cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Piteris Breigelis Vyresnysis
Biografija
Po kelionės Breigelis ruošė piešinius graviūroms jų platintojui Jeronimui Kokui (Hieronymus Cock) Antverpene. Jos jį ir išgarsino. Tarp 1555 ir 1563 m. dailininkas paruošė daugiau nei 40 piešinių graviūroms. Dauguma šių graviūrų piešinių buvo paremtos Jeronimo Boscho dailės, kuri buvo tuo metu ypač populiari, motyvų imitavimu. Vėliau Breigelis išvystė nuosavą Boscho dailės interpretaciją ir užsiėmė beveik vien paveikslų tapyba, apleisdamas graviūras. 1563 m. vedybų proga Breigelis persikėlė į Briuselį. Susilaukė dviejų sūnų. Abu jie, apie 1564 m. gimęs Piteris Breigelis Jaunesnysis ir 1568 m. gimęs Janas Breigelis Vyresnysis, tapo žymiais dailininkais, nors nei vienas nepralenkė tėvo šlove, kaip ir po to gyvenę Breigelių giminės dailininkai. Paprastai, šiuo metu tariant pavardę Breigelis, turimas omeny Piteris Breigelis Vyresnysis. Piteris Breigelis mirė 1569 m. rugsėjo 9 d. Palaidotas Kapellekerk bažnyčioje Briuselyje. Jau gyvenimo metu dailininkas tapo žymiu. Jo paveikslus, negailėdamas pinigų, rinko imperatorius Rudolfas II. Taip didesnė dalis žymiausių Breigelio darbų atsidūrė Vienoje.
Kūryba
Piterio Breigelio kūrybinis kelias susijęs su Jeronimo Boscho daile. Daugelį Boscho kūrybos elementų Breigelis perėmė ir naudojo savojoje. Iš tikro, viena garsiausių Breigelio graviūrų „Žuvis ryja žuvį“ (1557) pirmojo leidimo metu buvo pasirašyta esanti Boscho. Tačiau Breigelio kūryboje nėra apokaliptinio pasaulio nuojautų, grėsmingos ir gąsdinančios nuotaikos. Pirmu reikšmingu Breigelio darbu laikomas „Ikaro kritimas“, sukurtas apie 1555 m. (Belgijos karališkuosiuose muziejuose, tačiau šiuo metu manoma, kad tai yra labai gera vėlesnė originalo kopija). Paveiksluose „Mirties triumfas“, „Sukilusių angelų nuopolis“ Breigelis priartėjo prie Boscho kosmogonijos, bet niekuomet ja taip ir nepersiėmė. Daugelis paveikslų akcentuoja labiau humoristinį vaizduojamų scenų pobūdį (kaip paveiksle „Koknėjų žemė“ – mitinė tinginių ir girtuoklių žemė), nei Boscho apokaliptinį. Apie 1563 m. Breigelis sukūrė bent tris paveikslo „Babelio bokštas“ variantus, kuriuose vaizduojamos mitinio bokšto statybos, kaip žmonių puikybės įsikūnijimo. right|thumb|260px| „Medžiotojai sniege“ (1565, [[Meno istorijos muziejus (Viena)|Meno istorijos muziejus, Viena)]]
Paveiksluose „Vaikų žaidimai“ ir „Olandų patarlės“ Breigelis, būdingai to meto Nyderlanduose mėgstamai dailės tradicijai, kiekvienu epizodu rodo tam tikrą mintį ar veiksmą. Paveiksluose „Betliejaus kūdikių žudynės“ ir „Sauliaus atsivertimas“ (abu Meno istorijos muziejuje Vienoje) biblijinės istorijos perkeltos į Breigelio laikų Nyderlandus. Juose galima pažinti tų dienų aktualijas: ispanų Albos hercogo ypač žiaurų susidorojimą su Nyderlandų gyventojais. Nepaisant vaizduojamosiose scenose esančių herojų gausumo, Piteris Breigelis savo paveiksluose visgi akcentavo peizažo vaizdą.
Vėlesnėje Breigelio kūryboje pasireiškė itališkos dailės įtaka. Paveikslų figūrų sumažėjo, herojų apimtys padidėjo. Spalviniai tonai tapo panašūs į Venecijos dailės mokyklos dailininkų, kaip paveiksluose „Valstiečių vestuvės“ ir „Valstiečių šokis“. Dailininkas labiau pradėjo vaizduoti įprastą Nyderlandų valstietišką gyvenimą, dėl ko pats buvo pramintas „Valstiečiu“. Tačiau jo dailė nebuvo skirta eiliniam kaimo žmogui, o kaip tik tenkino tų dienų aristokratijos padidėjusį susidomėjimą kaimo scenomis. Breigelis buvo pažįstamas ir remiamas to meto mokslininkų, humanistų, jo draugais buvo kartografas Abrahamas Ortelijus ir leidėjas Kristofas Plantenas. Apie 1565–66 m. Breigelis sukūrė pagarsėjusį 6 paveikslų (5 išliko) ciklą metų laikų tematika, iš kurių garsiausi „Medžiotojai sniege“ (arba „Medžiotojų grižimas iš medžioklės“) ir „Apniukusi diena“. Breigelio herojų figūrų formos supaprastintos, daugelis jų vaizduojami iš nugaros. Abu paveikslai pasižymi diagonalinėmis kompozicinėmis linijomis ir aiškia atskirtimi tarp artimojo ir tolimojo planų. „Medžiotojai sniege“ laikomi vienu garsiausių peizažų Vakarų dailėje.
Budziskai (Kolno apskritis)
Budziskai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į vakarus nuo Staviskų, apie 9 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 81 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Motelis
Motelis – nakvynės bei trumpalaikio apgyvendinimo paslaugas teikianti įstaiga, ekonominės klasės viešbutis, orientuota į motorinėmis transporto priemonėmis keliaujančiųjų poreikius.
Motelis paprastai būna vientisas vieno aukšto pastatas, padalintas į privačias gyvenamąsias patalpas su pagrindiniais patogumais, ir su tiesioginiu išėjimu į automobilių stovėjimo aikštelę; kai kuriais atvejais motelį sudaro atskiri nameliai su bendra automobilių stovėjimo aikštele.
Istorija
Tokio tipo nakvynės paslaugų teikėjai kūrėsi XX amžiaus 3-iame dešimtmetyje, kai buvo pradėta vystyti JAV greitkelių sistema. Tuomet pradėjo populiarėti tolimos kelionės automobiliais, todėl atsirado poreikis ir vienai nakvynei patogiai pakeliui šalia greitkelio.
Karšūnalaukis
Karšūnalaukis – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Variekos.
Osinauka
Osinauka – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 2 km į šiaurės rytus nuo Truskavos, šalia kelio. Šiaurinė kaimo dalis anksčiau buvo Panevėžio rajone.
Istorija
XX a. pradžioje minimas Osinaukos palivarkas Ramygalos valsčiuje.
TSRS topografiniuose žemėlapiuose buvo žymimas kaip Uosynė.
Chasanas
Chasanas  – ežeras Rusijoje, Tolimuosiuose Rytuose, pačiuose Primorės krašto pietuose, 130 km į pietvakarius nuo Vladivostoko, kur susikerta Rusijos, Kinijos ir Šiaurės Korėjos sienos. Ilgis pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi 4 km, plotis iki 0,4 km. Išteka Tanbogato upė (Tumanajos intakas). Prie ežero įsikūręs Chasano kaimas.
Ežeras žymus tuo, kad prie jo 1938 m. vasarą vyko Chasano mūšis, kuriame TSRS atrėmė Japonijos antpuolį.
Ifė
''Šis straipsnis – apie Nigerijos miestą ir istorinę valstybę. Apie etninę grupę žiūrėkite ifiai, o apie jų kalbą – ifių kalba''.
Ifė  – Nigerijos miestas Osuno valstijos teritorijoje, 218 km į šiaurės rytus nuo Lagosas, žinomas kaip istorinė jorubų tautos valstybė Jorubalando (dabartinės Nigerijos pietvakarių dalis) centre. Mieste įsikūręs Obafemi Avolovo universitetas.
Transporto mazgas. Ifė garsėja tradiciniais bronzos, dramblio kaulo, terakotos, medžio dirbiniais. Kakavos pramonė. Apylinkėse kasamas auksas.
Istorija
thumb|150px|Bronzinė galva iš Ifės thumb|150px|Ifės terakotos pavyzdys
Įkūrimo legenda
Ifė buvo seniausia ir svarbiausia Jorubalando valstybėlė, iš kurio kildinama visa jorubų tauta. Pasak mitų, čia Olodumare įsakymu nusileido dievas Obatala, kuris sukūrė visą žmoniją. Pirmiausia jis mostelėjo purvo gniutulu virš bekraščio vandenyno ir taip pasidarė žemė, kuri vadinosi Ifė. Tada jis pasodino centre palmės riešutą, iš kurios išaugo medis su 16 šakų, simbolizuojančių senąsias jorubų gimines.
Ankstyviausioji istorija
Archeologiniai kasinėjimai parodė, kad Ifės miestas buvo apgyvendintas jau V a. pr. m. e. Seniausias jo laikotarpis yra žinomas kaip „negrįstasis“, mat tuo metu Ifės keliai buvo negrįsti. Tikėtina, kad tuo metu Ifė daug prekiavo su Nok kultūros atstovais šiaurėje, iš kurios perėmė daug pasiekimų.
Nuo maždaug VIII a. miestas ėmė vystytis ypač sparčiai, ir tapo svarbiausiu meno ir kultūros centru visame Benino civilizacijos regione. Apie X a. ji tapo tikru miestu, jos keliai buvo išgrįsti, taigi, taip prasidėjo jos „grįstasis“ laikotarpis.
Ifės apogėjus
Apie XII a. Ifės menas pasiekė viršūnę. Buvo gaminamos ypač puikios bronzinės galvos, terakotos skulptūros, pasižyminčios aukšto lygio meniškumu ir realizmo tendencijomis, kurios gerokai aplenkė to meto Europą.
Kažkur laikotarpyje tarp XI ir XV a. Ifėje valdė legendinis valdovas Oduduva, pradėjęs valdovų dinastiją. Daug mokslininkų teigia, kad jis buvo ateivis iš tolimos šiaurės (musulmonai palaiko legendą, kad jis buvo kilęs iš Mekos). Oduduvos palikuonys (sūnūs arba anūkai) yra laikomi kitų svarbiausių Benino civilizacijos valstybių (Ojo, Benino, Ketu, Ovo, Ilos, Sabe, Popo) įkūrėjais. Iš ifės save kildina visos jorubų subgrupės, kurios apie XV a. migravo įvairiomis kryptimis.
Sumenkimas
Nuo XV a. Ifės meninė ir politinė jėga sumenko. Ją nustelbė Benino karalystė, Ovas, Idžebu. Tačiau valstybė visuomet išliko Benino civilizacijos religinis centras.
Karaliaučiaus apygarda
Karaliaučiaus apygarda, Karaliaučiaus administracinė sritis  – 1818–1871 m. (formaliai nuo 1808 m. gruodžio 16 d.) Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho administracinis teritorinis vienetas. Centras – Karaliaučius.
Istorija
thumb|left|200px|Rytų Prūsijos provincija iki 1905 m.: vakarinė dalis – Karaliaučiaus apygarda, rytinė dalis – [[Gumbinės apygarda]] Sudaryta per 1815–1818 m. reformą po Vienos kongreso vietoje Rytų Prūsijos departamento. Apygardą administravo Karaliaučiaus karo ir domenų rūmai, buvo pavaldi Berlyno generalinei direktorijai. Karaliaučiaus ir Gumbinės apygarda apėmė visą Senovės Prūsos teritoriją nuo Klaipėdos iki Vyslos.
1816 m. rugsėjo 1 d. prie Karaliaučiaus apygardos prijungta Klaipėdos apskritis, buvusi Lietuvos departamente – taip Karaliaučiaus apygardoje buvo sujungti Klaipėdos ir Karaliaučiaus uostai. Kaip kompensacija iš buvusio Rytų Prūsijos departamento sudarant Karaliaučiaus apygardą Gumbinės apygardai buvo priskirtos 13 lietuviškų parapijų dalys. 1818 m. Karaliaučiaus apygardos plotas buvo 23 000 km².
Bažnyčios ir mokyklos
1818 m. evangelikų liuteronų bažnyčių bei maldos namų miestuose buvo 65, jose dirbo 91 dvasininkas, kaimuose buvo 211 bažnyčių su 159 dvasininkais. Evangelikų reformatų bažnyčių bei maldos namų miestuose buvo 5, jose dirbo 7 dvasininkai ir kaimuose 3 su savo dvasininkais. Katalikų bažnyčių miestuose buvo 25, dirbo 59 dvasininkai, kaimuose – 104 su 12 dvasininkų. Menonitų susirinkimų namų mieste buvo l, sinagogų (tik miestuose) – 15. Apygardoje veikė 4 gimnazijos, 2 mokytojų seminarijos, 48 miesto mokyklos, 197 pradžios mokyklos 112 kaimų ir 85 miestų bei miestelių.
1848 m. apygardoje buvo 455 bažnyčios bei 1 maldos namai, 1549 mokyklos. Veikė 268 evangelikų liuteronų, 8 evangelikų reformatų ir 81 katalikų parapija.
Apskritys
Nuo 1815 m. Karaliaučiaus apygardai buvo priskirta 20 savivaldžių apskričių (Landkreis), turėjusių savo landratus:
Gyventojai
Apygardoje 1818 m. buvo 59 valsčiai su 163 palivarkais ir 1652 valstiečių laukininkų kaimais, iš viso apie 37 000 sodybų. Bajorų žemėse buvo 757 kaimai su 21 000 sodybų. 1818 m. apygardoje gyveno 565 000 žmonės, iš jų 446 000 evangelikai, 116 000 katalikai, 2250 žydai (daugiausia Karaliaučiuje), 462 menonitai.
1848 m. surašymo duomenimis, gyveno 838 000 civilių gyventojų, iš jų 664 000 vokiečių, 133 000 lenkų ir 41 000 lietuvių. 1848 m. apygardoje gyveno 661 875 evangelikai, 171 000 katalikų (daugiausia lenkai) ir 5125 žydai. 1848 m. apygardoje buvo 48 miestai su 203 000 civilių gyventojų ir 5513 kaimų, palivarkų bei vienkiemių su 635 000 gyventojų.
1858 m. apygardoje buvo 929 841 gyventojų, iš jų 3324 lietuviai.
Zoliškiai
Zoliškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 2 km iki Žygaičių. Atidarytas pirmasis Lietuvoje naminių gyvūnų krematoriumas.
Komodoras (Karališkasis laivynas)
Komodoras – D. Britanijos Karališkojo laivyno karininko laipsnis, aukštesnis už kapitono, žemesnis už kontradmirolo  laipsnį. NATO rangų kodas OF-6. Ekvivalentiškas armijos brigadininko laipsniui. Atitinka Lietuvos laivyno flotilės admirolo laipsnį.
Skiriamieji ženklai
Dabartiniai laivyno komodorų skiriamieji ženklai yra rankovės antsiuvai ties rankogaliu – 45 mm pločio auksinio galiono antsiuvas aplink rankovę ir auksinis 45 mm skersmens žiedas iš 13 mm pločio galiono.
Istorija
Dabartinių komodorų dabartiniai skiriamieji ženklai yra buvę antros klasės komodoro skiriamieji ženklai. Komodoro laipsnis kaip karinis laipsnis Karališkajame laivyne egzistuoja nuo 1997 m. Iki tol tai buvo pareigybė, į kurią skirdavo vyresniuosius kapitonus. Pavyzdžiui, vyriausias eskadrinių minininkų vadas laivyne galėjo turėti titulą  ), o vyriausias povandeninių laivų  vadas galėjo turėti analogišką titulą . Abiem atvejais šis titulas žymėdavo pareigybę, bet ne laipsnį.
