cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dzūkijos nacionalinis parkas
Vandens telkiniai
Parko teritorijoje didelė šaltinių įvairovė: ties Jononimis, Krūčiaus pakrantėse, prie Mikalaučiškės ežero trykšta karbonatingi šaltiniai, Maksimonių Balažerio versmė labai geležinga, Merkio, Skroblaus pakrantėse dažni šaltiniuoti šlaitai, ar šlaituose kabančios pelkutės. Yra keletas šaltinių – verdenių, kuriuose vanduo kyla burbulais. Žymiausios tokios verdenės yra Ūlos akis prie Mančiagirės bei Antončiko šaltinis. Iš gilių požeminių urvų srūva Bobos daržo šaltinis Margionyse, Išrūginio pakrantės šaltinis (netoli Zervynų), o Versminio ežere yra keletas gelmių, kurias maitina povandeniniai šaltiniai. Ypač daug šaltinių yra Skroblaus slėnyje – jie ne tik labai didina upės vandeningumą, bet ir slėnio šlaituose sudaro sufozinius cirkus.
Dzūkijos nacionaliniame parke telkšo 48 ežerai ir ežerėliai, kurių bendras plotas – 232 ha. Kraštas nėra labai ežeringas. Dauguma ežerų susitelkę Merkinės apylinkėse, Dzūkų aukštumos pakraštyje – Lizdų, Ežeryno, Krakinio, Galvinio, Kazamkėlio, Bedugnio, Ešerinio, Laujos ežerai. Subartonių apylinkėse telkšo apskriti Gilšės, Kampinio, Pakelinio, Linamarko ežerai, taip pat Gelovinės ežeras, kuris prieš 11 tūkst. metų siekė 4 km ilgį. Dešiniajame Nemuno krante telkšo 6 ežerėliai (Pakampys, Giluišis, Netiesis, Netiesėlis, Dumblis, Balažeris), susidarę Nemuno potvynių užliejamoje juostoje ir patenka į Apsingės baseiną. Dzūkijos kopų daubose telkšo nedideli, apvalūs, dažnai pelkėti termokarstiniai ežerai – Bakanausko ežeras, Trikampis, Kastinis, Mekšrinis, Išrūginis, Versminis, Akležeris ir kt. Kiti didesni parko ežerai – Lynas, Glynas.
Dzūkijos nacionalinis parkas iš šiaurės ir vakarų juosia Čepkelių raistą. Paties parko teritorijoje yra 77 gyvybingos pelkės, didesnės nei 1 ha. Jų bendras plotas – 1504 ha. Dar 15 pelkių, kurių bendras plotas 530 ha, sukultūrintos (nusausintos). Dideli žemapelkių plotai driekėsi dabar nuleistų Kabelių žuvininkystės tvenkinių vietoje. Daugiausia parko aukštapelkių yra Musteikos apylinkėse, o žemapelkės ir tarpinio tipo pelkės telkiasi Kempės, Musteikos, Skroblaus upelių slėniuose. Svarbesnės parko pelkės: Imškų aukštapelkė, Musteikos aukštupio pelkės (Pastalikė), Bakanauskų pelkė, tarpinio tipo pelkės Skerdzimų pieva (Kapiniškėse), Bižų pelkė, Krakinio (Lizdų) pelkė ir nendrynai, žemapelkių ir tarpinių pelkių juosta Netiesų apyežeriuose.
Kultūriniai kraštovaizdžiai
Dzūkijos kraštovaizdžiai nuo seno buvo keičiami žmogaus – kertami miškai, šienaujamos pievos ir raistai, degama medžio anglis, lydoma balų rūda, renkamas vaškas, medus. Dėl tokios veiklos Dzūkijos nacionalinio parko teritorijoje susidarė gamtinių ir kultūrinių kraštovaizdžių mozaika. Dalis rūšių prisitaikė prie žmogaus kuriamų buveinių ir tapo nuo jų priklausomos. Prie medinių trobesių laikosi žalvarniai, kukučiai, žaliosios meletos, dūminės raudonuodegės, ežiai, šeškai, akmeninės kiaunės, juodosios žiurkės, voverės, gyvena šikšnosparniai. Atviro smėlio plotuose (kirtavietėse, pustomose kopose, kvartalinėse) auga lietuvinė naktižiedė, aitrusis šilokas, smiltyninis šepetukas, Gorskio pūtelis, vienagraižė kudlė. Tarpumiškių pievos – labai svarbi drugių, laukinių bičių, įvairių kitų vabzdžių buveinė. Drėgnose pievose gyvena varlės, griežlės, maitinasi kukučiai, pelėdos, pelėsakaliai, lapės. Upių slėniuose išlikę sausųjų pievų lopinėlių su eraičinų, dirsių, pašiaušėlių sąžalynais, labiau paplitusios šlapios pievos – vingiorykštynai, viksvameldynai, stambiaviksvynai, arčiau vandens auga monažolynai, dryžutynai.
Žemės ūkio naudmenos užima ~5 % parko teritorijos. Dėl tradicinio ūkininkavimo nykimo kultūriniai kraštovaizdžiai traukiasi – pievos užauga mišku, upių šlaitai – krūmynais. Dalies teritorijų gyvybingumas palaikomas jas šienaujant, vietomis deginant miško paklotę.
Bioįvairovė
thumb|left|160px|[[Šarkakojis pataisas nacionalinio parko kerpšilyje]] Dzūkijos nacionalinis parkas pasižymi didele bioįvairove, skirtingų biotopų, buveinių gausa. Čia randamos 254 saugomos rūšys (111 – gyvūnų, 100 – augalų, 43 – grybų ir kerpių). Saugomų rūšių skaičius vis kinta, nes dalis rūšių paplinta taip, jog jų nebereikia saugoti, dalis rūšių parke atrandamos, atkeliauja iš kitur, dalis – išnyksta.
Augalai
Nacionaliniame parke rasta 210 samanų rūšių: 40 kerpsamanių, 149 žaliųjų samanų rūšys (iš jų 21 – kiminų). Didžiausia samanų įvairovė šlapiuose miškuose – juodalksnynuose ir eglynuose. Pelkėse kermėja retos samanos – žvilgančioji riestūnė, pūkuotoji apuokė, kreivoji drikša.
thumb|240px|Gailių sąžalynai pelkėse aplink Musteiką thumb|240px|Raudonasis garbenis – viena rečiausių Lietuvos augalų rūšių Parke aptiktos 754 induotinių augalų rūšys. Tai daugiausia astriniai, varpiniai, viksviniai augalai. Pietų Lietuvos pušynuose gausiai veši kadagiai, beržuose ir kituose medžiuose parazituoja amalai, gausu vaistinių augalų (čiobreliai, pievinės vingiorykštės, smiltyniai šlamučiai, gailiai, pelynai, viržiai, valerijonai), uogakrūmių (mėlynės, bruknės, pelkėse – spanguolės, vaivorai).
Sausose smiltpievėse, kerpšilių aikštelėse auga kitur Lietuvoje labai retos ar visai nerandamos rūšys – Borbašo gvazdikas, kampuotasis česnakas, lietuvinė naktižiedė, smėlyninis eraičinas. Pelkėse auga ledynmečio reliktinis augalas – laplandinis karklas. Pavasarį šilų šlaituose sužydi vėjalandė šilagėlė, smiltyninis laibenis, Gorskio pūtelis, o derlingesniuose šlaituose – Europos kalnų pievų augalas kalninė arnika. Pievose auga retas penkialapis dobilas, Liškiavos apylinkių pamiškėse – žalsvoji naktižiedė. Pušynų retmėse ir pakraščiuose dažnas tamsialapis skiautalūpis, Merkinės ir Maksimonių pievose sužydi labai reta gegužraibinių rūšis – miškinė plikaplaiskė, Skroblaus slėnyje – raudonasis garbenis. Povilnio upelio slėnyje auga kita reta orchidėja – plačialapė klumpaitė. Ten, bei Uciekos miškuose auga ir svogūninė kartenė. Nemuno slėnio šlaituose veši daugiametė blizgė, miškinė varnalėša, o Subartonių ąžuolyne – miškinė dirsuolė. Užmirkusiuose Musteikos miškuose auga retažiedė miglė, statusis atgiris, aukštoji gegūnė. Paupių pievose pavasariais žydi plačialapė gegūnė, baltijinė gegūnė, dėmėtoji gegūnė, raudonoji gegūnė. Rudeniop papelkėse pražįsta siauralapis gencijonas. Skroblaus kalvų šlaituose auga smulkiažiedė gegužraibė, plikažiedis linalapis, melsvasis gencijonas, didžiažiedė juodgalvė. Šilų aikštelėse auga paparčiams giminingi reti augalai – daugiaskiltis varpenis ir šakotasis varpenis. Nemuno ir Merkio santaka ypač garsėja retais augalais (iš jų – Delavinio kelerija, smėlyninis eraičinas. Žemapelkių viksvynuose auga gelsvoji gegūnė, šaltiniuotose aukštapelkėse – pelkinė uolaskėlė, Bakanauskų, Krakinio pelkėse – patvankinis pataisiukas, Musteikos apylinkėse – rusvoji saidra, tarpinėse pelkėse – dvilapis purvuolis, pelkinė laksva, lieknasis švylys, liekninis beržas, mėlynialapis karklas. Rudnios šaltiniuoto cirko pelkėje auga raistinė viksva. Herbicidais nenupurkštuose pasėliuose tebeauga dirvinė raugė.
Merkio vandenyse auga Meinshauzeno plūdė, o jo šaltiniuotose pakrantėse – didieji asiūkliai. Skroblaus, Kempės paupiuose geltonuoja gauruotoji žilė. Nemuno pakrančių smėlynuose želia rusvoji viksvuolė, prie Merkinės – gelsvasis pūkelis.
Grybai
thumb|240px|Dzūkijos miškų grybai Suskaičiuota 771 grybų rūšis – daugiau kaip pusė jų yra kepurėtieji grybai, trečdalis – kempininiai. Dzūkijos šilai pasižymi didele valgomųjų grybų gausa – auga tikriniai ir pušyniniai baravykai, voveraitės (vietinių vadinamos lepeškomis), žaliuokės (zelionkos), geltonieji kazlėkai (makavykai, juodzikiai), bobausiai (šmarškos), šilbaravykiai, beržynuose, šlapiuose miškuose gausu raudonviršių (varnėkų), lepšių (paberžių). Mažiau renkami, bet gausiai auga piengrybiai, ūmėdės, gudukai, tamprieji kazlėkai (žibnakciai), baltikai. Pievose dažni pievagrybiai, kukurdvelkiai, žvynabudės. Yra daug retų rūšių, kurios prisitaikiusios skaidyti senų medžių, išvartų medieną. Česukų apylinkėse dygsta kopūstgalvis raukšlius, Subartonyse – šakotasis sėdžius. Ant išvartų auga tikroji raudonpintė, rausvoji pintainė, tikrinis blizgutis, korališkasis trapiagrybis. Taip pat auga 258 pinčių rūšys, tarp jų labiausiai paplitusios – elninė ir miškinė šiurės, kerpšiliuose sudarančios pilkšvai žalsvus kilimus.
Tarp retų kerpių paminėtinos kudlotoji laumagaurė, kintančioji briedragė, skėtrioji briedragė, plačioji platužė, žvynuotoji meškapėdė, samaninis diplošistis.
Gyvūnai
thumb|240px|Dzūkijos kaimuose nereti kukučiai Dzūkijos nacionaliniame parke sutinkamos 54 žinduolių rūšys. Briedžiai paplitę tamsiuose Musteikos apylinkių miškuose, Čepkelių pakraščiuose, upių slėnius pamėgę taurieji elniai, nemaža stirnų, lapių, usūrinių šunų, šernų. Vilkai laikosi daugiausia Musteikos, Lynežerio, Randamonių apylinkėse. Ypač didele įvairove pasižymi Subartonių miškas – čia suskaičiuota 31 žinduolių rūšis. Tamsiuose eglynuose, papelkėse gyvena lūšys. Nemuno pakrančių ąžuolynuose laikosi didžioji miegapelė. Paupiuose pasitaiko šermuonėlių, pelkėse, paraistėse – baltųjų kiškių. Prie sraunių upelių urvus kasa ūdros. Mediniuose trobesiuose įsikuria reti šikšnosparniai – vėlyvasis šikšnys, rudasis nakviša, šikšniukas nykštukas.
Parke pastebėta ~200 paukščių rūšių, iš kurių 39 įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą. 142 rūšys parke peri, 51 rūšis užskrenda migracijų metu, o 7 rūšys atskrenda čia žiemoti. Šiluose dažni kikiliai, kuoduotosios zylės, margasparnės musinukės, juodosios meletos, amaliniai, juodieji strazdai bei strazdai giesmininkai. Miškų aikštelėse, prie senų namų dažni kukučiai, kėkštai, bukučiai, dūminės raudonuodegės, šelmeninės kregždės, čiurliai, didžiosios zylės, žvirbliai. Žiemą į Dzūkijos šilų upelius atskrenda vandeniniai strazdai, taip pat žiemoja svirbeliai, sniegstartės, čimčiakai, tūbuotieji suopiai, šiauriniai kikiliai, alksninukai. Aukštuose, išlakiuose pušynuose prie Nemuno ir Merkio kuriasi sketsakalis, senuose medynuose, meletų uoksuose lizdą įsirengia lututės, uldukai, Musteikos giriose girdimas didysis apuokas. Tamsiuose eglynuose ir juodalksnynuose lizdus suka juodasis gandras, vapsvaėdis, vištvanagis. Tuoktuves papelkėse kelia stulgiai, kurtiniai, tetervinai. Merkinės, Lizdų laukuose kartais pasirodo putpelės. Musteikos apylinkių pelkėse, prie Skroblaus peri gervės, Skerdzimų pievoje stebima pievinė lingė. Ūlos, Merkio, Grūdos pakrantėse žvejoja tulžiai. Kadaise buvę gana dažni dabar labai retai bepastebimi žalvarniai.
thumb|left|280px|Angis prie šlapio [[Musteika (upė)|Musteikos upelio kranto Musteikos kaime]]
Varliagyvių parke užfiksuota 12 rūšių. Tarp jų yra retoka raudonpilvė kūmutė, pavasarį rengianti triukšmingus koncertus. Nuo 2007 m. parke gyvena iš pietų atklydusi europinė medvarlė. Dažniausios varliagyvių rūšys – pievinė varlė, mažoji kūdrinė varlė, pilkoji rupūžė, Subartonių miško balose gyvena smailiasnukė varlė, česnakė, nendrinė rupūžė. Merkio senvagėse įsikūręs skiauterėtasis tritonas.
Parko upėse ir ežeruose sugaunamos 32 žuvų ir apskritažiomenių rūšys. Seniau Merkio, Nemuno vidurupio baseino upės garsėjo kiršliais, upėtakiais, šlakiais bei lašišomis, bet pastačius Kauno HE užtvanką, į Dzūkiją šios žuvys beveik neatplaukia. Upeliuose, pelkėtuose ežeruose vyrauja nereiklios žuvų rūšys – ešeriai, kuojos, raudės, Nemune, kitose didesnėse upėse plaukioja karšiai, pasitaiko žiobrių, skersnukių, ūsorių, šapalų, salačių, lydekų. Merkio senvagėse, pelkėtuose upeliuose įsikūrę vijūnai.
thumb|240px|[[Vingiorykštinis marguolis sutinkamas sausose nacionalinio parko pievose]] Parke skraido ~760 drugių rūšių, daugiausia – Merkio žemupio pievose, Skroblaus slėnyje prie Kapiniškių (Kapiniškių kraštovaizdžio draustinyje). prie Dubininko, Nemuno slėnio šlaituose ir pievose prie Maksimonių, Maksimų, Uciekos, taip pat Liškiavos apylinkių pievose, Jonionių karjere, Ūlos slėnyje aukščiau Zervynų, Dėlinio ežero šiaurinės pakrantės pievose, Musteikos apylinkių pelkėse. Randamos retos, pietų kraštams būdingos rūšys, tokios kaip stepinis melsvys, smiltyninis melsvys, raudonžiedis marguolis, pietinis marguolis, raudonsparnė meškutė, o pelkėse likę reliktiniai pelkinis satyras ir šiaurinis perlinukas. Į Europos dieninių drugių Raudonąją knygą įrašyti pušyninis melsvys, taškuotasis melsvys, žalsvasis melsvys, juodoji hesperija. Merkio paupiais skraido estinė cidarija, paupių viksvinėse žemapelkėse – didysis auksinukas, pilkažalis žvilgūnas.
Apie 612 vabalų rūšių randamos parko teritorijoje. Tai žygiai, boružės, dusios, įvairūs lapgraužiai, ūsuočiai, straubliukai, negyvą organinę medžiagą skaido mėšlavabaliai, maitvabaliai, upių pakrantėse skraidžioja laumžirgiai, žirgeliai, strėliukės. Miškų kirtavietėse sutinkamos retos vabalų rūšys – aštuoniataškis auksavabalis, ūsuotis dailidė, pjūklaūsis kelmagraužis. Gyvena pietų kraštams būdingas margasis grambuolys. Senuose ąžuolynuose, juodalksnynuose, kur daug trūnijančios medienos, veisiasi Šneiderio kirmvabalis, juodalksninis stiklasparnis.
Parko teritorijoje yra aptinkama 217 laukinių bičių rūšių. Iš jų ypač pažymėtina raukšlėtoji smėliabitė, kurios įprastas arealas yra gerokai toliau į pietus (Čekijoje). Bičių gausa ypač pasižymi Kapiniškių pievos. Kiti reti plėviasparniai – gauruotoji skolija, Semionovo kamanė, katilėlinė smėliabitė, ilganosė smėliabitė, stepinė gauruotakojė bitė.
Merkyje gyvena labai retų rūšių – mėlynsparnė apsiuva, šarvuotoji skėtė, prie Išrūginio, Grūdos upelių skraido geltonžiedis kordulegastras.
Drėgnose vietose rastos 105 moliuskų rūšys. Tai įvairūs šliužai, sraigės, geldutės. Sausumos moliuskų daug Uciekos apylinkėse, Straujos slėnyje, Merkio žemupio pakrantėse, o vandens moliuskų gausu Lyno ežere, Straujos ir Nemuno santakoje. Saugomos rūšys – ovalioji geldutė, mažoji suktenė, keturdantė suktenė.
Saugomos teritorijos
thumb|240px|Bakanauskų telmologinio draustinio pelkė thumb|240px|Šunupio draustinyje saugomos ryškios žemyninės kopos thumb|160px|Drevėta pušis prie Marcinkonių Dzūkijos nacionaliniame parke išskiriamos šios papildomos saugomos teritorijos (užima 46 % parko teritorijos):
Taip pat išskiriamos saugomų paukščių buveinės. Viena tokių – buvę karinio poligono plotai pačiuose parko pietuose, kur išdegusių miškų plotuose yra didelės tetervinų tuoktavietės. Musteikos apylinkių paraistėse yra kurtinių tuoktaviečių. Atviros pelkaitės, šlapynės yra svarbi gervių buveinė. Merkio ir Ūlos pakrantėse saugomos tulžio perėjimo ir žvejybos vietos. Sausuoliai, stuobriai reikalingi perėti lututėms, geniams, meletoms. Lėliams reikalingas mozaikiškas kraštovaizdis su atvirais plotais miškuose.
thumb|left|240px|[[Povilnis|Povilnio upelio ištakos Povilnio rezervate]]
Nacionaliniame parke išskirtas 54 833 ha Dainavos girios plotas, skirtas buveinių apsaugai. Čia saugomos 13 skirtingų gamtinių buveinių – nesusivėrusios žemyninės smiltpievės, upių sraunumos su kurklių bendrijomis, karbonatinių smėlynų smiltpievės, eutrofiniai aukštieji žolynai, tarpinės pelkės ir liūnai, šaltiniai su besiformuojančiais tufais, vakarų taiga, žolių turtingi eglynai, spygliuočių miškai ant fluvioglacialinių ozų, pelkėti lapuočių miškai, pelkiniai miškai, aliuviniai miškai, kerpiniai pušynai.
Daugeliui šių buveinių kenkia ūkinis miškų kirtimas, monokultūriniai miškų plotai. Rūšių būklė geresnė tampa tada, kai buveinės mozaikiškos, daugiau natūraliai užaugusių, o ne sodintų miškų.
Gamtos paveldas
thumb|240px|Šaltinis „Ūlos akis“ thumb|240px|Jonionių akmenys Parko teritorijoje gausu gamtinio ir kultūrinio paveldo. Įrašyti 42 gamtos paveldo objektai, iš kurių 18 paskelbta gamtos paminklais (2012 m.).
Geomorfologinio paveldo objektai yra vaizdingi upių slėniai, kurie skrosdami kopagūbrius palieka įspūdingus skardžius: tai Ūlos sudaryti Mančiagirės skardžiai (aukštis iki 28 m), Mardasavo skardis prie Merkio (28 m), Uciekos (42 m) ir Krušonių (33 m) skardžiai prie Nemuno. Kiti vaizdingi paviršiaus dariniai yra Trakiškių kalvagūbris, nusidriekęs 1,4 km šalia Ūlos žemupio, 41 m aukščio gūbrys tarp Galvinio ir Bedugnio ežerų (Alytaus raj.), Rudnelės kaimą prie Skroblaus juosiantys kalvaragiai bei geologinis cirkas, Sarkajiedų dauba, kurią supa 40 m aukščio kalvos, įspūdinga Kiškeliuškės griova panemunėje (ilgis 700 m, gylis iki 15 m, dugne trykšta šaltiniai). Liškiavos atodanga jau apaugusi medžiais, bet čia į paviršių išeina 70–130 tūkst. metų ežerinės nuogulos.
Hidrografiniam paveldui priklauso Bedugnio ežeras, keturių Netiesų miško ežerėlių grupė, Nemuno rėvos (akmenynės, nartai) – Bajorė prie Maksimų, Siuvėjo rėva prie Maksimonių. Taip pat saugoma šaltiniuota dauba Margionyse, iš kurios išteka Skroblus – Bobos daržas. Tarp Mančiagirės ir Žiūrų Ūlos pakrantėje kunkuliuoja verdenė – Ūlos akis.
Margionyse ošia Lietuvio liepa, Zervynose – Zervynų ąžuolas. Nuo seno Dzūkijoje kultivuotą drevinę bitininkystę mena dar daug išlikusių drevėtų pušų (dravių) (~20) – vienos jų jau nudžiūvusios, kitos tebežaliuoja. Didesnės jų grupės yra prie Zervynų (Zervynų drevėtos pušys), Marcinkonių, Darželių, Musteikos gioriose. Senieji medžiai įdomūs tuo, kad juose jau prieš 100 metų buvo išskaptuotos pailgos vertikalios drevės bitėms gyventi. Kartais tokios drevės būdavo iškalamos aukštai nuo žemės, kad meškos medaus nepasiektų, o patys žmonės prie jų lipdavo specialiu iš pintų virvių pagamintu geiniu. Vėliau bites imta laikyti tokių drevių nuopjovose – kelminiuose aviliuose. Dar ir dabar jų galima rasti Musteikos, Margionių, Zervynų ir kituose kaimuose.
Kultūros paveldas
Nacionaliniame parke saugoma daugiau nei 50 kultūros paveldo objektų. Kraštas garsėja senaisiais dzūkų kaimais, išlaikiusiais tradicinę architektūrą. Geriausiai paveldą išsaugoję etnokultūriniai Zervynų, Musteikos, Žiogelių kaimai. Tradicinės architektūros gausu ir kituose parko kaimuose – Mančiagirėje, Lynežeryje, Dubininke, Rudnelėje, Margionyse, Darželiuose, Uciekoje, Subartonyse ir kitur. Urbanistinės architektūros paveldu žymios panemunių gyvenvietės – Merkinė (su cerkve, pastatyta Merkinės rotušės vietoje) ir Liškiava (su Liškiavos Švč. Trejybės bažnyčia bei dominikonų vienuolynu).
thumb|left|240px|Liškiavos bažnyčia ir vienuolynas ant Nemuno kranto
Gausu įvairių epochų istorinio paveldo: Merkio, Ūlos, Nemuno pakrantėse rasta akmens amžiaus stovyklaviečių, titnago kasyklų. Prie Jononių kaimo riogsantys akmenys kartais laikomi archeoastronomine stebykla. Viduramžių kovas mena paupių piliakalniai – Merkinės piliakalnis, Liškiavos piliakalnis (greta jo – Liškiavos alkakalnis).
Dzūkijos nacionaliniame parke bene ilgiausiai Lietuvoje išliko tradicinio ūkininkavimo bruožai: drevinė bitininkystė, bendras gyvulių ganymas, tradiciniai amatai (medžio drožyba, krepšių pynimas, įvairių namudinių rakandų gamyba), gyvas liaudies dainų atlikimas.
Merkinės rotušėje-cerkvėje veikia kraštotyros muziejus, Subartonyse – Vinco Krėvės memorialinis muziejus–namas bei Lietuvos Totorių buities muziejus, Margionyse – V. Gaidžio klojimo teatras. Rudnelės kaime yra grafikės Gražinos Didelytės galerija „Andeinė“.
thumb|240px|Kelminis avilys Musteikos pažintiniame take thumb|160px|Kryžiai Zervynose thumb|240px|Margionių klojimo teatras thumb|240px|Gatvelė Zervynose
Gyventojai
Didžiojoje parko dalyje gyvena šilų dzūkai. Jie nuo seno gyveno miško kirtimuose įkurtuose kaimuose, užsidirbdavo kirsdami, parduodami mišką, gabendami medieną į geležinkelio stotį, medžiodavo, bitininkavo, vasaromis uogaudavo, grybaudavo ir parduodavo miško gėrybes. Čia ilgiausiai išsilaikė senoviniai papročiai, derliaus magija, senoviniai įnagiai. Išplėtota medžio drožyba, kryždirbystė, krepšių pynimas. Gyventojai pasižymi bendruomeniškumu, gyva žodine tradicija.
Vakariniame pakraštyje parkas apima gruntų ir panemunių dzūkų kaimus. Gruntų dzūkai tradiciškai vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, gyveno gana pasiturimai, naudojo tobulesnius darbo įrankius. Buvo išplėtota puodininkystė, plytų gamyba. Panemunių dzūkai tradiciškai vertėsi sielių plukdymu, žvejyba.
Turizmas
Dzūkijos nacionaliniame parke turizmo reikmėms pritaikytas Merkinės apžvalgos bokštas (26 m), Marcinkonyse ir Merkinėje įrengti lankytojų centrai. Populiarus vandens turizmas (plaukimas baidarėmis Ūla, Merkiu, Nemunu), uogavimas, grybavimas, maudynės prie ežerų, žygiai dviračiais, pėsčiomis. 2004 m. pradėta plėtoti turistinė infrastruktūra – įrengta stovyklaviečių, poilsiaviečių, pavėsinių, lieptų, informacinių stendų.
Turistų poreikiui sudaryti pažintiniai takai:
Parke sudaryti dviračių maršrutai, kurių trasos pažymėtos skirtingų spalvų juostelėmis:
Administracija
Direktorius:
Parke dirbo arba tebedirba šie žymesni Dzūkijos ir Lietuvos specialistai: biologas Mindaugas Lapelė, fotografas, kraštotyrininkas Algimantas Černiauskas, ornitologas Eugenijus Drobelis, rašytojas, kraštotyrininkas Henrikas Gudavičius, ekologė Onutė Grigaitė, tradicinių amatų meistras Romas Norkūnas, kraštotyrininkė Onutė Drobelienė.
Nuo 1992 m. parkas leidžia laikraštį „Šalcinis“. Taip pat parko darbuotojai yra parengę ir išleidę etnografinių, pažintinių, mokomųjų knygų, lankstinukų, rinkinių, fotoalbumų, brošiūrų, kelionių vadovų. Tarp svarbiausių leidinių – etnografinės apybraižos „Kapiniškiai, Rudnia, Dubininkas“ (2005 m.), „Senoji Musteika“ (2006 m.), „Liškiava“ (1999 m.), „Mardasavas“ (1999 m.), „Margionys“ (1998 m.), „Musteika“ (1992 m.), istorinė monografija „Merkinės istorijos bruožai“ (2004 m.), knygos ir brošiūros apie gyvąją krašto gamtą „Reti ir saugomi“ (1999 m.), „Sutemų šaukliai“ (2003 m.), „Erelių žemė“ (2004 m.), „Juodasis gandras“ (2004 m.), „Gervė“ (2006 m.), apybraižų rinkinys „Kur šaltiniai alma“ (2005 m.) ir kt.
Žvėryno liepa
miniatiūra|250px|right|Žvėryno liepą „remia“ ūkinis pastatas ir tvora
Žvėryno liepa – išskirtinio amžiaus liepa, auganti Vilniuje, Žvėryne, tarp T. Narbuto ir Gervių gatvių. Medis stūkso ant sodybinio namo T. Narbuto g. 20 sklypo ribos (nuo Gervių ir Paribio gatvių pusės), prie ūkinio pastato, į jį remiasi sklypą ribojanti tvora. Pro apkarpytą medžio lają pravesti elektros tiekimo laidai. Vienas aukščiausių medžių Žvėryne. miniatiūra|left|200px|Vaizdas į liepą iš Gervių gatvės
Žvėryno liepa nuo 1996 m. gegužės 29 d. yra Vilniaus miesto savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. 2014 m. liepos mėn. duomenimis, objektas nuorodomis nepažymėtas.
Europos komisaras
Eurokomisaras – Europos Komisijos narys. Komisiją sudaro 27 eurokomisarai – po vieną iš kiekvienos ES šalies narės. Kiekvienas jų atsakingas už tam tikrą politikos sritį.
Komisijai vadovauja Europos Komisijos pirmininkas. Nuo 2019 m. gruodžio 1 d. šias pareigas eina buvusi Vokietijos gynybos ministrė Ursula von der Leyen.
Komisijos pirmininko kandidatūrą siūlo Europos Vadovų Taryba, tačiau jai dar turi pritarti Europos Parlamentas. Paskyrus pirmininką, prasideda Komisijos formavimo procesas. Valstybėms narėms pasiūlius savo kandidatus į eurokomisarus, Komisijos pirmininkas paskirsto jiems portfelius, t. y. sritis, už kurias jie bus atsakingi. Visos Komisijos sudėtį tvirtina Europos Parlamentas, tačiau prieš balsavimą pasiūlytųjų kandidatų tinkamumą eiti pareigas europarlamentarai dar tikrina parlamento komitetuose rengiamuose klausymuose. Šie klausymai dažniausiai pakoreguoja ir siūlomos Komisijos sudėtį – Komisijos pirmininkui neretai tenka keisti europarlamentarams neįtikusius kandidatus ar perskirstyti portfelius. Tik užsitikrinus Europos Parlamento paramą visiems siūlomiems kandidatams į eurokomisarus, galima tikėtis sėkmingo balsavimo dėl Komisijos patvirtinimo Europos Parlamente. Komisiją patvirtinus Europos Parlamente, formaliai ją dar turi paskirti Europos Vadovų Taryba.
Europos komisijos prezidentas
Po 2014 m. gegužės mėn. vykusių Europos Parlamento rinkimų pradėta formuoti nauja Europos Komisija. Birželio 27 d. Europos Vadovų Taryba patvirtino Ž.K.Junkerį EK pirmininku (prieš jo kandidatūrą balsavo Didžioji Britanija ir Vengrija). Naujos sudėties Europos Komisija pradėjo veiklą 2014 m. lapkričio 1 d.
Balstogės Šv. Karalaičio Kazimiero parapija
'''Balstogės Šv. Karalaičio Kazimiero parapija'''  – parapija, įkurta 1977 m. birželio 17 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Baciečkų dekanatui. Parapija pavadinta Šv. Kazimiero garbei. 1983–1993 m. pastatyta mūrinė parapijos bažnyčia, architektas Jan Krutul.
Spalvotosios lagūnos
Spalvotosios lagūnos  – nedidelių druskingų ežerų grupė Altiplane, Bolivijos pietvakariuose, Potosi departamente. Dėl didelės mineralizacijos lagūnų vanduo įgauna ryškias spalvas: žalią, raudoną, mėlyną, balkšvą, žydrą, rausvą ir kt.
Žymiausios spalvotosios lagūnos:
Julijonas Gravrogkas
left|thumb|Buvusi Goesų valda Joniškio miesto laukų teritorijoje (dabar [[Sabačiūnai|Sabačiūnų kaimas), atiteko Julijonui Gravrogkui]] left|thumb|buv. Pervainių-Goesų sodybos vieta – J. Gravrogko (jis ir projekto autorius, 1935 m.) gyvenamasis namas V. Kudirkos g. 69, Joniškyje Grafas Julijonas (Julius) Gravrogkas (1885 m. vasario 5 d. Telšiuose – 1968 m. vasario 11 d. Klivlande, JAV) – Lietuvos inžinierius mechanikas, pedagogas.
Biografija
1903 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1915 m. Petrogrado technologijos institutą. Mokytojavo Bologojės technikos mokykloje, buvo pašalintas dėl nepalankios caro valdžiai veiklos. Vėliau dirbo inžinieriumi Omske. 1917–1920 m. Bologojės technikos mokyklos direktorius. 1920 m. grįžo į Lietuvą, suorganizavo technikos mokyklą Vilniuje. Lenkams okupavus Vilnių, 1920 m. įkūrė Technikos mokyklą Kaune, 1920–1940 m. mokyklos direktorius.
1922–1944 m. dirbo Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas). 1934–1944 m. vadovavo Technikos fakulteto Mechanikos katedrai. 1941–1944 m. universiteto rektorius. Iki 1927 m. buvo socialdemokratų partijos narys, priklausė ateitininkų ir kitoms organizacijoms.
1945 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1946 m. mokytojavo Detmoldo lietuvių gimnazijoje. 1946–1949 m. Pabaltijo universiteto Hamburge-Pineberge profesorius. Vėliau persikėlė į JAV, ten užpatentavo laivų siūbavimų tyrimo aparatą. Bendradarbiavo išeivijos spaudoje. Palaidotas Klivlando Kalvarijos lietuvių kapinėse.
Kūryba
Mokslinius straipsnius skelbė žurnaluose „Naujoji Romuva“, „Technika“ ir kt. Katalikiškoje spaudoje rašė pasaulėžiūros klausimais.
Beuodegis triušis
Paplitęs Meksikoje. Arealas labai mažas. Gyvena tankioje augalijoje, kur išmindžioja gerai matomus takus. Aktyvus naktį. Išsikasa urvus, kuriuose slepiasi dieną. Nėštumas trunka 38-40 dienų. Per metus būna viena vada (1-4 jaunikliai).
Beinoraičiai
Beinoraičiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Lygumų, prie kelio.
Indo-graikų karalystė
Indo-graikų karalystė – valstybių konfederacija Šiaurės Indijoje, gyvavusi 180 m. pr. m. e. – 10 m., kurią valdė graikų valdovai, Eutidemo dinastijos tęsėjai. Pagrindinė konfederacijos dalis buvo Indijos subkontinento šiaurės vakaruose (ypač dab. Pakistane), tačiau jos teritorija apėmė ir dalį dabartinio Afganistano.
Susidarė plečiantis Graikų-baktrų karalystei. Karalystę įkūrė Demetrijus I, graikų-baktrų valdovo Eutidemo I sūnus. Demetrijus įsiveržė į Šungų Magadhą ir atplėšė iš jos vakarines teritorijas. Ilgainiui šios teritorijos de facto atsiskyrė nuo karalystės kaip atskira valstybė, o galutinai de jure ėmė egzistuoti visiškai nepriklausoma nuo 130 m. pr. m. e. Žlugo nuo indo skitų antpuolių.
Konfederacijos politinis ir kultūrinis centras 160–70 m. pr. m. e. buvo Gandharos regionas. Sostinės buvo Taksila (vadinama Sirkapu), Puškalavati. Kušanų imperijos bendralaikės buvo Šungų dinastija, valdžiusiai rytuose, ir Satavahanų imperija pietuose.
Šiaurės Indijos užkariavimas
Indų metraščiai taip pat rašo apie graikų užpultus Mathuros, Pančalos, Saketos ir Pataliputros miestus. Pietuose graikai užėmė Sindo ir Gudžarato regionus, o po to strateginį Barigazos uostą (Bharučas), apie ką rašo Strabonas ir kiti autoriai bei yra atvaizduota Apolodoto I monetose. Labiau tikėtina, kad sritys į rytus nuo Pendžabo buvo užimtos vėliau, antroje amžiaus pusėje karaliaus Menandro. Sirkapo miestas šiuolaikinio Pakistano šiaurės vakaruose greičiausiai buvo pastatytas Demetrijaus. Pagal savo struktūrą miestas atitinkam graikų miestų statybos standartus. Ten taip pat atrasta nemažai helenistinės kultūros daiktų, tarp jų graikų-baktrų karalių monetos ir ant akmens atvaizduotos graikų mitologijos scenos.
Valstybės sustiprėjimas valdant Menandrui
Pirmasis žygis buvo baigtas 175 m. pr. m. e. ir Šungų valstybė buvo pastumta į rytus, tačiau tuo metu Baktrijoje uzurpatorius Eukratidas įvykdė perversmą, pašalino nuo valdžios Eutidemo dinastiją ir užėmė teritorijas iki Indo upės. Tai įvyko tarp 170 ir 150 m. pr. m. e. Indų metraščiai praneša apie nesantaiką tarp graikų ir tikisi žiaurios tarpusavio kovos.
Eukratidą sustabdė Menandras, kuris įsikūrė indiškoje imperijos dalyje, Baktrijoje laimėjo keletą pergalių, kurios užfiksuotos monetose graikų-baktrų stiliuje, po to pratęsė ekspansiją į rytus. Menandrą galima laikyti didžiausią teritoriją užkariavusiu indo-graikų valdovu. Jo monetos randamos dažniausiai ir yra paplitusios didelėje teritorijoje. Menandras minimas budistinėje literatūroje kaip atsivertęs į budizmą karalius Milinda.
125 m. pr. m. e. į indo-graikų valstybės teritoriją įsiveržė Eukratido sūnaus, karaliaus Helioklo, vadovaujami graikai-baktrai, tačiau tuo pat metu tocharai puolė graikus-baktrus iš šiaurės ir užėmė Baktriją. Likusi karalystė buvo padalinta į dvi dalis – Menandro dinastija liko savo teritorijose į rytus nuo Džchelum upės iki Mathuro, o kiti valdovai valdė didesnę teritoriją (Paropamisadai, vakarų Pendžabas ir Arachozija).
Sudėtinės dalys ir valdovai
Indo-graikų konfederacija didžiąją dalį savo istorijos buvo sudaryta iš 2–3 karalysčių, valdomų skirtingų valdovų, kurios apėmė penkis skirtingus regionus. Šie regionai buvo:
Norvegijos vėliava
thumb|250px|Norvegijos vėliava. [[Vaizdas:FIAV 100100.svg|23px Proporcijos: 22:16]] thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV 011011.svg|23px Šalies ir jūrų vėliava]]
Norvegijos vėliava – raudoname fone tamsiai mėlynas "skandinaviškas kryžius" baltomis fimbromis.
Simbolika
Pagrindinis elementas yra skandinaviškas kryžius, pagal Danijos ir Švedijos vėliavų pavyzdį.
Raudona, balta ir mėlyna laikoma Norvegijos demokratijos simboliais. Šios spalvos naudojamos kitų demokratinių šalių vėliavose (Nyderlandai, JAV, Didžioji Britanija bei Prancūzija).
Istorija
Nuo XVI a. Norvegija naudojosi Danijos vėliava, su kuria buvo susijusi unijiniais ryšiais. Po 1814 m. naudota Danijos vėliava su Norvegijos herbu, liūtu, viršutiniame kairiajame kampe. Ši vėliava iki 1821 m. naudota šiaurės vandenyse.
1814 m. Norvegijai sudarius uniją su Švedija abiejose valstybėse įvesta nauja valstybinė ir karinė vėliava: Švedijos vėliava su baltu kryžiumi raudoname fone kairiajame viršutiniame kampe. 1818 m. abiejose valstybėse įvesta dar ir prekybinė vėliava, kuri naudota už Finisterre kyšulio, kadangi Švedija mokėjo apsaugos mokestį Šiaurės Afrikos piratams.
1821 m. Norvegijos parlamento (Stortingas) narys Fredrik Meltzer pirmą kartą pasiūlė Norvegijos vėliavą. kadangi tik ką buvo nutraukta unija su Danija ir sudaryta su Švedija, savo pasiūlyme jis pabandė sujungti abiejų šalių vėliavas, danų raudonai - baltą ir švedų mėlyną. ŠI vėliava iki 1838 m. galiojo tik šiaurės jūrose, nes Norvegija Šiaurės Afrikos piratams apsaugos mokesčio nemokėjo.
Nuo 1844 m. kaip unijos lygiavertiškumo simbolis Norvegijos ir Švedijos vėliavų kairiajame viršutiniame kampe buvo vaizduojama abiejų vėliavų kombinacija. Ši iš pradžių labai populiari vėliava neoficialiai vadinta Sildesalaten („silkių salotos“).
Dėl didėjančio pasipriešinimo unijai, 1898 m. Norvegijos parlamentas nusprendė nuo 1899 m. sausio 1 d. naudoti „gryną“ Meltzer pasiūlytą vėliavą kaip valstybinę bei prekybos vėliavą. unijos ženklas po 1905 m. birželio 9 d., t. y. po unijos paleidimo, nuimtas ir nuo Norvegijos karinės vėliavos (Švedijos karinėje vėliavoje šis simbolis pasiliko iki 1905 m. pabaigos).
Diktatūra
thumb|upright=1.25|Lyderiai, dažnai apibūdinami kaip diktatoriai (iš kairės į dešinę, iš viršaus į apačią): [[SSKP|Sovietų Sąjungos komunistų partijos generalinis sekretorius Josifas Stalinas; Vokietijos fiureris Adolfas Hitleris; Kinijos komunistų partijos pirmininkas Mao Dzedongas; Italijos dučė Benitas Musolinis; Šiaurės Korėjos aukščiausias vadovas Kim Ir Senas.]] Diktatūra – valdymo forma, kai neribota galia yra sutelkta vieno asmens arba organizuotos kelių asmenų grupuotės rankose. Diktatūrą praktikuojantis asmuo vadinamas diktatoriumi.
Istorija
Žodis diktatorius anksčiausiai naudotas senovės Romoje, kai nepaprastosios padėties atveju konsulai paskirdavo asmenį, kuriam pusei metų suteikdavo neribotas galias. Kai kurie asmenys tokią valdžią išlaikydavo ilgesnį laiką, kaip kad Lucijus Kornelijus Sula ar Gajus Julijus Cezaris. Po Romos žlugimo diktatūros terminas buvo mažai naudojamas iki Renesanso laikotarpio. Apie diktatūros prasmę ir reikšmę politikoje svarstė tokie filosofai kaip Nikolas Makiavelis, Žanas Bodinas, Žanas Žakas Ruso. Kaip ankstyvuosius modernių laikų diktatorius galima įvardyti Oliverį Kromvelį ar Napoleoną Bonapartą, kurie galią įgavo kaip sėkmingi kariniai vadovai. Diktatorių įsigalėjimo laikotarpiu laikomas XX a., kada į valdžią atėjo Benitas Musolinis, Adolfas Hitleris, Fransiskas Frankas, Mao Dzedongas, Kim Ir Senas, Fidelis Kastro ir kiti lyderiai. Tyrimai yra parodę, kad XX a. aštuntajame dešimtmetyje diktatūros principu valdomos valstybės sudarė daugumą, o jose gyveno apie pusė visų pasaulio gyventojų.
Diktatūrų sumažėjo Šaltojo karo pabaigoje ir po jo, per pasaulį nuvilnijus demokratizacijos bangai. Anot Demokratijos indekso, XXI a. pradžioje nemažai šalių pastebimas demokratijos mažėjimas, tačiau šalių, kurias galima įvardyti kaip diktatūras, skaičius išlieka panašus – apie 50.
Tipai
Diktatūros gali būti skirstomos į atskirus tipus pagal savo poveikį visuomenei nuo gan švelniu valdymu pasižyminčio autoritarizmo iki visiškos kontrolės siekiančio totalitarizmo. Kitas skirstymas remiasi į tai, kieno rankose yra valdžia. Tai leidžia diktatūras skirstyti į vieno asmens, karines arba vienos partijos.
Atsiradimo priežastys
Diktatūra gali atsirasti tose šalyse, kuriose valdo silpna arba gyventojų palaikymo stokojanti vyriausybė. Tokia situacija gali susiklostyti dėl išplitusios korupcijos, kilusio karo, įvykusios ekonominės krizės, augančios nelygybės ar kitų priežasčių. Alternatyvios politinės jėgos tokiais atvejais gali įgyvendinti perversmą ir perimti šalies kontrolę, dažniausiai į savo pusę patraukdamos kariuomenę. Perversmai būna staigūs arba įplieskiantys ilgalaikį pilietinį karą.
Į valdžią atėję diktatoriai neretai siekia įtvirtinti savo legitimumą pasitelkdami tokias priemones kaip fiktyvūs rinkimai, referendumai, konstitucijos pakeitimai, masinės propagandos kampanijos, išorės grėsmių sureikšminimas ir pan. Taip pat siekiama nutildyti opoziciją ir kritikus, suvaržant jų žodžio laisvę, o griežtesnių diktatūrų atveju ir skiriant įkalinimo ar net mirties bausmes.
Danutė Gražienė
Danutė Gražienė (g. 1950 m. vasario 3 d. Krūminiuose, Daugailių valsčius) – Lietuvos grafikė.
Biografija
Tapytojo B. Gražio žmona. 1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą.
Kūryba
Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu kūrė linoraižinio, vėliau – kitomis grafikos technikomis (sausoji adata, ofortas, akvatinta, monotipija). Svarbiausi kūriniai: „Ilgas ruduo“ 1994 m., „Bėganti“, „Žodžiai rugsėjui“, abu 1996 m., „Dialogas“, „Portretas“, abu 1997 m., „Nakties miestas“, „Žmogus paukštis II“, abu 1998 m., „Namas“, „Kalnas“, „Krėsle“, „Išdidus šešėlis“, visi 2000 m.
Kūriniai poetiški, keliaplaniai, subtilių tonų, faktūrinių derinių, rusvų ir gelsvų atspalvių; dažniausiai sudaro ciklus. Vyrauja vizijų, sapnų, vaikystės prisiminimų temos, abstrahuoti miesto, gamtos vaizdai, siurrealistiniai sąlygiški žmonių, gyvūnų pavidalai. Estampuose ryški japonų grafikos ir kaligrafijos stilistika, naudojami lietuvių poetų (Algimantas Mackus, Henrikas Nagys, Henrikas Radauskas) tekstų fragmentai. Kuria ir pasteles. Nuo 1983 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Vakarų Europa, JAV, Japonija); individualios parodos surengtos Lietuvoje, Norvegijoje, Vokietijoje. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Latvijos, Rusijos, JAV, Lenkijos, Vengrijos, Italijos dailės muziejai.
Limasolis
Limasolis − miestas pietinėje Kipro pakrantėje, prie Akrotirio įlankos. Antrasis pagal dydį miestas šalyje. Turizmo centras. Veikia Kipro technologijos universitetas, keli muziejai, viduramžių pilis.
Stumbriškio apylinkė
Stumbriškio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Limasolis
Istorija
Miestas įsikūrė susijungus Amathus ir Kourion gyvenvietėms. Bizantijos laikais vadinosi Neapoliu.
Stumbriškio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pušaloto valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškėlio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pušaloto apylinkės.
Keršosios kandelės
Pasaulyje žinoma apie 1000 rūšių, Lietuvoje – apie 90 rūšių:
Limasolis
Pramogos
Limasolyje kasmet vyksta tradicinis karnavalas, vyno festivalis, Šekspyro naktys, senovės graikų dramos festivalis, Yermasogeia gėlių festivalis.
2008 m. Limasolyje vyko Vaikų Eurovizijos dainų konkursas.
Futbolas
Limasolyje yra šie futbolo klubai:
1172 m.
1172 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
1938 m.
1938 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Įvykiai
Vasaris Kovas Balandis Gegužė Liepa Rugsėjis Spalis Lapkritis
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Lietuvos ir lietuvių kilmės teorijos
Lietuvos ir lietuvių kilmės teorijos buvo dalis nuo ankstyvųjų laikų iki modernaus mokslo atsiradimo Europoje populiarių tautos kilmės legendų. Tradiciškai yra keturios lietuvių kilmės teorijos:
Romėniškoji kilmės teorija
Viena ankstyviausių ir ilgą laiką populiariausių lietuvių kilmės legendų kalba apie lietuvių kilmę iš kelių šimtų romėnų šeimų pabėgusių į Lietuvą Nerono arba Atilos laikais.
Šios legendos ir vėliau susiformavusios teorijos kūrėju laikomas lenkų istorikas Janas Dlugošas (Jan Dlugosz, 1415–1480). Lotynų kalba parašytoje „Lenkijos istorijoje", pasakodamas apie Adalberto-Vaitiekaus apaštalavimą Prūsijoje 997 m. ir aprašydamas prūsų tikėjimą bei papročius, jis teigė, kad prūsų kalba panaši į lietuvių ir kad ji kilusi iš lotynų kalbos.
Antrą kartą J. Dlugošas apie lietuvius gana plačiai užsimena, aprašydamas Lietuvos krikštą 1387 metais. Čia jis tiesiai sako, kad lietuviai ir žemaičiai kilę iš romėnų. Tai rodanti bendra abiejų tautų kalba. Jei lietuvių kalba turinti žodžių, skiriančių ją nuo lotynų kalbos, tai tik todėl, kad lietuviai ilgai gyvenę lenkų, čekų ir rusų kaimynystėje ir iš jų perėmę kai kuriuos žodžius. Artimą giminystę rodanti ne tik kalba, bet ir religija. Senovės romėnų ir lietuvių tikėjimai bei papročiai buvę bendri, jie garbinę tuos pačius dievus ir laikęsi vienodų kulto apeigų. Turėję ugnies dievą Vulkaną, Jupiterį, arba Perkūną, ir deginę mergaičių saugomą amžiną šventąją ugnį. Mergaites ir ugnį prižiūrėjęs žynys, kuris, demono pamokytas, patarimo ieškantiems skelbdavęs dviprasmiškas pranašystes. J. Dlugošui atrodė, kad lotyniškas lietuvių tėvynės pavadinimas esąs iškreiptas Italia, nes prieš žodį pridedama raidė l ir sakoma l‘ Italia. Ateiviai iš Romos vadinosi litalais, o rusai ir lenkai, kad lengviau būtų ištarti, įterpę garsą u ir gavę Lituania arba Litva, nes v nuo u nebuvo skiriama.
J. Dlugošas rašė ne tik apie Lietuvos, bet ir apie jos sostinės Vilniaus vardą, kuris, jo nuomone, sietinas su Romos italų išeivių vadu Viliumi. Palemono vardo J. Dlugošas nežinojo. Šis vardas pasirodo XVI a. Lietuvos metraščiuose. Lietuvių kildinimas iš romėnų istoriografijoje siejamas su Palemono, Romos kunigaikščio, Nerono giminaičio, ir jo bajorų atkeliavimo į Lietuvą legenda.
J. Dlugošas pirmasis paskelbė, kad lietuviai kilę iš romėnų, bet šios legendos kilmė iki šiol tebėra neaiški. Atsakymo į šį klausimą ieškojo daugelis XIX ir XX a. istorikų. J. Jakubovskis (1874–1938) manė, kad ypatingas susidomėjimas lietuvių kilme kilo 1447–1453 m., kai Lietuvos didįjį kunigaikšti Kazimierą Jogailaitį renkant Lenkijos karaliumi buvo kilęs aštrus ginčas. Lietuvos bajorų atstovai sutiko turėti bendrą valdovą, bet atkakliai priešinosi aiškinimui, kad 1385 m. Krėvos unija bei Jogailos valia Lietuva buvusi prijungta prie Lenkijos ir todėl nebegalinti būti savarankiška. Lietuvos metraštyje sakoma, jog dėl to kilusios tokios aistros, kad Lietuvos bajorai grąžino lenkams 1413 m. Horodlės susitarimo proga gautus herbus ir ėmę vartoti senuosius savo herbus, lyg ir pabrėždami, kad kilme jie pranašesni už lenkų šlėktas. Tada, J. Jakubovskio manymu, ir buvo pradėta ieškoti tolimos ir garbingos lietuvių bajorų praeities.
V. Kameneckis (1883–1964) nesutiko su J. Jakubovskiu dėl hipotezės atsiradimo laiko. Jo nuomone, pradžios reikia ieškoti ne XV, o XVI a., nes P. Dusburgiečio „Prūsijos žemės kronikoje“, apimančioje 1190–1330 m., minima Ramovė, arba Ramuva, siejama su Romos vardu ir kalbama apie jos žynį krivį – tuos vardus perėmęs J. Dlugošas ir įrašęs į savo istoriją. Krivio ir Romuvos vardais egalima pasinaudoti kaip gija, vedančia į legendos pradžią.
A. Briukneris (1856–1939) įrodinėjo, kad legenda atsiradusi apie 1432 m. ir net pasakė jos kūrėjo pavardę. Tai buvęs žemaičių bajoras J. Butrimas, Vytauto dvaro maršalka, daug keliavęs ir mokslus išėjęs Vakarų Europoje. Jis sugalvojęs kildinti lietuvius iš romėnų, nes rėmęs Vytauto siekius atpalaiduoti Lietuvą nuo Lenkijos, aukštinęs lietuvių savarankiškumą ir, be to, buvęs mokyčiausias bajoras. Kito tokio išsilavinusio lietuvio XV a. pradžioje A. Briukneris, matyt, nežinojo.
I. Jonynas (1884–1954), prieštaraudamas A. Briukneriui, pastebėjo, kad jeigu J. Butrimas būtų buvęs tos teorijos autorius, tai J. Dlugošas tikriausiai šitai būtų žinojęs ir pats, būdamas lietuviams nedraugiškas, būtų išjuokęs ir pačią teoriją, ir jos autorių. I. Jonynas padarė prielaidą, kad ta teorija galėjo atsirasti Vytautui pirmą kartą pabėgus pas kryžiuočius. Tuomet kas nors iš kryžiuočių susidomėjęs lietuvių kalba ir buvęs nustebintas kai kurių jos žodžių ir formų panašumo į lotynų kalbą. Panašumo atradimas turėjo patikti Vytautui ir jo bajorams, nes žadino jų lietuvišką savimeilę. Jogailos ir Vytauto kilmės aiškinimais Lenkijos ponai, tarp jų ir J. Dlugošas, galėjo būti visai patenkinti, nes reikėjo pateisinti karalaitės Jadvygos vedybas su pagoniu valdovu. Lietuvos didieji kunigaikščiai ir jų įtakingieji bajorai buvo kildinami iš galingų Romos patricijų Kolumnų ir Ursinų giminės. Vadinasi, Jogaila, nors ir pagonis, bet garbingos kilmės.
Gotiškoji kilmės teorija
Erazmas Stela knygoje „Dvi knygos apie Prūsų kilmę“ aiškino, kad Prūsija yra nuo seno germanų gyvenama šalis. Jo aiškinimu, prūsų ir lietuvių protėvių reikia ieškoti tarp barbarų, nukariautose žemėse sukūrusių savo valstybes.
Trakiškoji kilmės teorija
J. Basanavičius, gyvendamas Bulgarijoje, pastebėjo, jog vietinių gyventojų paveldas ir papročiai turi daug panašumo su lietuvių kultūra, kalba, vietovardžiais ir papročiais. Taip pat pastebėjo, kad lietuvių pasakose ir dainose minima gamta esanti visai nepanaši į mūsiškę – joje daug gyvulių ir augalų, kurių Lietuvoje nėra. J. Basanavičius rado ryšį tarp lietuvių ir Balkanų senovės tautų ir teigė, jog lietuvių protėviai yra trakai, frygų ir dakų amžininkai bei bendrininkai. Savo pažiūras jis išdėstė net keliose knygose. Apskritai jis laikėsi pažiūros, kad lietuvių protėviai daug senesni už romėnus ir kad jų tėvynės reikia ieškoti senovės Rytuose (Trakijoje arba net Hetijoje).
Pirma lietuviška frazė, kurią J. Basanavičius išgirdo bulgariškai, buvo: „Kakvo sakaš – ką sakau”.
„Apie trakų prygų tautystę ir jų atsikėlimą Lietuvon”; 1921 m. studija „Apie trakų prygų tautystę”.
Duridanov I. Thrakisch-dakische Studien. I. Die Thrakisch – und dakisch-baltischen Sprachbeziehungen. – Sofia, 1969 [Linguistique balkanique, XIII, 2]. „Ueber die Sprachverwandschaft der alten Traken und heutigen Litauer“.
Sarmatiškoji kilmės teorija
Sarmatiškoji kilmės versija buvo paplitusi Abiejų Tautų Respublikoje nuo XVI iki XIX a. Pagal ją Abiejų Tautų Respublikos šlėkta kildinta iš Herodoto V a. pr. m. e. minimų senovės karių sarmatų.
Kilmės iš sarmatų teorija (sarmatizmas) tuo laikotarpiu tapo vyraujančia ideologija ir šlėktų kultūrą bei gyvenimo būdą įtakojančiu faktoriumi. Sarmatiškąja kilme grindžiami papročiai, politinis šlėktų statusas, „rytietiška“ apranga ir išvaizda integravo multietninę valstybės bajoriją, suteikė jai vienybės jausmą.
Kuokiškis
Kuokiškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Alizavos.
Geniotas
Geniotas – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Kvėdarnos, dešiniajame Geniotalio upelio krante. Seniūnaitijos centras.
Istorija
Kaimas minimas nuo 1385 m., kai buvo paminėtas Kryžiuočių karo kelių aprašyme. Tuomet kaimo apylinkes valdė didikas Geniotas (Gnete; dvaras – Gnetinhofe). Didiko pilis stovėjo ant Pavėžio piliakalnio, 1399 m. tas pats didikas (Guethe) pasidavė Klaipėdos komtūrui.
Jašiūnų pilkapynas
Jašiūnų pilkapynas – pilkapynas Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Jašiūnų kaimo, Jašiūnų miške.
Pilkapynas
Pilkapyną sudaro daugiau kaip 100 pilkapių, išsidėsčiusių apie 5 ha plote. Pilkapių sampilai 5–15 m skersmens ir 0,5-2,5 m aukščio; pilkapius juosia grioviai arba supa duobės, kai kurie pilkapiai su akmenų vainikais. Dalies pilkapių sampilai apardyti, juose iškasinėta duobių.