas Valensijai už 24 mln. €. Čia greitai tapo vienu iš pagrindinių komandos žaidėjų. Žaidė 2002 m. pasaulio futbolo čempionate. Pakviestas atstovauti savo šalį ir 2006 m. čempionate, kur buvo išleistas į aikštę po keitimo trejose rungtynėse, iš viso žaidė 57 minutes.
Baigęs karjerą dirbo Argentinos rinktinės trenerių štabe, laimėjusiame 2022 m. pasaulio čempionatą.
Bahamų vyrų futbolo rinktinė
Bahamų vyrų futbolo rinktinė – Bahamoms atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Bahamų futbolo asociacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate.
FIFA narė nuo 1968 m., CONCACAF – nuo 1981 m.
Voyager programa
thumb|right|200px| Planetų ir mėnulių montažas kartu su „Voyager“ aparatais 230px|thumb|Kosminių stočių skridimo trajektorijos „Voyager“ programa – JAV nepilotuojamų skrydžių programa, skirta Jupiterio, Saturno, Urano ir Neptūno tyrimams. Abu „Voyager“ programos kosminių stočių „Voyager 1“ ir „Voyager 2“ skrydžiai buvo sėkmingi. Gauta daug informacijos apie dujinių planetų sandarą.
Istorija
„Voyager“ programa iš pradžių laikyta „Mariner“ programos dalimi ir nepilotuojami aparatai vadinti „Mariner 11“ ir „Mariner 12“. Po to šie „Mariner“ zondai buvo perkelti į atskirą „Mariner“ Jupiterio-Saturno programą, kuri tapo „Voyager“ programa.
Iš dviejų Voyager programos aparatų „Voyager 2“ buvo paleistas pirmasis. Jo trajektorija buvo sumodeliuota taip, kad būtų išnaudotas neįprastas planetų išsidėstymas, kuris pasitaiko kas 175 metus. Šis išsidėstymas leido aparatui nuskristi į Jupiterį, Saturną, Uraną ir Neptūną.
„Voyager 1“ buvo paleistas po „Voyager 2“, jis skriejo trumpesne ir greitesne trajektorija ir pasiekė Jupiterį su Saturnu anksčiau, bet dėl to neaplankė kitų išorinių planetų. „Voyager 1“ aplankė Saturno palydovą Titaną.
„Voyager“ konstrukcija
„Voyager 1“ ir „Voyager 2“ buvo naudojama trijų ašių stabilizavimo sistema, kuri padėjo išlaikyti erdvėlaivį nukreiptą tam tikra kryptimi.
Smilgos kraštovaizdžio draustinis
Smilgos kraštovaizdžio draustinis – savivaldybės kraštovaizdžio draustinis vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajone, Krakių seniūnijoje, Smilgos upės slėnyje, Josvainių miškuose.
Histaminas
Histaminas – biologiškai aktyvi medžiaga, mediatorius, veikiantis imuniniame atsake. Sintetinamas iš aminorūgšties histidino. Esti putliųjų ląstelės granulėse. Taip pat jį sintetina bazofilai, trombocitai ir histaminerginiai neuronai.
Smilgos kraštovaizdžio draustinis
Draustinis įkurtas 1992 m., užima 133 ha plotą. Jame saugoma Smilgos slėnio natūralios augalų bendrijos, retų rūšių augalų augavietės. Iš saugomų augalų randami meškinis česnakas, vyriškoji gegužraibė, paprastasis kardelis. Be to, draustinyje skraido retos drugių rūšys – pietinė hesperija ir kraujalakinis melsvys.
Histaminas
Funkcijos
Histaminas reguliuoja daug fiziologinių funkcijų: ląstelių dalijimąsi ir diferenciaciją, hemopoezę, embrioninį vystymąsi, regeneraciją ir žaizdų gijimą. Nervų sistemoje jis turi įtakos pažinimui ir atminčiai, miego ciklo reguliacijai, energijos ir endokrininei homeostazei.
Iš daugybės savo funkcijų, pvz., sujaudinimo valdymo ir pabudimo, histaminas gali sukelti ir nepageidaujamų efektų: lygiųjų raumenų susitraukimus, taip pat esant aktyvuotoms alerginėms reakcijoms jis prisideda ir prie astmos, kvėpavimo takų suvaržymo.
Smilgos kraštovaizdžio draustinis
Draustinis pasiekiamas keliu Kėdainiai-Krakės.
Romualdas Ozolas
Romualdas Ozolas (1939 m. sausio 31 d. Joniškėlyje, Pasvalio rajone – 2015 m. balandžio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos filosofas, pedagogas, redaktorius, partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1957 m. baigė Bazilijonų vidurinę mokyklą. 1957–1962 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Istorijos-filologijos fakultete. 1965–1968 m. žurnalo „Kultūros barai“ redakcijos atsakingasis sekretorius, skyriaus redaktorius. 1968–1973 m. VU aspirantas, 1973–1989 m. dėstytojas. 1973–1990 m. SSKP narys. 1975–1980 m. dirbo LSSR MT sekretoriate. 1980–1989 m. „Minties“ leidyklos vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1988–1990 m. savaitraščio „Atgimimas“ redaktorius.
Kai buvo nutarta įkurti Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio iniciatyvinę grupę, R. Ozolas buvo tarp 35 žmonių, į ją išrinktų. 1988–1990 m. Lietuvos sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys, Sąjūdžio Seimo tarybos vicepirmininkas. 1989–1990 m. savarankiškosios LKP, jos biuro narys. 1989–1990 m. LSSR AT deputatas. 1990–1992 m. LR AT deputatas, Nepriklausomybės akto signataras. 1990–1991 m. ministrės pirmininkės Kazimiros Prunskienės pavaduotojas. 1990–1993 m. Lietuvos valstybinės regioninių problemų komisijos pirmininkas, LR valstybinių derybų su SSRS, vėliau su Rusija delegacijų narys.
1992–2000 m. LR Seimo narys. 2003–2007 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys.
Tembras
right|200px|thumb|Muzikos instrumentų skleidžiami garsai yra sudaryti iš daugelio tonų susijungusių į vieną (apatinė schema), kurio „spalva“ ir yra tembras. Tembras – instrumentų, balsų ar bet kokių kitų garso šaltinių skambesio savitumas. Tembro pobūdis priklauso nuo virštonių kombinacijos, sukuriamos skirtingomis fizikinėmis savybėmis pasižyminčios materijos vibracijos metu. Pastaroji garso savybė leidžia klausytojui skirti, viename tono aukštume skambančius, klarnetą nuo fleitos, altą nuo tenoro ar netgi Stradivarijaus smuiką nuo Guarneri smuiko.
Romualdas Ozolas
Biografija
Nuo 1992 m. Lietuvos centro judėjimo, nuo 1993 m. Lietuvos centro sąjungos pirmininkas. 2008 m. dalyvavo įsteigiant Lietuvių tautinį centrą, narys nuo jo įkūrimo. Lietuvos centro partijos garbės pirmininkas. 2012 m. buvo Nacionalinio susivienijimo „Už Lietuvą Lietuvoje“ apskritojo stalo pirmininku.
1994–1995 m. LR Seimo Geros valios misijos Čečėnijos klausimams spręsti vykdomasis direktorius, Tarptautinės parlamentarų grupės Čečėnijos problemoms spręsti narys. LR Seimo narių grupės Karaliaučiaus krašto lietuviams remti narys. Lietuvos ir Ukrainos draugystės draugijos pirmininkas. Baltijos Asamblėjos narys nuo jos įkūrimo, jos Nacionalinio saugumo ir užsienio reikalų komiteto narys. NATO komisijos narys. Laikraščio „Atgimimas“ steigėjas ir vyriausiasis redaktorius. Parengė publikacijų geopolitikos, valstybės, tautų ir tautinių mažumų, kultūros klausimais. Nuo 2012 m. žurnalo „Nepriklausomybės sąsiuviniai“ vyr. redaktorius.
Tembras
Muzikos terminologijoje tembras nusako muzikinio garso skambesio pobūdį arba atspalvį. Jis padeda klausytojui atskirti skirtingos kilmės garsus, pvz.: balsą nuo muzikos instrumentų. Fizikiniai garso duomenys, keičiantys tembro supratimą, yra spektras ir dažnio kreivė. Tembras psichoakustikoje taip pat žinomas kaip garso kokybė arba garso spalva.
Paprastai kalbant, tembras yra tai, dėl ko žmonės skiria saksofoną nuo trimito džiazo grupėje, net jeigu abu instrumentai groja tas pačias natas tame pačiame aukštyje ir amplitudėje. Tembras dar vadinamas „antraeiliu skyriumi“ arba „daugiamate psichoakustikų antraeile klase“, nes jis apibūdina daug tarpusavyje nesusijusių garso aspektų.
Sinonimai
Tono kokybė arba spalva yra tembro sinonimai. Helmholtz'as vartojo vokišką Klangfarbe (skambesio spalva), o Tyndall'as pateikė anglišką vertimą clangtint, bet nė vienam apibrėžimui nepritarė Aleksandras Ellis, nesutikęs nei su registru, nei spalva, kurie vyravo prieš pateikiant angliškas reikšmes.
Chimki (krepšinio klubas)
Maskvos srities „Chimki“ – Rusijos krepšinio klubas, įsikūręs Maskvos priemiestyje Chimkuose. Klubas rungtyniauja 2-oje Rusijos lygoje
Istorija
Chimkų klubas įkurtas 1997 m., pirmajame sezone debiutavo regioninėje Rusijos krepšinio lygoje. Joje užėmusi pirmąją vietą, krepšinio komanda pateko į Rusijos krepšinio superlygą ir jau pirmajame sezone pakliuvo į geriausių komandų dešimtuką. Vėliau komanda varžėsi Koračo taurės turnyre.
Tembras
Sinonimai
Optinio spektro spalvos nėra tiesiogiai susijusios su atitinkamais garsais. Greičiausiai instrumento garsą galima apibūdinti kaip „šiltą“ ar „aštrų“ ar dar kitaip, bet turint galvoje, kad garso spalva turi daugiau bendro su prisilietimo jausmu negu su regėjimu. Tačiau spalva dažniau naudojama apibūdinti skirtingas nemalonių garsų rūšis, pvz.: rožinė ar balta. Garso spalva nustatoma derinant matomo spektro spalvas, kurios atitinka girdimo garso spektrą. 20 hercų garsas yra infragarsinis, o 20000 hercų garsas yra ultragarsinis, taigi rožinis garsas yra rožinis, nes jis apima žemo dažnio garsus sujungtus su tylesniais radijo signalų garsais.
Savybės
J. F. Schouten apibūdina „sunkiai suprantamas tembro savybes“ kaip „apibrėžtas mažiausiai penkių pagrindinių akustinių parametrų“, kurias Robertas Erickson'as (1975) vadina „sugrupuotomis remiantis šiuolaikine muzika“:
Chimki (krepšinio klubas)
Istorija
2002–2003 m. komanda sustiprėjo ir Rusijos superlygoje užėmė 3 vietą. Tarptautinėje arenoje „Chimki“ pradėjo rungtyniauti FIBA Iššūkio taurėje bei ULEB Europos taurėje, kur nesyk pateko tarp pajėgiausių komandų. 2006 m. „Chimki“ pasiekė Rusijos krepšinio lygos ir Rusijos taurės finalus, tačiau abiejuose iš jų krito prieš Maskvos „CSKA“. 2009–2010 m. „Chimki“ debiutavo „Eurolygoje“. Vėliau vėl grįžo į Europos lygą, kurią laimėjo du kartus. 2016–2017 m. Aleksejus Švedas paskelbtas „7DAYS EuroCup“ naudingiausiu žaidėju, o „Chimki“ pasiekė Europos taurės ketvirtfinalį ir VTB finalą. Nuo 2017–2018 m. vėl rungtyniauja „Eurolygoje“.
Tembras
Spektrai
Natos ar garso turtingumas išleistas instrumento kartais išreiškiamas skirtingų dažnių skaičių suma. Žemiausias dažnis vadinamas pagrindiniu dažniu ir aukštis, kuriame jis skamba, naudojamas natai apibūdinti. Pavyzdžiui, vakarų muzikoje instrumentai paprastai derinami iki 440 hercų. Kiti svarbesni dažniai vadinami pagrindinio dažnio obertonais. Harmonija yra sveikas skaičius padaugintas iš pagrindinio dažnio - ×2, ×3, ×4 ir t. t. Dalinė harmonija yra kiti obertonai. Dauguma vakarietiškų instrumentų leidžia harmoninius garsus, bet daug instrumentų leidžia ir dalinai suderintus, ir nesuderintus garsus, pvz.: cimbolai ir kiti neturintys skambėjimo aukščio instrumentai.
Chimki (krepšinio klubas)
Istorija
2020–2021 m. sezone „Chimki“ užėmė paskutinę vietą „Eurolygoje“ (tik 4 pergalės – naujo formato lygos antirekordas), o VTB lygoje liko septinti. Dėl prastos finansinės padėties, skolų klubas turėjo atleisti daugelį žaidėjų ir pasitraukė iš VTB lygos.
Lietuviai
Žaidėjai: Treneriai:
Tembras
Spektrai
Instrumento pagrindas nebūtinai yra svarbiausia viso skambesio dalis. Bet ją veikia harmoninių serijų egzistavimas – aukštesnė A skirsis nuo žemesnės oktavos (220 Hz, 440 Hz, 660 Hz, 880 Hz) trečios harmonijos atsiradimu, net jeigu pagrindai nebuvo skirtingi. Panašiai, aukštis dažnai painiojamas su neharmoniniais spektrais, ypač per derinimo procesą, bandant surasti tinkamiausią harmoninį derinį.
Yra įmanoma pridėti dirbtinių „infragarsų“ naudojant elektroninius efektus, bet tai neveikia natos apibūdinimo.
William'as Sethares (2004 m.) rašė, kad tiksli intonacija ir vakarų vienodai temperuota gama kyla iš daugumos vakarų instrumentų harmoninio spektro. Panašiai specifinis neharmoninis tajų metalofonų tembras leistų apie septynių natų beveik vienodai skambantį temperamentą, kurį jos atitinka. Penkių natų kartais beveik vienodai skambanti slendro gama leidžia daugiausia skambesio balio metalofonų neharmoninių spektrų kombinacijoje skambėdama su harmoniniais instrumentais, tokiais kaip sustyguotas rebabas.
Muzikoje
Erickson pateikia lentelę subjetyvių potyrių, susijusių su fizikiniu reiškiniu, paremtu Schouteno penkiais atributais:
Dažnai klausytojai gali atskirti instrumento rūšį net „kintant aukščio ir garsumo sąlygoms, skirtingose aplinkose ir su skirtingais atlikėjais“. Klarneto atveju akustinė bangų formų analizė rodo, kad jos yra pakankamai nereguliarios, kad primintų apie tris, o ne vieną instrumentą. David Luce sako, kad tai reiškia, jog tikslus stiprus reguliarumas akustinėje bangos formoje turi egzistuoti, kas yra nekintama aukščiau išvardytų instrumentų atžvilgiu“ Tačiau Robert Erickson sutinka, kad reguliarumas yra, ir jis nepaaiškina mūsų „atpažinimo sugebėjimų“. Jis siūlo skolintis subjektyviojo pastovumo koncepciją iš vaizdų ir vaizdinio suvokimo mokslinių tyrimų.
Taip pat skaitykite
Kimatika
Stasys Budrys (1916)
Stasys Budrys (1916 m. liepos 14 d. Vilkija – 1984 m. balandžio 10 d. Sarasota, Floridos valstija) – lietuvių gydytojas, istorikas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas. M. Budrienės vyras.
Biografija
1940 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo gydytoju lietuvių karo pabėgėlių stovyklose. 1947 m. persikėlė į JAV. Nuo 1950 m., įgijęs praktikos teise Ilinojaus valstijoje, dirbo Čikagoje.
1937–1940 m. Lietuvoje ir nuo 1950 m. JAV gydytojų korporacijos „Fraternitas Lithuanica“ valdybos narys, pirmininkas. 1956–1957 m. Ilinojaus lietuvių gydytojų draugijos pirmininkas, vėliau vicepirmininkas. 1965–1967 m. Pasaulio lietuvių gydytojų sąjungos pirmininkas. 1960–1965 m. redagavo „Lietuvių gydytojų biuletenį“. Buvo Lietuvių fotoarchyvo, 1985 m. pavadinto jo vardu, tarybos pirmininkas.
Žmona Milda Budrienė.
Januševskis
Januševskis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Januševskienė (ištekėjusi moteris) ir Januševskytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Dombrova Močidlai
Dombrova Močidlai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šepetovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Šepetovo, apie 9 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 55 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 24 namai ir 149 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 25 namai ir 128 gyventojai, iš kurių 62 vyrai ir 66 moterys, 125 lenkai ir 3 gudai.
Pikču Pikču
Pikču Pikču  – ugnikalnis Anduose, pietinės Peru Arekipos departamente. Aukštis 5664 m.
Aleksandras Vasiliauskas (1940)
Aleksandras Vasiliauskas (1940 m. sausio 25 d. Žvirgždžiuose, Telšių rajonas – 2016 m. rugsėjo 12 d. Vilniuje) – Lietuvos matematikas, ekonomistas, LMA akademikas.
