cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilniaus kooperacijos kolegija
Dėstytojai
Kolegijos Vilniaus ir Kauno skyriuose dirba 80 dėstytojų.
Studijos Kolegijoje orientuojamos į studentų praktinių įgūdžių formavimą, todėl nereti studentų svečiai – verslo įmonių vadovai, atsakingi darbuotojai. Kolegijos socialinių partnerių sąrašas nemažas, pasirašytos bendradarbiavimo sutartys duoda ženklių rezultatų: turime ne tik gerų dėstytojų - praktikų, bet ir studentų praktikų vietas realiai veikiančiose įmonėse, būsimas darbo vietas kolegijos absolventams.
Viena iš svarbiausių dėstytojų darbo sričių – kvalifikacijos kėlimas, naujų kompetencijų įgijimas. Dėstytojai tobulinasi užsienyje, studijuoja universitetuose, dalyvauja respublikinėse konferencijose, tarptautiniuose projektuose. Dauguma dėstytojų gerai išmano informacines technologijas, dalyvauja nuotolinių studijų programose, rengia konspektus pagal šiuolaikišką Internetinę metodiką, beveik dešimt dėstytojų pasirengę vesti paskaitas vaizdo konferencijų būdu, transliuojant paskaitas iš Vilniaus į Kauno skyrių arba atvirkščiai.
Biblioteka
miniatiūra|200px|right|Kolegijos skyrius Kaune (buv. „[[Lietūkis|Lietūkio“ rūmuose)]] Bibliotekoje sukaupta apie 20000 egzempliorių, 6000 pavadinimų. Kasmet bibliotekos fondas papildomas maždaug 5000 egzempliorių spaudinių. Biblioteka prenumeruoja 25 pavadinimų periodinių leidinių.
Materialinė bazė
Kolegija turi savo pastatus Vilniuje ir Kaune: mokomuosius korpusus, bendrabučius su valgykla, sporto salę.
Bendras patalpų plotas Vilniuje ir Kaune – virš 9,5 tūkst. m². Beveik pusė šio ploto skirta mokymo reikalams.
Mokymo korpusuose – daug šiuolaikiškai įrengtų auditorijų, mokomųjų kabinetų, aprūpintų technine ir programine įranga. Patalpos dažnai remontuojamos, jose jauku, geros mokymosi sąlygos.
Vilniuje esančių patalpų plotas yra 6,7 tūkst. kv.m. Bendrabutyje – beveik 200 vietų, įrengti viešbučio tipo kambariai. Pirmajame aukšte yra 100 vietų valgykla. Bendrabutyje veikia interneto skaitykla, kurioje studentai gali mokytis po paskaitų. Joje yra kompiuteriai ir būtiniausi vadovėliai. Kiekvienas studentas, gyvenantis bendrabutyje, gali savo kambaryje naudotis nuolat veikiančiu Interneto ryšiu. Kaune esančių patalpų plotas yra 2,9 tūkst. kv.m. Kauno bendrabutyje – 60 vietų, įrengti viešbučio tipo kambariai. Trečiajame aukšte įrengta skaitykla, kurioje studentai gali mokytis po paskaitų. Joje yra kompiuteriai ir būtiniausi vadovėliai. Taip pat įrengti 2 viešbučio tipo kambariai, kuriuose apgyvendinami atvykę į Kauną studentų artimieji. Vilniaus ir Kauno skyrių bibliotekose yra pagrindiniai Lietuvos periodiniai leidiniai, bendrųjų ir specialybės dalykų mokomoji literatūra, veikia kompiuterizuotos skaityklos. Įrengta 20 darbo su personaliniais kompiuteriais vietų, nuolat veikia internetas. Vilniaus skyriuje leidiniai užsakomi, naudojant elektroninį katalogą. Galima naudotis multimedia įranga (ausinėmis, kompaktinių diskų nuskaitymo įrenginiais), dokumentų skenavimo įranga.
Praktinio mokymo firma
Verslo praktinio mokymo firma – tai pirminė verslo mokykla. Neatsiliekama nuo naujų technikos pasiekimų, diegiami vis naujesni kompiuterinės programinės įrangos paketai. Mokymo metu imituojama prekybos įmonės veikla, praktiškai taikomos teorinės žinios, tobulinami ir vystomi gebėjimai ir įgūdžiai, kurie studentui bus reikalingi realiame darbe.
Firmoje „Reda“ veikia 4 skyriai: personalo, pirkimų, pardavimų marketingo ir finansų. Visų skyrių darbas yra kompiuterizuotas. Darbui naudojami įvairūs programinės įrangos paketai. Firma nuolat dalyvauja praktinio mokymo firmų mugėse Lietuvoje ir užsienyje.
Alfonsas Šešplaukis-Tyruolis
Alfonsas Šešplaukis-Tyruolis (1909 m. rugsėjo 23 d., senuoju stiliumi rugsėjo 10 d. Linkuvoje, Šiaulių apskritis – 2006 m. birželio 6 d. Čikagoje. Palaidotas Čikagos Šv. Kazimiero lietuvių kapinėse) – Lietuvos pedagogas, poetas, kritikas, vertėjas, spaudos darbuotojas.
Biografija
1928 m. baigė Linkuvos gimnaziją, 1933 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė lituanistikos ir germanistikos mokslus. 1933-1944 m. dėstė lietuvių ir vokiečių kalbas Kauno jėzuitų gimnazijoje, Marijampolės, Šiaulių gimnazijose, Šiaulių mokytojų seminarijoje, mokytojų ir gailestingųjų seserų kursuose. 1928-1931 m. ir 1943-1944 m. Kauno radiofono bendradarbis.
1944 m. pasitraukė į Austriją ir Vokietiją. Insbruko universitete apgynė filosofijos daktaro laipsnį. 1945-1948 m. Kempteno karo pabėgėlių stovykloje redagavo publicistikos ir literatūros žurnalą „Alguvos baras“. 1949 m. atvyko į Čikagą (JAV), vienas Lietuvių mokytojų sąjungos steigėjų. 1951 m. persikėlė į Niujorką. Kolumbijos universitete gilino literatūros ir lingvistikos žinias, nuo 1952 m. dėstė lietuvių kalbą. 1964-1978 m. dirbo mokslinį darbą Indianos Notre Dame universitete, kur dėstė ir lituanistiką. Notre Dame universiteto emeritas. 1979 m. grįžo į Čikagą.
Roda JC
Kerkradės „Roda“ – Nyderlandų futbolo klubas iš Kerkradės.
Alfonsas Šešplaukis-Tyruolis
Biografija
Priklausė Lietuvos žurnalistų sąjungai. Lietuvių rašytojų draugijos, Lietuvių katalikų mokslo akademijos, Lituanistikos instituto narys. „Lietuvių enciklopedijos“ bendradarbis (vokiečių literatūra) ir enciklopedijos „Der Grosse Brokchaus” (Vysbadenas) bendradarbis (lietuvių literatūra).
Poezijoje gausu susimąstymo ir tėvynės ilgesio, jai būdingas klasikinis ketureilis, mėgstama soneto forma.
Roda JC
Istorija
2012–2013 m. liko šešiolikti ir dėl išlikimo kovojo pereinamosiose rungtynėse.
Želkūnai
Želkūnai – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 5 km į pietus nuo Stakliškių. Seniūnaitijos centras. Iki 2013 m. veikė Želkūnų pagrindinė mokykla, šiuo metu veikia Želkūnų bendruomenės centras.
Tatrų nacionalinis parkas
Tatrų nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija vidurio-šiaurės Slovakijoje, Žilinos ir Prešovo kraštuose. Įkurtas 1949 m. ir apima 738 km² plotą.
Tatrų nacionalinis parkas apima Tatrų kalnus: Vakarų Tatrus ir Rytų Tatrus (Aukštuosius Tatrus ir Belianskio Tatrus). Parke yra aukščiausia Slovakijos viršukalnė – Gerlachovski Štitas (2655 m). Taip pat čia yra virš 1000 nedidelių ledyninių kalnų ežerų, iš kurių žymiausias yra Štrbske Plesas, nors didžiausias yra Velke Hincovo Plesas (0,2 km²). Rytiniu pakraščiu teka Poprado upė, priklausanti Baltijos jūros baseinui, o vakarinės dalies priklauso Vaho ir tuo pačiu Juodosios jūros baseinui. Parke yra keletas krioklių, taip pat gausu urvų, iš kurių turizmui pritaikytas Belianskos urvas.
Apie 2/3 parko teritorijos dengia miškai, sudaryti daugiausia iš eglių ir kėnių. Būdingiausi medžiai yra paprastoji eglė, paprastoji pušis, kedrinė pušis, europinis maumedis, kalninė pušis. Iš lapuočių dažni klevai, ypač Belianskio Tatruose. Iš viso parke auga ~1300 induotinių augalų, iš kurių 37 endeminiai Tatruose.
Tatrų nacionaliniame parke užfiksuotos 115 paukščių, 42 žinduolių, 8 roplių ir 3 varliagyvių rūšys. Iš retų gyvūnų sutinkami tripirštis genys, baltagurklis strazdas, riešutinė, Eurazijos rudasis lokys, alpinis švilpikas, tatrinė gemzė.
Petras Oleka
Petras Oleka (1895 m. lapkričio 9 d. Maskvoje – 1975 m. balandžio 17 d. Vilniuje) – Lietuvos dainininkas (bosas), režisierius, pedagogas.
Biografija
Gimė gydytojo šeimoje Maskvoje. Čia baigęs gimnaziją, studijavo Maskvos universitete mediciną, mokėsi dainavimo. Nuo 1916 m. pradėjo koncertuoti.
1918 m. persikėlė gyventi į Kauną, jame (su pertraukomis) gyveno 1918–1949 m. Įstojo savanoriu į besikuriančią Lietuvos kariuomenę. Nusiųstas mokėsi Kauno karo mokykloje, 1919 m. gruodžio 16 d. ją baigė, liko, buvo kadrinis karininkas ir dėstytojas.
1918–1919 m. Juozo Naujalio muzikos mokyklos dėstytojas. 1919–1920 m. dirbo Lietuvių meno kūrėjų draugijos muzikos sekcijoje. 1920–1945 m. operos teatro solistas ir režisierius. Kūrė lietuvišką operą. Pirmajame lietuviškame Giuseppe Verdi operos „Traviata“ pastatyme atliko Daktaro ir Markizo partijas. 1922–1923 m. koncertavo Šiaurės bei Lotynų Amerikoje ir Vakarų Europoje.
Dirbdamas Valstybės teatre, dainavimo mokėsi Romoje (1925 m.), Paryžiuje (1926 m.) ir Kaune pas Teodorą Pavlovskį. 1927 m. debiutavo kaip režisierius. Nuo 1931 m. Valstybės teatro režisierius, pastatė apie 30 spektaklių. 1936 m. Buenos Airių teatre „Colon“ pastatė M. Musorgskio „Borisą Godunovą“, N. Rimskio-Korsakovo „Carą Saltaną“ ir „Kitežą“. Nuo 1929 m. dėstė solinį dainavimą Kauno muzikos mokykloje, 1933–1949 m. – Kauno konservatorijoje. 1949–1955 m. LSSR konservatorijos operos studijos vadovas.
Mokiniai: Vytautas Blažys, Vladas Česas, Stepas Graužinis, Juozas Indra, Stasys Yla, Irena Ylienė, Juozė Krištolaitytė-Daugėlienė, Abdonas Lietuvninkas, Edvardas Kaniava, Sofija Pusdešrytė-Adomaitienė, Jonas Stasiūnas, Stasys Gedvilas ir kt.
Palaidotas Gražiškių kapinėse (Šakių rajonas). 1981 m. pastatyto antkapinio paminklo autorius – sūnus architektas V. Oleka.
Andrikavas
Andrikavas – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Naujojo Daugėliškio.
Teofanas Pavlovskis
thumb|Teofanas Pavlovskis Teofanas Pavlovskis (, 1881 m. – 1936 m.) – rusų operos dainininkas ir režisierius, prisidėjęs prie Lietuvos operos meno kūrimo.
Nuo 1928 m. iki mirties (1936 m.) dirbo Valstybės teatre, jame pastatė 20 operų. Stengėsi atkurti vaizduojamos epochos dvasią, savitai priartinti prie muzikos. Buvo realistinės krypties režisierius. Kaip ir kiti sėkmingai dirbę rusų menininkai M. Čechovas (1932–1933), baleto šokėjai Anatolijus Obuchovas ir Vera Nemčinova, baleto šokėjas, baletmeisteris Nikolajus Zverevas kaltinti lietuviškojo teatro „rusifikavimu“ („Lietuvių tarpukario režisūros poslinkiai teatro kritikos veidrodyje“, PDF).
Salantų rajonas
Salantų rajonas – 1950–1959 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurės vakaruose. Centras – Salantai.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš Salantų miesto, buvusios Kretingos apskrities 17 apylinkių ir Plungės apskrtities 7 apylinkių. 1950–1953 m. įėjo į Klaipėdos sritį. 1954 m. šiek tiek keitėsi rajono ribos. 1959 m. gruodžio 7 d. panaikintas, jo teritorija:
Jacobs University Bremen
Jacobs University Bremen (Jacobs universitetas Brėmene) yra privatus universitetas Brėmene, Vokietijoje. Jame galima įgyti bakalauro, magistro ir daktaro laipsnius 40-yje programų inžinerijos, humanitarinių ir socialinių mokslų srityse. Universitete paskaitos vyksta anglų kalba.
Įkūrimas ir akreditacija
Jacobs universitetas įkurtas bendradarbiaujant Brėmeno miestui, Brėmeno universitetui ir Rice universitetui JAV. Oficialiai įkurtas 2001 m. kaip International University Bremen (Tarptautinis Brėmeno universitetas). Akredituotas Vokietijos mokslo ir humanitarinių mokslų tarybos tais pačiais metais; akreditacija pratęsta dar dešimčiai metų 2008 m. Visos bakalauro laipsnio studijų programos akredituotos 2004 m. Vokietijos akreditacijos tarybos (agentūros ACQUIN). 2006 m. rudenį Šveicarijos Jacobs fondas į universitetą investavo 200 mln. eurų (didžiausia privati parama aukštojo mokslo įstaigai Europoje). Rėmėjų garbei universitetas pakeitė pavadinimą į Jacobs University Bremen. Jacobs universitas bendradarbiauja su Rice universitetu JAV, Brėmeno universitetu, Alfredo Vėgerio poliarinių ir jūrinių tyrimų institutu ir Makso Planko jūrinės biologijos institutu.
Akademinis profilis
Kadangi Jacobs universitetas siekia prisidėti sprendžiant didžiąsias XXI a. problemas, universiteto mokymo programoje ir moksliniuose tyrimuose skiriamas dėmesys šioms sritims:
Moksliniai tyrimai
2010 sausį Jacobs universitetas pertvarkė savo tyrimų sistemą. Suformuoti 9 tarpdisciplininiai centrai, kur bendradarbiauja skirtingų sričių mokslininkai. Šiuose centruose specifiškai tyrinėjamos į universiteto bendrosios temos.
Dėstymas
Jacobs universitete dėstymas paskirstytas į tris akademinius vienetus:
Laipsniai
Jacobs Universitetas siūlo studijų programas, suteikiančias bakalauro laipsnį per 3 metus, magistro laipsnį per 1,5-2 m., daktaro ir verslo administravimo magistro (MBA) laipsnį.
Studijų programos
Viena iš Jacobs universiteto studijų programos dalių yra paruošiamieji metai, parengiantys vidurinių mokyklų abiturientus studijoms universitete. Taip pat siūloma 21 bakalauro laipsnį suteikianti programa, 20 aukštesniojo laipsnio programų (magistro ir daktaro laipsniams gauti), 2 programos verslo administravimo magistro laipsniui gauti, bei 5 papildomos doktorantūros programos, siūlomos Brėmeno tarptautinės socialinių mokslų aukštesniojo laipsnio studijų mokyklos (akademinis bendradarbiavimas su Brėmeno universitetu, remiamas Vokietijos universitetų pranašumo iniciatyvos). Jacobs universitetas dalyvauja keliose mainų programose, kurių metu studentai gali praleisti semestrą užsienyje. JAV bendradarbiaujama su Carnegie Mellon universitetu, Lafayette koledžu, Rice universitetu ir Vašingtono valstijos universitetu. Azijoje Jacobs universitetas dirba su Thammasat universitetu Bankoke, Tailande. Partnerių Europoje sąraše yra Gdansko technologijos universitetas Lenkijoje, Sciences Po Paryžiuje, Prancūzijoje, Aberdyno universitete Škotijoje, Jungtinėje Karalystėje, Mursijos universitete Ispanijoje, Kaljario universitetu Italijoje, Sapienza universitetu Romoje, Italijoje, ir Utrechto universitetu Olandijoje.
Fakultetas ir studentai
2010-2011 m. Jacobs universitete dirba 122 dėstytojai. Jiems padeda 254 mokslininkai ir kiti darbuotojai. Jacobs universitete studijuoja 1245 studentai iš 102 šalių. 12 studentų studijuoja paruošiamuosiuose metuose, 644 siekia bakalauro laipsnio, 161 studijuoja magistrantūroje, 428 doktorantūroje. Dėstytojų ir studentų santykis yra 1:10. Jacobs universitete mokosi studentai iš 5 žemynų. 7,1% studentų atvyko iš Afrikos, 8,3% iš Amerikos, 20,6% iš Azijos, 0,2% iš Australijos ir Okeanijos, 27,2% iš Rytų Europos, 36,6% iš Vidurio ir Vakarų Europos. Vokiečiai sudaro 31% visų universiteto studentų.
Absolventai
Jacobs universiteto absolventų asociaciją 2004 m. įkūrė pirmieji įstaigos studentai. Nuo tada absolventų skaičius padidėjo daugiau, nei dešimteriopai - nuo 130 iki maždaug 1500, iš kurių 80% prisijungia prie asociacijos. Norint sukurti teisinę sistemą, padedančią absolventams dalyvauti universiteto veikloje ir formuoti jo ateitį, 2008 m. įkurta bendrovė Jacobs University Bremen Alumni & Friends GmbH. 99% bendrovės priklauso absolventams, 1% - universitetui. Įmonė yra viena iš trijų universiteto akcininkų.
Priėmimas
Jacobs University priėmimo politika orientuota į pasiekimus ir nepriklausoma nuo būsimo studento poreikių. Priėmimo kriterijai:
Vieta ir patogumai
Jacobs universitetas yra Brėmeno mieste, Vokietijoje, nuo miesto centro studentų miestelis nutolęs 17 km.
Studentų miestelis
Jacobs universitetas yra studentų miestelyje. Parką primenančiame 30 hektarų sklype yra studentų bendrabučiai, universiteto administracija, mokymo ir tyrimų pastatai (apie 5600 m² laboratorijų), Informacijos resursų centras - biblioteka su išsamiais skaitmeninias ištekliais ir į ateitį orientuota informacine technologija, svečių namai, sporto ir laisvalaikio pastatai.
Bendrabučiai
Jacobs universiteto studentai gyvena 4 bendrabučiuose:
Mokslo parkas
2010 m. rugpjūtį Jacobs universitetas surengė šventę mokslo parko statybų pradžios šalia miestelio proga. Parkas 4 hektarų plote suteiks galimybę atlikti mokslinius tyrimus ir ploto darbui naujai įkurtoms technologijų įmonėms.
Maurarykštė
Dumblio gniužulas šakotas, siūlinis, sudaro tankias siūlines vejas. Lietuvoje auga gėluose vandenyse, Baltijos jūros litoralėje. Rizoidais prisitvirtina prie paviršių arba plūduriuoja. Valo vandenį.
Pietryčių Azijoje džiovintos maurarykštės vartojamos maistui.
Rūšys
Lietuvoje žinomos 8 maurarykščių rūšys ; dažnesnės:
Mažasis juodmargis
Mažasis juodmargis (Limenitis camilla) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido birželio – rugpjūčio mėn. pamiškėse, miško aikštelėse. Vikšrai gyvena ant paprastojo sausmedžio ir žiemoja. Pavasarį peržiemoję maitinasi mitybiniu augalu ir virsta lėliukėmis.
Lietuvoje plačiai paplitusi rūšis. thumb|left|210px|Mažasis juodmargis
Brandenburgas
Brandenburgas – federalinė žemė rytinėje Vokietijoje. Sudaryta 1990 m., suvienijus Vokietiją (iš Potsdamo, Frankfurto prie Oderio, didžiosios dalies Kotbuso, dalies Noibrandenburgo ir Šverino sričių). Sostinė – Potsdamas. Žemės plotas – 29 053 km², 2005 metais gyveno 2,58 mln. gyventojų.
Istorija
1157 m. vokiečių kolonizuojamose Palabio slavų gyventose žemėse buvo įkurta Brandenburgo markgrafystė.
1356 m. Brandenburgo markgrafas tapo vienu iš Šventosios Romos imperijos kurfiurstų, t. y. gavo teisę rinkti imperatorių. Nuo 1415 m. markgrafystėje valdė Hohencolernų dinastija, kuri 1486 m. savo pagrindine rezidencija pavertė Berlyno pilį.
Iš Brandenburgo Hohencolernų dinastijos buvo kilęs paskutinis Vokiečių ordino didysis magistras Albrechtas Brandenburgietis, kuris 1525 m. reformavo ordino valstybę į pasaulietinę Prūsijos hercogystę. Nuo to laiko Brandenburgas buvo susijęs su Prūsija dinastiniais ryšiais, kuriuos sutvirtino 1618 m. sudaryta asmeninė unija.
1701 m. Brandenburgo žemės buvo integruotos į naujai įkurtą Prūsijos karalystę, kurios sudėtyje liko iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos.
Borsukai (Mazovijos vaivadija)
Borsukai – kaimas Lenkijos rytuose, Sarnakų valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į rytus nuo Sarnakų, apie 27 km į rytus nuo Losicės ir apie 144 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Ilona Jukonienė
Ilona Jukonienė (g. 1959 m. sausio 13 d. Vaišvilai, Vilkaviškio rajonas) – Lietuvos botanikė, biomedicinos mokslų daktarė, vienintelė profesionali briologė Lietuvoje.
Biografija
1982 m. baigė Vilniaus universitetą. 1993 m. biomedicinos mokslų daktarė.
Nuo 1982 m. Botanikos instituto mokslo darbuotoja. Nuo 1994 m. Tarptautinės briologų draugijos narė.
Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys – samanų paplitimas, įvairovė, ekologija, t. p, pelkėtyra, gamtos apsauga. Paskelbė apie 50 mokslinių straipsnių.
Rimkūnai
Rimkūnai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Linkuvos, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka.
miniatiūra|220px|left|Autobusų stotelė
Tadžmahalas
Tadžmahalas – mauzoliejus Indijoje, Agros mieste. Jį 1631–1653 m. statė apie 20000 žmonių. Mogolų imperatorius Šahdžahanas jį pastatydino kaip mauzoliejų savo žmonos Arjumand Banu Begum, dar žinomos kaip Mumtaz Mahal, garbei.
Vediniai metrai
Vediniai metrai  – poetinių metrų sistema, naudota vedų giesmėms kurti. Atskirai išdėstyta tam skirtoje vedangoje „Čhandas“.
Rimkūnai
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Tadžmahalas
Tadžmahalas laikomas įspūdingiausiu Mogolų imperijos statiniu, jame susipynę persų, indų, turkų bei islamo architektūros elementai. Žinomiausia Tadžmahalo vieta yra balto marmuro mauzoliejus, nors visą statinį sudaro ir daug kitų architektūros elementų. Visas kompleksas užima apie 17 ha plotą.
Vediniai metrai
Pagrindinis vedinio teksto vienetas yra metrinė pėda (pāda). „Rigvedoje“ 3 arba 4 pėdos sudaro posmą (mantra). Skiemenys pėdoje skirstomi į trumpuosius arba „lengvuosius“ (laghu) ir ilguosius arba „svariuosius“ (guru). Trumpieji skiemenys yra tie, kuriuos sudaro trumpas balsis, o po to skiemens nėra priebalsių samplaikos; visi kiti skiemenys (kuriuos sudaro ilgas balsis, dvibalsis arba po kurių yra priebalsių samplaika) yra ilgi.
Tadžmahalas
1983 m. Tadžmahalas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Vediniai metrai
Pagal pėdų skaičių posme ir skiemenų skaičių pėdoje išskiriami tokie vediniai metrai, sutinkami „Rigvedoje“:
Vietomis „Rigvedoje“ pasitaiko ir kitokių metrų (virāj, paṅkti). „Atharvavedoje“ taip pat veikia ši metrinė sistema, tačiau daugelyje užkalbėjimų metrai išyra, vietomis net pereina į prozą.
Zacharijus (filmas)
Zacharijus – 1971 m. JAV sukurtas komiškas muzikinis vesternas, sukurtas laisvai interpretuojant Hermann Hesse knygą „Siddhartha“. Juostos kūrėjai – „Firesign Theatre“ komikų trupė, o pats filmas – pirmasis ir turbūt vienintelis „elektrinis“ vesternas kino istorijoje.
Turinys
Gauja nusikaltėlių, grojančių roko muziką Laukiniuose Vakaruose (!) ir plėšiančia bankus, susižavi 2 jaunuoliai: Zacharijus ir Metju. Prisidėję prie gaujos, jie netrukus nusprendžia pradėti savo paties „karjeras“. Jie išsisikiria tam, kad po kelerių metų susitiktų vėl ir išsiaiškintų, kuris iš jų yra geresnis ir greitesnis...
Manilos įlanka
thumb|250px|Nuotrauka iš palydovo ([[Landsat)]]
Manilos įlanka – įlanka Lusono salos pietvakariuose, Filipinuose. Įlanka yra natūralus uostas, Bataano pusiasalio skiriamas nuo Pietų Kinijos jūros. Žiotyse plotis – 19 km, toliau išsiplečia iki 48 km.
Įlankos žiotyse yra keletas salų. Didžiausia ir svarbiausia – Koregidoras, kuri kartu su Caballo salele dalija žiotis į pietinį (10,5 km) ir šiaurinį (3,2 km) kanalus. Dėl strateginės padėties XIX a. pradžioje šiose salose, taip pat El Fraile saloje pietiniame kanale ir prie žiočių esančioje Carabao saloje JAV kariuomenė įrengė fortus (Harbor Defenses of Manila and Subic Bays).
Plotas – 1994 km², kranto linijos ilgis – 190 km, vidutinis gylis – 17 m. Baseino plotas ~17 000 km². Tūris ~28,9 km³. Didžiausias intakas, Pampanga, atneša iki pusės gėlo vandens. Įlankos rytinėje pakrantėje išaugo Manilos metropolis.
Škotijos futbolo varžybos 1988–1989 m.
Škotijos futbolo varžybos 1988–1989 m.
Finalo rungtynės
-
--
Jaunionys
Jaunionys – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 6 km į pietus nuo Stakliškių.
Lenkijos–sovietų karas
thumb|250px|Žemėlapiai, rodantys karo eigą thumb|250px Lenkijos–sovietų kare nuo 1919 m. vasario iki 1920 m. kovo mėn. kovojo naujai atsikūrusi Lenkijos valstybė bei Ukrainos Liaudies Respublika su porevoliucine sovietine Rusija ir Ukrainos TSR.
Karą lėmė priešininkų siekiai išplėsti savo teritorijas. Lenkija, kurios nepriklausomybė neseniai buvo pripažinta Versalio sutartimi, siekė užsitikrinti teritorijas, kurios jai priklausė iki Lenkijos padalinimų; Rusija siekė kontroliuoti tas pačias teritorijas, kurios priklausė Rusijos imperijai iki Pirmojo pasaulinio karo. Nėra visuotinai sutariama dėl to, kas laimėjo šį karą. Rusijos ir Lenkijos istorikai pergalę priskiria savo šalims. Leninas savo slaptame pranešime IX Bolševikų partijos konferencijai karo rezultatus vadina „gigantišku, negirdėtu pralaimėjimu“. Lenkai pabrėžia, kad pavyko apginti savo valstybę, o sovietai pabrėždavo Lenkijos išstūmimą iš Ukrainos ir Baltarusijos. Tarybų Sąjungos oficialiojoje istoriografijoje karas laikytas viena iš užsienio intervencijų Rusijos pilietinio karo metu. Bandymas sukurti nepriklausomą, nekomunistinę Lenkiją laikytas prisidėjimu prie „baltųjų“ ir bandymu užkirsti kelią revoliucijos plitimui į Vakarus. Panašiai karas buvo vertinamas ir oficialiojoje Lenkijos Liaudies Respublikos istoriografijoje. Karas laikytas ginkluota buržuazijos akcija, kuri neatitiko lenkų tautos interesų.
Karas literatūroje vadinamas įvairiais pavadinimais, tačiau vyrauja „Lenkijos-sovietų karo“ variantas. „Sovietais“ šiuo atveju vadinama ne 1922 m. įkurta Tarybų Sąjunga, o jau nuo 1917 m. egzistuojanti Rusijos Tarybų Socialistinė Federacinė Respublika. Karas taip pat vadinamas „Lenkijos-Rusijos“ ar „Rusijos-Lenkijos“ karu, tačiau toks pavadinimas labai nevienareikšmiškas, nes tarp šalių yra buvę daugybė karų ir mažesnių konfliktų. Lenkų šaltiniuose karas dažniausiai vadinamas „Lenkijos-bolševikų karu“ (wojna polsko-bolszewicka) arba „Bolševikų karu“ (wojna bolszewicka). Be to, naudojamas ir „1920 m. karo“ pavadinimas (lenkiškai wojna 1920 roku).
Apžvalga
Rusijoje tebevykstant pilietiniam karui bolševikai siekė savo įtaką išplėsti į Vakarus, taip pat sukelti proletarinę revoliuciją Vokietijoje. Lenkija bandė išlaikyti savo atgautą nepriklausomybę ir sustiprinti pozicijas Rytuose. Dėl sienos reikalavimų sovietinei Rusijai tarp lenkų politikų nebuvo sutarimo. Maršalas Juzefas Pilsudskis, kuris vadovavo Lenkijos ginkluotosioms pajėgoms, siekė kuo toliau į rytus išsiplėtusios įtakos sferos, Lenkijos vadovaujamos Rytų Europos konfederacijos. Rytine siena galėjo būti iki Abiejų Tautų Respublikos padalinimų 1772 m. buvusi siena su Rusija. Visiška Ukrainos ir Baltarusijos nepriklausomybė, nors ir buvo siekiama tam tikrų vietinių jėgų, nei Lenkijos, nei sovietų nebuvo laikoma įmanoma. Nepaisant to, Ukrainoje lenkus palaikė dalis nacionalistų, kuriuos iš ten buvo išstūmę sovietai.
Iš pradžių Lenkija pasiekė didelių pergalių ir užėmė didelę dalį Ukrainos, įskaitant Kijevą. Netrukus Raudonoji Armija atstūmė lenkus iki pat Lenkijos vidurio, buvo tikimasi, kad Lenkija pralaimės ir bus užimta bolševikų. Varšuvos mūšyje lenkai sumušė sovietų armiją ir vėl išstūmė sovietus iki pat Ukrainos.
1921 m. kovo 18 d. buvo pasirašyta Rygos taikos sutartis, kuria nutraukti karo veiksmai ir sudaryta taikos sutartis, pripažinusi Lenkijai dideles teritorijas rytuose. Lenkijos siena nustatyta už maždaug 250 km į rytus nuo lenkų etninių žemių. Šios rytinės teritorijos etnine prasme buvo heterogeniškos, didžiuosiuose miestuose – Lvove ir Vilniuje dominavo lenkai, tačiau kaimiškose vietovėse vyravo baltarusiai, ukrainiečiai bei lietuviai. Didžiausios tautinės grupės buvo lenkai, baltarusiai ir ukrainiečiai (apie 80-85 proc.), tačiau nei viena iš jų šioje teritorijoje nebuvo dauguma. Be jų dar buvo ir mažesnės tautinės grupės: žydai, rusinai, poleščiukai, rusai, čekai, vokiečiai.
Priešistorė ir karo tikslai
thumb|Abiejų Tautų Respublika 1771 m. sienomis ir po to sekę jos padalinimai Pirmasis pasaulinis karas iš esmės pakeitė politinį Vidurio Rytų ir Rytų Europos žemėlapį. Po Spalio revoliucijos subyrėjus Rusijos imperijai ir panaikinus Austrijos-Vengrijos valstybę šiame regione susikūrė naujos valstybės. Šalia Suomijos, Estijos, Latvijos, Lietuvos bei Čekoslovakijos nepriklausomą valstybę ėmė kurti ir Lenkija. Lenkijos valstybė nustojo egzistuoti po Lenkijos padalinimų 1772, 1793 ir 1795 m. Teritorijose, kurios iki 1772 m. priklausė Lenkijai, be lenkų gyveno ir kitos tautos (baltarusiai, ukrainiečiai, kašubai, vokiečiai ir kt.). Dėl to Lenkijos sienų klausimas iškart susidūrė su prieštaravimais, nes aplinkinės valstybės kūrėsi tautiniu pagrindu. Dar karo metu Vokietijos imperija bandė sukurti formaliai nepriklausomą Lenkijos karalystę. Vakarų fronte paskelbus paliaubas, 1918 m. lapkričio 7 d. Lenkija paskelbė nepriklausomybę. Antantės spaudimu Veimaro Respublika 1919 m. ir Austrija 1918 m. pripažino Lenkijos nepriklausomybę. Laikinoji Lenkijos siena buvo nustatyta pagal Kerzono liniją, taip siekta, kad į Lenkijos valstybę nepatektų nelenkiškos tautos, bet kuo daugiau lenkų būtų įjungta į naująją valstybę.
Po Spalio revoliucijos iš karo pasitraukusi Rusija nedalyvavo po Pirmojo pasaulinio karo vykusiose derybose dėl naujos tvarkos nustatymo. Dėl to sienų klausimas tarp Lenkijos ir naujosios komunistinės valstybės Paryžiuje nebuvo sprendžiamas. Patys bolševikai Lenkiją laikė Antantės valdoma valstybe, kuri turėjo tapti „tiltu į Europą“, plečiant revoliuciją į Vakarus. Bendrai Rusijoje vyravo nuomonė, kad naujosios nepriklausomos Vidurio ir Rytų Europos valstybės esančios maištaujančiomis Rusijos provincijomis, tuo pačiu bolševikų priešininkai pilietiniame kare. Baltųjų armijos tuo metu stengėsi išstumti bolševikus ir atkurti rusų nacionalinę valstybę. Pačioje Rusijoje siautė ekonominė suirutė. Gyventojų nuostoliai dėl kovų ir ligų siekė iki aštuonių milijonų.
Lenkijos vadovybės, pirmiausia valstybės vadovo Juzefo Pilsudskio, pagrindinis tikslas buvo įgauti kiek įmanoma stipresnes pozicijas tarp valstybių, kurios prieš daugiau nei šimtą metų dalyvavo Lenkijos padalinime (Rusija, Prūsija ir Austrija-Vengrija). Tai lėmė ne tik konfliktą su Rusija, bet ir, pavyzdžiui, kovas Silezijoje tarp vokiečių fraikoro ir lenkų nacionalistų (iki 1921 m.). Didžiausi iššūkiai visgi buvo rytuose. Prieš galimą Rusijos atsigavimą valdant komunistams Pilsudskis siekė sukurti Lenkijos dominuojamą Rytų Europos konfederaciją. Istoriniu pavyzdžiu Lenkijos dominuojamam Tarpjūriui buvo Abiejų Tautų Respublika, gyvavusi iki 1791 m. Ši konfederacija turėjo apimti Lenkiją, Ukrainą, Baltarusiją ir Lietuvą. Tokiai politikai priešinosi kiti įtakingi lenkų politikai, pvz., Romanas Dmovskis, kuris siekė tiesiog nacionalinės Lenkijos valstybė su išplėsta teritorija, tačiau Pilsudskio linija vyravo.
Tuo tarpu sovietai vadovavosi marksizmu. Pagal šią teoriją revoliucija turėjo kilti pirmiausia pramoninėse valstybėse, tačiau pirmiau ji kilo Rusijoje. Leninas iš to darė išvadą, kad pasaulinė revoliucija turi iš Rusijos persikelti į Europą. Leninas manė, kad Rusija negali išlikti vienintele komunistine valstybe, dėl to revoliucijos eksportas buvo ne tiek jo politikos galimybė, kiek būtinybė. Besitęsiantis nestabilumas Vokietijoje rodėsi palaikė šį požiūrį. Jauna Vokietijos respublika iki 1920 metų pergyveno tris karinio perversmo bandymus, keturis generalinius streikus ir penkis vyriausybės vadovus. Be to, griežtos Versalio sutarties sąlygos skatino atskirų Vokietijos dalių separatizmą. 1919 m. pilietinį karą primenanti situacija, suvaldyta fraikoro pastangomis, sustiprino bolševikų tikėjimą, kad revoliucija netrukus įvyks ir kitose Europos dalyse. Nors pastangos 1918 m. nusiųsti paramą vokiečių komunistams ir žlugo, tačiau komunistai tikėjosi, kad Raudonosios Armijos žygis sustiprins jų pozicijas Vokietijoje. Pilietinio karo patirtis parodė komunistų partijai, kad politinių tikslų galima siekti ir karinėmis priemonėmis. Tai tapo sovietų karo su Lenkija eskalacijos leitmotyvu.
Bendrai komunistų vadovybė Rusijoje buvo izoliuota ir apsupta pilietinio karo priešininkų bei Antantės intervencinių pajėgų. Kariniai žygiai prieš Baltijos šalis ir Ukrainą lėmė tai, kad ji kariavo su visais savo vakariniais kaimynais. Karas su Lenkija turėjo lemti pasaulinės revoliucijos likimą.
Chaosas Vidurio ir Rytų Europoje
thumb|Fronto padėtis 1919 m. vasario ir 1919 m. spalio mėnesį
Kai Max Hoffmann vadovaujami vokiečių kariai 1918 m. ėmė trauktis iš Vidurio ir Rytų Europos į Vakarus, Leninas įsakė Raudonosios Armijos Vakarų armijai traukti į Vakarus. Pagrindinis operacijos tikslas buvo žygiuoti į Vidurio ir Rytų Europą, nepriklausomomis tapusiose valstybėse sukurti sovietines vyriausybes ir paremti komunistines revoliucijas Vokietijoje ir Austrijoje-Vengrijoje.
Tuo pačiu metu vyko pasienio konfliktai tarp daugelio Vidurio ir Rytų Europos šalių: Rumunija kariavo su Vengrija dėl Transilvanijos, Jugoslavija kovojo su Italija dėl Rijekos, Lenkija kovojo su Čekoslovakija dėl Tešino, Vokietija dėl Poznanės ir Ukraina dėl Galicijos.
Eskalacija
1919 m. vasario mėn. įvyko pirmieji Lenkijos kariuomenės ir priešakinių Raudonosios armijos dalinių susidūrimai. Biarozoje prasidėjo abiejų šalių susišaudymas. Šis susidūrimas nei vienos iš pusių nebuvo planuotas. Abi pusės iki tol kovojo su ukrainiečių nacionalistais, kuriems vadovavo Simonas Petliūra.
Kovo mėnesį Raudonoji armija pradėjo sėkmingą Vilniaus ir Gardino puolimą, kurie formaliai priklausė Lietuvai, tačiau etniniu požiūriu ten vyravo lenkai. Tuo pačiu metu lenkai puolė palei Nemuną ir užėmė nedidelius Baltarusijos miestelius – Pinską ir Lydą.
Marija Regina Buračienė
Marija Regina Buračienė (g. 1936 m. gruodžio 10 d. Lieplaukėje, Žemaitijoje) – filosofijos, sociologijos tyrinėtoja, poetė.
Biografija
1956-62 m. studijavo lietuvių literatūrą Vilniaus pedagoginiame universitete. Brolis – edukologijos ir psichologijos prof. Leonas Jovaiša.
1970-1975 m. Vilniaus universiteto (VU) Filosofijos fakulteto katedros referentė, aspirantė - tarp pirmųjų socialinės psichologijos tyrinėtojų Lietuvoje.
1975-1990 m. Sociologijos, filosofijos ir teisės instituto mokslinė bendradarbė.
Nuo 1998 m. „Pilių“ draugijos narė. Keliautoja.
Mokslinė veikla
Socializacijos procesų instituciniai aspektai, kolektyvų formavimosi tyrimai Sociologijos, filosofijos ir teisės institute. Kelių monografijų bendraautorė, pranešimai sąjunginėse ir respublikinėse mokslinėse konferencijose.
Belinskis
Belinskis  – miestas Rusijoje, Penzos srityje, 129 km į pietvakarius nuo Penzos, prie Didžiojo Čembaro ir Mažojo Čembaro upių santakos. Rajono centras. Per miestą eina Penzos–Tambovo kelias, geležinkelio stotis „Belinskaja“ yra už 55 km, Kamenkos mieste. Metalo apdirbimo, maisto pramonė. Mieste išlikę XVIII a. architektūros pavyzdžių, rašytojo, filosofo Visariono Belinskio sodyba-muziejus, paminklas Belinskui. 17 km nuo Belinskio miesto yra Lermontovo kaimas (Tarchanai), kur gyveno rašytojas Michailas Lermontovas.
Saldutiškio apskritis
Saldutiškio apskritis buvo Lietuvos rytuose. Plotas 1210 km², 25 525 gyv. (1917 m.). Centras – Saldutiškis.
Jakštaičiai (Kretinga)
Jakštaičiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Salantų ir 6 km į šiaurės rytus nuo Grūšlaukės, prie Juodupio upelio.
thumb|200px|left|Alonderių namas ([[XIX a.)]]
Etimologija
Pavadinimas asmenvardinės kilmės, kilo nuo pirmojo naujakurio Jakšto vaikų Jakštaičių pavardės. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas, , , , 🇬🇸.
left|thumb|200px|Maksvyčių [[klėtis (XIX a. vid., rekonstr. 1940 m.)]]
Geografija
Kaimas įsikūręs lygumoje. Jį supa nedideli Jakštaičių, Bardilienės, Rokiškės, Kalno, Juodupėnų, Palšių, Narmantų miškai, o žemėmis vingiuoja Juodupis ir keli bevardžiai jo intakai. Kaimą kerta kelias Juodupėnai–Narmantai.
left|thumb|200px|Senosios kaimo kapinės
Istorija
Prie kapinių rasta akmens kirvis liudija, kad žmonių kaimo žemėje gyvenama nuo priešistorinių laikų.
Kaimas įsikūrė XVI–XVII a. Pirmąkart paminėtas 1646 m. Priklausė Salantų, nuo 1675 m. – Grūšlaukės dvarui. Tikinčiųjų dvasiniu gyvenimu rūpinosi Salantų, nuo 1778 m. – Grūšlaukės bažnyčios kunigai.
1750 m. buvo 12, 1821 ir 1843 m. – 18, 1846 m. – 12, 1866 m. – 16 katalikų sodybų. Kaimas buvo gatvinis, sodybos stovėjo abipus pagrindinės gatvės, kuria ėjo senasis kelias link Narmantų. Kelios vienkieminės sodybos XVIII–XIX a. atsirado kaimo žemių pietvakarinėje dalyje, Jakštaičių užusienyje.
Pokariu kaime gyveno 12 šeimų (Prano Alonderio, Antano Anužio, Leono Gedrimo, Jono Kubiliaus, Kazio Maksvyčio, Juozo Meškio, Juozo Nomgaudo, Liudo Pauliaus, Prano Sendrausko, Juozo Vaserio, Juozo Vičiulio, Liudo Vičiulio). Aplinkiniuose miškuose 1944–1951 m. veikė Kardo rinktinės partizanai.
1949 m. ūkininkai buvo suvaryti į kolūkį, kurį sudarė Jakštaičių, Narmontų ir Rokiškės kaimai. Vėliau ūkis sujungtas su gretimu Narmontų kolūkiu. Naikinant vienkiemius naujoji kolūkinė gyvenvietė pradėta kurti Narmantuose, ties riba su Jakštaičiais, prie kelio Juodupėnai–Narmantai.
Gyventojai
left|thumb|200px|Veserio (buv. Kubiliaus) sodyba, [[1870 – 1877 m.]]
Architektūra
Išliko 5 XVIII – XIX a. etnografinės sodybos (P. Alonderio, K. Maksvyčio, J. Vaičekausko, R. Gikarienės ir A. Kubiliaus). Vertingos kaip autentiški Žemaičių kraštui būdingi etninės architektūros statiniai, išlikę mažai ūkinės veiklos pakeistoje gamtinėje aplinkoje. Pagrindiniai saugomi sodybų statiniai – namas, svirnas, tvartas ir žardai.
2005 m. Jakštaičių kaimo gyvenvietė paskelbta valstybės saugoma urbanistine vietove.
Šiaudelis
thumb|140px|Gėrimas su šiaudeliu thumb|right|140px|Plastikiniai kokteiliniai šiaudeliai
Šiaudelis  – plono vamzdelio formos įtaisas gėrimams gerti. Šiaudelis paprastai plastikinis (dažniausiai – iš polistireno), tiesus arba su armonikos formos gofruote, kur gali būti sulenktas. Geriama vieną galą paėmus lūpomis, kitą galą įmerkus į gėrimą. Sutraukiant skruostų raumenis burnoje sudaromas neigiamas atmosferos atžvilgiu slėgis, ir vanduo ima kilti šiaudeliu į burną.
Istorija
Argentiniečiai šiaudelio pavidalo bombiljomis (bombilla), kurios veikia kaip šiaudelis ir sietas, geria arbatą matę.
Šiuolaikinį kokteilinį šiaudelį 1888 m. užpatentavo Marvin C. Stone. Pirmieji šiaudeliai būdavo iš vaškuoto popieriaus, stipriau siurbiant supliukšdavo.
Laima Šinkūnaitė
Laima Šinkūnaitė (1942 m. balandžio 29 d. Kaune – 2023 m. vasario 7 d. ) – Lietuvos menotyrininkė, meno istorikė, profesorė.
Biografija
1949 m. mokėsi Padubysio pradinėje mokykloje, 1960 m. baigė Kauno 2-ąją vidurinę mokyklą (dab. Kauno Maironio universitetinė gimnzazija). 1960–1966 m. Kauno politechnikos instituto Radioelektronikos fakultete įgijo radioelektronikos inžinierės kvalifikaciją. Dirbo pagal specialybę Kauno radijo gamykloje, įsijungė į Žygeivių sąjūdį. Vėliau dirbo Kauno kelionių ir ekskursijų biure metodininke, kuravo ekskursijas, susijusias su kultūra ir menu, gidavo. 1981–1990 m. Kauno miesto kultūros paminklų apsaugos inspekcijos menotyrininkė. 1982–1988 m. neakivaizdiniu būdu studijavo Leningrado I. Repino tapybos, skulptūros ir architektūros instituto Meno istorijos ir teorijos fakultete, kur įgijo menotyrininkės kvalifikaciją. Aktyviai dirbo kultūros paveldo srityje, muziejuose, įvairiose aukštosiose mokyklose.
1988–1992 m. Vilniaus dailės akademijos (VDA) Sąvado skyriaus mokslinė bendradarbė. 1990–1992 m. Kauno miesto kultūros paveldo inspekcijos inspektorė. 1993–1995 m. Nacionalinio M. K. Čiurlionio dailės muziejaus vyr. mokslo darbuotoja, 1995–1997 m. vadovavo Mykolo Žilinsko kolekcijos skyriui. 1990–1993 m. Kultūros ir meno instituto Dailėtyros informatikos skyriaus mokslo darbuotoja. 1990–1997 m. dėstė VDA Kauno dailės institute, 1992–1993 m. VDA dėstytoja. 1997 m. VDA bei Kultūros ir meno institute apgynė humanitarinių mokslų srities dailėtyros krypties daktaro disertaciją tema „XVII a. Lietuvos portretas: kultūros, asmenybės ir jos atvaizdo santykis“. 1998–2000 m. buvo VDA Kauno dailės instituto Humanitarinių mokslų katedros vedėja, nuo 2000 m. kovo 8 d. docentė.
Nuo 1996 m. Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos Bažnytinio meno komisijų įkūrimo viena iš iniciatorių ir narė. Nuo 1999 m. Bažnytinio meno muziejaus (dab. Kauno arkivyskupijos muziejus) atkūrimo įkvėpėja, mokslinė darbuotoja, 2012–2015 m. direktorė. 2012 m. apdovanota aukščiausiu Kauno arkivyskupijos garbės ženklu - Šiluvos Dievo Motinos medaliu "už aktyvią veiklą Bažnytinio meno komisijoje, rūpinimąsi bažnytinio meno paveldu ir nuoširdų darbą Kauno arkivyskupijos muziejuje bei krikščioniško gyvenimo liudijimą".
Šachnamė
thumb|200px|XVI a. „Šachnamė“ rankraštis
Laima Šinkūnaitė
Biografija
Nuo 2000 m. rugsėjo 1 d. Vytauto Didžiojo universiteto Menų fakulteto Menotyros katedros docentė ir vyresnioji mokslo darbuotoja, nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. profesorė ir vyriausioji mokslo darbuotoja, mokslo tyrimų klasterio „Lietuvos meno ir kultūros paveldo tyrimai: tapatybė, atmintis, politika“ Tarybos narė. 2012 m. Vytauto Didžiojo universiteto rektoriaus apdovanota sidabro medaliu „už ilgametį darbą ir nuopelnus universitetui“. 2016 m. įteikta Kėdainių krašto garbės piliečio Česlovo Milošo premija "už gausia autentiška archyvine medžiaga pagrįstus Apytalaukio bažnyčios, parapijos ir dvaro tyrinėjimus, parengtą ir išleistą mokslo monografiją". 2018 m. apdovanota Kauno Mokslo premija "už nuopelnus humanitarinių mokslų srityje, ilgamečius menotyrinius Kauno sakralinio paveldo tyrimus".
Šachnamė
Šachnamė ( „karalių knyga“) – persų literatūros paminklas, senovės iranėnų epas. Kūrinyje aprašoma senovės Persija iki islamo atsiradimo joje VII a. Tai pati ilgiausia pasaulyje poema, priskiriama vienam autoriui (dusyk didesnė negu „Iliada“ ar „Odisėja“). „Šachnamė“ tai poetinių ir prozinių tekstų sąvadas, kurio didžiąją dalį sudaro poeto Firdousi sukurta epopėja (~976–1011 m.). „Šachnamė“ išbaigta jau valdant Mahmudui Gaznaviečiui ir jo garbei paskirta.
Istorija
Firdousi rašė „Šachnamė“ remdamasis persų ir tadžikų tautosaka, yra motyvų iš senosios iranėnų mitologijos, zoroastrizmo. Autorius įtraukė ir poeto Dakikio eilių, rėmėsi kitų poetų darbais. „Šachnamė“ parašyta persų kalba; tai lėmė persų kalbos atgijimą po to, kai ji buvo užgožta arabų kalbos. Pasak paties autoriaus, kūrinį sudaro 6000 beitų (dvieilių). Tiesa, panašu, kad dalis teksto vėliau buvo prarasta, atsirado takoskyrų, todėl dabartiniuose „Šachnamė“ leidimuose būna >52 tūkst. beitų.
Siužetas
Vėliau pasakojama istorinė dalis apie tolesnių Persijos karalių kovas, Aleksandro Makedoniečio antpuolį, Sasanidų dinastijos atsiradimą. Čia istoriniai įvykiai pinasi su mitologija, romantizavimu. Firdousi išaukština Bahramą V ir Chosrovą I kaip išmintingus ir teisingus valdovus. Kadisijaus mūšio vaizdais perteikiamas arabų užkariavimas.
Leidimai
„Šachnamė“ leidimai pasižymėjo itin išraiškingais persų miniatiūros pavyzdžiais. Šio epo leidimus užsakydavo Persijos, Indijos, Osmanų valdovai. Seniausi žinomi rankraščiai yra iš XIII–XIV a. Jau 1227 m. buvo parengtas „Šachnamė“ vertimas į arabų kalbą (vert. Al Bandari Isfahanietis), XIX a. sudarytas osmaniškas vertimas, taip pat XIX a. atlikti vertimai į anglų, vokiečių, prancūzų, italų, rusų kalbas (pradžioje daugiausiai dalys apie Rustamą, vėliau – pilni vertimai).
Starklizdis
Starklizdis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Biržų.
Andrioniškės
Andrioniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Eitminiškių.
Trinilinis tigras
Trinilinis tigras (Panthera tigris trinilensis) – iškastinis tigro (Panthera tigris) porūšis, gyvenęs maždaug prieš 1,2 mln. metų.
Šio tigro liekanos aptiktos Trinilo vietovėje (Java, Indonezija), dabar saugomos Eugène Dubois kolekcijoje Leideno Nacionaliniame Gamtos istorijos muziejuje (Leidenas, Nyderlandai). Nors fosilijos rastos Javoje, manoma, kad trinilinis tigras nėra tiesioginis javinio tigro protėvis. Manoma, kad triniliniai tigrai išnyko prieš 50 tūkstančių metų.
Smiltyninė šaškytė
Smiltyninė šaškytė (Melitaea didyma) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. sausų pušynų aikštelėse, kirtimuose, pamiškėse. Vikšrai maitinasi gysločio, veronikos, našlaitės lapais. Pavasarį jie ant mitybinių augalų virsta lėliukėmis. Lietuvoje reta rūšis.
Virginia Woolf
Virginia Adeline Woolf (1882 m. sausio 25 d., Londonas – 1941 m. kovo 28 d., Lewes) buvo anglų novelistė ir eseistė. Laikoma viena svarbiausių XX amžiaus modernistinės literatūros figūrų.
Tarpukariu Woolf buvo viena ryškiausių Londono rašytojų bendruomenės ir Bloomsbury Group veikėjų. Tarp žymiausių jos darbų yra romanai „Misis Delovėj“ („Mrs Dalloway“, 1925), „Į švyturį“ („To the Lighthouse“, 1927), „Orlandas“ („Orlando“, 1928) ir kt.
Biografija
Virginia gimė Londone sero Leslio Stepheno ir Julios Prinsep Stephen šeimoje. Buvo auklėjama namuose šeimos, garsėjusios išsilavinimu ir ryšiais. Virginia turėjo keturis brolius ir tris seseris, trys iš jų – iš ankstesnių tėvų santuokų.
Woolf augo Viktorijos laikų visuomenėje – jos tėvas seras Leslis Stephenas buvo redaktorius, kritikas ir biografas, palaikė ryšius su Williamu Thackeray („ Tuštybės mugės“ autorius).
Romos senatas
thumb|300px|right|[[Markas Tulijus Ciceronas|Ciceronas senate sako kalbą prieš Katiliną, XIX a. freska]] Romos senatas – pagrindinis Romos respublikos valdžios organas (nuo 509 m. pr. m. e.) ir vėliau – formalus ją pakeitusios Romos imperijos valdžios organas iki Vakarų Romos imperijos žlugimo 476 m. e. m. Vėliau senatas dar rinkosi iki VI a. antros pusės.
Virginia Woolf
Biografija
Kaip atsimena Woolf, jos ryškiausi vaikystės prisiminimai buvo ne iš Londono, bet iš St Ives miestelio Kornvalyje, kur jos šeima leisdavo vasaras iki 1895 metų. Jie apsistodavo savo namuose, ir įspūdžiai iš atostogų, vietovaizdžių ir Godrevio švyturys turėjo įtakos jos kūrybai, ypač romanui „Į švyturį“.
Lizdinis parazitizmas
Lizdinis parazitizmas – parazitizmo forma paplitusi tarp kai kurių paukščių, kai kiaušiniai dedami į svetimus (šeimininkų) lizdus. Šeimininkai paprastai peri kiaušinius ir rūpinasi jaunikliais.
Virginia Woolf
Biografija
Staigi motinos mirtis 1895 metais, kai Virginiai tebuvo 13, taip pat jos sesers mirtis po dar dvejų metų, nulėmė pirmąją nervinę krizę. Tėvo mirtis 1904 metais išprovokavo sunkiausią pasiligojimą, dėl kurio buvo gydoma atitinkamose institucijose.
Manoma, kad prie nervinių išsekimų ir vis atsinaujinančios Virginios Woolf depresijos prisidėjo ir jos netikrų brolių seksualinis priekabiavimas prie jos ir sesers Vanesos.
Lizdinis parazitizmas
Lizdiniai parazitai būna dviejų tipų:
Romos senatas
Pavadinimas kilęs iš lotyniško žodžio senex (senis ar senolis), ir reiškia senolių tarybą.
Virginia Woolf
Biografija
Nors kentėjo nuo psichinių sutrikimų, kurie paveikė jos visuomeninį gyvenimą, tačiau literatūriniams sugebėjimams bloga sveikata įtakos neturėjo.
Lizdinis parazitizmas
Tarp paukščių šeimų tarprūšiniai parazitai pasiskirstę nevienodai. Pagrindinės grupės:
Romos senatas
Istorija
Pasak romėnų legendos, senatą įkūręs dar Romulas. Tai buvo patarėjų taryba, susidedanti iš 100 šeimų vyresniųjų, vadinamų Tėvais (Patres). Vėliau, susiformavus Romos respublikai, Lucijus Junijus Brutas padidino senatorių skaičių iki 300.
Virginia Woolf
Biografija
Studijuodama Londono Karališkajame universitete susipažino su įtakingais kultūros veikėjais ir savo būsimu vyru – Leonardu Woolfu. Tuo metu su bičiuliais subūrė ir Bloomsbury Group.
Romos senatas
Istorija
Romos piliečiai buvo suskirstyti į dvi grupes: Senatas ir Žmonės (žr. Romos Senatas ir Žmonės, SPQR). Žmonės, arba Liaudis, buvo visi piliečiai, nepriklausantys senatui. Liaudies susirinkimai (Comitia Centuriata ir Comitia Tributa) leisdavo naujus įstatymus, o plebėjų taryba dar ir rinkdavo magistratus. Pats senatas neturėjo įstatymų leidžiamosios galios, jis šiuo klausimu tik patardavo plebėjų tarybai.
Lizdinis parazitizmas
Lizdiniai parazitai sumažina paukščių į kurių lizdus deda kiaušinius sumažina reprodukcines galimybes. Kai kurie parazitai savo šeimininkų kiaušinius išmeta iš lizdo ar juos pažeidžia, kad šie žūtų taip skatindami juos dėti naują dėtį. Parazito jauniklis paprastai išsirita anksčiau. Kai kuriais atvejais, jis išstumia šeimininko kiaušinius (pvz., taip elgiasi gegutės). Kitais atvejais užauga kartu, bet paprastai parazito jauniklis būna stambesnis ir geriau konkuruoja su šeimininko jaunikliais dėl maisto.
Virginia Woolf
Asmeninis gyvenimas
thumb|Vita Sackville-West. Philip Alexius de László, 1910. Virginia Stephen 1912 metais ištekėjo už Leonardo Woolfo, kurį apibūdino kaip „beskatikį žydą“ („penniless Jew“). Porą siejo artimas ryšys, jie bendradarbiavo ir dirbdami – 1917 metais įkūrė leidyklą „Hogarth Press“. Ši leidykla ir išleido daugumą Woolf ir jos bendraminčių knygų.