cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Glitiškių žudynės
Žuvusiųjų skaičius
Tiek vokiečių, tiek lenkų šaltiniuose iškart po įvykių minimi 27 žuvusieji, įskaitant Vladislovą Komarą. Aleksander Krzyżanowski mini, kad buvo nužudyti penki vaikai, jaunesni nei 8 metai ir 12 moterų. Po kelių dienų nužudytieji buvo ekshumuoti ir perlaidoti netoliese kelio į Paberžę. Tuo metu sudarytame Irena Sławińska žuvusiųjų sąraše yra 39 įrašai, tačiau vėlesni tyrinėtojai nustatė, kad vienas asmuo ten buvo įtrauktas du kartus skirtingomis pavardėmis, taigi užfiksuoti 38 asmenys. Vaikų ir moterų skaičius Krzyżanowski ir Sławińska sąrašuose sutapo.
Louis Daguerre
Lui Dageras (, 1787 m. lapkričio 18 d. Paryžiaus Kormėjus, Il de Fransas, Prancūzija – 1851 m. liepos 10 d. Bri prie Marnos, Il de Fransas, Prancūzija) – Prancūzijos dailininkas, fotografas, išradęs fotografavimo būdą (vėliau pavadintą išradėjo vardu) – dagerotipiją.
Staniava (Trakai)
Staniava – kaimas Trakų rajono savivaldybėje. Stūkso archeologinis Staniavos akmuo.
Silvestras Baltramaitis
Silvestras Baltramaitis (1841 m. gruodžio 2 d. Mankiškiuose, Šiaulių apskr., dab., Radviliškio raj. – 1918 m. Bašmakovas, Penzos gubernija, Rusija) – Lietuvos bibliografas, literatūros istorikas.
Biografija
Globojamas giminaičio – Upynos klebono Bogušo, vienerius metus lankė triklasę Raseinių apskrities mokyklą, o 1860–1863 m. mokėsi Telšių apskrities progimnazijoje. Po 1863 m. sukilimo planavo studijuoti Sankt Peterburgo meno akademijoje ir, kad į ją įstotų, 1865 m. Sankt Peterburgo piešimo mokykloje mokėsi dailės pagrindų, bet, stokodamas lėšų, mokykla metė. 1867–1869 m. dirbo privačioje raštinėje. 1869 m. įsidarbino Sankt Peterburgo viešojoje bibliotekoje ir ten sėkmingai dirbo iki 1918 m. Tada, gavęs pensiją, išvyko į Penzos gubernijos Bašmakovo miestelį, kuriame gyveno iki mirties.
Mokslinė veikla
Parengė „Lietuvos geografijos, etnografijos ir statistikos bibliografinės medžiagos rinkinį“ su priedu “Lietuviškų ir senųjų prūsų knygų, išleistų 1533-1891 metais sąrašas” (Список литовских и древнепрусских книг, 1891 m., papildytas leidimas 1904 m.). Sudarė šių veikalų 2 papildomas dalis, kurios apėmė apie 3200 lietuviškų leidinių (1903–1918 m.) ir 1904–1917 m. lietuviiškų knygų rodyklę (abi dalys nespausdintos). Parengė lietuvių bibliografijos darbų, 1893 m. – Simono Daukanto raštų, 1894 m. – lietuviškos periodikos, 1895 m. – lietuviškų rankraščių bibliografijas. Suregistravo apie 20 000 knygų, straipsnių, recenzijų. Parašė darbų iš lietuvių etnografijos.
Išspausdino straipsnių apie senąją lietuvių raštiją („Aušra“, 1884 m.), paliko jos raidos iki XVIII a. pabaigos rankraštį „Medžiaga lietuviškai literatūrai“, surinko duomenų Simono Stanevičiaus, Aleksandro Fromo-Gužučio biografijoms. Į lietuvių kalbą išvertė Moljero, A. Čechovo, H. K. Anderseno grožinės literatūros kūrinių, praktinių knygelių.
FK Borac Banja Luka
Bania Lukos „Borac“ – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Bania Lukos.
Silvestras Baltramaitis
Mokslinė veikla
Pasirašinėjo slapyvardžiais B. Žiemkentis, Žambinis, Dagilis, Juodulaitis, Mankiškių Sylė, B-s, S. B. ir kitais.
FK Borac Banja Luka
Istorija
Klubo ištakos siekia 1926 m.
Silvestras Baltramaitis
Mokslinė veikla
1900 m. įstojo į Rusijos geografų draugiją, nuo 1907 m. Lietuvių mokslo draugijos narys.
Bulgarijos futbolo supertaurė
Bulgarijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio sezono pabaigoje varžosi ir. Tuo atveju, jei čempionatą ir taurę laimi viena komanda, dėl supertaurės ji rungiasi su taurės turnyro finalininke.
Turnyras vyksta nuo 1989 metų, tačiau iki 2004 m. buvo pertrauka.
Francisco Fonseca
Fransiskas Fonseka (José Francisco Fonseca Guzmán; g. 1979 m. spalio 2 d.) – futbolininkas, Meksikos rinktinės ir Atlante FC klubo puolėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2004 m. spalio 27 d., su rinktine žaidė visas trejas 2006 m. pasaulio čempionato rungtynes, paskutinėse grupės rungtynėse įmušė įvartį bei buvo išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju.
Driver: Parallel Lines
Driver: Parallel Lines – ketvirtasis žaidimas „Driver“ videožaidimų serijoje. Žaidimas išleistas 2006 m. kovo 14 d. (kovo 17 d. Europoje) Xbox bei PlayStation 2 žaidimų konsolėms bendrovės „Atari“, o 2007 m. birželio 26 d. (Europoje – birželio 28 d.) Wii bei Windows platformoms pristatė bendrovė „Ubisoft“.
Apžvalga
Skirtingai nei ankstesniuose „Driver“ serijos žaidimuose, „Parallel Lines“ veiksmas vyksta tik viename mieste, Niujorke. Tačiau vietoj to žaidimo siužetas siūlo du to paties miesto laikmečius: 1978 ir 2006 metus. „Parallel Lines“ skiriasi nuo prieš tai išleisto „DRIV3R“ tuo, kad jame mažiau vaikščiojimo, vykdant misijas, t. y. sugrįžta prie ankstesnių žaidimo serijų ir susitelkta ties vairavimu, nors šaudymas žaidime išlikęs. Žaidimas kritikų įvertintas geriau nei „DRIV3R“, bet visgi buvo sukritikuotas dėl lengvumo bei banalaus siužeto. Žaidimo pagrindinis herojus jau nebe slaptasis policininkas Tanner’is, o TK (tariasi /ti:'kei/).
Veikėjai
Rėjus (Ray, įgarsino David’as Walsh’as) – geras TK vaikystės draugas. Rėjus yra garsus visame Niujorke. Jis turi nuosavą automobilių servisą išdėstytą 3-jose Niujorko dalyse: Hunt’s Point (Bronkse), Jersey (Džesrsyje) ir La Guardia (Kvynse). Rėjus supažindino TK su Slinku, teikia jam informaciją, remontuoja bei tobulina transporto priemones.
Slinkas (Slink, įgarsino Geoff’as Brown’as) – suteneris, narkotikų prekeivis. Pirmasis TK darbdavys.
Meksikietis (The Mexican) – įgarsino Nolan’as North’as. Jo tikrasis vardas Mendazo, Slinkas jam davė pravardę Meksikietis.
Bišopas (Bishop) įgarsino Rodney’us Saulsberry. Bišopas yra profesionalus, godus ir gudrus. Jis nepasitiki niekuo išskyrus save patį.
