cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kairas
Kairas – pasaulio arabų kultūrinis ir politinis centras. Arabų lygos (1945–79 m. ir nuo 1991 m.), Afrikos ir Azijos šalių solidarumo organizacijos sekretoriato, Pasaulinės sveikatos organizacijos atstovybės būstinė.
Metalurgijos, mašinų, tekstilės, chemijos pramonė. Metalo ir odos dirbiniai. Veikia 4 universitetai, akademija, Egipto institutas, 10 muziejų (tarp jų – Egipto, koptų). Veikia pirmasis Afrikoje operos teatras (įkurtas 1869 m.), muzikos ir lėlių, dramos teatrai, nacionalinė filharmonija, botanikos ir zoologijos sodai, hipodromas. Kairas – kino pramonės centras (5 kino studijos). Vyksta kasmetinis tarptautinis kino festivalis (nuo 1976 m.).
Architektūra: ibn Tuluno mečetės (IX a.), Azharo mečetė (X a.), miesto vartai (XI a.), Kairo citadelė (XII a.), sultono Hasano mečetė (XIV a.), mameliukų mauzoliejai (XV–XVI a.).
Miestas išsidėstęs abipus Nilo, prie šios upės žiočių. Šioje vietoje gyventa jau daugiau kaip 6000 metų, ir tai buvo svarbi vieta daugeliui Egipto civilizacijų. Kartais Kairas vadinamas Misr – arabišku paties Egipto pavadinimu, pabrėžiant miesto svarbą visam Egiptui. Šiame mieste yra daug tiek vakarietiškos, tiek ir rytietiškos kultūros bruožų, čia susilieja sena ir nauja. Tačiau Kaire yra daug socialinių-ekonominių problemų, dideli skurstančiųjų kvartalai, nevisiškai išvystyta infrastruktūra.
Istorija
Senovės Egipte netoli dabartinio Kairo stovėjo Aukštutinio Egipto sostinė Memfis.
Bhyšma
thumb|250px|Bhyšmos žūtis
Bhyšma arba Devavrata – Mahabharatos vienas pagrindinių veikėjų, aštuntasis Kuru karaliaus Šantanu sūnus, Pandavų ir Kauravų dėdė.
Bhyšma gimė iš Šantanu ir deivės Gangos santuokos. Pirmuosius septynis savo vaikus Ganga nuskandino, tačiau Šantanu sulaikė ją nuo Bhyšmos nuskandinimo (dėl to Ganga jį paliko). Vėliau Bhyšma priėmė skaistybės įžadą, kad jo tėvas galėtų vesti Satjavatę, kurios tėvas jo už Šantanu nenorėjo išleisti, nes šis jau turėjo vaiką (kuris faktiškai turėjo paveldėti sostą). Bhyšma atsisakė pretenzijų į sostą, o kad jo galimi vaikai į tą sostą nepretenduotų – priėmė skaistybės įžadą. Dėl to Bhyšma įgijo dovaną mirti tada, kuomet jis pats panorės. Bhyšma taip pat rado nuotakas savo vėliau gimusiam pusiau broliui Vičitravyrjai – Ambą, Ambiką ir Ambaliką.
Bhyšma aprašomas kaip teisingas, asketiškas, puikus karys, meistriškai valdąs lanką.
Kurukšetros mūšyje Bhyšma buvo Kauravų karo vadu, nors buvo labai palankus Pandavams. Jis buvo vyriausias karo dalyvis, net keturiomis kartomis vyresnis už pagrindinius mūšio veikėjus. Pandavai taip pat vengė nužudyti Bhyšmą, tačiau Krišna įtikino Ardžuną tokio poelgio būtinybe. Pasislėpęs už Šikhandi, kurio Bhyšma buvo pažadėjęs neliesti, nugaros, Ardžuna sužalojo Bhyšmą, o vėliau visi Pandavai ėmė laidyti į jį strėles. Bhyšma nukrito nuo dramblio ant strėlių krūvos, taip nepaliesdamas žemės. Žuvęs kaip tikras karys, Bhyšma iškeliavo į Indraloką (karių dausas).
Bad Ragacas
Bad Ragacas  – miestas šiaurės rytų Šveicarijoje, Sankt Galeno kantone, į šiaurę nuo Kūro. Miestas įsikūręs Glarno Alpėse, 516 m aukštyje virš jūros lygio, Reino rytiniame krante, prie į jį įtekančios Taminos upės tarpeklio. Beveik 5,0 tūkst. gyventojų (2004 m.).
Bad Ragacas yra balneologinis ir klimatinis kurortas, įrengtos gydyklos, sanatorijos. Trykšta mineralinis vanduo (37 °C, radioaktyvus). Aplinkiniuose kalnuose vystomas žiemos sportas (įrengtas funikulierius, kabantieji lynų keliai). Barokinė bažnyčia (1705 m.), viduramžių varpinė (paaukštinta 1892 m.), Pfeferso vienuolyno buvęs vietininkystės pastatas (1774 m., dabar viešbutis).
Kemaliai
Kemaliai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Liolių.
Veikšinis
Veikšinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 6 km į pietus nuo Turmanto, Smalvos hidrografiniame draustinyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,41 km, plotis – iki 0,36 km. Altitudė 143,9 m. Krantai žemi, tik pietinis aukštesnis. Iš vakarų ir šiaurės ežerą supa Pleteriškės pelkė. Aplinkui ežerą stūkso Magūnų miškas. Šiaurės vakaruose išteka upelis link ežero šiaurine pakrante tekančios Smalvos upės (Drūkšių ežero intakas). Šiaurės rytuose įsikūrę Karmelitų kaimas, nebegyvenamas Veikšių viensėdis.
Maksiminas Daja
Gajus Valerijus Galerius Maksiminas (apie 270 m. lapkričio 20 d. – 313 m. rugpjūtis ar liepa), dar vadinamas Maksiminu Daja, Daza ar Maksiminu II buvo Romos imperatorius 308-313 m. Jis buvo valstiečių kilmės, jo motina buvo imperatoriaus Galerijaus netikra sesuo. Jis gimė netoli Felix Romuliana (dabar Rytų Serbija).
Valdymas
Jis iškilo per armijos rangus, 305 m. jį įsisūnijo dėdė Galerijus, kuris jam suteikė cezario titulą ir paskyrė valdyti Siriją ir Egiptą. 308 m., kai Licinijus tapo augustu, Konstantinas ir Maksiminas tapo filii Augustorum (Augusto sūnumis). Maksiminas tikriausiai pradėjo vadintis augustu po karo su Sasanidais 310 m. Mirus Galerijui 311 m., Maksiminas su Licinijumi pasidalino Rytų Romos imperiją. Kai Licinijus ir Konstantinas sudarė sąjungą, Maksiminas susidraugavo su Maksencijumi, kuris valdė Italiją. Jis atvirai susipyko su Licinijumi 313 m., kai sutelkė 70 tūkst. vyrų armiją, bet vis tiek buvo nugalėtas Ciralo mūšyje prie Heraklėjos balandžio 30 d. Po to jis pabėgo į Nikomediją, o iš ten į Tarsą, kur jis mirė rugpjūtį neaiškiomis aplinkybėmis.
Maksiminas turėjo blogą vardą krikščionių analuose, nes vėl pradėjo juos persekioti, nors Galerijus buvo išleidęs tolerancijos ediktą.
Džibutis olimpinėse žaidynėse
Džibutis dalyvavo visose paskesnėse vasaros olimpinėse žaidynėse nuo debiuto 1984 m. Los Andželo olimpiadoje. Šalis nėra dalyvavusi žiemos olimpinėse žaidynėse.
Butkaičiai (Jurbarkas)
Butkaičiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, kairiajame Šaltuonos krante, 9 km į šiaurę nuo Girdžių.
Istorija
Pirmą kartą paminėti 1561 m.
Džibutis olimpinėse žaidynėse
Didžiausia kada nors šaliai atstovavusi delegacija buvo 1992 m. Barselonos olimpiadoje, tuomet ją sudarė 8 sportininkai.
Džibučio nacionalinis olimpinis komitetas įkurtas 1983  m. ir Tarptautinio olimpinio komiteto (TOK) pripažintas 1984 m.
Šalis yra laimėjusi vieną medalį – bronzą, kurią 1988 m. Seulo olimpiadoje vyrų maratono rungtyje iškovojo ilgų nuotolių bėgikas Hussein Ahmed Salah.
Pelėdikė
miniatiūra Pelėdikė (Athene noctua) – pelėdinių (Strigidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Pelėdikė yra viena mažiausių pelėdų, panaši į lututę. Nuo jos skiriasi išilginėmis dėmėmis galvos srityje, mažiau plunksnuotomis kojomis ir pertrauktu skruostų vainiku.
Patino ir patelės nugarinė pusė pilkai rusva, galva su išilginėmis šviesiomis dėmelėmis, pečiai išmarginti apvaliomis baltomis dėmėmis. Plasnojamosios ir vairuojamosios plunksnos rudos su balsvu skersiniu raštu. Pilvinė pusė balta su rudu išilginiu raštu. Galva nedidelė, skruostų diskas neištisinis, apačioje susilieja su kaklo plunksnomis, balzganas. Kojos apaugusios retomis plunksnomis, o pirštai – tik šereliais. Snapas gelsvas, nagai juodi, rainelė geltona. Jaunikliai išsirita apaugę tankiais trumpais baltais pūkais.
Paplitimas
Tai Lietuvoje reta pelėdų rūšis, XX a. viduryje dar čia perėjusi. Dabar nebeperi. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Biologija
Lytiškai subręsta pirmaisiais gyvenimo metais. Dėtyje paprastai būna 4–8 kiaušiniai, sveriantys po maždaug 16 gramų. Peri 28 dienas. Jaunikliai ritasi 1–3 paras. Išsiritę sveria maždaug 10 gramų. Praregi daugiau nei po savaitės. Lizdą palieka maždaug po mėnesio, tuo pat metu pradeda skraidyti. Monogamai, poros pastovios.
Minta gyvūniniu maistu: pelėnais, kirstukais, sliekais.
Kipro futbolo varžybos 1988–1989 m.
Kipro futbolo varžybos 1988–1989 m.
Didieji apuokai
Didieji apuokai (Bubo) – pelėdinių (Strigidae) šeimos paukščių gentis. Pasaulyje gyvena 25 rūšys, iš jų dvi Lietuvoje – didysis apuokas (Bubo bubo), kuri įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą, ir baltoji pelėda (Bubo scandiacus), nesukanti lizdų Lietuvoje, bet užklystanti į ją tik per žiemos migracijas.
Tai vidutinio stambumo ir stambūs paukščiai. Šios genties didžiausio paukščio didžiojo apuoko žuvininko kūno ilgis siekia iki 75 cm, paukščio sparnų tarpugaliai iki 205 cm, svoris iki 4.5 kg. Dydžiu ir svoriu į jį panašus Lietuvoje gyvenantis Didysis apuokas.
Paįstrys
Paįstrys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, į vakarus nuo kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Paįstrio Švč. Mergelės Marijos Globos bažnyčia (nuo 1910 m.), veikia Paįstrio Juozo Zikaro vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-38429). Yra Paįstrio tvenkinys, netoliese prateka Įstras.
miniatiūra|240px|left|Paįstrio akmuo su kryžiumi miniatiūra|240px|left|Riboženklis kelyje
Etimologija
Kaimo vardas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančio Įstro upelio (dešinysis Lėvens intakas).
Istorija
1781 m. pastatyta medinė koplyčia, 1910 m. – Paįstrio bažnyčia. XIX a. minimas Paįstrio dvaras, buvęs Panevėžio apskrities Pumpėnų parapijoje.
[[2007 m. patvirtintras Paįstrio herbas.
Gyventojai
centre|thumb|800x800px|Paįstrio panorama nuo vandens bokšto 2006 m.
Maethojo nacionalinis parkas
Maethojo nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Čiangmajaus provincijoje.
Vieta
Parkas užima 990,00 km² plotą ir apima Amfoehoto (Amphoe Hot) ir Maečaemo (Mae Chaem) apylinkėse.
Flora ir fauna
Maethojo nacionaliniame parke vyrauja: Iš retų augalų parke sutinkama: aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), michelija (Michelia floribunda), (Bischofia javanica), baltasis pienmedis (Alstonia scholaris), kaštenis (Castanopsis cerebrina) , juodasis dirglas (Gluta usitata), tikrasis kajanas (Cajanus cajan), (Aglaia edulis) , didysis tikmedis (Tectona grandis), krausva (Lagerstroemia tomentosa), gleivingoji pušis (Pinus kesiya). Parke gyvena: gaūras, Malajinis lokys, Indinis zambaras, Azijinis dramblys, makakos, šernas, laibaliemenės beždžionės, palminis musangas, Indijos muntjakas, gibonas, ožka (Capricornis milneedwardsii) ir kt.
Bodačkai
Bodačkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bockų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Bockų, apie 18 km į pietvakarius nuo Bielsko ir apie 50 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra apie 30 namų. Per kaimą teka Nužeco upė. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Davidas Siradzė
Davidas Siradzė (g. 1981 m. spalio 21 d. Tbilisyje) – futbolininkas, Gruzijos rinktinės ir Rusijos PFC Spartak Nalchik klubo puolėjas.
žaidžia nuo 2005 m.
Šantanu
thumb|200px|Šantanu ir Satjavatė
Šantanu  – Mahabharatos veikėjas, Kuru karalius (Hastinapuros valdovas), Bharatų dinastijos narys, minimas ir Rigvedoje. Karaliaus Pratipos sūnus.
Mahabharatoje pasakojama istorija, kaip Šantanu, medžiodamas prie Gangos upės išvydęs nuostabią moterį – deivę Gangą. Ši sutiko už jo tekėti su sąlyga, kad karalius neklausiąs jos poelgių priežasčių. Jiedu susilaukė 7 vaikų, kuriuos visus Ganga nuskandino, nenorėdama, kad pusdieviai gimtų žmogaus kūne. Tačiau skandinant aštuntąjį vaiką, Bhišmą, Šantanu nesusilaikė ir sudraudė Gangą. Tada ji karalių paliko.
Vėliau, kai Bhišma jau buvo suaugęs, Šantanu pamatė žvejo dukterį Satjavatę. Tačiau jos tėvas ją sutiko išleisti tik su sąlyga, kad judviejų būsimi vaikai taps sosto paveldėtojais. Dėl to Bhišma turėjo atsisakyti pretenzijų į sostą ir priimti skaistybės įžadą. Šantanu su Satjavate susilaukė dviejų sūnų – Čitrangados ir Vičitravyrjos.
Tukaramas
thumb|Tukaramas Tukaramas, Tukaras (, 1608 m. Dehuje, netoli Punos, Maharaštra − 1649 m.) – Indijos poetas. Kūrė marathų kalba. Vienas žymiausių vaišnavų poetų.
Tukaramas buvo žynių persekiotas už žmonių lygybės prieš dievą skelbimą, ortodoksinio hinduizmo kritiką.
Tukaramas ištobulino abangos (trumpo lyrinio eilėraščio) žanrą. Šlovino Višnų, apdainavo paprastų žmonių gyvenimą, kovas su užkariautojais. Tukaramo eilėraščiai aforistiški, paprastos formos, liaudiški.
Vegerių apylinkė
Vegerių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Klykolių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Žagarės rajonui. 1954 m. prijungta Kerėžių apylinkė ir dalis Pleikių apylinkės. Nuo 1962 m. gruodžio 8 d. iki 1965 m. sausio 7 d. apylinkė priklausė Mažeikių rajonui. 1963 m. sausio 12 d. prijungta Aukštųjų apylinkė. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras. 1977 m. balandžio 4 d. Vegerių apylinkė prijungta prie Naujosios Akmenės apylinkės.
Galatija
Galatija – keltų (galų) gentinė konfederacija, egzistavusi Anatolijos kalnyne Mažosios Azijos centre, dab. Turkijoje. Užėmė rytinę istorinės Frygijos dalį. Vėliau Galatijos vardu vadintas regionas.
Jos šiaurės vakaruose buvo Bitinijos karalystė, šiaurės rytuose Ponto karalystė, pietuose Likaonija, pietryčiuose – Kapadokijos karalystė, o vakaruose – Pergamo karalystė. Dabartinė Turkijos sostinė Ankara (senovės Ankyra) buvo Galatijos sostinė.
Keltų invazija
180px|thumb|left|Galato galva auksiniame trakų objet d’art Galatija buvo pavadinta pagal iš Trakijos atvykusius galus (keltus). Dėl to ji buvo vadinama rytų Galija, o jos gyventojai – galais. Galatai buvo dalis galų, įsiveržusių į Makedoniją, vadovaujami „antrojo“ Breno, galų vado. Jis įsiveržė į Graikiją 281 m. pr. m. e. su didžiule kariauna, kur nugalėjo karalių Ptolemėją Kerauną, bet buvo įveikti Antigono Gonato, nugalėto diadocho Antigono Vienaakio anūko.
Tuo metu kita galų grupė su moterimis ir vaikais keliavo per Trakiją. Jie atsiskyrė nuo Breno 279 m. pr. m. e., jiems vadovavo Leonorijus ir Lutarijus. Mažojoje Azijoje jie pasirodė 278–277 m. pr. m. e. Įsiveržėliai atvyko pakviesti. Jų prireikė Bitinijos karaliui Nikomedui I, kovojusiam su broliu dėl sosto. Trys galų gentys persikėlė iš Trakijos į Mažąją Aziją. Tai buvo 10 tūkst. galinčių kovoti vyrų ir tiek pat moterų su vaikais, pasidalinusių į tris gentis: trokmai, tolistobogijai ir tektosagai.
Gentinė konfederacija
Jie buvo galiausiai nugalėti Seleukidų karaliaus Antiocho I mūšyje, kuriame persų kovos drambliai pribloškė galus. Bet tai nereiškia, kad jie buvo išnaikinti. Galai apsistojo dėl galios vakuumo atsiradusioje nekontroliuojamoje teritorijoje. Tai buvo rytinė Frygijos dalis, kuri vėliau tapo žinoma Galatijos vardu. Jie čia apsistojo ir sustiprėjo atvykus to paties klano nariams iš Europos. Jie užgrobė Bitiniją ir plėšė gretimas šalis.
Galatai nesukūrė vieningos valstybės, o gyveno karinės demokratijos sąlygomis. Jie dalijosi į tris gentis, kurių kiekviena turėjo savo pagrindinį miestą, o kiekviena gentis dalijosi į keturias dalis, valdomas vadinamųjų tetrarchų. Tokiu būdu egzistavo 12 gentinių vienetų. Jie skirdavo narius į 300 seniūnų tarybą, kuri rinkdavosi šventoje vietoje, vadinamoje Drinemeton (, liet. „Ažuolų šventvietė“) ir kuri buvo į pietvakarius nuo Ankyros. Senieji vietos gyventojai liko gyventi miestuose, tačiau sudarė žemesnįjį gyventojų sluoksnį. Galatų gentys buvo:
Galai buvo geri kariai, gerbti graikų ir romėnų. Jie dirbo samdomais kareiviais, kartais kovodami abejose pusėse didžiuosiuose to meto mūšiuose. Daugybę metų galų vadai ir jų kariaunos siaubė vakarinę Mažosios Azijos pusę kaip vieno ar kito kariaujančio kunigaikščio sąjungininkai be jokių rimtų kliūčių. Situacija pasikeitė galatams susidėjus su išdaviku Seleukidų princu Antiochu Hieraksu, valdžiusiu Mažąją Aziją. Hieraksas bandė nugalėti Atalą I iš Pergamo (241–197 m. pr. m. e.), bet helenistinės valstybės susivienijo su Pergamu ir keliuose žiauriuose mūšiuose nugalėjo galus. Apie 232 m. pr. m. e. Atalas I privertė juos apsiriboti Galatijos regionu. Tema Mirštantis galas, vaizduojantis galatų pralaimėjimą, kelias kartas buvo populiari helenistiniame mene.
Romos pavaldinė
I a. pr. m. e. pradžioje Galatiją užėmė Ponto karalystė. 64 m. pr. m. e. Roma nugalėjo Pontą, ir Galatija tapo Romos Respublikos pavaldine. Iš pradžių romėnai paskyrė tris vadus, po vieną kiekvienai genčiai. Bet vienas jų, Deiotaras, Cicerono ir Cezario amžininkas, tapo kitų dviejų „tetrarchų“ vadu ir galiausiai romėnų buvo pripažintas Galatijos karaliumi.
Pavaldi karalystė egzistavo vos 30 m. 25 m. pr. m. e. mirus karaliui Amintui, valstybė buvo panaikinta ir vietoj jos įkurta Galatijos provincija.
Bodakai
Bodakai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bockų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Bockų, apie 17 km į pietvakarius nuo Bielsko ir apie 50 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Losevas (Kolno apskritis)
Losevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietvakarius nuo Kolno ir apie 90 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra 1883 m. pastatyta ''Šv. Jėzaus Širdies'' parapijinė bažnyčia, I pasaulinio karo kareivių kapinės ir katalikų kapinės, kurios yra įtrauktos į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Apačių karai
thumb|350px|Henry F. Farny (1847-1916) „Apačiai pasaloje“. Apačių karai vyko tarp JAV kariuomenės ir apačių genčių indėnų XIX a. antroje pusėje. Konfliktai kildavo dėl baltųjų kolonistų veržimosi į etnines apačių žemes. Juos sukeldavo ir apačiai puldinėdami kolonistų gyvenvietes, kad prisidurtų maisto ir būtiniausių prekių.
Priešistorė
Kilus JAV – Meksikos karui daugelis apačių genčių pažadėjo praleisti per savo žemes JAV karius. 1846 m. JAV prisijungus dalį Meksikos žemių, Mangas Coloradas, tuometinis labiausiai gerbiamas tarp apačių karo lyderis ir vadas, pasirašė taikos sutartį, pagal kurią pripažino JAV kaip Meksikos žemių užkariautoją.
1852 m. Mangas ir kiti apačių lyderiai pasirašė susitarimą su JAV vyriausybe, tačiau kongresas šios sutarties neratifikavo. Pulkininkas E. Samneris (E. V. Sumner) dar tais pačiais metais surašė oficialų raportą, kuriame rekomendavo Naująją Meksiką grąžinti indėnams ir meksikiečiams.
1856 m. Kočizas susitikęs su majoru Inoku Stinu iš JAV armijos 1-ojo dragūnų pulko pažadėjo leisti amerikiečiams keliauti per čirikavų kraštą pietiniu maršrutu į Kaliforniją. Taip pat neprieštaravo, kai „Buterfield Overland Mail“ įkūrė pašto stotį Apačių perėjoje. Neramios taikos laikotarpis truko iki 1861 metų.
Baskomo afera
thumb|left|200px|Dragūnų kalnai Arizonoje. Baskomo afera tapo viena iš pagrindinių priežasčių, dėl kurių kilo 25-is metus trukę „Apačių karai“. JAV armijos leitenantas neteisingai apkaltino apačių vadą Kočizą plėšimu ir vaiko pagrobimu. Pastarasis paėmė kelis amerikiečių belaisvius norėdamas iškeisti juos į suimtus gimines. Baskomas buvo užsispyręs ir konfliktas baigėsi tuo, kad abiejų pusių įkaitai buvo nužudyti, o Kočizas prisijungė prie tuo metu pagrindinio apačių karo lyderio Mango Kolorado. Jie kartu pasiryžo visiškai išvyti baltuosius iš savo gimtųjų žemių.
Apačiai užpuldavo furgonų vilkstines, nutraukė pašto gabenimą, išginė kelis šimtus baltųjų aukso ieškotojų iš Čirikavos kalnų prie Mogolonų. Kilus JAV Pilietiniam karui, Mangas ir Kočizas tol kovojo su pietinių valstijų kareiviais, kol šie pasitraukė į rytus.
Apačių perėjos konfliktas
thumb|200px|Vaizdas į Apačių perėją iš šiaurinės Būvio forto pusės. 1862 m., Mangas Koloradas ir Kočizas su 500 karių surengė pasalą Apačių perėjoje Kalifornijos savanoriams vadovaujamiems Džeimso Karletono. Šis susidūrimas vadinamas Apačių perėjos mūšiu. Liepos 15 d. vadai išdėstė savo karius virš perėjos uolėtose kalvose, kurių papėdeje tryško šaltinis. Iš vakarų atėjo trys kuopos „mėlynųjų“ (Šiaurinių valstijų kareiviai) ir būrys raitelių, iš paskos riedėjo du vežimai. Užpulti kareiviai atsakė ugnimi, bet greitai atsitraukė. Apačiai jų nesivijo. Persigrupavę pėstininkai grįžo ir atidengė ugnį iš haubicų buvusių vežimuose. Apačiai buvo girdėję apie ispanų mažąsias patrankas, tačiau šios buvo visai kas kita. Pasak žvalgo Džono Kremonio ir istoriko Dano Frapo, haubicų ugnis kaipmat privertė apačius trauktis. Tačiau Aurora Hunt, Karletono biografė rašo: „Tai buvo pirmas kartas, kai indėnai susidūrė su artilerijos ugnimi. Nepaisant to, jie dar kelias valandas atkakliai kovėsi, kol galiausiai pabėgo.“ Tačiau Mangas su Kočizu toli nepasitraukė, jau kitą dieną jie užpuolė 50-ies raitų kareivių būrį, skubančių perspėti kitus Karletono armijos dalinius. Mangą šio susidūrimo metu sužeidė į krūtinę. Apačiai pasitraukė ir parsigabeno sužeistą vadą. Tuokart žuvo 63 apačių kariai. Kočizas išgabeno Mangą į Meksiką pas vieną gydytoją ir šis po kelių mėnesių grįžo į Mimbrenų kalnus. Vėliau Karletonas apsupo meskelerų apačius ir uždarė juos Bosk Redonde.
Mango Kolorado mirtis
1863 m. sausio mėn., Mangą suėmė Pirmojo Kalifornijos savanorių būrio kapitonas Edmondas Širlandas (Edmond Shirland). Mangas, pasitikėdamas Širlandu, atėjo į jo stovyklą su taikos vėliava vienas. Suiimtas buvo nugabentas į Maklyno fortą. Čia jis buvo nužudytas kai priešinosi kankinimams su įkaitintais durtuvais. Oficialiame raporte teigiama, kad jis buvo nušautas bandydamas pabėgti. Paties Mango nužudymas ne taip stipriai paveikė apačius, kaip jo kūno išniekinimas. Po daugelio karo metų, Mango Kolorado noras atnešti taiką savo žmonėms jį ir pražudė. Paskui, pasak JAV kareivio Danielio Konerio, “indėnai pradėjo karą iš rimtųjų… Jie norėjo kuo garbingiau atkeršyti už jo mirtį“.
Kočizas
thumb|200px|Šiuolaikinis Kočizo biustas. Po Mango Kolorado mirties Kočizas ir jo vadovaujami 300 karių pradėjo žygį. Kitas apačių vadas, Victorio, taip pat surinko būrį, jame buvo ir meskelerai pabėgę iš Bosk Redondo rezervato. Jie puldinėjo gyvenvietes prie Rio Grandės upės nuo Chornado del Muerto iki El paso. Dvejus metus šios apačių pajėgos kėlė paniką Amerikos pietvakariuose. Dauguma indėnų buvo ginkluoti vien lankais ir strėlėmis. Nors apačiai kovėsi gerai, jų buvo gerokai mažiau nei priešų ir jie tai patys suprato.
1870 m. Indėnų reikalų biuro vadovas Elajus Parkeris (pirmasis šio biuro vadovas indėnas) ir kiti valdžios atstovai sumanė pakviesti Kočizą į Vašingtoną, tikėdamiesi įvesti taiką apačių genčių žemėse. Baltiesiems Kočizą pavyko rasti tik 1871 m. pavasarį, bet kai ryšys buvo užmegztas, vadas vyriausybės kvietimo nepriėmė. Tais pačiais 1871 m. regione įsikūrusiai JAV armijai vadovauti buvo paskirtas generolas Džordžas Krukas. O po kelių savaičių, po įvykio Kemp Grande, Kočizas dar labiau ėmė nepasitikėti amerikiečiais.
Žudynės Kemp Grandėje
1871 m. vasario mėn. aravaipų apačių vadas Eskiminzinas atvyko susitikti su kapitonu Vitmenu į Kemp Grandę, nedidelį postą prie Aravaipo ir San Pedro santakos. Jis norėjo taikos ir leidimo įsikurti netoli posto. Vitmenas siūlė keltis į rezervatą prie Baltųjų kalnų šalia Apačių forto, tačiau indėnai nesutiko keltis į svetimas žemes. Galiausiai Vitmenas pareiškė nesąs įgaliotas sudaryti sutartį su apačiais, bet jei atiduos šaunamuosius ginklus, jis leisiąs jiems apsigyventi prie forto. Eskiminzinas sutiko ir su savo 150 žmonių įsikūrė apie 8 km nuo posto prie Aravaipo upelio. Įsikūrę apačiai ėmėsi auginti kukurūzus, tiekti šiaudus posto kavaleristų arkliams. Apylinkų fermeriai taip pat samdydavo apačius pagalbiniams darbams. Iki kovo mėnesio vidurio į stovyklą atsikėlė dar daugiau apačių, viso stovykloje gyveno apie 500 apačių.
Balandžio 10 d. apačiai užpuolė San Ksavierą, į pietus nuo Tuksono. Balandžio 13 d., kito antpuolio metu, žuvo keturi amerikiečiai. Tuskone buvo įsteigtas Visuotinio saugumo komitetas skirtas gintis nuo apačių. Po dviejų išpuolių balandžio mėnesį kai kurie komiteto nariai pareiškė, kad plėšikai atvyko iš kaimo prie Kemp Grandės. Nors kaimas buvo už 88 kilometrų, dauguma tuskoniečių patikėjo. Kovų su indėnais veteranas Viljamas Uris surinko būrį iš amerikiečių, meksikiečių ir pasamdytų papagų indėnų ir balandžio 28 d. išžygiavo link Kemp Grandės. Kapitonas Vitmenas, balandžio 30 d. sužinojęs iš Tuksono įgulos apie rengiamą žygį, išsiuntė du žmones perspėti Eskiminzino ir apačių. Tačiau, jau buvo per vėlu.
Tuksono būrio žmonės išsidėstę ant skardingo upelio krantų ėmė šaudyti į stovyklą. Per pusę valandos visi kaimelio gyventojai, kuriems nepavyko pabėgti buvo paiimti į nelaisvę arba užmušti. Visi 27 belaisvai buvo vaikai. Krikščionybę priėmę papagai vėliau juos pardavė į vergiją Meksikoje. Atvykus kapitonui Vitmenui, kai buvo surasti visi lavonai, paaiškėjo, kad buvo nužudyti 144 apačiai. Eksiminzinas negrįžo į stovyklą. Kapitonas pareikalavo, kad Tuksono galvažudžiai būtų patraukti į teismą. Valdžia nusileido ir įvykį pripažino žudynėmis. Teismas Tuksone vyko penkias dienas, teisėjai taręsi 19 minučių, puolėjus išteisino.
Šis įvykis atkreipė Vašingtono dėmesį. Prezidentas Grantas jį pavadino „gryniausia žmogžudyste“ ir nurodė armijai ir Indėnų reikalų biurui užtikrinti taiką Amerikos pietvakariuose.
Kočizo kovų pabaiga
thumb|left|150px|Generolas Džordžas Krukas. 1871 m. birželį buvo paskirtas naujas Arizonos departamento vadovas – generolas Džordžas Krukas. Į Kemp Grandę netrukus atvyko ir Indėnų reikalų biuro atstovas Vincentas Koljeris. Jie pirmiausia norėjo susitikti su Kočizu. Koljeris pradžioje susitiko su Eskiminzinu, vėliau su tonto apačių vadu Delšajumi. Dar 1868 m. pastarasis pažadėjo, kad jis su tontais nekariaus ir sutiko, kad jų agentūra būtų Kemp Makdauele, vakariniame Rio Grandės krante. Paties Kočizo Koljeris nesutiko. Tuo metu jis su savo čirikiavais buvo nukeliavęs į Meksiką, tačiau šios šalies vyriausybė įsteigė 300 dolerių premijas už apačių galvas, todėl Sonoros kalnuose juos ėmė puldinėti vietiniai gyventojai. Indėnai išsiskirstė ir grįžo į Arizoną.
Tuo tarpu generolas Krukas išsiuntė penkias kavaleristų kuopas, kad išnaršytų Dragūnų kalnus. Apačiai generolą praminė Pilkuoju Vilku. Kočizas paspruko ir nusigavo į Naująją Meksiką. Kočizas pats iniciavo susitikimą su generolu Gordonu Greindžeriu iš Santa Fė. Abu norėjo susitarti, Kočizas jau buvo senas, o generolui buvo proga išgarsėti. Taikos sutartis buvo pasirašyta, Kočizas persikėlė į Canada Alamozos rezervatą. Tačiau jau kitais metais, čirikavams buvo įsakyta persikelti į Tularosos rezervatą, Naujoje Meksikoje, o jų noras pasilikti gimtosiose žemėse, Arizonoje, nebuvo patenkintas, nors tai buvo sutarta pasirašant taikos sutartį. Kočizas pabėgo ir beveik visus metus (1872) vėl rengė išpuolius prieš naujakurius. Kitais metais generolas Oliveris Hovardas, padedamas Kočizo kraujo brolio Tomo Jefordso, po derybų pasirašė naują susitarimą. Amerikiečiai nusileido kai kuriems apačių reikalavimams. Kočizas persikraustė į rezervatą Arizonoje kur 1874 m. birželio 8 d. po sunkios ligos mirė.
Delšajus ir Eskiminzinas
thumb|250px|Vadas Eskiminzinas. Delšajaus tontų apačiams ir Eskiminzino aravaipams reikalai susiklostė prasčiau. 1873 m. balandį gausus kareivių būrys susekė ir privertė pasiduoti Delšajų. Jie buvo suvaryti į Apačo fortą Baltųjų kalnų rezervate. Čia jie buvo priversti nešioti metalines plokšteles, tad niekas negalėjo pasprukti nepastebėtas bent porai dienų. 1873 m. liepą Delšajus, nepakeldamas esamų sąlygų, su savo žmonėmis pabėgo ir persikėlė į rezervatą prie Rio Verdės. Neutrukus San Karlo rezervato agentūroje įvyko maištas, kurio metu žuvo vienas JAV armijos karininkas. Dalis apačių iš ten pabėgo ir įsikūrė Delšajaus stovykloje. Generolas Krukas jį apkaltino palaikant nusikaltėlius ir liepė suimti. Tai sužinojęs Delšajus pabėgo į Tonto baseiną. Kelis mėnesius jis sėkmingai slapstėsi kalnuose. 1874 m. generolas paskelbė sumokėsiąs premiją už vado galvą. Liepos mėnesį du apačiai jam pristatė po nukirstą galvą, pareikšdami, kad ji Delšajaus. Krukas sumokėjo už abi. Šios ir kitos užmuštų apačių galvos buvo iškabintos Rio Verdės ir San Karlo paradų aikštėse.
Po Koljero apsilankymo 1871 m. Eskiminzinas su savo žmonėmis atstatė Kemp Grandėje gyvenvietę, užsėjo laukus grūdais. Tačiau vyriausybė nutarė perkelti stovyklą 60 mylių (96 km) į pietryčius. Karinė vadovybė perkėlė aravaipus į San Karlo rezervatą, naują agentūrą prie Džailos upės. 1873 m. kilus maištui San Karle, Eskiminziną suėmė vien todėl, kad jis vadas ir laikė jį nelaisvėje. 1874 m. sausio 4 naktį Eskiminzinas pabėgo ir išvedė savo indėnus iš rezervato. Keturis mėnesius per šalčius jie klaidžiojo be maisto ir pastogės. Balandžio mėnesį jie grįžo į rezervatą. Eskiminziną ir jo padėjėjus suėmė ir surakintus nugabeno į Kemp Grandės fortą kaip karo belaisvius. Čia jie gamino nedegtas plytas naujiems pastatams. Eskiminziną išlaisvino naujo San Karlo agento dėka ir po dviejų mėnesių jis grįžo pas aravaipus.
Geronimo, Victorio ir Nana
Iki 1875 m. pavasario didžioji dalis apačių genčių buvo suvarytos į rezervatus, likusios pabėgo į Meksiką. Kovo mėnesį generolas Krukas iš Arizonos buvo perkeltas į Platos departamentą.
Kočizui mirus, čirikavų vadu tapo jo sūnus Taza. Tačiau jis nesugebėjo suvienyti apačių genčių taip, kaip tėvas, todėl netrukus atsinaujino plėšikavimai, kuriuos Kočizas buvo griežtai uždraudęs. Apie tai sužinojusi JAV vyriausybė nutarė čirikivaus perkelti į San Karlo rezervatą. 1876 m. gegužės 3 d. tuometinis šio rezevato agentas Džonas Klamas, puikiai administravęs reikalus ir sutaręs su indėnais, gavo įsakymą atvykti į čirikavų rezervatą ir iškelti juos į San Karlą. Tazas norėjo taikos ir sutiko išsikeldinti, tačiau su Klamu išvyko tik apie pusę apačių. Daugelis likusių paspruko į Meksiką. Vienas iš jų buvo bedonkojų apačas Gojatlajus, pramintas Geronimo.
thumb|300px|left|Geronimo (dešinėje) ir jo kariai 1886 m. 1877 m. kovo mėnesį pakviesti pasitarti Geronimo ir Victorio buvo suimti. Victorio greitai paleido, tačiau netrukus jis ir jo vadovaujami Karštųjų versmių apačiai buvo perkelti į San Karlo rezervaciją, iš kur vėliau pabėgo. Tais pačiais metais Džonas Klamas paliko San Karlo rezervatą.
Klamui palikus rezervatą, jo sukurta sistema ėmė irti, įsivyravo betvarkė. Pabėgo Victorio ir, įkūręs bazę Meksikoje, su 200 meskelerų ėmė puldinėti amerikiečių fermerius ir gyvenvietes. Victorio vadovavo reidui prieš JAV naujakurius netoli Almo (Naujoji Meksika), pavadintu „Almos skerdynėmis“. Reido metu buvo užpulti sidabro kasyklos darbininkai, nužudytas jų vadovas seržantas Džeimsas Kūnei ir dar du darbininkai. Po to netoliese buvo nužudyti 35 avių augintojai. Žudynės buvo nutrauktos atvykus kareiviams iš Bajardo forto. 1880 m. spalio mėnesį Meksikos kareivių būrys apsupo Victorio ir jo žmones netoli Cerro Tres Castilloss, dabartinėje Čiuaua valstijoje, Meksikoje. Victorio ir daugelis jo būrio narių žuvo, išsigelbėjo tik kelios moterys su vaikais. Trims dešimtims karių pavyko pasprukti, tarp jų ir aštuntą dešimtmetį einančiam Nanai.
1881 m. Nana surengė vieną iš legendinių apačių antpuolių Naujosios Meksikos pietvakariuose. Su nedideliu būriu karių (ne didesniu kaip 40, o dažniausiai 15), išmaišė daugiau kaip 1000 mylių priešo teritorijos, nužudė 30 ar 50 amerikiečių ir nemažai sužeidė, pagrobė dvi moteris ir nuvarė ne mažiau kaip 200 arklių ir mulų, ir saugiai grįžo į Meksiką.
thumb|200px|Vadas Nana. Rezevatuose indėnams trūko maisto, užsukę maištajauntys apačiai kurstydavo kitus palikti rezervatus ir prisidėti prie kariaujančiųjų. JAV dislokuodavo vis daugiau karių, bet tai tik išprovokuodavo neramumus rezervatuose. Norėdama įvesti tvarką, armijos vadovybė vėl iškvietė Kruką. Jis po karų su dakotais ir čejenais buvo pakeitęs požiūrį į indėnus. Krukas įsakė iš rezervacijų teritorijos išsikelti baltiesiems kolonistams, įvedė savivaldą, perorganizavo pačių apačių policiją. Rezervate pagausėjo maisto davinių, prekiautojai ir agentai liovėsi apgaudinėti indėnus. Tačiau plėšikaujantys apačiai nedavė ramybės. JAV ir Meksikos vyriausybės pasirašė sutartį, leidžiančią kareiviams persekiojantiems apačus kirsti sieną.
1883 m. generolas Džordžas Krukas, kuris prižiūrėjo tvarką apačių rezervatuose Naujoje Meksikoje, surinko 50 kruopščiai parengtų kareivių ir civilių vertėjų, porą šimtų jaunų rezervato apačių ir sulaukęs naujo apačių puolimo pasienyje kirto Meksikos sieną (JAV ir Meksikos vyriausybės buvo pasirašiusios sutartį, leidžiančią tai daryti persekiojant apačius) ir po ilgų vargų aptiko Geronimo stovyklą Siera Madrės kalnuose. Jie paėmė į nelaisvę joje buvusias moteris ir vaikus, kai Geronimo su vyrais grįžinėjo iš eilinio susirėmimo su meksikiečiais. Po ilgų derybų Geronimui ir Krukui pavyko susitarti. Gegužės 30 d. suburti apačiai – 251 moteris ir vaikas, 123 kariai, tarp jų Lokas, Mangas (Mango Kolorado sūnus), Čivava, Bonitas ir senasis Nana – patraukė į šiaurę. Iš karo vadų trūko tik Geronimo ir Čato. Po aštuonių mėnesių 1884 m., kaip buvo žadėjęs generolui Krukui, pasirodė San Karle ir pats Geronimo. Kurį laiką Geronimo taikiai gyveno rezervate. Tačiau rezervatuose apačių vyrams nelabai ką buvo veikti. 1885 m. gegužės 17 d. vakare, Geronimo, Mangas, Čivava ir senasis Nana, padauginę vietinio kukurūzų alaus, nutarė keliauti į Meksiką. Pabėgusiame būryje buvo 92 moterys ir vaikai, 8 paaugliai ir 34 vyrai.
Generolas Krukas, spaudžiamas Tuksono politikų ir vietinių gyventojų, nesutiko rengti didelės karinės kampanijos bėgliams persekioti. Su keliomis dešimtimis kareivių ir apačių žvalgais jis 1886 m. kovo 25 d. susekė Geronimo ir po trijų dienų audringų diskusijų šis sutiko kapituliuoti ir būti nugabentas į Balvio fortą. Tačiau nepasiekus forto, Geronimo ir Nana pabėgo su 30 karių. Po šio įvykio Krukas gavo pylos iš vadovybės ir išėjo į atsargą. Į jo vietą buvo paskirtas Nelsonas Mailsas.
Generolas Nelsonas Mailsas (Nelson A. Miles) paskyrė kapitoną Henrį Lavtoną (Henry Lawton), vadovaujantį 4–sios kavalerijos B pulkui, surengti ekspediciją, kuri turėjo pagauti Geronimo. Yra ne viena istorija, kas sugavo ar kam pasidavė Geronimo. Pasak Lavtono versijos, jam buvo įsakyta keliauti į pietus nuo JAV – Meksikos sienos, kur, kaip buvo manoma, su savo būriu nuo armijos slapstėsi Geronimo. Lavtonas turėjo surasti, nugalėti ir grąžinti Geronimą į JAV – gyvą ar mirusį. Geronimui ir jo 24 karių „armijai“ sugauti buvo mestos didžiulės pajėgos.
Oficialų raportą Lavtonas pateikė 1886 m. rugsėjo 9 d., kuriame nurodo savo pulko veiksmų rezultatus ir giria dideles savo karių pastangas. Suradęs Geronimo, jį su pulku be perstojo vijosi. Apačiai turėjo mažai laiko ar visai jo neturėjo pailsėti ar apsistoti vienoje vietoje. Visiškai nusikamavęs, nedidelis Geronimo būrys grįžo su Lavtonu į JAV ir oficialiai pasidavė generolui Milui 1886 m. rugsėjo 4 d. Skeletų kanjone, Arizonoje. Kalbant apie Geronimo pasidavimą, reikia prisiminti, kad etniniai amerikiečiai retai „pasiduodavo“ jauniesiems karininkams. Jie pasiduodavo generolams ar dar aukštesnio rango karininkams.
Geronimo ir jo kariai buvo nusiųsti į Pikenso fortą Floridoje, o jo šeima į Mariono fortą. Jie susijungė, kai visi buvo perkelti į Mount-Vernono kareivines Alabamoje po penkerių metų. 1894 m. juos perkėlė į Silo fortą Oklahomoje.
Apačiai buvo nugalėti ir nuo šiol gyveno tik rezervatų teritorijose. Apačių karai baigėsi.
thumb|300px|Geronimo stovykloje.
Jedward
Džonas ir Edvardas Graimai (John ir Edward Grimes; g. 1991 m. spalio 16 d., Dubline, Airijoje, žinomi kaip Jedward) – Airijos dainininkų duetas.
Jedward išleido tris albumus – „Planet Jedward“, „Victory“ ir „Young Love“. „Planet Jedward“ ir „Victory“ tapo dvigubai platininiu Airijoje. Jie išleido devynis singlus, įskaitant „Under Pressure (Ice Ice Baby)“, „Lipstick“ – daina, su kuria jie atstovavo Airijai 2011 m. Eurovizijos dainų konkurse, ir „Waterline“, su kuria jie atstovauja Airijai 2012 m. Eurovizijos dainų konkurse.
Eurovizijos dainų konkursas 2012
2011 m. spalį Jedward sakė, kad jie vėl atstovaus Airijai 2012 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyks Baku, Azerbaidžane.
Vasario 24 d. Jedward laimėjo nacionalinę atranką Eurosong. Jie yra pirmieji atlikėjai, kurie atstovavo Airijai Eurovizijos dainų konkurse dvejus metus iš eilės.
Gegužės 22 d. jie dainą atliko pirmajame konkurso pusfinalyje Crystal Hall arenoje, Baku, Azerbaidžane ir užėmė šeštą vietą su 92 taškais ir sėkmingai pateko į finalą. Gegužės 26 d. jie dainavo finale ir užėmė 19 vietą su 46 taškais.
Panevėžio Kazimiero Paltaroko gimnazija
Viešoji įstaiga Panevėžio Kazimiero Paltaroko gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžyje, Vysk. K. Paltaroko g. 18, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190424590.
Istorija
Pastatas, kuriame įsikūrusi K. Paltaroko gimnazija, pradėtas statyti 1939 m. Antrasis pasaulinis karas sukliudė vysk. Kazimierui Paltarokui užbaigti statyti mažąją Panevėžio vyskupijos Kunigų seminariją. Po karo statyba buvo užbaigta, bet pastate, deja, įsikūrė Panevėžio hidromelioracijos technikumas. 1991 metais, Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, vysk. Juozui Preikšui ir monsinjorui Jonui Juodeliui gimė mintis atgautame pastate įkurti katalikišką vidurinę mokyklą. Taip įkuriama katalikiška bendrojo lavinimo mokykla. Direktoriumi paskiriamas monsinjoras Jonas Juodelis. 1991 m. rugsėjo l d. mokyklą pradėjo lankyti 56 mokiniai, juos mokė 5 mokytojai. Mokykla sparčiai augo. 1993 m. mokyklai suteikiamas Vysk. Kazimiero Paltaroko vardas. 1994–2000 m. mokyklai vadovauja Nomeda Žegulienė, o nuo 2000 m. – Gražina Gailiūnienė. 2008–2009 m. joje jau 1134 mokiniai ir dirba 95 mokytojai. 2008 m. pavasarį mokykla išleido 7-ąją abiturientų laidą.
Nuo 2007 m. birželio 27 d. akredituota vidurinio ugdymo programa, o 2008 rugpjūčio 1 d. mokykla tapo gimnazija.
Žymūs mokytojai
Juozas Brazauskas, istorijos mokytojas parašęs daugybę knygų ir vadovėlių, priklauso Panevėžio miesto tarybai.
I (reikšmės)
Vienraidė santrumpa I gali reikšti:
Petras Matulaitis
Petras Matulaitis (1865 m. birželio 29 d. Stebuliškės, Liudvinavo valsčius – 1900 m. birželio 8 d. Kotelničius, Viatkos gubernija) – Lietuvos gydytojas, tautinio sąjūdžio veikėjas.
Biografija
Brolis Pranas Matulaitis. 1890 m. baigė Maskvos universiteto medicinos fakultetą. 1892–1895 m. gydytojas Vilkaviškyje. Vienas „Varpo“ ir „Ūkininko“ steigėjų, šių leidinių iždininkas. Bendradarbiavo varpininkų spaudoje, palaikė ryšius su knygnešių Sietyno draugija. Gyvendamas Vilkaviškyje, rūpinosi draudžiamosios lietuvių spaudos gabenimu per sieną ir platinimu. 1897 m. suimtas, paleistas už užstatą, 1899 m. ištremtas į Viatkos guberniją, vertėsi gydytojo praktika. Mirė nuo šiltinės. Jo pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.
Butkaičiai II
Butkaičiai II – buvęs kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 6 km nuo Rutkiškių.
Aleksandrija
Aleksandrija (, 🇬🇷) – antrasis pagal dydį Egipto miestas, netoli nuo Kairo. 3,81 mln. gyventojų (2005 m.). Tai didelis Viduržemio jūros uostas, esantis Nilo deltoje ir svarbus tarptautinės prekybos centras (miestui tenka 4/5 Egipto eksporto-importo srautų). Kelių ir geležinkelių mazgas. Naftos perdirbimo, chemijos, cemento, tekstilės, mašinų gamybos, metalo apdirbimo, laivų statybos ir remonto, maisto pramonė. Verčiamasi amatais. Aleksandrijos apylinkės – kurortinė zona.
Yra išlikusi Diokletiano kolona, nekropoliai, katakombos. Yra XVII–XVIII a. mečečių, rūmų (XIX a. pr. Ras et Tino, XX a. Muntazo rūmai su dideliu parku, Muchamedo Ali rūmai). Veikia antikinio paveldo muziejus.
Istorija
Miestą 332 m. pr. m. e. įkūrė Aleksandras Makedonietis (kurio garbei miestas ir buvo pavadintas) – jis čia planavo įkurti geriausią uostą. Faro saloje buvo pastatytas 1,6 km ilgio bangolaužis (molas), pavadintas Heptastadiju (Heptastadium). Šioje saloje stovėjo ir garsusis Aleksandrijos švyturys – vienas iš septynių pasaulio stebuklų. Dar vienas uostas buvo vakarinėje miesto dalyje. Aleksandrija buvo suplanuota kaip 6,4 km ilgio miestas, tvarkingai išdėstytomis gatvėmis, su kolonadomis pagrindinėse gatvėse. Gražiausias kvartalas – Bruchėjus (Brucheium) buvo rytiniame uoste. Vakarinėje dalyje buvo Serapeijonas (Serapeion) – dievo Serapio šventykla, Soma – Aleksandro Makedoniečio ir Ptolemėjų mauzoliejus, jūrų dievo Poseidono šventykla Poseidonijus (Poseidonium), muziejus. Pietryčių kvartale gyveno žydai. Aleksandrijoje žydai turėjo galimybę artimai susipažinti su graikų mokslu ir kultūra, kas vėliau turėjo nemažai įtakos religijos raidai. Apie 100 mūsų eros metus Aleksandrijoje į graikų kalbą buvo išverstas Senasis Testamentas (vadintas Septuagint).
305–30 m. pr. m. e. Ptolemėjų dinastijos valdomo Egipto sostinė, prekybos ir helenistinės kultūros centras. Jų laikais įsteigti Aleksandrijos muziejus ir Aleksandrijos biblioteka, kuri vėliau buvo sunaikinta. Yra kelios versijos apie Aleksandrijos bibliotekos žūtį. Viena jų teigia, kad didžiąją biblioteką 47 m. pr. m. e. sudegino Julijaus Cezario kariai. Pagal kitą versiją biblioteka su muziejumi buvo sudegusi 273 m., po to vėl atstatyta. Mažąją biblioteką kartu su Serapio šventykla 391 m. sunaikino fanatikai krikščionys. Ilgainiui antikinė kultūra ir pagonių religijos sunyko. Jų vietoje iškilo ankstyvosios krikščionybės centras. Aleksandrijos biblioteka galutinai sunykusi VII a., kai Egiptą užkariavo musulmonai arabai.
I a. pr. m. e. Aleksandrija tapo antruoju didžiausiu antikinio pasaulio miestu. Tuo metu jame gyveno apie 1 mln. gyventojų, savo dydžiu nusileido tik Romai. 30 m. pr. m. e. ją užėmė romėnai ir pavertė Egipto provincijos sostine. IV–VII a. pradžioje Aleksandriją valdė Bizantija. 642 m. užėmė Osmanų imperija. Pastačius Kairo miestą Aleksandrija prarado svarbą. Prie miesto nykimo prisidėjo ir naujasis Vasco da Gamos jūrų kelio į Indiją atradimas. 1517 m. sugriovė turkai. 1869 m. iškasus Sueco kanalą ir išplėtojus medvilnės pramonę Aleksandrija atgimė.
Muskusiniai vėžliai
Muskusiniai vėžliai, dumblavėžliai (Kinosternidae) – slaptakaklių vėžlių šeima. Minta vėžiagyviais, vabzdžiais, moliuskais, kirmėlėmis ir kt.
Paplitę Šiaurės ir Pietų Amerikoje. Šeimoje yra 4 gentys, 25 rūšys:
'''Pošeimis. Kinosterninae''' '''Pošeimis. Staurotypinae'''
Gunvor Guggisberg
240px|miniatiūra|Gunvor 1998 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse
Gunvor Guggisberg (žinoma kaip Gunvor, g. 1974 m. rugpjūčio 23 d. Berne) – šveicarų dainininkė ir šokėja.
Gunvor atstovavo Šveicarijai 1998 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, vykusiame Birmingeme, Anglijoje, su daina „Lass ihn“. Nors atlikėjos daina prieš konkursą buvo laikoma viena favoričių, tačiau jame nesurinkusi jokių taškų užėmė paskutinę vietą.
Der Arbeiter
Der Arbeiter  – Darbininkų partijos leidinys, išleistas 1927 m. rugpjūtį Klaipėdoje vokiečių kalba.
Istorija
Rašė apie rinkimus į Klaipėdos krašto seimelį ir ragino balsuoti už Darbininkų partijos narius. Išleidus pirmąjį numerį, uždarytas. Redaktorius Vilius Joneikis.
Vičitravyrja
Vičitravyrja  – Mahabharatoje minimas Hastinapuros valdovas. Buvo jaunesnysis Šantanu ir Satjavatės sūnus. Tapo valdovu, kai jo brolis Čitrangada žuvo kovoje su Gandharvanu.
Vičitravyrjai jo pusiau brolis Bhišma rado tris nuotakas (laimėjo Kašio karalystės svajamvaroje) – Ambą, Ambiką ir Ambaliką. Tačiau Vičitravyrja netrukus mirė, nesulaukęs palikuonių. Satjavatė prašė Bhišmos pratęsti giminę, tačiau atsisakė laužyti savo skaistybės įžadą. Tada giminę pratęsė nesantuokinis Satjavatės sūnus Vjasa – jam gimė sūnūs Pandus ir Dhritaraštra.
Kahulas (upė)
Kahulas  – upė, tekanti Moldavijos ir Ukrainos (Odesos sritis) teritorijomis. Upės ištakos Moldavijoje, o žiotys Ukrainoje esančiame Kahulo ežere. Didžiąją laiko dalį upė būna išdžiuvusi, vietomis susidarę tvenkinėliai. Lietingu metu, ar tirpstant Karpatų sniegui upė užsipildo vandeniu.
Istorija
Kagulo upė žinoma Piotro Rumiancevo 1770 m. birželio 21 d. (balandžio 1 d.) pergale prieš turkus. 1768–1774 m. rusų-turkų karo metu susirėmimai vyko netoli Vulkeneščio kaimo ir baigėsi turkų armijos atsitraukimu.
Sula (Ukrainos upė)
Sula  – upė Ukrainoje (Sumų ir Poltavos srityse); Dniepro kairysis intakas. Prasideda šalies šiaurėje, Vidurio Rusijos aukštumos pakraštyje. Teka į pietvakarius. Dešinysis upės krantas smarkiai įsirėžia į Poltavos plynaukštę. Įteka į Kremenčiugo tvenkinį, sudaro deltą su daugybe salų, kuriose peri reti paukščiai.
Kalaharis
Pavadinimas kildinamas iš tsvan. Kgalagadi (ar karri-karri) 'kančių, troškulio vieta'. Afrikanai šį kraštą dar vadino ('dygių krūmų laukas').
Geografija
Maždaug prieš 65 mln. metų Žemę supurtė stiprus žemės drebėjimas, ir į centrinę Pietų Afrikos dalį išsiliejo vulkaninės lavos srautai. Šios banguojančios lavos upės, vietomis iki 8 km gylio, sudarė aukštus kalvagūbrius ir gilius upių slėnius. Paskui per 50 milijonų metų vėjai ir lietūs pamažu išlygino tą grublėtą gamtovaizdį nudilinę kalnus ir pripildę slėnius molio bei žvirgždo. Galų gale kraštą nuklojo iš pajūrio gausiai nešamas smėlis – susidarė lygi šiuolaikinės Pietų Afrikos Respublikos dydžio lyguma.
thumb|left|240px|Savanų plotai Namibijos Kalaharyje Kalahario sausringumą lemia šaltoji Bengelos srovė, atitekanti prie vakarinės Pietų Afrikos pakrantės iš Antarktidos. Ledinis jūros vanduo atvėsina vyraujančius vėjus, neleisdamas jiems sugerti pakankamai drėgmės, kad atneštų žemynui lietaus.
Kalaharis – tektoninė įduba, susidariusi Afrikos platformos sineklizėje. Būdingas paviršiaus aukštis 800–1200 m. Iš rytų ir vakarų dykumą juosia laiptuotos plynaukštės, iš pietų – Oranžinės upės slėnis. Vietomis iškyla neaukšti kietų uolienų atlikuoniai, smėlio kopagūbriai, pustomos kopos, barchanai, sausi upių slėniai, negilūs plokšti duburiai.
Šiauriniu dykumos pakraščiu teka Zambezė, pietiniu – Oranžinė upė. Pačioje dykumoje upių nedaug, jos laikinos, išdžiūstančios. Šiaurinėje dalyje į Kalaharį atiteka Okavango upė ir sudaro plačią vidinę Okavango deltą. Dykumoje telkšo druskingų, protarpiais išdžiūstančių ežerų; didžiausias jų – Makgadikgadis.
Būdingas žemyninis atogrąžų klimatas, šiaurėje – subekvatorinis musoninis. Sausio vidutinė temperatūra 25 °C, liepos – 16 °C. Pietuose būna šalnų. Kritulių nuo 120–150 mm iki 250–350 mm per metus, šiaurėje 1000–1500 mm.
Kalahario šiaurėje plyti savanos ir lapus metantys retmiškiai su akacijomis, šiaurės rytuose ir upių slėniuose savanos su baobabais ir akacijomis, drėgnesnėse srityse – užliejamosios aukštažolės savanos. Kalahario pietuose ir vakaruose vyrauja sausosios ir dygiosios savanos, pusdykumės ir dykumos.
thumb|240px|Žirafos Kalaharyje Kadangi Kalaharyje nemažai drėgnų plotų, tad gyvūnija gausi: sutinkami liūtai, gepardai, leopardai, drambliai, raganosiai, afrikiniai buivolai, oriksai, gnu, zebrai, krokodilai, stručiai.
Dykumos gamtai saugoti įsteigta daug saugomų teritorijų: Kalahari Gemsboko nacionalinis parkas (PAR), Gemsboko nacionalinis parkas, Vidurio Kalahario medžioklės draustinis (Botsvana).
Gyventojai
Vietiniai dykumos gyventojai – bušmėnai (koisanai), tradiciškai besiverčiantys medžiokle ir rankiojimu. Tai savita etninė grupė, smarkiai besiskirianti nuo aplinkinių bantų tautų. Taip pat gyvena hererų, tsvanų, kgalagadžių.
Giza
Giza (‎, Kairo tarme Gīza) – miestas šiaurės Egipte, prie Nilo upės, į pietvakarius nuo sostinės Kairo. Trečiasis pagal dydį šalies miestas, turintis >2,5 mln. gyventojų.
L (reikšmės)
Vienraidė santrumpa L gali reikšti: