cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arvydas Juodis
Biografija
1969 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1976 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
1969–1972 m. dirbo Kaimo statybos organizavimo ir technologijos treste, 1972–1978 m. Lietuvos architektūros ir statybos mokslinio tyrimo institute. Nuo 1978 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1993–1999 m. Statybos, 1999–2005 m. Statybos technologijų katedros vedėjas, nuo 2003 m. profesorius. Nuo 2002 m. dar ir Techninės priežiūros tarnybos „Problematika“ viršininkas.
Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys – statybos tarptautinis konkurencingumas, statybos procesų sistemotyra, valdymo sprendimų optimizavimo teorijos taikymas.
Oviuro kožunas
Oviuro kožunas  – administracinis rajonas Rusijoje, Tuvos pietinėje dalyje. Administracinis centras – Chandagaity.
Geografija
Kožunas pietuose turi sieną su Mongolija. Šiaurinė dalis kalnuota. Pietuose paviršius leidžiasi į Ubsu Nuro dubumą (UNESCO pasaulio paveldo objektas).
Ūkis
Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste (avys, ožkos, galvijai, arkliai). Kasama valgomoji druska.
Gyvenvietės
Kožunas padalintas į 6 kaimo gyvenvietes (sumonus):
thumb|left|250px|Chandagaity
Goniondzo miesto sinagoga
Goniondzo miesto sinagoga  – sinagoga, buvusi Goniondzo mieste. Sinagoga buvo pastatyta XVIII a. pradžioje. 1941 m. per II pasaulinį karą sinagoga sudegė. Po karo vietoje sinagogos pastatytas naujas pastatas, kuriame yra jaunimo kultūros namai. Sinagoga buvo stačiakampio formos, viduje buvo Aron hakodešas.
Šaudymas iš lanko
thumb|[[Im Dong-Hyun 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.]] thumb|Angliškas ilgasis lankas. thumb|Šaudymo iš lanko taikiniai. thumb|Iškamša naudojama 3D šaudymo iš lanko varžybose. thumb|Skriemulinis lankas.
Ikuo Macumoto
(g. 1941 m. lapkričio 3 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1966-1969 m., su ja dalyvavo 1968 m. olimpinėse žaidynėse.
Šaudymas iš lanko
Šaudymas iš lanko – taiklumo ir susikaupimo reikalaujanti sporto šaka. Tikslas – pataikyti strėles į tolimą taikinį.
Varžybos
Lankininkai turi pataikyti savo strėles į taikinius, kaip galima arčiau taikinio centro (centras vertas 10 taškų, toliau 9, 8, 7 ir t. t. iki 1), pastatytus per atstumą nurodytoje vietoje.
Olimpinėse žaidynėse iš viso iššauna 72 strėles iš 70 metrų nuotolio (du įskaitiniai nuotoliai po 36 strėles), už ką daugiausiai gali surinkti 720 taškų. 64 geriausi lankininkai po to trijuose etapuose iššauna 6 strėles. Geriausi 8 lankininkai patenka į finalą, kur jie varžosi tarpusavyje 4 etapais (kiekviename duodant po 3 strėles). Varžybose dėl aukso du lankininkai pakaitomis paleidžia 4 etapais po tris strėles. Visose etapuose šaudoma iš 70 m nuotolio. Olimpinėse žaidynėse varžosi tiktai olimpiniai lankai (recurve).
Kitose varžybose, tokiose kaip pasaulio taurė ir pasaulio čempionatas varžosi olimpiniai (recurve) taip pat skriemuliniai lankai (compound), kurie turi įtempimo jėgą reguliuojančius prietaisus.
Pratimai:
Guolininkai
Guolininkai (Pisauridae) – vorų (Araneae) šeima.
Šaudymas iš lanko
Olimpinės žaidynės
Šaudymas iš lanko į olimpines žaidynės įtrauktas 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. 1900 m. - 1920 m. olimpinėse žaidynėse sportininkai rungdavosi labai įvairiuose nuotoliuose ir rungčių specifikose. Po ilgos pertraukos 1972 m. vasaros olimpinėse žaidynėse šaudymui iš lanko vėl grįžus į olimpinę programą varžybos vyko FITA etapo principu. Nuo 1992 m. vasaros olimpinių žaidynių vyksta olimpinio (70 m) etapo varžybos.
Guolininkai
Pasaulyje apie 400 rūšių. Lietuvoje – 2 gentys, 3 rūšys. Savo išvaizda šiek tiek panašūs į plėšriavorius, bet nuo jų skiriasi akių išsidėstymu. Kiaušinėlių kokoną nešiojasi cheliceromis.
Šaudymas iš lanko
Olimpinės žaidynės
Olimpinėse žaidynėse rungiamasi tik iš 70 m distancijos. Individualioje rungtyje šūviams skirta 10 sekundžių, o komandinėje rungtyje 30 sekundžių. Iš viso išaunamos 72 strėlės, šešis kartus po dvylika strėlių, turint keturias minutes kiekvienai iš šešių šūvių serijos.
Istorija
Manoma jog lankas buvo išrastas vėlyvojo paleolito arba ankstyvojo mezolito laikotarpiu. Seniausi duomenys apie strėlių naudojimą Europoje aptikti Vokietijoje 10000 pr. - 9000 m. pr. m. e. Strėlės buvo pagamintos iš pušies su titnaginiais antgaliais. Tiesa šios strėlės galėjo būt naudojamos su ietisvaide, o ne lanku. Seniausias žinomas lankas rastas Holmegardo pelkėje Danijoje. Ilgainiui šaudymas iš lanko pakeitė svaidomąsias ietis.
Šaudymas iš lanko Egipto kultūroje jau buvo paplitęs dar priešdinastiniame Egipte. Antikiniu laikotarpiu įvairios tautos kaip asirų, persai, somaliečiai, partai, indai, korėjiečiai, kinai, turkai ir japonai savo armijose turėdavo daug lankininkų. Sanskrito terminas Šaudymas iš lanko (dhanurveda) reiškia kovos meną. Azijos gentys ir indėnai savo armijose taip pat turėdavo raitus lankininkus.
Mitologija
Kai kurios mitologinės dievybės ir herojai apibūdinami kaip lankininkai, įskaitant graikų Artemidę ir Apoloną, romėnų Dianą ir Kupidoną. Anglų kultūroje vienas žinomiausių lankininkų yra baladžių herojus Robinas Hudas.
Šaudymas iš lanko Lietuvoje
Šaudymo iš lanko sportu Lietuvoje pradėta domėtis 1959 m. Tais metais Viktoro Černiausko iniciatyva prie Šiaulių pedagoginio instituto buvo įkurta šaudymo iš lanko sekcija. Vėliau įkurta dar viena sekcija prie pionierių namų, kuriai vadovavo Antanas Kazlauskas. 1960 m. liepą įkurtos sekcijos Vilniuje ir Kaune, įvyko pirmosios stipriausių lankininkų varžybos su mediniais lankais ir strėlėmis. Pirmaisiais neoficialiais čempionais tapo Dalia Dildaitė ir Petras Deksnys. 1962 m., Palangoje įvyko pirmasis LTSR čempionatas. Pirmaisiais oficialiais LTSR čempionais tapo Nijolė Petraitytė ir Arūnas Šalkauskas, prizines vietas taip pat užėmė Irena Svolkinaitė, Aldona Mačiukaitė, Petras Deksnys, Edmundas Kučinskas. Buvo šaudoma iš 30 ir 50 metrų atstumo. Nuo 1963] m. LTSR sportininkai pradėjo dalyvauti Tarybų Sąjungos pirmenybėse, nuo 1971 m. - Tarybų Sąjungos tautų spartakiadose. 1965 m. įkurta LTSR šaudymo iš lanko federacija. 1968 m. LTSR sportininkai pirmą kartą dalyvavo tarptautinėse varžybose su Lenkijos Surma komanda. Nuo 1972 m. stipriai prasiplėtė šaudymo iš lanko geografija Lietuvoje varžybos pradėtos rengti ir Panevėžyje, Kupiškyje, Naujoje Akmenėje, Gargžduose, Veisėjuose. 1972 m. trenerio G. Maksimavičiaus iniciatyva įrengta labai gera šaudymo iš lanko aikštė Smiltynėje, 1977 m. - antra šaudymo aikštė Giruliuose. Šiose aikštėse vykdavo net ir Tarybų Sąjungos čempionatai. 1997 m. Lietuvoje pradėjo vystytis šaudymas lankais su įtempimo jėgą reguliuojančiais prietaisais (skriemuliniai lankai). 1998 m. įkurta Lietuvos lankininkų federacija. 1999 m. LLF buvo priimta į FITA (tarptautinė šaudymo iš lanko federacija).
