cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SVT-40
Istorija
Šautuvas SVT buvo kuriamas kaip pakaitalas automatiniam šautuvui AVS-36. Pirmas variantas buvo SVT-38. kuriuo buvo ginkluota dalis Raudonosios Armijos kareivių TSRS-Suomijos kare. Eksploatuojant ir gaminant SVT-38 buvo aptikti kai kurie trūkumai, tad jis buvo modernizuotas ir tapo SVT-40.
Naudojimas
SVT yra taiklūs šautuvai.
Užtaisomi buvo dviem būdais. Buvo galima įstatyti šoviniais užpildytą dėtuvę arba šovinius įstumti iš viršaus naudojant šovinių apkabas.
Trofėjiniai SVT
Vokietijos kariuomenėje trofėjiniai SVT buvo žinomi kaip SlGew 259(r) (paprasti SVT-38 ir SVT-40) bei SlGewZf 260(r) (snaiperiniai SVT).
Gana plačiai trofėjinius SVT-38 ir SVT-40 naudojo ir Suomijos kariuomenė. Joje SVT šautuvai naudoti iki 1961 m. Suomijos ginklų specialistai iki šiol stebisi, kad šis puikus to meto ginklas nebuvo populiarus Raudonojoje Armijoje.
SVT likimas Raudonojoje Armijoje
Raudonosios Armijos perginklavimas SVT šautuvais buvo nutrauktas dėl objektyvių priežasčių:
Pasibaigus antrajam pasauliniam karui buvo nutarta, kad šautuvinio kalibro savitaisiai ir automatiniai šautuvai jau pasenę ir juos reikia keisti ginklais su tarpiniais šoviniais.
Nuorodos
Nuotraukos:
Video:
Žadeikių apylinkė (Šilalė)
Žadeikių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Šventų apylinkės, dalies Genioto apylinkės ir dalies Nevočių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Stungaičių apylinkės.
Viešasis interesas
Viešasis interesas – visuomenės narių tarpusavio sąveikos principas, kuris leistų įgyvendinti savo interesus ir netrukdytų tai daryti kitiems. . Įstatymų leidėjai teisės aktuose vartoja skirtingus terminus, pavyzdžiui, valstybinis interesas, visuomeninis interesas, Lietuvos Respublikos interesas, tačiau tikslinga būtų vartoti vieną savoką – viešasis interesas.
Manoma, kad viešasis interesas iškyla aikštėn, jei viešųjų institucijų procedūros yra teisingos. Kalbant apie viešąjį interesą svarbus viešasis administravimas. Viešojo administravimo modelyje viešojo intereso kategorija yra ir deskriptyvinė, ir vertinamoji sąvoka.
Remiantis Diana Korsakaite, valstybinio reguliavimo kontekste, viešasis interesas yra: „visa apimantis, normatyvinis, konservatyvus ir visiems lygiai taikomas instrumentas, abstrakčiomis normomis sudarantis geresnes sąlygas kiekvienam siekti savų interesų, panaudojant turimas žinias ir savo gebėjimus“.
Visuomenės interesas galėtų būti tai, ko visuomenės dauguma nori ar laiko esant reikalinga. Tačiau interesai yra visuomenės ne todėl, kad tiesiog dauguma taip mano, bet dėl to, jog kiekvienas norėtų, kad valstybė vadovautųsi būtent šiais interesais, dėl to, kad jie yra visų pripažįstami. Viešasis interesas skiriasi nuo kitų nešališkumu. Juo gali būti tik toks interesas, kuriuo vadovaujasi asmenys, ignoruojantys savo asmeninius interesus. Visuomeninis interesas galėtų būti tam tikri labai pageidautini dalykai, interpretuojami formaliu būdu, kuris veda į gerai žinomus valstybės ir politikos kūrimo modelius (žr. politika).
Viešojo intereso santykis su privačiu interesu
1. Nei privatus, nei viešasis interesas nėra absoliutus
2. Įgyvendindamas savo teises ir naudodamasis savo laisvėmis, žmogus privalo laikytis Lietuvos Respublikos Konstitucijos ir įstatymų, nevaržyti kitų žmonių teisių ir laisvių (Lietuvos Respublikos Konstitucijos 28 str.)
3. Bendruoju atveju viešajam interesui suteikiamas prioritetas prieš privatų interesą (pvz.: paėmimo visuomenės poreikiams institutas)
Viešojo intereso reglamentavimas Lietuvoje
Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas 2004 m. sausio 23 d., 2005 m. lapkričio 23 d., 2008 m. liepos 25 d. nutartyse yra pažymėjęs, kad viešasis interesas, taikant Administracinių bylų teisenos įstatymą, turėtų būti suvokiamas kaip tai, kas objektyviai yra reikšminga, reikalinga, vertinga visuomenei ar jos daliai. Pavyzdžiui, žemės reformos tikslai, mokesčių surinkimas, aplinkos apsauga ir teritorijų planavimas Lietuvos Respublikos Vyriausiojo administracinio teismo praktikoje yra pripažįstami viešuoju interesu.
Lokalus viešasis interesas
Dalis mokslininkų išskiria viešąjį interesą ir lokalų viešąjį interesą. Pasak jų, viešasis interesas – interesas, kurį pažeidus būtų pažeisti ir valstybės ir įvairių asmenų teisės bei įstatymų saugomi interesai, o lokalus viešasis interesas – savivaldybių tenkinami viešieji interesai, t. y., visų administracinio vieneto gyventojų ar jų dalies interesai, kuriuos tenkinti savivaldybės įpareigotos, atlikdamos konstituciškai ir įstatymiškai apibrėžtas funkcijas.
Viešojo intereso skaidymas
Mokslininkai išskaido viešąjį interesą į tris sudedamąsias dalis :
Apibendrinimas
Iš to išeina, kad viešasis interesas – tai visuomenei svarbi vertybė, gėris, kurio užtikrinimu turi rūpintis valdžios įstaigos (taip pat ir viešojo administravimo subjektai), ir į kuri neatsižvelgus būtų pažeistos ne vieno, o daugelio žmonių teisės ir teisėti interesai.
Skirsnemunė
Skirsnemunė – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 9 km į rytus nuo Jurbarko, dešiniajame Nemuno krante, prie kelio. Seniūnijos centras. Stovi mūrinė Skirsnemunės Šv. Jurgio bažnyčia (pastatyta 1903 m.), koplytėlė, medinė Skirsnemunės evangelikų liuteronų bažnyčia (nuo 1849 m.), veikia muziejus, Skirsnemunės Jurgio Baltrušaičio pagrindinė mokykla (su kraštotyros muziejumi), biblioteka, Jurbarko kultūros centro Skirsnemunės skyrius, paštas (LT-74063), kaimo bendruomenė (nuo 2003 m.). Seniau čia buvo Skirsnemunės piliakalnis. Šalia Skirsnemunės yra pilis ir parkas, Bisenės istorinė piliavietė.
Etimologija
Spėjama, kad Skirsnemunė yra Christmemel pilies, stovėjusios priešingame Nemuno krante, modifikuotas vertinys: sandas Christ- buvo adaptuotas pagal apytikrį skambėjimą, o Memel vokiškai reiškia „Nemunas“.
Kita versija byloja, kad senovėje čia „skyrėsi“ Nemunas, upės vagoje buvusi didelė sala su pievomis ir ganyklomis. Ji tęsėsi nuo Šilinės iki Skirsnemunės.
Istorija
Minima nuo XIII a., kadaise čia buvo gynybinė pilis, vėliau – valdovo dvaras. 1313 m. priešingame Nemuno krante kryžiuočiai pastatė Kristmemelio pilį, o šiapus stovėjo Bisenės pilis. 1328 m. užfiksuotas žemės drebėjimas. 1431 m. Ldk Švitrigaila ir Vokiečių ordino magistras Paulis Rusdorfas sudarė Skirsnemunės sutartį.
XV a. minimas Skirsnemunės dvaras, XVI a. – miestelis, turėjęs turgų ir prekymečių privilegijas, nuo 1523 m. minima Skirsnemunės bažnyčia. 1549 m. Ldk Žygimantas Augustas Skirsnemunę užrašė Barborai Radvilaitei. Laisvojo miesto teises ir herbą 1792 m. gegužės 12 d. suteikė Stanislovas Augustas, tačiau po kelių mėnesių krašte nugalėjo rusų palaikomi miestų reformos priešininkai ir savivalda buvo panaikinta. Vietos gyventojai bandė priešintis, reikalavo grąžinti teises, tačiau bergždžiai.
1808, 1818 ir 1875 m. Skirsnemunė kentėjo nuo gaisrų. 1849 m. Žvyriuose, kur gyveno vokiečių amatininkai, prekiautojai ir dvarų tarnautojai, kairiajame Talkoto upelio krante pastatyta Skirsnemunės evangelikų liuteronų bažnyčia. XIX a. Skirsnemunė – miestelis Raseinių apskrities Jurbarko valsčiuje.
XX a. tarpukariu Skirsnemunėje veikė žemės ūkio mašinų dirbtuvė, pieninė, smulkaus kredito draugija, iki II pasaulinio karo pradėtas statyti pirmasis Lietuvoje cemento fabrikas. Pokariu veikė Lietuvos partizanų Jurbarko grupės skyrius.
2002 m. patvirtintas Skirsnemunės herbas.
Albertas Mateika
Albertas Mateika (1910 m. vasario 8 d. Lietuvoje – 1994 m. balandžio 9 d. St. Petersburge, FL – JAV), vargonininkas ir chorvedys.
Kakavos sviestas
thumb|200px|Kakavos sviestas Kakavos sviestas – riebalai išgaunami iš kakavmedžio vaisių grūdų. Kambario temperatūroje yra tvirtos konsistencijos, baltai – gelsvos spalvos, būdingas malonus kvapas. Skiriamas natūralus kakavos sviestas ir papildomai perdirbtas.
Sudėtis ir fizikinės savybės
Cheminė sudėtis – dviejų ir trijų rūgščių trigliceridai sumaišyti su riebalinėmis rūgštimis. Sudėtyje yra tokios riebalinės rūgštys:
Esant 16–18 °C sviestas yra tvirtos konsistencijos, lengvai lūžta. Lydymosi temperatūra – 32–35 °C. Esant 40 °C sviestas tampa permatomas. Spalva varijuoja nuo šviesiai gelsvos iki rudos. Kvepia kakava.
Naudojimas
Kakavos sviestą kaip riebalus naudoja įvairių konditerinių gaminių gamybai (šokoladas), taip pat parfumerijos ir farmacijos pramonėje.
Trečdalį svieste esančių riebalų sudaro stearininė rūgštis, kuri nedidina cholesterolio kiekio kraujyje. Kitą trečdalį sudaro oleininė rūgštis, mažinanti cholesterolio kiekį. Šiuo metu kakavos sviestas yra pagrindinė sudedamoji dalis ruošiant raminamąsias ir nuskausminančias žvakes, įvairius gydomuosius tepalus. Sviestas plačiai naudojamas ir kosmetologijoje, nes pasižymi gydančiu ir tonizuojančiu poveikiu, dėka svieste esančių metilksantinų, kofeino, taninų.
FC Rapid București
Bukarešto „Rapid“ – Rumunijos futbolo klubas iš Bukarešto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1923 m.
Wham!
„Wham!“ – britų George Michael ir Andrew Ridgeley pop duetas, susikūręs 1981 m. Jungtinėje Karalystėje.
Folkloras
thumb|250px|Latvių senovinio folkloro grupė „Vilki“ thumb|250px|Lenkų apeiginio folkloro grupė „Percival“
''Apie žurnalą skaitykite straipsnyje „Būdas“ (anksčiau „Liaudies kultūra“)
Folkloras (iš  – tauta, liaudis ir lore – žodinė tradicija, paveldas) – tautos žodinės tradicijos visuma. Tai yra liaudies dainos, raudos, pasakos, sakmės, legendos, padavimai, mitai, mįslės, minklės, patarlės, priežodžiai, žaidimai, burtai ir kerėjimo formulės, oracijos. Kartais sąvoka suprantama plačiau ir įskaitoma dar papročiai, apranga, buities reikmenų, liaudies dailė, muzikos instrumentai. Ribos nėra griežtai nustatomos. Siaurąja prasme atitinka sąvoką „tautosaka“ (vertinys iš folk lore), plačiąja – „liaudies kultūra“.
Folkloras klasifikuojamas į dainuojamą ir sakytinę tautosaką, tačiau ši klasifikacija sąlyginė – būna ir dainuojamos pasakos ar mįslės. Folkloras kaip mokslinė disciplina nagrinėjama folkloristikoje, etnologijoje, kalbotyroje, literatūroje ir (etno)muzikologijoje. Folkloro duomenys labai svarbūs nagrinėjant mitologiją ir religijos istoriją. Modernioji etnologija į folklorą įtraukia ir vadimąją miesto folklorą graffiti, bendravimo būdus telefonu, internetu ir kt.
Folkloras kai kur buvo ar liko svarbi priemonė tautinei identifikacijai, pvz., lietuviams ar estams Sovietų Sąjungoje. Su nepriklausomybe menkėjo folkloro reikšmė. Folkloras išliko sunormintas, stilizuotas, vaidinamas ir tapo savotiška preke turizmui ir eksportui.
Kolumbijos geografija
thumb|right|240px|Kolumbijos žemėlapis thumb|right|150px|Regionų žemėlapis Kolumbijos Respublika išsidėsčiusi Pietų Amerikos šiaurės vakaruose, tarp Karibų jūros ir Ramiojo vandenyno. Rytuose ribojasi su Venesuela, pietryčiuose – su Brazilija, pietuose – su Peru ir Ekvadoru. Šaliai priklauso San Andreso ir Providensijos salos Karibų jūroje ir Malpelo sala Ramiajame vandenyne.
Regionai
Dėl klimatinių ir reljefinių skirtumų šalyje susidarė keletas regionų:
Reljefas
Kolumbijos teritorija šiaurės – pietų kryptimi driekiasi Andų kalnų grandinė. Tai jauni kalnai, kurių viršūnės viršija 5 km aukštį. Andai – seismiškai aktyvi zona. Taip pat vyksta vulkaniniai procesai. Yra keletas aktyvių ugnikalnių (Ruisas, Santa Isabelė, Tolima, Galeras ir kt.), kurių išsiveržimai neretai būna itin pavojingi (Armero tragedija). Kolumbijoje Andai skaidosi į tris pagrindines grandines: Rytų Kordiljerą, Centrinę Kordiljerą ir Vakarų Kordiljerą. Kordiljeras skiria gilūs ir platūs Magdalenos bei Kaukos upių slėniai. Pietuose kalnų grandinės susipina į Kolumbijos masyvą. Čioko departamente atsišakoja Darjeno grandinė, besidriekianti link Centrinės Amerikos. thumb|left|220px|Vakarų Kordiljera Aukščiausia Kolumbijos dalis vis dėlto nėra Andai, o nedidelis izoliuotas Siera Nevada de Santa Martos masyvas Karibų jūros pakrantėje. Ten iškilę praktiškai vienodo aukščio Kristobal Kolono ir Simono Bolivaro kalnai.
