cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vasario 14
Vasario 14 yra 45-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių. Nuo šios dienos iki metų galo lieka 320 dienų (keliamaisiais metais – 321).
Vardadieniai
Gustautas – Gustautė – Gutautas – Gutautė – Kirilas – Lijana – Lilė – Liliana – Saulė – Saulius – Valentas – Valentina – Valentinas – Valius – Vilmantas
Antanas Olšauskas (1863)
Antanas Olšauskas (1863 m. birželio 13 d. Aštruliai, Liudvinavo valsčius, Marijampolės apskritis – 1942 m. gegužės 10 d. Čikaga, JAV) – Lietuvos leidėjas, bankininkas, redaktorius.
Biografija
1889 m. atvyko į JAV, apsigyveno Čikagoje ir pradėjo dirbti „Gazeta Polska“ leidėjo Vlado Dynevičiaus spaustuvėje. Nuo 1891 m. dirbo rinkėju „Nowe Žycie“ spaustuvėje. 1893-1895 m. redagavo laikraštį „Lietuva“, iki 1917 m. ir laikraščio leidėjas. Dėl ūkinių sunkumų 1917 m. laikraštį „Lietuva“ pardavė J. Bičiūnui ir A. Pajauskui. Leidykloje 1894-1917 m. išleido 131 knygą, iš jų 45 originalias. Savo knygų kolekciją padovanojo Lietuvių mokslo draugijos bibliotekai.
Bitė (reikšmės)
Taip pat gali reikšti autorių vardus ar slapyvardžius:
Bitė − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Bitienė (ištekėjusi moteris) ir Bitaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Liepynė (Vilnius)
Liepynė (arba Laurų sodai) – Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurės rytus nuo miesto centro, 1 km į pietvakarius nuo Antavilių, kairiajame Neries krante, prie kelio. Prateka Antavilio upelis. Kolektyviniai sodai (Laurų SB). Pietuose ribojasi su Lakštingalų sodais (Pečiukais), iš šiaurės supa miškas. Liepynės girininkija yra Pečiukuose, o Laurų nausėdijų getas toliau šiaurės vakaruose.
Liepynę aptarnauja 17 nr. autobusas (Laurų st.).
Istorija
1931 m. Antavilių Liepynės (Lipówka Antowilska) palivarke gyveno 4 gyventojai.
1384 m.
1384 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuoti
Aukštutinės Alpės
Aukštutinės Alpės (05)  – Prancūzijos departamentas šalies pietryčiuose, Provanso-Alpių-Žydrosios pakrantės regione. Prefektūra Gape.
Departamente 2 apskritys, 30 kantonai, 20 municipalinis susivienijimas ir 177 komunos.
Istorija
Įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymu nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė dalį Domeno bei šiaurės Provanso provincijų. 1800 m. Monestjė Dambelio kantonas prijungtas prie Izero departamento, 1811 m. Barselonetės kantonas prijungtas prie Aukštutinio Provanso Alpių departamento. 1947 m. patikslinta siena su Italija.
1794 m. buvo 186 komunos, 1836 m. – 189, 1896 m. – 187, 1942 m. – 184, 1945 m. – 182, 1963 m. – 179, 1975 m. – 175 komunos.
Geografija
Departamentą supa Aukštutinio Provanso Alpių, Dromo, Izero, Savojos departamentai bei Italija.
Svarbiausi miestai – Gapas, Briansonas, Embrunas, turintys savo aglomeratus. Sent Verano komuna išsidėsčiusi aukščiausiai Europoje – 2042 m. aukščiau jūros lygio. Gapo prefektūra pati „aukščiausia“ Prancūzijoje, o Briansonas – miestas rekordininkas. Vidutinė departamento altitudė – 1000 m., aukščiausia vieta – 4000 m.
Gyventojai vadina save aukštalpiečiais (Haut-Alpins), jų nuolat mažėjo, kol buvo pradėta kurti turizmo industrija. 1954 m. buvo 85 067, 1962 m. – 87 436, o 1990 m. – jau 113 300 gyventojų.
Ekonomika
Vyrauja turizmo ir sporto infrastruktūra. Vasarą idealios sąlygos alpinizmui ir kalnų turizmui. Slidinėjimo trasos daugiausia vidutinio ir didelio nuotolio. Tajaro ir Sant Krepino komunose yra aerodromai parašiutizmo mėgėjams. Nemažai istorinių paminklų, įtvirtinimų, pilių, archeologinių vietovių. Lankomos Valon diu Furnelio sidabro kasyklos.
Politika
Generalinę tarybą sudaro 31 narys, kurie renkami kas treji metai šešerių metų kadencijai. 15 jų išrinkti 2001 m., 16 – 2004 m. Generalinės tarybos pirmininkas Ogiustas Triufemas.
Deimantas Petravičius
Deimantas Petravičius (g. 1995 m. rugsėjo 2 d.) – saugo arba puolėjo pozicijose žaidžiantis Lietuvos futbolininkas.
Karjera
Žaidė Anglijoje, Lenkijoje.
Nuo 2017 m. Škotijoje žaidė Motherwell FC ir Falkirk FC ekipose.
2019 m. birželį tapo kazachų „Okžetpes“ klubo nariu. Premjer lygoje sužaidė 5 rungtynes.
2020 m. sausio 30 d. pranešta, kad žaidėjas palieka Kazachstaną ir grįžta į Škotiją, kur iki sezono pabaigos atstovaus Queen of the South FC.
Žaidimas rinktinėje
Lietuvos vyrų futbolo rinktinėje debiutavo 2013 m. lapkričio 18 d. draugiškose rungtynėse prieš Moldavijos rinktinę. Paskui nuo 2016 m. buvo ilga pertrauka, kai dėl traumų nebuvo kviečiamas į rinktinę. Turėjo galimybę kovoti vilkint rinktinės marškinėlius 2018 m. rudenį.
Vengrijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Vengrijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
2009–2010 m. Lygos taurė
A grupė: B grupė:
Finalas:
Talsų savivaldybė
Talsų savivaldybė – administracinis vienetas vakarų Latvijoje, Kurše, Irbės sąsiaurio ir Rygos įlankos pakrantėje. Ribojasi su Ventspilio, Kuldygos ir Tukumo savivaldybėmis. Plotas 2750,6 km², 35 699 gyventojai (2021 m.). Administracinis centras – Talsai.
Istorija
Dabartinė savivaldybė sudaryta 2021 m. liepos 1 d., sujungus Dundagos, Mėrsrago, Ruojos ir ankstesniąją Talsų savivaldybę. Savivaldybės teritorija atitinka iki 2009 m. administracinės-teritorinės reformos gyvavusio Talsų rajono ribas.
Ankstesnioji Talsų savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Talsų rajono dalies. Buvo suskirstyta į 4 miestus ir 14 valsčių, turėjo 1763,9 km² plotą ir 27 391 gyventoją (2021 m.). Administracinis centras buvo Talsuose.
Suskirstymas
Savivaldybė skirstoma į 18 valsčių ir 4 miestus:
Biendziuga
Biendziuga  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 14 km į pietus nuo Michalovo ir apie 39 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Per kaimą teka Narevo upė.