The Civil Wars
The Civil Wars – amerikiečių folk muzikos duetas, susikūręs 2008 m. Per savo gyvavimo laikotarpį, grupė išleido du albumus ir laimėjo keturis Grammy apdovanojimus. Paskutinis albumas, „The Civil Wars“, buvo išleistas 2013 m. ir debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje. Grupė išsiskyrė 2014 m.
Echternacho kantonas
Echternacho kantonas – 1 vienas iš 12 Liuksemburgo kantonų. Kantono plotas – 186 km². Gyventojų – 15 735. Echternacho kantonas suskirstytas į 8 komunas.
Didysis kunigaikštis
Didysis kunigaikštis (sen. liet. – kunigų kunigas, didysis kunigas, kunigaikštis; rusėnų k. velikij kniaz) – valdovo titulas.
Taip buvo vadinami:
Lietuvoje didžiojo kunigaikščio titulas įsigalėjo Vytauto valdymo metais, oficialiai patvirtintas 1401 m. Vilniaus – Rodomo sutartimi. XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje Vilniaus katedroje vykdavo naujojo didžiojo kunigaikščio inauguracijos, tais laikais tai buvo vadinama pakėlimu. Žygimantui Augustui 1564 m. atsisakius Lietuvos sosto paveldėjimo teisės ir 1569 m. sudarius Liublino uniją su Lenkija buvo atsisakyta insignijų ir atskiros inauguracijos. Didžiojo kunigaikščio titulas buvo naudojamas greta Lenkijos karaliaus titulo. Lietuvos – Lenkijos literatūroje jis buvo minimas iki valstybės žlugimo 1795 m.
Karlsruher SC
Istorija
Klubo ištakos siekia 1894 m., kai buvo įkurtas Karlsruher FC Phönix.
Šaukėnai (reikšmės)
Šaukėnai yra:
Macaliai
Macaliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Užkalnių. Pro kaimą eina.
2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas/400 m vyrai
Vyrų 400 m bėgimo rungtis 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionate vyko liepos 27, 28 ir 30 dienomis Barselonoje, Ispanijoje.
1 raundas
Iš kiekvieno bėgimo grupės į kitą etapą pateko po keturis geriausius (Q) ir taip pat 4 greičiausi pralaimėtoji bendroje įskaitoje (q).
Rudasis lokys
Rudasis lokys (Ursus arctos) – lokinių (Ursidae) šeimos labai stambus plėšrus žinduolis. Šnekamojoje lietuvių kalboje nuo seno jie vadinami lokiu, meška, ruduoju lokiu ar rudąja meška. Dažniausi porūšiai yra euraziniai rudieji lokiai, gyvenantys Europoje (anksčiau sėsliai gyveno Lietuvoje, dabar tik užklysta) bei Azijoje, ir Šiaurės Amerikoje gyvenantys grizliai.
Išvaizda
left|150px|thumb|Rudasis lokys
Kaip ir kiti lokinių šeimos nariai, rudieji lokiai pasižymi tvirtu kūno sudėjimu. Patinai stambesni – 30-60 % sunkesni už pateles. Yra keletas rudųjų lokių porūšių, kurie skiriasi dydžiu ir kailio spalva. Rudieji lokiai sveria nuo 130 iki 700 kg ir tai priklauso nuo porūšio: stambiausi rudieji lokiai gyvena pietų Aliaskoje, Eurazijoje stambiausi Primorės ir Kamčiatkos rudieji lokiai. Sunkiausių rudųjų lokių porūšio, kadjakinių rudųjų lokių, patinai dažnai išauga iki 780 kg, rekordinis užfiksuotas svoris siekė 1134 kg. Kūno ilgis 1,7–2,8 m, aukštis ties pečiais 90–150 cm. Kailis storas, įvairių rudos atspalvių, nuo šviesios iki tamsiai rudos arba pilkos spalvos.
thumb|150px|left|Lokiukai žaidžia vandenyje
Kremlius
Kremlius (sen. ) – pilies mūrais, sienomis apjuosta miesto dalis, kurioje yra katedra, valdovo rūmai ir kiti administraciniai ir religiniai pastatai.
Rudasis lokys
Jutimo organai
Rudųjų lokių regos aštrumas panašus į žmonių, klausa vidutiniška, bet jie turi labai gerą uoslę.
Elgsena
Lokių aktyvumas priklauso nuo metų laiko ir gyvenamosios aplinkos. Ruošdamiesi žiemos miegui arba tik iš jo pabudę, maisto ieško ir dienomis, bet vasarą, kai maisto daug, ypač aktyvūs naktį. Žiemą, ypač šaltesnėse klimato juostose, kur yra mažiau maisto, lokiai nagais išsikasa urvus ir juose užsnūsta. Tai nėra tikras žiemos miegas, nes kūno temperatūra nukrenta vos 4–5 laipsniais. Iš tokio miego rudieji lokiai gali lengvai pabusti. Miego metu patelės netenka iki 40 % svorio, o patinai iki 22 %. Kartais gali miegoti ir 7 mėnesius.
Kremlius
Viena žinomiausių tvirtovių yra Maskvos kremlius. Aiškiai išreikštus kremlius turi ir Pskovas, Naugardas, Kazanė ir kiti Rusijos miestai.
Publicistikoje kremliumi vadinta TSRS, o dabar – Rusijos vadovybė, kadangi nuo Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės laikų sostas, o vėliau vyriausybės būstinė yra Maskvos kremlius (išimtis: 1711/1712-1920 metai).
Rudasis lokys
Elgsena
Lokiai dažnai juda nerangiai ir lėtai, bet prireikus gali bėgti 56 km/h greičiu. Jie taip pat geri plaukikai, nevengiantys vandens. Maži lokiukai gali lengvai įlipti į medžius.
Lokiai nėra bendruomeniški gyvūnai, patelę apvaisinę patinai ją palieka vieną auginti mažus lokiukus. Rudieji lokiai neturi aiškiai apibrėžtų teritorijų, o jei maisto yra daug, toje pačioje teritorijoje taikiai sugyvena su kitais individais. Šių teritorijų dydžiai priklauso nuo įvairių veiksnių: gyvūno amžiaus, lyties, sveikatos, aplinkos topografijos bei maisto kiekio.
