cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polubiče Dvorskiai
Polubiče Dvorskiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Višnicės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į vakarus nuo Višnicės, apie 30 km į pietus nuo Palenkės Bialos ir apie 68 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1616 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Bresto apskričiai. Per kaimą teka Mulavos upė.
Justiniškės (Riešė)
Justiniškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Ažulaukės.
Šlakabudė
Šlakabudė (Cystoderma) – pievagrybinių (Agaricaceae) šeimos grybų gentis.
Vaisiakūniai smulkūs, kepurėlė ir kotas su smulkiai grūdėto, šlakuoto dangalo liekanomis. Auga tarp samanų, ant žemės, retai ant supuvusios medienos. Grybams būdingas aštrus, nemalonus kvapas. Grybai valgomi, tačiau menkaverčiai.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Apaštalas Simonas Kananietis
Evangelijoje
Evangelijoje apie Apaštalą Simoną Kananietį labai mažai rašoma. Jis minimas apaštalų sąrašuose Evangelijoje pagal Matą (Mt. 10,4), Evangelijoje pagal Morkų (Mk. 3,18), Evangelijoje pagal Luką (Lk. 6,15), taip pat Apaštalų darbuose (Ap. 1,13). Jis vadinamas Simonu Zelotu arba Simonu Kananiečiu, taip atskiriant jį nuo Apaštalo Petro. Jokių kitų duomenų apie šį apaštalą Naujasis testamentas nepateikia.
Pravardė Kananietis, kuri kartais neteisingai suprantamas kaip „iš Kanos miesto“, kilo iš hebrajų kalbos žodžio qan’ana‘ – „uolusis“. Ši apaštalo pravardė galėjo reikšti jo priklausymą politiniam – religiniam zelotų judėjimui – nesutaikomiems kovotojams su romėnų valdymu.
Hagiografija
Apokrifiniuose šaltiniuose teigiama, jog apaštalas Simonas Kananietis pamokslavo Judėjoje, Egipte ir Libijoje. Po Jėzaus Kristaus kartu su Apaštalu Tadu Judu patraukęs pamokslauti Persijoje ir Babilone.
Legendose minimas Apaštalo Simono apsilankymas Britanijoje.
Pagal legendą apaštalas mirė kankinio mirtimi prie Juodosios jūros Kaukaze – buvo gyvas perpjautas pjūklu. Dėl to krikščioniškame mene vaizduojamas su pjūklu.
Kily Álvarez
Davidas Alvaresas Agirė (David Álvarez Aguirre; g. 1984 m. vasario 5 d.), dar žinomas kaip Kily – Pusiaujo Gvinėjos futbolininkas, rungtyniaujantis kairiojo gynėjo arba saugo pozicijoje. Ispanijos trečiosios lygos klubo „UP Langreo“ žaidėjas.
2014 m. Nobelio premijos laureatai
2014 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Peniankai (Andrioniškis)
Peniankai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje. Kaimas ribojasi su Andrioniškio seniūnijos kaimais: Pasmodai, Maželiai, Krepšiagalys, Krivinskai. Kaimo šiaurinėje pusėje prateka kanalizuotas Biebės upelis (dešinysis Šventosios intakas). Kaimu praeina kelias ir kelias į Andrioniškį. Pietryčiuose kaimą nuo Pagojos riboja siaurukas.
Bulvinė saulėgrąža
Bulvinė saulėgrąža arba topinambas (Helianthus tuberosus) – astrinių šeimos augalas (2n = 102). Tai daugiametė 1,5 metrų aukščio žolė. Augalas truputį panašus į saulėgrąžą (ta pati gentis). Stiebas apaugęs plaukeliais, žiedynai geltoni, panašūs į saulėgrąžų graižus (dėl to topinambai dar vadinami bulvinėmis saulėgrąžomis), tik žymiai mažesni. Topinambai kilę iš Šiaurės Amerikos. Dar vadinama Jeruzalės artišoku, nors neturi nieko bendro nei su Jeruzale, nei su artišokais.
Biologiniai ypatumai
Stiebas 1,5-2 m aukščio, viršuje šakotas. Stiebiniai auginiai lengvai įsišaknija. Žiedynai – graižai, kaip saulėgrąžų, graižo „pintinėlė“ tik 1-1,5 cm skersmens. Žydi rugsėjo-spalio mėnesiais, sėklos paprastai nesubręsta ne tik dėl šiltų orų stygiaus, bet ir dėl mejozės sutrikimų. Topinambai kryžmadulkiai.
Po žeme sudaro trumpus stolonus, ant kurių galų formuojasi stiebagumbiai. Gumbų forma gana įvairi, akutės iškilios.
Laukiniai topinambai labai paplitę Šiaurės Amerikoje, mėgsta molingas dirvas, auga pakelėse ir paupiuose.
Auginimas ir panaudojimas
Dabar auginami JAV, Prancūzijoje. Pradžioje topinambus augino kaip maistinius, o XX a. pradžioje ėmė auginti ir kaip pašarinius bei techninius augalus (etanolio ir fruktozės gamybai). Topinambo stiebagumbis vidutiniškai turi 11,7 % inulino, 6,3 % cukraus ir šiek tiek krakmolo.
Veislių nėra daug, iki 1920 m. topinambų selekcija užsiiminėjo tik Prancūzijoje. Topinambai į Europą pateko XVII a. pradžioje, pirmiausia į Prancūziją, vėliau – į Italiją, Nyderlandus, Angliją. Pirmą kartą botaniškai aprašytas 1616 m.
Hibridai
TSRS I. Marčenka (И. Марченко) ir N.Ščibria (Н. Щибря) sukryžmino topinambus su saulėgražomis ir gavo naują rūšį, kurią pavadino „topinsaulėgrąža“ (топинсолнечник = топин-амбур + под-солнечник), kurios 2n = 68. Pirmos kartos hibridai buvo heteroziniai, sudarantys stiebagumbius (susitelkusius mažame tūryje), bet jų žiedai mažai vaisingi. Šių hibridų derlingumas buvo 75-80 t/ha žaliosios masės ir 35-40 t/ha stiebagumbių.
Dovilų herbas
Dovilų herbas – vienas iš Dovilų miestelio ir seniūnijos (Klaipėdos rajonas) heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo žaliame lauke auksinis krikštas.
Simbolika
Žalia spalva simbolizuoja gamtą, laisvę, viltį, auksinė – žmonių dorumą, jų dvasios turtingumą, krikštas – pagarbą senosioms krašto tradicijoms.
Istorija
Dovilų apylinkėse gyventa nuo senų laikų. Tai liudija ir Dovilų piliakalnis, vadinamas Pelutės kalnu. XIII a. Dovilų apylinkes priklausė Livonijos, vėliau kryžiuočių ordinui, Prūsijai. Lietuvai Baltijos pajūrio žemes atgavo tik 1923 m. Tačiau visą laiką šis kraštas išlaikė savo tradicijas, tėvų kalbą, senuosius lietuvininkų papročius. Kraštas garsėja dar ir tuo, kad čia ilgus šimtmečius išsilaikė paprotys ant kapų statyti krikštus. Krikštai - tai mažosios architektūros paminklai. Jie buvo statomi kapo kojūgalyje. Pagonybės laikais krikštai buvo Atgimimo deivės simboliai.
Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2009 m. kovo 23 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1750.
