cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Putnovcė
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Santa Katarinos sala
thumb|180px|Santa Katarinos salos palydovinė nuotrauka
Santa Katarinos sala  – sala Atlanto vandenyne, prie pietrytinių Brazilijos krantų, Santa Katarinos valstijoje. Plotas 424,4 km². Ilgis iš šiaurės į pietus 54 km, plotis iki 18 km. Aplink salą dar išsibarstę daug mažų salelių ir uolų. Kranto linija vingiuota, o paviršius kalnuotas.
2010 m. Santa Katarinos saloje gyveno 421,2 tūkst. žmonių. Saloje įsikūrusi valstijos sostinė Florianopolis, taip pat šiam miestui priklausantys priemiesčiai ir kaimeliai. Salą su žemynu jungia 3 tiltai. Dalis salos patenka į Sero do Tabuleiro valstijos parką.
Paplabūdiškiai
Paplabūdiškiai – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Vilkaviškio.
Istorija
Kaimas panaikintas 2017 m.
Mykolas Ruzdinskis
Mykolas Ruzdinskis (Rudzienskis) (g. 1730, m. 1764) – Mazovijos vaivada 1760–1764 m., Žydačovo ir Čecino seniūnas, Karūnos armijos pulkininkas nuo 1754 m.
1760 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Itažajus
Itažajus (Itažai, ) – miestas pietryčių Brazilijoje, Santa Katarinoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, prie Itažai Asu upės žiočių, 94 km į šiaurę nuo Florianopolio. Itažajaus uostas yra svarbiausias valstijoje jūrų uostas. Svarbus maisto (ypač mėsos) pramonės centras. Apylinkėse driekiasi poilsiautojų pamėgti smėlio paplūdimiai, yra keletas kurortų (Balneario Kamboriu ir kt.).
Nostalgija
Nostalgija (🇬🇷 – grįžimas + 🇬🇷 – skausmas, kančia) – emocija, sužadinta idealizuotų praeities prisiminimų, tam tikro gyvenimo tarpsnio ar vietovės pasiilgimo. Paprastai sukelia gerus jausmus, į nostalgiją linkęs žmogus jaučia gyvenimo prasmę, tačiau ji gali sukelti ir depresiją. Nostalgija gali būti reakcija į netektį, asmeninių ryšių, emociškai reikšmingų vietų, kultūros ir istorijos vertybių praradimą.
Itažajus
Istorija
Europiečiai šiame krašte pradėjo kurtis nuo XVII a. antros pusės, bet Itažajus kaip gyvenvietė įkurtas 1860 m. Miesto pavadinimas kilo nuo upės, kurios pavadinimas, savo ruožtu, gvaraniškas ir greičiausiai reiškia „akmenuotoji upė“.
Nostalgija
Nostalgija kyla dėl to, kad žmogus praeitį prisimena idealizuotai, supriešina ją su dabarties sunkumais. Psichiatro A. Hiršo teigimu, nostalgija labiau susijusi ne su pačiais išgyventais įvykiais, bet su jausmais, kuriuos patyrėme per tuos įvykius. Pavyzdžiui, žmogus jaučia ilgesį ne konkretiems vaikystės nutikimams ar pačiai vaikystei, o nerūpestingumo, džiugesio jausmui, kurį dažnai išgyvena būdami vaikai.
Pirmasis nostalgiją aprašė Homeras veikale Odisėja. Nostalgijos terminas pirmąkart buvo pavartotas 1688 m. Šveicarijos gydytojo J. Hoferio, norėdamas įvardyti jaunų kareivių, kovojančių toli nuo savo gimtųjų kraštų, namų ilgesį. Tuo metu nostalgija buvo laikyta liga, pasireiškiančia tokiais simptomais kaip verksmas be priežasties, širdies ritmo sutrikimas bei apetito praradimas. XX a. manyta, kad nostalgija yra psichikos sutrikimas, pasireiškiantis nemiga, nerimu ir depresinėmis nuotaikomis, būdingiausias emigrantams ir studentams.
Racevas
Racevas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Sidros, apie 10 km į šiaurę nuo Sokulkos ir 45 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra Racevo geležinkelio stotelė.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Romanuvka (Sokulka)
Romanuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 7 km į vakarus nuo Sidros, apie 20 km į šiaurės vakarus nuo Sokulkos ir 50 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė LDK.
XIX a. buvo kaimas Sokulkos apskrities Romanuvkos valsčiuje. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
FS Metta (moterys)
„Mettos“ futbolo mokykla, o kitaip Rygos „Metta“, o trumpai FK Metta – futbolo klubas iš Rygos. Šis straipsnis apie futbolo mokyklos moterų ekipą, kuri rungtyniavo aukščiausiame moterų divizione.
Klubo istorija
2006 m. gegužės 2 d. oficialiai įkurta Futbolo mokykla „Metta“. Nuo 2007 m. prasidėjo mokyklos ir Latvijos Universiteto bendradarbiavimas ir partnerystė. 2019 m. pakito statusas ir pavadinimas. Nebeliko pavadinime žymens Latvijos universitetas. Vyrų futbole radosi Futbolo klubas „Metta“.
Moterų futbole Metta pateko į aukščiausią divizioną. 2021 m. sezone liko ketvirtoje vietoje iš šešių dalyvių.
Spalvinė gama
Žalia ir balta spalvos.
Sudėtis
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Interlytiškumas
Interlytiškumas, interseksualumas, interlytis – asmuo, pasižymintis tiek vyrui, tiek moteriai būdingais lytiniais požymiais, kurie, pasak Jungtinių Tautų vyriausiojo žmogaus teisių komisaro biuro, „neatitinka tipinės binarinės vyro ir moters kūno sampratos“. Laikomas reprodukcinės sistemos sutrikimu. Neaiškius lytinius požymius turintis individas gali gimti su anatomijos neatitinkančiais lytiniais organais, gonadomis bei lytinių chromosomų kombinacijomis. Lytiškai bręstant pradeda gamintis fiziologijos neatitinkantys lytiniai hormonai. Individų žmonių populiacijose, gimusių su kitokiomis nei įprasta lytinių chromosomų kombinacijomis priskaičiuojama 0,018 %.
Su keliomis išimtimis, daugumoje visuomenių vyrai ir moterys traktuojami kaip atskiri ir apibrėžti skirtingos lyties vienetai. Jeigu gimsta abiejų lyčių arba neaiškius lytinius požymius turintis individas, jam gali būti taikoma hormonų terapija, taip pat gali būti atliekamos reikalingos operacijos palikti tik vieną lytį. Šiuolaikinės medicinos siekis „ištaisyti“ lytį yra kritikuojamas žmonių, laikančių interlytiškumą lygiaverčiai natūraliu dalyku. Su šia seksizmo forma siekia kovoti seksualinių mažumų organizacijos. Nuo mažens interlyčiai nepapuola į įprastas „vyro“ ir „moters“ kategorijas, tačiau daugelyje valstybinių sistemų taikoma būtent tokia, piliečių klasifikacija juos apeina.
FS Metta (moterys)
Sudėtis
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" | nežinoma pozicija
Pakuonio valsčius
Pakuonio valsčius (iki I pasaulinio karo Pagirmuonio valsčius,, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietų Lietuvos teritorijoje, kairiajame Nemuno krante. Centras – Pagirmuonys, vėliau – Pakuonis.
Istorija
Įkurtas XIX a. kaip Pagirmuonio valsčius, po I pasaulinio karo pervadintas Pakuonio valsčiumi. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Panemunės rajonui (4 apylinkės) ir Prienų rajonui (4 apylinkės).
Rusijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Rusijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Pirmosios rungtynės
-
Atsakomosios rungtynės
---
Paplanskiai
Paplanskiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Pašušvio, prie Gomertos upės.
Orlando Pirates FC
„Orlando Piratų“ futbolo klubas, o angliškuose šaltiniuose Oralndo Pirates FC arba trumpai Pirates – vienas tituluočiausiųjų Pietų Afrikos futbolo klubas.
Istorija
Įkurtas 1937 m. Johanesburgo priemiestyje Hudžtone. Namų rungtynes žaidžia „Orlando“ stadione (Sovetas), kuris talpina daugiau nei 37 tūkst. žiūrovų.
Rungtyniavo Nacionalinėje futbolo lygoje, o vėliau buvo įkurta Premier lyga. 2000–2001, 2002–2003, 2010–2011, 2011–2012 m. sezonuose tapo šalies čempionais.
2020–2021 m. sezone Premjer lygoje liko trečioje vietoje.
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. rugsėjo 20 d.
(kapitonas)
Guamo vėliava
thumb|250px|Guamo vėliava. Proporcijos: 22:41 [[Vaizdas:FIAV 110000.svg|20px]] thumb|180px|[[Vaizdas:FIAV_historical.svg|20px 1917–1960 m. naudota vėliava (neskaitant japonų okupacijos metų)]]
Guamo vėliava – Jungtinių Amerikos Valstijų valdos Okeanijoje Guamo oficialus simbolis. Vėliavą sudaro tamsiai mėlynas pagrindas su raudonu apvadu, o viduryje pavaizduotas Guamo herbas – elipsiškoje formoje atsiveriąs kraštovaizdis su palme, smėlio paplūdimiu, jūra ir laivu, taip pat šalies pavadinimu GUAM.
Vėliava sudaryta 1917 m., oficialiai patvirtinta 1948 m. Iki 1960 m. naudota vėliava be raudonos kraštinės.
Čujus
Čujus  – miestas Ročos departamente, rytinėje Urugvajaus dalyje, nuo sostinės Montevidėjo nutolęs 340 km atstumu. Čujus ribojasi su Brazilija ir jos teritorijoje esančia Šujo gyvenviete.
Demografija
Beveik visi Čujaus gyventojai yra urugvajiečiai ir brazilai, pagrindinės kalbos – ispanų ir portugalų. Mažą dalį gyventojų sudaro urugvajų kilmės palestiniečiai, išpažįstantys islamą. Kartu su tokį patį pavadinimą turinčiu miestu Brazilijoje savivaldybė puoselėja kultūrinį renginį, vadinamą „Chuy-Chuí karnavalu be sienų“.
Gyventojai
Remiantis 2011 m. surašymo duomenimis, Čujuje gyveno 9 675 žmonės.
Sekierka (Palenkės vaivadija)
Sekierka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į vakarus nuo Sidros, apie 18 km į šiaurę nuo Sokulkos ir 51 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Henricus Hondius (1573)
thumb|250px
Henrikas Hondijus (g. 1573 m. birželio 9 d. Diufelyje – palaidotas 1650 m. spalio 29 d. Hagoje) – Nyderlandų graviūrininkas, kartografas ir leidėjas.
Biografija
Gimė filologo šeimoje. 1597 m. pradėjo leidybos verslą Hagoje, vėliau apie 1603 m. persikraustė į Amsterdamą, 1604 m. – į Leideną. Graviūrose išraiškingai atvaizduodavo žmonių ir gyvūnų figūras. Didelio pasisekimo žemėlapių nesukūrė.
Biržuvėnų piliakalnis
Biržuvėnų piliakalnis su gyvenviete, vadinamas Koplyčkalniu, Bambizkalniu (valstybės saugomas objektas: kodai:komplekso – 24523, piliakalnio – 3475, gyvenvietės – 24524; senas vertybės kodas –A1372K, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1198) – piliakalnis rytinėje Telšių rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Biržuvėnuose, Luokės seniūnija.
Pasiekiamas keliu Biržuvėnai – Baltininkai pavažiavus 300 m, yra dešinėje, į šiaurę.
Piliakalnis
Šiaurės vakarinė aikštelės dalis nuplauta Virvyčios. Aukščiausiame rytiniame aikštelės krašte ir pylime yra 10 × 10 m dydžio duobė, ženklinanti mūrinės Gorskių koplyčios, sugriautos per Pirmąjį pasaulinį karą, vietą. Piliakalnis dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs lapuočiais medžiais.
Manoma, kad protestantiškosios reformacijos metais Gorskių koplyčios vietoje ant piliakalnio stovėjusi protestantų (evangelikų reformatų, kalvinų) bažnyčia. Kalvinai liaudyje buvo vadinami bambizais, todėl piliakalnis gavo Bambizkalnio vardą.
Į pietus ir rytus, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta žiestos keramikos, puoštos bangelės ornamentu.
Tyrimai
1964 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas.
Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia.
Vytautas Balsys (1923)
Vytautas Balsys (slapyvardis Uosis; 1923 m. gegužės 20 d. Kluoniškiuose, Zapyškio vls., Kauno aps. – 2019 m. kovo 18 d. Kaune) – Lietuvos rezistentas, partizaninio judėjimo dalyvis, atkurtos Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio organizacijos štabo viršininkas, dimisijos majoras.
Biografija
1944 m. gavęs šaukimą į Raudonąją Armiją, būdamas 21-erių, susiruošė partizanauti, 1945 m. žiemą jau praleido bunkeriuose. Partizanavo Kazlų Rūdos miškuose, buvusio Lietuvos kariuomenės puskarininkio Jono Misevičiaus būryje. 1944–1948 m. buvo Tauro apygardos partizanas, 1945 m. sunkiai sužeistas Žiemkelio kautynėse.
1948 m. vasario 4 d. buvo suimtas. Ypatingojo pasitarimo prie SSRS valstybės saugumo ministerijos (MGB) 1948 m. liepos 3 d. nutarimu „už dalyvavimą kontrrevoliucinėje nacionalistinėje gaujoje“ nuteistas 10 metų pataisos darbų lagerio. 1955 m. paleistas iš Norilsko lagerio ir ištremtas į Kazachijos SSR. Lietuvos SSR Ministrų Tarybos 1966 m. nutarimu leista gyventi Lietuvoje. Iš tremties į Kauną grįžo 1966 m., sukūrė šeimą.
2003 m. Kauno įgulos karininkų ramovėje vyko visų Lietuvos partizanų suvažiavimas, jo metu V. Balsys paskirtas Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio štabo vadovu.
Šeima
Tėvas Zigmas Balsys (1896-1945) žuvo 1945 m. rugpjūčio 28 d. Drapakampio miške, Papiškės–Novos partizanų stovyklavietėje. Motina Ona Balsienė 1948–1960 m. buvo tremtyje Irkutsko ir Karagandos srityse. Brolis Viktoras 1945 m. birželio 13 d. žuvo būdamas 17 m. Balsių namuose Kluoniškiuose per kautynes, kai partizanus apsupo priešas. Brolis Kazimieras mirė 1948 m. dėl kankinimų: mokytojaujant Jurbarke jį iškvietė tardymams, kankinimų metu smarkiai sužeistas, sugebėjęs grįžti po tardymo mirė.
