cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cyberpunk 2020
Žaidimas
Sistema pasižymi dideliu veikėjų mirtingumu. Jos techninė pusė subalansuota taip, kad mirtis mūšių atveju yra labai dažna ir greita. Tačiau norint palaikyti kiberpanko atmosferą, įvairios išdavystės, pasalos, užpuolimai ir tai sekantys susišaudymai čia yra dažnas reiškinys. Žaidėjai patiria nuolatinį psichologinį spaudimą. Priešingai kai kurioms kitoms RPG sistemoms, kaip kad Vampire: the Masquerade, orientuotoms į veikėjo asmenybės vystymą, čia veikėjų asmenybės vystytis neturi laiko, kadangi periodiškai užmušamos. Tada žaidėjui tenka kurtis naują veikėją.
Kita
2006 m. pasirodė trečioji Cyberpunk redakcija, pavadinta Cyberpunk v3 (203X). Esminiai skirtumai palyginus su Cyberpunk2020 yra perėjimas nuo Interlock mechanikos prie Fuzion mechanikos, bei visiškas pasaulio perdarymas – naujos kibernetinės technologijos, nauja pasaulio santvarka, globalaus Tinklo žlugimas ir kitkas.
Yra išleistos dvi šio žaidimo kolekcionuojamų kortų versijos: Richard Garfieldo (Magic: the Gathering kūrėjo) „Netrunner“ ir „Social Games“ kompanijos Cyberpunk CCG. Abudu žaidimus ištiko toks pats likimas – jų leidimas dėl skirtingų priežasčių buvo nutrauktas. „Netrunner“ duodamas pelnas netenkino Wizards of the Coast, o Cyberpunk CCG nutrūko vienam iš kūrėjų išsiskyrus su žmona ir nepasidalinus autorinių teisių.
Mielagėnų Kelias
Mielagėnų Kelias – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių, prie kelio į Mielagėnus.
Padvarninkai (Andrioniškis)
Padvarninkai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, šalia kelio Andrioniškis-Kupiškis. Seniūnaitijos centras. Telkšo Padvarninkų ežerėlis. Netoli Griežionėlių yra Didžiulių šeimos memorialinė sodyba. Senosios kaimo kapinaitės (Laisvamanių kapai), kuriose palaidoti Didžiuliai (1933 m. pastatytų antkapių autorius – skulptorius Bernardas Bučas; V. Didžiulienės antkapio skulptorius J. Vasilevičius), Jonas Šaučiūnas.
Istorija
Kaimo apylinkėse 1929 m. vasario 9 d. nukrito Andrioniškio meteoritas.
Žymūs žmonės
Šiame kaime gimė, mirė ir yra palaidotas knygnešys Jonas Šaučiūnas (1870–1944).
Navasiolkai (Beižionys)
Navasiolkai – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Ubiškių, netoli Vaisiečio ežero.
Kurpės
Kurpės – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių.
Navasiolkai (Semeliškės)
Navasiolkai – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Laičių.
Navasiolkai (Širvintos)
Navasiolkai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žemųjų Viesų.
Kamajų šv. Kazimiero bažnyčia
'''Kamajų šv. Kazimiero bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kamajų miestelyje, Šetekšnos kairiajame krante.
Navasiolkai I
Navasiolkai I – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Zibalų.
Kamajų šv. Kazimiero bažnyčia
Istorija
Kamajų dvaro savininkas Adomas Lukianskis-Paulavičius 1635 m. pastatė pirmąją medinę bažnyčią. Jai paskyrė 4 margų sklypą, o 1650 m. – Duokiškio palivarką ir 3000 auksinų. Metrikų knygos rašytos nuo 1637 m. Samuelis Lukianskis-Paulavičius 1677 m. įkūrė altariją ir skyrė jai išlaikymą. Bažnyčia 1737 m. sudegė.
1773 m. toje pačioje vietoje pastatyta antroji medinė bažnyčia. 1774 m. įsteigta parapinė mokykla. 1820 m. bažnyčia perstatyta, pailginta. Šventorius apmūrytas. Kamajuose nuo 1820 m. gyveno (1824 m. vikaravo) poetas kunigas Antanas Strazdas (1763–1833 m., palaidotas Kamajų kapinėse). Kamajų klebonas Ignas Macevičius 1863 m. ištremtas į Orenburgą (1887 m. grįžo į Rygą). Vikaras Jonas Juozapaitis 1893 m. (už raginimą nesimelsti už carą) valdžios įsakymu dvejiems metams uždarytas į Kretingos vienuolyną.
1892 m. prašyta valdžios leidimo statyti naują mūrinę bažnyčią. Prašymas atmestas. Bažnyčią 1896 m. leido statyti konsistorija, kai valdžios leidimo nereikėjo. 1897 m. senoji bažnyčia nugriauta ir pagal Rygos inžinieriaus Floriano Vyganovskio projektą pastatyta dabartinė, trečioji plytų mūro bažnyčia. Panevėžio vyskupijos kurijos archyve esantis bažnyčios inventoriaus aprašas liudija, kad bažnyčios statyba baigta 1903 m.
Apie 1908 m. įrengti šv. Juozapo ir šv. Kazimiero vitražai (vitražistas Vladislovas Pšibitnevskis). Statyba rūpinosi klebonas J. Jokimas (palaidotas prie bažnyčios).
1908 m. įsikūrė „Saulės“ draugijos skyrius ir įsteigė biblioteką – skaityklą. 1908 m. įsikūrė Lietuvių katalikų draugijos blaivybės skyrius, kuris 1913 m. įrengė arbatinę. 1909 m. įsteigta „Saulės“ mergaičių mokykla. Klebono V. Velžio rūpesčiu 1912 m. pastatyta mūrinė klebonija. 1934 m. įrengti vargonai.
Architektūra
thumb|left|Kamajų Šv. Kazimiero bažnyčia XX a. 4-ajame dešimtmetyje miniatiūra|thumb|right|Kamajų šv. Kazimiero bažnyčia 2014 m.
Bažnyčia neogotikinė, dvibokštė, raudonų plytų fasado, netinkuota (tinkuotas tik vidus), stogai skardiniai, skliautus remia galingi pilioriai su ornamentuotais kapiteliais, su buvusiomis medinėmis apskardintomis bokštų smailėmis. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Šventoriuje stovi paminklinė šarvojimo koplyčia.
Kryžminis planas – ilgis 48 m., plotis – 24 m., aukštis iki skliautų viršaus – 21 m.; mūrų aukštis iki smailių beveik 31 m., buvusių medinių apskardintų smailių aukštis apie 24-26 m., bendras buvusių bokštų aukštis iki kryžiaus viršaus apie 57,5 m.
Jamaikos ekonomika
Jamaikos ekonomika yra mišri, tačiau daugiausia remiasi paslaugomis, ypač turizmo ir finansų. Aštriausiomis ekonominėmis problemomis yra didelis prekybos deficitas, nedarbas ir užsienio skola, kuri pusantro karto viršija šalies BVP.
Šalis turi nemažai gamtinių išteklių, daugiausiai boksito, iš kurio gaminamas molžemis (aliuminio gamybos žaliava). Žemės ūkyje daugiausia auginami bananai, cukrašvendrės ir kava. Vakariniuose šalies rajonuose nelegaliai auginamos kanapės, iš kurių daroma marichuana. Svarbiausia žemės ūkio eksporto preke yra cukrašvendrės, taip pat eksportuojama kava, bananai, citrusiniai vaisiai ir jamsas.
Prekyba
Eksportas: molžemis, boksitai, cukrus, romas, kava.
Importas: maisto produktai, kuras, mašinos ir įrengimai.
Karmėlavos šv. Onos bažnyčia
'''Karmėlavos šv. Onos bažnyčia''' (arba Karmėlavos šv. Onos viešoji koplyčia) stovi Karmėlavos miestelyje, Piliakalnio g. 17, už 0,5 km į šiaurės rytus nuo kelio. Nuo jos atsiveria vaizdas į Neries upės slėnį. Bažnyčia įsikūrusi šalia senojo buvusios bažnyčios šventoriaus, savo forma primena gyvenamąjį namą.
Barokiniai šventoriaus vartai yra architektūros paminklas (unik. kodas ).
miniatiūra|180px|left|Interjeras
Istorija
Pirmoji bažnyčia pastatyta apie 1521 m. Karmėlavos seniūnas Simonas Sirutis 1529 m. jai paskyrė žemės. Jurgis Andriuškevičius 1531 m. bažnyčiai dovanojo savo Andruškonių palivarką (kitapus Neries). 1663 m. minima parapinė mokykla (atkurta 1777 m., veikė ir 1804 m.). Maskvos kariuomenė 1655 m. sunaikino Karmėlavos bažnyčią. Įrengta laikina. Bažnyčia 1674 m. dar nebuvo atstatyta; vėlesnė pastatyta 1768 m. Bažnyčioje 1782 m. pamokslai sakyti lenkų ir lietuvių kalbomis. XIX a. antrojoje pusėje lietuviškų pamaldų nebuvo.
1909 m. trečdalis parapijiečių laikė save lietuviais. Kas ketvirtą šventadienį bažnyčioje pamaldos laikytos lietuvių kalba. Lenkiškai kalbantys parapijiečiai per lietuviškas pamaldas keldavo riaušes ir muštynes. Vyskupijos vadovybė 1909 m. pabaigoje bažnyčią uždarė.
Lietuvių katalikių moterų draugija Karmėlavoje 1918 m. įsteigė žemesniąją žemės ūkio mokyklą. Sudegusios bažnyčios vietoje 1919–1921 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia (pagal Vladimiro Dubeneckio projektą). Klebono A. Žilinsko iniciatyva bažnyčia 1937–1939 m. gerokai remontuota, ištiesintas pasviręs bokštas. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia sudegė. Jos vietoje 1945 m. įrengta medinė, savo forma primenanti vienaaukštį gyvenamąjį namą.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su bokšteliu. Šventoriuje išliko mūriniai vartai.
Navasiolkai II
Navasiolkai II – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Zibalų.
Navasiolkai III
Navasiolkai III – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Zibalų.
Junkūnų geomorfologinis draustinis
Junkūnų geomorfologinis draustinis – saugoma gamtos sritis šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, Obelių seniūnijoje, 5,5 km į pietryčius nuo Obelių. Užima 5,95 km² plotą.
Draustinis sudarytas siekiant išsaugoti dubaklonių suskaidytą raiškų moreninį masyvą Sėlių aukštumoje. Draustinyje stūkso Junkūnų I ir Junkūnų II piliakalniai, telkšo keletas ežerų – Sulpys, Kukninis, Miškinis, Kryžinis, Dėlinis, Padvarinis.
Lietuvių meno ir literatūros draugija
Lietuvių meno ir literatūros draugija – Vilniuje 1932–1940 m. veikusi lietuvių kultūros organizacija. Įkurta 1932 m. balandžio 12 d. Vilniaus lietuvių inteligentų iniciatyva.
Organizacijos tikslas – puoselėti lietuvių literatūrą ir meną nuo Lietuvos atplėštame Vilniaus krašte. Ji rengė vaidinimus, koncertus, paskaitas, propagavo lietuvišką dailę ir literatūrą. Draugija globojo „Vaidilos“ teatrą, išleido keletą knygų: straipsnių ir eilėraščių rinkinį „Menas ir literatūra“ (1934 m.), Onos Miciūtės poezijos rinkinį „Žiburiai pelkėse“ (1938 m.). Draugiją finansiškai remdavo JAV lietuviai, 1939 metais joje buvo apie 60 narių.
Navasiolkos (Pabradė)
Navasiolkos – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Pabradės, tuoj į rytus nuo Karkažiškės. Šalia teka Skerdyksna, telkšo Karkažiškės tvenkinys, yra Garonių durpynas.
Kampuolio hidrografinis draustinis
Kampuolio hidrografinis draustinis – saugoma gamtos sritis šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų ir Rokiškio rajonuose, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Suvieko, 1 km į pietryčius nuo Aleksandravėlės. Užima 4,64 km² plotą.
Draustinis sudarytas siekiant išsaugoti raiškios konfigūracijos Kumpuolio ir Ilgio ežerų kompleksą. Į draustinį patenka ir mažesni ežerėliai – Kumpuolaitis, Pirčežeris, Eglinis, Samanėlis.
Rokiškio rajono savivaldybės Juozo Keliuočio viešoji biblioteka
Rokiškio rajono savivaldybės Juozo Keliuočio viešoji biblioteka – viešoji kultūros įstaiga, biblioteka, įsikūrusi Kauno g. 7, Rokiškyje. Lietuvos savivaldybių viešųjų bibliotekų asociacijos narė. Biblioteka pavadinta kraštiečio žurnalisto, rašytojo Juozo Keliuočio (1902–1983) vardu, kuris tarpukaryje leido kelis kultūros žurnalus, laikėsi nepriklausomos Lietuvos idealų, buvo sovietų ištremtas. Veikia Juozo ir Alfonso Keliuočių studijų centras.
Istorija
1923 m. vasario 15 d. buvo įsteigtas Kauno centrinio knygyno Rokiškio skyrius, kartu dirbęs ir kaip biblioteka. Pirmosios knygos buvo surinktos iš žmonių, dalis buvo gauta iš apskrities savivaldybės. Biblioteka veikė Nepriklausomybės a. 3 (Mainelio name), vėliau persikėlė Vytauto g. 28. 1935–1940 m. biblioteka veikė gydytojo Trifakino name Nepriklausomybės a. 16. 1950 m. biblioteka tapo rajonine. 1951 m. perkelta į buvusius grafo Pšezdzeckio rūmus. 1976 m. biblioteka pavadinta Centrine su 56 filialais rajone, perkelta į naujas patalpas Nepriklausomybės a. 16.
1995 m. tapo savivaldybės biblioteka, tais metais prie Vaikų literatūros skyriaus, veikusio Šatrijos g. 5, įkurtas lėlių teatras „Padaužiukai“. 2001 m. pradėta diegti Lietuvos integrali bibliotekų informacinė sistema (LIBIS). 2002 m. atidaryta interneto skaitykla. 2003 m. įdiegta LIBIS analizinės bibliografijos posistemė. 2004 m. atidarytas J. ir A. Keliuočių studijų centras, įdiegta LIBIS skaitytojų aptarnavimo posistemė. 2006 m. Rokiškio rajono savivaldybės viešoji biblioteka priskirta II bibliotekų grupei. Atnaujinta Rokiškio krašto kultūros žurnalo „Prie Nemunėlio“ leidyba. 2007 m. bibliotekai suteiktas Juozo Keliuočio vardas, įsteigta Juozo Keliuočio literatūrinė premija. 2009 m. rajono bibliotekose pagal projektą „Bibliotekos pažangai“ pradėti kompiuterizuoti viešosios bibliotekos filialai. 2016 m. pradėtos teikti neformaliojo vaikų švietimo paslaugos. 2017 m. rajono bibliotekose dirbo 67 darbuotojai, iš kurių 60 - profesionalūs bibliotekininkai. Viso spaudinių fonde buvo 304 066 egz., iš jų viešojoje bibliotekoje - 75 735 egz.
Filialai
2022 m. gegužę bibliotekoje buvo 37 filialai:
Veikia mobilios bibliotekos maršrutai į Maineivų, Aleknų, Šetekšnų ir Zarinkiškio kaimus.
Uždaryti filialai:
Vyborgo kapinės Sankt Peterburge
Vyborgo katalikų kapinės Sankt Peterburge – istorinės katalikiškos kapinės Rusijoje, Sankt Peterburgo mieste. Išsidėsčiusios pakeliui iš miesto centro į Vyborgą, todėl ir vadinamos atitinkamai. Apie 40 000 kapų, tai didžiausios Romos katalikų kapinės Rusijoje.
Istorija
thumb|250px|right|Kapinių planas 1913 m. thumb|150px|right|Angiolinos Bozio antkapis Petrui I įkūrus Sankt Peterburgą, jame mirę svetimšaliai buvo laidojami specialiose Užsieniečių kapinėse. Vėliau buvo atidarytos liuteronų kapinės, kuriomis naudojosi ir katalikai. 1856 m. pašventintos tik pastarojo tikėjimo atstovams skirtos kapinės prie kelio į Vyborgą. Iš rytų pusės jos buvo apribotos Suomijos geležinkeliu, iš šiaurės – Choleros aukų kapinėmis, o iš vakarų ir pietų – miesto gatvėmis. Teritorija buvo suskirstyta į atskirus sklypus, pavadintus šventųjų vardais. Už laidojimą reikėjo mokėti mokestį, nuo jo buvo atleisti tik beturčiai ir kareiviai. Gautos lėšos buvo skiriamos kapinių bažnyčiai, prižiūrėtojams ir prieglaudai išlaikyti. Priežiūrai vadovavo vedėjas, 1875–1884 m. juo buvo kun. Viktoras Franskevičus, vėliau tapęs Vilniaus kanauninku.
Laidotuvių poreikiams buvo pastatyta medinė koplyčia, o 1859 m. – Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia. Jos rūsiuose įrengtos kriptos, čia buvo palaidoti metropolitai A.Fialkovskis, I. Golovinskis, A.Gintautas, K.Dmochovskis ir B.Kloptovskis; vyskupai I.Stanevskis ir G.Ivaškevičius; įrengti Benois ir grafų Potockių šeimų koplyčios. Kapinėse amžinam polisiui atgulė žinomos asmenybės: Italijos karalystės himno autorius C.Čiardi, iš Lietuvos kilęs dominikonų prioras ir miesto bažnyčių dekanas Jokūbas Skilandis, architektūros profesorius Abbondio Molinari ir kt. Dauguma antkapinių paminklų – kuklūs kryžiai, bet buvo ir itin meniškų: pvz., savo valdomame Viršupio dvare prie Vilniaus mirusio ir Vyborgo kapinėse palaidoto Rusijos miškotyros mokslo pradininko profesoriaus Aleksandro Rudskio kapas. Daug buvo lietuvių darbininkų, jų šeimų narių ir karo pabėgėlių kapų. thumb|250px|left|[[Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia Sankt Peterburge|Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia XXI a. pr.]] Nuo 1912 m. laidojimas teritorijoje buvo ribojamas, klebonas Pranciškus Strakšas nupirko sklypą Pergolovo kapinėse ir dauguma mirusių miesto katalikų amžino poilsio vietą rado naujoje vietoje. Po 1918 m. Vyborgo kapinėse laidoti nebeleista, revoliucijos ir karo audrų apimtą miestą palieko daug petrapiliečių. Nuo 1930 m. kapinių teritorijoje pradėta statyti Ketaus gamykla ir dauguma kapų buvo sunaikinti. 1931–1933 m. per kapines nutiesta Mineralnaja gatvė. Po Antrojo pasaulinio karo išlikę antkapiai panaudoti gatvių statyboms, 1971 m. teritorija galutinai buvo užstatyta pramoniniais pastatais. 2002 m. kapinių bažnyčia grąžinta tikintiesiems.
Kantaučių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Šventoriaus vartai miniatiūra|250px|right|Varpinė ir koplyčia (kaulinyčia) šventoriuje
'''Kantaučių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kantaučių kaime, 12 km į rytus nuo Plungės.
Kantaučių šventovė gausiausiai lankoma per šv. Onos atlaidus. Žinoma keliais Švč. Mergelės Marijos apsireiškimais. Teigiama, per pastaruosius šešis dešimtmečius šią vietą ji aplankė tris kartus. Apie jos apsireiškimus pasakoja vietiniai gyventojai. Šventoriuje iš lauko riedulių Mergelei pastatytas lurdas. Populiaru nusifotografuoti prie lurdo, priėmus pirmąją komuniją.
Istorija
Kantaučių dvaro savininkas 1672 m. būsimai bažnyčiai nupirko Džiuginėnų ir Pagermančio kaimus, kuriuos 1692 m. dovanojo klebonui. Nauja bažnyčia pastatyta 1768 m., dabartinė medinė – 1852 m. Prie jos 1904 m. pristatyta zakristija.
Manoma, kad Šiukštų giminės dėka 1619 m. pastatyta pirmoji medinė bažnyčia. Ji stovėjo kaimo kapinėse. Nuolatinio kunigo joje nebuvo, bet skyrusi dosnesnį aprūpinimą bažnyčiai giminė įrodė, kad yra pasirengusi įkurti ne tik naują filiją Plungėje, bet ir steigti parapiją. Kristupas Timotiejus Šiukšta, be naujos šventovės, kaip fundaciją bažnyčiai padovanojo ir tris kaimus. Tuometis vyskupas kunigaikštis Kazimieras Pacas, atskyręs kaimelius iš kitų parapijų, 1694 m. metais įsteigė naują – Kantaučių parapiją.
Iki tol Šiukštos bažnyčią rėmė pinigais, tačiau jiems rūpėjo į ją įvesti ir šv. Rožinio broliją, kuri padėtų ir dvasiškai stiprinti parapiją. Manoma, kad pagal naujai įsteigtos brolijos pavadinimą XVIII a. pasikeitė ir bažnyčios titulas – į Rožinio Švč. Mergelės Marijos. Dabartinės bažnyčios titulas – XIX a. vidurio statinio palikimas. Tuo metu bažnyčia apvainikuota Švč.Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo vardu. Jis išliko iki šiol. Bažnyčios titulai galėjo kilti nuo keleto altorių, skirtų Švč. Mergelei Marijai.
Kantaučių lurdas pastatytas sovietmečiu. Statinio sumanytojas ir statytojas buvo klebonas Antanas Kazimieras Rimkus (tėvas K. Rimkus OFM Cap.). Dvasininkas, matydamas cementinius sugriuvusios (anksčiau buvusios) koplytėlės pamatus, nusprendė toje vietoje pastatyti lurdą, kad ta šventoriaus vieta nebūtų apleista. Kadangi dauguma aplinkinių parapijų jau turėjo tokį statinį, jis norėjo, kad ir Kantaučių parapijos tikintieji turėtų panašią Marijos garbinimo vietą. Kartu buvo tikimasi sutvarkyti šventorių. Grota buvo sumūryta per vieną 1980 m. vasarą, o 1981 m. birželio 13 d. pašventinta.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano. Įrengti 6 puošnūs altoriai. Seniau prie jų visų būdavo aukojamos „kryžaunos“ Mišios. Ši tradicija yra pamiršta, dabar šoniniai altoriai atlieka tik puošybinę funkciją. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Bažnyčia yra ryškus liaudiškojo meno pavyzdys iš romantizmo epochos. Šiai stilistinei grupei ji priklauso dėl savo paprastos, tradicinės kompozicijos ir stačiakampio plano. Jos frontonas yra trapecijos formos, kryžminis ir vienanavis, užsibaigiantis bokšteliu su smaile. Fasadą puošia smailiaarkiai langai.
Vargonų choras įrengtas virš įėjimo. Cilindro formos lubos melsvos, juosiamos ornamentikos, jos kuria dangaus skliauto įspūdį. Lubas paremia žemiškesnės – smėlio spalvos sienos su dantytu klasicistiniu profiliuotu karnizu. Originalia puošyba – kontūriniais piešiniais pasižymi klausyklos. Medinės klausyklos su baldakimo formos atkaltėmis – taip pat senas stalių meistrų darbas.
Presbiteriją nuo navos skiria viršuje skersinė sija su citata, apačioje – dekoratyvinė tvorelė. Dabartinės bažnyčios altorių ansamblis, pradėtas formuoti dar senojoje bažnyčioje, galutinai užbaigtas XVIII a. Akivaizdus drožybos amato meistrų indėlis. Centrinė bažnyčios puošmena – pagrindinis altorius. Jis masyvus, su medžio drožiniais, auksu tviskančia ornamentika bei šventųjų vaizdiniais. Pagrindiniame altoriuje, be Švč. Mergelės Marijos skulptūros, arčiau dangaus iškeliamas šv. Vincento Ferero paveikslas. Likusios šventųjų skulptūros retabule, padengtos pastelinėmis spalvomis, kaip dangiška šviesa reljefu ir kolonomis leidžiasi tiesiai iš Aukčiausiojo rankų – jo biustu užbaigiamas pagrindinis altorius. Ant mūrinės mensos – medinis dviaukštis ciborijus, staliaus ir drožėjų darbo, išpuoštas aukso spalvos ornamentika ir mažomis šventųjų figūrėlėmis. Altorius buvęs gausiai polichromuotas ir paauksuotas. Be pagrindinio, presbiterijoje yra dar du, skirti šv. Laurynui ir Šv. Juozapui. Nuo ankstesniųjų laikų jie pasipildė antstatu ir naujais paveikslais, bet senoji jų retabulo drožyba išliko nepakitusi. Savo dramatiškumu išsiskiria Jėzaus širdies altorius. Liaudies meistrų kiekvienam jų suteikta skirtinga puošyba.
Stanislovas Brunovas
thumb|200px|Brunovų giminės herbas Stanislovas Brunovas (,, ; 1859 m. sausio 28 d. Pavermenio dvare – 1941 m. balandžio 24 d. Alenštaine). – Lietuvos baronas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė žinomoje, iš Kuršo vokiečių kilusioje šeimoje, kuri Šiaurės Lietuvoje nuo XVIII a. valdė Pavermenio dvarą. Jo senelis, taip pat baronas Stanislovas Brunovas, XIX a. pr. buvo Upytės pavieto bajorų maršalka. S.Brunovas tur būt studijavo Rygos Politechnikoje, nes jo pavardė įtraukta į šios aukštosios mokyklos studentų korporacijos „Arkonia“ sąrašą. 1889 m. Varšuvoje Stanislovas Brunovas vedė Joaną Salomėją Taubę. Šeima ilgai neturėjo palikuonių, tik 1897 m. gimė vienintelė duktė Irena, bet vyriška baronų Brunovų linija nutrūko. XX a. pr. jis atsidūrė Šveicarijoje, kur 1915 m. su bendraminčiais sudarė Generalinį komitetą aukoms rinkti nukentėjusiai nuo karo Lietuvai. Komiteto pirmininku buvo išrinktas Bronislovas Pilsudskis, o vicepirmininkais – Stanislovas Brunovas ir Antanas Viskantas. Dauguma šios organizacijos narių skelbėsi esą „senlietuviai“ – t. y. lietuviai su senosios lenkų kultūros ir unijos ideologija. Tokios pažiūros netiko tautinio lietuvių judėjimo atstovams ir Lozanos I konferencijoje jie nutarė Komiteto veikloje nebedalyvauti.
Po Pirmojo pasaulinio karo S.Brunovas matyt kurį laiką dar gyveno Lietuvoje – jo pavardė skelbiama tarp Kauno universiteto lenkų studentų korporacijos „Lauda“ globėjų ir garbės narių. Prieš pat prasidedant Antrajam pasauliniam karui jis atsidūrė prie Vileikos Berastavicos (Lenkija), kur buvo įsigiję Rudavos dvarą. Pokaryje dvarvietė atsidūrė pasienio zonoje Baltarusijos TSR, gyventojai buvo iškelti, o pastatai sunyko.
Simitlis
Simitlis  – miestas pietvakarių Bulgarijoje, Blagojevgrado srityje, 13 km į pietus nuo Blagojevgrado. Savivaldybės centras. Miestas įsikūręs Strumos upės slėnyje, prie Strumos ir Gradevskos upių santakos, tarp Vlahinos ir Pirino kalnų, prie Sofijos-Salonikų plento ir geležinkelio.
Simitlis yra turistinis centras. Rengiami žygiai į kalnus, Kresnos kanjoną, plaukiama slenkstėta Strumos upe, veikia mineralinės gydyklos.
Istorija
Vietovė minima XV a. kaip Bania, nuo XVI a. – kaip Simitlis. 1943–1945 m. gyvenvietė vadinta Izvorite. Miesto statusą gavo 1969 m.
Aleksandro Nevskio katedra
Katedros titulas suteiktas stačiatikių šventojo Aleksandro Neviškio garbei.
Katedra baigta statyti 1912 m. Kultūros paminklu pripažinta 1924 m. rugsėjo 12 d.
Stasys Žilys
Stasys Žilys (1924 m. rugsėjo 24 d. Dargaliuose, Laukuvos valsčiuje – 2021 m. gruodžio 10 d. Romoje ) – Romos katalikų dvasininkas ir archyvaras, tapytojas ir rašytojas, vertėjas.
Varnos soboras
thumb|right|Varnos soboras Varnos soboras – didžiausia ir žinomiausia Bulgarijos stačiatikių katedra, esanti Juodosios jūros kurorte Varnoje. Ji atidaryta 1886 m. rugpjūčio 30 d. Soboras yra vienas Varnos simbolių.
Karaimų judaizmas
left|thumb|300px|Karaimų kenesa Trakuose Karaizmas  – religinė judaizmo srovė, kuri vieninteliu religinės doktrinos ir praktikos šaltiniu pripažįsta Hebrajų Bibliją. Talmudas, pasak karaitų, esąs žmonių sukurtas Dievo duotos Toros pakaitalas. Lietuvoje praktikuoja karaimai. Daugiausiai karaimų gyvena Lenkijoje, Turkijoje, Egipte, Prancūzijoje, Izraelyje, JAV bei Lietuvoje.
Susiformavo VIII a. Babilonijoje kaip reakcija prieš rabinų Talmudą. Šios religinės srovės pradininku laikomas Ananas ben Dovydas (754–775). VIII–X a. paplito Mesopotamijoje, Sirijoje, Šiaurės Afrikoje, Bizantijos imperijoje, Chazarų kaganate.