Judita Simonavičienė
Judita Simonavičienė (g. 1973 m. gegužės 16 d., Prienų raj.) – Lietuvos ir Kazlų Rūdos savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1991 m. baigė Veiverių Tomo Žilinsko vidurinę mokyklą, 1991 - 1993 m. mokėsi Kauno kalbų ir vadybos kolegijoje, 1997 m. Vytauto Didžiojo universiteto Humanitariniame fakultetete baigė vokiečių kalbą ir literatūrą, 2006 m. rugsėjis -2007 m. birželis Vilniaus universiteto Filosofijos fakulteto Bendruomenių veiklos organizatoriaus – kaimo plėtros vadybininko kvalifikacijos nenuosekliosios studijos; 2008 m. Mykolo Romerio universiteto Viešojo administravimo fakulteto Savivaldos institucijų administravimo magistrė.
2004 m. Kazlų Rūdos savivaldybės mero patarėja ryšiams su visuomene ir užsieniu. 2007 m. VšĮ "Kazlų Rūdos verslo inkubatorius" l. e.p. direktorė, projektų vadybininkė. Nuo 2012 m. Kazlų Rūdos savivaldybės administracijos Socialinės paramos ir sveikatos priežiūros skyriaus vedėja.
1999 m. Lietuvos teisingumo partijos, 2004 m. Naujosios Sąjungos (socialliberalų) narė, Kazlų Rūdos skyriaus pirmininko pavaduotoja.
2007–2011 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narė.
Kudarauskas
Kudarauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Judita Simonavičienė
Biografija
Nuo 2004 m. asociacijos „Žinių ekonomikos forumas“ ambasadorė Kazlų Rūdos savivaldybėje, 2006 - 2011 m. Sūduvos vietos veiklos grupės narė, nuo 2009 m. kaimo bendruomenės "Mauručia" valdybos narė.
Kudarauskas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kudarauskienė (ištekėjusi moteris) ir Kudarauskaitė (mergautinė pavardė).
Niūraičiai
Niūraičiai – kaimas pietinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Gataučių, prie kelio. Buvusi Niūraičių geležinkelio stotelė. Šiauriau kaimo auga Vilkiaušio miškas, teka Audruvė.
Judita Simonavičienė
Biografija
Vaikai Paulina, Faustė, Laurynas. .
Džilongas
Džilongas – uostamiestis pietinėje Australijoje, antrasis didžiausias Viktorijos valstijoje. 150,4 tūkst. gyventojų (2007). Išsidėstęs prie Corio įlankos, 75 km į pietvakarius nuo Melburno. Išvystyta automobilių pramonė, spalvotoji metalurgija, naftos apdirbimo, vilnos pramonė. Miestą aplanko daug turistų. Tarp aukštojo mokslo įstaigų žinomiausias yra Gramatikos mokykla.
Alvito mokykla-daugiafunkcis centras
Vilkaviškio rajono mokykla-daugiafunkcis centras – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Maldėnuose (Vilkaviškio raj.), vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190488251. Steigėjas Vilkaviškio rajono savivaldybės taryba.
Istorija
miniatiūra|250px|left|
1685 m. prie Alvito bažnyčios įkurta parapijinė mokykla. 1938–1944 m. veikė šešiametė mokykla. 1945–1950 m. klasės buvo ūkininkų namuose ir Alvito dvare. 1951 m. mokykla persikėlė į buvusį Alvito valsčiaus pastatą (dabar Alvito bendruomenės namai). Nuo 1959 m. iki 1986 m. mokykla buvo pertvarkoma aštuonmete, devynmete mokykla. 1965 m. pastatytas dabartinis mokyklos pastatas. 1980 m. pastatytas mokyklos priestatas su sporto sale, valgykla, technologijų, gamtos mokslų kabinetais. 1986 m. mokykla tapo dešimtmete, nuo 1993 m. mokykla vadinosi Alvito pagrindinė mokykla. 2004 m. rugsėjį prie mokyklos prijungtas Alvito vaikų darželis „Diemedėlis“. 2013 m. rugsėjį prijungtas Paežerių darželis-mokykla „Ežerėlis“. 2018 m. rugsėjo 1 d. pakeistas mokyklos pavadinimas – Alvito mokykla-daugiafunkcis centras.
Kudokas
Kudokas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kudokienė (ištekėjusi moteris) ir Kudokaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vinciapolis
Vinciapolis – viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Šalčininkų.
Juškai (Šakiai)
Juškai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Kriūkų.
Hamdi Kasraoui
Hamdis Kasraui (g. 1983 m. sausio 18 d.) – buvęs futbolininkas, Tuniso rinktinės vartininkas.
Rinktinė
rungtyniavo nuo 2005 m.
Su rinktine dalyvavo, 2006 m. ir 2008 m. Afrikos Tautų taurėse, 2005 m. Konfederacijų taurėje.
Giedrių pagrindinė mokykla
Vilkaviškio rajono Giedrių jaunimo ir suaugusiųjų moklykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilkaviškio raj. Giedriuose, Mokyklos g.3, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190488632. Steigėjas Vilkaviškio rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Pradėjo veikti 1965 m. rugsėjo viduryje kaip Geležinkelio stoties aštuonmetė mokykla. 1986 m. mokykla tapo devynmete. Mažėjant mokinių skaičiui, 1993 m. greta įprastinių atsirado ir jaunimo klasės. 2008 m. suteiktas jaunimo mokyklos statusas, 2010 m. įstaiga tapo Giedrių jaunimo ir suaugusiųjų mokykla.
1965 m. mokėsi 222 mokiniai, 2015 m. – 133.
Atlantic Records
Istorija
Kompaniją 1947 m. spalį įsteigė Ahmet Ertegün ir Herb Abramson. Per pirmuosius 20-čia gyvavimo metų „Atlantic Records“ užsitarnavo vienos svarbiausių JAV įrašų kompanijų vardą. Tuomet kompanija platino tokių afroamerikiečių atlikėjų, kaip Aretha Franklin, Ray Charles, Wilson Pickett, Sam and Dave, Ruth Brown ir Otis Redding įrašus, kuriamus džiazo, R&B ir soul stiliais.
1967 m. visas teises į „Atlantic Records“ įsigijo „Warner Bros.-Seven Arts“ (dab. „Warner Music Group“). Į leidžiamų įrašų asortimentą buvo įtraukta roko ir popmuzikos įrašų, sudainuotų tokių grupių, kaip antai Led Zeppelin ar Yes.
2004 m. „Atlantic Records“ ir jos seserinė kompanija „Elektra Records“ buvo sujungtos į vieną bendrą įmonę „Atlantic Records Group“.
Kauno Palemono gimnazija
Kauno Palemono gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Marių g. 37, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190137989. Steigėjas Kauno miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Kauno 36-oji vidurinė mokykla įkurta 1976 m. Mokykla turėjo savo kino teatrą „Marių banga“, kuris daug kartų buvo respublikinių apžiūrų ir konkursų nugalėtojas. 1985–1986 m. prie Palemono deputatų grupės buvo sudarytas padėjėjų kolektyvas, mokinių savivaldos padalinys. 1986 m. pradėti organizuoti poezijos pavasarėliai „Pirmosios kregždės“. Kauno jauniesiems poetams tai ne tik šventė, bet ir startas į tradicinį „Poezijos pavasarį“. Ši tradicija tęsiama iki šiol. 1988–1989 m. ypač suaktyvėjo sportinė veikla. Kelerius metus mokyklos sporto bazė buvo geriausia mieste.
