cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senovės Makedonija
Romos valstybės dalis
Nuo 215 m. pr. m. e. Roma kišosi į Makedonijos reikalus. Dėl to kilo Pirmasis Makedonijos karas, o 198 m. pr. m. e. – Antrasis Makedonijos karas. 171 m. pr. m. e. Roma paskelbė Makedonijai dar vieną karą. Makedonijos armija neprilygo romėnams, o karalius Persėjas nesugebėjo graikų miestų įtikinti jam padėti. 168 m. pr. m. e. Makedonija buvo nugalėta, Persėjas buvo pagautas ir nugabentas į Romą. Nuo tada Makedonija buvo įjungta į Romos imperiją, joje įkurta Makedonijos provincija.
Šašlykas
thumb|250px|Jautienos šašlykas
Šašlykas  – keptos jautienos ar avienos (dabar gaminamas ir iš kitokios mėsos) patiekalas.
Populiarus Vidurio Azijoje, Kaukaze, buvusioje TSRS.
Mėsa supjaustoma gabalėliais ir keletą valandų mirkoma marinate, paruoštame iš vandens, svogūnų ir prieskonių bei rūgštinių medžiagų (acto, vyno, citrinų rūgšties ir kt.). Po to gabalėliai maunami ant iešmo ir kepami virš karštų žarijų. Kepant pašlakstoma marinatu, vynu. Galima kepti kartu su svogūnais ar kitomis daržovėmis.
Šašlykas valgomas tiesiai nuo iešmo su daržovėmis arba patiekiant su ryžiais, pomidorų ar kitokiu padažu.
Spoletas
Spoletas – miestas Italijoje, Umbrijoje, Perudžos provincijoje, Apeninų papėdėje. Miestas yra 29 km į šiaurę nuo Ternio, 63 km į pietryčius nuo Perudžijos, 212 km į pietryčius nuo Florencijos, 126 km į šiaurę nuo Romos.
Istorija
Spoletas yra geografiškai patogioje vietoje: plataus slėnio, apsupto kalnų pradžioje. Tai buvo umbrams svarbus miestas, kurį jie V a. aplink gyvenvietę pastatė sienas, kurios dalys išliko iki šių laikų.
Spoletas pirmąkar minimas kaip Spoletium, romėnų kolonija, įkurta 241 m. pr. m. e. Pagal Ciceroną, jis vis dar buvo lotynų kolonija 95 m. pr. m. e. Po Trasimenės ežero mūšio 217 m. pr. m. e. Hanibalas užpuolė miestą, bet buvo atmuštas. Per Antrąjį punų karą Spoletas buvo svarbus Romos sąjungininkas. Miestas smarkiai nukentėjo per Marijaus ir Sulos pilietinius karus. Šiam nugalėjus Krasą Spoletas buvo konfiskuotas 82 m. pr. m. e. Netrukus po to Spoletas tapo municipija.
Atrodo, kad imperijos laikais miestas vėl suklestėjo, bet minimas retai. Martialis užsimena apie Spoleto vyną. Emilianas, kuris jo karių buvo paskelbtas imperatoriumi Mezijoje, čia buvo nužudytas pakeliui į Romą 253 m. po trijų mėnesių valdymo. Konstantinas I (326 m.) ir Julianas Apostatas (362 m.) čia išleido įsakymus. Spoletas yra vyskupystės centras nuo IV a. Pirmieji Spoleto kankiniai yra legendiniai, bet popiežiaus Liberijaus laiške vyskupui Cecilijanui 354 m. ji pirmąkart paminėta. Spoletas buvo svarbi tvirtovė per vandalų ir gotų karus. Jo sienas nugriovė Totila.
Valdant lombardams Spoletas tapo Spoleto kunigaikštystės sostine nuo 570 m., o jos kunigaikščiai valdė didelę Centrinės Italijos dalį. 774 m. miestas Šventosios Romos imperijos dalimi. Kartu su kitais feodais Spoletą testamentu popiežiui Grigaliui VII paliko grafienė Matilda Toskanietė. Tačiau kurį laiką miestas kovojo už nepriklausomybę. 1155 m. miestą sugriovė Frydrichas I Barbarosa. 1213 m. miestą užėmė popiežius Grigalius IX. Kai popiežiai rezidavo Avinjone, dėl miesto kovojo gvelfai ir gibelinai, kol 1354 m. kardinolas Albornoz jį užėmė popiežiaus vardu.
Napoleonui užėmus Šiaurės Italiją, 1809 m. Spoletas tapo Trasimène departamento sostine, bet po 5 metų buvo grąžintas popiežiui. 1860 m. miestas buvo prijungtas prie Italijos karalystės.
Antkopčio apylinkė
Antkopčio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Endriejavo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Klaipėdos rajonui. 1954 m. prijungtos Rudgalvių apylinkė ir Žadeikių apylinkė. 1977 m. balandžio 4 d. Antkopčio apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Endriejavo apylinkės ir Vėžaičių apylinkės.
Viktoras Jocaitis
Viktoras Jocaitis (1895 m. gruodžio 10 d., senuoju stiliumi lapkričio 28 d. Girkalnyje, Raseinių apskritis – 1976 m. gegužės 9 d. Kaune) – Lietuvos rašytojas, literatūros kritikas, žurnalistas, vertėjas.
Biografija
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys nuo pirmųjų jos gyvavimo metų.
Kūryba
Studijoje „Bedieviai kunigų seminarijoje“ (1936 m.) kritiškai aptarė Vinco Mykolaičio-Putino romaną „Altorių šešėly“, jį apibūdino kaip kūrybiškai neapibendrintų memuarų schemą. Straipsniuose nagrinėjo dekadentizmo, avangardizmo, simbolizmo apraiškas lietuvių literatūroje, aptarė žanrų ir literatūrinio proceso perspektyvas, polemiškai interpretavo Maironio, V. Mykolaičio-Putino, Vydūno kūrybą.
Parašė neišleistų apysakų, novelių, dramų, literatūros studijas „Didžioji poetės išpažintis“ (par. 1960 m., apie Salomėją Nėrį), „S. Nėries poezija ir Plechanovas“ (par. 1961 m.; abi neišleistos, rankraščius saugo Nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka). Išvertė Maksimo Gorkio kūrinių, Nikolajaus Dobroliubovo straipsnių.
Termoreguliacija
thumb|right|250px|Besišildanti gyvatė Termoreguliacija – (gr. thermos – šiltas, karštas + lot. regulo – tvarkau) organizmo savybė palaikyti jam optimalią temperatūrą. Termoreguliacija yra svarbi homeostazės dalis. Termoreguliacija būdinga tiek šaltakraujams (ektotermams), tiek šiltakraujams gyvūnams (endotermams).
Galimi 4 šilumos netekimo būdai: konvekcija, laidumas, radiacija ir garavimas. Jeigu kūno paviršiaus temperatūra yra didesnė nei aplinkos, kūnas gali netekti šilumos spinduliavimo ir laidumo būdu. Bet jei aplinkos temperatūra yra didesnė negu odos, kūnas iš aplinkos gauna šilumos spinduliavimo ir laidumo būdu. Esant tokioms sąlygoms, vienintelis būdas, kuriuo kūnas gali atsikratyti šilumos, yra garavimas. Taigi, kai aplinkos temperatūra yra aukštesnė nei odos temperatūros, viskas, kas neleidžia garuoti, pakels vidinę kūno temperatūrą. Pavyzdžiui, didelis oro drėgnumas stabdo prakaito garavimą, todėl apsunkina organizmo vėsinimąsi.
Šaltakraujų gyvūnų termoreguliacija
Šaltakraujų gyvūnų temperatūra priklauso nuo aplinkos temperatūros. Kiekviena rūšis turi optimalios temperatūros intervalą, kuriame gyvūnai yra aktyvūs, sėkmingai atlieka gyvybines funkcijas, vystosi ir veisiasi. Esant per žemai aplinkos temperatūrai, sulėtėja šaltakraujų gyvūnų medžiagų apykaita, todėl sumažėja aktyvumas (gyvūnai tampa nerangūs, lėti arba visai nejudrūs), sulėtėja ar sustoja vystymasis. Per aukštoje temperatūroje prarandama daug vandens. Nors fiziologiškai šaltakraujai negali reguliuoti kūno temperatūros, bet gali ją keisti pasinaudodami jos skirtumais aplinkoje, pavyzdžiui:
Šildymasis
Šiltakraujų gyvūnų termoreguliacija
Šiltakraujai gyvūnai (žinduoliai ir paukščiai) stabilią kūno temperatūrą palaiko fiziologiškai, tai vadinama izotermija. Tai kainuoja daug energetinių resursų, bet leidžia sėkmingai funkcionuoti žymiai platesniame temperatūrų intervale.
Esant aukštai temperatūrai, arteriolės išsiplečia, priplūsta kraujo ir aplinkai atiduodamas šilumos perteklius. Dar labiau kylant aplinkos temperatūrai oda pradeda prakaituoti – garuojantis vanduo sunaudoja šilumos perteklių ir apsaugo organizmą nuo perkaitimo. Gyvūnai, negalintys prakaituoti, pvz., plėšrieji žinduoliai, vandenį garina lekuodami (intensyviai kvėpuodami pro atvertą burną).
Temperatūrai krintant, arteriolės siaurėja, kraujas suteka į gilesnius audinių sluoksnius, mažindamas šilumos netekimą. Dar labiau žemėjant aplinkos temperatūrai, ima krėsti drebulys. Tai raumenų ląstelių darbas, kurio metu išskiriamas papildomas energijos kiekis organizmaui sušildyti.
Be fiziologinės termoreguliacijos, šiltakraujai papildomai naudoja tas pačias šildymosi ir vėsinimosi strategijas, kaip ir šaltakraujai.
Žmogaus termoreguliacija
Daugiausiai kūno šilumos gaminama giliuose organuose, ypač kepenyse, smegenyse, bei susitraukinėjant širdies ir skeleto raumenims. Šiluma gaminama nuolat, net kai aplinkos temperatūra pasiekia tinkamiausią (komforto: 24-25 °C). Fizinio darbo metu šilumos gamyba raumenyse labai didėja. Aplinkos temperatūrai mažėjant, šilumos gamyba didėja, nes energijos vyksmai aktyvėja. Jei aplinkos temperatūra didesnė už tinkamiausią temperatūrą, apykaitos procesai taip pat aktyvėja, bet ne taip intensyviai, kaip mažėjant aplinkos temperatūrai. Kai organizmas atšąla, atsiranda drebulys – ritmiškas raumenų susitraukinėjimas, kurio metu atsipalaiduoja daugiau šilumos ir tokiu būdu organizmas ginasi nuo per didelio jam žalingo atšalimo. Žmonės prisitaikė prie labai įvairaus klimato. Šis prisitaikymas apima tiek evoliucinius fiziologinius, tiek ir sąmoningus kultūrinio vystymosi prisitaikymo būdus (rūbai, patalpų apšiltinimas, šildymas ar kondicionavimas).
Kūno temperatūros palaikymas ir reguliacija
Pagrindiniai nervinės reguliacijos centrai yra pagumburyje. Aplinkos temperatūros pokyčiai veikia branduolio ir apvalkalo sričių šilumos ar šalčio receptorius. Nerviniai impulsai veikia centrinę nervų sistemą (CNS), kur svarbiausias yra pagumburis. Be to, pagumburį veikia ir pakitusios temperatūros kraujas (humoralinis kelias). Šie poveikiai – tiek nervinis, tiek humoralinis – skatina veikti vegetacinės sistemos organus, kurie didina ar mažina šilumos gamybą ar jos išsiskyrimą į aplinką.
Oda
Oda yra svarbi palaikant pastovią kūno temperatūrą (1 pav., 1 lentelė). Ją sudaro du sluoksniai : Antodis – epidermis; Tikroji oda – derma. Po tikrąja oda yra poodis, kuris jungia odą su gilesniais organais. Antodis atlieka apsauginę funkciją. Tikrojoje odoje yra odos dalys, dalyvaujančios vykstant termoreguliacijai: kapiliarai, prakaito liaukos, plaukeliai. Jo išraizgyta kapiliarų. Kai organizme temperatūra kyla, arteriolių raumenys atsipalaiduoja, jos išsiplečia, todėl į kapiliarus priteka daugiau kraujo. Žmogaus oda parausta, daugiau šilumos išskiriama iš organizmo į aplinką. Esant žemai aplinkos temperatūrai, arteriolių sienelių raumenys susitraukia, jos susiaurėja, kraujo tūris kapiliaruose sumažėja, oda pabąla, šiluma neišskiriama iš organizmo. Kūno temperatūra išlieka pastovi.
José de Ribera
thumb|right|200px|Chosė de Riberos portretas
Chosė de Ribera (isp. José de Ribera) arba Chusepė de Ribera (isp. Jusepe de Ribera, itališkai Džiuzepė de Ribera, 1591 m. sausio 12 – 1652 m. rugsėjo 2 d.) – XVII a. ispanų baroko tapytojas, grafikas. Dirbo Italijoje. Pagarsėjo ypač brutaliomis paveikslų scenomis. M. K. Čiurlionio muziejaus rinkiniuose yra jo paveikslas „Šv. Petro atgaila“ (Mykolo Žilinsko dailės galerija).
Biografija
Apie Chosė de Riberos jaunystę žinoma menkai. Jis gimė Chativos miestelyje netoli Valensijos. Buvo pasiturinčio batsiuvio sūnumi. Vėliau kilo legenda, kad jo tėvas buvo kariavęs Italijoje ir net buvo Neapolio tvirtovės valdytoju. Spėjama, kad apie 1600 m. Ribera galėjo mokytis to meto Valensijos žymiausio dailininko Fransisko Ribaltos dirbtuvėse. Būdamas apie 18 m. amžiaus Ribera dokumentuotas Italijoje. Esą jis turėjo bėgti iš F. Ribaltos dirbtuvių, nes užmezgė meilės romaną su šiojo dukterimi. Iš tikro jokių dokumentuotų žinių apie Riberos ryšius su F. Ribalta nėra. Nei vienas Riberos Ispanijoje sukurtas paveikslas nėra žinomas.
Spėjama, kad apie 1608 m. Ch. de Ribera buvo Romoje. Vieno kardinolo raštuose tikinama, kad jis jį matęs Romos gatvėse piešiantį eskizus. Romoje Ribera tikriausiai susižavėjo Karavadžo kūryba. Spėjama, kad jis galėjo keliauti į Neapolį pas patį meistrą, bet Karavadžas mirė 1609 m. Po to Ribera keliavo į Šiaurės Italiją, pabuvojo Parmoje ir, spėjama, Kremone, Milane. Parmoje kopijavo nuo Koredžo freskų − visiškai priešingos mokyklos Karavadžo tenebrizmui. Po to vėl keliavo į Romą. Italijoje jis buvo pramintas il Spagnoletto („mažuoju ispanu“).
Neapolyje Ch. de Ribera turėjo daug privačių užsakovų. Tapė paveikslus katalikų bažnyčių užsakymams. Suartėjo su Ispanijos vicekaraliaus dvaru (Neapolio karalystės valdovas tuo metu buvo Ispanijos karalius). Per vicekaraliaus dvarą Ribera gaudavo užsakymų iš Ispanijos užsakovų. Jo paveikslai turėjo didelę paklausą ir reikšmingai prisidėjo prie karavadžizmo plitimo Ispanijoje. Diegas Velaskesas asmeniškai buvo atvykęs į Neapolį susitikti su Ribera ir įsigyti jo darbų karališkajai Ispanijos kolekcijai. 1640-ųjų pradžioje Ribera buvo pasiturintis pripažintas miesto dailininkas. 1647-48 m. mieste kilo maištas prieš Ispanijos valdžią. Ribera prisiglaudė vicekaraliaus rūmuose. Per sukilimą prarado beveik visą savo turtą. Po to sekusios Ispanijos represijos Neapolyje nuo jo atbaidė daugelį vietinių neapolitiečių užsakovų. 1651 m. Ribera buvo priverstas parduoti savo namą ir mirė 1652 m. rugsėjo 2 d. Palaidotas Santa Maria del Parto in Mergellina bažnyčioje Neapolyje.
Kūryba
Chosė de Ribera visų pirma žinomas dėl žiaurias scenas vaizduojančių paveikslų, iš kurių žinomiausi: „Šv. Pilypo kančios“, „Šv. Baltramiejaus kančios“, „Šv. Andriaus kančios“, „Šv. Sebastijono kančios“ (po keletą varijantų), „Apolonas, diriantis odą Marsijui“ (2 varijantai, Kapodimontės ir San Martino muziejuose). Apie 1620-26 m. Chosė Ribera sukūrė daug grafikos spaudinių populiarindamas savo paveikslus. Tuo tapdamas vienu nedaugelių Ispanijos dailininkų, kurie kūrė graviūras ir ofortus. Iki 1632 m. Riberos kūryboje dominavo gilus tenebrizmas, aštrūs šviesos-tamsos kontrastai. Po 1632 m. jo paletė pašviesėjo, spalvos pradėjo įgauti reikšmingesnį vaidmenį. Žiaurios paveikslų scenos nenuslėpė dailininko sugebėjimų pateikti figūras švelniuose šešėliuose. Tuo Ribera priartėjo prie Koredžo kūrybos. Vienu garsiausių Riberos ir būdingiausių tokio pobūdžio darbų yra „Jokūbo sapnas“. Jame vaizduojamos mistinės kopėčios, kuriomis sapne esą leidosi angelai (paveiksle jie vos įžiūrimi). Be Karavadžo, Riberos kūryboje atsekama venecijiečų dailininkų įtaka. Iš portretų Riberos kūryboje pažymėtina apaštalų serija. Jo mokiniais buvo Salvatoras Roza ir Luka Džordanas. Riberos įtaką patyrė daugelis Ispanijos dailininkų. Didelės jo darbų kolekcijos sukauptos Prado muziejuje ir Luvre
Vidgiriai (Pagėgiai)
Vidgiriai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Piktupėnų, piečiau magistralės. Į pietus nuo kaimo teka Piktupė, kairysis Vilkos intakas.
Virbickas
Virbickas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Virbickienė (ištekėjusi moteris) ir Virbickaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Aldona Jocevičienė
Aldona Jocevičienė (g. 1920 m. sausio 1 d. Kaune) – Lietuvos gydytoja neurologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1944 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1958 m. apgynė disertaciją „Odos galvanometrija sergant galvos smegenų kraujotakos sutrikimais“, medicinos mokslų kandidatė. 1970 m. apgynė disertaciją „Lėtinio aterosklerozinės kilmės galvos smegenų kraujotakos nepakankamumo patogeneziniai mechanizmai“, medicinos mokslų daktarė. miniatiūra 1945–1975 m. Kauno medicinos instituto (iki 1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas, 1946–1950 m. Kauno universitetas) dėstytoja, nuo 1974 m. profesorė. 1975–1985 m. žemės ūkio ekonomikos instituto Darbo rezervų atstatymo skyriaus (Druskininkai) vedėja.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptis – vegetacinės nervų sistemos ligų diagnostika ir gydymas. Su kitais sukūrė metodų periferinės nervų sistemos ligoms diagnozuoti.
Odesos sritis
Odesos sritis ( arba Одещина) – Ukrainos sritis šalies pietuose, Juodosios jūros. Šiaurėje ribojasi su Vinycios ir Kirovohrado, rytuose – su Mykolajivo srtimis, pietuose – su Rumunija bei rytuose – su Moldova (taip pat ir su nepripažinta Padniestrės Moldavijos Respublika). Administracinis centras – Odesa.
Odesos sričiai priklauso Gyvačių sala Juodojoje jūroje.
Geografija
thumb|left|145px|[[Savranės upė]] thumb|left|145px|Srities vandens telkiniai
Plotas
Srities plotas 33310 km², kas sudaro 5,51 % Ukrainos teritorijos ir užimą pirmąją vietą tarp šalies regionų.
Vandens telkiniai
Srities upių tinklas priklauso Juodosios jūros baseinui. Srities teritorijoje teka apie 200 upių kurių ilgis daugiau negu 10 km. Daugelis mažesnių upių vasarą išdžiūsta. Didžiausios upės – Dunojus (Kilijos protaka), Dniestras, Didysis Kulianykas, Pietinis Bugas, jo intakai Savranė, Kodyma.
Juodosios jūros žemumoje daug tiek gėlo tiek ir sūraus vandens ežerų. Taip pat yra 15 limanų, kurių didžiausi: gėlo vandens Dniestro, sūraus – Kulianyckio ir Chadžibėjaus.
Reljefas
Didžioji srities dalis priklauso Juodosios jūros žemumai kuri kuo arčiau jūros, tuo žemesnė. Srities šiaurinė dalis priklauso Podolės aukštumai. Aukščiausias srities vieta – Podolės aukštumoje šalia Kodymos miesto – 292 m.
Klimatas
Vidutinių platumų žemyninis klimatas. Vasaros karštos, žiomos šiltos, iškrenta mažai sniego. Sausio vidutinė temperatūra nuo -5 (srities šiaurėje) iki -2 °C (pietuose), liepos atitinkamai 21 ir 23 °C. Per metus iškrinta nuo 340–470 kritulių. Vegetacinis periodas srityje 168–210 parų.
Pietinėje srities dalyje dažnos sausros, sausvėjis, nedidelės smėlio audros.
Istorija
I–II amžiais šias teritorijas užkariavo romėnai, kurios III a. pakeitė gotai, o IV a. pabaigojė – hunai.
Kijevo Rusios laikotarpiu dabartinės Odesos srities teritorijoje gyveno slavai. Vėliau juos pakeitė mongolai.
