cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fotoplokštelė
Fotoplokštelių naudojimas labiausiai paplitęs buvo XIX a. viduryje – XX a. pradžioje. Antrame XX a. ketvirtyje fotoplokšteles iš meninės ir buitinės fotografijos išstūmė fotojuostos. Po to plokštelės buvo naudojamos tik mokslinėje fotografijoje (pvz.: astronomijoje) iki XX a. paskutinio dešimtmečio. Šiais laikais fotoplokšteles gamina rusų kompanija „Slavič“.
Fotoplokšteles, nedideliais kiekiais, vis dar naudoja fotomėgėjai ir profesionalūs fotografai, norėdami išgauti specifines nuotraukas. Gyvuoja keletas skystos emulsijos gamintojų, kurios pagrindu galima paruošti stiklinę fotoplokštelę ar kitą šviesai jautrią medžiagą. Nors tai atliekant namų sąlygomis iškyla netolygaus dengiamo sluoksnio grėsmė.
Kietas pagrindas leidžia pagaminti didelio formato fotoplokšteles (30×40 cm ir didesnes) ir gauti antspaudus kontaktiniu būdu.
Stiklas
Fotoplokštelių stiklas gaminamas laikantis atitinkamų skaidrumo, švarumo, cheminio patvarumo ir mechaninio stiprio reikalavimų. Mažo formato fotoplokštelių storis – 1,2 mm, didelio – 1,8-2 mm.
Nauji karaliaus drabužiai
miniatiūra|Pirmoji pasakos iliustracija Nauji karaliaus drabužiai  – danų autoriaus Hanso Kristiano Anderseno pasaka apie karaliaus drabužius, kurie yra nematomi tiems, kurie yra kvaili ir nekompetentingi, nors realybėje jų nėra iš viso. Pasaka yra išversta į daugiau kaip 100 kalbų.
Siužetas
Karalius, kuriam rūpi tik jo rūbai ir kaip juos pademonstruoti, nusamdo du audėjus, kurie jam pažada pagaminti geriausios kokybės rūbus. Audėjai iš tiesų yra apsišaukėliai ir įtikina karalių, jog jų pagaminti rūbai yra nematomi tiems, kurie yra netinkami savo pozicijai arba yra beviltiški kvailiai. Rūbų gamybą sukčiai taip pat suvaidina. Taigi niekas, net karalius ar ministrai negali iš tiesų pamatyti drabužių ir todėl yra priversti apsimesti, jog juos mato, antraip, prarastų savo užimamą poziciją. Galų gale apsišaukėliai audėjai praneša, jog drabužiai yra baigti ir suvaidina, kad aprengia karalių. Karalius išvyksta pasirodyti savo žmonėms, kurie taip pat apsimeta, jog mato drabužius nenorėdami pasirodyti kvailiais. Vykstant procesijai staiga vienas mažas vaikas sušaukia, jog karalius yra nuogas ir akimirksniu visa minia taip pat pritaria jam balsu. Karalius suvokia, jog buvo apgautas, tačiau vis tiek tęsia procesiją.
Išlikimo siaubas
miniatiūra|Kadras iš žaidimo „[[Resident Evil (kompiuterinis žaidimas)|Resident Evil“]] Išlikimo siaubas (angl. survival horror) – siaubo kompiuterinių žaidimų požanris, kuriame siekiama žaidėjui sukelti nerimo ir beviltiškumo jausmą, apribojant amuniciją, judėjimo laisvę, greitį arba parengiant begalę šiurpinančių susidūrimų, žaidėjui keliaujant per siaubo kupiną pasaulį. Norint ištrūkti iš žaidime paspęstų spąstų arba tam tikrų vietovių, žaidėjui gali tekti spręsti galvosūkius arba ieškoti tam tikrų daiktų. Aplinka dažnai nupiešiama niūriai ir gali atrodyti kaip nesibaigiantis labirintas, kuriame nuolatos apsireiškia koks nors pasitikėjimo nekeliantis ir priešiškai nusiteikęs kompiuterio valdomas personažas.
Pirmą kartą terminas „išgyvenimo siaubas“ (angl. survival horror) pavartotas siekiant apibūdinti pirmąją „Resident Evil“ žaidimų franšizės dalį, išleistą 1996 m. Pastarojo atsiradimui turėjo įtakos ankstesni siaubo tematikos žaidimai, tokie kaip „Sweet Home“ (1989 m.) ir „Alone in the Dark“ (1992 m.). Nuo „Resident Evil“ pasirodymo tapo įprasta panašaus pobūdžio žaidimus priskirti prie išgyvenimo siaubo. Ilgainiui žaidimų kūrėjai ėmė naudoti vis daugiau veiksmo žaidimų elementų ir taikyti įprastą pirmojo bei trečiojo asmens vaizdo pateikimą, tad gimė naujas terminas – "veiksmo siaubo" žaidimas.
Bruožai
Dar vienas išskirtinis bruožas yra toks, kad kiekviename žaidimo lygyje ieškant sprendimų egzistuoja skirtingi pasirinkimų variantai. Nuo jų priklauso tolimesnė žaidimo eiga. Neretai vaikštoma pro painius, labirintus primenančius, koridorius, kurie atskleidžia žaidėjo orientavimosi sugebėjimus. Atmosferoje tvyro klaustrofobiškos nuotaikos, žaidimas stengiasi įpiršti mintį, kad nėra jokio šanso išsigelbėti ar būti išgelbėtam – siekiama sukurti aplinką, kuri konkrečiai priverstų pasijausti kaip vieno žaidėjo žaidime. Šiurpūs garsai ir muzika gali priversti aiktelėti arba sunerimti dėl savo padėties, kartais jie įspėja apie besiartinantį pavojų, todėl gali pasitarnauti kaip kelrodis.
Langmeseris
thumb|right|250px|Langmeseris Vienos Meno istorijos muziejaus ekspozicijoje Langmeseris ( 'ilgasis peilis' ar Kriegsmesser 'karo peilis') – didelis lenktas vienašmenis geležtinis ginklas, primenantis dvirankį lenktą kardą, populiarus XV–XVI a. Ilgis būdavo iki 1,5 m, kartais ir didesnis.
Rankenos konstrukcija atitinka peilių rankenas – plačioji įkotė iš abiejų pusių turi pritvirtintus šonelius (dažniausiai medinius, kaulinius, odinius ar iš šių medžiagų derinio). Tvirta langmeserio rankena baigdavosi buožele, užlenkta į vieną šoną. Gardos skersinis dažnai turėdavo žiedą, plokštelę ar kyšulį, kuris saugodavo plaštaką atliekant veiksmus langmeseriu.
Geležtės paprastai būdavo vienašmenės ir išlenktos. Tik lenkta geležtė ir didesnis ilgis skyrė langmeserį nuo grosmeserio.
Manoma, kad langmeseriai atsirado vengriškas ginklas, analogiškas vokiškiems cvaihenderiams. Renesanso laikams juos dažnai naudojo Vengrijos pėstininkų karininkai. Vienas iš išlikusių langmeserių saugomas Vienos Menos istorijos muziejuje.
Nuorodos
Kriegsmesser
Tauručių tvenkinys
Tauručių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Raseinių rajone, 10 km į šiaurę nuo Ariogalos. Sudarytas užtvenkus Kirkšnovės upę (Dubysos intakas) 13,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 1,33 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 94,1 m. Krantai daugiausia apaugę krūmynais, aukštoki. Aplinkui plyti dirbami laukai. Į pietryčius įsikūręs Tauručių kaimas.
Ernst Fraenkel
Biografija
1899–1905 m. Ernstas Frenkelis studijavo Berlyno ir Bonos universitetuose, 1905 m. įgijo daktaro laipsnį. 1906–1908 m. studijas tęsė Leipcigo universitete, baltų kalbų mokėsi pas A. Leskyną. 1909 m. Ernstas Frenkelis tapo Kylio universiteto dėstytoju, nuo 1916 m. – profesoriumi. 1936 m. atleistas iš darbo dėl žydiškos kilmės, jo darbus uždrausta leisti. Pasibaigus karui, nuo 1945 m. Ernstas Frenkelis dėstė Hamburgo universitete, 1945–1954 m. vadovavo lyginamosios kalbotyros seminarui.
Ernstas Frenkelis keletą kartų yra lankęsis Lietuvoje, 1926 m. skaitė paskaitas Lietuvos universitete, o 1934 m. – Lietuvių mokslo draugijoje Vilniuje.
Pagrindinės tyrimų sritys: lietuvių kalbos istorinė sintaksė, morfologija, žodžių daryba, fonetika, tarmės, baltų ir slavų kalbų ryšiai. Ernstas Frenkelis parengė vienintelį iki šiol lietuvių kalbos etimologinį žodyną, kuris taip niekad į lietuvių kalbą ir nebuvo išverstas.
Bibliografija
Studijos: Nuo 1926 žurnalui Indogermanisches Jahrbuch rengė baltistikos tyrinėjimų apžvalgas; dalis paskelbta knygoje „Baltų kalbotyra 1938–1940 metais“ (Die baltische Sprachwissenschaft in den Jahren 1938–1940, 1941 m.).
Mažasis Beltas
thumb|250px|Danijos sąsiauriai. Mažasis Beltas tarp Fiūno ir Jutlandijos pusiasalio Mažasis Beltas  – vienas iš sąsiaurių, jungiančių Baltijos jūrą su Kategato sąsiauriu. Mažasis Beltas skiria Fiūno ir Erės salas nuo Jutlandijos pusiasalio ir Also salos. Ilgis 130 km, mažiausias plotis – 0,6 km.
Šiurpiškės
Šiurpiškėmis vadinami kaimai:
Latvijos moterų futbolo rinktinė
Latvijos moterų futbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Latvijai atstovaujanti futbolo tarptautinėse varžybose. Suburta 1993 m., o sužaidė pirmąsias tarptautines rungtynes prieš Švedijos rinktinę.
Spalding
„Spalding“ – sporto įrangos gamintojas, didžiausias krepšinio kamuolių ir krepšinio įrangos tiekėjas pasaulyje.
Istorija
1983 m. tapo oficialiu kamuolio tiekėju NBA, 2001 m. – NBDL, nuo 2012 m. – Eurolygos ir Europos taurės.
Kawasaki Ki-56
Kawasaki Ki-56 ( '1 tipo krovininis transporto lėktuvas') – Antrojo pasaulinio karo metu Japonijoje sukurtas dvimotoris lengvasis transporto lėktuvas. Sąjungininkų karinėje terminologijoje jis buvo vadinamas „Talia“.
Konstrukcija ir gamyba
Konstrukciškai „Kawasaki Ki-56“ buvo JAV ketvirtąjame dešimtyje sukurto pilnai metalinio keturiolikai keleivių skirto avialainerio Lockheed Model 14 Super Electra kopija, kurios gamybos licencija įmonė „Tachikawa Hikōki Kabushiki Kaisha“ įsigijo 1939 m. Tų pačių metų rugsėjo mėn. karinio laivyno aviacijos vadovybė (Koku Hombu) užsakė sukurti patobulintą versiją, gavusią indeksą „Ki-56“.
Šiuos lėktuvus gamino „Tachikawa“, o nuo 1940 m. pabaigos – ir Kawasaki Kokuki Kogyo Kabushiki Kaisha (liet. Kawasaki aviacijos inžinerijos akcinė bendrovė).
Eksploatacijos istorija
Lėktuvas buvo sukurtas rengiantis karui ir siekiant užtikrinti tolimose salose išsidėsčiusių Japonijos Imperijos karinių dalinių aprūpinimą. Tam buvo naudojamos licencinės JAV sukurtų „Douglas DC-2“, „Douglas DC-3“ ir „Lockheed Electra“ kopijos. Pastarasis modelis, nors ir mažesnis, buvo vertinamas dėl gausių technologinių inovacijų ir dėl savo greičio.
Japonijos invazija į Sumatrą (Nyderlandų Rytų Indijos kampanija) prasidėjo nuo desantininkų išsilaipinimo iš Ki-56 aerodrome „P1“ ir naftos perdirbimo gamyklose netoli Palembango. Iš aerodromo P1 pakilę atakuojančius japonus perimti skridę britų karališkųjų oro pajėgų naikintuvai Hawker Hurricane šiuos lėktuvus supainiojo su su kariniais, „Lockheed 14“ pagrindu sukurtais „Lockheed Hudson“. „P1“ saugoje zenitiniai daliniai padarė tą pačią klaidą. Virš aerodromo pradėjus skleistis parašiutams, britai pamėgino ištaisyti klaidą, tačiau sugebėjo numušti tik vieną Ki-56, dar keletui dėl pažeidimų teko nusileisti. Visgi desantas buvo sėkmingas ir japonų desantininkai greitai užėmė aerodromą ir naftos gamyklas.
Lėktuvai buvo naudojami iki pat karo pabaigos. Pasibaigus karo veiksmams keletą šio modelio lėktuvų naudojo JAV okupacinės pajėgos. Taip pat, bent du trofėjinius „Ki-56“ 1945–1946 m. naudojo SSRS VRM Tolimųjų Rytų padaliniai. Abu lėktuvai 1946 m. buvo prarasti avarijose.
Techniniai duomenys (Ki-56)
Bendrosios charakteristikos
Duomenys iš: Encyclopedia of Military Aircraft; Japanese Aircraft of the Pacific War
Skrydžio duomenys
Vailabų tvenkinys
Vailabų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Raseinių rajone, 6 km į pietvakarius nuo Viduklės. Sudarytas užtvenkus Tramalko upelį (Šešuvies intakas) 0,84 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,26 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 62,9 m. Rytinis krantas aukštokas. Tvenkinio šiaurinis galas užpelkėjęs. Aplink tvenkinį plyti dirbami laukai. Šalia įsikūręs Vailabų kaimas.
Mežuotnės piliakalnis
Mežuotnės piliakalnis – piliakalnis Latvijoje, Bauskės rajonas, Mežuotnės valsčius, Lielupės dešiniajame krante.
250px|thumb|left|Lielupė nuo Mežuotnės piliakalnio 250px|thumb|left|Mežotnės piliakalnis nuo Lielupės 308px|thumb|right|Mežuotnės piliakalnio aikštelė iš pietų pusės
Tyrimai
Piliakalnis tirtas 1938–1940 m., 1942 m. (vadovas Valdis Ginteris), 1948–1949 m. (vadovai E. Brīvkalne, A. Stubavs), 1969–1970 m. (vadovas Māris Atgāzis). Piliakalnio teritorija užima 3500 m. Piliakalnis 16 m aukščio, rytinėje pusėje atskirtas aukštu Lielupės krantu, šiaurinėje – upelio raguva. Vakarinėje ir pietinėje pusėje buvo įtvirtintas dviem pylimais ir grioviais. Aikštelėje, aptvertoje dviguba gynybine gulsčių rastų siena, stovėjo medinė žiemgalių pilis. Tyrimų metu rasti 3604 keramikos, metalo, gintaro ir kiti dirbiniai bei radiniai. Per archeologinius kasinėjimus atidengta 10 kultūrinių sluoksnių, datuojamų IX a. – XIV a. Rasta brūkšniuotosios keramikos šukių, iš kurių nustatoma, kad piliakalnis buvo gyvenamas I tūkstantmetyje pr. m. e., taip pat vėlyvojo paleolito strėlės antgalis. Rasta 14 pastatų (4 x 4 ir 8 x 6 m dydžio) su židiniais ir krosnimis, tarp jų kalvio, kaulo ir rago apdirbėjo, juvelyro dirbtuvių, daugiau kaip 3600 įvairių dirbinių, iš kurių sprendžiama apie IX a. – XIV a. žiemgalių ūkį, prekybą ir kultūrą.