Kendy (Candy) įgarsino Michael’as Cornacchia. Kendy šiaip buvo apgailėtinas mulkis, 28-erių metų storulis, tačiau jis buvo geras planuotojas. Kendy apmąstydavo viską labai kruopščiai, iki pačių mažiausių detalių – todėl yra labai naudingas gaujai, kuri jį netgi ištraukia iš kalėjimo.
Koriganas (Corrigan, įgarsino Ian’as Gregory). Visad apsirengęs tvarkingą kostiumą ir pasirišęs kaklaraištį. Ramus ir savimi pasitikintis – jis lengvai įgaudavo visų žmonių pasitikėjimą ir jie jam atvyraudavo, dažnai net per daug.
Marija (Maria, įgarsino Claudia Catalina) – 2006 m. dirba Kendy: tvarko nešvarius reikaliukus, prižiūri pinigų srautus ir saugo Kendy 'užpakalį' nuo miesto gangsterių. Tačiau ji turi kitą tikslą. Kendy – tai tik pradžia jos keršto, už nužudytą tėvą Rafaelį, kelyje. Tam ji ruošėsi visą savo gyvenimą.
Transportas
Abu laikotarpiai žaidime turi savito, skirtingo stiliaus transportą, tačiau keletas 1978-ųjų automobilių bei motociklų pasirodo ir 2006-aisiais. Apėjus sistemą net ir 2006-ųjų transporto priemones galima išvysti 1978-ųjų eroje. Nors visi automobiliai žaidime yra sukurti pagal realius jų atitikmenis, žaidime jie turi fiktyvius pavadinimus.
Nauja „Driver“ serijai yra transporto priemonių modifikavimas. Kiekvienas automobilis (motociklas, sunkvežimis) gali būti patobulintas Rėjaus dirbtuvėse. Galimi patobulinimai: spalva, variklio galia, nitro, pastorinti stiklai, spyruoklės, amortizatoriai, mašinos aukštis, stabdžiai, prispaudimo jėga. Taip pat yra galimybė pratestuoti patobulintą transporto priemonę.
Garso takelis
Žaidime groja virš 70 dainų, nuo 1970-ųjų roko bei funk stiliaus iki moderniojo alternatyvaus roko ir repo. Muzika groja kol žaidėjas sėdi transporto priemonėje, tarsi grotų iš radijo grotuvo. Muzikos grupės 1978 žaidimo dalyje: Funkadelic, Can, Suicide, The Stranglers, War, Iggy Pop, Blondie, David Bowie, Parliament, The Temptations, Average White Band ir kt. Grupės 2006 žaidimo dalyje: Kaiser Chiefs, Yeah Yeah Yeahs, LCD Soundsystem, The Roots, Public Enemy, TV on the Radio, The Secret Machines ir kt. Konsolėms Xbox ir PlayStation 2 skirtose žaidimo versijose yra keletas papildomų dainų.
Jenson Button
Džensonas Batonas (g. 1980 m. sausio 19 d. Frome, Anglija, Jungtinė Karalystė) – britų lenktynininkas, šiuo metu McLaren-Honda atsarginis lenktynininkas. 2009 m. jis su Brawn GP komanda iškovojo Formulės 1 čempiono titulą. 2016 m. rugsėjį Buttonas paskelbė, kad 2017 m. Formulės 1 sezone savo vietą „McLaren“ komandoje užleis Stoffel Vandoorne, tačiau liks komandos ambasadoriumi ir atsarginiu lenktynininku iki 2018 m. sezono.
Buttonas lenktyniauti kartingais pradėjo būdamas aštuonerių ir sulaukė ankstyvos sėkmės. Po kartingų jis perėjo į automobilių lenktynes Britanijos „Formula Ford“ ir „Formula 3“ čempionatuose. Pirmame savo Formulės 1 sezone 2000 m. jis atstovavo Williams komandai. Sekančiais metais Buttonas perėjo į Benetton komandą, kuri 2002 m. tapo Renault, ir 2003 m. sezonui perėjo į BAR komandą. 2004 m. sezoną jis baigė trečioje pasaulio lenktynininkų čempionato vietoje, kur jį lenkė tik du Ferrari lenktynininkai. 2006 m. sezone BAR buvo pervadinta į Honda ir Vengrijoje Buttonas, po 113 lenktynių, laimėjo savo pirmajį Grand Prix.
Daūrinis eršketas
Daūrinis eršketas, arba kaluga (Huso dauricus) – eršketinių (Acipenseridae) šeimos žuvis. Užauga iki 5,6 m ir 1000 kg. Artima belugai rūšis, paplitusi Amūro baseine.
Jenson Button
2010 m. sezonui jis persikėlė į McLaren komandą, kur jo komandos draugu tapo britas, buvęs pasaulio čempionas Lewisas Hamiltonas. Pirmąjį sezoną McLaren komandoje Buttonas baigė penktas, o 2011 m. antroje čempionato vietoje. 2012 m. sezono Belgijos Grand Prix jis pelnė pirmąją pole poziciją su McLaren komanda. Iš pradėtų 305 lenktynių Buttonas laimėjo 15 ir 50 kartų lipo ant podiumo.
Formulės 1 karjera
thumb|264px|left|Pakeliui į pirmąją pergalę [[2006 m. Formulės 1 sezonas|2006-aisiais.]] Formulės 1 karjerą pradėjo Williams komandoje 2000 metais. Tuo metu buvo vienas jauniausių pilotų per visą šio sporto istoriją. 2001 metais perėjo į Benetton ekipą, o 2002-aisiais šiai pakeitus pavadinimą i Renault, atstovavo komandai kartu su italu Jarno Trulliu. 2003 metais jam nebeliko vietos Renault komandoje, tad Jensonas perėjo į BAR ekipą. 2004 m. BAR parengė konkurencingą bolidą ir Jensonas galutinėje įskaitoje užėmė 3-iąją vietą, atsilikęs tik nuo tais metais nenugalimų Ferrari pilotų. 2006 metais BAR ekipa buvo pervadinta į Honda. Sezonas prasidėjo neįspūdingai, bet Jensonas galų gale šventė pirmąją pergalę Hungaroringo trasoje, lenktynėms vykstant permainingu oru. Šis sezonas su Honda buvo geriausias šios ekipos istorijoje. Britas 23 kartus pabuvęs ant podiumo, kelis kartus finišavęs taškų zonoje sezoną baigė 6 vietoje su 56 taškais.
2007 m. sezonas buvo dar prastesnis, taškuose Buttonas finišavo vos tris kartus (geriausia vieta Kinijoje užimta 5). Galutinėje įskaitoje britas liko 15-tas su 6 taškais.
2008 m. buvo patys prasčiausi Honda ekipos istorijoje. Jensonas Buttonas vos vieną kartą finišavo taškuose – Ispanijoje užimdamas 6 vietą. Su 3 taškais britas liko 18-tas galutinėje įskaitoje.
Po 2008 m. sezono Honda ekipa susidūrė su rimtais finansiniais sunkumais ir nutarė pasitraukti iš Formulės 1. Likus mažiau nei mėnesiui iki naujojo sezono pradžios ekipą išgelbėjo buvęs jos vadovas Rossas Brawnas, kuris perpirko ekipą iš japonų ir ją pervadino į Brawn GP. Tad Jensonas Buttonas išsaugojo viltis lenktyniauti Formulėje 1.
2009 m. sezoną Jensonas Buttonas Brawn GP komandoje pradėjo puikiai. Australijos GP kvalifikacijoje užėmė pole poziciją, o lenktynėse pelnė pergalę. Po savaitės vėl iškovojęs Pole poziciją Sepango trasoje, Jensonas iškovojo antrą pergalę iš eilės Malaizijos Grand Prix, kuris buvo sustabdytas dėl smarkaus lietaus. Kinijoje finišavęs trečias, Buttonas nugalėjo Bahreine, Ispanijoje, Monake ir Turkijoje. Priešpaskutiniame etape Brazilijoje, kur užėmė 5 vietą, užsitikrino čempiono titulą.
2009 m. lapkričio 18 d. J.Button pranešė pereinantis į McLaren komandą, su kuria pasirašė kontraktą trejiems metams. Su ja 2010 m. sezone užėmė 5 vietą.
Britanijos Formula 3 rezultatai
(legenda) (paryškina – pole pozicija; kursyvu – greičiausias ratas)
Keturjuostė strangalija
Keturjuostė strangalija (Strangalia attenuata) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Paplitęs Europoje, Rusijoje, Kaukaze, šiaurės Irane.
Biologija
Suaugusi keturjuostė strangalija (imago) yra 9–17 mm dydžio. Vabalas margas, savo kūno forma ir išvaizda primena vapsvą. Strangalijos bendras spalvinis fonas yra juodas, jos antsparniai siauri, smarkiai ištįsę, raudonai rusvi su 3 juodais perrišimais ir viršūne. Kojos, antenos, pilvelis – rusvi. Dažnai kojos ir antenos dalinai užtamsintos. Galinės kojos daug ilgesnės. Skraido birželio–rugsėjo mėn., lanko žydinčius augalus. Lervos siekia 18 mm dydį, gyvena ir maitinasi lapuočių medžių medienoje: ąžuoluose (Quercus), liepose (Tilia), beržuose (Betula). Vystymosi ciklas – 2 metai.
Vileikiškių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Musninkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Širvintų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Družų apylinkės ir dalis Pigašių apylinkės, o dalis Vileikiškių apylinkės prijungta prie Kaimynų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Vileikiškių apylinkė prijungta prie Musninkų apylinkės ir Viesų apylinkės.
Kulniškių apylinkė
Kulniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Dūkšto apylinkė (Ignalina)
Dūkšto apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Dūkšto valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dūkšto rajonui. 1954 m. prijungta dalis Driškūnų apylinkės. 1956 m. Dūkštui gavus miesto teises, apylinkė panaikinta. Atkurta 1977 m. balandžio 4 d. iš buvusių Gubavos apylinkės ir Sokiškių apylinkės.
Dagerotipija
thumb|250px|Dagerotipijos išradėjo Lui Dagero autoportretas ([[1845 m., dagerotipija)]]
Dagerotipija – vienas pirmųjų fotografavimo, vaizdo fiksavimo poliruotoje, sidabru padengtoje plokštelėje būdas. 1839 m. išrado dailininkas Lui Dageras (, Prancūzija). Dagerotipijos išradimo metai laikomi fotografijos pradžia.
Dagerotipija turėjo didelį pasisekimą Europoje ir JAV. 1840 m. Niujorke atidaryta pirmoji fotoateljė.
Jautrų dagerotipo paviršių saugodavo laikydami dagerotipus įstiklintose dėžutėse (futliaruose). Taip pat dagerotipai, įmontuoti įstiklintame futliare, sudarė gilumo ir trimačio vaizdo iliuziją.
Darbininkų gyvenimas
Darbininkų gyvenimas – pirmasis legalus darbininkų profsąjungų laikraštis, leistas 1919 m. rugsėjo 21 d. – 1920 m. liepos 18 d. Kaune.
Dagerotipija
Lietuvoje
Pirmieji į Lietuvą (Vilnių) dagerotipininkai atvyko iš Vokietijos 1843 m. Pirmuoju iš Lietuvos kilusiu dagerotipininku laikomas vilnietis Šlioma Rozensonas, kuris amato mokėsi Karaliaučiuje. 1845 m. Š. Rozensonas įkūrė savo fotoateljė. Kitaip nei JAV ar Vakarų Europoje, Lietuvoje dagerotipai nebuvo montuojami į dėžutes. Buvo įprasta juos kabinti ant sienų ar statyti ant stalo, todėl Lietuvoje jų išliko labai mažai. Dėl šviesos, drėgmės ar dulkių dagerotipai greitai sunykdavo. Žinoma, kad daug dagerotipų buvo sunaikinta per 1863 m. sukilimą bei po jo užsitęsusias represijas. Taip pat didelę dalį dagerotipininkų klientūros sudarė rusų karininkai ir valdininkai, kurie apsistodavo laikinai.
Darbininkų gyvenimas
Istorija
Ėjo kartą per savaitę, kartais kas dvi savaites – lietuvių, lenkų (Žyce Robotnicze), jidiš (Arbeter lebn) kalbomis. Leido Kauno profesinių sąjungų Centro biuras. Spausdino Š. Neimano spaustuvė, M. Sokolovskio spaustuvė, Brolių Gurvičių spaustuvė Kaune. Tiražas 5000 egz. Nuo 1920 m. birželio 12 d. vietoj „Darbininkų gyvenimo“ išėjo „Naujas darbininkų gyvenimas“.
Dagerotipija
Lietuvoje
Tuo metu Lietuvoje kaip Rusijos imperijos dalyje dagerotipai kainavo nuo 3 iki 10 rublių.
Darbininkų gyvenimas
Istorija
Svarstė darbininkų gyvenimo klausimus, profesinės sqjungos uždavinius, ragino ginti darbininkų teises. Atskiri numeriai buvo konfiskuoti, laikraštis stabdomas ir uždarytas, oficialus redaktorius suimtas ir teisiamas.
Aimo Lahti
thumb|right|Suomių ginklų konstruktorius Aimo Lahti Aimo Lahti ( 1896 m. balandžio 28 d. Viialos kaime, dabartinis Akaa miestas – 1970 m. balandžio 19 d. Jyväskylä mieste) – savamokslis suomių šaulių ginklų konstruktorius, sukonstravęs virš 50 ginklų modelių, iš kurių ginkluotėje buvo pistoletas kulkosvaidis Suomi KP-31, lengvasis kulkosvaidis Lahti-Saloranta M/26, pistoletas Lahti L-35 ir prieštankinis šautuvas Lahti L-39.
Dagerotipija
Principas
Toks vaizdo gavimas ir išsaugojimas buvo vienintelis iki 1851 m., kai atsirado „šlapiasis“ kolodijaus procesas.
Aimo Lahti
Biografija
Aimo Lahtis gimė 1896 m. balandžio 28 d. Viialos kaime (dabartinis Akaa miestas). Baigęs 6 klases jis metė mokyklą ir, būdamas 14 metų, įsidarbino Viialos stiklo gamykloje. Tais pačiai metais už gamykloje uždirbtus pinigus nusipirko pirmąjį savo ginklą – Berdano šautuvą. Lahtį sužavėjo šautuvo mechanizmas, ir jis, padedamas vietinio ginklininko Säteri, detaliai išnagrinėjo šautuvo veikimą. Šio ginklininko padedamas jis susipažino ir su kai kurių kitų ginklų konstrukcijomis.
1918–1919 m. jis buvo pašauktas į Suomijos kariuomenę. 1919 m. jis vedė, su žmona Ida susilaukė vienintelio sūnaus Olavio. Jo sūnus Olavi Johannes Lahti buvo Suomijos karinių oro pajėgų lakūnas ir žuvo 1944 m.
Jurgis Oksas
Jurgis Oksas (1934 m. liepos 15 d. Kaune – 1993 m. rugsėjo 1 d. Kaune, palaidotas Panemunės kapinėse) – istorikas, visuomenės veikėjas, politinis kalinys.
Aimo Lahti
Biografija
Netrukus jam Gynybos ministerija liepė sukonstruoti lengvąjį kulkosvaidį, kurio galutinis variantas buvo pavadintas Lahti-Saloranta M/26. Jis taip pat modifikavo Mosino šautuvą, kurio naujas suomiškas variantas buvo pavadintas M/27 Pystykorva ir priimtas į Suomijos armijos ginkluotę.
1932 m. Lahtis ir Gynybos ministerija pasirašė dvi svarbias sutartis, kurios užtikrino Lahčio pajamas ir ekonominę padėtį. Sutartys davė vyriausybei teisę naudoti ir pardavinėti Lahčio sukurtus ginklų modelius. Tais pačiais metais jis gavo kvietimą persikelti dirbti į vieną JAV ginklų kompaniją. Jam buvo pažadėti 3 milijonai tuometinių Suomijos markių ir 5 % pajamų už JAV pagamintus jo konstrukcijos ginklus. Tą pačią dieną Suomijos gynybos ministerija perrašė sutartis, padidindama Lahčio suinteresuotumą, todėl Aimo Lahtis nemanė, kad jam apsimoka kraustytis dirbti į JAV. Prieš Antrąjį pasaulinį karą Lahčio ginklai buvo gaminami Danijoje, Švedijoje, Norvegijoje, eksportuojami į daugelį šalių, pvz., Kiniją.
Aimo Lahtis konstravo ginklus iki Suomijos dalyvavimo Antrajame pasauliniame kare pabaigos. Tuo metu Sąjungininkų kontrolės komisija Lahčiui uždraudė kurti ginklus. A. Lahtis mirė 1970 m. Jyväskylä mieste, būdamas 74 metų. Iki to laiko jis gavo Suomijos kariuomenės generolo majoro pensiją.
Čekijos ginkluotosios pajėgos
Čekijos ginkluotosios pajėgos – Čekijos Respublikos ginkluotųjų pajėgų visuma, sudaryta iš sausumos ir oro pajėgų. Nuo 1919 iki 1992 m. vadinosi Čekoslovakijos ginkluotosiomis pajėgomis.
Šaltojo karo laikais kariuomenę sudarė apie 200 000 kareivių. Po Čekoslovakijos panaikinimo, kariuomenė buvo pervadinta į dabartinį pavadinimą. 1999 m. kariuomenė buvo pertvarkyta, kad atitiktų NATO reikalavimus.
Pjetras Pertis
Džovanis Pjetras Pertis (, 1648 m. Muggio kaimelyje, Šveicarija – 1714 m. Vilniuje) – italų baroko skulptorius ir architektas.
Mikalojus Bardauskis
Mikalojus Bardauskis (Bardowski) – XVII a. žemaičių bajoras, panegirikų autorius, studijavęs Vilniaus jėzuitų akademijoje.
Jurgis Oksas
Biografija
Pokariu gyveno senelio ūkyje prie Panevėžio. 1949 m. dalis šeimos buvo išvežta į Sibirą, tęsė mokslą Kaune, kur jį globojo vienuolė Marija Strašinskaitė. 1950 m. su draugais mokykloje įkūrė pogrindinę savanorių jaunimo organizaciją. Už antitarybinę veiklą nuo 1952 m. buvo kalinamas Kauno bei Vilniaus kalėjimuose ir Archangelsko srities lageriuose. Iš tremties sugrįžo 1962 m.
Pjetras Pertis
Gimė Muggio kaimelyje (Šveicarija), mokėsi Florencijoje, didžiąją dalį gyvenimo kūrė Vilniuje, čia ir mirė.
Žymiausias jo kūrinys – Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios interjero dekoravimas stiuko lipdiniais.
P. Pertis suprojektavo ir vadovavo Viešpaties Jėzaus bažnyčios, Sluškų ir Sapiegų rūmų (Vilniuje) dekoravimui ir statybai Antakalnyje, prisidėjo prie Pažaislio vienuolyno pastatų ansamblio ir Vilniaus Katedros Šv. Kazimiero koplyčios dekoravimo.
Jurgis Oksas
Biografija
Grįžęs 1969 m. dirbo Mokslinėse restauracinėse-gamybinėse dirbtuvėse, kurias pertvarkius, nuo 1970 m. tęsė darbą Paminklų konservavimo institute – tyrinėjo senojo Kauno bei Kėdainių istoriją. 1971–1976 m. dirbdamas menotyrininku, studijavo Vilniaus universitete ir įgijo istoriko specialybę. Be tiesioginio darbo, vertė ir slapta platino religinę bei patriotinę literatūrą.
Prasidėjus Atgimimui, buvo išrinktas Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio, Politinių kalinių ir tremtinių sąjungos tarybos nariu.
Atminimas
2007 m. nauja Kauno gatvė Romainiuose pavadinta J. Okso vardu.
Ramunė Adomaitienė
Ramunė Adomaitienė (g. 1968 m. lapkričio 5 d. Klaipėda) – Lietuvos lengvaatletė, neįgaliųjų sportininkė ir trenerė.
Biografija
1991 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. Nuo 2000 m. Klaipėdos sporto centro lengvosios atletikos trenerė.
Tuvių kalba
Tuvių kalba – tiurkų kalbų šeimos kalba, vartojama tuvių tautybės žmonių, jie gyvena Tuvos Respublikoje (pietų Sibire), įeinančioje į Rusijos Federaciją, Mongolijoje ir Kinijoje. Kalbančiųjų skaičius – apie 250 tūkst.
Tuvoje kalba naudojama buityje ir visuomeniniame gyvenime – leidžiami laikraščiai, televizijos ir radijo laidos, veikia interneto svetainės.
Tuvių kalba turi 4 tarmių grupes
Kalbai būdingi ilgieji balsių garsai, yra gerkliniai garsai, būdinga garsų harmonija. Daiktavardžiai turi 7 linksnius: vardininką, kilmininką, abliatyvą, naudininką, galininką ir du vietininkus – lokatyvą ir aliatyvą. Šie linksniai turi papildomų reikšmių ir konstrukcijų. Leksikoje labai daug mongoliškos kilmės žodžių bei vėlesnių skolinių iš rusų kalbos.
1930 m. lotynų abėcėlės pagrindu sukurta tuvių kalbos abėcėlė. 1943 m. pakeista kirilicos pagrindu sukurta abėcėle. Joje greta įprastų rusiškų raidžių dar naudojamos ң (ng), ө (io) ir ү (iu).
Mykolas Kazimieras Pacas
Mykolas Kazimieras Pacas (1624–1682 m. balandžio 4 d. prie Vilniaus) – Lietuvos ir Abiejų Tautų Respublikos karinis ir politinis veikėjas, kilęs iš Lietuvos bajorų Pacų Gozdavos herbo giminės.
Biografija
1658 m. karališkasis pulkininkas, 1659 m. paskirtas lietuviškojo dalinio vadu ir etmono pavaduotoju, 1663–1667 m. Smolensko vaivada ir Lietuvos lauko etmonas, 1667–1682 m. Lietuvos didysis etmonas, o 1669–1682 m. ir Vilniaus vaivada.
1668 m. karaliui Jonui II Kazimierui Vazai atsisakius sosto palaikė proprancūziškąją grupuotę, rėmusią Liudviko II Burbono kandidatūrą, vėliau prisidėjo prie didikų, rėmusių Mykolą Kaributą Višnioveckį. Tapęs Vilniaus vaivada įgijo didžiulę politinę įtaką Abiejų Tautų Respublikoje. Įvedė kariuomenės vidaus gyvenimo taisykles (statutą), kariuomenės drausmės taisykles ir karo teismų taisykles.
Jo rūpesčiu ir lėšomis padėkai už Liubomirskio maišto numalšinimą pradėta Vilniaus Petro ir Povilo bažnyčios statyba Antakalnyje.
Mykolas Kazimieras Pacas, kaip ir kiti Pacų ir Pociejų giminės atstovai, buvo laikomi magnatais. Magnatai – aukštasis visuomenės sluoksnis senovės Lietuvoje, Lenkijoje ir Vengrijoje, tų kraštų didikai.
Trijuostis šarvuotis
Trijuostis šarvuotis (Tolypeutes matacus) – šarvuotinių (Dasypodidae) šeimos Tolypeutes genties rūšis, gyvenanti Pietų Amerikoje. Sutinkama šiaurės Argentinoje, pietvakarių Brazilijoje, Paragvajuje ir Bolivijoje, aukštyje iki 770 m virš jūros lygio. miniatiūra|250px|left|Trijuosčio šarvuočio piešinys miniatiūra|250px|left|Trijuosčiai šarvuočiai [[Viena|Vienos gamtos istorijos muziejuje. Vienas jų „užsidaręs“ į gynybinį kamuolį]]
Trijuostis šarvuotis kartu su Tolypeutes tricinctus yra vieninteliai tarp šarvuotinių, sugebančių apsigynimui susisukti į uždarą kamuolį. Visą gyvūno kūną dengia apsauginė, į šarvus panaši kietos odos danga. Jos viršutinio sluoksnio sudėtyje yra daug keratino – to paties proteino, sudarančio žmogaus nagą. Šarvas sudarytas iš judamai skersinėmis eilėmis išsidėsčiusių kietų skydelių. Jų spalva, kaip taisyklė, geltona ar rusva. Trys skydelių juostos gaubia nugarą ir suteikia pakankamai lankstumo ir erdvės paslėpti papilvę, galūnes, galvą, ginantis nuo plėšrūnų.
Trijuosčiai yra vieni iš mažesniųjų šarvuočių, jų kūno su galva ilgis yra 22–27 cm, sveria 1–1,6 kg. Jie nėra rausiantys gyvūnai, todėl užima apleistus skruzdėdų urvus. Maitinasi ilgo, lipnaus, panašaus į šiaudą, liežuvio pagalba. Šis organas padeda surinkti įvairiausius vabzdžius, dažniausiai skruzdėles, termitus. Nelaisvėje trijuosčiai gali būti šeriami ir vaisiais bei daržovėmis.
Rūšies išlikimui gresia pavojus dėl šių gyvūnų natūralių buveinių sunaikinimo, jų pavertimo žemdirbystei tinkama žeme, medžioklės maistui, naminių gyvūnėlių prekybos.
Ermitažas
thumb|250x250px|Eksterjeras
Ermitažas – meno ir kultūros muziejus Sankt Peterburge. Vienas didžiausių ir seniausių muziejų pasaulyje.
Įkurtas 1764 m. Jekaterinos II, 1852 m. atvertas visuomenei.
Sandara
center|thumb|691x691px|Pagrindinis įėjimas iš [[Rūmų aikštė|Rūmų aikštės pro arką į Žiemos rūmus. Vakaro vaizdas]]
Yra >350 salių, ~60 tūkst. eksponatų, ~3 mln. objektų saugyklose. Yra UNESCO Pasaulio kultūros paminklinės vertybės, archeologinių eksponatų, Europos klasikinis menas, graikų ir romėnų skulptūros, ginklai. Yra žymiausių olandų ir prancūzų dailininkų Rembranto, Rubenso ir kitų paveikslai.
Rinkinius sudaro: :
Kolekcijos talpinamos didžiuliame 6 istorinių pastatų komplekse (įskaitant ir Žiemos rūmus – buvusią Rusijos imperatorių rezidenciją), kurie apima milžinišką teritoriją ir yra išsidėstę palei Rūmų krantinę. Nuošaliai esantys Menšikovo rūmai, Porceliano muziejus, saugykla ir rytinis Generalinio štabo sparnas taip pat yra muziejaus dalis. Muziejus taip pat turi ir keletą parodų centrų užsienyje. Ermitažas yra federalinės valstybės nuosavybė. Nuo 1990 metų muziejaus direktoriaus pareigas eina Michailas Piotrovskis.
Darbo laikas
Iš šešių pagrindinių komplekso pastatų penki atviri visuomenei: Žiemos rūmai, Mažasis Ermitažas, Senasis Ermitažas, Naujasis Ermitažas ir Ermitažo teatras. Bilietas užsieniečiams kiek brangesnis nei Rusijos/Baltarusijos piliečiams, bet pirmą kiekvieno mėnesio ketvirtadienį muziejus yra nemokamas visiems lankytojams. Ermitažą visada nemokamai lankyti gali vaikai bei visų šalių studentai. Pirmadieniais muziejus nedirba. Muziejaus įėjimas lankytojams yra Žiemos rūmuose, įeinant pro vidinį pastato kiemelį.
Pastatai
Pradžioje kolekcijos talpinimui buvo numatytas tik „Mažojo Ermitažo“ pastatas. Šiandien Ermitažo muziejus apima nemažai pastatų palei Rūmų krantinę ir jos kaimynyste. Nuošaliai nuo Mažojo Ermitažo esantys Senasis (arba dar kitaip – Didysis) Ermitažas, Naujasis Ermitažas, Ermitažo teatras ir Žiemos rūmai (buvusi pagrindinė Rusijos imperatorių rezidencija) šiandien sudaro visą muziejaus kompleksą. Paskutiniais metais muziejus buvo išplėstas ir Generalinio štabo pastate, esančiame Rūmų aikštėje, taip pat ir Menšikovo rūmuose.
thumb|center| Ermitažo muziejaus kompleksas. Iš kairės į dešinę: Ermitažo teatras – Senasis Ermitažas – Naujasis Ermitažas – [[Žiemos rūmai (Naujasis Ermitažas išsidėstęs Senojo Ermitažo užnugaryje).|937x937px]]
Kolekcijos
Vakarų Europos meno kolekcijas sudaro XIII–XX a. Europos paveikslai ir skulptūros. Eksponatai yra talpinami 120 salėse antram ir trečiame aukštuose, keturiuose pagrindiniuose pastatuose. Graviūros ir piešiniai yra eksponuojami laikinose parodose.
Senovės Egiptas
thumb|Egipto salė|313x313px
Nuo 1940 metų Egipto kolekcija (datuojama nuo 1852 metų), įskaitant ir buvusio kolekcijos savininko grafo Castiglione rinkinį, apėmė didžiąją salę pirmajame aukšte ir rytinę Žiemos rūmų dalį. Ji pasitarnauja tarsi perėjimas į Antikos ekspoziciją. Kuklią Senovės Mesopotamijos kolekciją, kurią sudaro nemažai Asirijos reljefų iš Babilono, Dur-Sharrukino ir Nimrudo, galima rasti toje pačioje pastato dalyje.
Antika
Antikos kolekcija apima didžiąją dalį Senojo ir Naujojo Ermitažo pastatų pirmojo aukšto. Interjerai sukurti vokiečių architekto Leo von Klenze ankstyvuose 1850-uosiuose remiantis Graikų atgimimo stiliumi panaudojant dažytą poliruotą tinką ir natūralaus marmuro bei granito kolonas. Vienas didžiausių ir žinomiausių pirmo aukšto interjerų yra „20 kolonų salė“. Ji yra padalinta į 3 dalis dviejų eilių pilkų monolitinių kolonų, pagamintų iš Sortovalos granito, skirtų atskleisti graikų-etruskų vazų grožiui. Grindys pagamintos iš šiuolaikinių marmuro mozaikų, imituojančių senovines tradicijas, o tinkuotos sienos ir lubos yra puoštos tapyba.
Vakariniame sparne esančioje Didžiosios Vazos salėje galima išvysti Kolyvano Vazą, siekiančią net 2,57 metrus ir sveriančią 19 tonų. Ji yra pagaminta iš jaspio ir 1843 metais įmontuota salėje dar prieš pastatant sienas. Vakarinis sparnas buvo planuotas parodoms, o Naujojo Ermitažo rytinio sparno pirmo aukšto salės, kuriose dabar taip pat rengiamos parodos, buvo pradžioje numatytos tarnausiančios kaip bibliotekos. Atėnės kambarys pietrytiniame pastato kampe, kadaise numatytas kaip viena tokių bibliotekų, yra dekoruotas autentiška IV amžiaus mozaika, atkasta 1854 metais ankstyvojoje Taurijos Chersoneso krikščionių bazilikoje.
Antikos kolekcija leidžia išvysti graikų artefaktus (III tūkst. – V a. iki Kr.), senovės graikų keramiką, daiktus, atgabentus iš įvairių Graikijos kolonijų šiaurinėse Juodosios jūros pakrantėse, helenistines skulptūras ir papuošalus, taip pat graviruotus brangakmenius bei kamėjas (viena žymiausių yra Gonzaga kamėja), italų meną (IX–II a. pr. m. e.), romėnų marmurą, bronzines skulptūras ir taikomosios dailės gaminius (I a. pr. m. e. – 4 a.), įskaitant ir klasikinio bei helenistinio graikų laikotarpių skulptūrų kopijas. Vienas svarbiausių kolekcijos eksponatų yra Tauridės Venera. Anot paskutinių tyrimų, ji greičiausiai yra originali graikų helenistinio laikotarpio skulptūra, o ne romėnų kopija, kaip buvo manyta anksčiau. Vis dėlto yra išlikę tik kelios autentiškos klasikinės Graikijos skulptūros ir antkapiniai monumentai.
Priešistorinis menas
Pirmajame Žiemos rūmų vakarinio sparno aukšte yra eksponuojami priešistoriniai Kaukazo kultūros ir meno artefaktai. Šie radiniai yra datuojama nuo paleolito iki Geležies amžiaus ir buvo atkasti dabartinės Rusijos bei buvusių Rusijos imperijos ir Sovietų Sąjungos teritorijose. Tarp jų galima išvysti ir garsiąją Altajaus kalnų klajoklių (Pazyryko ir Bašadaro kultūrų) meno ir kultūros kolekciją. Taip pat ir seniausią pasaulyje išlikusį mazgais rištą kilimą ir puikiai išsaugotą medinį vežimą (abu datuojami IV–III a. iki Kr.). Kaukazo ekspozicija talpina ir Urartijos artefaktų kolekciją iš Armėnijos ir Rytų Turkijos. Daugelis jų buvo atkasti Teishebainyje, vadovaujant Borisui Piotrovskiui, buvusiam Ermitažo muziejaus direktoriui.
Juvelyrika ir dekoratyvinis menas
Keturiose nedidelėse pirmo aukšto salėse, kurios yra Naujojo Ermitažo viduryje tarp Antikos salių, apimančių pirmąją brangenybių galeriją, eksponuojamos Vakarų juvelyrikos dirbiniai (IV tūkstantm. pr. m. e. – XX a. pr.). Antroji brangenybių galerija yra pirmojo aukšto pietvakariniame Žiemos rūmų kampe. Čia eksponuojami papuošalai iš Ponto stepių, Kaukazo ir Azijos, ypatingasis skitų ir sarmatų auksas. Lankytojams brangenybių salės atveriamos tik ekskursijų metu.
Paviljono salė, suprojektuota Andrei Stackenschneider 1858 metais, apima antrojo aukšto šiaurinį paviljoną Mažajame Ermitaže. Joje eksponuojamas XVIII amžiaus auksinis povo laikrodis (autorius Džeimsas Koksas) ir mozaikų kolekcija. Visas salės grindis puošia XIX amžiaus romėnų mozaikų imitacijos.
Dviejose galerijos, jungiančiose vakarinį Mažojo Ermitažo šoną, talpinami Vakarų Europos dekoratyvinės ir taikomosios dailės darbai (XII–XV a.) ir Žemutinių Provincijų (dab. Beniliuksas) dailės darbai (XV–XVI a.).
Italų renesansas
thumb|Nedidelė itališka salė su stiklinėmis lubomis|297x297px
Antrojo aukšto Senojo Ermitažo sales 1851–1860 metais sukūrė architektas Andrei Stakenschneider pasitelkdamas atgimimo stilius. Vis dėlto iki mūsų dienų išliko ne visi interjerai. Šiose salėse eksponuojami italų renesanso menininkų, tokių kaip Džordžonės, Ticiano Večelio, Veronezės darbai bei paveikslai „Benua Madona“ ir „Madona Lita“, kurie yra priskiriami Leonardo da Vinčiui.
Italų renesanso galerijos apima visą rytinį Naujojo Ermitažo sparną. Čia galima apžiūrėti paveikslus, skulptūras, majolikos ir gobeleno šedevrus iš Italijos (XV–XVI a.), įskaitant Rafaelio „Conestabile Madonna“ ir „Madoną su bebarzdžiu šv. Juozapu“. Galerija dar žinoma „Rafaelio lodžijų“ pavadinimu ir driekiasi rytinėje fasado dalyje. Ji suprojektuota Giacomo Quarenghi, o ištapyta Cristopher Unterberger ir jo pagalbininkų 1780-aisiais, kaip atsakas į Apaštalų rūmuose Romoje esančia lodžiją (autorius buvo Rafaelis).
Italų ir ispanų dailė
Antrame Naujojo Ermitažo aukšte, pačiame muziejaus komplekso centre, galima rasti tris didžiules erdves raudonomis sienomis, apšviestas pro stoglangius besiskverbiančia šviesa. Sienos papuoštos XIX amžiaus rusų juvelyriniais dirbiniais. Čia kabo italų ir ispanų menininkų drobėse tapyti paveikslai (XVI–XVIII a.), įskaitant ir Veronezės, Džambatistos Pitonio, Tintoreto, Diego Velaskeso ir Bartolomė Estebano Muriljo darbus. Šalia salių su stogdanginėmis lubomis esančių mažesnių patalpų anfiladoje galima išvysti XV–XVII a. italų ir ispanų dailės kūrinius, taip pat ir Mikelandželo „Susirietusį berniuką“ bei El Greko paveikslus.
„Riterio salė“
„Riterio salė“ – didžiulis kambarys, esantis rytinėje Naujojo Ermitažo dalyje, pagal projektą išlaikantis graikų atgimimo stilių ir skirtas monetų eksponavimui. Dabar šioje salėje galima išvysti Vakarų Europos XV–XVII a. ginklus ir šarvus, kurie yra dalis Ermitažo arsenalo kolekcijos. „Dvylikos kolonų salė“, esanti pietrytiniame Naujojo Ermitažo kampe, yra papuošta pilkos spalvos Sortovalos granito kolonomis ir taip pat buvo suprojektuota pasitelkiant graikų atgimimo stilių. Pagal paskirtį salė buvo skirta monetų ekspozicijai, bet šiandien čia rengiamos laikinos parodos.
thumb|left|220px|[[Antonio Canova|Antonijo Kanovos „Trys gracijos“]]
Olandų Aukso amžius ir Flandrijos barokas
thumb|Rubenso kambarys|312x312px
Salės ir galerijos, besidriekiančios pietiniame fasade ir vakariniame Naujojo Ermitažo sparne, dabar yra pilnai pašvęstos olandų Aukso amžiaus ir Flandrijos baroko XVII a. paveikslams, tarp kurių galima išvysti van Deiko, Rubenso, Rembranto tapybą. Kolekcija apima ir kelis Jano Breigelio Vyresniojo (Aksomo periodas), Franso Sneiderso (pvz., „Žuvies turgus“), Gerardo Terborcho, Pauliaus Poterio, Jano van Gojeno, Ferdinando Bolo ir Gerito van Honthorsto darbus.
Vokiečių, britų, šveicarų ir prancūzų dailė
Pietinio fasado antrojo aukšto Žiemos rūmų salėse eksponuojami XVI a. vokiečių ir XV–XVIII a. prancūzų dailės darbai, o tarp jų ir Puseno, Loreno ir Vato kūriniai.
XVII–XVIII a. prancūzų ir XVI–XIX a. britų (tokių kaip Tomas Geinsboras ir Džošua Reinoldsas) dekoratyvinės ir taikomosios dailės darbai yra išstatyti gretimose salėse prie pat įėjimo į vidinį kiemelį. Netoliese taip pat ir vokiečių menininkų (Hanso Vertingerio, Luko Kranacho Vyresniojo, Bartelio Braino Vyresniojo, Kasparo Davido Frydricho („Mėnesiena virš jūros“), Antono Mengso, Hanso Tomo, Anselmo Fojerbacho, Franso Štiuko („Du vyrai kovojantys dėl moters“), Henriko Kampendonko), taip pat ir šveicarų tapytojų (Angelikos Kaufman, Aleksandro Kalame, Arnoldo Beklino, Ferdinando Hodlerio) darbai.
Rusų menas
Prabangiai papuošti antrojo aukšto interjerai, esantys Žiemos rūmų rytinėje, šiaurinėje ir vakarinėje pusėse, jau yra dalis rusų kultūrinės kolekcijos. Čia talpinami ir rusų XI–XIX a. meno šedevrai. Laikinosios parodos dažniausiai yra rengiamos Nikolajaus salėje.
Klasicizmas, romantizmas, impresionizmas ir postimpresionizmas
Tik dalis trečiojo Žiemos rūmų aukšto yra atvira lankytojams. Čia, pietrytiniame kampe, yra eksponuojami prancūzų klasicizmo, impresionizmo ir postimpresionizmo menininkų (Renuaro, Klodo Monė, Van Gogo ir Gogeno) darbai. Šiose salėse galima išvysti Kamilio Pisaro, Polio Sezano, Alfredo Sislėjaus ir Edgaro Dega paveikslus.
Modernusis menas yra pristatomas pietinėse trečiojo aukšto salėse. Jose eksponuojami Matiso, Dereno ir kitų fovistų, Pikaso, Malevičiaus, Kandinskio, Džiakomo Mancu, Džiordžio Morandi ir Rokvelo Kento šedevrai. Nedidelė salė yra skirta ir XIX a. vokiečių romantizmui, į kolekciją įtraukti Kasparo Davido Frydricho darbai. Trečiajame vakarinų sparno aukšte talpinamos ir kolekcijos iš Rytų (Kinijos, Indijos, Molgolijos, Tibeto, Centrinės Azijos, Bizantijos, Artimųjų Rytų).
Ermitažo savanorių tarnyba
Ermitažo savanorių tarnyba kiekvienam suteikia puikią galimybę prisidėti prie šio pasaulinio garso muziejaus veiklos. Programa ne tik padeda Ermitažui palaikyti užsienio ryšius ir tvarkyti vidaus reikalus, bet taip pat prisideda prie muziejaus personalo ir visuomenės tarpininkavimo, perduodant muziejaus ekspertų žinias žmonėms. Savanoriai taip pat rengia įvairius projektus, tuo pačiu įgyvendinami savo individualius tikslus ir interesus. Bendravimas ir atsakomybės jausmas jaunimui padeda suprasti istorijos bei tradicijų vertę ir būtinybę visa tai išsaugoti ateities kartoms.
Istorija
thumb|[[Jekaterina II |291x291px]]
Ištakos: Jekaterinos II kolekcija
Jekaterina II pradėjo kaupti savo meno kolekciją dar 1764 metais, pirkdama paveikslus iš Berlyno prekiautojo Johano Ernsto Gotckovskio (Johann Ernst Gotzkowsky). Pirklys buvo surinkęs kolekciją Prūsijos karaliui Frydrichui II, kuris galiausiai atsisakė ją pirkti. Taigi Gotckovskis Rusijos imperatorienei parūpino 225 ar 317 paveikslų (apie tai prieštaringai liudija sąskaitų šaltiniai), kuriuos daugiausiai sudarė flamandų ir olandų darbai (nors apie 90 jų nėra tiksliai indentifikuoti). Kolekciją sudarė žymiausių menininkų (Rembranto – 13, Rubenso – 11, Jakobo Jordanso – 7, Antonio van Deiko – 5, Veronezės – 5, Franso Halso – 3, Rafaelio – 2, Hanso Holbeino Jaunesniojo – 2, Ticiano – 1, Jano Steno, Hendriko Golcijaus, Dirko van Babiureno, Hendriko van Baleno ir Gerito van Honthorsto paveikslai. Tikriausiai patys žymiausi Jekaterinai II Gotckovskio parduoti meno kūriniai buvo: Rembranto 1636 metais nutapyta „Danaja“, 1624 metais – „Nuėmimas nuo kryžiaus“, Franso Halso 1650 metais nutapytas „Jauno laikančio pirštinę vyro portretas“. Šie darbai, nupirkti Jekaterinos II kartu su kitais Gotckovskio rinkinio darbais 1764 metais, pasiliko Ermitažo kolekcijoje.
thumb|left|„Vaizdas nuo [[Rūmų krantinė|Rūmų krantinės“ (Karlas Begrovas, 1826). Viduryje iliustracijos – Senasis Ermitažas|339x339px]]
1764 metais Jekaterina II įgaliojo Jurijų Felteną pastatyti priestatą rytėje Žiemos rūmų pusėje, kuris buvo pabaigtas po dvejų metų, 1766-aisiais. Vėliau jis tapo pietiniu Mažojo Ermitažo paviljonu. 1767–1769 metais prancūzų architektas Jean-Baptiste Michel Vallin de la Mothe Nevos krantinėje pastatė šiaurinį paviljoną. 1767–1775 metais priestatai buvo sujungti galerijomis, kuriose Jekaterina II ir patalpino savo kolekcijas. Likęs klasicistinis pastatas dabar yra žinomas kaip Mažasis Ermitažas. Jekaterinos II valdymo laikotarpiu Ermitažas nebuvo viešas muziejus ir retai kam buvo leista apžiūrėti jame saugotas meno vertybes. Jean-Baptiste Michel Vallin de la Mothe taip pat perstatė ir kambarius.
Ermitažo pastatai kaip namai ir darbovietė tarnavo apytiksliai 1000 žmonių, įskaitant ir imperatoriškąją šeimą. Taip pat ir kaip ekstrevagantiška vaidinimų, parodų vieta visiems rusiškiems reliktams, eksponatams ir kitoms meno vertybėms eksponuoti. Daugybė renginių – aukštuomenės maskaradai, iškilmingi priėmimai, svarbios valstybės ir valdžios ceremonijos – vyko būtent šiuose pastatuose. „Ermitažo kompleksas“ buvo Jekaterinos II kūrinys, kuris leido įvairaus pobūdžio šventėms vykti rūmuose, teatre ir netgi Ermitažo muziejuje. Tai padėjo nusistovėti Ermitažui ne tik kaip imperatoriškosios šeimos rezidencijai, bet ir kaip visos Rusijos imperijos paminklui ir simboliui. Šiandien rūmai ir muziejus yra tarsi vienas ir tas pats. Tačiau Jekaterinos II laikais Žiemos rūmai kartu su Rūmų aikšte atliko centrinę viso ko paskirtį. Rūmų aikštė tarnavo kaip Sankt Peterburgo urbanistinis mazgas, kuriame susiėjo visi svarbiausi miesto pastatai. Rūmų aikštės laikysena visada buvo nepaprastai reikšminga miesto vystyme. Vis dėlto XX a. ji, kaip centras, tapo vis mažiau ir mažiau svarbia, nepaisant to, aikštė puikiai išlaikė savo simbolinę prasmę.
thumb|left|[[Žiemos rūmai 2008 metais|319x319px]]
Geriausias kolekcijas Jekaterina II įsigijo pirkdama meno vertybes iš žinomų kolekcininkų palikuonių. 1769 metais Saksonijoje ji nusipirko Brühlo kolekciją, kurią sudarė daugiau nei 600 paveikslų, šimtai graviūrų bei priešinių. Po trejų metų Prancūzijoje su Denio Didro pagalba imperatorienė įsigijo ir Pjero Krozato paveikslų kolekciją. Vėliau, 1779-aisiais, Londone jinai įsigijo kadaise serui Robertui Valpolui priklausiusią 198 paveikslų kolekciją, o iškart po to, 1781 metais, Paryžiuje iš grafo Baudouin – 119 darbų kolekciją.
Graviruoti brangakmeniai ir kamėjos buvo daiktai, kuriuos imperatorienė mėgo kolekcionuoti labiausiai. 2000-ųjų lapkričio inauguracinėje Ermitažo parodoje, kurią atidarė Velso princas, visa galerija buvo paskirta eksponuoti mėgstamiausiems Jekaterinos II daiktams. Šioje galerijoje jos brangakmeniai buvo eksponuojami Deivido Roentgeno sukurtoje, kamėjomis puoštoje vitrinoje. Įdomi detalė – kamėja, kurioje Jekaterina yra vaizduojama kaip pati meno globėja Minerva (ši deivė imperatorienės buvo labai pamėgta ir dažnai daug kur naudojama). Kamėja buvo sukurta josios marčios, didžiosios kunigaikštienės Marijos Fiodorovnos. Tai yra nedidelis Jekaterinos II kolekcijos pavyzdys, kurią sudaro be galo daug senų ir naujų graviruotų brangakmenių ir kamėjų.
Jekaterinai II pavyko įgyvendinti didelį pasiekimą meno pasaulyje. Ji surinko tūkstančius įspūdingų meno šedevrų, svarbių tiek savo dydžiu, tiek verte. Jos 4 000 paveikslų kolekcija tapo dideliu konkurentu seniesiems prestižiniams Vakarų Europos muziejams. Imperatorienė didžiavosi savo kolekcija ir aktyviai dalyvavo meno kūrinių įsigyjimo varžybose, kurios buvo labai paplitusios to meto Europos aukštuomenėje. Meno kolekcijų dėka valdovė įgijo Europos pripažinimą, vaizduodama Rusiją kaip šalį su apsišvietusia visuomene (tai buvo kitas žygdarbis, kuriuo didžiavosi Jekaterina II). Imperatorienė labai daug investavo į savo meno globėjos įvaizdį. Labiausiai jai patiko deivė Minerva, kurios savybės, anot klasikos tradicijos buvo karo meistriškumas, išmintis ir visų menų globa. Pasivadinusi Jekaterina Minerva, valdovė kūrė naujas literatūros ir kultūros institucijas, daugelyje projektų dalyvavo pati (pavyzdžiui, kartais net rašė pjeses). Savęs tapatinimas su deive Minerva gali būti suprantamas kaip to meto Rusijos tradicija užsiimti švietėjiška parama ir globa.
XX a. plėtra
thumb|[[Rafaelis|Rafaelio lodžijos|363x363px]]
1815 metais imperatorius Aleksandras I nupirko 38 paveikslus iš Žozefinos de Bogarnjė įpėdinių. Dauguma šių paveikslų buvo prancūzų pagrobti Kaselyje vykusio karo metu. Rembranto kolekcija Ermitaže tuo metu buvo pati didžiausia pasaulyje. Tarp imperatoriaus pirkinių buvo ir pirmosios keturios klasicistinės italų skulptoriaus Antonijo Kanovos skulptūros, kurios įėjo į Ermitažo kolekciją. Galiausiai imperatoriaus kolekcijos buvo praturtintos graikų ir skitų artefaktais, atkastais Rusijos imperijos teritorijoje.
1840–1843 metais Vasilijus Stasovas perkūrė Mažojo Ermitažo pietinio paviljono interjerus. 1838-aisiais Nikolajus I įgaliojo vokiečių neoklasikos architektą Leo von Klenzę suprojektuoti viešojo muziejaus pastatą. Muziejaus erdves kurti buvo numatyta prie pat Mažojo Ermitažo, tad Šepelevo rūmus ir karališkuosiuos įtvirtinimus teko išgriauti. Konstrukcija 1842–1851 metais buvo prižiūrima rusų architektų Vasilijaus Stasovo ir Nikolajaus Jefimovo, o vėliau su Rafaelio lodžijomis inkorporuota į Kvarengio sparną.
1851 metais Venecijos muziejuje buvo įsigyta Kristoforo Barbarigo kolekcija, kurioje buvo penki Ticiano paveikslai. Visi Ticiano paveikslai, išskyrus Jekaterinos II pirktą „Danają“, atgabenti į Sankt Peterburgą kaip dalis Barbarigo kolekcijos.
Naujasis Ermitažas buvo atidarytas publikai 1852-ųjų vasario 5 dieną. Tais pačiais metais pasirodė ir Ermitažo Egipto kolekcija, daugiausia sudaryta iš Nikolajaus I žento Liuchtenbergo grafo padovanotų daiktų. Tuo metu, 1851–1860-aisiais, buvo nuspręsta perdaryti Senojo Ermitažo interjerus (arch. Andrėjus Štakenšneideris). Šiose patalpose turėjo būti patalpinti valstybės asamblėja, ministrų kabinetas ir valstybiniai apartamentai. Andrėjus Štakenšneideris 1851–1858 metais sukūrė Paviljono salę šiauriniame Mažojo Ermitažo paviljone.
thumb|left|Istorinis muziejaus įėjimas (portikas, paremtas atlantų skulptūromis)|320x320px
Iki 1920-ųjų muziejaus įėjimas buvo po portiku, paremtu iš pilko Suomijos Sortovalos granito pagamintų penkiametrinių atlantų skulptūrų, viduryje pietinio Naujojo Ermitažo pastato fasado.
1861 metais Šventojo sosto įgaliotas Džampietras Kampana nupirko nemažai Ermitažo meno vertybių, kurias daugiausia sudarė Klasikos senienos (daugiau nei 500 vazų, 200 bronzinių ir dar nemažai marmurinių statulų).
1865 metais Ermitažas įsigijo Leonardo da Vinčio „Madona Litą“ (it. Madonna Litta), o 1870-aisiais ir Rafaelio „Konestablio Madoną“ (it. Connestabile Madonna). 1884 metais Paryžiuje Rusijos imperatorius Aleksandras III nusipirko Aleksandro Basilevskio Europos viduramžių ir Renesanso artefaktų kolekciją. 1885 metais Arsenalo ginklų ir šarvų kolekcija, pradėta rinkti dar Aleksandro I, iš Caro kaimo Jekaterinos rūmų buvo pergabenta į Ermitažą. 1914 metais Leonardo da Vinčio „Benua Madona“ (it. Benois Madonna) papildė minėtą kolekciją.
Po Spalio revoliucijos
Iš karto po 1917-ųjų metų Revoliucijos imperatoriškasis Ermitažas ir Žiemos rūmai, ankstesnė imperatoriaus rezidencija, buvo paskelbti valstybiniais muziejais ir galų gale tiesiog „sulieti į vieną“.
Ermitažo parodos buvo išplėstos – išdėliotos po keletą rusų carų rūmų ir privačių vilų. Bolševikams pradėjus nacionalizaciją, visos kolekcijos buvo perskirstytos iš naujo po svarbius sovietų valstybinius muziejus. Ypač pažymėtinas buvo senųjų meistrų anplūdis iš paties Sankt-Peterburgo ir jo rajonų, taip pat ir Jekaterinos, Aleksandro, Straganovo ir Juzupovo rūmų.