cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Langkavis
Kuaho mieste yra daug viešbučių, verslo centrų, parduotuvių ir restoranų. Prekybos centruose prekiaujama prekėmis be muito mokesčio, tačiau turistai šioje šalyje privalo išbūti ne mažiau kaip 72 valandas. Salos paplūdimiai yra balto smėlio, o jūra žydra ir skaidri. Povandeninis pasaulis vilioja nardytojus iš viso pasaulio. Čia puikiai išvystytas turizmas. Langkavio saloje yra Mashuri memorialinė sodyba. Tai paminklas merginai, kuri, pagal legendą, prakeikė Langkavio salą. Legenda pasakoja, kad prieš du šimtus metų mergina anytos buvo apkaltinta nuodėme. Pagal papročius, grįžęs vyras iš karo turėjo nužudyti žmoną. Kai jis peiliu dūrė į jos širdį, pradėjo bėgti baltas kraujas. Tai buvo įrodymas, kad žmona nekalta. Mashuri prieš mirtį prakeikė salą ir jos gyventojus 7 kartoms. Tik 1990 m. prakeikimas nustojo galioti ir dabar Langkavi tapo vienu iš nuostabiausių Azijos kurortų. Salos gyventojai dabar Mashuri laiko tautos didvyre.
Langkavio saloje yra legendų ola (Gua Čerita), kurios sienos išpuoštos neiššifruotais, senoviniais raštmenimis.
Jūros parkas yra sudarytas iš keturių nedidelių salų. Čia saugomi nuostabūs koralų rifai. Krokodilų fermoje saugoma daugiau nei 1000 rūšių krokodilų bei aligatorių.
Taueris (Vokietijos kaimas)
Taueris  – komuna Vokietijoje, Brandenburge.
Priklauso Šprė-Neisės apskričiai, Peico valdybai. Tauerio komunos plotas – 41,91 km². Oficialusis kodas – 12 0 71 384.
Gyventojai
Taueryje yra 691 gyventojas (2019 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Komuna įeina į Sorbų gyvenamąją sritį – kultūrinę-teritorinę autonomiją. Saksonijos ir Brandenburgo įstatymai numato, kad Sorbų gyvenamojoje srityje turi būti saugomos bei ginamos sorbų kalbos ir kultūra, todėl Taueryje, be vokiečių kalbos, oficiali yra ir žemutinių sorbų kalba.
Papės ežeras
Papės ežeras  – ežeras Latvijos vakaruose, Pietų Kuršo savivaldybėje, Pajūrio žemumoje, į šiaurę nuo Šventosios, arti Latvijos ir Lietuvos valstybės sienos. Plotas 12,3 km². Ilgis 8,2 km, didžiausias plotis – 3,2 km. Didžiausias gylis – 2 m. Krantai žemi, pelkėti. Yra 12 salų. 1,5 km protaka jungiasi su Baltijos jūra.
Abstraktus mąstymas
Abstraktus mąstymas  – gebėjimas suvokti bendrą vaizdą, apibendrinti, susieti įvykius ar procesus, numatyti galimas priežastis ar pasekmes bei galimybes. Šio mąstymo pobūdis – informacijos apie tikrus objektus vertimas į simbolius, naudojant tai konkrečių praktinių klausimų sprendimams rasti. Sudaro galimybes spręsti tokius uždavinius, kurių turinys ir objektai yra menami.
Abstraktų mąstymą galima suskaidyti į tris pagrindinius mąstymo etapus: koncepcija (samprata, sąvoka), svarstymas ir apibendrinimas.
Brazilija olimpinėse žaidynėse
Brazilija olimpinėse žaidynėse dalyvauja nuo 1920 m.
Istorija
1914 m. buvo įkurtas Brazilijos olimpinis komitetas. 1920 m. Brazilija debiutavo olimpinėse žaidynėse. Pirmosiose savo žaidynėse Brazilija laimėjo 3 medalius, po vieną kiekvienos spalvos, visus sportiniame šaudyme. Nuo to laiko šalis dalyvavo visose vasaros olimpinėse žaidynėse išskyrus 1928 m. Nuo 1992 m. šalis reguliariai dalyvauja ir žiemos olimpinėse žaidynėse (populiarus kalnų slidinėjimas, bobslėjus, snieglenčių sportas). Brazilija yra tarp lyderių tinklinio (paplūdimio ir salės), dziudo, buriavimo olimpinių medalių rikiuotėse. Geriausias šalies pasiekimas – 5 aukso medaliai ir 16 vieta medalių lentelėje 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Rengtos olimpinės žaidynės
Brazilijoje vyko 2016 m. vasaros olimpinės žaidynės.
Rio de Žaneiras nesėkmingai kandidatavo surengti 1936 m., 2004 m., 2012 m. olimpiadas, o Brazilijos miestui nepavyko laimėti teisės rengti 2000 m. olimpiadą.
HT
HT gali reikšti:
ht gali reikšti:
Sas
Herbas „Sas” – kilmingųjų herbas, naudotas Vengrijoje, Lenkijos Karalystėje, Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, Abiejų Tautų Respublikoje, Rusijos imperijoje.
RK3127
RK3127 – rajoninis kelias, jungiantis Nakvosėlius ir Nairius. Kelio ilgis – 1,6 km, visas kelias yra asfaltuotas.
Sas
Aprašymas ir simbolika
Egzistuoja devynios herbo „Sas” versijos.
RK3127
Kelias prasideda Nakvosėliuose, sankryžoje su. Kelias eina Pasvalio rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Nakvosėliai, Nairiai. Kelias baigiasi Nairiuose.
Sas
Aprašymas ir simbolika
Raudoname lauke (Sas II) arba mėlyname lauke (Sas I) yra pavaizduotas sidabro spalvos pusmėnulio ženklas, su ragais, nukreiptais į viršų ir turinčiais po auksinę šešiakampę žvaigždę galuose, bei rodyklę arba strėlę, nukreiptą aukštyn nuo pusmėnulio vidurio. Virš šalmo yra septynios povo plunksnos, pervertos strėle.
Sprendžiant iš herbo skydo formos, Herbo „Sas“ nešiotojai išsiskyrė kovoje su musulmonais viename iš pirmųjų kryžiaus žygių, ko gero Trečiajame kryžiaus žygyje. Ši emblema buvo žinoma ir gerbiama tarp Europos riterių, ypač prancūzų riterių. Herbe pavaizduota markgrafo karūna rodo, jog tarp herbą nešiojusių giminių buvo hercogų. Buvo du herbo suteikimo etapai. Pirmajame šį herbą galėjo nešioti tik aukštos kilmės asmenys. Antrajame etape herbą gavo ir paprasti kilmingieji.
Herbe pavaizduotas pusmėnulis reiškia viltį, sėkmę ir ištikimybę, buvo perimtas iš musulmonų kryžiaus žygių metu. Žvaigždė yra iš saksų paveldėtas laisvę reiškiantis simbolis. Strėlė rodo karinę parengtį ir greitumą.
Istorija
Herbas kilęs iš Vengrijos. Taip pat manoma, jog herbo kilmė susijusi su valachais, nuo XIII amžiaus gyvenusiais Maramurešo apskrityje. Herbas buvo suteiktas kariams, pasižymėjusiems kovose su turkais.
Galicijos istoriniame regione pirmieji „Sas“ herbo atstovai atsirado 1359 metais. Jie buvo atvykėliai iš Moldovos, Valachijos ir Transilvanijos. Bėgo iš gimtų vietų norėdami apsisaugoti nuo turkų antpuolių grėsmės.