XV a. pradžioje šias teritorijas užkariavo Lietuvos didžioji kunigaikštystė, tačiau jau 1480-aisias teritorija perėjo turkams. XV amžiams pabaigoje susiformavęs Krymo chanatas kontroliavo teritoriją tarp Dniestro ir Pietinio Bugo.
XV a. pabaigoje į dabartinės Odesos teritoriją vis daugiau keliasi Abiejų Tautų Respublikos, Rusijos imperijos gyventojų-krikščionių. Po trijų rusų-turkų karų (1768–1774, 1787–1791 ir 1806–1812) rusai išstūmė turkus iš dabartinės Odesos srities, tačiau po nesėkmingo rusams Krymo karo 1856–1878 metais turkams atiteko pietų Besarabija.
Po baudžiavos panaikinimo reformos 1861 m. Ukrainos pietuose smarkiai pradėjo vystytis kapitalizmas. Ukrainoje gyventojų skaičius augo tris kartus greičiau negu vidutiniškai Rusijos imperijoje, susikūrė daug naujų gyvenviečių.
1918–1920 metais dabartinės srities teritorijoje vyko daugybė Ukrainos nepriklausomybės ir Rusijos pilietinio karo mūšių. Galiausiai teritoriją tarp Dniestro Dunojaus ir Pruto upių okupavo Rumunija, kurios sudėtyje šios žemės buvo iki Antrojo pasaulinio karo.
Odesos sritis įkurta 1932 m. vasario 9 d. 1954 m. vasario 15 d. sritis sujungta su Izmajilo sritimi.
1991 m. gruodžio 1 d. įvyko istorinis referendumas. Visiška dauguma – 85,38 % pasisakė už Ukrainos pasitraukimą iš SSRS. Šiandien Odesos sritis – viena Ukrainos sudedamųjų dalių.
Administracinis suskirstymas
Sritis padalintą į:
Gyventojai
thumb|250px|Južnė miestas
2006 m. srityje gyveno 2 387 543 gyventojų. Tarp jų:
Srities vidutinis gyventojų tankumas – 74 žm./km².
Ekonomika
thumb|250px|Odesos uosto gamykla Odesos srityje išvystyta mašinų gamybos, metalo apdirbimo, kuro, chemijos, lengvoji bei maisto pramonė. Taip pat aktyviai vystomas turizmas. Odesoje veikia šiluminė elektrinė. Sovietmečiu Teplodaro mieste projektuota šiluminė-atominė elektrinė, tačiau po Černobylio katastrofos projekto atsisakyta.
Srityje auginami kukurūzai, soros, miežiai, saulėgrąžos, taip pat srities pietuose išvystyta vynuogininkystė. Žemės ūkio sektoriuje dirba 35 % srities gyventojų. Srityje dirba 836 žemės ūkio įmonės (2002 m. duomenys). Žemės ūkio produkcija pasiskirsto: 23,9 % – gyvulininkystė, 23,4 % – grūdai, 15,0 % – daržovės, 12,0 % – pienas, 8,1 % – techninės kultūros, 17,6 % – kita. Iš visos srities žemės 80,2 % tinkama arimui.
Susisiekimas
thumb|230px|right|Geležinkelio stotis Odesoje Odesje išsidestęs didžiausias respublikos uostas. Taip pat mieste yra tarptautinis oro uostas, svarbus geležinkelio mazgas.
Turizmas
thumb|230px|right|Juodosios jūros pakrantė
Partnerystė
Odesos sritis yra užmezgusi partnerystės ryšius su:
Bachanovo riedulių draustinis
Bachanovo riedulių draustinis  – draustinis, esantis Rytų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Jeleniavo valsčiuje, netoli Bachanovo kaimo, į pietus nuo Ančios ežero. Draustinis yra Juodosios Ančios upės ir jos intako Kozikuvkos santakoje, kur būtent šioje vietovėje guli ledyniniai rieduliai. Įkurtas ministro įsakymu (M.P. Nr 53, poz. 283), 1972 m. spalio 27 d. Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. ši vietovė buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdose. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį ši vietovė pateko į Lietuvos Respublikai priskirtą teritoriją.
Gamta
Draustinyje saugomi unikalūs rieduliai ir ledynų traukimosi suformuotas kraštovaizdis. Šiame draustinyje yra apie 10000 riedulių, nuo 0,5 m iki 8 m skersmens. Rieduliai daugiausia išsidėstę keturiose vietovėse: upės vagoje, šalia upės esančiame slėnyje, 10 m aukštyje Juodosios Ančios upės šlaituose ir 25 m aukštyje virš upės zandriniame paviršiuje. Šių riedulių sudėtį daugiausia sudaro granitas, granitogneisas, sienitas, gneisas, smiltainis, klintis, bazaltas, riolitas, paleobazaltas ir porfyritas. Rieduliai susidarė rinoje traukiantis ledynmečiui. Manoma, kad šiuos riedulius ledynas atnešė iš Skandinavijos, tirpstant ir traukiantis ledynams. Ant riedulių auga įvairios kerpės ir samanūnai, taip pat yra retesnių tik kalnuose augančių augalų. Šiuo metu draustinio teritorijos naudojamos kaip ganyklos.
Vidžemė
Vidžemė, taip pat Vidzemė – istorinis-kultūrinis regionas šiaurės centrinėje Latvijos dalyje, šiauriau Dauguvos upės. Regiono pietvakariuose yra Latvijos sostinė Ryga.
XVIII a. pr. - XX a. pr. buvusi Lifliandijos arba Vidžemės gubernija buvo didesnė už Latvijos istorinį regioną, nes apėmė dalį dabartinės Estijos (maždaug sutapo su buvusiąja Švedijos Livonija).
Istorija
Vidruamžiais Vidžemės teritorijoje gyveno latgaliai ir lyviai (palei Rygos įlanką ir Dauguvos bei Gaujos žemupiuose). Iki Kalavijuočių ordino užkariavimo Dauguva, kuri dabar laikoma pietrytine Vidžemės riba, buvo riba tarp dešiniajame Dauguvos krante gyvenusių lyvių ir latgalių ir kairiajame upės krante gyvenusių sėlių ir žiemgalių. Žymiausia latgalių žemė dabartinėje Vidžemėje buvo Talava.
Po Livonijos karo dalis Livonijos Konfederacijos teritorijos dešiniajame Dauguvos krante ir Rygos miestas atiteko Abiejų Tautų Respublikai. Iš jos buvo sudaryta Livonijos kunigaikštystė. Kairiajame krante likusi Livonijos dalis sudarė Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystę.
1600 m. prasidėjo Abiejų Tautų Respublikos karas su Švedija. Jo metu švedai ne kartą įsiveržė į Vidžemę, o po 1625 m. liepą prasidėjusio įsiveržimo Abiejų Tautų Respublika visiems laikams prarado savo valdytas teritorijas dabartinėje Vidzemėje. Po Respublikos karo su Švedija sudarytose Altmarko paliaubose 1629 m. regionas pripažintas Švedijai, situacija nepasikeitė ir po 1635 m. Štumdorfo paliaubų. Siena su Abiejų Tautų Respublika ėjo šiek tiek į rytus nuo Aiviekstės upe, kuri dabar laikoma Vidžemės rytine siena.
Po Šiaurės karo Švedijos Livonija pagal Ništato taikos sutartį 1721 m. atiteko Rusijai. Čia Rusija sudarė Rygos guberniją, kurią 1796 m. pervadino į Lifliandijos guberniją (latviškai Vidzemes guberņa). Gubernija turėjo tam tikrą savivaldą per vokiečių baronų dominuojamą landtagą. Po Pirmojo pasaulinio karo gubernija buvo pasidalinta tarp naujai susikūrusių Latvijos ir Estijos respublikų.
Gamta ir turizmas
Vidžemės regione yra tokei svarbūs Latvijos gamtos objektai kaip Gauja – ilgiausia Latvijos upė (460 km), Gaizinkalnas – aukščiausias Latvijos kalnas (312 m virš jūros lygio), Gutmanio ola – didžiausia Latvijos ola (500 m³, 10 m aukščio, 12 m pločio, 18,8 m gylio). Vidžemėje Baltijos jūros pakrantės peizažą praturtina smiltainio uolos Mantiniuose, akmeningos įlankėlės Vitrupėje ir smėlėtieji Jūrmalos ir Saulkrastų paplūdimiai.
Šalyje vandens turistus vilioja vingiuotoji Gauja. Žygiams vienam ar kartu su šeima labai tinkama yra Gaujos senvagė. Žymus gamtos turizmo objektas yra Gaujos nacionalinis parkas, pirmasis nacionalinis parkas Latvijoje. Senovės latvių piliakalniai, viduramžių pilys, smiltainio olos, skulptūrų sodas yra vaizdingose kalvose prie Gaujos upės. Įspūdinga didžioji liepa primena romantišką Turaidos Rožės legendą. Sportiško gyvenimo būdo šalininkam patinka gerai įtaisytos slidinėjimo trasos, bobslėjaus ir rogučių trasa Siguldoje.
Amatos upės krantai stebina smiltainio atodangomis – Zvartės uola Amatos senvagėje yra viena iš aukščiausių smiltainio atodangų Latvijoje. Ėrglių uolos yra didžiausios uolos Gaujos krante. Senieji Hanzos sąjungos miestai Valmiera, Cėsys ir Limbažiai siūlo apžiūrėti didelį architektūros ir kultūros paminklų rinkinį. Cėsių Livonijos ordino viduramžių pilies griuvėsiuose vyksta kasmetiniai klasikinės muzikos festivaliai.
Vienintelė Latvijos siaurojo geležinkelio linija Gulbenė-Alūksnė yra unikalus, vis dar funkcionuojantis technikos istorijos paminklas.
Jonas Čeponis (1926)
Biografija
1951 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1977–1980 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto, 1980–1988 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, nuo 1988 m. profesorius.
Abrakadabra
A B R A C A D A B R
A B R A C A D A B
A B R A C A D A
A B R A C A D
A B R A C A
A B R A C
A B R A
A B R
A B
A
Sereno Samoniečio teigimu, šio amuleto galia įveikianti mirtinas ligas. Sereno Samoniečio mokymais sekė ir kiti Romos imperatoriai, tarp jų – Gera ir Severas Aleksandras, gali būti, kad jie naudojo ir šį užkalbėjimą.
Kaip maginę formulę, šį burtažodį naudojo gnostikai bazilidai, taip tikėdamiesi sulaukti palankių dvasių pagalbos ištikus ligai ir nelaimei. Burtažodis aptinkamas ant Abrakso akmenų, naudotų kaip amuletai. Paskui šis žodis paplito plačiau, jį naudoti ėmė ne tik gnostikai.
Puritonų dvasininkas Increase Mather teigė šį žodį neturint jokios galios. Tokios nuomonės laikėsi ir Daniel Defoe, rašęs apie londoniečius, kurie, šiuo žodžiu žymėdami duris, bandė apsisaugoti nuo ligos per Didįjį Londono marą.
Viršilas
Viršilas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Viršilienė (ištekėjusi moteris) ir Viršilaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Morgan Stanley
Morgan Stanley – stambus JAV investicinis bankas. Šis bankas buvo įsteigtas dalijantis „J.P. Morgan & Co.“ komerciniam bankui 1935 m. dėl įsigaliojusio Glasso-Steagallo įstatymo, reikalavusio atskirti investicinės bankininkystės padalinius nuo komercininės bankininkystės skyrių.
Paryžiaus Dievo Motinos katedra
Paryžiaus Dievo Motinos katedra − katedra Paryžiuje, Senos Sitė saloje; vienas reikšmingiausių ankstyvosios gotikos architektūros paminklų.
Istorija
Katedros ilgis − 130 m, plotis − 48 m, skliautų aukštis − 35 m, bokšto smailė − 90 m. Vienu metu joje gali tilpti apie 9 tūkst. maldininkų. Penkianavės katedros viduje yra 29 koplyčios, kuriose nemažai XVII−XVIII a. meno kūrinių. Ties skersine nava − 13 m skersmens langų vitražai. Šiaurinės pusės rozetė išlikusi iš XIII a. Centre esančią Dievo Motinos figūrą supa Senojo Testamento personažai. Pietinė rozetė, kurioje vaizduojamas angelų ir šventųjų apsuptas Kristus, restauruota XVIII a. Centrinio altoriaus Pietos autorius − prancūzų skulptorius N. Kustu (1658−1733). Mediniai drožinėti klauptai − Liudviko XIII dovana katedrai.
Katedros lobyne saugomi liturginiai indai, drabužiai, relikvijos (erškėčių vainikas, Šv. Kryžiaus dalelė, vinis).
Katedrą kasmet aplanko apie 15 milijonų turistų. Anksčiau prieš 2019 m. balandžio 15 d. gaisrą skirtingomis savaitės dienomis buvo galima dalyvauti nemokamoje ekskursijoje po bažnyčią, kurioje vykdavo pamaldos įvairiomis kalbomis.
2019 m. balandžio 15 d. katedrą suniokojo įsiplieskęs gaisras.
Česlovas Urbonavičius
Česlovas Urbonavičius (g. 1948 m. gegužės 15 d. Šiauliai) – lietuvių futbolo treneris.
Biografija
1985 m. už „Atlanto“ patekimą į I lygą suteiktas Lietuvos nusipelniusio trenerio vardas.
Apidėmė
Apidėme vadinama:
Babenbergai
thumb|400px|Babenbergų šeimos medis Babenbergai  – Austrijos hercogų dinastija (976–1246 m.). Nuo 994 m. – Austrijos markgrafai, nuo 1156 Austrijos hercogai, 1012–1038 m. Švabijos hercogai, 1139–1156 m. Bavarijos hercogai, 1192–1246 Štirijos hercogai.
Giminės kilmė
Babenbergų vardas ir jų kildinimas iš frankų sukurtas istoriko Otto von Freising, kuris pats buvo šios giminės narys. Vyriškosios giminės kildinimą savo Chronica jis remia nobilissimus Francorum comes. Savo gyvenimo metu Babenbergai nebuvo taip vadinami.
Austrijos ir Frankonijos Babenbergai tradiciškai sieti jau nuo viduramžių. Moksliniu požiūriu ši sąsaja yra abejotina.
Šv. Jokūbo parapija (Barbadosas)
'''Šv. Jokūbo parapija''' – viena iš 11 Barbadoso parapijų. Ši parapija yra vakarinėje salos dalyje. Šv. Jokūbo parapija pasižymi savo istorija – būtent čia pirmą kartą 1625 m. išsilaipino britų kolonistai.
