cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandras Juzefas Sulkovskis
thumb|250px|Rydzinos pilis Aleksandras Juzefas Sulkovskis (, 1695 m. kovo 15 d. – 1762 m. gegužės 21 d.) – Lenkijos politikas ir Saksonijos politikas. Saksonijos ministras pirmininkas (1733–1738), Šventosios Romos imperijos grafas ir kunigaikštis, kamergeris, Lenkijos armijos generolas-leitenantas (1734), Saksonijos infanterijos generolas-majoras (1735), leibgvardijos pulkininkas, Lietuvos dvaro medžioklis (nuo 1729 m.).
Biografija
Nesantuokinis Lenkijos karaliaus ir Saksonijos kurfiursto Augusto Stipriojo ir Elžbietos Želevskos sūnus. Lenkijos dvariškis, saksoniškoje tarnyboje Karokuvos burgrafas Satanilovas Sulkovskis vedė Elžbietą Žalevską ir įsūnijo jos sūnų.
Užaugo karaliaus rūmuose (buvo pažu), kur susipažino su Augusto Stipriojo vyresniuoju sūnumi ir paveldėtoju. Aleksandras Sulkovskis tapo sosto paveldėtojo artimu patarėju, o nuo 1733 metų Saksonijos kurfiursto ir Lenkijos karaliaus Augusto III (1733–1763).
1729 metais Aleksandras Sulkovskis buvo paskirtas Lietuvos dvaro medžiokliu. 1733–1738 metais – Saksonijos ministras pirmininkas. 1735 metais gavo Saksonijos infanterijos generolo-majoro laipsnį.
1734 m. vasario 7 d. tapo Baltojo erelio ordino kavalierius. 1737 m. rugsėjo 15 d. gavo Šventosios Romos imperijos grafo titulą. 1738 metais dėl Henriko von Briulio intrigų buvo priverstas atsistatydinti iš ministro pirmininko posto ir išvažiavo iš Drezdeno.
1738 metų sausį Aleksandras Sulkovskis iš buvusio Lenkijos karaliaus Stanislovo Leščinskio (kuris buvo priverstas atsisakyti Lenkijos karaliaus karūnos ir gyveno Prancūzijoje) išpirko jo miestus Rydzyną ir Lešną. Po savo atsistatydinimo iš ministro pirmininko posto Aleksandras Sulkovskis nutarė apsigyventi Radzino pilyje ir užsiėmė jos plėtimu. Pardavė savo rūmus Drezdene ir persikraustė į Radziną, kur pervežė baldus, paveikslus ir porceliano kolekciją. Savo Radzino rezidencijoje grafas Aleksandras Sulkovskis priėmė karalių ir aristokratus.
1752 metais grafas Aleksandras Sulkovskis nupirko majoratiškas dvaro žemes Belsko-Bialoje, Silezijoje. Tais pačiais metais jo dvaro žemės gavo kunigaikštystės statusą. Sekančiais 1754 metais Šventosios Romos imperijos imperatorė Marija Teresė, kaip Bohemijos karalienė, iškėlė Aleksandro Sulkovskio valdas į hercogystės statusą su titulo perdavimo paveldint teise.
Uzbekijos futbolo varžybos 2019 m.
Uzbekijos futbolo varžybos 2019 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis:
Aleksandras Juzefas Sulkovskis
Biografija
1762 m. gegužės 21 d. 67-metis kunigaikštis Aleksandras Sulkovskis mirė Lešne. Jo valdas (kunigaikštystę Belsko-Bialoje ir Radzino ordinatą) paveldėjo jo vyresnysis sūnus Augustas Kazimieras Sulkovskis.
Šeima ir vaikai
Aleksandras Juzefas Sulkovskis buvo vedę du kartus. 1728 m. spalio 31 d. pirmą kartą vedė baronesę Mariją Prancišką von Štein (1712–1741), barono Pranciškaus von Šteino ir Anos von Hutenberg dukterį. Vaikai:
1743 m. rugpjūčio 27 d. antrą kartą vedė Aną Pšebendovską (1721 – po 1770), Malborko vaivados Petro Jurgio Pšebendovskio (apie 1674–1755) dukterį. Vaikai:
2023 m. žemės drebėjimai Turkijoje ir Sirijoje
2023 m. žemės drebėjimai Turkijoje ir Sirijoje – du galingi žemės drebėjimai, 2023 m. vasario 6 d. įvykę centro pietų Turkijoje ir šiaurės vakarų Sirijoje. Žemės drebėjimai buvo juntami Egipte, Izraelyje, Palestinoje, Libane, Kipre ir Juodosios jūros pakrantėje.
Pirmasis žemės drebėjimas įvyko 34 km į vakarus nuo Gaziantepo miesto 04:17 vietos laiku. Drebėjimas padarė daug žalos Turkijoje bei kaimyninėje Sirijoje. Intensyvumas pagal Merkalio skalę – XI (niokojantis). Drebėjimo stiprumas siekė 7,8 Mw. Pirmasis žemės drebėjimas lyginamas su 1939 m. Erzindžano žemės drebėjimu, stipriausiu užfiksuotu žemės drebėjimu, sukrėtusiu Turkiją. Tai taip pat daugiausiai gyvybių nusinešęs žemės drebėjimas šalyje nuo 1268 m. Kilikijos drebėjimo.
Po žemės drebėjimo sekė dešimtys pakartotinių smūgių, iš kurių stipriausias siekė 6,7 Mw. Antrasis žemės drebėjimas įvyko po 9 valandų (13:24 vietos laiku). Žemės drebėjimo epicentas buvo 4 km į pietus–pietryčius nuo Ekineziu miesto, Kachramanmarašo provincijoje. Drebėjimo intensyvumas pagal Merkalio skalę buvo X, stiprumas – 7,7 Mw.
Žemės drebėjimai nusinešė daugiau nei 59 200 gyvybių. Turkijoje žuvo 50 700, Sirijoje – 8 400 žmonių. Sužeistųjų skaičius siekia 121 000.
Tektoninė padėtis
thumb|220px|left|[[Plokščių tektonika Turkijoje: aplink Anatolijos, Afrikos, Arabijos ir Eurazijos plokštes yra geologinių lūžių.]]
Geologija ir seismiškumas
Žemės drebėjimas įvyko seismiškai aktyvioje zonoje, kurioje gausu tektoninių lūžių. Drebėjimo epicentras buvo netoli trijų litosferos plokščių – Anatolijos, Afrikos ir Arabijos – sandūros vietos. Ši sandūra sujungia du tektoninius lūžius (Negyvosios jūros riftą ir Rytų Anatolijos lūžį), kurie atitinka Afrikos ir Anatolijos plokščių poslinkius Arabijos plokštės atžvilgiu.
Nuo 1970 m. Šiaurės Anatolijos ir Rytų Anatolijos lūžių zonoje įvyko keli žemės drebėjimai, kurių stiprumas buvo daugiau nei 6 balai. Vienas iš tokių – galingas 1999 m. žemės drebėjimas Izmite. 2020 m. sausio 24 d. įvykusio Elaziho žemės drebėjimo stiprumas siekė 6,7 balo. Praeityje regionas buvo nukentėjęs nuo stiprių žemės drebėjimų, tokių kaip 1138 m. Alepo žemės drebėjimas, kurio stiprumas siekė 7,1 balo ir nusinešė mažiausiai 230 000 gyvybių.
Pirmasis žemės drebėjimas
Pirmasis žemės drebėjimas įvyko 04:17 vietos laiku. JAV geologijos tarnyba (USGS) nustatė, jog drebėjimo stiprumas siekė 7,8 Mw. Jo epicentras buvo 37.166°N, 37.032°W, 34 km į vakarus nuo Gaziantepo miesto, Gaziantepo provincijoje, netoli sienos su Sirija. Žemės drebėjimo hipocentras buvo 17,9 km gylyje.
Pakartotiniai smūgiai
Praėjus 11 minučių nuo pagrindinio smūgio įvyko 6,7 Mww stiprumo pakartotinis smūgis. JAV geologijos tarnybos duomenimis, per šešias valandas nuo pagrindinio drebėjimo užfiksuoti 25 pakartotiniai smūgiai, kurių stiprumas siekė 4,0 Mw. Praėjus daugiau nei 12 valandų, USGS pranešė apie mažiausiai 54 pakartotinius smūgius, kurių stiprumas siekė 4,3 Mw. Turkijos nelaimių ir ekstremalių situacijų valdymo institucija (AFAD) užfiksavo mažiausiai 120 požeminių smūgių. Vasario 20 d. netoli Uzunbacho miesto, Hatajaus provincijoje, įvyko 6,3 Mw stiprumo pakartotinis smūgis.
Antrasis žemės drebėjimas
Antrasis žemės drebėjimas įvyko po 9 valandų (13:24 vietos laiku). Drebėjimo stiprumas siekė 7,7 Mw. Drebėjimo epicentras buvo 4 km į pietus–pietryčius nuo Ekineziu miesto, Kachramanmarašo provincijoje. Žemės drebėjimą sekė du 6 balų pakartotiniai smūgiai.
Margiai (Nemenčinė)
Margiai – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Nemenčinės.
Sedju regionas
Sedju regionas  – vienas iš Senegalo regionų. Yra šalies pietuose, Kazamanso krašte, tarp Gambijos šiaurėje ir Bisau Gvinėjos pietuose. Administracinis centras – Sedju.
Sedju regionas sudarytas 2008 m., atskyrus nuo Koldos regiono.
Administracinis suskirstymas
Regionas padalintas į 3 departamentus:
Deividas Margevičius
Deividas Margevičius (g. 1995 m. balandžio 26 d.) – Lietuvos plaukimo rinktinės narys, olimpietis.
Biografija
2015 m. Europos trumpojo baseino (25 m) čempionate pasiekė naują nacionalinį Lietuvos rekordą 50 m plaukimo peteliške rungtyje – 23,22. 2016 m. išrinktas dalyvauti nacionalinėje mišrios estafetės plaukimo komandoje 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
2017 m. Rumunijos čempionate pasiekė Lietuvos nacionalinį rekordą 200 m plaukimo peteliške rungtyje – 2:01,17.
Hans Wehberg
Hansas Vėjbergas (1885 m. gruodžio 15 d. Diuseldorfe, Vokietija – 1962 m. gegužės 30 d. Ženevoje, Šveicarija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas, tarptautininkas teoretikas, pacifistas, kartu su Valteriu Šiukingu (1875–1935) – pacifistinės tarptautinės teisėtyros kūrėjas.
Tėvas gydytojas Heinrich Wehberg.
Biografija
Gvildeno karo teisės, Tautų Sąjungos (TS) veiklos klausimus. Plėtojo jėgos įveikimo teise idėją. Kaip teisėtyrininkas nagrinėjo pozityvistinius, sociologinius bei etinius tarptautinės teisės aspektus. Pagrindinis veikalas – Tautų Sąjungos komentaras (bendraautoris – Valteris Šiukingas). Pirmasis leidimas – 1921 m., tapęs pirmuoju moksliniu šaltiniu šia tema. Trečiasis leidimas – 1931 m., 2 tomai. I tome TS įstatų 1–7  straipsnių komentaras vadovėlio forma. 1924–1962 m., siekdamas turėti „tribūną“ taikos judėjimo idėjoms skelbti, leido žurnalą Die Friedens-Warte po steigėjo bei leidėjo Alfred Hermann Fried mirties (nuo 1923 m. – grupė teisėtyrininkų tarptautininkų, tarp kurių buvo ir Hansas Vėjbergas).
Tarptautinės teisės instituto narys.
Sviatohirsko laura
Sviatohirsko laura  – vienuolynas, stūksantis ant Doneco uolingo kreidos šlaito. Įsikūręs šalia Sviatohirsko. Piligriminių kelionių traukos objektas. 2003 m. Maskvos ir visos Rusios patriarchas suteikė „lauros“ (ypač didelio ir pagrindinio vienuolyno) statusą. 1980 m. įsteigto Sviatohirsko valstybinio istorijos ir architektūros draustinio pagrindinis paminklas. Patenka į Šventųjų Kalnų nacionalinį gamtos parką.
Pirmieji vienuoliai būsimojo vienuolyno vietoje apsistojo XIV ar XV a., nors esama ir šaltinių, nurodančių XI a. Rašytiniuose šaltiniuose „Šventieji kalnai“ pirmąsyk paminėti 1526 m. – pasiuntinio Sigizmundo Herberšteino užrašuose.
Nuo Rusijos revoliucijos pradžios nusiaubtas bolševikų, vienuoliai buvo sumušti ir išžudyti. 1922 m. uždarytas. Sovietų ateizacijos metu dalis pastatų buvo nugriauti. Ukrainai atgavus nepriklausomybę restauruotas ir po metų atidarytas. 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą metu nežymiai apgadintas. Jame nuo karo slėpėsi per 500 pabėgėlių. Dalis jų nukentėjo nuo dužusių stiklų skeveldrų.
Naujasėdžiai (Riešė)
Naujasėdžiai – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Pikeliškių.
Amaras (likeris)
Rinkoje parduodamos dešimtys amaro variantų. Labiausiai įprastos markės yra Averna, Ramazzotti, Lucano ir Montenegro. Daugelis komercinių amaro gamintojų savo naudojamus receptus ar gamybos tradicijas veda iš XIX a. Receptai dažniausi sukurti vienuolynuose ar vaistininkų.
Amaras paprastai geriamas neskiestas, kartais – su citrusinio vaisiaus griežinėliu. Taip pat geria su ledu ar toniku.
Amaras yra kitoks gėrimas nei amaretas. Pastarasis yra itališkas saldus likeris, pagardintas migdolais ar kaulavaisių (pvz., abrikosų) kauliukais. Kitoks gėrimas yra ir amaronė – tai itališkas sausas raudonas vynas iš Valpoličelos.
Gamyba
Amaras gaminamas žoleles, šaknis, žiedus, žievę ir/ar citrusinių vaisių žieveles mirkant etanolio tirpale ar vyne, po to šis ekstraktas košiamas, į jį prideda cukraus sirupo ir mišinį išlaiko statinaitėse ar buteliuose.
Amarai dažniausiai gardinami žolelėmis ir šaknimis (nuo keleto iki kelių tuzinų). Kai kurie gamintojai etiketėse detaliai nurodo visus ingredientus. Amarų gamyboje dažnai naudojami : gencijonas, šventagaršvė, chininmedis, vaistinė melisa, citrininė aloyzija, kadagys, anyžius, paprastasis pankolis, geltonoji ciberžolė, imbieras, mėta, čiobrelis, vaistinis šalavijas, kilnusis lauramedis, citrusinių vaisių žievelės, paprastasis saldymedis, cinamonas, mentolis, tikrasis kardamonas, šafranas, žalioji rūta, kietis ir šeivamedis.
Stiliai
thumb|300px|Įvairių markių amarai.
