cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rusija
Vakarinė šalies dalis, esanti Europos žemyne, yra daug tankiau apgyvendinta nei rytinė – maždaug 77 % populiacijos gyvena vakarų Rusijoje. Šalis apima apie aštuntadalį apgyvendintos žemės ploto ir turėdama 144 mln. gyventojų užima 9 vietą pagal gyventojų skaičių pasaulyje, ir yra viena iš rečiausiai apgyvendintų pasaulio šalių. Rusijos sostinė Maskva yra vienas didžiausių pasaulio miestų. Taip pat labai svarbus šalies miestas yra Sankt Peterburgas, kuris nuo 1712 m. iki 1918 m. buvo šalies sostinė. Kiti svarbūs šalies centrai ir milijoniniai miestai yra Novosibirskas Sibire, Jekaterinburgas Urale, Žemutinis Naugardas prie Volgos.
Šiandieninė Rusija išaugo iš Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės, dalinės rytų slavų Kijevo Rusios kunigaikštystės, vėliau Rusijos Carystės ir Rusijos Imperijos. Augdama šalis apėmė ir daugelio kitų tautų gyvenamas teritorijas ir dabar yra daugiatautė valstybė, nors etniniai rusai sudaro apie 80 % šalies gyventojų. Administraciškai Rusija suskirstyta į 9 federalinių apygardų ir 85 federacinių subjektų.
Ankstyvoji istorija ir Kijevo Rusia
left|200px|thumb|XI a. Sofijos soboras Naugarde Rusia pirmą kartą paminėta frankų Bertino metraštyje aprašant rusų dalyvavime Bizantijos pasiuntinybėje pas frankų karalių Liudviką I 839 m. Rytų slavų genčių politiniam vienijimuisi buvo svarbus kelias iš variagų (vikingų) pas graikus – prekybos kelias, jungiantis Šiaurės Europą su Bizantija ir per ją – su Rytų šalimis. 862 m. Slavai pakvietė vikingus brolius Riuriką (Riurikaičių dinastijos pradininkas), Sineusą ir Truvorą valdyti savo žemėse. Rytų slavų valstybės susikūrusios IX a. pabaigoje sostinė buvo Naugardas. 882 m. Riuriko giminaitis Olegas užėmė Kijevą ir perkėlė sostinę į šį miestą. Rusia išsiplėtė apimdama visas rytų slavų ir didelę dalį baltų žemių (Galinda driekėsi nuo Smolensko iki Maskvos). 988 m. kunigaikštis Vladimiras Sviatoslavičius sudarė santuoką su Bizantijos imperatoriaus Bazilijaus II seserimi Ona ir priėmė krikščionybę, kurią padarė valstybine religija. Jo sūnaus, Jaroslavo Išmintingojo, valdymo metais buvo sudarytas pirmasis rusų teisynas, pastatyti vienuolynai, bažnyčios Kijeve, Naugarde, Polocke ir kituose miestuose, pirmoji šalyje mokykla Naugarde. Kunigaikštis palaikė gerus ryšius su Švedijos, Bizantijos ir Šventosios Romos imperijos valdovais. Po kunigaiksčio Mstislavo Didžiojo mirties 1132 m. valstybė sukilo į 13 kunigaikštysčių.
Rusios kunigaikštystės
thumb|[[Aleksandras Neviškis priima Romos popiežiaus legatus]] Kunigaikštysčių skaičius nuolat augo, tačiau XI a. vid. atsiradęs pirminis padalinimas į žemes išliko. Nepaisant susiskaldymo žemių viduje, taip vadinamosios „dalinės kunigaikštystės“ išlaikė bendrą tapatumą ir neretai kartu stodavo prieš bendrą priešą iš kitos žemės. 1237 m. mongolų chano Batijaus vadovaujama kariuomenė įsiveržė į rusų kunigaikštystes. Mongolai nusiaubė Riazanės, Vladimiro-Suzdalės, Černigovo kunigaikštystes. Naugardas ir Pskovas, o vėliau ir kiti miestai, buvo priversti mokėti duoklę. XIII a. Naugardo večės pašauktas kunigaikštis Aleksandras Neviškis įveikė švedus Nevos mūšyje ir Livonijos ordino riterius Ledo mūšyje.
XIII a. pabaigoje išaugo Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės reikšmė. 1299 m. stačiatikių metropolitas Maksimas persikėlė iš mongolų nusiaubto Kijevo į Vladimirą, o jau 1325 m. sekantis metropolitas persikėlė į Maskvą. 1380 m. Maskvos ir Vladimiro kunigaikštysčių kariuomenė sutriuškino chano Mamajaus kariuomenę Kulikovo mūšyje, nors mongolų jungas tęsėsi iki 1480 m. 1387 m. rusai savo žemę pirmą kartą pavadino nebe „Rusia“, o graikišku pavadinimu Рωсїѧ (Rosija).
Rusijos carystė
Maskvos kunigaikštis Ivanas IV Rūstusis (1533–1584) tapo pirmuoju Rusijos caru, o šalis prisijungė Kazanės ir Astrachanės chanatus bei retai gyvenamą Sibirą. Jo valdymo metais buvo įtvirtinta luominė monarchija ir priimtas naujas teisynas, tačiau caro vykdytos represijos, Krymo totorių puolimai, maras ir nesėkmingas Livonijos karas susilpnino šalį. 1598–1613 laikotarpis Rusijos istoriogragijoje žinomas kaip Didžioji suirutė. Visuomenės krizė, kuriai būdinga neramumai, sukilimai, badas, apsišaukėlių valdymas ir karas su Švedijos ir ATR interventais. Šalis neteko apie trečdalį gyventojų. 1613 m. Zemskis susirinkimas (Rusijos luominė atsovaujamoji institucija) išsirinko caru Michailą Romanovą. Romanovų dinastija valdė Rusiją iki 1917 m. Valdant Aleksejui Michailovičiui buvo priimtas naujas teisynas, kurio daug straipsnių perimta iš III Lietuvos Statuto. Caras Petras I, valdęs nuo 1689 m., sugebėjo dar primityvioje šalyje pritaikyti Vakarų šalių idėjas ir kultūrą, žymiai modernizuodamas šalį.
Rusijos imperija
thumb|[[Petras I – Rusijos caras ir pirmasis imperatorius]] Rusijos imperijos pagrindus padėjo Rusijos caras Petras I, kuris savo reformomis 1695–1725 m. perorganizavo luominę-atstovaujamąją monarchiją į absoliutinę monarchiją Vakarų valstybių pavyzdžiu (Prūsija, Nyderlandai, Švedija). Caras įsteigė senatą, Rusijos mokslų akademiją, pirmąją šalyje gimnaziją, įvedė rekrutų privolę ir modernizavo kariuomenę. Jis taip pat perkėlė sostinę iš Maskvos į 1703 m. įkurtą Sankt Peterburgą. 1755 m. valdant Petro I dukrai Jelizavetai mokslininko M. Lomonosovo dėka buvo įsteigtas Maskvos universitetas.