1989 m. mokyklos bendruomenės ir Kauno miesto mero Vidmanto Adamonio sprendimu mokykla pavadinta Palemono vidurine mokykla. 1995 m. sukurta mokyklos atributika: himnas, vėliava ir herbas, pradėjo veikti mokyklos taryba – aukščiausia savivaldos institucija. 1996 m. pradedamas leisti mokyklos laikraštis „Korys“. 1997 m. atidaryta nauja kompiuterių klasė. 2003 m. jaunieji konstruktoriai pagamino didžiausią Lietuvoje dėžinį aitvarą. 2007–2009 m. mokyklos pastatas dalinai renovuotas. 2015 m. mokykla iš vidurinės mokyklos profilio reorganizuota į gimnaziją.
Rytų kampanija (Antrasis pasaulinis karas)
Antrojo pasaulinio karo Rytų kampanija, Rytų frontas, TSRS-Vokietijos karas – karinė kampanija Antrojo pasaulinio karo Rytų Europos karo subteatre (centrinėje, pietryčių ir rytų Europoje) 1941 m. birželio 22 – 1945 m. gegužės 9 dienomis, tarp Ašies ir bendradarbiavusios Suomijos prieš Sovietų Sąjungą. Sovietų Sąjungoje ir Rusijoje vadinama Didžiuoju Tėvynės karu.
Tai buvo vienas pagrindinių Antrojo pasaulinio karo frontų ir svarbiausias Antrojo pasaulino karo Europos teatro frontas. Iš 70-85 mln. Antrojo pasaulinio karo aukų apie 30 mln. žuvo Rytų fronte. Jame žuvo 73 proc. visų kare žuvusių Vokietijos karių. Be Vokietijos šiame fronte Vokietijos pusėje kovėsi ir kariai iš Rumunijos, Vengrijos, Italijos ir Kroatijos. Taip pat Vokietijos pusėje kovėsi savanoriai iš Belgijos, Slovakijos, Ispanijos, Viši Prancūzijos. Sovietų Sąjungai paramą ginklais, karine technika ir žaliavomis teikė Jungtinė Karalystė ir JAV. Bendros suomių ir vokiečių operacijos šiauriausioje Sovietų Sąjungos pasienio dalyje ir Murmansko regione taip pat laikomos Rytų fronto dalimi. Suomių-sovietų Tolesnis karas taip pat gali būti laikomas šiauriniu Rytų fronto flangu.
Sovietų Sąjunga
XX a. ketvirtajame dešimtmetyje J.Stalino vadovaujama Sovietų Sąjunga vykdė masinę industrializaciją. Kuriant „socializmą vienoje šalyje“ nuo 1929 m. buvo sudaromi penkmečio planai. Sovietų ideologija nutolo nuo pasaulinės komunistinės revoliucijos idealų. Kartu su Pirmojo penkmečio planu, kuris oficialiai prasidėjo 1928 m. pradėta ir šalies militarizacija. Pagrindiniu sovietų industrializacijos tikslu karinės galios augimas tapo Antrojo penkmečio plano vykdymo pabaigoje, ketvirtojo dešimtmečio viduryje.
Vokietija
Vokietija savo ideologinę antikomunistinę poziciją formalizavo 1936 m. lapkričio 25 d. pasirašydama Antikominterno paktą su Japonija. Kitais metais prie Pakto prisijungė fašistinė Italija. 1938 m. Austrijos anšliusas ir Čekoslavakijos išardymas (1938-1939 m.) pademonstravo, kad neįmanoma sukurti kolektyvinio saugumo sistemą Europoje, kurią propagavo Sovietų Sąjungos užsienio reikalų ministras Maksimas Litvinovas.
Priešistorė
Vokietija ir Sovietų Sąjunga buvo nepatenkintos Pirmojo pasaulinio karo (1914–1918 m.) baigtimi. Sovietų Rusija Brest Litovsko sutartimi (1918 m. kovo mėn.) prarado didelę dalį savo teritorijos Rytų Europoje, kai Petrogrado bolševikai pasidavė Vokietijos spaudimui ir atidavė Lenkijos, Lietuvos, Latvijos, Estijos, Suomijos ir kitų teritorijų kontrolę Centrinėms valstybėms. Kai Vokietija 1918 m. lapkritį pasidavė Sąjungininkams ir buvo priversti pasitraukti iš šių teritorijų pagal 1919 m. Paryžiaus taikos konferencijos sąlygas, Rusijoje vyko pilietinis karas, o Sąjungininkai nepripažino bolševikų vyriausybės. Dėl to Rusija taikos sudaryme nebuvo atstovaujama.
Abiejų šalių tikslai buvo ekspansiniai, abiejų ekonomika buvo pajungta šiems tikslams įgyvendinti ir per trumpą laiką vystymosi tempais aplenkė visas kaimynines šalis, dar kentusias ekonominės krizės padarinius. Iš pradžių nei Vokietija, nei SSRS nedemonstravo priešiškumo viena kitos atžvilgiu, netgi sveikino viena kitą kaip darbininkų valdžios šalis. SSRS netgi padėjo Vokietijos ekonomikai, tiekdama grūdus, naftos produktus, metalą, apmokydama Vokietijos karininkus. 1934 m. su specialia misija į Vokietiją išvyko Stalino įgaliotinis Davidas Kandelakis
Tačiau netgi ir puoselėdamos artimiausius tikslus atkurti iki Pirmojo pasaulinio karo buvusią padėtį, abi šalys turėjo karčios karo dviem frontais patirties, todėl stengėsi užsitikrinti užnugario saugumą. Vokietija, sekdama būsimosios sąjungininkės Japonijos pavyzdžiu, jau 1933 m. spalio 21 d. išstojo iš Tautų Sąjungos, bet 1934 m. rugsėjo 18 d. į ją buvo priimta SSRS, kuri tikėjosi joje rasti sąjungininkų sau.
Lozoraitis
Lozoraitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Rytų kampanija (Antrasis pasaulinis karas)
Priešistorė
1935 m. Vokietija įvedė visuotinę karinę prievolę, 1936 m. užėmė demilitarizuotą Reino zoną. 1936 m. Vokietija atmetė ir Stalino pasiūlymą sudaryti nepuolimo sutartį, motyvuodama, kad abi šalys neturi bendros sienos. Po 1936 m. vasario mėn. Ispanijos visuotinių rinkimų į Liaudies fronto vyriausybę pateko daug komunistų lyderių, tačiau po kelių mėnesių dešiniųjų remiamas karinis perversmas sukėlė 1936-1939 m. Ispanijos pilietinį karą. Šis karas greitai įgavo "karo per tarpininką" požymių, kai iš vienos pusės socialistų ir komunistų vadovaujamą Antrąją Ispanijos Respubliką rėmė Sovietų Sąjunga ir kairieji savanoriai iš skirtingų šalių, o iš kitos pusės Trečiasis Reichas, fašistinė Italija ir Portugalijos respublika palaikė Ispanijos nacionalistus, karinę sukilėlių grupę, kuriai vadovavo Fransiskas Frankas. Ispanijos pilietinis karas tapo puikiu poligonu Vermachtui ir Raudonajai armijai eksperimentuojant su ginkluote ir taktika, kurią jie vėliau žymiai didesniais mastais panaudos Antrajame pasauliniame kare.
Lozoraitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Lozoraitienė (ištekėjusi moteris) ir Lozoraitytė (mergautinė pavardė).
Rytų kampanija (Antrasis pasaulinis karas)
Priešistorė
Dėl pasaulinės ekonominės krizės nusilpusių Vakarų demokratinių valstybių vyriausybės iš pradžių ryžtingai nepasipriešino agresyviems A. Hitlerio planams. Vokietija 1938 m. kovo 13 d. prisijungė Austriją. Dėl Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos ministrų pirmininkų A. N. Čemberleno ir E. Daladjė vykdytos susitaikymo vardan taikos Vakarų Europoje politikos, o iš esmės dėl nuolaidžiavimo Vokietijai, ši 1938 m. rugsėjo 9 d. pagal Miuncheno susitarimą gavo teisę ir spalio mėn. aneksavo Čekoslovakijos dalį – Sudetų kraštą, 1939 m. kovo 15 d. užėmė visą Čekoslovakiją, įkurtas Čekijos ir Moravijos protektoratas bei marionetinė Slovakijos valstybė.
Lozoraitis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Rytų kampanija (Antrasis pasaulinis karas)
Priešistorė
Stalinas, sunaikinęs kariuomenės elitą, vėlavo su Raudonosios armijos reforma ir perginklavimu. Matydamas, kad Ašies valstybės plečia agresiją, VKP(b) XVII suvažiavime 1939 m. kovo 10 d. Stalinas pareiškė, jog SSRS vykdys taikią politiką ir „neleis savęs įtraukti į konfliktus karo provokatoriams, įpratusiems svetimomis rankomis graibyti ugnį“, turėdamas omenyje Didžiąją Britaniją ir Prancūziją. Jau kovo 18 d. Stalinas pasiūlė sušaukti konferenciją, kurioje SSRS, Didžioji Britanija, Prancūzija, Lenkija, Rumunija ir Turkija pareikštų atkirtį Vokietijos pretenzijoms Rumunijai.
Stalino kalba neliko neišgirsta Vokietijoje. 1939 m. kovo 22–23 d. Hitleris pareiškė ultimatumą Lietuvai ir užėmė Klaipėdos kraštą. 1939 m. kovo 24 d. Vokietija ultimatyviai pareikalavo Lenkijos leidimo prisijungti laisvąjį Dancigo miestą ir tiesti eksteritorinius kelius per Dancigo koridorių. Lenkija, kurios nepriklausomybę 1939 m. kovo 31 d. garantavo Didžioji Britanija ir Prancūzija, reikalavimą atmetė. A. Hitleris, nuo 1938 m. ir Vokietijos ginkluotųjų pajėgų vyriausiasis vadas, pradėjo ruoštis karui su Lenkija, į kurią pretendavo ir Stalinas. SSRS užsienio reikalų ministras Maksimas Litvinovas balandžio 16 d. pasiūlė sudaryti SSRS, Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos paktą, prie kurio galėtų prisijungti ir Lenkija, o balandžio 17 d. SSRS pareikalavo, kad būtų vykdomas 3,5 mln. JAV dolerių vertės SSRS užsakymas čekų koncernui „Škoda“ pagaminti zenitinės artilerijos patrankas.
Balandžio 28 d., atsakydamas į Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos garantijas Lenkijai, Hitleris nutraukė 1934 m. sausio 26 d. jo ir J. Pilsudskio iniciatyva sudarytą nepuolimo sutartį su Lenkija ir 1935 m. jūrų susitarimą su Anglija. Matydamas, kad tolesnė M. Litvinovo vykdyta antivokiška politika gali atvesti į tiesioginį konfliktą su Vokietija, Stalinas gegužės 3 d. užsienio reikalų ministru paskyrė V. Molotovą. Jau gegužės 9 d. Berlyne pradėtas nagrinėti pasiūlymas pasidalyti Lenkiją, o gegužės 20 d. priėmęs Vokietijos pasiuntinį V. Šulenburgą, V. Molotovas pasiūlė ekonominiams abiejų šalių santykiams sukurti politinę bazę.
SSRS tęsė derybas ir su Europos šalimis, bet šias gąsdino rusų pasiūlytas šalutinės agresijos apibrėžimas, kuriuo prisidengdama SSRS planavo apsaugai nuo galimos Vokietijos agresijos įvesti savo kariuomenę į gretimas šalis. Rengiantis karui su Lenkija dėl Dancigo koridoriaus, Vokietijai buvo nepalankios jau pačios sovietų vedamos derybos. Todėl 1939 m. rugpjūčio 3 d. Vokietijos užsienio reikalų ministras Joachimas fon Ribentropas SSRS atstovams pareiškė, kad „dėl visų problemų, atsirandančių teritorijoje nuo Baltijos iki Juodosios jūros mes galėtume susitarti“. Stalinas jau rugpjūčio 7 d. instrukcijoje K. Vorošilovui nurodė derybas su Didžiąja Britanija ir Prancūzija paversti diskusija dėl leidimo sovietų kariuomenę praleisti Vilniaus koridoriumi ir per Galiciją bei Rumuniją. Tačiau nei anglų, nei prancūzų delegacijos tokių įgaliojimų neturėjo, o Lenkija jokiu būdu nesutiko į savo teritoriją įsileisti SSRS kariuomenės.
Molotovo-Ribentropo paktas
thumb|left|280px|Molotovo–Ribentropo paktas. Kairėje: Europos pasidalijimo planas 1939 m. Dešinėje: Faktinis pasidalijimas 1940 m. pabaigoje thumb|Raudonoji armija Lenkijoje 1939 m. thumb|Vokiečių ir rusų kariai rengiasi bendram pergalės paradui Rugpjūčio 15 d. J. Ribentropas per V. Šulenburgą pasiuntė V. Molotovui žinutę, kad pasirengęs pats atvykti į Maskvą išsiaiškinti abiejų šalių tarpusavio santykius ir sudaryti susitarimą dėl jėgos nenaudojimo. V. Molotovas iškart atsakė, kad SSRS siūlo sudaryti visapusišką paktą. Rugpjūčio 17 d. V. Šulenburgas perdavė Vokietijos pasiūlymą sudaryti paktą kad ir 25 metams, bet kaip galima greičiau, kad nekiltų problemų dėl numatomų Vokietijos pretenzijų Lenkijai. V. Molotovas savo nota apsiribojo tik prekybine ir kreditų sutartimi. Ekonominė sutartis buvo parengta jau rugpjūčio 18 d. ir pasirašyta rugpjūčio 19 d. Kartu V. Molotovas pasiuntė ir sutikimą priimti J. Ribentropą rugpjūčio 26–27 d. bei perdavė būsimo pakto projektą su slaptojo protokolo metmenimis. Hitleriui ši data pasirodė per tolima, jo telegramoje Stalinui buvo pasiūlyta J. Ribentropą priimti anksčiau. Stalinas sutiko.
SSRS ir Vokietijos nepuolimo sutartis arba Molotovo-Ribentropo paktas buvo pasirašytas 1939 m. rugpjūčio 23 d. Vokietija sutiko su Stalino reikalavimu kad Latvijos uostai Liepoja ir Ventspilis atitektų SSRS, o Lenkija būtų pasidalyta per pusę. Vokietija iki tol siekė užimti tik Dancigo koridorių. Pagal papildomą slaptąjį protokolą į SSRS įtakos sferą pateko Suomija, Estija, Latvija, taip pat Besarabija. Lenkijoje įtakos sferų pasidalijimo linija turėjo eiti palei Narevo, Vyslos ir Sano upes. Lietuva buvo palikta Vokietijai, abi pusės pripažino Lietuvos interesus Vilniaus krašte.
