cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stanislava Jareckaitė
Biografija
Nuo 1967 m. rudens Anykščių vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir choro vadovė, buvo ir rajoninių kultūros namų mišriojo choro dirigentė.
Nuo 1972 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Mokyklinės chorvedybos katedros vyr. dėstytoja, 1987 m. apgynė kandidatinę disertaciją, nuo 1988 m. Muzikos pedagogikos katedros vedėja, nuo 1993 m. Klaipėdos universiteto Menų fakulteto docentė. Parašė ir paskelbė metodinių darbų ir mokslinių straipsnių, dalyvauja mokslinėse konferencijose.
1972–1976 m. Klaipėdos berniukų choro „Gintarėlis“ chormeisterė, 1976–1987 m. Klaipėdos Ktistijono Donelaičio vidurinės mokyklos vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro (60 dalyvių) vadovė. Chorą išmokė daug lietuvių ir užsienio kompozitorių sudėtingesnių kūrinių, dažnai koncertavo uostamiestyje, dainavo Vilniuje ir Rygoje. Gerai pasirodė 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse, 1978 m. III Stasio Šimkaus chorų konkurse pelnė pirmąją vietą, prizines vietas laimėjo 1979 ir 1983 m. mokyklų chorų zoninėse ir respublikinėse varžybose. 1984 ir 1986 m. respublikiniuose „Dainų dainelės" konkursuose vaikinų vokalinis ansamblis ir solistai pelnė laureatų vardus.
Stanislava Jareckaitė buvo Anykščių rajono dainų švenčių dirigentė, 1977, 1979, 1982 ir 1984 m. Klaipėdos miesto moksleivių dainų švenčių dirigentė, mokyklų chorų konsultantė.
Japonijos imperatorius
Imperatoriaus vardai
thumb|right|200px|[[Tokijo imperatoriškieji rūmai iš oro.]] Imperatoriai gauna keletą vardų:
Kol imperatorius gyvas ir neturi pomirtinio vardo, jis dažniausiai tituluojamas tiesiog „Jo šviesybė imperatorius“ (jap. 天皇陛下 tennō-heika), arba „Jo šviesybė dabartinis aukščiausias“ (jap. 今上陛下 Kinjō Heika).
Imperatoriaus sutuoktinė
Nuo senovės imperatorius galėjo turėti tik vieną sutuoktinę, tituluojamą 皇后 kōgō, t. y. „imperatorienė“. Greta jos buvo įteisintos ir sugulovės, kurių vaikai galėdavo paveldėti sostą, jeigu imperatorienė neturėdavo vaikų.
Imperatoriškosios šeimos titulai
Panašiai kaip imperatorius, tris vardus gauna visi imperatoriškosios šeimos nariai. Prie jų pridedami dar ir titulai: Kreipinys į imperatoriškosios šeimos narius, kurių titulas yra ne imperatorius, yra 殿下 denka. Pvz., Mako naišinno denka
Vedybų tradicijos
thumb|200px|right|Imperatorienė Masako, Imperatoriaus Naruhito žmona Japonijos imperatoriai ir kilmingieji turėjo svarbiausią žmoną ir laikydavo sugulovių.
Japonijos imperatoriai iki Taišio laikotarpio (1912–1926 m.) oficialiai praktikavo poligamiją. Be pagrindinės žmonos imperatorius beveik visada turėjo sugulovių, kurioms priklausė skirtinga hierarchinė padėtis. Suguloves laikė ir kitos dinastijos. Po imperatoriaus Ičidžijo nutarimo kai kurie imperatoriai turėjo dvi imperatorienes (kōgō ir čugu ayra du atskiri titulai šiai situacijai). Sugulovių dėka imperatoriškasis klanas turėjo daugiau palikuonių (sugulovių sūnūs paveldėdavo sostą, jei imperatorienė nesusilaukdavo vaikų).
Stanislava Jareckaitė
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Japonijos imperatorius
Vedybų tradicijos
Iš aštuonių Japoniją valdžiusių imperatorienių nė viena neištekėjo ar pagimdė vaikų įžengusi į sostą. Kai kurios iš jų būdamos našlės susilaukė vaikų prieš tai.
Seniausia vedybų tradicija imperatoriškojoje šeimoje buvo vedybos tarp artimų giminaičių. Buvo manoma, kad toks vaikas bus grynesnio kraujo ir sujung dvi imperatoriškosios šeimos šakas. Neimperatoriškosios šeimos dukros likdavo sugulovėmis, bet imperatoriui Šiomu sugulovę iš Fudživarų klano paskyrus pirmąja žmona imperatoriene Komijo, padėtis pasikeitė.
Japonijos imperatoriai sudarydavo sąjungas su galingais klanais per vedybas. Dažnai būdavo, kad neimperatoriškosios kilmės uošvis darydavo didelę įtaką žentui imperatoriui.
Nuo VII–VIII a. imperatoriai imdavo į pagrindines žmonas moteris iš Fudživarų klano. Prieš tai imperatoriai vesdavo Sogos klano moteris, imperatoriškosios šeimos atstoves ar savo netikras seseris.
Nikobarų salos
Nikobarų salos  – salynas Indijos vandenyno šiaurėje, 150 km nuo Sumatros, 1300 km nuo Indostano pusiasalio, tarp Bengalijos įlankos ir Andamanų jūros. Kartu su gretimomis Andamanų salomis sudaro Indijos sąjunginę teritoriją Andamanų ir Nikobarų salas.
Geografija
Salyno plotas – 1842 km². Didžiosios salos yra povandeninio kalnagūbrio viršūnės, o smulkios – koralinės kilmės. Aukštis iki 642 m (Tulijė k., Did. Nikobaro s.). Klimatas tropinis, temperatūra laikosi tarp 22–30 °C, gausu kritulių (3000–3800 mm per metus). Salas dengia visžaliai drėgnieji miškai, aukštažolės pievos. Salose gyvena nemažai endeminių paukščių rūšių.
Did. Nikobaro pietinis galas, Indiros kyšulys, yra toliausiai į pietus nutolusi Indijos vieta.
thumb|200px|Šompenai 1886 m.
Gyventojai
2011 m. Nikobarų salose gyveno 36 842 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Kempbel Bėjus (Did. Nikobaro s.). Šiame mieste yra nedidelis dokas. Kar Nikobare yra karinės bazės aerodromas.
Verčiamasi kokospalmių auginimu, kriauklių rinkimu, žvejyba, jūros agurkų gaudymu.
Beveik visi Nikobarų gyventojai yra čiabuviai, kalbantys Nikobarų kalbomis (austroazinių kalbų šeima). Pagrindinės tautos: šompenai, karai, čaurai, teresai.
Istorija
1754 m. salas kolonizuoti bandė danai (jas vadino Frederiksøerne). Danijos Rytų Indijų bendrovė, valdoma iš Trankebaro, į Nankaurį nusiuntė misionierių ir naujakurių, tačiau šie dėl maliarijos protrūkių nepajėgė įsikurti. Apie 1773 m. salas kolonizuoti Austrijai bandė William Bolts.
1886 m. danai pardavė salas britams, kurie jas prijungė prie Britų Indijos. 1942–1945 m. buvo užkariautos japonų. 1950 m. tapo Indijos dalimi.
2004 m. salos smarkiai nukentėjo nuo Indijos vandenyno cunamio. Nikobarus užgriuvo 10–15 m bangos, vien Katčalyje galėjo žūti 4500 žmonių. Salos vietomis užlietos, perskeltos, prasmego.
Simonas Urbys
Simonas Urbys (g. 1995 m. lapkričio 7 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas, puolėjas.
Karjera
Gargždiškis karjerą pradėjo gimtojo miesto komandoje FK Banga. Nuo 2013 m. atstovavo Ekranui.
Vėlesniais metais rungtyniavo Palangos, Atlanto, Bangos komandose.
2018 m. sezoną praleido FK Palanga, kuri debiutavo A lygoje.
2018 m. gruodžio pradžioje pasirašė dvejų metų sutartį su Vilniaus „Žalgirio“ klubu. 2019 m. liepos mėn. sutartis nutraukta. Rungtyniaudamas Žalgiris B ekipoje Pirmoje lygoje per šešerias rungtynes pasižymėjo penkiais įvarčiais.
2019 m. vasarą tapo FK Kauno Žalgiris nariu. 2019 m. A lyga pirmenybėse už kauniečių ekipą sužaidė 13 rungtynių ir pelnė du įvarčius.
2020 m. A lyga pirmenybėse sužaidė 19 rungtynių ir pelnė du įvarčius. (Dėl pandemijos sezonas buvo trumpesnis, o ekipos žaidė po 20 rungtynių.) 2020 m. gruodžio mėn. pranešta, kad sutartis su žaidėju baigėsi ir nebus pratęsta.
Gargždų „Banga“
2021 m. žaidėjas grįžo į Gargždų „Bangą“. XV (15) ture prieš FK Žalgiris pasižymėjo įvarčiu. Tai buvo šeštasis žaidėjo įvartis 2020 m. A lygoje.
2021 m. birželio 19 d. rungtynėse prieš Nevėžį pelnė antrą rungtynių įvartį, po to kai sėkmingai realizavo 11 m. baudinį, ir po labai ilgos pertraukos jo atstovaujama Gargždų „Bangos“ ekipa iškovojo pergalę.
2021 m. rugpjūčio 13 d. rungtynėse prieš „Panevėžio“ klubą Urbys 53 min. mušė 11 metrų baudinį, kurį atrėmė Victor Golas. Vėliau ne kartą gelbėjo nuo pavojingų Urbio išpuolių, tačiau per pridėtą laiką baudos smūgiu Simonas Urbys vis tik įmušė. Galutinis rungtynių rezultatas 3:1.
2021 m. rugpjūčio 21 d. A lygos rungtynėse prieš „Riterių“ klubą pelnė įvartį nuo 11 m. žymos ir išvedė gargždiškius į priekį 1:0. Galutinis rezultatas 1:1.;
Oralo „Akžajyk“
2022 m. sausį persikėlė į Kazachstaną, kur atstovavo FK Akžajyk Oral.
Marijampolės „Sūduva“
2022 m. vasario 20 d. pranešta, kad žaidėjas grįžo į Lietuvą iki atstovaus „Sūduvos“ klubui.
2022 m. kovo 6 d. oficialiai debiutavo „Sūduvos“ klubo gretose A lygos rungtynėse prieš „Šiaulių“ ekipą, kurios baigėsi nulinėmis lygiosiomis.
2022 m. kovo pabaigoje treniruotės metu trūko Achilo sausgyslė. Buvo atlikta operacija, o žaidėjas iškrito iš rikiuotės keturiems mėnesiams.
FA „Šiauliai“
2022 m. gruodžio 15 d. pranešta, kad perėjo į FA Šiauliai. Sudaryta dvejų metų sutartis.
2023 m. balandžio 1 d. debiutavo A lygoje atstovaudamas šiauliečiams rungtynėse prieš FK Panevėžys.
2023 m. birželio 28 d. pelnė įvartį rungtynėse prieš FC Hegelmann.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Nacionalinė rinktinė
Kitados buvo kviečiamas į nacionalinę rinktinę. Joje sužaidė du susitikimus.
2018 m. gegužės 30 d. debiutavo rungtynėse prieš Estiją.
Kalnų Badachšano autonominė provincija
Kalnų Badachšano autonominė provincija ( arba ولایت مختار کوهستان بدخشان; ) – autonominė provincija rytų Tadžikistane. Vakaruose ribojasi su Chatlono provincija ir Subordinacine teritorija. Rytuose turi sieną su Kinija, o pietuose – su Afganistanu. Administracinis centras – Chorogas.
Istorija
1925 m. sudaryta Kalnų Badachšano autonominė sritis. Tarybiniais metais dauguma teritorijos gyventojų, vad. pamyriečių, priversitinai iškeldinta į Tadžikistano pietvakarius. 1991 m. šaliai iškovojus nepriklausomybę, sritis pervadinta į provinciją. 1992 m. vykstant pilietiniam karui, vietinė valdžia pasiskelbė nepriklausomybę nuo Tadžikistano. Prasidėjo ginkluotas konfliktas tarp vietinių gyventojų ir tadžikų karių. Netrukus nepriklausomybės siekis buvo numalšintas.
Geografija
Kalnų Badachšanas išsidėstęs Pamyro kalnuose, iškylančiuose iki 7495 m (Ismailo Samani k.). Taip pat šiaurėje iškilusi 7134 m Nepriklausomybės viršukalnė (buv. Lenino k.) ir 7105 m Korženovskio k. Kalnus vagoja gilūs sraunių upių – Bartango, Piandžo, Gunto, Pamyro upių slėniai. Yra aukštikalnių ežerų – Karakulis (meteorinės kilmės), Zorkulis, Sarezas. Klimatas kontinentinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo -8 °C vakaruose, iki -20 °C rytuose. Liepą atitinkamai 22 ir 13 °C. Kritulių iškrenta nuo 60 mm rytuose, iki 240 mm vakaruose. Dirvožemiai daugiausia pilkžemiai. Vyrauja pusdykumės ir dykumos, vakaruose – kalnų stepės. Augalija skurdi, prisitaikiusi prie atšiauraus klimato.
Ekonomika
Kasybos ir maisto pramonė. Slėniuose vystoma drėkinamoji žemdirbystė. Auginami javai, moliūgai, bulvės, tabakas. Sodininkystė ir šilko gamyba. Veisiamos avys ir jakai. Vienintelė sausumos susisiekimo arterija – Pamyro traktas. Per Vachano koridorių galima patekti į Afganistaną, per Kulmos perėją – į Kiniją.
Spitzer kosminis teleskopas
thumb|[[Sraigės ūkas|Sraigės ūko nuotrauka, gauta Spitzer teleskopu. Mėlyna dalis - infraraudona šviesa nuo 3,6 iki 4,5 µm, žalia - nuo 5,8 iki 8 µm, raudona - 24 µm. Šių ilgių bangos žmogaus akiai nematomos.]].
Misija
Spitzer teleskopas fotografuoja žvaigždes bei jų spektrus. Teleskopas ieško infraraudonųjų šviesos šaltinių, kurie spinduliuoja 3–180 mikrometrų bangų ilgio ruože. Beje, teleskopas dalį laiko skirs aplink žvaigždes atrastus dulkių ir dujų diskų tyrimams. Spitzer gali prasiskverbti pro tarpžvaigždinės medžiagos debesis, kur susidaro žvaigždžių ir planetų sistemos.
1402 m.
1402 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Komendoras
Komendoras  – jūrininko artileristo laipsnis ir pareigos carinės Rusijos kariniame jūrų laivyne. Pavadinimas naudotas ir TSRS laivyne.
Rusijos kariniame laivyne egzistavo du komendoro laipsniai:
Carinės Rusijos laivyne patrankos paprastai turėdavo du komendorus:
Komendorus ruošdavo specialioje komendorų mokykloje.
TSRS kariniame jūrų laivyne komendorais vadino nekarininkus jūrininkus artileristus (pvz., 1941 m. Pinsko upių flotilės kanonierės „Vernyj“ įgulos sąraše visi artileristai vadinami komendorais ).
Firnas
thumb|right|Firno laukas Säuleck viršūnėje, [[Aukštasis Tauernas|Aukštajame Tauerne]] Firnas (senąja aukštaičių vokiečių kalba firni – pernykštis, senas) – grūdėtas, susisluoksniavęs ir iš dalies susikristalizavęs sniegas, išsilaikęs bent vienerius metus. Tarpinė stadija tarp sniego ir ledo.
Balzan FC
Balzano „Youths“ – Maltos futbolo klubas iš Balzano.
Firnas
Firno susidarymas
Firnas formuojasi kalnuose aukščiau sniego ribos ir poliarinėse srityse, kuriose iškritęs sniegas per vasarą nespėja ištirpti. Įprastai firnas susidaro sniegui aptirpstant ir vėl sušalant, kai firno grūdelių tankis, suyrant snaigių kristalinei struktūrai, padidėja iki 0,3-0,5 g/cm³. Apatinius firno sluoksnius slegia iškritęs naujas sniegas, o senesnis suslėgtas sniegas sušąla su vandeniu, įsisunkusius iš viršutinių sniego sluoksnių ir persikristalizuoja. Iš firno susidaro balkšvas firninis ledas, kurio tankis siekia 0,80-0,85 g/cm³, o iš jo – ledynas. Ledyno skaidraus kristalinio ledo tankis siekia 0,88-0,91 g/cm³.
Balzan FC
Istorija
Klubo ištakos siekia 1920 m. Kitados žaidė aukščiausioje šalies lygoje.
2022–2023 m. sezone Premjer lygoje liko ketvirtoje vietoje.
Firnas
Firno susidarymas
Sritis, kurioje susidaro firnas, vadinama firniniu baseinu arba ledyno mitybos sritimi. Ledynų viršūnės paprastai sudarytos iš firno, po kuriuo slūgso firninis ledas, o po šiuo – glečeris. Antarktidoje firno sluoksnis siekia 100 m. Drėgnas firnas kalnuose gali sukelti lavinas, pasižyminčias galinga griaunančia jėga ir cementuojančiomis savybėmis.
1403 m.
1403 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Josūdiškė
Josūdiškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Požerės. Kaimo pašonėje stūkso Medvėgalis.
Baltasis Elsteris
Baltasis Elsteris – 257 km ilgio upė Centrinėje Europoje, dešinysis Zalės upės intakas.
Baltasis Elsteris išteka ties Ašo miestu (vakarinė Čekija). Už 11,1 kilometrų upė įteka į rytų Vokietijos teritoriją. Baseino plotas Čekijoje yra 47,6 km².
Vokietijoje upė teka Saksonijoje, Tiuringijoje ir Saksonijoje-Anhalte.
thumb|left|250px|Šaltinis, iš kurio išteka Baltasis Elsteris
Upė teka per Plaueno (Plauen), Greico (Greiz), Geros (Gera), Ceico (Zeitz) ir Leipcigo (Leipzig) miestus. Ties Halės miestu įteka į Zalės upę.
Napoleono karų laikais Baltasis Elsteris pagarsėjo, nes 1813 m. prie jo mirė Juzefas Poniatovskis (Józef Antoni Poniatowski)
Rytų Vokietijoje yra dar viena upė Elsteris - tai Juodasis Elsteris (Schwarze Elster).
Babilonas (laikraštis)
Babilonas yra Panevėžio miesto regioninis laikraštis. Jis leidžiamas du kartus į mėnesį ir platinamas nemokamai. Tiražas (2010 m. rugsėjo mėn.) – 30 tūkstančių egzempliorių. Tai – didžiausias tiražas tarp Panevėžio regioninių laikraščių.
Staraviešas
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1473 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XVI a. kaimas priklausė Lietuvos didikams Kiškoms, bet 1593 m. Elžbietai Kiškaitei ištekėjus už Kristupo Radvilos kaimas atiteko Radviloms. 1655–1661 m. Radvilos pasistatė kaime Staraviešo rūmus.
Babilonas (laikraštis)
Laikraščio savininkai yra „Ogmios“ įmonių grupė, taip pat vystanti nekilnojamojo turto kompleksą Babilonas. Todėl laikraštyje yra spausdinama šio projekto reklama. Tačiau laikraštis „Babilonas“ nėra vien reklaminis leidinys – jame taip pat spausdinami ir nereklaminiai straipsniai, naujienos bei informacija, taip pat yra galvosūkių, anekdotų skyreliai, nemokamai publikuojami skelbimai.
Laikraštis spausdina vien teigiamą informaciją. Nespausdinami straipsniai apie nusikaltimus, nelaimes, neigiamus pokyčius.
ISSN kodas: 2029-0519.
Nuorodos
Laikraščio numeriai nuo 2009 m. birželio publikuojami internete: http://www.babilonas.net/babilono-laikrastis
Mokegva
Mokegva  – miestas Peru pietuose, Kostoje, netoli Andų pašlaičių, Mokegvos slėnyje, 1144 km nuo Limos. Mokegvos departamento administracinis centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, taip pat keliai į Puną, Arekipą, Ilą. Apylinkėse kasamas molibdenas, varis, sidabras, auksas. Yra vario metalurgijos gamykla. Mokegvos slėnyje auginami vaisiai, alyvuogės.
Ateities aidai
Ateities aidai – Marijampolės ateitininkų laikraštis, nereguliariai ėjęs 1921–1940 m. Marijampolėje.
Mokegva
Yra Giustavo Eifelio suprojektuota ginklų aikštė, XVIII a. Šv. Dominyko katedra, Šv. Pranciškaus bažnyčios liekanos, XVIII a. miesto valdytojo rūmai. Apylinkėse į Vario, Tihuanako kultūrų archeologinių vietų.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1541 m. kaip Villa de Santa Catalina de Guadalcázar del Valle de Moquegua. Pavadinimas kilo nuo upės ir galimai reiškia „drėgną vietą“. 1868 m. Mokegvą suniokojo žemės drebėjimas, 1880 m. – čiliečių antpuolis.