Marianos Šiaurinių Salų vėliava
thumb|250px|Marianos Šiaurinių Salų vėliava. Proporcijos: 20:39
Vytautas Balsys (1923)
Šeima
Su žmona medike Irena kartu augino dukrą Rūtą, sūnus neišgyveno.
Marianos Šiaurinių Salų vėliava
Marianos Šiaurinių Salų vėliava – Jungtinių Amerikos Valstijų valdos Okeanijoje Marianos Šiaurinių Salų oficialus simbolis. Vėliavą sudaro mėlynas pagrindas su balta žvaigžde viduryje (ji ženklina Jungtines Amerikos Valstijas), latte akmeniu (svarbus čamorų architektūros elementas ir savimonės simbolis) bei juosiančia gėlių pyne (mwarmwar – būdingas karolinų kultūrinis artefaktas).
Ilgą laiką salos naudojo jas valdžiusių valstybių vėliavas, paskiau – JTO bei JTO prižiūrimų teritorijų vėliavas. Pirmoji Marianos Šiaurinių Salų vėliava sukurta 1972 m. (nuo 1976 m.) oficiali. Ji buvo tamsesnio pagrindo ir be gėlių vainiko. 1981 m. pridėtas vainikas, pagrindas pakeistas į žydrą. 1989 m. vėliava pakeista į dabartinę (patamsintas pagrindas).
Šv. Elenos, Dangun Žengimo ir Tristano da Kunjos salos
'''Šv. Elenos, Dangun Žengimo ir Tristano da Kunjos salos'''  – Jungtinės Karalystės užjūrio teritorija, kurią sudaro keletas atokių, pietinėje Atlanto vandenyno dalyje išsibarsčiusių salų. Iki 2009 m. pagal pagrindinę salą teritorija vadinta 'Šv. Elenos sala ir jos valdos' (Saint Helena and Dependencies).
Geografija
Teritoriją sudaro 3 dalys, geografiškai – 5 salos:
Druskininkų žydų kapinės
Druskininkų žydų senosios kapinės (vietinio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – ) – neveikiančios žydų bendruomenės kapinės Druskininkų pietvakariniame pakraštyje, 0,7 km į šiaurės vakarus nuo Baravykų gatvės ir 230 m į pietryčius nuo Mergelės Akių ežero. thumb|left|300px|Kapinių bendras vaizdas iš pietų pusės
Šv. Elenos, Dangun Žengimo ir Tristano da Kunjos salos
Istorija
Salas 1502–1504 m. atrado portugalai. Britai oficialiai salose įsitvirtino 1659 m., jos buvo Rytų Indijos kompanijos administracijoje. Šv. Elenos sala 1834 m. paskelbta Britų Karūnos kolonija, o Tristanas da Kunja buvo Kapo kolonijos Afrikoje valda. 1922 m. Dangun Žengimo sala tapo Šv. Elenos valdos dalimi, o 1938 m. prie jos prijungtos Tristano da Kunjos salos.
Druskininkų žydų kapinės
Vieta
Kapinės yra Druskininkų miške, įrengtos smėlingos kalvos viršūnėje. Saugoma teritorija kvadrato plano, 15 x 15 m dydžio, apaugusi pušimis ir pavieniais lapuočiais medžiais. Joje sudėliotas Dovydo žvaigždės plano betoninis bordiūras, kurio viduryje stūkso betoninis memorialinės lentos postamentas. Dešinėje, priešais postamentą, ir už jo esančiuose žvaigždės kampuose pastatyta po akmeninį antkapį ir suardytų kapinių.
Šv. Elenos, Dangun Žengimo ir Tristano da Kunjos salos
Istorija
2009 m. buvo priimta nauja konstitucija, pagal kurią visos trys dalys tapo lygiavertėmis ir autonomiškomis užjūrio teritorijos dalimis. Jos dabar turi atskiras tarybas, atskirus administratorius, skiriamus Šv. Elenos gubernatoriaus, taip pat atskiras vėliavas, ISO kodus.
Druskininkų žydų kapinės
Vieta
Teritorijos plotas – 225 m², perimetras – 60 m.
Šv. Elenos, Dangun Žengimo ir Tristano da Kunjos salos
Istorija
thumb|left|200px|Visų salų žemėlapiai
Druskininkų žydų kapinės
Vieta
135 m į pietvakarius nuo kapinių prie Druskininkų pietvakarinio apvažiavimo, jungiančio Mizarų gatvės rajoną su Baravykų gatve, stovi medinė kelio rodyklė su užrašu „SENIEJI ŽYDŲ KAPAI - 150 M“. Kapinių teritorijos pietrytine papėde praeina miško keliukas, vedantis link Druskininkų senųjų kapinių ir Druskonio ežero.
2,8 km į pietryčius yra Ratnyčios žydų kapinės. thumb|left|300px|Kelio link žydų kapinių nuoroda prie Druskininkų pietvakarinio apvažiavimo
Istorija
Kapinės įrengtos XIX a. II pusėje. Veikė iki 1941 m. birželio mėn. Jose laidoti Druskininkų žydų bendruomenės gyventojai. Čia palaidota žymaus skulptoriaus Žako Lipšico motina Rachelė.
Neveikiančios kapinės 1967 m. buldozeriu sulygintos su žeme, o antkapiniai paminklai panaudoti Druskininkų kurorto statiniams: įmūryti „Gulbės“ parduotuvės pamatuose, „Saulutės“ sanatorijos fontano baseinėlyje bei suguldyti šaltiniuotose Ratnyčios upės žiotyse.
Rūpinantis žydų kultūros paveldu, kapinės buvo sutvarkytos. Jose įrengta memorialinė lenta su įrašais hebrajų rašmenimis ir lietuvių kalba, menančiais, kad čia veikė senosios žydų kapinės. Šalia pastatyta trejetas išlikusių antkapinių paminklų. 2015 m. kapinėms suteikta teisinė apsauga, jos registruotos Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registre ir paskelbtos vietinio reikšmingumo lygmens kultūros paveldo objektu, turinčiu memorialinį vertingųjų savybių pobūdį.
Povilas Tebelškis
Povilas Tebelškis (1950 m. gegužės 23 d. Subačius, Kupiškio rajonas – 2003 m. kovo 3 d. Vilnius) – Lietuvos archeologas.
Biografija
1968 m. baigė Subačiaus gyvenvietės vidurinę mokyklą, 1973 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. Mokydamasis universitete šoko ir dainavo etnografiniame ansamblyje „Ratilio“.
1973–1981 m. Vilniaus miesto paminklų apsaugos inspekcijos istorikas-archeologas, 1981–1991 m. Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos pirmininko pavaduotojas, o Tarybą panaikinus ir įsteigus Lietuvos kultūros paveldo mokslinį centrą (nuo 1995 m. Kultūros paveldo centras) – pervestas dirbti į jo Ūkio ir ūkiskaitinių tyrimų skyrių. Nuo 1996 m. gegužės mėn. iki mirties dirbo Kultūros paveldo centro Archeologijos skyriuje.