200px|thumb|left|[[Kodiako salynas|Kodiako salyno Kodiako laukinės gamtos nacionaliniame prieglobsčio parke (Kodiak National Wildlife Refuge) lokys gaudo lašišas]] 200px|thumb|left|[[Jeloustono nacionalinis parkas|Jeloustono nacionalinio parko pievelėje besiilsintys lokiai]]
Mityba
Rudieji lokiai yra visaėdžiai. Dažniausiai minta įvairiais augalais, grybais, uogomis ir riešutais. Jie taip pat ėda vabzdžius, paukščius ir jų kiaušinius, graužikus. Susimedžioja ir stambesnių žinduolių, dažniau ligotų arba jauniklių: briedžių, elnių ir kitų elninių šeimos gyvūnų, bizonų. Rudieji lokiai galingu smūgiu sulaužo gyvūnui stuburą. Kartais sumedžiotą gyvūną paslepia, kad šis truputį papūtų.
Kartais puola juoduosius lokius, o usūriniai rudieji lokiai dėl sumedžioto gyvūno kaunasi su amūriniais tigrais.
Kitas lokių maisto šaltinis, ypač būdingas kadjakiniams rudiesiems lokiams, kiek mažiau – grizliams, yra lašišos ir kitos žuvys, kurias gaudo stovėdami upėje ties slenksčiais ar mažais kriokliais.
Tarp jų visada pasitaiko žmogėdrų, tai daugiau būdinga Sibiro ir Šiaurės Amerikos rudųjų lokių porūšiams.
Dauginimasis
Gimdymas įvyksta žiemos miego metu, tarp vasario ir kovo mėnesių. Dažniausiai gimsta 2 ar 3, kartais 4 lokiukų vada. Naujagimiai gimsta akli ir pliki, būna 23–28 cm ilgio ir 340–680 gramų svorio.
Patelių piene daug baltymų (nuo 6 iki 17 %) ir riebalų (20 %). Jaunikliai greitai auga ir 3 mėnesių amžiaus sveria 15 kg, 6 mėnesių – 25 kg. Po 5 mėnesių pradeda misti ne tik motinos pienu. Patelės lokiukais rūpinasi 2–4 metus, vėliau juos palieka. Vados nariai dažnai dar 2 metus išlieka kartu, žaidžia ir ieško maisto.
Patinai gali daugintis nuo 4–5 metų amžiaus, o patelės vėliau – 4–6 metų. Augti lokiai nustoja 10–11 metų.
Amžius
Rudieji lokiai laisvėje išgyvena iki 30 (vidutiniškai iki 25 metų), o nelaisvėje – iki 47 metų.
Paplitimas
300px|thumb|right|Paplitimas (pagal porūšius) Pradinis rudųjų lokių paplitimas buvo daug didesnis. Europoje lokių būta visame žemyne, įskaitant Airiją ir Angliją, Azijoje – šiaurinėje jos dalyje, Himalajuose, per Sibirą ir Kiniją arelas siekė Japoniją. Afrikoje lokiai gyveno Atlaso kalnuose. Į Šiaurės Ameriką pateko greičiausiai prieš 40 000 metų iš Azijos per Beringo sąsmauką ir paplito dideliuose plotuose nuo šiaurinės Meksikos iki Aliaskos ir Hadsono įlankos.
Azijoje paplitę nuo Priešakinės Azijos, Palestinos, šiaurės Irako ir Irano iki Kinijos šiaurės ir Korėjos pusiasalio. Japonijoje sutinkami Hokaido saloje. Šiaurės Amerikoje žinomas "grizlio" vardu (anksčiau Šiaurės Amerikos rudieji lokiai laikyti atskira rūšimi); lokių gausu Aliaskoje, Kanados vakaruose, riboto dydžio populiacijos yra šiaurės vakarų JAV.
Pasaulinė lokių populiacija yra nuo 185 000 iki 200 000 individų.
Rudieji lokiai Lietuvoje
Lietuvoje lokio kaulų rasta V–I a. pr. m. e. ir XIII–XVIII m. e. a. archeologinių paminklų kultūriniuose sluoksniuose. Didėjant gyventojų tankumui ir vystantis gyvulininkystei, lokius imta persekioti kaip plėšrūnus, darančius žalą naminiams gyvuliams. Tai viena iš priežasčių, dėl kurių jų ėmė mažėti. Be to, daug lokių išnaikinta dėl miškų kirtimo XVII–XVIII a. XIX a. II-joje pusėje lokių liko tik miškingesnėse vietovėse. Gamtininkas Tadas Ivanauskas nurodo, kad paskutinis lokys Lietuvoje nušautas 1883 m.
Lietuvoje lokiai laikomi išnykusiais, tačiau jie kartais užklysta iš kaimyninių šalių – Latvijos ar Baltarusijos.
Rudieji lokiai įrašyti į Lietuvos raudonosios knygos 0 (Ex) kategoriją.
Rudojo lokio porūšiai
thumb|right|200px|[[Eurazijos rudasis lokys]] thumb|right|200px|[[Grizlis]] thumb|right|200px|[[Kadjakinis rudasis lokys]] right|200px|thumb|[[Sirinis rudasis lokys]]
Dideliame rudųjų lokių paplitimo areale pasitaiko žymių svorio, kaukolės dydžio ir formos, taip pat kailio spalvos ir kitų skirtumų. Skirtumai tarp rudųjų lokių populiacijų tokie dideli, kad anksčiau lokiai skirstyti į daugybę atskirų rūšių (vien Šiaurės Amerikoje buvo priskiačiuojama iki 80 rūšių). Šiuo metu visi rudieji lokiai yra laikomi viena rūšimi su keletų geografinių porūšių ar rasių. Yra skirtingų nuomonių dėl porūšių klasifikavimo. Kai kuriuose sąrašuose minima iki 90 rudųjų lokių porūšių, bet vykstant tyrimams porūšių skaičius mažinamas.
Rudieji lokiai kultūroje
Rudasis lokys dėl savo dydžio ir įspūdingos jėgos dažnai būdavo vaizduojamas mituose ir pasakose, dailėje, heraldikoje (žr. lokys heraldikoje), filmuose. Kiti objektai taip pat pavadinami lokio vardu pvz.: Didieji Grįžulo Ratai (Ursa Major).
Akistata su ruduoju lokiu
Iš toli pamatę šį agresyvų ir smalsų gyvūną, prie jo nesiartinkite ir jo negąsdinkite, bet tokiu atveju pasistenkite nepastebėti pasišalinti. Jeigu negalima išvengti su juo akistatos – svarbiausiai nedaryti jokių staigių judesių ir nebėgti, nes nuo jo nepabėgsite, nepaisant to, kad jis atrodo nerangus ir lėtas. Reikia palengva, be panikos neatsigręžiant atgal pasitraukti. Kitas, gana radikalus būdas – atsigręžus į jį, kiek išgalite staukite ir atrodykite kuo didesni, lėtai mojuodami iškeltomis virš galvos rankomis – šis būdas daugeliu atvejų yra pasitvirtinęs. Pati pavojingiausia akistata su ruduoju lokiu tada, kada atsiduriate viduryje tarp pačios lokės ir jos meškiukų. Svarbu žinoti, kad rudieji lokiai kaip ir žmonės, miške mėgsta naudotis išmintais takais arba keliais. Taip pat vengti įrengti ilgesniam laikui stovyklą vietose, kur užuodžiamas irstančio gyvūno kvapas, nes tai gali būti rudojo lokio paslėptas grobis, kurį jis gintų agresyviai.
Ramadanas
thumb|left|250px|Masinės maldos ramadano metu [[Mazari Šarifas|Mazari Šarifo mieste, Afganistane.]]
Daugumoje islamo religiją išpažįstančiųjų valstybių būna sutrumpintas darbo laikas arba dėl negalėjimo pasistiprinti darbo metu sumažėja žmonių darbo našumas, dėl to kitų šalių prekybininkams ir investuotojams dėl sulėtėjusios gamybos tenka koreguoti veiklos planus.
Rusijos 1897 m. pinigų reforma
right|125px| thumb|right|115px|Auksiniai penki rubliai 1899 m. Rusijos 1897 metų pinigų reforma (Sergejaus Vitės pinigų reforma) – pinigų reforma, kurios metu Rusijoje buvo įvestas aukso standartas, t. y., rublis buvo griežtai pririštas prie aukso.
Pasiruošimas reformai prasidėjo 1880 m. Ją sąlygojo piniginės sistemos nestabilumas. Rusijos imperijos finansų ministras Sergejus Vitė 1895 m. vasario mėn. pateikė Nikolajui II projektą apie aukso apyvartos įvedimą. S. Vitė siūlė įvesti aukso standartą, kaip tai buvo padaryta Anglijoje, o ne aukso - sidabro standartą kaip Prancūzija.
1895 m. gegužės 8 d. buvo leista vykdyti sandorius auksu: visoms Valstybinio banko kontoroms ir skyriams buvo leista pirkti auksines monetas, o 8 kontoroms ir 25 skyriams - vykdyti mokėjimus šiomis monetomis. 1895 m. birželį Valstybiniam bankui buvo leista priimti auksines monetas į einamąsias sąskaitas (šiuo pavyzdžiu pasekė privatūs Sankt Peterburgo bankai); 1895 m. lapkričio mėn. buvo leista priimti auksines monetas visų valstybinių įstaigų ir valstybinio geležinkelio kasoms. 1895 m. gruodžio mėn. buvo nustatytas kreditinio (popierinio) rublio kursas - 7 rub. 40 kap. už auksinį pusimperialį (5 rub. nominalas), kuris nuo 1896 m. buvo vertas 7 rub. 50 kap.
Valstybinis bankas 1897 m. padidino grynųjų pinigų kiekį nuo 300 mln. iki 1095 mln. rub., kas beveik atitiko kreditinių bilietų kiekį (1121 mln. rub.).
1897 m. rugpjūčio 29 d. buvo išleistas įsakymas dėl Valstybinio banko emisinių operacijų, kuri suteikė teisę leisti banknotus, padengtus auksu. Auksu padengti kreditiniai pinigai buvo keičiami į auksą be ribojimų. Taip pat buvo kaldinami 5, 7,5, 10 ir 15 rublių monetos.
Reforma sustiprino išorės ir vidaus rublio kursą, pagerino investicinį klimatą, paskatino vietinio ir užsienio kapitalo investicijas.
Auksinio rublio stabilumas laikėsi ir ant solidaus finansinio pamato. Nuo 1887 m. iki 1897 m. Rusijos imperijos aukso atsargos išaugo apie 2,5 karto ir viršijo 1 milijardą rublių. Pinigų reformos pagrindą padėjo ir greitas valstybės ekonomikos augimas. Taip, kaip sakykim 1890-aisiais metais gamybos augimas sudarė 10 - 12 procentų per metus. Tokių ekonominių pasiekimų galutinis tikslas ir buvo perėjimas prie auksinio rublio konvertuojamumo.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1914 m. popierinius pinigus buvo nustota keisti į auksą.
Enrikas Kačinskas
Enrikas Kačinskas (g. 1948 m. birželio 9 d. Laboje, Smilgių valsčius) – Lietuvos teatro aktorius.
Biografija
Dar besimokydamas Naujamiesčio vidurinėje mokykloje, susidomėjo teatru. Nuo 1965 m. lankė Panevėžio dramos teatro vaidybos studiją (vadovas Juozas Miltinis), 1967 m. baigė Panevėžio vidurinę vakarinę mokyklą, 1967-2008 m. Panevėžio dramos teatro (nuo 1995 m. Panevėžio J. Miltinio dramos teatras) aktorius. Sukūrė daugiau kaip 130 vaidmenų.
Palangos valsčius
Palangos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Palanga.
Istorija
Nuo 1527 m. valsčius (pavietas) priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1667 m. paviete buvo 11 bajorų dūmų.
1819 m. valsčius perduotas Kuršo gubernijai caro Aleksandro I įsaku (taip caras stengėsi patenkinti vokiečių baronų interesus dėl patogesnio susisiekimo su Prūsija). Taip caras patenkino Kuršo gubernijos dvarininkų norą turėti tiesioginį ryšį per sieną su Klaipėdos krašte įsitvirtinusia Prūsija. Palangos valsčius buvo atskirtas nuo Vilniaus gubernijos ir priskirtas Kuršo gubernijai, kai Kuršo valdžia neprieštaravo Latgalos prijungimui prie Vitebsko gubernijos.
Po I pasaulinio karo atiteko Lietuvai. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Kretingos rajonui (6 apylinkės).
Pusėjimo trukmė
Pusėjimo trukmė – laikas t½, per kurį medžiagą sudarančių dalelių kiekis sumažėja perpus. Ankstesnėje literatūroje dar galima rasti terminus puskiekio periodas, skilimo pusperiodis arba pusamžis. Nors ši koncepcija paprastai taikoma radioaktyviam skilimui, ja aprašomi ir neeksponentiniai kiekio mažėjimo procesai.
Nereikia manyti, kad po dviejų pusėjimo trukmių suskils visa medžiaga. Iš tiesų, po t½ medžiagos sumažės du kartus, po 2t½ medžiagos sumažės keturis kartus (liks ketvirtadalis pradinio medžiagos kiekio), po 3t½ liks aštuntadalis pradinės medžiagos kiekio…
Išvedimas
Pažymėkime kiekį medžiagos, kuri eksponentiškai yra (skyla), simboliu N. Tuomet jos priklausomybė nuo laiko bus:
kur N_0 yra pradinis medžiagos kiekis (N ties t = 0)
Kai t = 0, eksponentė lygi 1, o N(t) lygus N_0. Kai t artėja prie begalybės, eksponentė artėja prie nulio. Tam tikru laiko momentu t_{1/2} \, liks pusė pradinės medžiagos kiekio:
Įstatydami ją į viršuje esančią formulę gausime:
Panaudojimas
Žinant pradinį kokių nors radioaktyvių elementų kiekį ir medžiagos kiekį tam tikru laiko momentu, pasinaudojant šiais dėsningumais galima nustatyti darinių ar sistemų amžių.
Zalmoksis
thumbZalmoksis – trakų dievas. Vaizduojamas žmogaus pavidalu. Jis gyvenęs tarp žmonių, tačiau trejiems metams dingęs požemio pasaulyje ir grįžęs ketvirtaisiais. Trakams atnešęs sielos nemirtingumo sąvoką, civilizuotus menus iš Egipto ir Pitagoro.
Barborytė
Barborytė (Barbarea) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.
Rūšys
Lietuvoje auga 3 barborytės rūšys:
Hangul
Hangul (korėjietiškas užrašymas 한글, reikšmė: han tautos (t. y. korėjiečių) raštas arba puikusis raštas) – Korėjoje naudojama fonografinė – skiemeninė abėcėlė, skirta užrašyti korėjiečių kalbai. Pietų Korėjoje naudojama kartu su kiniškomis ideogramomis (handža), o Šiaurės Korėjoje yra visiškai jas išstūmusi.