Istoriniuose šaltiniuose minimas Steponas Vološynas Rybotyckis, karvedys, kuris atvyko į Lenkijos teritoriją kartu su savo kariauna pakviestas Lenkijos Karalystės karaliaus Kazimiero III Didžiojo, su kuriuo sudarė sąjungą ir padėjo šiam kariauti Galicijoje. Atsidėkodamas karalius Kazimieras III Didysis Steponui Vološynui Rybotyckiui 1368 metais padovanojo apie 1000 hektarų užimančių žemių, išsidėsčiusių Viaros upės aukštupyje, su kaimais ir trimis vienuolynais. Valdydamas šias žemes Steponas Vološynas dėl teritorijos centre įsikūrusio Rybotyščių (lenk. Rybotycze) kaimo gavo pavardę – Rybotyckis.
Kasparas Niesieckis savo herbyne vėlesnes „Sas” herbo gimines išveda iš grafo Vanczalucho, t. y. Vanczos Vološyno. XV a. šis grafas turėjo žemių Turkos mieste Ukrainoje.
Pasak lenkų istoriko ir heroldo Pranciškaus Piekosinskio, Lenkijos Karalystėje šis herbas minimas nuo XV amžiaus, o pirmasis herbo atvaizdas pateiktas jo paties 1464 m. herbyne. Šį herbą naudojo nemažai Galicijos regiono šeimų, nors buvo naudojamas ir kitur.
Iš Rybotyckių vėliau kilo „Sas” herbo giminės: Berestianskiai, Biškovskiai, Voloseckiai, Buchovskiai, Gubickiai ir kt. Iš grafo Vančaluko kildinami Turčianskiai, Javorskiai, Ilnickiai, Komarnickiai, Visočianskiai ir Turianskiai. XV a. pradžioje taip pat susiformavo „Sas” giminės: Balinskiai, Goševskiai, Deliatinskiai, Luckiai, Podgorodeckiai, Čaikovskiai ir kt. Pavardes „Sas” herbo kilmingosios giminės dažniausiai gaudavo pagal tų vietų, kuriose gyveno, pavadinimus.
Pagal kai kurių mokslininkų versiją, pirmiausiai herbas „Sas” buvo naudojamas Saksonijoje, po to Vengrijoje, nuo XIII amžiaus – Didžiojoje Lietuvos Kunigaikštystėje, Lenkijos Karalystėje, ypač Rusios vaivadijos teritorijoje.
Senasis permių raštas
Senasis permių raštas arba a(n)buras – buvo rašto sistema, XIV – XVII a. naudota rašyti senosioms permių kalboms.
Kilmė ir raida
Permių raštą 1372 m. sukūrė Šv. Steponas Permietis, kuris siekė skleisti Rytų Krikščionybę šiaurės rytų Europoje, tarp permių tautų. Kuriant buvo remiamasi kirilica, graikų raštu ir permių tarpe paplitusiais piktografiniais simboliais, vadinamaisiais pasais (Рӧдвужпас).
Permiai savo raštą naudojo iki XVI a. Po prijungimo prie Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės jų tarpe įvesta Rusų kirilica. Tuo metu šis mažai žinomas raštas pradėtas naudoti kaip slaptaraštis rusų susirašinėjime. Raštas galutinai nunyko XVII a.
Struktūra
thumb|250px|left|Permių raštas su 26 raidėmis Permių raštas yra abėcėlė, turinti raides priebalsiams ir balsiams išreikšti. Pirminis variantas turėjo 24 raides. To neužteko išreikšti visą permių garsų įvairovę, ir vėliau pridėtos papildomos raidės (yat' ir ver). Spėjama, kad kartais naudojami diakritiniai ženklai, skirti išreikšti garsams [ö] ir [j], taip pat minkštiesiems priebalsiams. Dėl nuolatinių kontaktų su Rusia permių rašte ilgainiui atsirado raidės ю, я, ъ, ь, ц, ф, х, skirtos užrašyti skoliniams iš rusų kalbos. Galutinė abėcėlė jau turėjo 38 raides.
Pirmosios dvi raidės an ir bur davė pavadinimą visai rašto sistemai.
Motiejus Korvinas
Motiejus Korvinas arba Motiejus I (,, , , , g. 1443 m. vasario 23 d. – 1490 m. balandžio 6 d.) – Vengrijos ir Kroatijos karalius nuo 1458 iki 1490 m.
Po keleto karinių kampanijų 1469 m. buvo išrinktas ir Čekijos karaliumi, o 1487 m. įgijo Austrijos kunigaikščio titulą. Vengrijos regento Jono Hunjadžio (m. 1456 m.) sūnus. 1457 m. Motiejus buvo įkalintas kartu su vyresniuoju broliu Ladislovu Hunjadžiu karaliaus Vladislovo Pomirtinio įsakymu. Ladislovui Hunjadžiui buvo įvykdyta mirties bausmė, sukėlusi maištą ir privertusi karalių Vladislovą bėgti iš Vengrijos. Karaliui netikėtai mirus, Motiejaus dėdė Michaelas Silagis įtikino dvarininkiją 1458 m. sausio 24 d. vienbalsiai paskelbti 14-metį Motiejų karaliumi. Neilgai trukus jis pradėjo valdyti padedamas dėdės ir per dvi savaites perėmė veiksmingą vyriausybės kontrolę.
Būdamas karaliumi Motiejus kariavo prieš čekų samdinius, kurie dominavo Aukštutinėje Vengrijoje (šiandien Slovakijos ir Šiaurės Vengrijos dalyse) ir prieš Šventosios Romos imperatorių Frydrichą III, kuris laikė Vengriją pavaldžia sau. Šiuo laikotarpiu Osmanų imperija užkariavo Serbiją ir Bosniją, nutraukdama buferinių valstybių zoną prie pietinių Vengrijos Karalystės sienų. 1463 m. Motiejus pasirašė taikos sutartį su Frydrichu III, pripažindamas imperatoriaus teisę tapti Vengrijos karaliumi. Imperatorius grąžino Vengrijos šventąją karūną, kuria Motiejus buvo karūnuotas 1464 m. balandžio 29 d. Tais pačiais metais Motiejus įsiveržė į neseniai osmanų okupuotas teritorijas ir užgrobė tvirtoves Bosnijoje. Tačiau supratęs, kad negali tikėtis didelės krikščionių jėgų pagalbos ir atsisakė savo antiosmaninės politikos.
Motiejus įvedė naujus mokesčius, neretai labai didelius. Šios priemonės sukėlė maištą Transilvanijoje 1467 m., tačiau sukilėliai buvo sumušti. Kitais metais Motiejus paskelbė karą Jurgiui Podiebradiečiui, husitų Bohemijos karaliui, ir užkariavo Moraviją, Sileziją ir Lusatiją. Pačios Bohemijos užimti nesugebėjo. Katalikų dvarininkija 1469 m. gegužės 3 d. paskelbė jį Bohemijos karaliumi, tačiau husitų valdovai atsisakė jam nusileisti net po to, kai 1471 m. mirė jų vadas Jurgis Podiebradietis. Vietoje to jie išrinko Vladislovą Jogailą, vyriausią Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero IV sūnų. Grupė Vengrijos prelatų ir didikų pasiūlė sostą jaunesniajam Vladislovo broliui Kazimierui, tačiau Motiejus įveikė jų maištą. 1474 m. pabaigoje sumušęs Kazimiero IV ir Vladislovo kariuomenę Breslaujoje Silezijoje (dabar Vroclavas Lenkijoje), Motiejus atsisuko prieš osmanus, nusiaubusius rytines Vengrijos dalis. Jis pasiuntė pastiprinimą Steponui Didžiajam, Moldavijos kunigaikščiui, kad Steponas atremtų eilę Osmanų invazijų 1470 m. pab. 1476 m. Motiejus apgulė ir užėmė Šabacą, svarbią Osmanų pasienio tvirtovę. 1478 m. sudarė taikos sutartį su Vladislovu Jogailaičiu ir pasidalino Bohemijos karūnos žemėmis. Motiejus kariavo prieš imperatorių Frydrichą ir 1482–1487 m. užėmė Žemutinę Austriją.
