cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pressurized Mating Adapter
Istorija
PMA-3 į TKS pristatė „Space Shuttle Discovery“ („STS-92“ misija) 2000 m. spalio mėn. Astronautai naudodami „Discovery“ robotą-manipuliatorių iškėlė PMA-3 adapterį iš erdvėlaivio krovinių sekcijos ir prijungė prie modulio „Unity“. 2010 m. vasarį PMA-3 adapteris buvo perkeltas ir prijungtas prie naujai atvykusio jungiamojo mazgo „Tranquility“ (Node 3).
Konstrukcija
PMA adapterius sukonstravo kompanija „Boeing“. Ji prieš tai buvo sukonstravusi panašų adapterį, leidusį JAV erdvėlaiviams „Space Shuttle“ prisijungti prie Rusijos kosminės soties „Mir“.
Vabalai (Šilalė)
Vabalai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, Laukuvos miestelio rytiniame pakraštyje. Pro kaimą eina keliai:
Laisvoji Sirijos armija
Laisvoji Sirijos armija (, LSA) – pagrindinė ginkluotos opozicijos struktūra, veikianti Sirijoje pilietinio karo metu. Ją sudaro dezertyrai iš Sirijos ginkluotųjų pajėgų ir savanoriai. Jos formavimas buvo paskelbtas 2011 m. liepos 29 d., kai internete pasirodė vaizdo įrašas, kuriame uniformuota dezertyrų grupė paragino kitus Sirijos kariuomenės dezertyrus prisijungti prie jų. 2011 m. rugpjūčio mėn. LSA lyderis pulkininkas Riad al-Asaad pranešė, kad LSA saugos demonstrantus nuo saugumo pajėgų. 2012 m. pranešė, jog remia nacionalinę koaliciją.
2011 spalio mėn. Riad al-Asaad nurodė, kad Laisvoji Sirijos armija (LSA) neturi jokių politinių tikslų, išskyrus nuversti Sirijos prezidentą Bašarą al-Asadą. LSA taip pat teigė, kad konfliktas nėra sektantiškas, nes LSA gretose yra alavitų, taip pat norinčių nuversti valdžią. 2011 m. gruodžio pradžioje žiniasklaida ir aktyvistai apskaičiavo, jog LSA sudaro nuo 15 000 iki 25 000 dezertyrų. Amerikos žvalgyba apskaičiavo daugiau nei 10 000 dezertyrų. Tikslus Laisvojoje Sirijos armijoje esančių karių skaičius yra nežinomas.
LSA veikia visoje Sirijoje, tiek miestuose, tiek kaimo vietovėse. Pajėgos yra aktyvios šiaurės vakaruose (Idlibe, Alepe), centriniame regione (Homse, Hamoje), pakrantėje apie Latakiją, pietuose (Daroje), rytuose (Deir az Zore, Abu Kamalyje), ir Damaske.
Jungtinių Tautų generalinis sekretorius Ban Ki Munas teigia, jog LSA kontroliuoja didžiules teritorijas.
Bangladešo taka
Taka (bengal. টাকা) – Bangladešo valiuta. ISO 4217 kodas BDT. Padalinta į 100 poišų.
Touré
Touré − pavardė.
PBA
PBA:
Touré
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Popiežiškoji bažnytinė akademija
Popiežiškoji bažnytinė akademija (, anksčiau Accademia dei Nobili Ecclesiastici) - Romoje esanti Šventojo Sosto diplomatinės tarnybos tarnautojų rengimo įstaiga. 1701 metais įkūrė popiežius Klemensas XI. Akademijoje studijuoja 29 kunigai iš 16 pasaulio kraštų (2009 m.).
Karjera
Absolventai dirba apaštalinėse nunciatūrose (pvz., nuncijais) ir Vatikano valstybės sekretoriate kaip atašė. Karjeros laipteliai - antros klasės sekretorius, pirmos klasės sekretorius, antros klasės auditorius, pirmos klasės auditorius, patarėjas.
Lietuviai
Iš lietuvių į Akademiją pirmasis pateko Jonas Bulaitis (1933-2010), arkivyskupas nuncijus. Vėliau:
Dalykai
Diplomatija, Politinė ekonomika, Tarptautinė teisė, Istorija, Geografija, Užsienio kalbos, Kurijos raštų stilius.
Veltai
Veltai – Ptolemėjo II a. paminėta baltų gentis, gyvenusi Lietuvos ir Latvijos pajūryje, pietuose nuo Minijos žiočių iki Šventosios ir toliau, rytuose siekė Salantų apylinkes ir Jūros upės aukštupį. Veltai priskiriami I–V a. vakarų Lietuvos plokštinių kapinynų kultūrai. Geopolitinė padėtis lėmė, kad jie buvo glaudžiai susiję su Romos imperija, palaikė ryšius su kitomis ryčiau ir šiauriau gyvenusiomis baltų gentimis bei kaimynine Skandinavija.
Jonas Masiokas
Jonas Masiokas:
Simon Dilger
Simonas Dilgeris ( g. XVII a. pradžioje Vokietijoje – m. po 1666 m.) – XVII a. vokiečių teisėtyrininkas, civilinės teisės mokslo ir dėstymo Lietuvoje pradininkas, Vilniaus jėzuitų akademijos ir VU teisės profesorius, Ingolštadto (Bavarija, Vokietija) universiteto dėstytojas, teisės daktaras.
Išsilavinimas, veikla
Simonas Dilgeris studijavo civilinę bei kanonų teisę, apgynė teisės mokslų disertaciją. Vokiečių teisininkas į Vilniaus jėzuitų akademiją atvyko iš Ingolštato 1644 m., dėstė teisės disciplinas. Paties seniausio Lietuvoje ir vieno didžiausių VU Teisės fakulteto padalinio – Civilinės teisės ir civilinio proceso katedros – veiklos pradininkas, pirmasis Civilinės teisės katedros profesorius (1641 m. spalio 11 d. įkurtame VU Teisės fakultete tebuvo 2 katedros – Kanonų teisės ir Civilinės teisės).
Baros Blankosas
Istorija
Baros Blankosas pradėjo kuris XX a. viduryje. 1963 m. gavo gyvenvietės statusą. 1976 m. José Gervasio Artigas garbei pavadintas Capitán Juan Antonio Artigas, tačiau 2006 m. grąžintas senasis pavadinimas.
Ločerai
Ločerai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 27 km į šiaurę nuo Biržų, Nemunėlio kairiajame krante, upės kilpoje, Biržų girios šiauriniame pakraštyje.
Istorija
1949-1993 m. kolūkio „Auksinė varpa“ gyvenvietė.
Kolno apskrities vėliava
thumb|right|200px|Kolno apskrities vėliava Kolno apskrities vėliava - tai Kolno apskrities vėliava kuri padalinta į dvi dalis, viršutinė dalis žalios spalvos, apatinė auksinės. Vėliavos viduryje vaizduojamas Kolno apskrities herbas. Vėliava pradėta naudoti 1999 m. rugpjūčio 31 dieną.
Juozas Žukauskas (1902)
Biografija
J.Žukauskas gimė 1902 m. lietuvių emigrantų šeimoje, Bingamtone (Niujorko valstija). Apie Džeko Šarkio jaunystę nėra išlikę daug duomenų. Žinoma, kad jis, dar būdamas paaugliu, buvo priimtas tarnauti junga į laivyną, kur ir susidomėjo boksu. Augalotas jaunuolis tarnavo keliuose laivuose ir visur pagarsėjo kaip geriausias boksininkas. Po tarnybos laivyne, grįžęs į Bostoną, J.Žukauskas pradėjo dalyvauti bokso kovose už užmokestį. Savo pirmąją kovą, 1924 m. sausio 24 d., Juozas laimėjo prieš Billy Muldoon nokautu jau pirmame raunde, o ir sekančiose dvikovose jį dažniau lydėjo pergalės ir geri honorarai. Tuo laiku lietuvių kilmės boksininkas pasirinko sau amerikietišką Jack Sharkey pseudonimą.