2017 m. pasaulio šiuolaikinės penkiakovės čempionatas
2017 m. pasaulio šiuolaikinės penkiakovės čempionatas – 61-asis geriausių pasaulio šiuolaikinės penkiakovės čempionatas, kuris vyko rugpjūčio 21 d. – rugpjūčio 29 d. Egipto sostinėje Kaire.
Ibadizmas
thumb|250px|Sunitų (žalia), šiitų (violetinė) ir [[Ibadizmas|ibaditų (juoda) pasiskirstymas.]] Ibadizmas ar Ibadija – islamo šaka (kartais vadinama sekta, kartais – tikėjimo mokykla), atsiradusi VII a. arabų kalifate. Ibadizmo išpažinėjai – ibaditai. Dominuoja Omane (apie 2,5 mln. tikinčiųjų). Bendruomenės gyvena Alžyre (Mzabo slėnyje), Libijoje (Nafusos kalnuose), Tunise (Džerbos saloje) ir Zanzibaro saloje. Manoma, kad XXI a. pr. pasaulyje gyveno iki 3 mln. ibaditų.
Nuostatos
Teologijoje ibaditai artimi mutazilitų mokyklos mokymui. Jie atmeta bet kokius Dievo antropomorfinius apibrėžimus. Teigia, kad siela niekuomet negalės pamatyti Dievo, Dievas neturi jokių kitų savybių, kurios nesuderinamos su jo amžinumu. Tačiau ibaditai oponuoja mutazilitų dieviškosios valios koncepcijai. Ibaditai, skirtingai nuo sunitų, laiko, kad kalifai Usmanas, Ali ir Muavija I valdė neteisingai. Jie atmeta mintį, kad prašymai Mahometui ar pranašo įsikišimas aname pasaulyje galėtų pagelbėti nusidėjėliams. Jie tiesiogiai priima Korano teiginį, kad, jei nusidėjėlis yra pasmerktas kančioms pragare, tai iš jų jau niekuomet neišsivaduos. Ibaditai meldžiasi nuleidę rankas kaip šiitai ir malikitai, yra skirtumų maldos žodžiuose. Ibaditų nuomone, penktadienio malda nėra visuotinė ir privaloma. Ji turėtų būti rengiama tik didžiuosiuose miestuose ir tik valdomuose teisingo valdovo. Teisingo valdovo doktrina svarbi ibadizme ir susijusi su imamo doktrina. Imamas turėtų būti renkamas pagal savo tikėjimo doros savybes, o ne pagal rasę ar kilmę, ir gali būti nušalintas, jei elgiasi neteisingai. Paskutinis ibaditų imamas buvo Achmadas ibn Saidas (valdęs 1754–1783 m.), po jo valdę titulavosi sajidais, ir dar vėliau – sultonais, taip galutinai sekuliarizuodami savo valdžią.
Istorija
657 m. Pirmosios fitnos metu kalifo Ali pajėgos susitiko su kito pretendento į kalifatą, Muavijos pajėgomis Sifino mūšyje Sirijoje. Siekiant nutraukti mūšį abi pusės susitarė paskirti teisėjus, kad šie pagal Koraną išsiaiškintų, kuris iš jų yra teisėtasis kalifas. Šį veiksmą dalis Ali karių palaikė Korano nustatymų išdavystę, nes, pagal Koraną, tik Dievas nustato, kas turi vadovauti musulmonams ir, tokiu būdu, klausimo sprendimą perduodant žmonių teismui yra pažeidžiama Dievo valia. Ši Ali šalininkų dalis palaikė Ali išdaviku, pasitraukė ir įkūrė atskirą frakciją Haruros kaime prie Kufos. Savo lyderiu jie išrinko Abdulą ibn Vahbą al Rasibį, kurį ibaditai pripažįsta buvus savo pirmuoju imamu. Ilgainiui ši grupė tapo žinoma charidžitų pavadinimu. 658 m. kalifo Ali pajėgos juos visiškai sutriuškino ir išžudė. Vėliau charidžitai ne kartą sukilo. Nuosaikiųjų charidžitų centras buvo Basra. Ibaditų pavadinimas kildinamas iš Abdulos ibn Ibado, kuris, sakoma, atskilo nuo charidžitų apie 686 m., kai kalifu tapo Abdulmalikas. Apie Abdulą ibn Ibadą žinoma labai mažai. Tikruoju ibaditų organizatoriumi laikomas islamo žinovas Džabiras ibn Zaidas, buvęs Abdulos ibn al Abaso draugu ir gyvenęs Basroje, kur taip pat susikūrė mutazilitų mokykla. Jį palaikė Abdulmaliko vietininkas Irake Hadžadžas ibn Jusufas, kuris tikriausiai matė Džabiro veikloje nuosaikesnį tikėjimo variantą, kaip atsvarą charidžitų radikalams. Tačiau vėliau jų santykiai pablogėjo, daugelis ibaditų buvo įkalinti ar ištremti į Omaną.
Po Hadžadžo ibn Jusufo mirties 714 m. išlaisvintas Džabiro mokinys Abu Ubaida Muslimas ibn Abu Karima al Tamimis laikomas antruoju ibaditų imamu. Jis organizavo ibaditų teologijos skleidimą toliau nuo pagrindinių kalifato centrų: Omane, Jemene, Magribe, Chorasane. Trečiuoju imamu laikomas Al Rabis ibn Habibas persikėlė į Omaną ir sudarė ibaditų hadisų rinkinį. 745 m. Chadramaute įsikūrė pirmoji ibaditų valstybė. Jie 746 m. užėmė Saną ir 748 m. surengė žygį užimti Mekos ir Medinos, kuris baigėsi pralaimėjimu. 750–752 m. ten pat gyvavo antroji ibaditų valstybė. 757 m. ibaditai užėmė Tripolį Š. Afrikoje ir 758 m. − Kairuaną. 761 m. Abasidai išvijo ibaditus iš Kairuano ir jie, vadovaujami Abdurachmano ibn Rustamo, įkūrė Alžyre Rustamidų imamatą, kuris išgyvavo iki 909 m. Fatimidų užkariavimo. Mažos ibaditų bendruomenės išliko Š. Afrikoje. Pietų Arabijoje gyvavo keliolika ibaditų imamatų, kuriuose tarpusavyje konkuravo Nizvos ir Rustako miestų mokyklos. XII a. viduryje imamatas žlugo valdžią paėmus Nabhanidų dinastijai, kurių valdymą ibaditų istorikai apibūdina kaip tironijos ir karų laikotarpį. XVII a. pr. ibaditų imamatas buvo atkurtas įsigalėjus Jarubidų dinastijai. XVIII a. viduryje juos pakeitė Saididų dinastija. Saidas ibn Sultanas (valdė 1806−1856 m.) užvaldė teritorijas Rytų Afrikoje. 1832 m. jis sostinę perkėlė iš Maskato į Zanzibarą. 1861 m. jo sūnūs valstybę padalino į du sultonatus su sostinėmis Zanzibaru ir Maskatu. Vėliau Arabijoje kilo keletas nesėkmingų maištų siekiant atkurti religinį imamatą. 1964 m. antiarabiška revoliucija nuvertė jų valdžią Zanzibare, o Omane valdanti ibaditų dinastija išliko iki šių laikų.