Gudžaratai
Gudžaratai (sav. ગુજરાતી = gujarātī) – Indijos tauta, gyvenanti daugiausia Gudžarato valstijoje, kalbiškai priklausanti indoarijams. Kaip gimtąją vartoja gudžaratų kalbą ir jos atmainas, taip pat kalba angliškai, hindi. Be Gudžarato dar gausiau gyvena Mumbajuje, išeivijoje Pakistane, Bangladeše, Kenijoje, Pietų Afrikos Respublikoje, Jungtinėje Karalystėje. Dauguma tikinčiųjų – hinduistai, yra musulmonų sunitų, džainų.
Istorija
Manoma, kad gudžaratų protėviai į dabartinę Gudžarato teritoriją atsikėlė I tūkstm. pradžioje ir iš dalies asimiliavo vietinius bhilus ir arijų palikuonius, nors kitų mokslininkų nuomone, gudžaratai yra senųjų arijų palikuoniai. Gana greitai pasiekė tautinę konsolidaciją, o 1406 m. atsidūrė Gudžarato sultonate (sostinė Ahmadabadas), kuris ypač sustiprėjo XV a. pab. – XVI a. pr. Gudžaratai pagarsėjo kaip prekybininkai, pramonininkai, išvystė pajėgiausią Indijoje ekonomiką.
Gudžaratų atstovai ženkliai prisidėjo prie Indijos išsivadavimo judėjimo.
Kultūra
Tradiciniškai gudžaratai verčiasi žemdirbyste (auginami sorgai, soros, kviečiai, kukurūzai, žemės riešutai, laistomose žemėse – ryžiai), gyvulininkyste (buivolai, zebu, avys, ožkos). Pagrindinė pramonės šaka – tekstilė. Turi savo tautinę literatūrą, muziką, šokius, teatrą, architektūrą, dailę (garsėja gudžaratų miniatiūrų mokykla).
Tradicinė gudžaratų architektūra yra iš plytų ir akmens, namai su dengtomis galerijomis ir vidiniais kiemais. Vartai, langai, durys gausiai puošti medžio drožiniais. Miestai puošnūs, išlaikę daug tradicinės architektūros (Ahmadabadas, Vadodara).
Liubovė Tolkalina
Liubovė Tolkanina (g. 1978 m. vasario 16 d., Riazanės srityje) – Rusijos aktorė.
Biografija
Debiutas kine įvyko 1999 m., kai suvaidino filme „Atskyrėlė“, kuris aktorei nepelnį didelio populiarumo, tad ateinančius porą metų aktorė nevaidino filmuose. 2002 m. pasirodė filme Antikileris, o vėliau ir jo pratęsime. 2004 m. pasirodė skandalingas ir provokuojantis filmas „Aš tave myliu“, kuris modifikuotas ir parodytas Kanuose. Vėlesniais metais pasirodė „Dvyniai“ (2004), „Suaugusių mergaičių žaidimai“, „Pabėgimas“ (2005), „Tėtis palaidūnas sugrįžta“ (2006), „Stebuklo belaukiant“ (2007), „Konservai“ (2007), „Juoda suknelė“ “ (2008), „Nuotaka bet kokia kaina“ (2009), „Atlyginimas“ (2010), „Maskva, aš tave myliu! (2010), „Išdavystės kronikos“ (2010), „Didieji juokai“ (2012), „Kaip ištekėti už milijonieriaus“ (2012), „Surask vyrą dideliame mieste“ (2013), „Jei myli, Atsiprašau“ (2013), „Myli – nemyli“ (2014) ir kt.
2016 m. nusifilmavo trumpametražiame filme „Piešimo pamokos suaugusiems“. 2017 m. dalyvavo seriale „Sumišę“, televizijos filmuose „Sekretorius“, „Įvaikinimo klinika“ ir kt. 2021 m. aktorė įkūnijo vieną iš pagrindinių vaidmenų seriale „Happy End“. Tais pačiais (2021) metais Tolkalina nusifilmavo kitame provokuojančiame filme „18+“, kuriame pagrindinius vaidmenis atliko Maksimas Lagaškinas ir „Auksinio erelio“ bei „Nika“ apdovanojimų laureatė Jelena Liadova.
Jaan Kross
Janas Krosas (1920 m. vasario 19 d. Taline, Estija – 2007 m. gruodžio 27 d. ten pat) – estų rašytojas, politinis veikėjas.
Biografija
1944 m. Tartu universitete baigė teisę.
Iki 1946 m. dėstytojas (vėliau ir Artes Liberales profesorius nuo 1998 m.). 1944 m. pavasarį vokiečių okupantų (Ostlando reichskomisariatas) buvo suimtas šešiems mėnesiams ir įtariamas "nacionalizmu", 1946 m. – sovietų suimtas, ištremtas į Sibirą. Iki 1954 m. praleido Gulage; grįžo į Taliną. 1955 m. įvairiuose žurnaluose paskelbė eilėraščių. Nuo to laiko laisvasis rašytojas. Nuo 1958 m. Estijos rašytojų sąjungos narys.
1992-1993 m. parlamentaras.
Mykolas Abarius
Mykolas Abarius (1926 m. sausio 27 d. Volungiuose, Antazavės valsčiuje – 2022 m. vasario 13 d. ) – lietuvių inžinierius, visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Kalvarijos ir Marijampolės gimnazijose. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, čia baigė Hanau lietuvių gimnaziją. 1949 m. persikėlė į JAV. 1950–1952 m. tarnavo JAV kariuomenėje. Vėliau studijavo Vorčesterio Mokslų akademijoje bei Henry Fordo Community koledže, Dearborne, Mičigano valstijoje. 30 metų dirbo Fordo automobilių dirbtuvėje braižytoju, vėliau konstruktoriumi. Nuo 1960 m. aktyviai dalyvauja Lietuvių šaulių sąjungos veikloje. Nuo 1987 m. – šios sąjungos pirmininkas.
Cimbarka Mazovietė
thumb|right|200px|Cimbarkos Mazovietės portretas, tapytas apie 1580 m.(dail. Antoni Boys, [[Vienos meno istorijos muziejus|Vienos meno istorijos muziejaus rinkinys)]] Cimbarka Mazovietė (, ; 1394 m. ar 1397 m. Varšuvoje, Mazovijos kunigaikštystė – 1429 m. rugsėjo 28 d. Tiurnice, Austrijos erchercogystė) – Piastų dinastijos Mazovijos kunigaikštytė, po vedybų su Ernstu Geležiniu tapusi Austrijos erchercogiene.
Biografija
Gimė Piastų dinastijos Mazovijos kunigaikščio, vieno iš Lenkijos kariuomenės vadų Žalgirio mūšyje Zemovito IV šeimoje. Motina – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo antrosios žmonos Julijonos jauniausia dukra Aleksandra.
Kartu augo:
200px|thumb|Cimbarka Mazovietė – [[Imperatorius Maksimilijonas I|Maksimilijono I funduota skulptūra Dvaro bažnyčioje Insbruke]] (Išliko nedaug duomenų apie Cimbarkos Mazovietės asmeninį gyvenimą, o ir tie neretai prieštarauja vieni kitiems.)
Yra žinoma, kad 1414 m. kovo 18 d. sutuoktiniui priėmus erchercogo titulą, ji oficialiai tapo erchercogiene. Mirus Ernstui Geležiniam, Austrijos erchercogas Frydrichas IV perėmė jo vaikų globą, nors iš pradžių jie buvo palikti pas Cimbarką Mazovietę. Ji mirė Tiurice 1429 m. piligriminės kelionės į Mariacelio baziliką metu ir buvo palaidota Lilienfeldo katalikiško vienuolyno bažnyčioje.
Vaikai: 200px|thumb|Hercogas Ernstas Geležinis gelbsti Cimbarką Mazovietę (dail. Francas Dobiašovskis, 1850 m.)
Legendos
Cimbarka Mazovietė garsėjo savo fizine jėga: galėjo pirštais ištraukti įkaltą vinį ar pakelti šieno kupetą. Jos palikuonys paveldėjo stipriai į priekį išsikišusią lūpą, į istoriją patekusia Habsburgų apatinės lūpos pavadinimu.
Bremnes IL
Bremnes Idrettslag arba trumpiau vadinamas Bremnes IL – Norvegijos futbolo klubas iš Bremneso.
Istorija
Klubas įkurtas 1945 m.
Pastaruoju metu žaisdavo ketvirtoje arba penktoje pakopoje.
Pasiekimai
<…>
Crossvallia
† Crossvallia unienwillia Tambussi et al., 2005
† Crossvallia waiparensis Love, 2019
Crossvallia – išnykusi pingvinų gentis, žinoma iš fosilijų. Jai priklauso dvi rūšys: C. unienwillia ir ?C. waiparensis.
Crossvallia unienwillia buvo pirmoji rasta genties rūšis iš vėlyvojo paleoceno epochos, gyvenusi prieš ~55 milijonus metų. 2000 m. ją rado Antarktidos Symoro saloje. Rūšies individų ūgis buvo ~140 cm.
Crossvallia waiparensis 2018 m. prie Naujosios Zelandijos Pietų salos Vaiparos upės rado mėgėjas paleontologas Leigh Love. Jo surasta kojos kaulo fosilija buvo aprašyta 2019 m. rugpjūčio mėn. Ši rūšis gyveno paleoceno epochoje prieš 66–56 milijonus metų. Kaip manoma, tai buvo vieni stambiausių pingvinų, ~1,6 m ūgio ir svėrė apie 70–80 kg. Mokslininkų manymu tokį dydį ši rūšis pasiekė dėl to, kad tuo metu neturėjo natūralių priešų, o išnyko dėl konkurencijos su jūrų žinduoliais. Tuo metu, kuomet gyveno ši rūšis, Naujoji Zelandija buvo subtropikų klimato zonoje, o vandenų temperatūra aplink salą siekė apie +25 °C, palyginimui, dabar vandens temperatūra apie +8 C.
Taksonomija
Būrys Pingvinai
The Sims 2: University
The Sims 2: University – pirmasis papildymas kompiuteriniam žaidimui „The Sims 2“, išleistas 2005 m. kovo 1 d. Papildymu žaidime įtraukta galimybė personažams siekti išsilavinimo. Šiame papildyme žaidimą galima žaisti tik su jaunesnės amžiaus grupės personažais.
Skališkės (Nemenčinė)
Skališkės – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Nemenčinės, dešiniajame Neries krante priešais Skališkes Buivydžių seniūnijoje.
Aukštutinė Armėnija
Aukštutinė Armėnija, dar žinoma kaip Karinas , antikinė Karenitidė – istorinis Senovės Armėnijos regionas, esantis dab. Turkijos šiaurės rytuose.
Geografija
Aukštutinė Armėnija apėmė teritorijas, kur dabar yra šiaurės rytinė Turkija (Erzurumo provincija, Erzindžano provincija ir gretimos teritorijos). Kraštas buvo aukštai kalnuose, aukščiau nei dauguma kitų Senovės Armėnijos regionų, kas ir davė jam tokį pavadinimą. Čia prasidėjo nemažai upių: Araksas, Karasu, Čorochas. Teritoriją supo kiti regionai: Taikas (šiaurės rytuose), Airaratas ir Turuberanas (rytuose), Sofena (pietuose). Vakaruose buvo Mažoji Armėnija, kuri ankstyvuoju laikotarpiu buvo laikoma Aukštutinės Armėnijos dalimi. Šiaurėje regioną uždarė Ponto kalnai, kurie skyrė nuo Ponto žemumų.
Istorija
Ankstyvuoju laikotarpiu Aukštutinė Armėnija buvo neatskiriama nuo Mažosios Armėnijoe. XVI–XII a. pr. m. e. hetitų istoriniuose šaltiniuose šis regionas buvo žinomas kaip Hajasa, ir čia buvo to paties pavadinimo valstybė. Manoma, kad jos sostine ir svarbiausiu miestu buvo Kummacha. Kai kurie mokslininkai šią valstybę laiko visų armėnų protėvyne. Ši valstybė kovojo su Hetitų imperija ir net buvo užgrobusi jos sostinę. XIV a. pr. m. e. hetitai sudarė su šia valstybe taikos sutartį, o Muršilis II ją nukariavo ir prijungė prie savo imperijos.
XIII a. pr. m. e. Hajasą nukariavo huritai, ir greičiausiai ji priklausė Daiaeni karalystei. VI a. pr. m. e. regionas atiteko Achemenidų imperijai, dar vėliau – Makedonijos imperijai. IV a. pr. m. e. Regione susikūrė Mažosios Armėnijos karalystė. 189 m. pr. m. e. jos rytinės dalys su sostine Kemachu (t. y. Aukštutinė Armėnija) prijungtos prie Armėnijos karalystės.
387 m. Aukštutinė Armėnija perėjo Romos imperijai ir paversta provincija. Ji buvo vadinama Didžiąja, arba Vidine Armėnija. Jos sostine tapo Teodosupolio miestas (Erzurumas). Valdant Justinianui, provincija pervardinta Pirmąja Armėnija.
Nuo VIII a. Aukštutinė Armėnija ėjo iš rankų į rankas. Iš pradžių ją nukariavo Arabų Kalifatas, 885 m. ją prisijungė Bagratunių karalystė, XI a. trumpam susigrąžino Bizantijos imperija, o 1071 m. užėmė Seldžiukai. Byrant Seldžiukų sultonatui, 1071 m. regionas buvo valdomas Rumo sultonato. 1207 m. Aukštutinę Armėniją į armėnų kultūrinę sferą vėl įtraukė Zakaridai, tačiau 1242 m. jį nukariavo Mongolų imperija.
Vėliau dėl regiono varžėsi Safavidų Persija ir Osmanų imperija. Pastaroji užėmė jį 1514 m.ir administravo kaip Erzurumo ejaletą. Nepasiant musulmonų priespaudos, regione išliko didelė armėnų populiacija, kuri praktiškai išnaikinta XX a. pradžioje, Armėnų genocido laikais. Armėnus čia pakeitė daugiausia etniniai turkai.
Angių kalnas
Angių kalnas – 58 m aukščio kopa, stūksanti Lietuvai priklausančioje Kuršių nerijos dalyje, Nidos gyvenvietės šiaurėje; geomorfologinis gamtos paveldo objektas. Tai eolinio reljefo forma, priklausanti Kuršių nerijos Didžiajam kopagūbriui. Įeina į Angių geomorfologinį draustinį, yra jo pietvakarinėje dalyje. Netoliese, nuo Angių kalno atskirta 1,2 km pločio raguvos, dunkso kita kopa – Urbo kalnas.
Dabartinį pavidalą kopa įgavo, kai 1872−1875 m., vadovaujant miškininkui P. Gerhartui, buvo apželdinta kalninėmis pušimis, taip sustabdant eolinius procesus.
Kopos sandara tokia: daugiau nei iki 50 m gylio slūgso smulkiagrūdis smėlis, žemiau – jūrinis įvairiagrūdis, kuris pereina į žvirgždo – gargždo nuosėdas, po jomis 80 m gylyje slūgso moreninio priemolio pagrindas. Esama ir požeminio vandens, matuojant nuo kopos viršaus, jis slūgso 30 m ir didesniame gylyje.