Stefanija Radvilaitė
Stefanija Radvilaitė (1809 m. gruodžio 9 d. Paryžiuje – 1832 m. liepos 26 d. Bad Emse, Vokietija (kitais duomenimis Hulluhove – dab. Družnoseljė, Leningrado srityje, Rusijoje ) – Trimitų herbo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikė, didžiulių Radvilų turtų (vėliau pavadintu Vitgenšteinų palikimu) valdytoja.
Biografija
Kelerius metus trukusios santuokos metu gimė du vaikai:
Po Stefanijos mirties našlys Vitgenšteinas vedė Leonilę iš kunigaikščių Boriatinskių (1816–1918). Jaunoji perėjo į katalikų tikėjimą, šeima turėjo palikti Rusiją ir išvyko į Romą. Jų palikonys tapo žinomais Rusijos ir Vokietijos aristokratų šeimų nariais.
Caras Aleksandras III išleido įsaką, kuriuo buvo draudžiama pagal testamentą palikti turtą vokiečiams dvarininkams, jeigu jie nebuvo Rusijos piliečiai. Pagal šeimos padavimą, monarchas 1891 m. parašęs laišką Stefanijos dukrai Marijai Hohenlohe-Schillingsfürst ir paprašęs, kad vienas iš jos sūnų pradėtų tarnauti Rusijos kariuomenėje – tada būtų galima padaryti išimtį įstatyme. Prancūziškai ji atsakiusi, kad caras turi pagalvoti prieš imdamasis kokių nors veiksmų Radvilų turtų (tuo metu jie buvo vadinami Vitgenšteinų palikimu) atžvilgiu. Įpykęs Rusijos valdovas įsakė per dvejus metus išparduoti visas valdas. Kadangi pirkti Šiaurės Vakarų krašte išsidėsčiusį Vitgenšteinų palikimą ne katalikams buvo draudžiama, žemes ir kitą turtą suskubo įsigyti kitątikiai.
Vlahina
thumb|250px|Ogrejako kalnas. Vlahina
Vlahina arba Vlaina  – nedidelis kalnagūbris, besidriekiantis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi per Bulgariją ir Makedoniją. Aukščiausia viršūnė – Ogrejakas arba Kadica (1924 m). Iš rytų riboja Strumos, iš vakarų – Bregalnicos slėniai. Pietuose pereina į Maleševo kalnus. Masyvo ilgis 40 km, plotis iki 15 km. Kalnai sudaryti iš metamorfinių uolienų (gneisų, amfibolitų).
Augalija gan skurdi. Iki 700–800 m aukščio auga ąžuolai, sausamėgiai žolynai. Yra uosių, klevų, skroblų, juodųjų pušų giraičių. Aukščiau auga bukai ir kadagiai.
Vlahinos papėdėje įsikūrę Simitlio (Bulgarija) ir Pehčevo (Makedonija) miestai.
Nevimas
Nevimas – Tanacho istorinės ir pranašų knygos, kuriose pranašaujama apie Mesijo atėjimą, Izraelio bei Pasaulio ateitį:
Ketuvimas
Ketuvimas  arba Ktuvimas (hebr. Ktuvim כתובים – raštai) – trečioji Tanacho dalis. Ketuvime surinktos psalmės, patarlės, pranašystės, istorija ir išmintis.
Kresna
Kresna  – miestas pietvakarių Bulgarijoje, Blagojevgrado srityje, į pietus nuo Blagojevgrado. Įsikūręs Strumos upės slėnyje, prie Sofijos-Salonikų plento ir geležinkelio. Savivaldybės centras. Siuvimo pramonė. Verčiamasi žemdirbyste.
Strumos upė ties Kresna sudaro kanjoną, vagoje gausu slenksčių. Greta, Pirine iškilusi vaizdinga Sinanicos viršūnė.
Istorija
Iki 1978 m. gyvenvietė vadinosi Gara Pirinu (Гара Пирин). 1978 m. gavo miesto statusą ir pervadinta į Kresną. Iki tol Kresna vadintas kaimas pervadintas į Senąją Kresną.
Papšiai
Papšiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Debeikių, prie šiaurinio Aknystų pakraščio. Yra Papšių koplyčia.
miniatiūra|200px|left|Sodyba
Čekonys
Čekonys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Debeikių, šalia kelio. Seniūnaitijos centras. Yra Čekonių koplyčia.
Etimologija
thumb|left|[[Čekonių koplyčia]]
Kaimo vardas yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Čekonis.
Intapai
Intapai – kaimas centrinėje Kupiškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į vakarus nuo Kupiškio.
Satovča
Satovča  – kaimas pietvakarių Bulgarijoje, Blagojevgrado srityje. Savivaldybės centras. Įsikūręs Rodopų kalnuose, Čečo istoriniame regione, netoli Graikijos sienos. Eina Goce Delčevo-Dospato plentas. Dauguma kaimo gyventojų – musulmonai (pomakai). Veikia mečetė, evangelikų bažnyčia, cerkvė.
Šalia Satovičos rastos antikinio nekropolio ir viduramžių gyvenvietės liekanos. Rastas gausus monetų lobis.
Paketuriai
Paketuriai – kaimas centrinėje Kupiškio rajono savivaldybės dalyje, į šiaurės vakarus nuo Kupiškio, prie Lėvens upės ir Kupiškio marių užtvankos. Seniūnaitijos centras.
Jakoruda
Jakoruda  – miestas pietvakarių Bulgarijoje, Blagojevgrado srityje, 26 km į vakarus nuo Velingrado. Savivaldybės centras. Miestas įsikūręs Rodopų pašlaitėje, prie Mestos aukštupio. Greta eina Simitlio-Pazardžiko plentas bei geležinkelis į Dobriništę. Gyventojų dauguma – pomakai.
Istorija
Jakoruda miesto statusą gavo 1964 m.
Ažubalis (Pabradė)
Ažubalis – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 1 km į pietus nuo Pabradės, persiliejęs su Cegelne. Šalia Pabradės miško ir Garonių durpyno. Praeina vieškelis.
Džangalas
Džangalas  – viršukalnė Pirino kalnuose (pietvakarių Bulgarija, Blagojevgrado sritis). Aukštis 2730 m (patenka į aukščiausių Pirino viršūnių dešimtuką). Sudarytas iš granito. Kalną supa Popovo ir Samodivos ežerai.
Pasak legendos, kalnas pavadintas Peruno sūnaus Džangalo vardu. Blogasis dievas Bezas norėjęs pagrobti Peruno dukrą Samodivą, kuri žaidė prie Samodivos ežerų. Tačiau Džangalas atspėjęs Bezo kėslus ir stojęs su juo į mūšį. Po aršios kovos jis nugalėjęs Bezą ir užpylęs jį akmenimis (Bezbogo kalnas).
Svideniai
Svideniai – kaimas centrinėje Kupiškio rajono savivaldybės dalyje, 2 km į vakarus nuo Kupiškio. Pasiekiamas keliu. Pro kaimą teka dešinysis Lėvens intakas Švento Jono upelis.
Roženo vienuolynas
thumb|250px|Vienuolynas
Vietovė buvo gyvenama jau XIII a. Rasta Mykolo VIII Paleologo monetų, XIII-XIV a. bažnyčios vartai su marmuriniu fryzu. Keletas naujų pastatų čia pastatyta valdant Aleksijui Slavui. Rašytiniuose šaltiniuose vienuolynas pirmą kartą paminėtas 1551 m. (knygoje, esančioje Didžiosios Lavros vienuolyne, Atone).
Vienuolyno bažnyčia pastatyta XV a., nudažyta 1597 m. (išlikę keletas to meto freskų). 1662 ir 1674 m. Roženo vienuolyną nusiaubė gaisras. 1715–1732 m. atstatytas. XIX a. vienuolynas buvo viso regiono stačiatikybės centras, jam priklausė daug žemių.
Netoli vienuolyno yra bulgarų/makedonų revoliucionieriaus Jane Sandanskio kapas.
Barysas
Taip pat:
Novosiolkos
Novosiolkomis vadinami du kaimai:
Lietuvos sporto universiteto Kėdainių Aušros progimnazija
Lietuvos sporto universiteto Kėdainių „Aušros“ progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kėdainiuose, Chemikų g. 30, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191019591.
Istorija
Šeštoji Kėdainių miesto mokykla įkurta 1985 m. naujame mikrorajone Chemikų gatvėje. Mokėsi 815 mokinių, buvo 25 paralelės klasės, dirbo 34 pedagogai. Pirmasis mokyklos direktorius – Adolfas Kulnickas. 1987 m. mokyklą baigė pirmoji moksleivių laida. 1992 m. mokykla pavadinta „Aušros“ vardu.
2004 m. rugsėjo 1 d. prie mokyklos prijungtas Keleriškių pradinės mokyklos skyrius.
2012 m. rugsėjo 1 d. mokykla pertvarkyta į Kėdainių „Aušros“ sveikatinimo ir sporto pagrindinę mokyklą. Tais pačiais metais išleista paskutinė dvyliktokų laida. 2015 m. mokyklą baigė paskutinė dešimtokų laida, buvo sudaryta bendradarbiavimo sutartis su Lietuvos sporto universitetu, mokykla tapo Lietuvos sporto universiteto Kėdainių „Aušros“ progimnazija.
2020 m. pradžioje prie mokyklos pradėtas statyti 2380 m² ploto daugiafunkcis aikštynas.
Maleikėnai
Maleikėnai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 3 km į pietryčius nuo Pabradės, prie Garonių durpyno.
Cegelnė (Pabradė)
Cegelnė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 1 km į pietus nuo Pabradės, pamiškėje, prie kelio. Kaimas persiliejęs su Ažubaliu. Apylinkėse rastas Cegelnės piliakalnis.
Kauno šv. Juozapo bažnyčia
'''Kauno šv. Juozapo bažnyčia' (Vilijampolės bažnyčia'') stovi Vilijampolėje (Kaunas), šalia Sąjungos aikštės. Aptarnaujama parapija, kurioje gyvena apie 20 tūkst. žmonių. Sekmadieniais šv. Mišiose dalyvauja apie 400 tikinčiųjų.
Istorija
miniatiūra|250px|right|2014 m.
Vilijampolėje po Pirmojo pasaulinio karo prelatas Povilas Januševičius įkūrė (ir šelpė) Vaikelio Jėzaus draugiją našlaičiams globoti ir auklėti. Buvusiose arklidėse įrengė prieglaudą, įsteigė pradžios ir amatų mokyklas, dirbtuves, VIII forte – vaikų su psichikos sutrikimais mokyklą-izoliatorių.
1932 m. pastatyta mūrinė bažnyčia (statyba daugiausia rūpinosi klebonas Juozapas Dagilis), įkurta parapija. Bažnyčia turėjo būti laikina, nes buvo parengtas didelės ir gražios mūrinės bažnyčios projektas. Tačiau Antrasis pasaulinis karas sutrukdė įgyvendinti šį projektą iki galo.
Bažnyčiai priklausė vaikų prieglauda, vidurinė amatų mokykla. Buvo 2 vaikų darželiai (steigėjai kunigas Juodeika ir Kazimieras Murikevičius), vieną tvarkė seselės benediktinės, kitą – Šv. Vincento Paduviečio draugija.
Vilijampolėje gyveno altarista Kazimieras Žitkus (1893–1986), poetas, rašęs Vinco Stonio slapyvardžiu, 1953–1959 m. Kauno kunigų seminarijos rektorius, nuo 1958 m. Kauno kapitulos kanauninkas.
Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia įrengta mūriniame 2 aukštų name. 1974 m. Kauno vykdomojo komiteto sprendimu iš bažnyčios atimta dalis šventoriaus ir pastatytas kino teatras „Vilnis“.
Rekonstrukcija
Nuo 1995 iki 1998 m. vyko bažnyčios remonto darbai. Rūsyje įrengtos papildomos patalpos „Caritas“ veiklai, atnaujinta salė ir kambarys, skirtas vaikams bei jaunimui. 2001 m. prie bažnyčios pastatyta nedidelė klebonija.
Pagal architekto Valentino Baršausko projektą 2004 m. atlikta kita bažnyčios rekonstrukcija - ji padidinta į ilgį, be to, į Sąjungos aikštės pusę pristatytas varpinės bokštas. Vien pagrindinė šv. Mišių salė pirmame aukšte padidėjo 60 m², joje padaugėjo sėdimų vietų. Įrengta nauja klasė parapijos katechezei ir salė choristams.
Gretimame kvartale stovi Lietuvos laisvės koplyčia.
Vizgiūnai
Vizgiūnai (anksčiau Visgiūnai) – kaimas centrinėje Kupiškio rajono savivaldybės dalyje, dešiniajame Lėvens krante. Gamtos paminklas – Visgiūnų šaltinis. Kaimo pietuose yra žvyro ir smėlio karjeras.
Smoliano sritis
Smoliano sritis  – sritis Bulgarijos pietuose. Makedonijos regiono dalis. Ribojasi pietuose su Graikija.
Sritis kalnuota: visą teritoriją užima Rodopų kalnai. Gausu upių, ežerų, tankiai veši miškai.
Suvainiškis (Kupiškis)
Suvainiškis – viensėdis centrinėje Kupiškio rajono dalyje, 5 km į vakarus nuo Kupiškio.
Kraštų piliakalnis
Kraštų piliakalnis – piliakalnis, esantis Rokiškio rajone, Juodupės seniūnijoje, Kraštų kaime, Gaidžiabalės samanynės telmologinio draustinio vakariniame pakraštyje, Kukių miške, 1 km į šiaurės rytus nuo kelio.
2018 m. gruodžio 3 d. piliakalnis įtrauktas į Kultūros vertybių registrą.
Piliakalnio apibūdinimas
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu (m. e.), paminklo teritorijos plotas yra 11379 m².
Juškai
Juškais vadinami kaimai:
Juodymo durpių telkinys
Juodymo durpių telkinys – ištirtas naudingųjų iškasenų telkinys Juodymo pelkėje, plytinčioje Rokiškio rajono šiaurės rytuose, pasienyje su Latvija. Apima 258,71 ha teritorijos plotą. Pramoninė durpyno eksploatacija neleidžiama.
Telkinio žvalgymai
1935 m. telkinį pirmą kartą žvalgė tuometinė Miškų žinyba. Vėlesni žvalgybos darbai vyko 1962 m. Detaliai 1975 m. durpyną išžvalgė Inžinerinių tyrimų institutas. Pats durpių telkinys yra netaisyklingos formos. Bendras Juodymo durpių telkinio plotas, apimant ir Latvijos teritorijoje esančią dalį, pagal 1975 m. duomenis, sudarė 410,22 ha. Telkinys jau yra melioruotas, dar sovietmečiu iškasus pelkę sausinančius griovius. Melioracijos grioviai nuvesti į ištiesintos vagos Neretos upelį.
Duomenys apie durpių telkinį
Juodymo pelkės durpyno dalyje aptinkamas beveik vien tiktai aukštapelkinis durpių klodas. Siauroje juostoje, pietrytiniame ploto pakraštyje, aptiktas žemapelkinis apie 2 ha durpių klodas. Didžiąją dalį viršutinio durpių klodo sudaro aukštapelkinės kimininės durpės. Naudingąjį sluoksnį sudaro šviesios ir rečiau gero skaidumo durpės. Naudingas durpių klodo storis pramoninio sluoksnio išplitimo ribose kinta nuo 0,7 m iki 6,7 m, vidutiniškai sudaro 3,6 m.
Telkinyje susiklosčiusios trijų kategorijų aukštapelkinės žaliavinės durpės:
Lietuvos geologijos tarnybos pateikiami duomenys:
Kauno Šv. Kryžiaus bažnyčia
Istorija
Žemės savininkė Darata Navobė 1510 m. skyrė lėšų, už kurias buvo pastatyta medinė koplyčia, dovanojo žemės sklypą, keletą trobesių ir mūrinį namą Kaune. Koplyčią ji perleido dvasinei vyresnybei (priklausė Kauno katedrai), parūpino liturginių reikmenų. XVII a. įsteigta parapija. Kunigo Kazimiero Jodkevičiaus rūpesčiu pastatyta mūrinė bažnyčia, kurią 1685 m. liepos 23 d. pašventino klebonas Kazimieras Žodkevičius. Ją 1700 m. birželio 27 d. konsekravo Vilniaus vyskupas Konstantinas Kazimieras Bžostauskas. Manoma, kad ją projektavo Pažaislio vienuolyno architektas P. Putinis. Švedijos ir Rusijos kariuomenės 1710–1711 m. nuniokojo bažnyčią, sunaikino daug jos turto.
Basieji karmelitai Kaune 1706 m. vasarą pirko sklypą su mūriniu namu. Jiems 1716 m. dovanotas Kačiūniškių palivarkas su Biliūnų ir Būdos kaimais. Po 1717 m. pastatyta mūrinė šv. Elijo bažnyčia ir medinis vienuolynas. Nuo 1772 m. karmelitai administravo 2 bažnyčias – dabartinę ir šv. Elijo.
1794 m. Šv. Elijo bažnyčia paversta kariuomenės cerkve. Vėliau ji nenaudojama sugriuvo. Mūrinis 2 aukštų vienuolynas pastatytas po 1782 m. Šv. Kryžiaus bažnyčia 1812 m. apiplėšta ir nuniokota, pagrobti sidabriniai liturginiai reikmenys.
1826 m. vienuolyne įrengta karo ligoninė. 1837 m. Rusijos valdžia vienuolius iškeldino. 1845 m. uždarius vienuolyną, bažnyčia atiteko karo ligoninei. Bažnyčioje 1852 m. įrengtas pėstininkų pulko sandėlis. 1855 m. parengtas projektas perstatyti į ligoninės cerkvę, bet jam įgyvendinti lėšų neskirta.
1880 m. bažnyčią pavertus kariniu sandėliu sugriauti 3 altoriai, sunaikinti 6 barokiniai altoriai, sakykla, iškirstos naujos durys. Tačiau vyskupo Aleksandro Beresnevičiaus rūpesčiu bažnyčia 1881 m. grąžinta katalikams. 1885–1890 m. ji suremontuota: įrengti 5 nauji altoriai, paaukštinti bokštai, apmūrytas šventorius, pakabinti 3 varpai.
1921 m. „Pavasario“ sąjungos karmelitų kuopa įsteigė pavasarininkų progimnaziją (1922 m. perduota Centro valdybai).
Architektūra
Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus (turi ir renesanso bruožų), kryžminio plano, dvibokštė, vienanavė. Navos ir transepto sandūroje yra žemas kupolas. Tarp bokštų ir transepto sparnų yra po vieną uždarą ir žemą koplyčią (pristatytos 1773 m.), abipus aukštos presbiterijos – po vieną zakristiją.
Šv. Kryžiaus bažnyčios ir karmelitų vienuolyno ansamblis įrašytas į Kultūros paveldo objektų registrą.
Bažnyčioje išlikusios freskos (viso 17), tikriausiai dar iš XVII a. pabaigos, nutapytos dar prieš karmelitų laikotarpį. Jos vaizduoja Kristaus kančią.
Kločiūnai
Kločiūnai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 3 km į pietus nuo Pabradės, 1 km į pietryčius nuo Karkažiškės, prie Klačiūnės upelio ir Karkažiškės tvenkinio. Praeina vieškelis. Apylinkėse rasta senovės gyvenvietė. miniatiūra|240px|left|Kaimo kryžius prie kelio
Pavolgio vokiečių autonominė sritis
Istorija
1918 m. spalio 19 d. RTFSR Liaudies Komisarų Tarybos nutarimu iš Saratovo ir Samaros gubernijų dalių buvo sukurta pirmoji autonominė sritis Rusijoje – Pavolgio Vokiečių autonominė sritis. Ji dar buvo vadinama Pavolgio vokiečių darbo komuna.
Administracinis centras:
1923 m. gruodžio 19 d. Pavolgio vokiečių autonominė sritis buvo pertvarkyta į Pavolgio Vokiečių ATSR.
Keršuliškiai
Keršuliškiai – kaimas centrinėje Kupiškio rajono savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Kupiškio, prie kelio. Pro kaimą teka kairysis Pyvesos intakas Didžprūdis.
Silniškiai
Silniškiai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 1 km į pietvakarius nuo Pabradės, prie kelio. Kaimo rytiniu pakraščiu teka Žeimena.
Mečanka
Mečanka – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 1 km į pietvakarius nuo Pabradės, prie kelio, netoli Žeimenos. Į vakarus nuo kaimo auga Trakinės miškas.
Vaideginė (Kupiškis)
Vaideginė – viensėdis centrinėje Kupiškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietvakarius nuo Kupiškio.
Čedaso ornitologinis draustinis
Čedaso ornitologinis draustinis – ornitologinis draustinis Rokiškio rajono šiaurės rytuose, į šiaurę nuo Čedasų miestelio, į rytus nuo kelio. Draustinis įsteigtas 2005 m., apima paukščių apsaugai svarbią teritoriją - Čedaso ežerą ir jo apyežeres, užimančias 131,621 ha plotą. Čedasas yra 42,4 ha dydžio, labai seklus, nesiekiantis vidutinio 1 m gylio, pelkėtomis pakrantėmis. Draustinis taip pat priklauso Europos Bendrijos svarbos saugomų teritorijų tinklui Natura 2000.
Tikslinės saugomos rūšys
Draustinyje siekiama apsaugoti plovinių vištelių (Porzana parva) ir juodųjų žuvėdrų (Chlidonias niger), taip pat kitų retų paukščių rūšis. Ornitologiniame draustinyje draudžiama lankytis nuo balandžio 1 d. iki rugpjūčio 1 d. Viena svarbiausių paukščių apsaugos problemų išlieka jų trikdymas. Ežere žvejyba draudžiamu laiku prilygsta brakonieriavimui. Draustinis yra viena didžiausių šalyje juodosios žuvėdros perimviečių: čia aptinkama nuo 20 iki 50 juodosios žuvėdros porų. Tačiau jos ypač jautrios trikdymui perėjimo laikotarpiu, todėl pastebimas labai žemas šių paukščių veisimosi sėkmingumas, mažai užauga jauniklių.
Kitos rūšys
Draustinyje saugoma ir daugiau retų, nykstančių paukščių bei žuvų rūšių. Čia peri retas vandens paukštis - didysis baublys (vos dvi ar trys poros), mėlyngurklių pastebėta viena ar dvi poros. Be šių paukščių, Čedase gausu Europos Sąjungoje saugomų griežlių, nendrinių lingių, paprastųjų medšarkių, upinių žuvėdrų. Pastarosios įtrauktos į Raudonąją knygą. Taip pat šį statusą turi ir kiti, itin reti paukščiai - švygždos, saugomos pagal ES paukščių buveinių apsaugos direktyvą. Čedase peri ežerinės nendrinukės, nendrinės startos, didžiosios antys, ilgasnapės vištelės, paežerės krūmuose, miškeliuose ir pievose - miškinis kalviukas, smilginis, baltabruvis ir giesmininkas strazdai, devynbalsės, pečialindos, volungės, kikiliai, dirviniai vieversiai, kiauliukės, pieviniai kalviukai, retos geltonosios kielės, pilkosios varnos, krankliai, šarkos. Čedaso vandenyse veisiasi nykstanti žuvis - vijūnas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Navasodai (reikšmės)
Navasodais vadinami kaimai:
Akmenytė (Kupiškis)
Etimologija
XIX a. kaimo žemėse buvo Paketurių ganyklos. Iš akmenuotų ganyklų laukų ir kilęs Akmenytės pavadinimas.
Liaudies etimologija pasakoja, kad labai seniai velnias nešęs palei Lėvens upę didelį maišą akmenų. Tarp mažų akmenų buvęs ir didelis, nusmukęs maišo dugnan ir jį pratrynęs. Maišas praplyšo ir visi akmenys iškrito kaimo ganyklose.
Istorija
1872 m. buvusios Paketurių ganyklų žemės išdalintos trims savininkams, o pastatų nebūta dar iki 1910 m. 1923 m. kaime minimos jau 4 sodybos.
Nuo 1950 m. priklausė „Ateities“ kolūkiui. Pradėjus melioraciją ėmė nykti.
Didžiagrašiai
Didžiagrašiai – kaimas centrinėje Kupiškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietvakarius nuo Kupiškio.
Sartų ežero apžvalgos bokštas
left|150px
Sartų ežero apžvalgos bokštas, dar vadinamas Baršėnų apžvalgos bokštu – turistinis objektas Rokiškio rajone, Kriaunų seniūnijoje, Baršėnų kaime, prie Sartų ežero šiaurinės atšakos, 1,5 km į pietvakarius nuo kelio. Apžvalgos bokštas yra metalinis, 36 m aukščio, su apžvalgos aikštele 33 m aukštyje, nuo kurios atsiveria vaizdinga Sartų ežero panorama.
Bokštas pastatytas 2006 m. privačiomis lėšomis.
Dabrašas
Dabrašas arba Dospato kalnai (Доспатска планина) – toliausiai į vakarus nutolusi Rodopų kalnų dalis. Driekiasi Mestos ir Dospato tarpupyje. Kalnais teka Kaninos, Kočanskos, Bistricos upės. Aukščiausia viršūnė – Besletas (1938 m).
Trasa Monaco
Istorija
Formulė 1 įžengė į Monako kunigaikštystę tik gimusi. 1950 pirmą taurę iš čia išsivežė Chuan Manuel Fangio, kuris visą distanciją įveikė per 3 valandas, 13 minučių ir 19 sekundžių, vidutiniškai ratą įveikdamas beveik 99 km per valandą greičiu. Jau tada buvo pradėta kalbėti, jog trasa nėra saugi. 1952 Formulė 1 atsisveikino su Monaku. Tačiau, jau 1955 vėl grįžo į čempionato kalendorių ir tapo neatsiejama čempionato dalimi iki šių dienų. Per visą trasos istoriją joje žuvo du pilotai: Luigi Fagiolli, (1952, treniruotėje) ir Lorenzo Bandini, (1967). Dar du išslydę iš trasos galėjo pasimėgauti šiltu įlankos vandeniu. Palyginus su kitomis trasomis galima teigti, kad tai viena iš saugiausiu trasų.
Jei lenktynės Monake nebūtų čempionato bendraamžės ir neturėtų istorinės trasos statuso, vargu ar joms atsirastų vietos čempionato kalendoriuje. Siaura ir pavojinga trasa netinkama šiuolaikiniams bolidams, kurie joje jaučiasi lyg žvėris narve privačiame zooparke. „Rojus“ laisvoje nuo mokesčių zonoje, 30 000 gyventojų, tarp jų ir daugelis Formulės 1 pilotų.
Kalendoriuje nėra daugiau tokio keisto ir prieštaringo etapo. Matyt todėl, ir todėl, kad jis tapęs istoriniu, jei nepasakus – legendiniu, pergalė šioje trasoje labai vertinama pilotų. Ir išties – autodrominių etapų čempionate yra septyniolika, o etapas gatvėmis yra vienintelis. Nuspėti lenktynių baigtį turbūt sudėtingiausia čempionate. Vienintelė piloto klaida praktiškai garantuoja pasitraukimą iš kovos. Variklių galia beveik neįtakoja rezultatų. Lenkimui vietų reikia ieškoti „su žiburių“. Štai jums ir visas komplektas priežasčių priešingų Formulės1 galimybėms.
Kauno šv. Mikalojaus bažnyčia
'''Kauno šv. Mikalojaus bažnyčia''' (arba Kauno benediktinių bažnyčia) – bažnyčia, stovinti Senamiestyje, Žaliakalnio pietvakarinės kalvos šlaite.
Trasa Monaco
Statistika
thumb|right|250px|Lenktynės Monaco trasoje 1996 m.
Kauno šv. Mikalojaus bažnyčia
Istorija
Bažnyčia pastatyta XV a. Motiejus Valančius teigia, kad 1495 m. šiai bažnyčiai suteikti ketveri visuotiniai atlaidai. 1503 m. perduota Kauno parapinei bažnyčiai. Apie 1528 m. paskirtas kunigas. Jam Kaune dovanoti 2 valakai žemės. Po kelerių metų kunigas išsikėlė, o žemę pardavė.
Trasa Monaco
Statistika
Daugiausia kartų yra laimėjęs Ayrton Senna – 6 (iš jų 5 kartus paeiliui), po penkias pergales iškovojo Graham Hill ir Michael Schumacher.
Adresas
Automobile Club de Monaco
Kauno šv. Mikalojaus bažnyčia
Istorija
miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras miniatiūra|250px|right|Vaizdas iš vienuolyno kiemo
Trasa Monaco
Adresas
23 Boulevard Albert 1er
Monaco Cedex
Kauno šv. Mikalojaus bažnyčia
Istorija
1624 m. Kauno maršalkos Andriaus Skorulskio rūpesčiu bažnyčia paskirta vienuolėms benediktinėms. Iki 1627 m. suremontuota, pastatytas medinis vienuolynas. Jam paskirta žemės ir skypų Kaune, dovanotas Petrašiūnų palivarkas, o 1643 m. – Paštuva su Kvesų kaimu. Manoma, kad bažnyčia nukentėjo 1655 m. 1663 m. remontuota. XVIII a. bažnyčia ir vienuolynas aptverti masyvia mūro tvora. 1782 m. buvo 22 vienuolės.