Šv. vyskupo ir kankinio Stanislovo bazilika Liubline
thumb|rght|240px|Priekinis fasadas žvelgiant iš Senamiesčio turgaus pusės Šventojo vyskupo ir kankinio Stanislovo bazilika, – kartu su dominikonų vienuolynų tai viena seniausių Romos katalikų šventovių pietryčių Lenkijos Liublino mieste. Vadinama ir Šventojo Kryžiaus Relikvijos bazilika arba Dominikonų bažnyčia.
Istorija
thumb|left|240px|Bazilikos ir vienuolyno maketas Vienuoliai dominikonai į Liubliną atvyko iš Krokuvos dar XIII a., 1253 m. buvo įkurtas vienuolynas. 1342 m. Lenkijos karalius Kazimieras III Didysis pastatė dominikonams skirtą gotikinę bažnyčią. Iki XVI a. pr. tai buvo dvinavis pastatas su ištęsta presbiterija, vėliau pristatyta dar viena šoninė nava. Dabartinę išvaizdą šventovė įgavo XVI a. pabaigoje, po katastrofinių padarinių sukėlusio 1575 m. miesto gaisro. 1420 m. į bažnyčią iš Kijevo buvo perkelta Šventojo kryžiaus dalis, o 1991 m. ši relikvija kartu su relikvijoriumi buvo pavogta.
1967 m. birželio 21 d. popiežius Paulius VI šventovei suteikė mažosios bazilikos titulą.
Vienuolynas
thumb|right|240px|Patalpa, kurioje buvo pasirašyta [[Liublino unija|Liublino unijos sutartis]] Iš pietų pusės prie Bazilikos šliejasi dominikonų vienuolyno kompleksas su dviem gardinio tipo apželdintais kiemais. Vienuolyno rytinėje dalyje išlikusi XIV a. įrengta salė, vienuoliams tarnavusi kaip refektoriumas. XVI–XVIII a. salės erdvė buvo kiek išplėsta. Šioje patalpoje, su viduryje stovinčiu pilioriumi, 1569 m. liepos 1 d. LDK ir Lenkijos karalystės bajorai pasirašė Liublino uniją.
XIX a. vienuolynas išgyveno dramatišką laikotarpį: 1864 m. Rusijos caro valdininkai jį uždarė, vienuolius dominikonus išvarė ir pastate įrengė kareivines. Tik 1938 m. Ordinas atgavo savo buvusias patalpas ir tai ne visas. Lenkijos Liaudies Respublikos laikais vienuolyno dalį užėmė miesto Lėlių teatras, tebeveikiantis iki šiol. XXI a. vienuolyno kompleksui suteiktas Europos paveldo ženklas.
Įdomybės
Virš pietinių vienuolyno įėjimo vartų išlikęs panno paveikslas, vaizduojantis du, vienas kitam paduodančius rankas, kūdikius. Kai kurie tyrinėtojai juos įvardija kaip Liublino sutarties simbolį.
Šiurpiškės (Molėtai)
Šiurpiškės – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Mindūnų.
Janavičiūtė
Janavičiūtė − lietuviška mergautinė moteriškos giminės pavardė.
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra Janavičienė (ištekėjusi moteris). Vyriškosios giminės formos - Janavičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Euroline
Euroline yra aviakompanija, įsikūrusi Batumyje, Gruzijoje.
Kryptys
2009 metų rugsėjo mėnesio duomenimis „Euroline“ vykdo reguliarius skrydžius į šias paskirties vietas:
Flotilė
Euroline turi šiuos lėktuvus:
Nuorodos
<references group="http://www.airport.ge/" /> <references group="http://www.tbilisiairport.com/" />
RTL Television
RTL Television (anksčiau – RTL plus), sutrump. RTL – stambiausias komercinės televizijos tinklas Vokietijoje, programas transliuojantis kabeliniais, palydoviniais ir skaitmeniniais antžeminiais (DVB-T2) signalais. Priklauso įmonių grupei „RTL Group“.
Istorija
RTL, kaip antrojo tokio tipo kanalo vokiečių kalba (pirmasis – PKS, dab. Sat.1), transliacijos pradėtos 1984 m. sausio 2 d. Pirmuosius ketverius metus buvo transliuojama iš Liuksemburgo ir teoriškai turėjo apytiksliai 200 000 žiūrovų auditoriją. 1988 m. stotis perkelta į Kelną, Vokietijoje.
Pradžioje RTL buvo ne daugiau nei šalutinis Liuksemburgo radijo produktas, skirtas Vokietijai. Biudžetas buvo nedidelis, tad dauguma pirmųjų eterio vedėjų tiesiog pristatydavo savo radijo laidų formatus, pritaikytus televizijai. Vienas pirmųjų pasisekusių projektų buvo viktorina „Diena, kaip jokia kita diena“ (vok. Ein Tag wie kein anderer), kurioje dalyviai varžydavosi dėl atostogų kelionės. Transliacijų eterio pradžioje RTL plus garsėjo mažo biudžeto filmais ir amerikietiškomis programomis. 1988 m. pagal auditorijos kiekį buvo antroje vietoje, po Sat.1.
Visa tai pasikeitė, kai RTL būstinė buvo perkeltą į Kelną. Buvo gautos teisės transliuoti antžeminiais dažniais. Tais pačiais metais RTL įgijo teises transliuoji prestižinės Bundeslygos rungtynes. Sandoris su „Cannon“, kuri tuo metu pasižymėjo tokiais sėkmę atnešusiais filmais kaip „Kalnietis“, o po metų sandoris ir su „Universal Studios“ galiausiai eteriui parūpino aukšto lygio filmų.
2012 m. RTL sudarė sutartį su „Walt Disney Studios Motion Pictures“ transliuoti „Walt Disney Pictures“, „Walt Disney Animation Studios“ (įskaitant „Disneytoon Studios“), „Pixar Animation Studios“, „Disneynature“, „Marvel Studios“, „Lucasfilm“ ir „DreamWorks Pictures“ kino filmus (iki kol 2016 m. buvo pasirašyta nauja sutartis su „Universal Studios“).
Rinkos dalis
thumb|400px|Rinkos dalis 1985–2005 m.
Freddy Rincón
Fredis Eusebijus Rinkonas Valensija (g. 1966 m. rugpjūčio 14 d. – 2022 m. balandžio 13 d.) – buvęs Kolumbijos futbolininkas, saugas. Legendinis Kolumbijos futbolininkas, atstovavęs naciolinei rinktinei. 1994 m. Nikaragvoje išleistas pašto ženklas skirtas Fredžiui Rinkonui.
2022 m. balandžio 11 d. pateko į automobilio avariją ir po kelių dienų mirė Kalyje.
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjo gimtinėje, atstovavo Atlético Buenaventura, Bogotos „Independiente Santa Fe“ ir América de Cali klubams.
Vėliau persikėlė į Braziliją, atstovavo Sociedade Esportiva Palmeiras.
Rungtyniavo Europoje, italų SSC Napoli ir Madrido „Real“.
Vėlesniais metais grįžo į Braziliją. 1996–1997 m. sezone nuomos pagrindais atstovavo Palmeiras.
Profesionalo karejerą baigė Corinthians klube.
Raudonosios armijos žemėlapiai
Darbininkų ir valstiečių Raudonosios armijos žemėlapiai (, santr. Карты РККА) – Raudonosios armijos žemėlapiai, kurie buvo leidžiami 1920–1941 m. Pagrindinis žemėlapių mastelis buvo 1 : 100 000 ir 1 : 200 000, tačiau buvo leidžiami ir stambesnio bei smulkesnio mastelio rinkiniai. Seriją leido štabo topografinė valdyba, ne kartą keitusi pavadinimus.