Vasakų ežeras
Vasakų ežeras – ežeras Lietuvoje, Marijampolės savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Igliaukos. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,35 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 97,6 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – ežeras telkšo ~13 ha dydžio pelkėje, kurios pakraščiai gausiai apaugę krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Rytuose išteka Vasakytės upelis (Šlavantos intakas). Ežeras gausiai užžėlęs vandens augalija.
Gačiakampis
Gačiakampis – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Labanoro, prie Peršokšnų ežero, Labanoro regioniniame parke. Nuolatinių gyventojų nėra, išlikusios dvi sodybos.
Piskiemis
Piskiemis arba Beriozovka (, nuo 1907 m. Pieskeim, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Šv. Dovydo parapija (Grenada)
'''Šv. Dovydo parapija''' – viena iš 6 Grenados parapijų. Ji yra pietrytinėje salos dalyje. Parapija užima 44 kvadratinių kilometrų plotą, joje gyvena 11 486 (2001) gyventojai. Šv. Dovydo parapija yra vienintelė iš visų Grenados parapijų, neturinti pagrindinio miesto. Dėl to ji kartais vadinama nekaltąja parapija.
Svetainė
Svetainė turi kelias reikšmes:
Mauricijaus istorija
Mauricijaus istorija apima laikus nuo Mauricijaus, Rodrigeso, Agalegos bei Kargados Karachos salų atradimo ir gyventojų pasirodymo iki nepriklausomybės paskelbimo ir šių laikų. Manoma, kad pirmieji šias salas atrado arabų jūrininkai XIV a. pab. arba XV a. pr. Pirmąją koloniją Mauricijuje įkūrė olandai XVII a. 4-ajame dešimtmetyje, bet dėl nepalankių žemdirbystei sąlygų 1710 m. paliko salą. 1722 m. prancūzai įkūrė koloniją Mauricijuje, o 1735 m. − Rodrigese. Jų valdymo laikotarpiu Mauricijus buvo gausiai apgyvendintas, klestėjo cukranendrių auginimas, sala įgijo strateginę reikšmę kovojant dėl jūrinių prekybos kelių ir įtakos Indijos vandenyne. Po Didžiosios Prancūzijos revoliucijos salos įgijo dalinę autonomiją, o 1810 m. jas užėmė Jungtinės Karalystės pajėgos. 1968 m. kovo 12 d. Mauricijus gavo nepriklausomybę, o 1992 m. kovo 12 d. tapo respublika. Naujajai valstybei buvo priskirtos ir Rodrigeso, Agalegos bei Kargados Karachos salos.
Ankstyvieji atradimai
thumb|right|200px|Tradicinis arabų burlaivis. Tikėtina, kad Maricijaus salą pirmieji aplankė finikiečiai ir malajai.
Istoriniuose šaltiniuose neminima, kada salas atrado arabų jūreiviai. Manoma, kad tai įvyko XIV a. pab. arba XV a. pr. Europoje Mauricijus ir Rodrigesas pirmą kartą paminėti 1502 m. Alberto Cantino parengtoje arabų žemėlapio kopijoje. Šiame žemėlapyje pažymėtos trys Maskarenų archipelago salos į pietryčius nuo Madagaskaro: Dina Mozare (netiksliai perrašytas pavadinimas Diva mashriq – Rytų sala; dabar – Rodrigesas), Dina Margabim (netiksliai perrašytas pavadinimas Diva maghrebin – Vakarų sala; dabar – Reunjonas) ir Dina Arobi (iš Diva harab – Negyvenama sala arba Kvadratinė sala; dabar – Mauricijus). Kituose žemėlapiuose ši sala vadinama Dinarobin arba Dina Margabin. Taip pat diskutuojama, ar Dina Arobi pavadinimas priklauso Mauricijui, ar Rodrigesui (tas pats klausimas susijęs ir su pavadinimu Dina Mozare). Arabai nebandė kolonizuoti salų, nes jos buvo per toli nuo įprastų prekybos kelių, o pačios salos buvo negyvenamos, todėl joje taip pat nebuvo su kuo prekiauti. Be to, kelionė į Mauricijų ir Rodrigesą buvo pernelyg pavojinga vienstiebiams prekybiniams arabų laivams.
Portugalų laikotarpis
Apie 1507 m. portugalų jūreivis Domingo Fernandez Pereira aptiko Mauricijų ir pavadino jį Ilha do Cerne (Gulbių sala). Mauricijaus, Reunjono ir Rodrigeso salų grupė Maskarenų salomis pavadinta portugalų kapitono Pero Mascarenhas garbei. Rodrigeso sala pavadinta portugalų jūrininko Don Diego Rodrigeso (Don Diégo Rodriguez), kuris atrado šią negyvenamą salą 1528 m., vardu. Portugalai nemėgino kolonizuoti nė vienos iš šių salų. Jiems labiau rūpėjo apsaugoti prekybos su Indija kelius, todėl jie kūrė gyvenvietes Mozambiko pakrantėje. Maskarenų salas portugalai naudojo maisto ir vandens atsargoms papildyti pakeliui į Indiją.
Olandų kolonizacijos laikotarpis (1598–1710 m.)
thumb|right|200px|1665 m. Olandų Rytų Indijos kompanijos žemėlapis, vaizduojantis prekybos vietas Indijos vandenyno regione. Pirmas olandų keliautojas, aplankęs Mauricijų 1598 m., buvo Wybrantas Warwijckas. Jis pavadino salą Olandijos monarcho Mauricijaus iš Nasau vardu. Pirmuosius 40 metų Olandų Rytų Indijos kompanijos (, VOC) laivai Mauricijuje ir Rodrigese pildydavo gėlo vandens ir maisto atsargas, bet nuolatinių gyvenviečių nekūrė. Vertingiausios salose randamos žaliavos buvo juodmedis ir laukiniai gyvūnai, kaip antai dabar jau išnykę drontai, Rodrigeso soliteriai, kiaulės, ožkos ir vėžliai.
Pirmą kartą kolonizuoti Rodrigesą bandyta 1691 m., kai čia bandė įsikurti nuo religinio persekiojimo bėgę hugenotai, tačiau netrukus jie pasitraukė į Mauricijų.
1695 m. Mauricijų nuniokojo uraganas, buvo prarasta nemažai derliaus ir daug gyventojų paliko salą. Per kitą dešimtmetį Mauricijaus gyvenvietės visiškai nuskurdo ir 1706 m. VOC nutarė evakuoti salą. Tuo metu joje gyveno 48 VOC tarnautojai, 32 kolonistai, jų 24 žmonos, 69 vaikai, ir 71 vergas – viso 244 asmenys. 1710 m. vasarį iš Mauricijaus išvyko paskutinis olandas.
Prancūzų kolonizacijos laikotarpis (1715–1810 m.)
thumb|left|200px|Prancūzų admirolas ir Mauricijaus valdytojas Bertrand François Mahé de La Bourdonnais (1699–1753 m.)
1715 m. rugsėjį Guillaume Dufresne d'Arselis užėmė Mauricijų Prancūzijos karaliaus Liudviko XV vardu ir pavadino salą Isle de France (Prancūzijos sala). Pirmieji kolonistai Varviko įlankoje išsilaipino 1722 m., bet dėl nepalankių oro sąlygų persikėlė į Šiaurės Vakarų uostą. Varviko įlanka buvo pavadinta Port Burbonu, o Šiaurės Vakarų uostą imta vadinti Port Luisu. Pirmuosius 14 metų prancūzus lankė tokios pačios nesėkmės kaip ir olandų kolonistus, be to plantacijas sabotavo pabėgę vergai.