Motiejus įsteigė vieną iš pirmųjų profesionalių nuolatinių viduramžių Europos armijų (Vengrijos juodąją armiją), reformavo teisingumo sistemą, sumažino baronų galią ir skatino talentingus jaunuolius siekti karjeros pagal jų gebėjimus, o ne socialinę kilmę. Motiejus globojo meną ir mokslą. Jo karališkoji biblioteka Bibliotheca Corviniana buvo viena didžiausių knygų kolekcijų Europoje. Su jo globa Vengrija tapo pirmąja šalimi, kuri iš Italijos priėmė Renesansą. Išlieka populiarus vengrų ir slovakų liaudies pasakų herojus – jose vadinamas Motiejumi Teisinguoju ir dažniausiai pasirodo persirengęs tarp savo valdinių.
Vaikystėje Motiejus mokėsi daugybės kalbų ir skaitė klasikinę literatūrą, ypač karinius traktatus. Neabejotina, kad suaugęs mokėjo vengrų, lotynų, italų, lenkų, čekų ir vokiečių kalbas.
Palikimas
miniatiūra| Motiejaus Korvino paminklas priešais Šv. Mykolo bažnyčią (Klužas-Napoka, Rumunija) Pasak Markuso Tanerio, savo valdymo pabaigoje Motiejus valdė „Europos supervalstybę“. Kita vertus, jo užkariautos teritorijos buvo prarastos praėjus vos keliems mėnesiams nuo jo mirties. Breslaujos miestiečiai netrukus nužudė jo kapitoną Heincą Dompnigą. Imperatoriaus valdžia Vienoje ir Vienos Noištate buvo atkurta nesulaukus pasipriešinimo.
Po karaliaus mirties dėl karūnos kovojo įvairūs pretendentai – Jonas Korvinas, Romėnų Maksimilijonas, Vladislovas Jogailaitis ir pastarojo jaunesnysis brolis Jonas Albrechtas. Vladislovas Jogailaitis kovą laimėjo, nes baronai jį laikė silpnu valdovu ir jis sulaukė turtingos Motiejaus našlės paramos, kai pažadėjo ją vesti. Vladislovas buvo išrinktas karaliumi po to, kai pažadėjo panaikinti visas Motiejaus įvestas „žalingas naujoves“, ypač didelius mokesčius. Tačiau po to Vladislovas II Jogailaitis negalėjo išlaikyti Juodosios armijos, o užmokesčio negaunantys samdiniai ėmė plėšikauti kaimuose. Karališkosios pajėgos, vadovaujamos Pauliaus Kinisio, 1492 m. juos įveikė prie Savos upės.
Motiejaus karų ir ištaigingo karaliaus dvaro našta sunkiausiai slėgė valstiečių pečius, kurie mokėjo ne mažiau kaip 85 % mokesčių. Dubniko kronikoje, parašytoje rytų Vengrijoje 1479 m., rašoma, kad „našlės ir našlaitės“ keikė karalių už didelius mokesčius. Kita vertus, pasakojimai apie „Motiejų Teisingąjį“, kuris persirengęs klajojo po visą savo karalystę, siekdamas teisingumo savo pavaldiniams, išplito dar valdant Motiejui. Posakis „Mirus Motiejui prarastas teisingumas“ išplito netrukus po karaliaus Motiejaus mirties, taip atspindinti didesnę neteisybę paprastų žmonių atžvilgiu valdant šio įpėdiniams.
Korvino bibliotekos garbei vienas universitetas Budapešte vadinamas Korvino universitetu.
Hours
Hours (rašoma 'hours...' ) – dvidešimt antrasis studijinis britų muzikanto David Bowie albumas, išleistas 1999 m. rugsėjo 21 d. Pirmiausia išleistas internete, atlikėjo tinklapyje „BowieNet“, tapdamas pirmuoju įrašu istorijoje, kurį žinomas vardas išleido internetu. Tai – paskutinis Bowie įrašas, kuriame jis dirbo kartu su prodiuseriu ir gitaristu Reeves Gabrels, su kuriuo kartu kūrė nuo 1988 m.
Vandenė
Vandenė (Elatine) – vandeninių (Elatinaceae) šeimos mažų vienamečių augalų gentis.
Hours
Albumas, kitaip nei keletas ankstesnių Bowie darbų, labiau primena albumo „Hunky Dory“ skambesį. Dainų tekstai liečia santykių pabaigos ir baimės jausmo temas, taip pat netrūksta ir krikščioniškų motyvų.
Albumas buvo komerciškai sėkmingas Britanijoje, pasiekdamas penktąją albumų reitingo vietą, tačiau pirmąkart nuo 1972 m. nepasiekė JAV „Billboard 200“ reitingo keturiasdešimtuko. Kritikai šį albumą vertiną kaip vieną silpnesnių atlikėjo darbų.
Kūrybinė grupė
Techninis personalas
Vandenė
Struktūra
Gentį sudarančių rūšių stiebas status arba šliaužiantis, cilindriškas, ties bambliais įsišaknijantis. Lapai ovališki, pailgai elipsiški arba linijiški, lygiakraščiai arba dantyti, kotuoti arba bekočiai.
Žiedai maži, taisyklingi, pavieniai, kartais sukrauti menturiuose. Taurelė iš 2–4 dalių. Vainiklapiai 2–4, bukomis viršūnėmis, balti arba rausvi. Kuokelių skaičius lygus vainiklapių skaičiui arba du kartus didesnis. Piestelė viena. Vaisius – dėžutė su 2–4 lizdais.
Paplitimas
Gentyje yra apie 25 rūšys, paplitusios vidutinio klimato ir tropinėse abiejų pusrutulių juostose. Auga šlapiose vietose.
Lietuvoje auga viena rūšis – riestasėklė vandenė (Elatine hydropiper), įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Šileikiškė
Šileikiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Ceikinių.
RK3128
RK3128 – rajoninis kelias, tarnaujantis kaip privažiuojamasis kelias prie Grūžių nuo rajoninio kelio. Kelio ilgis – 1 km.
Kelias tarnauja kaip atšaka nuo rajoninio kelio ir kerta Grūžių gyvenvietę.
Teichlandas
Teichlandas  – komuna Vokietijoje, Brandenburge.
Priklauso Šprė-Neisės apskričiai, Peico valdybai. Teichlando komunos plotas – 34,87 km². Oficialusis kodas – 12 0 71 386.
Komuna skirstoma į 3 kaimo apylinkes.
Gyventojai
Teichlande gyvena 1099 žmonės (2019 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Komuna įeina į Sorbų gyvenamąją sritį. Saksonijos ir Brandenburgo įstatymai numato, kad šioje srityje turi būti saugomos bei ginamos sorbų kalbos ir kultūra, tad Teichlando komunoje, be vokiečių kalbos, oficiali yra ir žemutinių sorbų kalba.
Vytėnų telmologinis draustinis
Vytėnų telmologinis draustinis – valstybinis gamtinis draustinis Lietuvoje, Ignalinos rajone, 2 km į pietvakarius nuo Tverčiaus. Apima Vytėnų pelkę ir aplinkinius miškus. Įsteigtas 1974 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti Dysnos limnoglacialinės lygumos įlomių aukštapelkinį kompleksą. Teritorija paskelbta Natura 2000 objektu – saugomi žolių turtingi eglynai, vakarų taiga, pelkėti lapuočių miškai, pelkiniai miškai, degradavusios aukštapelkės.
Šeichachmadas
Šeichachmadas  – paskutinis Didžiosios Ordos chanas (1481, 1485–1493, 1494–1502 m.), Astrachanės chanas (1527–1528 m.).