Mokslinė veikla
Dar dirbdamas inspekcijoje vykdė archeologinius tyrinėjimus 29 įvairiuose Vilniaus senamiesčio objektuose, taip pat ir dabartinių Vyriausybės rūmų vietoje. Darbo Mokslinėje metodinėje taryboje metais tyrinėjo Kupiškio bei gretimo Panevėžio rajono archeologines vietas. Dirbdamas Kultūros paveldo centre vykdė žvalgomuosius archeologinius tyrimus daugiau nei šešiose dešimtyse vietų, tarp kurių daugiausia iki tyrinėjimų buvę neaiškūs objektai. Tokių tyrinėjimų metu nustatė nemažai archeologinių vietų, tokių kaip Degėsių piliakalnis, Kampinių piliakalnis, Papušių piliakalnis, Tiltagalių kapinynas, Linksmučių (Kurmaičių kapinynas). Jis tyrinėjo ir nemažai ardomų pilkapių, tarp jų Berčiūnų ir paties surastus Veliankos (Žingių) bei Purviniškių pilkapynus. Trejus metus vykdė archeologinius tyrimus Palėvenės vienuolyne, tyrė Noriūnų kapinyną ir kitas vietas. Jo tirti ir žvalgyti: Bryzgių piliakalnis, Bugailiškių piliakalnis, Degėsių piliakalnis, Klepų piliakalnis, Laistų piliakalnis, Misiūnų piliakalnis, Tetervinų piliakalnis, Viltrakių piliakalnis ir kiti kultūros paminklai.
Rogaliai
Rogaliais vadinami Lenkijos kaimai:
Švino oksidas
thumb|Švino oksidas Švino (II) oksidas – cheminis junginys, oksidas, kurio formulė PbO. Šis junginys būna dviejų formų: raudonas, stačiakampės kristalo struktūros, ir geltonas, rombo kristalo struktūros.
Gavimas
PbO yra gaunamas kaitinant šviną iki 600 ˚C. Taip pat gaunamas skilimo reakcijos metu kaitinant švino nitratą arba švino karbonatą:
2Pb(NO3)2 → 2PbO + 4NO2 + O2
PbCO3 → PbO + CO2
Kadangi PbO yra amfoterinis junginys, jis gali reaguoti tiek su rūgštimis, tiek su bazėmis.
Trabzonspor (moterys)
Trabzonspor  – Turkijos futbolo klubas iš Tranzono.
Istorija
2007 m. suburta moterų ekipa. Rungtyniavo tuometinėje aukščiausioje lygoje, o vėlesniais metais – moterų Superlygoje 2021–2022 m. sezone.
Sudėtis
Atnaujinta; 2023 m. gegužės 5 d.
''Vyr. treneris''': 🇹🇷 Mehmet Birinci
Šveicarijos futbolo varžybos 1934–1935 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1934–1935 m.
RKL 2009-2010 m. sezonas
RKL 2009–2010 metų sezonas – 5-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 37 klubai, regionų principu suskirstytų į keturias grupes. Lygos čempione tapo Molėtų „Ežerūno-kario“ ekipa.
Paplatelė
Paplatelė – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 12 km nuo Alsėdžių, prie Platelių ežero. Viešbutis „Linelis“.
Slomianka (Sokulkos apskritis)
Slomianka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Henricus Hondius (1597)
Henrikas Hondijus (g. 1597 m. Amsterdame – m. 1651 m. rugpjūčio 16 d. Amsterdame) – Nyderlandų kartografas ir leidėjas.
Biografija
Tėvas – Jodocus Hondius, žymus kartografas, Amsterdamo kartografijos verslo pradininkas. Gavęs originalias 1569 m. Merkatoriaus pasaulio žemėlapio plokštes, 1606 m. pakartotinai išleido šį žemėlapį. Paties Henriko Hondijaus vardas ant žemėlapių pasirodė nuo 1623 m., kai buvo pasirodė 5-oji Merkatoriaus-Hondijaus atlaso laida. Maždaug nuo 1630 m. leidybos ir kartografijos versle dirbo su savo sesers vyru J. Jansonu.
Žemėlapiai
H. Hondijus pasaulio žemėlapiuose tiksliau nei ankstesni autoriai atvaizdavo Amerikos žemyną. Jo išleistuose pasaulio žemėlapiuose iš dabartinės Lietuvos vietovių žymima tik Klaipėda.
Maringa
Maringa  – miestas pietryčių Brazilijoje, Paranoje, prie Pirapo upės, 436 km į šiaurės vakarus nuo Kuritibos. Per miestą eina Ožiaragio atogrąža. Chemijos, tekstilės, maisto pramonė. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kava, kukurūzai, medvilnė, sojos, žemės riešutai, ryžiai ir kt.). Veikia universitetas. Maringai būdinga modernistinė architektūra, dideli žaliųjų erdvių plotai. Miesto įžymybė – 1972 m. pastatyta kūgio pavidalo Maringos katedra (aukštis 124 m, aukščiausia visoje Lotynų Amerikoje).
thumb|left|180px|Maringos katedra
Istorija
Gyvenvietė ėmė kurtis XX a. pirmoje pusėje, plečiant kavos plantacijas. Miesto statusas suteiktas 1951 m.
Vosyliukai (ežeras)
Vosyliukai – ežerėlis Lietuvoje, Trakų rajone, 7,5 km į šiaurę nuo Lentvario. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,12 km, plotis – iki 0,01 km. Altitudė 99,9 m. Krantai neaukšti, sausi. Iš šiaurės ir vakarų ežerėlį supa Panerių miškas. Rytinėje pakrantėje įsikūrusi Vosyliukų sodų bendrijos gyvenvietė. Ežeras nenutekantis, priklauso Neries intako Moluvenės baseinui.
Goja (apdovanojimas)
Goja  – Ispanijos kino apdovanojimas, įsteigtas 1987 m., kuomet buvo įkurta Ispanijos kino meno ir mokslo akademija („Academia de las Artes y las Ciencias Cinematográficas de España“). Premijos įteikiamos sausio pabaigoje arba vasario pradžioje už pasiekimus kino industrijoje praėjusiais metais. Apdovanojimas yra nedidelis Francisco Goya biustas.
Apdovanojimų ceremonija vyksta Madride, tik 2000 m. ji surengta Barselonoje.
Daugiausia apdovanojimų (14) yra pelnęs filmas „Mar adentro“ (2004). Daugiausia nominuotas filmas – „Suskaičiuotos dienos“ (19 kartų) (1994).
(po 5) yra pelnę 3 filmai: „¡Ay Carmela!“ (1990), „Te doy mis ojos“ (2003) ir
Kategorijos
Viso yra 28 apdovanojimų kategorijos, tarp jų ir garbės apdovanojimas:
Nielsen & Winther Type AA
Nielsen & Winther Type AA, taip pat vadintas „Type AA„, – Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje Danijos karalystės inžinerijos įmonės „Nielsen & Winther“ sukurtas pusantrasparnis biplanas, pirmasis pilnai daniškas lėktuvas (neskaitant variklio).