Vokiečių kilmės imperatorienė Jekaterina II, valdžiusi 1767–1796 m., sugebėjo Rusijos imperiją paversti lygia jėga didžiausioms Europos valstybėms. Tuo metu prie Rusijos prijungta ir didžioji dalis Lietuvos bei kitų padalintų Abiejų Tautų Respublikos teritorijų. 1812 m. Santykiams su Prancūzija pablogėjus Napoleono kariuomenė įsiveržė į Rusiją. Prancūzams pavyko trumpam okupuoti Maskvą, tačiau Napoleono kariuomenė dėl mūšių ir ligų neteko daug karių ir atsitraukė iš Rusijos. 1813–1814 m. Rusija kartu su Prūsija, Austrija ir Didžioji Britanija kariavo prieš Napoleoną Europoje. 1814 m. sąjungininkų kariuomenės užėmė Paryžių. Aleksandras II, valdęs 1855–1881 m., įvykdė svarbias reformas: panaikino baudžiavą, įsteigė europinio tipo institucijas – advokatūrą ir prisiekusiųjų teismą. Jo valdymo metais pereita nuo rekrutų ėmimo prie visuotinės karo prievolės, atidaryti daugiau kaip 10 000 mokyklų, išaugė pramonės raida. Rusija buvo viena didžiausių imperijų pasaulio istorijoje (trečia pagal dydį po Mongolų imperijos ir Britų imperijos) ir tęsėsi nuo Arkties vandenyno šiaurėje ir Juodosios jūros pietuose iki Baltijos jūros vakaruose ir Ramiojo vandenyno rytuose. Imperijos vadovas iki 1905 m. turėjo absoliučią, niekieno neribojamą valdžią. thumb|Vasario revoliucija Petrograde (dab. Sankt Peterburgas) XX a. pradžioje Rusijos imperijoje vyko keli perversmai – 1905 m. revoliucija buvo nuslopinta, tačiau prasidėjo šalies liberalizacija ir buvo įsteigtas parlamentas – Valstybės Dūma. 1917 m. vasario revoliucija nuvertė Pirmojo pasaulinio karo susilpnintą caro valdžią, o tų pačių metų Spalio revoliucija į valdžią atvedė bolševikus. Iki 1918 m. pradžios bolševikai taikiai įsitvirtino didžiojoje dabartinės Rusijos teritorijoje, tačiau Rusijos visuomenės dalis nepripažino naujos valdžios. Rusijos pilietinis karas tęsėsi iki 1922 m. Jame žuvo milijonai žmonių ir 1–2 milijonai turėjo palikti savo šalį.
Sovietų Sąjunga
Tarybų Sąjungos pradžia – 1922 m. gruodžio 30 d., kai Rusijos Tarybų Federacinė Socialistinė Respublika su Užkaukazės TFSR, Baltarusijos TSR ir Ukrainos TSR pasirašė sąjungos aktą ir sukūrė naują valstybę – Sovietų Socialistinių Respublikų Sąjungą. Gyventojams buvo prievarta brukama komunistinė ideologija ir ateizmas. Rusijos trispalvis ir dvigalvis erelis prarado šalies simbolių statusą.
1929 m. prasidėjo masinė kolektyvizacija. 1934 m. rugsėjo 18 d. Tarybų Sąjunga buvo priimta į Tautų Sąjungą. Kai, nepaskelbusi karo, Tarybų Sąjunga 1939 m. lapkričio 30 d. užpuolė Suomiją, 1939 m. gruodžio 14 d. Tautų Sąjungos taryba pašalino TSRS iš organizacijos ir paragino savo nares remti Suomiją.
Prieš Antrąjį pasaulinį karą TSRS pasirašė nepuolimo sutartį su Vokietija, kuria taip pat pasidalino įtakos sferomis Rytų Europoje. 1941 m. Trečiajam Reichui sulaužius nepuolimo sutartį, Tarybų Sąjunga įsitraukė į Antrąjį pasaulinį karą, kurį kartu su Vakarų sąjungininkais laimėjo 1945 m. Karo metu žuvo daugiau nei 26 milijonų SSRS gyventojų, iš kurių civiliai sudarė daugumą.
Po karo prasidėjusiame Šaltajame kare Tarybų Sąjunga buvo viena pagrindinių konfliktuojančių šalių.
1985 m. į valdžią atėjus Michailui Gorbačiovui, prasidėjo reformos (glasnost, perestroika), užbaigusios Šaltąjį karą bei privedusios prie taikaus valstybės suirimo.
Valstybė galutinai iširo 1991 m. gruodį – gruodžio 8 d. pasirašytas Belovežo susitarimas, gruodžio 21 d. pasirašyti Alma Atos protokolai ir įkurta NVS, gruodžio 25 d. atsistatydino TSRS prezidentas Michailas Gorbačiovas, gruodžio 26 d. valstybė galutinai nustojo egzistuoti, o jos tęsėja tapo Rusijos Federacija. TSRS suskilo į 15 nepriklausomų valstybių.
Rusijos Federacija
Nuo 1991 m. gruodžio 12 d. gyvuoja nepriklausoma Rusijos Federacija. 1993 m. gruodžio 12 d. Rusijos piliečių visatautiniame balsavime priimta šiuo metu galiojanti Rusijos Federacijos Konstitucija.
1999 m. Rusija įvedė kariuomenę ir nemažai karinės technikos, į prorusiškus separatistinius Gruzijos ir Moldovos regionus. Į Gruzijos regioną Abchaziją įvedė 300 rusų karių, o į Moldovos Padniestrę 1 500 kareivių. 2006 m. kilo energetiniai konfliktai tarp jos ir kaimynių: Ukrainos ir Baltarusijos.
2008 m. rugpjūčio 8 d. Rusija gindama Pietų Osetiją atakavo Gruziją, prasidėjo Rusijos ir Gruzijos karas. Rusija išstūmė gruzinus iš Pietų Osetijos. Okupavo iki tol jos kontroliuotą Gruzijos separatistinį regioną Abchaziją ir su separastinio judėjimo lyderiu pradėjo Gruzijos pajėgų puolimą iš Abchazijos pusės. Karą su Gruziją laimėjo per 5 dienas. 2014 kovo 6 d. Rusijos kontroliuojamas Krymo parlamentas balsavo už tai, kad pusiasalis būtų prijungtas prie Rusijos kaip federacinis subjektas ir kad būtų surengtas referendumas šiuo klausimu. 2014 kovo 18 d. Rusija ir Krymas pasirašė sutartį, kuria oficialiai buvo patvirtintas prisijungimas. Šiuos veiksmus pasmerkė Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja. Šie veiksmai nesulaukė tarptautinio pripažinimo, Krymas laikomas Rusijos aneksuota teritorija.
2014 m. Rusija sukurstė neramumus rytų Ukrainoje. Donecko ir Luhansko regionuose prorusiški ginkluoti asmenys užėmė administracinius pastatus. Ten jie paskelbė Donecko ir Luhansko liaudies respublikas, kurios nori prisijungti prie Rusijos Federacijos.
2022 m. vasario 24 d. Rusija įsiveržė į Ukrainą, o Rusijos vadinamos „specialiosios operacijos“ tikslais nurodė Ukrainos „denacifikaciją“ ir „demilitarizaciją“. Rusijos Federacija Ukrainą taip pat apkaltino neapykantos kurstymu prieš šalyje gyvenančius rusakalbius gyventojus ir sistemingu jų žudymu rytų Ukrainoje. Vakarai pasmerkė Rusijos poziciją dėl pradėtų karo veiksmų ir įvertino pastarosios elgesį kaip „visiškai neišprovokuotą ir nepateisinamą karinę agresiją“ prieš taikią suverenią valstybę.
Politinė sistema
thumb|right|220px|[[Maskvos kremlius]] Rusijos Federacija yra prezidentinė federacinė respublika. Valstybės vadovas – prezidentas, kuris kartu yra Karinių pajėgų vyriausiasis vadas, renkamas 6 metams. Vykdomąją valdžią be prezidento vykdo ministrų kabinetas, vadovaujamas premjero, kurį skiria prezidentas su Rusijos Federacijos Valstybės Dūmos pritarimu.
Įstatymų leidžiamoji valdžia yra dviejų rūmų parlamentas – Federalinis Susirinkimas, kuris susideda iš Dūmos ir Federacijos Tarybos. Dūmą sudaro 450 deputatų renkamų visuotiniu tiesioginiu balsavimu 5 metams. Visi nariai renkami proporcine sistema pagal partijų sąrašus. Federacijos Tarybą sudaro 178 nariai – po 2 atstovus iš 89 federacijos subjektų.
