cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos kariuomenės Karinės oro pajėgos
1919–1940 m.
SSRS aneksavus Lietuvą, 1940 m. rugpjūčio 30 d. Lietuvos kariuomenė buvo reorganizuota į DVRA 29-ąjį Šaulių teritorinį korpusą, o rugsėjo 7 d. Lietuvos Karo aviacija buvo reorganizuota į šio korpuso dalinį – Tautinę eskadrilę. Į ją perkelta apie 20 lėktuvų (ANBO-41, vienas Gloster Gladiator, trys Bucker Bu-133) ir 54 Karo aviacijos karininkai, ne vien lakūnai. Kita technika, kuri buvo dislokuota Kaune, 8-osios sovietų aviadivizijos vado įsakymu perduota 213-ąjai SSRS KOP aviabazei, Panevėžio – 13-ajai SSRS KOP aviabazei, Karo aviacijos dirbtuvės buvo reorganizuotos į DVRA 55-ąsias aviacijos remonto dirbtuves, vėliau – į SSRS Aviacijos pramonės liaudies komisariato gamyklą Nr. 365. Tų pačių metų spalio 23 d. Krašto apsaugos ministerijos vyriausios likvidacinės komisijos pirmininko įsakymu Nr. 33 Karo aviacija buvo oficialiai išformuota.
Nuo 1992 m.
1992 m. sausio 2 d. Krašto apsaugos ministerijoje buvo įsteigta Aviacijos tarnyba (viršininkas – pulkininkas leitenantas Z. Vegelevičius ir Edvinas Bagdonavičius). Nuo 1992 m. balandžio 27 d., naudojant Vilniaus aerouosto radiotechnines priemones, pradėta stebėti valstybės oro erdvė. thumb|200px|KOP mokomieji atakos lėktuvai L-39C 1993 m. atskraidinti Kirgizijoje nupirkti 4 reaktyviniai mokomieji lengvieji atakos lėktuvai L-39C. 1993 m. Pajuosčio aerodrome pradėta formuoti Antroji aviacijos bazė. 2000 m. Švedijoje įsigyti priešlėktuvinės artilerijos kompleksai L70.
Sukurta oro erdvės stebėjimo ir kontrolės sistema, į kurią įeina Vilniaus, Klaipėdos, Kauno civiliniai radarai ir radiolokacinių postų radarai, aktyviosios karo aviacijos priemonės.
2003 m. kovo 26 d. Baltijos jūroje sudužo Lietuvos KOP sraigtasparnis Mi-8T. Katastrofoje žuvo majoras Alvidas Brazlauskas ir borto technikas viršila Edmantas Vizbaras.
2004 m. kovo 29 d. Zoknių aerodrome pradėjo budėti Estijos, Latvijos ir Lietuvos Respublikų oro erdvėje oro policijos funkcijas vykdančios rotacijos būdu besikeičiančios NATO valstybių pajėgos.
2004 m. balandžio 7 d. BALTNET sistema sujungta su NATO integruota oro erdvės gynybos sistema (NATINADS).
2004 m. rugpjūčio 4–8 d. Lietuvoje pirmą kartą surengtos tarptautinės karinių oro pajėgų pratybos (Baltic Bikini 04).
2004 m. spalio 1 d. pradėjo veiklą KOP Ginkluotės ir remonto depas. Sujungus KOP Pirmąją ir antrąją Aviacijos bazes, sudaryta KOP Aviacijos bazė.
2005 m. rugpjūčio 1 d. Karinėms oro pajėgoms paskirtas pirmasis karo kapelionas kpt. dr. Viginijus Veilentas.
2009 m. spalio 1 d. KOP perėmė KASP Aviacijos rinktinės teises, pareigas bei turtą;
2009 m. spalio 12 d. į Lietuvą atskraidintas trečiasis Italijoje Karinėms oro pajėgoms pagamintas transporto lėktuvas C-27J „Spartan“, kuriam suteiktas vardas „Vytautas“.
2011 m. vasario 9 d. į Afganistaną išvyko pirmoji LK KOP Oro pajėgų mokymo grupė, vadovaujama plk. ltn. Dainiaus Guzo.
Struktūra
thumb|200px|Aviacijos bazės kilimo-tūpimo takas thumb|200px|Lietuvos karinis sraigtasparnis Mi-8 tupia JAV laive USS Mount Whitney, 2010 m. Lietuvos karines oro pajėgas sudaro: Lietuvos kariuomenės Karinės oro pajėgos formuojamos iš profesinės karo tarnybos, nuolatinę privalomąją pradinę karo tarnybą atliekančių karių ir civilių tarnautojų.
Skraidymo aparatai
! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Modelis ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Nuotrauka ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Kilmės šalis ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Tipas ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Versija ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Skaičius ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Pastabos ! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Transporto lėktuvai ! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Sraigtasparniai ! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Bepiločiai orlaiviai
Nebenaudojami (nurašyti) skraidymo aparatai
160px
Priešlėktuvinė ginkluotė (Oro gynybos batalionas)
! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Pavadinimas ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Atvaizdas ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Kilmės šalis ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Rūšis ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Kiekis ! style="text-align: center; background: lightsteelblue;"|Pastabos Dalis šių zenitinių patrankų sumontuota laivuose.
Lietuvos kultūros fondas
thumb|right|Herbas thumb|250px|Medininkų pilis thumb|Valdovų rūmai [[Napoleonas Orda|Napoleono Ordos piešinyje]]
thumb|Kražių kolegija thumb|Bernardinų kapinių vartai Lietuvos kultūros fondas – Lietuvos nevyriausybinis fondas, įsteigtas 1987 m. profesoriaus Česlovo Kudabos iniciatyva, pirmoji po 1940 m. TSRS okupacijos Lietuvoje įsteigta visuomeninė organizacija istorinio kultūrinio palikimo tyrimams remti.
Pirmasis projektas
Pirmasis Lietuvos kultūros fondo įstatymo projektas parengtas dar 1926 m. Pagal jį, Kultūros fondas turėjo steigti muziejus, bibliotekas, rengti parodas, remti meno kūrinių kūrimą, naudodamas lėšas, gautas iš įvairių šaltinių, nes net „apdėjimas mokesčiu nors ir mažu proc. įvairių pajamų sudarys nemažas Fondo sumas, kurių pagalba bus galima dideliais žingsniais varyti pirmyn kultūros darbą“. Pagrindines įplaukas turėjo sudaryti mokesčiai už prekybą alkoholiniais gėrimais bei prabangos dirbiniais.