Aprašymas
1918 m. gegužę prie Rusijos pagrindinio štabo buvo sudaryta Karinė-topografinė valdyba. 1919 m. spalio 10 d. ji pervadinta Karinių topografų korpuso valdyba. 1921 m. vasarį ji perėjo Raudonosios Armijos štabo priklausomybėn, o 1923 m. gruodžio 10 d. vėl reorganizuota – šįkart kaip Raudonosios armijos štabo Karinis-topografinis skyrius. 1924 m. birželio 20 d. jam sugrąžintas pradinis pavadinimas Karinė-topografinė valdyba. Ši įstaiga buvo atsakinga už aerofototoponuotraukas, geodezinius matavimus, mokslinius darbus ir kitas veiklas, reikalingas žemėlapių leidybai. 1931 m. birželio 21 d. pervadinta ir tapo Karinių topografų valdyba.
XX a. 4-ajame dešimtmetyje valdyba išleido daug skirtingo tipo žemėlapių. Jų pagrindas buvo Rusijos imperijos žemėlapiai, kurie buvo iš dalies atnaujinami. Iš pradžių leisti varstinio mastelio rinkiniai (1 : 42 000, 1 : 84 000 ir kt.), vėliau pereita prie kilometrinio pagrindo (1 : 25 000, 1 : 50 000, 1 : 100 000 ir stambesni), kurie buvo ne tik atnaujinti cariniai žemėlapiai, bet kai kuriais atvejais ir visiškai nauji.
Freddy Rincón
Laimėjimai
thumb|upright=1.25|Rincón pelnė įvartį rungtynėse prieš Argentiną 1993 m. Independiente Santa Fe
Raudonosios armijos žemėlapiai
Aprašymas
Žemėlapių serija apėmė ne tik TSRS teritoriją, bet ir daug gretimų šalių, prieš II pasaulinį karą pradėjo apimti ir Baltijos šalis. Raudonosios armijos žemėlapių pagrindu savus žemėlapius taip pat leido Vokietija ir JAV. Vokietija žemėlapius gamino kariniais tikslais 1935–1941 m., juose daug kur nurodydama pavadinimus vokiškai, o ne rusiškai. II pasaulinio karo metais žemėlapius naudojo Raudonosios armijos karinė vadovybė.
Lietuva
Žemėlapiai apėmė dabartinę Lietuvos teritoriją – 1 : 50 000 masteliu Lietuvą padengė 269 žemėlapiai. Šio mastelio žemėlapiai buvo atnaujinami ir po II pasaulinio karo.
Freddy Rincón
Laimėjimai
Palmeiras
Raudonosios armijos žemėlapiai
Lietuva
Žemėlapis masteliu 1 : 100 000 sudarytas 1931 m. koordinačių sistemoje, apribotas trapeciniais rėmeliais, išbraižytas kilometrinis tinklas. Žemėlapis buvo spausdinamas keturiomis spalvomis, kai kurie lapai (ypač karo laikmečio) – viena spalva. Iki II pasaulinio karo Lietuvos teritorijai buvo išleistos dvi šio mastelio laidos – pirmoji dažniausiai pagal senesnę kartografinę medžiagą, antroji – pagal naujausią kartografinę medžiagą. Kiti žemėlapių rinkiniai buvo 1 : 50 000 (smulkesnis) ir 1 : 200 000 (stambesnis).
Freddy Rincón
Laimėjimai
Corinthians
Kolumbija
Asmeniniai
Baltarusijos–Lietuvos valstybinė siena
Baltarusijos–Lietuvos valstybinė siena – tarpvalstybinė siena tarp Baltarusijos ir Lietuvos. 679 km ilgio siena yra rytinė Europos Sąjungos (ES) ir Šengeno erdvės bei vakarinė Nepriklausomų valstybių sandraugos siena. Siena nustatyta 1995 m. vasario 6 d. sutartimi tarp šalių, jos žymėjimas baigtas 2007 m. Siena menkai pasikeitusi nuo 1940 m. Tarybinės okupacijos laikais ji skyrė Lietuvos TSR ir Baltarusijos TSR. 380 km sienos eina žeme, o 299 km – vandeniu: upėmis ir ežerais.
1990–1991 m. Lietuvos pasienio kontrolės punktų puldinėjimų metu Baltarusijos–Lietuvos valstybinė siena patyrė daugiausia užpuolimų. Ypač kentėjo Šalčininkų ir Medininkų pasienio kontrolės punktai. Pastarajame 1991 m. liepos 31 d. įvyko kruviniausias puolimas – Medininkų žudynės, kurių metu nužudyti šeši Lietuvos pasieniečiai, du sunkiai sužeisti, vienas jų netrukus mirė ligoninėje.
2004 m. siena tapo išorine ES, o 2007 m. – Šengeno erdvės siena. Dėl to buvo sugriežtinta sienos apsauga bei vizų reikalavimai keliaujantiems, nors 2010 m. pasirašyta sutartis siekianti supaprastinto režimo pasienio zonų (iki 50 km nuo sienos) gyventojams. Būdama išorine ES siena, Lietuvos–Baltarusijos siena yra viena iš susilaukiančių daugiausia nelegalių mėginimų ją kirsti. 2010 m. tokių bandymų būta 246. 2021 m. nelegalios imigracijos mastai ženkliai išaugo, sukeldami migrantų krizę.
thumb|Sienos riboženkliai
Apibrėžimas
Pagal sienų sutartį valstybinė siena apibrėžiama taip: prasidedanti nuo trijų sienų sankirtos tarp Lietuvos, Latvijos ir Baltarusijos (55.68056°N, 26.63°W, sankirtos vietoje yra monumentas), siena driekiasi per Drūkšių ežerą dalindama perpus Alksninę salą, seka Apyvardės upe kirsdama Apvardų ir Prūto ežerus, tęsiasi Dysnos upe į rytus iki Adutiškio geležinkelio stoties. Kurį atstumą siena sutampa su Lentupio–Adutiškio–Varapajevos geležinkeliu, iš šiaurės vakarų pusės aplenkia Lentupį. Kerta kelius, ir , aplenkia Lietuvos Poškonių ir Dieveniškių seniūnijas iš rytų, pietų ir vakarų, iš šiaurės aplenkia Benekainius, kerta kelią , eina Šalčios upe, iš pietų aplenkia Eišiškes. Toliau Nočios upe, pro Dubičių tęsiasi iki Katros ištakų ir seka šios upės vaga iki 5 km pasroviui už Zubravo, kerta Grūdos ir Dubo ežerus, tarp ežerų – nebenaudojamą Vilniaus–Gardino geležinkelio atkarpą. Toliau siena eina Nemunu, Juodąja Ančia, Igara, Zvikele, ir Seina iki trijų sienų sankirtos tarp Lietuvos, Lenkijos ir Baltarusijos (53.95611°N, 23.515°W).
thumb|180px|Lietuvos–Baltarusijos sienos riboženklis [[Grūda (ežeras)|Grūdos ežere]] thumb|240px|Pasienio riboženklis Baltarusijos pusėje thumb|240px|Lietuvos–Baltarusijos siena ir automatinis stebėjimo bokštelis ties [[Kužiai (Šalčininkai)|Kužiais (Šalčininkų raj.)]]
Istorija
Iki XX a. Baltarusijos ir Lietuvos istorija ilgą laiką buvo bendra – abi šalys sudarė Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, priklausė Abiejų Tautų Respublikai bei Rusijos imperijai. 1918 m. šalys paskelbė savo nepriklausomybes, tačiau Baltarusijos Liaudies Respublika netrukus buvo užpulta Lenkijos ir Tarybų Rusijos. 1920 m. Lietuvos–Tarybų Rusijos taikos sutartimi nustatyta Lietuvos rytinė siena, kurią dalis Baltarusijos Rados deputatų pripažino, dalis atmetė dėl Vilniaus ir Gardino priskyrimo Lietuvai. Tačiau tų pačių metų lapkričio 11 d. Kaune pasirašyta Baltarusijos ir Lietuvos sutartis dėl abipusio pripažinimo ir savitarpio pagalbos kovose su Lenkija ir Tarybų Rusija.