Sukūrimas ir raida
Hangul buvo sukurtas XV a. karaliaus Sejong (kuris pats buvo lingvistas) įsakymu. Prie šio projekto dirbo daugybė to meto mokslininkų, nes buvo suvoktas tokių rašmenų reikalingumas. Mat iki tol korėjiečių kalbos užrašymas buvo gana problemiškas: nors nuo seno naudoti kiniški hieroglifai, Korėjoje vadinami hanja, kaitomų gramatinių galūnių, pagalbinių korėjietiškos kilmės žodelių užrašymas nebuvo suvienytas. Iki tol egzistavusi savotiška abėcėlė to nebuvo tobula ir ne visada tiko užrašyti norimiems garsams.
1443 m. po ilgų kalbos tyrinėjimų gimė hangul (senasis pavadinimas onmun), kuris iš pradžių naudotas daugiau rūmų gyvenime ir į plačiąją visuomenę neišėjo. Visgi XVIII a atsirado pirmieji literatūros kūriniai, naudojantys hangul, ir ši abėcėlė labai stipriai išpopuliarėjo. 1894 m. šalyje įvykdžius reformą, hangul tapo oficialiu raštu, kuriuo, drauge su kinų hieroglifais, buvo leista rašyti. Liaudyje ši abėcėlė taip paplito, kad kinų ideogramos pradėtos užmiršti.
Korėjai išsivadavus iš Japonijos, 1949 m. Šiaurės Korėjoje priimtas rašymas vien tik hangul, o Pietų Korėja paskelbė pereinamąjį laikotarpį: šiuo metu kiniškos kilmės žodžiams naudojami kiniški hieroglifai handža, o korėjietiškos – hangul. Nors hieroglifų visiškai atsisakyti buvo planuota 2020 m., hanja tradicijos vis dar yra stiprios.
Rašto sandara
frame|Pagrindiniai hangul balsiai ir priebalsiai (pagal reformuotą romanizaciją), iš kurių sudaromi skiemenys. Egzistuoja ir jų vedinių Hangul pagrindą sudaro labai paprasti, schematiški simboliai – jamo (字母), atspindintys pagrindinius korėjiečių kalbos balsius ir priebalsius. Tačiau šie ženklai nenaudojami savarankiškai, o visada jungiami į skiemenis po du, tris ar daugiau. Tokiu būdu vienas skiemuo sudaro pagrindinį vizualinį ir fonetinį rašto elementą, dėl ko ši rašto sistema yra fonografinė – skiemeninė. Skiemenį sudaro trys dalys: priebalsis, balsis, ir baigiamasis priebalsis, vadinamasis pačim, kuris gali būti ir praleistas. Tokiu atveju, jeigu skiemenyje netariamas pirmasis priebalsis (pvz.: skiemuo a), vietoj jo rašomas ženklas ㅇ[ng]. Galimi šie šeši ženklų išsidėstymo skiemenyje būdai, pasirenkami pagal tai, ar balsis vertikalus, ar horizontalus: Svarbu pažymėti, kad priebalsis, atsidūręs pačim vietoje, dažnai suduslėja. Tokiu būdu g virsta į k, d – į t, r – į l, ir t. t. Suduslėjimas gali būti ir žodžio pradžioje.
Egzistuoja ir daugiau hangul taisyklių, ypač susijusių su korėjiečių kalbos gramatika ir sudėtingais garsų susiliejimo principais.
Degsnė (Mielagėnai)
Degsnė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Mielagėnų. Kaimyniniai kaimai: Malkūnai, Buckūnai, Salomenka.
Istorija
1932 m. Vilniaus arkivyskupijos sinodo dokumentuose minimas viensėdis „Degsnė I-IV“.
Gyvenusios šeimos: Bučeliai, Cibulskai, Kopustinskai, Stakauskai ir kt.
Degsnės kaime pasiturinčių ūkininkų Jezefos ir Martyno Stakauskų šeimoje, pirmas iš keturių vaikų, gimė kunigas, istorikas Juozapas Stakauskas (1900 07 24–1972 03 02). Taip pat rašytiniuose šaltiniuose minimas lenkmečiu (1934 m.) Vytauto Didžiojo gimnaziją baigęs Petras Laurinavičius iš Degsnės.
Degsnės kaimo vaikai lankė pradinę mokyklą gretimame Buckūnų kaime.
Kaizerinės okupacijos metais Degsnė atsidūrė vokiečių užfrontėje.
Sovietmečiu priklausė Mielagėnų apylinkei. Dėl melioracijos darbų beveik visi šio kaimo gyventojai buvo iškeldinti į Malkūnų ir kitus kaimus, dėl to 2000 m. kaime gyveno 2 gyventojai, o 2003 m. – 0.
Podolės Skalos pilis
thumb|270px|Parako bokštas. Antrame plane – išlikę rūmų griuvėsiai Podolės Skalos pilis – viduramžių laikais pastatytas uždaras gynybinių statinių kompleksas Podolės Skaloje (Ternopilio sritis, Ukraina).
Seniau šioje vietoje stovėjo Kijevo Rusios medinė pilaitė, kurią 1240 m. sudegino totoriai. 1331 m. Podolės valdytojai broliai Karijotaičiai pastatė akmeninę pilį, kurią 1393 m. užėmė Vytautas Didysis. Ją kurį laiką valdė ir Švitrigaila. Po 1430 m. Skala (taip anksčiau vadinosi dabartinis miestas) buvo seniūnijos centras, nuo 1434 m. priklausė Lenkijos karalystei. 1515 m. pilis buvo atiduota valdyti Kremenecio seniūnui Stanislovui Lianckronskiui, po trejų metų miestui buvo suteiktos Magdeburgo teisės.
Totoriai nuolat puldinėjo Skalos pilį, tai įvyko 1502, 1503, 1507, 1515 metais. Nors 1513 m. S.Lianckronskis pilį sustiprino, bet tai nepadėjo – 1516 m. totoriai ją iki pamatų sugriovė. XVI a. antrojoje pusėje pilis buvo pastatyta naujai, pagal paskutinius to meto fortifikacinius reikalavimus. Aplink buvo iškastas gilus griovys ir pripildytas Zbučės vandeniu, patekti piliavietėn buvo galima tik pakeliamu tiltu, parakui laikyti iškilo storasienis bokštas. Pilis atlaikė 1620 m. Turkijos kariuomenės apgultį, bet 1648 m. ją užėmė sukilę Bogdano Chmelnickio kazokų būriai. 1672 m. turkai pilį visgi užėmė ir sugriovė. XVIII a. Skalos seniūnas Adomas Tarlo ant griuvėsių pastatė barokinius rūmus, kurie 1765 m., pataikius į juos žaibui, sudegė. Rūmus atkūrė grafai Goluchovskiai, jie šalia užveisė ir parką. Išlikę pilies griuvėsiai buvo nuolat ardomi, tašyti akmenys naudojami kitiems pastatams. Per Antrąjį pasaulinį karą galutinai sunyko ir šalia stovėję rūmai.
Malaitos provincija
Malaitos provincija  – provincija Saliamono Salose, Saliamono salyno pietryčiuose. Apima Malaitos salą ir keletą mažesnių aplinkinių salų (Pietų Malaitą, Sikaianą, Ontong Džavą, Adagegę, Alitę, Anuta Painą, Funaafou, Laulasį, Mbasakaną, Ndai ir kt.). Administracinis centras – Aukis (Malaitos s.).
Danius Puodžius
Danius Puodžius (g. 1935 m. spalio 28 d. Saukiškiuose, Alantos valsčius, Utenos apskritis) – Lietuvos inžinierius, sovietinis ūkio, partinis bei politinis veikėjas.
Biografija
1946–1954 m. mokėsi Utenos 1-ojoje vidurinėje mokykloje. 1953-1954 m. Utenos rajono laikraščio „Lenino keliu“ redakcijos darbuotojas. 1954–1959 m. studijavo Kauno politechnikos institute, inžinierius-kelininkas.
1959–1962 m. Užvenčio rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, nuo 1962 m. pirmininkas. 1963–1965 m. LKP Tauragės pramoninio gamybinio komiteto sekretorius. 1965–1969 m. Plungės rajono, 1969–1989 m. Palangos miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas (pakeitė Petrą Mičiūną). 1980 m. neakivaizdiniu būdu baigė Lenigrado aukštąją partinę mokyklą. 1989 m. SPUAB „Palangos komunalinis ūkis“ vyriausiasis inžinierius, 2006-2009 m. UAB „Palangos komunalinis ūkis“ vyr. inžinierius-direktoriaus pavaduotojas. Nuo 2010 m. Palangos kraštovaizdžio bičiulių klubo pirmininkas. 1958 -1989 m. SSKP, nuo 1990 m. nepartinis
1971–1985 m. LSSR AT deputatas. 1995–1997 m. (LDDP sąraše) ir 2007–2011 m. (Liberalų sąraše) Palangos savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Irena, vaikas Svajūnas.
Paprastasis kukurūzas
Paprastasis kukurūzas (Zea mays) – miglinių (Poaceae) šeimos kukurūzų (Zea) genties augalas.
Augalas vienmetis, užauga iki 1-3, o kartais net iki 5 m aukščio. Lapai platūs. Vyriški kuokeliniai žiedai sukrauti viršūninėje šluotelėje, moteriški piesteliniai – lapų pažastyse burbuolės pavidalo žiedynuose. Burbuolės apsuptos dengiamųjų lapų, pro kuriuos viršūnėje nukąra kuokštas siūliškų purkų. Vaisius gali būti baltas, geltonas, rausvas, žalsvas, o grūdas – stambus, plikas, apvalus ar suplotas. thumb|left|180px|Požymiai Žydi liepos − spalio mėnesiais.
Kilmė ir paplitimas
Kukurūzas atvežtas iš Centrinės ir Pietų Amerikos. Ten buvo auginamas jau prieš daugelį tūkstantmečių. Tai seniausia Bolivijos ir Meksikos indėnų auginama kultūra duonai. XV a. Kolumbas atvežė grūdus į Ispaniją, čia juos pradėta auginti soduose. Portugalai atvežė grūdus į Indiją, vėliau jie pateko į Javos salą ir Kiniją.
thumb|left|150px|Įvairiaspalvės burbuolės
Kukurūzai greitai paplito Azijoje, Irane ir Mažojoje Azijoje. Į Rusiją kukurūzai buvo atvežti iš Krymo.
thumb|240px|Kukurūzų laukai Bangladeše thumb|240px|Kukurūzų derliaus nuėmimas Ukrainoje thumb|240px|Konservuoti kukurūzų grūdai
Dabar kukurūzai auginami visuose žemynuose, tropikuose bei subtropinėse ir vidutinio klimato šiltesnėse juostose.
Lietuvoje
Lietuvoje kukurūzai pradėti auginti XVIII a. daržuose, darželiuose (kaip dekoratyvinis augalas), XIX a. pabaigoje – pašarui. XX a. 7–8 dešimtmečiais TSRS prasidėjus kukurūzų kampanijai kasmet buvo sėjama 80 000–100 000 hektarų. Nuo XX a. pab. jų buvo sėjama daug mažiau (apie 4000 ha). Lietuvoje tinkamiausios auginti ankstyvosios ir vidutinio ankstyvumo kukurūzų veislės.
Jeniseiskas
Jeniseiskas – miestas Rusijoje, Krasnojarsko krašte, 338 km į šiaurę nuo Krasnojarsko, Jenisiejaus kairiajame krante, žemiau jo santakos su Angara. Rajono centras. 19,5 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Paprastasis kukurūzas
Panaudojimas
Grūdai naudojami kaip pašaras kiaulėms, paukščiams. Šiaudai – galvijams šerti. Iš burbuolių šerdžių gaminamos kino juostos, fibra, lakas, rašalas, klijai, linoleumas, neperšlampamas popierius. Stiebai naudojami celiuliozei, popieriui, dirbtinei medienai, izoliacinėms medžiagoms gaminti. Kukurūzų gemalų aliejus vartojamas muilo gamybai.
Jeniseiskas
Medienos apdirbimo pramonė. Upių prieplauka. Jeniseiskas keliu sujungtas su Krasnojarsku.
Paprastasis kukurūzas
Sudėtis
Grūdai turi 77-83 % krakmolo, 1,6-2,8 % ląstelienos, 8-10 % riebalų, nikotino ir pantoteninės rūgščių, vitaminų A, B1, B2, B6, D, C, E.
Mityba
Kukurūzų baltymai yra nevisaverčiai ir prastai įsisavinami.
Jeniseiskas
Istorija
Miestas įkurtas 1629 m. kaip ostrogas, pavaldi Tomsko sričiai. 1676 m. Jeniseiskas gavo miesto teises. Netrukus tapo vienu svarbiausių Sibiro miestų.
Paprastasis kukurūzas
Mityba
Iš grūdų gaminamas krakmolas, cukrus, spiritas, acto rūgštis. Gliutamininė rūgštis dedama į konservuojamus ir ilgesniam laikui skirtus vaisius, kad padėtų išlaikyti produktų skonį ir kvapą. Kukurūzų miltai, sumaišyti su kvietiniais, vartojami duonos kepimo ir konditerijos pramonėje.
Rumunijoje populiarus daugumos gyventojų maistas – kukurūzų kruopų košė „mamalyga“, Italijoje – košė „polenta“.
Maistui vartojamos virtos ir sūdytos pieninės brandos burbuolės, kukurūzų spragėsiai, dribsniai.
Kukurūzų aliejus yra gero skonio, įsisavinamas panašiai kaip sviestas.
Vaistinės augalo savybės
Kukurūzai vartojami kaip vaistiniai augalai. Iš jų atliekų gaunama gliutamininė rūgštis, kuri labai svarbi medžiagų apykaitai, ypač galvos smegenų ir širdies. Be to, ji yra kraują gaminančio vitamino – folinės rūgšties – komponentas.
Kukurūzų aliejus gerokai mažina cholesterino kiekį kraujyje, todėl vartojamas aterosklerozės profilaktikai ir gydymui (iki 75 g per parą).
Pakepintomis sėklomis su medumi gydomas viduriavimas.
Kukurūzų siūlai surenkami burbuolėms bręstant ir iš karto džiovinami. Juose yra sitosterino, stigmasterino, riebiųjų ir eterinių aliejų, karčiųjų glikozidinių medžiagų, saponinų, vitaminų C, K, sakų ir dervinių medžiagų. Vartojami kaip priemonė, skatinanti šlapimo išsiskirimą, nutukimui gydyti, kepenų, tulžies latakų ir tulžies pūslės, šlapimo pūslės uždegimų gydymui.
Slyva (pogentė)
Slyva (Prunus) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos slyvinių (Prunoideae) pošeimio augalų pogentė.
Masahiro Hamazaki
(g. 1940 m. kovo 14 d. - m. 2011 m. spalio 10 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Namtokfačaroeno nacionalinis parkas
Namtokfačaroeno nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Tako provincijoje. Parkas įkurtas 1994 m. lapkričio 4 d.
Vieta
Parkas užima 855,00 km² ir apima kalnuotas Mesoto (Mae Sot) ir Fopfra (Phop Phra) apylinkėse, Mianmaro pasienyje, 70 km į pietvakarius nuo Tako.