1927 m. sušauktas Kultūros kongresas, išrinkta komisija Kultūros fondui steigti, tačiau sumanymą užgožė kiti reikalai. Tik 1938 m. oficiozas „Lietuvos aidas“ paskelbė naujus Kultūros fondo „metmenis“. „Spauda, literatūra, tapybinis menas, muzika, teatras, mokslas, etnografija – šit tos pagrindinės šakos, kurios turėtų išaugti ant išbujojusio Kultūros Fondo medžio. Kelti šių visų sričių kūrybingumą, planingai ir sistemingai organizuoti jų darbus, remti jas materialiai ir duoti savitą, lietuvišką kryptį – svarbiausieji Kultūros Fondo uždaviniai“, – rašė projekto autoriai. Sudaryti pakankamas sąlygas menui tarpti, žadinti visuomenės meninį pomėgį, organizuoti visame krašte, užsieniuose meno parodas – tai būtų Kultūros Fondo darbo gairės“. „Pats fondas nekurs kultūros, bet ją rems, sudarys sąlygas jai giliau ir plačiau reikštis“, – aiškino skaitytojams po gero pusmečio „Naujoji romuva“, žadėdama, kad fondas bus įkurtas „įstatymo keliu“, numatant „glaudų vyriausybės ir visuomenės bendradarbiavimą“. 1938 m. pradėjo veikti panašus Literatūros fondas, kurio lėšas sudarė fondo rėmėjų aukos, Rašytojų draugijos narių mokesčiai (5 proc. nuo premijų ir 2 proc. nuo honorarų), pajamos iš loterijų, labdaros vakarų ir kt. Tačiau Kultūros fondas taip ir nebuvo įsteigtas, nes 1938 ir 1939 m. paskyrusi premijas už geriausius dailės kūrinius valstybė dar labiau įsitvirtino kaip oficialus dailės vertintojas bei mecenatas. Nors 1940 m. buvo priimtas Kultūros fondo įstatymas, bet per Antrąjį pasaulinį karą fondas nebuvo įsteigtas. Pasitraukę į Vakarus lietuvių kultūros, meno ir mokslo darbuotojai šios srities veiklą plėtojo VFR, vėliau JAV, Kanadoje, Australijoje. Aktyviausiai veikė 1951 m. įkurtas JAV lietuvių bendruomenės Kultūros fondas
Įsteigimas
Lietuvą okupavus TSRS apie jokį kultūros savarankiškumą nebuvo galima net kalbėti. Visa kultūra, įskaitant dailę, skulptūrą, literatūrą buvo reguliuojama pagal direktyvas iš Maskvos ir turėjo tarnauti tik komunistinės ideologijos propagandai. Sąlygos pasikeitė po 1986 m., kai TSKP CK generalinis sekretorius Michailas Gorbačiovas pradėjo savo Perestroiką ir kai buvo įsteigtas TSRS kultūros fondas, rekomendavęs steigti respublikinius padalinius.
Lietuvos kultūros fondo steigimo idėja atgimė diskusijose, kurias rengė „Žinijos“ draugija, subūrusi žymią dalį progresyvių mokslininkų, kultūros veikėjų, publicistų. Č. Kudaba paskaitos metu kalbėjo: “Veikimas kultūrai iš geranorės pareigos – kilnus reikalas. Tebūna tai nerimastinga sąžinės skola kiekvieno ir svarbiausia, visam laikui”. Prie kultūros fondo ištakų buvo Marcelijus Martinaitis, Napalys Kitkauskas, Steponas Lukoševičius, Laimė Lukošiūnienė, Kęstutis Pranas Labanauskas, Albinas Vaičiūnas ir kiti. 1987 m. fondas buvo įsteigtas ir jo steigėjų autoriteto dėka įregistruotas. „Labiausiai nesinori Kultūros fondo veikloje kompanijinio patoso. Tebūnie ilgas, ramus, bet nuolat gyvas darbas“, sakė tuomet Č. Kudaba, tapęs pirmuoju fondo valdybos pirmininku.
Veikla
Tarp pirmųjų fondo darbų buvo istorinės atminties atgaivinimas, senosios ir tarpukario Lietuvos kultūros ir jos veikėjų sugrąžinimas iš priverstinės užmaršties. 1988 m. pradėta galvoti, kad turėtų būti atstatyti Medininkų pilis, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Valdovų rūmai, sugrąžintos kai kurios bažnyčios. Jau 1991 m. pagal architekto S. Mikulionio parengtą fragmentinio restauravimo bei konservavimo projektą pradėti darbai Medininkų pilyje. Po ilgų tyrimų ir dar ilgesnių diskusijų pradėtas ir Valdovų rūmų atstatymas. Nuo 2000 m. šį darbą tęsia Valdovų rūmų paramos fondas. Pastatytas paminklas Vytautui Didžiajam Kaune, atstatyta Pelesos bažnyčia Baltarusijoje, atlikti Reškutėnų, Videniškių, Kražių vietovių, Vilniaus senamiesčio archeologiniai istoriografiniai tyrimai, pradėtos tvarkyti Rasų kapinės, Bernardinų kapinės, kiti istoriniai ir kultūros paminklai.
Surengta keli šimtai labdaros koncertų, parodų, seminarų lietuvių kultūrai propaguoti ir remti. Visą Lietuvą apėmė M. Mažvydo Katekizmo 450-čio ir A. Mickevičiaus 200-ųjų metinių jubiliejiniai renginiai. Pradėtos pakartotinai leisti sovietiniais metais uždraustos istorinės knygos. Palangoje kasmet rengiamas jaunųjų menininkų seminaras „Gintarinė svetainė“, kurio reikšmingumą aukštai įvertino pianistas Vladimiras Aškenazis, violončelininkas Mstislavas Rostropovičius, smuikininkas Jehudis Menuchinas. 2001 m. Vilniuje surengtas pirmasis tarptautinis Jašos Heifeco smuikininkų konkursas, kurio žiuri vadovavo Gidonas Kremeris.
Prie kultūros fondo pradėjo burtis tremtiniai, kapų brolija, įsisteigė regioniniai kultūros fondai. Aktyviai, propaguodami savo krašto kultūrą, veikė Panevėžio, Pakruojo, Joniškio, Žemaitijos skyriai. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto skyrius 1991 m. įsteigė iškilaus lietuvių filosofo, kilusio iš Šiaulių, S. Šalkauskio premiją už tautos kultūros, meno ir filosofijos ugdymą. Pirmuoju premijos laureatu tapo filosofas Romualdas Ozolas, antruoju – Ilinojaus universiteto (JAV) profesorius, ateitininkijos atkūrėjas Lietuvoje Arvydas Žygas. 1993 m. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto tarybos įsteigta Karalienės Mortos premija skiriama talentingiausiems vaikams už pasiekimus muzikos, dailės, literatūros ir kitose meno srityse. Premija įteikiama liepos 6-ąją, Karaliaus Mindaugo karūnavimo dieną. Taip pat įsteigtos garsios aktorės Potencijos Pinkauskaitės vardo premija, Povilo Višinskio stipendija. 2006 m. spalio mėn. įsteigta Beatričės Grincevičiūtės vardo premija.
Fondo veikla buvo šiek tiek susilpnėjusi 1997 m. iš fondo pirmininkų pasitraukus ilgamečiam fondo vadovui prof. dr. Jurgiui Dvarionui, tačiau vėl atgijo, kai 2003 m. vasario 7 d. konferencijoje įvairių Lietuvos kraštų kultūrininkai, mokslininkai patvirtino naują Lietuvos kultūros fondo valdybą. Fondo pirmininku išrinktas Hubertas Smilgys, pavaduotojais – Irena Kubilienė ir Jurgis Dvarionas.
Lietuvos kultūros fondas nuolat rengia tautiečių iš užsienio atsiųstų kultūros vertybių parodas, rengiamos Europos literatūros dienos, organizuojamos konferencijos. Prie Lietuvos kultūros fondo veikia leidykla „Saulės delta“, Vilniaus Natų knygynas, agentūra „Factum“, registruojanti Lietuvos rekordus.