Kalnuotas Kolumbijos dalis supa lygumos ir žemumos. Visa šalies rytinė ir pietrytinė dalis bekraštės plokščios lygumos: Orinoko žemuma (Los Llanos) ir Amazonės žemuma. Taip pat siauros žemumos įsiterpusios vandenynų pakrantėse.
Hidrografija
thumb|right|230px|Kaukos upė Kolumbijos upės priklauso tiek Ramiojo vandenyno, tiek Atlanto vandenyno baseinams. Šių baseinų vandenskyra eina Vakarų Kordiljera. Kadangi ši Kordiljera driekiasi visai netoli vandenyno kranto, todėl Ramiojo vandenyno baseino upės trumpos, tačiau labai vandeningos (Baudó, Patía, San Juan). Didžiosios šalies upės priklauso Atlanto vandenyno baseinui. Kolumbiją iš pietų į šiaurę kerta Magdalenos upė su savo intaku Kauka. Rytų Kolumbijos upės priklauso Orinoko baseinui: Guavjarė, Inirida, Meta, Vičada, Arauka. Pietų Kolumbijos upės priklauso milžiniškam Amazonės baseinui: Kaketa, Guainija, Putumajas, Vaupesas, Apaporisas. Taip pat keletas upių tiesiogiai įteka į Karibų jūrą: didžiausios – Sinu ir Atratas.
Šalyje nėra didelių ežerų. Daugiausia tai nedideli vulkaninės kilmės ežerėliai, susidarę ugnikalnių krateriuose. Iš didesnių ežerų minėtini Tota ir Didžioji Santa Martos šlapynė.
Klimatas
Dėl didelių reljefo skirtumų Kolumbijoje susidarė įvairus klimatas. Karibų pakrantėje ištisus metus vyrauja karšti (apie 25 °C) ir drėgni orai, vėsinami malonių jūros vėjų. Tačiau vasaros pabaigoje pasitaiko uraganų. Drėgniausia būna tarp gegužės ir spalio.
Kalnuose klimatas labai priklauso nuo aukščio ir šlaitų padėties vandenynų atžvilgiu. Upių slėniuose ir šlaitų apačioje beveik visus metus laikosi aukštos temperatūros (24-38 °C), tačiau aukštikalnėse daug vėsiau, žiemą dažnos šalnos. Aukščiausios kalnų viršukalnės padengtos sniegu. Ypač daug kritulių iškrinta Čioko departamente, kur gausios drėgnos oro masės remiasi į Vakarų Kordiljerą. Čia, Ljoro gyvenvietėje iškrinta net iki 13 299 mm kritulių per metus. Tačiau Kolumbijos pietvakariuose kur kas sausiau, kadangi jaučiama šaltosios Peru srovės įtaka (tik 250 mm per metus).
Amazonijoje ir Ljanoso regione temperatūros pastovios (25-30 °C), iškrinta daug kritulių. Tačiau Ljanoso regione yra nelabai ilgas sausasis periodas.
Faktinė informacija
thumb|right|240px|Žemės panaudojimo žemėlapis, 1970 m.
* aukštis ginčytinas, kartais Simono Bolivaro k. laimkomas aukštesiu
Vytautas Gužas
Vytautas Gužas (kovos vardas Kardas; 1920 m. sausio 2 d., Sičiūnai, Rokiškio apskritis – 1949 m. birželio 11 d., Smaidriai, Eržvilko valsčius) – Lietuvos partizanas, Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio deklaracijos signataras.
Muchamedo Ali dinastija
Muhamedo Ali dinastija – istorinis laikotarpis ir valdžiusi dinastija Egipte nuo 1811 m. iki 1953 m. Dinastijos atstovai valdė Egiptą kaip Osmanų imperijos vietininkai (valiai) (1811–1867), chedivai (1867–1914), sultonai (1914–1922) ir karaliai (1922–1953). Šios dinastijos valdymo laikotarpis Sudane (1821–1885) yra žinomas kaip Turkiyah ("turkų valdymas").
Vytautas Gužas
Biografija
Brolis Danielius Gužas. 1948 m. gegužės 5 d., įkūrus Vakarų Lietuvos (Jūros) partizanų sritį, paskirtas jos štabo viršininku. 1947 m. gegužės 28 d. Bendro demokratinio pasipriešinimo sąjūdžio (BDPS) prezidiumo nutarimu suteiktas laisvės kovotojo partizanų kapitono laipsnis. 1949 m. vasario mėn. dalyvavo visos Lietuvos partizanų vadų suvažiavime. Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio (LLKS) Tarybos narys. Žuvo 1949 m. birželio 11 d. Eržvilko valsčiaus Smaidrių kaime.
Muchamedo Ali dinastija
Muhamedo Ali įsitvirtinimas
thumb|left|350px|Interviu su Muchamedu Ali jo rūmuose Aleksandrijoje (1839) [[David Roberts (dailininkas)|David Roberts ]] Napoleonui nugalėjus mameliukus, Egipto valdžios olimpe atsirado tuštuma, paskatinusi Muchamedą Ali – albaną kareivį, tarnavusį Osmanų imperijai, – užimti aukščiausią valdžią. Osmanų rūmai oficialiai įgaliojo jį evakuoti likusius prancūzų armijos dalinius, ir 1805 m. jis buvo pavadintas karaliaus vietininku. Paskelbęs paliaubas su mameliukais, 1811 m. kovo 1 d. Ali pakvietė mameliukų emyrus į savo rūmus atšvęsti karo paskelbimo prieš vahabius Arabijoje. Parado metu vienoje siauroje gatvelėje Ali kariai užpuolė ir užmušė beveik visus atvykusius mameliukus. Nors žudynės buvo pasmerktos, Ali tapo valstybės valdovu, o valdymas perėjo iš vienos dinastijos į kitą.
Valdymas
Likusiu savo ilgo valdymo laikotarpiu Ali plėtė savo valdžią. Medvilnę jis padarė pagrindine Egipto gamybos preke, tai buvo jo asmeninis monopolis, taip pat tiesė kelius, statė laivų statyklas, įkūrė valstybės valdomas mokyklas ir ligonines ir pradėjo šaukti į karo tarnybą Egipto valstiečius. Ali sūnūs nugalėjo Siriją, kėlė grėsmę Osmanų Kalifatui, kol 1839 m. Londono konvencija atnešė taiką, suteikdama Ali paveldimą teisę valdyti Egiptą. Paskutiniais metais Ali kankino senatvinės ligos ir paranoja, atvedusi šalį prie finansinio chaoso. Ali mirus 1849 m. rugpjūčio 2 d., sostą perėmė jo sūnėnas Abbas. Ali įkurta dinastija su britų parama valdė iki 1953 m. Naseristų respublikos revoliucijos.
Egipto karaliai
b}}
Drobūkščių apylinkė (Šilalė)
Drobūkščių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kvėdarnos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šilalės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Žąsino apylinkės ir dalis Nevočių apylinkės, o dalis Drobūkščių apylinkės prijungta prie Kvėdarnos apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Drobūkščių apylinkė prijungta prie Šilalės apylinkės.
Sierakauskas
Sierakauskas:
Dirvinė čiužutė
Dirvinė čiužutė (Thlaspi arvense) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalas.
Tai vienmetis žolinis augalas. Aukštis 21–80 cm. Lapai, stiebas gelsvai žalios spalvos. Žydi smulkiais baltais žiedais nuo gegužės iki rugpjūčio. Vienas augalas išaugina ~70 tūkst. sėklų.