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę Baltarusijos TSR pusėje likę lietuviškų gyvenviečių lietuviai kreipimaisis bei memorandumais prašė Lietuvos vyriausybę ieškoti būdų lietuviškas žemes prijungti prie Lietuvos ar bent suteikti joms specialų statusą Baltarusijos TSR viduje. Gervėčių krašto, sudaryto iš 17 lietuviškų kaimų, gyventojai dar TSRS stagnacijos metais rinko parašus dėl kaimų grąžinimo Lietuvai. 1991 m. spalio 3 d. Gervėčių krašto gyventojai raštu kreipėsi į Vytautą Landsbergį, Gediminą Vagnorių ir Algirdą Saudargą primindami, jog jie gynė Lietuvos nepriklausomybę Sausio įvykiuose, aktyviai dalyvavo referendume dėl Lietuvos nepriklausomybės. Varanavo rajono, Pelesos, Armoniškių ir kitų vietovių lietuviai priminė apie nuo XX a. pradžios besitęsiantį lietuvybės engimą ir ragino inicijuoti tarpvalstybinį dialogą jų problemų sprendimui.
Pradedant diplomatinius santykius su nepriklausoma Baltarusija, Lietuvos vyriausybei teko apsispręsti dėl pozicijos valstybinės sienos klausimu. Teisiniu požiūriu buvo galima remtis 1920 m. Lietuvos–Tarybų Rusijos taikos sutartimi, tačiau jos teisinis pagrindas buvo abejotinas, kadangi sutartis buvo pasirašyta su Tarybų Rusija, kurios dalimi tuo metu buvo Baltarusija. Vis tik buvo nutarta laikytis TSRS įtakoje nustatytos Baltarusijos TSR–Lietuvos TSR sienos, nes bandymai keisti sieną ar koreguoti ją Lietuvos naudai galimai būtų apsunkinę valstybių santykius. Be to, Baltarusijos TSR pusėje likę lietuviai sparčiai asimiliavosi, o sienos ar už jos likusių lietuvių klausimus trukdė spręsti sudėtingi tarpvalstybiniai santykiai: 1990–1991 m. pietrytiniuose Lietuvos rajonuose kilo Vilniaus krašto autonomijos judėjimas, TSRS kariškiai Lietuvą tebelaikė TSRS dalimi, puldinėjo pasienio kontrolės postus.
Abiem valstybėms paskelbus nepriklausomybę, pradėti kurti tarpvalstybiniai santykiai. 1991 m. spalio 24 d. Baltarusijos ir Lietuvos vadovai Stanislavas Šuškevičius ir V. Landsbergis Vilniuje pasirašė deklaraciją „Dėl Lietuvos Respublikos ir Baltarusijos Respublikos geros kaimynystės santykių principų“. Poros mėnesių bėgyje valstybės pripažino viena kitą: gruodžio 2 d. Lietuvos Respublikos Aukščiausioji Taryba – Atkuriamasis Seimas pripažino Baltarusijos Respubliką, gruodžio 27 d. – Baltarusijos Respublikos Aukščiausioji Taryba pripažino Lietuvos Respubliką. 1992 m. užmegzti diplomatiniai santykiai.
2023 m. sausio 18 d. Lietuvos Vyriausybė nusprendė denonsuoti 2006 m. birželio 1 d. Vilniuje pasirašytą susitarimą su Baltarusija dėl bendradarbiavimo per sieną principų. Pagal sprendimą, nustojo galioti pasirašytas Lietuvos ir Baltarusijos vyriausybių susitarimas, kuriame nustatytos bendradarbiavo per sieną sritys.
Naminė žąsis
Naminė žąsis (Anser anser domesticus, Anser cygnoides domesticus) – žąsinių (Anseriformes) būrio naminis paukštis.
Kilusios iš pilkųjų žąsų
Dauguma naminių žąsų veislių yra kilę iš pilkųjų žąsų (Anser anser), įskaitant ir lietuvišką vištinių žąsų veislę. Naminės žąsys kilusios iš pilkųjų žąsų, mokslinėje klasifikacijoje užrašomos Anser anser domesticus.
Kilusios iš gulbinių žąsų
Kininės ir Afrikinės naminių žąsų veislės yra kilusios iš gulbinių žąsų (Anser cygnoides) ir mokslinėje klasifikacijoje užrašomos Anser cygnoides domesticus. Jos pasižymi stambiu kūnu, būna balto, gelsvai balkšvo arba rudo plunksnų apdaro. Nuo kitų naminių žąsų jas galima lengvai atskirti iš kaktoje ir antsnapyje labai išsiskiriančio didelio gumbo.
Kilusios iš kitų tikrųjų žąsų
Manoma, galimai naminių žąsų kilmėje yra dalyvavusios ir kitos laukinių, tikrųjų žąsų (Anser) genties rūšys, tokios kaip baltakaktės žąsys (Anser albifrons), mažosios žąsys (Anser erythropus), želmeninės žąsys (Anser fabalis), kalninės žąsys (Anser indicus).
Kūno matmenys
Priklausomai nuo veislės, naminės žąsys sveria nuo 4 kg iki 15 kg. Patinai yra sunkesni už pateles. Lengviausios yra čekų žąsys, sunkiausios – emdeno žąsys.
Auginimas Lietuvoje
Lietuvoje labiausiai auginamos pulkinių bei vištinių žąsų veislės. Vištinės žąsys yra lietuviškoji veislė kilusi iš pilkųjų žąsų.
Veislės
Pasaulyje yra apie 63 naminių žąsų veislių.
Nauda
Naminės žąsys auginamos dėl mėsos ir kiaušinių. Kitos veislės auginamos pramogai - žąsų peštynėms. Yra veislių, kurias naudoja apsaugai.
Gintautas Sereika
Gintautas Sereika (1968 m. vasario 8 d. Klaipėdoje – 1999 m. sausio 25 d. Panevėžyje) – Lietuvos prokuroras.
Biografija
1986 m. baigė Klaipėdos Kristijono Donelaičio vidurinę mokyklą. 1993 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1991–1992 m. dirbo Panevėžio miesto apylinkės prokuratūros tardytoju-stažuotoju. 1992–1993 m. buvo Nusikaltimų tyrimo departamento prie Generalinės prokuratūros Panevėžio miesto tardytoju. 1993–1995 m. – Tardymo skyriaus vyriausiasis tardytojas. 1995–1999 m. dirbo Panevėžio apygardos prokuratūros Organizuotų nusikaltimų ir korupcijos tyrimo skyriaus vyriausiuoju prokuroru.
1996 m. suteiktas pirmasis teisininko rangas.
1999 m. sausio 25 d. vakarą nušautas „Tulpinių“ grupuotės. Buvo trisdešimties metų amžiaus, vedęs, turėjo tris vaikus.
Dėl tuo metu dažnai šaudomų šventinių fejerverkų aplinkiniai gyventojai į šūvius dėmesio neatkreipė, tačiau žinia apie nužudytą prokurorą prilygo sprogimui. Teigiama, kad būtent tomis dienomis šalyje įvyko lūžis ir ėme keistis pareigūnų požiūris į tai, kaip turi būti tiriami organizuotų gaujų vykdomi nusikaltimai. 1999 metų sausio 25 d. vakarą prasidėjęs ir kelerius metus trukęs tyrimas galiausiai į teismo suolus susodino vienos žiauriausių Lietuvos nusikalstamų gaujų lyderius.
Palaidotas Klaipėdoje, Joniškės kapinėse.
Kahal Pečas
Kahal Pečas gyvenamas bent nuo XIII a. pr. m. e. (viduriniojo ikiklasikinio laikotarpio) ir yra viena seniausių žinoma gyvenviečių Belizo teritorijoje. Miestas dėl nežinomų priežasčių apleistas IX a. Iki šių dienų išliko 34 statiniai. Didžiausia Kahal Pečo šventykla siekia 25 m aukštį.
Šiurpiškės (Zarasai)
Šiurpiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Bikėnų.
Verėduvaitės tvenkinys
left|120px
Verėduvaitės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Raseinių rajone, 9,5 km į rytus nuo Girkalnio miestelio. Sudarytas užtvenkus Šakumos upelį (Dubysos intakas) 1,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis vakarų į rytus – 0,16 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 73,1 m. Tvenkinys gausiai užžėlęs vandens augalais. Krantai aukštoki. Pietinis krantas apaugęs medžiais. Aplinkui plyti pievos ir krūmynai.
Hanna Schygulla
Hana Šygula (g. 1943 m. gruodžio 25 d.) – viena žinomiausių Vokietijos aktorių, taip pat ir šansono atlikėja. Geriausiai kino pasaulyje žinoma bendradarbiavimu su režisieriumi Rainer Werner Fassbinder, su kuriuo kartu sukūrė net 23 vaidmenis.
Biografija
Hana gimė Königshütte, dabartiniame Chožuve, kuris tuo metu buvo okupuotas Vokietijos. Jos tėvai Josephas ir Antonie buvo vokiečiai, tačiau abu lenkų kilmės. Tėvas vėliau buvo pašauktas į kariuomenę ir pateko į amerikiečių nelaisvę Italijoje, kurioje buvo laikomas iki 1948 m. kaip karo belaisvis.
1945 m. komunistinė Lenkija ištrėmė iš šalies didžiąją dalį vokiškai kalbančių gyventojų, tarp kurių buvo ir Hana su motina. Kaip pabėgėlės, jos apsistojo Miunchene, kur ši lankė mokyklą, vėliau studijavo romanų kalbas bei germanistiką, o laisvalaikiu lankė vaidybos pamokas. Ilgainiui aktorystė tapo jos pagrindine veikla, o ypač Haną išgarsino bendradarbiavimas su režisieriumi Rainer Werner Fassbinder. Vienas geriausių pavyzdžių yra 1974 m. filmas „Fontane Effi Briest“, nors jį kuriant Hana ir režisierius susipyko ir keletą metų nebendravo, kol 1978 m. vėl kartu susitiko kuriant juostą „Die Ehe der Maria Braun“, apdovanotą Berlyno kino festivalyje ir pelniusią Auksinio gaublio nominaciją. 1980 m. Hana suvaidino dar viename Fassbinderio filme – mini seriale „Berlin Alexanderplatz“.
1982 m. ji vaidino Jean-Luc Godard filme „Passion“ kartu su Isabelle Huppert ir Michel Piccoli. 1987 m. Hana buvo Maskvos kino festivalio žiuri nare.
Praėjusios amžiaus paskutiniame dešimtmetyje ji tapo šansono stiliaus dainų atlikėja.
Aktorė nuo 1981 m. gyveno Paryžiuje, o 2014 m. persikėlė į Berlyną.
KN
kN gali reikšti:
kn gali reikšti:
Dvylika brolių
Siužetas
Karalius nori nužudyti savo dvylika sūnų, tam kad jo tryliktas vaikas, jeigu jis būtų mergaitė, galėtų paveldėti jo karalystę. Karalienė pasako savo jauniausiam sūnui Benjaminui, kad ji įspės juos su vėliava.
Po dvylikos dienų laukimo miške sūnūs pamato raudoną vėliavą, kas reiškia, jog jie yra nuteisti myriop. Broliai prisiekia keršyti kiekvienai mergaitei ir nukeliauja į užburtą namelį giliai miške, kur jie turi išgyventi maitindamiesi gyvūnais.
Po dešimties metų, sesuo sužino apie savo brolius ir jie gyvena kartu santarvėje. Tačiau kai ji, iš nežinojimo, nuskina dvylika baltųjų lelijų, jos broliai pavirsta varnomis ir nuskrenda. Paliepus senolei sesuo nusprendžia nesikalbėti ir nesijuokti septynerius metus tam, kad išgelbėtų savo brolius.
Medžiojantis karalius suranda brolių seserį ir ją veda. Tačiau jo motina apkalba merginos tylą ir įtikina jį sudeginti ją. Dvylika brolių išgelbėja savo seserį iš liepsnų, o pamotė žūsta, visi gyvena ilgai ir laimingai.
LC
LC gali reikšti:
NGC 6563
Šį ūką 1826 m. rugsėjo 3 d. aptiko James Dunlop. Vėliau jį stebėjo John Herschel.
NGC 6563 ūkas yra kiek ovalios formos. Pro 8 colių teleskopą, padidinus vaizdą 200 kartų, šis ūkas atrodo kaip blyškus diskas. Pro didesnį 14 colių teleskopą galima įžvelgti, kad išorinis pakraštys yra nežymiai ryškesnis.
Korosal Taunas
Korosal Taunas  – miestas šiaurės Belize, Četumalio įlankos pakrantėje, netoli Meksikos sienos. Korosalio rajono administracinis centras. Keliai į Četumalį ir Orendž Volką, yra nedidelis oro uostas. Veikia ligoninė, stadionas, keletas mokyklų ir bažnyčių. Dauguma miesto gyventojų – metisai.
Istorija
Korosal Taunas įkurtas 1848 m. Jukatano indėnų sukilimo metu, metisų pabėgėlių. Miestas įkurtas senovės majų miesto, dabar vadinamo Santa Rita, vietoje. Netoliese yra kitas majų miestas Serosas.
Šiurpiškiai
Šiurpiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 17 km nuo Šiaudinės, prie Voverių tvenkinio.
2015 m. Japonijos Grand Prix
'''2015 m. Japonijos Grand Prix''' – 14-tos 2015 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko rugsėjo 25-27 dienomis Suzuka trasoje.
Lenktynes iš pirmos vietos pradėjo vokietis Nico Rosberg, tačiau iš karto po starto ją prarado savo komandos draugui Lewis Hamilton. Pastarasis nesunkiai laimėjo lenktynes ir šventė 8 pergalę sezone. Antras finišavo N. Rosberg, trečias – kitas vokietis Sebastian Vettel su Ferrari.
Kvalifikacija
– Danil Kvyat dėl kvalifikacijoje patirtos avarijos turėjo keisti automobilio pakabą ir startuoti iš techninio aptarnavimo zonos.
– Nico Hülkenberg gavo 3 starto pozicijų baudą už sukeltą avariją su Felipe Massa Singapūro lenktynėse.
– Max Verstappen gavo 3 starto pozicijų baudą už pavojingoje vietoje pastatytą automobilį kvalifikacijos metu.
– Alexander Rossi buvo suteiktas leidimas dalyvauti lenktynėse.
Traidžiai
Etimologija
thumb|left|[[Traidžių II senosios kapinės]]
Rašytiniuose šaltiniuose kaimas vadinamas kaip Traidaičiai, Traidžiai. Vietovės pavadinimas asmenvardinės kilmės, kilęs iš pirmojo naujakurio vardo Traidys (asmenvardinis vietovardis).
Istorija
Traidžiai susiformavo XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje kaip Klibių kaimo užusienis, t. y. vienkieminė gyvenvietė, esanti bendro naudojimo žemėje. Pirmąkart Kretingos valsčiaus inventoriuose paminėti 1611 m.