Medūzos
Medūzos (Medusozoa) – duobagyvių (Cnidaria) potipis, kurį sudaro gan stambūs, želiški gyvūnai, gyvenantys jūrose ir vandenynuose.
Biologija
miniatiūra|Medūzos anatomija|lang=lt|kairėje|350px Tai jūriniai pavieniai, sėslūs ar pelaginiai (plaukiojantys vandens sluoksnyje) organizmai. Kūnas keturspindulinės simetrijos, dubenėlio arba įdubusio disko formos, kurį sudaro storas drebučių sluoksnis, esantis tarp dviejų ląstelių sluoksnių.
Medūzos – vienos stambiausių planktono gyventojų. Jų kūnas gali būti daugiau kaip 2 m skersmens, sverti iki 300 kg, o čiuopikliai gali siekti keletą metrų. Tik kelių rūšių medūzos prisitvirtina prie dumblių, o kai kurios nemažą gyvenimo dalį praleidžia jūros dugne. Nors medūzos gali plaukti sutraukdamos savo raumenis, joms sunku judėti net prieš silpną srovę, todėl neretai išmetamos į paplūdimius audrų metu.
Dauguma jų mėsėdės ir gaudo grobį savo čiuopikliais. Varpo (skėčio) pakraštyje yra 4 ar 8 pakitę į jutimo organus čiuopikliai – ropalijos. Medūzų čiuopikliuose yra daugybė dilginančiųjų ląstelių, kurių dirginimui jautrūs ne tik žmonės, bet ir stambūs gyvūnai. Ypač stiprūs pačios didžiausios pasaulyje (apie 2,5 m skersmens) skiautaburnės medūzos nudilginimai. Burna yra apatinės dalies centre, o čiuopikliai karo pakraščio apačioje. Maistas iš burnos pro ryklę patenka į entoderminės kilmės ovalų skrandį, pertvaromis padalintą į 4 dalis. Pertvarų pakraščiuose išsidėstę mezenteriniai siūlai, gausiai nusėti liaukinėmis ląstelėmis (virškinimo funkcija). Nuo skrandžio išsidėstę radialiniai kanalai, susijungę kūno pakraščiais einančiu žiediniu kanalu (gastrovaskuliarinė sistema).
Dauguma medūzų – skirtalytės. Būdingas išorinis apvaisinimas. Iš apvaisintų kiaušinėlių išsivysto planulė. Praėjus tam tikram vystymosi ciklui, iš planulės pumpuravimosi būdu susidaro daug naujų lytinės kartos atstovų – medūzų.
Šių gyvūnų gyvenimo ciklas sudėtingas. Jie pradeda gyvenimą kaip maži jūros dugne gyvenantys polipai. Polipo stadija dažniausiai redukuota. Nervinės ląstelės sudaro susikaupimus – mazgelinius ganglijus. Iš kiekvieno polipo pumpurų atsiranda daugybė mažų laisvai plaukiojančių medūzų, kurios vėliau atsiskiria, tampa lytiškai besidauginančiais suaugėliais ir pradeda savarankišką gyvenimą.
Sistematika
Yra ~3200 medūzų rūšių. Medūzų potipis skirstomas į šias klases:
Medusozoa
Friedrich Adler
Fridrichas Adleris (, 1879 liepos 9 d. Vienoje – 1960 m. sausio 2 d. Ciuriche), – fizikas teoretikas, žurnalistas, Austrijos politinis veikėjas, subjektyviojo idealizmo šalininkas. Viktoro Adlerio sūnus.
Biografija
1903 m. baigė fizikos, matematikos ir chemijos studijas Ciūricho universitete. 1903–1905 m. Ciūricho universiteto, 1905–1907 m. Vokiečių muziejaus Miunchene mokslinis darbuotojas, 1907–1911 m. Ciūricho universiteto Teorinės fizikos katedros privatdocentas, profesorius.
1897 m. Šveicarijoje įstojo į Rytų Reino socialdemokratų organizaciją, „Volksrecht“ žurnalistas, 1910 m. – redaktorius. 1911–1916 m. Austrijos socialdemokratų partijos sekretorius, priklausė centristinei „kairiųjų marksistų“ frakcijai, už pasisakymus prieš karo kreditus, pašalintas iš partijos sekretorių. 1911–1934 teorinio žurnalo „Kampf“ redaktorius, vėliau – leidėjas.
1916 m. spalio 21 d. nušovė Austrijos ministrą pirmininką Štuergką, už tai nuteistas mirties bausme, kuri pakeista 18 m. kalėjimu. 1918 m. amnestuotas. 1920–1923 m. Austrijos Nacionalinio susirinkimo narys. 1922 m. 2 ½ Internacionalo steigėjas. 1923–1940 m. Socialistų Darbininkų Internacionalo VK sekretorius, 1925–1940 m. Generalinis sekretorius. 1935 m. siūlė suvienyti Darbininkų Internacionalą ir Kominterną. 1940 m. emigravo į JAV, nuo 1946 m. vėl gyveno Ciūriche.
Nuorodos
Biografija vokiečių k.
Panopėja
Graikų mitologijoje Panopėja – Nereidė, Nerėjo ir Doridės dukra.
Jos vardu pavadintas asteroidas Panopėja.
Panope
Loose: The Concert
„Loose: The Concert“ yra pirmasis Kanados pop atlikėjos Nelly Furtado gyvo pasirodymų DVD. „Loose: The Concert“ buvo pirmą kartą išleistas per „Festival Mushroom“ ir „Warner Bros.“ įrašų kompanijas 2007 m. lapkritį. DVD turinys sudarytas daugiausiai iš Nelly trečiojo studijinio albumo „Loose“ singlų, nuo pirmojo „Promiscuous“ iki paskutinio „Do It“, bei visų pagrindinių hitų iš ankstesnių Furtado studijinių albumų „Whoa, Nelly!“ ir „Folklore“, tokių kaip „I'm like a Bird“, „Turn Off the Light“, „Força“ ir „Powerless (Say What You Want)“. DVD dar žinomas kaip „Loose Live“. Šis DVD rodo daugiausiai pasirodymą Toronte per Furtado koncertinį turą Get Loose Tour. Gyvo pasirodymo CD buvo išleistas kartu su DVD.
Istorija
Nelly Furtado išleido savo pirmąjį gyvo pasirodymų CD/DVD po trečiojo albumo „Loose“ didžiulės sėkmės, buvo parduota 7 milijonai albumo kopijų bei tapo auksiniu ar platininiu net 31 šalyse. Šio DVD režisieriai yra Raphael Ouellet su Aaron A kuris kartu yra garso inžinierius. Taip pat yra trys „Loose“ Mini DVD versijos CD albumas, DVD albumas ir DVD+CD. Albumui buvo sukurta oficiali internetinė svetainė, skirta Vokietijai. DVD yra filmuota medžiaga iš užkulisių. CD diske yra Furtado pasirodymai iš Niujorko ir Oklando.
Turinio apibūdinimas
Dauguma klipų iš DVD pirmiau pasirodė YouTube, Amazon.com ir kitose svetainėse. Vokietijai skirta DVD reklaminėje svetainėje pasirodė šeši klipai: „Try“, „In God's Hands“, „All Good Things (Come to an End)“, „Maneater“, „Say It Right“ ir klipai iš užkulisių.
Ema Mikulėnaitė
Ema Mikulėnaitė (Emilė Mikulėnaitė, 1935 m. lapkričio 29 d. d. Musteikiai, Tauragnų valsčius) – Lietuvos rašytoja.
Kapinė lapė
Kãpinė lapė (Vulpes chama) – šuninių (Canidae) šeimos žinduolis, paplitęs Pietų Afrikoje: Namibijoje, Pietų Afrikos Respublikoje, Botsvanoje, Lesote. Gyvena dykumose, pusdykumėse, sausringose savanose.
Ema Mikulėnaitė
Biografija
1950 m. baigė Tauragnų progimnaziją, 1954 m. Švenčionių pedagoginę mokyklą. 1961 m. baigė Vilniaus universiteto istorijos ir filologijos fakultetą.
Kapinė lapė
300px|thumb|left|Lapiukai [[Etošos nacionalinis parkas|Etošos nacionaliniame parke.]]
Ema Mikulėnaitė
Biografija
1954–1956 m. Skaudvilės rajono Rutkiškių septynmetės mokyklos mokytoja. 1962–1964 m. Valstybinės politinės ir mokslinės literatūros leidyklos, (vėliau leidykla „Mintis“) korektorė, Mažosios lietuviškosios tarybinės enciklopedijos redakcijos korektorė, 1964–1966 m. Vilniaus universiteto filosofijos katedros vyresn. laborantė, 1966–1971 m. žurnalo „Kultūros barai“ teatro skyriaus redaktorė, 1973–1974 m. ir 1975–1977 m. Lietuvos SSR kultūros ministerijos Meno reikalų valdybos repertuarinės-redakcinės kolegijos narė.
Nuo 1973 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė.
Kūryba
Kūrybą pradėjo skelbti 1962 m. Parašė jausmingų novelių, atspindinčių jaunos herojės nuotaikas ir psichologijos būseną. Apysakoje „Ona“ vyrauja santūrus, poetiškai glaustas pasakojimas apie Aukštaitijos kaimą, atskleidžiamas bendraamžės moters likimas. Romane „Pora savaičių“ vaizduojamas vidinę krizę išgyvenantis mokslininkas. Vėlyvosiose novelėse gausu atsiminimų leitmotyvų, aprašoma poetiška tėviškės aplinka, paauglystės polėkiai, šiurkščios buities detalės perteikiamos užuominomis, asociacijas keliančiomis metaforomis. Parašė dorinės problematikos pjesių, inscenizacijų.
Iš rusų, lenkų, prancūzų kalbų išvertė pjesių.
Galatėja
Graikų mitologijoje Galatėja – nereidė, Nerėjo ir Doridės dukra. Pagal retesnę versiją sirena.
Galatėją buvo įsimylėjęs kiklopas Polifemas. Kai Galatėja vietoje Polifemo pasirinko Akidą, Sicilijos mirtingąjį, pavydusis Polifemas užmušė jį dideliu akmeniu. Pagal Ovidijaus „Metamorfozėse“ aprašytą versiją, Galatėja – Pigmaliono sukurta statula, vėliau paversta nimfa.
Sauronas
Sáuronas (Sauron, Quenya), Gortauras (Gorthaur, Sindarin; abu vardai reiškia „nekenčiamąjį“, „tą, kuriuo bjaurimasi“) – vienas pagrindinių Dž. R. R. Tolkino knygos „Žiedų valdovas“ personažų, taip pat veikiantis ir Tolkino „Silmarillion“ (Morgoto parankinis) bei „Hobite“ (Necromancer – Nekromantas).
Pirmasis amžius
Nors Sauronas paprastai žinomas kaip pagrindinis neigiamas „Žiedų valdovo“ veikėjas, apie jį nemažai kalbama knygoje „Silmarillion“, kurioje pasakojama ankstyvoji Tolkino pasaulio Ardos istorija. Sauronas buvo maja (arba „majas“, „majaras“; Q. vns. maia, dgs. maiar), – kiek žemesnio rango nei valos (valai, valarai; Q. vns. vala, dgs. valar) padermė. Valos ir majos buvo pirmieji pasaulio kūrėjo Ilūvataro tvariniai, tai jų pastangomis buvo suformuota Visata ir Arda – „Žemė“. Tik vėliau Ardoje prabudo kiti Ilūvataro vaikai – elfai ir žmonės. Sauronas buvo vieno galingiausių valų – kalvio Aulės padėjėjas, tačiau vėliau jį savo pusėn patraukė Melkoras (vėliau – Morgotas) – Tamsai, blogiui, destrukcijai atstovaujantis vala.
Pirmajame Amžiuje noldų (noldorų) giminės elfai (Q. vns. noldo, dgs. noldor) palieka Valinoro karaliją ir, vydamiesi silmarilius pagrobusį Morgotą, nukeliauja į Viduržemės regioną Belerijandą. Elfų kare su Morgotu Sauronas iškyla kaip stipriausias jo karo vadas (vadinamas Morgoto leitenantu). Sindų kalba jis vadinamas Gortauru Žiauriuoju. Sauronui žiaurumu prilygo nebent balrogų vyriausiasis Gotmogas. Tais laikais Sauronas buvo iliuzijų meistras ir kailiamainys: jo tarnai buvo vampyrai (svarbiausia jų – Turingvetilė), vilkolakiai (jų garsiausias – Draugluinas).
Sauronas užkariavo elfų nuo seno apgyvendintą salą Tol Sirijoną („Sirijono salą“) ir pervadino ją Tol-in-Gaurotu („Vilkolakių sala“). Vėliau į Tol Sirijoną sugrįžta ankstesnis salos valdovas, Nargotrondo valstybės karalius Finrodas Felagundas, lydimas žmogaus Bereno. Finrodas pralaimi kovą su Sauronu, tačiau Berenui ir kitiems kaliniams iš požemių išsigelbėti padeda jo mylimoji elfė Lūtijena ir šuva Huanas.
Po Įniršio karo, kuriuo užsibaigė Pirmasis Amžius, valos ištremia Morgotą už pasaulio ribų. Sauronas atgailauja, tačiau, greičiausiai, tik iš baimės, kad jį ištiks jo valdovo likimas. Tačiau kai valos pareikalauja, kad Sauronas grįžtų į Valinorą, šis pasprunka ir pasislepia Viduržemėje.
Antrasis Amžius
Antrajame Amžiuje, beveik ištisą tūkstantmetį praleidęs besislapstydamas, Sauronas pasirodo vėl, šį kartą pasivadinęs „Anataru“ (Annatar, „Dovanojančiuoju“, „Dovanų valdovu“) ir susikūręs labai gražų išorinį pavidalą. Jis netrunka užmegzti draugiškus ryšius su didžiaisiais to meto elfų kalviais iš Eregiono ir ima su jais dalytis savo paslaptimis. Kai kurie elfai, ypač Galadrijelė ir Gil-Galadas, nepatikėjo Saurono atsivertimu, tačiau Eregijono elfai nepaiso jų perspėjimų.
Padedami Saurono-Anataro, elfų kalviai nukaldina Galios Žiedus, jų savininkams gali suteikiančius ypatingų galių. Slapta nuo elfų Sauronas Mordore, Lemties kalne (Orodruine) nukaldina Vienatinį Žiedą, kuriam buvo skirta valdyti visus kitus žiedus. Tik trys elfų žiedai (Narya, Nenya, Vilya) buvo nukaldinti Sauronui nedalyvaujant, taigi jie nepavaldūs Vienatiniam Žiedui. Į Žiedą Sauronas įliejo savo paties galios, kas reiškė, jog šias galėjo perimti ir panaudoti savo tikslais bet kas, kas buvo pakankamai stiprus atsispirti Žiedo traukai ir galėjo jį įvaldyti pats. Jei Vienatinis Žiedas būtų buvęs sunaikintas, Sauronas būtų nusilpęs taip, kad niekada nebegalėtų įgyti fizinio kūno.
Po ilgo ir sudėtingo karo elfai galų gale sulaukia pagalbos iš Nūmenoro valdovo Tar-Minastiro ir įveikia Saurono kariuomenę. Pats Sauronas pasitraukia į Mordorą, čia ima statytis Barad-dūro tvirtovę ir Juoduosius Mordoro vartus. Žiedų Septynetą Sauronas atiduoda dvarfų karaliams, Devynetą – žmonėms. Dvarfai pasirodo esantys atsparūs Galios Žiedams ir nepaklūsta Tamsos Valdovo valiai (nors ir neišvengia neigiamo žiedų poveikio). Žmonių karaliai buvo per silpni, kad atsispirtų, ir galiausiai virto svarbiausiais Saurono parankiniais – nazgūlais. Sauronas ima telkti išsiblaškiusius savo buvusio valdovo Morgoto tarnus – orkus, trolius. Dalis žmonių, gyvenančių Rytuose ir Pietuose, taip pat tampa Saurono armijos dalimi, atsiranda net Tamsos Valdovo kultų. Sauronas pasivadina Viduržemės valdovu ir žmonių karaliumi.
Matydamas padėtį blogėjant, didžiulę armiją į Viduržemę atplukdo Nūmenoro karalius Ar-Farazonas. Saurono kariai, išvydę nūmenorėnų galią, sprunka, užuot kovoję, o Sauronas pasiduoda Ar-Farazonui ir kaip kalinys nugabenamas į Nūmenorą (Žiedas lieka Mordore). Greitai paaiškėja, kad pasiduodamas Sauronas turėjo savų tikslų: jis ima kontroliuoti Ar-Farazoną, jam patarinėti, Nūmenore jo pastangomis išplinta Melkoro kultas. Sauronas įkalba Ar-Farazoną užimti Valinorą, argumentuodamas, kad šitaip karalius pasieksiąs nemirtingumą. Ar-Farazonas surenka milžinišką laivyną ir nuplaukia į valų žemes, šitaip pažeisdamas kadaise Ilūvataro duotą priesaką nūmenorėnams niekada nepklaukti į Vakarus. Ilūvataras įsikiša, sunaikina didįjį laivyną ir paskandina Nūmenoro salą. Sauronas lieka gyvas ir grįžta į Mordorą, nors jo fizinis kūnas pražūva. Keletas Nūmenoro kilmingųjų, likusių ištikimų Ilūvataro draudimui, sugeba pasprukti ir pasislėpti Viduržemėje. Čia jie įkuria Gondoro ir Arnoro karalystes.
Susigrąžinęs Vienatinį Žiedą, Sauronas vėl įgyja fizinį kūną ir ima burti karines pajėgas. Tačiau dėl savo nelabų darbų jis jau nebegalėjo susikurti anksčiau turėto angeliškai gražaus pavidalo.
Gondoro, Arnoro, elfų karalysčių kariuomenės su Elendiliu ir elfu Gil-galadu priešakyje („Paskutinioji Sąjunga“) imasi ryžtingos kovos su Sauronu. Po septynerius metus trukusios Barad-dūro apsupties Sauronas išveda savo kariuomenę lemtingam mūšiui. Gil-galadas, Elendilis žūva, tačiau Elendilio sūnus Isilduras nukerta Sauronui pirštą, ant kurio šis mūvėjo Vienatinį Žiedą. Sauronas vėl praranda fizinį pavidalą. Isilduras atsisako sunaikinti Vienatinį Žiedą ir taip baigti kovą su Sauronu, vėliau jis žūva, o Žiedas pradingsta beveik trims tūkstančiams metų.
Trečiasis Amžius
Trečiojo Amžiaus pradžioje Sauronas įsikuria Žaliosios Girios pakraštyje esančioje Dol Gulduro tvirtovėje. Tuo metu Viduržemės gyventojai dar neatpažįsta jau mitu tapusio Saurono ir Dol Gulduro gyventoją vadina Nekromantu (šiuo vardu jis minimas romane „Hobitas“). Nujausdamas kažką negero (Žalioji giria tuo metu buvo tiek pakitusi, kad buvo pervadinta Gūdžiagire – Mirkwood), į Dol Guldurą keliauja Gendalfas Pilkasis. Slapta apsilankęs tvirtovėje, jis įsitikina, kad „Nekromantas“ – tai Sauronas. Gendalfo įspėta Baltoji Taryba, sudaryta iš Penkių Išminčių ir stipriausių elfų valdovų, nusprendžia dar nesustiprėjusį Sauroną išvyti iš jo naujosios tvirtovės. Sauronas, jausdamas, jog dar yra neatgavęs savo pirmykščių galių, atsitraukia į Mordorą. Pamažu Sauronas atgauna savo galias, visa matanti Saurono Akis tampa prievartos ir baimės simboliu. Mordore Sauronas atstato prieš beveik tris tūkstančius metų vykusio karo metu apgriautą Barad-Dūro Bokštą, ir Viduržemės gyventojų nuogąstavimai apie Tamsos Valdovo sugrįžimą pasitvirtina. Ruošdamasis lemtingam karui su žmonėmis ir elfais, Sauronas buria milžiniškas orkų bei ištikimų jam žmonių iš Rytų ir Pietų kraštų pajėgas.
Antrojoje „Žiedų valdovo“ dalyje pasakojama apie Rohano užpuolimą (jam vadovauja Sarumanas, neva patartas Saurono). Rohano kariuomenė su entų pagalba įveikia Sarumaną. Vienas iš palantyrų (Q. „toli matantis“, t. y. „regėjimo akmuo“), buvęs Orthanko bokšte, pakliūna į Žiedo draugijos rankas. Isilduro, kadaise nukirtusio Sauronui pirštą, ainis Aragornas pasinaudoja palantyru ir mintimis kalbasi su Sauronu. Šitaip Saurono dėmesys nukreipiamas nuo Frodo, tuo metu artėjančio Mordoro link, o pats Tamsos Valdovas nusprendžia, kad Aragornas turi Žiedą ir pasiunčia armiją į Gondoro sostinę Minas Tiritą, kur keliauja Aragornas.
Mūšį dėl Minas Tirito Saurono priešai su dideliais nuostoliais laimi, tačiau visiems aišku, kad Saurono pajėgos nuo to nė kiek nesumenkėjo. Svarbiausia neleisti jam rasti Vienatinio Žiedo. Todėl Gendalfo ir Aragorno vadovaujami jungtinės Rohano ir Gondoro kariuomenės likučiai žygiuoja link Juodųjų Mordoro Vartų, kad atitrauktų Saurono dėmesį. Visas savo pajėgas sutelkęs ten, Sauronas nepastebi, kad Frodas – jau Lemties Kalne. Jis paskutinę akimirką pasiduoda Žiedo valiai ir nusprendžia jį pasilikti sau. Pajutęs suaktyvėjusį Žiedą, Sauronas kalno link nusiunčia nazgūlus, tačiau viską užbaigia Golumas: visą laiką sekęs Frodą ir jo bendražygį, jis pagaliau šoka ant Frodo, nukanda jam pirštą su Žiedu ir krenta į kunkuliuojančią lavą.
Sunaikinus Vienatinį Žiedą, buvo galutinai sunaikinta Saurono galia, jis niekada nebegalėjo atgauti fizinio pavidalo. Griuvo ir Barad-dūro bokštas.
Vardai
Vardas „Sauronas“ (ankstesnė forma Þauron) yra kilęs iš Tolkino sukurtos kalbos kvenjos būdvardžio „saura“, reiškiančio „nekenčiamą“, taigi Saurono vardas reiškia „Neapkenčiamiausią iš Neapkenčiamiausiųjų“. Sindų kalba Sauronas dar vadinamas Gortauru (Gorthaur). Išvertus tai skambėtų kaip „Baimė Neapkenčiamiausiajam“. Taip pat jis retkarčiais vadinamas Bevardžiu Priešu. Dūnadanai (Isilduro palikuonys) jį dar vadino Sauronu Apgaviku, prisimindami istoriją su slapta nukaldintu Galios Žiedu bei įvykiais Nūmenore.
Neretai Sauronas pavadinamas ir Tamsiuoju Mordoro Valdovu arba Žiedų Valdovu. Tiesa, šie epitetai „Žiedų Valdovo“ trilogijoje panaudoti tik keletą kartų. Kiti epitetai: Išdavysčių Meistras, Tamsos Valdovas, Tamsos Galia, Barad-Dūro Valdovas, Liepsnojančioji Akis, bei Kerėtoju. Pirmajame Amžiuje Sauronas neretai buvo vadinamas Tol – in-Gauroto Vilkolakių Valdovu. Antrajame Amžiuje Sauronas elfams jis prisistatė kaip Anataras. Trečiajame Amžiuje, kol nebuvo išsiaiškinta jo tikroji tapatybė, kurį laiką buvo vadinamas Dol Gulduro Nekromantu.
Išvaizda
Remiantis „Silmarillion“, Sauronas galėjo keisti savo išvaizdą į ką panorėjęs. Iš pradžių jo pavidalo būta gražaus, tačiau prisijungęs prie Morgoto, Sauronas pasikeičia ir atrodo kaip didžiulis, siaubą keliantis šešėlis. Kovos su šuva Huanu scenoje Sauronas pasiverčia į didžiausią kada nors Viduržemėje matytą vilkolakį, o bandydamas sprukti – į keletą kitų pavidalų. Dar keletą kartų Sauronas įgauna savo pirmykštę gražią išvaizdą – Pirmojo Amžiaus pabaigoje bandydamas apgauti Eonvę, Antrajame Amžiuje – pasirodydamas Eregijono Elfams bei gundydamas Nūmenoro žmones pulti Valinorą.
Kaip ir Morgotas, Sauronas galią keisti pavidalus vėliau praranda. Po nepavykusios nūmenorėnų invazijos į Valinorą ir įsikišus Ilūvatarui, Saurono fizinis kūnas galutinai sunaikinamas. Laikui bėgant, Sauronas vėl sugeba tai padaryti, tiesa, įgauti pirmykštę gražią išvaizdą jam jau nebepavyksta niekada, todėl Sauronas dažniausiai pasirodo kaip siaubingas, tamsus karys. Tolkinas viename savo laiškų rašė, kad Sauronas išrodo kaip žmogus – „stambesnio sudėjimo, tačiau ne gigantiškas“ (Tolkino Laiškai, Nr. 246).
Juodpetriai
Juodpetriai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, ryčiau kelio, 10 km nuo Tauragės. Šalia kaimo prateka Agluonos upelis. Seniūnaitijos centras. Yra „Šaltinio“ vidurinės mokyklos skyrius. Didelis kolektyvinių sodų kompleksas.
Sauronas
Išvaizda
Isilduras prisimena, kad Saurono ranka buvusi „juoda, tačiau kaitri tarsi ugnis“. Golumas, kurį asmeniškai kankino pats Sauronas, pastarąjį prisimena tik su keturiais pirštais – pirštą, ant kurio buvo Vienatinis Galios Žiedas, nukirto tas pats Isilduras.
Frodas savo kelionės į Mordorą metu Sauroną regi kaip didžiulę, liepsnojančią akį Barad-Dūro Bokšto viršuje. Saurono Akis buvusi geltona, su juoda liepsnų gaubiama įpjova, atstojančia vyzdį. Elfas Legolasas kartą Saurono Akį pavadino „Niekad neužsiveriančiąja“.
Cedrai
Cedrai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietryčius nuo Staviskų, apie 18 km į rytus nuo Kolno ir apie 71 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW648.
Oželiai (Kėdainiai)
Oželiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, į pietvakarius nuo Truskavos, prie keliuko tarp Paežerių ir Vaiškonių.
Istorija
XX a. pr. buvo Oželių palivarkas Šėtos valsčiuje.
TSRS topografiniuose žemėlapiuose dar buvo pažymėta pora sodybų. Dabar – dirbami laukai.
Pienionys
Pienionys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Kavarsko, šalia kelio. Pro kaimą teka Pienia, 1962 m. sudarytas Pienionių tvenkinys. Yra paštas (LT-29027), Pienionių dvaras, senosios kapinaitės. Kaimo vakarinėje dalyje, šalia kaimo kelio yra vietinės reikšmės dailės paminklas – koplytėlė. Ji yra taisyklingo šešiakampio plano, su šešiabriauniu piramidiniu stogeliu. Koplytėlės viduje yra medinis kryžius su Nukryžiuotojo skulptūra. Koplytėlę, pasak vietinių žmonių, XIX a. viduryje pasistatydino dvarininkas Leonas Daumantas-Siesickis. Kavarsko klebono Jono Babono iniciatyva 1987 m. koplytėlė buvo restauruota.
Istorija
Nuo XVI a. pradžios minimas Pienionių dvaras, kuris 1926 m. išparceliuotas. 1916 m. įkurta Pienionių pradinė mokykla, iki 1926 m. veikusi dvaro patalpose, 1973 m. uždaryta. 1950–1963 m. kaime veikė Kavarsko mašinų-traktorių stotis, 1954 m. įkurtas paštas, 1958 m. medicinos punktas.
Kristina Saltanovič
Kristina Saltanovič (g. 1975 m. vasario 20 d. Vilniuje) – Lietuvos ilgų nuotolių ėjikė, olimpietė.
Anksčiau treniravosi su treneriais Vytautu Papu ir Vytautu Barausku. Šiuo metu sportininkę treniruoja Juzefas Romankovas ir Luisas Diasas. Asmeninis Kristinos rekordas 20 km distancijoje yra 1:30:44.
Rezultatai stambiausiose varžybose
(metai, varžybos, nuotolis, vieta, rezultatas)
Nikas Pirosmanis
Nikas Pirosmanis (gruz. ნიკო ფიროსმანი, lot. Niko Pirosmani,, 1862 m. – 1918 m. gegužės 5 d.) – gruzinų savamokslis dailininkas, primityvistas. Tai viena iš garsiausių Gruzijos asmenybių, žymi pasauliniu mastu, kartu su Šota Rustaveliu ir karaliene Tamara virtusi Gruzijos legenda.
Savo kūryboje Pirosmanis vaizdavo Gruzijos žemdirbių gyvenimo vaizdus: vynuogių rinkėjus, valstiečius, derliaus šventės puotas ir gyvūnus. Darbams būdingas supaprastintas vaizdavimas ir nacionalinis Gruzijos kaimo koloritas. Pirosmanis naudojo savitą techniką – tapė ant storos juodos klijuotės. Technika paremta skurdo ir praktiniais sumetimais – daugelis jo darbų buvo duchmanų iškabos kabojusios atvirai lauke.
Nors Pirosmanis greičiausiai neturėjo jokio supratimo apie Europos dailės modernistinius judėjimus, jo darbai atitiko bendrą laikmečio dvasią ir atliepė tuo pačiu metu Prancūzijoje kūrusio, kito primityvisto, Anri Ruso kūrybą. Šiuo metu Nikas Pirosmanis pripažįstamas kaip vienas unikaliausių dailininkų, kūrusių Modernizmo dailės formavimosi periode, XIX ir XX amžių sandūroje. Pablas Pikasas savo gyvenimo pabaigoje nutapė Niko Pirosmanio portretą. =Biografija =
Jaunystė
thumb|right|240px| „Grūdų kūlimas“ (po 1900) Nikas Pirosmanis (piln. Nikas Pirosmanašvilis) gimė Mirzaani kaime Gruzijos Kachetijos regione. Nors dailininko gimimo metai nėra dokumentuoti, visgi iš paties Niko Pirosmanio liudijimo manoma, kad tai įvyko 1862 m. Gimimo diena nežinoma. Nikas buvo ketvirtas vaikas valstiečių Aslano Pirosmanašvilio ir Tekle Toklikišvili šeimoje. Be jo, šeimoje buvo brolis Georgijus, seserys Mariam ir Peputsė. Kachetijos regionas Gruzijoje garsėjo vynuogininkyste ir Pirosmanio tėvai buvo valstiečiai turėję menką, bet neskurdų ūkį.
Iškart po Niko gimimo šeima persikėlė į Šulaverį, Tifliso apylinkių kaimą, kuriame tėvas Aslanas nusisamdė kaip vynuogyno prižiūrėtojas pas Kalantarovų šeimą. Tačiau netikėtai 1868 m. mirė sūnus Georgijus, bei pats Aslanas 1870 m. Motina mirė greitu laiku, matyt, neatlaikiusi likimo smūgių. Nikas su seserimis liko našlaičiais. Vyresnioji sesuo Mariam ištekėjo, jaunoji Peputsė prisiglaudė gimtinėje pas giminaičius, o Nikas liko su Kalantarovų šeima kaip įnamis, patarnautojas. Mariam, taip pat, greitu laiku mirė (Pirosmanis vėliau įamžins ją iš prisiminimų paveiksle "Moteris su gėlėmis ir skėčiu“). Su Kalantarovais būsimasis dailininkas praleido apie 15 metų. Čia išmoko rašyti, tačiau Kalantarovai niekuomet nesirūpino jo nuosekliu auklėjimu ar mokymu. thumb|left|180px| „Meška mėnesienoje“ (po 1900)
Kalantarovams persikėlus į Tiflisą, Nikas augo namuose pilnuose Kalantarovu giminaičių. Čia jis parodė savo potraukį piešimui ir apie metus dirbo padėjėju dailininko tipografijos dirbtuvėje, tačiau iš jos pabėgo. Kažkuriuo metu jis persikraustė pas Kalantarovų dukrą, tuo metu našlę Elžbietą, kuriai galų gale laišku pasiūlė už jo tekėti. Tai buvo priimta kaip giminės įžeidimas ir Nikas buvo išmestas iš Kalantarovų namų. Tai atsitiko apie 1887-88 m.
Savarankiško gyvenimo keliu
Išėjęs iš Kalantarovų Nikas Pirosmanis turėjo pradėti savarankišką gyvenimą, tačiau, būdamas apie 26-27 metų, neturėjo nei išsimokslinimo, nei kokios profesijos įgūdžių, nei, apskritai, savarankiško gyvenimo patirties. Tuo metu, su gerokai jaunesniu, apie 14 metų turėjusiu kompanionu Gigo Zazašviliu įsteigė dailės studiją Tiflise. Tačiau ši veikla buvo greičiau fantazijos lygmens, abu kompanionai piešė tik mėgėjiškai, neturėjo ryšių Tiflise ir negalėjo konkuruoti su profesionaliais dailininkais. Apie metus trukusią tokią veiklą Nikui galų gale teko nutraukti.
1890 m. Nikas Pirosmanis įsidarbino geležinkelyje vagonų stabdžių derintoju (kalnuotose vietovėse, kylant ir leidžiantis reikėdavo kaskart stabdyti vagonus atskirai). Nepanašu, kad Pirosmaniui šis darbas būtų patikęs, jis buvo ne kartą baudžiamas už vėlavimus, ginčus su vyresnybe. Tačiau darbas geležinkelyje leido Pirosmaniui susipažinti su turtingu Gruzijos kraštovaizdžiu. 1894 m. pradžioje jis metė šį darbą ir iš santaupų atidarė maisto prekių, visų pirma pieno, krautuvėlę Tiflise.
thumb|right|180px| „Aktorė Margarita“ (1909) Šis verslas Pirosmaniui sekėsi gana neblogai, tačiau, panašu, greitai pradėjo nusibosti. Krautuvėlės sienas jis visas išpiešė piešiniais, kaip ir sukūrė jai iškabas, bei ilgainiui verslą perdavė kompanionui Dimitrui Agulišviliui. Maždaug apie 1895 m. Nikas Pirosmanis pradėjo reguliariai tapyti, suartėjo su giminaičiais Mirzaanyje, taip pat, daug laiko praleisdavo tvarkydamas sesers Peputsės namus (šiuo metu Niko Pirosmanio memorialinis muziejus Mirzaanyje). Žinoma, kad namo pabaigtuvėms Nikas nutapė 4 paveikslus.
Duchmanų dailininkas
Apie 1900 m. Niko Pirosmanio santykiai su giminaičiais nutrūko, kaip ir Dimitro Agulišvilio verslas jo jau nebedomino. Pastarasis dar išmokėdavo Nikui po 1 rublį kas mėnesį kaip buvusiam dalininkui. Nikas tuo metu pradėjo suktis tose Tifliso vietose, kuriose renkasi įvairūs žmonės, kaip geležinkelio stotis ir priestoties užeigos. Tuo metu Pirosmanis, žinoma, kad gerdavo nemažai. Šiose vietose Pirosmanis galėjo stebėti įvairiausios kultūros ir padėties Gruzijos gyventojus.
Šiam laikotarpiui priklauso ir Pirosmanio meilė aktorei Margaritai. Kas buvo Margarita, nežinoma. Panašu, kad ji buvo keliaujančio prancūzų kafešantano trupės aktorė, atvykusi į Tiflisą apie 1905 metus. Nikas Pirosmanis ją esą be galo įsimylėjo (vėliau nupieš Margaritos portretą). Pirosmanio romanas su Margarita truko apie metus laiko ir leido vėliau sukurti keletą legendų, iš kurių žinomiausia yra toji, sukurta V. Šklovskio, apie milijoną raudonų rožių. Esą dailininkas, sužinojęs, kad Margarita palieka Tiflisą, pardavė savo parduotuvėlę ir už visus gautus pinigus nupirko daugybę rožių, kuriomis nuklojo namo, kuriame gyveno Margarita, išeinantį keliuką. Iš tikro būsimą dailininko skurdą greičiau paaiškina jo nepraktiškumas, pasidavimas giminaičių vilionėms.
thumb|left|220px| „Gaidys, višta ir viščiukai“ (apie 1917) Nikas Pirosmanis apsigyveno netoli Tifliso geležinkelio stoties. Paprastai laiką leisdavo slampinėdamas po miestą ir duchmanuose – gruzinų užeigose, kuriose lankydavosi prastuomenė, valstiečiai, susitikdavo įvairiais reikalais i Tiflisą atvykę komersantai. Pagrindiniais jo užsakovais tapo duchmanų savininkai. Jiems Pirosmanis tapydavo užeigų iškabas ir vaizdus interjerui už menką atlygį, dažniausiai tik už maistą ir vyną. Ilgainiui Pirosmanis tiek nuskurdo, kad duchmanų savininkai už tapybą leisdavo jam nakvoti pas juos bei netgi kviesdavosi pas save kaip užeigos įdomybę.
Ryšiai su dailininkų bendruomene ir mirtis
Nors Pirosmanis buvo gerai žinomas duchmanų lankytojams, tačiau ne kultūrinei Gruzijos visuomenei ir nepanašu, kad Nikas būtų ieškojęs ryšių su ja. Pirosmanio „atradimo“ garbė teko broliams Ilja ir Kirilui Zdanevičiams. Šie buvo dailininkai futuristai iš Maskvos, turėję gruziniškų giminės šaknų. 1912 m. keliaudami po Kaukazą, vienoje Tifliso užeigų jie pamatė Pirosmanio kūrinių ir jais susidomėjo. Zdanevičiai priklausė tai modernistinei dailės krypčiai, kuri teigė, kad liaudiškame paprastume reikia ieškoti tikrojo meno šaknų. Zdanevičiai tuo metu su Pirosmaniu nesusitiko, tačiau davė apie jį žinoti draugams Maskvoje, Sankt Peterburge ir Paryžiuje. thumb|right|180px| „Žirafa“ (po 1900)
1913 m. sausį Ilja Zdanevičius asmeniškai susitiko su Pirosmaniu, greičiausiai papasakojo jam apie modernistinės dailės judėjimus, užsakė savo portretą ir pasiūlė eksponuoti darbus parodoje Maskvoje. Taip Pirosmanis įžengė į oficialų dailės pasaulį, kovo mėnesį keturi jo darbai buvo parodyti futuristų parodoje „Taikinys“ Maskvoje. Sunku pasakyti, ar Ilja pamatė Pirosmanyje didį menininką, ar tik liaudiškos primityvios kūrybos įdomybę, tačiau greičiausiai Pirosmanio kūrybos originalumas neturėjo kelti abejonių. Tais pačiais metais pirmąkart Nikas buvo paminėtas ir Gruzijos spaudoje, laikraštyje „Temi“. Tačiau prasidėjo Pirmas pasaulinis karas ir daug kam Pirosmanis nebebuvo pirmos reikšmės rūpestis.
Tačiau tuo metu beveik kaip ir nebuvo kas padėtų dailininkui materialiai. 1917 m. Ladas Gudiašvilis lankėsi pas jį, įteikė Draugijos paramos ir pastebėjo, kad dailininkas atrodo pavargęs ir sergantis. 1918 m. pradžioje Nikas greičiausiai dirbo Vakarų Gruzijoje, o grįžęs į Tiflisą tapo benamiu, maitinamu iš pasigailėjimo ne ką turtingesnių priestoties gyventojų. Dailininkas buvo palaužtos sveikatos, užmigo draugo batsiuvio dirbtuvės rūsyje ant akmeninių grindų. Po keleto dienų jis buvo rastas labai apsirgęs ir nuvežtas į ligoninę, tačiau jau buvo per vėlu. Nikas Pirosmanis mirė 1918 m. gegužės 5 d. Jo kapo vieta, jeigu jis apskritai buvo palaidotas atskirai, nežinoma. Manoma, kad palaidotas bendrame varguolių kape.
Pirosmanis ir Lietuva
thumb|right|240px| „Sarkis pilsto vyną“ (iki 1918)
Tapybos darbai
Nikas Pirosmanis buvo savamokslis dailininkas. Tiesa yra tai, kad jis, apskritai, nelabai buvo mokytas. Jo darbuose dominuoja liaudiškos scenos. Dažni herojai – kaimo žmonės, gyvūlėliai, kaimiškos puotos. Personažus Pirosmanis vaizduoja su aiškia simpatija, gyvūlėlių akys – žmogiškos, tarsi paties Pirosmanio. Dailininkas neturėjo kažkokių konceptualių paveikslų ar kūrybinių tikslų. Jo tapybos technika buvo spontaniška, jis netaisydavo ir nepertapydavo paveikslų. Neteikė reikšmės tapybai pagal realius modelius, pvz., Ilja Zdanevičiaus portretą sukūrė iš fotografijos. Dauguma veikėjų veidų vaizduojami tik iš priekio arba profilio, gyvūlėlių snukučiai – tipiškai pasukti 3/4 kampu.
Nikas Pirosmanis naudojo tapybos aliejiniais dažais ant klijuotės techniką. Klijuotė toji buvo juoda, stora, naudojama laivuose. Greičiausiai Pirosmanis ją pradėjo naudoti spontaniškai ir pigumo sumetimais. Kita priežastis – jo darbai kabojo kaip duchmanų iškabos atvirai lauke, veikiamos lietaus ir vėjo, o ir pačiuose duchmanuose buvo drėgna ir rūkoma. Dalis klijuotės dailininkas net ir nedengdavo dažais, kita vertus, ant jos jis galėdavo naudoti negrynas, nekokybiškas spalvas.
Didelę Pirosmanio darbų dalį sudaro įvairių puotų vaizdai. Tokius paveikslus užsakinėjo savo įstaigoms duchmanų savininkai. Daugelis Pirosmanio tapytų duchmanų iškabų šiuo metu dingusios. Nors Pirosmanis, kaip dailininkas, gyveno daugiausia Tiflise, tačiau jo darbuose jaučiama meilė kaimui ir nerūpestingų vaikystės dienų ilgesys. Iš tikro jo paveiksluose visiškai nėra urbanistinių ar technokratinių motyvų. Pirosmanis tarsi tapė savo svajonę, kurioje jo laukia su vestuvine gėlių puokšte mylimoji Margarita.
Quentin Tarantino
Kventinas Tarantinas (, pilnas vardas:, g. 1963 m. kovo 27 d. Noksvilyje, Tenesyje, JAV) – amerikiečių kino režisierius, scenaristas, aktorius.
Kino kūryboje laikosi postmodernistinio stiliaus. Tarantino pelnė daugybę kino pramonės apdovanojimų, po du Oskarus ir Auksinius gaublius, tris BAFTA ir vieną Auksinę palmės šakelę. Jis taip pat buvo nominuotas Emmy ir Grammy apdovanojimams.
Biografija
Quentin Tarantino gimė 1963 m. kovo 27 d. šešiolikmetės Connie Tarantino ir dvidešimt vienerių Tony Tarantino šeimoje. Jo motina, kai jam buvo dveji metai, išvyko gyventi į Los Andželą, kur ji sūnų augino viena. Vaikystėje Tarantino daug laiko praleido kino teatruose ir daugiausiai žavėjosi koviniais ir siaubo filmais.
Būdamas 16 metų metė mokyklą, nes norėjo siekti aktoriaus karjeros. Po penkerių metų susirado darbą videotekoje Manhatan Byče. Pamažu Tarantino įsigilino į kino meną ir kartu su savo draugais Roger Avary ir Jerry Martinez parašė pirmuosius scenarijus filmams „My Best Friend’s Birthday“ (1987 m.) ir „The Open Road“.
Po dvejų metų pasirodė Tarantino filmas „Bulvarinis skaitalas“ (Pulp Fiction). Šis filmas laimėjo Palme d'Or, aukščiausiąjį prizą Kanų kino festivalyje.
Sviatoslavas Vakarčukas
Sviatoslavas Vakarčukas (g. 1975 m. gegužės 14 d. Mukačevėje, Ukrainos TSR) – sėkmingiausios ukrainietiškos posovietinės roko muzikos grupės „Okean Elzy“ vokalistas. Nusipelnęs Ukrainos artistas. Fizikos-matematikos mokslų kandidatas.
Quentin Tarantino
Biografija
1995 m. Tarantino suvaidino epizodinį vaidmenį filme „Desperado“ (Desperado) ir tais pačiais metais parašė scenarijų, režisavo bei atliko šokiruojančios asmenybės vaidmenį filme „Keturi kambariai“ (Four Rooms).
Sviatoslavas Vakarčukas
Biografija
Tėvas Ivanas Vakarčukas – fizikas, buvęs Lvovo universiteto rektorius, Ukrainos švietimo ir mokslo ministras. S.Vakarčukas baigė mokyklą sidabro medaliu.
Alamedos apygarda (Kalifornija)
Alamedos apygarda  – Jungtinių Amerikos Valstijų apygarda, esanti Kalifornijoje. Apygarda užima didžiąją Rytų įlankos regiono dalį San Fransisko įlankos teritorijoje. 2000 m. gyventojų surašymo duomenimis, apygardoje gyvena 1 443 741 žmonių. Todėl Alamedos apygarda yra septintoji pagal gyventojų skaičių apygarda Kalifornijoje. Alamedos apygardos būstinė yra įsikūrusi Oklande.
Quentin Tarantino
Biografija
1997 m. režisavo, parašė scenarijų ir įgarsino filmą „Džekė Braun“ (Jackie Brown).
Sviatoslavas Vakarčukas
Biografija
1991–1996 m. studijavo Lvovo universiteto fizikos fakultete. Specializacija – teorinė fizika. Antras aukštasis išsilavinimas – tarptautinė ekonomika. Nuo 1996 m. tame pačiame universitete studijavo aspirantūroje.
Quentin Tarantino
Biografija
2003 m. buvo išleistas Tarantino rytų kovos menų filmas „Nužudyti Bilą: 1 dalis“ (Kill Bill: Vol. 1), kuris išsiskyrė vaizdo ir muzikos efektais. Po metų išėjo šio filmo antroji dalis „Nužudyti Bilą: 2 dalis“ (Kill Bill: Vol. 2).