1939 m. rugsėjo 1 d. karo veiksmus prieš Lenkiją pradėjusi Vokietija neoficialiai darė spaudimą Lietuvai, kad jos kariuomenė užimtų Vilnių. Bet rugsėjo 3 d. į Lenkijos pusę stojusios ir karą Vokietijai formaliai paskelbusios Didžioji Britanija ir Prancūzija perspėjo Kauną, kad pradėjusi žygį į Vilnių Lietuva prisidėtų prie agresorių. Prezidentas Antanas Smetona Vokietijos spaudimui nepasidavė, Lietuva laikėsi neutraliteto. Įsitikinusi, kad Vakarų valstybės efektyvios pagalbos Lenkijai nesuteiks, rugsėjo 16 d. paliaubas su Japonija sudariusios SSRS kariuomenė rugsėjo 17 d. pradėjo karo veiksmus prieš Lenkiją, o rugsėjo 19 d. užėmė Vilnių.
1939 m. rugsėjo 20 d. Vokietija jau buvo parengusi sutartį, pagal kurią Lietuva būtų tapusi Vokietijos protektoratu. Tuo metu sovietų vyriausybė pasiūlė J. Ribentropui vėl atvykti į Maskvą aptarti galimybę dalį SSRS kariuomenės užimtos Lenkijos teritorijos iškeisti į Lietuvą. SSRS ketinimai Vilnių perduoti Lietuvai, prisijungti tik ukrainiečių ir baltarusių gyvenamas Lenkijos žemes leido vokiečiams suprasti, kad SSRS siekia išsaugoti ryšius su Vakarų valstybėmis.
Rugsėjo 28 d. J. Ribentropo ir V. Molotovo Maskvoje pasirašyta oficialia Vokietijos–SSRS draugystės ir sienos sutartimi buvo pasidalyta Lenkija – siena okupuotoje Lenkijoje buvo nustatyta šiek tiek į Vakarus nuo Kerzono linijos. Kartu pasirašytu papildomu slaptuoju protokolu pakeistos kai kurios rugpjūčio 23 d. slaptojo protokolo nuostatos: Lietuva perėjo į SSRS, o Liublino ir Varšuvos vaivadijų teritorijos – į Vokietijos įtakos sferą. Protokolu buvo numatyta, kad SSRS vyriausybė, savo interesus Lietuvoje ėmusi ginti vadinamosiomis ypatingomis priemonėmis, įsipareigoja Vokietijai perduoti dalį Lietuvos teritorijos Suvalkijoje palei liniją Kudirkos Naumiestis – Vilkaviškis – Marijampolė, Liudvinavas – Simnas – Seirijai – Leipalingis – Kapčiamiestis. Dar dviem slaptaisiais protokolais Vokietija ir SSRS susitarė dėl vokiečių tautybės gyventojų persikėlimo į Vokietiją ir ukrainiečių bei baltarusių persikėlimo į SSRS, taip pat šalių kontroliuojamose teritorijose slopinti lenkų agitaciją.
Laikydamasis laipsniško skverbimosi strategijos, dėdamasis tautų teisių gynėju J. Stalinas rugsėjo 28 d. Estijai, spalio 5 d. Latvijai ir spalio 10 d. Lietuvai primetė savitarpio pagalbos sutartis ir apsiribojo karinių bazių šiose šalyse steigimu. SSRS strategiją sukomplikavo Vokietijos išsireikalautas vadinamasis Suvalkijos ruožas, taip pat Suomija, atsisakiusi įsileisti sovietų karinės bazes. Vokietija siekė, kad okupuodama Lietuvą ir Vokietijai perduodama dalį jos teritorijos SSRS netektų bandomo kurti tautų gynėjos įvaizdžio. SSRS iš karto neokupuotos Lietuvos galima priklausomybė liko neapibrėžta. 1939 m. rudenį – 1940 m. pavasarį neapibrėžtumas didėjo ir dėl to, kad Vokietija vilkino su SSRS sutartą Lietuvos vokiečių evakuaciją.
1939 m. lapkričio 30 d. SSRS visomis savo žemės, oro ir laivyno pajėgomis užpuolė Suomiją. Tačiau vadinamasis Žiemos karas Sovietų Sąjungai nenusisekė, nes ją įklampino talentingo generolo K. Menerheimo pastatyta gynybinė linija. Per 105 dienas ji sugebėjo užimti tik dalį Karelijos. 1940 m. kovo 12 d. taikos sąlygomis SSRS atiteko Karelijos sąsmauka ir Viipuri miestas, keletą salų Suomijos įlankoje, vakarinė Rybačio pusiasalio dalis, vakarinė ir šiaurinė Ladogos ežero pakrantė. Suomija neteko 10 % dirbamos žemės, 11 % miškų ir buvo priversta 30 metų nuomoti Hanko pusiasalį karinei jūrų bazei, tačiau išlaikė savo valstybingumą.
Mūšis dėl Prancūzijos, prasidėjęs 1940 m. gegužės 10 d. Vermachto puolimu Prancūzijoje, Nyderlanduose, Belgijoje ir Liuksemburge, jau birželio 25 d. pasibaigė Prancūzijos kapituliacija. 1940 m. birželio mėn. J. Stalinas ryžosi okupuoti visą Lietuvą, o kartu ir Latviją bei Estiją. Po ilgų SSRS ir Vokietijos derybų 1941 m. sausio 10 d. Maskvoje pasirašytu slaptuoju protokolu SSRS už Suvalkijos ruožą įsipareigojo Vokietijai sumokėti 7,5 mln. dolerių.
Molotovo-Ribentropo paktas leido SSRS užimti teritorijas nuo Baltijos iki Juodosios jūros ir turėti pakankamas strategines pozicijas tolesnei pasaulinės revoliucijos ekspansijai į Vakarų Europą.
Pasirengimas karui
thumb|300px|Molotovo linija Pagal Hitlerio knygoje Mein Kampf išdėstytus principus nacių vyriausybė planavo okupuoti dideles Rytų Europos teritorijas, nes vokiečių nacijai reikėjo gyvybinės erdvės (Lebensraum). Hitleris planavo iškelti Sovietų Sąjungos gyventojus už Uralo, o europinę dalį kolonizuoti. Dalis okupuotų šalių piliečių turėjo virsti priverčiamąjį darbą naciams dirbančiais žemesnės klasės asmenimis. Ukrainos žemės ūkio naudmenos ir Kaukazo nafta turėjo suteikti Trečiajam Reichui pakankamai masito ir žaliavų tolimesnei ekspansijai. Po sovietų Sąjungos sutriuškinimo Jungtinė Karalystė būtų likusi visiškai izoliuota ir priversta derėtis.
Hitleris niekada neabejojo Sovietų Sąjungos kariniu silpnumu. Jis buvo pasisakęs, kad jam užteksią išspirti duris ir visa supuvusi sovietų struktūra subyrėsianti. Po to, kai per mažiau nei metus Vokietija okupavo Prancūziją, Norvegiją, Jugoslaviją, Nyderlandus, Belgiją, Daniją ir Graikiją bei išvijo britus iš visos Europos, mažai kas abejojo Vokietijos pranašumu prieš Sovietų Sąjungą.
Užimtose teritorijose SSRS pradėjo skubius įtvirtinimų statybos darbus jau 1940 m. pavasarį. Palei sieną, nustatytą Vokietijos-SSRS draugystės ir sienos sutartimi, praktiškai tik siekiant apgauti Vokietiją pradėta statyti Molotovo linija, ji buvo prastai suprojektuota ir įrenginėta paskubomis. Liniją pakoregavo ir Vokietijos parduotas Suvalkų trikampis, kuris ištęsė SSRS planuojamą fronto liniją. Kartu prie sienos buvo pradėtos dislokuoti naujausiais ginklais aprūpintos karinės dalys, nuolat vyko kariniai mokymai. Ypač jų padaugėjo 1941 m. pavasarį-vasarą.
Vokietijos karinė vadovybė matė SSRS pasirengimą ne gynybiniams, o puolamiesiems veiksmams, todėl pradėjo rengti kontrpriemones. Barbarosos planas patvirtintas 1940 m. gruodžio 18 d. fiurerio direktyva Nr. 21. Operacijoje "Barbarosa", kurios pradžia buvo planuota gegužės 13 d., turėjo dalyvauti daugiau nei trys milijonai karių, suskirstytų į tris grupes: Šiaurę (Wilhelm Ritter von Leeb), Centrą (Fedor von Bock) ir Pietus (Gerd von Rundstedt). Vokietiją turėjo palaikyti 600 000 sąjungininkų karių. Iš viso operacijoje turėjo dalyvauti 4,1 mnl. karių, suskirstytų į 225 divizijas, 600 000 transporto priemonių, 750 000 arklių, 4300 vnt. šarvuotosios technikos, 7184 pabūklai ir 4000 liuftvafės lėktuvų. Armijų grupė Centras turėjo smogti per Baltarusiją tiesiai link Maskvos. Armijų grupė Šiaurė su suomių pagalba turėjo užimti Leningradą ir tada prisidėti prie armijų grupės Centras. Armijų grupė Pietūs turėjo judėti per Ukrainą, pasiekti Volgą ir Kaukazą. Vokiečių kariuomenė taip turėjo pasiekti vadinamąją AA liniją nuo Archangelsko iki Astrachanės.
SSRS karo pradžiai prie Vokietijos sienos sutelkė 170 divizijų ir dvi brigadas, kuriose buvo 2,680 mln. karių, 37 500 pabūklų ir minosvaidžių, 1475 naujus tankus KB ir T-34, 1540 karinius lėktuvus, neskaitant pozicijose jau buvusių lengvųjų tankų ir pasenusios konstrukcijos lėktuvų. Trijuose kariniuose jūrų laivynuose buvo 220 000 jūrininkų, 182 pagrindiniai laivai, tarp jų 3 linijiniai laivai, 7 kreiseriai, 45 lyderiai ir minininkai, 127 povandeniniai laivai. Be to, tiesiogiai prie sienos buvo dislokuota 100 000 pasieninio kariuomenės karių. Tačiau kai kurie daliniai nebuvo pilni, Pabaltijo karinės apygardos 27-oji armija dar tik buvo formuojama prie Pskovo, Vakarų ypatingosios apygardos 13-oji armija – prie Mogiliavo ir Minsko. thumb|left|Sovietų lėktuvai, subombarduoti aerodrome Vokietijos žvalgybai jau 1941 m. kovo 30 d. tapo žinoma, kad SSRS puolimą į vakarus suplanavo 1941 m. liepos 6 d. ryte. Todėl buvo imtasi skubių priemonių pagal „Barbarosos planą“. Jau 1941 m. birželio 20 d. prie sienos su SSRS Vokietija sukoncentravo 181 diviziją, iš jų 19 tankų ir 14 motorizuotų divizijų. Armijų grupę „Šiaurė“ 230 km fronte sudarė 29 divizijos ir I aviacijos laivynas. Divizijos buvo sujungtos į 16-ąją ir 18-ąją armijas bei 4-ąją tankų grupę. 500 km ilgio fronte nuo Geldupės iki Vlodavos išsidėstė armijų grupė „Centras“, kurią sudarė 50 divizijų ir 2 brigados, palaikomos 2-ojo aviacijos laivyno. Divizijos buvo sujungtos į 9-ąją ir 7-ąją lauko armijas bei 2-ąją ir 3-ąją tankų grupes. Armijų grupė „Pietūs“ užėmė 1300 km ruožą iki Juodosios jūros. Ją sudarė 44 vokiečių ir 13 rumunų divizijų, 9 rumunų ir 4 vengrų brigados, 4-asis vokiečių aviacijos laivynas ir Rumunijos karinė aviacija. Šiaurėje, Norvegijoje buvo dislokuota atskiroji armija, kurią sudarė 36-asis vokiečių korpusas, korpusas „Norvegija“ ir 3-asis suomių korpusas.
Iš viso prieš SSRS buvo sutelkta 5,5 mln. žmonių, 3712 tankų, 47 260 pabūklų ir minosvaidžių, 4 950 lėktuvų.
Operacija Barbarosa
300px|thumb|right|Karo eiga 1941 m. birželio 22 d. – rugpjūčio 25 d.
Tik prasidėjusi žiema sustabdė Vokietijos puolimą daugelyje frontų ir tai leido Stalinui pergrupuoti savo jėgas. Prasidėjo kitas karo etapas, kurį dar 1941 m. liepos 3 d. savo kalboje J. Stalinas pavadino Didysis Tėvynės karas.
Vičai
Vičai, dar vadinami matakais (neaiškios kilmės įžeidžiantis pavadinimas) – Pietų Amerikos indėnų genčių grupė, gyvenanti Gran Čiako regione, Bolivijoje ir Argentinoje. Pagrindinės bendruomenės įsikūrusios Čiako, Formosos ir Saltos provincijose bei prie Pilkomajo upės Tarichos departamente. Vičų populiaciją sudaro apie 40 tūkst. žmonių. Kalba gvajakurų šeimai priklausančia vičų kalba.
Vičai iki kolonizacijos gyveno klajokliškai Gran Čiako miškuose. XVI–XVIII a. pranciškonai ir jėzuitai bandė vičų žemėse steigti misijas, tačiau tik nedaugelis jų tapo sėkmingomis. Apie vičų gyvenimą rašė pranciškonas tėvas Alejandro Corrado: pasak jo, vičai vertėsi žvejyba, medžiokle, rankiojimu (algarobo, gledičijų vaisių, taip pat vabzdžių). Tikėjo animistine religija (gerąja dvasia, blogąja dvasia, reinkarnacija), vičų šamanas specialiomis apeigomis gydydavo žmones.
XX a. didelė dalis vičų tapo krikščioniškų misijų nariais.
Ir dabartiniais laikais dauguma vičų gyvena bendruomenėmis, kurias sudaro vienas ar daugiau klanų. Giminė priklauso moteriškajam klanui (po vedybų vyras kraustosi į žmonos kaimą). Kartais giminiuojasi su tobais, tapietais. Stato nedidelius namus iš purvo, dengtus lapais ir šakomis. Verčiasi žvejyba Bermecho, Pilkomajo baseinuose, augina moliūgus, arbūzus, ankštinius, kukurūzus. Medžioja elnius, šarvuočius, iguanas, pekarius, triušius. Renka medų ir vaisius. Audimui naudoja bromelijų pluoštą.
KamAZ-44108
KamAZ-44108 – rusiškas balninis vilkikas, gaminamas Kamos automobilių gamykloje.
Juozas Bulota
Juozas Bulota (1918 m. gegužės 20 d. Putriškiuose, Padovinio valsčius, Marijampolės apskritis – 1994 m. vasario 19 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, rašytojas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijoje, 1936 m. baigė Kvietiškio žemės ūkio mokyklą. 1942–1944 m. sovietinių partizanų būrio ryšininkas. 1944–1948 m. dirbo agentūroje ELTA, 1948–1949 m. informacijų biuro korespondentas. 1949–1956 m. visuomeninio-politinio dienraščio „Tiesa“ redakcijos skyriaus vedėjas, vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1956–1985 m. satyros ir humoro žurnalo „Šluota“ redaktorius. 1960 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.