1771 m. gyveno 11 valstiečių šeimų, kurios iš Kretingos dvaro nuomavo 10 valakų dirbamos žemės. 1827 m. Kretingos parapijos Traidžių kaime buvo 9 katalikų namai, 1846 m. – 9 dūmai, 1857 m. – 8 kiemai. Baudžiavą panaikinus, 1870 m. Kretingos dvarininkui Nikolajui Zubovui išperkamuosius žemės mokesčius mokėjo 33 kaimo valstiečiai.
VC
VC gali reikšti:
Tumanaja
Tumanaja, Tumyndziangas , Tumanganas  – upė Tolimuosiuose Rytuose, Mandžiūrijoje. Prasideda Čanbaišano plokščiakalnyje (Pektusano papėdėje), teka į pietryčius giliu tarpukalnių slėniu tarp Šiaurės Korėjos ir Rytų Mandžiūrijos kalnų, sudaro Šiaurės Korėjos – Kinijos Liaudies Respublikos sieną. Žemupyje teka kalvota lyguma, skaidosi į protakas ir sudaro Rusijos – Šiaurės Korėjos sieną. Įteka į Japonijos jūrą; sudaro estuariją.
Upė užšąla lapkritį, atitirpsta kovą ar balandį. Vanduo naudojamas drėkinimui, laivuojama 85 km ruože. Prie Tumanajos įsikūrę: Musanas, Hverėnas (Š. Korėja), Chasanas (Rusija).
Per Tumanają dažnai į Kiniją keliasi Korėjos pabėgėliai.
Extra EA-300
Extra Flugzeugbau EA300 – dvivietis, priklausomai nuo modelio vidursparnis arba žemasparnis monoplanas, sportinis akrobatinis neribotos (angl. „Unlimited“) klasės lėktuvas. Orlaivį 1987 m. suprojektavo vokiečių akrobatinio skraidymo pilotas Walteris Extra, jį gamina Vokietijos Šiaurės Reino-Vesfalijos žemėje prie Hünxe miesto esančiame Dinslaken aerodrome įsikūrusi įmonė Extra Flugzeugbau.
Vaineikių II senosios kapinės
Vaineikių II senosios kapinės, vadinamos Maro, Sontakio, Švedų kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas 24203; senas registro kodas L537) – neveikiančios kapinės centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 0,21 km į šiaurę nuo kelio Darbėnai - Vaineikiai, 0,06 km į šiaurės vakarus nuo Akmenos ir Šlaveitos santakos.
Kapinės
Įrengtos Akmenos dešiniajame krante, į santaką su Šlaveita įsiterpiančio kyšulio pakilumoje. Netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 24 m ilgio, 13 m pločio, pakraščiuose apsodintos medžiais. Laidojimo žymių nesimato. thumb|150px|left|Naujoji kapinių koplytėlė Kapinėse stovi koplytėlė, o šalia jos – kryžius. Priešais stūkso nykstančio kryžiaus stiebas be skersinio ir stogastulpio stulpas, guli nuvirtęs senas kryžius.
Teritorijos plotas – 0,03 ha.
Extra EA-300
Konstrukcija ir gamyba
Pirmasis dvivietės Extra 300 skrydis įvyko 1988 m. gegužės 6 d. Vokiškas tipo sertifikatas orlaiviui buvo išduotas 1990 m. gegužės 16 d. Vienvietė Extra 300S pirmą skrydį atliko 1992 m. kovo 4 d. miniatiūra|Lietuvoje eksploatuojamas vidursparnis Extra 300 Pirmasis pagamintas dvivietis Extra 300 (Reg. Nr. G-EXII) nuo 2017 m. eksploatuojama Lietuvoje.
Vaineikių II senosios kapinės
Koplytėlė
Medinė, stačiakampė stačiasienė, vienkamarė, atvira iš priekio, pastatyta ant palaidų akmenų pagrindo. Frontonas išsikyša į priekį, paremtas ant 2 tekintų, profiliuotų kolonėlių. Jo centre yra įstiklinta stačiakampė niša. Stogas dvišlaitis, apskardintas.
Istorija
Veikė XVII - XIX a., laidoti Vaineikių gyventojai. Vadinamos Sontakio, Maro, Švedų kapeliais. XIX - XX a. pradžioje buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. left|thumb|150px|Senoji kapinių koplytėlė Padavimai: Nuo seno kapinėse stovėjo koplytėlė, pora kryžių ir stogastulpis, kurie atnaujinti apie 1936 - 1940 m. Koplytėlė su ornamentuotu kryželiu ir Marijos Maloningosios skulptūra 1971 m. įrašyta į vietinės reikšmės dailės paminklų sąrašą (DV1481). Senajai koplytėlei, kryžiams ir stogastulpiui baigiant sunykti, 2009 - 2010 m. pastatyta nauja koplytėlė, o šalia jos - nedidelis kryžius.
Extra EA-300
Konstrukcija ir gamyba
Extra 300 yra pritaikytas apkrovoms iki ±10 G skrandant vienam asmeniui ir ±8 G skrendant dviems. Kai kurie „Extra 300“ yra sertifikuoti JAV eksperimentinėje kategorijoje, o kiti – akrobatinio skraidymo kategorijoje. Lietuvoje „Extra 300“ nuo 2017 m, naudojami akrobatinio skraidymo čempionatuose, aviacijos šventėse, taip pat akrobatinio pilotavimo mokymams.
Vaineikių II senosios kapinės
Istorija
1935 m. žvalgė Pranas Skersys, 1992, 2011 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė.
Extra EA-300
Variantai
miniatiūra|Žemasparnis Extra 300L
Vaineikių II senosios kapinės
Istorija
1972–1988 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR491). 1997 m. registruotos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (L537), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Pietų Amerikos lengvosios atletikos konfederacija
Pietų Amerikos lengvosios atletikos konfederacija (CONSUDATLE) – Pietų Amerikos šalių lengvosios atletikos konfederacija, rengianti kontinento čempionatus ir prižiūrinti regiono nacionalinių federacijų darbą. Organizacija įkurta 1918 m. gegužės 24 d. Nuo 1919 m. konfederacija rengia Pietų Amerikos lengvosios atletikos čempionatą.
Extra EA-300
Variantai
miniatiūra|Extra 300 SC
Techniniai parametrai (EA-330LT)
Skrydžio charakteristikos
Nykštukinis žaliasis ibis
Nykštukinis žaliasis ibis  (Bostrychia bocagei) – ibinių (Threskiornithidae) šeimos paukštis. Manoma, kad tai mažiausias ibinis paukštis. Iki 1990 m. apie jį buvo žinoma tik iš istorinių šaltinių ir medžiotojų pasakojimų.
Extra EA-300
Taip pat žr
To paties laikotarpio, paskirties ir konfigūracijos orlaiviai
Nykštukinis žaliasis ibis
Išvaizda
Žymiai mažesnis už baltajį gandrą, kūno ilgis 60–65 cm. Veido oda juoda, neapaugusi plunksnomis. Kuodas platus. Plunksnų danga ruda. Viršutinės kūno dalies plunksnos yra bronzinio žvilgesio, o galva žalio atspalvio. Laibas, lenktas į apačią snapas yra 7,3 cm ilgio, rudos spalvos, tik galiukas rausvas.
Paplitimas
Endeminis San Tomė salos paukštis.
Biologija
Sėslus paukštis. Įprastai laikosi pavieniai arba poromis. Biotopas – pelkėtos vietos giriose iki 450 m jūros lygio. Minta bestuburiais, mis ir šliužais. Manoma, kad veisiasi liūčių laikotarpio metu. lizdus krauna aukštuose medžiuose.
Apsaugos būklė
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis yra grėsmingai nykstanti rūšis. Populiacijoje yra 50-249 suaugę individai.
Populiacijos mažėjimo priežastys: