cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nemunas
Tėkmė
Žemupyje (208 km) Nemunas teka į vakarus. Už Smalininkų sudaro Lietuvos-Rusijos valstybinę sieną. 48 km nuo žiočių prasideda Nemuno delta – upė išsišakoja į Rusnę (pagrindinė vaga) ir Giliją (atsišakoja link Rusijos). Ties Rusnės miesteliu upė skaidosi į Atmatą dešinėje ir Skirvytę kairėje taip sudarydama Rusnės salą. Toliau šios atšakos dar skaidosi į smulkesnes protakas ir suteka į Kuršių marias 40 km į pietus nuo Klaipėdos. Žemupio vaga lyginant su vidurupiu gerokai praplatėja (iki 500 m), tėkmė sulėtėja (nuolydis 1,5 cm/km, o netoli žiočių – iki 3 cm/km). Vaga daug mažiau vingiuota, gausu seklumų, laikinų smėlio salų. Aukštutinėje žemupio dalyje slėnis ryškus, 1,5–2 km pločio, 30 – 35 m aukščio šlaitais. Už Jurbarko slėnis jau nebe toks žymus. Už Jūros žiočių Nemunas kerta Vilkyškių kalvagūbrį ir toliau teka per Pamario lankas. Upės vagos gylis žemupyje – 1,5–5 m.
Intakai ir baseinas
miniatiūra|dešinėje|Nemuno baseinas - Baltijos jūros baseino dalis
Visas Nemuno baseino plotas apima 97 928 km², iš kurių 46 700 km² yra Lietuvos teritorijoje, 45 450 km² – Baltarusijos, 2 520 km² – Lenkijos, 3 170 km² – Rusijos ir 88 km² – Latvijos teritorijoje. Nemuno baseinas ribojasi su Ventos, Lielupės, Dauguvos, Dniepro, Vyslos, Priegliaus, Danės, Bartuvos baseinais. Baseino ežeringumas – 2,5 %. Lietuvoje Nemuno baseinui priklauso apie 20 tūkst. upių ir upelių. Intakų eilė siekia iki 11 grandžių. Baltarusijoje upė turi daug tiek kairiųjų, tiek dešiniųjų intakų, tačiau Lietuvoje visi didesni intakai (išskyrus Šešupę) įteka tik iš dešinės. Nemunas iš viso turi apie 180 intakų.
Ilgiausieji intakai:
Hidrologija
Per metus į Baltijos jūrą Nemunu nuteka vidutiniškai 21,6 km³ vandens. Didžiausia nuotėkio dalis nuteka pavasarį – 41-46 %, vasarą – 15-18 %, rudenį 19-22 %, žiemą – 17-21 %. Upę maitina krituliai, šaltinių, sniego tirpsmo vanduo. Didžiausias debitas paprastai būna pavasarį, per potvynį, tačiau pasitaiko ir vasaros poplūdžių metu ar žiemą. Didžiausias užfiksuotas – 91,5 m³/s 1953 m. gruodžio 23 d. ties Smalininkais. Mažiausias debitas būna dažniau žiemą, rečiau vasarą. Minimalus Lietuvoje užfiksuotas Nemuno debitas – 33,1 m³/s 1961 m. gruodžio 18 d. ties Nemajūnais.
Nemunas paprastai užšąla gruodžio pabaigoje ar sausio pradžioje, nors šiltomis žiemomis neužšąla visai. Vidutiniškai ledo danga išsilaiko 48-98 dienas, o ypač šaltomis žiemomis yra išsilaikiusi net 152 dienas (1838–1839 m. žiemą). Dėl dažnų atodrėkių stora ledo danga nesusiformuoja, ledai gali aižyti kelis kartus per metus. Būdinga ledo storis 0,4-0,7 m, Kauno mariose – iki 0,8 m. Ledonešis gali prasidėti jau sausį, nors paprastai prasideda apie kovo vidurį. Dėl nevienodo upės nuolydžio, skirtingo tėkmės greičio, kliūčių susidaro ledų sangrūdos. Jos ypač dažnos ties Neries žiotimis, nes Neries nuolydis didesnis.
Vidutinis debitas, m³/s : Gardinas (198), Druskininkai (209), Birštonas (271), Lampėdžiai (447), Smalininkai (536), Gilija (634).
Nemuno vidutinis debitas (m³/s) pagal mėnesius, išmatuotas Smalininkų vandens matavimo stotyje. Duomenys apskaičiuoti už 1812 – 1993 metų laikotarpį.
Potvyniai
thumb|250px|Potvynis ties [[Šlažų tiltas|Šlažų tiltu]]
Kasmetinis Nemuno potvynis ties Smalininkais vidutiniškai trunka 62 dienas, savo maksimumą pasiekia kovo pabaigoje.
Kiekvieną pavasarį, pasibaigiant žiemai, Pamario krašte Nemunas išsilieja iš krantų, apsemdamas nemažas teritorijas. Potvynis apsemia per 50 km kelių. Pavasario potvynis yra tik šiam kraštui būdingas reiškinys. Šilutės rajone potvynis paprastai apsemia apie 10000 hektarų teritoriją. Kartais potvynis užlieja didesnius pievų plotus ir atskiria gyventojus nuo civilizacijos. Tokio dažno potvynio pagrindinės priežastys yra dvi – gan gausūs krituliai, antroji jau nuo tarybinių laikų negilinamas Nemunas, kuris nebesugeba praleisti tokio vandens kiekio ir šis liejasi į pievas, semia kelius ir sodybas.
Per hidrologinių stebėjimų istoriją didžiausias buvo 1958 m. potvynis – užtvindyta 58 tūkst. ha laukų. 1997 m. vandens lygis virš kelio viršijo 1,4 m.
Potvynio metu paprastai apsemiamas Šilutės-Rusnės kelio ruožas. Keliui tapus neišvažiuojamu pasitelkiamas specialus transportas – lengvuosius automobilius perkelia tralai, kursuoja padidinto pravažumo autobusas. Vandens lygiui virš kelio pasiekus 80 cm, Šilutės-Rusnės perkėla uždaroma, pagalbą gyventojams teikia kariškių amfibijos. Šią problemą išsprendė 2019 m. pastatyta Rusnės estakada.
thumb|250px|Pavasarį užlietas Šilutės-Rusnės kelias Neretai lokalūs potvyniai kyla dėl ledo sangrūdų. Dėl jų yra nukentėję daugelis vidurupio ir žemupio pakrančių miestų ir miestelių. Šaltiniuose minima, kad 1715, 1811, 1829, 1855, 1906 m. Nemunas buvo apsėmęs Kauno rotušės aikštę. 1946 m. Nemuno vanduo net 8,57 m viršijo Kauno vandens matavimo posto nulinę altitudę. 1958 m. didelis potvynis buvo Druskininkuose (9,9 m), Birštone (7,8 m), Smalininkuose (5,6 m).
Pastačius Kauno HES mieste didelių potvynių nebebūna. Be to, pakito žemupio potvynių režimas. Ledai kaupiasi Kauno mariose, o prie užtvankos susiformuoja neužšąlančios properšos, todėl Kauno – Vilkijos ruože ledo sangrūdų Nemune nebebūna. Tačiau dėl to padaugėjo ledo kamščių ruože iki marių (tarp Birštono ir Darsūniškio).
Hidrologiniai stebėjimai
Dabar Lietuvoje prie Nemuno veikia šios hidrologinės stotys: Druskininkų, Nemajūnų, Prienų, Birštono, Kauno HE, Smalininkų, Panemunės, Šilininkų ir Rusnės. Dėl kasmetinio Nemuno žemupio potvynio Lietuvos hidrometeorologijos tarnybos hidrologijos skyriuje atliekamos šios prognozės: vidutinio mėnesio vandens debito Nemune, minimalaus vandens debito Nemune, minimalaus vandens lygio Neryje, kasdieninių vandens debitų Nemune 1-5 parų ir 10 parų išankstumu, kasdieninio vandens lygio Nemune 1-3 parų išankstumu, pavasario potvynio maksimalaus vandens lygio ir debito Nemune, pavasario potvynio vandens tūrio Nemune, ilgalaikė ledo lūžio datų Nemune, Neryje, Šventojoje, Nevėžyje ir Jūroje, trumpalaikė ledo lūžio datos Nemune ir Neryje.
Geologija
thumb|250px|Vaizdingas Nemuno vidurupio slėnis ties [[Punia]]
Dabartinis Nemuno slėnis susidarė 7 skirtingais etapais. Anksčiausiai susiformavo Nemuno aukštupio slėnis: paskutiniojo ledynmečio metu juo tekėjo vandenys atplūdę nuo ledyno pakraščio Žižmos, Gaujos, Berezinos ir kt. senslėniais. Vėlesnėje ledynmečio stadijoje Merkio ir Bebro-Narevo senslėniais tekėjo ledyninių vandenų upė, kuri suformavo tolesnę Nemuno slėnio atkarpą. Dabar Nemunas teka šio senslėnio dalimi, tačiau priešinga kryptimi. Ledynui traukiantis į šiaurę prie jo pietinio pakraščio susiformavo prieledyninis ežeras. Kylant jo vandens lygiui, tarp Nemunaičio ir Alytaus jo vanduo pralaužė morenines aukštumas ir suformavo pralaužtinį slėnį, ir nutekėjo į pietus. Tačiau ledynui toliau traukiantis ežero lygis nuslūgo ir vanduo jau ėmė tekėti iš pietų į šiaurę, upė smarkiai vingiavo ir sudarė dabartinį Nemuno vidurupio slėnį. Vėliausiai susiformavo Nemuno žemupys: juo pradžioje tekėjo iš jau toli į šiaurę atsitraukusio ledyno plūstantys Šventosios ir Neries vandenys ir nutekėdavo Priegliaus-Įsruties senslėniais. Ankstyvuoju poledynmečiu vanduo prasigraužė pro Gardino aukštumą, todėl susijungė Nemuno aukštupys ir vidurupis. Vidurupyje padaugėjo vandens, prasidėjo stipri erozija, upė atkirto dalį buvusių vingių. Žemupyje tuo tarpu pradėjo formuotis delta.
Ekonominė reikšmė
thumb|250px|Kauno marios
Nemunas naudojamas elektros energijos gavybai, žvejybai, laivybai, vandens tiekimui, drėkinimui, turizmui.
Ties Kaunu Nemunas yra užtvenktas Kauno hidroelektrine (pradėjo veikti pilnu pajėgumu 1960 m.). Aukščiau jos susidaręs tvenkinys yra didžiausias Lietuvoje dirbtinis vandens telkinys, vadinamas Kauno mariomis. Būta planų patvenkti upę Dzūkijoje, tačiau dėl visuomenės ir gamtosaugininkų pasipriešinimo jie neįgyvendinti. Kauno marių pakrantėje ties Kruoniu įrengta Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė. Nemuno vanduo galimai bus naudojamas planuojamos Baltijos atominės elektrinės reaktoriams aušinti.
Upė laivuojama aukštupyje (320 km ruožas tarp Kupisko Naugarduko rajone ir Šandubros Gardino rajone) bei žemupyje (tarp Kauno ir žiočių). Tarybiniais metais upe kursuodavo savaeigės bei buksyruojamos baržos, vykdavo reguliarūs greitaeigių keleivinių laivų „Raketa“ reisai. 1985 m. Nemuno žemupiu pervežta 69 tūkst. keleivių, 2,1 mln. t krovinių. Vyko pastovus upės dugno valymas, palaikytas 1,5 m farvaterio gylis. Nepriklausomoje Lietuvoje dėl ekonominių priežasčių atsisakyta krovininės ir keleivinės laivybos, dabar palaipsniui vystoma tik turistinė laivyba jachtomis, kateriais, veikia sezoninis Vilkijos keltas (Kauno raj.).
Tiltai per Nemuną
thumb|250px|Čiurlionio tiltas Kaune thumb|250px|Karalienės Luizos tiltas per Nemuną Sovietske thumb|250px|Nemunas Alytuje nuo [[Alytaus pėsčiųjų ir dviračių tiltas|pėsčiųjų ir dviračių tilto]]
Pasroviui:
Etimologija ir vardo paminėjimai
Tiksli Nemuno vardo kilmė nežinoma. Profesorius Kazimieras Būga spėjo, kad vardas reiškia šlapią vietą, raistą, pelkę (plg. nemuogė – „mėlynė“, nemunė – „grybo pavadinimas“, „biržtva, alkas, miškelis“, 🇬🇷 „miškelis“). Šis žodis, savo ruožtu, susijęs su „linkti, lenktis“ Nemuno vardas senas, greičiausiai nuo neolito laikotarpio. Nemuno vardažodis plačiai paplitęs baltų gyventose srityse, dažniausiai vandenvardžiuose. Giminingų žodžių yra nemažai: Nemunykštis, Nemunėlis, Nemunaitis, Nemunynas ir kiti. Yra nemažai gyvenviečių, kurių pavadinime yra panašus žodis – Panemunė, Užnemunė, Nemunaitis, Nemajūnai. Jų esama nuo pat upės aukštupio. Kęstučio Demerecko aiškinimu vandenvardis Nemunas reiškia nebylią, ramią, bežadę upę. Tokią pat reikšmę turi ir vokiškuose šaltiniuose naudojamas pavadinimas Memel (Mėmėlė, Mėmelis). Plg., mėmė, memelis, mimelis („nekalbus žmogus, tylenis“), („nebylys“), taip pat nėmti („netekti žado, nutilti“), niemas, niemus („bežadis, tylus“). Baltams ir slavams bendra šaknis nem- pereidama į vakarus, kur dažnaiu sutinkami kuršizmai, virsta mem- (plg. Nemunėlis – Memele).
Kartais upė siejama su Ptolemėjaus žemėlapyje pažymėtais Chronu (Cronus, Cronon, Chronius) ir Rubonu. Vėliau (nuo 1250 m.) upė dažnai minima kryžiuočių dokumentuose. Merkatoriaus žemėlapyje aukštupys vadinamas Niemen, o žemupys – Memel. Kituose šaltiniuose dar sutinkami pavadinimai: Memebe, Mimmel, Nemel, Niemijen. Vokietijos himne šalies teritorija įvardinama Von der Maas bis an die Memel – „nuo Maso iki Nemuno“.
Istorija
thumb|250px|Merkinės piliakalnis
Nemuno pakrantės gyvenamos nuo pat to laiko, kai atsitraukė ledynai. Upės vardu pavadinta archeologinė Nemuno kultūra. Formuojantis Lietuvos valstybei Nemunas atliko labai svarbią gynybinę funkciją. XIII–XIV a. prasidėjus kovoms su kryžiuočiais paupio piliakalniuose pastatyta daug pilių: Belicos, Dubno, Gardino, Perlamo, Pervalko, Merkinės, Nemunaičio, Alytaus, Punios, Birštono, Darsūniškio, Kauno, Paštuvos, Pieštvės, Veliuonos, Kolainių, Bisenės, Jurbarko, Šareikos, Ragainės. Vėliau kryžiuočiai dalį žemupio pilių sunaikino ir ten įkūrė savas. XVI–XVII a. paupyje pastatytos rezidencinės Raudonės, Panemunės, Raudondvario pilys. Svarbiausi Lietuvoje prie Nemuno išlikę piliakalniai: Liškiavos, Merkinės, Alytaus, Punios, Birštono, Jiesios, Seredžiaus, Veliuonos, Sudargo, Rambynas.
Senovėje Nemuno žemupys skyrė lietuvių ir prūsų gentis. Nuo 1919 m. upe ėjo Klaipėdos krašto ir Rytų Prūsijos siena, kuri vėliau tapo Rusijos ir Lietuvos siena.
Prie Nemuno buvo sudarytos Salyno ir Tilžės sutartys.
Apie laivybą Nemunu minima jau XIII a. popiežiaus Inocento IV bulėje. Upe plukdyti sieliai, vytinėmis gabenti grūdai ir kiti žemės ūkio produktai. 1350, 1553, 1771–1773 m. iš upės vagos buvo valomi akmenys, naikinamos rėvos. 1765–1768 m. buvo iškastas Oginskio kanalas, kuriuo per Ščiaros, Jaseldos ir Pripetės upes Nemunas sujungtas su Dniepru. 1839 m. Augustavo kanalu per Juodosios Ančios ir Bebro upes Nemunas sujungtas su Vysla. 1863–1873 m. Vilhelmo kanalu per Miniją Nemunas sujungtas su Klaipėdos uostu. XIX a. taip pat bandyta Nemuną sujungti su Ventos baseinu, tačiau Ventos-Dubysos kanalas kasti nebaigtas. 1840–1891 m. sureguliuota žemupio vaga nuo Smalininkų iki žiočių.
Kultūrinė reikšmė
Nemunas nuo seno turi svarbią kultūrinę reikšmę lietuvių tarpe. Jis įvardinamas kaip „upių tėvas“. Senosios lietuvių religijos laikais prie Nemuno veikė nemažai alkviečių, kur vyko aukojimai ir ruseno šventoji ugnis, dunksojo šventosios giraitės. Istoriniuose šaltiniuose tokios šventvietės minimos Rambyne, Romainiuose, Kaune.
Nemunas gausiai minimas poetų (Maironio, Širvio ir kt.) kūryboje, liaudies ir populiariosios kultūros dainose. Nemuno vardu pavadintas šokių kolektyvas, sporto draugija, sanatorija, žurnalas, įvairios bendrovės, organizacijos.
Saugomos teritorijos
Nemunas teka per keletą Lietuvos respublikos saugomų teritorijų – įeina į Dzūkijos nacionalinio parko, Panemunių, Kauno marių, Nemuno deltos regioninių parkų teritorijas, sudaro Nemuno kilpų ir Rambyno regioninių parkų ribas.
Bioįvairovė
Nemune veisiasi šios žuvys: salačiai, ūsoriai, starkiai, ešeriai, lydekos, kuojos, lynai, karšiai, raudės, pūgžliai, aukšlės, vijūnai, dyglės, karpiai. Nemuno žemupyje yra šamų, į deltą atplaukia neršti didstintės. Seniau upėje būta eršketų, bet dėl užterštumo išnyko. Dėl Kauno HE, kuri neturi įrengtų žuvitakių, lašišos nustojo migruoti į Nemuno aukštupį.
Upėje taip pat gyvena daug smulkių vėžiagyvių, vabzdžių lervų, moliuskų. Kauno mariose įveista šoniplaukų, mizidžių. Liepos mėnesį išsirita lašalai ir gausiais būriais skraido palei vandens paviršių. Vasarą pietų Lietuvoje Nemuno slėniu iš Baltarusijos atkeliauja būriai mašalų.
Užterštumas
Švedijos Gamtos apsaugos administracijos tyrimais Nemuno vanduo Lietuvoje yra vidutiniškai užterštas. Didelės teršalų, nitratų ir fosfatų koncentracijos pasiskirsčiusios skirtingose upės atkarpose. Baltarusijoje svarbiausios ekologinės Nemuno problemos – teršimas naftos produktais, azotu ir biocheminiais deguonies naudotojais. Kaliningrado srityje taip pat yra didelė biocheminių deguonies naudotojų, lignosulfatų ir azoto koncentracija. Lietuvoje dėl Kauno HE kinta pakrančių ekosistemos, baseine yra pramoninių ir buitinių nuotėkų šaltinių. Lietuvoje veikia Nemuno baseino vandentvarkos planas, pagal kurį siekiama sumažinti nuotėkų patekimą į upę, užtikrinti kokybiškus nuotėkų valymo darbus.
Trasa Silverstone
thumb|264px|2005 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix. Priekyje [[Juan Pablo Montoya, kuris vėliau laimėjo lenktynes.]]
Silverstone – žymiausia Formulės 1 Didžiosios Britanijos Grand Prix trasa netoli Silverstono miesto, vidurio Anglijoje.
Istorija
Antrojo Pasaulinio Karo metais Silverstonas buvo D. Britanijos ir JAV bombonešių oro uostas, o pasibaigus karinėms veiksmams buvo atrastas autosporto megėjų.
1948 m. Karališkasis Automobilių Klubas nusprendė įrengti trasą šalia Silverstono likusiame po II pasaulinio karo JAV ir Didžiosios Britanijos karinio oro uosto.
Vėliau pakaitomis su Brands Hatch trasa (kas antri metai) F1 GP buvo rengiamos iki 1986 m. Nuo 1987 m. iki dabar Didžiosios Britanijos Grand Prix organizuojamos tik Silverstono trasoje.
2009 m. gruodžio 7 d. trasos vadovai pasirašė 17 metų sutartį su Formulės 1 komercinių teisių valdytoju Berniu Ecclestonu dėl Didžiosios Britanijos lenktynių rengimo šioje trasoje.
2010 m. buvo paskelbta, kad nuo šiol lenktynės čia vyks atnaujintoje trasoje - senosios trasos viduryje buvo pridėta nauja "Arena" sekcija, kuri pailgino visą ratą iki 5 901 m.
Adresas
Silverstone Circuit
Silverstone
Towcester
Northhamptonshire
NN12 8TN
Varšuva
Váršuva  – Lenkijos sostinė ir didžiausias miestas, miestas-apskritis. 1,75 mln. gyventojų (aglomeracija – 3,5 mln.). Miestas įsikūręs centrinėje Lenkijoje, Mazovijoje, prie Vyslos upės. Mokslo, kultūros, politinis ir ūkinis centras. Varšuvoje yra Lenkijos parlamento, prezidento ir centrinės valdžios įstaigų buveinės. Varšuva taip pat yra Mazovijos vaivadijos sostinė.
thumb|left|Undinė – Varšuvos miesto simbolis
Istorija
thumb|Miesto centras – į pietus
Pirmosios įtvirtintos gyvenvietės dabartinės Varšuvos teritorijoje – Bródno (apie IX-X a.) ir Jazdów (XII-XIII a.). Po 1281 m. Plocko kunigaikščio Boleslovo II antpuolio prieš Jazdów panaši įtvirtinta gyvenvietė įkurta žvejų kaimelio Warszawa vietoje. XIV amžiuje toji gyvenvietė tapo viena iš Mazovijos valdovų rezidencijų, o 1413 m. – ir Mazovijos sostine.
Varšuva, kaip ir visa Mazovija, prie Lenkijos karalystės buvo prijungta tik XVI a. 1-ojoje pusėje (1526 m.), tačiau jau 1529 m. čia posėdžiavo Lenkijos seimas, o 1573 m. Varšuva dėl patogios geografinės savo padėties (miestas yra beveik pusiaukelėje tarp Vilniaus ir Krokuvos) tapo pagrindine Abiejų Tautų Respublikos seimo rinkimosi vieta. Pagaliau 1596 m. miestas buvo paskelbtas oficialia Abiejų Tautų Respublikos sostine bei pagrindine Lenkijos ir Lietuvos valdovo rezidencija (vėliau savo rezidencijas čia buvo įsikūrę ir daugelis LDK didikų).
1807–1813 m. Varšuva buvo Napoleono valdomai Prancūzijai pavaldžios Varšuvos kunigaikštystės, 1815–1831 m. – Rusijai priklausiusios autonominės Lenkijos karalystės, nuo 1918 m. – nepriklausomos Lenkijos sostinė. XIX a. pabaigoje nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. XIX a. buvo Varšuvos gubernijos ir Varšuvos apskrities centras.
Antrojo pasaulinio karo metu, ypač vykstant Varšuvos sukilimui, Varšuva buvo beveik sugriauta. Po karo naujai pastatytas senamiestis identiškas sugriautajam.
Ekonomika
thumb|Lietuvių Vytis ir lenkų Erelis Varšuvos Lazenkų parke
Mieste yra upių uostas prie Vyslos, tarptautinis Šopeno oro uostas. Išvystyta mašinų pramonė, metalo apdirbimas, metalurgija, maisto, chemijos, parfumerijos, siuvimo, poligrafijos pramonės šakos.
Architektūra
Miestui būdingas įvairių architektūrinių stilių mišinys, daugiausia dėl turtingos Lenkijos ir pačios sostinės praeities. Per II pasaulinį karą senamiestis buvo beveik visiškai sunaikintas ir atkurtas tik pokario metais. Pavyzdžiui, Karališkoji pilis (istorinė Varšuvos širdis) buvo atstatyta tik aštuntajame ir devintajame dešimtmečiuose, o kai kurie restauravimo darbai tebevyksta. Pilies, Lazenkų rūmų architektūra atspindi savitą Stanislovo Augusto stilių. Istorinis Varšuvos centras įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą kaip pavyzdinis kruopštaus sunaikinto istorinio paveldo atkūrimo pavyzdys.
Mieste didelė religinių pastatų architektūros įvairovė: yra daug katalikų, keli protestantų bei kitų konfesijų maldos namai, tarp jų Šv. Trejybės bažnyčia, kuri yra koptų stačiatikių bažnyčios centras Lenkijoje.
Universitetai
Varšuvoje veikia 11 valstybinių universitetų. Iš viso Varšuvoje studijuoja apie 250 tūkst. studentų.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Varšuva yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Miestai, su kuriais Varšuva partnerystę nutraukė dėl Rusijos agresijos Ukrainoje:
Ragena
thumb|right|300px|Akies sandara Ragena – skaidrus priekinės akies dalies dangalas, laužiantis šviesos spindulius. Centrinė ragenos dalis 0,6-0,8 mm, periferijoje – 1,0-1,2 mm storio. Ragena yra skaidri, turinti apie 75 proc. vandens, sudaryta iš skaidrių skaidulų ir ragenos ląstelių. Rageną sudaro penki sluoksniai: Kraujagyslių ragena neturi, ją maitina priekinės krumplyninės arterijos; ją inervuoja krumplyniniai nervai. Ragena gali labai jautriai reaguoti į įvairius dirgiklius. Ji padeda išlaikyti akies obuolio formą, praleidžia į akį šviesos spindulius ir juos laužia maždaug 43 dioptrijų galia.
Ragenos ligos
Dažnesni ragenos susirgimai yra įvairūs uždegimai – keratitai, formavimosi ydos (pvz., maža ragena, didelė ragena, kūgiška ragena) ir degeneracijos. Ragena gali būti persodinama (keratoplastika).
Anomostephium
Anomostephium – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Kazys Boruta
Kazys Boruta (1905 m. sausio 6 d. Kūlokuose, Liudvinavo valsčius – 1965 m. kovo 9 d. Vilniuje) – Lietuvos rašytojas, poetas, politinis veikėjas.
Tarpukaris
I pasaulinio karo metais gyveno Maskvoje, mokėsi gimnazijoje. 1918 m. grįžo į Lietuvą. Mokslą tęsė Marijampolės „Žiburio“ gimnazijoje, nuo 1920 m. Marijampolės mokytojų seminarijoje. Čia aktyviai dalyvavo aušrininkų veikloje. 1924 m. už dalyvavimą Gegužės 1-osios demonstracijose iš seminarijos pašalintas. Egzaminus išlaikė eksternu. 1924–1926 m. Lietuvos universiteto Humanitarinių Mokslų fakultete studijavo lietuvių kalbą, literatūrą ir istoriją. thumb|left|220px|Gimtinė Kūlokuose
1926 m. vasario mėn. išvyko į Austriją, įstojo į Vienos universiteto Filosofijos fakultetą. Studijavo literatūrą, filosofiją ir istoriją. 1927 m. vasarą atostogų Lietuvoje metu buvo suimtas ir paleistas su sąlyga, kad išvyks iš Lietuvos. 1927 m. pasitraukė į Latviją, įsijungė į lietuvių socialdemokratų emigrantų veiklą. 1928 m. Rygoje išleido almanachą „Audra“. 1928 m. ištremtas iš Latvijos.
1928–1930 m. Vienoje tęsė literatūros ir filosofijos studijas. Bendradarbiavo žurnale „Trečias frontas“. 1930 m. persikėlė į Berlyną, kur buvo leidžiamas socialdemokratų emigrantų laikraštis „Kova“.
1931 m. grįžo į Lietuvą. 1932 m. redagavo literatūrinį almanachą „Darbas“. Už nelegalią politinę veiklą 1933 m. kovo 28 d. buvo suimtas ir nuteistas 4 metams sunkiųjų darbų kalėjimo. Kalėjo Kauno ir Marijampolės kalėjimuose. 1935 m. Lietuvių rašytojų draugijos pastangomis amnestuotas.
1938 m. išrinktas Lietuvos rašytojų draugijos sekretoriumi. Bendradarbiavo laikraščiuose ir žurnaluose „Lietuvos žinios“, „Kultūra“, 1940 m. redagavo žurnalą „Dienovidis“. Garliavos apylinkėje, Ražiškių kaime, ant vadinamojo Čigonkalnio, pasistatė namelį ir nuo 1939 m. kurį laiką su šeima čia gyveno. Vėliau sodyboje įsikūrė brolio Jono šeima. 1993 m. sodyba paskelbta kultūros paveldo objektu.
Sovietmetis
1940 m. liepos 21 d. susirinkusį prosovietinį Liaudies Seimą Kazys Boruta pasveikino eilėmis. Jis ir sukūrė frazę „Parvežti į Lietuvą Stalino saulę“ (turima omenyje stalininė SSRS konstitucija).
Nuo 1941 m. gyveno Vilniuje. Dirbo Mokslų akademijos Literatūros muziejaus vedėju, aktyviai dalyvavo menininkų klubo ir Rašytojų sąjungos veikloje. Karo metais dirbo Lietuvių literatūros institute, saugojo lituanistikos rankraštinį fondą, išgelbėjo nuo sunaikinimo Adomo Mickevičiaus rankraščius, padėjo gelbėti žydus. Baigiantis karui priverstinai buvo varomas į Vokietiją.
Atėjęs aplankyti bičiulio literato Stasio Gorodeckio, 1946 m. kovo 17 d. suimtas Onos Lukauskaitės-Poškienės bute NKVD įrengtoje pasaloje. Lietuvių tautinės tarybos, vadovaujamos kpt. Jono Noreikos (gen. Vėtros) byloje, žinomoje kaip Vilniaus inteligentų, 1946 m. spalio 20 d. pagal RTFSR baudžiamojo kodekso 58-12 straipsnį nuteistas 5 metams už tai, kad žinojo apie jos laišką popiežiui ir nepranešė (faktiškai už ideologinį pasyvumą). Žmonos (Jadvygos Čiurlionytės) pastangų dėka, kalėjo Rasų kalėjime Vilniuje ir nebuvo išsiųstas į Sibirą. 1946 m. pateikė amnestijos prašymą. 1949 m. sausio 25 d. amnestuotas, kovo 17 d. paleistas iš kalėjimo.
Po išlaisvinimo turėjo viešai išpažinti savo tariamas ideologines klaidas. Daugiausia atsidėjo vertimams ir kūrybai. Ilgai negalėjo publikuoti savo kūrybos, net vertimus pasirašinėjo svetimom pavardėm. 1965 m. suteiktas Lietuvos TSR nusipelniusio kultūros veikėjo vardas.
Žmonos: Ona Kazanskaitė-Borutienė (1905–1941), Elga Borutienė (1917–2006), Jadvyga Čiurlionytė-Abraitienė-Borutienė (1900–1992). K. Boruta palaidotas Rasų kapinėse.
Literatūrinė veikla
Eilėraščius pradėjo spausdinti 1923 m. Spaudoje pasirašinėjo slapyvardžiais: A. Vandra, Antanas Avižienius, Anupras Paketuris, E. Erika, E. Linonis, ''El. Vėtra, K. A. Apuokas, K. Aruta, K. Linonis, L. Vailila, Petras Povilionis, V. Vaja, V. Vandra, Vincas Dovinė''.
Fribūras
Fribūras (arba Freiburgas) – miestas Šveicarijos vakaruose, į pietvakarius nuo Berno. Fribūro kantono centras.
Lietuviai
Nuo XIX a. pabaigos Fribūro universitete studijavo nemažai lietuvių, ypač kunigų: 1895–1935 m. apie 110 studentų, tarp jų Vincas Mykolaitis-Putinas, Pranas Augustaitis, Jonas Totoraitis, Stasys Šalkauskis ir kt. Juos rėmė JAV lietuvių šalpos organizacijos.
1899 m. Juozo Petrulio iniciatyva įkurta lietuvių jaunimo draugija „Rūta“ (per Pirmąjį pasaulinį karą pasivadino „Lithuania“).
Kompėnai
Kompėnai, Kampainys arba Nivos (, nuo 1938 m. Vorwerk Kompehnen, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Sembos pusiasalyje, Baltijsko rajone, nuo 2008 m. liepos 3 d. Divnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Kampainīs prūsiškos kilmės. 1310 m. minimas Campaginis. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities Kaldeinės (Kalių) dvaro palivarkas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. liepos 3 d. Povarovkos apylinkės kaimas.
Nuošalė
Nuošalės pozicija
Pagal asociacijos futbolo taisykles, žaidėjas (ar keli žaidėjai) yra nuošalėje tada, jeigu jis yra arčiau priešininkų vartų nei kamuolys ir antras arčiausiai savo vartų esantis besiginančios komandos žaidėjas. Dažniausiai tai reiškia, kad tarp žaidėjo ir vartų yra tik varžovų vartininkas.
Nuošalės fiksavimas
Buvimas nuošalėje nėra taisyklių pažeidimas, nuošalė fiksuojama tik jei į žaidimą įsitraukęs žaidėjas yra nuošalėje tuo momentu, kai jo komandos draugas paliečia kamuolį. Nuošalė nefiksuojama, jei kamuolį spiria priešininkų komandos žaidėjas arba jei nuošalėje esantis žaidėjas nėra aktyviai įsitraukęs į ataką.
Nuošalė nefiksuojama kampinių, smūgio nuo vartų ar išmetimo iš už šoninės linijos metu. Nuošalė taip pat nefiksuojama, kuomet puolančios ekipos žaidėjas yra savo aikštės pusėje.
Aktyvus dalyvavimas atakoje
Aktyvus dalyvavimas atakoje, pagal 2003 metais papildytas FIFA taisykles, yra tada, kai žaidėjas:
Nors šios taisyklės tinka bendriems atvejams, daug vietos interpretuoti paliekama teisėjui, tad jis ir sprendžia, ar tikrai yra nuošalė. Kai kurie teisėjai nuošalės neskaito ir tada, kai varžovai tiesiog perima kamuolį (t. y. nuošalė tiesiog pakenktų varžovų komandai, nes taip jie prarastų laiko savo naujai atakai pradėti).
Nuošalė nefiksuojama, jei žaidėjas pats turėdamas kamuolį ir neperdavinėdamas jo komandos draugams išbėga iš nenuošalės pozicijos į nuošalės poziciją.
Sigitas Juozas Katilius
miniatiūra Sigitas Juozas Katilius (g. 1931 m. gruodžio 1 d. Degučiuose, Marijampolės valsčius) – Lietuvos architektas.
Nuošalė
Nuošalės reikšmė
Kai fiksuojama nuošalė, kamuolys atitenka priešininkų komandai – skiriamas laisvas smūgis nuo vietos, kur buvo nuošalėje atsidūręs žaidėjas.
Nuošalės istorija
Nuošalės taisyklės nebuvo pačiose pirmose futbolo taisyklėse, tačiau vystant taisykles, įtraukta ir griežtesnė nuošalės taisyklė – nuošalė buvo fiksuojama, jei tarp žaidėjo ir vartų buvo mažiau nei trys priešininkų komandos žaidėjai.
Sigitas Juozas Katilius
Biografija
Mokėsi: 1938–1943 m. privačioje Vargdienių seserų pradinėje mokykloje. 1943–1950 m. mokėsi Rygiškių Jono (dabar J. Jablonskio) berniukų gimnazijoje, kurią baigė sidabro medaliu ir įstojo į Kauno Politechnikos Statybos fakultetą. 1956 m. baigė šio instituto architektūros specialybės visą 6 metų kursą ir apgynė diplominį darbą „Raudondvario plento ir Lampėdžių vasarvietės išplanavimo ir užstatymo projektas“. Suteikta inžinieriaus architekto kvalifikacija. Paskirtas dirbti į Miestų statybos projektavimo institutą Vilniuje.
Nuošalė
Nuošalės istorija
Tik 1925 metais taisyklės sušvelnintos. Pakeitus taisykles, 1926-1927 metų sezone Anglijos futbolo lygoje įmuštų įvarčių padaugėjo 35,5 proc.
Sigitas Juozas Katilius
Kita veikla
Visus šešerius studijų metus buvo KPI (dabar KTU) liaudies dainų ir šokių ansamblio „Nemunas“ dalyvis - choristas. 1951 m. su ansambliu dalyvavo vyriausybiniame koncerte, SSSR Didžiojo teatro scenoje Maskvoje, kurio klausėsi ir J. V. Stalinas.
Nuošalė
Kitos sporto šakos
Ledo ritulyje nuošalė fiksuojama, jei žaidėjas patenka į atakos zoną anksčiau nei ritulys.
Sigitas Juozas Katilius
Kita veikla
1974–1978 m. buvo Lietuvos architektų sąjungos valdybos atsakingasis sekretorius.
Nuošalė
Kitos sporto šakos
Nuošalės taisyklės taip pat yra ir kitur – regbyje, amerikietiškame futbole.
Nuorodos
Ofsajd Paitsio
Sigitas Juozas Katilius
Kita veikla
Bendradarbiavo su Lietuvos ir užsienio spauda bei televizija, buvo „Literatūros ir meno“ ir „Sporto“ neetatiniu korespondentu.
Turėjo jojimo sporto respublikinės kategorijos teisėjo kvalifikaciją ir teisėjavo varžybose. Keletą metų buvo Lietuvos jojimo sporto federacijos prezidiumo nariu, komisijos pirmininku.
Buvo kalnų sportinio turizmo entuziastas. Kartu su MSPI kalnų turistų grupe įvykdė kategorinius maršrutus Tian Šanio, Sajanų ir Kaukazo kalnuose.
Petras Skodžius
Petras Skodžius (1927 m. gruodžio 26 d. Kupreliškyje, Biržų apskritis – 2009 m. gegužės 9 d. Biržuose) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, vertėjas, visuomenės veikėjas, Biržų garbės pilietis.
Biografija
1940 m. baigė Biržų „Aušros“ pradžios mokyklą, 1947 m. – Biržų gimnaziją.
1951–1952 m. Pabiržės mašinų ir traktorių stoties laikraščio redakcijos literatūrinis darbuotojas. 1952–1986 m. laikraščio „Biržiečių žodis“ redakcijos korektorius, atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas. Prie redakcijos subūrė jaunųjų literatų būrelį ir jam vadovavo. Dalyvavo Biržų krašto ir respublikos literatūriniame gyvenime.
Spaudoje debiutavo eilėraščiais, nuo 1953 m. periodinėje spaudoje skelbė apsakymus, feljetonus, humoreskas. Išvertė kelis rusų rašytojų prozos ir dramos veikalus. Jo kūrybos yra išversta į azerbaidžaniečių, čekų, estų, kazachų, latvių, lenkų, rusų, ukrainiečių ir kt. kalbas. 1961 m. Lietuvos rašytojų sąjungos, Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Palaidotas naujosiose Biržų miesto kapinėse.
Elo
Elo gali reikšti:
FlyLAL - Lithuanian Airlines
thumb|„[[Boeing 737-500 LY-AWG“, nudažytas „flyLAL“ spalvomis.]] thumb|„FlyLAL Technics“ angaras Vilniaus oro uoste. thumb|Ankstesnėmis spalvomis dažytas Boeing 737-500 (Reg. Nr. LY-AGQ) AB „flyLAL – Lithuanian Airlines“ (prekės ženklas „flyLAL“) – Lietuvos oro linijų bendrovė, veikusi nuo 1991 m. iki 2009 m. (taip pat žinoma pavadinimais „Lithuanian Airlines“, „LAL“, „Lietuvos avialinijos“). Bendrovės pagrindinė bazė buvo Vilniaus oro uostas, antrinė bazė – Palangos oro uostas. 100 % bendrovės akcijų priklausė AB „flyLAL Group“ (dabar – AB „Ridota“). Pagrindinė „flyLAL“ veikla buvo keleivių skraidinimas, krovinių ir pašto siuntų gabenimas reguliariaisiais ir užsakomaisiais reisais.
Ištakos
Pirmieji, Vokietijoje pirkti aštuoni „LVGC VI“ lėktuvai su lietuviškais logotipais pakilo 1919 m. kovo 1 d. Oro transportavimas pradėtas Lietuvoje 1921 m., kuomet karo lėktuvais pradėtas skraidinti paštas visoje Lietuvoje. 1938 m. rugsėjo 20 d. Kaune buvo įkurta bendrovė „Lietuvos oro linijos“, kuri dviem septynviečiais Anglijoje pirktais „Percival Q.6 Petrel“ lėktuvais pradėjo skrydžius iš Kauno į Palangą ir Rygą.
1940–1990 m. Lietuvą okupavus Sovietų Sąjungai, civilinius skrydžius vykdė SSRS oro linijų bendrovės „Aeroflot“ Vilniaus padalinys.
Atkūrimas
Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo, 1991 m. rugsėjo 20 d. vietinio „Aeroflot“ padalinio pagrindu įkurta nacionalinė aviakompanija „Lietuvos avialinijos“. Tais pačiais metais bendrovė pirmoji rytų Europoje pradėjo eksploatuoti pirmąjį vakarietišką „Boeing 737“ lėktuvą. Aviakompanija pradėjo skraidinti naujais reguliariais maršrutais: Varšuva, Kopenhaga, Berlynas, Frankfurtas, Maskva ir Sankt Peterburgas.
Osoveco Tverdza
Osoveco Tverdza – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Goniondzo valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietus nuo Goniondzo, 11 km į šiaurės vakarus nuo Monkų ir 51 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Gyvenvietė įsikūrusi Bebro upės žemumoje ir Bebro nacionaliniame parke. Per gyvenvietę eina Balstogė-Glomnas geležinkelio linija. Taip pat eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW670, vaivadijos kelias Nr. 25px|DW668 ir valstybinis kelias Nr. 25px|DK65.
FlyLAL - Lithuanian Airlines
Atkūrimas
1993 m. kovo 8 d. „Lietuvos avialinijos“ prisijungė prie IATA, kas garantavo tarptautinį oro linijų pripažinimą. Bendrovė įgavo teisę pardavinėti pasaulinių oro linijų bilietus skrydžiams, o jos skrydžių tvarkaraštis imtas rodyti pasaulio skrydžių kompiuterinės informacijos tinkluose.
Osoveco Tverdza
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. gyvenvietė priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1743-1827 m. gyvenvietė turėjo miesto teises. XV a.-XVI a. gyvenvietė priklausė Lietuvos pakancleriui Stanislavui Antanui Ščiukai. XIX a. pabaigoje pro gyvenvietę nutiestas geležinkelis Balstogė-Karaliaučius. 1882-1892 m. gyvenvietėje buvo pastatyti didžiuliai įtvirtinimai, kurie buvo viena iš didžiausių Rusijos imperijos gynybos tvirtovių šiaurės vakaruose. Prasidėjus I pasauliniam karui nuo 1915 m. sausio 29 d. iki rugpjūčio 6 d. prie šios tvirtovės vyko dideli mūšiai tarp Vokietijos imperijos ir Rusijos imperijos kariuomenių. Šiose kautynėse žuvo apie 2000 rusų kareivių. Vokiečių kariuomenė kovoje naudojo ir chlorines dujas. Po pergalės Mazūrijos ežerų mūšyje 1915 m. rugpjūčio mėnesį vokiečiai užėmė šiuos įtvirtinimus ir išsilaikė juose iki 1919 metų. 1919 m. vasario 23 d. šiuos įtvirtinimus perėmė Lenkijos kariuomenė. Tarpukariu įtvirtinimuose buvo Lenkijos kariuomenės kareivinės. Prasidėjus II pasauliniam karui šalia tvirtovės nevyko kautynės, vokiečių kariuomenė žinodama įtvirtinimų pajėgumą užpuolė Lenkiją šiauriau, kur kautynės vyko apie tris dienas. 1939 rugsėjo 13 d. vokiečiai užėmė įtvirtinimus. 1939 m. rugsėjo 25 d. vokiečiai perdavė įtvirtinimus Tarybų Sąjungai pagal Molotovo-Ribentropo pakto susitarimus. Prasidėjus karui tarp Trečiojo reicho ir Tarybų Sąjungos vokiečiai užėmė įtvirtinimus 1941 m. birželio 27 dieną. 1944 m. rugpjūčio 14 d. vokiečiai pasitraukė iš pagrindinių tvirtovės pastatų ir įsitvirtino kairiajame Bebro upės krante. Fronto linija nusistovėjo šioje vietoje iki 1945 m. sausio mėnesio kai Raudonoji armija įveikė vokiečių pasipriešinimą.
FlyLAL - Lithuanian Airlines
Privatizavimas
Iki 2005 m. 100 % bendrovės akcijų valdė Lietuvos vyriausybė. 2005 m. įmonė privatizuota, naujieji savininkai pakeitė įmonės pavadinimą į „flyLAL“. 2006 m. bendrovės veikla išskaidyta pagal veiklos sritis, įsteigta įmonių grupė „flyLAL Group Services“ (dabar – AB „Avia Solutions Group“), kurią sudaro bendrovės: 2008 m. bendrovė nusipirko pirmąjį „Boeing 757-200“ orlaivį.
2009 m. kovo 9 d. bendrovei buvo iškelta bankroto byla. Įmonės bankroto administratoriumi paskirtas UAB „Įmonių bankroto administravimo ir teisinių paslaugų biuras“.
Skrydžiai
Prieš bankrotą bendrovė tiesiogiai iš Vilniaus reguliariaisiais reisais skraidino keleivius į 28 miestus. Kartu su bendrojo kodo partneriais „FlyLAL“ keleiviams buvo suteikta galimybė iš Vilniaus nuvykti į daugiau kaip 600 pasaulio miestų.
2007 m. vasarį bendrovė paskelbė, kad nuo 2007 m. balandžio sumažins reguliariųjų reisų skaičių ir daugiau dėmesio skirs užsakomiesiems skrydžiams. 2008 m. įsigijus „Boeing 757“, „FlyLAL“ planavo praplėsti skrydžių geografiją ir pradėti reisus į Afriką bei Šiaurės Ameriką. 2008 m. gruodį įmonė laikinai nutraukė skrydžius dėl pasunkėjusios finansinės padėties ir milijoninių skolų.
Nuo 2009 m. sausio 17 d. „FlyLAL“ skrydžių nebevykdo.
Flotilė
„FlyLAL“ lėktuvų flotilė (2008 m.):
Buvę lėktuvai:
Amonio nitratas
Amonio nitratas (amonio salietra), NH4NO3 – viena iš nejautriausių sprogiųjų medžiagų, kurios susprogdinimui reikalingas galingas sužadinamasis užtaisas, pvz.:50 g TNT. Ši sprogi medžiaga yra naudojama minavimui bei statybose, nes yra pigi ir chemiškai stabili, tačiau dėl savo takumo nepatogi saugoti. Amonio nitratas labai gerai sugeria drėgmę, todel turi būti laikomas talpose, kurios nepraleidžia drėgmės, priešingu atveju, amonio nitrato detonacija bus labai silpna arba jos visai nebus. AN daugiausiai naudojamas kaip svaidomoji (žemės purenimui) medžiaga. Pirmą kartą amonio nitratą pagamino vokiečių chemikas J. R. Glauberis 1654 metais.
Amonio nitratas labai gerai tirpsta vandenyje. Tirpus etanolyje ir metanolyje.
Ši medžiaga yra mėgiama teroristų, nes iš jos lengva pagamint įvairiausių sprogmenų ir jos galima isigyti dideliais kiekiais.
Gamyba
Amonio nitratas gaminamas sumaišant azoto rūgšties ir amoniakinio vandens proporcijom 1:1 pagal molius. Jei rūgštis koncentruota, tai ją reikėtų pilti pamažu, kad reakcijos mišinys labai neužkaistų. Išgarinus vandenį ir gaunamas amonio nitratas.
Tampriagrybis
Tampriagrybiai (Calocera) – dakriomicetinių (Dacrymycetaceae) šeimos grybai.
Juzefa Katiliūtė
Juzefa Katiliūtė (1916 m. gruodžio 9 d. Igliaukoje, Marijampolės valsčius – 2009 lapkričio 17 d. Ženevoje) – Lietuvos tapytoja.
Biografija
1940 m. baigė Kauno meno mokyklą, 1942 m. – Vilniaus dailės akademiją, J. Vienožinskio mokinė. 1945 m. pasitraukė į Šveicariją. 1948 m. baigė Ženevos dailės mokyklą.
Kūryba
Tapo aliejumi, akrilu, tušu, kuria spalvotas šilkografijas. Ankstyvuosiuose paveiksluose vyrauja realistinės figūrinės kompozicijos, vėlesniuose – abstrahuoti peizažo motyvai, juose raiškiomis formomis, ryškių spalvų deriniais perteikti pirmapradžiai gamtos reiškiniai, žmogaus išgyvenimai. Nuo 1952 m. dalyvauja parodose, individualios: Farmingtonas 1966 m., Hartfordas 1967 m., Ženeva 1982 m., Vilnius 1994 m., 2003 m., 2004 m. Kūrinių turi Šveicarijos muziejai, Lietuvos dailės muziejus.
Vajomingo baseinas
thumb|250px|Būdingas Vajomingo baseino kraštovaizdis
Plokščiakūniai rykliai
thumb|right|260px|[[Amerikinis plokščiakūnis ryklys (Squatina dumeril)]] Plokščiakūniai rykliai (Squatiniformes) – ryklių (Selachomorpha) būrys. Kūnas plokščias, krūtininiai pelekai dideli, žiaunų plyšiai išsidėstę kūno šonuose, o žiotys snukio gale. Gyvena prie dugno. Gyvagimdžiai.
Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis
Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis (1919 m. rugsėjo 9 d. Betygaloje – 1998 m. lapkričio 22 d. Guajaramerine, Bolivija) – kunigas, gydytojas epidemiologas, Brazilijos MA narys.
1925 m. apsigyveno Paryžiuje. 1945 m. Sorbonoje baigė medicinos, 1960 m. – teologijos studijas (įšventintas kunigu). 1961 m. pradėjo misionierišką veiklą Brazilijoje, tarp Amazonės valstijos indėnų. Nuo 1963 m. laivais (pavadintais Lithuania), kuriuose buvo įrengtos ligoninės, plaukiojo Amazonės baseino upėmis gydydamas vietinius gyventojus. 1964 m. Porto Veljo arkivyskupijoje įsteigė radijo stotį Radio Educadora. 1973 m. Guažara Mirine pastatė ligoninę ir jai vadovavo. Nuo 1985 m. gyveno Bolivijoje. Guajaramerine įsteigė polikliniką, motinos ir vaiko ligoninę, neturtingų vaikų mitybos centrą. Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis fotografavo, rinko etnografinius ir gamtos eksponatus, dalį jų padovanojo Guažara Mirino džiunglių muziejui. Palaidotas Guažara Mirine, Rondonijoje.
Gustav Fenkohl
Gustavas Fenkolis (1872 m. kovo 1 d. Barškiuose, Vokietijos imperija - 1950 m. Berlyne, Vokietijos Demokratinė Respublika) – tapytojas, peizažistas.
Biografija
Gimė 1872 m. kovo 1 d. Barškiuose. Jaunystę praleido Juodkrantėje. Nuo 1895 m. pradėjo gyventi Berlyne, tapyti mokėsi pas W. Müller-Schönefeld ir Max Uth. Nuo 1913 m. pradėjo dalyvauti įvairiose parodose. 1914 m. susituokė su dailininke Erna Fenkohl-Herzer. Iki Antrojo pasaulinio karo priklausė Berlyno dailininkų asociacijai. 1943 m. britų aviacijai subombardavus Berlyną sudegė didelė dalis dailininko kūrinių. Netekęs namų išvyko gyventi į Kiulungsborną, vėliau grįžo į Berlyną, kur ir mirė 1950 m.
Jonas Kova-Kovalskis
Jonas Kova-Kovalskis (1906 m. birželio 27 d. Garniai, Daugailių valsčius – 1977 m. balandžio 7 d. Londonas) – Lietuvos architektas.
Biografija
Nuo 1927 m. studijavo Architektūros mokykloje (Ėcole Regionale d'Architecture) Grenoblyje, 1930–1935 m. – Dailės mokykloje (Ėcole Regionale Supėrieure des Beaux Arts) Paryžiuje.
1937–1940 m. Kauno miesto savivaldybės Planavimo dalies vedėjas. 1937–1941 m. Kauno aukštesniosios technikos mokyklos, 1940–1943 m. Kauno taikomosios dailės instituto dėstytojas, Dekoratyvinės architektūros studijos vedėjas. 1939–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1943 m. Architektūros katedros vedėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1947–1949 m. dėstė UNRRA universitete Miunchene. Nuo 1949 m. gyveno JAV.
Kūryba
Kūryboje derinami įvairių stilių, lietuvių liaudies ir moderniosios architektūros elementai. Pagal jo projektus Lietuvoje 1937–1944 m. pastatyta:
Gyvendamas JAV suprojektavo vienuolynų, įvairios paskirties pastatų Čikagos lietuvių bendruomenei:
Aleksotas
Etimologija
Iki XVI a. gyvenvietė vadinosi Svirbygala, Svirbigala, Svirbigaila, Svirbiogala, šis pavadinimas kildinamas iš Nemuno kairiojo intako Svirbės upelio vardo. Bronius Kviklys nurodo, kad dabartinį vardą Aleksotas gavo XVI a., kai Kaunas tapo prekybos centru, o vokiečiai kairiajame Nemuno krante pastatė laivų statyklas, vadintas „aleksotais“.
Aleksoto vardą XIX a. istorikai romantikai Teodoras Narbutas ir Aleksandras Polujanskis kildino iš meilės deivės Aleksotos (kitaip vadintos Milda) vardo. Pasak legendos, Nemuno šlaite priešais Kauną buvo įrengta Aleksotos šventykla, kur stovėjusi akmeninė ar medinė šios deivės statula, garbinama moterų. Ši deivė pamilo medžioklį Dangerutį, su kuriuo susilaukė sūnaus Kauno.
Iš tikrųjų Aleksotu galėjo būti pavadinta kažkokiam Aleksui priklausiusi valda. Daryba reta: dar vienas šios šaknies kaimo pavadinimas (su priesaga -otas) išlikęs Vilkaviškio rajone; nors pats graikų kilmės asmenvardis Aleksandras bei jo trumpiniai Aleksas, Alekna lietuvių vietovardyne dažnoki, tačiau jau su kitomis priesagomis.
Istorija
miniatiūra|left|Laivai ties Aleksotu XIX a.
Aleksotas įsikūrė 1408 m. Ldk Vytauto privilegija Kaunui dovanotoje Kauno girioje. Manoma, kad ant Aleksoto kalvos buvo alkas, kurio šventąją ugnį prižiūrėjusi legendinė Milda, kunigaikščio Dangeručio duktė. XVII a. prie Aleksoto tilto jau buvo atskirų gyvenamųjų namų. Aleksoto laivų statyklose buvo statomi lietuviški prekybiniai laivai – vytinės.
1791 m. Kauno plane Aleksotas vadinamas priemiesčiu. Po 1795 m. Aleksotas drauge su Užnemune atiteko Prūsijai, nuo 1807 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystei, nuo 1815 m. – Lenkijos karalystei. 1831 m. sukilėliai nuo Aleksoto kalvų iš artilerijos apšaudė Kauną ir jį užėmė. 1863 m. gruodžio 26–28 d. į Aleksotą buvo sutrauktos sukilėlių pajėgos Kaunui pulti ir sukilimo vadui Antanui Mackevičiui išvaduoti, tačiau puolimas neįvyko.
1890 m. pastatytas Aleksoto malūnas. 1919 m. senoji Aleksoto dalis (54 ha) buvo prijungta prie Kauno, o 1931 m. prijungta ir likusioji gyvenvietės dalis (573 ha). 1923 m. Kauno miesto ribose buvo 4154 Aleksoto gyventojai. 1935 m. gruodžio 5 d. Aleksote atidarytas Aleksoto keltuvas. 1940 m. atidaryta biblioteka.
Aleksote veikia vienas seniausių Europoje S. Dariaus ir S. Girėno oro uostas. Jį 1915 m. įkūrė okupacinė Vokietijos kariuomenė. Čia nuo 1919 m. kūrėsi pirmoji Nepriklausomos Lietuvos aviacija.
1933 m. čia susirinkusi tūkstantinė minia laukė sugrįžtančių lakūnų S. Dariaus ir S. Girėno, tačiau juos pasiekė tik žinia, jog lakūnai, nors ir įveikę Atlanto vandenyną, Lietuvos taip ir nepasiekė. 1993 m. lakūnų  atminimui aerodromui suteiktas S. Dariaus ir S. Girėno vardas. Aerodrome tarpukariu vyko įvairios aviacinio sporto varžybos, lakūnų mokymai ir bandomieji skrydžiai. Čia gyveno ir dirbo žymūs Lietuvos aviacijos kūrėjai Jurgis Dobkevičius, Antanas Gustaitis.
Sovietmečiu iš aerodromo vyko skrydžiai į Sovietų Sąjungos miestus. Dėl riboto pakilimo tako ilgio oro uostas buvo iškeltas į Karmėlavą. Lietuvai atgavus nepriklausomybę čia rengiami įvairūs renginiai, demonstruojami aviaciniai pasirodymai. 2004 m. aerodrome vyko Europos akrobatinio skraidymo čempionatas. Aerodrome dažnai leidžiasi  aviacijos turistų lėktuvai. Čia įrengtas ir Lietuvos aviacijos muziejus.
1941 m. sukilimo metu Aleksote veikė apie 250 partizanų būrys, vienas didžiausių Kaune. Antrojo pasaulinio karo metais prie Aleksoto aerodromo buvo įkurtas „stadiono“ lageris; po karo 19-oje kapaviečių prie Aleksoto tilto buvo rasti 9155 žuvę karo belaisviai iš šio lagerio. 1944 m. atsitraukdama vokiečių kariuomenė susprogdino VDU Fizikos-chemijos fakulteto rūmus, Damijonaičio pradinę mokyklą, Aleksoto tiltą.
Ferma (Reivyčiai)
Ferma – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Leckavos, pasienyje su Latvija.
Persų kalba
Persų kalba, arba farsi ( = Fārsī) – viena iš labiausiai paplitusių indoeuropiečių šeimos iranėnų kalbų. Tai Irano (buvusi Persija) kalba, nors ja taip pat kalbama Afganistane (darí arba farsi-kabulí), Tadžikistane (žr. tadžikų kalba) ir Pakistane. Nedidelės bendruomenės, kalbančios persų kalba, taip pat gyvena daugelyje kitų Persijos įlankos šalių – Bahreine, Irake, Omane, Jemene, JAE.
Iš viso kalbančiųjų farsi kalba yra gan daug: 30 milijonų Irane (beveik 50 % visų gyventojų), dar 7 milijonai kalbančių dari Afganistane (25 % gyventojų) ir apie 2 milijonus Pakistane.
Rašybai farsi kalba naudojamas persų-arabų raštas (arabų abėcėlė, papildytas keletu ženklų garsams, nesantiems arabų kalboje); daug žodžių pasiskolinta iš arabų kalbos.
Istorija
Senoji persų kalba buvo paplitusi Irano pietryčiuose I tūkstantmetyje pr. m. e.; tai buvo Achemenidų imperijos (senovės Persijos) valdovų gimtoji kalba. Raštui buvo naudojamas dantiraštis. Tuo pat metu vystėsi ir gimininga persų kalbai Avestos kalba (I tūkstantmečio pr. m. e. pradžia).
Vidurinė persų kalba (pahlavi) buvo senosios persų kalbos tąsa (I tūkstantmetyje; tai buvo oficiali Sasanidų imperijos kalba). Kai arabai užkariavo Iraną (VII a.), šią kalbą vartojo Irano zoroastrų bendruomenė ir Indijos parsai. Raštui buvo naudojami aramėjų grafikos variantai.
Naujoji persų kalba žinoma nuo IX amžiaus ir naudoja modifikuotą arabų raštą. Po Irano islamizacijos persų kalba greitai tapo antrąja pagal svarbą literatūrine kalba islamo pasaulyje; ji buvo plačiai vartojama ne tik Persijoje, bet ir visuose Artimuosiuose Rytuose, taip pat Užkaukazėje, Vidurinėje Azijoje, Indijoje.
Lietuvoje persų kalba dėstoma nuo 2002 m. Vilniaus universiteto Orientalistikos centre, dėstoma ir dari kalba (dėstytojas – iranistikos studijų lektorius Algimantas Litvinas).
Čeriomuchinas
Karlshofas arba Čeriomuchinas (, nuo 1938 m. Vorwerk Karlshof, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Sembos pusiasalyje, Baltijsko rajone, nuo 2008 m. liepos 3 d. Divnojės kaimo gyvenvietės kaimas.