Biografija
1958 m. baigė Pavandenės vidurinę mokyklą. 1958–1965 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultete. 1978 m. ekonomikos mokslų daktaras. 1965–1966 m. Lietuvos SSR mokslų akademijos Fizikos ir matematikos instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1966–1969 m. LSSR Kaimo statybos ministerijos Centrinės statybos ekonomikos ir valdymo laboratorijos grupės vadovas, skyriaus viršininkas. 1969–1973 m. LSSR Valstybinio plano komisijos Skaičiavimo centro skyriaus vedėjas. 1973–1978 m. LSSR Valstybinio plano komiteto Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos instituto skyriaus vedėjas, 1978–1989 m. instituto direktorius.
1980–1993 m. Vilniaus valstybinio universiteto profesorius. 1993–1994 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas ekonomikos klausimais. 1994–1995 m. Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėje – LR ekonomikos ministras. 1995–1999 m. LMA Europos integracijos tyrimų centro direktorius, nuo 1999 m. LMA Ekonomikos instituto vyriausias mokslinis bendradarbis, nuo 2001 m. Kauno technologijos universiteto (KTU) profesorius valandininkas, nuo 2002 m. KTU tarybos pirmininkas, nuo 2009 m. LMA prezidiumo narys, Humanitarinių ir socialinių mokslų skyriaus pirmininkas.
Žmona Egidija (g. 1955 m.). Vaikai Violeta (1965–1993), Artūras (g. 1970 m.), Lukas (g. 1988 m.).
Mokslinė ir pedagoginė veikla
Tyrė ekonominės informacijos teorijos, valdymo ir planavimo informacinių sistemų, Lietuvos integracijos į Europos Sąjungą, šalies ekonomikos plėtros veiksnių ir strategijos, firmų ir įmonių strateginio valdymo problemas. Paskelbė per 120 mokslinių darbų, parašė 2 monografijas, 4 brošiūras, 3 vadovėlius universitetų studentams. Parengė 8 socialinių mokslų daktarus. Vadovavo ekspertų grupėms rengiant Lietuvos ekonomikos plėtros ilgalaikes strategijas iki 2015 ir 2020 m., Lietuvos nacionalinę energetikos strategiją iki 2020 m.
1991, 1996, 2001 ir 2006 m. rinktas LMA narys ekspertu, nuo 2009 m. narys korespondentas, nuo 2011 m. tikrasis narys.
Vydūnas
Vilhelmas Storosta (slapyvardis Vydūnas, ; 1868 m. kovo 22 d. Jonaičiuose, Gaidelių valsčiuje, Šilutės apskrityje, Prūsijos karalystėje – 1953 m. vasario 20 d. Detmolde, Šiaurės Reine-Vestfalijoje, Vakarų Vokietijoje, 1991 m. spalio 19 d. jo palaikai perlaidoti Bitėnų kapinėse) – filosofas, rašytojas, publicistas, kultūros veikėjas.
Biografija
thumb|200px|Vydūnas groja arfa savo namuose thumb|200px|Vydūnas sako kalbą laidojant šaulį 1931 m.
Gimė Jonaičių kaime (dabartinė Šilutės apskritis) valstietiškos kilmės evangelikų misionieriaus Anskio ir Marinkės Storostų šeimoje. Buvo antrasis vaikas dešimties vaikų šeimoje (užaugo aštuoni).
1888 m. baigė Ragainės mokytojų seminariją. 1896–1898 m. Greifsvaldo, 1899 m. Halės, 1900–1902 m. Leipcigo, 1913–1919 m. Berlyno universitetuose studijavo filosofijos, religijos, kultūros, meno, literatūros istorijos, sociologijos, gamtos mokslus, sanskrito, anglų ir prancūzų kalbas.
1888–1892 m. Kintų pradžios mokyklos trečiasis mokytojas, mokė lietuvių ir vokiečių kalbų, geografijos, istorijos ir kūno kultūros. Mokytojaudamas Kintuose išlaikė aukštesnės kvalifikacijos mokytojo egzaminus ir 1892–1912 m. dėstė Tilžės gimnazijoje prancūzų ir anglų kalbas. 1918 m. dėstė lietuvių kalbą Rytų seminare prie Berlyno universiteto.
1895 m. įkūrė Tilžės giedotojų draugiją ir 40 m. jai vadovavo; 1935 m. hitlerininkai draugiją su kitomis Rytų Prūsijos draugijomis uždarė. Rengė dainų šventes, vaidinimus, populiarino lietuvių liaudies dainas. Buvo veiklus Rytų Prūsijos lietuvių ir Klaipėdos krašto draugijų bei organizacijų narys, 1931 m. įkurtos Prūsų lietuvių draugijų tarybos pirmininkas.