cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vizėjus
Vizėjus  – miestas vidurio-šiaurės Portugalijoje, Centriniame regione, 50 km į rytus nuo Atlanto vandenyno, greta Eštrelos kalnų papėdės. Apskrities centras. Keliai į Aveirą, Guardą, Koimbrą. Tai vienas didžiausių Europos miestų, nepasiekiamas geležinkeliu. Vizėjus yra Dano vynuogininkystės regiono centras. Taip pat verčiamasi amatais (keramikos, metalo, tekstilės dirbiniai), prekyba žemės ūkio produkcija, turizmu. Veikia politechnikos institutas, 2 privatūs universitetai. Mieste yra 830 m. pastatyta katedra, kurioje veikia sakralinio meno muziejus, taip pat yra dar kelios bažnyčios, vienuolynai, vyskupų rūmai, paminklas luzitanų vadui Viriatui.
Istorija
Miestas žinomas nuo romėnų laikų (vadintas Viso). Vėliau sugriautas vizigotų. Dabartinis Vizėjaus miestas įkurtas 1123 m.
Agrokoncerno grupė
Agrokoncerno įmonių grupė – vienas didžiausių Lietuvos žemės ūkio koncernų, veikiančių agrocheminio aptarnavimo, žemės ūkio produkcijos realizacijos ir kitose agroverslo srityse.
Edgaras Šakys yra įmonės Agrokoncernas, UAB vadovas.
Istorija
Savo veiklą Agrokoncerno įmonių grupė pradėjo 1990 metais kaip nedidelė konsultacijų ir prekybos įmonė. Šiuo metu Agrokoncerno grupė yra 24 bendrovių susivienijimas, teikiantis Lietuvos žemdirbiams įvairias paslaugas, taip pat siūlantis technologijas, produktus. 2008 metų Agrokoncerno grupės apyvarta apie 1,4 milijardo Lt.
Pagrindinės koncerno bendrovės – UAB „Agrokoncernas“, UAB „Agrokoncerno grūdai“, SIA „Latagrokoncerns“.
Bendrovės
UAB „Agrokoncernas“: prekyba trąšomis ir pesticidais; trąšos importuojamos iš Rusijos, Baltarusijos, Lenkijos, perkamos Lietuvos trąšų gamyklose, Vokietijos koncerno BASF produktai. 2008 metų bendrovės apyvarta apie 280 mln. lt.
UAB „Agrokoncerno grūdai“: grūdų ir rapsų, kitos žemės ūkio produkcijos sandėliavimas, talpyklos.
Ada (reikšmės)
Ada gali reikšti:
Agrokoncerno grupė
Bendrovės
UAB „Agrokoncerno technika“: žemės ūkio mašinų prekyba ir remontas, plečia kita Agrokoncerno grupės įmonė.
Kitos bendrovės – UAB „Agrokoncerno grupė“, UAB „Vilkaviškio agrocentras“, UAB „Klaipėdos agrocentras“, UAB „Gargždų agrochemija“, UAB „Kėdainių agrochemija“, UAB „Rapsų centras“, UAB „Pakruojo agrocentras“, UAB „Raseinių grūdai“, UAB „Marijampolės agrocentras“, UAB „Agroekologija“, UAB „Gintaro pasaulis“, UAB „Radviliškio agrocentras“, UAB „Biomasės centras“.
Karveliškis (Rokiškis)
Karveliškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Rokiškio, prie Kraštų miško.
FK Serp i Molot Moskva
Maskvos „Serp i Molot“ – Rusijos futbolo klubas iš Maskvos.
Pasiekimai
Šaltiniai:
Vilniaus Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
'''Vilniaus Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia''' (arba Vilniaus vizitiečių bažnyčia) – buvusi bažnyčia Vilniaus senamiestyje. XIX a. paversta cerkve, šiuo metu patenka į Vilniaus pataisos darbų kolonijos sudėtį.
Istorija
thumb|left|130px|Bažnyčios vaizdas XVIII a. viduryje
1717 m. buvo pastatyta laikina mūrinė koplyčia, o 1729 m. pradėta bažnyčia. Statybą vyko pagal Juozapo Polos parengtą projektą. 1756 m. rugpjūčio 26 d. bažnyčia konsekruota. Tais pačiais metais pastatyta aukšta mūrinė tvora. XVIII a. – XIX a. vienuolyne buvo auklėjamos mergaitės. Bažnyčia buvo papuošta Simono Čechavičiaus paveikslais, vaizduojančiais ordino kūrėjus ir kitus ordino gerbiamus šventuosius. 1863 m. vienuolynas uždarytas, o nuo 1865 m. jame įsikūrė vienuolės stačiatikės. Bažnyčia perkurta į šv. Marijos Magdalenos cerkvę. Perkuriant buvo nugriauta šalia stovėjusi keturkampė varpinė, pakeistas kai kuris vidaus ir išorės dekoras. 1919 m. vienuolynas vėl grąžintas vizitėms, kurios čia prabuvo iki 1948 m. 1940 m. atstatyti rokoko stiliaus altoriai.
Po Antrojo pasaulinio karo pastatuose įrengtas kalėjimas. Pertvarkytas vienuolyno namų planas, pakeistas bažnyčios interjeras. Septyniuose bažnyčios altoriuose buvę vertingi Simono Čechavičiaus paveikslai dabar yra Lietuvos dailės muziejaus rinkiniuose. Buvusį vienuolyną nuo gatves skiria mūrinė siena ir dveji vartai, kurių vienerius suprojektavo istorikas Teodoras Narbutas.
Valentas Gaidelis
Valentas Gaidelis (g. 1936 m. gegužės 10 d. Šiūlėnuose, Utenos apskritis) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1959 m. baigė Vilniaus universitetą. 1959–1964 m. ir 1969–1994 m. Elektrografijos mokslinio tyrimo instituto mokslo darbuotojas. 1964–1969 m. ir nuo 1994 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. 1985 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Mokslinių tyrimų sritys: organinių puslaidininkių tyrimai, organinių elektrofotografinių sluoksnių kūrimas ir tyrimai.
Jonas Noreika
Jonas Noreika, žinomas slapyvardžiu Generolas Vėtra (1910 m. spalio 8 d. Šukionių kaime, Pakruojo valsčiuje – 1947 m. vasario 26 d. Vilniuje, palaidotas Tuskulėnų memoriale), – tarpukario Lietuvos karininkas, antinacistinio ir antisovietinio pogrindžio dalyvis.
Stanislovas Jurgis Vandalinas Mnišekas
Stanislovas Jurgis Vandalinas Mnišekas (g. 1745, m. 1806) - Karūnos didysis vėliavininkas, Pšemisko kanauninkas.
Biografija
Jo tėvas buvo Kaūnos armijos generolas leitenantas, Lietuvos didysis pakamaris (1742), Haličo seniūnas, Karūnos didysis medžioklis (1736) Jonas Karolis Mnišekas (1716-1759), o motina Katerina Zamoiska.
Jonas Noreika
1941 m. dalyvavo birželio sukilime, liepą tapo Telšių apskrities LAF vadovu. 1941-ųjų rugpjūčio 3 d. Laikinosios Vyriausybės buvo paskirtas Šiaulių apskrities viršininku. Šias pareigas užimdamas, tą patį mėnesį pasirašė prieštaringai vertinamą įsakymą visus Šiaulių apskrityje gyvenusius žydus perkelti į Žagarės getą. 1943 m. kovą kartu su grupe žymių Lietuvos žmonių baudžiant už pasipriešinimą lietuvių SS legiono kūrimui nacių suimtas ir uždarytas į Štuthofo koncentracijos stovyklą, kur kalėjo iki 1945 m. sausio 25 d. Mobilizuotas į sovietų kariuomenę, grįžęs į Lietuvą ėmėsi antisovietinės veiklos, dalyvavo Lietuvos Tautinės Tarybos veikloje. 1946 m. kovo mėn. sovietų suimtas ir 1947 m. vasario 26 d. sušaudytas.
Jaunystė
miniatiūra|Kapitonas Jonas Noreika-Generolas Vėtra su būsima žmona Antanina Karpavičiūte. Apie 1936 m., Palanga 1921 m. įstojo ir 1929 m. baigė Šiaulių gimnaziją. Tais pačiais metais įstojo į Kauno karo mokyklą. Ją baigus, 1931 m. spalio mėn. 24 d. jam suteiktas jaun.leitenanto laipsnis. Toliau tarnavo 7-ajame Lietuvos didžiojo kunigaikščio Butigeidžio pėstininkų pulke. 1933 m. pasitraukė į atsargą ir Kauno Vytauto Didžiojo universitete pradėjo teisės studijas. Tais pačiais metais išleido nedidelės apimties knygelę “Pakelk galvą, lietuvi”, kurioje ragino lietuvių jaunimą mokytis, plėsti lietuvišką prekybą, nepirkti prekių iš žydų, gerinti žemės ūkį ir neparduoti žemės svetimtaučiams. 1935 m., nenutraukdamas mokslo, grįžo karinėn tarnybon. 1936 m. gruodžio mėn. susituokė su Antanina Krapavičiūte. 1936 m. gruodžio 31 d. jam suteiktas leitenanto laipsnis. Tarnyba ir šeimos rūpesčiai nesutrukdė 1938 m. baigti studijų universitete. Jam suteiktas leitenanto laipsnis.
Zgoželecas
Zgoželecas  – miestas pietvakarių Lenkijoje, turintis 31 684 gyventojų (2010 m. duom.). Zgoželecas yra Žemutinės Silezijos vaivadijoje, taip pat Zgoželeco apskrities centras. Yra Lužicos Nisos dešiniajame krante, priešais Vokietijos miestą Giorlicą.
Jonas Noreika
Jaunystė
1938–1940 m. dirbo Lietuvos kariuomenės teismo sekretoriaus padėjėju. Kartu aktyviai bendradarbiavo karinėje spaudoje, buvo karininkams skirto žurnalo „Kariūnas“ redaktorius. Už 1939 m žurnale „Karys“ išspausdintus rašinius jam paskirta kariuomenės vado premija. Kaip aktyvus publicistas pažymėtas jubiliejiniame, žurnalo dvidešimtmečiui skirtame numeryje. 1939 m. lapkričio 28 d. Respublikos Prezidento aktu suteiktas kapitono laipsnis.
Antrasis pasaulinis karas
1940 m. Lietuvą okupavus SSRS, spalio 28 d. liaudies kariuomenės Krašto apsaugos ministerijos vyriausiosios likvidavimo komisijos pirmininko įsakymu, kaip ir daugelis kitų karininkų, paleistas į atsargą. Žemaitijoje rengė 1941 m. birželio mėn. sukilimą. Jo atstovas dalyvavo 1941 m. birželio 19 d. Kaune rengtame LAF vadų posėdyje.
Lietuvių aktyvistų fronto įgaliotinis Telšių apskrityje 1941 m. liepos mėn. Leido pogrindinį laikraštį „Žemaičių žemė“. LAF Telšių įgaliotinio pavaduotojas, Bronius Juodikis, surengė visų Telšių žydų vyrų išžudymą, liepos mėn. 15-17 d.
Voldemarininkams surengus pučą prieš Lietuvos laikinąją vyriausybę, liepos 31 d. vadovavo Žemaičių žemės LAF delegacijai, kuri Kaune pasiūlė, “kad Lietuvos Aktyvistų Frontas ir „Geležinis Vilkas“ kurtų Lietuvių Nacionalistų Partiją, kuri turės būti Lietuvoje vienintelė politinė organizacija. Į ją turi įeiti tikri lietuviai nacionalistai. Lietuvių Nacionalistų Partijos laikinuoju vadu (kol grįš prof. A.Voldemaras) pripažinti p. Joną Karutį ir jam pavesti sudaryti LNP štabą.”
1941 m. rugpjūčio 3 d. Laikinoji vyriausybė paskyrė J. Noreiką Šiaulių apskrities viršininku. Rugpjūčio 13 d. J. Noreika, kartu su visais Lietuvos burmistrais susitiko su Šiaulių apygardos komisaru H. Gewecke, nurodžiusiu kiekviename mieste steigti getus. Rugpjūčio 22 d. J. Noreika perdavė valsčių viršaičiams ir miestelių burmistrams H. Gewecke įsakymą dėl apskrities žydų perkėlimo į Žagarės getą, įkurtą dar prieš J. Noreikai pradedant eiti pareigas Šiaulių apskrities administracijoje, išreiškė pasiūlymą steigti prievartinio darbo stovyklą, vėliau taip pat organizavo žydų turto nusavinimą Šiaulių apskrities administracijos žinion. Šie įvykiai tapo esminiais vertinant J. Noreiką kaip asmenį, prisidėjusį prie žydų genocido.
1942 m. jis įsitraukė į antinacistinę veiklą, vadovavo rezistencinei pogrindžio kovai Žemaitijoje. Už tai 1943 m. vasario 23 d. Gestapo areštuotas ir uždarytas į Štuthofo koncentracijos lagerį.
Frontui artėjant prie Vokietijos, 1945 m. sausio 25 d. prasidėjo skubi Štuthofo kalinių evakuacija. J. Noreika buvo pirmoje 823 evakuojamų kalinių grupėje. Daugelis asmenų šioje grupėje mirė nuo ligų ar išsekimo, kiti buvo sušaudyti ir vos po kelių dienų iš grupės liko 230 kalinių. Kartu su J. Noreika grupėje buvęs prof. Vladas Jurgutis susirgo šiltine ir dėl išsekimo nebegalėjo eiti. J. Noreika pagelbėjo V. Jurgučiui, tokiu būdu galimai išgelbėdamas jį. Per šį laiką ir pats J. Noreika buvo susirgęs šiltine.
Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčia
'''Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčia''' - stovi Vilniuje, Senamiestyje, Savičiaus g. Vienintelis Lietuvoje vienabokštis vėlyvojo baroko kulto pastatas ir paskutinis Vilniaus baroko paminklas. Priklausė vienuoliams augustinams.
Jonas Noreika
Antisovietinis pasipriešinimas
1945 m. J. Noreika turėjo galimybę pasitraukti į Vakarus, kur jau buvo žmona ir duktė, tačiau nuspręndė likti Lietuvoje. Gegužę buvo paimtas į SSRS rezervinę kariuomenę.
1945 m. lapkritį atvyko į Vilnių ir apsigyveno pas V. Jurgutį, kuriam po poros mėnesių tardymų MGB rūsiuose buvo leista dirbti Vilniaus universitete. Advokatui V. Kisieliui tarpininkaujant 1945 m. pabaigoje įsidarbino Mokslų akademijoje juriskonsultu ir ėmė ieškoti ryšių su antisovietiniu pogrindžiu. Patyręs, kad daugelis pogrindžio grupių veikia atskirai, nusprendė jas suvienyti.
1946 m. pradžioje J. Noreika, Ona Lukauskaitė-Poškienė, Stasys Gorodeckis, Zigmas Šerkšnas-Laukaitis įkūrė Lietuvos Tautinę Tarybą (LTT), kurios pagrindinis tikslas – atkurti nepriklausomą, demokratinę valstybę. Taryba turėjo parengti prielaidas jos atkūrimui. Buvo sudaroma ir laikinoji civilinė vyriausybė, į kurią turėjo įeiti profesoriai Leonas Bistras, Vladas Jurgutis, Balys Sruoga, Kazys Šalkauskis, Antanas Žvironas bei kiti žinomi prieškario Lietuvos politiniai veikėjai. Buvo sudaryta Lietuvos ginkluotųjų pajėgų vyriausioji vadovybė. J. Noreika tapo pogrindžio ginkluotųjų pajėgų vyriausiuoju vadu. Lietuvos kariuomenės kapitono pasirinktas slapyvardis – Generolas Vėtra, darė įspūdį ne tik pogrindžio kovotojams, bet ir sovietų kontržvalgybai.
LTT intensyviai ruošėsi būsimam sukilimui – leidžiamos instrukcijos, direktyvos, atliekamas organizacinis darbas, kuriamos karinės apygardos, ryšių su jomis sistema. Užmegzti ryšiai su išlikusiais 1945 m. TSRS kariuomenės išblaškytos Lietuvos laisvės armijos kovotojais. Buvo suburti keli batalionai karių, daugiausia iš tarnavusiųjų Lietuvos kariuomenėje. Tačiau būtent karinė drausmė bei subordinacija, nemokėjimas veikti konspiruotai ir sužlugdė organizaciją.
Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčia
Istorija
Prie bažnyčios buvo pristatytas nedidelis priestatas, kuriuo augustinai iš vienuolyno vaikščiojo į šventyklą. Iš bažnyčios abiejų šonų stovėjo pora pastatų, galais atsiremiančių į gatvę. Bažnyčios dešinėje stovėjo ūkinis namas, o kairėje - vienuolyno namas, fasadu atgręžtas į Bokšto gatvę. Švč. M.M. Ramintojos bažmnyčia buvo pastatyta stačiakampė, trijų navų. Vidurinė nava suprojektuota trigubai platesnė už šonines.
Jonas Noreika
Antisovietinis pasipriešinimas
Lietuvoje veikusios sovietų represinės struktūros, dėdamos pastangas sunaikinti rezistencinį judėjimą, pirmiausia stengėsi sunaikinti visus judėjimo vadovus. 1946 m. kovo-balandžio mėn. buvo suimtas nemažas būrys Lietuvių tautinės tarybos ir Žemaičių legiono vadovybės. Daugeliui jų, po ilgų tardymų ir kankinimų, buvo paskirta mirties bausmė. 1947 m. sausio 17 d. nužudytas Lietuvos laisvės armijos organizatorius ir veikėjas Juozas Staugaitis ir vienas Žemaičių legiono vadovų, palaikęs glaudžius ryšius su Jono Noreikos įkurta Lietuvių tautine taryba Jonas Semaška-Liepa.
Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčia
Istorija
Vilniaus sufraganas Tomas Zenkevičius 1768 m. birželio 26 d. bažnyčią konsekravo Švč. M.M. Ramintojos vardu.
Jonas Noreika
Antisovietinis pasipriešinimas
J. Noreika kartu su O. Poškiene ir S. Gorodeckiu buvo suimtas 1946 m. kovo 16 d. Būdamas kariniu teisininku per tardymus argumentuotai nepripažino sovietinio teismo legitimumo jiems okupuotoje Lietuvoje, tuo siutindamas ir keldamas sumaištį karinio tribunolo nariams. Tardomas visą kaltę prisiėmė sau, kad palengvintų kitų dalią. 1946 m. lapkričio 22 d. Vilniuje posėdžiavęs Karinis tribunolas paskelbė nuosprendį. Jonas Noreika ir Šerno partizanų bataliono vado pavaduotojas Zigmas Šerkšnas-Laukaitis buvo nuteisti mirties bausme sušaudant. Didelės bausmės paskirtos ir kitiems jų bendražygiams. Ilgą laiką nieko nežinota apie Jono Noreikos likimą. Tik Atgimimo metais paaiškėjo, kad J. Noreika 1947 m. vasario 26 d. (buvo spėliojama, kad specialiai vasario 16 d.) sušaudytas Vilniuje, MGB būstinėje, o jo kūnas užkastas Tuskulėnų parke.
Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčia
Istorija
Bažnyčia buvo žinoma dėl stebuklingojo Marijos Paguodos paveikslo, kabėjusio pagrindiniame altoriuje. Kiti altoriai buvo skirti šv. Augustinui, kurį ypač gerbė augustinai, jo motinai šv. Monikai, Tolentino šv. Nikolajui, šv. Tadui, Nepomuko šv. Jonui, šv. Teklei. Atitinkamai altoriuose buvo iškabinti šiuos šventuosius vaizduojantys paveikslai. Bažnyčia turėjo ir puošnią sakyklą su šv. Augustino skulptūra viršuje.
Jonas Noreika
Antisovietinis pasipriešinimas
Tiesioginiai palikuonys gyvena JAV: anūkė Silvia Foti Čikagoje, anūkas vakarinėje pakrantėje. thumb|right|180px|Atminimo lenta Vilniuje, ant Mokslų akademijos bibliotekos pastato kabojusi iki 2019 m. liepos 27 d.
Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčia
Istorija
XVIII a. pabaigoje abipus bažnyčios bokšto pristatytos dviaukštės patalpos, bažnyčia nuo gatvės atitverta mūro siena su vartais. XIX a. pradžioje šioje bažnyčioje už piliorių kairėje pusėje kabėjo Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Vytauto Didžiojo paveikslas, kuris čia pateko iš kitos uždarytos augustinų bažnyčios Lietuvos Brastoje. Bažnyčią uždarius, paveikslas buvo perduotas Vilniaus arkikatedrai, kurioje eksponuojamas iki šių dienų.
1807 m. Vilniaus universitetas nupirko Augustijonų vienuolyno rūmus ir juose įkūrė Vyriausiąją dvasinę seminariją, kuri veikė iki 1842 m. 1839 - 1842 m. šioje seminarijoje dirbo Motiejus Valančius. Čia dirbant, jam suteiktas teologijos daktaro laipsnis. Seminariją uždarius, pastatuose veikė pravoslavų dvasinė mokykla. Patys augustijonai, 1807 m. pardavę vienuolyno rūmus universitetui, buvo persikėlę į nedidelius mūrinius namus prie Švč. M.M. Ramintojos bažnyčios.
Jonas Noreika
Atminimo lenta
Memorialinė lenta J. Noreikai buvo atidengta ant Lietuvos mokslų akademijos bibliotekos fasado Vilniuje, Žygimantų g. 1/8, 1997-iais. Dėl nevienareikšmiško J. Noreikos veiksmų vertinimo Lietuvos žydų bendruomenė prašė Vilniaus Savivaldybę iki Vilniaus Geto likvidavimo 75-mečio paminėjimo, t. y. 2018-ųjų rugsėjo 22-osios atminimo lentą nukabinti, tačiau į prašymą laiku atsižvelgta nebuvo. 2019 m. balandžio 8 d. lentą kūju sudaužė S. Tomas. Balandžio 18 d. sutaisyta lenta buvo vėl pakabinta ir galutinai nuimta 2019 m. liepos 27 d., argumentuojant tuo, jog siekta vienodo principo “visiems atminimo ženklams, kurie susiję su totalitariniais režimais – tiek kalbant apie Žaliojo tilto skulptūras, <...> tiek apie ženklą J. Noreikai.” 2019 m. rugsėjo 5 d. visuomenininkai toje pačioje vietoje atidengė naują atminimo lentą, kurią pašventino vyskupas emeritas Jonas Kauneckas. Miesto meras Remigijus Šimašius pareiškė, kad šios lentos nuimti neketinama.
Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčia
Istorija
1852 m. Švč. M.M. Ramintojos bažnyčia pavesta karmelitams, bet 1854 m. ji uždaryta. 1853 - 1859 m. pagal Tomo Tyševskio projektą bažnyčia rekonstruota į šv. Andriejaus cerkvę - panaikintas vienuolių choras, pastatytas ikonostasas, nugriauta sakykla, pašalinti puošnūs rokokiniai altoriai su skulptūromis. Vargonai buvo perkelti į Vilniaus arkikatedrą, altorių įranga į - Šv. Jonų bažnyčią.
Jonas Noreika
Atminimo lenta
Ši istorija sulaukė ir tarptautinio dėmesio. 2018-ųjų rugsėjį pirmąjame dienraščio “The New York Times” puslapyje pasirodė straipsnis, kuriame teigta, jog J. Noreikos istorinis vertinimas yra “išbandymas Lietuvai”. 2019-ųjų rugpjūtį “Politico“ publikavo interviu su J. Noreikos anūke S. Foti, akcentuojant, jog minėta istorija atvėrė “senas Lietuvos žydų žaizdas”. 2020-ųjų vasarį taip pat pasirodė BBC dokumentinis filmas, kuriame analizuojant holokausto neigimo formas buvo panaudotas J. Noreikos istorinio vertinimo Lietuvoje pavyzdys.
Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčia
Istorija
1918 m. bažnyčia grąžinta katalikams ir buvo restauruota, ją naudojo Vilniaus Stepono Batoro universitetas. Po Antrojo pasaulinio karo pastatas perduotas Lietuvos SSR vartotojų kooperatyvų sąjungai. 1967 m. bažnyčios interjeras pritaikytas daržovių sandėliui, įstatytos dvi gelžbetoninės perdangos.
Bažnyčios įamžinimas ir dabartis
1847 m. dailininkas Kanutas Ruseckas nutapė vieną žinomiausių savo paveikslų Lietuvaitė su verbomis (paveikslas). Mergina pavaizduota stovinti priešais Švč. M.M. Ramintojos bažnyčios fasadą. pro praviras bažnyčios duris matyti pagrindinis altorius su Marijos paguodos paveikslu. Praktiškai tai vienintelis išlikęs iliustracinis šio altoriaus liudijimas. šiuo metu minėto paveikslo vieta nežinoma.
1992 m. bažnyčia perduota Lietuvos katalikių moterų sąjungai. 2006–2017 m. pastatą valdė Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerija. Nuo 2017 m. bažnyčia priklauso Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijai.
Nuo 2016 m. fesitvalyje „Kultūros naktis" kelis metus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčioje veikė projektas „Ramintoja. Meno sandėlys“, susidedantis iš specialiai šiai erdvei sukurtų šiuolaikinio meno kūrinių, instaliacijų, skirtingai interpretuojančių Vilniaus istoriją.
2018 m. birželio 8 d., praėjus 250 metų nuo atidarymo, Vilniaus arkivyskupas metropolitas Gintaras Grušas atšventino Švč. Mergelės Marijos Ramintojos koplyčią ir Ramintoja vėl atvėrė duris tikintiesiems.
Gvarda
Gvarda  – miestas šiaurės rytinėje Portugalijos dalyje, Centriniame regione, Eštrelos kalnuose (aukščiausiai įsikūręs šalies miestas). Apskrities centras. Greta miesto eina Koimbros-Salamankos plentas ir geležinkelis, taip pat keliai į Kaštelo Branką, Bragansą. Automobilių dalių surinkimo, elektronikos, maisto pramonė. Verčiamasi žemės ūkiu ir prekyba. Veikia politechnikos, komunikacijų institutai.
Gvardoje yra XIV a. katedra, pilies bokštas, rotušė, keletas bažnyčių, konventas ir kt.
Istorija
Gvarda įkurta 1199 m. karaliaus Sanšo I nurodymu.
Artelė
thumb|right|250px|[[Dailidė (amatas)|Dailidžių artelė Rusijoje, 1912 m.]] Artelė  – nedidelė įmonė, kurioje dirbamas bendras darbas, profesinis susivienijimas su būdinga savivalda ir savanoryste bendrai ūkinei veiklai pagal sutartį, nustatančią, kiek kam tenka pajamų.
Vaclovas Lapė
Vaclovas Lapė ( 1934 m. rugsėjo 10 d. Patyriuose, Plungės raj. – 2009 m. sausio 20 d. ) – Lietuvos politinis bei žemės ūkio veikėjas.
Artelė
Istorija
thumb|left|200px|I Pasaulinio karo invalidų artelės plakatas su įrašu: „Darbas tau vėl suteiks gyvenimą ir laimę“ Istoriškai artelės formavosi Rusijos imperijoje. Tai buvo pusiau formalūs nedideli susivienijimai žmonių, paprastai užsiimančių įvairia smulkesne veikla, amatais, prekyba, paslaugų teikimu: amatininkai, menininkai, medžiotojai, žvejai, statybininkai, šienpjoviai, aukso ieškotojai, burliokai, medkirčiai, išmaldos prašytojai. Dažnai jos būdavo sukuriamos toli nuo namų, jos nariai gyveno susitelkę savo bendruomenėse. Gautas uždarbis galėjo būti paskirstomas tarp narių vien pagal žodinį susitarimą, dažnai lygiomis dalimis. Buvo priimta nariams dalintis darbo priemonėmis ir įrankiais, net kapitalu, po to atsižvelgiant į įdėtą indelį skirstant atlygį. Dažnai artelės buvo sukuriamos kaip sezoniniai susivienijimai trumpam vykdyti konkrečiai ekonominei veiklai. Ilgainiui artelėse atsirado vidinė jos narių hierarchija, žodinius susitarimus ėmė keisti teisine forma sudaromos sutartys ir pan.
Vaclovas Lapė
Biografija
1956 m. baigė Klaipėdos žemės ūkio technikumą ir pradėjo dirbti veterinaru Jonavos rajone. 1958–1978 m. Jonavos rajono Pauliukų kolūkio pirmininkas. 1978–1992 m. Žeimių kolūkio (Jonavos raj.) pirmininkas.
1992 m. Ministro Pirmininko Aleksandro Abišalos vadovaujamoje vyriausybėje žemės ūkio ministro pavaduotojas. 1992–2000 m. Seimo narys, 1996–2000 m. Kaimo reikalų komiteto pirmininkas.
Artelė
Ekonominė įmonė
Šiuolaikiniame ekonominiame gyvenime artelės sąvoka dažnai pavartojama bendrine prasme, pvz., sukuriant nedidelio profesinio kolektyvo, kūrybinių ar gamybinių dirbtuvių, įmonės pavadinimą. Amatų artelė - tradicinius amatus vystančios dirbtuvės: medžio drožyba, kalvystė, akmens apdirbimas, tekstilė, duonos kepykla, stalių dirbtuvės, keramikos dirbtuvės, veltinių vėlimas, papuošalų gaminimas. Tokiose artelėse dalyvauja nedidelės bendruomenės nariai. Jose įgyja pradinius amato įgūdžius vietinis jaunimas, moksleiviai, ūkininkai.
Vaclovas Lapė
Biografija
Buvo TSKP (LKP) narys. Nuo 1989 m. kovo mėnesio Žemdirbių sąjūdžio tarybos ir prezidiumo narys, nuo 1990 m. pirmininkas. 1989–1992 m. Lietuvos Sąjūdžio Seimo tarybos narys. Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos narys.
Žeimių bendruomenės pirmininkas.
Vedęs; žmona Birutė, dukros Rima ir Dalia, sūnus Remigijus.
Kaizerpfalcas
250px|miniatiūra|dešinėje|[[Goslaras|Goslaro kaizerpfalcas]] 250px|miniatiūra|dešinėje|Kaizerpfalcas [[Paderbornas|Paderborne]] Kaizerpfalcas, imperatoriaus rūmai, kėnigspfalcas ,  karaliaus rūmai – Šventosios Romos imperijos pilis, kurią imperatorius naudodavo kaip laikiną savo būstinę. Rečiau taip vadindavo vyskupui priklausiusią pilį, kurioje jis, kaip valdos valdovas, turėjo sudaryti sąlygas apsigyventi karaliui ir jo dvarui, maitinti juos. Ši pareiga vadinta.
Pavadinimo kilmė
Žodis kilęs iš  'imperatorius' (iš  'cezaris, imperatorius') +  'rūmai' (iš  'rūmai'). Analogiškai sudarytas ir 'karaliaus rūmai'. kur 'karalius'.
Aprašas ir paskirtis
Viduramžių karaliai Šventosios Romos imperijoje nevaldydavo iš savo sostinės, jie palaikydavo asmeninius ryšius savo vasalais jų teritorijose. Toks valdymas buvo vadinamas klajojamuoju karaliavimu ar apvažiuojamuoju karaliavimu. Istoriškai tiksliau rūmus vadinti kėnigspfalcas ('karaliaus rūmai'), kadangi tokias pilis statydavo ir jose apsistodavo karaliai. Terminas kaizerpfalcas imtas labiau naudoti XIX a. Karalius tapdavo imperatoriumi tik po imperatoriškojo karūnavimo.
Skirtingai nuo įprastinių rūmų pfalcai nebuvo nuolatinės rezidencijos. Juose imperatoriai apsistodavo tam tikram laikotarpiui, paprastai trumpesniam nei metai. Ir pfalcai ne visada buvo dideli rūmai, kartais tai būdavo nedidelės pilys ar įtvirtintos medžioklės sodybos, pvz., Bodfeldo kėnigspfalcas Harce. Bet dažniausiai tai būdavo didelės sodybos, kuriose pakakdavo vietos karaliui, jo dvariškiams ir palydai (dažnai keliems šimtams žmonių) bei svečiams pramisti ir apsigyventi. Reikėjo vietos ir daugybei arklių.
Tokie karališki dvarai buvo vadinami ar ). Jie būdavo netoli vyskupų rezidencijų, didžiųjų abatijų, karaliaus nuosavybėje buvusių miestų ar kaimo vietovėse karaliaus valdų centre. Pfalcus paprastai statydavo kas 30 km, t. y., vienos dienos kelionės nuotoliu.
Pfalcas paprastai turėdavo:
Pfalcai skyrėsi savo funkcijomis:
Didesnieji rūmai paprastai būdavo miestuose, kurie turėdavo ypatingų teisių (pvz., imperinis betarpiškumas) arba kuriuose būdavo vyskupų būstinės ar imperinės abatijos.
Štaufenų laikais įtakingi imperiniai kunigaikščiai ėmė demonstruoti savo galią statydami nuosavus pfalcus. Tokių rūmų pavyzdžiai yra Henriko Liūto Dankwarderode pilis Braunšveige, Vartburgo pilis netoli Eizenacho. Abu šie pastatai buvo tokio paties bendro plano kaip ir Štaufenų pfalcai ir tokio paties dydžio.
Japoninė kriptomerija
Japoninė kriptomerija  – kiparisinių (Cupressaceae) šeimos, Taxodioideae pošeimio, ir vienintelė kriptomerijų genties visžalių augalų rūšis. 280px|thumb|left|Kairėje šakelė su subrendusiais [[Kankorėžis|kankorėžiais bei nesubrendusiais vyriškais kankorėžėliais viršuje. Vidurinė šakelė su subrendusia lapija. Dešinėje šakelė su jaunais lapeliais]] 280px|thumb|left|Japoninės kriptomerijos [[Šaka|šakelė su kankorėžėliais]] 280px|thumb|left|Japoninė kriptomerija ([[Aomorio prefektūra|Aomorio prefektūroje)]] 280px|thumb|left|Japoninių kriptomerijų [[miškas Kaganavos prefektūroje, Japonija]]
Paplitimas
Natūraliai paplitusi Japonijoje ir rytų Kinijoje. Porūšis Cryptomeria japonica var. japonica endeminis Japonijos salose, kuris paplitęs nuo Kiūšiū iki šiaurės Honšiū salos. Vėliau buvo introdukuota dalyje vidutinių platumų klimato juostose esančiose šalyse. Iš Europos žemyno valstybių dažniau auginamos JK, Airijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje, Portugalijoje (Azorų salos), vakarų Kaukaze. Azijoje dažniausiai auginamos Kinijoje ir Indijoje. Taip pat Šiaurės Amerikoje – JAV, Meksikoje. Iš Okeanijos salų – Naujojoje Zelandijoje, Afrikos žemyne – PAR bei Rejunjono saloje, Pietų Amerikos žemyne introdukuota Bolivijoje.
Auginimas Lietuvoje
Arčiausiai Lietuvos yra introdukuotos Lenkijoje, daugiausiai jos pietvakariuose, bei pietryčių Švedijoje. O Lietuvoje pavieniams entuziastams japoninių kriptomerijų auginimas dažniausiai pasibaigia nesėkme – jos nunyksta. Nors pavieniais atvejais kaip kad Skinderiškio dendrologiniame parke pasitaiko ir išimčių. Netoli Lietuvos, kiek piečiau Lenkijoje, kur klimatas šiek tiek švelnesnis, yra daugiau augančių, bet jos nėra tokios vešlios kaip natūraliam savaiminio paplitimo areale, o žiemomis apšąla. Pagal JAV žemės ūkio departamento duomenis, priskirta 5-8 atšiaurumo zonoms.
Augavietės
Ntūralaus paplitimo areale auga 1100–2500 metrų aukštyje. Gerai auga lengvame, pralaidžiame dirvožemyje. Mėgsta šiltą, drėgnoką klimatą. Esant šioms sąlygoms medžiai auga gerai ir greitai. Netoleruoja prasto dirvožemio ir šalčio bei sauso klimato.
Požymiai
Tai vienanamis, visžalis, kūgio formos lajos masyvus medis. Žievė rausvai ruda ar tamsiai pilka lupasi vertikaliom atraižom. Lapeliai it spygliukai šviesiai žali ant šakelės išsidėstę spirališkai po penkis 5–10 mm ilgio, išsilaiko 4-5 metus.
Matmenys
Tai aukščiausi, masyviausi ir ilgaamžiškiausi medžiai Japonijos salose. Įprastai auga apie 40-50 m aukščio, rečiau pasitaiko iki 60 m aukščio (Lietuvoje tik iki kelių metrų) ir iki 2-3 m kamieno skersmeniu. Didžiausias pavienių šių medžių aukštis 70 metrų. Su storu 5,2 m skersmens kamienu žinoma kaip „Yaku-sugi“ arba „Jomon-sugi“ vardais. Medžio aukštis ir kamieno storis priklauso nuo dirvožemio, augavietės aplinkos sąlygų. Augančios miškuose ar kituose medynuose, paprastai būna su laibesniais kamienais, bet aukštaūgės.
Amžius
Tai ilgaamžiai medžiai gyvenantys apie 3000 metų ar daugiau. Pagal radioaktyviojo anglies izotopą buvo nustatyta, kad dabar auganti seniausia japoninė kriptomerija žinoma kaip „Jomon sugi“ turi 3000 ± 160 metų, kiti šaltiniai teigia esą jai tarp 2170-7200 metų. Pats medis yra 25,3 m aukščio, 5,2 m kamieno skersmens arba 16,2 m kamieno apimties ir 300 m³ tūrio, o tai jau masyviausias pušūnų medis Japonijoje. Shimoyaku miškininkystės įstaigoje yra saugoma nupjautos 6 metrų aukštyje japoninės kriptomerijos kamieno dalis su 1776 metinių medžio rievių ir tai įtikinamas šių medžių ilgaamžiškumo įrodymas.
Panaudojimas
280px|thumb|right|Japoninės kriptomerijos [[bonsai medis]] Japoninė kriptomerija – Japonijos nacionalinis medis. Mediena rausvos spalvos, kvapni, minkštoka, lengva bet patvari, atspari puvimui bei lengvai apdirbama, tad Japonijoje labai populiari įvairių tipų statybose. Indijos Sikimo valstijoje ir Dardžilingo apygardoje vienas iš gausiau auginamų medžių ir naudojama statybose. Japonijoje gausiai auginamos prie šventyklų taip pat parkuose. Kitose šalyse taip pat auginamos miestų parkuose, botanikos soduose ir pavienių žmonių. Labai aktyviai naudojamos Japonijoje, Kinijoje, Azorų salose miškų ūkio plantacijose. Kaip dekoratyvinis augalas auginamas vidutinių platumų klimato juostose – dalyje Europos, ypač jos vakarinėje dalyje (gausiai JK, Airijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje), JAV, Meksikoje, Naujojoje Zelandijoje, PAR, vakarų Kaukaze palei Juodąją jūrą.
Japoninės kriptomerijos kultūrinės veislės
Sąrašas nepilnas:
4.25 SK
Istorija
Klubo ištakos siekia 1947 o 1949 m. kai radosi klubas Vasario 8 d. pavadinimu.
Daugkartiniai šalies čempionai (1985, 1986, 1987, 1988, 1990, 1992, 1993, 1994, 1995, 2002, 2003, 2010, 2011, 2012, 2013, 2015, 2017 m.)
Morgovnikai
Morgovnikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novogrudo valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į šiaurės vakarus nuo Lomžos ir apie 87 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW645 ir vaivadijos kelias Nr. 25px|DW648.
Gudiškė (Mažeikiai)
Gudiškė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Šerkšnėnų.
Dumblis (Trakų r.)
Dumblis – ežeras Trakų rajono savivaldybės teritorijoje, Merkio baseine, 2 km į pietus nuo Onuškio.
Tautvydas Lideikis
Tautvydas Lideikis (1947 m. spalio 6 d. Vilniuje – 1993 m. liepos 15 d.) – fizikas, habilituotas daktaras, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1969 m. baigė Vilniaus universitetą, 1977 m. baigė Leningrado A. Jofės fizikos technikos instituto aspirantūrą. Fizikos ir matematikos mokslų daktaras, habilituotas daktaras. 1968–1992 m. Lietuvos mokslų akademijos Puslaidininkių fizikos instituto mokslinis bendradarbis, laboratorijos vedėjas.
Žmona Violeta, dukros Laisvė ir Giedrė, sūnus Vykintas.
Antinomija
Antinomija ( 'prieš' + nomos 'įstatymas') – prieštaringas teiginys ar teiginio prieštaravimas pačiam sau; prieštaravimas tarp dviejų logiškai pagrįstų teiginių, kurių teisingumo ar melo negalima paaiškinti paradigmos rėmuose.
Terminas antinomija pradėtas naudoti senovės Graikijos filosofų Platono, Aristotelio, nors dažniau buvo naudojamas terminas aporija; tada buvo suformuluotos kai kurios semantinės antinomijos, pavyzdžiui, melagio paradoksas (Eubulidas iš Mileto). Paprasčiausiame „Melagio“ variante žmogus sako: „Aš meluoju“ arba „Tai, ką dabar aš sakau, yra melas“. Jei jis pamelavo, kad meluoja, tai jis pasakė tiesą, todėl tai, ką jis pasakė, nėra melas. Jei pasakyta frazė nėra melas, o sakantis tvirtina, kad tai melaginga, tai jo pasakymas melagingas. Tokiu atveju, jei jis meluoja, jis sako tiesą ir atvirkščiai.
„Melagio“ paradoksas padarė didelį įspūdį Eubulido amžininkams. Yra legenda, kas kažkoks Filitas Koskis, negalėdamas išspęsti šio paradokso, nusižudė, o garsus senovės Graikijos logikas Diodoras Kronosas, prisiekęs nevalgyti tol, kol neišspręs šio paradokso, mirė taip ir neišsprendęs šios problemos.
Antinomijų formulavimui ir analizei daug dėmesio skyrė scholastikai.
Imanuelis Kantas sąvoką „antimonija“ naudojo pagrįsti pagrindinei savo filosofijos tezei, pagal kurią protas negali išeiti iš savo jausmų patirties ir suprasti „daiktų savyje“. Pagal Kanto mokymą tokie bandymai priveda protą prie prieštaravimų: duoda vienodas galimybes pagrįsti tvirtinimą (tezę) ir paneigti (antitezę) kiekvienoje iš šių „švaraus proto antinomijų“:
Imanuelis Kantas aiškina „antinomiją“ kaip prieštaravimą, kai teorinis protas prieštarauja pats sau arba supratimui, kai jis absoliutumo idėją laiko visų reiškinių priežastimi. Iš čia atsiranda vienas kitam prieštaraujantys teiginiai ir abejotinos teorijos, nepatenkinančios beribių proto reikalavimų arba nepasiekiamos mūsų supratimui.
Antinomijos apima tokius klausimus:
Antinomija šiais atvejais yra tokia, kad galima pateikti vienodą skaičių šių klausimų patvirtinimui ir paneigimui, tad antinomijos sprendimas priveda prie išvados, kad žmogaus pažinimas galiausiai sutinka kliūtį, kurios nei peržengti, nei apeiti negalima.
Anot Kanto, mes žinome apie erdvę, laiką, materiją, priežastis ir t. t. tik kaip apie fenomenalius reiškinius, bet nieko nežinome, kokie jie patys (noumenai). Todėl mes turime atsisakyti dogmatinių šių klausimų tyrimų; absoliutumo ir begalybės idėjos turi tik reguliuojančio principo reikšmę, t. y. jos pačios nepadeda plėsti žinių, o tik nurodo kryptį žinių plėtimui.
Hėgelis pažymėjo Kanto antinomijų svarbumą: jos parodo šio pažiūrų dialektinį charakterį. Antinomijos ar prieštaravimai, anot Hėgelio, egzistuoja „visur visuose įsivaizduojamuose supratimuose ir idėjose“.
Kanto antinomijos nėra antinomijos dabartinės formalios logikos požiūriu, nes tezių ir antitezių negalima pagrįsti logiškai teisingais svarstymais. XIX a. ir XX a. logikoje ir matematikoje buvo atrasta tikrų antinomijų, dėl to suaktyvėjo tyrimai logikos ir matematikos pagrindu.
Antinomijos skirstomos į logines ir semantines.
Antinomijos atsiranda ne dėl subjektyvių klaidų, bet susiję su dialektiniu supratimo procesu.
Achmimas
Achmimas (, 🇬🇷) – miestas vidurio Egipte, Nilo dešiniajame krante, Suhago muchafazoje, priešais Suhagą. Tekstilės (medvilnės, šilko), maisto pramonė, keramikos gamyba. Yra keletas mečečių, dvi koptų bažnyčios, Kankinių vienuolynas.
Istorija
Miestas pradėjo kurtis 3 tūkstantmetyje pr. m. e. Tais laikais buvo žinomas kaip Ipu, Apu ir Khent-min. Jis buvo devintojo Aukštutinio Egipto nomo (Mino) sostine, ir jame buvo garbinamas vaisingumo dievas Minas. Graikai jį žinojo kaip Panopolį ar Chemisą.
Vėliau aplink miestą išaugo koptų vienuolynų kompleksas. Viduramžiais dauguma senovinių pastatų sugriauta.
Koveliai
Koveliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Rokiškio. Į vakarus nuo kaimo dunkso Raisto miškas, kuriame telkšo Lūšnos ežeras (Nemunėlio ištakos).
Pelkinė ūmėdė
Pelkinė ūmėdė (Russula paludosa) – ūmėdinių šeimos grybas.
Kepurėlė 8-12 cm skersmens, iškili, senesnė paplokščia, kiek įdubusi, lygi, blizganti, raudona, purpuriškai raudona, vidurys tamsiai rudas arba net juodai raudonas, kartais su gelsvai rusvomis dėmėmis, kraštai lygūs arba vagoti. Lakšteliai balti, senesnių vaisiakūnių gelsvi, senų tamsiai geltoni, gelsvi, tankūs, netrapūs, šakoti, priaugtiniai, laisvi. Kotas 5-12 cm ilgio, 1,5-3 cm storio, tvirtas, jauno vidus kietas, senesnio purus, išilgai vagotas, baltas, su rožinės spalvos dryžiais arba rausvu apnašu. Trama balta, kartoko skonio, perlaužus spalvos nekeičia. Auga vasarą ir rudenį drėgnuose spygliuočių miškuose, ypač pelkėtuose kimininiuose pušynuose. Lietuvoje labai dažna. Valgoma, trečios kategorijos.
Čakinis pekaris
Čakinis pekaris (Catagonus wagneri) – pekarių rūšis, gyvenanti Pietų Amerikoje (Paragvajuje, Argentinoje, Bolivijoje), sausojoje Gran Čako regiono dalyje. Populiaciją sudaro ~3000 individų.
Išvaizda primena šerną. Oda pilka, padengta šeriais. Minta tipiška sausojo Čako augalija – opuncijomis, kaktusais (burna išrankioja spyglius), bromelijomis, akacijomis.
Kleopatra VII
thumb|250px|Redžinaldo Artūro „Kleopatros mirtis“, [[1892 m.]] Kleopatra VII (iš graikų k. „tėvo garbė“; 69 m. pr. m. e. – 30 m. pr. m. e. rugpjūčio 12 d.) – paskutinė Senovės Egipto faraonė.
Kleopatra VII, paprastai žinoma tik vardu Kleopatra, priklausė Ptolemėjų dinastijai, graikų     šeimai, kuri valdė Egiptą po Aleksandro Didžiojo mirties helenistiniu laikotarpiu. Ptolemėjai kalbėjo graikiškai, o ne egiptietiškai, tad abi kalbos buvo naudojamos tokiuose oficialiuose dokumentuose kaip Rozetos akmuo. Kleopatra išmoko egiptietiškai ir teigė esanti deivės Izidės reinkarnacija.
Biografija
Kleopatra valdė 51−30 m. pr. m. e. laikotarpiu. Vėlesniame mene ji buvo vaizduojama kaip gražuolė, tačiau monetos ir skulptūros kūriniai iš jos laikotarpio rodo ją buvus nelabai gražia moterimi su atsikišusia nosimi. Amžininkų tvirtinimai apie jos intelektą ir sumanios politikos vedimą yra patikimi. Kadangi buvo numatyta, kad ji dalyvaus šalies valdyme, Kleopatra, kaip ir valdovo sūnūs, buvo apmokyta aritmetikos, geometrijos, retorikos, muzikos, astronomijos, medicinos. Ji vienintelė iš Ptolemėjų išmoko egiptietiškai, tikriausiai suprato egiptiečių hieroglifus. Tai jai padėjo prisistatyti Egipto gyventojams „naująja Izide“.
Kleopatros tėvas neabejotinai buvo Ptolemėjus XII, tačiau motinos klausimas neaiškus. Yra teiginių, kad Kleopatros domėjimąsis egiptiečių kalba ir siekis grąžinti Egipto valstybės didybę buvo to, kad jos motina galimai buvo egiptietiškos diduomenės atstovė. Kita versija, jos motina galėjo būti oficiali Ptolemėjaus XII žmona, bendravardė Kleopatra V, apie kurią nieko nežinoma nuo 69 m. pr. m. e., t. y. metų, kada Kleopatra gimė. Šią versija paremtų faktas, kad istoriniuose šaltiniuose niekur nekvestionuojamas Kleopatros valdžios legitimumas, nors su antrąja žmona, kurios vardas nežinomas, Ptolemėjus XII susilaukė trijų vaikų. Vėliau, praėjus daug laiko po jos mirties, Kleopatra Egipte buvo vertinama aukštai: IV a. pb. Filuose paauksuota ir atnaujinta jos statula, Palmyros karalienė Zenobija (III a.) buvo vaizduojama panaši į Kleopatrą. miniatiūra|213x213px|Kleopatros VII ir jos sūnaus Cezariono reljefai šventyklos sienoje [[Dendera|Denderoje]] Kleopatra iš pradžių apie vienerius metus valdė su tėvu Ptolemėju XII, o po jo mirties, tėvo testamentu, pradėjo valdyti su jaunu, dešimtmečiu broliu Ptolemėju XIII (51−47 m. pr. m. e.). Po tėvo mirties Ptolemėjo XIII globėju tapo romėnų politinis veikėjas Gnėjus Pompėjus, kuris buvo įsitraukęs į Ptolemėjų dinastinius reikalus. Apie 49 m. pr. m. e. Ptolemėjus XIII, tikriausiai Pompėjaus patarėjų veikiamas, pašalino Kleopatrą iš Aleksandrijos. Ji pabėgo į Siriją, kur surinko šalininkų armiją ir su ja 48 m. pr. m. e. vasarą ruošėsi grįžti į Aleksandriją. Prieš ją buvo surinkta Ptolemėjaus XIII armija Peluzijuje. Tuo metu pasikeitė politinė situacija Romos imperijoje – Farsalo mūšyje pralaimėjęs Cezariui, Pompėjus bėgo į Egiptą ir buvo nužudytas buvusių savo šalininkų, norėjusių šitaip įsiteikti Cezariui.
Gajui Julijui Cezariui vis dėlto reikėjo pinigų kovoms su Pompėjaus šalininkais, tad jis atvyko į Aleksandriją reikalauti sumokėti Ptolemėjaus XIII tėvo skolas. Kartu jis siekė sutaikyti Ptolemėjų XIII su Kleopatra ir ją iškvietė į Aleksandriją. Panašu, kad Ptolemėjus XIII ir jo patarėjai tam siekė sukliudyti. Pasak Plutarcho, Kleopatra atvyko naktį valtimi prie rūmų Aleksandrijoje. Ji buvo tik su vienu draugu Apolodoru Siciliečiu. Kleopatra buvo visu ūgiu suvyniota į lovos užtiesalą, kurį Apolodoras surišo virve ir taip pro sargus įnešė pas Cezarį. Julijus Cezaris esą buvo tuo labai sužavėtas. Ptolemėjus XIII ir jo patarėjai buvo surezgę sąmokslą, ketindami nužudyti Cezarį, Aleksandrijoje vyravo visiška sumaištis, tuo metu pirmą kartą degė garsioji Aleksandrijos biblioteka. Per susirėmimą uoste Cezaris esą vos pasiekė savo laivyną, jam teko plaukti pačiam, nes nuskendo valtis. Vėliau Cezario kariuomenė miesto mūšyje atsilaikė prieš egiptiečius. Atvykus generolo Mitridato pagalbai, egiptiečiai buvo nugalėti mūšyje prie Nilo. Ptolemėjus XIII, kaip manoma, žuvo.
Po Cezario nužudymo 44 m. pr. m. e. Kleopatra grįžo į Egiptą, kur jos brolis Ptolemėjus XIV mirė ir ji tapo vienintele šalies valdove. Sūnus Cezarionas buvo paskelbtas motinos bendravaldžiu, bet tik nominaliai. Politiniais tikslais Kleopatra susitiko su Marku Antonijumi Tarse prieš Gajų Julijų Cezarį Oktavianą (vėliau pasivadino Augustu). Jauna Kleopatra galėjo būti susitikusi su Marku Antonijumi dar 55 m. pr. m. e. Romos vietininko Sirijoje Gabinijaus invazijos į Egiptą metu. Pasak Apiano Aleksandriečio, Markas Antonijus buvo Kleopatrą įsimylėjęs iš pirmo žvilgsnio. Po to Markas Antonijus viešėjo Aleksandrijoje, ir Kleopatra jam pagimdė dvynius Kleopatrą Selenę II ir Aleksandrą Heliją, ir vėliau – sūnų Ptolemėją Filadelfą. Markas Antonijus įteisino santuoką su Kleopatra. 34 m. pr. m. e. Markas Antonijus dekretu padalijo Romos imperijos rytinių dalių valdymą tarp Kleopatros ir jos vaikų. Informavo Romos senatą, kad taip įtvirtino naujus imperijos vietininkus. Oktavianas surengė propagandos kampaniją prieš Antonijų ir Kleopatrą, dėl ko Roma paskelbė karą Kleopatrai. thumb|left|220px| Moneta su Kleopatros atvaizdu Antonijaus ir Kleopatros pajėgos 31 m. pr. m. e. rugsėjo 2 d. pralaimėjo lemiamame Akcijaus jūrų mūšyje Oktaviano laivynui. Dėl nežinomų priežasčių Kleopatros laivynas netikėtai pasitraukė iš mūšio, kas didele dalimi prisidėjo prie mūšio baigties. Kita versija, Kleopatra pabėgo iš mūšio, kai jo bagtis jau tapo aiški. Oktavianas po to įtvirtino savo valdžią rytinėje imperijos dalyje. Antonijus ir Kleopatra buvo apsupti Aleksandrijoje, jų kariai ir laivynas masiškai perėjo Oktaviano pusėn. Antonijus nusižudė, pasak liudijimų, išgirdęs melagingas žinias apie Kleopatros mirtį. Kleopatra pasekė jo pavyzdžiu po 11 dienų. Teigiama, kad ji leido įkasti egiptietiškai angiai 30 m. pr. m. e. rugpjūčio 12 d. Cezarioną jo rėmėjai paskelbė faraonu, bet netrukus Oktaviano pajėgos užėmė Aleksandriją, Cezarionas buvo nužudytas. Pasak Plutarcho, užėmęs Aleksandriją, Oktavianas leidęs Kleopatrai palaidoti Antonijų savo rankomis ir tik po to Kleopatra nusižudžiusi. Egiptas tapo Romos provincija. Romos propaganda vėliau vaizdavo Kleopatrą amoralia moterimi, tesiekusia politinių tikslų, kuri išgelbėjo savo vardą garbinga mirtimi, nes patekusi į neišvengiamą Oktaviano nelaisvę ji būtų buvusi pravaryta Romos gatvėmis Oktaviano triumfo eisenoje, kaip tai padarė Julijus Cezaris su Kleopatros seserimi Arsinoje.
Daugiausiai apie Kleopatrą žinoma iš Plutarcho parašyto „Antonijaus gyvenimo“, kuriame istorikas Kleopatros žavesį matė ne išoriniame grožyje, o jos inteligencijoje, lingvistiniuose ir bendravimo sugebėjimuose. Vienas iš egiptiečių veikalų apie kosmetikos ruošimą buvo priskirtas Kleopatros autorystei. Nors tai patvirtinančių žinių ir nėra, tačiau tikėtina, kad ji turėjusi reputaciją šioje srityje. Iki šių laikų Kleopatra yra populiari figūra Vakarų kultūroje. Jos atminimas išliko dėl daugybės meno kūrinių, pvz.: Viljamo Šekspyro tragedijos Antonijus ir Kleopatra, Jules Massenet operos Kleopatra ir 1963 m. filmo Kleopatra. Ji visur vaizduojama kaip nepaprasta gražuolė, o tai, kad ji tapo galingiausių to meto vyrų meiluže, laikoma to įrodymu. Prancūzų filosofas Blezas Paskalis Mintyse teigė: „Jei Kleopatros nosis būtų buvusi trumpesnė, būtų pasikeitęs viso pasaulio veidas.“.
Buriavimas sausumoje
right|thumbnail|250px|Buriavimas sausumoje. Vairininkas važiuoja Baltijos jūros paplūdimiu.Buriavimas sausumoje – judėjimas vėjo varoma ratuota transporto priemone žemės paviršiumi. Ši sąvoka yra atsiradusi iš analogijos su buriavimu vandenyje.
Transporto priemonė, naudojama buriavimui sausumoje, yra dažnai vadinama vėjaračiu arba sausumos laivu. Istoriškai buriavimas sausumoje atsirado kaip transporto būdas; šiais laikais buriavimas sausumoje yra daugiausia sportas, kuris išpopuliarėjo XX a. penktajame dešimtmetyje. Šiuolaikiniai sausumos buriuotojai, dar vadinami „vairininkais“, gali pasiekti 3-4 kartus didesnį, nei realaus vėjo greitį. Vėjo gūsis buriuojant sausumoje yra laikomas labiau naudingu, nei palankus vėjo krypties pasikeitimas.
Buriuoti sausumoje geriausia lygiose, atvirose ir vėjuotose teritorijose: paplūdimiuose, nenaudojamose automobilių stovėjimo aikštelėse, aerodromuose ir kitose teritorijose su kietu ir lygiu pagrindu.
Vėjaračiai yra burinės triratės transporto priemonės ir buriavimas jomis iš esmės nesiskiria nuo buriavimo jachtomis ar burlentėmis. Vėjaračiu yra buriuojama gulimoje pozicijoje, vairuojama rankomis arba kojomis, burė valdoma šotu (burės virve).
Vėjaračių klasifikacija
Neskaitant ledrogių, pasaulyje egzistuoja daugybė vėjaračių tipų arba „klasių“. Dėl didelių konstrukcinių skirtumų kiekviena vėjaračių klasė varžosi atskirose varžybose. Didžiausia yra „2 Klasė“, kurioje stiebo aukštis gali siekti 8 metrus. Didelis burių plotas sukuria daugiausiai traukos jėgos, tačiau 2-os klasės vėjaračių greitis nėra pats didžiausias dėl jų masyvaus korpuso. Dažniausiai buriuojama Europos šalyse, kita vertus, 2-a klase visiškai neburiuojama Didžiojoje Britanijoje.
Manoma, kad „3 Klasė“ yra populiariausia vėjaračio konstrukcija, kuri savo išvaizda yra beveik identiška 2 klasei, tačiau ženkliai mažesnių matmenų. Šios klasės vėjaračiai dažniausiai gaminami iš stiklo pluošto, taip pat iš kitų naujoviškų ir lengvų medžiagų, tokių kaip anglies pluoštas, Kevlaras ir įvairių kompozitų, su medine galine ašimi. 3-ios klasės vėjaračių pasiekiamas greitis - 110 km/h.
„5 Klasė“ yra žymiai mažesnė nei 3-ia ar 2-a ir yra visiškai kitokių formų. Vairininkas buriuoja taip pat gulomis, tačiau skirtingai nuo 3-ios ir 2-os klasių, guli virš važiuoklės pakabintoje sėdynėje. Važiuoklė dažniausiai yra daroma iš plieno, aliuminio su stiklo pluošto ar anglies pluošto sėdyne. 5 klasės vėjaračiai pasiekia apie 95 km/h greitį.
„Standartinė Klasė“ pasižymi tuo, kad visiems vėjaračiams taikomi identiški reikalavimai. Ši klasė yra panaši į 5-ą klasę ir skirtingai nuo kitų klasių, yra vieningos konstrukcijos, gaminama Seagull firmos. Ši klasė yra populiari, kadangi varžybų rezultatai didžiąja dalimi priklauso nuo vairininko sugebėjimų, o ne nuo turimo inventoriaus brangumo ir kokybės.