Fondo suvažiavimai vyko 1989 m., 1992 m., 1995 m., 1998 m., 2003 m. Fondo veiklai vadovauja 9 narių prezidiumas, veiklos kryptis tarp suvažiavimų nustato 25 narių valdyba, finansinę veiklą kontroliuoja 3 narių revizijos komisija, tiesiogiai fondo veiklą vykdo LKF direkcija, kuriai vadovauja Vygintas Gasparavičius.
Karvelienė
Karvelienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Karvelytė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Karvelis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Utenos Krašuonos progimnazija
Utenos Krašuonos progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Utenoje, V. Kudirkos g. 5, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190182692. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba.
Filialai:
Istorija
miniatiūra|left
Utenos 7-oji vidurinė mokykla pastatyta 1990 m., pradėjo veikti 1991 m. kovo 1 d. 1992–1993 m. 47 klasėse mokėsi 1022 mokiniai, veikė 23 būreliai. 1994 m. mokykla pavadinta Krašuonos vidurine mokykla. 1995 m. mokėsi 948 mokiniai.
Aktyvėjo kultūrinis ir sportinis mokyklos gyvenimas, įkurtas mokyklos etnografinis muziejus (istorijos mokytojos Vanda Baranauskienė ir Lilija Jovarienė). 1996 m. sukurta mokyklos emblema. 1997 m. mokyklą baigė paskutinė 5-oji abiturientų laida. Nuo 1997 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į Krašuonos pagrindinę mokyklą. 2009 m. pradėta mokyklos rekonstrukcija. 2012 m. rugsėjo 1 d. tapo progimnazija. 2021 m. prijungta Saldutiškio pagrindinė mokykla kaip skyrius.
Valerijus Stripeikis
Valerijus Stripeikis (g. 1974 m. lapkričio 13 d.) – lietuvių kilmės Baltarusijos futbolininkas, puolėjas. Dabar futbolo treneris.
Eurovizija (reikšmės)
„Eurovizija“ vadinami šie konkursai:
Taip pat skaitykite:
Valerijus Stripeikis
Trenerio karjera
Baigęs futbolininko karjerą ėmėsi trenerio veiklos.
Žaidimas rinktinėje
Žaidė Baltarusijos rinktinėje (1999–2001 m.) ir šalies garbę gynė penkiuose susitikimuose.
Žaidimo korta
Žaidimo korta – kortelė su paveikslėliais ir (arba) akimis (skaičiais), nurodančiais kortos vertę ar reikšmę. Kortos yra naudojamos įvairiems kortų žaidimams žaisti, rodyti įvairias iliuzijas ar spėti ateitį.
Istorija
thumb|250px|XVI a. Lietuvoje naudotos kortos thumb|Korta su [[Abiejų Tautų Respublika|Abiejų Tautų Respublikos herbu, XVII a.]] Knygoje „Čing - dze - tung“ (1678 m.) rašoma, jog kortos buvo išrastos Kinijoje Siun-Chu dinastijos valdymo metais, maždaug 800-aisiais mūsų eros metais. Žaidimo kortos Europoje atsirado po Kryžiaus karų. Rašytiniuose šaltiniuose randama, kad kortas į Europą atgabeno klajokliai iš Rytų. 1270 m. Italijoje pasirodė pirmosios kortos Europoje.
Šiuolaikinės lošimo kortos
Lietuvoje paprastai žaidžiama kortomis, kurių pusė (neskaitant juokdarių) sužymėta raudonais, o kita pusė - juodais simboliais.
Raudoni simboliai būna dviejų rūšių:
Juodi simboliai taip pat būna dviejų rūšių:
Yra priimta, kad širdys, būgnai, vynai ir kryžiai vadinami rūšimis arba spalvomis (nepainioti su raudona ar juoda spalva!). Tad vienoje malkoje paprastai būna 4 rūšių (spalvų) kortos. Žinomas tikslesnis, bet retai vartojamas pavadinimas – denominacijos.
Kai kuriose kitose pasaulio šalyse žaidžiama nacionalinėmis kortomis, kur simboliai (spalvos) yra kitokie, pvz., kuokos, kardai, taurės ir diskai (monetos) – itališkai, ispaniškai, portugališkai kalbančiose šalyse, lapai, širdys, gilės ir skambaliukai – vokiškai kalbančiose šalyse. Yra ir dar kitokių kortų.
Kortų malkoje yra šios kortos (jos būna visų keturių spalvų): Išvardintosios kortos vadinamos akinėmis. Yra žinomos akinės kortos ir su didesniu akių skaičiumi: vienuolikakės, dvylikakės ir trylikakės. Jos buvo naudojamos specialiose kortų malkose, skirtose lošti prieš Antrąjį pasaulinį kartą JAV mėgtame kortų žaidime "500".
Šios kortos dar vadinamos poninėmis arba figūromis.
Paprastai tūzai yra aukščiausios kiekvienos rūšies kortos, bet kai kuriose šalyse, kai kuriuose žaidimuose tūzai traktuojami kaip akinės kortos – vienakės. thumb|300px|52 kortos
Kortų hierarchija
Žaidimas kortomis pagrįstas kortų hierarchija. Yra priimta, jog tam tikros kortos yra galingesnės, vertingesnės už kitas. Plačiausiai paplitusi standartinė kortų hierarchija, kai vyriausia bet kurios spalvos korta yra tūzas, po jo eina karalius, toliau - dama, valetas, dešimtakė, devynakė ir t. t. - iki dviakės. Tačiau yra žaidimų, kuriuose kortų hierarchija yra kiek kitokia, ir ji priklauso nuo konkretaus žaidimo taisyklių. Pvz., žaidime „Tūkstantis“ dešimtakė yra antroji korta po tūzo ir laikoma vyresne už kitas ponines kortas - karalių, damą ir valetą. Yra ir dar kitokių hierarchijos variantų.
Paprastų žaidėjų vadinami džokeriais, džiokeriais, jokeriais ( - juokdarys). Pagal šių kortų atsiradimo istoriją, ji atitinka ir kitų poninių kortų kilmę. Pirmuoju kortų atsiradimo periodu Europoje jos buvo skirtos aukštuomenės pramogoms ir maždaug atspindėjo tuo metu egzistavusią aukštuomenės hierarchiją: karaliai, damos, riteriai, pažai (valetai). Rūmuose būdavo juokdariai, kuriems paprastai būdavo leidžiama kur kas daugiau nei paprastiems dvariškiams, net šaipytis iš savo ponų, pvz., karalių. Įvedus į kortų komplektą juokdarius, atsirado naujų kortų žaidimų, kuriuose šioms kortoms taip pat buvo suteiktas ypatingas statusas, nepriklausantis įprastai hierarchijos eilei, pvz., panaudoti juokdario kortą vietoj bet kurios kitos reikalingos kortos. Vėliau, atsiradus daugybei naujų žaidimų, išsiplėtė ir juokdario kortos „veiksmų“ asortimentas. Labiausiai paplitusiose kortų malkose būna 2-3 juokdariai. Lietuvoje žaidžiamas žaidimas „Karuselė“ (dar vadinamas „Karuse“, „Karasinka“), kuriam reikalingi 4 juokdariai.
Kortų malkose, skirtose senoviniams kortų žaidimams, pvz., „Taroko“ tipo žaidimams, yra dar viena figūra - riteris (R). Kortų hierarchijoje riteris yra tarp damos ir valeto.
Taip pat yra gaminamos didesnio indekso kortos. Indeksas – kortos kampe esantis ženklas, nurodantis, kokia tai yra korta (pvz., „K“ rodo, kad tai karalius, „9“ – devynakė ir pan.). Yra žinomos kortos ne su keturiomis, bet su penkiomis ar net šešiomis rūšimis (spalvomis), tad pvz., korta gali būti vadinama žvaigždžių aštuonake ir pan.
Vadinamosiose taro kortose dar yra papildomos kortos, nepriklausančios jokiai spalvai, ir sužymėtos romėniškais indeksais nuo I iki XXI (kartais – nuo 1 iki 21 – arabiškais skaitmenimis).
Plačiausiai paplitę kortos, kuriose žaidėjų patogumui paveikslėliai nupiešti simetriškai, t. y. kortos neturi viršaus ir apačios, laikant kortą rankoje, nesvarbu, kaip ji orientuota. Tai ypač matyti poninėse kortose, kur, pvz., karaliaus, damos paveiksliukai yra du, orientuoti priešingai abiejuose kortos galuose.
Paprastai kortos gaminamos stačiakampės formos, maždaug 60x90 mm dydžio. Taip pat plačiai paplitusios mažesnės – maždaug 40x60 mm, vadinamosios pasjansinės kortos. Tačiau reklamos ir komercijos tikslais gaminamos kortos gali būti labai įvairaus formato: apvalios (skritulio formos), ovalo formos ar net įvairių daiktų – stilizuotos eglutės, širdies, mumijos, žvaigždės ir kt. formų.
Pasaulio kortų muziejuose yra išlikę medinių kortų, nupieštų ant augalų lapų ir kt. Yra žinomi kortų komplektai ant alaus kamštelių ar alaus bokalų padėkliukų, ant plastikinių kaladėlių (kaip domino kauliukai) ir kt. Yra išleistos kortos ant aukso folijos.
Slučas
Slučas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Radziluvo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Radziluvo, apie 26 km į pietus nuo Grajevo ir apie 66 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Vitebsko gubernija
Vitebsko gubernija  – Rusijos imperijos gubernija, apėmusi dabartinės Baltarusijos šiaurinę dalį, pietryčių Latviją ir dalį Rusijos žemių. Administracinis centras – Vitebskas. 1802–1924 m. Vitebsko gubernija kartu su Mogiliavo, Vilniaus, Kauno, Gardino ir Minsko gubernijomis sudarė Šiaurės vakarų kraštą.
Istorija
Gubernija sudaryta 1802 m. kovo 11 d. padalijus Baltarusijos guberniją buvusios Polocko gubernijos teritorijoje. XIX a. pabaigoje apskrityje buvo 12 miestų, 41 miestelis ir 19 750 kitų gyvenviečių.
Po Spalio revoliucijos apskritis 1917–1918 m. pateko į Vakarų sritį, 1918 m. į RTFSR Vakarų komuną, 1919–1924 m. į BTSR. 1917 m. Dvinsko, Režicos ir Liucino apskritys buvo perduotos Lifliandijos gubernijai ir vėliau tapo Latvijos dalimi. 1919–1923 m. apskričių skaičius vis keitėsi. 1924 m. dauguma Vitebsko gubernijos apskričių atiteko Baltarusijos TSR, o Veližo, Nevelio ir Sebežo apskritys atiteko RTFSR (iki 1927 m. – Pskovo gubernijai).
Administracinis suskirstymas
Įkūrus guberniją, joje buvo į 12 apskričių. 1866 m. Suražo apskritis buvo panaikinta, atkurta 1920 m. 1893 m. Dinaburgo apskritis pervadinta į Dvinsko vardu. 1913 m. buvo 11 apskričių, 196 valsčiai, 999 seniūnijos, 12 miestų, 22 331 kitos gyvenvietės.
Gyventojai
Pagal tautinę sudėtį daugelyje gubernijų vyravo gudai, Dvinsko, Liucino ir Režicos apskrityse – latviai, Sebežo apskrityje rusų ir gudų buvo po lygiai. Didmiesčių gubernijose būta nemažai žydų, taip pat po kelis nuošimčius lenkų.
Fiat 512
thumb|Fiat 512
Fiat 512 – lengvasis automobilis, leistas „Fiat“ kompanijos nuo 1926 iki 1928 metų.
512 modelis buvo grindžiamas ankstesniu 510 modeliu, skyrėsi nuo jo nauju kėbulu. Iš viso pagaminta 2600 automobilių.
Zabielė (Mazovijos Vysokio apskritis)
Zabielė  – nausėdija Lenkijos šiaurės rytuose, Šepetovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Šepetovo, apie 9 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 56 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Amūras
Amūras gali reikšti:
Panašūs:
Parijos įlanka
miniatiūra|Saulėlydis Parijos įlankoje Parijos įlanka  – Karibų jūros įlanka, įsiterpusi tarp Trinidado salos rytuose ir Pietų Amerikos žemyno (Parijos pusiasalio) vakaruose. Šiaurėje su Karibų jūra jungiasi Drakono Nasrų sąsiauriais, pietuose Gyvatės Nasrų sąsiauriu išeina į Atlanto vandenyno teritoriją tarp Sedroso pusiasalio ir Orinoko deltos.
Įlankos plotas – 7800 km². Įlanka sekli, gerai apsaugota nuo audringų vėjų. Seniau čia gyveno banginiai (įlanka dar vadinta Banginių įlanka), bet XIX a. buvo išmedžioti. Pakrantės apaugusios mangrovėmis. Svarbiausi uostai: Port of Speinas (Trinidadas ir Tobagas), Pedernalesas (Venesuela).
Makrė
Makrė graikų mitologijoje yra Autonojos ir Aristėjo duktė. Ką tik gimusiam Dionisui Makrė davė medaus Eubojoj ir saugojo jį. Hera nubaudė Makrę išvarydama iš Eubojos, kad ši padėjo Dionisui.
Pektusanas
Pektusanas  – ugnikalnis Šiaurės Korėjos ir Kinijos (Dzilino provincija) pasienyje. 2744 m aukščio. Korėjos ir Kinijos gyventojų laikomas šventuoju kalnu. Paskutinį kartą išsiveržė 1903 m.
Ugnikalnio krateryje yra Tianči ežeras.
Pektusanas minimas Šiaurės Korėjos ir Pietų Korėjos himnuose.
Kinijoje kalnas vadinamas Baitoušaniu (白头山) arba Čanbajšaniu (长白山).
Tarptautinė chemijos olimpiada
Tarptautinė chemijos olimpiada (IChO) - mokslo olimpiada 9-12 kl. moksleiviams. Pirmąkart olimpiada įvyko 1968 m., Prahoje, Čekoslovakijoje (dabar Čekija) ir vyksta kiekvienais metais (nevyko tik 1971 m.). Šiuo metu projekte dalyvauja 68 pasaulio valstybės, tarp jų ir Lietuva.
Norint patekti į tarptautinę chemijos olimpiadą, pirma reikia labai gerai pasirodyti BChO.
IChO miestai šeimininkai
2008 m. 40-asis IChO vyko Budapešte, Vengrijoje.
Kirbuliai
Kirbuliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Biržų, į rytus nuo kelio Biržai – Germaniškis, Apaščios dešiniajame krante.
Istorija
Kirbuliai istorijos šaltiniuose paminėti 1642 m.
Kupidonas
thumb|Kupidonas, [[William-Adolphe Bouguereau, 1875 m.]]
Romėnų mitologijoje Kupidonas ( – aistra; arba Amoras arba Amūras – ) – meilės dievas, Veneros sūnus. Amoras gimė iš auksinio kiaušinio. Vaizduojamas mažu berniuku su baltais sparnais. Amoras ir Kupidonas yra sinoniminiai romėnų meilės dievo vardai. Sužeistas Amoro strėle pamilsta.
Borisas Pasternakas
Borisas Leonidovičius Pasternakas (🇷🇺; 1890 m. sausio 29 d. (vasario 10 d.), Maskva, Rusijos imperija – 1960 m. gegužės 30 d., Peredelkinas, Rusija) – rusų poetas, rašytojas, vertėjas, vienas iš žinomiausių ir įtakingiausių XX amžiaus rusų poetų. Nobelio literatūros premijos laureatas (1958 m.).
Ankstyvieji gyvenimo metai ir studijos
thumb|left|Borisas ir Aleksandras Pasternakai vaikystėje (jų tėvo Leonido Pasternako piešinys) Borisas Pasternakas gimė 1890 m. vasario 10 d. Maskvoje žydų menininkų šeimoje. Jo tėvas Leonidas Pasternakas buvo postimpresionistų tapytojas, Sankt Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos, Maskvos dailės, architektūros ir skulptūros mokyklos profesorius (akademikas), motina Rozalija Kaufman Pasternak buvo pianistė, Odesos pramonininko Izidoriaus Kaufmano duktė. Iš Odesos Pasternakai į Maskvą atvyko 1889 m., t. y. prieš metus iki Boriso gimimo. Be vyrausiojo sūnaus Boriso Pasternakų šeimoje gimė sūnus Aleksandras (1893–1982 m.), dukterys Žozefina (1900–1993 m.) ir Lidija (1902–1989 m.).
Leonido ir Rozalijos Pasternakų šeima bičiuliavosi su tokiais žinomais menininkais, kaip Isakas Levitanas, Michailas Nesterovas, Vasilijus Polenovas, Nikolajus Gė, Sergejus Ivanovas. Pasternakų namuose lankėsi muzikantai ir rašytojai, buvo rengiami nedideli muzikiniai pasirodymai, kuriuose dalyvavo Aleksandras Skriabinas ir Sergejus Rachmaninovas. 1900 m. antrą kartą apsilankęs Maskvoje Raineris Marija Rilkė susitiko su Pasternakų šeima. Būdamas 13 metų, paveiktas kompozitoriaus Aleksandro Skriabino, Borisas Pasternakas susidomėjo muzika, kurios mokėsi šešerius metus (išliko du sukurti jo preliudai ir sonata fortepijonui).
1900 m. Pasternakas nesurinkęs reikiamo stojamųjų balų skaičiaus nebuvo priimtas į 5-ąją Maskvos gimnaziją (dabar – Maskvos 91-oji mokykla), tačiau direktoriaus įsakymu, kitais, 1901-aisiais metais jis iškart buvo perkeltas į antrą klasę. 1903 m. rugpjūčio 19 d. nukritęs nuo žirgo, Borisas susilaužė koją, dėl netinkamo gydymo, t. y. kaulų sustatymo, šlubavo visą gyvenimą. Dėl to būsimasis rašytojas buvo atleistas nuo karinės tarnybos. Vėliau šį įvykį Pasternakas prisiminė eilėraštyje „Rugpjūtis“ (rus. „Август"), kaip sužadinusį jo kūrybines galias.
1908 m. Borisas Pasternakas, vadovaujamas pedagogų Julijaus Engelio ir Reinholdo Gliero, rengėsi laikyti baigiamuosius gimnazijos egzaminus, be to jis ruošėsi stoti į Maskvos konservatorijos kompozicijos skyrių. Pasternakas vidurinę mokyklą baigė aukso medaliu, gavęs visus aukščiausius dalykų įvertinimus.
Baigęs gimnaziją Borisas Pasternakas 1908 metais įstojo vis dėl to ne į konservatoriją, o į Maskvos imperatoriškojo universiteto Teisės fakultetą, po metų, t. y. 1909 m., patarus Aleksandrui Skriabinui, persivedė į Istorijos ir filologijos fakulteto Filosofijos skyrių. 1912 m. vasarą B.Pasternakas studijavo filosofiją pas profesorių Hermaną Koheną Marburgo universitete, Vokietijoje. Profesorius H.Kohenas patarė Pasternakui tęsti filosofo karjerą Vokietijoje. Kaip tik tuo metu Borisas Pasternakas pasipiršo Idai Visockajai (stambaus arbatos prekeivio dukteriai), tačiau gavo neigiamą atsakymą. Vėliau rašytojas šį faktą aprašė eilėraštyje „Marburgas“ (rus. „Марбург") ir autobiografinėje apysakoje „Apsauginis raštas" (rus. „Охранная грамота“). 1912 m. Borisas Pasternakas kartu su tėvais ir seserimis aplankė Veneciją, kas atsispindėjo to meto jo eilėraščiuose. Taip pat pabuvojo Vokietijoje, kur susitiko su pussesere Olga Freidenberg, literato ir išradėjo Moisiejaus Freidenbergo dukterimi. Su ja Pasternaką siejo ilgametė draugystė.
1912 m. Borisas Pasternakas baigė Maskvos universitetą, tačiau jis neatvyko atsiimti diplomo. Pasternako diplomas Nr. 20974 liko universiteto archyve.
Pasternako gyvenimas ir kūryba 1920–1930 metais
thumb|180 px|left|Borisas Pasternakas su gimnazisto uniforma thumb|right|Rusijos rašytojai ir poetai 1925 metais, stovi iš kairės į dešinę: [[Vladimiras Majakovskis, Osipas Brikas, Borisas Pasternakas, Sergejus Tretjakovas, Viktoras Šklovskis, Levas Grinkrugas, Osipas Beskinas, Vasilijus Neznamovas, sėdi: Elza Triolet, Lilja Brik, R. S. Kushner, Jevgenija Pasternak, Olga Tretjakova]] Grįžęs iš Marburgo Borisas Pasternakas ėmė lankytis Maskvos literatūriniuose rateliuose ir klubuose. Jis dalyvavo leidyklos „Musaget“ (rus. „Мусагет“), propagavusios simbolizmą, literatūrinio ratelio susitikimuose, vėliau – Julijano Anisimovo ir Veros Stanevič literatūriniame – meniniame būrelyje, iš kurio išaugo post-simbolistų grupė „Lyrika“ (rus. „Лирика“). 1914 metais Pasternakas įstojo į futuristų draugiją „Centrifuga“ (rus. Центрифуга“), kuriai priklausė ir kiti buvę „Lyrikos“ nariai: Nikolajus Asejevas ir Sergejus Bobrovas. Tais pačiais metais rašytojas susipažino su Vladimiru Majakovskiu, kurio asmenybė ir kūryba jam padarė tam tikrą įtaką. Vėliau, 1920 metais, Pasternakas palaikė ryšius su Majakovskio grupe „ЛЕФ”, nors po Spalio revoliucijos jis užėmė neutralią poziciją, nepriklausydamas jokiems sambūriams.
1913 m. Borisas Pasternakas publikavo pirmus eilėraščius grupės „Lyrika“ rinkinyje. Tų pačių metų pabaigoje (pagal kitus šaltinius 1914 m. ) jis išleido savo paties pirmąją knygą „Dvynys debesyse“ (rus. „Близнец в тучах“). Pats rašytojas šios knygos nelaikė sėkminga. 1928 m. pusė šios knygos perdirbtų eilėraščių atsidūrė rašytojo cikle „Pradžios metas“ (rus. „Начальная пора“). 1916 m. buvo publikuota B.Pasternako eilėraščių knyga „Virš barjerų“ (rus. „Поверх барьеров“), kurioje rašytojas pats save pavadino futuristu. 1916 m. žiemą ir pavasarį Borisas Pasternakas praleido Urale, „Всеволодо-Вильва” kaime, netoli Aleksandrovsko miesto. Kaime jis dirbo žinomo Rusijos chemiko Boriso Zbarskio, kuris vadovavo chemijos fabrikams, kontoroje. Tais pačiais metais rašytojas apsilankė prie Kamos upės įsikūrusioje chemijos gamykloje. Šių išvykų potyriai vėliau atsispindėjo garsiausiame jo romane „Daktaras Živaga“ (rus. „Доктор Живаго").
Pilietinio karo metu Rusijoje (1918–1920 m.) Borisas Pasternakas išbuvo Maskvoje, nebandė pabėgti į užsienį ar į baltagvardiečių okupuotus pietus, kaip tuo metu darė nemažai kitų rusų rašytojų. Be jokios abejonės, kaip ir jo romano herojus Jurijus Živaga, jis susižavėjo 1917 m. revoliucija, kai valdžią užgrobė bolševikai. Asmeninį susižavėjimą rašytojui sukėlė ir Vladimiras Leninas, kurį Pasternakas matė 9-ajame sovietų kongrese 1921 m. Tačiau netrukus Pasternakui ėmė kelti abejones sovietinio režimo reikalavimai bei jų valdymo stilius. Baisus maisto ir degalų trūkumas, raudonasis teroras tais metais padarė gyvenimą nesaugų, ypač „buržuazinei“ inteligentijai. Pasternakui iš užsienio parašytame laiške Marina Cvetajeva priminė, kaip ji 1919 metais susidūrė su juo gatvėje, kai jis ketino parduoti keletą vertingų knygų iš savo bibliotekos, norėdamas nusipirkti duonos. Pasternakas toliau rašė kūrinius ir vertė knygas, tačiau maždaug po 1918 m. vidurio jų paskelbti tapo beveik neįmanoma. Vienintelis būdas garsinti kūrybą buvo jos skaitymai keliose literatūrinėse kavinėse arba išplatinimas rankraščio pavidalu. Būtent tokiu būdu Boriso Pasternako kūrinys „Mano sesuo – gyvenimas“ pirmiausia tapo prieinama platesnei auditorijai.
thumb|180 px|right|Borisas Pasternakas (paveikslo autorius jo tėvas Leonidas Pasternakas) thumb|thumb|left|Atminimo lenta Borisui Pasternakui Ukrainoje, Kijeve
Pasternako tėvai ir jo seserys po 1917 m. revoliucijos, 1921 m. paliko sovietinę Rusiją ir apsigyveno Vokietijoje, Berlyne. Šiame mieste Leonidui Pasternakui, sušlubavus jo sveikatai dar būnant Rusijoje, buvo atlikta operacija, po ko šeima nusprendė nebegrįžti į tėvynę (į valdžią atėjus nacistams, Pasternakų šeima 1938 m. persikėlė gyventi į Londoną, vėliau į Oksfordą). Broliai Aleksandras ir Borisas liko Rusijoje, Aleksandras vėliau tapo architektu. Likęs Rusijoje Borisas aktyviai susirašinėjo su emigravusiais šeimos nariais. Taip pat jis vedė korespondenciją ir su kitais rusų emigrantais, tarp jų minėta poete Marina Cvetajeva. Nuo 1926 m. Borisas Pasternakas susirašinėjo ir su Rilke.
1922 m. Borisas Pasternakas susituokė su dailininke Jevgenija Lurie (1898–1965 m.), su kuria praleido antrąją metų pusę ir visą 1922–1923 m. žiemą lankydamas savo tėvus Berlyne. Tais pačiais 1922 m. buvo išleista jau minėta poeto knyga „Sesuo mano – gyvenimas“ (rus. „Сестра моя – жизнь“, kurios dauguma eilėraščių buvo parašyti dar 1917 m. vasarą. 1923 m. rugsėjo 23 d. Pasternakų šeimoje gimė sūnus Eugenijus (literatūrologas, mirė 2012 m.). Tais pačiais metais Borisas Pasternakas išleido rinkinį „Temos ir variacijos“ (rus. „Темы и вариации“). Daugelis kritikų šias dvi rašytojo knygas, kurios yra spontaniškiausios, sunkiausiai suprantamos iš visos jo kūrybos, laiko pačiomis žymiausiomis. Taip pat tuo laikotarpiu rašytojas parašė ciklą „Aukštumų liga“ (rus. „Высокая болезнь“), poemas „Tūkstantis devyni šimtai penktieji metai“ (rus. „Девятьсот пятый год“), kurioje apdainavo revoliuciją, ir „Leitenantas Šmitas“ (rus. „Лейтенант Шмидт“). Tai, jog Pasternakas 1926 m. vis dar palaikė revoliucionierius komunistus, rodo jo eilėraštis „Reisner atminimui“, kurį jis parašė sukrėstas priešlaikinės bolševikų lyderės Larisos Reisner mirties nuo šiltinės. 1927 m. artimiausi Pasternako draugai Vladimiras Majakovskis ir Nikolajus Asejevas pasisakė už visišką meno subordinavimą Sovietų Sąjungos komunistų partijos poreikiams. Laiške seseriai Žozefinai Pasternakas rašė apie savo ketinimus „nutraukti santykius“ su abejais. Nors jis pareiškė, kad tai bus labai skaudu, kartu rašė, kad to išvengti neįmanoma. 1925 m. buvo išleista Pasternako apysaka „Liuvers vaikystė" (rus. „Детство Люверс"), kurioje jautėsi Marselio Prusto įtaka.
Maždaug nuo 1928 m. Pasternakas ėmė pertvarkyti savo kūrybinį stilių, jog jis būtų suprantamesnis plačiajai visuomenei, be to ėmė kurti prozą, epinius kūrinius. Buvo išleistas jo epinis kūrinys „Spektorskis“ (rus. „Спекторский“) (1931 m.). 1932 m. Pasternakas išleido eilių rinkinį „Antrasis gimimas" (rus. „Второе рождение”), vėliau – „Ankstyvuos traukiniuos" (rus. „На ранних поездах”) ir „Žemės platumos" (rus. „Земной простор”). Iki 1930 m. rašytojas baigė autobiografinius užrašus „Apsauginis raštas“ (rus. „Охранная грамота“), kuriuose buvo išdėstytas jo požiūris į meną ir kūrybą.
1929 m. pabaigoje – 1930 metais rašytojas aktyviai dalyvavo sovietų valstybės rašytojų sąjungos veikloje. 1934 m. Pasternakas skaitė pranešimą pirmajame rašytojų suvažiavime, kuriame socialistų veikėjas, revoliucionierius Nikolajus Bucharinas paragino oficialiai pavadinti Pasternaką geriausiu Sovietų Sąjungos poetu. Nuo 1933 m. iki 1936 m. kasmet buvo publikuojami Boriso Pasternako poezijos rinkiniai.
Pasternako gyvenimas ir kūryba 1930–1945 metais
thumb|left|Namas, kuriame gyveno Borisas Pasternakas Peredelkine iki pat savo mirties thumb|190 px|right|Borisas Pasternakas 1959 metais
Susipažinęs su Zinaida Neuhaus (1897–1966 m.), pianisto Henriko Neuhauso žmona, 1931 m. kartu su ja Pasternakas išvyko į Sakartvelą. Nutraukęs pirmąją santuoką, 1932 m. Pasternakas vedė Zinaidą. Tais pačiais metais buvo išleista jo knyga „Antrasis gimimas“ (rus. „Второе рождение”). 1938 m. sausio 1 d. Pasternakas su antrąja žmona susilaukė sūnaus Leonido (būsimasis fizikas, mirė 1976 m.). Taip pat šeimoje jie augino ir du vaikus iš pirmosios Zinaidos santuokos, tarp jų ir pianistą Stanislovą Neuhaus.
1934 m. balandžio mėn. Osipas Mandelštamas perskaitė Pasternakui savo satyrinę poemą „Stalino epigrama“, kurioje buvo aprašytas tvyrojęs tuo metu baimės klimatas sovietų valstybėje. Išklausęs Pasternakas pasakė Mandelstamui: ''„Aš to negirdėjau, Jūs man to neskaitėte, nes, žinote, dabar vyksta labai keisti ir baisūs dalykai: jie pradėjo rinkti žmones. Aš bijau, kad sienos turi ausis, galbūt net šie bulvaro suolai gali klausytis ir pasakoti. Taigi įsitikinkime, kad nieko negirdėjau.“'' 1934 m. gegužės 14 d. naktį Mandelštamas buvo areštuotas savo namuose pagal NKVD vado Genricho Jagodos pasirašytą orderį. Sujaudintas Pasternakas nedelsdamas nuėjo į laikraščio „Известия“ biurą ir maldavo Nikolajaus Bucharino užtarti Mandelštamą.
1935 m. Borisas Pasternakas dalyvavo Paryžiuje vykusiame tarptautiniame rašytojų kongrese, skirtame taikai. Tai buvo paskutinė jo kelionė į užsienį. Baltarusių rašytojas Jakubas Kolasas savo prisiminimuose vėliau minėjo apie Pasternako skundus dėl nervų ir nemigos. 1935 m. B.Pasternakas užstojo Anos Achmatovos vyrą ir sūnų, kurie buvo paleisti iš kalėjimo po Boriso Pasternako ir Anos Achmatovos parašytų laiškų Stalinui. 1935 m. gruodžio mėn. Pasternakas išsiuntė Stalinui savo išleistą eilėraščių knygą „Gruzijos lyrika“ (rus. „Грузинские лирики“), laiške padėkodamas už „nuostabų žaibišką Achmatovos giminaičių paleidimą“.
Nuo 1936 m. vidurio valdžios požiūris į rašytoją ėmė keistis – jis buvo apkaltintas ne tik kaip atsisiejęs nuo gyvenimo, bet ir „turintis laikmečio neatitinkančią pasaulėžiūrą“, kurią buvo būtina ideologiškai pertvarkyti. Tai atvedė prie pirmojo ilgo Pasternako ir oficialios literatūros susvetimėjimo laikotarpio. Pasternakas nutolo nuo politiškai angažuotų grupių ir nuo to laiko balansavo ties tremties riba. Mažėjant susidomėjimui sovietų valdžia, Pasternako eilėraščiai įgavo asmeniškesnį ir tragiškesnį atspalvį.
1936 m. Borisas Pasternakas apsigyveno Peredelkino kaime, kuriame su pertraukomis gyveno iki gyvenimo pabaigos.
Ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje rašytojas kūrė prozą ir vertė užsienio literatūrą. Vertimai tapo pagrindiniu jo pajamų šaltiniu. Tuo laikotarpiu Pasternakas išvertė Šekspyro tragedijas (įskaitant „Hamletą“), Getės „Faustą“, Šilerio „Marija Stuart“. Pasternakas suprato, kad kūrinių vertimais jis išgelbėjo artimuosius nuo pinigų trūkumo ir save nuo priekaištų „būti atribotam nuo gyvenimo“, tačiau gyvenimo pabaigoje jis karčiai pareiškė, jog: „… Aš pusę savo gyvenimo paaukojau vertimams – patį vaisingiausią laiką“.
1942–1943 m. Borisas Pasternakas praleido evakuacijoje Čistopolyje. Jis finansiškai padėjo daugeliui žmonių, įskaitant represuotą Marinos Cvetajevos dukterį – Ariadną Efron. 1943 m. Pasternakui buvo suteiktas leidimas aplankyti kareivius fronte. Kelionę rašytojas puikiai atlaikė, nepaisant sunkumų (dėl senos traumos negalavo koja). Pasternakas skaitė savo poeziją ir daug kalbėjosi su sužeistais kariais. 1943 m. buvo išleista Boriso Pasternako eilėraščių knyga „Ankstyvaisiais traukiniais“ (rus. „На ранних поездах“), į kurią pateko keturi ciklai ikikarinių ir karo laikotarpio eilėraščių.
Romanas „Daktaras Živaga“
thumb|190 px|right|Titulinis knygos „Daktaras živaga“, išleistos „Feltrinelli" leidykloje, Italijoje, lapas thumb|180 px|left|Borisas Pasternakas 1958 metais Romanas „Daktaras Živaga“ buvo sukurtas per dešimt metų, nuo 1945 iki 1955 m. Pasak paties rašytojo, romanas plačiai iliustruoja Rusijos inteligentijos gyvenimą dramatišku revoliucijos laikotarpiu. Romanas persmelktas poetika, lydimas pagrindinio veikėjo – Jurijaus Andrejevičiaus Živagos – eilėraščių. Rašydamas romaną Pasternakas ne kartą pakeitė pavadinimą. Romanas, paliečiantis žmogaus egzistencijos – gyvybės ir mirties, istorijos, krikščionybės klausimus, buvo neigiamai įvertintas sovietinės valdžios ir oficialios sovietinės literatūrinės aplinkos buvo atmestas. Rusų rašytojas Emanuelis Kazakevičius, perskaitęs romaną, pasakė: „Pasirodo, sprendžiant iš romano, Spalio revoliucija yra nesusipratimas ir geriau to reikėjo nedaryti“. Literatūrinio-meninio žurnalo „Но́вый мир“ vyriausiasis redaktorius Konstantinas Simonovas sureagavo atsisakydamas spausdinti kūrinį: „Mes neturime duoti tribūnos Pasternakui!“ Autorius, kaip ir jo pagrindinis veikėjas Jurijus Živaga, labiau rūpinosi atskirų veikėjų gerove nei visuomenės „pažanga“. Cenzoriai kai kurias ištraukas taip pat laikė antisovietinėmis, ypač romano kritiką Stalinizmui, kolektyvizacijai, „Didžiajam valymui" ir „Gulagui“.
Pasak Lazaro Fleišmano, Pasternakas žinojo, kad jis rizikuoja. Nė vienas sovietų autorius nebandė bendrauti su Vakarų leidėjais nuo 1920-ųjų, kuomet dėl tokio bendradarbiavimo Sovietų valstybė buvo paskelbusi karą rusų rašytojams Borisui Pilniakui ir Jevgenijui Zamiatinui. Tačiau Pasternakas manė, kad Feltrinelli priklausomybė komunistams ne tik garantuos knygos išspausdinimą, bet netgi galės priversti Sovietų valdžią išleisti romaną Rusijoje. Tuo tarpu Olga Ivinskaja, taip pat ir Zinaida Pasternak pasibaisėjo rašytojo ketinimu pateikti knygą Vakarų leidyklai. Tačiau Pasternakas atsisakė apsigalvoti ir pranešė Feltrinelli atstovui, kad jis pasirengęs, jog jo knyga būtų publikuota Feltrinelli leidykloje.
1957 m. Feltrinelli paskelbė, kad romaną išleis jo leidybinė įmonė. Nepaisant pakartotinių apsilankiusių sovietų emisarų reikalavimų, Feltrinelli atsisakė atšaukti ar atidėlioti romano leidybą. Pasak Ivinskajos, „jis netikėjo, kad mes kada nors čia išspausdinsime rankraštį, ir manė, kad neturi teisės sulaikyti pasaulio šedevro – tai būtų dar didesnis nusikaltimas.“
1957 m. lapkričio mėn. Boriso Pasternako romanas „Daktaras živaga“ buvo išleistas Italijoje ir sukėlė sensaciją visame nekomunistiniame pasaulyje. Knygos populiarumui padėjo sovietų kampanija prieš romaną. Pirmąjį knygos „Daktaras Živaga“ vertimą į anglų kalbą skubiai parengė Maksas Hayvardas ir Manya Harari. Romanas anglų kalba buvo išleistas 1958 m. rugpjūčio mėn. 1958 ir 1959 metais romanas 26 savaites išsilaikė „The New York Times“ bestselerių sąrašo viršuje. Ivinskajos dukra Irina darė romano kopijas. Nors nė vienas sovietų kritikas nebuvo skaitęs uždrausto Pasternako romano, rusų valstybinėje spaudoje „Daktaras Živaga“ buvo pasmerktas. Rusijoje prigijo humoristinis posakis: „Aš neskaitau Pasternako, bet aš jį smerkiu“. Laiške, parašytame seseriai Žozefinai, Pasternakas prisiminė savo draugės Jekaterinos Krašenikovos žodžius, kuri skaitė „Daktarą Živagą“. Ji buvo pasakiusi: "Nepamiršk savęs, kad patikėtum, jog būtent tu parašei šią knygą. Ją sukūrė Rusijos žmonės ir jų kančios. Ačiū Dievui, kad išreiškei tai savo rašikliu“.
Sovietų turistams 1958 m. romanas buvo platinamas Pasaulinėje parodoje Briuselyje ir 1959 m. Vienos jaunimo ir studentų festivalyje.
Nobelio premija ir Pasternako pasmerkimas Sovietų Sąjungoje
Kasmet, 1946–1950 m., taip pat 1957 m. Pasternakas buvo nominuotas Nobelio literatūros premijai. 1958 metais jo kandidatūrą pasiūlė prieš tai buvusių metų laureatas Albert Camus. 1958 m. spalio 23 d. Borisas Pasternakas tapo antruoju rašytoju iš Rusijos (po Ivano Bunino), gavusiu šį apdovanojimą.
Tą dieną, kai buvo įteikta premija (1958 m. spalio 23 d.), sovietų politinio biuro nario Michailo Suslovo iniciatyva TSKP CK Politbiuras priėmė rezoliuciją „Dėl šmeižikiško Boriso Pasternako romano“, kurioje Nobelio komiteto sprendimas buvo pripažintas dar vienu bandymu įsitraukti į Šaltąjį karą. 1958 m. spalio 25 d. Borisas Pasternakas nusiuntė Švedijos akademijai telegramą: „Be galo dėkingas, paliestas, išdidus, nustebęs, priblokštas“. Tą pačią dieną Maskvos literatūros institutas pareikalavo, kad visi jo studentai pasirašytų peticiją, kurioje būtų pasmerktas Borisas Pasternakas ir jo romanas. Be to, jiems buvo įsakyta prisijungti prie „spontaniškos“ demonstracijos, reikalaujančios Pasternako tremties iš Sovietų Sąjungos. 1958 m. spalio 26 d. žurnale „Литературная газета“ buvo parašytas Davido Zaslavskio straipsnis „Reakcinės propagandos šurmulys dėl literatūrinės piktžolės“.
Apdovanojimas prizu paskatino Boriso Pasternako persekiojimą sovietų spaudoje, jo pašalinimą iš SSRS rašytojų sąjungos, įžeidinėjimus sovietinių laikraščių puslapiuose, „darbiečių“ susirinkimuose. SSRS rašytojų sąjungos Maskvos organizacija pareikalavo pašalinti Borisą Pasternaką iš Sovietų Sąjungos ir atimti iš jo SSRS pilietybę. Tarp rašytojų, reikalavusių deportuoti, buvo Levas Ošaninas, Aleksandras Bezimenckis, Borisas Sluckis, Sergejus Baruzdinas, Borisas Polevojus ir daugelis kitų.
1958 m. spalio 27 d. SSRS rašytojų sąjungos valdybos prezidiumo, RSFSR rašytojų sąjungos organizacinio komiteto biuro ir RSFSR rašytojų sąjungos Maskvos skyriaus valdybos bendro posėdžio sprendimu Borisas Pasternakas buvo vienbalsiai pašalintas iš SSRS rašytojų sąjungos. Sprendimas buvo patvirtintas spalio 28 dieną Maskvos žurnalistų susitikime ir spalio 31 dieną visuotiniame rašytojų susirinkime Maskvoje, kuriam pirmininkavo Sergejus Smirnovas. Keli rašytojai nepasirodė posėdyje dėl ligos, dėl išvykimo ar nenurodydami priežasčių (įskaitant Aleksandrą Tvardovskį, Michailą Šolochovą, Venjaminą Kaveriną, Borisą Lavrieniovą, Samuelį Maršaką, Ilją Erenburgą, Leonidą Leonovą). Visoje šalyje vyko respublikinių, regioninių rašytojų organizacijų susirinkimai, kuriuose rašytojai pasmerkė Borisą Pasternaką už klastingą elgesį, dėl kurio jis atsidūrė už sovietinės literatūros ir sovietinės visuomenės ribų.
Borisui Pasternakui buvo pranešta, kad jei jis važiuos į Stokholmą atsiimti Nobelio premijos, jam nebus leista grįžti į Sovietų Sąjungą. Dėl to Pasternakas nusiuntė telegramą Nobelio komitetui atsisakydamas apdovanojimo. Švedijos akademija paskelbė, jog šis atsisakymas nekeičia apdovanojimo galiojimo, jis lieka akademijoje ir apgailestavo, jog rašytojas jo negali atsiimti. Pasak sūnaus Jevgenijaus Pasternako: „''Tą vakarą pamatęs negalėjau atpažinti savo tėvo. Blyškus, negyvas veidas, pavargusios skausmingos akys ir kalbantis tik apie tą patį: „Dabar viskas nėra nesvarbu, aš atsisakiau prizo''“.