Ilas
Ilas gali reikšti:
Rock & Roll Hall of Fame Covers EP
„Rock & Roll Hall of Fame Covers EP“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ EP, išleistas 2012 m. gegužės 1 d. tik internetinėje „iTunes“ parduotuvėje. Buvo planuota EP pavadinti We Salute You, tačiau pavadinimas buvo pakeistas į galutinį. Šis EP buvo išleistas, kadangi grupė buvo įšventinta į Rokenrolo garbės ir šlovės muziejų.
Šį EP sudaro šešios dainos (trys įrašytos studijoje, trys – koncertuose). Visos jos yra grupių, kurios jau anksčiau priklausė muziejui, koveriai. Visos dainos jau anksčiau buvo pasiekiamos kituose grupės albumuose, tačiau tik dvi iš jų buvo galima įsigyti internete.
Abelis Tasmanas
Abelis Jansonas Tasmanas (, 1603 m. Liutjegaste, Groningeno provincija, Nyderlandai – 1659 m. spalio 10 d. Džakartoje, Indonezija) – olandų jūrininkas, keliautojas ir pirklys.
Tasmanas tapo įžymus po savo ekspedicijų 1642–1644 m., kai vadovavo ekspedicijai, ieškančiai nežinomo Pietų žemyno, ir atrado Van Dimeno Žemę (1853 m. ši sala pavadinta Tasmanija). Taip pat šios kelionės metu atrado N. Zelandiją, Trijų Karalių ir Tongos salas, Fidžio salyną, N. Airijos ir N. Britanijos salas. 1644 m. jis vadovavo ekspedicijai, kuri atrado Karpentarijos įlanką ir Australijos šiaurės vakarų krantą.
Tasmano ekspedicijos įrodė, kad Australija yra atskiras sausumos masyvas. thumb|left|240px|Tasmano ekspedicijos
Jo vardu pavadintas nacionalinis parkas N. Zelandijoje.
Nuorodos
Abelis Jansonas Tasmanas
Leokadija Olšauskaitė-Januškienė
Leokadija Olšauskaitė-Januškienė (g. 1943 m. rugsėjo 27 d. Kaune) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Baigusi Kauno 2-osios vidurinės mokyklos devynias klases, 1958–1961 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. Vladas Balsys). 1961–1967 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. Konrado Kavecko ir vyr. dėst. Algimanto Lopo klasės).
Nuo 1961 m. rudens – Marijampolės pedagoginės mokyklos muzikos dėstytoja. 1962–1964 m. Kauno politechnikos instituto mišriojo choro „Jaunystė“ chormeisterė. 1964–1968 m. Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytoja, 1965–1968 m. Šiaulių kultūros namų dainų ir šokių liaudies ansamblio „Jovaras“ meno vadovė ir dirigentė – 1967 m. ansamblis koncertavo Maskvoje.
1968–1970 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisterė ir Lietuvos aklųjų draugijos Vilniaus tarprajoninių kultūros namų mišriojo choro vadovė – 1970 m. respublikinės dainų šventės konkurse savo grupėje choras pelnė pirmąją vietą.
Nuo 1970 m. rudens – Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo dėstytoja, vėliau – vyr. dėstytoja, buvo moksleivių mišriojo choro chormeisterė ir vadovė, apie 7 metus vadovavo merginų chorui. 1972–1976 m. Kauno kultūros darbuotojų profsąjungos mišriojo choro „Leliumai“ chormeisterė.
Nuo 1976 m. Kauno profsąjungos kultūros rūmų mišriojo choro „Gintaras“ meno vadovė ir dirigentė. Į kolektyvą sutelkusi apie 80 balsingų dainininkų ir nuoširdžiai dirbdama, pasiekė ryškių meninių laimėjimų. Prizines vietas choras laimėjo 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurse ir 1982 m. respublikiniame konkurse „Dainuoja darbo Lietuva“. 1983 m. liaudies dainų festivalyje Panevėžyje pelnė pirmąją vietą ir pagrindinį prizą už Algimanto Bražinsko dainos „Leliumai“ geriausią atlikimą. 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse „Gintaras“ pelnė absoliučiai geriausio mišriojo choro vardą Lietuvoje.
Rengia tradicinius jubiliejinius koncertus, bendrauja su Bremeno (Vokietija) muzikos kolegijos choru ir orkestru. „Gintaro“ koncertinėse programose keli šimtai užsienio klasikų ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinių. Tai Džoakino Rosini „Stabat Mater“, Džiuzepės Verdi „Stabat Mater“, L. Cherubim „Missa C-dur“, Volfgango Amadėjaus Mocarto „Missa C-dur“ ir kt. „Gintaras“ parengtas 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Lietuvoje.
Nuo 1978 m. Kauno miesto dainų švenčių dirigentė, respublikinių dainų švenčių konsultantė, 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės, 1994 bei 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų švenčių Kaune ir Vilniuje dirigentė, Kaune vykstančių chorų švenčių „Susitikime dainoj“ iniciatorė ir organizatorė. 1985 m. suteiktas nusipelniusios dėstytojos vardas.
Gvidas Latakas
Gvidas Latakas – menininkas, dailininkas.
Biografija
Gvidas Latakas mokėsi Telšių aukštesniojoje taikomosios dailės mokykloje, mokydamasis tapė, liejo akvareles, raižė grafikos darbus, pradėjo dalyvauti sostinės Medalių galerijos organizuojamose respublikinėse bienalėse ir Baltijos šalių trienalėse. Vėliau Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto Tapybos katedroje studijavo tapybą, magistras.
Latakas tapo, kuria papuošalus, rašo eilėraščius, tapybos dėstytojas Kauno tautinės kultūros centre. Jo kūriniai buvo spausdinti kai kuriose knygelėse, buvo atidarytos jo parodos. Gvido Latako emaliai primena viduramžių vitražus, skirstymas tyčia grubus ir neišbaigtas – tačiau toks negrabumas kenkia pačiam kūriniui tiek formos, tiek ir turinio atžvilgiu.
G. Latako eilėraščiai publikuoti Telšių rajoninėje spaudoje, savaitraštyje „Šiaurės Atėnai“, žurnale „Nemunas“, įvairiuose almanachuose (pvz., „Po Vydūno kaštonais“).
Anglijos futbolo varžybos 1873–1874 m.
Anglijos futbolo varžybos 1873–1874 m.
Mis Pasaulis 1956
Mis Pasaulis 1956 – šeštoji konkurso Mis Pasaulis ceremonija, vykusi Londone. Konkurso nugalėtoja tapo Petra Schürmann iš Vakarų Vokietijos.
Valkos savivaldybė
Valkos savivaldybė  – administracinis vienetas šiaurės Latvijoje, Vidžemėje. Ribojasi su Valmieros ir Smiltenės savivaldybėmis bei Estijos Valgos apskritimi. Plotas 908,8 km², 7 596 gyventojai (2021 m.). Administracinis centras – Valka.
Istorija
Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Valkos rajono dalies.
Suskirstymas
Savivaldybė skirstoma į 5 valsčius ir 1 miestą:
Vitankai
Vitankai  – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į pietus nuo Vengruvo ir apie 74 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Ateities keliu
Ateities keliu – lietuvių išeivių perkeltųjų asmenų stovyklos laikraštis, leistas 1946–1949 m. Vokietijoje (leidinio vieta nenurodyta).
Istorija
Socialdemokratiškos krypties Iš pradžių spausdintas rotatoriumi, paskui spaustuvėje. Išėjo 17 numerių.
Pilies tiltas (Klaipėda)
Pilies tiltas – varstomasis tiltas per Danės upę Klaipėdoje.
Rekonstrukcijos
Tiltas rekonstruotas apie 1966–1968 m.
Senos tilto konstrukcijos buvo sprogdinamos, aplinkinių namų gyventojams buvo nurodyta apklijuoti langų stiklus popieriaus „kryžiais“, kaip karo metu.
Prieš rekonstrukciją buvo pastatytas laikinas medinis tiltas per upę dabartinės Karlskronos aikštės – Teatro gatvės ašyje, kad nebūtų krovininiu transportu apkrautas centre esantis Biržos tiltas.
Kapitalinis remontas pradėtas 2014 m. kovo mėn., kuris truko iki metų pabaigos. Darbininkams teko demontuoti tilto konstrukcijas ir dalį jų atnaujinimui gabenti į gamyklą. Jos buvo remontuojamos, perdažomos ir vėl grąžintos sumontavimui. Kai kurios konstrukcijos atnaujintos vietoje. Už 12,9 mln. litų suremontuotos metalinės ir gelžbetoninės laikančiosios tilto konstrukcijos, atlikti hidraulinės tilto pakėlimo sistemos remonto darbai, pakeistas tilto pakėlimo mechanizmas, sistema automatizuota, atlikti paviljono vidaus ir išorės apdailos darbai, naujai įrengta pakeliamos tilto dalies ir prietilčių važiuojamosios dalies danga. Naujai įrengti ir suremontuoti pėsčiųjų ir dviračių takai, tiltas pritaikytas žmonėms su negalia, įrengti 4 pakeliami kelio užtvarai, kurie užtvers automobilių eismą tilto pakėlimo metu. Dėl naujai sumontuoto pakėlimo mechanizmo ši procedūra užtruks vos kelias minutes. Tiltą apšvies saulės ir vėjo gaminamą elektrą naudojantys šviestuvai.
Kiržačas (upė)
Kiržačas  – upė Rusijoje, Vladimiro srityje; Kliazmos kairysis intakas (Okos baseinas). Susidaro susiliejus Mažojo ir Didžiojo Kiržačo upėms ties Ivaševo kaimu. Teka į pietus, pietryčius. Įteka į Kliazmą ties Gorodiščių gyvenviete.
Intakai:
Upės vagos nuotėkis 0,64 m/km. Užšąla lapkritį, ledus neša balandžio pradžioje. Vaga labai vingiuota, sudaro meandras ir senvages. Pavasarį smarkiai ištvinsta, vasarą ženkliai nusenka. Vagoje vietomis yra povandeninių akmenų, privirtusių medžių. Įrengtos kelios užtvankos, nemažai vandens malūnų liekanų. Prie Kiržačo upės įsikūręs Kiržačo miestas.
Upės pavadinimas kildinamas iš mordvių kalbos žodžių кержи, керч ar керш, reiškiančių „kairysis“.
Utioja
thumb|right|200px|Utioja sala Tyrifjordeno ežere thumb|right|200px|Utioja sala Utioja (Utøya) − Norvegijos 10,6 ha dydžio sala, esanti penktame pagal plotą Norvegijos Tyrifjordeno ežere, apie 38 km į šiaurės vakarus nuo sostinės Oslo centro. Artimiausias krantas nuo salos yra už 600 metrų. Utioja daugiausia apaugusi mišku, yra keli pastatai, maža prieplauka, skirta prisišvartuoti keltu vykstantiems keleiviams. Sala priklauso Norvegijos darbo partijos jaunimo lygai, kuri vasarų metu organizuodavo jaunimo stovyklas. Tokios stovyklos metu, 2011 m. liepos 22 d., Norvegijos pilietis A. Breivikas įvykdė prieš civilius gyventojus nukreiptą teroro aktą, per kurį nužudė 69 asmenis. Dar 8 asmenys tą pačią dieną žuvo Osle A. Breivikui susprogdinus užminuotą automobilį. Dėl tolimesnės salos ateities šiuo metu Norvegijoje vyksta diskusijos − grąžinti joje vasaros stovyklas, ar įrengti aukų atminimo memorialą.
Ilas (Peru)
Ilas  – miestas Peru pietuose, Mokegvos departamente (didžiausias jo miestas), uostas Ramiojo vandenyno pakrantėje. Įsikūręs tarp Ilo upės ir Koleso kyšulio. Keliai į Mokegvą, Takną, Moljendą. Ilas yra galutinis Interokeaninio plento, jungiančio Ramųjį vandenyną ir Amazoniją, taškas. Ile yra karinio Peru laivyno bazė. Ilo uosto reikmėmis naudojasi Bolivija. Veikia vario metalurgijos gamykla. Yra Šv. Jeronimo bažnyčia (1871 m.), XIX a. pirsas, Peru laivyno ir El Algarrobal muziejai.
Istorija
Iki XX a. Ilas buvo nedidelis miestelis, kurio gyventojai vertėsi alyvuogių auginimu. Iškilo apylinkėse pradėjus vario gavybą. Buvo nutiestas geležinkelis į Mokegvą, Ile vykdytas vario rūdos apdirbimas ir eksportas.
Albertas Ratnikas
Albertas Ratnikas (1923 m. sausio 19 d. Radviliškyje – 1993 m. Šiauliuose) – Lietuvos architektas.
Biografija
1930-1939 m. mokėsi Šiaulių berniukų gimnazijoje. 1946 m. baigė Kauno taikomosios dekoratyvinės dailės institutą. 1944-1983 m. Miestų statybos projektavimo instituto Šiaulių skyrius architektas, grupės vadovas.
Lietuvos architektų sąjungos narys.
Atsiliepimai
Algis Vyšniūnas: Šiaulių sėkmė yra architektas Albertas Ratnikas. Tai jo suprojektuota visa Vilniaus gatvė, knygynas, namas su arkomis, „Baltijos“ restoranas, paštas, buvęs Partijos komitetas, dabar nugriauta autobusų stotis – modernistinės architektūros pavyzdys. Aš nežinau, kokio dydžio paminklą jam reikėtų pastatyt – Vilniaus gatvė turėtų būti Ratniko gatve pavadinta.
Preriniai tetervinai
Preriniai tetervinai (Tympanuchus) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių gentis.
Alberto Gilardino
Karjera
2012 m. sausio 3 d. pasirašė ketverių metų kontraktą su Genoa CFC klubu.
Karjera rinktinėje
Nacionalinėje komandoje rungtyniavo nuo 2004 m. rugsėjo 4 d..
Su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur antrosiose rungtynėse pelnė įvartį.
Kantautai
Kantautai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Laukuvos, šiaurės vakariniame Dievyčio krante.
Viškuvas (Vengruvo apskritis)
Viškuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į pietus nuo Vengruvo ir apie 69 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Viškuvo valsčiaus centras.
Pnompenis
Pnompenis – miestas pietinėje Kambodžoje prie Mekongo ir Tonlesapo upių santakos; šalies sostinė ir didžiausias miestas. Pnompenis buvo smarkiai sugriautas XX a. 8-ajame dešimtmetyje pilietinio karo metu, tačiau 9-ajame dešimtmetyje buvo atstatytas.
Tai vienas pagrindinių verslo centrų Mekongo slėnyje, gana gerai išvystyta transporto infrastruktūra (oro, geležinkelių, automagistralių). Didelis uostas, susisiekia su Pietų Kinijos jūra per Mekongo deltą Vietname. Pramonė: tekstilė, maisto apdirbimas, gėrimai. Miesto architektūra turi daug kolonijinės Prancūzijos bruožų, daug kultūros ir švietimo įstaigų. Budistų institutas – muziejus turi daug khmerų civilizacijos eksponatų, Pnompenio nacionaliniame muziejuje yra eskponatai nuo VI a.
Istorija
left|thumb|230px|right
Pirmoji pastovi khmerų gyvenvietė buvo įkurta XIV a. pabaigoje, 1434 m. ji tapo šalies sostine (pakeitė Ankor Tomą). Miestas buvo apleistas ir užkariautas keletą kartų, kol 1867 m. vėl tapo Kambodžos sostine. Apie 1975 metus miestas patyrė didelį socialinį krachą dėl Pol Poto režimo; beveik visi 2 mln. gyventojų buvo priversti išsikraustyti į kaimo vietoves ir dirbti žemės ūkyje. Tačiau po 1980 m. miestas atsigavo, vėl buvo atidarytos kultūros ir švietimo įstaigos.
Kaukų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Peršėkės kairiojo kranto vingyje esančioje aukštumoje. Šlaitai statūs, 8–9 m aukščio. Aikštelė ovali, 27x17 m dydžio. Ją iš visų pusių juosia 1–5 m aukščio, 4–14 m pločio pylimas, už kurio pietinėje pusėje yra 12 m pločio ir 1,5 m gylio griovys.
Gyvenvietė
Piliakalnio papėdėse yra senovės gyvenvietė. Kultūrinis sluoksnis yra į pietus – pietryčius nuo piliakalnio, 5,5 ha plote ir į rytus nuo piliakalnio, Peršėkės dešiniajame krante, 1 ha plote. Čia rasta grublėtos ir lygios keramikos.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1967–1969 m. atliko Vilniaus universiteto archeologai, vadovas Pranas Kulikauskas.
Ištirta aikštelės vakarinė dalis, 250 m² m., pietinės pusės pylimas ir šlaitas (atliktas pjūvis). Kultūrinio sluoksnio storis aikštelės pakraščiuose iki 1 m, viduryje – 0,5 m. Nustatyta, kad piliakalnyje yra du pagrindiniai sluoksniai. Žemutiniame V–IX a. sluoksnyje aptikta grublėtos keramikos ir dirbinių.
Viršutiniame X a. – XI a. sluoksnyje rasta įtvirtinimų ir būstų liekanų, ūkinių duobių, ugniaviečių, stulpaviečių, lipdytos ir žiestos grublėtu, keramikos gnaibytiniu ir lygiu paviršiumi, gyvulių ir žmonių kaulų, suanglėjusių ankštinių sėklų. Surinkta apie 500 metalinių dirbinių: papuošalų (žiedų, segių, apyrankių, smeigtukų, karolių, antsmilkinis), darbo įrankių, ūkinės paskirties dirbinių (tarp jų net 83 verpstukai), ginklų. Aikštelės pakraščiuose aptiktas 5-6 sluoksnių akmenų grindinys.
Pylime išskirti 3 jo supylimo laikotarpiai. Pirmasis pylimas buvo sudarytas iš akmenų ir rąstų. Vėliau jis buvo paaukštintas suplūkiant 2 m molio sluoksnį, sustiprintą dėtais rąstais. Viršuje stovėjo medinė užtvara. Jai sudegus pylimas rekonstruotas trečią kartą, jį paaukštinant 3 m storio suplūkto molio sluoksniu, kurį tvirtino į jį sudėti rąstai. Piliakalnyje stovėjusi medinė pilaitė buvo sudeginta jos puolimo metu intensyviai apšaudžius ją iš lankų, tai liudija tyrinėtoje vietoje surinkti 126 įvairių formų strėlių antgaliai. Dalis jų buvo susmigę į pylimą.
Piliakalnis datuojamas V a.-XI a. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 45 000 m².
Istorija
Kaukų ir Obelytės piliakalnių kompleksas gyvavo nuo I tūkstantmečio pradžios iki XI a., kai buvo sunaikintas greičiausiai per Kijevo Rusios kunigaikščių karinį žygį prieš jotvingių gentis.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Petropavlovsko valsčius
Petropavlovsko valsčius (,, po I pasaulinio karo Liepinės valsčius) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje, Suvalkų gubernijoje, Augustavo apskrityje. Valsčiaus centras – Liepinė. 3031 gyventojas (1900 m.).
Istorija
Valsčius įkurtas 1870 m. gegužės 31 d. iš dalies Kuriankos valsčiaus kaimų ir miesto teisių netekusios Liepinės. 1913 m. valsčius dar minimas dokumentuose, bet po I pasaulinio karo 1921 m. vietoje šio valsčiaus minimas tik Liepinės valsčius.
Tautinė sudėtis
1888 m.:
1404 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Pijus Norkus
Pijus Norkus (1885 m. Jurkšai, Paežerių valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1941 m. birželio 26 d. Pravieniškės) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
1404 m.
Mirtys
Nedatuota
Pijus Norkus
Biografija
1904 m. Peterburge baigė tris gimnazijos klases ir išvyko i JAV. 1910 m. Lietuvių spaudos draugijos steigėjų. 1915 m. liepos 15-1919 m. vasario 26 d. ir 1919 m. rugsėjo 10-1920 m. balandžio 21 d. savaitraščio „Vienybė lietuvninkų“ redaktorius, 1919 m. balandžio mėn. – 1920 m. balandžio 21 d. – leidinio „Lietuva“ redaktorius, nuo 1918 m. – Tėvynės mylėtojų draugijos centro sekretorius.
Jaromír Blažek
Jaromiras Blažekas (g. 1972 m. gruodžio 29 d.) – buvęs čekų futbolininkas, vartininkas, atstovavęs Čekijos rinktinei.
Karjera rinktinėje
1993 m. sužaidė trejas rungtynes Čekijos U-21 rinktinės sudėtyje.
Nacionalinėje komandoje debiutavo 2000 m. kovo 29 d., draugiškose rungtynėse prieš Australiją.
Nuo 2006 m. buvo antruoju rinktinės vartininku po Petro Čecho.