Rusija yra viena iš Nepriklausomų Valstybių Sandraugos įkūrėjų (1991 m. gruodžio 8 d.), Eurazijos Sąjungos, Kolektyvinio saugumo sutarties organizacijos, APEC, BRICS, Rytų Azijos viršūnių susirinkimo, G20, Šanchajaus bendradarbiavimo organizacijos, Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos, Pasaulio Prekybos Organizacijos bei daugelio kitų tarptautinių organizacijų narė. thumb|right|220px|[[Rusijos Federacijos Valstybės Dūma]]
Politinės partijos
Dūmos frakcijos (pagal 2021 m. rugsėjo 19 d. rinkimų rezultatus):
Administracinis suskirstymas
thumb|220px|Rusijos federaliniai subjektai. 1993 m., priėmus Rusijos konstituciją buvo 89 federacijos subjektai, kurių skaičius vėliau sumažėjo sujungiant juos tarpusavyje. Po 2014 m. Krymo aneksijos buvo prijungti dar du subjektai – Sevastopolio federacijos reikšmės miestas ir Krymo respublika.
Šiuo metu Rusijos federacija sudaryta iš 85 federacijos subjektų (įskaitant aneksuotą Krymą ir Sevastopolį) :
Geografija
thumb|right|220px|Taiga [[Krasnojarsko kraštas|Krasnojarsko krašte.]] Rusijos Federacija nutįsusi per šiaurinę Eurazijos superkontinento dalį. Dėl valstybės dydžio, klimatas įvairiose valstybės dalyse labai skiriasi. Rytų Europos lygumoje nuo šiaurės į pietus atitinkamai plyti tundra, taiga, mišrieji ir plačialapių miškai, stepės bei pusdykumės. Pagal plotą Rusija yra pati didžiausia šalis pasaulyje. Jis siekia 17 075 mln. kvadratinių kilometrų. Šalis užima 11 % pasaulio ploto, tai būtų visa Europa ir Australija kartu sudėjus. Rusijos platybėse yra visos klimato juostos, išskyrus atogrąžines. Rusijos plotis iš vakarų į rytus yra apie 9000 km – nuo 19° rytuose iki 169° vakaruose. Šalis driekiasi per du žemynus – Aziją ir Europą. 23 % šalies teritorijos yra Europos žemyne, o 77 % - Azijos. Iš šiaurės į pietus Rusija nusitęsusi apie 4000 km – nuo 41° iki 81° šiaurėje.
Rusijos teritorijoje daug ežerų ir kalnų, tarp kurių ir Baikalas, didžiausias gėlavandenis ir giliausias ežeras pasaulyje. 23 objektai įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Geografinė padėtis ir sienos
thumb|left|220px|Dešinėje Rusija, o kairėje – [[Estija. Šioje vietoje šalis skiria Narvos upė. Tai taip pat yra rytinė ES siena.]] Rusija yra viena iš pasaulio šalių, kurios turi daugiausiai sienų su kitomis valstybėmis. Šalis ribojasi su 14 kitų valstybių. Bendras šalies sienų ilgis yra 20 017 km. Rusija turi priėjimą prie penkių jūrų, o pakrančių ilgis yra 37 653 km.
Pagrindinė Rusijos dalis (be Kaliningrado srities) ribojasi su Norvegija (196 km) ir Suomija (1340 km), piečiau yra palyginus nedidelė Baltijos jūros pakrantė. Dar piečiau eina siena su Baltijos šalimis Estija (334 km) ir Latvija (217 km). Pietuose ribojasi su Baltarusija (959 km) ir Ukraina (1576 km, be Krymo). Juodoji jūra skiria Rusijos europinę ir azijinę dalį. Kaukaze ribojasi su Gruzija (723 km) ir Azerbaidžanu (284 km). Ryčiau yra Kaspijos jūros pakrantė ir siena su Kazachstanu (6846 km). Rytų Azijoje Rusija ribojasi pirma su Kinija (apie 40 km) tada su Mongolija (3485 km) ir tada vėl su Kinija (3605 km). Dar toliau į rytus yra paskutinė žemyninė siena su Šiaurės Korėja. Po to driekiasi jūrinė siena su Japonija. Ji prasideda nuo Ochotsko jūros, eina per Ramųjį vandenyną ir baigiasi Beringo jūroje. Beringo sąsiauryje yra Diomido salos. Viena iš jų - Ratmanovo sala - yra labiausiai į rytus nutolusi Rusijos sala. Ji yra tik keturis kilometrus: nutolusi nuo Kruzenšterno salos, kuri priklauso JAV. Visa Rusijos šiaurinė dalis yra nusidriekusi palei Arkties vandenyną, kuriame yra daugybė Rusijai priklausančių salų. Pati šiauriausia iš jų yra Prano Juozapo Žemė.
Rusijai taip pat priklauso vienas eksklavas. Tai buvo šiaurinė Rytų Prūsijos provincijos dalis, šiandieninė Kaliningrado sritis. Ši šalies dalis Rusijai (prieš tai TSRS) priklauso nuo 1945 m. Kaliningrado sritis ribojasi su Lietuva (227 km) ir Lenkija (206 km). Pagrindinė Rusijos dalis iš Kaliningrado srities tiesiausiu keliu pasiekiama per Lietuvą. Pasienyje su Lenkija esantis Suvalkų koridorius – vienas iš alternatyvių sausumos ruožų tarp Rusijos eksklavo ir sąjungininkės Baltarusijos.
Ekonomika
Pagrindinės eksporto prekės: nafta, gamtinės dujos, geležies ir kitų metalų rūda, mediena, akmens anglis, plienas, mašinos. Pagrindinės eksporto šalys: Vokietija, Baltarusija, Kinija, Ukraina, Italija, JAV, Prancūzija. 2004 m. eksporto apimtis (183,2 mlrd. USD) buvo dukart didesnė už importo apimtį (94,8 mlrd. USD). Nafta, dujos, metalų rūdos ir mediena sudaro 80 proc. eksporto, dėl to Rusija yra labai priklausoma nuo pasaulinių žaliavų kainų svyravimo (The World Factbook 2005).
Dėl aukštų žaliavų kainų 2004 m. labai išaugo Rusijos biudžeto pajamos. Biudžeto perviršis pervedamas į Stabilizacijos fondą, buvo išmokėtos visos skolos Tarptautiniam Valiutos Fondui, taip pat pradėtos išmokėti skolos Paryžiaus klubo šalims.
1991–1994 m. Rusijoje vykdant žemėvaldos pokyčius jame kūrėsi valstiečių ūkiai bei naujos kolektyvinės formuotės. 1994 m. privačios žemės jau sudarė apie 12 %. 2006 m. Rusijoje buvo 27,8 tūkst. žemės ūkio įmonių, 253,2 tūkst. valstiečių ūkių ir 15,8 mln. asmeninių pagalbinių ūkių. Žemės ūkio kooperatyvai sudarė 46 % visų žemės ūkio įmonių, valstybiniai ūkiai – 12 %, kolūkiai – 5 %. Bendros žemės ūkio produkcijos 2005 m. lyginant su 1990 m. pagaminta 73,3 %. Mėsos produktų Rusijoje 2005 m. pagaminta 3 871 tūkst. t, o 1990 m. gaminta 8 912 tūkst. t., sviesto gaminta apie 3 kartus mažiau, šviežio pieno – perpus mažiau. Tai sąlygojo nevykusi žemės ūkio reforma ir bendras gamybos nuosmukis. miniatiūra|dešinėje|250px|[[Maskvos tarptautinis verslo centras]] Neskiriant lėšų transporto infrastruktūros atnaujinimui, oro uostų skaičius Rusijos teritorijoje 1990–2010 m. sumažėjo nuo 1401 iki 328. Pagal valstybinę programą už 85,8 mlrd. rb. pavyko suremontuoti 36 oro uostų 38 kilimo-tūpimo takus ir pakeisti šviesos signalines sistemas 30 oro uostų, nors ją iš viso turi tik 65% oro uostų. Skubaus remonto reikia 46% oro uostų su dirbtine danga ir 18% – su grunto danga. iki 2015 m. planuojama skirti 306,6 mlrd. rb. ir suremontuoti 127 oro uostus.
