cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jakiai
Karloso Kastanedos knygų herojus Don Chuanas yra jakių žynys.
Cezario grupė
miniatiūra|„cezario grupės“logotipas
„cezario grupė“ – režisieriaus Cezario Graužinio 2003 m. Vilniuje įkurta teatro trupė. Profesionalaus teatro statusą turinčioje trupėje vaidina Brigita Arsobaitė, Paulius Čižinauskas, Vytautas Kontrimas, Vilma Raubaitė, Julius Žalakevičius. Teatras veikia kaip viešoji įstaiga be nuosavo pastato ir rodo spektaklius įvairiose Lietuvos teatrų scenose. Kai kuriuose trupės pastatymuose dalyvauja ir kiti Lietuvos aktoriai. Su „cezario grupe“ aktyviai bendradarbiauja ir aktoriai Juozas Gaižauskas, Šarūnas Gedvilas, Tomas Dapšauskas, kompozitoriai Martynas Bialobžeskis, Ieva Marija Baranauskaitė, šviesų dailininkai Aurelijus Davidavičius bei Rimas Petrauskas.
Kurdama spektaklius, trupė neretai laikosi vaizduotės teatro principų. Daugumą grupės spektaklių režisuoja Cezaris Graužinis.
Bajorai (Lietuva ir Lenkija)
Šlėkta, šlėktos, arba bajorai (bajorija) – teisiškai privilegijuotas kilmingųjų luomas Lenkijos karalystėje, vėliau Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ir Abiejų Tautų Respublikoje. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, vėliau ir Respublikoje šis luomas vienintelis turėjo pilietines ir politines teises. Kaip atskiras luomas egzistavo ir prijungus Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstybę prie Rusijos imperijos. Čia šlėktos luomas buvo sulygintas teisėmis su rusų bajorija, rusiškai Dvorianstvo. Luomo privilegijos buvo panaikintos 1863 m. caro įsaku. Nuo to laiko jokių privilegijų nebeturėjo, tačiau kasdieninėje vartosenoje terminai išliko ir žymi asmenis, turinčius kilmingus protėvius. Nors šiandieninėje lietuvių kalboje Lietuvos kilmingieji dažniausiai yra įvardijami terminu bajorai, siekiant istorinės tiesos lietuvių kalboje turėtų būti vartojamas terminas šlėkta, tačiau šis terminas kartais nevartojamas, siekiant atsisakyti iš lenkų kalbos atėjusio termino. Atsisakymas naudoti terminą šlėkta sukomplikuoja įvardijimą.
Terminų kilmė
300px|thumb|Lenkijos karalystės bajorai – atstovai Senate, su žemių herbais (1506 m.)Lietuviškas terminas bajorai buvo manoma yra skolinys iš senrusių (rusėnų, gudų) kalbos бояре bojarinai (stambūs senosios Rusijos žemvaldžiai). Šis žodis (vienaskaita ) ir jo variantai paplitę slavų kalbose (bulgarų, serbų, chorvatų, slovėnų, čekų ir kt.). Žodis, pagal vieną iš versijų, atėjęs į senrusių kalbą iš Dunojaus bulgarų tiurkų *boĭ är 'turtingas, žymus vyras' (jam giminingas žinomas tiurkiškas žodis bajus – 'turtuolis'). Terminas bajus iki šiol vartojamas Vidurinėje Azijoje, Kazachijoje, Kaukaze. Šia versija abejoja daugelis tyrinėtojų, nes jis nesutinkamas nei viename turkų šaltinyje, nei gausybėje turkiškų tarmių. Pagal kitą versiją kilęs iš žodžių „бой“ ir „ярый“ (aršus mūšis). Rusų žemėse „bojarino“ terminas rašytiniuose šaltiniuose aptinkamas nuo XI a.
Laikui bėgant termino bajoras reikšmė kito. XVI amžiaus pabaigoje sąvoka bajoras galutinai atsiskyrė nuo sąvokos šlėkta. Nuo tada bajoru buvo įvardijamas nekilmingasis dirbantis dvare. Pavadinti kilmingąjį bajoru buvo didelis įžeidimas. Terminas bajoras buvo vartojamas apibrėžti nekilmingo luomo žmogų dirbantį dvare, pavyzdžiui, tijūnu, ekonomu. Jais dirbdavo ir laisvieji valstiečiai. Tai liudija tokios lietuvių valstiečių pavardės kurios formavosi 17-18 amžiuose kaip: Bajoras, Bajorūnas, Bajoraitis. Patys save kilmingieji vyraujant lenkų kalbai įvardindavo terminu szlachta, lietuvių kalboje – šlėkta.
Persikeliant lenkų šlėktai į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos Palenkę ir Bresto vaivadiją XVI amžiuje atsirado dar vienas terminas – zemiane. Terminas kilęs iš lenkų kalbos žodžio žemė. Iš pradžių jis žymėjo tam tikrą gyventojų sluoksnį. Nuo šlėktos skyrėsi tuo, kad neturėjo teisės dalyvauti seimeliuose, mokėdavo činšą ir konievščiną, karo atveju vietoj mokesčių privalėdavo atvykti su žirgu ir ginkluote. Vėliau ši žmonių kategorija susiliejo su bajorais, tačiau įvardijimas žiemionys kaip luomo sinonimas išliko.
Lietuvių kalboje taip pat vartojamas skolinys iš lenkų kalbos – šlėkta. Į lenkų kalbą jis atėjo iš Čekijos šlechta kartu su kitais administraciniais terminais, čekai jį perėmė iš senosios vokiečių žemaičių kalbos geschlecht, tai yra – turintis giminę, o žodis slahta šia kalba reiškė dirbti. Lenkų kalboje iš pradžių prigijo terminas szlachetnie urodzony – kilmingai gimęs, tačiau vėliau, susiformavus aristokratijos sluoksniui, jis imtas taikyti vidutiniam bajorų sluoksniui. Neturtingi ir ne tokie kilmingi bajorai buvo vadinami szlachta zaściankowa, szlachta zagrodowa, szlachta szaraczkowa – užsieniniai, užtvoriniai, tačiau tuo jie skyrėsi nuo cholopų, neturinčių jokių kilmės tradicijų.
Bajorų luomo susiformavimas
Jau vokiečių kalba parašytose kronikose kalbant apie Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę yra minimi de beste leuten išvertus reiškia gerieji žmonės. Tyrinėtojų nuomone tai ir yra kilmingieji, kartu tai reiškia, kad terminas bajoras dar nebuvo vartojamas. Vėlesniuose vokiečių kalba rašytose šaltiniuose atsiranda terminas boyaren t. y. neabejotinai bajorai. Kalbininkų teigimu terminas bajorai lietuvių kalboje įsitvirtino apie XIV amžiaus vidurį. Tuo pačiu metu nunyko ir terminas gerieji žmonės, galutinai išnyko XVI a. pabaigoje.
Jogaila savo laiškuose vartojo abu terminus: bajorai ir gerieji žmonės, tačiau tai nebuvo sinonimai; iš laiškų formuluotės matyti, kad gerieji žmonės yra žemesnio rango asmenys. Taip pat Vytautas mini ir bajorus, ir geruosius žmones.
Skirtingai nuo Vakarų Europos šalių į bajorų luomą Lenkijoje ir Lietuvoje pateko santykinai didelė gyventojų dalis (Lenkijoje net virš 10 proc. gyventojų). Kilmingųjų dalis atsirado dėl karo tarnybos. Iš pradžių kariauna tarnavo genties vadui, o vėliau iš jo kilusiam kunigaikščiui. Iki XIV a. pabaigos į karą dar buvo šaukiami visi vyrai. Vytautas pertvarkė kariuomenę ir padarė ją profesionalia, vien bajorų kariuomene. Todėl jis padidino bajorų karių skaičių – net iš prastųjų žmonių rinko karui tinkamus vyrus ir darė juos bajorais kariais, atleisdamas nuo ūkinių darbų ir prievolių. Kario žemę dirbo samdyti žmonės, vadinami veldamais.
Lenkijoje bajorai kaip luomas susiformavo XIV a. Pagal 1374 m. Košicės privilegiją Lenkijos bajorai atleisti nuo prievolių valstybei, išskyrus nedidelę duoklę nuo žemės, gavo išimtines teises užimti vaivadų, kaštelionų, teisėjų, pakamorių ir kitus postus.
Karo vadams ir valstybės pareigūnams buvo dalijami ištisi valstybės dvarai. Atsirado dvarų kompleksai arba latifundijos. Žinomi ir pirmųjų latifundijų savininkų vardai – Manvidas, Valimuntas, Mingaila, Goštautas, Kęsgaila, Astikas ir Radvila. Tačiau pasibaigus vyriškajai giminei latifundijos iš pradžių atitekdavo kitoms šeimoms.
Luomo evoliucija
thumb|300px|XVII a. Lenkijos bajorai Lietuvoje kilmingųjų luomas galutinai susiformavo XV a. Ilgą laiką bajorų luomas išliko atviras, t. y. į jį buvo galima patekti ne tik pagal kilmę, bet ir už nuopelnus didžiajam kunigaikščiui. Tarnybinių bajorų vaidmuo didėjo mažėjant eilinių kunigaikščių, valdžiusių vieną – dvi pilis, skaičiui, ypač Švitrigailos-Žygimanto karo metu.
XV a. labai išplito stambioji žemėvalda. Bajorų viršūnė pradėjo save vadinti ponais. Jie ėmė dalyvauti valstybės gyvenime. XV a. atsirado Ponų taryba, patarinėjusi karaliui. Bet kai XVI a. pabaigoje visi bajorai ėmė dalyvauti valstybės valdyme ir vadintis ponais, tai buvę ponai tapo didikais. Bajorų luomas susiskaidė – jį sudarė didikai (kunigaikščiai), tarnybiniai bajorai, stambūs bajorai, priklausomų žmonių neturintys bajorai, plikbajoriai, kurie labai priklausė nuo didikų. Bajorija susiformavusios Lietuvos valstybės pagrindu tapo Viduramžiais: bajorų žmonės mokėjo mokesčius, statė ir taisė pilis, vykdė pasėdžio prievolę.
Iš pradžių vyravo žemės valdymas iki gyvos galvos, vėliau formuojasi tėvoninė žemėvalda. Norėdami didinti kariuomenės skaičių Didieji kunigaikščiai dalindavo beneficijas, nes nuo žemės priklausė ir tarnyba. Lietuvos valstybė iki XIV a. pabaigos valdė apie 2/3 visų žemių, o 1569 m. jai liko tik 1/3, nes daug žemių buvo išdalyta bajorams. Pagal 1528 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės surašymą etninė Lietuva turėjo 5730 raitelių, o rusų žemės – 5372 raitelius. Vienas raitelis buvo siunčiamas nuo 8 valstiečių tarnybų. Tarnyboje buvo 3-4 valstiečių kiemai.
Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, vėliau ir Respublikoje šis luomas vienintelis turėjo pilietines ir politines teises. Visi šlėktos atstovai teoriškai teisiškai buvo lygūs. Seimų nutarimai draudė save tituluoti grafais, kunigaikščiais, baronais ir t. t., taip pat buvo draudžiama naudotis kitose valstybėse gautu titulu. Išimtis turėti kunigaikščio titulą buvo palikta tik Lietuvos Didžiosios Kunigaikšystės kunigaikščiams: Giedroycams, Sluckiams ir k.t., nes Liublino unijos sudarymo metu jie šį titulą turėjo. Taip pat išimtis buvo palikta Lenkijos Karalystės šlėktai kuri unijos sudarymo metu prie savo vardo prirašė titulą. Draudimas naudotis titulais buvo pakartotas 1638, 1641, 1673, 1678 metų seimuose.
Šlėktų giminės
thumb|200px|Lenkų šlėktos portretas [[sarmatizmas|sarmatiška apranga – LDK pakancleris Stanisław Antoni Szczuka]]
1567 m. kariuomenės surašymo metu Lietuvoje jau buvo 3,5 mln. gyventojų. Stambūs žemvaldžiai apėmė apie 40 % visos bajorų turimos žemės. Vien 41 ponų šeima turėjo 36,8 % visų bajorams priklausomų valstiečių. Smulkūs žemvaldžiai sudarė apie 80 % visų bajorų ir turėjo tik 53 % visų bajorų valstiečių. Iš pačių stambiausių žemvaldžių minėtini Kęsgailos, kurie 1528 m. karo atveju telkė 768 raitelius, Radvilos – 621, Goštautai – 422, Astikai – 337 ir kt.
Lietuvių ar surusėjusių Gediminaičių kilmės ponų šeimų buvo: Kęsgailos, Radvilos, Goštautai, Astikai, Keblaičiai, Pacai, Šemetos, Kločkos, Juškevičiai, Jundilai, Vežgailos, Zavišos, Narbutai, Siručiai, Juškos, Zaberezinskiai, tarp jų Gediminaičiai – Alšėniškiai, Rumbavičiai, Olelkaičiai, Sanguškos, Višnioveckiai, Mstislavskiai, tarp jų ir Vilniaus vyskupas Jonas.
21 šeima buvo gudų (rusėnų) kilmės: Hlebavičiai, Korsakai, Zenovičiai, Nemirovičiai, Kostkevičiai, Kuncevičiai, Solohubai, Stretovičiai, Mikitiničiai, Abramovičiai, Lukomskiai, Nosilevskiai, Bogatinovičiai, Chreptavičiai, Sapiegos ir Iljiničiai, Chodkevičiai, Palubinskiai, Čartoriskiai, Zaslavskiai ir Ostrogiškiai.
Viena Lietuvos didikų šeima buvo lenkų kilmės – Kiškos.
Per 1568 m. surašymą vaizdas mažai pakito. Iš lietuvių didikų atsirado Naruševičiai ir Tolvaišos, iš gudų (senrusių) – Valavičiai, Masalskiai, Tiškevičiai ir iš Chodkevičių kilę Pociejai, iš lenkų – Laskiai. Lietuvių kilmės ponų latifundijos koncentravosi toje dabartinės Baltarusijos dalyje, kur tuo metu gyveno lietuvių etnosas – Rodūnios, Lydos, Ašmenos, Gardino, Naugarduko, Volkovysko ir Bresto srityse.
Propaganda ir tikrovė
Tarybinė (įskaitant ir tarybinę lietuvių) ir tarpukario lietuvių istoriografija vaizdavo bajorus kaip nuožmius eksploatatorius, kurie visokeriopai engė valstiečius, lėbavo, buvo pasileidę, kuriems nerūpėjo tautiniai reikalai. Tikrovėje to nebuvo – dauguma bajorų neturėjo baudžiauninkų, visoje Respublikoje daugiau nei pusė bajorų neturėjo žemės. Turintys žemės bajorai buvo išimtis. 1670 m. 400000 šlėktos arba 57 % buvo bežemiai.
Mazovijoje daugiau nei pusę žemės valdė smulkių ūkininkų savininkai taip vadinamoji szlachta zagrodowa – neturintys baudžiauninkų, kurie patys įdirbdavo savo žemę. 1571 m. duomenimis ši baudžiauninkų neturinti šlėkta valdė 32000 dvarų arba 51,5 % ariamosios žemės. . Palenkėje 1775 m. duomenimis 5811 dvarų iš 6300, tai yra 92 % neturėjo baudžiauninkų. Žemaitijoje kaip rodo 1667 m. gyventojų surašymas (pagal trobas), iš 5486 žemvaldžių 3940, arba 71,8 %, visai neturėjo baudžiauninkų ir gyveno akalicose. Tikrųjų dvarininkų tuomet Žemaitijoje buvo 1546, arba 28,2 %, bet iš jų 905 turėjo tik po vieną valstiečių šeimą, o 468 – nuo 2 iki 20 baudžiauninkų šeimų. 120 dvarininkų valdė nuo 20 iki 50 baudžiauninkų šeimų ir tik 53 dvarininkai turėjo daugiau kaip 50 valstiečių šeimų. Po šimto metu – 1775 m. surašymu iš 5748 šlėktos šeimų Žemaitijoje tik 1179, arba 20,8 %, buvo dvarininkai, o 4569 šeimos, arba 79,5 %, visai neturėjo baudžiauninkų
Dauguma Lietuvos bažnyčių, vienuolynų yra pastatyta finansuojant bajorams.
Lietuvos bajorų privilegijos
thumb|200px|18 amžiaus bajoras, Jean-Pierre Norblin paveikslas Išdalinęs valstybės žemes, didysis kunigaikštis ir pats tapo priklausomas nuo vis daugiau teisių ir privilegijų reikalavusių stambiųjų bajorų. Jiems suteikiama administracinė ir teismo valdžia jų valdose gyvenantiems žmonėms, vis daugiau teisių suteikiama valstybės valdyme. Bajorų teisinį statusą Lietuvoje nustatė keletas didžiųjų kunigaikščių privilegijų:
Daugelį teisių bajorai išlaikė ir po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, kai Lietuvos Didžioji kunigaikštystė atiteko Rusijos imperijai.
Luomo naikinimas
Šlėktos luomas buvo pradėtas persekioti Rusijos imperijos laikais. XIX amžiaus pradžioje buvo planuota smulkiąją šlėktą iškeldinti į neseniai Rusijos imperijos nukariautas Juodosios ir Azovo jūrų pakrančių žemes, nes Rusijos carai žiūrėjo į bežemę ir smulkiąją šlėktą kaip į pačią pavojingiausią visuomenės grupę. Šiuos planus sutrukdė prasidėję karai su Napoleono Prancūzija. 1918 m. susikūrusi nepriklausoma Lietuvos Respublika ekonomiškai sužlugdė šlėktų luomą. Įvykdyta žemės reforma atėmė iš bajorų palikdama tik 80 ha žemės, nors tą žemę buvo gavę dar iš Lietuvos Didžiųjų kunigaikščių. Toks plotas buvo nebepakankamas išlaikyti didelius dvarus. Po 1940 m. sovietinės okupacijos šlėkta, kaip klasinis priešas buvo pradėti naikinti fiziškai.
Kauno Eigulių pagrindinė mokykla
Šiuo metu mokyklos patalpose įsikūręs Generolo Povilo Plechavičiaus kadetų licėjus.
Istorija
Eigulių vidurinė mokykla įsikūrė Eigulių III mikrorajone, Neries kairiajame krante. 1284 vietų 45-oji vidurinė mokykla pradėta statyti 1983 m., o rugsėjo 1 d. Kauno 4-osios statybos aikštelės viršininkas A. Aleknavičius įteikė simbolinį raktą mokyklos direktoriui Vytui Kazlauskui. Mokslo metus naujoje mokykloje pradėjo 26 mokytojai ir 279 mokiniai. 1986 m. mokykla išleido pirmą abiturientų laidą. 1993 m. Kauno miesto mero potvarkiu mokykla pavadinta Kauno Eigulių vidurine mokykla.
1993 m. sukurta mokyklos emblema, vėliava ir himnas, pradėtas sustiprintas matematikos mokymas, pradinėse klasėse pradėtas papildomas choreografijos mokymas. 1994 m. pradėtas integruotas specialiųjų poreikių moksleivių ugdymas, 1998 m. pradėtas profilinio mokymo eksperimentas, 2000 m. 11-12 klasėse pradėtas profilinis mokymas, ankstyvasis užsienio kalbų mokymas, įsteigtas mikrorajono korekcinis konsultacinis centras. 2001 m. pradėta savarankiška ūkinė finansinė veikla, 2005 m. pradėtas kryptingas meninis ugdymas.
Mokiniai
Mokyklą aukso medaliu baigė Inga Rodžiūtė, sidabro medaliu – Vaida Kiškionytė, Vilma Skeberytė, Jūratė Adomavičiūtė, Laura Sincevičiūtė. Su pagyrimu baigė: Živilė Pilipavičiūtė, Sonata Bylaitė, Judita Cholopovaitė, Rasa Jankūnaitė, Jurgita Pilkaitė, Ingrida Šuipytė, Rūta Kaltauskaitė, Biruta Dapkutė, Inga Kavaliauskaitė, Gintarė Skrabulytė, Evelina Živatkauskaitė, Miglė Aleksonytė, Neringa Joneliūnaitė, Indrė Snarskytė, Jurgita Žiūraitė, Gintarė Krasnickaitė, Lauryna Pukėnaitė, Indrė Liutkutė, Rūta Čekanavičiūtė, Ieva Milašauskaitė, Gintarė Pladaitė, Simona Daunoravičiūtė, Šarūnė Kavaliauskaitė, Algis Pavasaris, Monika Vaitkevičiūtė, Simona Vinčaitytė, Almina Adomaitytė, Ingrida Kolėdaitė, Živilė Mockevičiūtė, Evelina Pociūtė, Rūta Dulaitytė, Justina Germanavičiūtė, Rūta Maldutytė, Jonė Silevičiūtė.
Deflimpiada
Deflimpiada arba Deflimpinės žaidynės (-kurčias + -olimpinės rungtynės) – tarptautinės daugiašakės sporto varžybos, kuriose dalyvauja turintys klausos sutrikimų sportininkai. Vyksta kas ketverius metus, jas savo narėms-valstybėms organizuoja Tarptautinis kurčiųjų sporto komitetas.
Istorija
Pirmosios pasaulinės kurčiųjų sporto varžybos įvyko dar 1924 m. Paryžiuje. Tąkart dešimties šalių atstovai varžėsi lengvosios atletikos, šaudymo, plaukimo, futbolo ir dviračių sporto šakose. Įkvėpti sėkmingos patirties delegacijų vadovai sutarė tokias varžybas rengti ir ateityje. Nuo 1949 m. vyksta ir atskiros žiemos kurčiųjų sporto pirmenybės. Kai 1955 m. Žaidynes pripažino Tarptautinis Olimpinis Komitetas, jos įgavo dabartinį pavadinimą – Deflimpiados, o rengimo principai sutapo su olimpiniais; Deflimpiadų dalyviai neberungtyniauja Parolimpinėse žaidynėse. Paskutiniu laiku į metais vėliau po Olimpinių žaidynių vykstančias Deflimpiadas savo atstovus siunčia daugiau kaip 90 nacionalinių federacijų.
Žaidynės
Vasaros deflimpinės žaidynės vyko šiuose miestuose: Paryžiuje (1924 m.), Amsterdame (1928 m.), Niurnberge (1931 m.), Londone (1934 m.), Stokholme (1939 m.), Kopenhagoje (1949 m.), Briuselyje (1953 m.), Milane (1957 m.), Helsinkyje (1961 m.), Vašingtone (1965 m.), Belgrade (1969 m.), Malmėje (1973 m.), Bukarešte (1977 m.), Kelne (1981 m.), Los Andžele (1985 m.), Kraistčerče (1989 m.), Sofijoje (1993 m.), Kopenhagoje (1997 m.), Romoje (2001 m.), Melburne (2005 m.), Taipėjuje (2009 m.), Sofijoje (2013 m.), Samsune (2017 m.), Kašias do Sulyje (2022 m.).
Rungtyniaujama šiose sporto šakose: badmintone, boulinge, dviračių lenktynėse, dziudo imtynėse, futbole, graikų-romėnų imtynėse, kalnų dviračių lenktynėse, karatė sporte, krepšinyje, kulkiniame šaudyme, laisvosiose imtynėse, lengvojoje atletikoje, orientavimosi sporte, plaukime, paplūdimio tinklinyje, stalo tenise, tekvondo imtynėse, tenise, tinklinyje.
Žiemos deflimpinės žaidynės vyko šiose vietovėse: Zėfelde (1949 m.), Osle (1953 m.), Oberamergau (1955 m.), Montanoje (1959 m.), Ėrėje (1963 m.), Berchtesgadene (1967 m.), Adelsbodene (1971 m.), Leik Pleside (1975 m.), Meribelyje (1979 m.), Madonoje di Kampiljo (1983 m.), Osle (1987 m.), Banfe (1991 m.), Juliastunturi (1995 m.), Davose (1999 m.), Sundsvalyje (2003 m.), Solt Leik Sityje (2007 m.), Vankuveryje (2015 m.).
Juodlaukis (Kelmė)
Juodlaukis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Liolių.
Serbijos krepšinio lyga
Naša Liga (pilnas pavadinimas Naša Sinalko Liga) – Serbijos aukščiausia krepšinio lyga, Jugoslavijos pirmenybių tęsėja. Sinalko – pagrindinis lygos rėmėjas.
Lygos sistema
Reguliarusis lygos sezonas susideda iš dviejų dalių. Pirmojoje dalyvauja 12 klubų, iš kurių 4 geriausios ekipos antrojoje sezono dalyje prisijungia prie keturių klubų, dalyvavusių Adrijos lygoje bei tęsia varžybas dėl medalių.
Abiejose reguliariojo sezono dalyse komandos žaidžia dviejų ratų sistema, sužaisdamos po vienerias rungtynes namuose ir išvykoje su kiekviena varžove.
Keturios geriausiai reguliariajame sezone pasirodžiusios komandos patenka į pusfinalį. Pusfinalio etape klubai žaidžia iki 2, o finale – iki 3 pergalių.
Palanda
Palanda  – miestelis pietų Ekvadore, Samoros-Činčipės provincijoje, į pietus nuo Samoros miesto, prie Činčipės aukštupio.
Verčiamasi gyvulininkyste, auginami bananai, kavamedžiai, manijokai, citrusiniai vaisiai, slyvenės. Yra du viešbučiai ir keli restoranai.
Jokimas
Jokimas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jokimienė (ištekėjusi moteris) ir Jokimaitė (mergautinė pavardė).
Mano vardas Khanas
Mano vardas Khanas  – 2010 m. Indijos–JAV draminis filmas, režisuotas Karano Džoharo. Jame vaidino tokios indų kino žvaigždės kaip Kadžol ir Šahrukhas Khanas. Tai pats pelningiausias filmas už Indijos ribų. Jis susilaukė didelio atgarsio tiek dėl žymiosios aktorių poros vaidybos, tiek dėl savo prieštaringos temos. Filme pasakojama apie musulmonų padėtį JAV po rugsėjo 11-osios.
Įdomu tai, kad pristatymo kelionėje po JAV aktorius Šahrukhas Khanas buvo tardomas oro uoste taip, kaip ir jo vaizduojamas veikėjas filme.
Siužetas
Pagrindinis filmo veikėjas – Aspergerio sindromą turintis Rizvanas Khanas. Mirus motinai jis išvažiuoja į San Fransiską, kur įsikūręs jo brolis Zakiras. Zakiras Rizvaną įdarbina kosmetikos gaminių platintoju, o šis dirbdamas susipažįsta su kirpėja Mandira, kuri gyvena su sūnumi Samiru iš pirmosios santuokos. Neilgai trukus Rizvanas ir Mandira susituokia, nepaisydami nepalankaus Zakiro požiūrio į šią sąjungą.
Šeimos gyvenimas klostosi sėkmingai, kol neįvyksta rugsėjo 11-osios įvykiai. Kadangi Rizvano ir jo šeimos narių pavardė Khan, jais, kaip ir kitais JAV gyvenančiais musulmonais, imama nepasitikėti. Ypač žeminamas Samiras - nuo jo nusisuka draugas Rizas, mat pastarojo tėvas žūsta Afganistane. Mokykloje Rizas ir Samiras susimuša, tuo pasinaudoję keli vaikinai įsivelia į konfliktą ir mirtinai sužaloja Samirą.
Šio įvyko sukrėsta Mandira apkaltina Rizvaną, kad nelaimė įvyko dėl jo pavardės bei sarkastiškai liepia Rizvanui nueiti pas JAV prezidentą ir pasakyti, jog Khanas nėra teroristas. Rizvanas šiuos žodžius priima tiesiogiai ir iškeliauja ieškoti prezidento. Tačiau susitikti akis į akį nesiseka. Per vieną iš prezidento vizitų Rizvanas prasibrovęs pro minią sušunka „Mano vardas Khanas ir aš ne teroristas“, tačiau jis suimamas ir pradedamas tardyti kaip teroristas. Šią istoriją paviešina du žurnalistai, užfiksavę Rizvano pareiškimą. Khano įkalinimas duoda akstiną JAV musulmonų judėjimui. Jis išleidžiamas, papasakoja apie tai, jog girdėjo, kaip mečetėje kurstomas terorizmas, ir išvyksta gelbėti uragano nusiaubto juodaodžių kaimelio. Ten jį suranda įduoto musulmono šalininkas ir jį sužaloja. Khanas pasveiksta ir, vedamas Mandiros bei daugybės gerbėjų, susitinka su naujai išrinktu šalies prezidentu.
Vasilkuvo miesto herbas
thumb|150px|right|Vasilkuvo herbas Vasilkuvo miesto herbas  – vienas iš Vasilkuvo miesto simbolių.
Aprašas
Auksiniame herbo skydo lauke juoda bekaklė briedžio galva.
Herbas simbolizuoja tai, kad anksčiau miesto apylinkėse gyveno daug briedžių.
Istorija
Herbą ir Magdeburgo teises Vasilkuvo miestui suteikė karalius Žygimantas Augustas 1566 m. gruodžio 8 dieną.
Belojės ežeras
Belojės ežeras, Baltasis ežeras  – ežeras Rusijoje, Vologdos srityje. Apskritimo formos; matmenys 46 ir 33 km. Įteka Kovžos, Kemos, Megros upės, išteka Šeksna.
Ežeras įeina į Volgos-Baltijos vandens kelią (iškastas 67 km kanalas aplink ežerą). Nuo 1964 m. Belojės ežeras yra Šeksnos HE tvenkinio dalis. Pietiniame krante įsikūręs Belozersko miestas.
Žmogus
Žmogus (Homo sapiens) – dvikojis primatas, priklausantis hominidų šeimai ir žinduolių klasei.
Žmogų tiria įvairūs mokslai: psichologija – jausmus ir mąstymą, religijotyra – tikėjimą, filosofija bando sujungti abu šiuos aspektus, biologija žiūri į žmogų kaip į gyvą organizmą ir kt. Bendrasis mokslas apie žmogų vadinamas antropologija.
Žodžio kilmė
Žmogus daugumoje pasaulio kalbų yra labai senas žodis. Senovės lietuvių kalboje būta formos žmuo, etimologiškai (pagal kilmę) artimos lotyniškajam homo (plg. humus ir žemė, hiems ir žiema). Greta formos žmogus, formą žmuo savo raštuose minėjo Mikalojus Daukša „Postilėje“, taip pat Konstantinas Sirvydas „Punktai sakymų“.
Šios formos šaknys tikriausiai siekia indoeuropiečių prokalbės laikus ir reiškia žemiškasis (iš ). Kitos paplitusios žmogaus sampratos, atsispindinčios jo pavadinime, yra „mirtingasis“, „mintingasis, su-manusis“ , „narsuolis, narsis“ (, , , 🇬🇷, ).
Evoliucija
Žmogui giminingiausi primatai yra šimpanzės, kiek mažiau – gorilos, orangutanai ir gibonai. Žmogui taip pat giminingos pora medžiuose gyvenančių sklandūnų rūšių (kaguaniniai), taip pat priskiramų Primatomorpha grupei. Pagal genomą žmogui dar gana artimi, nors jau daug mažiau, kiškiniai bei graužikai:
Žmonijos istorija
Mokslininkai nesutaria, kada Homo erectus ar kita žmogaus genties rūšis išsivystė į Homo sapiens. Vieni tvirtina, kad tai atsitiko prieš maždaug 400 000 metų, kiti − kad prieš 200 000 metų. Pirmąjį spėjimą paremia genetinės analizės modeliai, kurie rodo, kad Homo sapiens ir neandertaliečiai turėjo išsiskirti iš bendrojo protėvio apytikriai prieš 400 000−300 000 metų. Seniausi patikimai datuoti radiniai rasti Džebel Irhudo urve Maroke. Spėjama, jiems ~300 000 m. Tai nereiškia, kad Homo sapiens evoliucionavo Šiaurės Afrikoje, tyrėjai teigia, jog žmogaus raida siejama su Afrikos žemynu, o ne tik konkrečia jos viena vieta. Išsiaiškinus Maroke esančių palaikų amžių prie seniausių Homo sapiens fosilijų priskirti ir palaikai rasti Pietų Afrikos Respublikoje (260 000 m. senumo). Tačiau abejojama tiek dėl fosilijų amžiaus, tiek dėl pastarųjų išvadų. Iki tol manyta, kad žmonijos lopšys yra kažkur Užsachario Afrikoje, du seniausi radiniai rasti Etiopijoje (196 000 m. ir 160 000 m. senumo). Seniausi palaikai aptikti Omo upės slėnyje.
Nors esama žmonių fosilijų, laikomų senesnėmis kaip 200 tūkst. metų, mitochondrijų DNR haplogrupės L0 tyrimai leidžia atsekti mūsų kilmę iki pat regiono, esančio Botsvanoje į pietus nuo Zambezės upės. Tyrėjai nurodė, kad tikėtinas žmonijos lopšys yra Makgadikgadžio-Okavango vietovėje, kur kadaise telkšojo didžiulis ežeras. Maždaug prieš 200 tūkst. metų dėl tektoninės veiklos ežeras pradėjo nykti ir susidarė didžiulė šlapynė. Priešistorinių žmonių migraciją paskatino klimato pokyčiai, prasidėję apytikriai prieš 130 tūkst. metų. Pagausėję krituliai sukūrė žaliąjį koridorių. Tuo metu įvyko pirmasis genetinis skilimas, kai dalis šios populiacijos migravo į šiaurės rytus. Praėjus dar apie 20 tūkst. metų kita grupė iškeliavo į pietus. Šiuo metu ežero vietoje plyti daugiausiai dykumos. Tačiau pastaroji teorija yra kritikuojama.
Protas ir sąmonė
Evoliucijos eigoje žmogus buvo priverstas prisitaikyti prie aplinkos ir visuomenės. Tai skatino žmogaus abstraktaus mąstymo savybes, simbolinio komunikavimo sistemas – kalbą, meną. Taip susikūrė kultūra, įvairios socialinės struktūros (gentis, valstybė), išsivystė socialiniai (bendravimas, prisirišimas, draugystė, meilė), dvasiniai (dorovė, tikėjimas, menas) poreikiai. Žmogaus būtį veikia vertybių, socialinių ir kultūrinių normų bei ritualų įvairovė. Visa tai perduodama socializacijos dėka. Žmogaus siekis suprasti ir daryti įtaką savo aplinkai sudarė prielaidas atsirasti mokslui, filosofijai, mitologijai ir religijai.
Seksualumas
Seksualumas turi akivaizdų biologinį pagrindą, nes vyrai ir moterys skiriasi anatomiškai. Egzistuoja ir biologinė dauginimosi būtinybė, nes priešingu atveju žmonių rūšis išnyktų. Lytinis potraukis yra ne tik kūniškas poreikis, tačiau yra susijęs ir su romantiškais meilės jausmais.
Žmonės yra vieni iš 3 proc. pasaulyje egzistuojančių monogamiškų žinduolių. Tačiau įvairiose kultūros monogamiški santykiai labiau paplitę nei poligamiški. Evoliucinė teorija teigia, kad vyrų ir moterų paskatos, tiek trumpalaikių, tiek ilgalaikių santykių perspektyvoje skiriasi. Trumpalaikiuose santykiuose vyrams svarbesnė lytinių partnerių įvairovė bei jų išvaizda, moterims – dominuojančių, protingų, kūrybingų partnerių asmenybės savybės. Ilgalaikiuose santykiuose vyrai labiau linkę rinktis jaunas, vaisingo amžiaus merginas. Moterims svarbesnis vyrų brandumas, jų finansiniai ištekliai, ambicijos, socialinė padėtis.
Žmogaus lytys ir jų skirtumai
thumb|right|250px|Žmogus (Homo sapiens) – pagrindiniai [[Morfologija (biologija)|morfologiniai moters ir vyro požymiai]]
Žmonija turi dvi lytis – vyrą ir moterį. Jos skiriasi ne tik biologiniais požymiais (kūno sudėjimu, dauginimosi organais, endokrinine sistema ir kt.), tačiau ir mąstymo, jausmų bei elgsenos požiūriu.
Anatomija ir fiziologija
Žmogaus kūnas dalijamas į dalis (partes corporis): liemenį (truncus), galvą (caput), kaklą (collum), viršutines galūnes (membrum superius) ir apatines galūnes (membrum inferius).
Kiekviena dalis dalijama į smulkesnes: liemuo į krūtinę (thorax), pilvą (abdomen), nugarą (dorsum), dubenį (pelvis). Pastarasis dalijamas į didįjį ir mažąjį dubenį (pelvis major et pelvis minor).
Liudvika
Ludvika – miestas centrinėje Švedijoje, Dalarnos lėne, prie Vesmano ežero ir Ludvikos upės. Komunos centras.
Istorija
Miestas įkurtas 1539 m. Miesto statusą gavo 1919 m.
Petras Giniotas
Petras Giniotas (g. 1952 m. gruodžio 2 d. Klaipėdos rajone, Medikių kaime) – Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras.
Koreliacija
350px|thumb|Koreliacijos pavyzdžiai. Koreliacija (arba koreliacijos koeficientas) tikimybių teorijoje ir statistikoje yra statistinis ryšys tarp kintamųjų.
Koreliacijos koeficientas – koreliacijos stiprumo matas. Jeigu dviejų kintamųjų koreliacijos koeficientas lygus nuliui, tai tie kintamieji yra statistiškai nepriklausomi.
Koreliacijos koeficientų yra keletas. Žinomiausi yra:
Amensalizmas
Pvz., bebrai užtvenkia upelį. Pakrantes užsėmusiame vandenyje žūsta pakrantėje augusios samanos. Bebrams samanų žuvimas neturi jokios įtakos, o samanos, aišku, patiria žalą.
Koreliacija
Tiesinės koreliacijos koeficientas
Tiesinės koreliacijos koeficientas būna dvejopas:
Amensalizmas
Biological interaction Relação ecológica
Koreliacija
Matematinės savybės
Dviejų atsitiktinių dydžių X ir Y, kurių vidurkiai yra μX ir taip:
Čia yra dydžių X ir Y kovariacija.
Oginskio kanalas
thumb|Oginskio kanalas. 2012 m. Oginskio kanalas – Lietuvos didžiosios kunigaikštystės (LDK) kanalas, 1783 m. sujungęs Baltijos ir Juodosios jūrų baseinus.
Koreliacija
Matematinės savybės
Kadangi μX = E(X), σX² = E(X²) − E²(X) (ir atitinkamai tą patį galima pasakyti apie Y), tai koreliacijos koeficiento formulę galima užrašyti ir taip:
Memnonas
Graikų mitologijoje Memnonas – Etiopijos karalius, deivės Eos ir Titono sūnus. Trojos kare vadovavo Trojos gynybai ir buvo užmuštas Achilo. Dzeusas padarė Memnoną nemirtingu po mirties, kadangi negalėjo atsilaikyti prieš Eos ašaras.
Oginskio kanalas
Pastatytas LDK kunigaikščio Mykolo Kazimiero Oginskio (1728–1800) rūpesčiu ir asmeninėmis lėšomis Polesėje, Lietuvos Brastos vaivadijoje (dabar Baltarusija) 1765–1783 m. tarp dviejų Nemuno ir Dniepro intakų – Jaseldos ir Ščiaros. Ilgis – 54 km. Apie 15 metrų pločio ir 1,5 metrų gylio Oginskio kanalas turėjo 10 medinių užtvankų (šliuzų), 2 pakeliamus tiltus ir kirto 2 natūralius ežerus – Vulko ir Vyganų. Pastarasis, esantis kanalo aukštupyje, sumanytas kaip natūralus vandens lygį reguliuojantis rezervuaras. Pagrindinė kanalo prieplauka ir jo valdyba įkurta Celiachanuose.
Koreliacija
Matematinės savybės
Kad koreliacijos koeficientas turėtų apibrėžtą reikšmę, standartiniai nuokrypiai σX ir σY turi būti baigtiniai ir nelygūs nuliui.
Koreliacijos koeficientas visada yra skaičius iš intervalo [-1; 1].
Oginskio kanalas
Kunigaikštis kanalo statybai paaukojo 12 milijonų zlotų asmeninių lėšų. Išlaidoms (12 milijonų zlotų) padengti, Abiejų Tautų Respublikos Seimo nutarimu M. K. Oginskiui atiduotas valdyti Lahišino miestelis, jo naudai nustatytas 8 zlotų mokestis nuo kiekvieno kanalu praplaukiančios valties irklo. Valstybė, parodydama ypatingą pagarbą kanalo statytojui M. K. Oginskiui, jam priklausančių Sluškų rūmų kieme, kunigaikščiui gyvam esant pastatė paminklą.
Laivai iš Baltijos jūros kanalu galėjo pasiekti Juodąją jūrą, neplaukdami aplink Europą. Sutrumpėjus keliui, labai pagyvėjo laivyba, sparčiau ėmė augti vienas didžiausių šio vandens kelio miestų – Kaunas. left|thumb|Oginskio kanalas. 1930 m. Oginskio kanalas ir mediniai jo įrenginiai smarkiai apgriauti Pirmojo, bet galutinai sugadinti Antrojo pasaulinių karų metu. 1942 m. jo konstrukcijas sugriovė sovietiniai partizanai. Po karo galutinai apleistas ir nenaudojamas. Šiuo metu atskiromis Oginskio kanalo atkarpomis naudojasi vandens turistai. Tiesa, pastarąjį dešimtmetį Baltarusija ieško būdų atstatyti ir turizmui pritaikyti bent jau šio kanalo aukštupį.
Koreliacija
Koreliacija ir priežastingumas
Iš to, kad dviejų kintamųjų koreliacijos koeficientas nelygus nuliui, galima daryti tik tokią išvadą, jog egzistuoja statistinis ryšys, o ne koks nors priežastingumas (t. y., X nebūtinai veikia Y, nors X ir Y yra statistiškai susiję). Koreliacija, kuri tiesiogiai neatspindi priežastingumo, statistikoje vadinama „klaidingąja koreliacija“.
Viena geriausių tokio teiginio iliustracijų yra pavyzdys su ledų suvartojimu ir nuskendusiųjų skaičiumi: pastebėta, jog padidėjus ledų suvartojimui, padidėja ir skenduolių skaičius, tad lyg ir norėtųsi daryti išvadą, jog ledų valgymas yra labai kenksmingas plaukikams. Šitame pavyzdyje neatsižvelgiama į svarbiausią užslėptą kintamąjį – oro temperatūrą. Vasarą būna karšta, todėl padidėja tiek ledų suvartojimas, tiek skenduolių skaičius, nes daugiau žmonių maudosi. Gali būti, jog koreliacinis ryšys yra nustatomas, o iš tikrųjų priežastingumas buvo visiškai priešingas: štai praeitame amžiuje buvo manoma, jog žmonėms yra naudinga turėti blusų, nes statistiškai buvo pastebėta koreliacija tarp žmonių sveikatos ir blusų turėjimo – blusas turėjo sveikesni žmonės. Iš tikrųjų, ryšys yra visiškai priešingas: blusos dažnai sukelia ligas, o žmogui susirgus karštine, jos nebegali gyventi žmogaus plaukuose, nes ten per karšta, todėl susirgęs žmogus blusų nebeturi.
Šiais laikais prastas koreliacijos ir priežastingumo suvokimas irgi yra dažnas, o ypač „tyrimuose“, kurie yra daromi spaudoje, norint sukelti sensaciją ir pan. JAV buvo atliktas tyrimas, kuris nustatė, jog rūkymas kenkia studentų mokslams, nes rūkantys studentai gauna mažesnius pažymius. Nepagalvota, jog pagrindinė tokios koreliacijos priežastis gali būti tokia, kad rūkantys studentai yra tokie studentai, kurie ir šiaip mokslams skiria mažiau dėmesio, o gal kaip tik, jie rūko tik todėl, jog nesiseka moksluose?
Andrioniškis
Andrioniškis – miestelis Anykščių rajono savivaldybėje, prie kelio, dešiniajame Šventosios krante prie Griežos žiočių. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Andrioniškio dešinioji ir Andrioniškio kairioji). Stovi Andrioniškio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1935 m.), iki 2015 m. veikė Anykščių A. Baranausko mokyklos pradinio ugdymo skyrius (nuo 1950 m.), biblioteka, paštas (LT-29042), bendruomenės slaugytojos kabinetas. Netoliese stūkso Palatavio piliakalnis ir Katinų akmuo. Šventosios krantus sujungia Andrioniškio tiltas.
miniatiūra|left|Pagrindinė gatvė miniatiūra|left|Skveras prie bažnyčios
Etimologija
Kai kurie istorikai mano, kad ant Palatavio piliakalnio buvusiame dvare 1253 m. buvo karūnuotas Ldk Mindaugas. Pasakojama, kad Mindaugui ir jo žmonai Mortai karūnas iš Rygos atgabeno Livonijos magistras Andrius Štirlandas, kuris apsistojo miško laukymėje dešiniajame Šventosios krante. Ta vieta ir buvusi pavadinta magistro vardu.
Istorija
thumb|220px|left|Miestelis pažymėtas kaip Androuichka [[Alvin Jewett Johnson žemėlapyje, 1864 m.]]
Andrioniškis pirmąkart minimas 1672 m. Pienionių seniūnijos inventoriuje. Nors V. Raudeliūno ir R. Firkovičiaus sudarytoje „Biržų dvaro teismo knygos (1620–1745)“ (Vilnius, 1982) yra pateikti duomenys, kad 1620 m. Andrioniškis vadintas Jendraniszki. 1726 m. pastatyta katalikų bažnyčia, 1935 m. pastatyta nauja, 1936 m. įsteigta parapija.
Per 1830–1831 m. 1831 m. sukilimą Andrioniškio-Svėdasų miškuose sukilėlių vadai buvo įsteigę Karinį lietuvių komitetą. Andrioniškio apylinkės išgarsėjo per 1863 m. sukilimą. 1863 m. vasarą netoli Andrioniškio esančiame Ramuldavos miške, Terezboro dvare, sukilėliai įsirengė karinę stovyklą. Apie du mėnesius sukilėlių vadai čia mokė naujokus kautynių meno. Stovykloje tuo metu laikėsi apie 2500 sukilėlių, daugiausia valstiečių. Čia buvo suformuoti 9 sukilėlių būriai, paskirti jų vadai. Iš čia sukilėliai pasidalinę į tris junginius, kuriems vadovavo Zigmantas Sierakauskas, Antanas Mackevičius ir Boleslovas Kajetonas Koliška išvyko kautis už Lietuvos laivę.
Lietuviško rašto draudimo metais Andrioniškio apylinkėse buvo platinama lietuviška spauda, veikė slaptos lietuviškos mokyklos. Griežionėlių kaime, Didžiulių sodyboje, buvo įrengtas slaptas lietuviškų spaudinių sandėlis. Iš jo knygnešių ir sodybos šeimininkų pagalba lietuviškos knygos, laikraščiai, kalendoriai buvo platinami po visą Šiaurės Lietuvą. XIX a. Andrioniškis buvo miestelis Vilkmergės apskrities Andrioniškio valsčiaus centras.
1905 m. kilus revoliucijai Rusijoje ir tautiniam judėjimui Lietuvoje, Andrioniškio parapijos žmonės atvirai stojo prieš tautinę priespaudą reikalaudami panaikinti lietuviškų mokyklų ir rašto draudimą. Andrioniškio miškuose susirinko apie 50 vyrų būrys. Rugsėjo 30 d. buvo užimta Andrioniškio valsčiaus raštinė. Gruodžio 2 d. apie 100 (pagal Bronių Kviklį net 1000) susirinkusių andrioniškiečių gyventojų sueigoje pirmu punktu nusprendė nušalinti valsčiaus raštininką Ancutą, atsisakyti išlaikyti valsčiaus paštą, nemokėti mokytojui, kol vaikai nemokinami lietuviškai. Netrukus rusų kareiviai, vadovaujami pristavo Orlovo, įsiveržę į Andrioniškį ėmė visus žiauriai mušti. Po to daug gyventojų buvo suimta ir ištremta į Rusijos gilumą, tarp jų Stanislovas, Antanas ir Vytautas Didžiuliai. Okupantų atstovams buvo atkeršyta – Orlovą nušovė keliais šūviais pakelėje į Kavarską ir paliko pelkėje su užrašu „Šuniui šuniška mirtis“. 1906 m. gegužės 21 d. nukautas ir Ancuta.
1919–1920 m. nepriklausomybės kovose dalyvavo nemažas būrys andrioniškiečių. Per 1919 m. gegužės 27 d. kautynes su Raudonosios armijos daliniais miestelį išvadavo Lietuvos kariuomenė. Trys Andrioniškio parapijos gyventojai – šauliai Antanas Meškeliūnas, Jonas Budrevičius, Antanas Žarskus 1920 m. lapkričio 21 d. žuvo susidūrime Troškūnuose su lenkų raiteliais. Majoras Adolfas Zubavičius iš Pagriežių kaimo nepriklausomybes kovose prieš lenkus vadovavo šarvuotam Lietuvos kariuomenės traukiniui „Gediminas“.
XIX a. pab. – XX a. pr. Andrioniškis buvo valsčiaus centras. 1931 m., daugumai gyventojų išsikėlus į vienkiemius, Andrioniškio valsčius prijungtas prie Anykščių valsčiaus ir Andrioniškis (Indrioniškis) liko tik seniūnijos centras. 1929 m. prie miestelio nukrito Andrioniškio meteoritas.
1941 m. Birželio sukilimo dienomis 43 Andrioniškio parapijos gyventojai įsijungė į partizanų būrį, kovojusį prieš sovietinius okupantus. Andrioniškio partizanų būrys buvo vyriausias Utenos apskrityje – amžiaus vidurkis buvo 34,8 metų.
Prasidėjus antrajai sovietinei okupacijai, andrioniškiečiai aktyviai įsijungė į ginkluotą pasipriešinimą. 1945 m. sausio mėnesį NKVD kariuomenė Andrioniškio apylinkės Grumbinų, Butkiškio, Sedeikių, Plikiškių, Šilagalių kaimuose degino sodybas ir nužudė virš 20 taikių gyventojų. Absoliuti dauguma vietos gyventojų rėmė Lietuvos partizanus. Andrioniškis buvo vadinamas partizanų sostine. Greta miestelio, Jovaišų sodyboje Butkiškio kaime veikė Algimanto apygardos ir visos Aukštaitijos partizanų štabas. Kriaučiūnų sodyboje, Plotų vienkiemyje prie Andrioniškio, veikė Algimanto apygardos partizanų štabo leidinių spaustuvė.
Po II pasaulinio karo Andrioniškis tapo apylinkės centru, 1977 m. ši apylinkė prijungta prie Viešintų apylinkės. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1997 m. vasario 26 d. Anykščių rajono taryba nusprendė atkurti Andrioniškio seniūniją. Tai buvo padaryta 1998 m. Į seniūniją įėjo Andrioniškio miestelis, 26 kaimai ir 7 viensėdžiai. Nuo 2009 m. seniūnijoje veikia 6 seniūnaitijos. 2011 m. patvirtintas Andrioniškio herbas.
Žymūs žmonės
Andrioniškio kapinėse palaidoti:
Javier Saviola
Chavjeras Pedras Saviola (1981 m. gruodžio 11 d. Buenos Airėse) – Argentinos futbolininkas, puolėjas. Turi dvigubą Argentinos ir Ispanijos pilietybę.
2009 m. liepos 21 d. pasirašė penkerių metų sutartį su SL Benfica klubu.
Trenerio Jose Pekerman pakviestas dalyvauti 2006 m. pasaulio futbolo čempionate, kur pirmosiose rungtynėse įmušė įvartį ir buvo išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju, iš viso žaidė trejose rungtynėse, atliko du rezultatyvius perdavimus.
Katatonija
Dažniausiai pasitaiko sergantiems šizofrenija, rečiau – kitomis psichinėmis ligomis, sunkiai apsinuodijus, po galvos smegenų traumos.
Apimtas katatoninio susijaudinimo ligonis daro beprasmiškus judesius, kraiposi, kartais mėgdžioja kitų judesius. Jo veidas būna sustingęs, kartais jame būna įniršio, nuostabos; veido išraiška gali visiškai neatitikti situacijos. Ligonis kalba padrikai, kartais kliedi, kartoja kitų žodžius, garsiai šaukia, dažnai visai nekalba. Toks ligonis gali būti agresyvus, pavojingas aplinkiniams.
Pasaulio tautų teisuolis
thumb|right|250px|Teisuolio medalis, kuriame įrašyti žodžiai iš [[Babilonas|Babilono Talmudo: „Išgelbėjęs vieną gyvybę – išgelbėjai visą pasaulį“]] thumb|right|250px|Diplomas thumb|right|250px|Teisuolių skaičius pagal šalis Pasaulio tautų teisuolis – tai garbės vardas, kurį suteikia Izraelio valstybė kitų šalių piliečiams, gelbėjusiems holokausto aukas.
Teisuolių įvertinimas
Įrodymų dėl Pasaulio Tautų teisuolio vardo suteikimo pradedama ieškoti tik tuomet, kai kreipiasi pats išgelbėtas žydas arba jo vaikai, anūkai ar giminaičiai. Pasaulio tautų teisuoliai pagerbiami įteikiant jiems specialius diplomus, medalius. Šiais medaliais įvertinami asmenys, per Antrąjį pasaulinį karą labai rizikingomis aplinkybėmis gelbėję persekiojamus žydų tautybės asmenis, kuomet už tokią pagalbą mirtis grėsė ne tik gelbėtojui, bet ir jo šeimai. 1953 m. Izraelyje specialiu Kneseto nutarimu buvo įkurtas „Yad Vashem“ Holokausto ir didvyriškumo atminties institutas, kuris žydų gelbėtojams suteikia Pasaulio tautų teisuolio vardus, apdovanoja medaliu ir jų garbei Izraelyje esančioje Teisuolių alėjoje (nuo 1962 m.) pasodina medį. Pasaulio tautų teisuoliams taip pat suteikiama privilegija ant Teisingumo sienos „Yad Vašemo“ Teisingumo sode Jeruzalėje iškalti savo vardą. Visame pasaulyje iki 1999 m. Teisuolio vardai buvo suteikti 16 540 žmonėms.
Lietuvoje
Pagal „Yad Vashem“ 2019 m. sausio 1 d. duomenis Teisuolių sąraše buvo 24811 žmonių, iš jų – 891 Lietuvos piliečiai. Ilgą laiką žydų gelbėjimo faktai Lietuvoje buvo nutylimi. Nors Tarptautinė studijų apie Holokaustą mokykla „Yad Vashem“ žydus gelbėjusius asmenis pradėjo apdovanoti jau nuo 1963 m., šios tautybės asmenis išgelbėję Lietuvos gyventojai tai nustojo slėpti tik po 1990 m. Lietuvai atkūrus Nepriklausomybę. Tik tuomet Lietuvoje Teisuolių galėjo pradėti ieškoti per Holokaustą išgyvenę žydai, jų vaikai. Daugelis žydų gelbėtojų, pripažintų Pasaulio tautų teisuoliais, yra gavę ir Lietuvos Valstybės apdovanojimą – Žūvančiųjų gelbėjimo kryžių.
Katatonija
Katatoninio stuporo apimtas ligonis nekalba, nevalgo, nejuda, neretai priešinasi mėginimams pakeisti jo pozą. Kai katatonija prasideda staiga, ligonį dar pila prakaitas, jam pakyla temperatūra, išsenka organizmas, atsiranda širdies kraujagyslių nepakankamumas.
Markatos
Markatos (Cercopithecinae) – šunbeždžionių (Cercopithecinae) šeimos primatų pošeimis, kuriam priklauso visaėdės, turinčios talpius skruostų maišus beždžionės.
Didžioji dalis markatų aptinkamos tik subsacharinėje Afrikoje, tačiau makakos paplitusios ir Šiaurės Afrikoje nuo Gibraltaro ir iki rytinių Azijos dalių.
Markatų rūšys prisitaikiusios prie skirtingų gyvenimo sąlygų, pvz., medžiuose gyvenančios rūšys turi ilgas uodegas, o gyvenančios ant žemės yra stambesnės, trumpesnėmis uodegomis ar jų iš vis neturi.
Pošeimyje yra 11 genčių ir apie 70 rūšių.
Bubijanas
thumb| Bubijano sala – didžiausia Kuveito sala, užimanti 863 km². Ji yra Persijos įlankos šiaurėje. Sala nėra apgyvendinta. Salą su Kuveitu jungia tiltas, pastatytas per Asabijos kanalą kariniams tikslams Persijos įlankos karo metu. Saloje planuojama statyti naują uostą, kuris padidins Kuveito eksporto apimtis.
Didysis Širvinto ąžuolas
left|150px miniatiūra|250px|Didysis Širvinto ąžuolas, 2014 m.
Didysis Širvinto ąžuolas – botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinio amžiaus ir matmenų ąžuolas, augantis Lazdijų rajone, Seirijų seniūnijoje, Veisiejų miškų urėdijos Seirijų girininkijos (4 kv., 8 skl.) teritorijoje. Paskelbtas valstybės saugomu 2003 m.
Ąžuolas žaliuoja Širvinto miške, Metelių regioniniame parke, prie kelio, apie 1,7 km piečiau Metelių. Paminklinį medį supa miškas, jis aptvertas, šalia pastatyta meniška rodyklė. Netoli, toje pačioje pakelėje, apie 100 m į Seirijų pusę, stūkso Drevėtasis Širvinto ąžuolas. miniatiūra|180px|left|Prie ąžuolo
Juodlė (Kelmė)
Juodlė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Šaukėnų, prie Juodlės ežero.
Toljatis
Toljatis (iki 1964 m. Stavropolis) − miestas Rusijoje, Samaros srityje, Volgos kairiajame krante; 95 km nuo Samaros. Kitam Volgos krante priešais Toljatį yra Žiguliovsko miestas. Toljatyje yra Volgos automobilių gamykla, cemento pramonės mašinų, elektrotechnikos, sintetinio kaučiuko gamyklos. Mieste veikia keli universitetai, kraštotyros, dailės, technikos muziejai, Dramos, lėlių ir kiti teatrai, cirkas. Didelis transporto centras − veikia Toljačio oro uostas, upių miestas, nutiesti geležinkeliai ir automobilių keliai į Samarą, Ufą, Penzą.
Toljatis kartais vadinamas Rusijos „Detroitu ant Volgos“. Šiame mieste įsikūrusi Rusijos automobilių gamintoja „AvtoVAZ“, kuri yra stambiausias vietos bendruomenės darbdavys ir miestą formuojanti įmonė. Dėl šios priežasties, Toljatis laikomas didžiausiu Rusijoje monomiestu.
Istorija
Miesto pradžia − 1737 m. pastatyti įtvirtinimai. 1780 m. ir 1946 m. Stavropolis gavo miesto teises. Pastačius Volgos hidroelektrinę, vieta, kur stovėjo Stavropolis, buvo užtvindyta, o miestas dabartinėje vietoje pradėtas statyti XX a. viduryje.
Tekiskiakas
Tekiskiakas arba Santjago Tekiskiakas (Santiago Tequixquiac) – miestas ir savivaldybė Meksikoje, Meksiko valstijos šiaurės rytuose, 84 km į šiaurę nuo Meksiko. Įsikūręs tarp Meksiko ir Meskitalio slėnių. Verčiamasi žemės ūkiu, prekyba. Yra Šv. Jokūbo bažnyčia, Šv. Juozapo koplyčia, daug kolonijinės architektūros pastatų.
Istorija
Miesto pavadinimas nahuatlių kalba reiškia „karbonatingų vandenų vieta“. Otomiai miestą vadina Mbixe – tai reiškia „atvira loma“.
Vietovė gyvenama bent 12 tūkst. metų. Miestą per tą laiką valdė įvairios tautos – čičimekai, mištekai, toltekai, tepanekai, galiausiai – actekai. Actekų imperijoje Tekiskiakas priklausė Tepanekų rajonui ir mokėjo duoklę valdytojui Takubai. Ispanams užkariavus Meksiką, pradėta klinčių gavyba. XVI a. vid. pradėjo kurtis pranciškonai. XX a. pr. nutiestas drėkinamasis kanalas (jį kasant rastas labai senas kaulų raižinys), suklestėjo pulkos gamybos pramonė. Nuo XX a. vid. Tekiskiakas įeina į Meksiko aglomeraciją.
Borisas Šarkovas
Biografija
thumb|left|150px|Boriso Šarkovo kapas 1930 m. baigė Lugansko žemės ūkio institutą, 1932 m. Kijevo žemės ūkio pedagoginį institutą.
Noor Sabri
Nuras Sabri (نور صبري; g. 1984 m. birželio 6 d.) – Irako futbolininkas, vartininkas.
Su jaunimo rinktine dalyvavo Azijos jaunimo čempionate 2000 metais. Taip pat buvo pagrindinis rinktinės vartininkas 2004 metų vasaros olimpinėse žaidynėse Atėnuose. 2007 metais dalyvavo AFC Azijos taurėje. Tuomet jo atmuštas 11 metrų baudinys (baudinių serijoje), leido rinktinei laimėti prieš Pietų Korėjos rinktinę ir patekti į čempionato finalą, kuriame Irakas laimėjo.