Tarybiniais metais Angių kalnas įėjo į uždarą karinę zoną, ant jo stovėjo dideli kariniai statiniai. Atkūrus nepriklausomybę, 1995 m. kopa paskelbta valstybės saugoma.
Ali Farka Touré
Ali Ibrahimas „Farka“ Turė (Ali Ibrahim „Farka“ Touré, 1939 m. spalio 31 d. – 2006 m. kovo 6 d.) – žymus Malio dainininkas, muzikas multiinstrumentalistas.
Biografija
Gimė songajų-fulbių šeimoje Timbuktu regione. Kaip muzikas pagarsėjo XX a. 7-ajame dešimtmetyje, o XX a. 10-ajame dešimtmetyje Ali Farka Turė tapo „pasaulio muzikos“ žvaigžde, koncertavo Europoje, JAV, Kanadoje.
2004 m. tapo Niafunkės miestelio meru.
Jo sūnus Vjo Farka Turė taip pat tapo muziku.
Kūryba
Ali Farka Turė grojo tradicinę Malio muziką, puikiai grojo gitara, buvo įvaldęs daugelį vietinių muzikos instrumentų. Jo atliekama muzika sieta su tradicija, iš kurios išsirutuliojo bliuzas. Ali Farka Turė bendradarbiavo su įvairiais atlikėjais – Rajumi Kuderiu, Koriu Harisu, Tumaniu Diabatė. Turės muzika panaudota filmų garso takeliams („Neištikima“, 2002 m., „Irma Vep“, 1996 m., „Rugpjūčio pabaiga, rugsėjo pradžia“, 1998 m., „Juodoji Pantera“, 2018 m.). Atlikėjas pasirodė Martino Skorcezės dokumentiniame filme apie bliuzo kilmę Feel Like Going Home (2003 m.).
Ali Farka Turė apdovanotas 3 „Grammy“ apdovanojimais (1994, 2005 ir 2010 m., pastarasis – su Tumaniu Diabatė).
Bankim Chandra Chattopadhyay
Bankimas Čandra Čatopadhjajus (,, 1838 m. birželio 27 d. – 1894 m. balandžio 8 d.) – bengalų rašytojas, poetas ir žurnalistas. Labiausiai žinomas už Indijos nacionalistinės dainos „Vande Mataram“ sukūrimą. Dainos tekstas bengalų kalba ir sanskritu buvo išspausdintas 1882 m., Chattopadhyay romane „Anandamath“ ir tapo indiškojo nacionalizmo simboliu.
Chattopadhyay parašė daugiau nei dešimt romanų, taip pat religinių komentarų, poezijos, eseistikos. Kūriniai gausiai versti į regionines Indijos kalbas.
Rašytojas gimė brahmanų šeimoje, Kalkutos universitete baigė teisę. Dirbo Britų Indijos valdžios institucijose, tačiau ši tarnyba buvo pažymėta nuolatinių konfliktų tarp Chattopadhyay ir kolonistų.
Pirmąją knygą „Rajmohan’s Wife“ Chattopadhyay sukūrė angliškai, tačiau vėliau ėmė rašyti bengališkai.
Chattopadhyay siejamas su vadinamuoju Bengalijos renesansu ir laikomas viena įtakingiausių XIX a. Indijos figūrų.
Farerų futbolo varžybos 2016 m.
Farerų futbolo varžybos 2016 m.
Finalo rungtynės
---
Šubravcai
Draugijos susikūrimas ir veikla
thumb|150 px|left|Šubravcų brošiūra
Šubravcų draugija įkurta 1817 m. Draugijai priklausė 30 narių. Jos nariais buvo rašytojai Ignacas Chodzka ir Jonas Boreika Chodzka, poetas Antonis Goreckis, medicinos mokslų daktaras Jokūbas Šimkevičius, Vilniaus universiteto profesoriai, broliai Jonas Sniadeckis ir Andrius Sniadeckis, universiteto bibliotekininkas Kazimieras Kontrimas, profesorius Leonas Borovskis, istorikas Mykolas Balinskis, politikas Mykolas Juozapas Romeris, Tomas Zanas, profesorius Ignacijus Fonbergas, mokslininkas Stanislovas Bonifacas Jundzilas, poetas Pranciškus Grzymala, profesorius Zacharijus Niemčevskis, rašytojas Ignacijus Lachnickis, profesorius Konstantinas Porcijanka, literatūros kritikas Pilypas Golanskis, poetas Ignacijus Šidlovskis, astronomas Vincentas Karževskis, keliautojas ir redaktorius Juozapas Senkovskis, Boguslavas Richteris.
1819 m. balandžio mėn. išleista draugijos programa ir įstatai – vadinamasis Šubravcų kodeksas.
Šubravcai išleido satyrinį laikraštį „Wiadomosci Brukowe“ („Gatvės žinios“), kuris išjuokė katalikų dvasininkiją, ypač jėzuitus, ir reikalavo teisinės žmonių lygybės prieš įstatymą. Leidinio stilius buvo įdomus ir kuklus. Laikraščio redaktoriai buvo Ignacijus Lachnickis ir Kazimieras Kontrimas. Šiame laikraštyje istorinius straipsnius publikavo Ignacas Chodzka. Laikraštis publikavo Antomnio Goreckio ir Tomo Zano eilėraščius.
Šubravcai skelbė savo publikacijas pasirašydami pseudonimais, paimtais iš lietuvių liaudies mitologijos. Jie aktyviai reiškėsi savaitrašyte „Tygodnik Wileński”. Jie palaikė ryšius su filomatais ir Filaretais. Beveik visi Šubravcai priklausė masonų ložėms.
Veiklos pabaiga
Šubravcų draugija baigė savo veiklą po to, kai Rusijos imperijos valdžia uždraudė jų laikraštį ir ėmė persekioti masonų organizacijas. 1830 m. buvo bandoma leisti savaitinį žurnalą Sankt Peterburge nauju pavadinimu - „Bałamut Petersburski“. Žurnalas buvo leidžiamas iki 1836 m. Jį redagavo Adomas Rogalskis, straipsnius publikavo Juozapas Ignotas Kraševskis, gyvenęs tuo metu Sankt Peterburge, rusų poetai ir rašytojai Juozapas Senkovskis ir Fadėjus Bulgarinas.
Smaguriai (Vilnius)
Smaguriai – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Nemenčinės.
Ramygalos gatvė (Panevėžys)
Ramygalos gatvė – viena seniausių gatvių Panevėžio mieste, besitęsianti ir už miesto ribų Velžio bei Ramygalos seniūnijose. Prasideda miesto centre, Laisvės aikštės pietiniame kampe, sankryžoje su Vilniaus gatve, tęsiasi pietų ir pietryčių kryptimis iki miesto ribos, toliau – pietvakarių ir pietų kryptimis pro Pažagienių, Šilagalio, Šilaičių kaimus ir baigiasi ties Uliūnais (pagal Registrų centro duomenis). Gatvės tęsinys – A8 magistralinis kelias.
Gatvės ilgis miesto ribose – 3,217 km. Iki sankryžos su J. Basanavičiaus gatve Ramygalos gatvė dviejų eismo juostų, toliau – keturių. Gatvė yra pagrindinis įvažiavimas į miestą iš dviejų Lietuvos didmiesčių – Vilniaus ir Kauno. Gatvės atkarpa nuo Vilniaus iki Aukštaičių gatvių kursuoja 5 ir 9 maršruto, nuo Aukštaičių iki Beržų gatvių – 7, 11, 13 ir N1 maršruto miesto autobusai.
Istorija
thumb|left|Lietuvos kariuomenės paradas Ramygalos gatvėje 1930 m., minint [[Vytautas Didysis|Vytauto Didžiojo 500-ąsias mirties metines]] XVI a. pr. Nevėžio kairiajame krante įsikūrė Naujojo Panevėžio miestelis, 1554–1556 m. turėjęs turgų ir 3 gatves. Gatvės buvo bevardės, bet viena iš jų, turėjusi daugiausia sklypų (vienoje pusėje 20, kitoje – 15), istorikų tapatinama su vėlesne Ramygalos gatve. Gatvė veikiausiai buvo prekybos kelio per Ramygalą į Rygą, 1560 m. dokumente vadinamo „Didžiuoju Kernavės keliu į Livoniją“, trasoje. 1738 m. jau minima Ramygalos gatvė su 44 sklypais (vienoje pusėje 23, kitoje – 21). 1788 m. Šeduvos grafystės inventoriuje Ramygalos gatvėje surašyti 40 sklypų. 1809 m. Ramygalos gatvėje buvo 58 sklypai, iš jų 47 apstatyti; gyveno gydytojas, 5 krautuvininkai, 3 amatininkai, mėsininkas, žemdirbiai. 1809 m. Ramygalos gatvėje įsikūrė iš Naujamiesčio dvaro ir miestelio valdų išvaryta karaimų bendruomenė. 1826 m. pradėtos grįsti pagrindinės miesto gatvės, tarp jų ir Ramygalos. 1860 m. prie Ramygalos gatvės ir turgaus aikštės ribos skirtas sklypas bažnyčios statybai. Statyba pradėta 1862 m., bet dėl 1863 m. sukilimo nutraukta, bažnyčios statybai skirtos lėšos ir medžiagos konfiskuotos. XIX a. Ramygalos gatvė buvo ilgiausia mieste.
XX a. pr. didesnėje gatvės dalyje, toliau nuo miesto centro, vyravo vienaaukščiai mediniai namai. Sovietmečiu dalis senųjų namų išgriauta, pastatyta penkiaaukščių ir 9 aukštų daugiabučių. Nutiestos naujos, su Ramygalos gatve susikertančios Vilniaus, Nemuno ir Beržų gatvės. Netoli Kristaus Karaliaus katedros kapinių prie Ramygalos gatvės prijungta Jono Basanavičiaus gatvė, pagrindinis eismo srautas nukreiptas naująja gatve. Miesto pakraštyje įrengta prekybos bazė.
Aprašymas
thumb|left|Ramygalos gatvės pradžia. Kairėje – „Amerikonų namas“, dešinėje – Panevėžio gaisrinės pastatas
Nuo gatvės pradžios iki Aukštaičių ir Nemuno gatvių
Ramygalos gatvė prasideda 13-tu numeriu pažymėtu daugiabučiu namu, stovinčiu sankryžoje su Vilniaus gatve. Gatvės pradžiai iki Aukštaičių/Nemuno gatvių sankryžos būdingas mišrus įvairių tūrių ir paskirties pastatų užstatymas. Nuo gatvės atsišakoja Žemaitės, Katedros ir Algirdo šalutinės gatvės.
Ramygalos g. 14 – triaukštis Panevėžio gaisrinės pastatas, dabartinę išvaizdą įgijęs po 2006 m. rekonstrukcijos. Panevėžio gaisrininkai Ramygalos gatvėje įsikūrė 1913 m., nusipirkę sklypą su buvusių kareivinių pastatais.
Ramygalos g. 15 – triaukštis daugiabutis, statytas pokario metais, panevėžiečių vadinamas „Amerikonų namu“. Name gyveno žymūs Panevėžio teatralai: aktoriai Steponas Kosmauskas, Henrika Hokušaitė, televizijos režisierė Margarita Kosmauskaitė, scenografai Vygantas Kosmauskas ir Albertas Stepanka. Jų atminimui prie namo sienos įrengta granito lenta. Namas 2014 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.
Ramygalos g. 16 – Panevėžio Vilties progimnazija. Pastatas stovi kiek atokiau nuo gatvės, statytas 1964 m. Panevėžio 3-ajai vidurinei mokyklai – vienintelei rusakalbių mokyklai mieste. Progimnazijos priestate (Respublikos 16 a) įsikūrusi Panevėžio dailės mokykla.
thumb|left|Senasis Panevėžio ješivos pastatas Ramygalos gatvėje 24 Ramygalos g. 24 – istorizmo stilistikos senasis Panevėžio ješivos pastatas, statytas 1901 m. Pastate veikė maldos namai, buvo įsikūrusi rabino administracija. Šiuo metu naudojamas komercinėms patalpoms. 2009 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą.
Ramygalos g. 25 – Panevėžio ligoninės infekcinių ligų korpusas. Statytas sovietmečiu, pagal individualų projektą, nugriovus senąjį mūrinį buvusios žydų ligoninės pastatą. Žydų ligoninė į pastatą perkelta iš Aptiekos (Elektros) gatvės 1919 m. Turėjo 70 lovų, vėliau praplėsta, modernizuota. Iki 1930 m. jai vadovavo gydytojas Šachnelis Abraomas Meras, jo atminimui prie dabartinės ligoninės 2015 m. atidengta memorialinė lenta. Ligoninė buvo išlaikoma iš bendruomenės lėšų, tarpukariu priėmė visus, ne tik žydiškos kilmės ligonius.
Ramygalos g. 28, 30, 32 – išlikęs istorinio užstatymo fragmentas. 32-asis namas dviaukštis, istorizmo stilistikos, raudonų plytų. Pirmame aukšte – komercinės patalpos.
Ramygalos g. 41 a – toli nuo gatvės, už Juozo Miltinio gimnazijos stovinti į Kultūros vertybių registrą 1993 m. įtraukta sodyba, kurioje 1904–1912 ir 1918–1920 m. gyveno chirurgas, medicinos mokslų daktaras, profesorius, akademikas Vladas Kuzma. Greta sodybos pastatytas granitinis atminimo ženklas.
thumb|Panevėžio kenesa 1939 m. Ramygalos g. 43 – „Čičinsko“ užeiga. Sovietmečiu restauruotame XIX a. pab. pastate įkurtas specializuotas alaus baras „Aukštaitis“, panevėžiečių vadintas „Čičinsko alude“. Garsėjo Panevėžyje ir už miesto ribų, buvo gausiai lankomas, turėjo savo firminius kepsnius.
Ramygalos g. 46, 48, 50 – penkiaaukščiai daugiabučiai, statyti sovietų kariškiams, nugriovus tankiai užstatytą senų medinių vienaaukščių namų kvartalą. 50-tojo namo gale, ties sankryža su Nemuno gatve, pastatytas paminklinis akmuo iki Antrojo pasaulinio karo čia veikusiai karaimų kenesai įamžinti. Pirmoji kenesa buvo medinė, vėliau jos vietoje pastatyta mūrinė. Po karo sumažėjus bendruomenei, kenesa tapo nenaudojama, 1952 m. uždaryta, perduota bibliotekai, o 1970 m. nugriauta. Kenesa buvo lakoniškų architektūros formų, artimo sinagogoms tūrio.
Nuo Aukštaičių ir Nemuno gatvių iki Jono Basanavičiaus gatvės
thumb|Ramygalos gatvės malūnai 1930 m. Gatvės ruožui būdingas vienaaukščių medinių ir mūrinių gyvenamųjų namų bei penkiaaukščių ir 9 aukštų daugiabučių užstatymas. Yra parduotuvių, mokymo įstaigų. Gatvė kertasi su Aukštaičių/Nemuno, Beržų gatvėmis (abi sankryžos reguliuojamos), atsišakoja šalutinė Durpyno gatvė.
Ramygalos g. 99 – Panevėžio Žemynos progimnazija, buvusi Panevėžio 14-oji vidurinė mokykla, įsteigta 1979 m.
Ramygalos g. 111 a – buvęs vėjo malūnas, statytas apie 1880 m. Priklausė žydui Meško, 1921 m. iš jo nusipirko J. Biežis. 1948 m. malunas nacionalizuotas, sovietmečiu stovėjo apleistas. 1988 m. rekonstruotas, įrengta mokyklinė observatorija. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, grąžintas J. Biežio įpėdiniams. 2011 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą.
Ramygalos g. 121 a – buvęs vėjo malūnas, pastatytas 1875 m. Tarpukariu malūne buvo įrengtas lokomobilis. 1931 m. malūną įsigijo Z. Pranckūnas, šalia įrengė lentpjūvę, milo vėlyklą ir dažyklą. 1936 m. pertvarkytas į elektra varomą, nuimti sparnai. Sovietmečiu malūnas nacionalizuotas, 1980 m. uždarytas. 1992 m. grąžintas Z. Pranckūno palikuonims, 2014 m. atnaujintas, uždėti sparnai. 2011 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą.
Nuo Jono Basanavičiaus gatvės iki miesto ribos
thumb|Kristaus Karaliaus Katedros kapinių pagrindiniai vartai Nuo sankryžos su J. Basanavičiaus gatve Ramygalos gatvė išplatėja, tampa magistraline. Dešinėje pusėje iki Matininkų gatvelės driekiasi vienaaukščių gyvenamųjų namų eilė, toliau – laukai su pavienėmis sodybomis. Kairėje pusėje plyti Panevėžio Kristaus Karaliaus Katedros kapinės, įkurtos 1914 m. Kapinėse palaidoti rašytojų Julijono Lindės-Dobilo, Gabrielės Petkevičaitės-Bitės, muziko Mykolo Karkos, režisieriaus Juozo Miltinio, aktorių Gedimino Karkos, Vaclovo Blėdžio, Broniaus Babkausko, Aurimo Babkausko ir kitų žymių žmonių palaikai.
Už kapinių atsišakoja Kėdainių gatvė, šalia jos stovi „Norfa“ prekybos centras. Už jo – sovietmečiu buvusios prekybos bazės statiniai, dabar – įvairių įmonių sandėliai, gamybinės patalpos ir parduotuvės. Toliau gatvė tęsiasi miesto riba šalia Pažagienių kaimo.
Grūšlaukės kraštovaizdžio draustinis
Grūšlaukės kraštovaizdžio draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Kretingos rajone, 6,5 km į pietvakarius nuo Salantų, 2 km į pietryčius nuo Grūšlaukės, Grūšlaukės miške. Apima Akmenos ištakas.
Įsteigtas 1992 m., siekiant išsaugoti Vakarų Žemaičių šiaurinėms moreninėms lygumoms būdingą Akmenos aukštupio kraštovaizdį. Saugoma vakarų taigos europinės svarbos buveinė.
Didžiąją draustinio teritorijos dalį sudaro mišrūs pušies ir eglės su minkštaisiais lapuočiais pusamžiai ir pribręstantys medynai. Gyvena baltieji kiškiai, ūdros, peri vištvanagiai, mažosios musinukės, pilkosios gervės, aptinkamos žvirblinės pelėdos, auga aukštosios, dėmėtosios gegužraibės, žalsvažiedės bei dvilapės blandys.
Giedrius Prunskus
Giedrius Prunskus g. 1971 m. spalio 10 d. Šiauliuose) – Lietuvos operos dainininkas, Kauno valstybinio muzikinio teatro solistas, baritonas.
Biografija
Giedrius Prunskus gimė 1971 m. spalio 10 d. Šiauliuose, statybos inžinieriaus Sauliaus Kazimiero Prunskaus ir technikos inžinierės Janinos Martikaitytės Prunskienės šeimoje. Be jo šeimoje dar augo brolis ir sesuo. Muzikos link pastūmėjo močiutė. 1985 m. baigė Jurbarko vaikų muzikos mokyklos smuiko klasę. 1989 m. vengdamas tarnybos sovietinėje armijoje, įstojo į Lietuvos žemės ūkio akademiją, ten studijavo iki 1991 m. Bažnytinio choro vadovės paskatintas, 1992 m. įstojo mokytis dainavimo į Kauno Juozo Gruodžio konservatoriją pas Reginą Kabalinienę, o vėliau pas Gediminą Šmitą. 1995 m. baigęs konservatoriją, dainavimo studijas tęsė Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Kauno fakultete (LMTA KF) pas docentą Gediminą Šmitą. 2000 m. baigė bakalauro studijas ir 2001–2002 m. tęsė vokalo studijas Leipcigo Felikso Mendelsono-Bartoldi (Felix Mendelssohn-Bartholdy) aukštojoje muzikos mokykloje (Vokietija) pas prof. Jitką Kovażikovą-Richter. 2003 m., vadovaujant lektorei A. Eitmanavičiūtei, baigė LMTA KF magistro studijas (magistrinis darbas- „Šiuolaikinės vokiečių dainavimo mokyklos pradmenys“). 2003–2005 m. stažavosi Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro studijoje ir buvo LMTA meno aspirantūroje pas Virgilijų Noreiką. Aspirantūrą užbaigė 2005 m. ir įgijo meno licenciato laipsnį darbu „Kauno valstybinio muzikinio teatro veikla 1990–2005 metais“. Nuo 2003 m. dirbo LMTA KF dainavimo katedros asistentu, nuo 2006 m. tos pačios katedros lektoriumi, 2011–2015 m. Vytauto Didžiojo Universiteto muzikos akademijos Dainavimo katedros lektoriumi, o nuo 2018 m. eina tos pačios kadetros docento pareigas. Nuo 2007 m. Giedrius Prunskus dirba Kauno Juozo Gruodžio konservatorijos solinio dainavimo mokytoju, 2011 - 2012 m. buvo dainavimo metodinės grupės pirmininku, o 2012–2017 m. – direktoriaus pavaduotoju muzikai.
Be pedagoginės veiklos Giedrius Prunskus nuo 2008 m. dirba Kauno valstybinio muzikinio teatro solistu, o nuo 2020 m. ir Kauno valstybinės filharmonijos vadovo pavaduotoju meno reikalams.
Vaidmenys
miniatiūra|dešinėje|Giedrius Prunskus Ministro pirmininko vaidmenyje Tadeušo Dobžanskio operetėje „Karaliaus antrininkas“, pastatytoje Kauno valstybiniame muzikiniame teatre 2020 m. Giedrius Prunskus Kauno valstybiniame muzikiniame teatre debiutavo 2000 m. Barono vaidmeniu Džuzepės Verdžio operoje „Traviata“, o Lietuvos Nacionaliniame operos ir baleto teatre 2004 m. Kromovo vaidmeniu Franco Leharo operetėje „Linksmoji našlė“. Nuo to laiko solistas sukūrė ne vieną dešimtį vaidmenų operose, operetėse bei miuzikluose. miniatiūra|kairėje|Giedrius Prunskus Vilforo vaidmenyje Franko Vildhorno miuzikle „Grafas Montekristas“, pastatytame Kauno Valstybiniame muzikiniame teatre 2014 m.
Kita kūrybinė veikla
Giedrius Prunskus aktyviai dalyvauja koncertinėje veikloje su Kauno filharmonija, Kauno valstybiniu choru bei kitais Lietuvos chorais ir orkestrais. Daug dėmesio skiria Lietuvos kompozitorių kūrybos populiarinimui, dažnai atlieka jų kūrinių premjeras. Su koncertais dažnai girdimas tiek Lietuvoje tiek užsienyje. Solistas koncertavo Italijoje, Čekijoje, Vokietijoje, Lenkijoje, Šveicarijoje, Norvegijoje, Estijoje. Dainininko repertuare be operų arijų skamba Lied žanro kūriniai, oratorinė bei religinė muzika. Giedrius Prunskus išbandė muzikos kritikos žanrą, prisideda ruošiant kamerinės muzikos programas, rašo anonsus Pažaislio festivaliui Kaune, straipsnius, susijusius su teatro gyvenimu.
Pasiekimai, apdovanojimai
1998–2001 m. Giedriui Prunskui buvo skirta Vlado Baltrušaičio vardo stipendija. 2001 m. Stasio Baro dainininkų konkurse baritonų kategorijoje daininkas užėmė pirmąją vietą (Stasys Baras (Baranauskas) – Amerikos lietuvių dainininkas, tenoras, 1997 m. įsteigęs fondą ir paskyręs stipendiją LMTA studentams). 2004 m. Giedrius Prunskus tapo Lietuvos Nacionalinio operos ir baleto teatro fondo stipendiatu, o 2011 m. laimėjo V-to Tarptautinio Beatričės Grincevičiūtės vardo kamerinio dainavimo konkurso trečiąją vietą vyresniųjų grupėje.
ULTra
thumb|250px|right|ULTra automatinis elektromobilis Londono Hitrou oro uoste
ULTra (Urban Light Transit, ) – asmeninio automatinio transporto sistema, pritaikyta aptarnauti oro uostų, studentų miestelių keleivius ar būti miestų viešojo transporto dalimi. ULTra sistema remiasi automatiniais elektromobiliais, arba „podais“ (, 'kapsulė'). Sukurta Didžiosios Britanijos inžinerinės kompanijos „ULTra Global PRT“ (anksčiau – „Advanced Transport Systems“).
ULTra transporto priemonė turi 4 ratus su guminėmis padangomis bei rieda nužymėtu kreipiamuoju keliu su šoniniais betono barjerais. Kelias gali būti antžeminis ar įrengtas ant estakados. Varoma elektros baterijų, veikia autonominiu režimu be vairuotojo pagalbos, kelyje orientuojasi vadovaudamasi optinei navigacijai skirtomis linijomis.
Panaši automatinio transporto sistema 1975 m. buvo įdiegta Vakarų Virdžinijos universitete (JAV), apjungusi jo plačiai pasklidusius padalinius. ULTra sistema sėkmingai veikia nuo 2011 m. gegužės mėn. Londono Hitrou oro uoste. Skirta pervežti keleiviams 3,9 km ruože iš 5–ojo terminalo į verslo klasės automobilių stovėjimo aikštelę. Čia dirba 22 automatizuotos transporto priemonės, pakeitusios dyzelinius autobusus. Numatoma ULTra sistemos plėtra į kitus šio oro uosto sektorius, gretimus viešbučius, į netoliese esantį Steinsą (Staines-upon-Thames), kur gyvena daug oro uosto darbuotojų.
Charakteristikos
Automatinis elektromobilis turi 4–6 vietas keleiviams, perveža neįgaliųjų vežimėlius, keleivių bagažą, iš viso iki 450 kg svorio. Pats sveria 850 kg, jo ilgis 3,7 m, plotis 1,5 m, aukštis 1,8 m, apsisukimui išnaudoja 5 m spindulį. Išvysto 40 km/h greitį, įveikia iki 20 % kelio nuolydį. Sukurta ir krovininė versija, kuri atrodo kaip keleivinė, bet visą vidaus erdvę užima krovinio kapsulė, pritaikyta gabenti smulkiems kroviniams.
Ultra „podas“ važiuoja naudodamas elektros baterijų komplektą, kurio galingumas 2 kW, svoris 64 kg. Išsekę akumuliatoriai greitai pakraunami stovėjimo vietose, todėl nebūtina tiesti elektros laidų visoje trasoje. Ankstesnės asmeninio automatinio transporto priemonės naudojo elektros srovę, gaunamą panašiu būdu kaip įprastame metro, per šoniniame barjere įmontuotus konduktorius.
Įlipus į „podą“, keleiviui tereikia spustelėti mygtuką „Start“, ir tik po to jis pradeda važiuoti. Automobilis važiuoja apie 4 km ilgio specialiai sužymėtais keliais. Jam nereikia nukreipiančiųjų bėgių, nes automatinio vairavimo sistema remiasi optine navigacija. Priklausomai nuo kelio dangos žymėjimo elektromobilis trasoje manevruoja reikiama kryptimi, sustoja. Šoniniai barjerai naudojami tiksliam automobilio nukreipimui. Jis geba savarankiškai įveikti kreives, pasyviai pravažiuodamas barjerus. Kelyje savarankiškai, be „perjungimo“, gali apsisukti tarp maršrutų, nes vadovaujasi įdiegtu žemėlapiu. Atitinkamai pažymėjus kitus kelius šiuos elektromobilius galima nukreipti ir naujais maršrutais, šalia kitų visuomeninio transporto priemonių. Panaši viešojo transporto sistema siūloma Vilniui.
Palėvenės vienuolynas
miniatiūra|300px|Palėvenės vienuolyno kompleksas
Palėvenės vienuolynas yra Palėvenės miestelyje (Kupiškio rajonas), su Palėvenės bažnyčia sudaro architektūrinį kompleksą.
miniatiūra|Palėvenės vienuolyno ansamblis|kairėje
Istorija
Vienuolyno statybos etapai:
I etapas – 1690–1701 m. mūrinis pirmojo korpuso vienuolyno pastato statybos.
II etapas – 1704–1744 m. vienuolyno antrojo korpuso statybos, kuriame buvo įrengtas refektorius (valgomasis).
III etapas – 1778–1779 m. jo metu išmūrytas trečiasis korpusas vedantis link bažnyčios, o pabaigtas įrengti 1787–1788 m., jame, kaip sausiausiame, įrengta biblioteka (970 tomų). Visuose trijuose korpuose buvo 38 kambariai.
Kas 50 metų – 1751 m., 1804 m. ir 1865 m. surašytas vienuolyno inventorius.
miniatiūra|Netinkuota, autentiška vienuolyno sandėliavimo patalpa kairėje|miniatiūra|Vienuolyno ansamblis
Pagal atliktus polichrominius tyrimus, nustatyta, kad XVIII a. celių ir koridorių sienos buvo ištapytos dominikonų šventųjų figūromis, siužetinėmis ir ornamentinėmis kompozicijomis. 1744 m. miestelyje pastatyta mūrinė smuklė su dviem arklidėmis, špitole, kurios priklausė vienuolynui. Koridoriuje įrengtas  altorėlis taip pat buvęs su ant sienos nutapytu puošniu ir didingu retabulu (dalinai išlikęs).
XIX a. pradžioje vienuolynui priklausė Karališkių palivarkas, Daunorių kaimas, Barzdžių palivarkas su kaimu – daugiau kaip 45 valakai žemės. Po 1831 m. sukilimo Palėvenę aplenkė vienuolynų naikinimo banga. Jis liko veikti ir buvo įtrauktas į valstybės šelpiamųjų sąrašą.