Gyventojai
Nors Rusija tarp valstybių užima aštuntąją vietą pasaulyje pagal gyventojų skaičių, dėl milžiniško šalies ploto gyventojų tankumas yra labai mažas – tik 8 žm./km². Europinėje šalies dalyje tankumas daug didesnis nei azijinėje. Mažiausias tankis yra šiaurės rytų Rusijoje. Be maždaug 116 milijonų Rusijoje gyvenančių etninių rusų, dar apie 20 milijonų gyvena kitose buvusios Sovietų Sąjungos valstybėse, daugiausiai Ukrainoje ir Kazachstane.
miniatiūra|dešinėje|240px|Gyventojų skaičiaus kitimas 1950 – 2015 m. Gyventojų skaičius pateikiamas milijonais. 2008 m. į Rusiją imigravo 281 615 žmonės ir iš jos emigravo 39 508 žmonės. 95 % imigrantų buvo iš NVS valstybių ir daugelis buvo etniniai rusai arba mokėjo rusų kalbą. Taip pat apskaičiuota, kad šalyje yra apie 10 milijonų nelegalių imigrantų iš kitų buvusios Sovietų Sąjungos valstybių. Nepaisant imigracijos, pasak 2009 m. duomenų, gyventojų skaičius Rusijoje mažėja. Taip yra daugiausiai dėl didelio mirtingumo. 2009 m. apskaičiavimais, 1000 gyventojų Rusijoje per metus tenka net 16 mirčių. Palyginimui, Europos sąjungoje 1000 gyventojų per metus tenka 10,3 mirčių. Pagal šį rodiklį Rusija užima 16 vietą pasaulyje. Didžiausia populiacija Rusijoje buvo 1991 m., kai ten gyveno 148,7 mln. žmonių, bet vėliau gyventojų skaičius pradėjo mažėti. 2009 m. apskaičiavimais, Rusijoje gyvena 140 mln. žmonių. Valstybių sąraše pagal savižudybių dažnumą Rusija yra aštuntoje vietoje (2011 m.).
Tautinė sudėtis
Dauguma Rusijos gyventojų yra rusų kilmės. Tačiau joje esama nemažiau kaip šimtas skirtingų etninių mažumų, tarp jų: totorių, ukrainiečių, baškirų ir čiuvašų. Kai kurie Rusijos gyventojai, kaip jakutai yra tiurkų kilmės; kitos gyventojų mažumos yra kilusios iš Azijos. Visoje didžiulėje šalies teritorijoje gyventojai nėra pasiskirstę tolygiai. Apie 75% gyventojų gyvena į vakarus nuo Uralo kalnų; mažiau kaip 25% – Sibire ir tolimesniuose rytiniuose šalies rajonuose.
Etninė sudėtis (2002 m. surašymo duomenys):
Tos pačios apklausos duomenimis, lietuvių Rusijoje yra 45 569.
Kalbos
miniatiūra|220px|Maskvoje esanti [[Maskvos Kristaus Gelbėtojo katedra|Kristaus išgelbėtojo katedra yra aukščiausia stačiatikių bažnyčia pasaulyje. Sovietinių periodu ji buvo nugriauta, bet 1990-2000 m. katedra buvo atstatyta]] Rusų kalba yra oficiali visoje šalyje, tam tikri regionai turi dar ir antrą oficialią kalbą. Iš viso tokių yra 27. Pasak 2002 m. apklausos, rusiškai moka 142,6 milijonai gyventojų, angliškai – 6,95 mln., totoriškai – 5,3 mln., vokiškai – 2,9 mln., ukrainietiškai – 1,8 mln., lietuviškai – 49 020 gyventojų.
Rusų kalba yra antra pagal paplitimą kalba internete po anglų kalbos, ji taip pat yra viena iš dviejų oficialių kalbų, naudojamų Tarptautinėje Kosminėje Stotyje, ir viena iš šešių oficialių kalbų, naudojamų Jungtinių Tautų Organizacijoje.
Religijos
Pasak 2007 m. apklausos, 63 % gyventojų save laiko stačiatikiais, 6 % – musulmonais, 1 % – budistais, katalikais, protestantais arba judėjais, 16 % – netikinčiais ir 12 % teigė tikintys Dievą, bet nepraktikuojantys jokios religijos. Iš tikrųjų praktikuojančių religijas žmonių procentas yra dar mažesnis. Anot CŽV pasaulio faktų knygoje pateiktų apskaičiavimų, 15–20 % gyventojų praktikuoja stačiatikybę, 2 % – kitų pakraipų krikščionybę, 10–15 % – islamą. Manoma, kad toks didelis nepraktikuojančių jokios religijos gyventojų procentas yra dėl Sovietų Sąjungos įtakos. Pasak Zuckermano tyrimo, 24–48 % Rusijos gyventojų yra ateistai, agnostikai arba netikintys ir pagal šiuos duomenis Rusija yra viena iš mažiausiai tikinčių pasaulio valstybių.
Nors pasak apskaičiavimų Rusijoje yra 15-20 milijonų musulmonų, apklausos rodo, kad jų yra tik 7–9 milijonai. Musulmonai yra dauguma tiurkiškai kalbančių Rusijos gyventojų. Daugelis slavų yra stačiatikiai. Budizmas yra tradicinė religija trijuose Rusijos regionuose: Buriatijoje, Tuvoje ir Kalmukijoje. Kai kurie rytinės Rusijos dalies gyventojai kartu su didžiosiomis religijomis praktikuoja šamanizmą, panteizmą ar atlieka pagoniškus ritualus.
Kultūra
thumb|180px|XVIII a. rusų valstietės apranga Rusijos kultūra susidarė iš senosios Europos ir rusų liaudies kultūrų. Tam tikru laikotarpiu Rusija save net laikė „kita radikaliąja Vakarų kultūra“. Šią, palyginus su Vakarų kultūra, veikė ir kiti veiksniai - šalies geografinė padėtis, valstybės ištakos, o taip pat ir 1054 m. įvykęs Krikščioniškosios Bažnyčios skilimas. Po Schizmos stačiatikiškoji Rusia nutolo nuo katalikiškosios Vakarų Europos.
Krikščioniškoji Rusijos kultūros istorija prasideda, kai Kijevo didysis, bei Naugardo kunigaikštis Vladimiras I 988–989 m. pakrikštijo šalį. Tada Bizantijos kultūra buvo perimta į slavišką formą, kuri beveik septynis šimtus metų dominavo Rusijoje. Po krikšto įsivyravo savas raštas, menas ir architektūra.
Ypač stačiatikybė lėmė šalies tradicijas ir kultūrinį suvokimą. Religinė pasaulėžiūra ir bažnytinė įtaka lėtino Maskvos Kunigaikštystės vystymąsi. Nuo XV a. rusiška-stačiatiška kultūra patyrė stagnaciją, tai įvyko dėl Konstantinopolio žlugimo, po kurio ji neteko svarbaus partnerio. XVII a. Petras I vykdė šalies sekuliarizaciją ir stengėsi skleisti Europietišką kultūrą. Jis savo reformomis privertė didikus nusikirpti barzdas, dėvėti vakarietiškus rūbus ir apskritai priimti vakarietišką kultūrą. Rusijos europietinimas pasiekė tik dalį aukštuomenės ir tik XVIII a. Šalis plačiai įsiliejo į vakarietišką kultūrą ir apie 1900 m. įsiliejo į europietišką avangardą.
Vienintelė kultūros forma, kuri buvo pripažinta TSRS, buvo socrealizmas. Šito pasekmė buvo europietiškos ir folklorinės kultūros nykimas šalyje. Rusijos Federacijoje XX a. pabaigoje kultūra išgyveno didelę krizę. Tuo metu šalies menininkai turėjo persiorentuoti, nes jiems nebereikėjo laikytis valstybinių nuostatų, o konkuruoti su populiariąją kultūra.
Literatūra
Anksčiausi Rusijos rašytiniai šaltiniai datuojami XI a. Vienas iš ryškiausių viduramžių rusų kūrinių yra Sakmė apie Igorio žygį. Rusų kultūroje XIX amžius vadinamas rusų literatūros aukso amžiumi. XIX a. pr. romantizmui atstovavo poetai Aleksandras Puškinas ir Michailas Lermontovas. XIX a. viduryje suklestėjo realizmas, atstovai − Fiodoras Dostojevskis, Levas Tolstojus ir Ivanas Turgenevas. XX a. pradžioje kūrė prozininkai Antonas Čechovas ir Michailas Bulgakovas. 5 rusų rašytojai (Ivanas Buninas, Michailas Šolochovas, Borisas Pasternakas, Aleksandras Solženicynas ir Josifas Brodskis) buvo apdovanoti Nobelio premija.
Sportas
right|thumb|220px|[[Dmitrijus Medvedevas Maskvos kremliuje švenčia nacionalinės rinktinės triumfą 2008 metų ledo ritulio pasaulio čempionate.]]
2008 m. šalyje buvo 2687 stadionai, kurie turėjo daugiau nei 1500 vietų, 3762 baseinai ir 123 200 sporto aikštynų. 22,6 mln. žmonių priklauso įvairiems susivienijimams, iš jų 8,1 mln. moterys. Populiariausia komandinė sporto šaka Rusijoje yra futbolas. Antras populiariausias komandinis sportas yra ledo ritulys, trečioje vietoje – krepšinis. Taip pat populiarios sporto šakos yra šachmatai ir tenisas.
Šalyje vyko šie garsūs sporto renginiai:
Tarptautiniai santykiai
Rusija yra daugelio tarptautinių organizacijų narė, užmezgusi diplomatinius santykius su visomis JTO narėmis, išskyrus Butaną, Sakartvelą, Mikronezijos Federacinėmis Valstijomis, Saliamono Salomis ir Ukraina.
Su Lietuva diplomatiniai santykiai užmegzti 1991 m. Vilniuje veikia Rusijos ambasada, Klaipėdoje iki 2022 m. veikė konsulatas. Taip pat 2022 m. balandį Lietuvos URM iniciatyva pažemintas diplomatinio atstovavimo lygis tiek Maskvoje, tiek Vilniuje — atšaukti abiejų šalių ambasadoriai, o vietoje jų misijoms vadovauja reikalų patikėtiniai.
Nuorodos
Rusijos Federacijos valdžios tinklalapiai: Kita informacija apie Rusiją: Rusijos media:
Apvaisinimas
Apvaisinimas – dviejų skirtingų tipų gametų susijungimas ir zigotos (naujo vienaląsčio organizmo arba daugialąsčio organizmo pirmosios ląstelės) susidarymas. Tai yra naujos gyvybės pradžia, apvaisinimo metu daugelyje rūšių yra nulemiama būsimo individo lytis.
Apvaisinime dalyvauja dviejų tipų lytinės ląstelės: moteriška kiaušialąstė ir vyriškas spermatozoidas. Iš zigotos pradeda vystytis naujas organizmas. Gametų susitikimą aktyvuoja kai kurios cheminės medžiagos, kurias išskiria moteriškų lytinių takų ląstelės ir/ar pačios kiaušialąstės ar kiaušinėliai.
Moters apvaisinimas
thumb|right|300px|Jaučio spermatozoidai antrinio oocito paviršiuje A paveikslėlyje matoma kiaušialąstė su jos apvalkalus tipdančiais spermatozoidais thumb|right|300px|Jaučio spermatozoidai antrinio oocito paviršiuje (ant spindulinio vainiko) Apvaisinimas dažniausiai įvyksta kiaušintakyje, jo ampulėje, maždaug per 12 valandų po ovuliacijos. Lytinio akto metu į moters lytinius takus patenka apie 300–500 mln. spermatozoidų, kurie juda netvarkingai, maždaug 2–3 mm per valandą greičiu. Orgazmo metu gimdos kaklelis trumpam atsidaro, o paskui vėl užsiveria, šitaip sudarydamas sąlygas spermatozoidams patekti iš makšties į gimdą ir iš rūgštesnės terpės (kuri yra makštyje ir pavojingesnė spermatozoidams) į šarmingesnę gimdą. Be to, ovuliacijos dienomis padidėja gleivių praeinamumas, kas taip pat skatina spermatozoidų kelionę link tikslo. Kitomis moters ciklo dienomis gleivinis kamštis yra žymiai sunkiau praeinamas. Jiems judėti padeda gimdos ir kiaušintakių raumenų susitraukimai. Spermatozoidai keliaudami prieš srovę (teigiamasis reotaksis), per maždaug 30 min po ejakuliacijos pasiekia gimdos ertmę (cavitas uteri), o per maždaug 1,5 val. - kiaušidės ampulę (ampulla tubae uterinae). Kiaušintakiuose spermatozoidai lieka gyvybingi kelias paras.
Patekę į lytinius moters takus spermatozoidai dar nėra pajėgūs apvaisinti kiaušialąstės - tam jie dar turi subręsti. Spermatozoidų brendimas, trunkantis apie 7 valandas, vadinamas kapacitacija. Kapacitacijos metu nuo spermatozoido akrosomos srities pasišalina jį dengiantis baltyminis sluoksnis ir glikoproteinai. Kapacitaciją skatina po ovuliacijos plyšusio folikulo skystis, taip pat gimdos ir kiaušintakio sekrecinių ląstelių išskiriamos medžiagos.
Ona Maksimaitienė
Ona Maksimaitienė-Girčytė (1902 m. vasario 5 d. Sankt Peterburgas – 1999 m. gruodžio 10 d. Vilnius, palaidota Panevėžyje) – Lietuvos istorikė, humanitarinių mokslų daktarė.
Apvaisinimas
Moters apvaisinimas
Akrosomos fermentai, tokie kaip hialuronidazė, padeda spermatozoidui pereiti pro spindulinį vainiką, tripsino fermentai skaido skaidriosios srities (zona pellucida) medžiagas. Dėl šių fermentų, taip pat akrosino poveikio spermatozoidas gali pereiti antrinį oocitą (dar besiformuojanti kiaušialąstė) dengiančius sluoksnius. Ejakuliacijos metu iš 300-500 mln. į makštį patekusių spermatozoidų, tik apie apie 300-500 pačių stipriausių pasiekia antrinį oocitą, ir galiausiai tik vienas iš jų apvaisina ją.
Perėjęs pro oocito skaidriąją sritį, spermatozoidas sąveikauja su antrinio oocito paviršiumi. Vos tik jis paliečia oocito membraną, pakinta skaidriosios srities cheminės savybės ir ji tampa nelaidi kitiems spermatozoidams - pakinta kiaušialąstės medžiagų apykaita. Visų pirma suintensyvėja jos angliavandenių apykaita, baltymų sintezė, iš aplinkos daugiau imama fosforo ir kalio. Šių procesų metu taip pat pakinta išorinio kiaušialąstės sluoksnio elastingumas ir skaidrumas, po to susiformuoja apvaisinimo dangalas, kuris nebeleidžia kitiems spermatozoidams patekti į kiaušialąstę. Ir nors kiti spermatozoidai jau būna perėję spindulinį vainiką, ar pradėję tirpdyti skaidriosios srities sluoksnį, į kiaušialąstę dėl to patekti negali. Susiliejus spermatozoido ir oocito membranoms, į oocito vidų patenka spermatozoido galva, kaklas ir uodega. Oocitas tuo metu baigia antrąjį mejozinį dalijimąsi ir virsta kiaušialąste, turintį moteriškąjį probranduolį bei dar susidaro vienas polinis (redukcinis) kūnelis. Tuo metu atsiskiria spermatozoido uodega nuo galvos ir suyra, o jo branduolys virsta vyriškuoju probranduoliu (pronukleusu). Prasideda lytinio susijungimo kelias (via copulativa), kurio metu pradeda artėti spermatozoido ir kiaušialąstės branduoliai. Branduolius dengiantys apvalkalai išnyksta, chromosomos susilieja ir išsidėsto centrosomos sudarytoje dalijimosi verpstėje. Susijungus branduoliams susidaro zigota (zygote).
Ona Maksimaitienė
Biografija
Sūnus Mindaugas Maksimaitis. Mokėsi privačioje mergaičių gimnazijoje, 1916–1918 m. Voronežo Martyno Yčo mergaičių gimnazijoje, 1919–1922 m. – Kauno „Saulės“ gimnazijoje. 1927 m. baigė Kauno universiteto Humanitarinį fakultetą. 1966 m. istorijos mokslų kandidatė.
Apvaisinimas
Moters apvaisinimas
Dauguma spermatozoidų, esančių moters lytiniuose takuose, gali dalyvauti apvaisinime 2–3 paras, o kartais net 4–5 paras po ejakuliacijos. Tuo tarpu ovuliavusi kiaušialąstė yra gyvybinga maždaug 24 valandas. Taigi, geriausias laikotarpis apvaisinimui įvykti yra subrendusio folikulo plyšimo metas, šitaip išsilaisvinant kiaušialąstei, taip pat 2–3 dienos prieš ovuliaciją. Moterims, naudojančioms periodinio susilaikymo kontraceptinius metodus, reikėtų nepamiršti, kad ovuliacijos metas varijuoja, o kiaušialąstės ir spermatozoidų gyvybingumas gali būti ir padidėjęs.
Ona Maksimaitienė
Biografija
1923–1924 m. mokytojavo Kaune, 1925–1929 m. Mažeikių gimnazijos, 1929–1935 m. Kėdainių gimnazijos mokytoja. Vyrą, Lietuvos kariuomenės karininką perkėlus į Panevėžį, 1935–1944 m. mokytojavo Panevėžio mergaičių gimnazijoje, 1944–1948 m. dėstė Panevėžio mokytojų seminarijoje, 1948–1957 m. Panevėžio berniukų gimnazijos mokytoja. 1957–1970 m. dirbo Istorijos institute. Išleista į pensiją mokslinio darbo Istorijos institute nenutraukė, nors atlyginimo ir negavo.
Apvaisinimas
Moters apvaisinimas
Jeigų pora negali pastoti (t. y. įvykdyti apvaisinimo), tuomet gali būti taikomas dirbtinis apvaisinimas arba apvaisinimas in vitro (mėgintuvėlyje).
Kitų gyvūnų apvaisinimas
Kai kurių gyvūnų kiaušialąsčių apvalkalėlyje yra maža angelė – mikropilė, pro kurią įsiskverbia spermatozoidas. Tačiau visų kitų gyvūnų spermatozoido sąlyčio su kiaušialąste metu fermentas hialuronidazė ištirpdo kiaušialąstės dangalus ir spermatozoido branduolys, centriolės bei mitochondrijos įtraukiami į kiaušialąstės gilumą ir susidaro zigota, kuri iškart po apvaisinimo ima dalintis ir formuojasi gemalas, kuris per 3–6 paras nuslenka kiaušintakiu į gimdą, kurioje įsitvirtina ir bręsta. Jei apvaisinamos dvi kiaušialąstės, ima vystytis du gemalai ir gimsta dvyniai. Tokie dvyniai vadinami dizigotiniais. Tačiau gali atsitikti taip, kad pačioje vystymosi pradžioje gemalas pasidalija į dvi dalis – tada gimsta genetiškai identiški monozigotiniai dvyniai.
Ona Maksimaitienė
Biografija
1937–1983 m. išspausdinta 19 jos sudarytų XIII a.–XX a. Lietuvos ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės istorijos žemėlapių. Parašė atsiminimų. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorė.
Lucijus Licinijus Lukulas
thumb|200px|right|Lucijaus Licinijaus Lukulo piešinys pagal jo biustą [[Ermitažas|Ermitaže]] Lucijus Licinijus Lukulas (Lucius Licinius Lucullus, 118 – 56 m. pr. m. e.) – senovės Romos konsulas ir karvedys, dalyvavęs dviejuose karuose prieš Mitridatą.
Lukulas gimė Romoje, įtakingoje Licinijų giminėje. Karinę tarnybą pradėjo kaip tribūnas, tarnaudamas Sulos armijoje Marso karų metu. 88 m. pr. m. e., būdamas kvestoriumi, palaikė Sulos žygį į Romą.
Pirmajame Mitridato kare Lukulas vadovavo Sulos laivynui Atėnų apsiausties metu ir Tenedos mūšyje prie Tenedo įveikė Mitridato laivyną. Pasibaigus karui, jis liko Azijoje ir buvo atsakingas už kontribucijos surinkimą.
80 m. pr. m. e. Lukulas grįžo į Romą ir 79 m. pr. m. e. kartu su savo broliu Marku Terencijumi Varonu Lukulu buvo išrinktas edilu. Sula paskyrė jį savo sūnaus Fausto globėju ir dedikavo jam savo memuarus.
74 m. pr. m. e. kartu su Marku Aurelijumi Kota Lukulas tapo konsulu. Pasibaigus terminui, ketino tapti prokonsulu Galijoje, tačiau mirus Kilikijos valdytojui, perėmė šią provinciją ir vadovavo romėnų armijai Trečiajame Mitridato kare. Jam dar nepasibaigus, 66 m. pr. m. e. dėl Pompėjaus intrigų buvo atšauktas į Romą, o karą tęsė pats Pompėjus. Jo triumfas buvo atidėtas iki 63 m. pr. m. e.
Visuomeniniame gyvenime Lukulas buvo žinomas kaip gurmanas ir bibliofilas, ketinęs pastatyti viešąją biblioteką. Populiarus posakis „Lukulas pietauja pas Lukulą“ kilo iš istorijos, pasakojančios, kaip sykį vergas patiekė maisto tik vienam asmeniui, žinodamas, kad pas šeimininką tą dieną svečių nebus. Lukulas jį subarė, sakydamas „negi nežinojai, kad šiandien su Lukulu pietauja Lukulas?“.
Pasak Plutarcho, į gyvenimo pabaigą karvedys išprotėjo.
Teleskopas (žvaigždynas)
thumb|Teleskopo žvaigždynas
Teleskopas (Telescopium, Tel) – 57-as iš 88-ių pagal dydį pietinio pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje nematomas. Žvaigždynas neturi ryškių žvaigždžių. 1763 m. žvaigždynui pavadinimą suteikė Nicolas Louis de Lacaille.
Vilniaus konferencija
thumb|350px|[[Peliksas Bugailiškis, Kazimieras Bizauskas, Kazimieras Šaulys, Justinas Staugaitis, Jonas Basanavičius, Steponas Kairys, Antanas Smetona, Jonas Vileišis, Povilas Dogelis, Juozas Paknys, Jurgis Šaulys, Mykolas Biržiška, Juozas Stankevičius, Petras Klimas Vilniaus konferencijoje]] thumb|250px|Vilniaus konferencijai skrta atminimo lenta
Vilniaus konferencija (arba Lietuvių konferencija) – lietuvių politikų su Vokietijos parama organizuotas lietuvių delegatų suvažiavimas Vilniuje 1917 m. rugsėjo 18–rugsėjo 22 d., kuris numatė nepriklausomos Lietuvos valstybės sukūrimą, Steigiamojo Seimo sušaukimą bei įkūrė Lietuvos Tarybą.
Konferencija vyko Jono Basanavičiaus gatvėje nr. 13 - teatro pastate.
Organizacinis darbas
1915 metų pabaigoje kaizerinės okupacijos metu beveik visą Lietuvą užėmus vokiečių kariuomenei, sustiprėjo Lietuvos valstybės atstatymo ir nepriklausomybės siekis. Visų partijų ir srovių lietuvių atstovai susispietę Vilniuje į bendrą būrį išrinko iš savo tarpo vykdomąjį komitetą, į kurį įėjo: Antanas Smetona, Jurgis Šaulys, Steponas Kairys, kun. J. Stankevičius, Petras Klimas, kurie nusprendė atstovauti lietuvių reikalams ir ginti juos prieš okupacijos valdžią.
Komitetas informavo vokiečių okupacinę valdžią apie Lietuvos praeitį bei dabartį ir išdėstė savo nepriklausomybės siekimus. Komitetas, pasitaikius progai, prisidėjo prie „Rusų pavergtųjų tautų Lygos“, jos 1916 m. gegužės mėn. rašte Jungtinių Amerikos Valstybių prezidentui Vilsonui pridėjo savo atskirą pareiškimą, kurį pasirašė: Jonas Basanavičius, Antanas Smetona, kun. Dogelis, Aleksandras Stulginskis, Mykolas Biržiška, Jonas Vileišis ir Petras Klimas.
1917 m. lietuvių politinio centro okupuotoje Lietuvoje veikla sulaukė tam tikro Vokietijos paskatinimo ir paramos. Rusijoje nuvertus caro valdžios režimą, Vokietija buvo priversta labiau atsižvelgti į okupuotų kraštų tautų norus. Todėl jau 1917 m. gegužės pabaigoje Vokietijos karinės ir civilinės valdžios atstovai numatė steigti lietuvių patikėtinių tarybą. Lietuvių politikai išsireikalavo, kad taryba būtų steigiama sušauktoje lietuvių atstovų konferencijoje. Konferencijai organizuoti Vilniaus lietuvių grupė sukvietė Organizacinį Komitetą.
Šio Komiteto posėdžiuose 1917 m. rugpjūčio 1–4 d. dalyvavo 16 žmonių iš provincijos ir 5 – iš Vilniaus (kun. Stankevičius, S. Kairys, J. Šaulys, A. Smetona, P. Klimas). Organizacinis Komitetas priėmė ištisą eilę rezoliucijų, sudarė konferencijos narių sąrašus: po 3–5 nuo kiekvienos apskrities (apskričių tada buvo 33). Buvo atsižvelgiama, kad konferencijoje dalyvautų atstovai nuo visų luomų, srovių ir partijų. Tikrų rinkimų okupacijos sąlygomis suorganizuoti nebuvo galima, patikimi asmenys buvo parinkti ir pakviesti pagal parapijas. Dalyvauti konferencijoje galėjo tik lietuviai ar save laiką lietuviais. Vilniaus konferencija tad buvo tik lietuvių kviestinis suvažiavimas. Į konferenciją buvo sukviesta 264 žmonės, atvyko 214. Posėdžiai vyko nuo rugsėjo 18 ligi 22 d. už uždarų durų, nedalyvaujant jokiam okupacinės valdžios atstovui. Rezoliucijos buvo priimtos beveik vienbalsiai.
Pirmoji politinė rezoliucija
„Kad Lietuva galėtų laisvai plėtotis, turi būti sukurta nepriklausoma Lietuvos valstybė, demokratiniais pagrindais sutvarkyta, prisilaikant etnografinių sienų, su ekonomijos reiklaujamais korektyvais. Mažumoms garantuojamos kultūros teisės. Vilniuje sušaukta Konstituanta (seimas) turės nustatyti valstybės pamatus ir santykius su kitomis valstybėmis“.
Lietuvos Tarybos rinkimai
Svarbiausias konferencijos darbas – buvo sudarytas vykdomasis organas – Lietuvos Taryba. Į ją buvo išrinkta 20 žmonių:
Prezidiumas
Konferencija savo darbą pabaigė 1917 m. rugsėjo 22 d. Taryba išsirinko Prezidiumą iš 5 asmenų:
Juozas Jasaitis
Juozas Jasaitis (1930 m. vasario 17 d. Kuisiuose, Tauragės valsčius – 2010 m. liepos 29 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas, literatūros tyrinėtojas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Brolis Antanas Jasaitis. 1951 m. baigė Tauragės vidurinę mokyklą. 1955 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus pedagoginiame institute, įgijo mokytojo lituanisto diplomą. 1969 m. filologijos mokslų kandidatas.
Nuo 1955 m. Laukuvos vidurinės mokyklos mokytojas. 1962–1964 m. Šiaulių pedagoginio instituto, 1966–2000 m. Vilniaus universiteto Kauno humanitarinio fakulteto dėstytojas, 1978–1988 m. lietuvių k. ir literatūros katedros vedėjas; nuo 1973 m. docentas.
Nuo 2000 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Paskelbė straipsnių apie Povilą Višinskį, Petrą Cvirką ir kitus rašytojus. Parašė esė, novelių.
Kamionka (reikšmės)
Kamionka vadinamos šios gyvenvietės:
Žvirbliniai (Pakruojis)
Žvirbliniai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 1 km nuo Pašvitinio. Saugomas Žvirblinių ąžuolas.
Kleptokratija
Kleptokratija ( 'vagiu' + κράτος 'valdžia') – valstybės valdymo forma, kai valdžios elitas iškyla iš nusikaltėlių ir valdininkų sąjungos.
Ypatybės
Kleptokratija būdinga diktatūrai, autoritarizmui, nepotizmui. Neretai ją patiria žlungančios ir oligarchijomis tampančios demokratinės valstybės. Kleptokratinis vadovas savavališkai naudojasi valstybės iždu. Kleptokratinis režimas dažniausiai ignoruoja visuomenės poreikius, nesirūpina šalies ekonomikos, socialiniais, politiniais reikalais, pilietinėmis ir žmogaus teisėmis, atbaido užsienio investicijas, parduoda šalies resursus savanaudiškais praturtėjimo tikslais, smarkiai susilpnina vidaus rinką ir tarptautinę prekybą. Valdžia nesąžiningų operacijų būdu pasisavina piliečių pinigus, surenkamus kaip mokesčius, taip pat iš įvairių socialinių fondų ir juos švaisto. Kleptokratijai būdinga korupcija, lobizmas.
Kleptokratija skiriasi nuo plutokratijos (kai padėtį visuomenėje nulemia turtas), meritokratijos (kai asmens vietą valdžioje ar socialinėje hierarchijoje nulemia gabumai ir laimėjimai) ar technokratijos (kai valdo specialistai ir ekspertai).
Kleptokratinėmis valstybėmis laikytinos senovės Roma, Kartagina, Asirija. XX a. pabaigoje – XXI a. pradžioje kleptokratiniais valdovais laikytini kai kurie buvę prezidentai: Sanis Abača (Nigerija), J. Arnoldas Alemanas (Nikaragva), Žanas Klodas Diuvaljė (Haitis), Džozefas Estrada, Ferdinandas Markosas (Filipinai), Albertas Fudžimoris (Peru), Slobodanas Miloševičius (buv. Jugoslavija), Mobutu Sésé Seko (buv. Zairas), Manuelis Noriega (Panama), Suhartas (Indonezija).
Urugvajaus pesas
5 ir 10 pesų banknotai buvo išimti iš apyvartos 2001 m. Tais pačiais metais, nauji 2000 pesų banknotai buvo išleisti. 50 sentesimų monetos 2011 m. išimtos iš apyvartos.
Lucius Licinius Lucullus
Lucius Licinius Lucullus:
Grigalius Chodkevičius
Šeima
Žmona Kotryna Višniovecka, vaikai:
Jaunystėje gyveno Prūsijos kunigaikščio Albrechto Brandenburgiečio rūmuose Karaliaučiaus pilyje, buvo veikiamas reformacijos.
Valstybės tarnyba
1544–1559 m. Lietuvos pakamaris, 1546–1551 m. Kauno, 1563–1569 m. Gardino, 1564–1569 m. Mogiliavo seniūnas, 1546–1549 m. Vilkijos, 1551–1563 m. Karmėlavos ir 1551–1555 m. Rumšiškių valdytojas arba laikytojas. 1559–1564 m. Trakų kaštelionas, 1564–1572 m. Vilniaus kaštelionas, 1561–1566 m. Lietuvos lauko etmonas, nuo 1566 Lietuvos didysis etmonas.
Darbai
1558 m. Podolėje sumušė Krymo totorius, 1564 m. su Mikalojumi Radvila Ruduoju Ulos mūšyje – rusų kariuomenę, 1567 m. Lyvžemyje – švedus. Gindamas LDK savarankiškumą priešinosi 1569 m. unijai su Lenkija. Savo Zabludovo dvare prie Balstogės globojo iš Rusijos 1566 m. pabėgusius spaustuvininkus I. Fiodorovą ir P. Mstislavecą, 1568 m. įsteigė jiems slavišką spaustuvę. 1567 m. pastatydino cerkvę su prieglauda.
Jonušas Radvila
Kunigaikštis Jonušas Radvila (, 1612 m. gruodžio 2 d. Papilio dvare prie Biržų – 1655 m. gruodžio 31 d. Tikocino pilyje prie Balstogės, Lenkija, palaidotas Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčioje) – kunigaikštis, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos politinis bei karinis veikėjas.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės etmono Kristupo Radvilos ir Onos Kiškaitės sūnus.
Vaikystė
Vaikystėje augo Biržuose. Jo tėvai, aršūs reformatai, stengėsi išauklėti berniuką pagal savo tikėjimo normas. Pirmuosius mokslus Jonušas ėjo Biržuose, jau tuomet žinomoje mokykloje, kurią įsteigė Mikalojus Radvila Rudasis. Tai buvo vidurinė mokykla su keliomis klasėmis, kuri XVII a. buvo vadinama gimnazija. Mokykloje buvo dėstoma lenkų, vokiečių ir lotynų kalba, istorija, aritmetika, tikyba ir kiti protestantų mokykloms būdingi dalykai. Buvo mokoma lotynų ir graikų kalbos bei mitologijos, mokiniai gebėjo rašyti eiles įvairiomis eiliavimo formomis. 1620 m. mokyklos rektoriumi buvo Adomas Rasius. Mokytojai - daugiausia jauni, Vokietijoje išauklėti teologai diakonai.
Studijos
1620 m. Jonušą nugabeno į Kėdainius, kur Kristupas Radvila 1600 m. įkūrė mokyklą, žinomą kaip „gimnasium illustre”. Čia buvo dėstoma etika, retorika, istorija, teisė ir matematika. Jonušas Radvila aukštuosius mokslus nuo 1624 m. ėjo Slucke. thumb|left|Slucko kalvinistų gimnazija, įsteigta 1617 m., Napoleonas Orda Tuo laiku gyvavo LDK didžiūnų paprotys siųsti savo sūnus į užsienį, kad jie susipažintų su užsienio kunigaikščių rūmų gyvenimu ir tvarka. Tai praversdavo, jei jiems tekdavo atlikti svarbias pareigas. Kai Jonušui suėjo 16 m. kunigaikštis Kristupas Radvila nusprendė savo sūnų išsiųsti į Leipcigą. Berlyne Brandenburgo kunigaikštis Georgas Vilhelmas priėmė jį labai draugiškai. Kalėdas jis praleido Drezdene, pas kunigaikštį Joną Georgą I ir tik 1629 m. sausio mėn. atvyko į Leipcigą. Čia jį, kaip reikšmingos ir turtingos giminės narį, miesto gyventojai iškilmingai pasveikino, reikšdami jam pagarbą. Leipcige Jonušas išbuvo iki 1630 m. ir stropiai lankė paskaitas universitete. Atostogas praleisdavo arba Dresdeno kunigaikščio rūmuose, arba pas kaimynystėje gyvenančius kunigaikščius, kur draugavo su jo amžiaus jaunikaičiais.
1631 m. Jonušas baigė mokslus Leipcige. Jo palydovai įkalbinėjo vykti į Altdorfą, bet toks sumanymas nepatiko Jonušo tėvui, kuris buvo įsitikinęs, kad sūnus yra išėjęs pakankamai mokslų, ir įsakė jam išmokti gerai vartoti ginklą. Laiške, rašytame Jonušo palydovui Przypkovskiui, jis pareiškė, kad jeigu jie dar pasiliks Altdorfe, tai jis neišsiųsiąs jiems nė helerio. Przypkovskis su jo sūnumi turįs tuojau keliauti į Nyderlandus. Vykdydamas tėvo norą, 1631 m. Jonušas atvyko į Henriko Oraniečio stovyklą. Tasai tuo metu kariavo su Ispanija dėl Olandijos nepriklausomybės. Jonušas dalyvavo kovose ir įgijo pirmąsias karo pamokas. Po to jis iškeliavo į Leideną, kur vienerius 1633 metus lankė universitetą. Deja, laiškai, kuriuos jis iš ten rašė, tikriausiai buvo paslėpti Nesvyžiaus archyve ir dingo. Būdamas Leidene, Jonušas užtarė vieną savo tėvo valdinių, kuris per nakties peštynes nužudė vieną miesto gyventoją ir buvo nuteistas „kad jam galvą trumpesnę padarytų“. Jonušas bandė perkalbėti teisėjus, tačiau nesėkmingai.
Valstybės tarnyba
right|thumb|Paminklas Jonušui Radvilai Kėdainiuose
Tuo laiku, kai jaunasis Radvila buvo užsienyje, jo tėvynėje įvyko didelės permainos. 1632 m. balandžio 30 d. mirė karalius Zigmantas III ir lapkričio mėn. karaliumi buvo paskelbtas mirusiojo sūnus Vladislovas Vaza. Po vainikavimo karalius Vladislovas IV siuntė pasiuntinius pas Europos šalių valdovus, pranešdamas, kad yra išrinktas karaliumi. Anglijoje ir Olandijoje ši diplomatinė misija paskirta kunigaikščiui Jonušui. Apie karaliaus paskyrimą, kartu su instrukcijomis, Jonušui laišku pranešė jo tėvas. Be to, Radvila buvo įpareigotas šių kraštų kunigaikščius įtikinti pagelbėti jo karaliui atgauti Švedijos sostą. Jonušas turėjo šiose šalyse surasti inžinierius ir paruošti kariuomenę karui su Maskva. Įvykdęs viską, ką karalius jam buvo įsakęs, Jonušas išvyko į namus dalyvauti tuo laiku kilusiame Smolensko kare (1632–1634). Jonušas šiame kare ypatingai nepasižymėjo, bet išbandė savo drąsą, išmoko pakelti sunkias keliones, badą ir šaltį, kuris tapo daugelio kareivių mirties priežastimi.
Netrukus po vainikavimo karalius pavedė Jonušui garbingas pakamario pareigas, jis visuomet turėjo būti prie karaliaus. Tai suteikė jam privilegijų bei galimybių. Jo tėvas džiaugėsi sūnaus padėtimi karaliaus rūmuose, nes tuo metu svarbiausias jo užsiėmimas buvo teikti pagalbą savo tėvo reikalams, ginti jį nuo didikų šmeižtų ir paruošti įvairias tarnystes Radvilos namų draugams.