Nuo 1944 m. periodikoje pradėjo skelbti satyros ir humoro kūrinius. Išleido feljetonų, humoreskų ir pamfletų rinkinių. Pasirašinėjo slapyvardžiais B. Dovainis, J. Nausupis, J. Putrabalis, J.Drambalinis ir kitais. Atskiromis knygelėmis rašytojo kūryba buvo leidžiama estų, baltarusių, ukrainiečių, rusų kalba. Humoreskų vertimai skelbti baškirų, estų, rusų, latvių, lenkų, moldavų, bulgarų, slovakų, azerbaidžaniečių, totorių, tadžikų, vokiečių ir kt. šalių spaudoje.
Žvynbaravykis
Žvynbaravykis – žvynbaravykinių (Strobilomycetaceae) šeimos grybų gentis.
Lietuvoje auga viena rūšis – tikrasis žvynbaravykis (Strobilomyces strobilaceus).
Diademinė sifaka
Diademinė sifaka (Propithecus diadema) – indrinių (Indriidae) šeimos primatas. Paplitusios Madagaskare. Žinomi du porūšiai.
Dirvožemis
thumb|Dirvožemis thumb|Suartas laukas
Diademinė sifaka
thumb|left|210px|Diademinė sifaka
Dirvožemis
Dirvožemis – viršutinis, purus Žemės plutos sluoksnis, susidaręs paviršutinėse uolienose (nuogulose), veikiamas vandens, oro, organizmų. Paprastai gebantis duoti augalų derlių, pagrindinė žemės ir miškų ūkio gamybos priemonė.
Dirvožemio fizinės savybės
Nuo dirvožemio fizinių savybių priklauso, kiek jame susikaupia augalams reikalingų maisto medžiagų ir ar jiems užtenka vandens bei oro. Dirvožemių fizines savybes galima suskirstyti į bendrąsias ir fizines – mechanines. Bendrosioms fizinėms savybėms priskiriamas dirvožemio (kietosios dalies) tankis (lyginamasis svoris). Įvairių dirvožemių lyginamasis svoris yra nuo 1,3 iki 2,75 g/cm³.
Dirvožemio savybės priklauso ir nuo jo struktūringumo – gebėjimo susiskaidyti į įvairaus dydžio bei formos grumstelius. Pagal tų grumstelių formą skiriamos įvairios dirvožemių struktūros: tarpinė, riešutinė, grūdinė, plytelinė, plokštelinė ir kt. Kai kurių dirvožemių skirtingi horizontai turi savą struktūrą. Lemiami struktūringumo veiksniai yra dirvožemio koloidai (0,0001 mm), kurie suklijuoja dirvožemio daleles į atskirus struktūrinius agregatus, ir kalkės, suteikiančios jiems patvarumo. Didesniu strukūringumu pasižymi sunkesni, o mažesniu – lengvesni dirvožemiai.
Dirvožemio poringumu vadiname bendrą visų jame esančių porų bei tarpelių tūrį, išreikštą dirvožemio tūrio procentais. Didžiausias poringumas būdingas viršutiniams dirvožemio sluoksniams – 50-70 % (durpių – 90 %), o mažesnis – 35-50 % – gilesniems.
Iš dirvožemio fizinių – mechaninių savybių svarbiausios yra plastiškumas, brinklumas ir rišlumas:
Dirvožemio rūgštingumas
Dirvožemio rūgštingumas – tai dirvožemio gebėjimas neutralizuoti šarminius ir parūgštinti neutraliosios reakcijos druskų tirpalus bei vandenį.
Viena forma – aktualusis rūgštingumas, priklausantis nuo dirvožemio tirpale esančių laisvų vandenilio jonų. Jei vandenilio jonų koncentracija tirpale yra didesnė už hidroksilo jonų koncentraciją, tai jo reakcija rūgšti, priešingu atveju – šarminė. Vandenilio jonų koncentracija dirvožemio tirpale svyruoja nuo 10-4 ligi 10-9 jonų vandens litre. Šie dydžiai (pH) reiškiami jų neigiamais dešimtainiais logaritmais, pvz., pH 4, pH 6 ir t. t.
Kita forma – kietosios dirvožemio fazės rūgštingumas, vadinamas potencialiuoju rūgštingumu. Jis skirstomas į mainų ir hidrolitinį rūgštumą:
Šiuo metu apie 18,7 % Lietuvos žemės ūkio naudmenų yra rūgščios, o beveik 1 mln.ha – linkusios parūgštėti. Šiuos dirvožemius reikia reguliariai kalkinti.
Dirvožemio sorbcija
Dirvožemio sorbcija – tai dirvožemio galėjimas prisitraukti iš dirvožemio tirpalo įvairias medžiagas ir jas sulaikyti. Skiriamos kelios sorbcijos rūšys: mechaninė, biologinė, fizikinė, cheminė, fizikinė – cheminė. Dirvožemiuose didelę reikšmę turi fizikinė – cheminė, arba mainų sorbcija, tai yra dirvožemio sugebėjimas sugerti tirpalo jonus (katijonus ir anijonus) ir atiduoti tirpalui kitus anksčiau sorbuotus jonus.
Sorbavimo galią turi ne visa dirvožemio masė, bet tik jo dalis, sudaryta iš smulkiausių (0,00025 mm) mineralinių bei organinių dalelių – koloidų. Ji vadinama sorbuojančiuoju kompleksu (sorbentu). Neutraliame dirvožemyje paprastai esti sorbuoti šarminių metalų (bazių) (pvz., kalcis (Ca), magnis (Mg), natris (Na)) ir amonio (NH4)jonai. Sorbuotų bazių suma parodo, kiek dirvožemis turi sorbavęs šarminių metalų katijonų [išreiškiama miliekvivalentais (mekv.) 100 g dirvožemio].
Dirvožemio cheminė sudėtis
Dirvožemis susideda iš mineralinių, organinių ir organinių-mineralinių medžiagų. Mineralinių medžiagų šaltinis – gimtoji uoliena. Organinė medžiaga dirvožemyje yra augalinės ir gyvūninės kilmės. Dėl mineralinių ir organinių tarpusavio sąveikos susidaro sudėtingi organiniai – mineraliniai junginiai. Dirvožemių mineralinė dalis paprastai sudaro 80-90 %, o organinė mažiau negu 10 %.
Cheminiai elementai dirvožemyje yra įvairiuose junginiuose. Daugelio cheminių elementų labai reikia gyvūnams ir augalams augti. Svarbiausi makroelementai yra fosforas, kalis, azotas, siera, kalcis ir kt. Daugelio cheminių elementų rezervai dirvožemyje nedideli, kiek daugiau yra kalio. Kai kurių elementų augalijai reikia labai nedaug. Tokie vadinami mikroelementais. Tai boras, molibdenas, varis, cinkas ir kt. Makroelementų ir mikroelementų trūkumas kompensuojamas trąšomis.
Dirvožemio vanduo
Šis vanduo – kelių formų:
Dirvožemio laidumas vandeniui. Laidumas vandeniui yra dirvožemio gebėjimas praleisti vandenį. Jis išreiškiamas ilgiu per laiko vienetą. Ši dirvožemio savybė priklauso nuo porų, plyšių skaičiaus ir jų dydžio. Labiausiai laidūs – smėlis ir žvyras, o mažiausiai – molio dirvožemiai.
Dirvožemio vandens imlumas yra jo savybė paimti ir išlaikyti drėgmę. Toks drėgmės kiekis dirvožemyje, kai augalai dėl jo stokos pradeda vysti, vadinamas augalų vytimo drėgme, arba vytimo koeficientu.
Lietuvos dirvožemiai
Lietuvos dirvožemiai priklauso jaurinių dirvožemių zonai. Jų vertikaliajame pjūvyje išskiriami trys pagrindiniai horizontai – A, B, C: Tarp šių horizontų įvairiuose dirvožemiuose skiriami dar tarpiniai (A1A2, A2B ir kiti) horizontai. Dirvožemių genetiniai horizontai vieni nuo kitų skiriasi ne tik išore, bet ir daugeliu fizinių bei cheminių savybių.
Dirvožemio mechaninė sudėtis
Lietuvos dirvožemiai susidarė ant jūrinių, upinių, ledyninių, vėjinių nuogulų. Šių nuogulų nevienodas karbonatingumas, jos skiriasi augalams reikalingų maisto medžiagų elementais. Karbonatingiausia gimtoji uoliena yra Vidurio Lietuvoje (karbonatų iki 30 %), mažiausia yra Aukštaitijos aukštumų nuogulose, o mažiausiai – Žemaičių ir Medininkų aukštumų nuogulose. Pagal mechaninę sudėtį Lietuvoje vyrauja priesmėliai, priemoliai, smėliai bei moliai.
Dirvožemio mechaninė sudėtis turi labai didelę reikšmę dirvožemių susidarymui, taip pat dirvožemių naudojimui žemės ūkio gamybai. Nuo mechaninės sudėties priklauso beveik visos dirvožemių fizinės ir fizinės – mechaninės savybės: tankumas, drėgmės imlumas, laidumas vandeniui, oro bei šilumos režimai ir kt.
Organinė dirvožemio dalis
Dirvožemio organinė dalis susideda iš organinių liekanų ir humuso – tamsios spalvos organinių medžiagų, lygiai persunkiančių viršutinę dirvožemio horizonto dalį. Humuso šaltinis yra aukštesniųjų augalų, gyvūnų ir mikroorganizmų liekanos.
Lietuvos dirvožemiuose humuso kiekis labai nevienodas. Tai daugiausia priklauso nuo dirvožemių gimtosios uolienos mechaninės sudėties ir kiek joje yra augalams reikalingų maisto medžiagų. Jei Rytų Lietuvos vėlėniniuose jauriniuose dirvožemiuose yra 0,5-1 % humuso, tai derlinguose Vidurio Lietuvos karbonatiniuose dirvožemiuose jo esti 3 % ir daugiau.
Tyrimais ir stebėjimais nustatyta, kad kai kuriuose Lietuvos dirvožemiuose humuso kiekis mažėja. Tam didžiulę įtaką darė labai staigus perėjimas nuo arklių prie traktorių. Arkliniais padargais ardavo 12-18 cm, o traktoriniais – 18-25 cm gyliu. Humuso kiekis prasiskiedė pastorėjus ariamajam horizontui. Antra vertus, ūkiai pokario metais ir kolektyvizacijos pradžioje į galulaukes mažiau išgabeno organinių bei mineralinių trąšų. Tačiau Lietuvos žemdirbystės instituto tyrimais nustatyta, kad priemolinius dirvožemius tręšiant vidutinėmis mineralinių trąšų normomis, kasmet iškratant 10 t/ha mėšlo ir sėjomainoje auginant 2 metus daugiametes žoles, humuso ne mažėja, o daugėja.
Trys San Marino bokštai
thumb|[[Guaita]] thumb|[[Česta]] thumb|[[Montalė]] Trys San Marino bokštai – bokštų grupė mažoje Europos valstybėje San Marine. Jie yra trijose Titano kalno viršūnėse, sostinėje, kuri irgi vadinasi San Marinas, ir yra pavaizduoti šalies vėliavoje ir herbe. San Marine taip pat yra tortas, vadinamas La Torta Di Tre Monti (Trijų kalnų/bokštų tortas) kaip regiono simbolis. Tai sluoksniuotas vaflinis tortas, aplietas šokoladu. Trys San Marino bokštai pavaizduoti ant San Marino eurų monetų
Pirmasis bokštas
Guaita yra seniausias iš trijų bokštų ir žymiausias, pastatytas XI a. ir trumpai buvo naudotas kaip kalėjimas. Benvenuto da Imola pavadino šį bokštą Mirabile Fortilitium (Nuostabioji tvirtovė). Bokštas daugybę kartų rekonstruotas, paskutinį kartą 1930 m. ir nuo to laiko lankomas turistų.
Antrasis bokštas
Česta yra ant aukščiausios Titano kalno viršūnės. 1956 m. bokšte Šventojo Marino garbei įkurtas muziejus. Bokštas pastatytas XIII a.
Kudžmaitė
Kudžmaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Kudžmienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Kudžma.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Monika Juodeškaitė
Monika Juodeškaitė (g. 1991 m. spalio 3 d.) – Lietuvos lengvaatletė, stajerė.
2013 m. Europos iki 23 metų lengvosios atletikos čempionate užėmė 10-ą vietą 5000 m bėgimo rungtyje. 2015 m. vasaros Universiados 5000 m rungties atrankoje Juodeškaitė įveikė distanciją per 16:41.25 ir paskutiniu laiku pateko į finalą, kuriame parodė 16:24.42 rezultatą ir galutinėje įskaitoje liko 14-oje vietoje. 2015 m. Čikagos maratone pasiekė savo asmeninį rekordą (2:34:29) ir įvykdė kvalifikacinį normatyvą į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes, bet į žaidynes nevyko nes nepateko tarp trijų geriausių Lietuvos atstovių.
Gleiviabudiniai
Gleiviabudiniai (Strophariaceae) – papėdgrybūnų klasės agarikiečių (Agaricales) eilės grybų šeima.
Grybų vaisiakūniai įvairaus dydžio. Kepurėlės apatinėje pusėje esantis himenoforas lakštelinis. Auga miškuose, parkuose, soduose, laukuose ir ganyklose. Mėgsta gana įvairų substratą: medieną, augalų atliekas, ekskrementus, humusingą žemę. Auga ir tarp samanų. Daugiausia saprofitai. Kai kurios rūšys valgomos. Dirvinė kriaukliabudė (Hohenbuehelia geogenia) – įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Didysis ketvertas
Didysis ketvertas – vadinamos keturios didžiausios pasaulio įmonės teikiančios audito ir konsultacines paslaugas.
2006 metais didįjį ketvertą sudarė:
Didysis aštuonetas (1970–1989)
Į didijį aštuonetą nuo 1970 m. iki 1989 m. įėjo šios įmonės :
Didysis aštuonetas susidarė susiliejus įmonėms.
Didysis šešetas (1989–1998)
Didysis aštuonetas tapo didžiuoju šešetu 1989 m. birželį susijungus Ernst & Whinney su Arthur Young & Company ir tapus Ernst & Young ir rugpjūtį susijungus Haskins & Sells su Touche Ross ir tapus Deloitte & Touche.
Didysis penketas (1998–2002)
Didysis šešetas tapo didžiuoju penketu 1998 m. liepą susijungus Price Waterhouse su Coopers & Lybrand ir tapus PricewaterhauseCoopers.