Konstrukcija ir gamyba
Type AA buvo pirmasis Danijoje suprojektuotas ir pagamintas lėktuvas. Tai buvo vienvietis medinės konstrukcijos biplanas su fiksuota važiuokle, diržiniais amortizatoriais, atvira piloto kabina. Variklio skyrius buvo dengtas aliuminio skarda, piloto kabinos sienelės dengtos fanera, atraminė konstrukcija už kabinos iki lėktuvo uodegos – impregnuotu ugniai atspariu audiniu. Lėktuvo viršutinis sparnas buvo vientisas ir didesnis už apatinį. Sparnai – medinės konstrukcijos, trapecijos formos, mažo storio, dengti drobe. Sparnai tarpusavyje sujungti V raidės formos statramsčiais ir atatompomis. Eleronai įrengti tik viršutiniame sparne. Apatinis sparnas – tos pačios konstrukcijos kaip ir viršutinis, su teigiamu skersiniu v, trumpesnis ir siauresnis nei viršutinis. Viršutinis sparnas pastumtas link orlaivio nosies apatinio atžvilgiu taip, kad jų galinės kraštinės sutaptų. Virš piloto kabinos padaryti sparno išėma, taip užtikrinant geresnį matomumą.
Lėktuvas buvo varomas vienu 80 AG galios Švedijoje gamintu rotaciniu varikliu.
1916 m. suprojektuotas prototipas buvo ginkluotas vienu kulkosvaidžiu, sumontuotu virš sparno ir šaudžiusiu virš propelerio disko. 1918 m. pagaminti modeliai, ginkluoti su propeleriu sinchronizuotu vienu, kituose šaltiniuose – dviem kulkosvaidžiais „Madsen“.
„Tyoe AA“ buvo daugiausia naudojami pilotų lavinimuisi. Tai pat buvo pastatytas vienas dvivietis, kurį planuota naudoti kaip žvalgybinį. Nepasiteisinius planams lėktuvas buvo parduotas Argentinai. Taip pat lėktuvo pagrindu buvo mėginama kurti dviviečius hidroplanus: po vieną jų įsigijo Danijos ir Norvegijos kariniai jūrų laivynai.
Eksploatacija
Pirmasis lėktuvo skrydis įvyko 1917 m. sausio 21 d. 1917 m. pagaminti 6 vnt. Atsižvelgus į kariškių pastabas 1917 m. vasarą lėktuvui buvo mėginama pritaikyti su propeleriu sinchronizuotą kulkosvaidį, tačiau šis eksperimentas buvo pripažintas nesėkmingu.
Dėl ribotų techninių galimybių ir atsilikusios konstrukcijos lėktuvas buvo pripažintas netinkamu naikintuvo ar žvalgybinio lėktuvo vaidmeniu. Orlaiviai buvo perduoti Kopenhagos aviacijos mokyklai, kur buvo naudojami pilotų lavinimuisi.
Iš aktyvios karinės tarnybos „Type AA" buvo pašalintas 1919–1924 m. Pagrindinėmis to priežastimis buvo variklio nepatikimumas, dėl kurio 1919 m. sudužo trys šio modelio lėktuvai. 1919 m. Karo ministerija uždraudė skraidyti visiems orlaiviams su nepatikimais varikliais, įskaitant Thulin variklius. Šis draudimas buvo taikomas ir „Type AA". Po šio draudimo du „Type AA" iki 1924 m. buvo naudojami mokymams ant žemės.
„Type AA“ nebuvo bandoma modernizuoti dėl karui pasibaigui atsiradusios galimybės nebrangiai įsigyti gerokai modernesnių lėktuvų iš Pirmąjame pasauliniame kare kariavusių šalių. Po bandymo sukurti „Type AA", Danijoje daugiau nebebuvo bandoma sukurti savos gamybos karo lėktuvų.
Techniniai duomenys
miniatiūra|Nielsen&Winther Type AA piešinys iš trijų perspektyvų Šaltinis: Green
Bendrieji duomenys
Ksavera Vaištarienė
Ksavera Valerija Vaištarienė (1932 m. vasario 14 d. Slabadoje, Krakių valsčiuje – 2020 m. balandžio 3 d. Vilniuje ) – lietuvių chemikė.
Nielsen & Winther Type AA
Techniniai duomenys
Skrydžio duomenys
Ginkluotė
Ksavera Vaištarienė
Biografija
Gimė 1932 m. vasario 14 d. Slabados kaime. Studijavo Vilniaus universitete, 1965 m. birželio 15 d. jame apgynė chemijos mokslų disertaciją „Fluoro organinių junginių sintezės iš acetileno tyrimas“. Tame pačiame universitete dirbo iki 1992 m. Nuo 1991 m. iki mirties ėjo Lietuvos vegetarų draugijos pirmininkės pareigas.
Ksavera Vaištarienė visuomenėje buvo žinoma kaip sveiko gyvenimo būdo ir sveikos mitybos (ypač vegetarizmo) propaguotoja, apie tai išleido ne vieną knygą.
Papleksniai
Papleksniai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kletiškės.
Gvarapuava
Gvarapuava  – miestas pietryčių Brazilijoje, Paranoje, Gvarapuavos plynaukštėje, 258 km į vakarus nuo Kuritibos. Medienos apdirbimo, maisto, chemijos, popieriaus ir kartono pramonė. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (bulvės, kukurūzai, sojos, miežiai). Veikia entomologijos, gamtos mokslų, krašto istorijos muziejai, Šv. Betliejaus Mergelės katedra.
Istorija
Gvarapuavą 1810 m. įkūrė portugalų naujakuriai, o miestu tapo 1871 m. Vietovardis kildinamas nuo gvaraniško karčiuotojo vilko pavadinimo guará.
Jānis Pauļuks
Janis Pauliukas (Jānis Pauļuks, 1865 m. lapkričio 24 d. Lielsesavos valsčiuje, Duobelės rajone, Kuržemėje – 1937 m. birželio 21 d. Bauskėje, Latvijoje) – Latvijos politikas ir visuomenės veikėjas. Jis buvo 3-asis Latvijos ministras pirmininkas, pareigas ėjo 1923 m. sausio 27 d. – 1923 m. birželio 27 d.
Ščerbovas
Ščerbovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Jodocus Hondius
thumb|250px
Jodokas Hòndijus (, ; g. 1563 m. spalio 17 d. Vakene – m. 1612 m. vasario 12 d. Amsterdame) – Nyderlandų kartografas ir graviūrininkas.
Biografija
Gimė Belgijoje, Vakeno kaime. 1584 m. persikėlė į Londoną. Bendradarbiavo su P. Kerijumi, kurio sesę vedė. 1593 m. persikėlė į Amsterdamą. 1604 m. kartu su leidėju Cornelis Claesz perpirko G. Merkatoriaus atlaso metmenis. Po Jodoko Hondijaus mirties kartografijos verslą perėmė jo sūnus Henrikas Hondijus, taip pat žentas Janas Jansonas.
Stefanovas
Stefanovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sidros valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Policininkai iš Peretopo
„Policininkai iš Peretopo“  – 2014 m. rusiška komedija. Į miestelį, kurioje didžiausias nusikaltimas yra paršelio vagystė, atvyksta jaunas policininkas, ką tik baigęs policijos mokyklą ir imasi įvedinėti tvarką miestelyje.
Mykolas Cicėnas
Mykolas Cicėnas (1964 m. spalio 19 d. Daugėliškio vls. – 1935 m. gruodžio 9 d. Švenčionyse) – zakristijonas, knygnešys.
Biografija
M. Cicėnas buvo Daugėliškio (dab. Naujojo Daugėliškio) bažnyčios zakristijonas. 1885 m. įsijungė į knygnešystės veiklą, kai į Daugėliškį iš Tverečiaus atvyko klebonas kunigas Jonas Burba, draudžiamos spaudos platinimo organizatorius, šio krašto lietuvybės puoselėtojas. Su jo pagalba M. Cicėnas kovojo prieš parapijiečių rusinimą ir lenkinimą, slapta vaikus mokė lietuviškai skaityti ir rašyti.
M. Cicėnas palaidotas Naujojo Daugėliškio kapinėse. Jo atminimas įamžintas įrašu Knygnešių sienelėje prie Vytauto Didžiojo karo muziejaus.
Seksas ir įniršis
Seksas ir įništis (Furyō anego den: Inoshika o-Chō) – 1973 m. Japonijoje sukurtas trileris, priskiriamas eksploatacinio kino žanrui „Pinku eiga“, kuriame gausu prievartos ir erotikos.
Tais pačiais metais buvo sukurtas ir filmo tęsinys.
Turinys
19 a. pabaigos Japonija. Trys Jakudzos smogikai nužudo jų nusikaltimus tyrusį policininką jo mažametės dukters akivaizdoje. Prieš mirtį tėvas spėjai jai atiduoti tris kortas ir mergina augdama vis galvoja apie kerštą. Žingsnis po žingsnio, pradėjusi nuo vagysčių, ji vis labiau įsitvirtina nusikaltėlių pasaulyje, tačiau nesiliauja ieškoti kas kažkada nužudė jos tėvą bei kas davė tokį įsakymą...
Buišų piliakalnis
Buišų piliakalnis su gyvenviete, Tauragis, Tauragėnai, Senelės kalnas (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A1374K, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1204) – piliakalnis Telšių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Buišų kaimo, Tryškių seniūnija. Pasiekiamas iš plento pervažiavus Virvyčią, už 950 m pasukus į dešinę pietų kryptimi, pavažiavus 950 m iki Buišų kaimo kapinių, čia vėl pasukus į dešinę vakarų kryptimi, už 100 m, už sodybos liekanų dar kartą pasukus į dešinę pietų kryptimi, pavažiavus 50 m ir pasukus į kairę vakarų kryptimi, už 300 m yra priekyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Virvyčios upės dešiniajame krante. Šlaitai statūs, 9 m aukščio. Aikštelė trapecinė, orientuota rytų – vakarų kryptimi, 15 m ilgio, 18 m pločio rytuose ir 24 m – vakarų pusėje. Iš šiaurės, rytų ir vakarų pusių ji apjuosta 4-7,5 m aukščio, 27 m pločio pylimu (aukščiausias rytų pusėje), kurio išorinis 9,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 28 m pločio, 6 m gylio griovį.
Vakarinė aikštelės dalis nuplauta Virvyčios, erozija stabilizuota 1994–1996 m. Nuo piliakalnio buvo nukirsti medžiai, kurie dabar vėl atauga.
Visose piliakalnio papėdėse, tarp jų ir kairiajame Virvyčios krante, 8 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos, geležies šlako, molio tinko.
200 m į vakarus yra II tūkstantmečio pradžios Visginų kapinynas.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.
Luftstreitkräfte
Luftstreitkräfte, pilnas pavadinimas Deutsche Luftstreitkräfte – Vokietijos imperijos kariuomenės aviacijos pajėgų pavadinimas nuo 1916 m. spalio iki Vokietijos karinės aviacijos išformavimo 1919 m. Iki 1916 m. spalio Vokietijos imperijos kariuomenės aviacijos pajėgų oficialius pavadinimas buvo Fliegertruppen (liet. Skraidančios pajėgos). Luftstreitkräfte neapėmė karinio jūrų laivyno (vok. Kaiserliche Marine) aviacijos dalinių, kurių pavadinimas buvo Marine-Fliegerabteilung (liet. Laivyno skraidantys daliniai). Dauguma abiejų šių ginkluotojų pajėgų šakų naudotų lėktuvų ir oro balionų buvo tie patys.
Įkūrimas
miniatiūra|Vokietijos karinių oro pajėgų oro baliono paleidimas, 1915 m. Lotaringija Oro balionus Vokietijos kariuomenė naudojo jau 1870–1871 m. Prancūzijos-Prūsijos kare. Pirmoji, Prancūzijos kariuomenė, juos naudojo jau 1794 m. Fleriuso (pranc. Fleurus) mūšyje. Pirmieji atskiri Vokietijos Imperijos kariuomenės aviacijos daliniai buvo pradėti kurti 1884 m. Tai buvo JAV pilietiniame kare naudotų Oro balionų pajėgų (angl. Union Army Balloon Corps) pavyzdžiu kurti kariniai daliniai. Jų forma ir dydis skyrėsi ir kito, kol 1901 m. buvo priimtas sprendimas formuoti oro balionų batalionus. Netrukus, XX a. pradžioje buvo pradėti formuoti pirmieji įmonių „Zeppelin“ ir „Schutte-Lanz“ gamintų dirižablių daliniai. 1910 m. Vokietijos kariuomenė įsigijo pirmus karinius lėktuvus. 1913 m. spalio 1 d. buvo įkurti pirmieji vien tik lėktuvus eksploatavę atskiri daliniai – aviacijos batalionai. Įvairūs pavieniai aviacijos daliniai, taip pat zenitinės gynybos, žvalgybos daliniai 1916 m. spalio 8 d. buvo sujungti į vieningą struktūrą – Vokietijos imperijos karo aviaciją (vok. Die Fliegertruppen des deutschen Kaiserreiches).
Tokie procesai tuo pat metu vyko ir kitose šalyse – Prancūzijos karo aviacija (pranc. Aviation Militaire) buvo įkurta 1909 m. ir 1912 m. pervadinta karine aeronautika (pranc. Aéronautique Militaire). 1911 m. lapkričio mėn. buvo įkurtas Didžiosios Britanijos kariuomenės Karališkųjų inžinerinių pajėgų (angl. Royal Engineers) Oro batalionas (angl. Air Battalion), sudarytas iš dviejų kuopų. 1912 m. jis buvo performuotas į Karališkąjį oro korpusą (angl. Royal Flying Corps), sudarytą iš sausumo ir jūrinių sparnų.
Pradinė aviacijos dalinių paskirtis buvo žvalgyba ir artilerijos koregavimas. Šiems tikslams buvo naudojami ir pirmieji lėktuvai ir tik nuo 1915 m. jie buvo pradėti pritaikyti oro mūšiams.
Organizacija
miniatiūra|Jasta 12 priklausę Albatros D.V išrikiuoti Rikūro (pranc. Roucourt (Douai)) aerodrome. 1917 m. rugpjūtis-rugsėjis. Už jų stovi vienintelis eskadrilės AEG C.IV. Pirmieji, žvalgybiniai Luftstreitkräfte padaliniai buvo vadinami „Skraidančiais karo lauko skyriais“ (vok. Feldflieger Abteilungen, FFA). Kiekvienas skyrius buvo ginkluotas šešiais dviviečiais „A“ klasės (monoplanai) arba „B“ klasės (biplanai) lėktuvais. Kiekvienas šių FFA buvo priskirtas didesniam kariniam daliniui; atitinkamai jų numeracija buvo tokia pati kaip ir atitinkamos divizijos.
Karo eigoje ženkliai Luftstreitkräfte organizacinė struktūra bei doktrinos ne kartą keitėsi ir šios evoliucijos rezultatas tapo pagrindu 1935 m. įkurtos Liuftvafės struktūrai bei doktrinai.
1916 m. Vokietijos kariuomenės vadovybė (vok. Oberste Heeresleitung, OHL) reorganizavo Fliegertruppen ir karinių oro pajėgų struktūroje sukūrė specializuotus naikintuvų, bombonešių ir žvalgybinių orlaivių, taip pat techninius (meteorologijos ir pan.) dalinius.
Vadovybė
miniatiūra|Generolas [[Ernst von Hoeppner]] Visą Luftstreitkräfte egzistavimo laikotarpį (1916 m. spalio 8 d. – 1919 m. sausio 2 d.) jai vadovavo kavalerijos generolas Ernstas fon Hiopneris (vok. Ernst von Hoeppner, 1860–1922 m.).
Struktūra
Luftstreitkräfte sudarė:
Dirižablių daliniai
1913 m. oro balionų ir diržablių daliniai buvo perduoti Vokietijos kariuomenės susisekimo inspekcijos atskirai orlaivių ir automobilių inspekcijai. miniatiūra|Pietų Afrikos daliniai bombarduojami iš Vokietijos diržablio. Tschaukaib vietovė (Vokietijos Rytų Afrika, 1914 m. gruodžio 17 d.) 1914 m. atlikti „Parseval“ ir „Scholte-Lanz“ dirižablių bandymai parodė kieto tipo diržablių pranašumą: pastarieji, būdami 150 m. ilgio ir 22 tūkst. m3 tūrio, galėjo pakelti iki 8000 kg naudingo krovinio (10 kg svorio bombos, 15 ir 21 cm kalibro granatos, radiotechninė įranga) į maksimalų 2200 m. aukštį. Varomi trijų variklių po 210 AG, jie išvystydavo 210 m/sek. greitį.
1914 m. Vokietija turėjo daugiausiai dirižablių; jų bendras darbinis tūris (244 000 m3) taip pat buvo didžiausias pasaulyje. 1914 m. Fliegertruppen dirižabliuose pradėti naudoti bevielio radijo ryšio siųstuvai.
Karo pradžioje Vakarų fronte Vokietija turėjo 5 dirižablius (Z-6 – Kelne, Z-7 – Badene, Z-8 – Tryre, Z-9 – Diuseldorfe, „Zeppelin-Sachsen“ – Frankfurte prie Maino), Rytų fronte – 3 (Z-4 – Kionigsberge, Z-5 – Poznanėje, „Scholte-Lanz SL-2“ – Lignice).
Kariniai dirižabliai buvo priskirti tiesiogiai vyriausios karinės vadovybės rezervui, atskirais atvejais jie būdavo perduodami frontams arba armijoms. Karo pradžioje dirižabliųmisijos neretai buvo vykdomos vadovaujant iš generalinio štabo atsiųstam karininkui; tokiu atveju dirižablio vadui tekdavo budinčio karininko vaidmuo.
Iki 1916 m. dirižabliai buvo pagrindiniai strateginio bombardavimo misijas, pvz. išpuolius prieš Didžiosios Britanijos miestus, vykdę orlaiviai. Vėliau šis vaidmuo palaipsniui perėjo greitesniems ir sunkiau pažeidžiamiems strateginiams bombonešiams („G“ ir „R“ tipo).
Naikintuvų dalinių formavimas
Pirmą kartą Vokietijos fronto naikintuvų dalinys buvo suformuotas 1915 m. vasarą. Pavadintas vado pavarde – Feldflieger Abteilung – jis buvo ginkluotas penkiais naujais Fokker Eindecker tipo naikintuvais Fokker M.5K/MG (gamykliniai Nr. E.1/15 – E.5/15). Netrukus šie lėktuvai buvo apginkluoti su propeleriu sinchronizuotais LMG 08 "Spandau" kulkosvaidžiais. Vienas pirmųjų, 1915 m. rugpjūčio mėn., tokį orlaivį (Nr, E.13/15) gavo netrukus vienu rezultatyviausių asų tapęs Maksas Imelmanas (vok. Max Immelmann).
1916 m. vasario mėn, vyriausiojo inspektoriaus (vok. Inspektor-Major) Frydricho Stempelio (vok. Friedrich Stempel) iniciatyva buvo pradėti formuoti vienviečių naikintuvų daliniai – Kampfeinsitzer Kommando. Tai tapo pirmu žingsniu kuriant specializuotus aviacijos dalinius. Jau 1915–1916 m. žiemą naujais naikintuvais, tokiais kaip Pfalz E ginkluoti nedideli – dvejų-keturių naikintuvų būriai dislokuoti strateginėse vietovėse Vakarų fronte. Jų misija buvo apibūdinta naujo dalinių tipo pavadinimu – Luftwachtdienst – oro apsaugos pajėgos. miniatiūra|Oswald Boelcke 1916 m. vasarą buvo sukurti Jagdstaffeln, labiau žinomi santrumpa Jasta – naikintuvų būriai. Formaliai šie daliniai priklausė keturių Vokietijos karalysčių kariuomenėms – Prūsijos (67 eskadrilės), Bavarijos (10), Saksonijos (7) ir Viurtembergo (4).
1917 m. birželio 24 d. į Luftstreitkräfte sudėtį buvo įtrauktos keturios primos Jasta eskadrilės (Jasta 4, 6, 10 ir 11), suformavusios pirmąjį naikintuvų sparną – Karališkąją Prūsijos naikintuvų grupę (Jagdgeschwader I, JG I). Nuo to laiko nusistovėjo praktika eskadriles numeruoti arabiškais, o jų grupes – romėniškais skaitmenimis. Sparno vadu tapo buvęs Jasta 11 vadas Manfredas fon Richthofenas. Kai kurie daliniai buvo vadinami ir žymių asmenybių pavardėmis, pvz 1916 m. gruodį Jasta 2 buvo pervadinta Jasta Boelcke, po to kai susidūrimo ore metu žuvo asas ir naikintuvų kovos taktikos teoretikas Oswald Boelcke. Po fon Richhofeno žūties 1918 m. balandį kaizerio įsakymu JG 1 buvo pervadinta JG von Richhofen.
Karinių dalinių pavadinimai
miniatiūra|Vokietijos karinės avacijos kovinės rikiuotės schema, 1918 m. Visų Luftstreitkräfte dalinių pavadinimai buvo sudaromi iš funkcinę paskirtį nurodžiusios santrumpos ir dalinio numerio. Naudotos šios santrumpos:
Aviacijos dalinių skaičius
1914–1918 m. Luftstreitkräfte dalinių skaičius kito:
Orlaiviai
Prieškariu bei karo metu Vokietijos karinės oro pajėgos eksploatavo daug įvairių, daugiausiai – Vokietijos, gamintojų sukurtų lėktuvų. Didžiausi naikintuvų gamintojai buvo „Albatros-Flugzeugwerke“, „Fokker“, „Pfalz Flugzeugwerke“ ir „Siemens-Schuckert“; žvalgybos lėktuvų – „Aviatik“, „Deutsche Flugzeug-Werke (DFW)“ ir „Rumpler“; dviviečius naikintuvus gamino „Halberstädter Flugzeugwerke“ ir „Hannoversche Waggonfabrik“; sunkiuosius, daugiausiai – dvimotorius, bombonešius – „Gothaer Waggonfabrik (Gotha)“; pačius didžiausius lėktuvus gamino „Zeppelin-Staaken“; dirižablius – „Luftschiffbau Zeppelin“ ir „Schütte-Lanz“ ir kitos įmonės.
Žymiausi orlaiviai:
miniatiūra|Penkiais varikliais varomas „R“ klasės [[strateginis bombonešis „Zeppelin-Staaken R.V 13/15“]]
Orlaivių identifikavimo sistema
Karo metu Vokietijos sausumos pajėgų karinė vadovybė įtvirtino orlaivių identifikavimo sistemą, pavadintą karinių oro pajėgų inspekcijos vardu – Idflieg. Jos kodą sudarė trys dalys – orlaivio gamintojo pavadinimo santrumpa, funkciją arba orlaivio „klasę“ nurodanti raidė ir iš eilės duodamas romėniškas skaitmuo. Šia sistema buvo siekiama suprastinti logistikos ir remonto procesus, nes daugelis Luftstreitkräfte dalinių vienu metu naudojo keleto gamintojų ir skirtingų modelių orlaivius.
Karo eigoje Idflieg sistema plėtėsi – pradžioje visi lėktuvai buvo skiriami į dvi klases – „A“ – monoplanai ir „B“ – biplanai. 1915 m. pirmosios dvi klasės liko rezervuotos neginkluotiems lėktuvams, o naujai įvestai „C“ kategorijai buvo priskirti dviviečiai ginkluoti lėktuvai. Netrukus „E“ klasei buvo priskirti ginkluoti monoplanai. Ir naujųjų klasių turinys nebuvo pastovus – nors beveik visą karą „D“ klasė apėmė biplanus naikintuvus, „Dr“ – triplanus naikintuvus, į karo pabaigą raide „D“ buvo žymimi visi naikintuvai. miniatiūra|Sudužęs „G“ – Grossflugzeug klasės Gotha G.IV Šios sistemos naudojimą komplikavo tai, kad gamintojai naudojo savo identifikavimo sistemas. Pavyzdžiui, „Junkers“ savo lėktuvus žymėjo „J“ raide, nors Idflieg sistemoje „J“ reiškė šarvuotą dvejopos paskirties ryšių ir šturmo lėktuvą, todėl „karinio“ kodo J.I gamyklinis atitikmuo buvo J.4.
Karinio jūrų laivyno aviacija (vok. Kaiserliche Marine’s Marine-Fliegerabteilung) orlaivių identifikavimui naudojo jų gamintojų indeksus, o ne Luftstreitkräfte sistemą. Pavyzdžiui, lėktuvų gamintojas „Gotha“ savo bombonešiams priskirdavo indeksą „LD“ (vok. Landflugzeug-Doppeldecker – sausumos biplanas), jūriniams – „WD“ (vok. Wasserflugzeug-Doppeldecker – jūrinis biplanas), pastarasis likdavo ir karinėse jūrų pajėgose, tačiau patekęs į Luftstreitkräfte „LD“ gaudavo indeksą, prasidedantį „G“ raide; „Flugzeugbau Friedrichshafen“ gaminti lėktuvai karinėse jūrų pajėgose išlaikydavo gamintojo indeksą „FF“, tačiau sausumos pajėgose jie gaudavo indeksą, atitinkantį jų paskirtį.
Kariuomenės naudoti dirižabliai ir oro balionai nepateko į šią numeravimo sistemą; kiekvienas jų gaudavo atskirą vardą.
Pilotai
miniatiūra|Manfred von Richthofen Visų kariavusių šalių kariuomenės ir propagandos žinybos plačiai naudojosi pilotų įvaizdžiu tam, kad pristatyti savo kariuomenės pasiekimus ir mobilizuoti visuomenės paramą. Daugiausiai dėmesio teko pilotams-naikintojams. Žymiausiu Vokietijos I Pasaulinio karo pilotu laikomas Manfredas fon Richthofenas (vok. Manfred von Richthofen), pasiekęs 80 patvirtintų pergalių, kuriam Vokietijos propaganda sukūrė „Raudonojo oro kovotojo“ (vok. Rote Kampfflieger) titulą ir kuris geriau žinomas anglišku terminu – „raudonasis baronas“. Pirmoji patvirtinta Vokietijos piloto oro pergalė priklauso leitenantui Kurtui Vintgensui (vok. Kurt Wintgens), 1915 m. liepos 15 d. vienu pirmųjų lėktuvų, ginkluotų sinchronizuotu kulkosvaidžiu, numušusių du Prancūzijos Morane-Saulnier L parasolio tipo monoplanus.
Kiti žymūs Vokietijos asai – Ernst Udet (62 (+1 nepatvirtinta) pergalės), Erich Löwenhardt (54 pergalės), Werner Voss (48 pergalės), Josef Jacobs (48 pergalės), Wilhelm Frankl, Hermann Göring, Max Immelmann, Fritz Rumey (45 pergalės), Rudolf Berthold (44 (+2 nepatvirtintos) pergalės), Bruno Loerzer (44 pergalės), Paul Bäumer (43 pergalės), Franz Büchner (40 (+1) pergalė), Oswald Boelcke (40 pergalių), Lothar von Richthofen (40 pergalių), Heinrich Gontermann (39 (+1) pergalės), Julius Buckler (36 pergalės).
Aštuonis priešo orlaivius numušę pilotai buvo apdovanojami aukščiausiu Vokietijos kariniu ordinu – „Pour le Mérite“. Didėjant apdovanotojų skaičiui buvo didinamas jam gauti reikalingų pergalių skaičius, kol 1918 m. jis pasiekė 30. Viso šį apdovanojimą gavo 76 pilotai, dar 69 pilotai gavo „Goldenes Militär-Verdienst-Kreuz“ (Karinių nuopelnų kryžių), skirtą puskarininkiams ir šauktiniams. Vienas tokių buvo daugiausiai (12) priešo lėktuvų numušęs oro šaulys Gottfried Ehmann. Viso karo metu bent 5 priešo lėktuvus numušė (t. y. oficialiai tapo asais) 391 vokiečių pilotai.
Skiriamieji ženklai
miniatiūra|Karinis oro balionas, paženklintas Eisernes Kreuz. 1917 m. Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos kariniai lėktuvai buvo ženklinami dvispalviu (juodai-baltu) kryžiumi, vokiškai vadintu Eisernes Kreuz. Šis pavadinimas kilo iš panašios formos Prūsijos karinio medalio. Karo pabaigoje, 1918 m. kovo mėn. įvestas naujas skiriamasis ženklas – stilizuotas kryžius Balkenkreuz. Tai buvo graikiško kryžiaus adaptacija. Šis ženklas, patvirtintas 1918 m. birželio 25 d., turėjo tapti visų Vokietijos karinių dalinių skiriamuoju ženklu.