Vidmantas Gulbinas
Vidmantas Gulbinas (g. 1957 m. rugpjūčio 9 d. Paliepiuose, Raseinių raj.) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1980 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą. 1988 m. Baltarusijos valstybiniame universitete apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Šviesa indukuotos sugerties koeficiento ir lūžio rodiklio pokytis dažalų tirpaluose esant pikosekundiniam sužadinimui“. 2001 m. Teorinės fizikos ir astronomijos bei Fizikos institutuose apgynė habilituoto mokslų daktaro disertaciją tema „Labai spartūs kolektyviniai relaksaciniai vyksmai šviesa sužadintose organinių molekulių sistemose“.
Nuo 1980 m. dirba Fizikos institute, nuo 2002 m. – vyriausiasis mokslo darbuotojas. Instituto Molekulinių darinių fizikos laboratorijos Eksperimentinės nanofizikos skyriaus vedėjas; tarybos narys. Nuo 2002 m. dėsto Vilniaus universitete.
Stažavosi ir dirbo mokslinį darbą Umea universitete (Švedija, 1992 m.) ir Saclay atominių tyrimų centre (Prancūzija, 1995 m.), Taivano nacionaliniame, Ričmondo (JAV) universitetuose.
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinių tyrimų sritys – lazerių fizika, netiesinė optika, molekulinė optika, sužadintų krūvininkų relaksacijos, transformacijos ir pernešimo reiškiniai organinėse molekulėse. Plėtoja ultrasparčiųjų relaksacinių vyksmų molekulinėse kietosiose medžiagose ir polimeruose tyrimus. Daugiau kaip 100 mokslinių publikacijų autorius ir bendraautoris.
Vladimiras Gavriušinas
Vladimiras Gavriušinas (g. 1951 m. vasario 21 d. Kudirkos Naumiestyje) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
Nuo 1972–1973 m. – Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Puslaidininkių fizikos katedros vyr. laborantas, 1973–1975 m. – jaunesnysis mokslinis bendradarbis, 1975–1991 m. vyr. mokslo darbuotojas. 1986–1996 m. buvo Netiesinės spektroskopijos laboratorijos vedėjas, nuo 1991 m. yra Vilniaus universiteto Medžiagotyros ir taikomųjų mokslų instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas. Nuo 2000 m. – profesorius.
Stažavosi Karlovo (Čekija, 1985 m.) ir Kolumbijos (JAV, 1994 m.) universitetuose.
Nuo 1995 m. yra Niujorko mokslų akademijos narys.
Žmona Nina, dukros Ana ir Jelena (Jelena Melničenko žuvo per Rugsėjo 11 d. teroristinius išpuolius Niujorke).
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinių tyrimų sritys – puslaidininkių optika ir spektroskopija. Sukūrė naują metodą giliesiems defektams kristaluose tirti. Daugiau kaip 90 mokslinių publikacijų autorius ir bendraautoris
Bibliografija
Elektroniniai leidiniai:
Panteizmas
Panteizmas (iš graikų k. πάν 'viskas' + θεός 'Dievas') – požiūris, kad viskas, kas mus supa, yra imanentiška abstrakti dievybė arba kad visata ir Žemė yra tolygios Dievui. Tiksliau apibrėžiant, prigimtinė teisė, egzistencija ir visata (absoliuti begalybė to, kas buvo, yra ir bus) teologiniu principu suvokiama kaip Dievas, vengiant Dievo supratimo kaip sužmogintos būtybės, Dievo Kūrėjo. Tuo panteizmas iš esmės skiriasi nuo panenteizmo ir pandeizmo.
Klasikinis panteizmas būdingas Kabalos judaizmui, hinduizmui, monizmui, neopagonybei, Naujojo Amžiaus tikėjimams. Panteistais gali būti ir jokiai religijai nepriklausantys asmenys, tačiau pripažįstantys visumą kaip antgamtinę esybę.
Algis Vyšniūnas
Algis Vyšniūnas (g. 1957 m. gruodžio 21 d. Karagandoje, Kazachstanas) – Lietuvos architektas.
Biografija
Gimė tremtinių šeimoje. Baigė Klaipėdos Vaikų dailės mokyklą. 1981 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Architektūros fakultetą. 1981–1986 m. Miestų statybos projektavimo instituto Šiaulių skyriaus, 1986–1994 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto Vilniuje architektas. Nuo 1994 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto asistentas, nuo 2000 m. Urbanistikos katedros docentas, nuo 2002 m. Urbanistikos katedros vedėjas, Urbanistinės analizės mokslo laboratorijos vedėjas, nuo 2006 m. profesorius.
Lietuvos architektų sąjungos narys.
Nuo 1990 m. organizuoja ekspedicijas į tremties ir kalinimo vietas: Karaganda, Balchašas, Džezkazganas, Magadanas, Jakutija, Tadžikija, Kirgizija ir kt.
Balstogės Šv. Nikolajaus parapija
'''Balstogės Šv. Nikolajaus parapija'''  – viena iš Balstogės stačiatikių dekanato parapijų, Balstogės mieste. Parapija įkurta 1830 metais. Parapija pavadinta Šv. Mikalojaus garbei. 1843–1846 m. buvo pastatytas Balstogės Šv. Nikolajaus soboras. 1758 m. pastatyta parapijai priklausanti Balstogės Šv. Marijos Magdalenos cerkvė. 1990–1993 m. stačiatikių kapinėse pastatyta ''Šv. Eufrozijietės cerkvė''.
Zina Bertašiūtė-Jareckienė
Zina Bertašiūtė-Jareckienė (g. 1941 m. birželio 9 d. Toleikiuose, Utenos raj.) – Lietuvos chorvedė ir kultūros darbuotoja.
Biografija
1957–1961 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje-technikume (dėst. Elena Jakštienė).
Iš pradžių vadovavo Panevėžio miesto įvairiems vokaliniams ansambliams, 1963–1968 m. dirbo su Panevėžio siuvimo fabriko „Nevėžis“ mišriuoju choru, o vėliau su moterų choru, kurį parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei. 1961–1987 m. vadovavo Panevėžio miesto darbo veteranų mišriajam chorui, jį išmokė nemaža dainų ir surengė koncertų mieste bei kitur. 1977–1991 m. buvo Panevėžio statybininkų kultūros ir sporto rūmų direktorė, subūrė mišrųjį chorą ir iki 1990 m. jam vadovavo. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, su juo dažnai pasirodydavo koncertuose.
Z. Jareckienės vadovaujami chorai nuolat dalyvaudavo Panevėžio miesto dainų šventėse ir festivaliuose, prizinių vietų pelnė miesto ir respublikinėse chorų apžiūrose bei konkursuose.
Romualdas Norkus (1944)
Romualdas Norkus (g. 1944 m. sausio 18 d. Balniuose, Tauragės apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, poetas, vertėjas.
Biografija
1963 m. baigė Eržvilko vidurinę mokyklą. Studijavo Kauno medicinos institute, Vilniaus universitete žurnalistiką.
Nuo 1969 m. laikraštyje „Komjaunimo tiesa“ rengė kultūros puslapį „Versmė“. Nuo 1971 m. redagavo biuletenį „Ekrano naujienos“, 1972 m. su kitais – leidinį „Kinas“. 1973–1989 m. žurnalo „Nemunas“ atsakingasis sekretorius, meno skyriaus vedėjas. 1989 m. įkūrė kultūros žurnalą „Santara“, jo vyriausiasis redaktorius. 1995 m. paskirtas Baltijos kultūros fondo valdybos pirmininku.
Išvertė rusų prozos, parengė atsiminimų knygas apie prof. Č. Kudabą, diplomatą J. Urbšį, žurnalistą J. Laučką.
Arara
Arara – miestas ir savivaldybė rytų Brazilijoje, Paraibos valstijoje, 142 km nuo Žoan Pesoa miesto, 467 m aukštyje. Pro miestą teka Mamanguapės upė. 12,3 tūkst. gyventojų (2007 m.). Maisto pramonė. Žemdirbystė (kukurūzai, pupelės, manijokas, medvilnė), gyvulininkystė.
Damasko muchafaza
Damasko užmiesčio muchafaza  – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies pietvakarinėje dalyje, tarp Libano ir Jordanijos sienų. Administracinis centras – Damaskas (tačiau į muchafazos sudėtį neįeina).
Administracinis suskirstymas
Muchafaza suskirstyta į 9 mintakas:
Jaluvka (Michalovas)
Jaluvkà  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje, pasienyje su Baltarusija. Šv. Kryžiaus parapijos centras. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. DW686.
Istorija
1545 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės ir įkurta Jaluvkos Viešpaties Atsimainymo parapija. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XIX a. įkurtos Jaluvkos žydų kapinės. XIX a. buvo miestelis, Valkavisko apskrities Jaluvkos valsčiaus centras.
Prieš II pasaulinį karą kaime gyveno apie 5000 žmonių, iš kurių apie pusė buvo žydai. Kaime buvo dvi katalikų bažnyčios, dvi cerkvės ir dvi sinagogos. 1921–1939 m. kaimas buvo Jaluvkos valsčiaus centras.
Auksinis pusmėnulis
thumb|300px|Žemėlapis, rodantis heroino produkcijos regionus Auksinis Pusmėnulis – regionas centrinės, pietų ir vakarų Azijos sankirtoje. Regioną sudaro trys valstybės – Iranas, Pakistanas, Afganistanas.
Afganistanas ir Pakistanas yra pasauliniai heroino gamybos lyderiai, Irano teritorija driekiasi didžiausias narkotikų tranzito kelias link Turkijos ir Europos Sąjungos. Per paskutinius 10 metų žymiai pasikeitė heroino gamybos apimtys. Mažėjant gamybai Auksinio Trikampio šalyse, žymiai išaugo apimtys Afganistane. Valdant Talibano režimui 2001 metais Afganistane pagaminta tik apie 18 tonų heroino, 2002 metais pasikeitus valdžiai gamyba išaugo 1888 % iki 340 tonų, 2007 metais pagamintas rekordinis kiekis 820 tonų. Afganistane pagaminama 92 % viso pasaulinio heroino.
Anglijos futbolo varžybos 1874–1875 m.
Anglijos futbolo varžybos 1874–1875 m.
Šventoji Dvasia
thumb|right|200px|Jėzaus krikštas (dailininkas ([[Piero della Francesca)]] Šventoji Dvasia – daugumoje krikščionybės krypčių trečiasis dieviškosios Trejybės asmuo. Šventosios Dvasios svarba buvo įtvirtinta Konstantinopolio bažnytiniame susirinkime. Įvairios krikščionybės sektos (pvz., jehovistai) Šventosios Dvasios nelaiko atskiru asmeniu. Jiems Šventoji Dvasia – Dievo jėga.
Tarp Vakarų ir Rytų Bažnyčių buvo kilę nesutarimų dėl to, ar Šventoji Dvasia kyla iš Tėvo, ar iš Tėvo ir Sūnaus. Nikėjos – Konstantinopolio tikėjimo išpažinime nebuvo frazės „ir Sūnaus“, tačiau Vakarų Bažnyčioje ji vėliau buvo įtraukta į tikėjimo išpažinimą.
Evangelijose minimas Šventosios Dvasios pasirodymas balandžio pavidalu Jėzaus krikšto metu. Apaštalų darbuose aprašyta, kaip Sekminių dieną Šventoji Dvasia nužengė ant Jėzaus Kristaus mokinių ugnies liežuvių pavidalu. Tuomet jie ėmę kalbėti kitomis kalbomis.
Mene Šventoji Dvasia dažnai vaizduojama kaip balandis.
Paragvari departamentas
Paragvari departamentas  – vienas iš Paragvajaus departamentų, esantis rytinėje šalies dalyje. Administracinis centras – Paragvari.
Geografija
Paragvari departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtinio regiono pietvakarinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su Kaaguasu ir Kordiljeros departamentais, pietuose – su Misioneso departamentu, rytuose – su Gvairos ir Kaasapos departamentais, vakaruose – su Centriniu ir Njembuku departamentais.
Šiaurinė teritorijos dalis kalnuota, ją užima Altoso Kordiljera (svarbiausios kalvos – Pirayú, Verá, León, Paraguarí, Mbatoví, Santo Tomás ir Yhú). Centrinėje ir pietvakarinėje dalyje būdingos lygumos ir banguotos aukštumos bei platūs slėniai. Pietuose taip pat lygumos, o Ipoa ežero apylinkėse driekiasi drėgnos žemumos. Yra Ybykujo nacionalinis parkas.
Paragvari departamento upės priklauso dviem baseinams: Tebikuario (Tebikuari Mi, Negras, Mbujapėjus) bei Ipoa-Veros lagūnų (Kaanjabė, Aguay). Pietvakariniame pakraštyje gausu lagūnų, šlapynių. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 23 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 18 ir 28 °C. Per metus iškrenta 2004 mm kritulių; drėgniausias mėnuo – lapkritis.
Gyventojai
thumb|240px|Piraretos krioklys thumb|240px|Šiaurinės departamento dalies kraštovaizdis Centriniame departamente 2002 m. gyveno 221,9 tūkst. gyventojų, tai sudaro 4,3 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 26 žm./km². Tai tankiausiai apgyvendintas šalies departamentas. Tankiausiai gyvenama šiaurinė dalis, rečiausiai – pietvakariai. Dauguma žmonių gyvena kaimuose, miestuose tik 23 %. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų skaičius nežymus (7; 2002 m.). Dauguma (85 %) ūkių turi elektrą, vandentiekį 40,9 %.
Ekonomika
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Auginamos cukranendrės (425,6 mln. t, 2002 m.), dar auginami kukurūzai (15,3 tūkst.), medvilnė (5,6 tūkst.), sojos, ryžiai ir kt. Vystoma gyvulininkystė (galvijai – 418,6 tūkst., kiaulės – 69,2 tūkst., avys – 29,3 tūkst., arkliai – 27,6 tūkst.).
Administracinis suskirstymas
Paragvari departamentas padalintas į 17 apygardų:
Šerna
Intakai: Dubenka, Melioža.
Pavadinimas Šerna kildinamas iš finougrų kalbų (merių, marių) žodžių, reiškiančių karklą, arba iš.
E28
Europos kelias E28 – Europos tinklo kelias, jungiantis Minską ir Berlyną. Kelio ilgis 1230 km.
thumb|250px|E 28 (A16) kelias iš Vilniaus