Lietuvoje labai dažna. Auga daržuose, ganyklose, laukuose, dykvietėse, mėgsta molingas dirvas. Dirvinė čiužutė yra sunkiai išnaikinama piktžolė. Nuo didelio jų kiekio gali apsinuodyti galvijai.
Liaudies medicinoje naudojama sumažinti kraujospūdžiui, sėklų košele gydomi sužeidimai, nudegimai.
Šaltiniai
thumb|left|200px|Dirvinės čiužutės sėklos
Batekiai
Batekiai (teke) – Vidurinės Afrikos tauta, gyvenanti Kongo Respublikos centrinėje dalyje, Gabono pietryčiuose, Kongo Demokratinės Respublikos šiaurės vakaruose. Gabono prezidentas Omaras Bongo yra bateke tautybės. Jų sukurta istorinė valstybė vadinosi Tekė (arba Anziku, Tio).
Istorija
Batekiai migravo į dabartines gyvenamąsias vietas bantų migracijos laikais, ir čia apie XVI a. sukūrė savo karalystę. Bakongai šią karalystę vadino Anziku, kas reiškė gentis, gyvenusias už šiaurės vakarų sienos. Iš pradžių bateke, atrodo, tarnavo Kongo imperijoje kaip kariai, turėję saugoti valstybines sienas. Atsiradusi jų karalystė dar vadinama Teke arba Tio, ir turėjo ribas su Kongo imperija pietuose ir Loangu vakaruose. Jos sostinė buvo Monsolas, o valdovai tituluodavosi makoko. thumb|100px|left|valdovas Iloo
Tekės karalystė kontroliavo didžiulius vario telkinius, dėl ko dažnai traukė kaimyninės Kongo imperijos dėmesį, ir XVII a. inspiravo šių dviejų karalysčių karus. Bateke gamino augalinius audinius, kurie dažnai atlikdavo pinigų funkciją. Taip pat jie iš Kongo džiunglių regiono šiaurėje pirkdavo dramblio kaulą, gaudydavo vergus. Tai buvop pagrindinės bateke prekės, kuriomis jie prekiavo su bakongais, mainais atsiveždami druską, liną, šilką, stiklą.
Tekės karalystei pavyko ilgai išsaugoti nepriklausomybę, daugiausia dėka savo nuošalumo nuo jūros. 1875 m. prancūzų tyrinėtojas Pierre Savorgnan de Brazza pasiekė Teke karalystę ir bendravo su jos makoko Iloo. Šis valdovas pardavė dalį žemės, kuriame išdygo Brazavilis, ir pasirašė su prancūzais vasaliteto sutartį, pagal kurią Tekės karalystė tapo Prancūzijos kolonija ir Prancūzų Kongo kolonijos šerdimi. Teke dinastija nebuvo nutraukta, ir tradiciniai makoko valdo iki šiol.
Kultūra
Batekių kultūroje buvo paplitęs veido tatuiravimas ir apipjaustymas (tiek vyrams, tiek moterims). Žmonės dažniausiai vaikščiojo neprisidengę krūtinių, ir tik turtingieji vilkėjo drabužius nuo kaklo iki kojų.
Skirtingai nei dauguma juodosios Afrikos šalių, bateke turėjo tradiciją laikyti kates ir šunis kaip naminius gyvūnus. Jie išvedė specialias kačių ir šunų veisles.
Pagrindiniai tradiciniai verslai: tropikų žemdirbystė (manijokai, pupiniai), žvejyba, rinkimas. XX a. pab. dalis batekių dirbo alyvmedžių plantacijose ir Kinšasos, Brazavilio bei kitų miestų pramonės įmonėse.
Džomolungma
Džomolungma arba Everestas, taip pat vadinama Sagarmatha (सगरमाथा) – aukščiausia Žemės viršukalnė, virš jūros lygio iškylanti 8850 m. Kalnas priklauso Himalajų kalnyno Mahanlangūr Himalo kalnagūbriui, skiriančiame Nepalą nuo autonominės Kinijos Tibeto srities. Nepalo pusėje šalia Džmolungmos įsikūręs Sagarmathos nacionalinis parkas, įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Kartu su Himalajų kalnynu Džomolungma įtraukta į pavojuje esančių unikalių gamtos objektų sąrašą.
Kalno vardai
Džomolungma tibetiečių kalboje reiškia „Visatos motina“ arba „Deivė pasaulio motina“. Kinai šį kalną vadina Žumulangma Feng (tibetietiško pavadinimo transkripcija) arba Šengmu Feng. Praėjusiojo amžiaus 7-ajame dešimtmetyje Nepalo valdžia davė kalnui oficialų nepalietišką vardą Samargatha.
Anglišką pavadinimą Everestas (Mount Everest) kalnui suteikė Karališkoji geografijos taryba 1865 m. Jis buvo pavadintas sero Džordžo Everesto, vieno iš pirmųjų kalno tyrinėtojų, garbei. Tiesa, pats seras Everestas savo pavardę tardavo „Ivrist“ – visiškai skirtingai, nei dabar skamba kalno vardas.
Viršukalnės susidarymo priežastys
Pietiniame Tibeto pakraštyje tartum aukšta siena iškilę Himalajų kalnai. Išlenktas į pietus kalnagūbrių lankas tęsiasi 2400 km. Daugiau kaip 500 Himalajų viršūnių yra aukštesnės už aukščiausią Alpių viršukalnę Monblaną. Tarp jų yra aukščiausias ne tik Himalajų, bet ir viso Žemės rutulio kalnas – Džomolungma.
Ekspedicijos
Į Everestą paprastai kopiama du kartus per metus, dažniausiai pavasarį gegužės mėn. prieš vasaros musonų pradžią ir kartais rudenį, spalio-lapkričio mėn.
Pirmąsias ekspedicijas į Everestą surengė anglai 1921 m., vadovaujant garsiam alpinistui Džordžas Meloris. Buvo išžvalgytas šiaurinis šlaitas ir įkopta iki 7007 m aukščio. 1924 m. ekspedicijos metu birželio 8 d. Dž. Meloris ir A. Irvainas bandė šturmuoti viršūnę šiauriniu šlaitu, bet atgal negrįžo. 1999 m. gegužės 1 d. Meliorio ir Irvaino paieškos ekspedicija aptiko Dž. Melorio kūną šiauriniame šlaite 8155 m aukštyje. Aiškių įrodymų, kad alpinistai pasiekė viršūnę nėra. 1933 ir 1936 m. buvo dar du nesėkmingi bandymai pasiekti viršūnę šiauriniu šlaitu nuo Tibeto pusės. 1950 m. Kinijai pradėjus kontroliuoti Tibetą, buvo uždraustos užsienio šalių ekspedicijos nuo šiaurinės pusės.
1950 m. įvyko pirmoji žvalgybinė Everesto ekspedicija pietiniu šlaitu iš Nepalo, ir šie maršrutai iki šiol dažniausiai pasirenkami kopiant į viršūnę. 1952 m. šveicarų ekspedicija perkopė Khumbu ledyną ir pasiekė Pietų balną (7986 m), o R. Lambertas ir šerpas Tensingas Norgėjus pasiekė 8595 m aukštį.
thumb|250px|Hilaris kartu su Norgėjumi – pirmieji žmonės pasiekę Everesto viršūnę
1953 m. britų ekspedicijos (vad. Džonas Hantas) metu gegužės 29 dieną 11 val. 30 min. pirmieji Everesto viršūnę pietiniu šlaitu pasiekė Naujosios Zelandijos alpinistas Edmundas Hilaris ir šerpas Tensingas Norgėjus. Dž. Hantui ir E. Hilariui po šios ekspedicijos buvo suteikti sero titulai.
1978 m. gegužės 8 d. italų alpinistas Reinoldas Mesneris ir austras Peteris Habeleris pirmieji įkopė į Everestą pietiniu šlaitu nenaudodami papildomo deguonies. 1980 m. rugpjūčio 20 d. Reinoldas Mesneris įkopė į Everestą vienas ir be deguonies aparato vienu iš sudėtingiausiu šiaurinės pusės maršrutu.
Jauniausias į Everestą įkopęs alpinistas yra amerikietis Džordanas Romero, kuris 2010 m. gegužės 22 d. pasiekė viršūnę būdamas 13 metų. 76 metų nepalietis Minas Bahaduras Šerkhanas yra vyriausias į aukščiausią pasaulio kalną įkopęs žmogus, tai atlikęs 2008 m. 49 metų nepalietis Apa Šerpa pasiekė pasaulio rekordą 2009 m. 19-ąjį kartą įkopęs į Everestą. Pirmoji moteris, 1975 m. gegužės 16 d. įkopusi į Everesto viršūnę, buvo japonė Junko Tabei.
Iki 2007 m. pabaigos buvo įvykę 3679 sėkmingi Everesto užkopimai ir į viršūnę buvo užkopę 2436 alpinistai. Tačiau net 216 alpinistų žuvo, bandydami užkopti ar besileisdami nuo aukščiausios pasaulio viršūnės.
Lietuvių kopimai
Pirmasis lietuvis įkopęs į aukščiausią pasaulio viršukalnę (1993 m. gegužės 10 d.) yra Vladas Vitkauskas. Jis Everesto viršūnę pasiekė prisijungęs prie Nepalo moterų ekspedicijos.
Antrasis Everesto viršūnę pasiekęs (2003 m. gegužės 22 d.) lietuvis ir pirmasis, įkopęs iš šiaurinės Tibeto pusės – Saulius Vilius, Estijos alpinistų ekspedicijos sudėtyje. Šią ekspediciją S. Vilius skyrė lietuvių keliautojo ir antropologo Antano Poškos 100-ųjų gimimo metinių sukakčiai ir penkiasdešimtmečiui, kai į Everesto viršūnę buvo įkopta pirmą kartą.
2007 m. gegužės 15 d. Everesto aukštumas įveikė Aldas Baltutis, o gegužės 21 d. – Darius Vaičiulis.
Vytautė Žilinskaitė
Vytautė Genovaitė Žilinskaitė (g. 1930 m. gruodžio 13 d. Kaune) – Lietuvos prozininkė, humoristė, vaikų literatūros rašytoja.
Biržiečių žodis
thumbBiržiečių žodis – Biržų rajono laikraštis, einantis nuo 1945 m. vasario 12 d. Biržuose, Vytauto g. 18. thumb|Laikraščio redakcijos pastatas Biržuose.
Istorija
Iki 1950 m. buvo Biržų apskrities laikraštis „Biržiečių tarybinis žodis“, nuo 1950 m. – LKP Biržų rajonas komiteto ir DŽDT leidinys, vadinosi „Raudonasis artojas“, nuo 1961 m. – „Biržiečių žodis“. 1962 m. balandžio 21 d. – 1963 m. sausio 28 d. leistas tarprajoninis laikraštis „Darbas“ Biržų ir Pasvalio rajonų gyventojams, 1963–1990 m. – LKP Biržų rajonas komiteto ir LDT leidinys „Biržiečių žodis“, nuo 1990 m. – Biržų rajono laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Biržiečių žodis“.
1945–1946 m. ėjo kartą, 1950–1951 m. – dukart, 1952 m. – dukart-triskart, nuo 1953 m. – triskart per savaitę. Tiražas 1945 m. – 4000 egz., 1987 m. – 11 900 egz., 1997 m. – 7400 egz., 2011 m. – 2571 egz., 2021 m. – 3100 (kartu su elektronine versija).
Žymesni žurnalistai Petras Balčiūnas, D. Bružienė, Felicijonas Konstantinas Fedaravičius, A. Kazitėnas, Z. Meškauskas, Nijolė Nastopkienė, Petras Skodžius, R. Vaičekonienė, G. Valeckas, Vytautas Valionis.
Vytautė Žilinskaitė
Kūryba
Vytautė Žilinskaitė suaugusiųjų literatūroje garsi kaip daugybės kandžių humoreskų rašytoja, satyrikė. Vaikų literatūroje žinomi jos apsakymai, literatūrinės pasakos, eilėraščiai ir kelios pjesės. Rašytoja dažniausiai pasakoja ne istorijas, o svarsto kokią nors problemą, ji „filosofuoja“ pasirinkta tema, naudodamasi stulbinančiomis hiperbolėmis, fantastiškais įsivaizdavimais, kurdama absurdiškas situacijas. „Vytautė Žilinskaitė gana sėkmingai pakeitė lietuviškojo sąmojo pobūdį, intelektualizuodama jo ištakas ir išraišką dabartinės prozos ir poezijos dvasia“, – rašė Vytautas Kubilius 1995 metais.
Luca Giordano
Luka Džordanas (it. Luca Giordano; 1634 m. spalio 18 – 1705 m. sausio 3 d.) – italų baroko tapytojas, grafikas. M. K. Čiurlionio muziejaus rinkiniuose yra jo paveikslas „Šv. Jonas Krikštytojas“ (Mykolo Žilinsko dailės galerija).
Biografija
Luka Džordanas gimė 1634 m. spalio 18 d. Neapolyje. Jo tėvas buvo vidutinio talento dailininkas Antonijus Džordanas. Jaunystėje Luka Džordanas mokėsi iš neapolitietiško meno pavyzdžių, kuriuose tuo metu dominavo karavadžizmas. Mokėsi pas Chosę de Riberą. 1652 m. Luka keliavo į Romą, Florenciją ir Veneciją. Buvo paveiktos Romos dailininkų, visų pirma Pjetro da Kortonos ir Anibalės Karačio, kūrybos. Taip pat susipažino su Venecijos dailės mokykla. Buvo paveiktas Rubenso dailės. Luka išvystė nuosavą dramatišką stilių, kuriame vienijo įvairių mokyklų įtakas. 1665 m. jis įstojo į Neapolio dailininkų gildiją. Tais pačiais metais vėl vyko į Florenciją, kur Medičiai ir vietos aukštuomenė užsakė dailės darbų. Po to dirbo Venecijoje. Grįžęs į Neapolį atliko didelio ploto freskų užsakymus Montekazino abatijoje 1677–78 m. (sunaikintos).
XVII a. pabaigoje Luka Džordanas buvo vienu geriausiai žinomų Italijos dailininkų. Dėl labai greito didelių plotų freskų atlikimo buvo pramintas Luca Fapresto (Luka greituoju). 1678–79 m. jis dekoravo Romos San Gregorio Armeno ir Santa Brigida bažnyčias. 1682 m. jis grįžo į Florenciją, kur Santa Maria del Carmine bažnyčioje ištapė Corsini koplyčios kupolą. 1682−1685 m. atliko tapybos ciklą Medičių rūmuose, kuris laikomas bene geriausiu Lukos kūryboje. Po to grįžo į Neapolį. 1692 m. Luka Džodanas pradėjo tarnauti Ispanijos karaliui Karoliui II. Ispanijoje Luka dekoravo Eskorialą, dirbo Casón del Buen Retiro Madride ir Toledo katedros zakristijoje. Atliko daug užsakymų vietos aukštuomenei ir bažnyčioms. Luka pasižymėjo talentingu kopijuotoju. Pasakojama, kad kartą Ispanijos karalius parodė Lukai vieną paveikslą ir paapgailestavo, kad tik tokį vieną teturi. Luka Džordanas paėmė ir greitai nutapė lygiai tokį patį.
Po Karolio II mirties 1702 m. Luka Džordanas grįžo į Neapolį, kur mirė 1705 m. sausio 3 d. Palaidotas Santa Brigida bažnyčioje. Savo milžiniškuose freskų darbuose Luka derino Pjetro da Kortonos didybę ir Paolo Veronezės dailės spalvų lengvumą. Patys vėliausi Lukos darbai Neapolyje rodo rokoko tendencijas. Tarp jų išskirtiniausiais laikomos freskos San Martino vienuolyne. Gyvenimo metu Luka buvo sukūręs keletą ofortų, tikriausiai dirbo su pastele. Sava kūryba Luka Džordanas įtakojo XVIII a. rokoko tapybą, pavyzdžiui, Džovanio Batistos Tjepolo freskas.
Pakaraniniai
Pakaraniniai (Dinomyidae) – graužikų (Rodentia) šeima, kurioje vienintelė rūšis – pakarana (Dinomys branickii), paplitusi Pietų Amerikoje, vakariniuose Amazonės baseino tropinių miškų dalyje ir Andų prieškalnėse nuo šiaurės vakarų Venesuelos ir Kolumbijos iki vakarų Bolivijos). Graužikas 73-79 cm ilgio ir 10-15 kg svorio. thumb|left
Velykionių dvaras
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose minimas nuo 1645 m. Labiausiai šį dvarą išgarsino iš kumečių kilusi labai nuožmi dvarininkė Grotužienė, kuri, pasak pasakojimų, važinėdavusi nuogų merginų traukiama karieta, liepdavo merginoms įlipti į medį ir kukuoti, o po to jas nušaudavo. Velykionių dvarą supo du rankomis kasti tvenkiniai, baudžiauninkų suneštame kalnelyje dabar ilsisi ir piktoji jo valdytoja Grotužienė. „Švyturio“ kolūkio pirmininkės A. Zurbienės iniciatyva tvenkiniai užversti, iškirsta ir po žemėmis užversta nemažai išlakių ąžuolų.
thumb|left|200px|[[1938 m. Mokytojas Algirdas Krikščikas su Velykionių keturmetės mokyklos mokiniais.]] Nuo 1947 m. Velykionių vienkiemyje apsigyveno Jono Kubiliaus šeima. Vėliau atsikėlė Beliakai, po Nepriklausomybės atgavimo – Garbuzai. 1974 m. Jono sūnus Romaldas su giminaičiu P. Zalubu ant buvusios dvaro arklidės pamatų pastatė gyvenamąjį namą. Iš dvaro statinių yra likę tik dvi autentiškos buvusio tvarto sienos, o per II pasaulinį karą sudegusios Velykionių pilies nuotraukos yra saugomos Kubilių archyve.
Death of a Bachelor
Death of a Bachelor – penktasis studijinis amerikiečių roko grupės „Panic! at the Disco“ albumas, išleistas 2016 m. sausio 15 d. Didžiąją albumo dalį sukūrė ir įrašė grupės lyderis multiinstrumentalistas Brendon Urie. Tai – pirmasis albumas, kuriame negroja būgnininkas Spencer Smith.
„Death of a Bachelor“ sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, per pirmąją savaitę JAV pardavus per 190 tūkstančių kopijų. Tai – pirmasis grupės įrašas, pasiekęs šią viršūnę. 2019 m. kovo mėnesio duomenimis, JAV parduota virš dviejų milijonų albumo kopijų ir jis tapęs dukart platininiu.
2017 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose, „Death of a Bachelor“ nominuotas geriausio roko albumo kategorijoje.
Inmezzo
„Inmezzo“ – 2004 m. susikūręs profesionalių vokalisčių ansamblis, propaguojantis klasikinio žanro meną Lietuvoje. „Inmezzo“ repertuarą sudaro populiari klasika: lietuvių autorių dainos, operų ir operečių arijos, miuziklų fragmentai.
Muzikinė veikla
„Inmezzo“ išskirtinumas – Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Dainavimo katedros docentės Aušros Stasiūnaitės ir jos solinio dainavimo klasės studenčių bendra sceninė veikla. Ansamblio narės – Lietuvos ir tarptautinių konkursų laureatės.
Ansamblio repertuaras apima platų žanrų spektrą, apibūdinamą žodžiu „inmezzo“ – aukso vidurį tarp rimtosios klasikos ir populiariosios muzikos. Ansamblio repertuare – J. Offenbacho „Barkarolė“ iš operos „Hofmano pasakos“, „Gėlių duetas“ iš L. Delibes operos „Lakmė“, „Habanera“ iš G. Bizet operos „Karmen“, „Himnas meilei“ iš C. M. Weberio operos „Laisvasis šaulys“, G. Rossinio „Katės“, J. Cechanovičiaus „Meilės valsas“, A. Raudonikio daina „Mamos pasaulis“, parašyta specialiai ansambliui „Inmezzo“, ir daugelis kitų kūrinių.
Ansamblis aktyviai koncertuoja, dalyvauja muzikiniuose projektuose, televizijos laidose, festivaliuose, labdaros projektuose. Per kelerius veiklos metus ansamblis koncertavo daugelyje Lietuvos miestų, taip pat Prahoje, Bratislavoje. „Inmezzo“ dainavo kartu su žymiais atlikėjais (pvz., su maestro Virgilijumi Noreika) ir kolektyvais (pvz., su LRT lengvosios muzikos orkestru, vadovaujamu Jaroslavo Cechanovičiaus).
Ansamblio narės
Aušra Stasiūnaitė (mecosopranas). Vokalinio ansamblio „Inmezzo“ iniciatorė ir meno vadovė, ilgametė Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro solistė, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos docentė, tarptautinių konkursų laureatė. Stažavosi legendinėje Milano La Scaloje (Italija). Dėstė dainavimą Lotynų Amerikos dainavimo akademijoje Karakase (Venesuela). Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre sukūrė daugiau nei trisdešimt reikšmingų vaidmenų: Rozina G. Rossinio operoje „Sevilijos kirpėjas“, Karmen G. Bizet operoje „Karmen“, Mirta V. Klovos operoje „Pilėnai„, Grafienė  B. Kutavičiaus operoje „Lokys“ ir kt. Su spektaliais ir koncertinėmis programomis aplankė daugybę pasaulio valstybių: JAV, Italija, Belgija, Rusija ir kt.
Jurgita Lopetaitė (sopranas). Doc. A. Stasiūnaitės dainavimo klasės absolventė. Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro operos studijos stažuotoja, respublikinių konkursų laureatė, tarptautinio konkurso diplomantė. Sukūrė vaidmenis Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre: Rožė R. Portmano operoje vaikams „Mažasis Princas“, Amūras C. W. Glucko operoje „Orfėjas ir Euridikė“, Džaneta G. Donizetti operoje „Meilės Eliksyras“, Anina G. Verdi operoje „Traviata“.
Lina Urniežiūtė (mecosopranas). Doc. A. Stasiūnaitės dainavimo klasės absolventė. Operos solistė, respublikinio konkurso laureatė, tarptautinio konkurso diplomantė. Dainavo Klaipėdos muzikiniame teatre (Olga P. Čaikovskio operoje „Eugenijus Oneginas“).
Raimonda Janutėnaitė (mecosopranas). Prof. G. Kaukaitės dainavimo klasės absolventė. Dainavo Klaipėdos muzikiniame teatre (Olga P. Čaikovskio operoje „Eugenijus Oneginas“), rengia įvairias solines programas.
Nijolė Baranauskaitė (fortepijonas). Lietuvos muzikos ir teatro akademijos dainavimo katedros koncertmeisterė, respublikinių ir tarptautinių konkursų laureatė ir diplomantė.
Diskografija
2007 m. gegužės mėn. leidybinė firma „Zuzi records“ išleido debiutinę ansamblio kompaktinę plokštelę „Kai meilė suliepsnoja“, kurioje skamba žinomi operų, miuziklų fragmentai, populiarios užsienio ir lietuvių kompozitorių dainos.
2010 m. gruodžio mėn. išleista sakralinės muzikos kompaktinė plokštelė „Tikėjimu, meile ir viltimi… Atstatykime Labanoro bažnyčią“
Lentvario herbas
Lentvario herbas – Lentvario miesto heraldinis simbolis.
Aprašas
Raudoname herbinio skydo lauke trys auksiniai klevo lapai (išdėstymas 2:1).
Istorija
Lentvariui miesto teisės suteiktos 1949 m. Miestas garsėjo kilimų fabriku, todėl pradžioje herbe norėta pavaizduoti šėvą su siūlais, bet vėliau nutarta apsistoti ties klevo lapais, simbolizuojančiais gražias apylinkes. Grafų Tiškevičių parke, šalia dvaro rūmų, augo daug klevų.
Lentvario herbas patvirtintas Lietuvos Prezidento 2001 m. gegužės 4 d. Etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Balšavik
Istorija
Leistas Vakarų Baltarusijos komunistų partijos CK. Išėjo 50 numerių. Iš pradžių ėjo rusų, nuo Nr. 29 ir baltarusių, o nuo Nr. 41 – tik baltarusių kalba.
Redaktorius Leopoldas Rodzevičius.
Vėduoklinė palmyra
Vėduoklinė palmyra (Borassus flabellifer) – arekinių (Arecaceae) šeimos palmių rūšis, paplitusi Pietų ir Pietryčių Azijos šalyse.
Iš vėduoklinės palmės sulos gaminamas palmių vynas (todis), bei gaivus gėrimas neera. Sula surenkama iš jaunų žiedynų. Riešuto branduoliai valgomi, iš sulčių gaminamas cukrus. Jauni medžio ūgliai verdami ir valgomi. Iš lapų daromos vėduoklės, krepšiai, dembliai, skėčiai, popierius. Palmės mediena naudojama statybose.
Kaitra
Kaitra – alinantis karštis. Kaitra pasiekia stichinio meteorologinio reiškinio kriterijų, kai maksimali oro temperatūra 10 dienų iš eilės būna +30 °C arba aukštesnė. Lietuvoje aukščiausia oro temperatūra buvo užfiksuota Zarasuose 1994 m. liepos 30 d., kuomet temperatūra pakilo iki +37,5 °C laipsnių karščio.
Osvaldas Kurauskas
Osvaldas Kurauskas (g. 1979 m. gegužės 24 d. Klaipėdoje) – buvęs krepšinio žaidėjas iš Lietuvos. Krepšininko karjerą pradėjo Klaipėdos Vlado Knašiaus krepšinio mokykloje. 2009–2010 m. sezono viduryje patirta trauma privertė krepšininką baigti profesionalią karjerą.
2010 m. liepos pabaigoje tapo Klaipėdos „Neptūno“ direktoriumi. 2012 m. vasario viduryje pasitraukus vyr. treneriui Pauliui Juodžiui iki sezono pabaigos tapo Klaipėdos „Neptūno“ vyr. treneriu, o jo asistentu Martynas Mažeika.
Balsių apylinkė (Šilalė)
Balsių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šilalės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šilalės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Gubrių apylinkės, dalis Nevočių apylinkės ir dalis Tūbinių apylinkės, o dalis Balsių apylinkės prijungta prie Padievyčio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Balsių apylinkė prijungta prie Šilalės apylinkės.
Mariah Carey
Maraja Keri (g. 1969 m. kovo 27 d.) – JAV dainininkė, dainų rašytoja, muzikos prodiuserė, muzikos klipų režisierė ir aktorė.
Vaikystė ir jaunystė
Carey gimė Hantingtone, Long Ailande, Niujorko valstijoje. Ji buvo trečias ir jauniausias vaikas šeimoje. Motina Patricia Carey buvo profesionali operos dainininkė ir vokalo mokytoja, o tėvas Alfred Roy – aeronautikos inžinierius. Jos tėvai išsiskyrė, kai Mariah Carey buvo treji metai. Po išsiskyrimo Mariah nedažnai susitikdavo su tėvu, o motina turėjo dirbti keliuose darbuose, kad išlaikytų šeimą.
Mergaitė daug laiko praleisdavo viena namuose, o muzika tapo puikia laiko leidimo forma. Mariah dainuoti pradėjo maždaug trejų metų, jos motina tuomet išgirdo ją mėgdžiojant Verdžio operą „Rigoletto“ italų kalba. Mariah Carey baigė Harborfildo vidurinę mokyklą (Harborfield’s high school) Niujorke. Dėl jos užimtumo įrašų studijose, Mariah dažnai nedalyvaudavo pamokose; dėl to klasės draugai ją praminė „miražu“. Darbas „Long Island“ scenoje jai suteikė galimybę dirbti su tokiais muzikantais, kaip Gavin Christopher ir Ben Margulies, kuris padėjo jai išleisti pirmąją muzikinę kasetę.
Atsikėlusi į Niujorką, Mariah dirbo samdomus darbus, kad susimokėtų nuomą. Taip pat ji baigė 500 valandų paskaitas Grožio Mokykloje. Galiausiai ji tapo laisvojo stiliaus dainininkės Brendos K. Starr pritariančiąja dainininke. 1988 metais vakarėlyje Carey susitiko su Kolumbijos įrašų studijos vadovu Tommy Mottola, čia Starr jam davė Mariah Carey įrašą. Tommy paklausė įrašo ir liko sužavėtas. Nuo tada ir prasidėjo Mariah kelias į šlovę.
Pop punk
Pop punk (dar žinomas kaip punk-pop) – muzikos žanras, jungiantis pankroko ir pop muzikos elementus. Dažniausiai tai pasižymi greitu tempu, akordų kombinacijomis, bei trankiomis gitaromis su pop muzikos įkvėptomis melodijomis ir dainų žodžiais.
Žanras atsirado XX a. 8 dešimtmečio viduryje, kartu su power pop. 9 dešimtmečio viduryje pradėjo populiarėti JAV, ypatingai – Kalifornijoje. 10 dešimtmečio viduryje pop punk grupės, kaip, pavyzžiui, „Green Day“, savo albumus jau leido milijoniniais tiražais. Žanro populiarumo viršūne laikomas 1999 m. grupės „blink-182“ išleistas albumas „Enema of the State“. Tačiau nuo to laiko žanro populiarumas pradėjo mažėti ir šiuo metu jis nėra laikomas vienu populiariausiu žanrų.
Red Dead Redemption
Red Dead Redemption – 2010 m. veiksmo ir nuotykių vesterno žaidimas, sukurtas JAV „Rockstar San Diego“ studijos ir išleistas „PlayStation 3“ ir „Xbox 360“ konsolėms. Tais pačiais metais pasirodė atskirai galimas žaisti žaidimo plėtinys „Undead Nightmare“ ir vėliau žaidimas tapo žaidžiamas su „Xbox One“ konsole.
„Red Dead Redemption“ sulaukė aukšto kritikų įvertinimo. Metacritic.com duomenimis, žaidimas įvertintas 95 balų iš 100 vidurkiu. Gamespy ir Gamespot svetainės jį išrinko „Metų žaidimu“ ir jis buvo įtrauktas į kai kuriuos „geriausių visų laikų“ žaidimų sąrašus: pagal gamesradar.com − 6 (2015 m.), pagal „Slant“ žurnalą − 2 (2018 m.) vietose.
2015 m. leidėjas paskelbė, kad buvo išplatinta 14 mln. žaidimo kopijų. 2018 m. išleistas žaidimo priešistorės įvykius pasakojantis „Red Dead Redemption 2“.
Siužetas
thumb|right|260px| Dž. Marstonas prie Boni Makfarlen rančos „Red Dead Redemption“ veiksmas vyksta pramanytose JAV Laukinių vakarų ir Meksikos vietovėse. Pagrindinis herojus Džonas Marstonas kadaise buvo banditų gaujos narys, tačiau buvo sužeistas, gaujos apleistas ir pasitraukė iš „biznio“. Vyriausybės agentai po to jį surado ir mainais į gyvenimą kartu su šeima pareikalavo Dž. Marstono sumedžioti jo buvusios gaujos narius, kurie sukūrė savo atskiras gaujas ir toliau plėšikauja. Veiksmas prasideda 1911 m. Dž Marstonui atvykus į Laukinių vakarų Armadilo miestelį susitikti su buvusiu bendru Biliu Vilkinsonu, tačiau prie šiojo būstinės jis pašaunamas. Dž Marstonas išgelbėjamas pro šalį važiavusios Boni Makfarlen ir su vietos maršalu ir kitų gyventojų parama turi susikauti su įvairiais banditais, bei galų gale − su savo buvusiais sėbrais.
Mechanika
Žaidimo veiksmas vyksta 3D kompiuterinės grafikos aplinkoje valdant pagrindinį herojų Dž. Marstoną iš trečiojo asmens perspektyvos. Po Laukinius vakarus herojus gali judėti pėsčiomis, su žirgu arba žirgais traukiamu vežimu. Žaidimo eigoje šaudomasi su banditas, veikia priedangos sistema, kai herojus gali slapstytis už tvorų, akmenų nuo priešiškos ugnies. Žaidime yra laiko sulėtinimo galimybė (Dead-Eye), kad Dž. Marstonas gali tiksliau nusitaikyti į priešininkų kūno dalis. Iš nukautų banditų galima rinkti pinigus, šovinius. Už įvykdytas šalutines misijas suteikiami pinigai, auga herojaus garbės (Honor) ir šlovės (Fame) statistiniai duomenys, kurie lemia, kaip su herojumi elgiasi miestelių gyventojai. Miesteliuose herojus gali pirkti ginklus, šovinius, sveikatingumo porcijas, lošti pokeriu ir kitus minižaidimus, priimti misijas.
Žaidime yra įvesta keletas daugelio žaidėjų (iki 16) žaidžiamų scenarijų, kuriuos žaisdami žaidėjai gali pasiskirstyti į kovojančias tarpusavyje ar kovojančias kartu (Co-op) grupes. Plėtinyje „Undead Nightmare“ žaidimo veiksmas modifikuotas į Dž. Marstono kovas su zombiais, atitinkamai pakoreguotas siužetas.
Juozas Angrabaitis
Juozas Angrabaitis (1859 m. sausio 26 d. Pervazninkuose, Kidulių valsčiuje – 1935 m. rugpjūčio 2 d. Krokuvoje, Lenkijoje) – Lietuvos bibliografas, publicistas.
Biografija
Paskatintas globėjo, Sudargo klebono M. Sederevičiaus, išmoko knygrišio amato. 1876 m. kartu su broliu Jurgiu apsigyveno Rėžgaliuose, netoli Sudargo. Namuose įsirengė nemažą knygrišyklą. Nuo 1877 m. pradėjo gabenti draudžiamus lietuviškus spaudinius iš Tilžės ir platino juos Skirsnemunėje, Raseiniuose, Nemakščiuose, Skaudvilėje, Viduklėje ir kt. 1883 m. padėjo J. Mikšui ir Martynui Jankui platinti „Aušrą“.
1884 m. apsigyveno Kaune, norėjo pasimokęs įstoti į Kauno kunigų seminariją. Nepavykus 1889 m. persikėlė gyventi į Tilžę. Dirbo Mauderodės spaustuvės korektoriumi, 1890–1895 m. redagavo „Žemaičių ir Lietuvos apžvalgą“, joje Bijūno, M. Kiošio, F. Paznokaičio slapyvardžiais paskelbė publicistinių straipsnių. Vokiečių policijos persekiojamas, 1895 m. išvyko į Krokuvą.
Parengė Otto Mauderodės išspausdintų lietuviškų tikybinių ir kt. knygų (1890 m.), religinių paveikslėlių (1893 m.) katalogus, sudarė ir Jono Zanavykučio slapyvardžiu išleido Prūsijoje išspausdintų lietuviškų knygų bibliografiją „Suskaita, arba Statistika visų lietuviškų knygų, atspaustų Prūsuose nuo 1864 metų iki pabaigai 1896 metų“ (1897 m.).
Stroboskopas
thumb|Krepšinio kamuolio judėjimą nusakantis vaizdas, gautas naudojant stroboskopąthumb|250px Stroboskopas – ryški nuolat blyksinti lempa, naudojama tirti judančius objektus. Stroboskopas gali būti nustatomas, kad blykstelėtų kiekvieną kartą, kai jo mechanizmo dalis užsifiksuoja tam tikroje padėtyje – tuomet atrodo, kad objektas nejuda. Kai fotoaparatas yra sujungtas su stroboskopu, tuomet įmanoma užfiksuoti atskirus objekto judėjimo momentus.
Bilivailas
Bilivailas – miestas Kanadoje, Ontarijo provincijos pietrytinėje dalyje, Hastingso apygardos centras. Miestas įsikūręs Moiros upės žiotyse. Gyventojų skaičius siekė 50,7 tūkst. (2016 m.)
Viešvilės Kristaus Atsimainymo bažnyčia
Viešvilės Kristaus Atsimainymo bažnyčia – katalikų bažnyčia, stovinti Viešvilėje, vakariniame miestelio pakraštyje, prie Pagėgių–Jurbarko kelio. Įrengta 1863 m. Šalia įsikūrusios kapinės. Parapija garsėja Kristaus Atsimainymo atlaidais. miniatiūra|180px|left|Bažnyčios intterjeras
Istorija
Viešvilėje nuo XVIII a. vidurio veikė privati katalikų bažnyčia. 1863 m. privačiame name įrengta visuomeninė katalikų bažnyčia.
Bilivailas
Istorija
Pirmoji gyvenvietė įkurta 1789 m. Gyvenvietė nuo įkūrimo buvo žinoma vardu, kuris šiai gyvenvietei buvo suteiktas prisimenant žymų šios gyvenvietės naujakurį ir pramonininką John Walden Meyers. 1816 m. gyvenvietei buvo suteiktas Bilivailo vardas.
Viešvilės Kristaus Atsimainymo bažnyčia
Istorija
Manoma, kad prieš atidarant bažnyčią, šiame name veikė raštinė, spaustuvė, vėliau patalpos pritaikytos katalikų koplyčiai. Prie namo pristatytas bokštelis – varpinė, du prieangiai, balkonas chorui ir vargonams. Senoje Viešvilės parapijos 1907–1922 m. bažnyčios kronikoje evangelikų kunigas Maksas Glangas yra rašęs, kad šis vieno aukšto pastatas anksčiau buvo Rydelsbergo popieriaus fabriko raštinė, pertvarkyta į bažnyčią su butu kunigui.
Visbaras
left|120px