Flora ir fauna
Namtokfačaroeno nacionaliniame parke vyrauja lapuočių ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: didysis tikmedis (Tectona grandis), (Afzelia xylocarpa), shorea siamensis , sindora (Sindora siamensis), raudonasis indenis (Toona ciliata), paprastoji skėtra (Chukrasia tabularis)ir kt.
Goniondzo Šv. Agneškos parapija
'''Goniondzo Šv. Agneškos parapija''' - parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Monkų dekanatui. Parapija įkurta apie 1430 metus. Parapijos steigėjas buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovas Vytautas Didysis. Švedų tvano metu parapijos bažnyčia buvo labai suniokota. 1520 m. pastatyta nauja bažnyčia, kurios steigėjas buvo Mikalojus Radvilaitis. Apie 500 m nuo bažnyčios 1804 m. įkurtos parapijos kapinės, kurios šiuo metu užima 2 ha plotą.
Mindaugas Dėlkus
Biografija
Baigė Šiaulių universitetą, vadybos magistras. Nuo 2002 m. Lietuvos darbo rinkos mokymo tarnybos Šiaulių darbo rinkos mokymo centro direktorius. Lietuvos tęstinio mokymo centrų asociacijos vadovas.
Jevgenijus Petrovas
thumb|[[Šaržas, vaizduojantis Ilją Ilfą ir Jevgenijų Petrovą]]
Jevgenijus Petrovas (tikr. Jevgenijus Petrovičius Katajevas; rus. Евгений Петров; 1903 m. lapkričio 30 d., pagal naują kalendorių gruodžio 13 d., Odesoje – 1942 m. liepos 2 d. Rostovo srityje) – populiarus trečiojo ir ketvirtojo dešimtmečių Tarybų Sąjungos rašytojas, dirbęs kartu su Ilja Ilfu. Kito žymaus rusų rašytojo ir dramaturgo Valentino Katajevo brolis.
Biografija
J. Petrovas gimė Odesoje, mokytojų šeimoje. Būdamas septyniolikos baigė vietinę gimnaziją ir įsidarbino korespondentu Ukrainos telegrafo agentūroje. Po to dirbo kriminalinės paieškos inspektoriumi. 1929 m. išleistoje Ilfo ir Petrovo biografijoje šis faktas komentuojamas taip: „Pirmieji jo literatūriniai bandymai buvo neatpažinto vyriškio lavono apžiūros protokolai.“ 1923 m. J. Petrovas atvyko į Maskvą, kur dirbo žurnaluose „Красный перец“ („Raudonasis pipiras“) ir „Гудок“ („Švilpukas“). Būtent šio leidinio redakcijoje užsimezgė draugystė su Ilja Ilfu.
Pirmasis Ilfo ir Petrovo romanas „Dvylika kėdžių“ („Двенадцать стульев“) pasirodė 1927 m. Šis romanas bei „Aukso veršis“ („Золотой телёнок“), kurių abiejų pagrindinis veikėjas – „didysis kombinatorius“ Ostapas Benderis – ir išgarsino rašytojų duetą.
1937 m., mirus I. Ilfui, J. Petrovas ėmėsi naujo darbo – romano apie Tarybų Sąjungos ateitį. Jo baigti nespėjo. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, tapo karo reporteriu. Žuvo aviakatastrofoje grįždamas iš apsiausto Sevastopolio miesto į Maskvą – lėktuvas nukrito Rostovo srityje.
Anatolijus Karpovas
Anatolijus Jevgenijevičius Karpovas (g. 1951 m. gegužės 23 d.) – Rusijos šachmatų didmeistris, dvyliktasis pasaulio šachmatų čempionas nuo 1975–1985 m. ir pasaulio čempionas pagal FIDE versiją 1993–1999 m.
Didžiausias Karpovo Elo reitingas buvo 2780.
Ankstyvieji metai
Karpovas gimė 1951 m. gegužės 23 d. Rusijos Federacijoje Čeliabinsko srities Zlatousto mieste. Tėvas – Karpov Evgenij Stepanovič – dirbo gamykloje darbininku, o po studijų Maskvoje – inžinieriumi. Motina Karpova Nina Grigorjevna – namų šeimininkė. Turi vyresnę seserį Larisą.
Vėliau apsilankęs Zlatouste pas Karpovo tėvus, M. Botvinikas pakeitė nuomonę. „Puiki šeima ir puikus berniukas“ ir antroje septintojo dešimtmečio pusėje jau prognozavo Anatolijui puikią ateitį. Karpovas pripažino, kad tuo metu jo supratimas apie šachmatų debiutų teoriją buvo prastas. Bet namų darbai, kuriuos jam užduodavo M. Botvinikas padėjo, kadangi, norint juos atlikti, teko skaityti šachmatų knygų bei uoliai dirbti. Botviniko prižiūrimas, Karpovas greitai gerino žaidimą. 1966 m., būdamas 15 metų, tapo jauniausiu Sovietų istorijoje meistru. 1965 m. tėvas buvo paskirtas vyr. inžinieriumi Tulos gamykloje „Štamp“ ir šeima persikėlė į Tulą.
Tuloje baigė vidurinę mokyklą aukso medaliu. 1968 m. įstojo į Maskvos universiteto matematikos fakultetą, bet vėliau perėjo į Leningrado universiteto ekonomikos fakultetą, kurį baigė 1978 m. Kaip prisimena Karpovas, buvo kelios tokio žingsnio priežastys: viena – jis manė, kad šachmatus ir matematiką sunku suderinti, antra – norėjo būti arčiau trenerio, didmeistrio Semiono Furmano, kuris gyveno Leningrade. Minėtoje knygoje A. Karpovas mini, kad Furmanas jo pasiekimams šachmatuose turėjo didžiausią įtaką.
Karjeros pradžia
Pirmasis tarptautinis turnyras vyko 1967 m. Tršinece. Turnyre Karpovas užėmė pirmąją vietą. 1967 m. laimėjo Europos jaunių čempionatą, vykusį Groningene. 1969 m. Karpovas laimėjo pasaulio jaunimo čempionatą Stokholme. 1970 m. jis užėmė 4 vietą Karakase ir tapo didmeistriu.
1971 m. A. Aliochino atminimo turnyre Maskvoje surinkęs po 11 taškų su Leonidu Šteinu pasidalijo pirmąja vieta. 1971 m., surinkęs 13 tšk. iš 19 galimų, užėmė ketvirtąją vietą Sovietų Sąjungos šachmatų čempionate. 1973 m. Leningrado tarpzoniniame turnyre surinkęs po 13½ taško su V. Korčnojumi užėmė antrąją vietą ir pateko į 1974 m. Kandidatų mačus. Jo Elo reitingas nuo 2540 (1971 m.) šoko iki 2660 (1973 m.), kai laimėjo į 1974 m. Kandidatų mačų varžybas ir tapo pretendentu žaisti mačą 1975 m. su pasaulio čempionu Robertu Fišeriu.
Kandidatų turnyras
1974 m. Kandidatų mačų 16-kos partijų ketvirtfinalyje su Levu Polugajevskiu buvo žaidžiama iki 3 laimėtų partijų. Mačą A. Karpovas laimėjo rezultatu 5½:2½ (+3 =5) ir pateko į pusfinalį, kur susitiko su buvusiu pasaulio čempionu B. Spaskiu. Vėliau Karpovas rašė, jog jis manė, kad Spaskis lengvai prieš jį laimės, kaip ir finalinį kandidatų mačą bei susitiks su R. Fišeriu. O apie savo galimybes galvojo, kad, gal būt, galėtų laimėti sekantį Kandidatų ciklą, vyksiantį 1978 m.
Nors pusfinalyje (iki 4 laimėtų partijų) B. Spaskis geru stiliumi laimėjo pirmąją mačo partiją, tačiau atkaklus ir agresyvus Karpovo žaidimas padėjo jam pasiekti pergalę 7:4 (+4 −1 =6).
Finalinį mačą žaidė Maskvoje su V. Korčnojumi. Mačas – 24 partijų, tačiau mačo nugalėtojas galėjo paaiškėti ir anksčiau, jei vienas iš dalyvių iškovotų 5 pergales. Karpovas pirmavo nuo 2-os partijos, be to, po dar dviejų pergalių 6-je ir 17-je partijose pirmavo trimis taškais, bet po to V. Korčnojus laimėjo 19-tą partiją. Po dviejų lygiųjų Korčnojus laimėjo 21-ąją partiją. Persvara ištirpo – liko vienas taškas, bet A. Karpovas, baigęs lygiosiomis likusias tris partijas, laimėjo mačą 12½: 11½ (+3 −2 =19) ir išsikovojo teisę 1975 m. žaisti mačą su pasaulio čempionu R. Fišeriu.
Neįvykęs mačas su Fišeriu
B. Spaskio manymu, 1975 m. R. Fišeris pasaulio čempionato mačą būtų laimėjęs, tačiau Karpovas sekančiame pasaulio čempionato cikle būtų dar kartą tapęs pretendentu ir laimėjęs prieš R. Fišerį 1978 m. mačą.
Pasaulio čempionas
Kitus 10 metų Karpovas dalyvavo beveik visuose svarbiausiuose turnyruose: laimėjo 1975 m. stiprios sudėties turnyrą Milane, o 1976 m. pirmą kartą tapo Sovietų Sąjungos čempionu. 1978 m. Karpovui priklausė ilgiausias devynių iš eilės laimėtų turnyrų rekordas.
Pirmas mačas su Korčnojumi
Karpovas pirmą kartą gynė pasaulio čempiono titulą prieš Viktorą Korčnojų 1978 m. pasaulio čempionato mače. Jis vyko Filipinuose Bagijo mieste ir be sportinio aspekto dar turėjo ir politinę potekstę, nes V. Korčnojus 1976 m. po turnyro į Sovietų Sąjungą negrįžo ir paprašė politinio prieglobsčio Nyderlanduose. Tuo metu buvo šaltojo karo laikotarpis ir dėl minėtos priežasties šis mačas buvo plačiai nušviečiamas pasaulinėje žiniasklaidoje. Sovietų valdžiai šis mačas turėjo politinę reikšmę. Mačas buvo žaidžiamas iki 6 laimėtų partijų, lygiosios nebuvo skaičiuojamos. Mačas buvo nervingas: abiejų pusių stovyklos kaltino vieną kitą netinkamu elgesiu, o varžovai nuo 8 partijos nesisveikino. Karpovas pradėjo pirmauti po to, kai laimėjo aštuntąją partiją. Vienu metu Karpovas pirmavo 5:2 (+5 −2 =20), bet po to V. Korčnojus sugebėjo laimėti tris iš keturių žaistų partijų ir mačo rezultatas tapo lygus – 5:5. Tačiau Karpovas laimėjo sekančią partiją, mačo rezultatas tapo 6:5 (+6 −5 =21) ir jis dar trejiems metams liko pasaulio šachmatų čempionu.
Antras mačas su Korčnojumi
Po trejų metų, 1981 m., Karpovui dar kartą teko susitikti su V. Korčnojumi – po to, kai pastarasis dar kartą laimėjo atrankos ciklą, kandidatų finale nugalėjęs Robertą Hiubnerį. Pasaulio čempionato mačas vyko Italijoje, Merane. Šį kartą mačą nesunkiai laimėjo Karpovas (11:7, (+6 −2 =10). V. Korčnojui tuo metu jau buvo 50 metų, ir jo geriausi laikai jau buvo praėję, o Karpovui tik – 30 ir jis buvo pačiame jėgų žydėjime.
Turnyrai
Karpovo karjeros pikas buvo 1979 m., kai jis Monrealyje, kartu su M. Taliu surinkęs po 12 taškų (+7 −1 =10) užėmė pirmąją vietą ir aplenkė daugelį stiprių didmeistrių: Janą Timaną, Liubomirą Liubojevičių, Borisą Spaskį, Vlastimirą Hortą, Lajošą Portišą, Robertą Hiubnerį, Bentą Larseną ir Lubomirą Kavaleką. Dominavo ir 1977 m. Las Palmase, surinkęs 13½ taško iš 15 galimų. Be to, laimėjo 1978 m. ir 1980 m. Bugoino turnyrus, o 1981 m. (kartu su Larry Christiansenu) ir 1994 m. – Linareso šachmatų turnyrą, taip pat Tilburgo turnyrus 1977, 1980, 1983. Sovietų Sąjungos čempionatus Karpovas laimėjo 1976, 1983, ir 1988 m.
Du mačai su Kasparovu
Kai Garis Kasparovas tapo pretendentu į šachmatų karūną, Karpovas jau buvo įgijęs stiprausiojo pasaulyje žaidėjo reputaciją. Jų pirmasis mačas dėl pasaulio čempiono titulo įvyko 1984 m. Maskvoje. Mačas turėjo būti žaidžiamas tol, kol vienas iš dalyvių laimės 6 partijas. Partijų skaičius nebuvo ribojamas, o lygiosios – neskaičiuojamos. Mačo pradžia Karpovui buvo sėkminga: jis pirmavo 4-0. Po to sekė 17 lygiųjų – iki 27 partijos, kurią Karpovas laimėjo ir tuo metu jau turėjo 5 pergales. Kad laimėtų mačą, Karpovui trūko vienos pergalės. 31-oje partijoje Karpovas turėjo laimėtiną padėtį, tačiau nesugebėjo pasinaudoti persvara, ir partija baigėsi lygiosiomis. Po to pralaimėjo sekančią partiją, po kurios sekė 14 lygiųjų. 41-oje partijoje turėjo laimėtiną padėtį, bet grubiai suklydo, ir partija baigėsi lygiosiomis. 47-ąją ir 48-ąją partijas laimėjus G. Kasparovui, rezultatas tapo 5-3, tačiau vis dar Karpovo naudai. Po to FIDE prezidentas Florencio Kampomanesas vienašališkai nusprendė mačą nutraukti „dėl pavojaus žaidėjų sveikatai“. Pagal tokį jo sprendimą buvo numatyta, kad mačas bus nutraukiamas ir jo rezultatai anuliuojami, o po keturių mėnesių skelbiamas naujas mačas, kuris prasideda nuo nulinio rezultato. G. Kasparovas, nors ir pralaimėdamas 3:5, mačo, kuris tęsėsi jau 5 mėnesius, nutraukti nenorėjo. Prieš mačo nutraukimą spaudos konferencijoje pasisakė ir Karpovas. Mače buvo sužaista 48 partijos, iš kurių penkias laimėjo Karpovas, tris G. Kasparovas ir 40 baigėsi lygiosiomis.
Naujas mačas su Gariu Kasparovu, taip pat Maskvoje, vyko 1985 m. Mačo sąlygas FIDE pakeitė: buvo grįžta į anksčiau naudotas taisykles, t. y. žaidžiamos 24 partijos, o jei mačas baigtųsi lygiosiomis 12-12, pasaulio čempionu liktų Karpovas. Mačas buvo atkaklus: kad išsaugotų čempiono titulą, Karpovui reikėjo laimėti 24-ąją partiją. Tačiau ją jis pralaimėjo, o rezultatui tapus 11–13 (+3 −5 =16), jis pralaimėjo ir mačą, taigi, neteko pasaulio čempiono titulo.