1735 m. prancūzai kolonizavo ir Rodrigesą. Buvo įkurta Port Maturino gyvenvietė, tačiau dėl prasto valdymo ir sunkių klimato sąlygų, kolonija taip ir nesuklestėjo.
Iki 1767 m. Mauricijų administravo Prancūzų Rytų Indijos kompanija, bet Prancūzijai Indijos vandenyne pralaimėjus Septynerių metų karą (1756–1763 m.), valstybė apkaltino kompanijos pareigūnus dėl šio pralaimėjimo ir korupcijos, Mauricijus buvo perduotas Prancūzijos karaliaus žinion ir saloje įvesta karališkoji administracija. Tuo metu čia gyveno 18 773 žmonės. Iš jų 3 163 europiečiai ir 587 laisvieji tamsiaodžiai, daugiausiai indai. Visi kiti salos gyventojai buvo vergai.
Saloje pradėta kultivuoti augalus iš Pietų Amerikos. Kolonija suklestėjo kaip žemdirbystės ir prekybos centras. 1785 m. Mauricijus buvo paskelbtas visų Prancūzijos valdų į rytus nuo Gerosios Vilties kyšulio administraciniu centru. Į Port Luisą ėmė keltis aukštuomenės atstovai, sala ėmė garsėti prabangiu socialiniu gyvenimu ir pramogomis, bet taip pat korupcija ir skandalais.
1790 m. salą pasiekė naujienos apie Prancūzijos revoliuciją, o 1796 m. – apie tai, kad panaikinama vergovė. Pastaroji naujiena plantatorius supykdė, Prancūzijos valdžios atstovai buvo priversti bėgti iš salos ir Mauricijus kuriam laikui įgijo santykinę autonomiją.
1803 m. Napoleonas Bonapartas paskyrė naują salos valdytoją. Siekdamas įtvirtinti valdžią ir įgyti salos gyventojų palankumą, generolas Charles Decaenas nesiekė panaikinti vergijos ir pažaboti piratavimo. Jis įsteigė kelias pradines mokyklas ir licėjų, kuris vėliau tapo karališkuoju koledžu, praplėtė valdžios rūmus, kūrė naujas gyvenvietes ir globojo intelektines bendruomenes ir skatino žemdirbystę. Taip pat jis ėmė saloje taikyti Napoleono kodeksą, kuris galioja iki šiol.
Britų kolonizacijos laikotarpis (1810–1968 m.)
Kadangi Mauricijus buvo jūros kelyje iš Anglijos į Britų Indiją, ir prancūzų buvimas Mauricijuje kėlė grėsmę Jungtinės Karalystės laivybai, 1809 m. britų pajėgos beveik be pasipriešinimo užėmė Rodrigeso salą ir iš jos surengė Mauricijaus puolimą. 1810 m. gruodžio 3 d. britų pajėgos įžengė į Port Luisą ir prancūzai pasidavė. Naujoji administracija išleido potvarkį buvusius kareivius laikyti civiliais, o ne karo belaisviais, ir visiems norintiems asmenims buvo leista su visu savo turtu palikti salą ir grįžti į Prancūziją. 1814 m. Paryžiaus sutartimi Prancūzija perleido Mauricijų (kartu su Rodrigesu ir Seišelių salomis) Didžiajai Britanijai, kuri valdė salą iki 1968 m., kai šalis gavo nepriklausomybę.
Rodrigeso sala Britų valdymo laikotarpiu tapo Mauricijaus salos papildomu maisto išteklių šaltiniu.
Britų įtaka Mauricijaus vystymuisi ne mažiau reikšminga nei prancūzų: paplito anglų kalba ir teisynas, buvo įdiegta Vestminsterio tipo valdymo sistema, valstybės tarnyba, konstitucija, britiška švietimo sistema, taip pat socialinės apsaugos sistemos ir demokratijos užuomazgos.
Užėmę Mauricijų britai galutinai įsitvirtino Indijos vandenyne iki Antrojo pasaulinio karo, kai pretenzijas į regioną ėmė reikšti Japonijos imperija. Karo metais sala išvengė Ašies puolimo, išskyrus kelis atvejus, kai japonų ir vokiečių povandeniniai laivai prie salos krantų nuskandino kelis prekybinius laivus.
Nepriklausomybė
thumb|left|200px|Port Luisas šiandien, 2009 m. thumb|left|200px|Port Luisas šiandien, 2009 m.
1968 m. kovo 12 d. Mauricijus tapo nepriklausoma Tautų Sandraugos valstybe, kurioje Jungtinės Karalystės karalienę atstovavo Generalinis Gubernatorius. Mauricijui atiteko Rodrigeso, Agalegos bei Kargados Karachos salos. Referendume dėl nepriklausomybės nuo Jungtinės Karalystės, 90 % Rodrigeso gyventojų pasisakė prieš (tuo tarpu dauguma Mauricijaus gyventojų pritarė nepriklausomos valstybės idėjai).
Daug metų šalį krėtė etniniai konfliktai (ypač tarp kreolų ir indų), kuriuos iš dalies nulėmė etnine ir socialine visuomenės sudėtimi grįsta rinkimų sistema. Ypač kruvinos buvo 1964 (žuvo vienas policijos pareigūnas ir vienas pilietis) ir 1968 m. riaušės (mažiausiai 25 žmonės žuvo ir kelis šimtai buvo sužeista). Pokario socialinės ir ekonominės sąlygos taip pat prisidėjo prie politinių konfliktų. Augančios sveikatos priežiūros ir socialinės apsaugos paslaugos gerino gyvenimo sąlygas ir ilgino gyvenimo trukmę. Gyventojų skaičius ėmė augti ir nepriklausomybės išvakarėse nedarbas siekė 12 %.
Bedarbius ėmė vienyti 1969 m. įkurta partija – Mauricijaus aktyvistų judėjimas (Mouvement Militant Mauricien, MMM), – žadėjęs radikalius socialistinius pokyčius. 1971 m. buvo surengti streikai ir demonstracijos, reikalaujant pagerinti darbininkų sąlygas ir paankstinti rinkimus. Šalyje buvo paskelbta nepaprastoji padėtis (tęsėsi iki 1976 m.), partijos vadovai buvo įkalinti vieneriems metams, tačiau 1971–1975 m. valstybės ekonominės plėtros plane darbo vietų kūrimas buvo iškeltas kaip vienas iš prioritetų. Vėliau MMM partija ne kartą laimėjo Mauricijaus savivaldos ir parlamento rinkimus.
1992 m. kovo 12 d. Mauricijus tapo nepriklausoma Tautų Sandraugos respublika.
Nuo nepriklausomybės atgavimo Mauricijus labai pasikeitė. Anksčiau auginusi beveik vien cukranendres, valstybė diversifikavo ekonomiką ir tapo šiuolaikine pramonine valstybe, plėtojančia įvairias žemės ūkio kultūras, turizmą ir tekstilės pramonę. Šiuo metu tai viena stabiliausių besivystančio pasaulio valstybių.
2001 m. Rodrigesui buvo suteikta ribota autonomija sprendžiant socialinius-ekonominius klausimus ir valdant savo gamtos išteklius. Šiuo metu salą valdo Mauricijaus Respublikos Ministrui Pirmininkui atskaitinga 18 asmenų Regioninė Rodrigeso asamblėja.
Agalegos ir Kargados Karachos salos
Kargados Karachos saloms pavadinimą suteikė portugalų jūrininkai. 1598 m. jas užėmė olandai, o 1722 m. jos tapo Prancūzijos protektoratu. 1810 m. salos buvo perleistos Jungtinei Karalystei. Šiuo metu jose gyvena apie 60 gyventojų.
Pirmoji gyvenvietė Agalegos salose buvo įkurta 1808 m., bet ekonomikos, infrastruktūros ir politinė plėtra prasidėjo tik 1827 m., kai buvo duotas nurodymas organizuoti kokoso riešutų ir kopros gamybą. 2000 m. salose gyveno apie 290 gyventojų.
Vytautas Čeprackas
Vytautas Čeprackas (1927 m. gegužės 12 d. Nemakščiai – 1980 m. sausio 29 d. Kaunas) – Lietuvos baleto artistas, baletmeisteris.
Biografija
1944-1973 m. Kauno muzikinio teatro (iki 1959 m. Kauno muzikinės komedijos teatras) solistas, 1955-1959 m. ir baletmeisteris. Šoko operose ir operetėse. Sukūrė choreografijų operetėms, operoms.
Vidkiemis
Vidkiemis – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, į vakarus nuo Smalininkų. Seniūnaitijos centras. Kaime yra gamtos paveldo objektas – Vidkiemio ąžuolų alėja. Pietuose teka Nemunas, rytuose – jo intakas Lungupis (Lengvupis), šiaurėje eina plentas.
Bruno Kreisky
Bruno Kraiskis (, 1911 m. sausio 22 d. Vienoje – 1990 m. liepos 29 d. Vienoje) – teisininkas, Austrijos politinis veikėjas, 1970–1983 m. federalinis kancleris.
Biografija
Nuo 1925 m. Austrijos socialdemokratų partijos (SPOe) jaunimo organizacijos narys, 1934 m. Dolfuso diktatūros metais – pogrindinių „Revoliucinių socialistų“ funkcionierius, 1935 m. buvo suimtas, keletą mėnesių kalėjo. 1937 m. baigė Vienos universiteto Teisės fakultetą. 1938 m. emigravo į Švediją, dirbo emigrantų organizacijose.
Nuo 1945 m. dirbo Austrijos diplomatinėje misijoje Švedijoje. 1951–1953 m. Federalinio prezidento kanceliarijos vadovas, 1953 m. užsienio reikalų ministerijos valstybės sekretorius, 1956–1970 m. Austrijos parlamento narys.
1976–1989 m. SI pirmininko pavaduotojas. Nuo 1989 m. SI Garbės pirmininkas.
1959–1966 m. Austrijos užsienio reikalų ministras. 1970–1983 m. Austrijos federalinis kancleris, pirmasis žydas šiame poste.
Lava Records
Lava Records yra Jungtinių Amerikos Valstijų įrašų kompanija, kurią įkūrė Jason Flom ir kuri priklauso „Universal Music Group“.
Istorija
„Lava Records“ įkurta 1995 m. Kompanijos įkūrėjas – įkūrė Jason Flom, kuris dirbo kompanijai „Atlantic Records“. Jason Flom garsėjo tuo, kad išgarsino tokius atlikėjus, kaip Zebra, Twisted Sister, Skid Row, White Lion ir Tori Amos, bei taip pat padėjo vystytis tokių grupių, kaip Stone Temple Pilots ir Collective Soul karjeroms. Netrukus prie „Lava Records“ prisidėjo tokie atlikėjai ir grupės, kaip Authority Zero, Antigone Rising, Kid Rock, Matchbox Twenty, Porcupine Tree, Skillet, Smile Empty Soul, Sugar Ray, The Corrs, Uncle Kracker, Vanessa Williams, Trans-Siberian Orchestra ir Simple Plan.
2005 m. „Warner Music Group“ sujungė „Lava Records“ kartu su „Atlantic Records Group“.
Visminas
Visminas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Visminienė (ištekėjusi moteris) ir Visminaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Jungtinė Karalystė
thumb|right|200px| Jungtinės Karalystės šalys Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, trumpiau Jungtinė Karalystė , (JK) arba Didžioji Britanija  – valstybė Šiaurės Vakarų Europoje. Jungtinė Karalystė susiformavo po keleto unijos aktų, ir susideda iš Anglijos, Škotijos, Velso, taip pat Šiaurės Airijos provincijos bei kai kurių smulkesnių teritorijų, išsimėčiusių po visą pasaulį. Jungtinė Karalystė užima didžiąją dalį Britų salyno (išskyrus didžiąją Airijos dalį, kuri atsiskyrė nuo Jungtinės Karalystės 1922 m.). Kornvalis siekia didesnės savivaldos, faktiškai nepriklausoma yra Meno sala.
Tautų Sandraugos, Europos Tarybos, G7, EBPO, NATO, Penkių Akių žvalgybos aljanso, AUKUS narė. Buvusi ES narė – išstojo per Brexit, tačiau yra pasirašiusi laisvosios prekybos sutartį su šia organizacija.
Istorija
V-VI a. britų salas užkariavo anglosaksai. Po 1066 m. normanų užkariavimo baigėsi Anglijos feodalizacijos periodas, šalis buvo suvienyta.
Škotija ir Anglija kaip atskiros vieningos valstybės susidarė X amžiuje. Velsas buvo valdomas Anglijos nuo 1284 m., o Anglijos Karalystės dalimi tapo 1536 m. Nuo 1603 m. Anglijos ir Škotijos karalystės turėjo vieną karalių, o 1707 m. susijungė į Didžiosios Britanijos Karalystę. 1801 m. ši karalystė susijungė su Airijos Karalyste ir taip buvo įkurta Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Airijos Karalystė. 1922 m. 26-os Airijos provincijos susibūrė į Laisvą Airijos Valstybę, o likusios šešios (Šiaurės Airija arba Alsteris) liko Jungtinėje Karalystėje. Po šio atsiskyrimo 1922 m. valstybė pervadinta Jungtine Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalyste.
XIX a. Jungtinė Karalystė tapo svarbiausia pramonine ir jūrine galybe pasaulyje. Savo galybės viršūnėje Britų imperija užėmė apie 1/4 pasaulio teritorijos. Pirmoje XX amžiaus pusėje Jungtinė Karalystė nusilpo po dviejų pasaulinių karų. Antroje amžiaus pusėje jos imperija iširo, bet ji tapo moderni ir klestinti Europos valstybė.
1973 m. Jungtinė Karalystė įstojo į Europos Sąjungą.
2016 m. Jungtinės Karalystės gyventojai „Brexit“ referendumu pasisakė už išstojimą iš Europos Sąjungos.
2017 m. kovo 29 d. Jungtinė Karalystė pradėjo oficialų išstojimą iš Europos Sąjungos (Brexit), kuris galutinai užbaigtas 2020 m. sausio 31 d.
Politinė sistema
Valdymo sistema – konstitucinė monarchija.
Vykdomoji valdžia priklauso ministrų kabinetui, kuriam vadovauja ministras pirmininkas, priimantis sprendimus monarcho vardu.
Nuo 2022 m. Jungtinės Karalystės valdovas – Karolis III.