Seldžiukai
Seldžiukai, arba Seldžiukidai – tiurkų kilmės Irano valdovų dinastija, kilusi iš Turano. Visą Didįjį Iraną valdė 1037–1157 m. Jų valdyta valstybė vadinama Didžiąja Seldžiukų imperija. Vėliau dinastijos atšakos valdė smulkesnes valstybes, atsiradusias suskilus imperijai.
Ankstyvoji Seldžiukų imperijos sostinė buvo Nišapūras, vėliau Rajus, vėliau Isfahanas. Nuo 1118 m. imperija turėjo dvi sostines: rytinę Merve ir vakarinę Hamadane.
Istorija
Tiurkai seldžiukai buvo ogūzų tiurkų dalis, kuri klajojo Turano stepėse. Vadovaujant karvedžiui Seldžiukui, X a. jie apsistojo Chorezmo regione, kur priėmė islamą. Tuo metu Chorezmą valdė Mamunidai (Samanidų vasalai). Kuomet Transoksianą nusiaubė Karachanidai, o Chorasaną Gaznevidai, seldžiukai pasinaudojo kilusiu chaosu ir migravo į Kopetdago priekalnes (dab. pietų Turkmenistanas).
Valstybės įkūrėjas buvo Tugrulbegas, kuris užėmė Nišapūrą ir Mervą, ir iš čia vykdė karinius žygius, kol sutriuškino Gaznevidų armiją. Tai nulėmė, jog Seldžiukai gavo didžiumą Gaznevidų imperijos teritorijų. Abasidų kalifas juos pripažino oficialiais Chorasano valdytojais. 1055 m. Seldžiukų armija pasiekė Bagdadą, kur nuvertė Bujidų valdžią ir su kalifo palaiminimu perėmė valdžią Irake.
Tugrulbego įpėdinis Alp Arslanas plėtė imperiją į vakarus, kovodamas su Bizantijos imperija, Gruzijos karalyste ir Armėnija. Po pergalingo Manzikerto mūšio 1071 m., tiurkams atsidarė vartai į Mažąją Aziją, iš kurios pasitraukus Bizantijos armijai, liko politinis vakuumas. Čia Alp Arslanas siuntė savo karvedžius, kurie užimtose teritorijose įkūrinėjo savo valstybėles. Taip įsikūrė Rumo sultonatas, Danišmendai, saltukidai, Artukidai ir kiti beilikai, kurie tik nominaliai pripažino Seldžiukų imperijos valdžią.
Imperija labiausiai išsiplėtė valdant Melikšachui. Tuo metu Selždiukų imperijai ištikimybę prisiekė teritorijos nuo Mažosios Azijos iki Kinijos. Abasidų kalifai jį titulavo Rytų ir Vakarų Sultonu. Valstybėje pradėta puoselėti kultūra, steigiami universitetai. Imperija išgyveno aukso amžių.
1092 m. mirus Melikšachui, nebeliko centrinės valdžios, ir dėl sosto varžėsi keturi sūnūs bei tolimesni giminaičiai. Jie visi valdė iš skirtingų imperijos miestų. Iš vakarų puolė krikščionys, rengiantys kryžiaus žygius, iš šiaurės plėtėsi Gruzija. 1118 m. pergalę šventė Ahmadas Sandžaras, sugebėjęs apjungti didžiumą teritorijų. Jis pradėjo administruoti imperiją iš dviejų sostinių - Mervo ir Hamadano, kurios kontroliavo atskiras valstybės dalis. Hamadano seldžiukų atšaka buvo laikoma jaunesniąja, kai pats Ahmadas Sandžaras valdė iš Mervo. Be to, atskirose dalyse suformuotos tik nominaliai priklausomos valdos, kurias valdė atabegai. Tarp jų buvo Farso Salguridai, Azerbaidžano Eldegizidai, Sirijos Buridai, Šiaurės Mesopotamijos Zangidai.
Ahmadas Sandžaras netrukus neteko ryčiausių provincijų, kurias paveržė Karakitajai. Be to, sultoną įkalinus, seldžiukų valdžia vėl nusilpo. Vietoj to, iš rytų augo nauja Chorezmo imperija. 1153 m. chorezmšachai užėmė seldžiukų sostinę Mervą, o 1194 - Hamadaną, taip pabaigdami imperijos viešpatavimą.
Seldžiukidų valstybės
Nuo XI a. pabaigos Seldžiukų imperija sparčiai byrėjo, ir jo teritorijoje atskiros seldžiukidų šakos valdė atskiras teritorijas:
Vilniaus taboras
Vilniaus (Kirtimų) taboras – čigonų (romų) taboras, kuris buvo įsikūręs Vilniaus pietiniame pakraštyje, Naujininkų seniūnijoje, Kirtimų mikrorajone. Tai buvo didžiausias ir seniausias Lietuvos taboras, didžiausios čigonų koncentracijos vieta Baltijos šalyse.
Istorija
Taborą sudarė trys dalys – Aukštutinis (Viršutinis) taboras, įsikūręs Čigonų gatvėje, Užusienio miško apsuptyje, Žemutinis (Apatinis) taboras, įsikūręs Meistrų gatvės gale, prie geležinkelio atšakos ir kitapus Vilniaus–Lydos geležinkelio esantis Rodūnios kelio taboras. Aukštutinis taboras susidarė apie 1956 m., priėmus sėslumo įstatymus; jame gyveno leči romai – vietiniai Lietuvos ir Lenkijos romai. Žemutiniame tabore gyveno kotliarai, apie 1947 m. atsikraustę iš Moldavijos. Greta stovi Kirtimų geležinkelio stotis, atvyksta 3 ir 4 maršrutų autobusai.
Tabore 2016 m. buvo apie 80 gyvenamųjų būstų. Seniau jų skaičius siekė apie 100. Visi jie pastatyti nelegaliai. Vienintelis legalus namas buvo mūrinis daugiabutis Žemutiniame tabore. 2005 m. ten buvo registruota 511 žmonių. Taboras pasižymėjo skurdžiomis gyvenimo sąlygomis, garsėjo kaip prekybos narkotikais (heroinu) centras. Aukštutinis taboras buvo tvarkingesnis, ten gyvenantys čigonai buvo katalikai. Dalis namų turėjo elektrą, veikė palydovinė televizija. Žemutinis taboras, kuriame gyveno čigonai stačiatikiai, buvo skurdesnis, sudarytas iš keliolikos trobesių.
2020 m. panaikintas. Dalis teritorijos bus skirta sandėliavimui, logistikai, o likusi išliks valstybiniu mišku.
Aurimas Babkauskas
Biografija
Tėvas Bronius Babkauskas. 1963–1972 m. ir 1981–1991 m. Panevėžio dramos teatro, 1972–1976 m. Jaunimo teatro aktorius. Panevėžio dramos teatre sukūrė daugiau, kaip 40 vaidmenų. Filmavosi Lietuvos kino studijos, „Lenfilm“, „Belarusfilm“, 15 vaidmenų sukūrė televizijos filmuose.
Vaidmenys
Panevėžio dramos teatre:
Jaunimo teatre:
Kine:
1952 m.
1952 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Mirtys
Nedatuota
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Pierija
Pierija, arba Pieridė  – senovinė sritis dabartinės Graikijos teritorijoje, dalis senovinės Makedonijos. Dabar buvusioje Pierijoje yra to paties pavadinimo administracinis vienetas – Pierijos nomas.
Pavadinimas siejamas su Homero „taukai“, kas metaforiškai reiškė gr. πίειραν ἄρουραν 'derlinga žemė'.
Tėrvetės savivaldybė
thumb|220px|left|Tėrvetės savivaldybės administracija [[Zelmeniai|Zelmeniuose 2010 m.]] Tėrvetės savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas pietų Latvijoje, Žiemgaloje. Administracinis centras – Tėrvetė. Savivaldybė sudaryta 2002 m. reformos metu iš Duobelės rajono dalies. Buvo suskirstyta į 3 valsčius: Augstkalnės, Bukaišių ir Tėrvetės. Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Duobelės savivaldybės.
Pierija
Geografija
Pierija buvo derlingų žemumų teritorija, prisiglaudusi prie Termos įlankos iš vakarų. Nuo Aukštutinės Makedonijos vakaruose ją skyrė Pierijos kalnai, mitologijoje laikomi Orfėjo ir mūzų gimtine. Į Pietus nuo Pierijos buvo Olimpo kalnas, kuris buvo simbolinė riba su Tesalija. Šiaurėje regionas siekėsi su kita lyguma – Botija, kurioje gimė Makedonijos karalystė.
Istorija
Antikos laikais Pierijoje kurį laiką gyveno trakai pierai, kuriuos IX a. pr. m. e. (808 m. pr. m. e.) prisijungė prie Makedonijos. Pierija buvo prijungta prie senosios Makedonijos karalystės ir tapo antrąja šios karalystės provincija (greta Botijos). Vietos gyventojus makedonai išstūmė iš gimtųjų vietų, ir šie persikraustė šiaurėn, už Strimono upės. Jų antroji tėvynė žinoma kaip Pieris.
Maždaug tuo metu pakrantėje graikai kūrė savo kolonijas (miestus-valstybes), tarp kurių buvo Metonė, Dionas, Pydna, Herakleonas, Platomonas, Leibetra, Pimplija. IV a. pr. m. e. II pusėje šie poliai, kaip ir kitos graikų kolonijinės teritorijos (Migdonija, Chalkidikė) buvo prijungti prie Makedonijos karalystės ir tapo istorinio Makedonijos regiono dalimi.
146 m. pr. m. e. Ketvirtojo Makedonijos karo metu teritorija buvo prijungta prie Romos imperijos, šiai skylant kraštas tapo Bizantijos dalimi.
VILNIUS TECH Elektronikos fakultetas
VILNIUS TECH Elektronikos fakultetas  – Vilniaus Gedimino technikos universiteto struktūrinis padalinys.
Istorija
1961 m. įkurtame Kauno politechnikos instituto Vilniaus filiale išleistos dvi elektros energijos tiekimo specialybės inžinierių laidos. 1962 m. liepos 1 d. įsteigtas Prietaisų gamybos fakultetas su pirmuoju dekanu S. Marazu ir prodekanu L. Janulioniu. 1964 m. fakultete veikė keturios katedros: Bendrosios fizikos, Elektrotechnikos, Matematikos ir Radijo aparatūros technologijos. Tuo metu fakultetas dieniniame skyriuje rengė garso technikos, radijo aparatūros konstravimo ir gamybos inžinierius, o vakariniame – elektros pavarų ir pramonės įrenginių automatizavimo specialistus, radijo aparatūros konstruktorius ir technologus. 1966 m. nuo Elektrotechnikos katedros atsiskyrusi Skaičiavimo technikos ir matematikos katedra rengė matematinių skaičiavimo mašinų ir programavimo inžinierius. Nuo 1967 m. lapkričio 1 d. fakulteto dekanu tapo Česlovas Teišerskas. 1966–1969 m. laikotarpiu veikė Radioelektronikos katedra, vadovaujama doc. J. Stanaičio.
Dideli pokyčiai įvyko 1969 m. Įkurtame Vilniaus inžineriniame statybos institute fakultetas pavadintas Automatizacijos fakultetu. Jame buvo trys katedros: Elektrotechnikos, Elektros pavarų ir Radijo aparatūros technologijos. Fakultete liko tik vakarinis skyrius. Dieninio skyriaus studentai ir dalis dėstytojų išvyko į Kauną ir ten įkūrė KPI Radijo aparatūros konstravimo katedrą. Todėl vienu metu fakultetas buvo vadinamas Vakariniu. 1978 m. kovo 6 d. fakulteto dekanu tapo doc. Zenonas Vainoris, tačiau greitai jis buvo pakviestas dirbti į Aukštojo mokslo ministeriją. Jo pareigas perėmė ir iki 1991 m. fakultetui vadovavo doc. Algirdas Seilius. Vyriausybės nutarimu 1987 m. fakultete vėl atidarytas dieninis skyrius ir jis tapo KPI Vilniaus fakultetu. Jame buvo dvi profilinės ir viena bendroji katedra.
Autonomiškai organizuotos radijo aparatūros konstravimo ir gamybos bei elektros įrenginių ir autonatizavimo specialybių inžinierių studijos dieniniame ir vakariniame skyriuose. 1991 m. fakultetas sugrįžo į Vilniaus technikos universitetą ir tapo Elektronikos fakultetu. Jo dekanu išrinktas doc. Kazimieras Maceika. Šiuo laikotarpiu susiformavo dviejų specialybių: automatikos ir radioelektronikos trijų pakopų – bakalaurų, magistrantūros ir doktorantūros – studijos su galimybe pasirinkti įvairias specializacijas.
Katedros
Fakultete veikia šios katedros:
Elektroninių sistemų katedra
Radijo technologijos katedra įkurta 1964 m. 1966 m. ši katedra suskilo į Radijo technologijos ir Radioelektronikos katedras. 1991 m. atkurta Radioelektronikos katedra. 2000 m. Radioelektronikos katedros vedėju išrinktas prof. habil. dr. Romanas Martavičius.
Katedrai priklauso Elektroninių sistemų mokomoji laboratorija.
Elektros inžinerijos katedra
Elektros inžinerijos katedra yra viena iš naujausių Vilniaus Gedimino technikos universiteto katedrų (įkurta 2017 m.) sujungus Elektrotechnikos ir Automatikos katedras. Šiuo metu katedroje dirba: 6 profesoriai, 10 docentų, 13 lektorių, 2 asistentai. Pirmosios pakopos studentams dėstomi robotikos, elektrotechnikos, elektronikos, techninio sistemų valdymo, pastatų elektros tinklų ir automatikos, šviesos technikos, elektros tinklo, elektros sistemų ir kiti moduliai. Studijos pirmoje pakopoje vykdomos lietuvių kalba, antrosios pakopos studijos vykdomos anglų ir lietuvių kalbomis.
=== Kompiuterijos ir ryšių technologijų katedra === 1964 m. buvo įkurta Radijo aparatūros technologijos katedra. 1966 m. nuo Radijo aparatūros technologijos katedros atskilo doc. J. Stanaičio vadovaujama Radioelektronikos katedra. 1969 m. KPI Vilniaus filialas buvo reorganizuotas į VISI. Dieninio skyriaus studentų grupės ir dalis katedrų dėstytojų buvo perkelti į KPI. VISI liko viena – Radijo aparatūros technologijos katedra. 1991 m. Radijo aparatūros technologijos katedra padalyta į dvi – Radioelektronikos ir Radijo aparatūros katedras.
2000 m. Radijo aparatūros katedros vedėju išrinktas prof. habil. dr. Julius Skudutis. 2004 m. Radijo aparatūros katedra pavadinta Kompiuterių inžinerijos katedra.
Katedrai priklauso Kompiuterių inžinerijos mokomoji laboratorija.
San Chuanas (Argentina)
San Chuanas  – miestas vakarinėje Argentinoje, Kujo regione, Tulumo slėnyje. San Chuano provincijos administracinis, ekonominis ir kultūrinis centras. Miestas įsikūręs 650 m aukštyje. Gyvena 112 tūkst. gyventojų (2001 m.), o su aplinkine metropolija – 447,0 tūkst. (2007).
Klimatas
Būdingas sausas ir kontrastingas klimatas. Didelis dienos ir nakties temperatūrų skirtumas. Sausio mėnesio temperatūros artimos 27 °C, bet gali pakilti iki 34 °C. Tuo tarpu liepą gali nukristi iki 7 °C. Nei vieną mėnesį kritulių neiškrenta daugiau nei 20 mm. Labiausia tikėtini krituliai vasarą.
Istorija
Miestą 1562 m. birželio 13 d. įkūrė Kujo regiono gubernatorius Juan Jufré ir suteikė jam San Juan de la Frontera vardą, pagal netoliese tekančią San Chuano upę. 1593 m. miestas dėl potvynio pasitraukė nuo upės 2,5 km į pietus. Kolonijiniais laikais San Chuanas buvo ramus miestelis. Išsivadavimo metais vyko aršios kautynės. 1811 m. San Chuane gimė Argentinos prezidentas ir rašytojas Domingas Faustinas Sarmientas. 1944 m. sausio 15 d. 20:50 įvyko galingas 7,8 balo pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. Dauguma miesto pastatų buvo sugriauta, mieste ir apylinkėse žuvo apie 10 tūkst. žmonių. Netrukus San Chuanas atstatytas: namų aukštis apribotas iki 7 aukštų, dauguma pastatyti pagal antiseismines technologijas, miestas modernizuotas, praplėstos gatvės.
Susisiekimas
San Chuanas – svarbus provincijos transporto mazgas. Keliai veda į San Luisą, Mendosą, San Chose de Chačalį. Geležinkeliai į Kordobą, San Chose de Chačalį, Mendosą ir kitus miestus. 12 km į pietvakarius yra Domingo Faustino Sarmiento oro uostas, iš kurio vyksta skrydžiai į Mendosą ir Buenos Aires.
Ekonomika ir švietimas
Didelio vyndarystės rajono centras. Vyno pramonė. Taip pat yra kitų maisto pramonės, bei cemento gamybos įmonių. Vandeniu miestą aprūpina Quebrada de Ullum užtvanka. Yra San Chuano universitetas.
Antanas Jankauskas (1910)
Antanas Jankauskas (1910 m. gegužės 21 d. Pagomerčių k., Radviliškio raj. – 1975 m. balandžio 28 d. Kaune) – vargonininkas, muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Vadovavo gausiems vaikų ir vyresniųjų klasių mišriesiems ir merginų chorams, kuriuos parengdavo miesto ir respublikinėms dainų šventėms, prizines vietas su jais laimėdavo chorų apžiūrose ir konkursuose. Buvo Kauno miesto dainų švenčių dirigentas, moksleivių muzikinio auklėjimo klausimais rašė „Muzikos baruose“.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Juozas Oguzas
Juozas Oguzas (g. 1921 m. lapkričio 1 d. Lodzėje, Lenkija) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, pedagogas.
Biografija
1952 m. baigė Sąjunginio neakivaizdinio teisės instituto Vilniaus filialą, 1961 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją.
1940-1941 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ literatūrinis darbuotojas, 1941-1945 m. – Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos karys. 1945-1946 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas, 1946-1984 m. dirbo „Valstiečių laikraščio“ redakcijoje, 1959-1984 m. redaktoriaus pavaduotojas. 1953-1982 m. dėstė Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedroje. Daugiausia rašė žemės ūkio ekonomikos klausimais, paskelbė apybraižų kaimo tematika.
1385 m.
1385 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Rugpjūtis
Katherine Moennig
Katherine (Sian) Moennig (g. 1977 m. gruodžio 29 d. Filadelfijoje) – JAV aktorė.
K. Moennig yra kilusi iš žinomos Holivudo aktorių šeimos. Jos motina buvusi Broadway – šokėja, vaidinusi įvairiuose filmuose, pavyzdžiui, Funny Girl, tėvas – smuikų gamintojas. Taip pat jos artima giminaitė yra Oskaro prizo laimėtoja Gwyneth Paltrow.
Biografija
Moennig karjera prasidėjo 1987 metais teatre vaikams. Ten jinai parašė improvizuotą Mikės pūkuotuko versiją, kurioje ir pati suvaidino. Pabaigus mokyklą, Katherine išvyko į Niujorką, kur baigė American Academy of Dramatic Art. Vėliau du mėnesius atliko praktiką Williamstown teatrų festivalyje ir gavo vieną nesvarbią rolę Šekspyro komedijoje As You Like It.
Aktorės debiutas televizijų serialuose buvo 2000 metais filme Young Americans, kuriame suvaidino mergaitę apsimetančią berniuku tam, kad patektų į svarbią Rawley akademiją.
Nuo 2004 iki 2009 Katherine Moennig atliko vieną iš pagrindinių vaidmenų JAV-seriale The L Word, įkūnijusi androgeniškos išvaizdos plaukų stilistę Shane McCutcheon.
2009 metais aktorė vaidino serijale Three Rivers gydytoją Dr. Miranda Foster.
Nuo 2019 vyksta The L Word: Generation Q (The L Word pratęsimas).
Henrikas Šablevičius
Henrikas Šablevičius (1930 m. gruodžio 20 d. Lyduvėnuose, Raseinių rajone – 2004 m. balandžio 26 d.) – lietuvių kino režisierius, dokumentinio kino kūrėjas, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Kino ir televizijos katedros įkūrėjas.
Boltrikai
Boltrikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Henrikas Šablevičius
Biografija
1951 m. baigė LTSR dramos teatro studiją, dirbo aktoriumi Kauno jaunojo žiūrovo teatre, režisieriaus asistentu Lietuvos kino studijos "Dokumentikos" susivienijime, kino režisieriumi Valstybiniame televizijos ir radijo komitete. Nuo 1971 m. – Lietuvos kino studijos režisierius.
Filmografija
Parašė scenarijų novelei „Paskutinis šūvis“ filme „Gyvieji didvyriai“ (rež. Arūnas Žebriūnas). Režisavo Lietuvos televizijos spektaklius, sukūrė vaidybinį filmą „Mažos mūsų nuodėmės" (1979), dokumentinius filmus „Mūsų vasara"(1963), „Muzikinis kaleidoskopas" (1965), „Atspindžiai" (1968), „Altajaus montažas" (1969), „Moteriški žaidimai" (1969), „Provincijos beieškant" (1970), „Aš, vargšas karalius", (1971), „Saulės ratas" (1972), „Velns išmislijo tekinį" (1972), „"Mūsų - trylika" (1972), „Apolinaras” (1973), „Kelionė ūkų lankomis” (1973), „Liuob šokt, liuob dainuot" (1974), „Oranžinė legenda” (1975), „Žiniuonė" (1975), „Kretingos medinukai" (1976), „Padangių laumžirgiai" (1976), „Didžioji iliuzija” (1977), „Nuplaukiančio laivo metas" (1977), „Suvalkietiškas pagyvenimas" (1982), „Vivat, dinamika" (1983), „Barnabas stipruolis" (1984), „Estų kalbos pamoka" (1984), „Dainoriai" (1985), „Bėgantis labirintu" (1985), „Žmogus, einantis namo” (1986), „Imu jūsų duoną" (1987), „Medžio atmintis" (1987), „Pabuvam savam lauki" (1988), „Sustingęs tvermės metas", 1990, „Už tėvynę Lietuvą" (1991), „Memento mori" (1992), „Laba diena - god dag" (1993), „Žingsniai alėjos gale" (1994), „Regėjimai" (1995), „,Dzūkų kiemas" (1997), „Pasmerktas myriop" (1999), „Neatėjo" (1999), „Peržengę ribą" (1999), „Genties sambūris" (2000).
Biržai (reikšmės)
Biržais vadinama:
Magistralinis kelias A4 (Latvija)
A4 - Baltežeras - Saulkalnė - Latvijos magistralinis kelias; Rygos aplinkkelio dalis. A4 eina dalis E77.
Kelias kerta Didžiosios ir Mažosios Juglas.
Sodalė
Sodale vadinami kaimai:
Birutė (Radviliškis)
Birutė – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Alksniupių. Greta yra numelioruota Birutės pelkė. Ties kaimu kertasi vieškeliai ir, tuoj vakaruose dunkso Radvilonių miškai. Išlikę tradicinės architektūros Amalijos palivarko statinių.
Istorija
Kaimas Birutės vardu pavadintas 1926 m. – šis vardas suteiktas išparceliuoto Šeduvos valsčiaus Amalijos dvaro daliai.
Vengrijos futbolo varžybos 2010–2011 m.
Vengrijos futbolo varžybos 2010–2011 m.
Skampavėja
Skampavėja (, ar scampavoya) – greita karinė mažoji galera, XVIII a. naudota Rusijos kariniame laivyne.
Teigiama, kad pavadinimas kilęs iš italų kalbos: scampare 'gelbėti, sprukti' + via 'kelias, tolyn'. Dar vadintos pusgalerėmis.
Skampavėjos būdavo iki 30 m ilgio, iki 5,5 m pločio, grimzlė neviršijo 1 m. Varomos 12-18 porų irklų, turėjo 1-2 stiebus su trikampėmis burėmis.
Skampavėjas naudojo kariuomenei pervežti, desantams išlaipinti ir paremti ugnimi, žvalgybai ir apsaugai šcheruose.
Istorija
Pirmąsias skampavėjas ėmė statyti Petro I laikais Oloneco statyklose 1703 m., nuo 1712 m. – ir Sankt Peterburgo statyklose ir naudojo iki XVIII a. pabaigos. Naudojo karuose su švedais Baltijos jūroje. Tai buvo laikai, kai galeros kaip kariniai laivai jau išnyko, jų vietą užėmė kariniai burlaiviai. Tačiau Suomijos ir Skandinavijos pakrantėse, nusėtose šcherais, fiorduose skampavėjos buvo labai naudingos. Burlaiviai šcheruose buvo nepatogūs, kadangi krantai ir uolos užstojo vėją, burlaiviai neturi atbulinės eigos. Tuo tarpu skampavėjos ir kitos mažosios galeros plaukia ir be vėjo, gali apsisukti vietoje, turėjo maža grimzlę. Skampavėjas naudojo ir kaip burlaivių vilkikus nesant vėjo.
1714 m. Rusijos Baltijos laivynas turėjo 27 linijinius laivus (42-74 patrankų), 9 fregatas (18-32 patrankų), 177 skampavėjas ir brigantinas. Skampavėjas naudojo ir Dunojuje bei Juodojoje jūroje karuose su osmanais.
Skampavėjos kovojo Ganguto mūšyje 1714 m. liepos 27 d. ir Grengamo mūšyje 1720 m., kuriuose Rusija įveikė Švedijos laivyną.
Liepkalnis (Vilnius)
Liepkalnis – Vilniaus miesto dalis, esanti į rytus nuo Naujininkų ir į pietus nuo Rasų. Liepkalnio stačiatikių, Karaimų ir totorių kapinės, Vilniaus Šv. Eufrosinijos Polockietės cerkvė. LFF stadionas. Liepkalnyje yra įsikūrusi Lietuvos futbolo federacija.
Veikia slidinėjimo centras Žiemos trasa.
Istorija
1905 m. Rudaminos valsčiaus Liepkalnio (Lipovkos) priemiestyje gyveno 841 žmogus. 1931 m. – 619 gyventojų.
Nekaras
Nekaras  – upė pietvakarių Vokietijoje, Badeno-Viurtembergo žemėje; Reino dešinysis intakas. Prasideda Švarcvaldo kalnuose, netoli Filingeno-Šveningeno. Teka daugiausia į šiaurę kalvotomis vietovėmis. Žemupyje, Odenvaldo aukštumoje pasuka į vakarus ir įteka į Reiną Manheime. Juosia vakarinę Remso-Muro krašto dalį.
Masas
Masas arba Mezas  – upė Prancūzijoje, Belgijoje ir Nyderlanduose. Prasideda Prancūzijoje, Aukštutinės Marnos departamente, prie Langreso miesto, 409 m aukštyje virš jūros lygio, Ardėnų kalnuose. Teka į šiaurę žemumomis, žemupyje pasuka į vakarus ir įteka į Šiaurės jūrą sudarydamas bendrą deltą su Reinu.
Didžiausi intakai: Dyzas, Nyrsas, Svalmas, Rūras, Giulas, Urtas, Sambras, Lesė, Semua, Šjeras. Upė laivuojama nuo pat aukštupio, kanalais sujungta su Šelde, Sena, Reinu. Prie Maso įsikūrę miestai: Verdenas (Prancūzija), Namiūras, Lježas (Belgija), Mastrichtas (Nyderlandai).
Šaltiniai
thumb|left|Maso baseinas
1386 m.
1386 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Vasaris Kovas
Gimtadieniai
Nedatuota
Tarybų Sąjungos laivyno admirolas
thumb|right|80px|Tarybų Sąjungos admirolo rankovės antsiuvai
Tarybų Sąjungos laivyno admirolas  – aukščiausias TSRS Karinio jūrų laivyno laipsnis, įvestas 1955 m. kovo 3 d. ir atitikęs Tarybų Sąjungos maršalą. thumb|left|80px|Paradinis Tarybų Sąjungos admirolo antpetis
1945 m. gegužį – 1955 m. kovo 3 d. laipsnis laivyno admirolas buvo prilygintas Tarybų Sąjungos maršalui.
1955 m. laipsnis laivyno admirolas buvo pervadintas į Tarybų Sąjungos laivyno admirolas.
1962 m. buvo atkurtas laipsnis laivyno admirolas, kuris tapo antruoju pagal vyresnumą po Tarybų Sąjungos laivyno admirolo.
Tarybų Sąjungos laivyno admirolo laipsnis buvo panaikintas 1991 m. suirus TSRS. Tada buvo ketinama įvesti analogišką laipsnį Rusijos Federacijos laivyno admirolas, kuris būtų atitikęs Rusijos Federacijos maršalą, bet šis laipsnis iki šiol neįvestas. 1994 m. ginkluotųjuų pajėgų užnugario tarnyba ir heraldinė taryba sukūrė munduro su atskyrio ženklais projektą, kuris dabar yra Rusijos Ginkluotųjų pajėgų muziejuje.
Laipsnio turėtojai
Tarybų Sąjungos admirolo laipsnį turėjo trys žmonės:
Antupalis
Antupalis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Drobūkščių, kairiajame Skurbyno krante, prie jo žiočių į Jūros upę.
Juozas Žibūda
Juozas Žibūda (g. 1954 m. kovo 21 d. Kapčiamiestyje, Lazdijų rajonas) – Lietuvos teatro aktorius, pedagogas, režisierius.
Biografija
1977 m. baigė Lietuvos konservatoriją, kurso vadovė Irena Vaišytė. Nuo 1977 m. Šiaulių dramos teatro aktorius, sukūrė per 80 vaidmenų. Nuo 2005 m. Šiaulių universiteto Menų fakulteto Teatro katedros dėstytojas, su savo auklėtiniais 2007 m. įkūrė Estrados teatrą.
Gintautas Jurgis Babonas
Biografija
1963 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967–1970 m. studijavo Lietuvos mokslų akademijos Puslaidininkių fizikos instituto aspirantūroje, 1970 m. apgynė fizikos mokslų kandidato disertaciją. 1991 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1963 m. Fizikos ir matematikos instituto laborantas, inžinierius, jaunesnysis mokslinis bendradarbis. Nuo 1970 m. Puslaidininkių fizikos instituto mokslinis bendradarbis, sektoriaus vadovas, laboratorijos vadovas, vyriausiasis mokslo darbuotojas. Nuo 1993 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 1995 m. profesorius.
Optinės inžinerijos tarptautinės draugijos narys.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo svarbiausios kryptys – kietųjų kūnų optinių savybių tyrimai, medžiagotyra. Paskelbė per 250 mokslinių straipsnių.
Prūsų Arnava
Prūsų Arnava arba Rodnikai (, nuo 1939 m. Preußisch Arnau, nuo 1945 m., nuo 1950 m. liepos 5 d. Родники ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
thumb|left|Kelias link Prūsų Arnavos Sembos žemės kaimo pavadinimas Arnavs prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities dvaras. 1930 m. prijungtas prie Arnavos. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės apylinkės kaimas.
Augustinas Jankauskas
Augustinas Jankauskas (1875 m. rugsėjo 28 d. Pyplių k., Žaslių apylinkėje, Kaišiadorių r. – 1968 m. rugsėjo 10 d. Klyvlende, OH, JAV) – vargonininkas, chorvedys, kompozitorius.
Biografija
Vargonuoti išmokęs pas vargonininkus Paulauską ir Glinskį, kurį laiką savarankiškai vargonininkavo. 1899 m. atvykęs į JAV, vargonininkavo Lowelle, MA, iš pradžių lenkų bažnyčioje, o vėliau Šv. Juozapo lietuvių parapijoje, taip pat ir Šv. Pranciškaus lietuvių parapijoje Lawrence, MA. Visur vadovavo ir minėtų parapijų chorams. 1914 m. Lawrence suorganizavo „Liaudies“ chorą, o vėliau Haverhille, MA, chorą „Nemunas“. 1927–1930 m. vadovavo vaikų chorui Klyvlende. Su chorais organizavo koncertus ir dalyvavo įvairiuose kultūriniuose renginiuose. Buvo ir muzikos teoretikas, ir kompozitorius. Sukūrė dainų chorui („Vergijos meilė“, „Turučių puota“, „Viešpaties malda“), solo dainų („Atminimas“, „Žvaigždės“, „Rožės"). Buvo aktyvus J. Žilevičiaus muzikologijos archyvo rėmėjas.
Auksinis liūtas
Auksinis liūtas  – aukščiausias apdovanojimas, teikiamas filmui Venecijos kino festivalio metu. Apdovanojimas festivalio organizacinio komiteto įsteigtas 1949 m. ir laikomas vienu prestižiškiausiu kino pramonės apdovanojimų. 1970 m. buvo įsteigtas antras Auksinio liūto apdovanojimas pagerbti asmenis, įnešusius reikšmingą indėlį į kiną.
Apdovanojimas buvo pristatytas Šv. Morkaus Auksinio liūto (sparnuoto liūto, kuris buvo vaizduojamas Venecijos respublikos vėliavoje) pavadinimu. 1947–1948 m. buvo teikiamas Gran Premio Internazionale di Venezia ('Didysis tarptautinis Venecijos prizas') apdovanojimas. 1934–1942 m. aukščiausias apdovanojimas, teikiamas geriausiam Italijos filmui ir geriausiam užsienio filmui, buvo Coppa Mussolini ('Musolinio taurė').
1969–1979 m. laikotarpiu nebuvo įteiktas nei vienas Auksinio liūto apdovanojimas. Pasak Venecijos bienalės renginio tinklalapio, ši pertrauka buvo padaryta po to, kai 1968 m. Auksinis liūtas buvo įteiktas iš esmės eksperimentiniam filmui „Die Artisten in der Zirkuskuppel: Ratlos“; tinklalapyje rašoma, kad „apdovanojimų statulėlės vis dar buvo fašistinės eros, kas buvo nepriimtina politiniu požiūriu.“
Laureatai
14 Prancūzijos filmų pelnė Auksinį liūtą, daugiau nei bet kurios kitos šalies. Taip pat didžiąją dalį apdovanojimų gavo vyrai, daugiausia europiečiai.
* žymi pirmąjį šalies laimėjimą
Biržė (Šalčininkai)
Biržė – viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Poškonių.
Borsukovizna (Balstogės apskritis)
Borsukovizna  – eigulio namelis Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Janovas (Vengruvo apskritis)
Janovas  – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietus nuo Vengruvo ir apie 71 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Šveicarijos civilinis kodeksas
Šveicarijos civilinis kodeksas (, ZGB) - Šveicarijos privatinės teisės kodifikacija. Formalia prasme sąvadas yra ZGB (vad. code unique) dalis; sistematiškai kaip kodeksas yra išdėstyta tik civilinės teisės pošakis - prievolių teisė.
Istorija
ZGB parengė Eugen Huber 1907 m., pavedė Konfederacijos Bundesratas. Kodeksas įsigaliojo 1912 m. Šveicarijos civilinis kodeksas (ZGB, OR) buvo recepuotas - Kemal Atatürk priimant nacionalinį teisyną daugelį nuostatų įtraukė į Turkijos civilinio kodekso normas. Istorinės teisėtyros požiūriu - Šveicarijos civilinis kodeksas yra pandektistikos produktas. CK sudarytas iš įvadinės, 25 pagrindinių ir baigiamosios dalies.
BBL Iššūkio taurė
BBL Iššūkio taurė – tarptautinė krepšinio lyga, kurioje dalyvauja klubai iš Lietuvos, Latvijos ir Estijos. Lyga laikoma antruoju BBL divizionu.
Pajūrio Alpės
Istorija
Dabartinio departamento teritorijoje buvo romėnų Pajūrio Alpių provincija su sostine Simieze (Cemenelum). 297 m. į šią provinciją įėjo taip pat ir Briansonas bei Dignis, o sostinė buvo perkelta į Embruną.
Pirmasis pajūrio Alpių departamentas buvo įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos metu, 1793 m. ir egzistavo iki 1814 m. Į jį įėjo Monakas ir San Remas. Departamentas atkurtas 1860 m., kai Prancūzijai atiteko Nicos kunigaikštystė. 1926 m. prie departamento prijungta Puge-Teniero apygarda, 1947 m. atskirtos itališkos Tendo ir La Brigo komunos, kurios atiteko Italijai.
Geografija
Plotas – 4299 km². Departamentą supa Varo, Aukštutinio Provanso Alpių departamentai, Monakas, Italija ir Viduržemio jūra.
Svarbiausios upės – Bandolis, Bujonas, Burdu, Kana, Esteronas, Gorbio, Manjanas, Olionas, Pajonas, Riu, Ruaja, Varas.
Gyventojai vadina save azurėnais (Azuréens), tai tankiausiai apgyvendintas pajūrio departamentas. Jau 1930 m. jame gyveno per pusę milijono gyventojų, o po Antrojo pasaulinio karo gražiausiose departamento vietose apsigyveno nemažai užsieniečių, ypač pagyvenusių, nes klimatinės sąlygos čia idealios tiek žiemą, tiek vasarą.
Ekonomika
Vyrauja turizmo ir sporto infrastruktūra. Kalnuose yra kelios slidinėjimo stotys. Tačiau daugiausia lankytojų pritraukia pajūrio poilsio zonos. Nica užima antrą vietą Prancūzijoje pagal viešbučių lovų skaičių gyventojui. Grasas pasižymi parfumerijos pramone, o Sofija-Antipolis – tai naujausių technologijų centras.
Bagdonas (Šilalė)
Bagdonas – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Šiauduvos, kairiajame Yžnės krante.
Pajūrio Alpės
Ekonomika
Departamento teritorijoje nuo seno kasami mineralai, gipsas, smėlis, žvyras, kalkakmeniai, yra vario, geležies, švino, cinko, urano rūdų kasyklos.
Medienos beicas
Beicų funkcijos:
Sudėtis
Beicus sudaro tie patys trys pagrindiniai komponentai kaip ir dažus – spalviklis, tirpiklis ir rišiklis. Skirtumas – mažas rišiklio kiekis, dėl ko beicai nesudaro dangos plėvelės, kokią sudaro dažai. Beicai spalvą suteikia paviršiniam medienos sluoksniui, bet ne plėvelei medienos paviršiuje. Dažnai beicu dažyta mediena yra dar lakuojama, kad lako sudaryta skaidri plėvelė apsaugotų medieną ir suteiktų dekoratyvesnę išvaizdą.
Beicuose naudojamos dvejopos spalvą suteikiančios medžiagos (spalvikliai, ): Daugelio komercinių beicų spalvikliai yra dažiklių ir pigmentų mišinys.
Sugėrimas
Beicų efektyvumas priklauso medienos tipo, beico sudėties, aplinkos sąlygų. Šviežia, neišdžiūvusi mediena beicais prastai dažosi, nes beicai sunkiai įsigeria į tokią medieną. Išlaikyta mediena beicais dažosi palyginti gerai. Medienos porėtumas skiriasi net skirtingose tos paties medienos gabalo vietose. Paviršiai skersai ar įstrižai pluošto geriau sugeria drėgmę ir beicus, todėl dažant beicais patamsės labiau, negu paviršius, lygiagretus medienos pluoštui. Kietos metinės rievės sugeria kitaip nei minkštosios rievės. Ąžuolo medienos šerdies spinduliai sugeria prastai, todėl beicai juos nudažys labai šviesiai. Mediena, valyta dažų valikliais arba plauta detergentais ar organiniais tirpikliais turės atviresnes poras, todėl sugers daugiau beico nei taip nepaveikta mediena.
Skirtingų medžių rūšių medienos skirtingai sugeria beicus.
Greitai džiūstantys beicai prastai dažys karštu oru ar tiesioginėje saulės šviesoje. Lėtai džiūstantys beicai bus nepatogūs drėgnomis ir šaltomis dienomis, nes labai pailgės tirpiklio garavimas ir surišimo trukmė. Šviežiai supjauta mediena (pvz., pušies) lentpjūvėje gali būti padengta vaškinga danga, kuri trukdo dažyti beicais. Tokius paviršius tenka prieš beicuojant nuvalyti dažų valikliu ar nušveisti.
Pajūrio Alpės
Politika
Departamento Generalinė taryba ir prefektūra yra Nicoje. Departamentą Prancūzijos senate nuo 1984 m. atstovauja Žozė Barelo, nuo 1988 m. Šarlis Žinesy, nuo 1985 m. Pjeras Lafitas ir nuo 1998 m. Žakas Peira, Atstovų rūmuose – 9 departamento atstovai (išrinkti 2002 m.).
Generalinę tarybą sudaro 52 nariai, kurie renkami kas treji metai šešerių metų kadencijai. Pusė jų išrinkti 2001 m., pusė – 2004 m.
Centrinis departamentas
Centrinis departamentas  – tai nedidelis departamentas pietų Paragvajuje, Argentinos pasienyje. Administracinis centras – Aregva.
Istorija
Iki 1992 m. departamento centru buvo Asunsjonas, bet šis įgavo savivaldą ir nauju departamento centru tapo Aregva.
Geografija
Centrinis departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtiniame regione. Šiaurėje ribojasi su Prezidento Hajeso departamentu, šiaurės rytuose – su Kordiljeros departamentu, rytuose – su Paragvari departamentu, pietuose – su Njeemubuku departamentu ir vakaruose – su Argentina. Būdinga banguota aukštuma (kerta Ivitipanės kalvagūbris), išraižyta Paragvajaus upės intakų. Pietryčiuose paviršius žemesnis, pelkėtas, apaugęs krūmais. Miškai išlikę tik upių slėniuose ir aukštumose.
Ekonomika
Dauguma departamento gyventojų dirba paslaugų sektoriuje, gamyboje, prekyboje. Iš žemės ūkio produkcijos gausiau auginamos tik cukranendrės (118,6 tūkst. t, 2002 m.), vyrauja sodininkystė, daržininkystė. Vystoma gyvulininkystė (galvijai – 79,4 tūkst., kiaulės – 15,3 tūkst.).
Kadagynai (Šilalė)
Kadagynai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Pajūralio.
Centrinis departamentas
Administracinis suskirstymas
thumb|240px|Amatų centras Itoje thumb|240px|Ipakarajaus ežeras
Centrinis departamentas administraciškai padalintas į 19 apygardų:
1944 m. San Chuano žemės drebėjimas
1944 m. San Chuano žemės drebėjimas (isp. Terremoto de San Juan de 1944) – žemės drebėjimas, įvykęs Argentinoje, San Chuano provincijoje. Kilo seismiškai aktyviame Kujo regione, Anduose. Susidarė dėl Naskos ir Pietų Amerikos plokščių tarpusavio judėjimo.
Prasidėjo 1944 m. sausio 15 d., 20:52. Epicentras buvo 30 km į šiaurę nuo San Chuano, prie La Lachos, Albardono departamente. Pasiekė 7,8 balo pagal Richterio skalę galingumą. 90 % San Chuano ir jo apylinkių pastatų buvo sugriauta, žuvo apie 10 tūkst. žmonių (10 % tuometinių miesto gyventojų). Miestas buvo visiškai nepritaikytas seisminėms sąlygoms – dauguma pastatų pastatyta iš plaušplyčių, gatvės siauros.
Atstatant miestą, parinktas patogesnis išplanavimas (plačios gatvės, mažesni pastatai), įrengtos antiseisminės sistemos. Atstatant San Chuaną buvo svarstoma galymybė jį perstatyti kitoje vietoje. Atstatymą finansavo valstybė. Viena iš pagrindinių miesto atsatymo remėjų buvo būsimoji Chuano Perono žmona, Eva Peron. Atstatymo darbai tęsėsi daugiau nei 10 metų.
2006 m. atlikti seisminiai miesto tyrimai parodė, kad beveik 100 % viešųjų įstaigų ir 63 % gyvenamųjų namų yra įgalūs atlaikyti žemės drebėjimą, tačiau 28 % pastatų priklauso vidutinės, o 20 % didelės rizikos grupei.
Šalmuotasis kazuaras
Aukštis apie 150 cm, masė iki 80 kg. Gyvena iki 50 metų. Ant galvos turi raginį šalmą kuriuo iš žemės iškapsto maisto. Plunksnos panašios į plaukus, ryškiai juodos. Iki 4 metų plunksnos būna pilkos. Ant kiekvienos kojos turi po 3 pirštus. Kojų vidinio piršto nagas ilgas ir aštrus. Jį paukštis naudoja gindamasis. Minta nukritusiais vaisiais, sėklomis, uogomis, vabzdžiais ir bestuburiais. Paplitę Naujosios Gvinėjos ir gretimų salų bei Australijos žemyno šiaurinės dalies tropiniuose miškuose. Poruojasi liepą-rugpjūtį. Patelė padeda 3 didelius, žalsvos spalvos kiaušinius. Jaunikliai pirmosiomis savaitėmis būna apaugę rudomis plunksnomis, išmargintomis juodomis ar baltomis dėmėmis. Šalmuotieji kazuarai yra reti paukščiai. Nepaisant to, jie nuolat medžiojami. Manoma, jog dabar gyvena tik apie 1500 sparnuočių.
Padievaitis
Padievaitis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Kvėdarnos, 0,5 km nuo kelio, kairiajame Jūros upės krante, kaimo pietuose į ją įteka Vėžus. Prie Jūros santakos su Vėža (Druskiu) stūkso Padievaičio piliakalnis, yra mitologinių akmenų grupė vadinama Velnio sostu.
Etimologija
Manoma, kad čia buvo pagoniška šventvietė, kurios centre buvo ugniavietė, kurioje buvo aukojama. Gali būti, kad dėl to ir pavadinimas galįs reikšti esantis prie Dievaičio.
Istorija
thumb|left|250px|Paminklinis akmuo generolui leitenantui P. Liatukui
1387 m.
1387 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Vasaris Nedatuoti
Prancūzijos baudžiamasis kodeksas
Prancūzijos baudžiamasis kodeksas  – baudžiamosios teisės kodifikacija. 1994 m. sąvado ištakos – 1810 m. vasario 12 d. Imperijos baudžiamasis kodeksas (Code pénal impérial français).
Prancūzijos baudžiamojo kodekso projektą rengė Prezidento Valéry Giscard d'Estaing paskirta komisija. Pasikeitus valdžiai 1981, Robert Badinter iškėlė idėją sukurti naują Baudžiamąjį kodeksą. Projektas buvo svarstomas Prancūzijos parlamente 1989–1991 m. Pirmoji knyga priimta 1991 m. Po to sekė II, III ir IV knygos, kadangi Prancūzijos Senatas skatino kuo greičiau priimti.
Naujasis baudžiamasis kodeksas patvirtintas 1992 m. liepos 4 d. įstatymu, įsigaliojo 1994 m. kovo 1 d.
Fraskatis
Fraskatis  – miestas centrinėje Italijoje, Lacijaus regione, Romos provincijoje. Išsidėstęs Albano kalnuose, netoli nuo senovinio Tuskulo miesto, apie 20 km į pietryčius nuo Romos. Miestas garsėja Frascati baltojo vyno gamyba.
Franskatyje įsikūręs Europos kosmoso institutas, Nacionalinis branduolinės fizikos institutas INFN , Naujų technologijų, energijos ir aplinkos institutas , Nacionalinės tyrimų tarybos institutas.
Istorija
Pasak Liber Pontificalis, IX a. Fraskatis buvo mažas kaimelis, manytina, kad įkurtas dviem šimtmečiais anksčiau nei teigiama. Pavadinimas tikriausiai kilo iš vietinės malkų rinkimo tradicijos ; daugumos vietovių aplink miestą pavadinimai reiškia medžius ar mišką. Po Tuskulo miesto sugriovimo 1191 m., gyventojai persikėlė į Fraskatį, taip padidindami jo gyventojų skaičių. Popiežius Inocentas III patvirtino miesto priklausomybę Laterano Šv. Jono bazilikai. Per sekančius šimtmečius miesto teritorija buvo smarkiai nualinta dažnų puldinėjimų. Todėl 1460 m. miestas buvo įtvirtintas sienomis.
1518 m. IX a. sunaikintos bazilikos vietoje buvo įkurta ligoninė, pavadinta Šv. Sebastiano garbei. 1616 m. rugsėjo 15 d. Šv. Juozapas Kalesancijus mieste įsteigė pirmąją viešą ir nemokamą mokyklą Europoje. 1757 m. miesto centre buvo atidarytas „Valle“ teatras, 1761 m. globėjo kardinolo Jorko hercogo Henrio Stiuarto iniciatyva miesto tvirtovė buvo perstatyta į rūmus. 1809 m. Fraskatis buvo aneksuotas Prancūzijos imperijos ir paskirtas Romos kantono sostine.
1837 m. Romą užplūdus maro epidemijai, 5 000 žmonių pasitraukė į Fraskatį. Nuo tada Fraskačio vėliavos spalvos yra tokios pačios kaip Romos, geltona ir raudona. 1884 m. miestui tapus Italijos karalystės dalimi, buvo nutiestas Romos–Fraskačio geležinkelis.
Antrojo pasaulinio karo metu miestas smarkiai nukentėjo nuo bombardavimų, apie 50 % miesto pastatų, įskaitant daugumą paminklų, vilų buvo sugriauti. thumb|left|Soros vila 2008 m.