Didžiosios Ordos chanas
Achmato, Didžiosios Ordos chano, sūnus. 1481 m., po tėvo mirties, pasiskelbė Didžiosios Ordos chanu. Jam priešinosi broliai Saidas Achmadas II ir Murtaza. Pirmąjį palaikė Timurbėjus, o netrukus į kovą įsikišo Astrachanės chanas Abdulkerimas. Kova su jais truko iki 1485 m., galiausiai, Šeichachmadas sugebėjo išvyti brolius į Krymo chanatą, o Abdulkerimas grįžo į Chadžitarchaną.
Netrukus Saidas Achmadas II pabėgo nuo Krymo chano Mengli I Girėjaus ir vėl metė iššūkį broliui. 1487 metais Tiumenės chanas Ibakas, vėl tapęs Didžiosios Ordos chanu. Šeichachmadas susivienijo su savo broliu Saidu Achmadu II, bei nugalėjo Ibaką. 1490 m. Šeichachmadas kartu su Saidu Ahmadu II ir Abdulkerimu užpuolė Krymo chanatą. Atsakydamas į tai, Mengli I Girėjus sulaukė pagalbos iš Kafoje esančių janyčarų, taip pat Maskvos didžiojo kunigaikščio Ivano III, kuris nurodė Kazanės chanui Muhamedui Aminui ir Kasimchanui Satilganui žygiuoti į Vidurio Volgos sritį. Šeichachmadas ir jo sąjungininkai buvo priversti trauktis.
Netrukus dėl Abdulkerimo veiksmų chanas susikivirčijo su Nogajų Ordos valdovu Musa Bėjumi.
1491 m. Ibakas vėl užgrobė valdžią. Mengli I Girėjus užpuolė ir pastarąjį nuvertė. Šeichachmadas sugebėjo atgauti sostą, o 1493 m., siekdamas pagerinti santykius su nogajais, vedė Musos Bėjaus dukterį. Toks sprendimas papiktino Didžiosios Ordos aukštuomenę. Šeichachmadas buvo nušalintas nuo valdžios, o jo brolis Murtaza tapo naujuoju chanu.
1496 m. Šeichachmadas kreipėsi į Lietuvos didįjį kunigaikštį Aleksandrą Jogailaitį. Pastarasis siūlė Krymo soste Mengli I Girėjų pakeisti jo broliu Uztimuru, gyvenusiu Lietuvoje. 1498 m. Tiumenės totoriai užpuolė Didžiąją Ordą ir padarė didelių nuostolių.
Rimdžiūnai (reikšmės)
Rimdžiūnais vadinamos gyvenvietės:
Šeichachmadas
Didžiosios Ordos chanas
1500 m. dėl sausros Volgos srityje Šeichachmadas persikėlė į Dniepro sritį, tačiau čia jau buvo pasikeitęs Krymo chanas. Didžiosios Ordos chanas vedė taikos derybas su Mengli I Girėjumi ir Bajazidu II, bet veltui. Metus praleido aiškindamasis santykius su savo broliais, bei ruošdamas puolimą prieš Krymo chanatą. Bandydamas padėti Aleksandrui Jogailaičiui sustabdyti maskvėnų puolimą, užpuolė juos netoli Starodubo, Rylsko ir Siverų Naugardo. 1501 metų pabaigoje šeichas Ahmadas nugalėjo Krymo kariuomenę, bet neturėjo pakankamai kariuomenės, kad tęstų karą su Mengli I Girėjumi. 1502 m. žiemą, nesulaukęs pagalbos, jis pradėjo judėti į pietus kairiuoju Dniepro krantu. Patyrė daugybę nuostolių, buvo nugalėtas Krymo chanato, kuris netrukus sunaikindamas Didžiąją Ordą.
Nelaisvėje
Praradęs valdžią, chanas pabėgo. 1504 m. persikėlė į Akermaną, o netrukus išvyko į Kijevą, kur jį suėmė vaivada Dmitrijus Putjatičius.
1505 m. Breste vykusiame teisme chanas buvo apkaltintas, kad užpuolė lietuvių žemes. Aleksandro teisme buvo laikomas garbingu svečiu, tačiau po pastarojo mirties 1506 m. požiūris į kalinį apskritai pablogėjo. Bandė pabėgti, bet buvo sugautas ir išsiųstas į Kauną.
Astrachanės chanas
1527 m. Kijeve išlaisvintas, o iš ten persikėlė į Chadžitarchaną. Atvykęs pasinaudojo visuotine suirute ir sugebėjo užgrobti valdžią. Jam pavyko užmegzti ryšius su Maskvos didžiuoju kunigaikščiu Vasilijumi III. Bet 1528 metais jį nuvertė Kasimas II.
Svogūnienė
Svogūnienė (arba cibulynė, rasalynė) – šaltsriubė, žemaičių tradicinis Kūčių patiekalas. Tai svogūnų griežinėlių sūrymas („rasalas“), į kurį dedamos sutrintos, ant žarijų paskrudintos silkės galvos (arba visa silkė). Į tradicinę cibulynę, kuri gaminama iš degintos silkės, vandens, svogūnų, žemaičiai dar pildavo vadinamąjį batvinių rasalą. Jį pagamindavo taip: išvirtus burokėlius užpildavo vandeniu, įmesdavo duonos riekę ir šiltai laikydavo. Kiti užpila actu, rūgpieniu arba kefyru, įdeda krapų.
Palaikyti 1-2 valandas, valgyti šaltą, nors Kurtuvėnuose patiekiama šilta. Svogūnienė patiekiama su karštomis bulvėmis su lupenomis arba kiunke.
Abdulrachmanas (Astrachanės chanas)
Abdul Rachmanas arba Abdulrachmanas – Astrachanės chanas 1533–1537 ir 1539–1545 m.
Biografija
Kilęs iš Čingizidų dinastijos šakos Tukatimuridų giminės Mahmudovičių. Astrachanės chano Abdulkerimo sūnus. Kartu su tėvu jis klajojo tarp nogajų nuo 1515 m. 1533 m., padedamas Saido Achmado Bėjaus, nuvertė Astrachanės chaną Ak Kubeką ir užgrobė valdžią.
1533 m., spaudžiamas bajorų ir nogajų, sudarė sutartį su Maskvos Didžiąja Kunigaikštyste, pagal kurią suteikė daugiau teisių Maskvos pirkliams. Vėliau bandė išsivaduoti iš Saido Achmado Bėjaus globos. Atkūrus valdžią ir galią, Saidas Achmadas Bėjus buvo nuverstas Nogajų Ordoje. Naujuoju Astrachanės chanu tapo Achmatovičių šeimos atstovas Dervišas Ali.
1539 m. Abdulrachmanas grąžintas į Astrachanės sostą, tačiau 1545 m. jį nuvertė Ak Kubekas.
Red Sea FC
Red Sea FC – profesionalus Eritrėjos futbolo klubas, rungtyniaujantis aukščiausioje šalies lygoje. Įsikūręs šalies sostinėje Asmaroje. Namų rungtynes žaidžia Cicero stadione, talpinančiame 6 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1945 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Daugkartiniai čempionai ir futbolo taurės laimėtojai. Atstovavo šaliai Afrikos žemyno turnyruose.
VA
VA gali reikšti:
Va gali reikšti:
Ak Kubekas
Biografija
Kilęs iš Čingizidų dinastijos šakos Tukatimuridų giminės Achmatovičių. Vyriausias Tiumenės chano Murtazos sūnus.
1514 m., mirus tėvui, valdžią perėmė jo dėdė Chadži Achmadas, tačiau 1515 m. jį nuvertė Astrachanės chanas Džanibekas. Remiamas kabardinų ir Tiumenės totorių bajorų, Ak Kubekas sugebėjo užimti sostą, pripažindamas Džanibeko viršenybę. Susidūrė su Volgos kazokų išpuoliais.
Silpnėjant Astrachanės chanatui ir sustiprėjus Nogajų Ordos murzų kovai, Ak Kubekas nusprendė kištis į šios valstybės reikalus. Jis sulaukė pagalbos iš kabardinų ir Gazikumucho valstybės, kurių dėka 1532 m. nuvertė Astrachanės chaną Kasimą II ir užgrobė valdžią. Bandė sustiprinti chano galią ir įtvirtinti nepriklausomybę nuo Nogajų Ordos. Vietoje to, 1533 m. nogajai, vadovaujami Saido Achmado Bėjaus, nuvertė Ak Kubeką, ir pasodino į sostą Abdulrachmaną.
Ak Kubekas grįžo į Tiumenę. Apie šį laikotarpį informacijos mažai. Galiausiai, 1545 m. nuvertė Abdulrachmaną, tačiau valdė neilgai. 1546 m. ​​jį nuvertė Jamgurčis. Galimai ėmė stigti palaikymo Tiumenės chanate, nes kreipėsi į Krymo chaną Sahibą I Girėjų, su kurio pagalba 1547 metais trečią kartą Ak Kubekas užėmė Chadžitarhano sostą. Tuo pačiu metu sugebėjo sustiprinti valdžią Tiumenėje.
1549 m. Jamgurčis, remiamas maskvėnų, sugrįžo į valdžią, o Nogajų Orda, vadovaujama Ismailo Bėjaus, užpuolė Tiumenės chanatą ir apiplėšė. Ak Kubekas stepėje veikė iki pat savo mirties 1550 m. Jo sūnus Abdula perėjo į Maskvos tarnybą.
Šileikiškė (Linkmenys)
Šileikiškė – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Linkmenų.
Istorija
Iki XX a. vid. buvo Zalesės palivarkas ir kolonija.
Rimaldas Vikšraitis
Rimaldas Vikšraitis (g. 1954 m. kovo 18 d. Sintautuose, Šakių rajonas) – Lietuvos fotografas.
Samanių telmologinis draustinis
Samanių telmologinis draustinis – valstybinis gamtinis draustinis Lietuvoje, Zarasų rajone, 15 km į rytus nuo Obelių, Latvijos pasienyje, šalia Baraukos ir Lipnikų. Apima Samanių pelkę. Įsteigtas 2010 m.
RK3129
RK3129 – rajoninis kelias, tarnaujantis kaip privažiuojamasis kelias prie Raubonių nuo magistralinio kelio. Kelio ilgis – 1 km.
Kelias tarnauja kaip atšaka nuo magistralinio kelio ir kerta Raubonių gyvenvietę.
Samanių telmologinis draustinis
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti vertingą aukštapelkės raistą. Teritorija paskelbta Natura 2000 objektu: saugomos buveinės – pelkiniai miškai, aktyvios aukštapelkės, tarpinės pelkės ir liūnai.
Rimaldas Vikšraitis
Biografija
Baigė Vilniaus 23-ąją vidurinę mokyklą. 1975 m. Vilniaus 47-ojoje technikos mokykloje įgijo fotografo specialybę. Dešimt metų dirbo Šakių buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato fotoateljė fotografu. Gyvena Kudirkos Naumiestyje. Nuo 1985 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys. 1997 m. suteiktas Tarptautinės meninės fotografijos federacijos (FIAP) fotografo menininko (AFIAP) garbės vardas. 2000-2001 m. ir 2003-2004 m. paskirta Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos individuali valstybės stipendija. Didžiausiame Europos fotografijos festivalyje „Rencontres d'Arles“ (Arlio susitikimai) Arlyje (Prancūzija) 2009 m. jo darbai įvertinti pagrindiniu, Metų atradimo prizu.
Snapuotoji viksva
Snapuotoji viksva (Carex rostrata) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas.
Snapuotosios viksvos pavadinimas kilo iš lotyniškų žodžių: „carex“ – viksva, „rostrata, –a, –um“ – snapuotas, turintis snapą.
Morfologija
thumb|left|230px|Snapuotosios viksvos požymiai Daugiametis, pilkai žalias, retakeris, 25– 75(100) cm aukščio, šliaužiantį šakniastiebį su gana storomis palaipomis išauginantis augalas. Stiebai statūs, laibi, tribriauniai, bukomis briaunomis, švelnūs, tik žiedyno srityje šiurkštūs, pamate apsisiautę belakštėmis, rudomis, pilkai ar rausvai rudomis, pakraštyje tinkliškai išsiskaidžiusiomis makštimis. Lapai standoki, statūs, lovelio pavidalo, sulenkti ar susisukę, 2– 4(5) mm pločio, laipsniškai nusmailėjančia viršūne, šiurkščiakraščiai, jų apatinė pusė šiurkšti, skiauterėta, paprastai ilgesni už stiebus. Žiedynas status, ilgas, 12– 25 cm ilgio, susideda iš 3– 6 viena nuo kitos nutolusių varpučių. Apatinis žiedynlapis bemakštis, tik kartais su labai trumpa makštimi, laipsniškai nusmailėjančia viršūne, šiurkščiakraštis, gerokai ilgesnis už visą žiedyną. Viršūnines 2– 3 varputės, iš kurių viena stambesnė, kuokelinės, daugiažiedės, suartėjusios, linijiškos, 1,5–7 cm ilgio; jų pažiedės ilgos, linijiškai lancetiškos, smailokos, rausvai rudos, su šviesesniu ruoželiu per vidurį ir baltais plėviniais pakraščiais. Likusios 1–3 varputės piestelinės, daugiažiedės, cilindriškos, (2)3– 8 cm ilgio ir (6)7– 10 mm pločio, viršutinės beveik bekotės, apatinės ant trumpų, stačių arba šiek tiek palinkusių kotelių; pažiedės lancetiškos arba plačiai lancetiškos, smailios, rausvai rudos, su siauru, žalsvu ar šviesiai rusvu ruoželiu per vidurį ir balsva, plėvine viršūne, trumpesnės ir gerokai siauresnės už maišelius. Maišeliai beveik horizontaliai atsilošę, apskritai kiaušiniški, pūsti, (3,5)4– 5(5,5) mm ilgio, iš pradžių žalsvai gelsvi, vėliau šviesiai geltoni arba rusvi, pliki, blizgantys, ryškiai gysloti, su trumpu koteliu pamate, viršūnėje staigiai užsibaigia plonu, ilgu, l–1,8 mm ilgio, švelniu, dvidančiu snapeliu; snapelio danteliai prasiskėtę. Vaisiai tribriauniai, žalsvai rudi arba geltoni, apie 2– 2,5 mm ilgio ir 1– 1,5 mm pločio, žymiai mažesni už maišelius, viršūnėje turi išsilanksčiusį liemenėlį.
Augavietės
Auga pelkėse, pelkėtose pievose, raistuose, grioviuose, ežerų ir upelių krantuose, durpyninėse pievose, žemapelkėse ir aukštapelkėse, grioviuose, vandens telkinių krantuose, paežerių liūnuose.
Paplitimas Lietuvoje: Dažnas; visoje šalyje paplitęs augalas. Išryškėja kaip edifikatorius (vyraujanti rūšis). Auga durpyninių pievų, žemapelkių ir aukštapelkių lago formacijose.
Bendras paplitimas: Beveik visa Europa, Kaukazas, Sibiras, šiaurės Kazachstanas, Šiaurės Mongolija, Centrinėj Azijoje, Šiaurės Amerika. Priklauso borealiniam floros elementui.
Lietuvoje rastos paprastosios viksvos forma
'''Carex rostrata var. elatior''' Benn. – apie 100 cm aukščio augalas, dažnai su plokščiais, iki 5– 8 mm pločio lapais (Trakų raj.)
Panaudojimas
Snapuotosios viksvos bendrijos dažnai sudaro pagrindinius natūralių šienaujamų ir ganomų pelkių plotus. Nušienauti juos galima vidurvasarį, kada jie išdžiūsta, bet šienas tada jau būna blogos kokybės. Be to, snapuotoji viksva mažiau turi žaliojo proteino, negu kitos viksvų rūšys. Ganykloje galvijai ją blogai ėda arba visiškai neėda.
Turnovas-Preilakas
Turnovas-Preilakas  – komuna Vokietijoje, Brandenburgo žemėje.
Įeina į Šprė-Neisės apskritį. Priklauso Peico valdybai. Komunos plotas – 38,02 km². Oficialusis kodas – 12 0 71 401.
Turnovo-Preilako komuna skirstoma į 2 kaimo apylinkes.
Gyventojai
Turnove-Preilake gyvena 1118 žmonių (2019 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Komuna – Sorbų gyvenamosios srities dalis. Pagal Saksonijoje ir Brandenburge galiojančius įstatymus, šioje srityje yra saugomos bei plėtojamos sorbų kalbos ir sorbų kultūra, tad Turnove-Preilake oficiali kalba yra ne tik vokiečių, bet ir žemutinių sorbų.
Džohoro sąsiauris
thumb|250px|right|
Džohoro sąsiauris (MS Selat Johor) – sąsiauris Pietryčių Azijoje, tarp Malaizijos ir Singapūro. Pavadintas pagal Malaizijos valstiją - Džohorą.
Saravakas
Saravakas (MS Sarawak) − valstija Rytų Malaizijoje, Kalimantano saloje. Sostinė − Kučingas.
Saravako valstija pagal plotą yra didžiausia Malaizijoje (124 451 km²). Ji ribojasi su Sabaho valstija rytuose, Indonezija pietuose, apgaubia Brunėjų ir turi 750 km ilgio pakrantę prie Pietų Kinijos jūros. Nuo Indonezijos Saravakas atskirtas aukštomis kalvomis ir kalnais, kurie yra centrinio Borneo kalnyno dalis. Aukščiausias valstijos taškas – Murudas (2424 m).
Saravakas padalintas į 11 apygardų:
Saravakas − daugiatautė valstija, kur nė viena etninė grupė neturi vyraujančios padėties. Saravake gyvena virš dviejų milijonų gyventojų.
Saravako valstijoje išgaunama nafta. Dėl to ji laikoma turtinga valstija.
Majų mitologija
Majų mitologija – majų tikėjimų ir mitų visuma. Tūkstantmečiais majų mintys ir veiksmai buvo smarkiai veikiami kosmologijos, laiko ir erdvės suvokimo. Jų pasaulėvaizdis rėmėsi sudėtinga politeistine religine sistema. Ši religinė sistema buvo sukurta dar archajiniais laikais, anksti prieš civilizacijos suklestėjimą (kuris laikomas klasikiniu laikotarpiu, II–IX a.). Tūkstantmečių bėgyje ši sistema buvo išplėsta, šiek tiek keitėsi priklausomai nuo vietos ir laiko, tačiau esminiai tikėjimo elementai, tradicijos, apeigos išliko nepakitę. Majų tikėjimas buvo artimai susijęs su kitomis Mezoamerikos kultūromis. Majų religinės tradicijos yra išlikusios iki šių dienų, tačiau dėl kolonizatorių įtakos ir ilgo laiko, skiriančio majų palikuonis nuo tikėjimo klestėjimo laikotarpio, gerokai pakitusios.
Majų tikėjimo šaltiniai
thumb|[[Drezdeno kodeksas]]
Nepaisant klasikinės majų civilizacijos žlugimo X a. pr., kai majų gyvenamoje teritorijoje sustojo monumentaliosios architektūros pastatų, šventyklų, bareljefų, stelų statyba, smarkiai sumažėjo gyventojų skaičius, miestai buvo apleisti, pati majų tauta išlaikė ir tęsė savo tikėjimą ir tradicijas. Išlikusius tų tradicijų ženklus galima išvysti architektūros elementuose Jukatano pusiasalio šiaurėje, kur suklestėjo poklasikinė majų civilizacija. Tiesa, ji buvo smarkiai veikiama centrinės Meksikos slėnių ir Meksikos įlankos pakrantės kultūrų. Pietų žemumų ir kalnuotojo arealo (Gvatemalos) majai praktiškai nutraukė visas monumentaliasias statybas, tačiau tikėjimai ir tradicijos išliko ir XVI–XVII a. buvo aprašyti kolonizatorių. Ispanams užkariavus Jukatano pusiasalį majų istorija ir tradicijos tebebuvo perduodamos iš kartos į kartą, tačiau jos vis labiau persipynė su europiečių tikėjimais, katalikybės elementais. Didelė dalis šiuolaikinių majų tebetęsia iš savo protėvių paveldėtas tikėjimo tradicijas, netgi ten, kur išplitusi krikščionybė. Krikščionių majų tikėjimuose taip pat gausu senojo tikėjimo elementų.
Iki šių laikų yra išlikusios 4 daugmaž pilnos majų knygos, parašytos ikikolumbiniais laikais ir paskirtos religinei tematikai. Dauguma majų rankraščių (kodeksų) buvo sunaikinti ispanų inkvizicijos kuomet ispanai vykdė majų žemių užkariavimą. Po konkistos dalis išlikusių tekstų buvo perrašyti ar išversti į lotynišką raidyną. Žymiausi tokie religiniai šaltiniai – Popol Vuh (parašytas kičių kalba) ir Čilam Balamas. Taip pat nemažai mitologinės informacijos išlikę majų miestų architektūros elementuose – freskose, bareljefuose, stelose.
Pasaulio sukūrimas
Panašiai kaip actekai ir inkai, savo klestėjimą pasiekę vėliau, majai tikėjo cikliška laiko prigimtimi visuose bendruosiuose lygiuose (žr. majų kalendorius). Majai žvelgė į visatą, kaip į eilę erų, šiek tiek trumpesnių nei 5200 metų. Šis laikas buvo dalinamas į 13 mažesnių laikotarpių – baktunų. Pagal majų kalendoriaus Tompsono koreliaciją pasaulis buvo sukurtas 3114 m. pr. m. e. rugpjūčio 13 d. ir bus sunaikintas 2012 m. gruodžio 23 d., kai dabartinis taip vadinamojo ilgojo skaičiavimo ciklas pasieks pabaigą. Pasak vėlyvųjų istorikų, prieš tai buvęs pasaulis žuvo milžiniškame potvynyje (tas pats elementas minimas ir actekų mitologijoje), kai dangus nukrito ant žemės ir šviesa išnyko.
Po to prasidėjo dviejų pasaulių laikotarpis, magijos ir herojinių žygių metas, aprašytas Popol Vuh knygoje. Joje pasakojamas mitas apie praeities didvyrių sūnus-dvynius, kurie paaugę buvo iškviesti į požemių karalystę Šibalbą, dėl to, kad triukšmingai žaidė kamuolio žaidimą. Po siaubingų išbandymų jie buvo nuteisti, tačiau nuo vieno iš jų (kukurūzų dievo) galvos maginiu būdu nėščia tapo Šibalbos valdovo Ahpučo duktė Kruvinoji.
Kruvinoji buvo išvyta į Žemę, kur pagimdė kitą legendinių dvynių porą Hunahpu ir Šbalankę (vardai kičių, o ne klasikine majų kalba). Paaugę broliai atliko daug didvyriškų žygių: pirmiausia jie nugalėjo piktuosius brolius ir pavertė juos žmonėmis-beždžionėmis (vėliau jie tapo menininkų, artistų, šokėjų globėjais). Paskui broliai-dvyniai užmušė siaubingą paukštį Vukub Kakišą. O paskutinis ir svarbiausias jų žygis buvo pergalė prieš Šibalbos valdovus. Kaip ir jų tėvas, broliai-dvyniai buvo iškviesti į požemių karalystę, tačiau jie atlaikė išbandymus ir galiausiai kamuolio žaidime nugalėjo Šibalbos valdovus. Nepaisant to, jie buvo nuteisti. Bet dangaus dievai brolių pagailėjo ir juos prikėlė. Tada jie su dievų pagalba nugalėjo savo priešus ir prikėlė savo tėvą, kukurūzų dievą.
Į šį mitą dažnai žvelgiama kaip į metaforą apie žemdirbystės ciklą ir kasmetinį derliaus atgimimą. Kai majai sodina kukurūzus, jie pasiunčia grūdus į požemio karalystę, tačiau kukurūzas atgimsta jauno daigo pavidalu. Ši istorija – svarbus majų mitologijos motyvas, dažnai sutinkamas ir mene.
Pasaulis buvo sukurtas iš nieko dievų valia. Dievai Tepeu ir Hukumacas (dar žinomas kaip Kukulkanas, actekų Kecalkoatlio atitikmuo) laikomi pasaulio sutverėjais. Jie buvo tarpe pirmųjų Žemės gyventojų ir pasižymėjo savo išmintimi. Hurakanas taip pat egzistavo pasaulio pradžioje, tačiau jam teko menkesnė personifikacija – jis pasirodo uraganu. Būtent nuo šio dievo vardo ir kilo pats žodis „uraganas“.
Kad išlaikytų savo valdžią Tepeu ir Hukamacas nusprendė sukurti tautą, kuri galėtų jiems melstis. Hurakanas atliko kūrimo veiksmą, o Tepeu ir Hukamacas vadovavo. Žemė buvo sukurta, tačiau dievams nesisekė sukurti tautą. Pirmuoju bandymu jie sukūrė žvėris, tačiau šie nesugebėjo melstis savo kūrėjams, todėl buvo išvyti į mišką.
Pradžioje dievai žmogų lipdė iš molio, tačiau jis sutrupėjo, paskui gamino iš medžio, tačiau šie žmonės greitai pamiršo savo kūrėjus. Galiausiai žmonės buvo sukurti iš kukurūzo. Majai kukurūzus laikė ne tik svarbiausiu maisto produktu, bet ir pirmine juos sudarančia materija.
Kiekviena majų valstybės sostinė turėjo savo pasaulio sutvėrimo versiją, kuri buvo paranki miestą valdančiai dinastijai. Pavyzdžiui, Palenkėje Hanabo Pakalio sūnaus Kano Balamo valdymo meto užrašai Kryžiaus šventykloje byloja, kad likus 8 metams iki buvusio pasaulio pabaigos gimė Pirmasis Tėvas, o per 540 dienų – Pirmoji Motina, kuri pagimdė Kavilį – gyvatės išvaizdos dievą su vamzdžiu ant kaktos. Jis per amžius buvęs karališkosios miesto dinastijos globėjas.
Pasaulio tvėrimas
Daugelis kosmologinės sistemos elementų nėra gerai žinomi, tačiau galima teigti, kad majai, kaip ir daugelis ankstyvųjų visuomenių, visatą skirstė į tris pagrindines erdves: dangų, žemę ir požemio karalystę. Majų dangus turėjo 13 sluoksnių ar lygių, kur gyveno skirtingi dievai. Požeminė karalystė Šibalba buvo sudaryta iš 9 lygių, kur gyveno seni mirties ir blogio dievai. Majai tikėjo, kad į Šibabą po mirties patekdavo daugelis žmonių ir ten būdavo žiauriai kankinami. Icamna ir Kinič Ahau karaliavo majų danguje. Naktinis dangus buvo laikomas langu, rodančiu visus antgamtiškus veiksmus. Majai siejo žvaigždynus su dievais ir stebėdami sezoninius žvaigždžių judėjimus rasdavo atsakymus į savo klausimus, kūrė legendas apie dievų gyvenimą, jie tikėjo, kad naktiniame danguje susilieja visi pasaulio lygiai.
Žemę majai įsivaizdavo plokščią ir keturkampę, o kiekvienas kampas turėjęs savitą spalvinę reikšmę: rytai buvo raudoni, šiaurė – balta, vakarai – juodi, o pietūs – geltoni. Šioje sistemoje taip pat buvo ir penktasis kampas – centras, kuris buvo siejamas su melsvai žalia spalva. Žemę laikė keturi seni dievai Pavahtunai – keturios vienodos to paties dievo formos. Dangų taip pat laikė keturi dievai Bakabai, o pasak kitos versijos – keturi skirtingi, skirtingomis spalvomis žydintys medžiai. Centre augo melsvai žalias medvilnės medis (seiba), kuris buvo laikomas Mezoamerikos pasaulio ašimi, gyvybės medžiu. Majų kosmologijoje šis medis sudarė ašį, kuri jungė Žemės centrą su dangumi ir požemiu. Pabrėždami šį ryšį, majai dažnai seibos medį sodindavo gyvenvietės centre.
Klasikinio laikotarpio majų mene Žemė taip pat dažnai vaizduota kaip milžiniško dvigalvio aligatoriaus nugara. Tas aligatorius ilsisi pilname lelijų tvenkinyje. Dangus vaizduotas kaip dvigalvė gyvatė, juolab majų kalboje žodžiai dangus ir gyvatė (kaan) tariami taip pat. Žvaigždės vaizduotos kaip tos gyvatės kūno piešiniai.
Dangaus panteonas
Apie majų panteoną žinoma labai mažai, žinoma tik, kad visas jų pasaulis buvo pilnas dievų. Pavyzdžiui, XVIII a. rankraštyje Bakabo ritualai įvardinta vardais 166 dievai, ikikolumbiniuose kodeksuose atpažinti galima mažiausiai 30. Pavyzdžiui, dievai buvo atsakingi už kiekvieną iš 13 dangaus ir 9 požemio lygius. Dažnai šita majų dievų įvairovė kyla iš dievų daugiaveidiškumo. Pirmiausia, daugelis dievų buvo ne vienas asmuo, o turėjo keturis veidus, atsakingus už kiekvieną kryptį. Antra, daug dievų turėjo priešingos lyties palydovą (vyrą ar žmoną), kas atspindi Mezoamerikos tikėjimų dualizmą ir priešingybių vienovę. Trečia, kai kurie dievai turėjo savo jauną ir seną formas arba, ypač klasikiniu laikotarpiu, kūnišką ir bekūnę formas. Ketvirta, nebuvo aiškaus skirtumo tarp gyvūno ir dievo ir tarp gyvūnų rūšių, todėl daug dievų jungė keletą gyvūnų į įmantrias formas. Galiausiai, kiekvienas astronominis dievas turėjo savo požeminį atitikmenį, kuris atsirasdavo tada, kai žvaigždė ar planeta „numirdavo“ pasiekusi horizontą ir iki savo kito pasirodymo buvodavo požemyje. Taip pat paminėtina, kad majų dievai nebuvo tokie diskretūs, atskiri objektai kaip graikų dievai. Dievai dažnai būdavo giminingi ir turėjo aspektų, kurie lėtai pereidavo iš vieno dievo kitam. Egzistuoja daugybė skirtingų simbolių, majų religijoje atitinkančių antgamtiškus veiksmus, tačiau tik nedaugelis iš jų sutinkami pastoviai.
left|thumb|Bakabo atvaizdas Madrido steloje
Vyriausiuoju majų panteono dievu buvo Icamna (Itzamna, „driežo namas“), kuris kodeksuose vaizduotas kaip senis, rašto kūrėjas, mokslo ir išminties globėjas. Jo žmona buvo Iščela (Ix Chel, „ponia vaivorykštė“) – sena verpimo, medicinos, vaikų gimdymo deivė, siejama su Mėnuliu. Plaukuota gyvatė su žnyplėmis vietoje rankų yra tos pačios kilmės kaip ir actekų Koatlikė – tai visų dievų ir žmonių motina. Visi kiti dievai, tarp jų ir Bakabai, buvo pasaulį sukūrusių dievų palikuonys, knygoje Popol Vuh aprašyti kaip kilę iš senos protėvių poros.
Jauna, pusiau nuoga moteris, nekartą pavaizduota Drezdeno kodekse, yra jaunoji Mėnulio deivė, jaunasis Iščelos įsikūnijimas, dar vadinamas Iščupa (Ix Xhup, „moteris“). Ji turėjo meilės ryšių su keletu dievų.
Žemės galuose įsikūręs keturveidis lietaus dievas Čakas (Chaak). Jo kultą galima atsekti iki olmekų laikų. Čakas buvo vienas svarbiausių ikikolumbinės majų kultūros dievų, kurio ženklai buvo žaibas ir perkūnija. Jo kultas tebegyvuoja iki šių dienų. Keturveidžiais taip pat buvo ir Bakabai, kurių kiekvienas valdė pasaulį ketvirtį kiekvieno 260 dienų laikotarpio.
Be šių dievų, majų panteone taip pat egzistavo socialinių klasių ir profesijų globėjai. Juos valdė Kavilo įpėdinis Kukulkanas. Jo kultas iškilo poklasikiniu laikotarpiu ir savo klestėjimą pasiekė prieš toltekams įsiveržiant į Jukataną. Kariai turėjo keletą karo dievų, tarpe kurių atsidūrė ir keletas tikrų karvedžių, pasižymėjusių savo užkariavimais. Pirklių ir kakavos (ji laikyta valiuta) augintojų dievas buvo Ek Čuvakas (Ek Chuwah) su juodu veidu ir ilga nosimi. Taip pat majai turėjo medžiotojų, žvejų, bitininkų, menininkų, artistų, įsimylėjėlių, netgi savižudžių globėjus. Meną globojo žmonės-beždžionės, apie kurių kilmę plačiai rašoma Popol Vuh mite.
Požemio karalystė
thumb|Ahpučas
Požemio karalystė Šibalba (Xibalba, „kovos vieta“), tikėtina, buvo devynių lygių. Kiekvienas lygis turėjęs savo valdovą, apie tai byloja legenda apie didvyrius-dvynius, kurie turėję pereiti 9 išbandymų kambarius. Į tą šaltą ir nelaimingą vietą turėję patekti beveik visi mirę majai.
Dauguma rastos majų keramikos turėjo laidojimo reikšmę – į indus buvo dedamas maistas ir vanduo kelionei. Dėl to ant keramikos dirbinių gausu pomirtinės tematikos vaizdinių. Dalis pomirtinio pasaulio epo aprašyta knygoje Popol Vuh ir labai primena egiptiečių Mirusiųjų knygą. Ant vazų, lėkščių dažnai vaizduojamas kukurūzų dievas, Vukub Kakišas, dievai-beždžionės, Hunaphu ir Išibalankė. Įėjimais į Šibalbą laikyti gilios olos. 1979 m. rastame Nah Tuničo oloje rasta daug klasikinio ir poklasikinio laikotarpio kapaviečių, tiesa, daugelis jų jau buvo išgrobstytos. Čia rasta ir hieroglifinių tekstų (~400) ir paveikslų, išpaišytų ant sienų juoda anglimi. Vaizduojamas žaidimas kamuoliu, lytiniai aktai (tarp jų ir homoseksualūs), įvairūs dievai, didvyriai-dvyniai. Su olomis taip pat siejami ir kalnai. Iki šių dienų majai keliauja į kalnus atlikti lietaus iškvietimo ritualo. Tikima, kad kalnuose lietus užgimsta dar gerokai iki to, kol pasirodo danguje. Dabar rasta daugiau nei šimtas tokių ritualinių olų su kapavietėmis, dažnai tokiomis pat šventomis vietomis laikomi ir senotai.
Dievų panteonas
thumb|left|Čakas
Religinės apeigos
Skirtingai nuo actekų, majų žyniai nesilaikė celibato. Jų sūnūs sekdavo tėvų pėdomis ir tapdavo žyniais, nors kartais jais galėjo tapti ir antrieji valdovų sūnūs. Žynio titulas Ah Kinas (Ah Kin – „tas iš saulės“) nurodo apie jo sąryšį su kalendoriumi ir astronomija; į jų pareigas įėjo ne tik apeigų atlikimas, bet ir švietimas. Taip pat jie atsakė už kalendoriaus apskaičiavimą, astronominių įvykių aiškinimą, ceremonijų, švenčių organizavimą, pranašavimą, sergančiųjų gydymą, rašto mokymą, geneologinio valdovų medžio sudarymą.
Kaip jau minėta, majai tikėjo cikliška laiko prigimtimi. Apeigos ir ceremonijos buvo tiesiogiai susijusios su atskirais žvaigždžių ir žemės ciklais, kurie buvo stebimi ir atžymimi kalendoriuose. Žyniai interpretuodavo tuos ciklus, pagal juos spėdavo ateitį ar pasakodavo apie praeitį. Jei žynių pranašystės nusimatė netolimoje ateityje, buvo vykdomi aukojimai siekiant numaldyti dievus. Aukomis galėjo būti nedideli gyvūnai, valdovų nuleistas kraujas, nors gan dažnai vykdytas ir žmonių aukojimas. Aukojant žmogų žyniui padėdavo keturi senoliai, taip vadinami čiakai (pagal lietaus dievą Čiaką, gyvenantį pasaulio kampuose). Jie laikė aukos kojas ir rankas, o krūtinę atverdavo kitas žmogus, vadinamas Nakumu. Kitu ceremonijos dalyviu buvo čilamas – šamanas, kuris gaudavo žinią iš dievų patekęs į transo būseną. Jo pranašystės buvo interpretuojamos žynių.
Kiekvienas majų ritualas būdavo padiktuotas kalendoriaus, kurio didįjį ciklą sudarė 260 dienų. Datos ir simboliai turėjo svarbią magišką reikšmę. Dažnai sutinkami skaičiai yra 4, 9, 13. Prieš ritualus ir jų metu būdavo griežtas pasninkas, būdavo draudžiama valgyti daugelį produktų, propaguotas lytinis susilaikymas, taip pat tekdavo dalyvauti kūno kankinimo ritualuose, pvz., nuleidžiant kraują iš ausų, skruostų, lūpų, liežuvio, varpos. Kraujas buvo naudojamas stabų apliejimui. Prieš pat ispanų užkariavimą tokie stabai buvo apdedami prieskoniais, kaučiuku, rituališkai maitinti. Žmonių aukojimo ritualams buvo parenkami vergai, nesantuokiniai vaikai, išpirktos našlaitės. Kita vertus, iki toltekų užkariavimo žmonės aukoti retai, dažniau tam naudoti gyvūnai – kalakutai, šunys, voverės, iguanos, putpelės.
Pačios didžiausios ceremonijos vykdavo pasitinkant Naujuosius Metus. Ši ceremonija vykdavo kiekvienoje majų bendruomenėje penkių paskutinių senųjų metų dienų (bevardžių ir nelaimingųjų) metu. Tada ceremonija keliaudavo specialiu grįstu keliu link stabo, įrengto viename iš keturių miesto kampų. Kasmet būdavo keliaujama vis prie naujo stabo, taip buvo sudaromas 4 metų ciklas. Šis ciklas judėdavo prieš laikrodžio rodyklę. Ten vykdavo pranašavimai apie ateinančius metus. Blogos pranašystės būdavo nuvejamos specialių ritualų pagalba, pavyzdžiui, žinoma ėjimo per ugnį ceremonija, kai žyniai bėgdavo per karštą, dar įraudusią anglį.