cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Psilocinas
Chemija
Psilocinas gali būti gautas iš psilocibino atliekant hidrolizę. Psilocinas dar gali būti gana lengvai sintetinamas, ne tik išgaunamas iš grybų ar augalų. Nuo psilocibino jis skiriasi tik tuo, kad nebeturi fosforo rūgšties liekanos. Kadangi toks pakitimas lengvai vyksta gyvo organizmo viduje, šių abiejų medžiagų poveikiai labai panašūs.
Dėl aromatinės OH grupės psilocinas yra neitin stabilus ir chemiškai aktyvus. Kadangi psilocinas yra ir aminas, tai paprastai, norint jį laikyti ilgesniam laikui, jis sujungiamas su rūgštimi į druską.
Porsche Lynn
Poršė Lyn (, tikrasis vardas – Lauren Porkorny; g. 1962 m. vasario 14 d. Sent Džonsas, JAV) – buvusi pornografinių filmų aktorė, įtraukta į AVN Šlovės galeriją.
Biografija
Poršė Lyn gimė Mičigano valstijos Sent Džonso mieste. Motina jos susilaukė būdama 18 ir netekėjusi, todėl netrukus ją ekskomunikavo nuo katalikų bažnyčios, kaip anksčiau ir senelę, kuri buvo išsiskyrusi. Jos tėvai vėliau susituokė, tačiau šeimyninis gyvenimas nesusiklostė ir, Poršė sulaukus 6, motina padavė skyrybų pareiškimą. Tuo metu nutiko tragedija: Poršė kartu su motina ir senele atvykus pas tėvą pasirašyti skyrybų dokumentų, šis nušovė motiną ir nusišovė pats.
Likusi be šeimos, Poršė kurį laiką gyveno pas senelę, vėliau – pas įvairius giminaičius, kol galiausiai buvo įsūnyta tetos. Čia jos gyvenimas irgi nebuvo lengvas, nes jau nuo 14 teko patirti patėvio seksualinį priekabiavimą, be to, teta nuolat gedėjo savo žuvusio brolio ir merginai skyrė mažai dėmesio.
Būdama 17 Poršė pirmą kartą pabandė narkotikų. Baigusi mokyklą, ji įstojo į Mičigano valstijos universitetą. Po 2 metų studijų ji neteko stipendijos ir, norėdama toliau tęsti mokslus, būtų turėjusi mokėti pati. Poršė metė universitetą ir, turėdama save išlaikyti, įsidarbino bare, kuriame klientus aptarnavo iki pusės apsinuoginusios merginos. Vėliau ji šoko striptizą, dalyvavo įvairiose parodomosiose imtynėse, šlapių marškinėlių konkursuose, kol 1985 m. persikėlė gyventi į Los Andželą.
1986 m. ji debiutavo kaip pornografinių filmų aktorė ir šią karjerą su pertraukomis tęsė iki 2005 m. Per tą laikotarpį Poršė vaidino beveik 300 juostų ir dar 5 režisavo.
Gediminaičių stulpai
thumb|Gedimino stulpai Konstanco susirinkimo herbyne, 1416 m.
Gediminaičių stulpai – vienas svarbiausių Lietuvos valstybingumo simbolių, valdovo simbolis, naudotas Gediminaičių ir Jogailaičių valdovų. Pirmas žinomas panaudojimas – 1397 m. Vytauto antspaude, vėliau Vytautui pavaldūs pulkai žygiavo su šiuo ženklu žymėtomis vėliavomis Žalgirio mūšyje. Gediminaičių stulpai yra vietinės kilmės ir išsirutuliojo iš nuosavybę žymėjusių ženklų. Lietuvos kilmingieji iki Horodlės unijos naudojo savo ženklus, kuriuos sudarė abstrakčių linijų kompozicijos. Gediminaičių stulpai vaizduojami Senųjų Trakų herbe. Tarpukario Lietuvoje Gediminaičių stulpai buvo ir Lietuvos kariuomenės ženklas – juo buvo žymimi tankai ir šaunamieji ginklai. Lietuvos kariuomenės vėliava ir ženklas yra Gediminaičių stulpai.
Ryšys su Gediminu
Ar Gediminas galėjo naudoti tokį ženklą – nežinoma. Gedimino antspaudų neišliko, išskyrus vieną antspaudo aprašymą, kuriame minimas sėdintis valdovas. Gedimino antspaudą 1323 m. Liubeke, perrašydamas jo laišką, aprašė raštininkas Johanas iš Brėmeno. Aprašyme Gedimino stulpus primenanti figūra neminima.
Senosios Lietuvos heraldikos palikimas
Tikra Gediminaičių stulpų kilmė nežinoma. Tikėtina, kad jie atsirado iš sritinių Lietuvos kunigaikščių herbų, naudotų iki Horodlės unijos. Tai buvo herbai, sudaryti iš paprastų laužytų linijų, labai dažnas buvo strėlės motyvas, jie buvo rėminti į skydus, spalvinti ir perduoti iš kartos į kartą, kai kurie šių ženklų perkelti į vėlesnius herbus. Dėl labai dažno strėlės motyvo ansktyvojoje lietuvių heraldikoje, ji tyrėjų vadinama „strėline“ arba „strėline-kryžine“ heraldika. Taip pat dažni motyvai buvo kryžiai, žalčiai, svastikos, dangaus kūnai. Ikihorodlijinį herbą turėjo Manvydai (kryžius, kurio centre penkiakampė žvaigždė), Mingailos. Svyrių kunigaikščių Strėlė, Žemaitijos didikų Burbų, Bilevičių herbai taip ir liko vietinės kilmės. Yra žinomas Trakų pilininko Jono Sungailos herbas, vaizduojantis lanką su strėle, nukreipta žemyn, panašus ženklas buvo Vytauto dvaro maršalo Stanislovo Čiupurnos 1398 ir 1410 m. antspaude: kryžius gotikiniame skyde, besibaigiantis žemyn nukreipta strėle. Runinės kilmės herbais laikomi Eigirdų, Beinartų, Pūkštų, Sopočkų, Buivydų antspaudiniai heraldiniai simboliai. Daugelio giminių – Beresnevičių, Blusių, Kęstartų, Klausgailaičių, Rimvydų-Mickevičių, Skorulskių, Kojelavičių-Vijūkų, Kirkutaičių, Kelpšų herbai turėjo senąjį lietuvišką strėlių motyvą. Edmundo Rimšos teigimu „dauguma linijinių motyvų herbų, net dalies giminių naudoti paukščiai, pasagos, rožės ir kitos panašios herbų figūros buvo vietinės kilmės ir nieko bendro neturėjo su lenkiškaisiais herbais“. Baltiškosios tradicijos ženklų pastebima net lenkiškame herbyne, ypač tų giminių, kurios kariavo prieš prūsus – herbai Pilava (pavadintą pagal Sembos žemės kaimą Piliava) ir Prus. Istorikas Joachimas Lelevelis tarp 500 herbų nustatė 270 herbų iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės iš kurių 200 sukurti Lietuvoje, 100 jų yra visiškai lietuviški. Metraščiuose rašoma, jog 1451 m. Parčevo seime dalis Lietuvos didikų atsisakė iš lenkų Horodlėje gautų herbų ir grįžo prie senųjų lietuviškųjų. Senieji lietuviškieji herbai neturėjo pavadinimų, herbų pavadinimų nebuvo ir lotyniškoje Europos tradicijoje. Nuo XIV a. pabaigos raudonas vaškas LDK tapo valdančiosios Gediminaičių dinastijos ir katalikų vyskupų privilegija.