Jau sulaukęs pilnametystės, J.Žukauskas atvyko į Bostoną (Masačusetso valstija), tęsti karjeros profesionalų bokse. Jo treneris buvo italas Tony Polazzolo. 1929 m. J. Žukauskas Yankee Stadium įveikė Tommy Loughran ir tapo JAV sunkaus svorio bokso čempionu. Ši pergalė jam suteikė galimybę kovoti su vokiečiu Max Schmeling dėl pasaulio čempiono vardo. 1930 m. birželio 12 d. po ketvirto raundo Žukauskas buvo diskvalifikuotas už smūgį žemiau juostos. Max Schmeling tapo pasaulio čempionu. Tai vienintelis atvejis bokso istorijoje, kada pasaulio sunkaus svorio čempionas buvo paskelbtas po varžovo diskvalifikacijos.
1931 m. spalio mėn. Žukauskas įveikė italą Primo Carnera ir gavo dar vieną galimybę kovoti dėl pasaulio čempiono titulo. 1932 m. birželio 21 d. Madison Square Garden Bowl arenoje (Long Island, Niujorkas) Žukauskas kovėsi su Max Schmeling ir po ilgų diskusijų buvo pripažintas pasaulio sunkaus svorio bokso čempionu. Šį titulą Žukauskas prarado 1933 m. birželio 29 d. kovodamas antrą kartą su Primo Carnera. Karjerą baigė 1936 m. su rezultatu 38-14-3. Paskutinė kova (prieš Joe Louis) baigėsi pralaimėjimu trečiame raunde (nokautas).
1994 m. Žukauskas buvo įtrauktas į žymiausių pasaulio boksininkų sąrašą. Tais pačiais metais Juozas Žukauskas mirė.
Trakiškis (reikšmės)
Trakiškis:
Trakiškis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Trakiškienė (ištekėjusi moteris) ir Trakiškytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Naršyklinis žaidimas
Naršyklinis žaidimas – kompiuterinis žaidimas, žaidžiamas internete naudojantis interneto naršykle kaip naudotojo sąsaja. Naršykliniai žaidimai veikia naudojant standartines interneto technologijas (HTML, CSS, JavaScript ir WebAssembly), rafinuotesnę grafiką suteikia WebGL. Anksčiau daugelis naršyklinių žaidimų buvo kuriami naudojant Adobe Flash ir, norint juos žaisti, reikalaudavo turėti įsidiegus įskiepį. Pagrindinėse naršyklėse, tokiose kaip Google Chrome, Safari ir Firefox, nutraukus šios technologijos palaikymą, tokių žaidimų žaisti nebebuvo galima. Kai kurie jų buvo išsaugoti tam skirtoje programėlėje.
Asado
thumb|250px|Argentinietiškas asado
Naršyklinis žaidimas
Naršykliniai žaidimai iš esmės gali būti bet kokio žanro ir gali būti skirti žaisti vienam arba kelių žaidėjų tarpe. Naršykliniai žaidimai taip pat yra portatyvūs ir gali būti žaidžiami daugelyje skirtingų įrenginių, interneto naršyklių ir operacinių sistemų.
Tokie žaidimai paprastai yra nemokami (free-to-play) ir nereikalauja jokio papildomos programinės įrangos įdiegimo, išskyrus naršyklę ir jai skirtus įskiepius. Tačiau kai kuriais atvejais gali būti imamas mokestis už tam tikrus daiktus žaidime. Dėl lengvo šių žaidimų prieinamumo jie yra žaidžiami dažniau ir trumpesnį laiko tarpą nei tradiciniai kompiuteriniai žaidimai.
Asado
Asado – mėsos kepimo technologija paplitusi Pietų Amerikos pampų srityje (Argentinoje, Urugvajuje, Paragvajuje).
Asado kepamas ant sudedamo grilio (asador), specialių kepimo krosnių (parilla), o Patagonijoje dažnai visas gyvūnas persmeigiamas ant iešmo ir kepamas virš karštų anglių.
Jautienos (kartais kiaulienos, vištienos) mėsa kepama ant grilio ar atviros ugnies. Iš mėsos produktų kepamos dešros (chorizos, morcillas), kumpio išpjovos, šoninė ir pan. Kepanti mėsa laistoma padažais (provoleta – sūrio padažas, chimichurri – marinatas).
Prie paruošto asado patiekiamos daržovių salotos, svogūnai, pomidorai, baklažanai. Užgeriama vynu, alumi, sodos vandeniu.
Mėnulio Lietuva
Mėnulio Lietuva – 1997 m. Lietuvos kino bei CineMark studijose Sauliaus Šaltenio novelės „Duokiškio baladės“ motyvais sukurtas meninis filmas. Spalvotas. Tragikomedija. Filmo trukmė – 94 min.
Siužetas
Tragikomiška istgorija vyksta pokario Lietuvos miestelyje. Čia vieni tarnauja sovietų okupantams, kiti – kovoja už tėvynės laisvę, laukdami pagalbos iš Vakarų.
Pijokėlis Rapolas Pulmonas, senu arkliu vežiojantis duoną, susiduria su enkavedisto Pernaravičiaus pretenzijomis ir jo persekiojamo gimnazistų partizanų būrio vadu Jėzumi, išvaizda labai panašiu į viešpatį. Jauną mokytoją Angelę beviltiškai įsimylėjęs Pernaravičius, ją myli ir vokiečių okupacijos metais mokytojos išgelbėtas rusų kareivis Ivanovas. Meilę jai puoselėja gimnazistų būrio vadas žavusis Jėzus, vėliau tragiškai žuvęs meilės glėbyje. Ją įsimyli ir mokyklos direktorius Čaplikas, valdžios atsiųstas patikrinti Angelės moralinį veidą, kuris jam tapo labai patrauklus…
Antkalniai (Pakruojis)
Antkalniai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 7 km nuo Guostagalio.
Investicinės priemonės
Investicinės priemonės patvirtina dalyvavimą investicinėje kintamo kapitalo bendrovėje arba investiciniame fonde.
Tai gali būti:
Kolno apskrities herbas
thumb|right|200px|Kolno apskrities herbas Kolno apskrities herbas – Kolno apskrities heraldinis simbolis.
Aprašas
Perkirsto skydo viršutiniame auksiniame lauke Šv. Florijonas sidabriniais šarvais ir raudonu apsiaustu gesina gaisrą raudonoje pilyje, iš kurios veržiasi raudonos liepsnos, o apatinėje žaliame lauke iš skydo apatinio krašto augantis auksinis medis, kurio dešinėje auksinis arbaletas su sidabrine strėle, o kairėje barzdinis kirvis sidabrine galva ir auksiniu kotu.
Herbas pradėtas naudoti 1999 m. rugpjūčio 31 dieną.
Talkė
Talkė  – upė Latvijoje, Žiemgaloje, Bauskės ir Uogrės savivaldybėse; Misos (Lielupės baseinas) kairysis intakas. Prasideda prie geležinkelio Jelgava-Krustpilis, 4 km nuo Lačplėsio stotelės. Teka į vakarus, žemupyje – šiaurės vakarus.
Didžiausias intakas – Vyksninia (22 km). Beveik visa vaga sureguliuota. Talkėje ties Vecumniekais sudarytas Senasis tvenkinys. Upės metinis nuotėkis 0,034 km³.
Justinas Strimaitis
Justinas Strimaitis (1895 m. vasario 10 d. Rygiškiai, Griškabūdžio valsčius, Šakių apskritis – 1960 m. vasario 15 d. Kaunas) – Lietuvos pedagogas, kanklininkas, spaudos darbuotojas, poetas, redaktorius.
Biografija
Baigė Veiverių mokytojų seminariją, studijavo Lietuvos universitete.
Nuo 1915 m. mokytojavo. 1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis. Lietuvos kanklininkų draugijos kursų dėstytojas.
Spaudoje pradėjo bendradarbiauti 1912 m. 1914 m. dirbo laikraščių „Viltis“, 1916 m. „Dabartis“, 1922-1927 m. dienraščio „Lietuva“ redakcijoje. 1920-1922 m. redagavo žurnalą „Pavasaris“. Nuo 1935 m. – nuolatinis žurnalo „Žvaigždė“ bendradarbis. Rašė visuomenės gyvenimo, kultūros, pedagogikos klausimais.
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Bibliografija
''Rom. Žibunto slapyvardžiu 1919 m. išleido eilėraščių rinkinį Vargelių žiedai''.
Vintertūras
Vintertūras − miestas Šveicarijos šiaurėje, Ciuricho kantone, 31 km į šiaurės rytus nuo Ciuricho. Geležinkelio stotis. Aukštųjų technologijų pramonės centras, išvystyta sunkioji pramonė, bankininkystė.
Per Vintertūrą driekiasi geležinkelio atšaka, jungianti Vokietiją ir Italiją. Taip pat miestas turi puikų susisiekimą su Ciuricho aerouostu, iki kurio 15 km.
Istorija
Romėnų laikais miestas buvo žinomas kaip Vitudurum.
1264 m. Vintertūras atiteko Habsburgams, kuriems miestas priklausė iki 1467 m. Vėliau miestas atiteko Ciurichui.
Pravydžiai
Pravydžiai – gatvinis kaimas Anykščių rajono savivaldybės pietuose, 4 km į pietus nuo Kavarsko, netoli kairiojo Šventosios kranto.
thumb|left|235px|Kaimo gatvė thumb|left|235px|Galiniai namai thumb|left|235px|Pravydžių pirkia
Yra neveikiančios kapinaitės. Pravydžiai yra architektūros paminklas – 19 sodybų (1991 m.) gatvinis rėžinis išretėjęs kaimas. Būdingos dvigalės pirkios, maži, vienos patalpos svirnai, su durimis iš šono, dviduriai kluonai. Po II pasaulinio karo sodybų sumažėjo, daug pastatų perstatyta.
Leonardo Vitale
Leonardo Vitale (1941 m. birželio 27 d. – 1984 m. gruodžio 2 d.) – Sicilijos mafijos narys, pirmasis Sicilijos mafijos istorijoje tapęs policijos informatoriumi ir liudininku.
Pravydžiai
Istorija
Manoma, kad Pravydžiai įkurti XVI a. vid., Valakų reformos metu. Minimi 1664 m. Deltuvos dvaro inventoriuje (būta 150 ha sodybinės ir 5 ha priimtinės žemės). Tais metais kaimas buvo atskirtas nuo Deltuvos dvaro ir parduotas Kauno apskrities maršalkai Rapolui Zigmantui Skorulskiui. 1744 m. Vilniaus vyskupijos sinodo leidinyje minimas Pravydžių kaimas. 1881–1888 m. valstiečių savininkų žemė atskirta nuo dvarininko Charmansko valdų ir padalyta į 12 sklypų.
XIX a. vid. čia būta 10 sodybų, 1939 m. – 21. 1920–1974 m. veikė Pravydžių pradinė mokykla.
Leonardo Vitale
Vitale liudijimai padėjo apkaltinti daugelį mafijozų, tačiau vėliau jie visi buvo išteisinti, o liudininkas pripažintas psichiškai nesveiku. Buvo teigiama, esą jis išsigalvojo net ir patį gerai organizuotos mafijos egzistavimą. Galiausiai pagal jo liudijimus buvo įkalinti tik du žmonės – jis pats ir jo dėdė. Daug laiko praleidęs psichiatrinėje ligoninėje, buvęs mafijozas laisvę atgavo 1984 metų birželį, kai jo teiginiai buvo patvirtinti Tommaso Buscetta parodymų. Buscetta buvo kitas liudyti sutikęs mafijozas. Tų pačių metų gruodį išėjęs iš bažnyčios, kurioje su mama ir seserimi dalyvavo mišiose, Leonardo Vitale buvo nušautas.
Vėliau Vitale liudijimai buvo naudoti ir Maxiprocesso didžiuliame teismo procese, pasibaigusiame šimtų mafijos narių įkalinimu. Pasak teisėjo Giovanni Falcone, Leonardo Vitale bent jau po mirties gavo pasitikėjimą, kurio nusipelnė.
Kristupas Kiška
Kristupas Kiška (1590–1646 m.) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstybės ir karinis veikėjas, Mstislavlio vaivada, Vitebsko vaivada, Lietuvos vyriausiojo tribunolo maršalka, vienas turtingiausių Lietuvos didikų.
Pagėgių Šv. Kryžiaus bažnyčia
'''Pagėgių Šv. Kryžiaus bažnyčia''' – katalikų bažnyčia Pagėgiuose, naujai pastatyta 1997 m. senosios bažnyčios vietoje.
Kristupas Kiška
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos lenkų ir čekų kilmės lietuvių didikų Kiškų giminės. Tėvas Stanislovas Kiška, motina Elžbieta Sapiegaitė. Broliai Stanislovas Kiška, Mikalojus Kiška, Jonušas Kiška.
Pagėgių Šv. Kryžiaus bažnyčia
Pagėgių klebonas taip pat aptarnauja Rukų šv. Antano Paduviečio ir Usėnų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų parapijas.
Kristupas Kiška
Biografija
Būdamas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valdovo dvariškis, nuo 1609 studijavo Ingolštadto universitete Vokietijoje. Nuo 1619 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės dvaro taurininkas, 1636–1639 m. Mstislavlio vaivada, 1639–1646 m. Vitebsko vaivada, nuo 1638 m. dar ir Lietuvos vyriausiojo tribunolo maršalka.
Pagėgių Šv. Kryžiaus bažnyčia
Istorija
Pagėgiuose katalikų bažnyčia pastatyta 1929–1930 m. 1932 m. gruodžio 19 d. įkurta parapija. Pirmasis kunigas buvo K. Prielgauskas, o 1935–1944 m. kunigavo P. Bajerčius. Antrojo pasaulinio karo išvakarėse parapijai priklausė apie pusantro tūkstančio katalikų, absoliuti jų dauguma buvo lietuviai. Po karo bažnyčios pastatą valdžia nusavino, vėliau nugriovė, paliko tik bokštą, prie kurio pristatytas gaisrinės priestatas. Katalikai kartu su liuteronais meldėsi mūrinėje liuteronų kapinių koplyčioje, kurią 1970 m. padidino.
Kristupas Kiška
Šeima
Po savo pirmos žmonos mirties vedė antrą kartą kunigaikštytę Kateriną Žilinską (m. apie 1646), nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.
Pagėgių Šv. Kryžiaus bažnyčia
Istorija
2016 m. rugsėjo 24 d. Telšių Jonas Boruta konsekravo Šventojo Kryžiaus bažnyčią bei centrinį altorių.
2023 m. rugpjūčio 17 d. degė bažnyčios stogas. Per gaisrą žmonės nenukentėjo, iš maldos namų buvo išneštos bažnytinės vertybės. Gaisro metu nudegė ir sukrito 300 kv. m stogo, gaisro sugadintas visas bažnyčios vidus.
Tarpukaris
Nuotraukos darytos apie 1941-1944 m.
Po Nepriklausomybės atkūrimo
Bažnyčia trapecijos plano, bebokštė. Varpinė – buvusiame senosios bažnyčios bokšte.
Málaga CF
Malagos CF – Ispanijos futbolo klubas iš Malagos.
Istorija
1948 m. buvo įkurtas CD Málaga.
2016-2017 m. La Liga pirmenybėse užimta 11 vieta.
Treinys
Treinys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Treinienė (ištekėjusi moteris) ir Treinytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Masiokas
Masiokas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Masiokienė (ištekėjusi moteris) ir Masiokaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ispaniškasis gripas
Ispaniškasis gripas – ypač užkrečiama gripo epidemija, pareikalavusi nuo 25 iki 50 milijonų žmonių aukų. Epidemija plito 1918–1920 metais visame pasaulyje.
thumb|275px|Kareiviai, gydomi nuo ispaniškojo gripo JAV, 1918 m.
Manoma, kad liga plisti pradėjo Kinijoje (1918 m.), kur iš ančių arba kiaulių persimetė žmonėms, nors patikimų duomenų apie tai nėra. Epidemijos mastą ispaniškasis gripas pasiekė JAV, pasižymėdamas labai dideliu mirčių skaičiumi (apie 3 % susirgusiųjų mirė, palyginus su 1/1000 kitų gripo epidemijų atvejais). Greitai (maždaug per tris mėnesius) išplito Europoje ir per jos kolonijas visame pasaulyje, tapdamas pasauline pandemija. Prancūzijoje ispaniškasis gripas nusinešė apie 408 000 gyvybių, nors karo meto cenzūra neleidžia gerai įvertinti epidemijos masto. Europoje apie naująją epidemiją pirmiau pranešė kare neutralios valstybės Ispanijos spauda, kuri nebuvo varžoma cenzūros, nors epidemija jau buvo nusiaubusi Prancūziją ir kitas šalis. Dėl to gripas gavo „ispaniškojo“ pavadinimą, nors pačioje Ispanijoje buvo vadinamas „prancūziškuoju gripu“. 1918 m. gegužės mėnesį Ispanijoje šia gripo forma buvo užsikrėtę 8 milijonai žmonių.
Mirė daugiausia jauni žmonės (20–40 metų), kas yra keista, nes jaunimas paprastai labiau atsparus gripui. Manoma, kad užsikrėtusių buvo apie 50 % tuometinio pasaulio gyventojų (1 milijardas iš 2 milijardų pasaulio gyventojų). Mirusiųjų nuo gripo buvo daugiau nei žuvusių per visą Pirmąjį pasaulinį karą.
Inkubacinis laikotarpis – 2–3 dienos, vėliau 3–5 dienas reiškėsi simptomai: temperatūra, imuninės sistemos susilpnėjimas.
Mera
Mera (aukštupyje Kūna) – upė rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone; Žeimenos kairysis intakas. Prasideda 2 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių. Teka į pietus, pietvakarius, žemupyje pasuka į šiaurės vakarus, smarkiai vingiuoja. Teka daugiausia miškingoms vietovėmis. Įteka į Žeimeną 29 km nuo jos žiočių, į rytus nuo Meškerinės.
Didesnis intakas – Santaka (kairysis).
Upės baseine nemažai pelkių ir ežerų (Acintas, Perūnas, Kūna). Vidutinis nuolydis 132 cm/km. Prie Meros įsikūrusios gyvenvietės: Švenčionys, Melninkai, Naujas Strūnaitis, Kasčiukai, Ziboliškė, Trakai, Voksa, Jenarališkė, Pamerionys, Gužiai.
Etimologija
Upėvardis Mera kildinamas nuo žodžio marios, marės („jūra“); plg. , sen., bei  „stovintis vanduo“. Pavadinimo Kūna kilmė siejama su žodžiu kunė („klampi bala, liūnas“).
Désirée Clary
thumb|left|80px|Désirée Clary monograma Bernardina Eženi Dezirė Klari  (, 1777 m. lapkričio 8 d. – 1860 m. gruodžio 17 d.) – garsi prancūzė, pirmoji Napoleono Bonaparto sužadėtinė, Žano Batisto Bernadoto (Karolio XIV Jono) žmona, Švedijos ir Norvegijos karalienė, kuri pasikeitė vardą į lotynišką formą – Deziderija.
Vaikystė ir šeima
Dezirė Klari gimė Marselyje, Prancūzijoje turtingo šilkų pirklio ir pardavėjo Fransua Klari (1725 m. vasario 24 d. Marselyje – 1794 m. sausio 20 d. Marselyje) ir Frasuazos Rose Somis (1737 m. rugpjūčio 30 d. Marselyje – 1815 m. sausio 28 d. Paryžiuje) šeimoje. Frasuaza Rose Somis buvo antroji Fransua Klari žmona, jo pirmoji žmona buvo Gabrielė Fléchon (1732 m. – 1758 m. gegužės 3 d.) su kuria jis vaikų neturėjo.
Dezirės Klari sesuo Žiuli Klari ištekėjo už Žozefo Bonaparto, su kuriuo susilaukė trijų dukterų: Žiuli Žozefinos Bonapart (1796–1796), Zenaidos Leticijos Žiuli Bonapart (1801–1854) ir Šarlotės Napoleonės Bonapart (1802–1839). Dezirės sesuo Žiuli vėliau tapo Nepalo ir Ispanijos karaliene. Klari šeima turėjo taip pat ir sūnų Nikolą Žozefą Klari, kuris vedė Anne Jeanne Rouyer, su kuria turėjo dukterį Zenaidą Fransuazą Klari (1812 m. lapkričio 25 d. Paryžiuje – 1884 m. balandžio 27 d. Paryžiuje), kuri ištekėjo už Napoleono Aleksandro Berthier.
Dezirė Klari mokėsi vienuolyne, tačiau 1798 m. prasidėjus revoliucijai, vienuolynas, kuriame Dezirė mokėsi buvo uždarytas ir ji buvo priversta grįžti namo pas tėvus. Jos išsilavinimas buvo žemesnis, nei tuomet įprastas jos amžiaus mergaičių. Ji visą gyvenimą buvo labai artima su savo šeima. 1794 m. jos tėvas mirė, o brolis buvo areštuotas revoliucinės vyriausybės, kuris kaip ji teigė vėliau, buvo paleistas dėl jos ryšių su Žozefu Bonapartu. Po šio įvykio Žozefas buvo pristatytas jos šeimai ir vedė jos seserį Žiuli. Dezirė susipažino su Napoleonu Bonapartu, su kuriuo susižadėjo 1795 m. balandžio 21 d., tačiau jis po pažinties su Žozefina de Boarnė jas nutraukė, o vėliau Žozefina tapo jo žmona.
Dezirė Klari 1795–1797 m. gyveno su savo motina Ženovoje, Italijoje. 1797 m. ji apsigyveno su seserimi Žiuli ir svainiu Žozefu, kuris tuomet buvo Romos ambasadorius. Ji ketino ištekėti už Prancūzijos generolo Leonardo Defo, tačiau jis buvo nužudytas riaušių metu 1797 m. gruodį Romoje, jų vestuvių išvakarėse.
Vedybos su Žanu Batistu Bernadotu
Po to kai Dėzirė Klari sugrįžo į Paryžių, ji sutiko savo būsimą vyrą generolą Žaną Batistą Bernadotą. Jie susituokė 1798 m. rugpjūčio 17 d. Sutuoktuvių sutartyje Dėzirei buvo suteikta ekonominė nepriklausomybė. 1799 m. ji pagimdė vienintelį judviejų vaiką – Oskarą, tačiau pora gyveno daugiau laiko atskirai nei kartu.
Žanas Batistas Bernadotas buvo vadovaujantysis Napoleono armijos generolas ir todėl jis dažnai būdavo išvykęs. Dezirė gerai sutarė su Bonapartų šeima, taip pat su imperatoriene Žozefina. Dezirė Klari turėjo imperatorienės svitoje vietą 1804 m. karūnacijoje ir vėliau sakėsi padėjusi Žozefinai, kai Bonaparto seserys bandė sudaryti situaciją, kad Žozefina prarastų balansą karūnacijos metu ir parkristų.
Dezirė gyveno patogų socialinį gyvenimą Paryžiuje, kai jos vyras tuo metu būdavo išvykęs. Yra tikėtina, jog ji turėjo romaną. 1804–1805 m. Bernadotas buvo paskirtas Hanoverio gubernatoriumi ir Dezirė su sūnumi persikėlė į Hamburgą, tačiau greitai grįžo atgal į Paryžių. Ji buvo nelaiminga kai turėjo gyventi ne Paryžiuje. 1806 m. Žanas Batistas tapo Pontė Korvo princas ir Dezirė paklausė ar ji privalo persikelti į Pontė Korvą. Jos džiaugsmui jai neteko ten persikelti. 1807 m. ji aplankė savo vyrą Spandau, Berlyne.
Dezirė nesidomėjo politika, tačiau dėl jos gerų ryšių ji tapo marionete savo vyro ir Napoleono rankose. Jie abu naudojosi ja kaip komunikavimo priemone su viens kitu. 1810 m. jos vyras buvo išrinktas į Švedijos sostą. Dezirė tikėjosi, kad jos pozicijos bus panašios jos vyrui tapus Pontė Korvo princu, tačiau buvo stipriai nuliūdinta, kai jai teko palikti Paryžių.
Kronprincesė
thumb|200px|Dėzirė Klari, Fransua Gérardo portretas (1810) Dezirė aplankė Švediją 1810 m. pirmą kartą, tačiau negalėjo prisitaikyti prie ten vyraujančių etiketo taisyklių. Ji sakė, kad su ja elgėsi snobiškai karališkoji šeima, o ypač karalienė ir karalienė našlė. Klimatas ją taip pat šokiravo, kadangi ji atvyko vidurį žiemos. Ji nekentė sniego, todėl labai kentėjo būdama Švedijoje. Ji niekada nenorėjo būti karaliene ir gyventi taip toli nuo savo šeimos. Karalienė manė, kad Dezirė yra išlepinta ir neori. Dezirės kompanijonės, o ypač Elisė de Flotte, padarė ją labai nepopuliaria sakydama, kad ji skundžiasi dėl visko.
Ji paliko Švediją 1811 m., kaip Gotlando grafienė. Oficialiai buvo skelbiama, jog Dezirė palieka Švediją sveikatos sumetimais ir išvyksta į Paryžių gydytis. Grįžusi į Prancūziją ji ten pasiliko dvylika metų, palikusi savo vyrą ir sūnų. Ji sakė, kad Švedijos kilmingieji elgėsi su ja, kaip jie būtų padaryti iš ledo: „Nešnekėk su manimi apie Stokholmą, nes man pasidaro šalta kuomet išgirstu jo pavadinimą“ – yra pasakiusi ji. Ji gyveno svetima pavarde Paryžiuje Švedijos ir Prancūzijos karo metu, tačiau jos namas buvo nuolat stebimas ir jos laiškai buvo skaitomi slaptos policijos. 1814 m. Napoleonui pralaimėjus, jos namai tapo prieglobsčiu jos seseriai Žiuli. Bernadotas ir ji susitiko Paryžiuje, tačiau jis grįžo į Švediją be jos. 1816 m. ji norėjo grįžti į Švediją, tačiau kartu su seserimi Žiuli, jos vyras su tuo nesutiko, nes Žiuli buvo Bonapartų šeimos narė. 1817 m. Žanas Batistas pasamdė šnipą, kad šis praneštų ar jo žmona nedaro nieko tokio, kas galėtų pakenkti jam.
Karalienė
200px|thumb|left|Švedijos ir Norvegijos karalienė Deziderija 1818 m. jos vyras tapo Švedijos karaliumi Karoliu XIV Jonu, tačiau Dezirė liko Paryžiuje, oficialiai – sveikatos sumetimais, kas buvo labai diskutuotina tų dienų laikraščiuose ir jos svečių tarpe. Švedijoje Žanas Batistas turėjo meilužę Marianą Koskull. Paryžiuje Dezirė rengdavo priėmimus kaip Švedijos karalienė ketvitadieniais ir sekmadieniais, tačiau taip pat naudojo grafienės titulą. Ji įsimylėjo prancūzų ministrą Richelieu kunigaikštį ir lydėdavo jį jo kelionėse iki jo mirties (1822). 1822 m. ji sutiko savo sūnų Achene. 1823 m. sugrįžo į Švediją kartu su savo sūnaus nuotaka Žozefina iš Leuchtenbergo.
1829 m. rugpjūčio 21 d. ji buvo karūnuota jos pačios prašymu. Karalienė Deziderija norėjo būti karūnuota ir Norvegijoje, tačiau norvegai nesutiko dėl jos religijos. Ji buvo nereliginga, tačiau buvo verčiama lankyti mišias ir eiti išpažinties. Ji buvo pirmoji nekilminga karalienė po Karinos Månsdotter. Ji labai stengėsi vaidinti aktyvią karalienę, nors nenorėjo niekada ja tapti. Dezirė greitai pavargo nuo karališko gyvenimo ir norėjo sugrįžti į Prancūziją, bet jos vyras to neleido.
Nėra jokių duomenų, jog turėjo kokią nors politinę galią ar įtaką. Ji praleisdavo savo vasaras Drotninholmo ir Roserbergo rezidencijose. Ji dažnai lankydavosi Švedijos mineralinių vandenų kurortuose, ypač Ramlösa kurortą. Ji lankėsi Norvegijoje kelis kartus. 1825 m. pirmą kartą. Aukštuomenė buvo nustebinta jos neformaliu elgesiu. Žanas Batistas dažnai posėdžiaudavo savo kambaryje su taryba, kuri būdavo šokiruota Dezirė elgesio, kadangi ji kiekvieną rytą aplankydavo savo vyrą su naktiniais marškiniais. Ji eidavo vėlai miegoti ir keldavosi irgi vėlai. Ji niekada nebuvo labai populiari tarp kilmingųjų ir niekada neišmoko švedų kalbos, todėl apie jos pastangas šnekėti švediškai buvo sukurta daug anekdotų.
Našlystė
thumb|200px|Deziderijos sarkofagas [[Riddarholmo bažnyčia|Riddarholmo bažnyčioje]] 1844 m. jos vyras Karolis XIV Jonas (Žanas Batistas Bernadotas) mirė. 1953 m. ji norėjo sugrįžti į Paryžių, tačiau bijojo keliauti jūra. Tapus našle jis darėsi vis didesnė ekscentrikė. Ji eidavo miegoti ryte, atsikeldavo vakare, pusryčius valgydavo naktį ir važinėdavo savo karieta gatvėmis, kieme ar klajodavo po pilį su šviesa.
Dezirė grožinėje literatūroje
Dezirė Klari yra pagrindinė veikėja Anos Marijos Selinko biografinėje knygoje „Dėzirė“ (1951 m.) bei Allison Pataki romane "Karalienės likimas". Taip pat pastatyti du filmai apie Dezirė Klari:
Vabaliai (Radviliškis)
Vabaliai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės rytuose, 2 km piečiau Sidabravo. Stūkso du Vabalių akmenys „su dubeniu“ – archeologijos paminklai.
miniatiūra|240px|left|Atnaujintas pakelės kryžius
Carlo Alberto Dalla Chiesa
Karlas Albertas Dala Kjeza (Carlo Alberto Dalla Chiesa, 1920 m. rugsėjo 27 d. – 1982 m. rugsėjo 3 d.) – Italijos karabinierių generolas, pagarsėjęs sėkminga kova su teroristinėmis Raudonųjų Brigadų grupuotėmis.
1982 metų gegužės 1 d. Chiesa buvo paskirtas Palermo prefektu kovai prieš mafiją, labiausiai – kad sustabdytų tuo metu vykusį mafijos karą su nuolatinėmis žudynėmis.
Tų pačių metų rugsėjo 3 d. generolas buvo nužudytas kartu su žmona ir vairuotoju. Keli motociklininkai ir automobilis spausdami nustūmė jo mašiną nuo kelio, ir ji atsitrenkė į stulpą. Tada užpuolikai visus tris sušaudė.
Pasikėsinimui vadovavo Giuseppe Greco, o įvykdytas jis buvo mafijos boso Salvatore Riina įsakymu. Už šį nusikaltimą Greco už akių buvo nuteistas Maxiprocesso byloje, tačiau policija jo pagauti nespėjo – 1985 mafijos pats buvo nužudytas.
Kurionas
Kurionas  – senovės Kipro miestas, esantis netoli Limasolio, Episkopio įlankoje. Gyvavo nuo senovės iki viduramžių. Pastatytas XII amžiuje pr. m. e., mikėniečių, kurie dalyvavo Trojos kare. Priklausė graikams, romėnams, bizantiečiams. Siekiant užtikrinti gyventojų saugumą, pastatytas ant 70 m aukščio uolos. Kurionas buvo vienas iš miestų-valstybių. Ten kur seniau buvo namai ir termos (romėniškos pirtys) išlikusios mozaikos. Visi iš klinties pastatyti pastatai sudarė 30 įvairių patalpų kompleksą, tarp jų ir maudymosi baseinus.
Teatras
Kuriono teatrą II amžiuje pr. m e. pastatė graikai. Pradžioje tai buvo nedidelis statinys, orientuotas į jūros pusę (kaip ir daugumoje pakrančių miestų). Visa konstrukcija buvo sudaryta iš masyvių kalkakmenio blokų. Scenoje buvo atliekamos klasikinės pjesės, kurių autoriai – Aischilas, Sofoklis ir Euripidas, Aristofanas ir kt. 250px|left|thumb|Atstatyto teatro vaizdas 77 m. miestas buvo sugriautas žemės drebėjimo, kurio metu nukentėjo ir teatras. Netrukus jis buvo atstatytas, papuoštas (tarp jų ir kolonos) ir išplėstas. Po šių darbų jame tilpo 3500 žiūrovų. Teatras tapo ne tik vaidinimų, bet ir susirinkimų vieta. III a. pradžioje teatras virto gladiatorių kovų arena, o amžiaus pabaigoje atgavo pirminę funkciją. 365 m. teatrą visiškai sugriovė žemės drebėjimas, po kurio jis buvo apleistas ir išvogtas. V a. akmeninis statinys buvo paverstas į akmens skaldyklą. Didžioji dalis žiūrovų vietų, praėjimų papuošimų, unikali scenos konstrukcija ir nuostabi kolonada buvo sunaikinta.
1949–1950 m. rasti teatro griuvėsiai, buvo atstatyti 1961 m. Nors dabar jis nebėra toks didingas, bet pilnai funkcionuojantis. Vasaros laikotarpiu čia atliekamos graikiškos tragedijos.
Rytų Karibų doleris
thumb|200px|Rytų Karibų 1 dolerio [[moneta.]] Rytų Karibų doleris – bendra aštuonių Karibų jūros šalių valiuta. Šešios iš šių šalių yra nepriklausomos: Antigva ir Barbuda, Dominika, Grenada, Sent Kristoferis ir Nevis, Sent Lusija bei Sent Vincentas ir Grenadinai. Kitos dvi šalys yra britų užjūrio teritorijos – Angilija ir Montseratas.
Rytų Karibų dolerį leidžia centrinis Rytų Karibų bankas, kurio būstinė yra Sent Kitse ir Nevyje. Centrinis bankas buvo įkurtas sutartimi, pasirašyta 1983 m. liepos 5 d. Port-o-Speine. Rytų Karibų doleris pakeitė Vest Indijos dolerį, naudotą Vest Indijos federacijos.
Sutrumpinimas pagal ISO 4217 valiutų kodus – XCD.
Trofimovas
Trofimovas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Trofimovienė (ištekėjusi moteris) ir Trofimovaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Barbara Bach
Barbara Bach (tikras vardas Barbara Goldbach, g. 1946 m. rugpjūčio 27 d. Kvinsas) – amerikiečių aktorė ir modelis, geriausiai žinoma rusų agentės Anios Amasovos vaidmeniu filme apie agentą 007 Džeimsą Bondą „Šnipas, kuris mane mylėjo“.
Biografija
Bach gimė Kvinse, žydų kilmės policininko iš Austrijos ir airės šeimoje ir buvo vyriausia iš 5 vaikų. Iki 16 metų ji mokėsi Dominican Commercial mokykloje, kurią metė nusprendusi tapti modeliu ir sutrumpino savo pavardę iš Goldbach į Bach.
1968 m. ji debiutavo kaip aktorė TV mini seriale „Odyssea“. Vėliau sekė 3 metų pertrauka, po kurios Barbara ėmė kur kas dažniau rodytis ekrane. Jos vaidmenys daugiausia buvo komedijose arba giallo stiliaus veiksmo filmuose. 1971 m. ji suvaidino siaubo filme „Juodas tarantulo pilvas“, kuriame taip pat filmavosi Bondo merginos Claudine Auger ir Barbara Bouchet (pastaroji, tiesa, buvo vaidinusi oficialiai Bondo filmų serijai nepriskiriamoje juostoje „Casino Royale“).
1975 m. Barbara grįžo į JAV, kur pratęsė savo, kaip aktorės, karjerą. 1977 m. ji buvo pakviesta vaidinti juostoje „Šnipas, kuris mane mylėjo“. Atlikusi rusų agentės Anios Amasovos vaidmenį, Barbara akimirksniu sulaukė tarptautinio pripažinimo ir „sekso simbolio“ etiketės, o jos nuotraukos netrukus pasirodė žurnale „Playboy“. Po metų, 1978 m., režisierius Gajus Hamiltonas pakvietė ją į savo filmą „Force 10 from Navarone“, kuriame taip pat filmavosi Harisonas Fordas. Tais pačiais metais Barbara pretendavo vaidinti populiariame seriale „Čarlio angelai“, tačiau vaidmuo buvo patikėtas Shelley Hack.
9–ojo dešimtmečio pradžioje Barbara filmavosi vis rečiau, kol 1986 m. po filmo „To the North of Katmandu“ baigė aktorės karjerą, viso atlikusi vaidmenis 25 TV ir kino filmuose.
Asmeninis gyvenimas
1966 m., skrisdama lėktuvu į Romą, Barbara susipažino su 11 metų vyresniu italų verslininku ir aristokratu Augusto Gregorini. 1968 m., jai sulaukus 18, pora susituokė ir rugpjūčio 7 d. susilaukė dukters Francesca Gregorini (pastaroji vėliau tapo dainininke). 1972 m. Barbara susilaukė sūnaus Gianni, tačiau dėl gimdymo komplikacijų berniukas tapo neįgalus. Turtingas tėvas galėjo leisti gydyti sūnų geriausiose Italijos ir JAV klinikose, tačiau nelaimė atnešė į šeimą ir nesutarimus. 1975 m. aktorė kartu su vaikais grįžo gyventi į JAV. Pora oficialiai išsiskyrė 1978 m.
1980 m., kuriant filmą „Caveman“, Barbara susipažino su buvusių grupės „The Beatles“ nariu Ringo Starr. Vėliau ji prisipažino jaunystėje buvusi viename iš grupės koncertų, tačiau niekada nesižavėjusi jų muzika. 1981 m. balandžio 27 d. Barbara ir Ringo susituokė. Starrui tęsiant muzikinę karjerą, žmona vaidino keliuose jo dainų vaizdo klipuose, o 9 dešimtmečio pabaigoje abu sutuoktiniai gydėsi nuo priklausomybės alkoholiui bei kokainui.
1993 m. Barbara baigė psichologijos studijas UCLA universitete.
Prancūzijos Vakarų Indijos
Prancūzijos Vakarų Indijos, dar vadinamos Prancūzijos Antilais  – neoficialus Prancūzijos kolonijų grupės Karibų jūros regione pavadinimas. Tai yra viena iš keleto Vakarų Indijomis vadintų kolonijinių valdų.
Istorija
Oficialiai visos Karibų jūros salos nuo XVI a. pradžios buvo laikomos Ispanijos kolonija, vadinamosiomis Ispanijos Vakarų Indijomis. Tačiau ispanams užkariavus Actekus, Senovės Peru, jų dėmesys persikėlė į žemynines teritorijas, todėl Karibų jūros regionas buvo iš dalies apleistas. Be to, daugybė salų nebuvo kolonizuotos dėl aršaus vietos gyventojų pasipriešinimo. Tai nuo XVII a. pradžios sudarė prielaidas regione įsitvirtinti naujoms kolonijinėms valstybėms, tarp jų ir Prancūzijai.
thumb|300px|Prancūzų Antilai (melsva spalva) 1625 m. prancūzai įsitvirtino Tortugos saloje, o vėliau užėmė vakarinį Ispanjolos salos trečdalį, paversdami jį Sent Domingo kolonija, ir sparčiai plėtė savo valdas Mažosiose Antilų salose. Tam buvo įkurta speciali Amerikos salų kompanija.
Klestėjimo laikotarpiu Prancūzija valdė šias teritorijas Karibuose, vadindama jas šventųjų vardais:
1763 m. Prancūzija prarado didelę dalį savo valdų Mažuosiuose Antiluose (Dominiką, Grenadą, Sent Lusiją, Sent Vincentą, Grenadinus ir kt.), atiduodama jas Britų imperijai. Nors dėl kai kurių prarastųjų salų vėliau vyko nuožmios kovos su britais, Prancūzijos įtaka regione mažėjo, ir XIX a. pradžioje ji tevaldė keturias teritorijas: Sent Domingą, Gvadelupę, Martiniką ir Sent Marteną. 1804 m. nepriklausomybę paskelbė didžiausia prancūzų valda – Sent Domingas (tapo Haičiu). 1878 m. Prancūzija iš Švedijos atgavo Sent Bertelemį.
Dabartis
Prancūzijos Vakarų Indijų nepalietė XX a. dekolonizacija, ir visos teritorijos yra likę kaip Prancūzijos kolonijos. Šiuo metu jas sudaro 4 administraciniai vienetai:
Visose kolonijose Karibų regione išlikę daug kultūrinių ir socialinių panašumų. Čia paplitusi prancūzų kalba, dėl to šios šalys dar vadinamos frankofoninėmis Karibų šalimis.
Afrikinė žakana
Afrikinė žakana (Actophilornis africana) – žakaninių (Jacanidae) šeimos paukštis.
Liudvinavo seniūnija
Liudvinavo seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Marijampolės savivaldybės pietuose.
Geografija
Seniūnijos plotas – 16 800 ha, iš jų 21,1 proc. užima miškai, 74,1 proc. – žemės ūkio naudmenos, 4,8 proc. – vandenys ir kitos paskirties plotai.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurta 11 seniūnaitijų:
Antkalnis (Klaipėda)
Antkalnis – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Kvietinių. Rytuose stūkso Antkalnio piliakalnis.
Trumpa
Trumpa − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Trumpienė (ištekėjusi moteris) ir Trumpaitė (mergautinė pavardė).
Kaušytaki Upanišada
Kaušytaki Upanišada  – viena iš vedų kanono brahmaniškųjų komentarų – Upanišadų – dalių. Priskiriama Rigvedai ir laikoma viena iš seniausių prozinių upanišadų. Ji yra Kaušytaki Aranjakos dalis, kuri savo ruožtu įeina į Kaušytaki Brahmaną, ir pavadinta išminčiaus Kaušytakio garbei.
Upanišadą iš viso sudaro 4 dalys.
Antkalniškiai
Antkalniškiais vadinami kaimai:
VK
Dviraidė santrumpa VK gali reikšti:
Stefanas Filipovičius (1987)
Stefanas Filipovičius (Стефан Филиповић, g. 1987 m. sausio 18 d. Titograde, dabar Podgorica) – Juodkalnijos pop dainininkas.
Kolno Kristaus Karaliaus parapija
Kolno Kristaus Karaliaus parapija - parapija įkurta 2004 metais. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Kolno dekanatui. 1999-2004 m. pastatyta nauja parapijos bažnyčia.
Dresdenas
Dresdenas, arba Drezdenas  – miestas Vokietijos rytuose, netoli Čekijos sienos, Saksonijos žemės sostinė, svarbus kultūrinis, politinis ir ekonominis Vokietijos centras. 2021 m. pagal gyventojų skaičių yra antras Saksonijos žemės, 12-as Vokietijos ir 81-as Europos miestas – 2021 m. rugsėjo 30 d. gyveno 559 802 žmonės. Iš priemiesčių susidariusioje Dresdeno aglomeracijoje 2018 m. gruodžio 31 d. gyveno 829 800 gyventojų.
Artimiausi dideli Vokietijos miestai yra Chemnicas, Leipcigas, Kotbusas ir Berlynas.
Miesto Kločės (Klotzsche) rajone 9 km į šiaurę nuo miesto centro yra tarptautinis Dresdeno oro uostas.
Ankstyvoji istorija
Miesto pavadinimas kilo iš vakarinių slavų genčių – gyvenvietę jie vadino Drezdany arba Drezdzany, kas reikštų „miško gyventojai lygumoje“.
Anot archeologinių radinių, Dresdeno apylinkėse žmonės gyvena nuo ankstyvojo neolito laikų 5000 m. pr. m. e., kai čia gyveno juostinės keramikos kultūros gentys. Regione apsigyvenusios germanų gentys VI a. pradėjo migruoti į vakarus, o į jų vietas iš Bohemijos ėmė imigruoti slavai, slėnyje ir įkūrę žvejų kaimą Drezdany. X a. pradžioje vokiečių kariuomenės vadovaujamos karaliaus Henriko I užkariavo žemes tarp Elbės ir Zalės upių. 929 m. vokiečiai Meisene įkūrė pilį, kuri tapo jų galios centru. Praėjus dviem šimtmečiams po vokiečių užkariavimo, čia ėmė keltis vokiečių naujakuriai, kurie netrukus pradėjo dominuoti tarp slavų genčių – milčanų, dabartinių sorbų protėvių. thumb|left|Dresdeno 1521 m. piešinys pagal medinį miesto modelįPirmą kartą istoriniuose dokumentuose Dresdenas paminėtas 1206 m. Pirmą kartą kaip miestas paminėtas 1216 m. 1270 m. Dresdenas tapo markgrafo Henriko III sostine, o po jo mirties priklausė Bohemijos karaliui ir Brandenburgo markgrafui. 1299 m. buvo suteikta Magdeburgo miesto teisė. Apie 1319 m. buvo sugrąžintas Meiseno markgrafams, kurie 1403 m. suteikė jam privilegijas.
Nuo 1485 m. Dresdenas tapo Saksonijos hercogų, o vėliau ir kurfiurstų ir karalių rezidencija. 1501 m. mieste gyveno 2 500 žmonių. 1547 m. kunigaikščio Morico kurfiurstystė ir tampa protestantų sostine bei protestantiškojo Saksonijos kurfiursto rezidencija. 1549 m. kurfiurstas Moricas prie miesto prijungė Altendresdeną (Altendresdens) – dabartinį Noištatą (Neustadt), o bendra magistrato būstinė buvo kairiajame Elbės upės krante. 1685 m. Altendresdeną sunaikino miesto gaisras. 1697 m. Saksonijos kurfiurstas Frydrichas Augustas I, valdęs nuo 1694 m., atsiverčia į katalikų tikėjimą ir įgyja Abiejų Tautų Respublikos karūną kaip karalius Augustas II.
XVIII amžius
thumb|260px|right|Dresdeno plėtra ir miesto dalių pavadinimaiXVIII a. pradžioje Dresdene po Jungfernbastei esančiuose kazematuose buvo įrengta laboratorija, kurioje dirbo Ehrenfried Walther von Tschirnhaus ir Johann Friedrich Böttger, kurie apie 1708 m. padarė didelę pažangą kurdami pirmąjį Europoje kietąjį porcelianą, vėliau taip vadinamą Meiseno porcelianą. 1710 m. mieste pradėjo statyti Cvingerį. Po 1720 m. įsigaliojusių gubernatoriaus grafo Wackerbart statybos taisyklių, mieste ėmė formuotis barokinė architektūra. 1726 m. pagal George Bähr projektą buvo pradėta statyti Frauenkirche. 1727 m. mieste gyventa 46 472 žmonių. 1732 m. dešiniajame Elbės upės krante esantis Altendresdens pavadintas naujuoju miestu (dabar Dresdeno dalis Neustadt), o kairiajame Elbės krante esantis Naujasis Dresdenas – Senamiesčiu, bei šiais metais buvo baigtas statyti Cvingeris. Italų architektas Gaetano Chiaveri 1739 m. prisidėjo prie katalikų Švč. Trejybės katedra pamatų klojimo. 1743 m. buvo baigta statyti Frauenkirche. 1754 m. buvo užbaigta statyti Dresdeno Švč. Trejybės katedra. 1755 m. mieste gyveno 63 209 žmonių. 1756 m. Prūsijos karalystė užkariavo Dresdeną ir prasidėjo Septynerių metų karas. 1760 m. po Austrijos ir Prūsijos konflikto, Dresdene buvo sugriauta pusė miesto.
XIX amžius
1806 m. Prancūzijos kariuomenė užėmė Dresdeną, o Saksonija tapo karalyste iš Napoleono malonės. 1813 m. Prancūzijos okupacijos pabaiga ir Rusijos kunigaikštis Nikolajus Grigorjevičius fon Repninas-Volkonskis kaip generalgubernatorius pradeda vienerius metus trukusį Saksonijos valdymą. 1814 m. Saksoniją, įskaitant ir Dresdeną valdo Prūsijos karalystės administracija. 1815 m. Saksonijos karūna pusę savo teritorijos perleidžia Prūsijos karalystei, o mieste įkuriama Chirurgijos ir medicinos akademija (dabartinės universitetinės ligoninės pirmtakė). 1828 m. atidarytas technikos švietimo institutas, kuris yra dabartinio Dresdeno technikos universiteto pirmtakas. 1839 m. pradė
tas eksploatuoti pirmasis Vokietijos tolimojo susisiekimo geležinkelis su garvežiu ‘Saksonija’ tarp Dresdeno ir Leipcigo. 1871 m. padėtas kertinis akmuo Karališkajam Saksonijos dvaro teatrui statyti. Tai antrasis operos teatras po Gotfrydo Zemperio, pirmasis buvo sudegęs 1869 m. 1877 m. buvo pastatytos Albertštato kareivinės. 1878 m. užbaigtas statyti Karališkasis Saksonijos dvaro teatras. 1889 m. Heinrich Ernemann pradėjo konstruoti fotoaparatą.
XX amžius
thumb|[[Vytis|Vyčio atvaizdas pano Kunigaikščių žygis (vok. Fürstenzug) Dresdeno senamiestyje]] 1901 m. Dresdene buvo pradėtas eksploatuoti pirmasis pasaulyje kalnų geležinkelis tarp Dresdeno ir Lošvico (Loschwitz). Vadovaujant architektui Karl Roth, 1905 m. pradėtas naujosios rotušės pamatų klojimas. 1910 m. baigta statyti naujoji rotūšė. 1918 m. panaikinus monarchiją, Dresdenas tapo Saksonijos laisvosios žemės sostine. Didžiausias Dresdeno gyventojų skaičius buvo padidėjęs 1933 m., tuomet mieste gyveno 649 252 žmonių. 1933 m. į valdžią atėjus nacionalsocialistams, žydai, komunistai ir socialdemokratai buvo pašalinami iš valstybinių įstaigų ir pareigų. 1938 m. ‘sudaužyto stiklo naktyje’ buvo padegta Gotfrydo Zemperio pastatyta sinagoga. Prieš Antrąjį pasaulinį karą Dresdenas buvo vadintas pagal Italijos miestą Florenciją – ‘Florencija prie Elbės’, ir buvo laikomas vienu gražiausių pasaulio miestų dėl savo architektūros ir meno vertybių. Antrojo pasaulinio karo pradžioje,
1939 m. gegužės 17 d. surašymo duomenimis, mieste gyveno 629 713 žmonių. Antrojo pasaulinio karo metu Didžiosios Britanijos ministras pirmininkas Vinstonas Čerčilis ragino didinti britų aviacijos antskrydžius prieš Vokietijos miestus ir gyvenvietes, kad Vokietijos valdžios institucijas ir tarnybas, ypač transportą, užlietų pabėgėlių minios. Sąjungininkų pajėgoms 1945 m. prisiartinus prie Vokietijos, tokie taikiniai tapo labiau įmanomi dėl anglų ir amerikiečių bombonešių pajėgų pranašumo ore ir patobulintos jų navigacijos.miniatiūra|Dresdeno senamiesčio panorama 1910 m.|kairėje 1945 m. vasario 13-osios naktį Didžiosios Britanijos bombonešių vadavietė smogė Dresdenui su 800 bombonešių antskrydžiu ir numetė apie 2 700 tonų bombų, įskaitant ir daugybę bombų sukeliančias gaisrus. Susiklosčius palankioms oro sąlygoms, mieste kilo ugnies audra – tūkstančiai mažų gaisrų susijungė į galingą ugnies audrą, kuri sukėlė tokį stiprų vėją, kad į liepsnas įsiurbė deguonį, degalus, sugriuvusias konstrukcijas ir žmones, per kurią sudegė dešimtys tūkstančių žmonių. Kitą dieną JAV aštuntosios oro pajėgos numetė dar 400 tonų bombų, o vasario 15 d. surengė dar vieną antskrydį su 210 bombonešių. Manoma, kad per sąjungininkų tris oro antpuolius Dresdene žuvo apie 150 000–200 000 civilių gyventojų, nors kitais paskaičiavimais, atsižvelgiant į neprisiregistravusių Dresdenę vokiečių pabėgėlių iš rytinių Vokietijos žemių fronto linijos, bendras aukų skaičius galėjo siekti 250 000. Dauguma jų buvo moterys, vaikai ir pagyvenę žmonės. Sąjungininkų antskrydžiai Dresdene tapo „siaubingo teroro bombardavimo“ kampanijos prieš Vokietiją simboliu, kuris buvo vienas kontroversiškiausių sąjungininkų karo veiksmų. 1945 m. gegužės 7-8 d. Raudonajai armijai pasiekus Dresdeną-Neustadt, prasidėjo sovietų karinė operacija ir miesto okupacija. 1945 m. visiškai nuniokotame karo mieste buvo telikę 350 000 ar 368 519 miesto gyventojų, neįskaičiavus karo pabėgėlių iš kitų Vokietijos regionų ir šalių.