Gediminaičių stulpų atvaizdai LDK
Daugiausia informacijos apie pirmausoius Gedimino stulpų naudojimo atvejus išlikę monetose. Teigiama, kad Gedimino stulpai – schematinis Kęstučio statytos Trakų pusiasalio pilies vartų atvaizdas. Gediminaičių stulpai pirmą kartą žinomi nuo 1397 m., juos naudojo Vytautas savo kaldintuose denaruose ir ant kontrafaktinių Aukso Ordos monetų. Gediminaičių stulpai pirmą kartą raitelio skyde pavaizduoti Vytauto antspaude, naudotame 1397–1411 m. Kitų tyrėjų manymu, jau Kęstutis naudojo Gediminaičių stulpus savo kaldintose monetose. Po Vytauto mirties Gediminaičių stulpus monetose kaldino Švitrigaila, Kazimieras Jogailaitis, Žygimantas Senasis, ir paskutinis Lietuvą valdęs Gediminaitis, Žygimantas Augustas. Savo herbe stulpus naudojo Žygimantas Kęstutaitis. Gediminaičių stulpai buvo Kęstutaičių dinastiniu herbu ir Trakų vaivadijos mažuoju herbu. Tai, kad Gediminaičių stulpus savo monetose kaldino ir Algirdaitis Švitrigaila greičiausiai susiję su tuo, kad jis valdė Trakus. Nuo XVI a. juos ėmė naudoti ir Jogailaičiai, jie randami net ant Stepono Batoro herbo Vyčio skyde. Gediminaičių stulpai vaizduoti ir Valdovų rūmų kokliuose. Kaip dinastijos simbolis stulpai vaizduoti ir iš Gediminaičių save kildinusių Sanguškų herbuose. Gediminaičių stulpai įtraukti ir į Vakarų Europos herbynus: „Codex Bergshammar“ (1440), „Armorial Gymnich“ (arba „Lyncenich“) (1430).
Itin įdomus Gediminaičių stulpų naudojimas paskutiniojo Gediminaičio – Žygimanto Augusto valdymo laikotarpiu. Jo kaldintų lietuviškų monetų pavyzdžiuose matoma mąžtanti lenkiško Erelio reikšmė, o jo vietą užima monograma SA ir Gediminaičių stulpai. Pirmą kartą nuo Kazimiero Jogailaičio laikų Gediminaičių stulpai kaip pagrindinė heraldinė figūra atsiranda 1546 m. ir 1547 m. obolų reverse. Gediminaičių stulpai kalami įvairių nominalų monetose: 1545–1546 m., 1555–1556 m., 1546–1548 m., 1559 m. grašiuose, trigrašiuose ir šešiagrašiuose, keturgrašiuose, heraldiniame skyde šalia Vyčio – 1565 m. dvigrašiuose, žemiau Vyčio – 1562 m. auksiniuose portugaluose (dukatuose). Vėlesnių LDK valdovų monetose Gediminaičių stulpai jau nebenaudojami.
Naudojimas pirmojoje Lietuvos respublikoje
1918 m. atkūrus Lietuvos valstybę, Gediminaičių stulpai tapo dažnai naudojamu simboliu. Kaip skiriamąjį ženklą ėmė naudoti Lietuvos kariuomenė, aviacija, jis buvo kaldinamas monetose.
Gediminaičių stulpų etalonas
Nuo 2008 metų Gediminaičių stulpai yra įstatymu apibrėžtas nacionalinis simbolis. Lietuvos Respublikos valstybės herbo, kitų herbų ir herbinių ženklų įstatyme, 6 straipsnyje įrašyta:
Magical Mystery Tour
„Magical Mystery Tour“ (Magiškas Paslapčių Turas) – britų roko grupės „The Beatles“ studijinis albumas ir filmas. Taip pat buvo išleistas dvigubas EP tuo pačiu pavadinimu. Nors filmas susilaukė negatyvių atsiliepimų ir buvo mažai kur rodomas, albumo ir EP dainos buvo populiarios. Albumas buvo nominuotas Grammy apdovanojimui ir 8 savaites išbuvo JAV populiariausių albumų sąrašo pirmoje vietoje.
Filmas
Po „Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band“ albumo Polas Makartnis norėjo sukurti filmą pagal Bitlų muziką. Jis buvo be scenarijaus: paremtas improvizacija bei ranka parašytomis idėjomis ir situacijomis. Būrys „eilinių“ žmonių keliavo autobusu ir turėjo patirti neapibrėžtų „magiškų“ nuotykių. Deja, „magiški“ nuotykiai, kurių buvo tikėtasi, neįvyko. Filmavimo metu daug mašinų pradėjo sekti neįprastai atrodantį autobusą, kad pamatytų, ką jame važiuojantys žmonės sugalvojo, ir todėl susidarė mašinų spūstis. Į filmą buvo įterpta muzikinių interliudų su Bitlų dainomis.
„Magical Mystery Tour“ buvo pirmasis Bitlų filmas po jų vadybininko Briano Epsteino mirties 1967 m. rugpjūtį. Daugelis mano, kad jo sprendimų trūkumas lėmė nedisciplinuotą produkciją (filmas buvo kuriamas be scenarijaus ir be profesionalaus režisieriaus). Tiek žiūrovai, tiek kritikai filmą įvertino labai prastai.
Daugėlaičiai (Šiauliai)
Daugėlaičiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Meškuičių.
1585 m.
1585 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Heinrikas Teodoras fon Šionas
250px|thumb|right|Atminimo akmuo XIX a. pradžios Prūsijos oberprezidentui Teodorui fon Šonui buvusiose Arnavos kapinėse Heinrikas Teodoras fon Šionas ; (1773 m. sausio 20 d. Šereitlaukyje, Prūsijos karalystė – 1856 m. birželio 23 d. Arnavoje, Prūsijos karalystė) – Prūsijos karalystės politikas, valdininkas, vienas iš baudžiavos panaikinimo Prūsijoje iniciatorių.
Paprastasis šamas
Paprastasis šamas, arba šamas (Silurus glanis) – šaminių (Siluridae) šeimos žuvis, panaši į vėgėlę.
Heinrikas Teodoras fon Šionas
Biografija
Gimė 1773 m. sausio 20 d. Šereitlaukyje. H. Šiono senelis Gotfrydas Teodoras fon Šionas (1704-1770 m.) ir tėvas Johanas Teodoras Šionas (1744-1796 m.) buvo Šereiklaukio dvaro administratoriai. Senelis G. T. Šionas buvo karališkasis Prūsijos karo tarėjas ir domėno nuomininkas. Tėvas J. T. Šionas tapo to domėno valdytoju bei asmeniškai pažinojo Immanuelį Kantą. Motina Johana Dorotėja Dalmer buvo gimusi Plikiuose. Susilaukė 6 vaikų. Heinrikas buvo trečias iš eilės. Vienas iš jo brolių tapo lietuvių dragūnų pulko leitenantu.
Paprastasis šamas
Galva didelė, iš viršaus plokščia. Kūnas ties galva apvalus. Uodeginė kūno dalis ilga, iš šonų plokštėjanti ir žemėjanti. Nugara tamsiai žalsva, šonai žalsvai gelsvi, dėmėti. Pilvas baltas, išmargintas juodai melsvomis dėmelėmis. Oda be žvynų, minkšta, gleivėta. Ties burna 3 poros ūsų: ant viršutinio žando 1 pora ilgų, ant apatinio – 2 poros trumpų. Apatinis žandas ilgesnis už viršutinį. Žiotys plačios. Burnoje daugybė smulkių aštrių dantų. Pelekai tamsūs. Pasitaiko iki 3 m ilgio ir 300 kg šamų (įprastas ilgis 50–60 cm, svoris 1–1,5 kg).
Konstantinas Dalevskis
Konstantinas Dalevskis (1835 m. vasario 18 d. Skubėtuose prie Šalčininkų, Rusijos imperija – 1871 m. gegužės 27 d. Paryžiuje, Prancūzija) – rezistentas, 1863 m. sukilimo, 1871 m. Paryžiaus komunos dalyvis
Tadas Šumskas
Tadas Šumskas (g. 1954 m. vasario 16 d. Vilniuje) – dirigentas ir pedagogas.
Konstantinas Dalevskis
Dalevskių šeima
thumb|50 px|left|
Tadas Šumskas
Biografija
1960–1964 m. lankė Vievio vidurinę mokyklą ir vaikų muzikos mokykloje mokėsi skambinti fortepijonu (mokyt. J. Gečas). 1964–1971 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. A. Jozėnas). 1971 m. respublikinio jaunųjų dirigentų konkurso Vilniuje laureatas. 1971–1979 m. choro dirigavimą studijavo Leningrado valstybinėje N. Rimskio-Korsakovo konservatorijoje ir aspirantūroje (prof. A. Michailovo klasė), fakultatyviai lankė doc. J. Serebriakovo ir doc. R. Martynovo simfoninio dirigavimo klases. 1978–1979 m. ten vadovavo konservatorijos choro studijai ir miesto moterų chorui.
Nuo 1976 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos (muzikos akademijos) Choro dirigavimo katedros dėstytojas, nuo 1982 m. vyr. dėstytojas, nuo 1991 m. docentas, nuo 2010 m. profesorius; išugdė daugiau kaip 100 choro dirigentų.
Heinrikas Teodoras fon Šionas
Biografija
Iki studijų, kurios prasidėjo sulaukus 16 m., H. Šioną mokytojas mokė namuose. 1788 m. H. T. Šionas įstojo į Karaliaučiaus universiteto Teisės fakultetą. Pirmąjį semestrą jis studijavo pagal I. Kanto sudarytą studijų planą. Tokio plano prašęs H. T. Šiono tėvas, kuris pažinojo filosofą. Išklausęs beveik visą teisės kursą H. T. Šionas suprato, kad netaps tobulu teisininku. Tada aštuoniolikmetis studentas pasirinko visuomeninius politinius mokslus. Praktiką atliko 1792–1793 m. Tepliavos domėnų valdyboje. 1793 m. išlaikė valstybinius egzaminus ir tapo Karaliaučiaus karo ir domėnų rūmų referendaru. Tais pačiais metais įstojo į Karaliaučiaus masonų ložę, tačiau neaišku, ar aktyviai joje veikė. 1795 m. tapo Berlyno rūmų asesoriumi, 1796–1799 m. keliavo po šiaurės bei vidurio Vokietiją, Angliją ir Škotiją. Vėliau H. T. Šionas sakė: ,,tik Anglijos dėka aš tapau valstybės vyru“.
Tadas Šumskas
Biografija
Nuo 1986 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos kamerinio choro dirigentas, 1991–1996 m. meno vadovas ir dirigentas. 1988 m. tarptautiniame chorų konkurse Italijoje (Gorizia) choras laimėjo tris pirmąsias vietas, vieną antrąją ir Grand Prix. 1989 m. dalyvavo tarptautiniame chorų konkurse Italijoje (Arezzo). Choristai lankėsi Florencijoje ir Romoje – Vatikane juos priėmė popiežius Jonas Paulius II, dalyvavo jo aukojamose šv. Mišiose – giedojo lietuviškas giesmes. 1989 m. rudenį choras dalyvavo Europos tarptautinių konkursų Grand Prix laimėtojų festivalyje Sardinijos saloje (Italija – Oristne). 1990 m. tarptautiniame chorų konkurse Prancūzijoje (Tours) vilniečiai pelnė dvi pirmąsias vietas, Grand Prix ir specialų prizą, 1990 m. tarptautiniame chorų konkurse Ispanijoje (Tolosa) laimėjo vieną pirmąją vietą, dvi antrąsias ir vieną trečiąją vietą. 1991 m. tarptautiniame chorų konkursų nugalėtojų turnyre Prancūzijoje (Tours) T. Šumsko vadovaujamas choras pelnė Europos Grand Prix ir geriausio Europoje choro vardą(pirmasis iš Lietuvos chorų). 1992 m. tarptautiniame chorų konkurse Ispanijoje (Tolosa) pelnytos dvi pirmosios ir viena antroji vieta. 1992 m. dalyvavo tarptautiniame chorų konkurse Italijoje (Legnano), 1993 m. tokiame pat konkurse Ispanijoje (Tolosa) laimėjo dvi antrąsias vietas. 1994 ir 1995 m. choras dalyvavo tarptautiniuose chorų festivaliuose – konkursuose Prancūzijoje (Vaison la Romaine ir Monflanouin). Choras koncertavo Panamoje, JAV, Škotijoje, Prancūzijoje, Ispanijoje, Italijoje, Kuboje, Vokietijoje, chorui dirigavo garsūs užsienio ir Lietuvos dirigentai, koncertų programose buvo sudėtingų lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių. Choras užsienyje įrašė aštuonis kompaktinius diskus, 1993 m. išleido M. K. Čiurlionio kūrinių audiokasetę.
Paprastasis šamas
Neršia gegužės–birželio mėnesiais. Ikrus deda vandens telkinių pakraščiuose, ant vandens augalų. Jaunikliai minta bestuburiais, suaugę šamai – moliuskais, kitomis žuvimis, varlėmis, vėžiais, vandens paukščiais.
187 m. pr. m. e.
'''187 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Tadas Šumskas
Biografija
T. Šumskas nuo 1979 m. – Vilniaus gamybinio susivienijimo „Vilma“ vyrų choro dirigentas, 1983–1998 m. meno vadovas ir dirigentas. 1988 m. kolektyvas pasivadino „Vyčio“ vardu. Choras išmoko daugiau kaip 200 lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių (su kitais kolektyvais pirmą kartą atliko B. Kutavičiaus oratoriją „Pasaulio medis“ ir D. Lapinsko oratoriją „Mirusiems mūsų mylimiems“) ir surengė per 400 koncertų Lietuvoje ir užsienyje: Vokietijoje, Bulgarijoje, Čekijoje, Vengrijoje, Korėjoje, Šveicarijoje, Ispanijoje, JAV, Italijoje, Slovakijoje. "Vytis" talkino LNOBT statant operas: E. Balsio "Kelionė į Tilžę", M. Musorgskio "Borisas Godunovas", D. Verdžio "Don Karlas". Choras 1981 ir 1983 m. liaudies dainų festivalio Panevėžyje laureatas, 1986 m. chorų festivalio „Vivat classica“ Vilniuje ir konkurso „Darbo daina“ Jonavoje prizininkas. 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse „Vytis“ pelnė absoliučiai geriausio vyrų choro vardą, 1987 m. VII ir 1989 m. VIII Stasio Šimkaus chorų konkursų Klaipėdoje laureatas, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės dalyvis, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės konkurse Vilniuje laimėjo antrąją vietą. „Vytis" dalyvavo daugelyje tarptautinių konkursų, kur pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų: 1991 m. Ispanijoje (Tolosa), 1993 m. Šveicarijoje (Montreaux), 1995 m. JAV (Atlanta), 1996 m. Vokietijoje (Lindenholzhausen), 1997 m. Italijoje (Roma) ir kitur.Choras išleido tris kompaktinius diskus ir, kartu su valstybiniu pučiamųjų orkestru "Trimitas" – plokštelę „Žygis į Vilnių"; Atlantoje (JAV) išleista choro audiokasetė; Lietuvos radijo fonduose yra virš šimto "Vyčio" kūrinių įrašų.
Nuo 2018 m. T. Šumskas vadovauja moterų chorui „Dainų sodai“, kuris per šį laikotarpį išvystė aktyvią koncertinę veiklą. Kolektyvas įvairiomis progomis koncertavo su žymiais profesionaliais orkestrais: Lietuvos kariuomenės ir Vidaus reikalų ministerijos reprezentaciniu orkestru. „Dainų sodai“ su pasisekimu dalyvavo tarptautiniame ,,Paribio dainos“ konkurse ir  laimėjo laureato vardą. Choras ne kartą koncertavo LR Seime iškilmingų posėdžių metu minint svarbias valstybines šventes bei tradiciniuose Laisvės gynėjams skirtuose koncertuose. Drauge su keliais kitais iškiliais kolektyvais choras  buvo pakviestas  dainuoti valstybinėse  LR vyriausybės organizuotose  1863 metų sukilėlių laidotuvėse Vilniaus arkikatedroje, dalyvavo J. Naujalio jubiliejui skirtame festivalyje Šv. Kotrynos bažnyčioje, Semeliškių menų festivalyje „Nuo Lauryno iki Roko“, Vievio iškilių menininkų festivalyje „Grįžtu namo“ ir kt.
Kolektyvas su pasisekimu savo koncertinę programą ne kartą pristatė žymių dailininkų parodų atidarymuose, Vilniaus miesto bibliotekose, mokyklose, poliklinikose. Dažnai kviečiamas giedoti  Šv. Mišiose Vilniaus Bernardinų, Šv. Ignoto, Pavilnio Kūdikėlio Jėzaus, Grigiškių Šventosios Dvasios bei kitose  bažnyčiose. „Dainų sodų“ gražiausios dainos skamba choro kompaktinėje plokštelėje „Būk su manimi“.
Juozas Mickevičius (1900)
Juozas Mickevičius (1900 m. rugpjūčio 27 d. Mačiūkiai, Platelių valsčius – 1984 m. lapkričio 10 d. Šarnelė, Plungės raj.) – Lietuvos pedagogas, kraštotyrininkas, muziejininkas, Kretingos muziejaus direktorius, Kretingos rajono Garbės pilietis.
Tadas Šumskas
Biografija
T. Šumskas – 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės, 1988 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventės „Gaudeamus-X“ Vilniuje, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje vyr. dirigentas, respublikinių dainų švenčių 2003, 2009, 2014m. vyr. dirigentas. Dirigavimo seminarus vedė Lietuvoje, JAV, Škotijoje, Ispanijoje, buvo 1993 m. chorų festivalio „Resegna Polifonica“ Italijoje meno direktorius, daugelio respublikinių ir tarptautinių chorų konkursų žiuri narys, LIFE teatro festivalių ir MENO FORTO muzikos vadovas ir aktorius. Vaidino virš 250 spektaklių 35-iuose traptautiniuose teatrų festivaliuose, gastroliavo 42-ose šalyse. Parašė muziką aštuoniems dramos spektakliams, bendradarbiavo su teatro režisieriais E. Nekrošiumi, R. Tuminu, J. Jurašu, L.M.Zaikausku, A.Kantarija (Sakartvelas), S.Loznica (Ukraina) ir kt.. Paskelbė mokslinių straipsnių spaudoje bei moksliniuose leidiniuose. 1990 m. dirigentui suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas (vienam pirmųjų su trispalvės simbolika) jis yra Lietuvos atsargos karininkų sąjungos Garbės narys.1994 m. apdovanotas S. Šimkaus premija, 2010 m. apdovanotas KAM ordinu "Už nuopelnus", 2013 m. I laipsnio medaliu "Už nuopelnus Vilniui ir Tautai, 2014 m. Lietuvos atsargos karininkų sąjungos medaliu "Už nuopelnus". 2015.02.16 d. LR Prezidentė apdovanojo T.Šumską Ordino "Už nuopelnus Lietuvai" medaliu. Jis yra apdovanotas LR Seimo Pirmininko, LR Seimo Nacionalinio saugumo komiteto Pirmininko, LR Ministro Pirmininko, LR KAM Ministro, LR Kultūros Ministro bei Lietuvos Kariuomenės Vado padėkos raštais ir vardinėmis dovanomis.
Paprastasis šamas
Lietuvoje dažna žuvis, gyvena gėluose bei apysūriuose vandenyse. Sutinkamas upėse, ežeruose, Kuršių mariose. Mėgsta ramias, gilias vietas, tūno pasislėpęs po akmenimis, kelmais, išvartomis.
Konstantinas Dalevskis
Dalevskių šeima
Dominykas Dalevskis ir Dominyka Narkevičiūtė Dalevskienė viso susilaukė 10 vaikų.
Darius Lukoševičius (1963)
Darius Lukoševičius (g. 1963 m. balandžio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos žurnalistas, laidų vedėjas.
Biografija
1981 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1986 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę.
1985–1994 m. Lietuvos televizijos laidos „Panorama“ redakcijos išleidėjas, reporteris, laidos „Labas rytas“ vedėjas. Įkūrė laidą „Vakaro žinios“, jos vedėjas. 1994–1995 m. laidos „Ryto ratas“ televizijoje „Litpoliinter“, 1995–1996 m. – televizijoje LNK vedėjas. 1996–1998 m. televizijos LNK laidos „Žinios“, 1997–1998 m. taip pat ir laidos „Raudona linija“ vedėjas. 1998–1999 m. Baltijos televizijos laidos „Žinios“ vedėjas. 1999–2001 m. ūkio ministro atstovas spaudai. Nuo 2007 m. kompanijos „TVartas“ prodiuseris. 2014–2015 m. LRT televizijos laidos „Tautos balsas“ vedėjas.
Heinrikas Teodoras fon Šionas
Biografija
H. T. Šionas metus (1799) dirbo Balstogės karo ir domėnų rūmuose, kai šie po ATR trečiojo padalijimo buvo prijungti prie Naujosios Rytų Prūsijos. Iš Balstogės atvykęs dirbti į Marienverderį H. T. Šionas susipažino su riteriškojo dvaro savininko dukterimi Lydija Auersvald 1785–1807 m. ir 1802 m. ją vedė. Dar 1799 m. H. T. Šionas buvo pakviestas dirbti tarėju į Generalinę direktoriją Berlyne. Napoleono karų metu jis persikėlė į Karaliaučių ir įsijungė į vadinamųjų reformatorių grupę, siekusią esminiais socialinės bei administracinės struktūros pertvarkymais sustiprinti valstybę ir taip apsaugoti ją nuo žlugimo. Jis inicijavo baudžiavos panaikinimo projektą, pagal kurį 1807 m. buvo išleistas atitinkamas įsakas, vadinamasis Spalio ediktas.
Tadas Šumskas
Biografija
2022 m. birželio 29 d. Elektrėnų savivaldybės taryba T. Šumskui suteikė Garbės piliečio apdovanojimą.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Heinrikas Teodoras fon Šionas
Biografija
1808 m. H. T. Šionas vedė Amaliją fon Langenau. Savo noru pasitraukęs iš centrinės valdžios Berlyne, 1809 m. jis tapo Gumbinės apygardos viršininku, pažodžiui – vyriausybės prezidentu. Su dviem pertrūkias šiais pareigas ėjo iki 1816 m. Po to karalius Frydrichas Vilhelmas III paskyrė jį Vakarų Prūsijos vyresniuoju prezidentu. Vykdamas užimti naujųjų pareigų H. T. Šionas kunigaikščiui Vitgenšteinui rašė: ,,Mieląją Lietuvą aš jau palikau ir esu kelyje pradėdamas savo naują gyvenimą Dancige“.
1824 m. sujungus Vakarų Prūsiją su Rytų Prūsija, H. T. Šionas vadovavo abiem provincijoms. Tais metais iš Dancigo jis persikėlė į Karaliaučių. Abi provincijos 1824–1877 m. laikotarpiu vadinosi Prūsijos provincija, o jos vyresniuoju prezidentu H. T. Šionas buvo beveik du dešimtmečius. H. T. Šiono prezidentavimo laikais buvo išleistas pirmasis lietuvių liaudies dainų rinkinys, mezgėsi lietuvių periodinė spauda, Frydrichas Kuršaitis ėmė gilintis į lietuvių kalbą. H. T. Šionas įsteigė pirmąją regiono viešąją biblioteką ir pirmąjį regiono laikraštį – ,,Intelligenzbltt für Litauen“. H. T. Šiono švietimo politikos rezultatu laikytinas Karalienės mokytojų seminarijos įsteigimas bei naujų pradinių mokyklų Mažojoje Lietuvoje atidarymas.
Būdamas liberalių pažiūrų ir nuo pat jaunystės veikiamas Švietimo amžiaus idėjų, H. T. Šionas nebesutarė su karaliumi Frydrichu Vilhelmu IV bei jo šalininkais ir 1842 m. iš valstybinės tarnybos buvo atleistas. Apsigyveno savo dvare Arnavoje, keliolika kilometrų į rytus nuo Karaliaučiaus. Tą dvarą jis buvo nusipirkęs 1827 m. Arnavoje, kur jis ir mirė 1856 m. birželio 23 d. bei buvo palaidotas – šalia žmonos ir dukters. 1851 m. rašytojas Georg Nesselmann savo ,,Lietuvių kalbos žodyną“ dedikavo ,,ponui Heinrikui Theodorui fon Šionui, kilniam šio veikalo rėmėjui“.
R-K atrankos teorija
thumb|200px|[[Amarai - R-strategijos atstovai.]] thumb|200px|[[Medžiai - ''K-strategijos atstovai.]] r-K atrankos teorija – ekologijos teorija, nusakanti dvi skirtingas gyvų organizmų dauginimosi strategijas, kurios prie tam tikrų sąlygų užtikrina optimalų tam tikros rūšies skaitlingumą. Šią teoriją apibrėžė Robertas MakArturas ir Edvardas Osbornas Vilsonas  dirbę sąlų biogegografijos srityje. R-strategai vadinami pionierinėmis rūšimis, o K-strategai - pusiausvyrinėmis. Pirmiesiems (vienmečiams augalams, amarams) būdingas greitas teritorijos apgyvendinimas, greitas dauginimasis, trumpas vystymosi ciklas, polinkis pereiti į kitą biotopą. Antrieji (medžiai, stambūs gyvūnai) yra ilgaamžiai, gerai prisitaikę prie biotopo. Tarp šių dviejų strategijų tipų yra nemažai tarpinių. Toje pačioje teritorijoje, išlaikydami tinkamą atstumą, gali koegzistuoti abiejų strategijų atstovai. Priešingu atveju K-strategai išstumia R-strategus. Kai kurie organizmai kaitalioja šias strategijas savo gyvenimo ciklo metu. Pavyzdžiui, verpetės didesniuose vandens telkiniuose dauginasi partogenetiškai, o pasiekus gyvenamosios erdvės talpumo ribas pradeda daugintis lytiniu būdu.
Konstantinas Dalevskis
Dalevskių šeima
Pranciškus Dalevskis, gim. 1825 m., ir Aleksandras Dalevskis, gim. 1827 m., įkūrė Lietuvos jaunimo brolybės sąjungą, rezistentai, Pranciškus taip pat 1863 m. sukilimo dalyvis, Tekla Dalevskytė-Jenikienė, gim. 1829 m., 1863 m. sukilimo dalyvė, Julija Dalevskytė-Berkmanienė, gim. 1830 m., 1863 m. sukilimo dalyvė, Juzefa Dalevskytė, gim. 1832 m., 1863 m. sukilimo dalyvė, Konstantinas Dalevskis, gim. 1835 m., 1863 m. sukilimo dalyvis, 1871 m. Paryžiaus komunos dalyvis; jo dvynė sesuo Zuzana Dalevskytė-Turskienė, gim. 1835 m., 1863 m. sukilimo dalyvė, Apolonija Dalevskytė-Sierakauskienė, gim. 1838 m., 1863 m. sukilimo dalyvė; Titas Dalevskis, gim. 1840 m., 1863 m. sukilimo dalyvis; Ksavera Dalevskytė, gim. 1842 m., 1863 m. sukilimo dalyvė.
Ankstyvieji gyvenimo metai ir studijos
Konstantinas Dalevskis kartu su seserimi dvyne Zuzana gimė 1835 m. vasario 18 d. Skubėtuose smulkiųjų bajorų šeimoje. Lenkų herbynuose rašoma, jog Dalevskių protėviai atvyko iš Liublino vaivadijos.
R-K atrankos teorija
Ferhulsto lygtis
Pasak teorijos, natūrali atranka evoliucijos proceso metu vyksta pagal vieną iš dviejų scenarijų. Skirtingos strategijos, vadinamos R ir K, matematiškai išreiškiamos populiacinės dinamikos Ferhulsto lygtimi.
Heinrikas Teodoras fon Šionas
Biografija
H. T. Šionui pasitraukus iš tarnybos, tais pačiais metais jo šalininkai ėmė burtis į bendriją, kuri turėjo savotiškai pareikšti jam padėką už nuopelnus Prūsijai. Minėtoji bendrija H. T. Šiono 70-ties metų gimimo proga pastatė prie Karaliaučiaus meno akademijos obeliską ir surengė iškilmingą jo atidengimą. Klaipėdoje H. T. Šiono bronzinis biustas buvo pastatytas prie ,,Borusijos“ paminklo kartu su kitų septynių Prūsijos politikos ir karo veikėjų biustais. 1943 m. naciai obeliską Karaliaučiuje nugriovė. Spėjama – politiniais sumetimais. Klaipėdoje buvusio biusto likimas nežinomas.
R-K atrankos teorija
Ferhulsto lygtis
Formulėje r - populiacijos (N) augimo greitis, o K - didžiausias populiacijos tankis. Kitais žodžiais, organizmai, besilaikantys R-strategijos, stengiasi didinti populiacijos gausumą maksimaliu greičiu (r parametras). Tokių populiacijų individų palikuonys dažniausiai nesulaukia brandos amžiaus. Organizmai, besilaikantys K-strategijos, priešingai, stengiasi išlikti harmonijoje su esamais resursais ir dauginasi palyginus negausiai, tačiau palikuonys paprastai išgyvena pakankamai ilgai.
Kapų plėšikė Lara Kroft: gyvybės lopšys
Kapų plėšikė Lara Kroft: gyvybės lopšys  – 2003 m. JAV fantastinis nuotykių ir veiksmo filmas, kurio režisierius Jan De Bont. Pagrindinį vaidmenį atliko Angelina Jolie. Tai 2001 m. filmo „Kapų plėšikė Lara Kroft“ tęsinys.
Juozas Mickevičius (1900)
Biografija
Gimė bajoro Petro Povilo Mickevičiaus ir Onos Každailaitės šeimoje, Platelių valsčiaus Mačiūkių kaimo Pamedžių vienkiemyje. Į šias žemes J. Mickevičiaus senelis atvyko XIX a. viduryje nuo Nevėžio. Mickevičiai save kildino iš tos pačios giminės, iš kurios kilęs ir poetas Adomas Mickevičius.
R-K atrankos teorija
R-strategai
Dar vadinami oportunistais gali greitai apgyvendinti biotopus, kurių sąlygos sparčiai kinta. Todėl jų randama dykumose, pusdykumėse ir borealinio ar net arktinio klimato juostose. R-strategams būdinga greita generacijų kaita ir didelis palikuonių skaičius. Paprastai tai smulkūs organizmai (amarai, dafnijos), dažniausiai besidauginantys partogenezės būdu. Didėdama jų populiacija retai pasiekia apgyvendintos erdvės talpumo ribas. Šie strategai menkai prisitaikę prie aplinkos pokyčių, todėl neretai jų mirtingumas būna itin didelis. Jie greitai vystosi ir anksti dalyvauja reprodukcijoje (dažniausiai tik vieną kartą). Šie organizmai gyvena trumpai, jų kūnas yra mažas.
Juozas Mickevičius (1900)
Biografija
Dar vaikystėje susidomėjo gimtinės senove. Besimokydamas Plungės gimnazijoje pradėjo rašyti kraštotyros rašinius, rinkti duomenis apie Platelių apylinkių kultūros paminklus. Dalį surinktos medžiagos išsiuntė archeologui, populiarių knygų apie Lietuvos praeitį autoriui Petrui Tarasenkai, kuris, skatindamas jį toliau tęsti pradėtus darbus, dovanojo savo knygą „Gimtoji senovė“ su autografu. Keletą jo rašinių apie Platelių pilį, Mikytų alkakalnį ir Kruopių Pūkštos kalną 1926–1927 m. išspausdino Šaulių sąjungos leidinys „Trimitas“. Taip pat jis rinko tautosaką. Petro Rusecko knygoje „Baudžiava“ buvo paskelbtos J. Mickevičiaus užrašytos dainos apie baudžiavos laikus.
Baigęs gimnaziją, įstojo į Vytauto Didžiojo universitetą, kuriame studijavo istoriją, toliau rinko tautosaką. Rašytojas Vincas Krėvė-Mickevičius jį paragino 1933 m. žurnale „Mūsų tautosaka“ (Nr. 7) paskelbti pirmąjį mokslinį straipsnį apie žemaičių vestuves. 1935 m. žurnale „Tautosakos darbai“ pasirodė straipsnis apie žemaičių krikštynas. Jo darbais susidomėjo žymus kraštotyrininkas, žurnalo „Gimtasai kraštas“ redaktorius ir Šiaulių „Aušros“ muziejaus įkūrėjas Peliksas Bugailiškis, kuris 1936 m. vasarą aplankė J. Mickevičių gimtinėje ir įtraukė į kraštotyros draugijos veiklą. Studijų metais J. Mickevičius parašė išsamius mokslinius darbus apie 1863 m. sukilimą Žemaičiuose, žemaičių pirtis, durpių gaminimą šiaurės vakarų Žemaičių krašte, Platelių apylinkių geografinę ir istorinę praeitį, surinko ir paskelbė daug medžiagos apie kalendorines žemaičių šventes.
Baigęs universitetą mokytojavo Šilalės ir Laukuvos gimnazijose, skatino moksleivius rinkti archeologines senienas, pagal jo parengtą anketą (klausimų lapą) aprašinėti gimtinės kultūros paminklus. Kiekvieną mokinių aprašytą paminklą patikrindavo vietoje ir patikslindavo aprašymą, senosiose sodybose ieškojo muziejinę vertę turinčių etnografinių daiktų. Jo iniciatyva Kvėdarnos valsčiuje buvo išsaugota kalbininko K. Jauniaus gimtinės sodyba, kurią žemės reformos metu buvo numatyta nukelti. „Gimtajame krašte“ paskelbė straipsnių apie žemaičių linininkystę, pienininkystę, Kūčių papročius, 1831 m. ir 1863 m. sukilimus Platelių apylinkėse, surinko istorinę medžiagą monografijai apie Šilalės kraštą, užrašė daug tautosakos, kurios aplankus siųsdavo Tautosakos archyvui.
Aktyvi kraštotyrinė veikla, nuoširdus ir dalykiškas bendravimas su Peliksu Bugailiškiu, paskatino tapti profesionaliu muziejininku, tačiau prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas privertė šiuos planus atidėti ateičiai. Karo metais dėstė Telšių kunigų seminarijoje. 1945 m. įsidarbino Telšių muziejuje, tačiau netrukus buvo suimtas ir ištremtas į Sibirą. Grįžęs iš tremties, brandžiausius ir kūrybingiausius savo gyvenimo metus paskyrė Kretingos muziejui. Nuo 1956 m. šio muziejaus vyr. mokslinis bendradarbis, 1960–1975 m. direktorius.
Muziejininkas
Nuo 1957 m. jis pradėjo rengti nuolatines muziejaus išvykas ir ekspedicijas naujų eksponatų rinkimui, talkininkavo Istorijos instituto ir Kultūros ministerijos mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologų ir etnografų ekspedicijoms. Išvykų metu pagrindinį dėmesį skyrė kultūros paminklų paieškai ir tyrinėjimui. Kretingos rajono archeologijos paminklus radęs nelankomus, nesuregistruotus, neinventorizuotus. Reikėjo kiekvienam paminklui surašyti defektinį aktą, sudaryti su valdytoju saugotojo įsipareigojimą, parengti pasą: nufotografuoti, nubraižyti situacijos planą, surinkti istorines žinias. Kai kurių paminklų teko ilgai ieškoti, nes nauji ūkių vadovai nieko apie juos nežinojo.
Po išvykų ir ekspedicijų Kretingos muziejaus fondai pasipildė ne tik tradiciniais etnografijos ir istorinės buities eksponatais. Pastebimai išaugo archeologijos ir numizmatikos rinkiniai, buvo sukaupta vertinga senojo liaudies meno kolekcija, surinkta iš ateistų naikinamų koplytėlių ir koplytstulpių.
Direktorius
Tapęs direktoriumi, J. Mickevičius daug dėmesio skyrė administraciniam darbui ir muziejaus veiklos plėtojimui. 1960 m. pradėtas komplektuoti muziejaus mokslinis archyvas ir įrengta nauja ekspozicija, 1964 m. atidarytas Dimitravo priverčiamųjų darbų stovyklos muziejus, o 1969 m. – memorialinis vyskupo Motiejaus Valančiaus muziejus Nasrėnuose. 1972 m. J. Mickevičius daug padėjo „Jaunosios Gvardijos“ kolūkio pirmininkui M. Navajauskui, Žutautų kaime kūrusiam ūkio istorijos ir valstiečių buities muziejų. Deja, ne visi ūkių vadovai mokėjo vertinti kultūrinį tautos palikimą. Iš daugumos jų J. Mickevičiui tekdavo išgirsti tokius žodžius: „Jūsų kultūros paminklai man nesvarbūs: man svarbūs yra bekonai, grūdai“.
Teisės institutas
Teisės institutas – teisės pošakio dalis, apimanti teisės normas, reguliuojančias tam tikrą teisinį santykį, jų rūšį ar netgi tam tikrą visuomeninių santykių posritį. Atskiri teisės institutai sudaro teisės pošakį, šie – teisės šaką, o iš teisės šakų yra sudaryta teisė, jos sistema.
Konstantinas Dalevskis
Ankstyvieji gyvenimo metai ir studijos
Ūgtelėjęs berniukas mokėsi Vilniaus gimnazijoje. Tačiau gimnazijos nebaigė. Kartu su broliu Titu išvyko į Maskvą. Maskvoje kurį laiką ruošėsi laikyti stojamuosius egzaminus į Maskvos universiteto Matematikos fakultetą. Universitete Konstantinas pasimokė neilgai. Studijų Maskvoje metu Konstantino brolis Titas Dalevskis tapo aktyviu studentų organizacijos „Ogol“ nariu, Maskvoje praktiškai jis šiai organizacijai vadovavo. Organizacijos viduje Titas Dalevskis įkūrė slaptą sekciją, į kurią įėjo daugiausiai studentai, kilę iš Vilniaus gubernijos. Tarp jų buvo ir Konstantinas. Ši sekcija sprendė politinius Lietuvos ir Lenkijos klausimus.
Vėliau Konstantinas Dalevskis išėjo iš Maskvos universiteto ir baigė matininkų kursus. Baigęs kursus, išvyko į gimtinę ir 1862 m. įsidarbino matininku Kauno apskrityje.
Dalyvavimas 1863 m. sukilime
Po kelių smulkesnių mūšių Konstantinas Dalevskis buvo sunkiai sužeistas ir paslėptas viename dvare. Ilgai sirgo. 1864 m. vasarą pasveikęs Dalevskis slapta per Rygą išvyko iš šalies. Keletą kartų slaptu keliu buvo grįžęs gelbėti paliktų draugų. Išvykęs į užsienį, patraukė į Šveicariją, įsidarbino metalo apdirbimo gamykloje Sankt Galene. Vėliau išvyko į Paryžių, kur įsidarbino Vladislavo Mickevičiaus Liuksemburgo leidykloje - knygyne. Čia šalia knygyno gavo gyvenimui nedidelį butą.
Dalyvavimas Paryžiaus komunoje ir paskutinieji gyvenimo metai
1871 m. kilus Paryžiaus komunai, Konstantinas Dalevskis kovojo 6-ojo Nacionalinės gvardijos bataliono gretose. Įvykus paliauboms, 1872 m. gegužės 27 d. jis grįžo dirbti į Vladislavo Mickevičiaus knygyną.
Dėl melagingo pranešimo, kad iš namo, kuriame buvo knygynas, buvo paleista kulka, Konstantinas Dalevskis buvo sušaudytas 1871 m. gegužės 27 d. Liuksemburgo soduose, kaip komunos dalyvis. Kartu su juo buvo sušaudytas iš pas jį prisiglaudęs bičiulis, komunos dalyvis Aleksandras Vernickis, pažįstamas nuo Maskvos universiteto laikų.
Juozas Mickevičius (1900)
Direktorius
Kretingos kraštotyros muziejaus patalpos buvo mažos. Sukauptos vertybės, ypač stambesni etnografijos ir istorinės buities eksponatai, jau nebetilpo senajame pastate. Jas teko sandėliuoti toli nuo muziejaus esančiuose ir tam nepritaikytuose pastatuose, vyskupo M. Valančiaus gimtinės daržinėje, Gargždelės ir Kretingos kapinių koplyčiose. 1965 m. Vyriausybės nutarimu Kretingos muziejų buvo numatyta perkelti į Palangos kūrybos namus. Tik J. Mickevičiaus ir Kultūros ministerijoje jį palaikiusių darbuotojų pastangomis muziejų buvo nutarta išsaugoti Kretingoje, pritaikyti jam apleistą ir nugriauti numatytą pranciškonų vienuolyno pastatą. Tokiu būdu kultūrai neabejingų žmonių dėka Kretingoje išliko ne tik muziejus, bet ir vertingas XVII a. pradžios architektūros paminklas, 1991 m. sugrąžintas vienuoliams pranciškonams.
Valjegrandės provincija
Valjegrandės provincija  – viena iš penkiolikos Santa Kruso departamento provincijų, esanti vakarinėje departamento dalyje, Bolivijoje. Provincijos sostinė Valjegrandė.
Juozas Mickevičius (1900)
Direktorius
Kretingoje jo artimiausias bendradarbis buvo kraštotyrininkas, inžinierius Ignas Jablonskis, kuris pokario metais atkūrė Kretingos muziejų ir visuomeniniais pagrindais dirbo jo vedėju. Bendromis pastangomis jiedu išgelbėjo nuo sunaikinimo Kašučių kapinyną, išaiškino keletą naujų archeologijos ir architektūros paminklų, ištyrė melioratorių sunaikinto Mosėdžio pilkapyno liekanas.
Negalėdamas susitaikyti su rajono vadovų niekinamu požiūriu į muziejininkystę ir atsisakęs direktoriaus pareigų, J. Mickevičius apsigyveno pas seserį Žemaičių Kalvarijoje, vėliau – Šarnelėje, Plungės rajone. Pagrindinį dėmesį jis skyrė per ilgus darbo metus sukauptos rašytinės istorinės ir etnografinės medžiagos apibendrinimui ir publikavimui, rinko eksponatus, ikonografinę ir dokumentinę medžiagą Arklio muziejui, kurį ruošėsi atidaryti Šarnelėje. Tačiau visų sumanymų įgyvendinti nepavyko: 1984 m. lapkričio 10 d. Juozas Mickevičius mirė. Palaidotas Plungės raj. Beržoro kapinėse, Mickevičių šeimos kapavietėje.
Valjegrandės provincija
Istorija
Valjegrandės provincija buvo įkurta kartu su Santa Kruso departamentu 1826 sausio 26 d.
Geografija
Šiaurėje vakaruose Valjegrandės provincija ribojasi su Manuelio Marijos Kabaljero provincija, vakaruose su Kočabambos departamentu, pietvakariuose su Čukisakos departamentu, pietryčiuose ir rytuose su Kordiljeros provincija, šiaurės rytuose su Floridos provincija.
Juozas Mickevičius (1900)
Palikimas
Išlikusį rankraštinį jo palikimą saugo Lietuvos istorijos institutas, Nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, Lietuvos kraštotyros draugija, Šiaulių „Aušros“, Telšių Žemaičių „Alkos“ ir Kretingos muziejų rankraštynai. Šiandien jo rankraštiniam palikimui daugiau dėmesio skiria tik Plateliuose leidžiamas Žemaičių nacionalinio parko direkcijos laikraštis „Šventorkalnis“. Dalį nepublikuotų ir Kretingos muziejaus moksliniame archyve išlikusių rankraščių apie gimtąją J. Mickevičiaus sodybą, apie kurios praeitį rinkdamas medžiagą jis pradėjo kraštotyrinę veiklą, galima rasti 2000 m. išleistame Kretingos muziejaus leidinyje „Istorikui ir muziejininkui Juozui Mickevičiui - 100“. Kretingos muziejuje 2000 m. buvo įrengta memorialinė Juozo Mickevičiaus kambario ekspozicija, kuri veikė iki 2002 m.
Valjegrandės provincija
Geografija
Provinciją kerta Rytų Kordiljeros kalnai. Vidutinis aukštis 1900 metrų virš jūros lygio. Pagrindinės upės: Miskė, La Kanjada, Vilkasas, Sekas, Sjenega, Gvaira.
Provincijai būdingas vidutinis klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 19ºC, metinis kritulių kiekis 1450 mm.
Demografija
Valjegrandės provincijos gyventojai (27 429 gyv.) sudaro 1,35 % visų departamento gyventojų. Didžioji provincijos gyventojų dalis (71,56 %) gyvena kaimuose. Miestuose gyvena tik 28,44 % provincijos gyventojų.
Didžiausias provincijos miestas Valjegrandė (7 801 gyv.). Visose kitose gyvenvietėse gyventojų skaičius mažesnis nei 2000 gyventojų.
52 % provincijos gyventojų yra vyrai, 48 % moterys. 50,45 % gyventojų yra jaunesni negu 16 metų.
Valjegrandės provincija iš kitų Santa Kruso departamento provincijų išsiskiria tuo, kad pagrindinė jos gyventojų dalis nepriklauso jokioms indėnų tautoms (95,94 %). Pagal 2001 metų surašymo duomenis 2,65 % provincijos gyventojų save priskiria kečujams, 1,4 % kitoms indėnų tautoms.
Didžioji provincijos gyventojų dirba žemės ūkio, gyvulininkystės ir miškininkystės sektoriuje (52,84 %).
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 5 savivaldybes:
Kžemienė
Kžemienė  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Supraslio valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietryčius nuo Supraslio ir apie 19 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kings of Leon
Kings of Leon – amerikiečių roko grupė, 1999 m. susikūrusi Nešvilyje, Tenesio valstijoje. Grupės nariai yra broliai: Caleb Followill (g. 1982 m. sausio 14 d., pagrindinis vokalas, ritminė gitara), Nathan Followill (g. 1979 m. birželio 26 d., būgnai, perkusija, pritariantis vokalas), Jared Followill (g. 1986 m. lapkričio 20 d., bosinė gitara, pritariantis vokalas) ir jų pusbrolis Matthew Followill (g. 1984 m. rugsėjo 10 d. ,solo gitara, pritariantis vokalas).
2023 m. duomenimis, grupė yra išleidusi aštuonis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „When You See Yourself“, išleistas 2021 m. kovą.
Grupės sudėtis
Dabartiniai nariai
Koncertinė grupė
Buvę koncertinės grupės nariai
Krymo kalnai
Kalnų sistemą sudaro trys kalnagūbriai ar gūbrių, besitęsiantys nuo Ajos iškyšulio netoli Balaklavos vakaruose iki Šv. Iljos iškyšulio prie Feodosijos rytuose. Kalnų ilgis apie 160 km, plotis apie 50 km. Vakaruose kalnai ribojasi su Juodąja jūra, o rytuose pereina į stepę. Išorinį kalnagūbrį sudaro kuestų juosta, tolygiai aukštėjanti iki 350 metrų virš jūros lygio. Vidinis kalnagūbris pasiekia 750 m aukštį. Aukščiausias pagrindinis kalnagūbris tęsiasi palei Juodąją jūrą. Aukščiausia viršukalnė jame – Roman Košas (1545 m), esantis Babugan Jailoje.
Karl Malone
Karlas Entonis Melounas (1963 m. liepos 24 d. Samerfyldas, JAV) – profesionalus amerikiečių krepšininkas, žaidęs sunkiojo krašto puolėjo pozicijoje. Pirmuosius 18 sezonų Nacionalinėje krepšinio asociacijoje (NBA) K. Melounas atstovavo Jutos „Jazz“ krepšinio klubui, kuriame su Džonu Stoktonu sudarė vieną sėkmingiausių lygos duetų. Žaisdamas kombinaciją du prieš du, duetas tapo viena iš grėsmingiausių atakuojančių jėgų NBA dešimtajame dešimtmetyje. Didžiąją dalį taškų K. Melounas pelnė po tikslių Dž. Stoktono perdavimų. Paskutinį karjeros sezoną praleido Los Andželo „Lakers“ krepšinio klube.
Krymo kalnai
Geografija
Krymo kalnai sudaryti iš trijų paralelinių kalnagūbrių, besitęsiančių iš šiaurės rytų į pietvakarius, juos skersai kerta du slėniai. Visų kalnagūbrių šlaitai vienodai orientuoti – iš šiaurės jie nuolaidūs, o iš pietų – statūs. Įvertinus kalnų amžių, pirmojo kalnagūbrio pradžią reikėtų laikyti Fiolento iškyšulį, nes jame tokios pat uolienos, kurios sudaro pirmąjį kalnagūbrį. Išorinio kalnagūbrio aukštis nuo 149 m iki 350 m, jis tęsiasi iki Senojo Krymo miesto. Vidinis kalnagūbris prasideda netoli Sevastopolio (Sapuno kalnas) ir baigiasi taip pat prie Senojo Krymo miesto. Šio kalnagūbrio aukštis kinta nuo 450 m iki 750 m. Pagrindinis kalnagūbris prasideda netoli Balaklavos ir baigiasi Agarmyšo kalnu, netoli Senojo Krymo. Šio kalnagūbrio viršūnių eilė tai banguota didelė plynaukštė.
Pagrindinio kalnagūbrio masyvai iš pietvakarių į šiaurės-rytus tęsiasi tokia tvarka: Baidarsko plynaukštė, esanti 739 m virš jūros lygio aukštyje; Ai Petrio plynaukštė (iki 1320 m); Jaltos plynaukštė (iki 1406 m); Nikotos plynaukštė (iki 1470 m); Gurfuzos plynaukštė (iki 1540 m) ir Babugan Jaila (joje yra aukščiausia kalnų vieta, Roman Košo kalnas – 1545 m). Visos šios plynaukštės tarpusavyje susisiekia ir suformuoja vientisą Pagrindinio kalnagūbrio vakarinių viršūnių eilę. Plynaukštės, esančios labiau į rytus, yra išsibarsčiusios, atskirtos viena nuo kitos giliais tarpekliais ir perėjomis. Kebitsko perėja atskiria Babugano ir Čatyr Dago plynaukštes (aukštis 1527 m virš jūros lygio). Už kitos, Angaro perėjos prasideda Demerdžio plynaukštė (iki 1356 m) ir Dolgorukovo plynaukštė (iki 1000 m). Dar toliau į rytus, taip pat už perėjos, prasideda didžiausia Karabio plynaukštė (iki 1259 m). Rytinėje Krymo kalnų dalyje vietoje plato susidarė nedidelės keteros ir šlaitai su atskiromis smailėmis ir viršukalnėmis, tarp jų ir vulkaninės kilmės, tokius kaip Kara Dago masyvas.
Pagrindinis kalnagūbris – tai seniausia Krymo dalis užimanti 1565 km² plotą. Visi plato dengia 34,6 tūkst. hektarų plotą. Pietiniai pagrindinio kalnagūbrio šlaitai stačiai leidžiasi link Juodosios jūros ir sudaro stačias sienas siekiančias 500 m. Plynaukščių įlinkiuose, atšakose ir šlaituose yra daugybė perėjų, kurių daugelis aprašytos ir kategorizuotos turistinėje literatūroje.
Geologija
Pagrindinis Krymo kalnų kalnagūbris – pakilęs blokas, šiaurėje ribojamas kelių lūžių. Tokia struktūra susiformavo ankstyvosios kreidos metu. Kalnų geologinėje istorijoje galima išskirti du etapus: ikikambrininis – paleozojinis ir mezozojinis – kainozojinis (alpinis).
Krymo kalnai iškilo kreidos pabaigoje, eoceno pradžioje. Pradžioje kalnai buvo sala. Neogeno pradžioje susiformavo plokščios plynaukštės. Iki neogeno kalnai driekėsi 20-30 km piečiau dabartinės Juodosios jūros kranto linijos. Neogene kalnai įgavo dabartinę asimetrinę formą. Orogeninio etapo metu (paleoceno pabaiga – neogenas) tęsėsi kalnų Krymo megaantiklinorijaus kilimas, ir greičiausiai, prasidėjo pietinės dalies smukimas. Neogene ir antropogene formavosi dabartinis kalnų reljefas.
Upės ir upeliai
Pagrindinė Krymo pusiasalio vandenskyra yra Krymo kalnuose, didžioji dalis upių prasideda pagrindiniame kalnagūbryje, 600–1100 metrų virš jūros lygio aukštyje. Pačiose plato vandens šaltinių išvis nėra, kas susiję su karstiniu reiškiniu. Bendras Krymo kalnų vandens nuotėkis yra 773,5 mln. kubinių metrų, o upių tankis yra 0,2 km/km². Priklausomai nuo reljefo upes galima suskirstyti į kelias grupes: pietinio Krymo kranto upės ir upeliai, pagrindinio kalnagūbrio šiaurės – rytinės pusės šlaitų upės ir raguvos ir pagrindinio kalnagūbrio šiaurės – vakarinės pusės šlaitų upės ir raguvos.
Trumpiausios upės yra pietinėje Krymo kalnų dalyje, čia jų ilgis neviršija 10 km. Upeliūkščiai išteka iš pagrindinio kalnagūbrio ir įteka į Juodąją jūrą. Jų nuokrypis 172-234 m/km. Vidutinis vandens nuotėkis iki 900 m. Upių baseinai taip pat nedideli - 1,6-161 km. Kai kurie upeliai pradžią ima iš požeminių upių. Upių slėniai aukštumose yra siauri, vėliau link žiočių platėjantys. Vagos žemumose daugumos mažai vingiuotos, sraunios, pagilintos ir sutvirtintos betoninėmis plytomis, kad nesukeltų potvynių. Šioje grupėje yra 36 pagrindinės upės, kurių bendras ilgis 293,6 km. Pagrindinės pietinio Krymo kranto upės: